עד ההגנה הבא היה הטוקסיקולוג מייקל הנסון, קצין תפעול טכנולוגי ב-Pacific Toxicology. הנסון מכיר את פלנגן מאז 2009. החברה שלו עבדה עם פלנגן די הרבה זמן. הנסון בדק דגימות שתן שנמסרו ממשרד חוקרי המוות במחוז LA. הוא גם סיפק בדיקות הגנה לתוכן הקיבה. נשמע שד"ר שיפר שלח אימייל להנסון לגבי הליך הפעולה הסטנדרטי שלו (SOP) עבור תוצאות להימצאות לוראזפאם, אך הוא לא שלח בחזרה למייל לשופר ופנה לפלנגן במקום זאת. במהלך החקירה הנגדית, שאל וולגרן את הנסון מדוע לתביעה ולהגנה יש 2 עותקים שונים של התוצאות. הנסון אמר שהוא לא יודע.
26 באוקטובר 2011, היום השמונה עשר.
העד הראשון של היום היה גרי קאוזי, המתגורר בסידר סיטי, יוטה. קאוזי הכיר את מאריי במשך 11 שנים. הם הכירו כשהוא גר בלאס וגאס, כשקאוזי עבר התקף לב. "מארי הכריח אותי לחתום על ניירת, סוג של שחרור, ואז לקחו אותי לחדר הניתוח לבדיקת אנגיוגרפיה". "במהלך ההליך שלי לא רציתי להרדים. ראיתי הכל על המסך. הוא תמיד הסביר לי כל מה שהוא עושה". הוא נמצא בקשר רציף עם מארי מאז שהיה בבית החולים. הם נשארו חברים. נשמע שהם נשארו חברים בגלל האהבה שיש לד"ר מארי למטופליו. קאוזי הצהיר שמארי הוא "החבר הטוב ביותר שלו". קאוזי אמר שמארי לא היה חמדן ושהוא מעולם לא יהיה. הוא יטפל בחולים בלי קשר אם יש להם ביטוח או לא. מארי פרץ בבכי כשקאוזי אמר שמארי יבלה איתו את כל הזמן הדרוש, הוא יתקשר לאשתו כדי להסביר את הבעיות. נשמע שקאוזי העניק שני ראיונות בטלוויזיה בנוגע למארי כאשר אחד הראינות היה בחינם כדי לעזור למארי. במהלך החקירה הנגדית, קאוזי אמר שד"ר מארי ידוע ב"חמלה שלו, ברגשותיו - אתה יכול לשאול כל אחד מהמטופלים שלו; הוא הרופא הטוב בעולם". "אני לא חושב שהוא עשה את מה שהוא מואשם בו. ממה שאני יודע, מה שאני מרגיש כרגע הוא לא עשה את זה". וולגרן שאל את קאוזי אם הוא יבוא להעיד בשם בני הזוג מארי, גם אם הוא ידע שמארי התרשל בבוטות. הוא אמר כן. קאוזי ירד מהדוכן וכשיצא החוצה, הוא נישק את ד"ר מארי על מצחו ולחץ את ידו.
לאחר מכן עלה לדוכן אנדרו גסט, גם הוא מטופל קודם של מארי מלאס וגאס. גסט תיאר כיצד פגש לראשונה את מארי במהלך ההליכים שעבר על ליבו. גסט אמר "האיש הזה שיושב שם הוא הרופא הטוב ביותר שראיתי אי פעם" "אני חי היום בגלל האיש הזה." נשמע שגסט ערך ראיון, ללא תשלום, עם CNN כי הוא האמין שמארי זקוק לתמיכה ואינו מקבל "יחס הוגן". וולגרן שאל: "שום דבר לא ישנה את דעתך על האיש הזה, נכון?" גסט ענה: "נכון."
לאחר מכן עלתה לדוכן הייתה לונט סמפסון. עוד מטופלת של מארי. כעת היא גרה בסן דייגו, אך התגוררה בלאס וגאס זמן רב. לסמפסון היו 2 התקפי לב בזמן שהותה בלאס וגאס, ד"ר מארי טיפל בה. "מעולם לא היה לי רופא שהיה יותר אכפתי ויסודי." כשנשאלה אם היא חושבת שמארי חמדן או מונע מכסף היא אמרה: "אני יודעת שד"ר מארי אינו חמדן או רעב לכסף. הוא דואג לאנשים פרו-בונו, אנשים בלי כסף". סמפסון אמר שמארי מעולם לא הזכיר שהוא הולך לעבוד עם ג'קסון. "הוא אמר לי שהוא הולך לקחת שבתון לשנה".
