במונח "קרן עושר ריבונית" נעשה שימוש לראשונה בשנת 2005, על ידי הכלכלן אנדרו רוזנוב, במאמר שכותרתו "מי מחזיק בעושר האומות?", בכתב העת "הבנקאי המרכזי". עותק קודם של כתב העת תיאר את המעבר מניהול רזרבות מסורתי לניהול עושר ריבוני; לאחר מכן המונח זכה לשימוש נרחב, עם העלייה בהשקעות של מדינות ריבוניות בנכסים ברחבי העולם. כמה מההשקעות משכו תשומת לב, כהשקעות גרועות במספר חברות פיננסיות בוול סטריט, דוגמת סיטיגרופ, מורגן סטנלי ומריל לינץ', שנזקקו להזרמת הון עקב הפסדים כתוצאה מניהול כושל ומשבר הסאבפריים ב-2008. קרנות עושר ריבוניות משקיעות במגוון סוגים של נכסים, דוגמת מניות, איגרות חוב, קרנות השקעות פרטיות וקרנות גידור. קרנות ריבוניות רבות משקיעות ישירות גם בנדל"ן מניב.
קרנות עושר ריבוניות קיימות כבר יותר ממאה שנים, אך מאז שנת 2000 מספר הקרנות גדל באופן דרמטי. הקרנות הראשונות היו כספי מדינה לא-פדרליים בארצות הברית, שהוקמו באמצע המאה ה-19, למימון שירותים ציבוריים ספציפיים. מדינת טקסס הייתה הראשונה שהקימה תוכנית כזו, למימון חינוך ציבורי. הקרן הקבוע לבתי ספר (Permanent School Fund), שהוקמה בשנת 1854 לטובת מימון בתי הספר היסודיים והתיכוניים, כאשר קרן האוניברסיטה הקבועה (PUF) הוקמה בשנת 1876, לטובת מימון האוניברסיטאות. לקרן ניחנו אדמות ציבוריות, שעל בעלותן שמרה המדינה על פי תנאי הסכם הסיפוח משנת ,1845 בין רפובליקת טקסס וארצות הברית. קרן העושר הראשונה שהוקמה על ידי מדינה ריבונית הייתה רשות ההשקעות של כווית, בשנת 1953, עוד לפני שכווית קיבלה עצמאות מבריטניה. הקרן ממומנת מהכנסות הנפט של המדינה. על פי הערכות, שווי הקרן של כווית עמד ב-2020 על כ-600 מיליארד דולר. קרן עושר ריבונית מוקדמת נוספת היא קרן העתודה לשוויון הכנסות של קיריבטי. הקרן הוקמה ב-1956, כאשר הממשל הבריטי של איי גילברט במיקרונזיה הטיל היטל על ייצוא פוספטים לדשן. מאז צמחה הקרן לכ-520 מיליון דולר, נכון ל-2007.
לפי ההסכמה ההיסטורית, קרן הנאמנות לביטוח לאומי של ארצות הברית (Social Security Trust Fund), שבשנת 2014 הייתה בעלת נכסים בשווי 2.8 טריליון דולר, וקרנות דומות, דוגמת החזקות של 200 טריליון יין יפני בבנק הדואר של יפן, לא נחשבות לקרנות עושר ריבוניות. קרנות אלו צברות נכסים על מנת לממן תשלום קצבאות רווחה.
הקמת קרן העושר של ישראל אושרה בכנסת ב-14 ביולי 2014, בעקבות מסקנות ועדת ששינסקי. על פי התוכנית שהוצגה, בקרן ייצברו לפחות כ–72 מיליארד דולר מהכנסות המדינה מגז ונפט. הקרן הייתה אומרה להתחיל לצבור נכסים במהלך שנת 2018. אך ההיקף הגבייה מיזמי הגז ונפט היה נמוך מהצפוי, ומכיוון שהיא לא הגיעה לרף ההכנסות המינימלי הנדרש לפעילותה לפי חוק, הפעלתה נדחתה לסוף 2022.
במאי 2021 דווח כי ראש המוסד לשעבר יוסי כהן מקים קרן ההשקעות בשיתוף קרנות העושר של איחוד האמירויות, כווית וקטר.
מאפיינים ומטרות.
