ערים תעשייתיות מהדרג השני שהיו יעדים למהגרים שחורים רבים היו באפלו, רוצ'סטר, בוסטון, מילווקי, מיניאפוליס, קנזס סיטי, קולומבוס, סינסינטי, גרנד ראפידס ואינדיאנפוליס, וכן ערי תעשייה קטנות יותר כמו צ'סטר, גארי, דייטון, אירי, טולידו ינגסטאון, פאוריה, Muskegon, ניוארק, פלינט, סגינו, ניו הייבן ו - אולבני. אנשים נטו לקחת את כרטיס הרכבת הזול ביותר האפשרי ולנסוע לאזורים שבהם היו להם קרובי משפחה וחברים. לדוגמה, אנשים רבים ממיסיסיפי עברו ישירות צפונה ברכבת לשיקגו, מאלבמה לקליבלנד ודטרויט, מג'ורג'יה ודרום קרולינה לעיר ניו יורק, בולטימור, וושינגטון די.סי ופילדלפיה, ובהגירה השנייה, מטקסס, לואיזיאנה, וממיסיסיפי לאוקלנד, לוס אנג'לס, פורטלנד, פיניקס, דנוור וסיאטל.
אפליה ותנאי עבודה.
אמריקאים משכילים ממוצא אפריקאי הצליחו להשיג עבודה טובה יותר לאחר ההגירה הגדולה, ולבסוף זכו למידת ניידות מעמדית (), אך המהגרים נתקלו בצורות רבות וכואבות של אפליה. מכיוון שכל כך הרבה אנשים היגרו בפרק זמן קצר, גבר המתח בין המהגרים האפרו-אמריקאים למעמד הפועלים האירופי-אמריקאי העירוני (שרבים מהם היו מהגרים בעצמם); מחשש ליכולתם לנהל משא ומתן על שיעורי שכר או תעסוקה בטוחה. הלבנים האתניים חשו מאוימים על ידי זרם של תחרות עבודה חדשה. לפעמים מי שהכי פחדו או ממורמרים היו המהגרים האחרונים של המאה ה-19 והחדשים של המאה ה-20.
האמריקאים ממוצא אפריקאי השיגו הישגים ניכרים בתעסוקה תעשייתית, במיוחד בתעשיות הפלדה, הרכב, בניית הספינות ואריזת הבשר. בין 1910 ל-1920, כמעט הוכפל מספר השחורים המועסקים בתעשייה, מ-500,000 ל-901,000. לאחר השפל הגדול, צצו הזדמנויות חדשות, לאחר שעובדים בתעשיות הפלדה ואריזת הבשר התארגנו באיגודי עובדים אמריקאיים () בשנות ה-30 וה-40, תחת הקונגרס הבין-גזעי של ארגוני התעשייה (CIO). האיגודים הפסיקו את ההפרדה בין משרות רבות, ואמריקאים אפריקאים החלו להתקדם למשרות מיומנות יותר ולתפקידי פיקוח ששמורים בעבר באופן בלתי פורמלי ללבנים.
בין 1940 ל-1960 הוכפל מספר העובדים השחורים במקצועות ניהוליים ומנהליים, יחד עם העלייה מספר העובדים השחורים במקצועות הצווארון הלבן, בעוד שמספר העובדים החקלאיים השחורים ב-1960 ירד לרבע ממה שהיה ב-1940. כמו כן, בין השנים 1936 ל-1959, הכפילה את עצמה ההכנסה השחורה ביחס להכנסה הלבנה, במקצועות שונים הדורשים מיומנות. למרות אפליה בשוק העבודה, לשחורים היו שיעורי השתתפות גבוהים יותר בכוח העבודה מאשר ללבנים בכל מפקד אוכלוסין בארצות הברית מ-1890 עד 1950. כתוצאה מהתקדמות זו, אחוז המשפחות השחורות שחיות מתחת לקו העוני ירד מ-87% ב-1940 ל-47% ב-1960 ול-30% ב-1970.
