ב-13 בדצמבר 1991 הודיעה בוסטון סלטיקס כי היא תולה את מספר החולצה של ג'ונסון (3), כלומר, אף שחקן לא יילבש את החולצה עם מספר זה. לאחר הודעה זו אמר ג'ונסון כי תליית מספר חולצתו נותנת לו הרגשה ייחודית, וכי הוא יישאר תמיד אוהד של בוסטון. עם זאת, במשך כל חייו ג'ונסון לא זכה להיכנס להיכל התהילה של הכדורסל. פרשן ESPN, ביל סימונס, כינה את אי-הכנסתו של ג'ונסון להיכל התהילה כ"עוול מתמשך", והסביר את עמדתו בכך שג'ו דיומרס, שבדומה לג'ונסון הצטיין גם הוא במשחק ההגנה יותר מאשר בקליעה ולא היה שחקן כדורסל טוב יותר, הוכנס להיכל התהילה, בניגוד לג'ונסון. אחד מחבריו לקבוצה, קן שולר, אמר כי ג'ונסון הוא אחד מהשחקנים הראשונים שהיה מכניס להיכל התהילה. עם זאת, בשנת 2010 הוכנס ג'ונסון להיכל התהילה של הכדורסל. לארי בירד, שבעצמו נכלל בהיכל התהילה, שיבח את ג'ונסון באופן קיצוני כאשר תיאר אותו כשחקן הטוב ביותר ששיחק לצידו באוטוביוגרפיה שלו בשם "Drive".
באוקטובר 2007 נחנך מרכז למידה על שמו של ג'ונסון בסניף הראשי של ימק"א במחוז בוסטון רבתי. מספר כדורסלני עבר, בנוסף לבני משפחתו של ג'ונסון ונציגים של ימק"א, נכחו בטקס החניכה המיוחד.
מים שלנו
דהרייה
ר&quot;י מגאש
ר&quot;י מגש
ר&quot;י מיגש
משחק אסטרטגיה ממוחשב
זאב לוי
זאב לוי (25 בינואר 1921 – 16 במרץ 2010) היה פילוסוף ישראלי ופרופסור לפילוסופיה כללית ולמחשבת ישראל בעת החדשה באוניברסיטת חיפה. תחומי העיון העיקריים שלו היו הרמנויטיקה, סטרוקטורליזם, דקונסטרוקציה ואתיקה, וכן הגות שׂפינוזה, רוזנצווייג ועמנואל לוינס.
ביוגרפיה.
לוי נולד ב-25 בינואר 1921 בדרזדן שבגרמניה. בפברואר 1934 עלתה משפחתו לארץ ישראל. הצטרף בגיל 18 לקיבוץ חפציבה, שם עבד כרועה צאן, ובשנת ה-40 של המאה ה-20 היה ספרן הקיבוץ. על דרכו ברכישת ספרים לספריית הקיבוץ סיפר:
בשנת 1962 עבר לקיבוץ המעפיל, שם התגורר עד יום מותו. בתחילת שנות השישים התחיל להתעניין בפילוסופיה, והחל לכתוב מאמרים בעיתונות. הוא השתתף בסמינריון הקיבוץ הארצי בגבעת חביבה. ב-1964 החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב, בה קיבל בשנת 1968 תואר שני בפילוסופיה, על עבודת גמר שכותרתה "התמודדותו של פראנץ רוזנצווייג עם המורשת ההגליאנית". בשנת 1972 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודה בשם "הסטרוקטורליזם", שנעשתה בהדרכתם של יהושע בר-הלל ונתן רוטנשטרייך. בשנת 1973 הצטרף לסגל ההוראה באוניברסיטת חיפה, ובשנת 1989 קיבל מעמד של פרופסור מן המניין.
בשנת 2008 יצא לאור ספרו "מחשבות על המוות בפילוסופיה ובהגות היהודית", שבו הוא עוסק במחשבה על המוות, ומתמקד בשאלת המוות והמיתה כפי שהם משתקפים בהגות הפילוסופית לדורותיה ובזמננו, כמו גם במחשבת ישראל ובמקורות היהדות, ועוסק בראיית המוות דרך הגותו של עמנואל לוינס.
נפטר ב-16 במרץ 2010, בגיל 89, בביתו בקיבוץ המעפיל, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ.
חיים אישיים.
היה נשוי ללאה, שנפטרה כ-13 שנים לפניו. הם היו הורים לארבעה ילדים.
