עם הכנעת הפרובינציה המורדת של בריטניה פנה קונסטנטיוס כלורוס להבטיח את גבול האימפריה לאורך נהר הריין, גבול זה סבל מפשיטות חוזרות ונשנות של שבטים גרמאניים שניצלו את התרופפות השלטון הרומאי המרכזי במהלך המאה השלישית על מנת לתקוף מרכזי שלטון ונתיבי סחר בעומק הפרובינציות הגאליות או באזורי הספר. החל משנת 298 ניהל קונסטנטיוס סדרת מסעות מלחמה בכוחות גדולים תחילה כנגד האלמאניים בקרב שנערך בסמוך לעיר לאנגר (Langres), בו התקשו הרומאים לחלץ ניצחון ולא הצליחו להגיע להכרעה קרב נוסף כנגד האלמאניים באזור ארגאו הסתיים בניצחון רומאי וסדרת קרבות נוספים מול השבטים הפרנקיים הסתיימו בניצחון צבאי והסכם עם הפרנקים לפיו הם יקבלו מעמד של פודראטים ויישבו כנתינים רומאיים את אזורי הספר שנחרבו בעשרות שנות מלחמה בלתי פוסקת וביצור העמדות הצבאיות הרומאיות לאורך גבול נהר הריין.
מינוי לאוגוסטוס.
בין השנים 303 ל 305 החלו מאבקי כוח וירושה בין השליטים של הטטרכיה. על פי ההיסטוריה הרומאית ולמעשה הנוצרית, הקיסר גלריוס שהיה מקורב לדיוקלטיאנוס החל לפעול בחצר האוגוסטוס על מנת לקדם את מעמדו ובעיקר להשפיע על סבב המינויים העתידי בו יקבעו זוג האוגוסטוסים והקיסרים המולכים על האימפריה. על פי ההיסטוריה הנוצרית גלריוס ניצל את העמדה האנטי נוצרית של דיוקלטיאנוס ואת הצווים האנטי נוצריים שלו מחד ואת עמדתו הסובלנית לכאורה של קונסטנטיוס כלפי הנוצרים על מנת לקדם את מעמדו ועמדותיו. בשנת 304 נפגשו מקסימיאנוס וגלריוס ובהיעדרו של קונסטנטיוס קבעו כי תפקיד הקיסרים העתידיים יעבור למועמדים מוסכמים ולא בשושלת המשפחתית לפיה קונסטנטינוס בנו של קונסטנטיוס אמור היה לרשת את מקומו. כך נבחר מועמדו של גלריוס פלביוס ולריוס סוורוס לתפוס את מקום הקיסר המערבי ומקסימינוס דאיה לקיסר המזרחי של האימפריה, מהלך זה שחתר תחת רצונם ותוכניותיהם של קונסטנטיוס ומקסימיאנוס הוביל בסיכומו של תהליך לפירוק הטטרכיה השנייה.
ביום ה 1 במאי 305 ויתרו האוגוסטוסים על הכיסא והעבירו את שרביט השלטון לקיסרים, בטקס שנערך במילאנו מול לגיונות הצבא מינה מקסימיאנוס את סוורוס לקיסר והכריז על קונסטנטיוס לאוגוסטוס. טקס מקביל נערך בניקומדיה שם העביר דיוקלטיאנוס את שרביט השלטון בתואר אוגוסטוס לגלרינוס ומינה את מקסימינוס דאיה לקיסר.
מותו של קונסטנטיוס כלורוס.
בשנת 305 יצא קונסטנטיוס כלורוס למערכה נוספת בבריטניה כשהוא מלווה בבנו קונסטנטינוס. הוא הרחיב את השלטון הרומאי באי לאחר שהצליח להביס את שבטי הפיקטים ששכנו מעבר לחומת אדריאנוס במזרח וצפון סקוטלנד והכריז על עצמו כ "בריטניקוס מקסימוס" (Britannicus Maximus) בינואר 306. הוא נפטר ממחלה זמן קצר לאחר מכן, ביום 25 ביוני 306, בעת שהצבא הרומאי חנה בעיר אבורקום (יורק). הצבא שהיה תחת פיקודו הכריז על בנו קונסטנטינוס כאוגוסטוס ובכך נטרפו קלפי הפוליטיקה הרומאית, והחלו סדרת מאבקי כוח בין נושאי תוארי הקיסר ואוגוסטוס, שבסופם יצא קונסטנטינוס כשליט יחיד.
