ב-1 בספטמבר 1939 פלשו הגרמנים לפולין ובכך פתחו את מלחמת העולם השנייה. ב-3 בספטמבר נכבשה קטוביץ על ידי הצבא הגרמני. לאחר כיבוש העיר ב-8 בספטמבר 1939 הגרמנים גרשו את היהודים מבתיהם והציתו את בית הכנסת הגדול . שרידי בית הכנסת מוטטו ונהרסו. במרתפי בית הכנסת בהם הוסתרו חפצי ערך יקרים לא נמצא דבר מלבד ספרי התורה שלא נשרפו. מטה הגסטפו התמקם בבנייני הקהילה שנותרו שלמים.
קטוביץ שולבה ברייך השלישי והפכה לבירת מחוז שלזיה העליונה. בשלושת החודשים הראשונים לכיבוש נאלצו מרבית היהודים בקטוביץ (בין 12,000-11,000 איש, תושבי העיר ופליטים) לעזוב את העיר ולעבור לשטחי השלטון הפולני. היו שברחו לאזורים שנמצאים תחת הכיבוש הסובייטי, אחרים, יושבו מחדש בעיירות הסמוכות, כולל בסוסנוביץ. בסוף 1939 נותרו בקטוביץ רק כ-900 יהודים.
בראשית 1940 פיתחו שלטונות גרמניה הנאצית את תוכנית "תוכנית-האב למזרח", לפולין הכבושה, שבה נקבע, השמדה מוחלטת של אוכלוסיית היהודים בהדרגה, ועקירת חלק נכבד מהפולנים מזרחה. הפולנים שנותרו היו אמורים להיות עבדים בתעשייה ובחקלאות הגרמנית. התוכנית הייתה אמורה להיות מיושמת כמה שיותר מהר במחוז פולין הגדולה, מחוז פומרניה ושלזיה. הנאצים תכננו שהחל מחודש מאי וביוני 1940, בשלזיה עילית יגורשו כל היהודים לשלטון הכללי בפולין, אך לאחר סירוב הרשויות המקומיות הוחלט להקים גטאות. בראשית 1940 הוקמו גטאות גדולים בבנדין ובסוסנוביץ. למעשה, אלה היו "עתודות כוח אדם" שהועברו למחנות עבודה בכפייה ברחבי שלזיה.
מאוקטובר 1940 אורגנה עבודת הכפייה של יהודי שלזיה על ידי הנציג המיוחד של הרייכספירר אס אס וראש המשטרה הגרמנית להעסקת לאומים זרים בשלזיה עילית, אלברכט שמלט. צעירים יהודים נשלחו אז למחנות עבודה בכפייה במחוזות קטוביץ ואופולה.
בשנת 1940 הקים הרייכספירר אס אס היינריך הימלר את מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו. הוא היה אמור להפוך למקור לאספקת עובדי כפייה עבור אזורי התעשייה, בשלזיה עילית ואגן דברובסקי. מרבית יהודי קטוביץ הגיעו מהגטאות באזור זגלמביה למחנה ההשמדה הנאצי הגרמני אושוויץ-בירקנאו.
כאשר בחורף 1942/1943 החזית המזרחית קרסה והגרמנים הובסו בסטלינגרד, ואגן התעשייה של הרייך עבר הפצצה אדירה של בעלות הברית, תעשיית שלזיה העליונה החלה למלא תפקיד מפתח בכלכלת המלחמה הגרמנית. עם הזמן עד 50% מייצור הנשק של גרמניה הגיע משלזיה העליונה. הרשויות דרשו משלזיה להגדיל את כריית הפחם ולהגדיל את ייצור החימוש. מסיבה זו הופנתה תשומת הלב לאפשרות ליצור מחנות עבודה בכפייה במפעלי תעשייה בשלזיה העילית. במרץ ובאפריל 1942 הגדיר המפקח הכללי של מחנות הריכוז, אס אס, אובר-גרופנפיהרר אוסוולד פוהל, את הכללים לניצול כוח העבודה של האסירים.
בספטמבר 1942 הורה אדולף היטלר להקים מחנות עבודה חדשים בסביבתם המיידית של מפעלי תעשייה בשלזיה העילית. מאותו הרגע החלו להקים סניפים של מחנות ריכוז בערים, שבוייהם עבדו כעבדים במפעלים. בשנים 1943–1944 היו בקטוביץ הרבה מחנות עבודה בכפייה, שם עבדו בעיקר יהודים ממערב אירופה, כולל כ-900 יהודים מצרפת.
לאחר מלחמת העולם השנייה ובשנות ה-2000.
