סמית' כועס על כך שכריס הופיע שוב בעיתונות, ואומר לו שהוא חייב לבחור: תפקיד בסרט או ג'סיקה. כריס בוחר בסרט וטוען בראיון שמעולם לא הכיר את ג'סיקה. ג'סיקה כועסת ומספרת לעיתונאים שמתאספים בחצר ביתה שהיא לא מכירה את כריס, ושהם הופכים את חייו לתוכנית ריאליטי ושוללים את חירותו ופרטיותו. סטאבי וכריס צופים בראיון, ובתגובה סטאבי עוזב ואומר לכריס שלא כך הוא מכיר אותו, ושעליו להתחיל לחיות את חייו כמו שהוא רוצה. כריס "מפטר" את הוריו מתפקידם כמנהליו האישיים, מוותר על הסרט ונוסע למישיגן. הוא מגיע לנשף שמתקיים בבית ספרה של ג'סיקה, ומתנצל בפניה באמצעות שיר. כשצלמי הפאפרצי מגיעים, כריס מודה ששיקר לגבי ג'סיקה ומצהיר כי הוא אוהב אותה. ג'סיקה מקבלת את ההתנצלות של כריס ומסכימה לצאת איתו. הסרט מסתיים בשיר של סטאבי בעודם רוקדים.
קידום הסרט.
הטריילר לסרט פורסם בערוץ דיסני. הקליפ לשיר "המסונוור" יצא בערוץ דיסני ב-15 בינואר 2010, והקליפ "מסיבת תחפושות" שבוצע על ידי ברנדון מייקל סמית' יצא ב-31 בדצמבר 2009 כחלק ממופע של דיסני לקראת השנה החדשה. ב-29 בינואר 2010 יצא השיר "משהו על השמש" בביצוע של סטרלינג נייט ואנה מרגרט לאחר הקרנת הבכורה של הסרט.
בהקרנת הבכורה של הסרט צפו כ-6.5 מיליון צופים.
פסקול הסרט.
הפסקול יצא ב-9 בפברואר 2010.
הזמר סטרלינג נייט שר את השירים בסרט.
סינגלים
יהלומים בשמיים
יהלומים בשמיים הוא אלבום האולפן התשיעי של להקת הרוק הישראלית משינה. האלבום יצא באפריל 2010 על ידי חברת התקליטים פונוקול.
כל שירי האלבום נכתבו על ידי יובל בנאי והולחנו על ידי שלומי ברכה. האלבום הופץ באופן רשמי להורדה בחינם באינטרנט יום לפני הפצתו בחנויות. מהאלבום יצאו שלושה סינגלים: "בין הצללים", "יהלומים בשמיים" ו"האושר הסמוי".
השהיה (שבת)
בהלכות שבת, הַשְׁהָיָה (בשיח ההלכתי נקראת גם שְהִיָה) היא השארת מאכל מבושל או מאכל שנמצא בתהליכי בישול על גבי מקור חום קודם לכניסת השבת, וזאת על מנת לאוכלו בשבת כשהוא חם, לדוגמה השארת סיר חמין על גבי פלטת שבת. מדין התורה מותר להשהות תבשיל קודם לשבת ללא כל הגבלה, וזאת מתוך העקרון שמותר להשאיר בערב שבת מזון בתהליך בישול שאינו מצריך את התערבות האדם, ויושלם מעצמו בשבת. מדרבנן ישנן מגבלות על השהיית תבשילים מלפני שבת כאשר ישנו חשש שאדם יבוא להגביר את עוצמת האש על מנת למהר את הבישול, ובכך יעבור על מלאכת בישול ועל מלאכת מבעיר.
ערך זה עוסק בהשהייה מלפני שבת, בעוד נתינת תבשיל חי על גבי מקור חום בשבת עצמה אסורה מהתורה מכח מלאכת מבשל, והשהיית מאכל מבושל על גבי מקור חום בשבת (כלומר, חימומו מחדש) מותרת בהגבלות שונות, ראו בערך בישול (מלאכה). החזרת תבשיל על גבי מקור חום לאחר שהוסר ממנו בשבת נידונת בערך חזרה, והשהיית מאכל כאשר הוא מכוסה מכל עבריו נידונת בערך הטמנה.
מקור הדין.
במשנה במסכת שבת נאמר:
על פי המשנה אין משהים מאכלים בתהליכי בישול על גבי מקור חום בכניסת שבת, אלא אם כן הם עברו שלב בישול מסוים.