בסיס דיוקלטיאנוס.
בסיס דיוקלטיאנוס הוא שמו של בסיס הנמצא בפורום הרומאי שברומא, עליו עמד עמוד מפואר שמאז נעלם. הבסיס הוקם בשנת 303 בתקופת הטטררכיה ועליו דמויות מכונפות של אלת הניצחון ומוקדש לאוגוסטוס מקסימיאנוס ולקונסטנטיוס כלורוס. על הבסיס כתוב "עשר שנים מוצלחות".
הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי
הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי (באנגלית: British Indian Ocean Territory) מכילה 2,300 איים שמשתייכים לארכיפלג צ'גוס. הם ממוקמים במרכז האוקיינוס ההודי, בערך במחצית הדרך בין אפריקה לאינדונזיה, 6 מעלות דרומית לקו המשווה, כ-1,770 ק"מ מסיישל, 2,000 ק"מ ממאוריציוס וכ-2,500 ק"מ דרומית להודו.
הטריטוריה שייכת לממלכה המאוחדת (בריטניה), אם כי יש לה מעמד עצמאי. האי הגדול ביותר והיחיד שמיושב הוא דייגו גרסיה, והוא הדרומי ביותר. היישוב היחיד על האי הוא בסיס צבאי אמריקאי-בריטי. הארכיפלג משתרע על שטח של 54,400 קמ"ר, שממנו כלל השטח היבשתי של האיים הוא רק 60 קמ"ר, רובו (44 קמ"ר) בדייגו גרסיה. אוכלוסיית הטריטוריה הוערכה ב-2004 ב-4,000 נפשות, כולם אנשי צבא ועובדים בבסיסים ובני משפחותיהם.
היסטוריה.
האיים התגלו בשנים הראשונות של המאה ה-16, על ידי שייטים פורטוגזים שנתנו לאי דייגו גרסיה את שמו. במשך שלוש מאות שנה נשכחו האיים עד אשר בסוף המאה ה-18 (1763 ואילך) הגיעו מספר משלחות בריטיות וצרפתיות לאיים, וסקרו ומיפו אותם. בעקבות המשלחות הללו ניסו הצרפתים והבריטים לישב את האיים, אך ללא הצלחה. שני הצדדים ניסו להקים במקום נמל שישמש כנקודת עצירה בשיט באוקיינוס ההודי. במהלך התקופה שהו באי מספר חיילים שננטשו או ששרדו מאוניות שטבעו. הם חיו ברעב ובחולי.
לבסוף ב-1793 הצליחו הצרפתים ששלטו במאוריציוס ליישב את האי, והקימו בו מפעל לעיבוד תוצרי הקוקוס. הם הביאו עימם לאיים עבדים שחורים מאפריקה. לאחר נפילת נפוליאון, בשנת 1814, השתלטו הבריטים על כל הטריטוריות הצרפתיות באוקיינוס ההודי ובכללן ארכיפלג צ'גוס, סיישל ומאוריציוס.
תחת השלטון הבריטי התבססו המטעים בדייגו גרסיה והוקמה שם אף מושבת מצורעים. המקום שימש גם כתחנת הצטיידות בפחם לאוניות בדרכן לאוסטרליה. במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1859 נספרו שם 267 גברים, 45 נשים ו-46 ילדים. מתוך האוכלוסייה רק 20 היו ממוצא אירופי.
הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי (BIOT) נוסדה ב-8 בנובמבר 1965 ואיגדה בתוכה את הארכיפלגים צ'גוס, אטול אלדברה, פרקוור ואיי דה-רוש. הם הופרדו מהקולוניה הבריטית במאוריציוס, כדי למנוע את איבוד השליטה הבריטית בהם עם יציאתה של מאוריציוס לעצמאות. לטענת הבריטים הם שילמו מענק של 3 מיליון לירות שטרלינג כפיצוי למאוריציוס על ההפרדה. כאשר הוקמה סיישל, ב-1976, הועברו לשליטתה הארכיפלגים אלדברה, פרקוור ואיי דה-רוש. כתוצאה מכך נשארה הטריטוריה עם ארכיפלג בודד.
בשנת 1966, בשיאה של המלחמה הקרה, החלה ארצות הברית בשיתוף בריטניה לבנות בסיס אווירי בדייגו גרסיה. לצורך בניית הבסיס הוגלו כ-2,000 תושבי האי למאוריציוס ולסיישל.
