את זרעי הצ'יה ניתן להוסיף למאכלים אחרים כציפוי עליון או להכניסם לשייקים, דגני בוקר, חטיף אנרגיה, יוגורט, להפוך אותם לחומר דמוי ג'לטין, או לצרוך אותם בצורה גולמית.
שימוש במסו-אמריקה.
המרווה ההיספאנית מתוארת ומצוירת בקודקס מנדוזה והקודקס הפלורנטיני, קודקסים אצטקיים שנוצרו בין השנים 1540 ו-1585. שניהם מתארים אותה ואת השימוש בה על ידי האצטקים. קודקס מנדוזה מצביע על כך שהצמח גודל באופן נרחב וניתן כמנחה (מתנה לשלטון) ב-21 מתוך 38 מדינות המחוז האצטקיות. היסטוריונים כלכליים משערים שהיא הייתה מזון עיקרי שנצרך באופן נרחב כמו התירס.
רישומי המנחות האצטקיות מקודקס מנדוזה, לצד דיווחים קולוניאליים על גידול חקלאי ומחקרים בלשניים, מספקים פרטים על המיקום הגאוגרפי של המנחות, וכן גם מפרט גאוגרפי על האזורים העיקריים של גידול המרווה ההיספאנית. רוב הפרובינציות גידלו את הצמח, למעט אזורי שפלה חופיים טרופיים ומדבר. אזור הגידול המסורתי היה באזור מובחן שכלל חלקים מצפון-מרכז מקסיקו, דרומית לניקרגואה. אזור אחר של גידול, שהיה כנראה קדם-קולומביאני, היה בדרום הונדורס וניקרגואה.
הצמח עדיין בשימוש במקסיקו וגואטמלה, לפעמים כשהזרעים טחונים או עם זרעים מלאים לשימוש במשקאות תזונתיים וכמקור מזון.
צ'יה
גורם תעתוק
גורם תיעתוק
יחסי ישראל–ליטא
בין מדינת ישראל לרפובליקת ליטא קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. ישראל הכירה בעצמאותה של ליטא בשנת 1991, והיחסים הדיפלומטים בין השתיים החלו כשנה לאחר מכן, ב-1992. במהלך ינואר 2015 נפתחה שגרירות ישראל מחדש בבירה וילנה. שגריר ישראל הנוכחי הוא יוסי אבני-לוי.
לליטא יש שגרירות רשמית בתל אביב, ושלוש קונסוליות כבוד בהרצליה, ברמת גן ובנתניה.
היסטוריה.
ב-1995 ביקר בישראל נשיא ליטא, אלגירדס ברזאוסקאס, וביקש מעל בימת הכנסת סליחה מהעם היהודי על מעשיהם של אותם ליטאים אשר הרגו באכזריות, ירו, גירשו ושדדו יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2007 זומן יצחק ארד, לשעבר יושב ראש הנהלת יד ושם, אשר לחם במחתרת כנגד הנאצים, לחקירה בליטא על פעולותיו כפרטיזן והריגת ליטאים לא-יהודים, בזמן מלחמת העולם השנייה. ליטא חשדה בארד שהשתתף במעשי טבח כנגד ליטאים במלחמה. עם זאת, ישראל סירבה לבקשת ליטא.
במהלך חודש אפריל 2012, מינתה ליטא לראשונה נספח מסחרי רשמי במדינת ישראל, זאת במטרה לקדם את יחסי הסחר בין ליטא וישראל, ובנוסף, לקידום השקעות ישראליות בליטא.
בחודש יולי 2013, נשיא מדינת ישראל שמעון פרס, קיים ביקור רשמי בליטא, אשר במהלכו קיים פגישה עם נשיאת ליטא, דליה גריבאוסקאיטה. במהלך הביקור, הדגישה הנשיאה כי "היחסים עם מדינת ישראל חשובים ביותר לליטא ולאיחוד האירופי", וכן אמרה כי "לישראל ולליטא יחסים בילטרליים חזקים מזה 20 שנה, אנו רואים בישראל מודל של חדשנות ונפעל לחיזוק היחסים בין המדינות".
ב-23 באוגוסט 2018 נסע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לביקור מדיני בליטא. הביקור נערך במטרה לאתגר את הקונצנזוס באיחוד האירופי בנוגע לסוגיה הפלסטינית והאיראנית, ובנוסף, לצבור תמיכה למהלכים שמקדמת ממשלתו באיחוד ובאומות המאוחדות, כמו עידוד העברת השגרירויות הזרות לירושלים. במסגרת הביקור השתתף נתניהו בפסגת המדינות הבלטיות. בווילנה נועד עם ראש ממשלת ליטא סאוליוס סקוורניאליס, נשיאת ליטא דליה גריבאוסקאיטה, ראש ממשלת לטביה מאריס קוצ'ינסקיס וראש ממשלת אסטוניה יורי רטס.