המפרשים מסבירים את איסור זה בגזרת חכמים מחשש שמא יבוא אדם להגביר את האש של מקור החום על מנת לזרז את הבישול, על מנת שהמאכל יהיה מוכן בזמן לסעודת ליל שבת ('שמא יחתה בגחלים'), דבר האסור מהתורה הן מכח מלאכת בישול והן מכח מלאכת מבעיר.
הגמרא דנה בשיעור הבישול המינימלי הנצרך על מנת להתיר השהייה לאחר גזרת חכמים זו:
על פי הגמרא שיעור הבישול הנצרך הוא שיעור מאכל בן דרוסאי, שיעור המוגדר כשליש או חצי בישול. שיעור זה קרוי על שם שודד בן זמן המשנה שאכל את מאכליו כשהם מבושלים בשיעור זה על מנת להספיק להימלט בזמן ולהימנע מלכידה. השיעור במקביל לדבר הנאפה הוא כדי שיקרמו פני הפת, כלומר תיווצר שכבה קשה בתחתית הבצק.
חשש הגברת האש לפי מקום הבישול וחומר ההיסק.
החשש שאדם יבוא להגביר את האש על מנת לזרז את זמן הבישול ('שמא יחתה בגחלים') מותנה בעוצמת החום של מקור החום. המשנה וגמרא מבדילים בין סוגי תנורים שונים עם עוצמות חום שונות (כירה, כופח ותנור), סוגים שונים של חומרי היסק (קש וגבבא, עצים, גפת), ומצב הגחלים (גחלים במצב רגיל מול גחלים שנגרפו ופוזר עליהם אפר ('נקטמו'), פעולה המובילה לכיבוי הגחלים), כל זה לפי נוהגי הבישול בזמן הקדום. החשש להגברת האש גובר כאשר האש חזקה יותר, ויורד כאשר האש חלשה יותר.
תנור נחשב לבעל החום הרב ביותר, ולכן ישנו בו חשש מתמיד להגברת האש, אף כשמוסק בקש, שהוא חומר בעירה שאינו מותיר אחריו גחלים, וגם אם הוסק בחומר אחר כגון עצים לאחר שגחליו נגרפו ונקטמו. כירה נחשבת לבעלת חום נמוך יחסית, והחשש להגברת האש קיים בה רק כאשר הכירה הוסקה בעץ ובגפת ולא נגרפה ונקטמה. החשש מתבטל כאשר הכירה הוסקה בקש, או כאשר הוסקה בחומר בעירה חזק יותר אך גחליה נגרפו ונקטמו. הכופח נחשב לבעל חום בינוני בין תנור לכירה, והחשש להגברת האש קיים בו בכל מקרה שהוסק בעץ או בגפת, אך אינו קיים כאשר הוסק בקש, אף אם גחליו לא נגרפו ונקטמו. לגבי מקורות חום מודרניים, ראו בהמשך.
שיטות הראשונים.
על פי המשנה והגמרא פסקו ראשונים רבים שהאיסור על השהיית תבשיל קודם לשבת הוא רק כאשר מתמלאים שני תנאים:
כאשר אין חשש להגברת החום (כירה גרופה וקטומה) - השהיית התבשיל מותרת. גם השהיית תבשיל שעבר את שיעור בישול של 'מאכל בן דורסאי' - מותרת, ואין חוששים שאדם יבוא להגביר את האש, אף במאכל שהמשך בישולו משביחו ('מצטמק ויפה לו'), ואף כאשר החום במקום הבישול רב.
שיטת הרמב"ם.
לעומת שיטת רוב הראשונים, הרמב"ם סובר כי החשש להגברת האש קיים בכל מקרה שהבישול משביח את המאכל, ולא רק כאשר המאכל טרם הגיע לדרגת הבישול של מאכל בן דורסאי. לפי שיטת זו השהיית תבשיל אסורה בהתמלא שני תנאים:
לפי שיטה זו השהיה מותרת ללא הגבלה רק בתבשיל שהושלם בישולו והמשך חימומו מזיק לו ('מצטמק ורע לו'), ובכל מקרה אחר השהיה מותרת רק בכירה גרופה וקטומה.
המחלוקת בין הראשונים מבוססת על מחלוקת בגמרא בפרשנות המשנה בתחילת פרק שלישי במסכת שבת, האם היא עוסקת רק בחזרה, או גם בהשהיה.
להלכה.
השולחן ערוך הביא תחילה את שיטת הרמב"ם, ולאחריה בשם 'יש אומרים' את שיטת רוב הראשונים. ואילו הרמ"א כתב כי המנהג באשכנז הוא כשיטת רוב הראשונים.
