הדיפלודוקוס היה דינוזאור ארוך יחסית, כ- אורכו בממוצע, אך רזה ובנוי קל יחסית לאורכו - משקלו הממוצע היה לא יותר מ-20 טונות. פרטים גדולים וזקנים במיוחד הגיעו לאורך של ומשקל של עד 27 טונות (כך למשל הפרט מהמין דיפלודוקוס הלורום שבעבר סווג כ"סייסמוזאורוס").
הדיפלודוקוס היה בעל גוף זאורופודי טיפוסי: צוואר ארוך, בטן גדולה הנתמכת בארבע רגליים דמויות עמודים וזנב ארוך. זנבו של הדיפלודוקוס היה ארוך במיוחד ודמה במבנהו לשוט. פלאונטולוגים ביצעו מספר מחקרים ביומכניים על זנבו של הדיפלודוקוס, כדי לברר את האופן שבו תפקד ואיזה תפקיד מילא עבור הדיפלודוקוס, כאשר שתי הסברות העיקריות הן אמצעי הגנה כשוט מצליף ואמצעי איתות היכול ליצור רעש אדיר בהצלפה מהירה וחזקה. לאורך גבו של הדיפלודוקוס, מקצה הראש ועד לקצה הזנב, נמתחה שורה ארוכה של דוקרני קראטין קטנים, כ-18 ס"מ גובהם.
הגולגולת שלו הייתה קטנה, צרה ובעלת חוטם ארוך ובפיו היו מקובעים שיניים רבות דמויי עפרונות, שבאמצעותן תלש עלים וצמחייה. הלעיסה והעיכול התבצעו בקיבה (לדיפלודוקוס לא היו לחיים שלעסו את המזון) וכן באמצעות גסטרוליתים - אבנים שבלע וטחנו את המזון בתוך קיבתו. בניגוד לשחזורים מוקדמים, נחיריו של דיפלודוקוס היו בחזית הגולגולת ולא בקודקודה.
טורפים.
הדיפלודוקוס, ככל זאורופוד אחר, היה מגושם ואיטי בשל גודלו, והיווה טרף עבור טורפים רבים כגון האלוזאורוס, שהיה הטורף הנפוץ ביותר בעידן היורה וקרובי משפחתו, הזאורופגנקס והאפאנטריאס הגדולים שהיו טורפי על באזורי מחייתם. עם זאת, בדומה לרוב הזאורופודים, כאשר הגיע הדיפלודוקוס לבגרות מלאה הפך גדול מדי עבור טורפים ובכך קיבל הגנה מלאה, מכיוון שאלו העדיפו להתרכז בפרטים הצעירים, הזקנים או החולים שבעדר ובכך להגדיל משמעותית את הסיכוי להצלחת הציד. בשל כך הרבו הדיפלודוקוסים להסתובב בעדרים גדולים הכוללים פרטים מגילאים שונים ובכך לעלות את סיכויי ההישרדות של החלשים והמין כולו. בזכות שיטה זו זכו הזאורופודים להיות אחת מקבוצות הדינוזאורים המצליחות ביותר, ששרדה עד לסוף הקרטיקון (אם כי הדיפלודוקוס נכחד כבר בסוף היורה).
בתרבות.
הדיפלודוקוס הוא אחד הזאורופודים המוכרים ביותר והוא מוצג בתערוכות מוזיאונים יותר מכל זאורופוד אחר. כמה תצוגות ידועות של דיפלודוקוסים הם ב: מוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע, המוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון, שם היה שלד ידוע בשם "דיפי", מוזיאון הטבע בברלין ועוד. עם זאת חלק מהתצוגות, הקיימות שנים רבות, מבוססות על דינוזאורים דומים כמו הברונטוזאורוס או שקיבלו תווית שגויה.
