הזמרת מברבדוס ריהאנה כיכבה בפסגת המצעד במשך הזמן הרב ביותר בשנת 2011 – הסינגל "We Found Love" כיכב במקום הראשון במצעד במשך 11 שבועות (הוא גם הסינגל שכיכב במשך הזמן הרב ביותר בצמרת הפסגה) והסינגל " כיכב במקום הראשון במצעד במשך 4 שבועות לא רצופים.
דייוויד גטה וסיה פרלר כיכבו בפסגת המצעד במשך הזמן הרב ביותר במהלך שנת 2012 – הסינגל " כיכב במקום הראשון במצעד במשך תשעה שבועות לא רצופים והסינגל כיכב בפסגת המצעד במשך שבוע.
שני הסינגלים שדורגו במקום הראשון במשך כמות הזמן המרבית במהלך שנת 2012 היו הסינגל " והסינגל "Feel the Love" מאת רודימנטאל וג'ון ניומן.
פטרישיה רוקסברג
אחמד בושיקי
קו מקמהון
קו מקמהון הוא קו גבול מוסכם בין בריטניה וטיבט כחלק מהסכם שימלה משנת 1914. על אף שקיימות השגות על מעמדו החוקי, זהו קו הגבול הרשמי בין סין והודו כיום. קו הגבול היווה את העילה למלחמת הודו–סין בשנת 1962.
קו הגבול נקרא על שם סר הנרי מקמהון, מזכיר החוץ של הודו הבריטית אשר היה המתווך הראשי בהסכם. הקו משתרע לאורך 890 ק"מ, מבהוטן במערב עד 260 ק"מ מזרחית לעיקול הגדול של נהר בראהמאפוטרה למרגלות רכס ההימלאיה.
הסכם שימלה ועימו קו מקמהון, נידחו בתחילה על ידי ממשלת הודו, כיוון שלא עמדו בקנה אחד עם הוועידה האנגלו-רוסית של 1907. מסקנות אותה ועידה בוטלו בשנת 1921. בעקבות דחייתה של הודו, הקו נשכח עד שנת 1935 כאשר פורסם ההסכם מחדש בלחץ אולף קארו והמפות שהוצאו לאחר מכן כללו את קו הגבול.
הודו המשיכה להביע דעות חלוקות לגבי קו הגבול. הדלאי לאמה ה-14 הצהיר בשנת 2003 כי האזור בדיון הוא חלק מטיבט, אך ב- 2008 חזר והביע את הכרתו בחוקיות קו מקמהון ובלגיטימיות השליטה ההודית באזור.
סין דוחה את הסכם שימלה ואת קו מקמהון בטענה שממשלת טיבט לא הייתה ממשלה עצמאית, ולכן לא הייתה בעלת סמכות לחתום על הסכמים.
המפות הסיניות כוללות כ-65,000 קמ"ר מהשטח שמדרום לקו כחלק מהמחוז האוטונומי הטיבטי המוכר על ידי הסינים בשם דרום טיבט.
כוחות סיניים כבשו את האזור לתקופה קצרה במהלך מלחמת הודו–סין בשנים 1962–1963.
הממשלה הסינית מכירה בחלק מהקו המקביל לקו השליטה הממשי המהווה את הגבול הסיני עם הודו על פי מסר דיפלומטי ששיגר ראש ממשלת סין העממית, ג'ואו אנלאי, להודו בשנת 1959.
על פי סין, חלקו של קו הגבול שעודנו במחלוקת ושגובל עם ארונאצ'ל פרדש ההודית הוא חלק מהסכם בין סין לבורמה
מועדון החמאם
מועדון החמאם ביפו היה מוסד תרבותי בולט בחיי התרבות של מדינת ישראל בשנות ה-60 של המאה העשרים.
היסטוריה.
בית המרחץ הטורקי.
המועדון שוכן במתחם בית הסראייה הישן (בית הממשל העות'מאני). בניין שהוקם בראשית המאה ה-18 על שרידיה של מצודה מהתקופה הצלבנית בארץ ישראל, והוא שימש בתחילה כחאן. בשנת 1811 קבע מושל יפו, מחמוד אגא א-שאמי, את משרדי הממשל בעיר בבניין והוא שימש גם כבית דואר וכבית מעצר. עוד היו בו באר, מסגד וחמאם (בית מרחץ טורקי) בחלקו האחורי של המתחם, שנפתח ב-1829.
המבנה חדל מלשמש כבית מעצר בשנות ה-70 של המאה ה-19, ובית הממשל הועבר ממנו ב-1897, כאשר נחנך בית הסראייה החדש בכיכר השעון הסמוכה. והבניין נרכש על ידי משפחת דמיאני הנוצרית, ובמקום החל פועל גם בית חרושת לסבון משמן זית.