האוכלוסיות גדלו במהירות הן בקרב מהגרים אפרו-אמריקאים והן בקרב מהגרים חדשים מאירופה, עד שהייתה מצוקת דיור ברוב הערים הגדולות. הקבוצות החדשות יותר, שהיו להן פחות משאבים, נאלצו להתחרות על הדיור הישן יותר והמוזנח יותר. קבוצות אתניות יצרו שטחים עליהם הגנו מפני שינויים. אפליה הגבילה לעיתים קרובות את יכולת האמריקאים ממוצא אפריקאי להיכנס לשכונות צפופות "לבנות". האוכלוסיות המבוססות יותר של הערים נטו לעבור לדיור חדש יותר ככל שהתפתח. אפליית משכנתאות () והטמעה מחדש באזורים הפנימיים של הערים, הגבילו את יכולתם של המהגרים החדשים האמריקאים ממוצא אפריקאי לקבוע את דיורם בעצמם, או להשיג מחיר הוגן. בטווח הארוך, חוק הדיור הלאומי משנת 1934 () תרם להגבלת הזמינות של הלוואות לאזורים עירוניים, במיוחד לאותם אזורים המאוכלסים על ידי אמריקאים ממוצא אפריקאי.
מהגרים שהגיעו לאולבני, ניו יורק פגשו תנאי חיים גרועים והזדמנויות תעסוקה בעבודה פיזית קשה, אך גם שכר גבוה יותר, בתי ספר טובים יותר לילדיהם, ושירותים סוציאליים טובים יותר. ארגונים מקומיים כמו המועצה הבין-גזעית של אלבני וכן כנסיות, עזרו להם, אבל הפער בין הקבוצות האתניות, שמקביל לעיתים להפרדה ואפליה בפועל, נשארו גם בסוף המאה ה-20.
מהגרים שהגיעו לפיטסבורג ולעיירות שמסביבה במערב פנסילבניה בין 1890 ל-1930 התמודדו עם אפליה גזעית והזדמנויות כלכליות מוגבלות. אוכלוסיית השחורים בפיטסבורג קפצה מ-6,000 ב-1880 ל-27,000 ב-1910. רבים קיבלו עבודות מיומנות בשכר גבוה במפעלי הפלדה. אוכלוסיית השחורים של פיטסבורג גדלה ל-37,700 ב-1920 (6.4% מהאוכ' הכללית).
אינטגרציה והפרדה.
בערים כמו ניוארק, ניו יורק ושיקגו, האמריקאים האפריקאים השתלבו יותר ויותר בחברה. במהלך הזמן, ככל שהם חיו ועבדו בשיתוף פעולה הדוק יותר עם אמריקאים אירופאים, כך הופחתה ההפרדה והעוינות בין הקהילות. תקופה זו סימנה את המעבר עבור אמריקאים אפריקאים רבים מאורחות חיים כחקלאים כפריים לעובדי תעשייה עירונית.
הגירה זו הולידה פריחה תרבותית בערים כמו שיקגו וניו יורק. בשיקגו למשל, שכונת ברונזוויל (Bronzeville) נודעה בשם "המטרופולין השחור". מ-1924 עד 1929, "המטרופולין השחור" היה בשיא שנות הזהב שלו. רבים מיזמי הקהילה היו שחורים בתקופה זו. הייסוד של YMCA האמריקאי-אפריקאי הראשון התקיים בברונזוויל, ופעל כדי לעזור למהגרים הנכנסים למצוא עבודה בעיר שיקגו. הבידוד הגאוגרפי והגזעי של "החגורה השחורה" של קהילה זו, הגובלת בצפון ובמזרח באנשים "לבנים", ובדרום ובמערב באתרי תעשייה ובשכונות מהגרים אתניות, הפכה אותה לאתר לחקר התפתחותו של "אזרח שחור עירוני".
מאחר שמהגרים אמריקאים אפריקאים שמרו על תכונות תרבותיות ולשוניות דרומיות רבות, הבדלים תרבותיים כאלה יצרו תחושה של "אחרות" מבחינת קבלתם על ידי אחרים שכבר התגוררו בערים. סטריאוטיפים שיוחסו לאנשים שחורים בתקופה זו ובדורות הבאים נבעו לרוב ממסורות התרבות הכפריות של המהגרים האפרו-אמריקאים, שנשמרו בניגוד גמור לסביבות העירוניות שבהן התגוררו האנשים.
תגובה דרומית לבנה.
תחילתה של ההגירה הגדולה חשפה פרדוקס ביחסי הגזע בדרום אמריקה באותה תקופה. אף על פי שההתייחסות של האדם השחור הייתה עוינת בצורה קיצונית, שטופת דעות קדומות גזעניות, והשחורים היו נתונים לאפליה בכל תחומי החיים, שהייתה מעוגנת בחוק, כלכלת הדרום הייתה תלויה בהם מאוד כהיצע שופע של כוח עבודה זול. העובדים השחורים נתפסו כגורם קריטי בהתפתחות הכלכלית של הדרום. פוליטיקאי אחד מדרום קרוליינה סיכם את הדילמה: "מבחינה פוליטית, יש הרבה יותר מדי כושים, אבל מבחינה כלכלית ותעשייתית יש מקום לעוד רבים".
