בסופו של דבר, כללה פסיקתו של בית המשפט התוויה של השיקולים השונים שעל הרשות המקומית לשקול בבואה להתקין חוק עזר מעין זה, תוך התחשבות במכלול האינטרסים העומדים על הפרק. שיקולים אלה כוללים את עוצמת הפגיעה ברגשותיהם של התושבים מחד גיסא, ואת עוצמת הפגיעה בזכויותיהם של המעוניינים במכירה ובקנייה של בשר חזיר מאידך גיסא. בבחינת חלופות מעשיות, על הרשות המקומית לבחון את צביונה של העיר, את חלוקתה לשכונות, את מידת ההטרוגניות בשכונות, את המרחקים ואת זמני הנסיעה ממקום למקום, ואת האפשרות לייחד מקומות לממכר בשר חזיר ומוצריו בתוך השכונות השונות או מחוצה להן. למעשה, לא הכריע בית המשפט בסוגיה, ואף היו שאמרו, ששופטי בג"ץ "הוציאו את הכדור מחוץ למגרשם". בית המשפט הורה לרשויות המקומיות לשוב ולדון בחוקי העזר שלהן בהתאם לאמות המידה שגיבש, ועד אז הקפיא את הפעלת חוקי העזר.
המשמעות המעשית של פסק הדין לגבי שלוש הערים הייתה כי בבית שמש לא הותקן חוק עזר חדש, ובטבריה ובכרמיאל לא שונו חוקי העזר שהוקפאו.
במגזר הערבי.
הוראות חוק ההסמכה היו יכולות להיות רלוונטיות גם במגזר הערבי, שכן גם על פי האסלאם אכילת בשר חזיר אסורה. עם זאת, בניגוד לרשויות המקומיות היהודיות, אף רשות מקומית שיש בה רוב מוסלמי לא התקינה חוקי עזר מכוחו. מספר ערים מעורבות התקינו חוקי עזר (תל אביב-יפו, חיפה, עכו, לוד ורמלה), אך בכולן היה רוב של תושבים יהודים.
הקונסוליה האמריקנית בירושלים
טיפול פליאטיבי
טיפול פליאטיבי או רפואה פליאטיבית (מלטינית: palliare, מלשון "לעטוף" או "להגן") או רפואה מקילה היא גישה טיפולית כוללנית שמטרתה לשפר את איכות חייהם של חולים המתמודדים עם מחלות מסכנות חיים על ידי מניעה והקלה של תסמינים גופניים, נפשיים ורוחניים.
הטיפול הפליאטיבי משמעותי בעיקר בשלב שבו המחלה לא מגיבה עוד לטיפול קוראטיבי (טיפול מרפא), בשלב זה, הדבר החשוב ביותר הוא הקלה על סבלו של המטופל (טיפול סימפטומטי) ועל ענייניו החברתיים, הפסיכולוגיים (כמו דיכאון וחרדה), והרוחניים.
טיפול פליאטיבי הניתן מחוץ לכותלי הוספיס, אינו תלוי בסכויי ההחלמה של המטופל, ולעיתים טיפול זה ניתן בשילוב עם טיפול שמטרתו לרפא. לעומת זאת, טיפול הוספיס הוא טיפול פליאטיבי הניתן למטופלים לקראת סוף החיים.
טיפול פלאטיבי מספק סל של שירותים רפואיים הכוללים טיפול על ידי צוות רב מקצועי: רופא, אחות, עובד סוציאלי ובמידת הצורך אנשי צוות נוספים על פי צורכי המטופל ומשפחתו כל זאת, כתמיכה כוללנית הנותנת מעטפת ממוקדת מטופל ומשפחה. הטיפול הפליאטיבי ניתן בבית החולים, בשירותי הקהילה, במוסד אשפוז או בבית המטופל במסגרת אשפוז בית.
הגישה הפליאטיבית רואה במוות תהליך טבעי, והיא לא נועדה לזרז אותו או לעכב אותו. הטיפול התומך נועד לאפשר איכות חיים טובה כמידת האפשר עד למוות.
עקרונות הטיפול הפליאטיבי.
המונח "טיפול פליאטיבי" מתאים לכל טיפול רפואי אשר מטרתו הקלה סימפטומטית, בין אם קיימת תקווה לטיפול מרפא ובין אם לאו. לכן, על פי הגדרת ארגון הבריאות העולמי, "טיפול פליאטיבי משמעותו שיטה המשפרת את איכות החיים של חולים ומשפחותיהם המתמודדים עם הבעייתיות של מחלה מסכנת חיים". גישת הטיפול הפליאטיבי עשויה להינקט אף בניסיון להקל על תופעות לוואי של טיפולים רפואיים שמטרתם לרפא, כגון הקלת תחושת בחילה המלווה לעיתים טיפולים כימותרפיים.