לוי היה פעיל בעמותת ליל"ך (לחיות ולמות בכבוד) מאז היווסדה, בעקבות הכרות עם המייסדת, רבקה הוכהויזר, שכתבה את עבודת הגמר שלה על בעיות המוות והזכות למות בכבוד בהנחייתו. כמו כן היה פעיל למען צמצום השימוש בניסויים בבעלי חיים והרצה וכתב בנושא.
מספריו.
ספרים שערך.
פילוסופית-האהבה של יהודה אברבנאל: ארבע הרצאות ביום עיון של אוניברסיטת חיפה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, (ערכו מנחם דורמן וזאב לוי), 1985
קלוס
קָלוּס (באנגלית: Fibrocartilage Callus; על פי האקדמיה ללשון העברית: גְּרֹמֶת (גרומת)) היא היווצרות זמנית של רקמה סביב עצם במקרה של שבר או סדק בעצם.
הקלוס נוצר כחלק מתהליך ריפוי העצם. רקמת הקלוס מורכבת מפיברובלסטים וכרונדרובלסטים. בסופו של דבר, לאחר תהליך הריפוי, תאי הקלוס מתפוגגים אט-אט, נעלמים ומהווים מטריצה חוץ-תאית.
חיים יעקב שפירא
הרב חיים יעקב שפירא (תקצ"ב (1832) - כ"א בסיוון תרס"ח (1908)) היה רב ודיין בקובנה, ולאחר עלייתו לארץ ישראל אב בית דין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים.
קורותיו.
נולד בליטא לר' יצחק מנחם זונדל שפירא, שהיה רבה של העיירה איליה ובנו של הרב אריה לייב שפירא (ר' לייבלי קובנר), שהיה רב העיר קובנא. משפחתו התייחסה לרש"י, שייחוסו מגיע עד דוד המלך. בגיל צעיר התייתם מאביו וגדל אצל סבו. בבגרותו שימש כמורה הוראה ודיין בקובנא לצד הרב יצחק אלחנן ספקטור.
בשנת תרנ"א (1891) עלה לארץ ישראל יחד עם רעייתו אסתר ליבא (בתו של הרב בן ציון זקהיים) ונכדתו גיטל מלכה (בת בנו הרב דוד שפירא) והתיישב בירושלים. בירושלים התמנה כחבר בית הדין האשכנזי פרושי, ומאוחר יותר התמנה כאב בית הדין. שימש גם כאחד מחברי הנהלת ישיבת אוהל משה של הרב יהושע לייב דיסקין ובמספר מוסדות חסד נוספים. התפרסם בבקיאותו ובספרייתו הגדולה.
נפטר בכ"א בסיוון תרס"ח (1908) בירושלים ונקבר בבית הקברות הר הזיתים.
בית מדרש לרבנים (מץ)
שפה (לוגיקה מתמטית)
הוצאה מהארון
וליד ח'אלדי
וליד ח'אלדי (בערבית: وليد خالدي; נולד ב-1925 בירושלים) הוא היסטוריון פלסטיני שנודע בכתיבתו על אודות הנכבה ב-1948. הוא משמש כמזכ"ל המוסד ללימודי פלסטין בביירות, מוסד מחקר עצמאי שהוא היה אחד ממייסדיו ב-1963.
ביוגרפיה.
נולד למשפחת ח'אלידי, משפחה מוסלמית מוכרת בירושלים. אביו, אחמד סאמח ח'אלידי (1896–1951) היה מחנך, סופר וחוקר, וכיהן כראש הקולג' הערבי בירושלים בין השנים 1925 ל-1948.
האב עיבד מספר ספרים של מחנכים אנגלים על הנהלת בתי-ספר ושיטות הוראה ופרסם גם ספר פרי עטו על שיטות חינוך בארצות שונות. הוא גם תרגם ועיבד מספר ספרי פסיכולוגיה. כמו כן, עסק בפרסום כתבי-יד עתיקים שהיו מצויים בספריות שונות בארץ ישראל, בעיקר בספריית "אל-ח'אלדיה". בנוסף לכך, הוא שימש סגן-מנהל מחלקת החינוך הממשלתית ועמד בראש ועדת היתומים הארצית בירושלים. בתפקידו זה פיקח על בית החינוך ליתומים של הוועדה בדיר עמר.
אחיו של וליד, טריף ח'אלדי , גם הוא היסטוריון.