קרנות עושר ריבוניות נוצרות בדרך כלל כאשר לממשלות יש עודפים תקציביים, ויש להם מעט או הן ללא חוב בינלאומי. לא תמיד ניתן או רצוי להחזיק עודף נזילות זה ככסף או לתעל אותו לצריכה מיידית. זהו במיוחד המקרה כאשר אומה תלויה בייצוא חומרי גלם כמו נפט, נחושת או יהלומים. במדינות כאלה, הסיבה העיקרית ליצירת קרנות עושר ריבוניות היא בגלל המאפיינים של הכנסות משאבים: תנודתיות גבוהה של מחירי המשאבים, חוסר יכולת לחזות את קצב הפקתם, ומיצוי המשאבים.
ישנם שני סוגים של קרנות: קרנות חיסכון וקרנות ייצוב. קרנות ייצוב נוצרות כדי להפחית את התנודתיות של הכנסות הממשלה, במטרה להתמודד עם ההשפעה השלילית של מחזורי הפריחה על הוצאות הממשלה והכלכלה הלאומית. קרנות חיסכון נוצרות עבור הדורות הבאים. קרן אחת כזו היא קרן העושר של נורווגיה. קרנות עושר ריבוניות, של מדינות עשירות במשאבים, יכולות לעזור להימנע מקללת משאבים, אך הספרות בשאלה זו שנויה במחלוקת. ייתכן שממשלות יוכלו להוציא את הכסף באופן מיידי, אך עלולות לגרום לכלכלה להתחמם יתר על המידה, למשל, בוונצואלה של הוגו צ'אבס או איראן בתקופת השאה. בנסיבות כאלה, לרוב רצוי לחסוך את הכסף להוצאתו בתקופה של אינפלציה נמוכה.
סיבות אחרות ליצירת קרנות עושר ריבוניות עשויות להיות כלכליות, או אסטרטגיות, כגון חיסכון עתידי לסכנות עתידיות. לדוגמה, רשות ההשקעות של כווית במהלך מלחמת המפרץ, ניהלה יתרות עודפות מעל הרמה הדרושה עבור יתרות מטבע (אם כי בנקים מרכזיים רבים עושים זאת כעת). הקרנות של ממשלת סינגפור הם חלקית ביטוי לרצון לחזק את מעמדה של סינגפור כמרכז פיננסי בינלאומי. תאגיד ההשקעות של קוריאה מנוהל מאז באופן דומה. קרנות עושר אלו משקיעות בכל סוגי החברות והנכסים, כולל חברות אנרגיה מתחדשת כמו Bloom Energ וחברות הזנק דוגמת שיאומי מסין וגם בישראל. מספר קרנות עושר שנצרו בעקבות הפקת נפט וגז, גם משקיעות בחברות נפט וגז במדינות אחרות ברחבי העולם.
לפי מחקר משנת 2014, קרנות עושר ריבוניות לא מוקמות מסיבות הקשורות לצבירת רזרבות, והתמחות בייצוא סחורות. במקום זאת, ניתן להבין את הפיזור של קרנות עושר ריבוניות כאופנה, לפיה ממשלות מסוימות רואות שזה אופנתי ליצור קרנות עושר והן מושפעות ממה שעושות ממשלות אחרות.
קרנות עושר ריבוניות, משתמשות בהשקעות גם לרכישת השפעה וכוח פוליטי בזירה הבינלאומית, עבור הממשלות שלהם. דוגמה בולטת לכך היא הקרנות הריבוניות של קטר, שמאז שנות ה-2000 השקיעו עשרות מיליארדים בכלכלה האירופית, ובמיוחד ב, בעיקר בנדל"ן, ובמוסדות פיננסיים. קרן העושר של נורווגיה מסרבת להשקיע בחברות שמוצריהן בעייתיים מבחינה אתית, כמו טבק וחלק מהחברות בתעשיית הנשק. הקרן גם מתרחקת מהשקעות בחברות שמקושרות לשחיתות, חברות מזהמות, כאלה שמעסיקות ילדים או פוגעות בזכויות אדם. כך לדוגמה מכרה הקרן החזקות שהיו לה בחברות הישראליות: אלביט מערכות, שפיר הנדסה ותעשייה, מבנה נדל"ן ודניה סיבוס, בגלל פעילותן בשטחים.
עקרונות סנטיאגו.