ב-26 בנובמבר 2020 אישרה הממשלה הסכם לשיתוף פעולה עם ממשלת ליטא בנושאי ביטחון הציבור ומאבק בפשיעה.
בפברואר 2022 נפתחה קונסוליית הכבוד של ליטא בנתניה.
יחסי ליטא וישראל
יחסי ליטא - ישראל
יחסי ליטא-ישראל
יחסי ישראל וליטא
יחסי ישראל - ליטא
רוברט לווינסון
רוברט ("בוב") לווינסון (נולד ב-10 במרץ 1948) הוא סוכן פרטי אמריקני, ופנסיונר של המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים (DEA) ושל ה-FBI.
ב-9 במרץ 2007, במהלך ביקור באי כיש באיראן, נעצר כאשר חקר לכאורה מקרה של הברחת סיגריות.
פקידי ממשל מאמינים כי לווינסון, שנחטף שבועיים לפני ההשתלטות האיראנית על צוות הספינה הבריטית קורנוול (HMS Cornwall), נעצר על ידי סוכנים איראניים כדי לשמש כקלף מיקוח במשא ומתן עם וושינגטון.
בדצמבר 2013, דיווח העיתון האמריקני Associated Press כי חקירה שלהם גילתה כי לווינסון עבד עבור ה-CIA
. הממשל האמריקאי הצהיר כי הוא לא היה עובד מדינה בזמן חטיפתו.
ב- 25 במרץ 2020 משפחתו של לווינסון יחד עם הממשל האמריקני הודיעו על מותו בתאריך לא ידוע במהלך היותו במעצר באיראן.
מעורבות איראנית.
ב-4 באפריל 2007, מעט יותר משלשה שבועות לאחר חטיפתו של לווינסון, מאמר בתחנה הממשלתית האיראנית PressTV ציין כי הוא:
באותו מאמר הוסבר כי הנסיעה של לווינסון לאי קיש (Kish Island) הייתה של איש עסקים פרטי המחפש קשר עם אדם שיוכל לקשר אותו לביצוע מצגות לגורמים איראניים רשמיים האחראיים על טיפול במסחר בנתיבי הברחה פיראטיים אשר הם בעלי חשיבות רבה לחברה שלו.
ב-8 בינואר 2013, ה-Associated Press דווח כי יש כעת קונצנזוס בין פקידי ממשל אמריקאים המעורבים במקרה שלמרות שנים של הכחשה, שרות הביטחון האיראני היה כמעט בוודאות מאחורי הווידאו בן 54 השניות וחמש התמונות האנונימיות של לווינסון, שנשלחו למשפחתו. הדרך בה נשלחו והאנונימיות המקצועית הצביעו על כך שמרגלים מומחים עומדים מאחורי הפעולה, כך נאמר.
פרס מליון הדולר.
ב-6 במרץ 2012, לקראת יום השנה החמישי לחטיפתו, הציע ה-FBI פרס על סך מיליון דולרים עבור מידע העשוי להביא להחזרתו. בנוסף הושק קמפיין תוך שימוש בשלטי דרך גדולים, הודעות ברדיו, פליירים, וטלפוניה לפרסום הפרס.במקביל קיבלו שני בניו הצעירים מלגה על סך $5,000 למימון לימודיהם.
סטטוס נוכחי.
בנובמבר 2013, לווינסון, אב לשבעה, הפך לשבוי במשך הזמן הארוך ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, כאשר הוא "עוקף" את טרי אנדרסון.
על פי משפחתו הוא סובל מסוכרת, שיגדון ויתר לחץ דם. הדרכון שלו לא הופיע באף מדינה אחרת.
צ'יאה
האיחוד הערבי
האיחוד הערבי (בערבית: الاتحاد العربي, מכונה גם הפדרציה הערבית או הממלכה ההאשמית המאוחדת) היה איחוד פוליטי בין ירדן ועיראק בשנת 1958. האיחוד הוקם ב-14 בפברואר 1958, כתגובת-נגד לאיחודן של סוריה ומצרים במסגרת הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"ם או קע"ם), אך התמוטט לאחר פחות מחצי שנה בעקבות הדחת בית המלוכה העיראקי בהפיכה צבאית ב-14 ביולי 1958.
