קבוצת הכדורגל Textáfrica do Chimoio משחקת בליגת העל המוזמביקית, המכונה "מוזמבולה" ("Moçambola"). משחקי הבית מתקיימים באצטדיון Estádio da Soalpo בעל 5,000 מושבים. הקבוצה הוקמה בשנת 1928 במסגרת מועדון הספורט של "וילה פרי". בשנת 1976 הקבוצה הגיעה למקום הראשון בליגת הכדורגל של מוזמביק .
מארק אי. באסי
מארק גריפין (באנגלית: Marc Griffin; נולד ב-9 באפריל 1987), המוכר בשם הבמה מארק אי. באסי (Marc E. Bassy), הוא זמר-יוצר אמריקאי. הוא היה הסולן בלהקת הפופ האמריקאית, 2AM Club . לפני שהוציא סינגלים משלו, הוא היה פזמונאי שכתב לאמנים אחרים, כמו סי-לו גרין, שון קינגסטון, ויז קאליפה וטיי דולה סיין.
ביוגרפיה וקריירה.
גריפין נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ב-9 באפריל 1987. מאוחר יותר, הוא עבר למיל ואלי ולמד בבית הספר התיכון טמאלפאייס. ב-2005, הוא התחיל ללמוד מוזיקה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, אך פרש מהלימודים שנתיים מאוחר יותר, בשביל להקים את להקת הפופ האמריקאית, 2AM Club .
ב-29 ביולי 2014, הוא הוציא את המיקסטייפ הראשון שלו, "Only the Poets, Vol. 1".
הלהקה התפרקה ב-29 ביוני 2015. לאחר פירוק הלהקה, הוא הלך לגור אצל חבריו בלוס אנג'לס, קליפורניה, והתחיל לכתוב שירים לאמנים אחרים. מאוחר יותר, הוא הוחתם אצל ריפבליק רקורדס.
ב-4 בדצמבר 2015, הוא התארח בסינגל "Some Kind of Drug" של ג'י איזי. הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-97 בבילבורד הוט 100, למקום ה-36 במצעד שירי ה-R&amp;B/היפ-הופ ולמקום ה-24 במצעד שירי הראפ.
ב-18 בדצמבר 2015, הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, "East Hollywood".
ב-6 במאי 2016, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם ג'י איזי, את הסינגל "You &amp; Me". הסינגל הגיע, בשיאו למקום השמיני במצעד השירים הקצביים, למקום העשירי בניו זילנד.
ב-5 באוגוסט 2016, הוא הוציא את המיני-אלבום השני שלו, "Groovy People". המיני-אלבום הגיע, בשיאו, למקום ה-148 בבילבורד 200, ולמקום ה-21 במצעד ה-Heatseekers.
ב-30 ביוני 2017, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם הראפר האמריקאי, קייל , את הסינגל "Plot Twist". ב-1 בספטמבר 2017, יצאה גרסת רמיקס לשיר, בשיתוף הזמרת האמריקאית, היילי סטיינפלד.
ב-13 באוקטובר 2017, הוציא אלבום הבכורה שלו, "Gossip Columns". האלבום הגיע, בשיאו, למקום ה-166 בבילבורד 200.
באוקטובר 2017, תכנן גריפין לצאת לסיבוב הופעות Bebe &amp; Bassy Tour, בשיתוף פעולה עם הזמרת וכותבת השירים האמריקאית ביבי רקסה לתמיכה באלבום הבכורה שלו, "Gossip Columns", ובמיני-אלבום של רקסה, "". עם זאת, סיבוב ההופעות נחתך בשל בעיה רפואית שמנעה מרקסה לשיר. במרץ 2018, גריפין יצא לסיבוב הופעות עם הראפר האמריקאי רקס לייף ראג' .
ב-9 בפברואר 2018, התארח יחד עם גוצ'י מיין בסינגל "Cool" של פליקס ין. הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-39 בגרמניה, ולמקום ה-27 באוסטריה.
ב-5 באוקטובר 2018, הוציא את המיני-אלבום השלישי שלו, "Postmodern Depression".
ב-27 בספטמבר 2019, הוציא את אלבום המוזיקה השני שלו, "PMD".