קיימת עלייה בשימוש במונח "טיפול פליאטיבי" לא רק ביחס למחלות סרטן, אלא אף ביחס למחלות הכרוכות באי-ספיקת ריאות, אי-ספיקת לב ומחלות נוירולוגיות. הטיפול הפליאטיבי בילדים הוא תחום המתפתח במהירות, תוך פיתוח כלים ייחודיים לילדים החולים במחלות קשות.
אף שרעיון הטיפול הפליאטיבי אינו חדש, רוב הרופאים התרכזו באופן מסורתי במשימת ריפוי החולה. היחס לטיפולים המתמקדים בהקלת הסימפטומים נתקל לעיתים בחשד ובחשש בחוגי הרפואה, מפני התמכרות ותופעות לוואי לא רצויות אחרות.
במהלך העשורים האחרונים למאה ה-20 גברה תשומת הלב בתחום הרפואה לשאלת איכות חייהם של מטופלים החולים במחלות קשות. נכון לשנת 2008, רוב בתי החולים ובהם למעלה מ-100 מיטות אשפוז בארצות הברית, מציעות למטופליהם תוכניות בטיפול פליאטיבי. בתחילת המאה ה-21 מתפתחת בתחום הטיפול הפליאטיבי אף גישת צוות מקצועי רב-תחומי, המתמקד בטיפול פליאטיבי. בארצות הברית אף קיימות תוכניות התמחות והתמקצעות בטיפול פליאטיבי לרופאים ולאנשי צוות רפואי אחרים.
הצוות הפליאטיבי והמטפל העיקרי.
שירותי הוספיס וליווי פליאטיבי ניתנים על ידי צוות מולטידיספלינרי הכולל רופא, רוקח, אחות, עובד סוציאלי, פיזיותרפיסטים, מרפאים בעיסוק, רפואה משלימה, מתנדבים והחשובים מכולם – בני המשפחה המטפלים. הצוות מתמקד בשיפור אופטימלי של איכות חיי המטופל והנוחות שלו. אנשי צוות נוספים יכולים להיות, אחיות המסומכות לטיפולי בית, מתנדבים בתוך הקהילה (לרוב בעלי הסמכה רפואית כלשהי) ומטפל עיקרי.
המטפל העיקרי (ברוב המכריע של המקרים בן משפחה מדרגה ראשונה) הוא גורם משמעותי ביותר בטיפול הפליאטיבי. המטפל העיקרי והמטופל מפתחים קשר מיוחד במינו בזמן הטיפול. כתוצאה מכך מוצא את עצמו המטפל העיקרי תחת לחץ ועומס רגשי כבד. מתן הפוגה והקלה למטפל העיקרי הם חלק משירות שניתן על ידי הצוות הרפואי המטרה לקדם גם את איכות חיי המטפל העיקרי. הפוגה שבין כמה שעות לכמה ימים (הפוגה של כמה ימים תהיה כרוכה באשפוז ככל הנראה).
התמודדות עם מצוקת המטופל.
המפתח לטיפול פליאטיבי יעיל הוא במתן דרך בטוחה למטופל להתמודד עם סבלו: מצוקתו הפיזית והפסיכולוגית. ראשית רעיון הטיפול הפליאטיבי מיוחס לאנגליה סיסלי סונדרס (Dame Cicely Saunders) ואומץ בהמשך על ידי חוקרים רבים בתחום. התמודדות עם סבלו של המטופל כרוך בראייה רחבה, החל מהתמודדות עם סימפטומים גופניים כגון כאב, בחילות וקוצר נשימה. מומחים בתחום הטיפול הפליאטיבי מפתחים מיומנות במתן טיפול תרופתי לסימפטומים גופניים, והדגימו כי ניתן לעשות שימוש בסמים כגון מורפיום באופן שהמטופל ימשיך להיות עירני ומתפקד. לצד הסימפטומים הגופניים, המטופלים חשים לעיתים קרובות אף תופעות פסיכולוגיות, חברתיות, או רוחניות. הצוות הפליאטיבי הרב-תחומי, הכולל לעיתים קרובות עובד סוציאלי, פסיכולוג רפואי, יועץ, או איש דת, יכול לסייע בהתמודדות המטופל ומשפחתו אף בהיבטים אלה של המחלה. בדרך כלל המטופל בטיפול פליאטיבי מודאג מן הכאב הכרוך במחלה, לצד דאגות באשר לעתיד, לאיבוד העצמאות, דאגות באשר לגורל המשפחה ותחושת היותו נטל על משפחתו והחברה. בעוד שרק חלק מן המטופלים יחפצו לשוחח על דאגות אלה, המומחה בטיפול הפליאטיבי חייב להעריך את מצוקותיו של כל מטופל ומשפחתו, על כל היבטיהן, ולברר האם המטופל רוצה בסיוע אף בהיבטים אלה של מחלתו. התמקדות בהיבטים הרפואיים בלבד של הקלה על סימפטומים גופניים, איננה מקובלת בטיפול פליאטיבי מודרני.
