ביקורת אחרת על יום ללא קניות התייחסה לעובדה שמדובר בפעילות שמבוססת על חוסר פעולה, שמשכיחה את העובדה שאוכלוסיות רבות לא יכולות להרשות לעצמן להיות חלק מתרבות הצריכה, ולמעשה מקיימות את יום ללא קניות על בסיס יומי ולא מבחירה. קבוצת פעילים במונטריאול קידמה בתגובה את יום הגנבה (Steal Something Day).
ציון היום בישראל.
יום ללא קניות הראשון צוין בישראל בשנת 1998 על ידי חברים מעמותת אנימלס, אך האירוע שהתקיים עסק בעיקר בזכויות בעלי חיים ורק בעקיפין נגע בתרבות הצריכה. הציון המשמעותי הראשון של יום ללא קניות חל שנה לאחר מכן ב-1999 בתל אביב ובירושלים.
עם השנים ירדה הפעילות במסגרת היום ללא קניות. מספר פעמים הוצע לקיים "יום ללא קניות" ישראלי שיחול לקראת פסח כחג החירות, או יום כיפור, כדי לתת ליום נופך מקומי יותר. אך דבר זה לא התקיים מעולם.
22 במאי
22 במאי הוא היום ה-142 בשנה (143 בשנה מעוברת), בשבוע ה-21 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 223 ימים.
ביורוקראטיה
תניניים
תַּנִּינִיִּים (שם מדעי: Crocodylidae) היא משפחה של זוחלים בסדרת התנינאים מקבוצת הארכוזאוריה הקרובים מבחינה פילוגנטית לעופות. המין היחיד מהמשפחה שתפוצתו כללה בעבר את ארץ ישראל הוא תנין היאור, אולם אוכלוסייתו נכחדה מנופי הארץ בתחילת המאה ה-20.
גוף התנינים מכוסה בלוחות קרניים שמתחתם מונחים לוחות עצם. הגפיים האחוריות ארוכות מן הקדמיות ועליהן ארבע אצבעות לעומת חמש אצבעות בגפיים הקדמיות. זנבם משמש לשחייה. לב התנינים הוא המפותח בכל הזוחלים והוא דומה במבנהו ללב העופות והיונקים. ראשם מוארך, ולאורך מלתעותיהם כמה עשרות שיניים חדות וחרוטיות. השיניים משמשות לתפיסה ולא ללעיסה או לחיתוך. החיתוך נעשה על ידי סיבוב גופו של התנין במים וקריעת נתחי בשר מהטרף, שנבלעים בשלמותם. לתנינים יש לאורך לסתותיהם מערכת חושית יעילה לאיתור תנודות במים וכך הם מגלים את טרפם.
נקבת התנין מגיעה לבגרות מינית בגיל 15 והיא פורייה במשך כ-20 שנה. היא מטילה כמה עשרות ביצים בבור שהיא חופרת בקרקע. אחרי כן מכסה את הביצים בחול ובעלים ומשגיחה כל העת שלא יתגלו על ידי טורפים שונים.
כדי להתחמם הם רובצים תחת השמש, וטבילה במים מצננת אותם. בחורף גופם קר יותר בכמה מעלות צלזיוס מאשר בקיץ, אך למרות זאת, דווקא בעונה הקרה הם פעילים יותר, אף כי שהייה במים קרים מאטה את קצב חילוף החומרים.
מיון התנינים.
מינים חיים מהמשפחה.
במשפחה שרדו 14 מינים, רוב המינים בסדרה:
על סיווגו של הגאביאל החקיין (טומיסטומה) במשפחה זו קיימת מחלוקת עזה: בעוד שמיונים המסתמכים על מאפיינים מורפולוגיים מראים כי הגאביאל החקיין משתייך דווקא למשפחת התניניים, המיונים המולקולריים מראים כי הוא שייך דווקא למשפחת הגאביאליים.
כמו כן המיון של תנין מערב-אפריקני שנחשב לתת-מין של תנין היאור נחשב כיום למין עצמאי ותנין צר-חרטום הפך לסוג בעל 2 מינים שהופרדו מהסוג תנין.
התניניים והאדם.
