מהמחקר עולה כי יש חשיבות בפיתוח שירותים ייעודיים לצעירים עם מוגבלות נפשית וזאת במטרה להוביל לתהליך יעיל של פיתוח קריירה מוצלחים אשר, בתורו, יסייע בניהול המחלה וההחלמה של האדם. WorKit הוא שירות לצעירים בגילאי 18–35, שפותח על ידי העמותה, אשר מציע בניית מסלול קידום אישי ופיתוח קריירה תוך התנסות בקהילה ובשוק העבודה. באמצעות התהליכים המתקיימים ב WorKit, מקבלי השירות מקיימים תהליכי חקירה ופיתוח זהות תעסוקתית, מגדירים את תחומים בהם היו מעוניינים לפתח קריירה, בוחנים תחומי לימוד ומסלולי הכשרה ועוברים הכשרה והתנסות בעבודה בשוק החופשי.
המרכז.
טכנולוגיה וטכנולוגיה מסייעת עשויים לסייע לאנשים עם מוגבלות לשפר את איכות חייהם ואת השתלבותם החברתית. טכנולוגיות כמו מציאות מדומה ומציאות רבודה, אפליקציות לשיפור מיומנויות תעסוקתיות וניהול תהליך ההחלמה, כלים מקוונים לקידום הידע והניסיון בתחומי עבודה שונים ועוד, פותחים מגוון אפשרויות הכשרה לאנשים עם מוגבלות ומאפשרים למעסיקים להנגיש טוב יותר את מקום העבודה שלהם. במטרה לממש את הפוטנציאל הטמון בטכנולוגיה בקידום תהליכי למידה והכשרה להשתלבות בעולם העבודה, הוקם "המרכז". במרכז מועברים קורסים המשלבים עבודה פרטנית וקבוצתית, בסביבה אינטראקטיבית, תוך עבודה עם כלים ותוכניות לימוד המבוססות על מערכות טכנולוגיות שונות. במסגרת הקורס, המשתתפים עוברים סימולציות שונות בטכנולוגיות מגוונות. המרכז מחולק ל-4 פעילויות מרכזיות:
כלים שלובים.
"כלים שלובים" הוא שירות להכשרה לקראת השתלבות בשוק החופשי בתוך מפעל יצרני, שתכליתו לקדם מיומנויות וכישורי עבודה לאנשים עם מוגבלות נפשית הזקוקים לתמיכה משמעותית. במסגרת שירות זה, מקבלי השירות מתנסים בעבודות כגון: נגרות, תפירה, צביעה, אריזה, תפעול וחנות אינטרנטית של המפעל, במטרה לחזק את תחושת המסוגלות העצמית והתעסוקתית שלהם ושכלול מיומנויות עבודה בעולם העבודה העכשווי.
תוכנית אמצע החיים.
תוכנית "אמצע החיים" מיועדת לאוכלוסיית סל-שיקום בגילאי 45 ומעלה אשר מבקשים להשתלב בעבודות משמעותיות גם באמצע החיים על ידי פיתוח קריירה חדשה או לחלופין יצירת מסלולים חדשים בתחום הקריירה שעסקו בה בעבר. במסגרת התכנית, המשתתפים מקבלים ליווי רב-מקצועי של בין תשעה חודשים לשנה, שבמהלכו הם בונים מפת קריירה ומשתלבים בעבודה בשוק החופשי. התכנית משלבת עבודה פרטנית ועבודה קבוצתית.
עדינה קמיאן
עדינה קמיאן (נולדה ב-7 באפריל 1971) היא אוצרת אמנות בינלאומית. משנת 2005 משמשת קמיאן כראש המחלקה לאמנות מודרנית ומשנת 2016, גם כאוצרת בכירה במוזיאון ישראל, ירושלים. משנת 2014 מרצה קמיאן באקדמיה לאמנות ועיצוב, בצלאל.
ביוגרפיה.
עדינה קמיאן נולדה וגדלה בניו יורק, ובשנת 1980 עלתה לישראל. בשנים 1989–1991 שירתה בחיל המודיעין של צה"ל, ביחידה 8200. בשנת 1994 סיימה את לימודי התואר הראשון בהצטיינות בפסיכולוגיה ובלימודים כלליים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2001 סיימה את לימודי התואר השני, בתחומים פסיכולוגיה קלינית ותולדות האמנות, שנלמד גם הוא באוניברסיטה העברית. עבודת הגמר שלה השוותה בין מבחן רורשך הפסיכודיאגנוסטי לאוטומטיזם סוריאליסטי (דלקומניה); היא פורסמה בגרסה מקוצרת בקטלוג "סוריאליזם ומה שמעבר במוזיאון ישראל".
