הנדל נמנה עם השופטים הביטחוניים שפסקו לכיוון של עמדה ביטחונית במקרים בהם נדון המתח בין שיקולי ביטחון לזכויות אדם. הוא היה בעמדת הרוב שאין לפסול את חוק האזרחות והכניסה לישראל וכן תמך בחוקיות הריסת בתי מחבלים. בדיון לגבי שלילת האפשרות ללימודים אקדמיים מאסירים ביטחוניים תמך הנדל בעמדה המאפשרת שלילה של לימודים אקדמיים מאסירים ביטחוניים, הגם שלאסירים פליליים ניתנת זכות ללימודים אקדמיים. הנדל היה בין שופטי המיעוט שסברו ששר הפנים רשאי לשלול את תושבותם בישראל של תושבי מזרח ירושלים שנבחרו לפרלמנט הפלסטיני ומזוהים עם החמאס.
בדצמבר 2017 פסק בדעת מיעוט, שבדיון נוסף הייתה לעמדת הרוב, כי למדינה יש סמכות להחזיק בגופות מחבלים לצורכי משא ומתן על שחרור גופות חיילי צה"ל, בהתאם לתקנות ההגנה המסמיכות את המפקד הצבאי להורות על מקום ואופן קבורתו של כל אדם וכן להורות מי יקבור אותו, משיקולים ביטחוניים. לדעת הנדל החזקת הגופות כאמצעי לשחרור אזרחים וגופות חיילי צה"ל המוחזקים בידי חמאס נחשבת לשיקול ביטחוני ועולה בקנה אחד עם הוראת התקנה. בחוות דעתו הרחיב על חשיבות פדיון השבויים, כולל גופות החיילים. בנובמבר 2019 אישר בעמדת הרוב את האיסור על פלסטינים השוהים בישראל מכח איחוד משפחות עם אישורי מת"ק לטוס דרך נמל התעופה בן-גוריון, למעט במקרים הומניטריים חריגים.
לעומת זאת, בעמדת המיעוט, סבר הנדל שיש לאפשר את המשך בירור תביעתו של מוסטפא דיראני נגד מדינת ישראל, לא למען דיראני אלא כדי לבער חריגות בפעילות של מדינת ישראל.
סגנון.
לעיתים, מרחיב הנדל בפסיקותיו על עמדת המשפט העברי. ככלל, הנדל נחשב לשופט בעל גישה מרכזית, שאיננה נוטה לשמרנות או לליברליות באופן מובהק.
מצודת קייפ קוסט
מצודת קייפ קוסט (אנגלית: Cape Coast Castle; דנית: Carolusborg) היא מצודה השוכנת בעיר קייפ קוסט שבדרומה של גאנה, לחופי האוקיינוס האטלנטי. צורתה של המצודה היא כשל טרפז, אורכה ממזרח למערב מגיע ל-160 מטרים, ורוחבה מדרום לצפון עומד על 80 מטרים. מבני המצודה משתרעים סביב שתי חצרות, המערבית והגדולה יותר בצורת טרפז, והמזרחית בצורת משולש.
היסטוריה.
המבנה הראשון באתר הוקם על ידי השוודים בשנת 1653, כשנה לאחר שהשתלטו על האזור. הוא נבנה מעץ, וזכה לשם קרולוסבורג (Carolusborg), לכבודו של המלך קרל העשירי גוסטב. מאוחר יותר הוחלף המבנה בבנין אבן. בחודש אפריל 1663 נכבשה המצודה, כמו כל המושבה השוודית בחוף הזהב, בידי הדנים, אך אלה שלטו במקום משך שנה בלבד, ובשנת 1664 הוא נכבש בידי האימפריה הבריטית. המצודה שימשה בעיקר לכליאת עבדים אשר הוחזקו במרתפיה עד לשילוחם באוניות לאמריקה.
בסוף המאה ה-18 נבנתה המצודה מחדש והורחבה, וב-1844 היא הייתה למקום מושבו של מושל המושבה הבריטית של חוף הזהב. בשנות ה-20 של המאה ה-20 המצודה שופצה, וכאשר גאנה זכתה בעצמאותה בשנת 1957, היא הופקדה באחריותה של רשות המוזיאונים והמונומנטים הלאומית (Ghana Museums and Monuments Board). ב-1979 הוכרזה המצודה, יחד עם עשר מצודות נוספות ברחבי המדינה, כאתר מורשת עולמית. בשנות ה-90 שוב שופץ המבנה בסיוען של האומות המאוחדות ושל ארצות הברית. במקום פועל מוזיאון המוקדש לסחר העבדים בחוף הזהב.
