לבסוף, הדרומית שבארצות אמן, אך היא קרובה יותר למזרח אמן כאשר ארץ האחו של יבנה קרובה למערב אמן; זוהי אבתר (Avathar), אשר משמעותה "הצללים". מסופר, למעשה, כי הארץ הצרה ההיא משתרעת על כל חופיה המזרחיים של אמן עד לדרום מפרץ אלדמר, ושם נעצרת. אכן, שמה מסגיר אותה: זוהי ארץ נידחת ואפלה, ושוממת לחלוטין. הים שלחופיה קר ואפל מכל ים אחר, והצללים שבארץ ההיא עמוקים ועבותים ביותר, אפשר שעד עיוורון; כל נקיקיה מלאים בקורים שחורים וארסיים. אבל הסבר אחד ויחיד יש לכך, שביבשת כה קדושה תימצא ארץ כה נוראה: בהתחלה, הולאר לא הרחיקו לכת עד לשם ולא השקיפו לשמור שמה. ובשנים הראשונות של אמן, נפלה מן השמים רוח רעה נוספת, שהייתה כנראה אלה שהושחתה מבראשית בידי מלקור. והרוח ההיא לבשה צורת מפלצת-עכביש, והיא ענקית ושחורה, ובכל מקום שבו יש אור, היא תבלע אותו עד שעלטה תשרור במקום. שמה היה אונגוליאנט (Ungoliant), שלימים תשתף פעולה עם מלקור ותהרוג עמו את שני עצי-האור. על-כן, אבתר הייתה ביתה של אונגוליאנט, וזהו המקום הראשוני הנגוע בהיפוכו של האור, בעלטה, בצללים מסנוורים ואיומים. ולשם, מסופר, לא מגיעים יותר הולאר ושאר שוכני אמן, אך הם משקיפים מסביב ושומרים היטב.
לאחר העידן השני.
לקראת סוף העידן השני, נלקחה ארץ אמן מעולם בני התמותה בגלל מעשי הנומנורים. ארדה הפכה לכדור עגול ובני האדם שהפליגו הרחק מערבה, לבסוף שבו ממזרח לאחר שהקיפו אותה. עם זאת, מאחר שאמן נקבעה בעולם בתכלית בריאתו, היא עדיין קיימת בו ורק העלפים יודעים את הדרך אליה ורשאיים להיכנס אליה. כינויים רבים העניקו לה, כאשר הנודעים ביותר הם "המערב", "הממלכה הברוכה" ו-"ארצות האלמוות". כי אמנם, האלמוות שורר באמן ודבר לא מת ולא כמש שם יותר, ורק שני הגזעים המתים והרקובים של שני עצי-האור שוכבים שם עד היום, על אזלוהר, לזכר הרעה שהייתה.
לפי כל הכתוב בסיפורים של טולקין, ישנם אחדים שאינם בני גזע העלפים, שאכן חיים בוולינור ברשות הולאר.
השפעות.
כיום ניתן לעשות השוואות בין עולמו של טולקין לבין מיתולוגיות רבות. את ההשראה לכתיבת יבשת אמן, קיבל טולקין ממושגי גן-העדן והגיהנום שבנצרות. כשם שגן-עדן הוא המקום בו חיות הבריות הטובות והראויות, כך אמן היא מקום שבו חיים היצירים הנשגבים, עדות העלפים, ושאר דמויות אלוהיות ומלאכיות.
המוזיאון הפתוח של הולנד
המוזיאון הפתוח של הולנד (בהולנדית: Nederlands Openluchtmuseum) הוא מוזיאון פתוח ופארק בקרבת ארנהם, במחוז חלדרלנד בהולנד. זהו מוזיאון לאומי, שנועד לשמר את המסורת התרבותית ואת חיי היום-יום של העם ההולנדי. המוזיאון מציג בתים, חוות ומפעלים מאזורים שונים של הולנד, כפי שהתקיימו במאות הקודמות.
היסטוריה.
המוזיאון הפתוח נוסד ב-1912 על בסיס אחוזת ואטרברך. ב-1918 נפתח לציבור.
ב-1987 עמד המוזיאון בסכנת סגירה. בזכות תמיכת הציבור, החל מ-1991 "קרן המוזיאון הפתוח של הולנד" היא האחראית על תחזוקתו המתמשכת של המוזיאון, בעוד נכסי המוזיאון שייכים למדינה. הממשלה מסבסדת את המוזיאון.
ב-2005 הוכתר בתואר "המוזיאון האירופאי של השנה".
תכנים.
