החומרים הפלסטיים בעייתיים מבחינת איכות הסביבה, כיוון שהם עמידים ומתפרקים לאט מאוד. תופעה זו מובילה לבעיה של הררי אשפה ובעיית סילוקם. שריפת פלסטיק כפתרון לסילוק האשפה אינה באה בחשבון היות שבמקרים רבים עלולה לשחרר גזים רעילים.
עד שנות ה-90 הפכו תוכניות למיחזור למקובלות בעולם. חומרים תרמופלסטיים ניתנים למיחזור ואפשר להשתמש בהם אחר כך. השימוש בחומרים פלסטיים אחרים הוא בעייתי יותר ולכן מיחזורם קשה יותר.
המיחזור נתקל בבעיות קשות. הבעיה החמורה ביותר היא הקושי הקיים במיון אוטומטי ובעקבותיו התהליך יקר. בעוד שמכלים למיניהם עשויים בדרך כלל מסוג אחד בלבד של פלסטיק, מוצרים אחרים כמו טלפונים סלולריים, מכילים הרבה חלקים קטנים שעשויים מעשרות סוגי פלסטיק. היות שמחיר המוצר הוא נמוך, מיחזור הפלסטיק איננו כלכלי.
ייצור.
בעיה נוספת, בייצור חומרים אלה, הייתה כמות רבה של מזהמים כימיים כתוצרי לוואי.
זיהום פלסטיק.
חיות רבות, ביבשה ובים, אוכלות פלסטיק בצורות שונות: שקיות, שאריות וחלקיקי פלסטיק, קלקר. בעקבות כך קיבתן נסתמת, או ניזוקה, והן יכולות להגיע למצב של רעב / הרעלה / חנק ואף מוות כתוצאה מאלו.
הסיבות לאכילה הן שונות: צורה דומה למזון (צבי ים בולעים שקיות כיוון שהן נראות כמו מדוזות), אם כיוון שהפלסטיק מריח ממזון, או מריח ונראה כמו מזון (קלקר במים מפתח ריח המזכיר אצות) שציפורים אוכלות.
ניסיונות להיפטר מפסולת פלסטיק באופן שלא יגרום זיהום נתקלים בבעיות מורכבות. בתחילת המאה ה-21, עם העלייה במודעות לנושא, מדינות מסוימות קיבלו תשלום ממדינות אחרות כדי לקבל אליהן את פסולת הפלסטיק. סין הייתה מדינה שבלטה בנכונותה לקבל לשטחה פסולת פלסטיק, אולם בעשור השני של המאה ה-21 התקשתה גם היא להתמודד עם הסכנה לזיהום הסביבה והפסיקה את המדיניות הכלכלית הזו. בשנת 2020 חשף עיתון הניו יורק טיימס ששדלנים אמריקאים מנסים ליזום הסכם באמצעותו יקלטו קניה ומדינות נוספות באפריקה כמויות גדולות של פסולת פלסטיק מארצות הברית. באותן שנים העבירו קניה תקנות מחמירות יחסית להגבלת השימוש בפלסטיק, והחשיפה של הניו יורק טיימס עוררה את מחאתם של ארגונים סביבתיים באפריקה.
בשנת 2019 מרבית פסולת הפלסטיק שהועברה בין מדינות באופן דומה הגיעה בסופו של דבר לנהרות ואוקיינוסים.
בראשית 2021, הוחלט בצעד תקדימי באיים המלדיביים, לאסור על שימוש חד פעמי בפלסטיק, שצפוי להיכנס לתוקף בשנת 2023. ההחלטה התקבלה עקב כמויות אשפה גדולות מאוד, שמיוצרות מדי שנה על ידי התושבים והתיירים, אשר המדינה מתקשה להתמודד איתן.
באופנה ובאמנות.
פלסטיק משנה את צורתו בקלות בהשפעת חום או לחץ ולכן מהווה חומר גלם ליצירות אמנות שונות. אמנים השייכים לתנועה הקונסטרוקטיביסטית היו הראשונים שעשו שימוש נרחב בפלסטיק ביצירותיהם.
בסוף שנות ה-60 הפכו החומרים הפלסטיים לסמל של תרבות צריכה מיושנת משנות ה-50. המונח "פלסטיק" הפך למילת גנאי, לתיאור מוצר חסר נשמה. בסוף שנות ה-60, הביטלס אפילו כתבו שיר "פוליאתן פם" לתיאור התופעה.
בחלקה הייתה זאת רק הצהרת אופנה, היות שחומרים פלסטיים נשארו בשימוש רחב ובמקרים רבים היו עדיפים מאשר מקביליהם הטבעיים.
