שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-5 באפריל 1993. ב-13 בפברואר 2014 פתחה אינדונזיה קונסוליית כבוד בבישקק. במהלך השנים נחתמו הסכמים שונים בין המדינות. באוקטובר 2016 נפגשה שרת החוץ האינדונזית רטנו מרסודי עם שר החוץ הקירגיזסטני עבדילדייב ארלן בקשוב, והם דנו על הגברת שיתוף הפעולה הבילטרלי בין המדינות.
יחסים כלכליים.
בשנת 2015, שווי הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-1.83 מיליון דולר עם עודף לאינדונזיה של 265 אלף דולר. קירגיזסטן היא אחד מהשווקים הפוטנציאליים ליצוא אינדונזי באזור.
Olive (תוכנה)
Olive היא תוכנה חופשית בקוד פתוח וחוצת־פלטפורמות לעריכת וידאו עבור לינוקס, Windows ו־macOS. נכון לעכשיו, פיתוח התוכנה נמצא במצב אלפא.
Olive מופצת בכפוף לרישיון GPL גרסה 3. היא נכתבה בשפת התכנות C++ ומשתמשת ב־Qt לממשק המשתמש הגרפי שלה, בספריות FFmpeg לתכונות המולטימדיה שלה, בספריית OpenImageIO, בספריית OpenColorIO לניהול צבע ובמערכת ההידור CMake.
היסטוריה.
גרסה 0.1 של Olive הייתה בפיתוח שנמשך שנה לפני שהיא פורסמה. היוצר המקורי אמר שהתוכנית עצמה הייתה התוכנית הראשונה שפיתח בשפת התכנות C++, ובכלל, מיזם הפיתוח הראשון שלו בקנה מידה גדול. בשל היותו חסר ניסיון, היוצר אומר שנעשו הרבה טעויות בתכנות ובטיפול בווידאו. מאחר שקוד הבסיס של גרסה 0.1 אינו מאפשר תכונות מתוכננות, וצוות הפיתוח ראה כי "קוד הבסיס היה מלא בבעיות שהופכות את התוכנה לבלתי־יציבה", יש לשכתב את התוכנה מהיסוד.
גרסה 0.2 (המוכרת בשם הבלתי־רשמי "השכתוב") מתוכננת לספק את הבסיס היציב לתכונות המתוכננות. אף על פי שגרסה 0.2 לא יצאה עדיין באופן רשמי, ניתן להוריד "גרסאות לֵיליות" (Nightly builds) ולבדוק את התוכנה. מתוכננת גם הוספת תמיכה ב־OpenTimelineIO.
גרסה 0.3 שתצא בעתיד הרחוק מתוכננת לשפר את תכונות ניהול המיזמים באמצעות מתן האפשרות לארגן מראש רק את המטמון של החלקים הנחוצים לקטע וידאו. מתוכנן גם שיפור האינטגרציה בין מיזמים מרובים, מה שהופך את העבודה המשותפת לקלה יותר, וכמו גם מתוכנן שיפור צינור העיבוד (רינדור) לעיבוד רשת כדי לאפשר למספר מחשבים לעבוד יחד ולעבד את אותו המיזם לשמירה מקדימה במטמון ולייצוא.
פולמוס לביבה – אוזן המן
פולמוס לביבה – אוזן המן (באנגלית: Latke–Hamantash Debate) הוא פולמוס הומוריסטי בין אקדמאים שהתפלפלו על החשיבות היחסית והמשמעות של שני מאכלים מהמסורת היהודית - הלביבה, שנהוג לאכול בחג החנוכה, ואוזן המן, שנהוג לאכול בפורים. סימפוזיונים שכללו דיבייט בנושא החלו באוניברסיטת שיקגו בשנת 1946, ומאז הם מתקיימים כל שנה באוניברסיטה זו ובאוניברסיטאות אחרות בארצות הברית. בשנת 2006 פורסמה אסופה שכוללת תמלילי טיעונים מהמחלוקת, שמעולם לא הוכרעה.
היסטוריה.
