למחרת הקרב, ב-12 ביולי 1809, הועלה מרמון לדרגת מרשל הקיסרות (Maréchal d'Empire). אולם מינוי חדש זה לא הביא לסיפוק שאיפותיו של מרמון וסיפוק הערכתו העצמית כשנודע לו על הענקת תוארי הנסיכים עבור המרשלים לואי-אלכסנדר ברת'ייה, לואי ניקולא דאבו ואנדרה מסנה במקביל למינויו שלו למרשל. לאחר מינויו למושל הכללי של איליריה שכללה את השטחים שסופחו מידי האימפריה האוסטרית בסוף מלחמת הקואליציה החמישית, מרמון קיבל במאי 1811 את הפיקוד על ארמיית פורטוגל וספרד, במקומו של מסנה, ועבר לשירות במלחמת חצי האי נגד הפורטוגזים, הבריטים והגרילה הספרדית.
הוא החל את המערכה שלו בחצי האי האיברי עם ניצחון צבאי על ידי שחרור העיר סיודאד רודריגו (חבל קסטיליה ולאון) ממצור ב-24 בספטמבר. ניצחון זה היה שאפשר לו לפלוש לפורטוגל שם נתקל בארתור ולסלי, לימים הדוכס הראשון מוולינגטון. במהלך קרב סלמנקה ב-22 ביולי 1812 נחלו הכוחות הצרפתים הפסד חריף ומרמון נפצע קשות. זמן קצר לאחר מכן הודח מהפיקוד על ארמיית פורטוגל ועזב את ספרד, ימים ספורים בלבד לפני כניסת הבריטים למדריד. גם הפעם, הנזיפות שנגרמו לו על התנהלותו במהלך המערכה לא שינו את האמון ולא את החסד שהראה לו נפוליאון.
ב-9 בינואר 1813 קיבל מרמון את הפיקוד על חיל המודיעין הראשון של הריין לקראת המערכה על גרמניה נגד הקואליציה האנטי-צרפתית השישית. מרמון נכח בסדרת הקרבות הגדולים בסקסוניה (קרב ליצן, קרב באוצן וקרב דרזדן), פיקד על האגף השמאלי של הצבא הצרפתי במהלך קרב לייפציג (16–19 באוקטובר) שם נע לחילוץ כוחותיו של מישל נה, כאשר אלו מצאו עצמם עם הגב לקיר בחזית הצפונית של הקרב מול כוחות הקואליציה בפיקודם של גבהרד לברכט פון בליכר וז'אן ברנדוט, שעם לקיחת ההנהגה בפועל על ממלכת שוודיה פנה נגד צרפת. במהלך 17 באוקטובר נפצע מרמון באורח קל בידו השמאלית מקליע פרוסי.
במהלך המערכה על צרפת, בראש הקורפוס השישי של ארמיית שמפיין, הוא נלחם בקרבות בריאן (29 בינואר 1814), לה רותייר (1 בפברואר) ומערכת ששת הימים בקרבות שמפובר (10 בפברואר), ומונטמיריל (11 בפברואר). מרמון מונה בידי נפוליאון, לצד אדולף מורטייה, להדוף את תנועת הצבא הפרוסי בראשות פון בליכר לעבר פריז. הוא הוכה קשות בקרב לאן (9-10 במרץ) על אף מיומנותו הטקטית נגד הכוחות המשולבים של הפרוסים והרוסים. במהלך הקרב על פריז, מאחורי גבו של נפוליאון, החל מרמון במשא ומתן לכניעה צרפתית מול קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג. בסופו של דבר נכנעו המרשלים שהגנו על הבירה הצרפתית בפני כוחות הקואליציה, וזאת נגד הוראותיו של נפוליאון, אשר בהמשך גורש לגלות באי אלבה.
ברסטורציה.
