התנאים נחלקו בהגדרה ההלכתית של זנות והביאו שש דעות מהי זונה. להלכה נקבע כי זונה היא . דהיינו, נוסף לגיורת ולשפחה ששוחררה, כל מי שנבעלה, בין מאונס ובין מרצון, למי שאסור לה להינשא לו – בין אם האיסור הוא חמור ועונשו כרת (כמו אשת איש שנבעלה לאחר או אישה שעשתה מעשה של גילוי עריות) ובין אם האיסור הוא קל, כמו אישה שנבעלה לממזר או לגוי, נעשית זונה.
להלכה פוסק הרמב"ם:
במקרה שהאישה נבעלה על ידי גבר שמותר לה והיא לא עונה על אחד התנאים שפורטו, היא מותרת לכהן ולא נחשבת לזונה. הגדרה זו נפסקה גם לעניין איסור אתנן, שאינו חל על תשלום שהתקבל תמורת יחסי מין שאינם בכלל המקרים הללו.
איסור נישואים לכהן.
בנוסף לכל המקרים המובאים לעיל, דעת רבי אליעזר היא שהזונה האסורה לכהן היא כל אישה שקיימה יחסי מין ללא נישואין. לכל הדעות, הגדרת הזנות הפוסלת לכהונה אינה תלויה בתשלום עבור יחסי המין או אפילו בהסכמה להם. כמו כן, אף שבת גיורת כשרה לכהן, יש כוהנים שנהגו לא להתחתן איתה אם גם אביה הוא גר. השאלה האם ילדיו של כהן שנשא גיורת הם חללים, כלומר פסולים מכהונה כדלעיל, שנויה במחלוקת הפוסקים. בכל מקרה אין הם ממזרים.
הערב אימפרוביזציה
הערב אימפרוביזציה (באיטלקית: Questa sera si recita a soggetto) הוא מחזה פרי עטו של לואיג'י פיראנדלו. בדומה למחזה היותר ידוע שלו, "שש נפשות מחפשות מחבר", הוא חלק מ"טרילוגית התיאטרון בתוך התיאטרון". הוא הציג לראשונה ב-1930 בתרגום לגרמנית בקוניגסברג, והצגת הבכורה שלו באיטלקית הייתה בטורינו ב-14 באפריל 1930.
המחזה תורגם לאנגלית בידי סמואל פוטנאם (1932), מריה אבה (1959) וג'יי דאגלס קמפבל ולאונרד סרוצ'י (1987).
תקציר העלילה.
להקת שחקנים בבימויו של דוקטור הינקפוס עומדת להעלות אימפרוביזציה על בסיס הנובלה "לאונורה אדיו!" של פיראנדלו. הינפקוס מספר לקהל לפני ההצגה שתוכניתו היא שהשחקנים יאלתרו, כפי שירגישו, בניסיון לגרום לעבודה להציג את עצמה, עם דמויות במקום שחקנים. אולם, שחקניו מתוסכלים מהקונפליקט הגלום בהוראותיו של הינקפוס: להיהפך להיות הדמויות, אבל גם לעלות לבמה לפי ההוראות ולסגל עצמם להחלטותיו של הינקפוס לגבי מה יקרה מתי.
לאחר מספר ויכוחים בין השחקנים להינקפוס, המחזה מתחיל. הוא מספר על משפחת לה קרוצ'ה – אדון סאמפונייטה, אשתו השתלטנית, סניורה איגנאציה, וארבע בנותיהם, מומינה, טוטינה, דוריה וננה – שהעתיקו את מקום מגוריהם מהעיר נאפולי לאי סיציליה, השמרני יותר מבחינה חברתית. המשפחה מתיידדת עם קבוצה מקומית של קציני חיל האוויר האיטלקי, שאוהבים את האמא ומפלרטטים עם בנותיה. ברם, התנהגות זו אינה מתקבלת בעין יפה בידי יתר תושבי העיר, בהם גם ריקו וורי, אף הוא קצין.
לילה אחד, סאמפונייטה מגיע לביתו כשהוא מדמם מלווה בזמרת קברט בה הוא מאוהב, אחרי שהוא נדקר על מנת להגן על כבודה, ומת. התקרית אירעה לאחר שהשחקנים התקוטטו ביניהם על כמה הם צריכים להיצמד לטקסט הכתוב, כניסת השחקנים נהרסה, והשחקנים, שזועמים על כך שהינקפוס נותן להם הוראות תוך כדי ההצגה, משליכים אותו מהתיאטרון שלו.
