ב-1776 יצאה משלחת בראשות האבות הפרנציסקנים הספרדים פרנסיסקו אטנסיו דומינגס וסילבסטרה ולס דה אסקלנטה מסנטה פה שבניו מקסיקו במטרה להגיע לקליפורניה. המשלחת, שלא הגיעה בסופו של דבר למטרתה, חצתה את הנהר בסמוך למקום בו שוכן היישוב הקטן ג'נסן (Jensen) ביוטה, והם כינו את הנהר על שם קדוש נוצרי איטלקי "ריו דה סן בואנוונטורה" (Rio de San Buenaventura). שרטט המפות של המשלחת, הקפטן ברנרדו מיירה אי פאצ'קו (Bernardo Miera y Pacheco), ציין בטעות שהנהר זרם לדרום-מערב לתוך האגם הקרוי כיום אגם סווייר (Sevier Lake). מאוחר יותר הרחיבו קרטוגרפים את השגיאה, כשהם משרטטים את הנהר בואנוונטורה כאילו הוא זורם ישירות לאוקיינוס השקט, או כאילו הוא נשפך לימת המלח הגדולה. שנים אחר-כך אימצו חוקרי ארצות ספרדים ומקסיקנים את השם "ריו ורדה" (Rio Verde), כלומר "נהר ירוק", שהתגלגל אחר-כך לשמו הזהה באנגלית Green River. לא ידוע מתי בדיוק החלו הספרדים להשתמש בשם זה ומדוע. הסברים על מקור השם "ירוק" כוללים את ההשערות כי מקור השם בצבע המים (למרות שצבע המים הוא בדרך כלל אדמדם כמו נהר הקולורדו), צבע אבן סבון לאורך הגדות, צבע הצמחייה, ושם של צייד פרוות. וילסון האנט (Wilson Hunt) מחברת הפרוות הפסיפית (Pacific Fur Company) של ג'ון ג'ייקוב אסטור קרא לנהר ב-1811 "הנהר הספרדי". בתקופה זו היה ברור לציידי הפרוות שהמפה של מיירה (אלו שראו אותה) שגויה, כשהם למדו מהאינדיאנים שהנהר גרין נשפך לקולורדו הממשיך למפרץ קליפורניה. כשהצייד וחוקר הארצות ג'דדיה סמית (Jedediah Smith; 1831-1799) הגיע לחלקו התחתון של הקולורדו ב-1826 הוא קרא לו בתחילה סקידסקידי, השם הנפוץ של הנהר גרין/קולורדו בין ציידי הפרוות. בתקופת משלחתו של בנג'מין בונוויל (Benjamin Louis Eulalie de Bonneville 1878-1796) ב-1832 השתמשו חליפות בשמות "סידס-קי-די", "נהר ספרדי", "נהר ירוק" ואפילו "נהר הקולורדו".
אף שהיה ידוע שהנהר גרין נשפך לקולורדו, לא היה ידוע המסלול המדויק. המפה של מיירה הראתה שהנהר קולורדו מתפצל לשני נהרות ראשיים – הנאווחו (סן חואן) והסאגואנאנס (Zaguananas). היא הראתה שהסאגואנאנס מתפצל לארבעה נהרות, כולל הנהרות דולורס ורפאל (Rafael). האחרון מושווה ביומן של אסקלנטה לקולורדו על פי המידע מהילידים. מפה מ-1847 משנה את המסלול של הרפאל כלפי צפון ומכנה אותו הנהר גרין. עברו כמה שנים מאז עד שאותרה נקודת המפגש הנכונה בין הנהר גרין לקולורדו.
השביל הספרדי הישן מניו מקסיקו לקליפורניה חצה את הנהר צפונית למקום בו קמה אחר-כך העיירה גרין ריוור ביוטה.
