בשנת 1947 התחיל את לימודיו בסמינר הכמרים בלנינגרד. הסמינר נפתח לראשונה שנה קודם לכן, כאשר כל המנזרים ומוסדות החינוך של הכנסייה והכנסיות נסגרו על ידי השלטונות בשל רדיפת כל הדתות בברית המועצות.
ב-1949 סיים בהצלחה את הלימודים בסמינר והתחיל ללמוד באקדמיה של הכנסייה. ב-15 באפריל 1950 מונה לדיאקון. ב-17 באפריל התחיל לשרת את הכנסייה בעיר ייחווי שבאסטוניה ובו בעת המשיך את לימודיו באקדמיה.
ב-1953 סיים את לימודיו, וב-1957 הועבר לעיר טרטו, שם שירת בקתדרלת אוספנסקי. ב-1958 מונה לכומר הבכיר וקיבל על עצמו ניהול של כנסיות במחוז טרטו. לאחר מות אמו בשנת 1959 הקדיש את עצמו לאל והיה לנזיר. ב-1961 מונה לארכימנדריט והפך לאחראי על הכנסיות הפרבוסלביות באסטוניה ובאופן זמני - על כנסיות לטביה. כמו כן מונה באותה שנה לבישוף של טאלין, וב-25 בפברואר 1968 הפך למטרופוליט של טאלין ואסטוניה. פורמלית היה אחראי על כנסיות אסטוניה גם אחרי שהפך לפטריארך ועד שנת 1992.
אלכסיי השני דיבר רוסית, אסטונית, גרמנית ואנגלית.
ב-14 בנובמבר מונה לסגן ראש מחלקת קשרי חוץ של הכנסייה הרוסית וב-22 בדצמבר 1964 מונה למנהל האדמיניסטרטיבי של הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית. תפקיד שמילא עד 1986 במקביל לכהונתו העיקרית כראש הכנסייה הפרבוסלבית הרוסית באסטוניה.
ב-29 ביולי 1986 מונה למטרופוליט של מחוזות לנינגרד ונובגורוד. ב-7 ביוני 1990 בישיבת מועצת הבישופים של הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית בהצבעה חשאית נבחר לפטריארך מוסקבה וכעבור 3 ימים, ב-10 ביוני, נכנס לתפקיד.
כהונתו כפטריארך.
אלכסיי השני נכנס לתפקיד הפטריארך בתקופה בה השלטון הסובייטי החל להתיר מחדש את הפולחן הדתי. הוא הצליח להביא לסיומה של המחלוקת הקשה בין הכנסייה הרוסית ברוסיה לבין הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה וגם איחד את שתי הכנסיות. יזם את בנייתה מחדש של קתדרלת ישו המושיע במוסקבה אשר נהרסה כליל בשנת 1931 בפקודת סטלין. כן לחם בדרישות הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית לעצמאות מפטריארכיית מוסקבה.
בשנת 1999 הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ביותר ברוסיה.
מותו וקבורתו.
ב-1992 עבר שבץ מוחי. אלכסיי השני מת ב-5 בדצמבר 2008 מאי ספיקת לב בעת שהותו במשכנו בפרדלקינו שבמחוז מוסקבה. ארונו הוצב בקתדרלת ישו המושיע במשך 3 ימים ואלפי המאמינים פקדו אותו. נקבר בקתדרלת ילוחוב במוסקבה ב-9 בדצמבר 2008. ירש אותו בתפקיד קיריל הראשון של מוסקבה.
ארפאנט
ARPANet
בית קברות הר הזיתים
קתלין לונסדייל
דיים קתלין לונסדייל (באנגלית: Kathleen Lonsdale, שם נעוריה ירדלי - Yardley) (28 בינואר 1903 – 1 באפריל 1971) הייתה קריסטלוגרפית בריטית שבשנת 1929 הצליחה לבסס את מבנה התרכובת האורגנית של הבנזן בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן ואת מבנה ההקסכלורובנזן בעזרת פירוק פורייה בשיטות ספקטראליות ב-1931. במהלך הקריירה המקצועית שלה הייתה לונסדייל לפורצת דרך לנשים בכמה מארגוני המדע - היא הייתה המדענית הראשונה שנבחרה כעמיתה של החברה המלכותית, האישה הראשונה שקבלה קביעות כפרופסור בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, הנשיאה הראשונה של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה, והנשיאה הראשונה של האגודה הבריטית לקידום המדע.
