כאשר התגובות אינן הפיכות כלל, לא ניתן ללמוד על פוטנציאל חצי התא התרמודינמי של התגובה באמצעות וולטמטריה ציקלית. למרות זאת, ניתן למדוד את פוטנציאל חצי התא על ידי שימוש בכמויות שוות של החומר הנבדק בצורתו המחומצנת והמחוזרת. לא ניתן לדעת אם המדידה משקפת את הפוטנציאל התרמודינאמי של החומרים או פוטנציאל עודף גדול יותר.
סיבה אחת לכך שהתגובה לא תהיה הפיכה היא תגובה עוקבת לתגובת החמצון, דוגמה נפוצה לכך היא קומפלקסים של מתכות מעבר בהן יש שינוי בגאומטריה של הקומפלקס. במקרים כאלו, סריקה במהירות גבוהה יכולה להציג תגובה הפיכה וסריקה במהירות נמוכה מציגה תגובה לא הפיכה. סיבה נוספת היא תהליך פיזקלי עוקב, פעמים רבות הופעת משקע.
מערכת המדידה.
מערכת המדידה מורכבת משלוש אלקטרודות (מערכת שלוש אלקטרודות):
במקרים רבים מוסיפים לתמיסה אלקטרוליט כדי להבטיח זרם חשמלי גדול מספיק.
האלקטרודות הן נייחות ונמצאות בתוך מקטע שאינו מעורבב של התמיסה. המדידה באזור ה"שקט" של התמיסה גורמת לכך שהפיקים הנמדדים יהיו אופייניים לכאלו שמבוקרי דיפוזיה. בנוסף, בשיטה זו נשאר חלק מהחומר הנמדד אחרי שהוא חומצן או חוזר על פני אלקטרודת העבודה שם הוא יכול להמשיך ולהביא לתגובות חמזור. למרות הרצון במדידה בתמיסה שקטה, יש לערבב את התמיסה בין המדידות וזאת כדי להבטיח הופעת חומר חדש על פני האלקטרודה. המסיסות של החומר הנבדק יכולה להשתנות באופן קיצוני עם השינוי במטען הכולל שלו. היות שולטמטריה ציקלית משנה בדרך כלל את המטען של החומרים הנבדקים, פעמים רבות מופיע משקע על פני האלקטרודה. משקע זה יכול לבודד את האלקטרודה, להציג תכונות חמזור משלו במחזורים הבאים או במקרים קיצוניים, לשנות (כימית) את משטח האלקטרודה. מסיבות אלו ונוספות נהוג לנקות את משטח האלקטרודה בין מדידות.
חומרים מקובלים לאלקטרודת העבודה הם פחמן זכוכיתי, פלטינה וזהב. אלקטרודות אלו בדרך כלל סגורות באריזה מבודדת עם דיסקית גלויה בקצה אחד. לאלקטרודת עבודה טיפוסית יש רדיוס בסדר גודל של 1 מ"מ. ידיעת מידות המשטח וצורותו חיונית לפירוש המידע המתקבל בוולטמטריה ציקלית.
כדי לבצע מדידות בקצב סריקה גבוה יש צורך באלקטרודה מיוחדת. מדידות כאלו גורמות לפיקים בעלי זרם גבוה וכתוצאה מכך להתנגדות באלקטרודה שגורמת לעיוות. אולטרה-מיקרו-אלקטרודות יכולות לפתור בעיה זו.
האלקטרודה הנגדית יכולה להיות חומר מוליך טוב ולא מגיב עם רוב החומרים בתמיסה. תגובות על פני אלקטרודה זו אינן חשובות כל עוד האלקטרודות ממשיכה להוליך היטב. פעמים רבות האלקטרודה מחמצנת או מחזרת את הממס עצמו או את האלקטרוליט בשביל להמשיך ולהוליך זרם.
אלקטרודת הייחוס היא מורכבת יותר ונשמרת יותר משאר האלקטרודות.
וריאציות.
לפעמים, מקבעים לפני האלקטרודה צורון אלקטרושלילי, כפי שמקובל לדוגמה בתחום הוולטמטריה של מיקרו-חלקיקים.