עם שובם של הבורבונים בראשות לואי השמונה עשר, מלך צרפת לצרפת החלה תקופת הרסטורציה הצרפתית. מרמון מונה לעמית בבית העמיתים של האספה הלאומית של צרפת. כשנפוליאון שב לצרפת מהגלות, הוכתר מחדש לקיסר הצרפתים ופרצה מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית בשנת 1815, הלך מרמון בעקבות המלך לואי השמונה עשר לגלות בגנט, הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, בלית ברירה, בהתחשב בחששו מפני זעם אפו של נפוליאון על הבגידה שלו. נפוליאון הוריד באופן רשמי של מרמון מדרגת המרשלים של האימפריה, אך לאחר קרב ווטרלו כאשר נפוליאון גורש בפעם השנייה, הפעם לגלות בסנט הלנה, המלך לואי חזר עם מרמון לצרפת. מרמון ישב בחבר המושבעים במשפטו של המרשל מישל נה והצביע בעד הוצאתו להורג בידי כיתת יורים, החלטה שפגעה עוד יותר במוניטין הפגוע שלו על כל מקרה מפעילותו במהלך המלחמות.
בהמשך פעילותו הפוליטית תחת הרסטורציה נשלח מרמון כשגריר אל האימפריה הרוסית בסנקט פטרבורג. מאבק גדל בעניין הסמכויות של האספה הלאומית בין תומכי המונרכיה החוקתית לתומכי שארל העשירי, מלך צרפת הוביל לפריצתה של מהפכת יולי 1830 ול"שלושת ימי הפאר" בפריז; כינוי לשלושה ימים בהם מהפכנים נאבקו בתוך הבירה נגד המשמר המלכותי של המלך שארל העשירי. ביום השני, 28 ביולי, הורה שארל העשירי למרשל מרמון לקחת את הפיקוד על המשמר המלכותי ולדכא את 'ההפרעות' העממיות מצידם של המורדים. התוכנית של מרמון עבור המאבק על העיר הייתה שהמשמר המלכותי ויחידות הז'נדרמריה הזמינות של חיל המצב בעיר ישמרו על הכבישים והגשרים החיוניים של העיר ויגנו על מבנים חשובים כמו ארמון הצדק (Palais de Justice), הארמון המלכותי (פָּאלֶה-רוֹיָאל; Palais Royal) ובית עיריית פריז (Hôtel de ville). תוכנית זו לא הייתה שקולה ושאפתנית יתר על המידה לעומת יחסי הכוחות. לא רק שלא היו מספיק חיילים, היה קושי בהסדר ההוראות. בשעה 16:00 קיבל המלך את הקולונל קמירובסקי, אחד מסגניו של מרמון. הקולונל נשא מכתב מטעמו של מרמון עבור המלך שארל:בבוקר היום השלישי למהפכה התארגנו המורדים היטב והתחמשו לקראת יום נוסף של קרבות. בתוך יום אחד הפילו המהפכנים מעל ל-4,000 מחסומים של המשמר המלכותי ברחבי העיר. בסופו של היום השלישי למהפכה השתלטו המהפכנים על פריז ומטעם גורמים מתונים יצא המרקיז דה לה פאייט לרחובות פריז להסדיר שקט ברחובות. לואי פיליפ, דוכס אורליאן וראש בית אורליאן, נבחר מטעמם של המהפכנים לכהן כמונרך החוקתי החדש של ממלכת צרפת לנוכח הדחתו של שארל העשירי מהכתר. שארל, לאחר שכשל במינוי בנו לואי אנטואן, דוכס אנגולם למלך לואי התשעה עשר, יצא לגלות מחוץ לצרפת. לצידו של שארל יצא גם מרמון לגלות.
שנים אחרונות בגלות.
במהלך מהפכת יולי 1830 מרמון עצמו התנגד למדיניות חצר המלוכה האוטוקרטית בהנהגת המלך שארל העשירי, אך עדיין ניסה למלא את חובתו עבור הכתר הבורבוני. במהלך יומה האחרון של המהפכה, עקב החשדות שנסובו אודות מרמון, הורה דוכס אנגולם לעצור אותו והציג בפניו את השאלה: "האם תבגוד בנו כפי שבגדת בו [בנפוליאון]?" מרמון לא בגד במלוכה הבורבונית; ביציאת שארל העשירי לגלות בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד יצא מרמון אחריו. בהמשך נע מרמון אחרי שארל העשירי לגלות באימפריה האוסטרית. רצונו לחזור לצרפת מעולם לא היה סופק ומרמון הסתובב במרכז ובמזרח אירופה, והתיישב לבסוף בווינה, שם התקבל על ידי ממשלת אוסטריה. מרמון מונה בידי הממשלה האוסטרית למורהו האישי של דוכס רייכשטאט, נפוליאון השני. מרמון נפטר לבסוף בגלות בוונציה, ממלכת לומברדיה-ונציה, האימפריה האוסטרית, בגיל 77.