הפלישה לכווית
הפלישה העיראקית לכווית הייתה פלישה צבאית, שהחלה ב-2 באוגוסט 1990 והביאה לכיבוש כווית בידי עיראק בהנהגת נשיא עיראק, סאדם חוסיין, בתוך יומיים. זאת, לאחר שעיראק האשימה את כווית בגניבת נפט עיראקי, אם כי ההשערות הן שהסיבה האמיתית לפלישה הייתה אי רצונה של עיראק לשלם את חובה לכווית מתקופת מלחמת איראן–עיראק, כמו גם טענותיה של עיראק כי כווית היא חלק בלתי נפרד מעיראק. בעקבות הפלישה הטילה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות סנקציות כלפי עיראק, והציבה בפניה אולטימטום - נסיגה תוך ארבעה חודשים מכווית, או שקואליציה רחבה תנקוט בפעולה צבאית לשחרור כווית. משפג האולטימטום, פתחה קואליציה בת 34 מדינות, בראשות ארצות הברית, במבצע סופה במדבר (מלחמת המפרץ), שהחל במתקפה אווירית רחבת היקף, ולאחר מכן גם במהלך קרקעי בן 100 שעות במהלכו שוחררה כווית. במהלך הלחימה תקפה עיראק בטילים את ערב הסעודית ואת ישראל.
מתיחות בין עיראק לכווית.
עם תום מלחמת איראן–עיראק הייתה עיראק מצויה מבחינת מעשית במצב של פשיטת רגל, כשהיא חבה כספים רבים למספר מדינות ובעיקר לערב הסעודית ולכווית. עיראק ניסתה להפעיל לחצים על מדינות אלו, אך נתקלה בסירוב. בנוסף לכך, עיראק האשימה את כווית על כך שהיא חורגת מהמכסה שהוקצתה לה על ידי אופ"ק ומביאה לירידת מחירי הנפט, דבר שפוגע בכלכלת עיראק, שהייתה במצב קשה מאוד לאחר מלחמת איראן–עיראק. העימותים בקשר להפקת הנפט התחזקו ונהפכו ל"מלחמה כלכלית", בשל טענה עיראקית לפיה כווית מבצעת קדיחות משופעות לתוך מאגרי נפט עיראקיים, תוך שימוש בטכנולוגיה מערבית, זאת במטרה לפגוע בכלכלת עיראק ולהקשות על התאוששות כלכלתה.
בנוסף לסכסוך הכלכלי בין כווית לעיראק, נוספה גם הדרישה העיראקית לשליטה על כווית. מיד לאחר הקמתה בשנת 1932, הודיעה הממשלה העיראקית כי כווית צריכה להיות חלק מעיראק, ושאפילו הייתה חלק ממנה (כחלק מ"וילאייט בצרה") במשך שנים תחת השלטון העות'ומאני ועד הקמתה על ידי בריטניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ולפיכך כווית היא "יצירה אימפריאליסטית בריטית". השושלת השולטת בכווית, בית סבאח, חתמה עם בריטניה על הסכם חסות בשנת 1899 שהעביר את כל ענייני החוץ של כווית אל בריטניה. בריטניה גם שרטטה את קו הגבול בין המדינות, וזאת בכוונה תחילה על-מנת לצמצם כמה שאפשר את הגישה העיראקית למפרץ הפרסי ובכך לצמצם את האיום של ממשלה עיראקית על כוחות בריטיים באזור.
בתחילת חודש יולי בשנת 1990, עיראק איימה בפומבי על כווית בשימוש בכוח צבאי בתגובה להתנהלות כווית בהפקת הנפט. ב-23 ביולי, ה-CIA דיווח כי עיראק הציבה 30,000 חיילים בקרבת הגבול עם כווית, מה שגרם להצבת הצי האמריקני בכוננות. ב-25 ביולי נפגש סדאם חוסיין עם שגרירת ארצות הברית בעיראק, אפריל גלספי בבגדאד. לפי תמליל השיחה ביניהם, גלספי אמרה לשליט העיראקי כי "לארצות הברית אין עמדה בנוגע לסכסוכים פנים ערביים". ב-31 ביולי, נכשלו השיחות בין עיראק וכווית בג'דה.
כיבוש כווית.