קימות גם שיטות פוטנצאיו-דינמיות אשר מוסיפות הפרעה קטנה בזרם חילופין למתח על פני האלקטרודה כדי למדוד את התגובה לתדר בודד או למספר תדרים במקביל. התגובה לזרם חילופין היא דו ממדית ונמדדת הן באמפליטודת התגובה ובהפרש המופע שלה. שני הגדלים תלוים בנפרד בתדר עבור התגובה לזרם החילופן השייכת לתהיליכים שונים (מעבר מטען, דיפוזיה, ועוד). שיטה זו מאפשרת מדידה של מספר תהליכים במקביל התורמים לתגובה הפוטנציאו-דנאמית של המערכת האלקטרוכימית.
הבחנה.
וולטמטריה ציקלית אינה שיטה הידרודינמית . בשיטה ההידרודינאמית הזרימה על האלקטרודה מושגת באמצעות ערבוב התמיסה, שאיבתה או סיבוב האלקטרודה. טכניקות אלו מכוונות למדידה של תהליכים במצב עמיד אשר מדידתם אינה תלויה בכיוון מפל המתח על האלקטרודה ולכן אינם מתאימים לוולטמטריה ציקלית.
פורט-לוונורת
פורט לוונורת'
ג'עפר נומירי
MGM-52 Lance
MGM-52 Lance (לאנס) הוא טיל קרקע-קרקע בליסטי המונע בדלק נוזלי מתוצרת ארצות הברית.
הלאנס הוא טיל שנועד לפגוע במטרות אסטרטגיות בעורף האויב ולשם כך צויד בראש קרב גרעיני, בשלב מאוחר יותר פותחו ראשי קרב קונבנציונלים עבור הטיל ותוכנן להשתמש בו למתן סיוע ארטילרי לכוחות הקרקע. כינויו בצה"ל היה ה"מנפץ".
היסטוריה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 המאוחרות של המאה העשרים, פרסם צבא ארצות הברית מכרז לבניית סדרה חדשה של טילים בליסטיים לטווחים שונים.
בנובמבר 1962 נבחרה חברת Ling-Temco-Vought לקבלן הראשי בפרויקט לבניית טיל בליסטי לטווח קצר של 50 ק"מ. לטיל ניתן השם "לאנס" (Lance) וביוני 1963 הוא קיבל את הסימון הטקטי MGM-52.
השיגור הראשון נערך ביוני 1965 והניסויים נמשכו עד 1966.
ב-1965 נעשו שינויים בטיל, הוכנס מנוע חזק יותר, הוגדלו המייצבים והגרר הופחת וכך גדל טווח הטיל ל-140 ק"מ. הטיל החדש כונה MGM-52B והחליף את הגרסה הישנה. השיגור הראשון של ה MGM-52B נערך במאי 1969 אך בעיות במנוע הרקטי של הטיל עיכבו את הניסויים בין 1967–1971 והלאנס לא היה מוכן לפריסה מבצעית עד מאי 1972. עד אז בוטלה התוכנית ליצור ראשי קרב ביולוגיים וכימיים וכל הטילים צוידו ברש"ק גרעיני W70 בעוצמה של 1–100 קילוטון. התצורה הסופית של הלאנס, לאחר סדרת הניסויים של הגרסה השנייה ושינויים בצורת המייצבים וזנב הטיל, כונתה MGM-52C.
בספטמבר 1973 נפרש באירופה גדוד הלאנס המבצעי הראשון. סוללת לאנס הורכבה משתי יחידות שיגור על בסיס נגמ"שי M752 (טיל בודד על כל נגמ"ש) ו-2 נגמ"שי אספקה מסוג M688 (שני טילים בכל נגמ"ש), בסך הכל כללה כל סוללה 6 טילים. הלאנס החל להחליף את טיל ה-MGM-29 Sergeant בשירות צבא ארצות הברית, הוא היה קל יותר לתפעול ולתחזוקה, זמן התגובה שלו היה קצר יותר ועמד על פחות מ-15 דקות ובזכות ממדיו הקטנים יכלה כל יחידה לשנע מספר גדול יותר של טילים.
ב-1976 חודש פיתוחו של רש"ק קונבנציונלי עבור הטיל ויוצר רש"ק מצרר שסימונו M251 שהכיל מספר רב של פצצונות מסוג M40. רש"ק המצרר נכנס לשירות בצבא ארצות הברית ב-1978 וטילי לאנס קונבנציונליים (עם ראשי קרב שונים) נמכרו למספר מדינות, רובן חברות נאט"ו.
ב-1977 פותחה גרסה חדשה לרש"ק הגרעיני W70 שהייתה בעצם פצצת נייטרון. בתחילה בוטל הפרויקט מסיבות פוליטיות אך לבסוף נבנו מספר ראשי קרב החל מ-1981. למרות זאת לא נכנסה אף פצצת נייטרון לשימוש באחת מיחידות השדה של מערך הלאנס.