את חלק ניכר מזמנו בשנותיו האחרונות מילא מרמון בכתיבת ספר הזיכרונות (Mémoires) שלו, שהיו בעלי ערך עבור מחקר ההיסטוריה הצבאית של תקופתו, אם כי מספר פעמים מנסה מרמון להגן על עמדתו במסגרת פעילותו במלחמות הנפוליאוניות. במותו של מרמון הועברה גופתו חזרה למקום הולדתו בשאטילון-סור-סן. גופת מרמון הושבה לצרפת זמן קצר לאחר הקמתה של הקיסרות השנייה בראשותו של נפוליאון השלישי, שבנוסף על כך גם העניק למרמון תארים רבים במותו בניסיון להחיות את מורשתו ואת ההכרה העממית בפועלו.
ספר קניין
ספר קניין הוא הספר השנים עשר בסדרת ספריו ההלכתיים של הרמב"ם משנה תורה. הספר עוסק בדרכי הקניין במשפט העברי: בנכסיו של האדם, בצבירת הרכוש ודרכי הקניין במכירה, בזכייה מההפקר ובזכייה במתנה, ביחסי שכנים, בדיני שליחות ושותפות, ולבסוף בהלכות עבדים.
הרמב"ם מגדיר את תוכן הספר: "ספר שנים עשר - אכלול בו מצוות מכירה וקנייה, וקראתי שם ספר זה ספר קניין".
מבנה הספר ותוכנו.
הפסוק הפותח את הספר.
כדרכו בספרי משנה תורה פותח הרמב"ם גם את ספר קניין בפסוק. הפסוק איתו בוחר הרמב"ם לפתוח את הספר הוא פסוק מספר משלי: "רֵאשִׁית חָכְמָה קְנֵה חָכְמָה, וּבְכָל קִנְיָנְךָ קְנֵה בִינָה".
הפסוק נאמר על ידי שלמה המלך והוא מבטא את הקניין האמיתי, קניין של חכמה ובינה ולא של עצים ואבנים. בבחירת הרמב"ם את פסוק זה כפותח לספר קניין הוא בא לסייג את האדם ממרדף אחרי העצים והאבנים, ואומר לו לך ועסוק בקניין האמיתי קניין חכמה וקניין בינה.
המצוות הכלולות בספר.
בספר קניין נכללו 18 מצוות מתוך התרי"ג מצוות מתוכם, 6 מצוות עשה ו12 מצוות לא תעשה.
חלוקת המצוות לפי סדר ההלכות:
בהלכות זכייה ומתנה, שכנים, שלוחין ושותפין לא נכללו מצוות, אך הרמב"ם בהקדמתו למשנה תורה מבאר את תוכן ענינם:
פרשני הספר.
נושאי כלי הרמב"ם:
אחרונים:
מהדורות מבוארות:
אפרוטרופי
ירגזי כחול אפריקני
מולנופיראוויר
מולנופיראוויר (בשם מסחר בארצות הברית: Molulife; בישראל: Lagevrio) היא תרופה אנטי-ויראלית אשר מעכבת את שכפולם של נגיפי RNA מסוימים. התרופה משמשת לטיפול בחולים במחלת הקורונה (COVID-19).
מולנופיראוויר היא קדם-תרופה, המיועדת ליצור טעויות בקוד הגנטי של וירוס SARS-CoV-2, ובכך למנוע את המשך שכפולו.
מולנופיראוויר לא צפויה להיות מושפעת בדרך כלשהי מווריאנטים של נגיף הקורונה , כגון דלתא או אומיקרון, ומסיבה זאת אפשר ליטול אותה בלי קשר לוריאנט הקורונה שבו המטופל נדבק.
במקור, פותחה מולנופיראוויר על מנת להילחם בשפעת באוניברסיטת אמורי ב"חברת חדשנות בתרופות" של האוניברסיטה (DRIVE), אך זמן קצר לאחר מכן, הופסק השימוש בכדור עקב חששות לכך שהוא מוטגן מדי. לאחר מכן נרכשה החברה על ידי Ridgeback Biotherapeutics , שהתאחדה לאחר מכן עם חברת התרופות מרק על מנת להמשיך ולפתח את התרופה.