ביוני 1936 נערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי מבצע עוגן בו נהרסו בתים רבים סביב בית הסראייה הישן, על מנת לפלס נתיבים בתוך השטח המאוכלס, לשם הקלת השליטה בעיר יפו. בין השאר פוצצו את כל הבתים שהיו צמודים לבית הסראייה מדרום (אזור גן הפסגה) וחלקו הדרומי של החמאם נפגע. ב-17 ביולי דווח כי הבריטים חזרו ופוצצו את החמאם, שלא קרס בשני ניסיונות פיצוץ קודמים.
לאחר מלחמת העצמאות הפך האזור שסביב ל"", למבנים העתיקים הופנו עולים, ואת חלקם תפסו פולשים. באוגוסט 1949 דיווח כתב "הארץ" שבית המרחץ הטורקי, שרד כמעט בשלמותו. ב-1950 החלו פעולות לפינוי ושיקום האזור.
בינואר 1956 דווח כי עיריית תל אביב מתכננת להפוך את מתחם בית הסראייה הישן למוזיאון. במקביל החלו חפירות ארכאולוגיות במבנה ובכל השטח שסביבו, בראשות יעקב קפלן. ב-1959 נחשפו מתחת למבנה החמאם, חומות וביצורים מהמאה ה-18 לפנה"ס (תקופת הברונזה התיכונה ב'), בזמן שיפו הייתה בשליטה מצרית. החפירות נערכו גם בתוך מבנה החמאם עצמו, ועזרו בזיהוי גדלו של התל העתיק של יפו.
מועדון החמאם.
בתחילת 1960 הוכרז שמוזיאון יפו לעתיקות יפתח בבית הסראייה הישן, בחלקו הקדמי של המבנה הפונה אל הרחוב, ומועדון בחמאם העתיק.
בעקבות הצלחת מועדון התיאטרון בתל אביב החליטו חיים חפר ודן בן אמוץ לפתוח מקום דומה שיעלה תוכניות בידור מקוריות בשילוב עם בילוי, שתייה וארוחות קלות, שכרו את המקום, ושיפצו אותו בסיועם של האדריכלים רם כרמי, משה לופנפלד וגיורא גמרמן. במאי 1961 נפתח המועדון. במשך חמש שנות פעילותו הועלו בו הפקות מקומיות, רובן בבימויו של שמואל בונים עם יוצרים רבים כמו דן אלמגור, יורם מטמור, נעמי שמר, עמוס קינן, יוחנן זראי, דובי זלצר ועוד. אברהם דשא (פשנל) סייע בצד הניהולי, חיים חפר ודן בן אמוץ כתבו את מרבית החומר. כמה תוכניות הצליחו מאוד והוצגו גם מחוץ לחמאם שקיבל אז בעיתונות את השם תיאטרון החמאם.
בנובמבר 1962 פתח במקום יורם קניוק גלריה לאמנות, שפעלה בשעות היום.
בין התוכניות שהועלו במועדון החמאם נמנים:
המיתון הקשה בשנת 1966 פגע בתעשיית הבידור בישראל. מועדון החמאם נתקל בקשיים כלכליים ובסוף אותה שנה החליטו חפר ובן אמוץ לסגור את המקום.
החמאם נפתח שוב ביולי 1982, על ידי מספר שותפים בהם בני אמדורסקי ועמירם טננבוים, ושימש כאולם להופעות של אמנים ולהקות שונות. המקום שימש גם לצילומי תוכניות טלוויזיה, בין השאר צולמה בו התוכנית האירוח סיבה למסיבה במשך מספר עונות.
דן בן אמוץ שהיה קשור למקום וגר בקרבתו, בחר במועדון החמאם לערוך בו, ב-8 באפריל 1989, את מסיבת הפרידה שלו מהחיים ביחד עם חבריו הרבים, אירוע שזכה לתהודה גדולה בכל אמצעי התקשורת. הוא נפטר מסרטן זמן קצר לאחר מכן.
במקום פעל אולם אירועים שפשט את הרגל ב-2018.
בשנת 2021 נפתח המקום מחדש כמתחם לאירועים.
יהודה בן-צור
יהודה בן-צור (16 בדצמבר 1925 – 27 ביוני 2022) היה קצין בחיל הים.