הבא שנקרא לודכן היה דניס היקס. היו לו בעיות לב וקיבל טיפולים מיוחדים, הטיפול האחרון בסביבות 2004–2005. הילדים של מארי היו השכנים שלו. נשמע שהיקס הוא בן 66, והוא הלך לרופאים שונים ומעולם לא היה לו אחד שנתן לו את הטיפול שהוא עשה. "היה לי ביטוח שבקושי משלם על משהו; הוא אמר שהוא יעזור. כשאחי ראה שקיבלתי את הטיפול, אחי אמר שהוא רוצה גם. היו לו בעיות לב אבל לא היה לו כסף לזה. ד"ר מארי אמר לאחי לא לדאוג מהתשלום, שהוא יטפל בו בחינם. והוא עשה זאת". וולגרן שאל את היקס: "מתי נודע לך שד"ר מארי יוצא לסיבוב הופעות עם ג'קסון?" היקס ענה, "אפילו לא ידעתי את זה עד שראיתי את זה בטלוויזיה."
לאחר מכן עלתה לדוכן רובי מוסלי. היא גרה ביוסטון. היא מזכירת מועצת אזרחי בית אקרס, קהילת קשישים עם הכנסה נמוכה. אביו של ד"ר מארי היה רופא במחוז בית אקרס. ד"ר מארי פתח את המרפאה לזכרו של אביו. "הוא התחייב לקהילה לפתוח מרפאה לזכרו של אביו". כשההגנה שאלה אם מארי חמד בכסף, השיבה מוסלי "אם האיש הזה היה חמדן, הוא לא היה מגיע לעבוד בבית אקרס, שם 75% מהאנשים עניים. הוא הרוויח פחות מאשר בלאס וגאס". מארי טיפל במוסלי בנושא בעיות לב.
27 באוקטובר 2011, היום התשעה עשר.
הראשון להעיד באותו היום היה ד"ר רוברט ולדמן רופא מומחה ברפואה פנימית, נפרולוגיה ורפואת התמכרויות, עוסק ברפואת התמכרות ובטיפול בחולים הסובלים ממחלות התמכרות כבר 23 שנים אך אינו מוסמך לכך. הוא תיאר בפני בית המשפט את מה שקורה לחולה במהלך התמכרות וגמילה, כולל הסימנים המעידים על כך והתסמינים והתרופות שיכולות להיות מעורבות בכך. ד"ר ולדמן קבע כי תופעות הלוואי של גמילה מתרופות הן הזעה, הגברת קצב הלב, בחילות, התכווצויות, נדודי שינה, וחרדה עצומה. נשמע שהפחד הגדול ביותר של המכור הוא שלא תכבד את אי הנוחות שהם יעברו במהלך הטיפול ותהליך הגמילה. עוד נשמע שניקוי רעלים מהיר אינו טיפול. הוא משתמש ברמות גבוהות של הרגעה תוך ורידי וזהו תהליך המשמש בהרדמה כללית כדי לעזור לסבול את אי הנוחות. נשמע שדעתו של ד"ר ולדמן היא שיש ראיות המצביעות על כך שג'קסון היה תלוי (לא מכור) בדמרול (פטידין) עקב המינונים הגבוהים התכופים שקיבל במאי 2009, המצוינים ברשומות הרפואיות של ד"ר קליין של עומאר ארנולד (שם בדוי של ג'קסון). נשמע כי מתיקיו הרפואיים של ד"ר קליין עולה כי באפריל 2009 קיבל ג'קסון 775 מ"ג דמרול להליכי בוטוקס. במהלך שלושת הימים של תחילת מאי 2009, ג'קסון קיבל עוד 900 מ"ג של דמרול עבור הליכי בוטוקס ודברים נוספים. ד"ר ולדמן אמר כי הזרקה במשך 6 ימים עם מינונים גבוהים מאוד של דמרול תיצור תלות באופיואידים אצל כל אחד מאיתנו.