הסצנה הבאה מתרחשת כעבור מספר שנים. מומינה התחתנה עם ריקו וורי, הקנאי שמדמה חזיונות שווא על עברה המיני המופקר כביכול עם הקצינים האחרים. אחרי שהוא מתעלל בה ועוזב, מומינה – בעידודם של קולותיהן של אמה ואחיותיה הנמצאות מחוץ לבמה – מוצאת עלון פרסום במעילו המספר על הפקת האופרה "הטרובדור", שבה טוטינה, כיום זמרת בעלת שם, מופיעה. היא מתארת את התיאטרון לשני ילדיה, שמעולם לא צפו בו, ומספרת להם את סיפורה של האופרה, שרה קטעים ממנה, כשליבה פועם מהר יותר ויותר, ונשימתה הולכת ונחלשת, עד שהיא שרה את שורתה של מנריקו במערכה הרביעית, דואט הפרידה – "לאונורה אדיו!" (היה שלום לאונורה), מתמוטטת והולכת לעולמה.
השחקנים האחרים מסיימים את המחזה ומוצאים את מומינה מתה. הם מאמינים שהשחקנית הראשית התעלפה, אולם היא מתעוררת. אחרי שהשחקנים מתעקשים לשחק את התפקידים הכתובים להם, שלומדים אותם בעל פה ומשננים אותם, כפי שכתב הסופר. דוקטור הינקפוס, שב, משבח את השחקנים על כך שעשו בדיוק כמו שאמר להם, דברים שאינם כתובים בסיפור. הינקפוס מתנצל בפני הקהל על השגיאות שנפלו בהצגה.
המחזה בתיאטרון הישראלי.
1. התיאטרון הקאמרי – 30 בנובמבר 1958
2. בית צבי – תשמ"ד, אפריל 1984
המחזה תורגם בידי עדה בן-נחום לצורך הצגת שנה ג' של בית הספר "בית צבי".
אמיר זיו-אב
ד"ר אמיר זיו-אב (נולד ב-1949) הוא הבעלים של החברה הטכנולוגית "זיו-אב הנדסה בע"מ". כיהן בתפקיד המדען הראשי של משרד התחבורה, התשתיות הלאומיות והבטיחות בדרכים. חבר הוועד המנהל של ה"טכניון" בחיפה, חבר בחבר הנאמנים של מכללת "אפקה" להנדסה בוועדות ממלכתיות שונות. עד לאחרונה שימש כחבר דירקטוריון החברה הממשלתית "עשות אשקלון" ובעבר גם כחבר דירקטוריון חברת המו"פ של אוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה.
אמיר זיו-אב הוא בעל דוקטורט מאוניברסיטת תל אביב בנושא גיבוש קונספטים טכנולוגים אופטימליים ואסטרטגיה טכנולוגית. בעל שלושה עשר פטנטים בתחומי המכניקה, תעשיית הפלסטיק, הרכב, התעופה והמכשור הרפואי.
בשנות ה-70 כיהן כחבר המטה למלחמה בתאונות דרכים בראשות סגן השר גד יעקובי. בשנים 1973–1976 היה בעל טור חודשי ב"מעריב" בנושאי תחבורה.
1976-1982 לאחר לימודי ההנדסה חזר לשירות קבע בצה"ל כראש מגור תכנון מכני ביחידת יפת"ח, ולאחר מכן שימש כראש ענף פיתוח של חיל ההנדסה, כעוזר של האלוף ישראל טל בנושאי פיתוח טנק המרכבה, וכראש פרויקט בלשכת סגן הרמטכ"ל דאז, האלוף יקותיאל אדם.
בשנים 1984–1987 שימש כמנהל הפיתוח האופטו-מכני וחבר ההנהלה המורחבת של "אופטרוטק" ("אורבוטק") ולאחר מכן כמנהל הפיתוח וחברת הנהלת "כתר פלסטיק".
בתחילת שנות ה-90 ולאחר הקמת זיו-אב הנדסה שימש כיועץ בתחום תעשיית הפלסטיק לתעשיין סטף ורטהיימר.
בין השנים 1987–2005 היה חבר בדירקטוריונים של כעשר חברות.
בין השנים 2005–2014 שימש כחבר הוועד המנהל של מכללת אפקה להנדסה. (במקביל לחברות בחבר הנאמנים שנמשכת עד היום).
בתחילת שנות ה-2000 כיהן כנציג ציבור בבית הדין לעבודה
בשנים 2005–2010 שימש כחבר דירקטוריון חברת המו"פ של אוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 2011–2013 כיהן כמדען הראשי של משרד התחבורה, התשתיות הלאומיות והבטיחות בדרכים, וכן כיו"ר הוועדה הבין משרדית להתקני תנועה, בטיחות וניסויים ויו"ר ועדת ההיגוי לניהול ובקרת תנועה.