ב-2 באוגוסט 1990, פתחה עיראק בפלישה לכווית, כאשר חצו את הגבול ארבע דיוויזיות המשמר הרפובליקני המובחרות (הדיוויזיה המשוריינת הראשונה חמורבי, הדיוויזיה המשוריינת השנייה אלמדינה-מונאווארה, הדיוויזיה הממוכנת עלא-אללה טאווקאלנא והדיוויזיה הממונעת הרביעית נבוכדנצר) וכוחות מיוחדים ביחידות שוות ערך לדיוויזיה מלאה. עיראק הנחיתה מכה מקדימה בדמות הפצצות רבות על כווית סיטי, בירת כווית. את התקיפה העיקרית הובילו כוחות קומנדו שנפרסו בעיר בעזרת מסוקים וסירות והשתלטו על חלקים בעיר, בעיקר מוסדות הקשורים לארמון המלוכה וכלי תקשורת. בנוסף, הדיוויזיות השתלטו על נמלי תעופה ובסיסים של חיל האוויר הכוויתי. למרות פריסת הכוחות המוקדמת של הצבא העיראקי בקרבת הגבול המשותף, הצבא הכוויתי נתפס לא מוכן. עם זאת, חיל האוויר הכוויתי פגע קשות בכוחות המוטסים העיראקיים, אולם בסופו של דבר ברחו רוב המטוסים לערב הסעודית ולבחריין. כמו כן, נטען שהאמיר ברח מהמדינה. לאחר יומיים של לחימה אינטנסיבית, חלקים מהצבא הכוויתי נרמסו על ידי הצבא העיראקי, בזמן שחלקים אחרים ממנו ברחו אל ערב הסעודית.
השלטון העיראקי.
בתחילה הקימה עיראק את רפובליקת כווית וניסתה לשכנע את ארגוני האופוזיציה הכווייתים להשתתף בממשלת הבובות החדשה, אולם נכשלה במאמציה, והארגונים הללו תמכו אף הם בבית המלוכה הכוויתי. ב-28 באוגוסט 1990 הוסב שטח כוויית למחוז כווית, המחוז ה-19 של עיראק, ובכך הוא סופח רשמית לעיראק.
בכוויית יוסדה תנועת התנגדות חמושה מקומית בעקבות הכיבוש העיראקי בכווית. רוב הכוויתים שנעצרו, עונו והוצאו להורג במהלך הכיבוש היו אזרחים. שיעור הנפגעים של ההתנגדות הכווית עלה בהרבה על שיעור הכוחות הצבאיים הקואליציוניים ובני הערובה המערביים. ההתנגדות כללה בעיקר אזרחים מן השורה שחסרו כל אימון ופיקוח.
בתחילה, כוחות עיראק לא נקטו בטקטיקות אלימות. חיילים עיראקים הנחו את הכווייתים להחליף את לוחיות הרישוי הכוויתיות שלהם בעיראקיות, וכן הקימו מערכת נרחבת של מחסומי ביטחון לסיור באוכלוסיית כווית. אולם תוך שבועות ספורים לאחר הפלישה, החלו תושבי כוויית להשתתף בפעולות המוניות של התנגדות לא אלימה. אנשים נשארו בבית ולא הלכו לעבודה וללימודים בהמוניהם. כוויתים גם החלו להדפיס עלוני מידע על הפלישה ממחשביהם ומדפסות ביתיות והפיצה את החוברות לשכנים וחברים. לאחר אותו גל של התנגדות לא אלימה, פנה הצבא העיראקי לדיכוי על מנת לשמור על השליטה על כווית.
כ-400,000 אזרחים כוויתיים עזבו את המדינה לאחר הפלישה, והוקמה רשת של בתים בטוחים עבור אלה שנותרו והצטרפו להתנגדות. הודפסו חוברות עם סיסמאות נגד המלחמה וההתנגדות סיפקה מקומות מסתור ותעודות זיהוי כוזבות לכוויתים אשר בוקשו על ידי המשטרה החשאית העיראקית. תאי ההתנגדות קיימו פגישות חשאיות במסגדים. נשים כוויתיות כמו אסרר אל-קבנדי, מנהיגת התנגדות בולטת, ערכו הפגנות רחוב ונשאו שלטים עם סיסמאות כמו "כווית החופשית: עצרו את הזוועות עכשיו". משטרת עיראק ערכה חיפוש בבתיהם של החשודים בהסתרת זרים או בהברחת כספים לתנועת ההתנגדות. כסף שהוברח להתנגדות שימש לעיתים קרובות כדי לשחד חיילים עיראקים להסתכל לכיוון השני. טקטיקות ההתנגדות כללו פצצות ומכוניות תופת והתקפות צלפים שגרמו למספר ניכר של נפגעים עיראקים.