רקע.
למן הקמתן, היחסים בין ממלכת ירדן ובין ממלכת עיראק היו יחסים אוהדים. הסיבה לכך הייתה ההשתייכות המשותפת של בתי המלוכה לשושלת ההאשמית. פייסל הראשון, מלך עיראק ועבדאללה הראשון, מלך ירדן היו אחים, בניו של השריף חוסיין בן עלי ממכה. שתי השושלות נהנו מתמיכה בריטית רחבה, והן ראו עין בעין בעניינים כלכליים ומדיניים. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה היוו שתי מדינות אלו מוקד כוח פרו-האשמי ששאף להגדיל את כוחו, שמולו התייצבו בעיקר מצרים וסוריה. שיתוף הפעולה בין המונרכיות המשיך גם לאחר מותם של המייסדים, אותם ירשו פייסל השני בעיראק והמלך חוסיין בירדן.
בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים במצרים שהעלתה לשלטון את גמאל עבד אל נאצר נוסף גם נופך אידאולוגי לברית בין שתי המדינות. עתה ניצבו המונרכיות ההאשמיות כנגד איום הנאצריזם, שקרא לסוציאליזם ולפאן-ערביות תחת הגמוניה מצרית, שפירושה בפועל היה חתירה להפלת משטרים מונרכיים שמרנים שהתנגדו לאיחוד. נאצר גם פנה בהדרגה נגד המערב ולכיוון הגוש הקומוניסטי, בעוד ירדן ועיראק נקטו במדיניות פרו-מערבית ברורה ונהנו מיריעת ביטחון בריטית. ב-1 בפברואר 1958 נאצר הגביר את מאמצי האחדות הערבית בראשותו, כאשר הוכרז על איחוד בין סוריה ומצרים תחת השם הרפובליקה הערבית המאוחדת. תנועות פרו-נאצריות שכנו במדינות ערב רבות, ובכלל זאת ירדן ועיראק. תחת החשש שההגמוניה המצרית תחסל אותן, פעלו שתי המונרכיות ההאשמיות ליצור איחוד נגדי כדי שיהווה אלטרנטיבה לנאצריזם.
הקמת האיחוד.
"האיחוד הערבי" בין ירדן ועיראק הוקם ב-14 בפברואר 1958, פחות משבועיים לאחר הקמת רע"ם בידי נאצר. היחסים בין מנהיגי המדינות היו קרובים. שכן חוסיין, מלך ירדן ופייסל השני, מלך עיראק היו בני דודים, והתחנכו באותן המוסדות באנגליה. הם רצו להציג את האיחוד כמייצג האמיתי של הלאומיות הערבית, שלא כמו האיחוד המצרי-סורי, אותו ראו כהשתלטות נאצריסטית על המזרח התיכון. בטקס הקמת האיחוד בבגדאד הונף דגל האיחוד, שהיה זהה בצבעיו לדגל המרד הערבי הגדול מימי מלחמת העולם הראשונה כסימן לקוממיות הערבית המאוחדת. בנאום ברדיו המלך חוסיין הפציר כי האיחוד מתבסס על שוויון אמיתי, בניגוד למצב של רע"ם שבה מדינה אחת דומיננטית ומדינה אחת גרורה.
אחת הבעיות הפוליטיות בהקמת האיחוד הייתה שותפותה של עיראק בברית בגדאד, ברית פרו-מערבית בחסות בריטית-אמריקנית שרשמית נועדה לתת מענה ביטחוני כנגד הקומוניזם הסובייטי אולם בפועל הייתה גם גורם מפלג בתוך העולם הערבי עצמו. בריטניה ועיראק לחצו על ירדן להצטרף לברית, אולם הדבר גרר מהומות קשות והפיל מספר ממשלות, עד שהכריז חוסיין בראשית 1956 על אי-היכנסה של ירדן לברית. עתה, משהקימו שתי המדינות שלטון משותף, חוסיין חשש שהמהומות על הצטרפות לברית בגדאד תתחדשנה. הדרך למנוע זאת הייתה באמצעות סעיף בחוזה האיחוד שקבע כי כל הסכם בינלאומי שאחת המדינות חתמה עליו לפני הקמת "האיחוד הערבי" לא יהיה מחייב ביחס למדינה אחרת באיחוד. כך נמנעה הצטרפותה של ירדן לברית בגדאד, ואפשר היה להוציא לפועל את "האיחוד הערבי".