ליד הדוכן עמד ד"ר פול ווייט, מומחה בהרדמה תוך ורידית, הוא התחיל לעבוד עם פרופופול ב-1983 עוד לפניי שה-FDA אישר אותו לשימוש בהרדמה כללית ב-1989. הוא פרסם 435 מאמרים במהלך הקריירה שלו. בנוסף גם הוא כתב כחמישה עשר ספרים, שניים מהם היו ספרי לימוד מרכזיים. ד"ר ווייט כתב חמישה ספרים על פרופופול אשר נפרשו על פניי 21 פרקים בספרי לימוד שונים. לאחר שמחקר ראשוני הראה שפרופופול איפשר לחולים להתעורר מוקדם יותר, הוא חזר לחברה בה ביצע את מחקריו וביקש לערוך מחקר המשך. ד"ר ווייט אמר, "יש אנשים שקוראים לי האבא של טיפול הרדמה במעקב (MAC) (מודעות להרדמה)". "בינואר השנה, מר פלנגן יצר איתי קשר והזכיר את השם קונרד מארי. לא הייתי בטוח אם אני רוצה להיות מעורב במשפט מתוקשר הכולל מותו של ידוען. הייתי מבולבל איך מומחים קבעו שמארי החדיר פרופופול. זה לא היה ברור לי". ד"ר ווייט פגש את שייפר ב-1981, זמן קצר לאחר הגעתו לסטנפורד. הוא פנה אליו בנוגע למחקר. נשמע שד"ר ווייט ביצע מחקר עם בעלי חיים ומצא שלפרופופול שמגיע ישירות לקיבה אין השפעה קלינית אם כי שייפר פרסם מאמר שונה על מחקר שינה שעשה בסין אשר סותר את טענותיו. ד"ר ווייט אמר כי "התפיסה שלי על המאמר הייתה שונה מזו של ד"ר שייפר. המחקר הראה שפרופופול בטוח ויעיל לנדודי שינה אבל זה בהחלט לא מחקר מובהק".
28 באוקטובר 2011: היום העשרים.
ווייט חזר שוב לדוכן העדים ושוב חזר על העובדה כי נראה שמארי לא סיכן את ג'קסון. ווייט אמר כי "המינון של פרופופול שאנחנו מדברים עליו כאן הוא 25 מ"ג. זהו מינון שמייצר מעט חרדה, מעט ישנוניות". נשמע משהו שרופאים מרדימים בעלי הכשרה להרגעה משתמשים בו. עבור רופאים שאינם מרדימים, רוב בתי החולים דורשים אישור לשימוש בסדציה. לאחר מכן התבקש ווייט לקרוא מסמך שניתן לו. זה היה האישור של מארי מבית החולים סנרייז מדיקל שאישר לו לתת סדציה מתונה. זה מכשיר את הרופא לתת תרופות כדי להשיג הרגעה מתונה; אך עליו לפקח בקפידה על מטופלים. ההסמכה גם אומרת שהרופא מורשה לחלץ חולים מהרגעה עמוקה, לנהל את דרכי הנשימה שנפגעו ולספק אוורור נאות. פלנגן עבר תרחישים שונים עם ד"ר ווייט על מה יכול היה לגרום למותו של ג'קסון. לאחר מכן, ד"ר ווייט הדגים כיצד מערבבים פרופופול ולידוקאין בתוך מזרק וכיצד נותנים אותו באמצעות טפטוף מלוחים וצינור Y. ווייט הזריק 5 מ"ג של תערובת פרופופול/מי מלח לתוך כוס כדי להראות שפרופופול לא עולה בקו ה-IV ופרופופול נדבק לצינור הפלסטיק. הוא אמר שזו בהחלט דרך בטוחה מאוד להזריק פרופופול, והיא הייתה רק 25 מ"ג. פלנגן שאל אם הוא יכול לדמיין מישהו משתמש בשקית IV כדי לתלות את בקבוק הפרופופול כשיש ידית על הבקבוק, "לא." השיב ווייט והוסיף: "למה שמישהו יעבור את הטרחה של לחתוך שקית מלח כדי להכניס את הבקבוק פנימה כאשר לבקבוק יש ידית?" פלנגן שאל: "אז איך אתה מערבב תמיסת פרופופול עם מי מלח כדי להפוך אותה ל-1-1 מ"ג/מ"ל? אתה מושך את הלשונית מהבקבוק, מדביק את החלק העליון, ואז מזריק את כל בקבוק הפרופופול לתוך שקית המלחים, מנער את השקית כדי שיהיה 1-1 מיקרוגרם/מ"ל."