מאמרים על אסטרטגיה טכנולוגית ועל מערכות שפיתח זיו-אב פורסמו במספר ירחונים עולמיים: "Thinking Highways" (2013) ,"Machine Design", "Modern Plastics", "Automotive Engineering" ,"Kunststoffe", "Link"
מפרסם מעת לעת מאמרי אורח ב"דה-מרקר" ו"גלובס" בנושאי חברה, כלכלה, תקציב הביטחון וחינוך.
זיו-אב נשוי ואב לשלושה ילדים. מתגורר בקרית-אונו
אלעל
עידן הברונזה
עידן הברונזה (בצרפתית: L'Âge d'airain) הוא פסל ברונזה מעשה ידי הפסל הצרפתי אוגוסט רודן משנת 1876. הפסל מתאר גבר עירום, בגודל טבעי (גובהו 182.9 ס"מ).
רודן יצר מספר עותקים של פסל זה.
היסטוריה.
הפסל הוצג לראשונה בתערוכה (סלון) בפריז שבצרפת בשנת 1877, ועורר שערורייה ציבורית בשל הריאליזם העז שלו. מבקריו של רודן טענו כי רודן לא פיסל למעשה את הפסל, אלא יצק גבס על גופו של דוגמן, ולאחר התייבשות הגבס, יצק לחלל שנוצר ברונזה, ולכן אין מדובר בפסל אלא ביציקה. רודן התנגד לטענות אלה בנחרצות והביא אמנים רבים שתמכו בכך שמדובר ביצירה פיסולית. התהודה הציבורית של הוויכוח הפכה את הפסל לפופולרי ביותר ורבים באו לראותו.
מיקום הפסל.
ההעתקים של הפסל נמצאים במוזיאונים רבים ברחבי העולם:
שמיים פתוחים
בעילת זנות
She's Leaving Home
She's Leaving Home (בתרגום חופשי: היא עוזבת את הבית) הוא שיר של להקת הביטלס, שנכתב על ידי ונושא את הקרדיט לנון-מקרטני. השיר יצא לאור ב-1 ביוני 1967, ביחד עם האלבום Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band.
רקע.
לנון ומקרטני כתבו שיר זה בהשראת כתבה בעיתון הדיילי מירור, שסיפרה על מלני קו, נערה בת 17 שעזבה את בית הוריה ולא ידוע היכן היא נמצאת. אף שמקרטני הצהיר כי תוכן השיר הוא בדוי לחלוטין, מלני קו טוענת כי השיר מדויק למדי. בפועל קו לא הלכה להיפגש עם סוחר מכוניות כפי שנכתב בשיר, אלא עם החבר שלה שהיה עובד בקזינו. כמו כן, בניגוד לתיאור השיר את הבריחה מהבית בשעת בוקר מוקדמת, קו ברחה מהבית בצהריים בזמן שידעה ששני הוריה בעבודה. קו נמצאה לבסוף לאחר 10 ימים מפני שהיא סיפרה למישהו על כך שהיא נמצאת עם החבר שלה.
קו חזרה לבית הוריה כשהיא בהיריון, ועשתה הפלה. בכתבה ממגזין הרולינג סטונס נטען שקו היא דוגמה מייצגת לכל הנערים והנערות באותה תקופה (שנות ה-60 של המאה ה-20) שרצו לברוח מהבית ומחייהם.
מקרטני מספר על תהליך כתיבת השיר:
בצירוף מקרים מוזר, קו ומקרטני למעשה נפגשו 3 שנים לפני כתיבת השיר בעת שמקרטני היה שופט אורח בתוכנית טלוויזיה בשם "Ready Steady Go!" ב-1963. במהלך התוכנית בחר מקרטני את קו כזוכה בתחרות ריקודים.
עלילת השיר.
השיר מספר על נערה שעוזבת את ביתה מכיוון שאינה מרוצה מחייה. הבתים של השיר מתארים את קו העלילה של כלל הדמויות מצד אחד את הנערה והחששות שמלווים אותה, ומצד שני את ההורים והתמודדותם עם הבשורה שביתם ברחה מהבית.
הפזמון מתאר את קינתם של ההורים שלא מבינים מדוע ביתם עזבה אותם אחרי שהשקיעו בה כל מה שיכלו במשך השנים.
גרסאות כיסוי.
אמנים ביצעו גרסאות כיסוי לשיר זה של הביטלס, בהם:
זקלמ&quot;מ
מוזיאון מיידנק
אידישע שטימע
יידישע שטימע
די יידישע שטימע
נובק
נובאק
צבי אל פלג