עקב פגיעת התנינים באדם ובחיות משק, נרדפים יצורים אלה ומושמדים ברבים מהמקומות בהם הם מתקיימים. מלבד זאת, ניצודים התנינים כספורט או בשל עורם ובמקומות מסוימים אף מכינים תופים מפוחלציהם. עור התנין יקר למדי וככל שקשקשי הבטן קטנים יותר, כך מתאים יותר מין התנין לתעשיית העורות. בשל המחיר הגבוה המושג עבור עור התנין הוקמו ברחבי בתבל חוות רבות לגידול תנינים.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הפכו קרבות תנין-אדם לפופולריים בקרב הקהל. האמת מאחורי המופעים הללו פשוטה למדי: התנינים מייצרים חומצת חלב רבה מדי בזמן מתקפתם ולא מצליחים להיפטר ממנה אלא לאחר זמן ניכר. חומצת החלב הרבה שמצטברת משתקת אותם למעשה (כמו אדם שכל שריריו תפוסים), ואז אפילו תיגש אליהם ילדה קטנה, לא יוכלו לעשות לה כל רע. לכן אותו "לוחם" לכאורה מתיש את התנין במקום בטוח מסכנה, ורק אז הוא ניגש אליו ומצליח לטפס עליו, אולם במקרים רבים התנין עלול להתיש עצמו למוות. בעקבות המודעות הגוברת לצער בעלי חיים בשנים האחרונות, במספר מדינות, בהן ישראל, נאסרו קרבות אלה.
שימור.
במקומות רבים יצרו תוכנית ניהול לציד תניני בר המושתתת על איזון בין הצרכים הכלכליים של הכפריים לבין הצורך להגן על התנינים, משום שברור היה לרשויות שכדי לשמר את אוכלוסיות התנינים חייבים להמשיך לספק מקור הכנסה למקומיים. על פי התוכנית מותר ציד של תנינים קטנים בלבד, ואילו על הפרטים הבוגרים שמסוגלים להתרבות יש לחוס. לתנינים הקטנים ממחצית המטר גם כן מניחים ומשחררים אותם מיד למים אם הם נלכדים. כמו כן מבודדים מקומות שבהם אסור לצוד והם מהווים מקלט מפני ציידים, וגם מכריזים על תקופה בה אין צדים כדי לא להפריע לרבייה.
ארכוזאוריה
ארכוזאוריה (שם מדעי: Archosauria), ענף של זוחלים קדומים וצאצאיהם, בהם גם הדינוזאורים, המשתייך לקבוצת זאוריה (Sauria). פירוש השם "לטאות שליטות" ואכן - ענף זה הוא אחד הענפים המצליחים ביותר של חולייתנים יבשתיים. רוב הקבוצות הארכוזאוריות נכחדו למעט 2 קבוצות גדולות:
יצורים אלה הטילו ביצים בקנים יבשתיים. הביצים היו בעלות קליפה קשה ויכלו לשרוד גם בתנאי יובש (בניגוד לדו-חיים). עורם היה מכוסה בקשקשים ואצל חלק מהם בנוצות (בעיקר דינוזאורים מנוצים ועופות). אחד המאפיינים של ארכוזאורים רבים הוא רגליים שניצבו מתחת לגופם ועזרו להם לנוע במהירות, בניגוד לזוחלים אחרים שרגליהם משתרעות מצדי גופם.
בני הקבוצה התפתחו בתור הטריאס ושגשגו בתקופת המזוזואיקון שם הם התפתחו למגוון מינים גדולים של דינוזאורים, דמויי תנינאים, פטרוזאורים ועוד וגם לעופות קמאים. לאחר הההכחדה הגדולה נעלמו רוב המינים הגדולים, למעט התנינאים, והיונקים החלו לתפוס את מקומם. בשמיים המשיכו העופות לשלוט ועודם מהווים קבוצה מצליחה, גם באוויר וגם ביבשה.
צבים
צבּים (שם מדעי: "Testudines") היא סדרה של זוחלים דיאפסידים ובעלי שריון כבד החיים בסביבת מקווי מים מתוקים, בים וביבשה. קיימים כ-250 מינים שגודלם נע מ- עד ומשקלים מקילוגרמים בודדים ועד ל-. המאפיין הבולט שלהם הוא שריון כבד המכסה את הגב והגחון.