שירת לפני קום המדינה בפלמ"ח, בפלי"ם וב. לאחר סיום מבצעי ההעפלה הצטרף לגדוד 9 של חטיבת הנגב, ונלחם בקרבות מלחמת העצמאות מכיבוש באר שבע עד הנפת דגל הדיו באילת. לאחר המלחמה חזר לחיל הים ומילא שורה של תפקידים, ובהם פיקוד על כלי שיט, פיקוד על שייטת הנחתות ועל בסיס הדרכה. כאזרח עבד במנועי בית שמש, ברשות שמורות הטבע ובבנק ישראל. הוא שימר את מורשת הפלי"ם וההעפלה באמצעות אתר הפלי"ם וההעפלה, בהתנדבות.
ילדות.
יהודה בן-צור (בורשטיין) נולד בתל אביב בחנוכה 1925. הוריו, ילידי פולין, עלו בנפרד ארצה בתחילת 1920 והתחתנו בתל אביב.
משפחתו התגוררה בגבול תל אביב-יפו. אביו הספיק להעלות רבים מבני המשפחות ארצה אך כמה מהם, שבחרו להישאר בפולין, נספו. ב-1942, עם התקרבות קורפוס אפריקה למצרים, שקל בן-צור להצטרף לצבא הבריטי, אך לאחר שהגרמנים נהדפו, הצטרף ב-1943 לפלמ"ח.
פלמ"ח ופלי"ם.
הכשרה בארץ.
באוגוסט 1943 הצטרף בן-צור יחד עם חבריו מתנועת צופי דיזנגוף תל אביב לפלמ"ח, פלוגה ד'. לאחר טקס ההשבעה נעצר על ידי הבריטים במהלך חיפוש הנשק ברמת הכובש שנערך ב-16 בנובמבר 1943. הוא נכלא ל-12 יום במשטרת שכם ואחר כך במחנה המעצר בלטרון. בדצמבר 1944 נשלח עם כמה מחבריו לירושלים, לפעילות במסגרת הסזון. בן-צור נעצר בידי הבריטים, יחד עם חבריו, מיד עם הגיעם, בחשד להיותם טרוריסטים. הם נכלאו בבית הסוהר המרכזי בירושלים לעשרה ימים. בן-צור נתקל בבריטים בפעם השלישית לאחר שהשתתף בשייט מסדום לקליה באביב 1945; ברדתם לחוף נבדקו על ידי המשטרה הבריטית ושוחררו. הופעתו בפעם השלישית ברשימות העצורים של מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט (CID) סימנה אותו ברשימת המבוקשים.
בקיץ 1944 השתתף באימון ימי קצר שנערך בשדות-ים בהדרכת ימאי המחלקה הימית של הפלמ"ח, שנקראה מאוחר יותר הפלי"ם. בשלהי 1945 בתחילת ההעפלה הצטרף בן-צור לפלי"ם. תקופת הכשרתו, שכללה קורס מפקדי סירות בקיסריה וקורס מ"כים שנערך ב-1946 ברמות מנשה, נמשכה למעלה מחצי שנה. בעת אירועי השבת השחורה, ב-29 ביוני 1946, חמק במפרשית משדות ים לנווה ים והצליח - אף על פי ששמו היה ברשימת המבוקשים - לחמוק ממעצר. באוגוסט 1946 רוכזו אנשי הפלי"ם שלא נעצרו בקיבוץ מעברות, בכוננות להורדת מעפילים מכמה ספינות שהיו בדרכן ארצה. ב-16 באוגוסט 1946 השתתף בהורדת המעפילים מהאונייה "עמירם שוחט" בחוף שדות ים. הייתה זו הספינה היחידה שהצליחה לפרוץ את ההסגר הימי באותה שנה.
בסוף 1946 נשלח לקורס חובלים, שהתקיים בטכניון. הקורס נועד להכשיר מלווי אוניות מעפילים וכלל ניווט אסטרונומי, "ארכיטקטורה ימית" - התאמת אוניות משא להובלת נוסעים, וארגון משטר החיים באוניה. ביולי 1947 נעצר בבת גלים לכמה שעות, במהלך ניסיון לפרק חלקים מהאוניה "חיים ארלוזורוב" שעמדה נטושה על שרטון.
פעילות מחוץ לארץ ישראל.
ב-22 באוגוסט 1947 נשלח בן-צור לאיטליה, שם צורף למאגר מלווי האוניות של המוסד לעלייה ב'. המשימה הראשונה שהוטלה עליו הייתה להעלות מעפילים מחוף בקרבת נמל אלג'יר. לשם כך נחכרה מסוכן אוניות מפוקפק מפרשית דו-תרנית עתיקה בשם Yilderan, בה הורכב מנוע מרצדס בלוי. במחסן האונייה הוכנו מקומות ל-350 איש ועל הסיפון נוסף מבנה ל-200 איש, שפגם ביציבות כלי השיט. הספינה הוכנה בעיר לה ספציה, בצפון מערב איטליה, וכינויה היה "הברק".