לאחר החתימה ב-1987 על האמנה לצמצום הגרעין (Intermediate-Range Nuclear Forces Treaty) החלה ארצות הברית להסיג את טילי הלאנס מאירופה, סיום המלחמה הקרה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 זירז את הוצאת הטילים מהשירות וב-1992 אוחסנו כל ראשי הקרב של טילי הלאנס בהמתנה להשמדתם. את הלאנס החליף בצבא ארצות הברית טיל ה-MGM-140 ATACMS הקונבנציונלי.
שירות בצה"ל.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, הסכימו השלטונות האמריקאים לספק לצה"ל גדוד משגרים עם מספר מוגבל של רקטות, ללא ראשי קרב גרעיניים. בשנת 1975 הוקם בחיל התותחנים, גדוד לאנס סדיר מספר 9275 – גדוד "המנפץ" שייעודו היה לפגוע במטרות אסטרטגיות של האויב (כמו טילי נ"מ) והגיע לטווח של 75 ק"מ, עם רש"ק נפיץ. יחידת ה"מנפץ" הייתה בשירות מבצעי עד לתחילת שנות ה-90. מפקדו הראשון של הגדוד היה סא"ל זאב עמית ולאחריו מונה סא"ל יוסי רותם. עם פירוק הגדוד בשנות ה-90, עברו רוב קציני מטה הגדוד לתפקידים במפח"ט 896.
אליקנטה (עיר)
לאנס (טיל)
סן ברתלמי
סן בָרתֶלֵמי (בצרפתית Saint Barthélemy) הוא אי בצפון האנטילים הקטנים שבים הקריבי, קולקטיב מעבר לים של צרפת.
כריסטופר קולומבוס גילה את האי ב-1493, וקרא לו על שם אחיו ברתולומיאו. ב-1648 השתלטה צרפת על האי. בין 1651 ל-1656 שלטו בו האבירים ההוספיטלרים, ולאחר מכן ננטש ויושב מחדש על ידי הצרפתים ב-1659, בעיקר בשל מיקומו האסטרטגי. המתיישבים גידלו כותנה וקנה סוכר תוך התבססות על שעבודם של עבדים מאפריקה. ב-1784 מסרה אותו צרפת בתמורה לזכויות מסחריות לשוודיה, שמכרה אותו חזרה לצרפת ב-1878. הייתה זו המושבה השוודית היחידה באזור הקריבי. השוודים השאירו את חותמם בשמותיהם של מקומות שונים באי ובהם הבירה גוסטביה, שנקראה על שם גוסטב השלישי, מלך שוודיה. ב-1847 בוטלה העבדות באי.
ב-2003 החליטו תושבי האי להתנתק מן המושבה גוודלופ. ההחלטה יצאה לפועל ב-2007 ומאז מהווה האי קולקטיב מעבר לים הכפוף מנהלית ישירות לצרפת, וענייניו המקומיים מתנהלים באמצעות מועצה בת 19 חברים. את צרפת מייצג באי מושל, הממונה על ידי נשיא צרפת. התושבים שולחים נציג אחד לסנאט הצרפתי.
שטחו של סן ברתלמי כ-21 קמ"ר. האי שוכן באזור טרופי, ובהתאם לכך שורר בו מזג אוויר חם לאורך כל השנה, וכמות המשקעים מרובה. הנוף מורכב מגבעות, והנקודה הגבוהה ביותר היא ברום של 286 מטרים.
אוכלוסיית האי מונה כ-8,450 תושבים, על-פי מפקד אוכלוסין מ-2007. מרבית התושבים הם ממוצא צרפתי ומיעוטם קריאולי - כלומר ממוצא אירופי ואפריקני, או שחורים. השפה העיקרית היא צרפתית, לצדה מדברים בפטואה (ניב קריאולי) וכן באנגלית, בעיקר בין העוסקים בתיירות.
הכלכלה מבוססת על תיירות, בפרט על תיירות יוקרה. התיירים נמשכים בעיקר לחופי האי, שבחלקם נותרו בתוליים.
בשנת 2007 לסן ברתלמי הוקצה סיומת אינטרנט .bl, אך היא נותרה ללא שימוש.
ב- 2022 פתח השף אסף גרניט את המסעדה "סלע" הנמצאת באי.
סנט בארטלמיי
סנט ברתלמי
רגרסיה (תוכנה)