וליד ח'אלדי למד בבית ספר סיינט ג'ורג' ובקולג' הערבי בירושלים. הוא נסע לבריטניה וקיבל תואר ראשון באוניברסיטת לונדון ב-1945. לאחר לימודיו חזר לירושלים ועבד במשרדי משרד המידע של הליגה הערבית בירושלים במהלך שנת 1945–1946. ביולי 1945 הוא נישא לאשתו ראשה סלאם הלבנונית. הודעה על כך התפרסמה בפלסטיין פוסט. לאחר מכן עבר לביירות ושם שהה בשנת 1948 במהלך מלחמת העצמאות ולאחריה שב לבריטניה. בשנת 1951 סיים תואר שני בלימודים אסלאמיים מאוניברסיטת אוקספורד והחל ללמד באוניברסיטה.
בשנת 1956 עזב את האוניברסיטה כמחאה על מעורבותה של בריטניה במלחמת סיני (מבצע מוסקטר).
ביולי 1977 נפגש עם נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר ומסר לו, בידיעת אש"ף, תוכנית פלסטינית משלו לפתרון הסכסוך במזרח התיכון, שקראה להקמת מדינה פלסטינית עצמאית בגדה המערבית וברצועת עזה, שתתחייב לנקוט מדיניות בלתי מזדהה.
הוא כיהן כמרצה למנהל ציבורי ומדע המדינה באוניברסיטה האמריקאית בביירות, עד לשנת 1982. ח'אלדי שימש כיועץ ליאסר ערפאת והזהיר אותו מפני הקרע בין הפלסטינים לנוצרים בלבנון. מחלוקת זו גרמה למריבה ממושכת ביניהם. ב-1982 החל לשמש כחוקר במרכז ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד. הוא הרצה גם באוניברסיטת פרינסטון. היה בין מייסדי החברה המדעית המלכותית בעמאן.
תחת ניהולו רשם המוסד ללימודי פלסטין בביירות מספר הישגים אקדמיים, בהם הוצאת כתבים רבים בערבית ובאנגלית, ותרגום ספרים נודעים בעברית לערבית, כגון "ההיסטוריה של ההגנה", יומניהם של דוד בן-גוריון ומשה שרת, ועוד. כן כתב במסגרת המוסד עבודה על הקרב על חיפה במלחמת השחרור ודיר יאסין ב-1948. עבודותיו הנודעות ביותר הן "Before Their Diaspora" – על החברה הפלסטינית לפני 1948, ועריכת האוסף האנציקלופדי "All That Remains", הכולל את סיפוריהם ההיסטוריים של הכפרים הערביים בארץ ישראל. פרופסור משה ברור כתב ב-1994 כי ספרו זה של ח'אלדי זה סובל מ"מחקר שטח לקוי" וביקר את הסתמכות היתר שלו על גרסה מעובדת של סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל, שח'אלדי עצמו הכיר בכך שהוא מספק אומדנים גסים בלבד, ואת העובדה שהוא לא עשה שימוש במקורות אחרים כגון תיקי הכפרים הערבים או תצלומי אוויר של חיל האוויר המלכותי, שהיו מניבים אומדנים מדויקים יותר. פרופ' אן מ. לש מאוניברסיטת וילנובה טענה ש"כתיעוד מלומד, All That Reamins יהפוך למקור החשוב בחקר העקירה הפלסטינית של שנת 1948".
עמדתו של ח'אלדי בעניין הסכסוך הישראלי-פלסטיני היא כי הפתרון היחיד לסכסוך הוא שתי מדינות לשני עמים – הקמת מדינה פלסטינית בגבולות 67 שתחיה בשלום לצד מדינת ישראל. הוא היה נציג המשלחת המשותפת הירדנית-פלסטינית לוועידת מדריד בתחילת שנות ה-90, אך לא החזיק בתפקידים רשמיים באש"ף.
ח'אלדי נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1994.
בשנת 2002 קיבל את פרס הצטיינות בהישגים תרבותיים של העולם הערבי, על ידי הארגון לחינוך תרבות ומדע של הליגה הערבית.
חיים אישיים.
ח'אלדי נשוי לראשה ואב לכראמה ולאחמד סמיח, חוקר ובעל טור בגרדיאן.
ואליד חלידי
ואליד ח'לידי
וליד ח'לידי
וליד חלידי
קולוניה איליה קפיטולינה
פאולוס הרביעי
פאולוס הרביעי (28 ביוני 1476 – 18 באוגוסט 1559) היה אפיפיור מ-1555 עד מותו ב-1559.
חייו.