בשנת 2008, גברה הדאגה מצד משקיעים ורגולטורים בנוגע לקרנות עושר ריבוניות, חלקית לגבי הנראות שלהם, על האחריות התאגידית והמבנה המנהלי שלהם. כדי להתמודד עם החששות הללו, מאמץ משותף בין קרן המטבע הבינלאומית (IMF) ו"קבוצת העבודה הבינלאומית של קרנות העשור הריבוניות" (IWG-SWF), אשר ייצגו 14 קרנות, כולל כמה מהגדולות ביותר, כגון GIC מסינגפור ורשות ההשקעות של אבו דאבי. לאחר מכן, ה-IWG-SWF ניסח את 24 עקרונות סנטיאגו, כדי לקבוע סטנדרטים בינלאומיים משותפים לגבי שקיפות, עצמאות וממשל שקרנות עושר ריבוניות צריכות לפעול לפיהם. אלה פורסמו לציבור לאחר שהוצגו בפני הוועדה הפיננסית המוניטארית הבינלאומית של קרן המטבע הבינלאומית ב-11 באוקטובר 2008.
קבוצת העבודה הוחלפה אז בגוף קבוע ב-6 באפריל 2009, "הפורום הבינלאומי של קרנות העושר הריבוניות" (IFSWF), כדי לשמור ולקדם את הסטנדרטים החדשים לעתיד, ולעודד קרנות עושר ריבוניות אחרות להצטרף.
על פי ה-IFSWF, יצירת עקרונות סנטיאגו הונעה על ידי היעדים הבאים:
לאחר החלטת הממשלה על הקמת קרן העושר הריבונית של ישראל, בפברואר 2012, הודיע משרד האוצר שהמבנה המתוכנן שלה יפעל על פי עקרונות סנטיאגו.
דירוג ונכסים.
סך הנכסים של קרנות העושר הריבוניות בעולם הסתכם ב-7.94 טריליון דולר, נכון ל-24 בדצמבר 2020. הנכסים של מדינות עם קרנות הממומנת על ידי יצוא נפט וגז, הסתכמו ב-5.4 טריליון דולר נכון ל-2020. קרנות עושר ריבוניות שאינן ממומנות מיצוא סחורות דוגמת נפט וגז, ממומנות בדרך כלל על ידי העברת נכסים מיתרות מטבע החוץ הרשמיות של המדינה, ובמקרים מסוימים מעודפי תקציב המדינה והכנסות מהפרטה. מדינות המזרח התיכון ואסיה מהוות 77% מכלל קרנות עושר הריבוניות.
גישה לאינטרנט
גישה לאינטרנט היא היכולת של אנשים וארגונים להתחבר לאינטרנט באמצעות מסופי מחשב, מחשבים והתקנים אחרים (כגון טלפונים סלולריים), ובפרט מאפשרת להשיג גישה לשירותים בסיסיים כגון דואר אלקטרוני וה-World Wide Web. את הגישה לאינטרנט מספקים כיום ספקי שירותי האינטרנט המאפשרים תמורת תשלום להתחבר לאינטרנט בקצבי העברת נתונים שונים, אשר מסתמכות בין היתר על טכנולוגיות שונות. ארגונים רבים, כולל מספר גדל והולך של גורמים עירוניים, מספקים כיום גם גישה אלחוטית לאינטרנט מבלי שהמשתמשים בגישה האלחוטית יידרשו לתשלום.
במהלך השנים גדלה במידה ניכרת הזמינות של הגישה לאינטרנט. לדוגמה, בשנת 1995 רק ל-0.04% מאוכלוסיית העולם הייתה גישה לאינטרנט באותה העת, בעוד שכמחצית מאותם האנשים שהיו מחוברים אז לאינטרנט חיו בארצות הברית, ועשו שימוש בחיבור Dial-up על מנת להתחבר לאינטרנט. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 כמות גדולה במיוחד של משתמשי אינטרנט במדינות המפותחות החלו להשתמש בטכנולוגיית פס רחב ומהיר דיו על מנת להתחבר לאינטרנט, ולפי ההערכות עד שנת 2014 לכ-41% מכלל אוכלוסיית העולם הייתה גישה לאינטרנט כאשר חיבור לאינטרנט בטכנולוגיית הפס הרחב הייתה קיימת כמעט בכל מדינה עולם.
אקיהברה
אקיהברה (ביפנית: 秋葉原) הוא אזור שופינג מרכזי בטוקיו אשר ממוקם בחלק הצפון מזרחי של רובע צ'יודה סביב תחנת הרכבת אקיהברה.
אקיהברה נחשבת בעיני רבים למרכז התרבות הפופולרית היפנית המודרנית ולאזור השופינג המרכזי של משחקי וידאו, אנימה, מאנגה, מוצרי אלקטרוניקה ומוצרי מחשוב. זהו כנראה אחד מאזורי השופינג הגדולים ביותר בעולם עבור מוצרי אלקטרוניקה ומחשבים, וניתן למצוא בו הן פריטים חדשים והן פריטים משומשים.