בתחילת המאה ה-19 היה חלקו העליון של הנהר בוויומינג חלק מחבל הארץ הנתון במחלוקת בין האמריקנים שכינו אותו ארץ אורגון (Oregon Country) ובין הבריטים שקראו לו מחוז קולומביה (Columbia District). החל מ-1819 סיירו באזור ציידי פרוות, דוגמת דונלד מקנזי (Donald Mackenzie; 1851-1783), שנשלחו מטעם חברות הפרוות הבריטיות חברת צפון מערב (North West Company) וחברת מפרץ הדסון. ב-1825 הפליגה חבורת חוקרי ארצות אמריקנים בראשות ויליאם אשלי (William Ashley) במורד הנהר מצפון הרי יואינטה ועד לשפך הנהר וייט. במהלך העשורים הבאים החלו ציידי פרוות לחרוף בעמק הנהר יותר ויותר, כשתחנות מסחר הוקמו בשפך הנהר וייט בסמך לוייטרוקס (Whiterocks) ביוטה ופארק בראון בקולורדו. "נקודת המפגש במעלה הנהר גרין" (Upper Green River Rendezvous Site) בסמוך לפיינדייל (Pinedale) בוויומינג הייתה אתר פופולרי במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19 לקיום הירידים השנתיים המכונים מפגשי הרי הרוקי (Rocky Mountain Rendezvous), שבהם סחרו ציידי הפרוות עם סוחרי הפרוות. תקופות השיא של ירידים אלו היו בשנות ה-30 של המאה ה-19 והשתתפו בהם כ-450 עד 500 ציידי פרוות.
האזור נחקר על ידי ג'ון פרימונט במהלך כמה משלחות מחקר שעמד בראשן בשנות ה-40 של המאה ה-19. פרימונט תיקן את השגיאה הקרטוגרפית של מיירה, וקבע בוודאות שהנהר לא נשפך לימת המלח הגדולה. ב-1869 נסקר הנהר ומופה על ידי ג'ון וסלי פאוול כחלק מהמשלחת הראשונה מבין שתיים שארגן לאזור. מרבית השמות העכשוויים של הקניונים, תוואי הנוף הבולטים והאשדות לאורך הנהר נקבעו על ידי פאוול ואנשיו במהלך שני המסעות שלו, ב-1869 וב-1871.
בין שנות ה-40 לשנות ה-60 של המאה ה-19 עשו מאות אלפי מהגרים את דרכם מערבה לאורך מסלולי ההגירה של שביל אורגון, שביל קליפורניה ושביל המורמונים. כמעט כל מסלולי ההגירה היו צריכים לחצות את הנהר גרין בנקודה כלשהי. הדרך העיקרית חצתה את הנהר בסמוך לשפך הנהר ביג סנדי ריוור בוויומינג. הנהר רחב ועמוק מדי מכדי לצלוח אותו ברגל, והוא הנהר הרחב והמסוכן ביותר אותו חוצה שביל אורגון. מסיבה זו פעלו מעבורות בחלק זה של הנהר. באתר החצייה הראשי פעלו מעבורת לומבארד (Lombard) ומעבורת רובינזון (Robinson), וצפונה משם פעלו מעבורות מורמון (Mormon), מאונטיין מאן (Mountain Man) וניימס היל (Names Hill) שהיו פופולריות בין המהגרים שהשתמשו בקיצור הדרך המכונה סבלט-גרינווד קאטאוף (Sublette-Greenwood cutoff).
התיישבות הקבע הראשונה בעמק הנהר נוסדה ב-1878 בוורנל ביוטה על ידי קבוצת מורמונים שבראשם עמד ג'רמיה האץ' (Jeremiah Hatch). היישוב שרד את מגפת הדיפתריה בחורף הראשון, כמו גם את הבהלה שנגרמה בשל טבח מיקר (Meeker Massacre) בקולורדו. העיירה היא כיום הגדולה ביותר בעמק הנהר גרין.
מעמדו הרשמי של הנהר גרין כיובל של נהר הקולורדו התקבל בעיקר מסיבות פוליטיות. בעבר היה קרוי בשם קולורדו רק קטע הנהר החל מהתמזגות שני הנהרות, והנהר שמעל למפגש הנהר הקרוי כיום אף הוא נהר הקולורדו היה ידוע כנהר גרנד (Grand River). ב-1921 עתר אדוארד טיילור (Edward T. Taylor), איש הקונגרס מטעם מדינת קולורדו לוועדת האנרגיה והמסחר (Committee on Energy and Commerce) בבית הנבחרים של ארצות הברית בבקשה לשנות את שם הנהר גרנד לנהר קולורדו. שינוי השם התקבל רשמית ב-25 ביולי 1921 בהחלטה משותפת לקונגרס ולסנאט (החלטה מספר 460 של הקונגרס ה-66 של ארצות הברית), למרות התנגדות הנציגים מויומינג ומיוטה וכן מסוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית שציינו את העובדה שאגן הניקוז של הנהר גרין גדול בהרבה מאגן הניקוז של הנהר גרנד, אף שספיקתו של הגרנד במפגשו עם הנהר גרין גדולה יותר.