ספרות רומיות
ספרות רומיות הוא שמה של שיטת ספירה שמוצאה ברומא העתיקה, משם התפשטה לשאר חלקי העולם התרבותי של אז, עד אשר הוחלפה בשיטת הספרות ההודיות-ערביות בשל פשטותה ונוחות השימוש בה ביחס לשיטה הרומית.
כיום, הספרות הרומיות נותרו לשימוש בעיקר כאמצעי דקורטיבי, למשל בשעונים. בנוסף, הן מופיעות גם בטקסטים רשמיים כגון חוקת ארצות הברית, במרשמים רפואיים ולשם מספור רשימת פריטים או סעיפים קצרה או למספור מקבץ עמודים מועט, דוגמת הקדמה של ספר.
תיאור השיטה.
השיטה מבוססת על הקבצה - כל מספר מיוצג כאוסף של סימנים, כאשר כל אחד מהסימנים מייצג כמות קבועה מראש, למרות שהיא כן תלויה במיקומו במספר. ערכו של המספר נקבע על פי סכום ערכי הסימנים המופיעים, כאשר חלק מהסימנים עשויים להיות מחוסרים מהסכום, בהתאם למיקומם במילה.
שיטת הספרות הרומיות מכילה שבעה סימנים שמקורם באלפבית השפה הלטינית:
ערכה של כל ספרה נקבע לפי האות המסמנת אותה.
אף שבחירתם של הרומאים באותיות מיוחדות לציון המספרים נעשתה במתכוון, ישנן מספר סברות לגבי כל אחת מהבחירות.
אחת הטענות הקיימות היא שהאות I נבחרה לסימון הספרה 1 מפני שהיא קו יחיד.
איש המאה ה-16, מתאוס הוסטוס, הניח כי האות V מסמלת יד פתוחה, כאשר כל זוג אצבעות, למעט האגודל, צמודות, ומכאן שהאות X היא שתי ידיים שכאלה. ישנה גם סברה כי X מצביע על ההרגל להעביר שני קווים מוצלבים על עשר יחידות כתובות, ואם כך, ה-V נובע כחצי מהקו המוצלב.
ההיסטוריון הגרמני תאודור מומזן, שהיה מומחה להיסטוריה של האימפריה הרומית, סבר שהאות C היא ראשי תיבות של centum (מאה) וכי M היא ראשי תיבות של mille (אלף). ייתכן כי האותיות L ו-D נבחרו כי הן האותיות הדומות ביותר מתוך האלפבית הרומי לחציין המדויק של C (חצי ממאה-חמישים), ו-M בהתאמה.
למספרים גדולים משתמשים בקו עליון מעל הספרה. קו עליון מעל ספרה או מספר רומיים מסמל הכפלתם פי 1,000 (ראו הרחבה כאן):
בכתיבת מספר, הספרות נרשמות משמאל לימין, מהגדולות לקטנות. אם מופיעה ספרה קטנה משמאל לספרה הגדולה ממנה, יש לחסר את הספרה הקטנה מהמספר הכולל. למשל:
מטרת החיסור היא לפשט צירופים: במקום לכתוב IIII עבור 4, די לכתוב שתי ספרות: IV.
השימוש בשיטת החיסור נעשה עבור הספרות הבאות: I יכול להופיע משמאל ל-V או ל-X. X יכול להופיע משמאל ל-L או ל-C, ו-C יכול להופיע משמאל ל-D או ל-M.
לדוגמה:
בעת העתיקה השימוש בשיטת החיסור היה מקובל פחות מאשר בימינו, ועל כן לרוב השתמשו ב-IIII על מנת לייצג 4, ולא ב-IV, וכדומה. עד היום, כזכר לשיטת כתיבה זו, מוצגת בדרך כלל הספרה 4 על פני לוח השעון כ-IIII ולא בצורה ה"תקנית" IV. בנוסף, היה נהוג להשתמש באות היוונית Ϛ לייצוג 6, ברונה ᛎ לייצוג 50 וב-C הפוכה (Ↄ) לייצוג 100.
טבלת המרה של ספרות רומיות.
המספר הגדול ביותר שניתן לייצגו באופן רשמי בספרות רומיות הוא: 3,999,999, והוא נכתב כך: CMXCIX.
למספרים גדולים יותר (כמו מיליארד) אין ייצוג רשמי בספרות רומיות. אם נלך בעקבות הכלל לפיו קו עליון מכפיל ב-1,000 את ערך המספר שמתחתיו, נוכל לייצגו כ"אלף מיליון" על ידי סימון קו מעל המספר הרומי מיליון (). כלומר, בסך הכל שני קווים מעל הספרה הבסיסית אלף (M), ונקבל: formula_1.