אחרי מלחמת העולם השנייה התיישבו בקטוביץ כ-1,500 יהודים (כמעט כולם יוצאי ערים אחרות בפולין וכאלה שעברו את שנות המלחמה בברית המועצות). הוועד היהודי של שלזיה עילית הקים בעיר סניף משלו ועזר לאלפי פליטים יהודים שעברו בקטוביץ בדרכם למערב ולישראל בעליית גומולקה. מיד לאחר המלחמה, בשנת 1946, הוקמה בקטוביץ קהילה יהודית דתית במסגרת סניף של "החברה היהודית" בהנהגת הקומוניסטים. ב-1967 (בעקבות מלחמת ששת הימים בישראל) התחיל בפולין באופן רשמי, גל רדיפות קומוניסטיות אנטישמיות אחרי היהודים ומרבית היהודים שהתגוררו בקטוביץ עזבו את פולין. בשנת 1969 נשארו בעיר רק מספר משפחות יהודיות והקהילה חדלה מלהתקיים למשך כ-30 שנה.
בשנת 1993 הוקמה מחדש הקהילה היהודית בעיר, בסיוע ארגוני סיוע יהודיים. בשנת 2016 נמנו בקהילה היהודית 200 חברים. בראש הקהילה עמד ולודזימיש כץ והרב הראשי היה יהושע אליס מארצות הברית.
ברשות הקהילה שלושה בתי תפילה בערים, קטוביץ, ביטום ובגליביצה.
הקהילה אחראית גם על בתי הקברות היהודים בקטוביץ, גליביצה וביטום.
ארגונים בקהילה.
חברת נשים.
ב-11 בדצמבר 1863, ביוזמתה של רוזלי אימרוואהר, הוקם ארגון חברת נשים כדי לסייע לנשים, ילדות, אלמנות ויתומים. בנוסף לרוזאלי אימרוואהר, ניהלו את הארגון: סימון ולורה שלשה, רוזאלי אשנר, רוזל גלייזר, שרלוט רפפורט, ברטה קוכמן, שרה דזיאולושינסקה, רבקה פרוליך, ואחרות.
ביקור חולים והחברה קדישא.
ב-5 בנובמבר 1868, ביוזמתו של היימן פרוליך, הוקמו בקטוביץ אגודות צדקה לסיוע לחולים בשם "ביקור חולים" וה"חברה קדישא". משנת 1874 ארגונים אלה עסקו גם בסיוע לכל תושבי העיר העניים ביותר ולא רק ליהודים. בעיקר לתושבים חדשים שהתיישבו בעיר, לעיתים קרובות היו חסרי כל. ביקור חולים העסיק רופא שהעניק עזרה רפואית בחינם לנזקקים. הוועד הפועל הראשון של העמותה כלל את היימן פרליך, יוליוס ברסלאואר, לואי קנופף, לובל זרניק ויוליוס רינג. בשנים 1868–1886 הנשיא היה היימן פרולליך, ואחריו לואי קנופף בשנים 1886–1890 .
גמילות חסדים - גמ"ח.
אגודת הצדקה גמילות חסדים בקטוביץ נוסדה ב-11 בנובמבר 1871 ביוזמתם של סיימון שאלשה, איזידור זאקס ודניאל טימנדורפר. הודות לפעילות ארגון זה, ילדים מהמשפחות העניות ביותר יכלו לקבל השכלה תיכונית וגבוהה. מאוחר יותר הרחיבה החברה את היקף פעילותה כך שהיא כללה גם ילדים ממשפחות לא יהודיות. הוועד המנהל הראשון של גמילות חסדים הורכב מ: סימון שאלשה, היימן פרליך, דניאל טימנדורפר, איזידור זאקס, סלומון קניגסברגר, איגנץ גרינפלד ומקס ווייכמן .
תלמוד תורה.
באוקטובר 1873, ביוזמתו של הרב יעקב כהן, הוקמה בקטוביץ האגודה החינוכית "תלמוד תורה", שמטרתה הייתה להעלות את רמת החינוך בתחום ההיסטוריה היהודית, הספרות והפרקטיקות הדתיות. העמותה ארגנה הרצאות ומפגשים שבמהלכם נקראה התורה עם פרושיו של רש"י וקטעי משנה.
חובבי ציון בקטוביץ.
מאמצע המאה התשע עשרה החלו לצוץ קבוצות ציוניות במרכז ומזרח אירופה. הם נקראו חובבי ציון. קבוצה כזו הייתה פעילה מאוד גם בקטוביץ.