מרבית האדמות בעמק היא כיום רכוש הממשל הפדרלי ובפיקוחו. שטחים בידיים פרטיות מוגבלים בדרך כלל לשוליים. עד שנות ה-40 של המאה ה-20 הייתה כלכלת העמק מבוססת בעיקר על חוות. בעשרות השנים האחרונות הפכה התיירות לענף הכלכלי השולט באזור.
אוזימנדיאס
אוזימַנדיאָס (באנגלית: Ozymandias) היא סונֶטה מאת המשורר האנגלי פרסי ביש שלי, שפורסמה לראשונה בשבועון "The Examiner" ב-11 בינואר 1818. הסונטה מופיעה באנתולוגיות רבות, והיא כנראה השיר הקצר המפורסם ביותר של שלי. השיר נכתב כתחרות בינו לבין חברו המשורר הוראס סמית, שאף הוא כתב שיר שכותרתו "אוזימנדיאס".
השם אוזימנדיאס הוא כינויו היווני של מלך מצרים רעמסס השני. בשיר מתואר פסל אדיר הנמצא במדבר, שרק רגליו עומדות במקומן, וראשו שקוע בחול. על בסיס הפסל מופיעה הכתובת: "שְׁמִי אוֹזִימַנְדִּיאָס, מֶלֶךְ הַמְּלָכִים, / שׁוּר, הָאַדִּיר, אֶל פָּּעֳלִי וָגוּר!".
נטען כי השיר נכתב בהשראת ההגעה של פסל רעמסס השני ללונדון ב-1821. אך כיוון שהשיר פורסם לפני כן וכיוון שהמוניטין של הפסל הגיע למערב, לדוגמה נפוליאון עשה ניסיון כושל לרכוש את הפסל ולהביאו לצרפת, שמעו כנראה הגיע לאוזני שלי והיווה השראה לשיר.
השיר יצא לאור שוב בלונדון בשנת 1819 באוסף שירים של שלי "Rosalind and Helen, A Modern Eclogue; with Other Poems " על ידי צ'ארלס וג'יימס אולייר וכן ב-1896 באוסף "Miscellaneous and Posthumous Poems of Percy Bysshe Shelley " על ידי ויליאם בנבו.
תרגום עברי.
תרגום השיר לעברית מאת ראובן צור ראה אור בקובץ תרגומיו "גִּזת זהב: סונטים ותרגומיהם" (הקיבוץ המאוחד, 1988) ושוב בספרו "החליל והקוקיה: תרגומים משירת אירופה" (הקיבוץ המאוחד, 1993).
אזכורים בתרבות.
יש אזכורים רבים לשיר ביצירות בתרבות הפופולרית והוא השפיע על יצירות רבות:
רמי רהב
רמי רהב (נולד ב-1947) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל. כיהן כמנכ"ל קרן הפנסיה "מיטבית".
רהב נולד בעפולה. שירת במשך כ-35 שנים בצה"ל ובמשטרת ישראל. שירת כסגן מפקד מג"ב באזור טולכרם, סגן ומפקד מרחב הגליל וקצין אג"ם מחוז הצפון. בתפקידו האחרון במשטרה כיהן כראש אגף תמיכה לוגיסטית בדרגת ניצב עד שנת 2000. ב-2001 מונה למנכ"ל "מיטבית", קרן הפנסיה החדשה של קרן הגמלאות המרכזית של עובדי ההסתדרות. הוא פרש מתפקידו בתחילת 2004.
נשוי ואב לחמישה.
טלוויזיה מסחרית
ערוץ מסחרי
ערוצי טלוויזיה בישראל
מרדכי ורטהיימר
מרדכי ורטהיימר (1930 – 11 בפברואר 2016) היה נציב בתי הסוהר בשנים 1981–1985.
ביוגרפיה.