בעבר נחשבו הצבים לחלק מסדרת האנפסידה אך כיום הם משויכים לקבוצה הנכחדת ברובה "Pantestudines", הקרובה לזאורופטריגיים.
אטימולוגיה.
המילה "צָב" קיימת במספר שפות שמיות אחרות ובהן הארמית (צַבָּא) והערבית (ضَبّ, צַ'בּّ).
במקרא המילה מופיעה כמה פעמים. בפרשת נשא מופע הביטוי "עגלות צב", ובמדרש ובפירוש רש"י מופיע כי הכוונה היא לעגלה בעלת כיסוי המתנייד יחד איתה למקום שאליו היא נוסעת, כדוגמת הצב שביתו מתנייד איתו. מופע אחר הוא בספר ויקרא:
ייתכן כי במקור הפסוק מתייחס לחיה הדומה לחרדון ולא לחיה הנקראת בימינו "צב". לכן, בעבר נעשה ניסיון לקרוא ליצור זה (המוכר בימינו כ"צב") בשם "שַלְחוּפָה" (מערבית: سُلَحْفَاة שֻׂלְחַפַה) אך המונח לא קנה אחיזה בשיח העברי. המילה נותרה מילה נרדפת, אך מוכרת פחות.
באנגלית ובשפות הלטיניות יש מספר שמות לצבים, בהתאם לסביבת חייהם:
מיון מדעי של צבים.
השתלשלות אבולוציונית: מיתרניים &gt; בעלי גולגולת &gt; בעלי חוליות &gt; בעלי סנפירים בשרניים &gt; בעלי ארבע רגליים &gt; בעלי שפיר עוברי &gt; זאורופסידה &gt; דיאפסידה &gt; צבים
אנטומיה והתנהגות.
לצבים שריון נוקשה וכבד על גבם וגחונם. שריון הגב ושריון הגחון מחוברים זה לזה כשבשריון מצויים פתחים לראש, לרגליים ולזנב. הזכר בעל שריון תחתון קעור וזנב ארוך יחסית לנקבה. הנקבה בעלת שריון תחתון שטוח וזנב קצר. ההבדל במבנה השריון התחתון מאפשר לצבים להזדווג ביציבות. בעת סכנה, חלק מהצבים מסוגלים להכניס את ראשם ורגליהם לתוך השריון כדי להתגונן.
מבחינה אנטומית, השריון של הצבים הוא התפתחות של כלוב הצלעות, ובנוסף לעצמות אלו וחוליות עמוד השדרה הוא כולל גם לוחות עצם המכוסים במגינים קרניים. דבר זה מרמז ששריון הצבים התפתח מאיחוי של אוסטאודרמים לשלד הצירי (צלעות ועמוד השדרה). מספר המגינים וצורתם משתנה בין הסוגים והמינים. השריון גדל עם הצב במשך חייו.
לסתות הצב מכוסות בחומר קרני קשה כדוגמת מקור עוף, ללא שיניים.
מזונם של הצבים מגוון, ומיני צבים שונים ניזונים מצמחייה, חסרי חוליות, פגרים, וצבי מים מתוקים מסוימים אף ניזונים מטרף חי. צבי ים ניזונים בעיקר מאצות אך גם ממדוזות ואפילו מדגים.
רביית כל מיני הצבים נעשית ביבשה. הביצים מוטלות בגומחה שהנקבה חופרת בקרקע. נקבת הצב מכסה את הביצים בחול ועוזבת אותן. לאחר מספר שבועות בוקעים אבקועי הצבים מביציהם ומרביתם לא מגיעים לבגרות.
בניגוד לאמונה העממית, לא ניתן לקבוע את גילם של הצבים בעזרת ספירת מגִני הקרן הערוכים על שריון הגב שלהם. מספר המגנים ייחודי לכל מין של צב ואינו משתנה במהלך חייו. את גילו של הצב ניתן להעריך בעזרת טבעות הגדילה שעל שריונו, שבדומה לטבעות העץ, מתווספות לו מדי שנה, אלא ששיטה זו איננה יעילה עבור פרטים בוגרים שטבעות הגדילה שלהם בדרך כלל מטושטשות.
אריכות ימים.