ביוגרפיה.
קתלין ירדלי נולדה בעיירה ניוברידג' שבמחוז קילדאר (Kildare), דרומית לדבלין בירת אירלנד. היא הייתה בתם העשירית של הארי ירדלי, מנהל הדואר של העיירה, וג'סי קמרון. האב היה שתיין כרוני, וב-1908, כשקתלין הייתה בת חמש, נפרדו הוריה והאם עקרה עם ילדיה לסוון קינגס (Seven Kings), עיירה קטנה מזרחית ללונדון בירת אנגליה. היא למדה בבית הספר התיכון לבנות של מחוז וודפורד (Woodford County High School) ליד לונדון, ובמקביל למדה מתמטיקה ומדעים בבית הספר התיכון לבנים של מחוז אילפורד (Ilford County High School) משום שבבית הספר לבנות לא לימדו מקצועות אלו.
קתלין ירדלי קיבלה תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה מקולג' בדפורד לנשים ב-1922, כשהיא זוכה בבחינות בציונים הגבוהים ביותר שהתקבלו בקולג' בעשר השנים שקדמו לכך. אחד מבוחניה, הפיזיקאי ויליאם הנרי בראג, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1915, כה התרשם מהישגיה שהציע לה להצטרף לצוות המחקר בראשותו בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, וירדלי קיבלה את ההצעה. בקולג' האוניברסיטאי של לונדון עסקה ירדלי בחקר מבני גבישים ותרכובות אורגניות בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן. במקביל למחקר השלימה לימודים לתואר שני ב-1924. התיזה שלה דנה במבנה חומצה סוקצינית. עם סיום לימודיה היא הצטרפה לצוות המחקר בקריסטלוגרפיה אותו הקים ויליאם הנרי בראג במכון המלכותי, צוות שכלל שניים מגדולי הקריסטלוגרפים לעתיד, ויליאם אסטבורי וג'ון דזמונד ברנל.
ב-1927 נישאה ירדלי לתומאס ג'קסון לונסדייל (Thomas Jackson Lonsdale) אותו פגשה בלימודיה בקולג' האוניברסיטאי. הזוג עבר להתגורר בלידס, שם עבד בעלה במחקר עבור תעשיית המשי. לונסדייל עבדה במחקר באוניברסיטת לידס וב-1929 הוכיחה כי המבנה של טבעת הבנזן בתוך הקסמתילבנזן הוא של משושה שטוח. זו הייתה ההוכחה להשערה שהעלה הכימאי הגרמני פרידריך אוגוסט קקולה ב-1865.
ב-1930 חזרו בני הזוג לונסדייל ללונדון, שם מצא תומאס לונסדייל עבודה קבועה במשרד התחבורה. בין 1929 ל-1934 ילדה ירדלי את שלושת ילדיה, ג'יין, ננסי וסטיבן והייתה בעיקר אמא בתעסוקה מלאה. עם זאת עבדה בביתה בהכנת נוסחאות לטבלאות שהודפסו בספר שיצא לאור ב-1936. ב-1934 חזרה לונסדייל לעבוד עם בראג במכון המלכותי ונשארה עם בראג עד מותו ב-1942. ב-1936, בהיותה במכון המלכותי, קיבלה לונסדייל את תואר הדוקטור מהקולג' האוניברסיטאי של לונדון. עבודת הדוקטורט שלה דנה במחקר נגזרות של אתאן.
ב-1945 הייתה לונסדייל לאחת משתי הנשים הראשונות שהתקבלו כעמיתות בחברה המלכותית (השנייה הייתה הביוכימאית מרג'ורי סטיבנסון). ב-1946 יסדה לונסדייל את המחלקה לקריסטלוגרפיה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, וב-1949 מונתה לפרופסור לכימיה שם. היא הייתה האישה הראשונה שהתמנתה למשרת פרופסור במכללה זו, משרה בה החזיקה עד 1968 שעה שיצאה לגמלאות (או, במונחים המקובלים באקדמיה, מונתה לפרופסור אמריטה). בניין קתלין לונסדייל בקולג' האוניברסיטאי של לונדון קרוי על שמה.