כנסיית סנט מרגרט
כנסיית סנט מרגרט (באנגלית: Church of St. Margaret) היא כנסייה אנגליקנית נמצאת בשטח מנזר וסטמינסטר, והיא הכנסייה הקהילתית (Parish Church) של שני בתי הפרלמנט של בריטניה. הכנסייה מוקדשת למרגרט הקדושה, המקובלת בכנסייה הקתולית ובכנסייה האנגליקנית.
היסטוריה.
הכנסייה נוסדה במאה ה-12 בידי נזירים בנדיקטינים. הקמת הכנסייה נעשתה בהמשך להקמתו של מנזר וסטמינסטר הסמוך, שנוסד באמצע המאה ה-11 על ידי המלך אדוארד המודה, כמנזר בנדיקטיני. המנזר היה אמור להיות מרכזם של הנזירים הבנדיקטיניים: הם היו מתכנסים במנזר כמה פעמים ביום, על פי הסדרים שקבע מייסד המסדר, בנדיקטוס הקדוש. כל התכנסות נועדה לפולחן האל, בשירת "החובה האלוהית" (Divine Office); זו הייתה המשימה העיקרית בחייהם של הנזירים, ולכן נקראה אוֹפּוּס דֵיי (Opus Dei) - עבודת האל. אסור היה שדבר יפריע להם למלא חובה מרכזית זו. ואולם, התושבים באזור וסטמינסטר הגיעו למנזר כדי להשתתף בטקס המיסה; כדי שהנזירים יוכלו להמשיך את סדרי הפולחן שלהם, נבנתה כנסייה קטנה יותר ליד המנזר. כנסייה זו נועדה לספק לתושבים את הסקרמנטים ושאר הסעד הכנסייתי, וכך איפשרה לנזירים פולחן לא מופרע. הכנסייה הוקדשה למרגרט הקדושה, שפולחנה היה נפוץ באותה תקופה.
נראה שכנסיית סנט מרגרט הראשונה נבנתה בחלק האחרון של המאה ה-11, אך התאריך המדויק אינו ידוע. נזירי וסטמינסטר היו הכמרים ששירתו וניהלו את הכנסייה, והקשר הקרוב בין שני המוסדות הכנסיתיים הללו נשמר במשך מאות שנים. הכנסייה הראשונה נבנתה בסגנון רומנסקי. כנסייה זו שרדה עד ימיו של המלך אדווארד השלישי (1327–1377), ואז הוחלפה הספינה ובמקומה נבנתה ספינה חדשה בסגנון גותי ניצב, סגנון שהיה בשיאו באותה תקופה. האפסיס ואזור בית המקהלה היו עדיין במצב טוב. במשך השנים הידרדר מצב הכנסייה, ולקראת סוף המאה ה-15 כבר היה צורך בבנייה מלאה מחדש. ב-1482 הוחל בבנייה מחדש של הכנסייה, בנייה שנמשכה כארבעים שנה; וב-9 באפריל 1523 הוקדשה הכנסייה מחדש.
ב-1614 הפכה הכנסייה לכנסייה הקהילתית של ארמון וסטמינסטר. מעמד זה של הכנסייה נקבע בעקבות החלטתם של הפוריטנים, שהיו זרם משמעותי בחיים הדתיים של אנגליה באותה תקופה. הם מאסו במנזר וסטמינסטר המפואר מדי לטעמם, ורצו בכנסיית סנט מרגרט המתאימה להם יותר. מנהג זה נמשך עד היום.
בין 1734 ל-1738 נבנה בפינה הצפון-מערבית של הכנסייה מגדל, ובמקביל צופה המבנה כולה באבן פורטלנד. מאוחר יותר נוספו למבנה מבואות ממזרח וממערב. ב-1877 שופץ בצורה יסודית פנים הכנסייה, אך נותרו בה מרכיבים רבים מן המאה ה-15.
פרט בולט בכנסייה הוא חלון הויטראז' המזרחי, שנבנה ב-1509, ועשוי מזכוכית פלמית. החלון נבנה לכבוד אירוסי קתרינה, נסיכת אראגון, עם ארתור טיודור, בנו הבכור של מלך אנגליה, הנרי השביעי ואחיו הגדול של המלך הנרי השמיני. חלונות אחרים בכנסייה הם לזכר ויליאם קאקסטון (Caxton), המדפיס הראשון בבריטניה, שנקבר בכנסייה ב-1491, סר וולטר ראלי, שהוצא להורג ב-1618 ונקבר בכנסייה, והמשורר ג'ון מילטון, שהיה ממתפללי הכנסייה. מבנה הכנסייה שהושלם ב-1523 שוקם שוב ושוב, במאות ה-18, ה-19 וה-20, אך המבנה הקיים הוא בעיקרו אותו מבנה שנבנה שהושלם ב-1523.