הטיפול הפליאטיבי בישראל.
כמו בשאר העולם, גם בישראל היקף השירותים הפליאטיבים במגמת עליה בשנים האחרונות. זאת, אף על פי שהוא מצומצם יחסית לגודל האוכלוסייה בהשוואה למדינות המפותחות בעולם המערבי. בחודש דצמבר 2005 נחקק חוק החולה הנוטה למות העוסק בזכותם של חולים במחלה חשוכת מרפא בסוף חייהם, להימנע מטיפול רפואי או להימנע מחידוש טיפול שהחל, כמו גם בחובת המערכת הרפואית לקבל את ההחלטות על פי החוק בשקיפות מלאה. החוק מחייב את כל בתי החולים וקופות החולים בישראל לתת מענה פליאטיבי לכל אדם המעוניין בכך וזאת ללא עלות. במסגרת זאת יכולות להעניק קופות החולים גם הוספיס בית. זה יתאפשר רק כאשר קיים בן משפחה, או חבר קרוב, או מטפל זר, שלוקח על עצמו את האחריות להיות המטפל העיקרי של החולה. המטפל העיקרי יקבל ליווי צמוד של צוות ההוספיס בית הכולל רופא/ה, אח/ות ועובד/ת סוציאלי/ת הזמינים עבור החולה ובני המשפחה 24/7. בין אם באשפוז ובין אם בטיפול פליאטיבי על ידי הצוות הרפואי בבית החולה. התוכנית הלאומית לטיפול פליאטיבי שיצאה בשנת 2016 מתווה את הדרך בה מתממשת זכותו של כל אדם לקבל מענה פליאטיבי בין אם באופן מוסדי ובין אם בבית החולה ללא תשלום.
פלאוויה יוליה הלנה
המלחמה הקולאה-סורית השישית
אליפות העולם בשחייה 1973
אליפות העולם הראשונה בשחייה נערכה במרכז הספורט טאסמג'אן בבלגרד, יוגוסלביה ב-31 באוגוסט - 9 בספטמבר 1973. האליפות כללה את ארבעת המקצועות האולימפיים: שחייה, קפיצה למים, שחייה צורנית וכדורמים, בהשתתפות 686 ספורטאים, מ-47 מדינות.
בתחרות התנהל מאבק שליטה בין ארצות הברית () ומזרח גרמניה () שזכו ב-28 מדליות זהב מתוך 37 מדליות שחולקו. האמריקאים ניצחו עם 15 מדליות זהב הודות לשליטה בשחיית הגברים ובכל המדליות בשחייה הצורנית, לעומת מזרח גרמניה ששלטה בשחיית הנשים וזכתה ב-13 מדליות זהב בסך הכל.
שחייה.
שחיינים בולטים.
נשים.
השחייניות הבולטות באליפות היו קורנליה אנדר (), זכתה ב-5 מדליות, 4 זהב ו-1 כסף, רנטה פוגל (), זכתה ב-3 מדליות זהב, רוזמרי קותר (), זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
גברים.
השחיין הבולט בתחרות היה ג'ים מונטגומרי (), זכה ב-5 מדליות זהב. רולנד מאתס (), ג'ון הנקן () וג'ו בוטם () זכו כל אחד ב-3 מדליות, שתיים מזהב ומדליית כסף ורובין בקהאוז () זכה אף הוא ב-3 מדליות, שתיים זהב ומדליית ארד.
שיאי עולם.
באליפות נקבעו 13 שיאי עולם (7 בנשים ו-6 בגברים).
אליפות העולם הראשונה בשחייה, 1973
II (אלבום)
II הוא שם אלבומו השני של הזמר-יוצר הישראלי אריק ברמן, שיצא ב-2 בפברואר 2009. שם האלבום ותאריך יציאתו מהווים המשך לאלבומו הראשון של ברמן, "I", שיצא ב-1 בינואר 2007.
הפקה.