במקביל הייתה פעילה באיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה והייתה העורכת של שלושת הכרכים הראשונים של הטבלאות הבינלאומיות (International X-Ray Tables) שהוציא האיגוד. ב-1960 התמנתה לסגנית נשיא האיגוד וב-1966 הייתה לאישה הראשונה ששימשה כנשיא האיגוד, לאחר שהנשיא הקודם, ג'ון דזמונד ברנל, פרש עקב מחלה. לונסדייל, ששימשה עד אז כסגן הנשיא, קיבלה את התפקיד לארגן את הכנס הבינלאומי של האיגוד שנערך במוסקבה באותה שנה.
ב-1949 החלה לשתף פעולה עם המדענית הדרום אפריקאית ג'ודית גרנוויל-ולס (Judith Grenville-Wells, מאוחר יותר מילדג' - Milledge) על מחקר וסינתזה של יהלומים והתנהגות מינרלים בטמפרטורה ובלחץ גבוהים.
למרות שכילדה היה חינוכה הדתי בפטסיטי הצטרפה לונדסייל ב-1935 יחד עם בעלה לאגודת הידידים (המכונים גם "קוויקרים"). שניהם היו פציפיסטים מסורים וזו הייתה אחת הסיבות העיקריות לכך שנמשכו לקוויקרים. ב-1943, במרוצת מלחמת העולם השנייה, שהתה לונסדייל כחודש בבית הכלא הולווי (Holloway) משום שסירבה להירשם על מנת לקבל מטלות הקשורות בהגנה אזרחית או לשלם את הקנס הכרוך בסירוב להירשם. במפגש השנתי של קווייקרים בריטים ב-1953 נשאה את הנאום המרכזי המכונה "הרצאת סוורתמור" שכותרתו הייתה "סילוק הסיבות למלחמה". ב-1956, בתגובה לניסויים בנשק גרעיני שעשו ארצות הברית וברית המועצות, כתבה לונסדייל ספר שכותרתו "האם השלום אפשרי?" (?Is Peace Possible) ובו בחנה את היחס בין שלום עולמי לצורכי האוכלוסייה העולמית.
ב-1956 הוענק לה התואר דיים, וב-1957 הוענקה לה מדליית דייווי מטעם החברה המלכותית. לונסדייל הייתה פעילה בעידוד צעירים ללמוד מדע והייתה האישה הראשונה ששימשה כנשיא האגודה הבריטית לקידום המדע ב-1967. היא מתה ב-1971, כשהיא בת 68.
על שמה קרוי לונסדייליט, אלוטרוף של פחמן שהוא סוג נדיר של יהלום המצוי לעיתים במטאוריטים.
פרדוקס עלי התה
פרדוקס עלי התה הוא תיאור תופעה פיזיקלית בה עלי תה בכוס תה מתרכזים במרכז תחתית הכוס לאחר שהתה נבחש ולא נודדים לשולי תחתית הכוס, כפי שניתן היה לצפות על פי עקרון הכוח הצנטריפוגלי.
את הפתרון לפרדוקס עלי התה ניסח אלברט איינשטיין במאמר שפרסם בשנת 1926 באופן המסביר אף את הסחיפה בגדות נהרות (חוק באר, באנגלית: Baer's law).
הסבר.
בחישת המשקה בכוס התה בתנועות סיבוביות גורמת לנוזל להסתובב סביב שולי הכוס, הגורמת לכוח צנטריפוגלי כלפי השוליים. אולם, סמוך לשוליים ובתחתית הכוס תנועת הנוזל מואטת עקב חיכוך עם דופן הכוס. באזורי מגע אלה הכוח הצנטריפוגלי נחלש והבדל הלחצים הנוצר בנוזל הופך לגורם משמעותי יותר בכיוון תנועת הנוזל. אזור זה מכונה באופן כללי שכבת גבול בתחום מכניקת הזורמים, ובאופן ספציפי שכבת אקמן (באנגלית: Ekman layer).