הכנסייה הייתה אתר מבוקש לעריכת חתונות של החברה הגבוהה, וביניהם וינסטון צ'רצ'יל. ב-1987 הוכרז מתחם וסטמינסטר - מנזר וסטמינסטר, ארמון וסטמינסטר וכנסיית סנט מרגרט - כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
פרדריק קליי
פרדריק אימס קליי (באנגלית: Frederic Emes Clay; 3 באוגוסט 1838 – 24 בנובמבר 1889), היה מלחין אנגלי אשר כתב בעיקר מוזיקה בימתית. קליי היה חבר טוב של המלחין הידוע יותר, סר ארתור סאליבן. לאחר עבודה משותפת עם המחזאי ויליאם שוונק גילברט, הפגיש קליי בין השניים, שהפכו ברבות הימים לצמד יוצרים מפורסמים.
ביוגרפיה.
קליי נולד בפריז להורים אנגליים. אביו היה חבר בפרלמנט הבריטי. אמו ואביו היו שניהם בעלי רקע מוזיקלי, כאשר סבתו מצד אמו הייתה זמרת אופרה. קליי התחנך בביתו ולמד נגינה על כינור ועל פסנתר. מאוחר יותר המשיך ללמוד קומפוזיציה אצל וילהלם ברנרד מוליק, וב-1863 עבר ללייפציג להמשך לימודיו אצל מוריץ האופטמן, אשר היה בין השאר גם מורם של סאליבן ושל המנצח הנס פון בילוב. קליי החל בקריירת ההלחנה שלו עוד כשהיה עובד ציבור. לאחר מות אביו ב-1873 וקבלת הירושה, החל לעסוק בהלחנה באופן בלעדי. פרט לכמה שירים, המנונים ומוזיקה כלית, כתב קליי בעיקר מוזיקה בימתית. בין השאר שיתף פעולה עם גילברט, וכתב יחד איתו כמה מיצירותיו המצליחות, ביניהן "לפני עידנים", ו"הנסיכה טוטו".
לאחר שהות קצרה באמריקה, שב קליי ללונדון ב-1881. הוא סיים לחבר את שתי יצירותיו האחרונות, "הדוכסית העליזה" ו"הטבעת המוזהבת" בשנת 1883. אחרי ביצוע של האחרונה, סבל קליי משבץ מוחי, אשר גדע את קריירת ההלחנה שלו. הוא נמצא ללא חיים באמבטיה (ככל הנראה התאבד) בדירתה של אחותו, והוא בן 51. הוא נקבר בבית הקברות ברומפטון.
אל-בירווה
אל-בירווה (מערבית: البروة) היה כפר ערבי ששכן מזרחית לעכו, וננטש במהלך קרבות מלחמת העצמאות.
היסטוריה.
עדויות ארכאולוגיות לקיום התיישבות באזור כבר בתקופה הכנענית נמצאו באזור תל ביר אלע'רבי (תל בירה), מערבית לכפר. ישנן עדויות לכפר ששכן באזור בתקופה הצלבנית, ושמו בערבית מוזכר בספר מסעות שכתב התייר הפרסי נאצר ח'סרו בשנת 1047.
באמצע המאה ה-19 התקיים באל-בירווה כפר קבע שהתרכז סביב מעיין במקום. מספר התושבים בכפר נע בין 450–900 על פי עדויות שונות. רוב התושבים היו מוסלמים, אך היה בכפר מיעוט נוצרי קטן. במפקד 1922 נמנו בכפר 807 תושבים. לפי סקר הכפרים 1945 שהתבסס על מפקד 1931, חיו בכפר כ-1,460 תושבים, ברובם מוסלמים ועסקו בעיקר בחקלאות. אדמותיו השתרעו על שטח של 13,542 דונם מהם 546 דונם בבעלות יהודית. בכפר פעלו שני בתי ספר, לבנים ולבנות, עוד היו בו מסגד, כנסייה, שני קברי קדושים ושלושה בתי בד.
תושבי הכפר השתתפו במרד הערבי הגדול, וב-19 ביולי 1938 אף הניחו ככל הנראה מטען צד שהרג 12 חיילים בריטים. הצבא הבריטי ביצע מספר חיפושים בכפר והטיל עליו קנסות קיבוציים.