המוזיאון פרוש על שטחים נרחבים, בשטחו ישנם אגמים, תעלות, מפלי מים, חוות, כנסיות, טחנות רוח, בתי מלאכה וחנויות וכן בתי מגורים מטיפוסים שונים. המבנים הובאו מאזורי המדינה השונים ונועדו להציג את מגוון המורשת ההולנדית.
במוזיאון נערכות הדגמות של עיסוקים שונים, באופן בו נעשו בעבר, ביניהם כביסה, מבשלת בירה, טווית פשתן. מוצרים המיוצרים בהדגמות אלו נמכרים בחנות המזכרות של המוזיאון.
במוזיאון פעיל קו חשמליות עתיקות מאמסטרדם, ארנהם, רוטרדם והאג.
בין אוספי המוזיאון - תלבושות מסורתיות, צעצועים ותכשיטים.
שביתת עובדי הפלדה למכוניות
שביתת עובדי הפלדה למכוניות הייתה שביתה של כ-8,000 פועלים מהגרים בעיירה מקי רוקס, פנסילבניה ב-1909 אשר נוהלה על ידי ארגון הפועלים ה-IWW ("פועלי התעשייה של העולם"). השביתה זכתה לתשומת לב לאומית בעקבות הידרדרות דרמטית שארעה ביום ראשון 22 באוגוסט 1909. מאבק פרץ בין השובתים לבין משטרת פנסילבניה וכוח שמירה פרטי שהגיע למקום אשר הסתיים במותם של לפחות 12 אנשים, רובם מקרב השובתים. השביתה נודעה כסכסוך העבודה המשמעותי ביותר באזור פיטסבורג עד לאותו הזמן.
הרקע לשביתה היה סביב תנאי מחיה ושכר קשים לעובדים. רובם מהגרים מלפחות 16 מוצאים שונים. החברה העסיקה את העובדים וגבתה מהם תשלום עבור מגורים דחוקים שניתנו להם במקום. רבים מהעובדים התלוננו על רעב, וקושי פיזי. הערכות היו שעובד מת כל שבוע בעקבות נוהלי עבודה רופפים. כמו כן היו תלונות רבות מצד עובדים על הטרדות מיניות של נשות וילדות העובדים מידי מנהלי העבודה. בנוסף שיטת השכר הייתה של עבודה קבלנית בזמן קבוע מראש. איחורים גררו קנסות, ויצרו מצב בו עובדים נאלצו לשלם למנהלי העבודה על איחורים כדי לשמור את מקום עבודתם. השיטה גרמה לירידה בשכר ליום עבודה מ 5$-3$ בממוצע לשכר של 1$ ומטה בממוצע. השליטה הכלכלית של החברה המעסיקה היה כה רב, עד כדי שהחנויות מסביב למגורי הפועלים, אשר סיפקו לפועלים אוכל וכלי עבודה, היו אף הן בבעלות החברה וגבו מחירים מופקעים.
תחילת השביתה.
השביתה התחילה ב 10 ביולי, יום משכורות שבו גילו רבים מהעובדים כי משכורתם קוצצה. הפועלים ביקשו הסברים, אולם ההנהלה סירבה לשוחח עם נציגי הפועלים. בתגובה ספונטנית, הפסיקו הפועלים את עבודתם בדרישה שההנהלה תגיע לדון עם נציגיהם. ג'יימס ריידר, מנהל מטעם "חברת הפלדה למכוניות" הגיב למעשי הפועלים בשכירתו של פרל ברגוף, הבעלים הידוע של חברת שבירת שביתות להשכרה. לאחר 4 ימי שביתה, ברגוף ניסה להביא למפעל 500 מאנשיו, ושלוש מהומות פרצו. המהומה הראשונה התחילה כאשר הפועלים גילו שברכבת מלאה במכוניות שהגיעו למפעל, היו מוסתרים פועלים מפירי שביתה. במהומה היו עימותים בין השובתים אשר זרקו אבנים וככל הנראה השתמשו באופן מוגבל בנשק כדי לעצור את הכניסה של מפירי השביתה למפעל, לבין השוטרים אשר השתמשו באלות ובנשק כדי לפנות את השובתים מהמקום. מהומה נוספת פרצה שעתיים לאחר מכן, כאשר חלק ממפירי השביתה הביעו מורת רוח מהעבודה והמצב וביקשו לצאת מהמפעל. עם צאתם, החלו השובתים בשנית את ההתפרעויות. המהומה השלישית, והמשמעותית ביותר ארעה עם הגעתה של ספינת קיטור בבעלות "החברה לפלדה למכוניות" אשר נשאה 300 פועלים נוספים ניסתה להגיע למפעל דרך נהר אוהיו. הספינה הופנתה לגדה השנייה של הנהר על ידי השובתים, אשר ירו יריית אזהרה כלפי הספינה על החוף. לאחר הירייה, השיבו אנשי החברה על הסיפון בירי מסיבי לכיוון השובתים, אשר פגע ברבים. אולם השובתים לא עזבו את הגדה, ולבסוף הספינה נאלצה לעגון בגדה השנייה.