בשנת 2012 השלימה קמיאן את לימודי הדוקטורט בהיסטוריה ובתיאוריה של האמנות במרכז לחקר הסוריאליזם ומורשתו של אוניברסיטת אסקס, שמהווה שותפות מוסדית ייחודית בין אוניברסיטת אסקס, אוניברסיטת מנצ'סטר ומזיאון הטייט. עבודת הדוקטורט שלה התמקדה בשיתופי הפעולה של מרסל דושאן ומאן ריי עם הסוחר-חוקר-משורר, ארטורו שוורץ, בשיעתוק החפצים-מן-המוכן והאובייקטים שלהם בשנות השישים ובתחילת שנות השבעים של המאה העשרים. ספרה, "דושן, מאן ריי וחידת השיעתוק", פורסם בסדרת "מחקרים בסוריאליזם" של הוצאת רוטלדג' בשנת 2018.
בשנת 1994 החלה קמיאן לעבוד במחלקה לאמנות מודרנית של מוזיאון ישראל בתור חוקרת בתפקיד פרילנס. במחלקה שימשה בתפקידים רבים לאורך השנים, כגון עוזרת אוצרת ואוצרת משנה, עד שבשנת 2005 קיבלה לידיה את ניהול המחלקה. כיום, קמיאן היא האוצרת האחראית על אוסף ורה וארטורו שוורץ לאמנות הדאדא, הסוריאליזם ומורשתם. קמיאן אחראית גם על הגלריות לאמנות האימפרסיוניסטיות והפוסט-אימפרסיוניסטית ועל הגלריה לאמנות מודרנית. בתוך כך, היא אחראית על פיתוח האוסף, לרבות רכישות של יצירות חשובות כגון היצירה "מתווה לרפואה" מאת גוסטב קלימט (1897–1998), כמו גם יצירות של אמניות שהתגלו מאוחר, כגון "ללא כותרת (קרש גיהוץ)" (1963) של יאיויי קוסמה, "מנקה" (1965) של אלינה שפוצ'ניקוב, "ללא כותרת" (1970) של לוצ'יטה הורטדו, "האם הטובה" (1991) ו"דמות קמורה" (1993) של לואיז בורז'ואה ו"פיתוי" (1982) של קרול רמה. לאחרונה הורחב האוסף של אמנות הדאדא והסוריאליזם עם מבחר יצירות מעיזבונו של מאן ריי.
במסגרת תפקידה במוזיאון, קמיאן אצרה תערוכות רבות וכן, חיברה ספרים, קטלוגים ומאמרים העוסקים בתנועות האמנות דאדא, וסוריאליזם, כמו גם באמנים, תנועות ונושאים אחרים הקשורים באמנות המאה העשרים. תוך שימת דגש מיוחד על הקשר בין אמנות האוונגרד לאמנות העכשווית, קמיאן מציגה אסטרטגיות אוצרותיות חדשניות בתוך המוזיאון האנציקלופדי, תוך הקפדה על רגישות ביחס לשאלות חברתיות-פוליטיות בנות הזמן. כאוצרת במוזיאון ישראל, קמיאן אצרה תערוכות פורצות דרך, כגון "מאן ריי: משוואות אנושיות" (2015, בשותפות עם וונדי גרוסמן, אנדרו שטראוס ואדוואר סבלין), "אין כמו בבית" (2017) ו"נופי גוף" (2020), שזכו לתהודה מקומית ובינלאומית משמעותית. בנוסף, היא מארגנת ומשתתפת באופן קבוע בכנסים, בהרצאות ובדיאלוגים בינלאומיים עם דמויות בולטות בשדה האמנות העולמי, כמו גם מובילה תערוכות ושותפויות בינלאומיות ותורמת באופן מרכזי לקידום אוסף מוזיאון ישראל, בשיתוף פעולה פורה עם המחלקה לניוד תערוכות במוזיאון ישראל.
כמו כן, קמיאן מתנדבת בוועדה לאמנות ציבורית בעיריית ירושלים, ובבית סוטריה בירושלים, שם היא מציעה פעילות אמנותית-טיפולית.
הנינג פון הולצנדורף
הנינג רודולף אדולף קרל פון הולצנדורף (בגרמנית: Henning Rudolf Adolf Karl von Holtzendorff; 9 בינואר 1853 - 7 ביוני 1919) היה אדמירל גרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה, שהתפרסם בזכות תזכירו בדצמבר 1916 על לוחמת צוללות בלתי מוגבלת נגד בריטניה. הוא קיבל את עיטורי מסדר העיט השחור והפור לה מריט עם עלי אלון והיה אחד מתוך שישה גרוס-אדמירלים של הצי הגרמני הקיסרי.