הדיבייט הראשון לגבי הערך היחסי של הלביבה ושל אוזן המן נערך באוניברסיטת שיקגו בשנת 1946, במרכז של ארגון הלל. הרב מוריס פקרסקי ארגן את האירוע, יחד עם האנתרופולוג סול טקס, שגם תרם לאירוע לביבות מעשי ידיו, וההיסטוריון לואיס גוטשאלק . לפי הסוציולוג דניאל בל המקור לאירוע הוא קבוצת לימוד של דוקטורנטים יחד עם פקרסקי. הוא והפילוסוף הנרי פינץ' היו הראשונים להשתתף בעימות, שבו כל אחד מהם נדרש להציג את הטיעון עבור שני הצדדים. רות פרדמן קרני, שערכה את האסופה על הפולמוס, טענה שהמניע לקיום האירוע היה קשור ברצון של התלמידים והמרצים באוניברסיטה לתת מקום לקשרים בין יהודים באוניברסיטה וההכרה ב"אווירה הצוננת בשיקגו עבור חברי פקולטה וסטונדטים יהודים". המארגנים קיוו שהאירוע יאפשר מקום מפגש לסטונדטים יהודים, למפגש בין סטונדנטים לחברי סגל ולמפגש בין חברי הסגל עצמם. קרני כתבה שבתקופה בה החלה המסורת, "סטודנטים יהודים בבתי ספר להשכלה גבוהה נפגשו רק באופן נדיר עם חברי פקולטה שהיו יהודים באופן נראה לעין. חברי הפקולטה היו יכולים להיות 'אתנים' בבתיהם ובביתם, אבל בקמפוס, האינטראקציה עם סטודנטים הייתה תחומה לענייני השכלה בלבד". בניגוד לכך, האירוע התקיים באווירה חמימה וביתית, ובסיומו נערכה קבלת פנים שבמסגרתה יכולים היו הסטונדטים וחברי הסגל לטעום מהמקורות הראשוניים לדיון, הלביבה ואוזן המן.
הפילוסוף טד כהן הנחה את האירוע בשיקגו במשך כ-25 שנה עד מותו בשנת 2014. במהלך השנים, אירועים דומים התקיימו גם באוניברסיטאות אחרות, כגון MIT, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ולפחות 16 מוסדות אחרים להשכלה גבוהה.
חוקי הדיבייט.
לפי קרני, על המציגים באירוע לקיים את הכללים הבאים, "באופן עקבי עם המעמד האינטלקטואלי של המוסד":
במקרים מסוימים מציגים באירוע השתמשו בחופש האקדמי שלהם כדי לטעון לטובת מאכל יהודי מסורתי אחר, כמו קניש, בייגל או דג מלוח.
טיעונים בולטים.
טד כהן טען ב-1976 ש"פילוסופיה אמיתית" מובילה לבחירה בלביבה על פני אוזן המן. "אוזן ההמן," לפי כהן, "היא דבר טוב מאוד. הלביבה, עם זאת, היא דבר מושלם". הטיעון של כהן התייחס לפילוסופיה של האסתטיקה של שלמה מיימון, שלטענת כהן פורסמה תחת הפסבדונים "עמנואל קאנט". אוזן המן היא עניין של "טעם טהור". הלביבה, לעומת זאת, אינה נלמדת באופן אמפירי - "היא מולדת אצל כל פרסר רציונלי". טענה זו וטיעונים נוספים מהמטאפיזיקה של ההוויה מובילה את כהן למסקנה ש"עולם בלי אוזני המן יהיה עולם אומלל... אבל עולם בלי לביבות הוא בלתי ניתן למחשבה".
ההיסטוריון ברנרד וייזנברגר טען בשנת 1961, גם כן בזכות הלביבה. וייזנברגר ציטט מ"הספרות הנחבאת בשבחה של הלביבה, כפי שנכתבה על ידי הפטריוטים והליברלים האמריקאים". הוא חתם את טיעונו בתקווה ש"כוחות הצנזורה יתירו לדקלם בעל פה את הבית הנשכח - או, הקבור בעודו בחיים - שחותם באמת את הדגל זרוע הכוכבים: ".