המשנה ברורה המליץ להחמיר כשיטת הרמב"ם. הכף החיים כתב שהמנהג ביהדות ספרד היה להקל כשיטת רוב הראשונים בדין זה.
השהיית תבשיל חי.
השהייה מותרת גם במקרה שבעת כניסת השבת התבשיל עדיין חי, כך שלבישולו דרוש עוד זמן ארוך, ועל כן הוא מתוכנן להישמר לסעודה השנייה של שבת, ומנגד אין אפשרות מעשית למהר את הבישול על מנת להכשיר את התבשיל לאכילה עוד בסעודת שבת הראשונה. כתוצאה מכך מתבטל החשש להגברת האש על מנת למהר את הבישול. השהיה במקרה כעין זה מותרת גם אם הוספה רק חתיכת מאכל אחת שלבישולה דרוש זמן מרובה לתוך תבשיל מוכן, היות שהחתיכה שהוספה מעידה שהתבשיל מיועד לסעודה השנייה של שבת. גם הרמב"ם הסכים לכך שהשהיית תבשיל חי מותרת, היות שבמקרה כזה אין חשש להגברת האש.
האחרונים כתבו שעקרון זה נכון רק לגבי בשר שעובר תהליך בישול ארוך, אך לא למאכל חי שמתבשל מהר, וכן נכון רק במקרה של בישול אך לא לגבי תהליך צלייה, היות שצלייה היא פעולה מהירה יותר מבישול, וחוזר החשש שאדם יבוא למהר את הצלייה על ידי הגברת עוצמת האש.
השהיית מאכל הנאכל חי.
מאכלים שנאכלים חיים, לדוגמה: פירות, נחשבים כמאכלים שהגיעו לשיעור בישול של מאכל בן דורסאי, ועל כן מותרת השהייתם גם כשהם חיים ללא הגבלה.
טיחה בטיט.
טיחה היא אטימת פתח התנור (או מקור חום אחר) באמצעות טיט, דבר המקשה על פתיחת התנור. על פי הגמרא, כאשר פי התנור נאטם בטיט - מתבטל החשש של הגברת האש, ועל כן השהיה תהיה מותרת ללא הגבלה.
בראשונים מובאים שני הסברים לגמרא זו:
השולחן ערוך פסק כשיטת הרמב"ם, אך הרמ"א פסק כשיטת הטור. בקהילות של יהדות אשכנז נהגו לטוח את התנור בטיט גם במקרים שהשהיה הייתה מותרת גם ללא הטיחה בטיט, כחומרא.
פתיחה וסגירה של תנור שנטוח בטיט בשבת.
מותר לפתוח בשבת את התנור שנטוח בטיט גם אם הטיט יבש, ואין בכך משום מלאכת סותר, היות שהטיט מיועד לשבירתו בשבת. פתיחת התנור מותרת גם אם נראה שהגחלים העמומות בתנור מתלהטות מעט לאחר הפתיחה.
סגירת התנור לאחר פתיחתו מותרת אם אין גחלים לוחשות בתנור, כך שלא יהיה כיבוי של הגחלים לאחר סגירה. אם ישנם גחלים לוחשות, סגירה הרמטית אסורה משום מלאכת מכבה, ומותרת רק על ידי אינו יהודי.
אם התבשילים בתנור עוד לא סיימו את תהליך בישולם, סגירת התנור לאחר פתיחתו אסורה משום מלאכת מבשל, היות שסגירת התנור תביא להגברת החום ולזירוז הבישול. במקרה כעין זה אסורה גם אמירה לגוי שיסגור את התנור.
סמיכה.
סמיכה היא השהיית תבשיל בסמוך למקור החום, ולא על גבו (לדוגמה בסמוך לדפנות התנור). סמיכה מותרת מלפני שבת בכירה שחומה נמוך יחסית (אפילו אם הכירה אינה גרופה וקטומה), ואסורה בתנור שחומו גבוה יחסית, וזאת מתוך החשש שהאדם יבוא להגביר את עוצמת החום ויעבור על מלאכת מבעיר.
השהיה על גבי מקורות חום מודרניים.
עם תחילת השימוש בחשמל ובגז לחימום ולבישול בעת המודרנית עלתה שאלת השהיית התבשילים בתוך תנור חשמלי, על גבי כירה חשמלית ועל גבי כירה המוזנת בגז בישול, שגם בהם ניתן להגביר את החום על מנת להאיץ את הבישול. בין השאר נידונה האפשרות לכסות את הכפתורים השולטים בעוצמת החום כתחליף לגריפה וקטימה בזמן העתיק.