ביום למחרת, 200 שוטרים מפנסילבניה ו-300 סגני שריף אבטחו את כניסתם החופשית של מפירי השביתה ובמקביל התחילו לפנות חלק מהשובתים מבתי החברה. הדיווחים בעיתונות התמקדו בהאשמת השובתים הזרים בעידוד אלימות
השביתה הסתיימה בניצחון של הפועלים. ההנהלה קיבלה באופן מוגבל את דרישותיהם להעלאת השכר, על ידי פשרה שהחוזים הנוכחיים לעבודות פלדה במפעל יושלמו לפי התעריף שנקבע עם פרוץ השביתה (חוזים אשר השלמתם תיקח 5 ימי עבודה), ולאחר יוחזרו תנאי השכר של 1907, אשר היוו למעשה עלייה של 15% בשכר הממוצע. כמו כן, התקבלו דרישותיהם של העובדים כי יונהגו תעריפים קבועים עבור מוצרים בחנויות המפעל ויוצב שלט עם המחירים המוצהרים בכל עת, השוטר של המפעל מטעם החברה יפוטר/יפסיק לעבוד במפעל, לא תהיה כל עבודה בימי ראשון, ובימי שבת יונהג חצי יום חופש והבטחה לשיפור התנאים במפעל (הן במגורים והן במפעל עצמו).
לקריאה נוספת.
כתבות מהניו-יורק טיימס
הערות שוליים.
[[קטגוריה:שביתות בארצות הברית]]
[[קטגוריה:1909 בארצות הברית]]
[[קטגוריה:IWW]]
עמיגור
עמיגור ניהול נכסים בע"מ היא חברה-בת של הסוכנות היהודית ומשמשת כזרוע הביצועית של הסוכנות בכל הקשור לבניה ודיור, במיוחד בתחום הדיור המוגן ודיור ציבורי. עמיגור היא החברה הגדולה בישראל בתחום בתי גיל הזהב, והשנייה בגודלה בתחום הדיור הציבורי.
נכון ל-2018 החברה מנהלת 17,500 יחידות דיור, מתוכם 11,000 בדיור הציבורי ו-6,500 יחידות דיור בבתי גיל הזהב.
היסטוריה.
עמיגור נוסדה ב-1972, כתוצאה מפיצול חברת עמידר בעקבות סכסוך שפרץ בין ממשלת ישראל והסוכנות היהודית, לאחר הקמת משרד העלייה והקליטה והעברת הטיפול בעולים לישראל מהסוכנות למדינה. לטענת הסוכנות, כספים שמגיסת המגבית היהודית בארצות הברית, לצורך רכישת דירות לעולים, אינם יכולים להיות מנוהלים על ידי חברה ממשלתית. עמיגור קיבלה את האחריות לטיפול בדיור לעולים חדשים, למרות ביקורת שהקמת החברה תיצור מנגנון כפול ומיותר.
ביוני 1972, נחתם הסכם בין "עמיגור" ל"עמידר" שלפיו 180 עובדים וכ-30,000 דירות שהיו בבעלות עמידר (מתוך 200,000 שהחזיקה אז) הועברו אל "עמיגור".
פעילות החברה.
מטרות החברה ואפיון הדיירים.
יעדי החברה מתמקדים במתן פתרונות דיור לעשרות אלפי דיירים נזקקים, רובם עולים חדשים, בייזום, בהקמה ובבנייה של פרויקטים, בעיקר בתחום הדיור הציבורי לקשישים ובפעולות רווחה בקהילה. מיום הקמתה העמידה החברה, כשליחת הסוכנות היהודית, למעלה מ-60,000 פתרונות דיור לעולים חדשים ולאזרחים מעוטי יכולת. שכר הדירה מותאם למצבם הכלכלי של הדיירים.
הנהלת החברה.
כיום (2018) יו"ר מועצת המנהלים הוא עו"ד אריה אביר, מנכ"ל החברה בין השנים 1990–2002.
מנכ"ל החברה עד פברואר 2022 היה יובל פרנקל, לשעבר מנכ"ל חברת חלמיש.
בתי גיל הזהב.