הפילוסוף והמסאי אלן בלום טען ב-1981 שאוזן ההמן והלביבה, כמו היהדות עצמה, נוצרו מאחדות הניגודים. האחדות הזו התקיימה במן, שממנו נוצרו שני המאכלים, והופרדה כשם שהופרד היום מהלילה והגבר מהאישה. בלום טען שבילדותו באינדיאנפוליס הוגשו לו מטעמים של מנישביץ, ושפעולה זו הייתה חלק מקונספירציה של רבנים רפורמים, שניסו לשכנע את היהודים שניתן להחזיר את האחדות המקורית. ניסיון זה נעשה תחת ההשפעה של הגל, שיצר את הרושם המוטעה שניתן לאחד באופן דיאלקטי בין התזה (לביבה) והאנטיתזה (אוזן המן). בנוסף הוא האשים את האימפריאליזם של המתמטיקאים ואת הכלכלנים - מטריאליסטיים וולוגרים - שמנסים לשכנע שניתן לחיות רק על לביבות בלי להכיר בערבוב הייחודי ליהודים בין חומר לרוח. כל אלה עוקבים אחרי משיח השקר, זיגמונד פרויד, שללא ספק קיבל תשלום ממנישביץ. בלום קרא להמשך הדיון בלי השליטה של מנישביץ וטען שהלביבה היא סמל לשלמות של אלוהים בעוד אוזן המן היא סמל למשולש: אלוהים, תורה והעם היהודי. מילטון פרידמן הציג ב-1963 טיעון מנוגד, שנועד להראות שלכלכלנים יש כלים מתאימים לענות על השאלה. פרידמן ביקר את חוסר היכולת של אחרים לנתק את המדע הפוזטיביסטי מטיעונים נורמטיביים. לפתרון השאלה הוא הציע את הנוסחה formula_1, כאשר formula_2 מייצג את הקבוע הפרידמני. נשיא אוניברסיטת פרינסטון הרולד שפירו , גם כן כלכלן, מצא ב-1997 עניין דווקא במסה תרבות ללא נחת של פרויד. בניגוד לבלום, שפירו לא ראה את פרויד כמשיח שקר, אלא כמי שגילה את ההקבלה בין אוזן המן המשולשת לבין השילוש האדיפלי.
רבים מהמשתתפים בדיבייט התייחסו בטיעוניהם ליחס של סופרים ופילוסופים ידועים למאכלים שבמרכז הדיון. לורנס שרמן טען ב-1965 שגילויים חדשים מכתב יד של שייקספיר מראים על אהדתו הרבה לאוזני המן וכוללים רפרנסים למילוי פרג. הוא ציטט במהלך טיעונו מסונטה שבה סוגד שייקספיר ל"זרע הפרג הנצחי" וטוען בגנותה של הלביבה שמביאה את אוכליה לצרבת ולמוות כמרטירים של עודף שמן. בדומה לשרמן, סטיוארט טייב התייחס ב-1982 למקורות ספרותיים, אך טייב שאב את השראתו מספרה של ג'יין אוסטן "על אהבה ולביבה" (המשכון של "גאווה ודעה קדומה"), והסביר שאכילת אוזן המן היא פחות אסתטית מאכילת לביבה. בעוד ששרמן וטייב דיברו על ההתייחסות המפורשת של אושיות ספרותיות למאכלים, ההיסטוריונית חנה הולבורן גריי , שהשתתפה בדיון בשנת 1991, העדיפה, בהשראת ליאו שטראוס, להתייחס דווקא לחשיבותה של השתיקה. שטראוס כתב ש"השתיקה של אדם חכם היא תמיד משמעותית", והולבורן מסיקה מהשתיקה של ניקולו מקיאוולי לגבי לביבות ואוזני המן ש"מקיאוולי לא רק היה יהודי, כמו כל האנשים החכמים הוא היה בעד הלביבה". מרתה נוסבאום לא סיפקה ב-1997 טיעון משלה, ובמקום זאת הקריאה קטע מהמחזה "הבשלניות של טרויה" של אוריפידס, שבו הקובה מקוננת על אובדן הלביבות ואוזני ההמן.