בספרות הלטיניות, אשר מבוססות ברובן על השיטה העתיקה, אין שימוש באות M או בקו העליון. במקומם ישנם סימונים מיוחדים לייצוג המספרים 1,000 עד 100,000.
עבד
טחינה
טחינה (בערבית: طَحِينَة או طَحِينِيَّة, תעתיק מדויק: טַחִינַה, טַחִינֵיַּה) היא מחית של זרעי שומשום. הטחינה מהווה מרכיב עיקרי בחלווה ומרכיב חשוב בחומוס, ומהווה מרכיב במאכלים מסורתיים רבים במזרח התיכון, בצפון אפריקה ובמזרחה ובאגן הים התיכון. הטחינה עתירה בשומן בלתי רווי, בחלבון, בסידן ובמינרלים נוספים ודלה בפחמימות, על כן נחשבת מזון בריא.
לרוב, מבחינים בין שני סוגי טחינה גולמית – טחינה מלאה, העשויה מזרעי שומשום שלמים עם קליפתם, וטחינה (רגילה), העשויה מזרעי שומשום קלופים. לעיתים, מכונה טחינה משומשום קלוף גם "טחינה לבנה", אף על פי שצבעה נוטה לגוון בז' בהיר. טחינה מלאה עשירה יותר בחלבון, סיבים ומינרלים מאשר טחינה רגילה.
הטחינה נאכלת לאחר דילולה במים. כך היא גם מיוצרת במפעלים, לעיתים בתוספת תיבול, ומכונה "סלט טחינה". יש המגישים ואוכלים אותה בצורתה הגולמית ("טחינה גולמית").
ברוב מדינות המערב, טחינה אינה מוצר מדף, והיא יקרה יחסית למחירה במזרח התיכון. באירופה, ניתן למצוא טחינה בחנויות מזון אשר משווקות חומרי גלם מזרח תיכוניים, כמו גם בחנויות בריאות.
אטימולוגיה.
מקור המילה טחינה בערבית: "طَحِينَة", שורש המילה הוא ט.ח.נ, המשמש במשמעות דומה בעברית.
בערבית, משמשת המילה בהוראה כללית למוצר שנטחן. דוגמה: קמח נקרא "קמח טַחִין". זאת, על אף העובדה שמשמעות צמד המילים הערביות: "طحين قمح" (תעתיק: "טַחִין קַמְח") הוא "קמח חיטה" ולא "קמח טחון".
הן בעברית והן בערבית, בקהילות מסוימות, נתייחדה המילה "טחינה" (במלעיל) – לטחינת זרעי שומשום בלבד.
הגיית המילה בערבית תלויה בניב המקומי: בערבית פלסטינית מקובלת ההגייה הקרובה לטַחִינֵה, ואילו בערבית הסורית מקובלת הגייה שהותירה חותמה גם על ההגייה האנגלית – "טַחִינִי". כיום, משמשת המילה "טחינה" לרוב לתיאור טחינת שומשום גולמית או "ממרח טחינה" העשוי ממנה, אולם מוכר גם השימוש בטחינה לתיאור מחיות שונות, שמקורן אינו שומשום, דוגמת "טחינת אגוזים" או "טחינת פיסטוק".
צורות שיווק והגשה.
טחינה גולמית.
הן טחינה "מלאה", העשויה שומשום שאינו קלוף, והן טחינה משומשום קלוף – מכונות "טחינה גולמית"; כלומר, ממרח העשוי אך ורק מזרעי שומשום (ולא מזרעים אחרים כלשהם). זרעי השומשום יכולים להיות קלויים או בצורתם הטבעית, ולרמת הקלייה השפעה על עומק הטעם וכהות גוון הממרח.
הטחינה היא קולואיד של מוצקי השומשום בשמן השומשום, היא שמנונית וניתן לראות בה מקבילה לחמאת הבוטנים. בשתיהן נעשה שימוש במאכלים ובדברי מתיקה, ושתיהן בעלות ערכים תזונתיים גבוהים: הן עתירות שומנים בלתי רוויים וחלבונים, והן דלות בפחמימות.
בדומה לבוטנים ולזרעים שונים אחרים, ניתן להפיק מזרעי השומשום שמן. בטחינה גולמית שעמדה זמן מה ולא עורבבה, נפרדים שמן השומשום ומוצקי השומשום, הדבר אינו מעיד על מוצר פגום ואפשר שדווקא מאשש את היעדרם של תוספים, יש פשוט לערבב המוצר ביסודיות לקבלת נוזל סמיך וחלק.