בשנת 1884, במלאת 100 שנה להולדתו של משה מונטיפיורי, נערך כנס בינלאומי של תנועת חיבת ציון בעיר. הבחירה בעיר קשורה ככל הנראה למיקומה בצומת שלוש המדינות, המאוכלסות בקהילות יהודיות רבות.
בתאריכים 6–11 בנובמבר 1884 השתתפו 36 נציגים בכנס בראשותו של יהודה לייב (ליאון) פינסקר, בהם 22 צירים משטחים השייכים לרוסיה ו-10 נציגים ממדינות אחרות, מצרפת, רומניה, אנגליה, גרמניה ופלסטינה א"י. המטרה העיקרית של התנועה הייתה לחזור לארץ ישראל. מטה התנועה בראשות פינסקר היה אמור להיות ממוקם באודסה.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הצטרפו מרבית תומכי חיבת ציון להסתדרות הציונית העולמית, שנוסדה בשנת 1897 ביוזמתו של תיאודור הרצל.
בבניין בו נערכה ועידת קטוביץ הוצב לוח זיכרון עם טקסט בפולנית ובעברית:
מתנות לאביונים.
בספטמבר 1888, ביוזמתם של מקס פרליך, היינריך קלמן, אדולף לובינגר, יוליוס נוטמן והרב יעקב כהן, הוקמה אגודת מתנות אביונים, העוסקת במתן תמיכה לעניים ובעיקר לתושבים חדשים שהגיעו מקהילות יהודי גליציה, מובטלים וחסרי כל. תוך זמן קצר הצטרפו לארגון 170 חברים. בשנת 1889 העניק הארגון סיוע כספי ל-1127 אנשים, בשנים 1895 ל-1591 ובשנת 1899, דאג הארגון ל-2,225 אנשים נזקקים. בשנת 1900 נכללו בהנהלת ארגון: הרב מקטוביץ יעקב כהן, לואי בוק, יעקב קוכמן, סימון פרידלנדר, יוליוס נוטמן ומיכאל אברהם.
התאחדות נשות קטוביץ.
ב-18 בינואר 1892, ביוזמת נשים יהודיות צעירות, לוסי גרינפלד, רוזה בורנשטיין, גטרודה זאקס, ג'ני לובינגר ואלה שולץ, הוקם הארגון המסייע לעניים בקטוביץ, כולל איסוף בגדים לילדים עניים, אוכל לחגים ועזרה לכלות ממשפחות עניות.
חינוך.
עד שנת 1860 למדו ילדים ממשפחות יהודיות המתגוררות בקטוביץ בבתי ספר יסודיים חילוניים ובמקביל למדו בבתי ספר דתיים פרטיים.
עם הגידול במספר התושבים היהודים בקטוביץ, הוקמו בשנות ה-60 של המאה ה-19 בתי הספר פרטיים ראשונים לבנים ולבנות. הם למדו בכיתות יסודי ותיכוני. בשנת 1866 בתי הספר הועברו לטיפול הקהילה והתארגנו מחדש. בשנת 1870 העירייה השתלטה על מוסדות אלה והפכה אותם לבתי ספר עירוניים.
בשנת 1875 החליטה מועצת העיר להפוך את בתי הספר הדתיים היהודיים לבתי ספר עירוניים. על פי הנתונים משנת 1876, מתוך 889 תלמידים בבתי הספר העירוניים, היו 80 בנים יהודים, בבית הספר היסודי. בבית הספר לבנות, מתוך 850 תלמידות היו 65 בנות ממשפחות יהודיות. בתי הספר העירוניים, אפשרו לתלמידים יהודים לשמור את השבת ואת כל חגי ישראל, זאת אף על פי שממשלת פרוסיה לא אישרה את המהלך. ההוראה הייתה לקיים שיעורים מיום שני עד שבת. במאה ה-21, ממשלת פולין אפשרה לפתוח את בתי הספר הדתיים, בהם מלמדים מקצועות כלליים ומקצועות דת.
משנת 1876 פעל בקטוביץ בית ספר יסודי עברי פרטי בו למדו 200 נערים ונערות. עד שנת 1916 ניהל את בית הספר ד"ר יעקב כהן, הרב של קהילת יהודי קטוביץ. ד"ר כהן חיבר את המאמר, בגרמנית, שיצאה לאור בשנת 1900, אודות תולדות היהודים בקטוביץ.
קהילת יהודי קטוביץ, קיימה אחר הצהריים חינוך דתי לילדים ממשפחות עניות. בשנת 1935 היו 147 תלמידים בכיתות לבנים, שלמדו פולנית, יידיש עברית, ו-140 תלמידות שלמדו פולנית ויידיש.