בשנת 2000 הכיר בית משפט בריטי בזכויות של התושבים הללו, העניק להם אזרחות בריטית והורה למצוא פתרון לבעיה. עד היום לא נמצא פתרון כזה.
תביעה להשבת האיים.
בשנות ה-80 העלתה מאוריציוס תביעה להחזיר לשליטתה את איי צ'גוס. ב-2017 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות החלטה המסמיכה את בית הדין הבינלאומי לצדק לדון בתביעתה של מאוריציוס, וב-2019 פסק בית הדין כי על בריטניה להשיב את האיים, כיוון שניתוק הטריטוריה מהמושבה מאוריציוס בוצע בניגוד לדין הבינלאומי ולהחלטה 1514 של האומות המאוחדות מ-1960, העוסקת בדה-קולוניזציה. הפסיקה אינה מחייבת את בריטניה.
שלטון.
הטריטוריה שייכת לכתר הבריטי ולכן הריבון שלה הוא המלכה אליזבת השנייה. היא אחראית למנות את הנציב ששולט באיים ואת עוזרו המנהלי. שניהם יושבים דרך קבע במשרד החוץ והמושבות הבריטי בלונדון.
האומות המאוחדות
האומות המאוחדות (או בראשי תיבות, האוּ"ם) הוא ארגון בין-לאומי שמטרותיו המוצהרות הן להקל על שיתוף הפעולה בענייני החוק הבין-לאומי, הביטחון הבין-לאומי, התפתחות כלכלית, התקדמות חברתית, זכויות האדם והשגת שלום עולמי.
הארגון נוסד בשנת 1945 לאחר מלחמת העולם השנייה כדי להחליף את חבר הלאומים, להפסיק מלחמות בין מדינות ולספק בסיס לדיאלוג בין-מדינתי. האו"ם כולל מספר גופים המסונפים אליו, שהוקמו לצורך השגת ויישום מטרותיו.
נכון לשנת 2022 ישנן 193 מדינות חברות בארגון וכן שתי חברות משקיפות – כמעט כל מדינה ריבונית בעולם.
האו"ם והארגונים במסגרתו מקבלים החלטות בנושאים מהותיים וניהוליים. לארגון שש זרועות עיקריות: העצרת הכללית (המקום העיקרי שבו מתאספות כל המדינות החברות), מועצת הביטחון (שבה מתקבלות החלטות בנוגע לענייני שלום וביטחון), המועצה הכלכלית-חברתית (שמסייעת לקידום שיתוף פעולה ופיתוח בין-לאומי בנושאי כלכלה וחברה), המזכירות (שמספקת מחקרים, מידע ועניינים טכניים אחרים שהאו"ם נזקק לו בפעילותו השוטפת, ובמידה מסוימת מוציאה לפועל או מאפשרת את הוצאתן לפועל של ההחלטות הביצועיות של העצרת הכללית, מועצת הביטחון, והמועצה הכלכלית-חברתית), בית הדין הבין-לאומי לצדק (הרשות השופטת העיקרית), ומועצת הנאמנות (שבעבר הייתה ממונה על המנדטים שהוענקו מטעם חבר הלאומים. מאחר שכל המנדטים שהוענקו על ידי חבר הלאומים הגיעו לפרקם ומנדטים חדשים אינם מוענקים, אין מועצה זו פעילה). לצד הזרועות המרכזיות האלה, פועלות תוכניות וקרנות של האו"ם וכן סוכנויות מיוחדות. הבולטים שבהם ארגון הבריאות העולמי, תוכנית המזון העולמית, ויוניצ"ף, קרן האו"ם לילדים. ראש מערכת האו"ם, העומד בראשות ועדת ראשי הארגונים CEB, הוא המזכיר הכללי. מאז 2017, מכהן בתפקיד זה אנטוניו גוטרש מפורטוגל.
בדרך כלל המזכ"ל מכהן שתי קדנציות של חמש שנים כל אחת, והוא נבחר על ידי העצרת הכללית של האו"ם. ארגון האומות המאוחדות ממומן על ידי דמי חבר מהמדינות החברות בו, בעיקר ארצות הברית, גרמניה, ויפן, ונקבעו בו שש שפות רשמיות: ערבית, סינית, אנגלית, צרפתית, רוסית וספרדית.
היסטוריה.