ביוגרפיה.
הולצנדורף נולד למשפחה אצילה בברלין ב-9 בינואר 1853. הוא הצטרף לחיל הים בשנת 1869, שירת במלחמת צרפת–פרוסיה ולאחר מכן כקצין מטה בשייטת מערב אפריקה. הועלה לדרגת קפיטן צור זי בשנת 1897; הוא נכח במהלך מרד הבוקסרים כמפקד סיירת בשייטת מזרח אסיה. הוא שימש כרמטכ"ל בבסיס הצי בים הבלטי והיה מנהל המספנה הקיסרית בדנציג, לפני שהועלה לדרגת ויצה-אדמירל בשנת 1904. שנתיים לאחר מכן מונה למפקד שייטת הקרב I. בשנת 1909 פיקד על צי הים הפתוח, ובשנת 1910 הועלה לדרגת אדמירל. בשנת 1913 נאלץ לפרוש בשל התנגדותו להתרחבות מהירה של הצי הגרמני בתחרות עם הצי המלכותי הבריטי. באותה שנה הפך לחבר בבית הלורדים הפרוסי .
בשנת 1915, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא מונה לראש מטה האדמירליות הקיסרית. במהלך פרישתו הפך הולצנדורף לתומך חזק בלוחמת צוללות בלתי מוגבלת. הוא פרסם תזכיר בדצמבר 1916 שהוצג בפני הקייזר וילהלם השני ואושר בכנס פלס בינואר 1917. האמונה שמלחמת צוללות בלתי מוגבלת תרעיב את בריטניה ותביא למותה, ניתנה בהצהרה כי בריטניה תיאלץ לתבוע שלום תוך שישה חודשים. הוא גם ציין כי ניתן לקחת את הסיכון להתערבות אמריקאית ולהתעלם ממנה. מדיניותו הצליחה להפריע הן לצי המלכותי והן לצי הסוחר עם הפסדי משלוח של מעל 6 מיליון טון בשנת 1917. הצוללות שלו הפכו פחות מוצלחות עם הפעלת שיטת השיירות, ארצות הברית הצטרפה למלחמה ובריטניה לא נאלצה להיכנע. הוא לא האמין שארצות הברית תוכל להצטרף למלחמה, וחשב שצוללותיו ימנעו את פריסת הכוחות האפקטיבית שלהן לאירופה.
הולצנדורף הועלה לדרגת גרוס-אדמירל ב-31 ביולי 1918; המינוי השישי והאחרון לדרגה זו בצי הקיסרי. הוא פרש שוב לאחר מריבות על מטרות מלחמה עם "Oberste Heeresleitung" (פיקוד הצבא העליון) באוגוסט 1918 והוחלף על ידי אדמירל ריינהרד שר.
הולצנדורף התחתן עם מרגרטה ציטלמן ואימץ את שתי בנותיה של גיסתו האלמנה. אדמירל הולצנדורף מת במחוז אוקרמארק ב-7 ביוני 1919.
איגוד הג'ודו בישראל
איגוד הג'ודו בישראל הוא עמותה המהווה הגוף היציג מול מוסדות בישראל ובעולם בתחום הג'ודו.
היסטוריה.
העמותה נוסדה ב-1965 בתור ההתאחדות הישראלית לג'ודו. ההתאחדות החדשה באותה עת הצטרפה לאיגוד הג'ודו האירופי.
תקציב העמותה בשנת 2019 עמד על כ-23 מיליון ש"ח (מתוכם כ-20 מיליון ש"ח מהמדינה) ועבדו בו כ-163 איש. משרדי העמותה ממוקמים בסמוך למרכז הספורט הלאומי תל אביב. בהנהלת העמותה עומד דירקטוריון נבחר המונה 11 מתנדבים, הנבחרים על ידי האגודות החברות באיגוד.
האיגוד כיום מייצג את ישראל אל מול איגוד הג'ודו האירופי ואיגוד הג'ודו העולמי.
בשנים האחרונות התפתחו עימותים ומתיחויות בין האיגוד לוועד האולימפי בישראל בנוגע לחלוקת תקציבים, מתיחות שהתגברה סביב אולימפיאדת טוקיו (2020).
בשנת 2021 הוחלט כי איגוד הג'ודו בישראל ינהל את אליפות העולם בג'ודו שתיערך, לראשונה בישראל, בשנת 2024 או 2025.
קיפוף ארך רגליים
למור מירזה
דוכסות זקס-פורשטאג