כשההגירה הגדולה החלה בשנות ה-19, נראה היה שהאליטות הדרומיות הלבנות לא היו מודאגות, ותעשיינים ונוטעי כותנה ראו זאת כדבר חיובי, שכן היא שואבת את עודפי העבודה התעשייתית והחקלאית. עם זאת, כשההגירה התגברה, החלו האליטות הדרומיות להיכנס לפאניקה, מחשש שיציאה ממושכת של אוכלוסייה שחורה תביא לפשיטת רגל כלכלית של הדרום, ומאמרי מערכת בעיתונים הזהירו מפני הסכנה. מעסיקים לבנים לבסוף שמו לב והחלו להביע את חששותיהם. עד מהרה החלו בני הדרום הלבנים לנסות לעצור את הזרימה על מנת למנוע דימום באספקת העבודה שלהם, וחלקם אף החלו לנסות להתמודד עם רמת החיים הירודה של האדם השחור, והדיכוי הגזעי שחווים השחורים הדרומיים, כדי לגרום להם להישאר.
כתוצאה מכך, מעסיקים בדרום הגדילו את שכרם של העובדים השחורים, כדי להתאים את התנאים לאלה המוצעים להם בצפון. כמה מעסיקים, אמנם בודדים, אף הביעו התנגדות לאפליה הקשה שבחוקי ג'ים קרואו. כאשר הצעדים לא הצליחו לבלום את הגאות, תושבי הדרום הלבנים, בשיתוף עם פקידים פדרליים שחששו מעליית הלאומיות השחורה, שיתפו פעולה בניסיון לכפות על שחורים להישאר בדרום. איגוד סוחרי המתכות הדרומי קרא לפעולה נחרצת כדי לעצור את ההגירה השחורה, וכמה מעסיקים נקטו נגדה מאמצים רציניים. יצרנית הפלדה הדרומית הגדולה סירבה לפדות צ'קים שנשלחו למימון הגירה שחורה, נעשו מאמצים להגביל את הגישה לאוטובוסים ולרכבות לשחורים, סוכנים הוצבו בערי הצפון כדי לדווח על רמות השכר, התאגדות ועליית הלאומיות השחורה. בנוסף הופעל לחץ על העיתונות (כלי התקשורת העיקרי באותה תקופה), לסקר את ההיבטים השליליים של החיים של אנשים שחורים בצפון ואת קשייהם. סדרה של הנחיות מקומיות ופדרליות הוכנסו במטרה להגביל את ניידות השחורים, כולל פקודות שוטטות מקומיות, חוקי "עבודה או קרב" (work or fight" laws") המחייבים את כל הגברים להיות מועסקים או להתגייס לצבא. הפחדה ומכות שימשו גם הם כדי להטיל אימה על שחורים כך שיישארו. טקטיקות הפחדה אלו ג'ונו על ידי הממשלה הפדרלית, ותוארו על ידי שר העבודה ויליאם וילסון כמפריעות לזכותם הטבעית של עובדים לעבור ממקום למקום לפי שיקול דעתם.
במהלך גל ההגירה שהתרחש בשנות ה-40, תושבי הדרום הלבנים היו פחות מודאגים, שכן מיכון החקלאות בסוף שנות ה-30 הביא לעודף עבודה נוסף ולכן בעלי המטעים בדרום הביעו פחות התנגדות.
השחורים לא היו הקבוצה היחידה שעזבה את הדרום למען הזדמנויות תעשייתיות בצפון. מספר גדול של לבנים עניים ושל ילידים אינדיאנים עשו את המסע למערב התיכון ולצפון-מזרח לאחר מלחמת העולם השנייה.
בתרבות הפופולרית.
ההגירה הגדולה היא הרקע של הסרט "המשרת" משנת 2013, בו הדמות ססיל גיינס, בגילום השחקן פורסט וויטאקר, עובר ממטע בג'ורג'יה כדי להיות משרת בבית הלבן. ההגירה הגדולה שימשה גם כהשראה לכתיבת מחזות ורומנים שונים.
סטטיסטיקות.
לאחר ההישגים הפוליטיים והאזרחיים של התנועה לזכויות האזרח, בשנות ה-70 החלה ההגירה בשנית, אך לכיוון השני, כאשר שחורים נסעו לאזורים חדשים בדרום כדי לקבל הזדמנות כלכלית.
וטנייה מובייל
אדי נקטיה