הדיפלודקוס נראה במספר סרטים וסדרות טלוויזיה שונות, מדעיות ובדיוניות שלאורך השנים הציגו יותר ויותר פרטים עדכניים על מראהו. הוא מופיע בסרט דיסני "פנטזיה" יחד עם דינוזאורים אחרים כמו טירנוזאורוס, שרובם חיו בקרטיקון ולא ביורה וראשו נראה שטוח מדי, בסרט "המסע לעמק החלומות" בתור הדמויות "דוק" ו"דרה", בסדרה "העולם האבוד" המבוססת על ספרו של ארתור קונאן דויל ובסרט "The Land That Time Forgot".
הדיפלודוקוס נראה בצורתו הנכונה בסדרה "הולכים עם דינוזאורים", בפרק השני ובסדרה הדומה, "הבלדה של Big Al". בסדרות נראים עדר דיפלודקוס נע ביער כדי להתגונן מטורפים והנקבות מטילות ביצים בעזרת איבר ארוך דמוי-פין שעזר להם להוביל את הביצים לקרקע. אין להנחה זו בסיס ממאובנים. כמו כן הוא מוצג בסרט התיעודי "המוזיאון להיסטוריה של הטבע בחיים".
בסדרת סרטי "פארק היורה" לא נראה דיפלודוקוס, אך נראית בובה שלו על מדף בסרט הראשון בסדרה. בסרט "עולם היורה" היה אמור להופיע דיפלודוקוס אך הוא נחתך והוחלף בקרוב משפחתו, האפטוזאורוס. עם זאת, מוצג הדיפלודוקוס במספר משחקים של הסדרה, כגון "Jurassic World Evolution".
פרטי דיפלודוקוס נראים לצד עדר פרזאורולופוסים בתחילת הסרט "הדינוזאור הטוב", אף שגיבור הסרט הוא אפטוזאורוס.
הזמר תומאס וסלי פנץ המכונה "דיפלו", בחר בשם הבמה שלו על שם הדיפלודוקוס.
סטגוזאורוס
סטגוזאורוס (שם מדעי: "Stegosaurus") הוא סוג של דינוזאור אוכל צמחים במשפחת הסטגוזאוריים שהתקיים בתקופה היורה באמריקה הצפונית. זהו אחד הדינוזאורים הידועים בציבור, הודות למראהו הייחודי הכולל שורה כפולה של לוחיות בצורת מחומש לאורך גבו וארבעה דוקרנים בזנב. שמו נגזר מיוונית ופירושו "לטאה מכוסה" או "לטאה בעלת גג". הוא נתגלה על ידי הפלאונטולוג האמריקאי הנודע עותניאל צ'ארלס מארש, שגם סיווג אותו ונתן לו את שמו.
מאפיינים.
הסטגוזאורוס היה דינוזאור גדול למדי. בעבר הוערך שאורכו הגיע עד ל- ומשקלו ל-5 טונות, אך ההערכות כיום היא שאורכו היה כ- ומשקלו 2–3 טונות. אף על פי שהערכות אלה נמוכות יותר, הסטגוזאורוס עדיין היה הגדול שבמשפחת הסטגוזאוריים. שתי הגפיים האחוריות היו ארוכות מן הקדמיות. לאורך גבו וזנבו נמשכו שני טורים של לוחיות קרניות בצורת משולשים או מחומשים שעמדו זקופות. עד היום הפליאונטולוגים חלוקים בדעתם מה היה התפקיד של לוחיות אלה. להלן הסברות הנפוצות:
כיום יש נטייה לפסול את הסברה האחרונה ולאמץ את הראשונה. בעבר סברו הפלאונטולוגים שהלוחיות כיסו את גבו ושימשו מעין שריון, ומכאן השם "לטאה מכוסה", אך שיחזורים מודרניים מציבים את הלוחיות זקופות על גבו בשני טורים המסודרים בתבנית זיגזג.
מקצה זנבו של הסטגוזאורוס נזדקרו דוקרנים קוצניים וחדים, שהגנו עליו מפני אויביו, כגון האלוזאורוס - אחד הטורפים הגדולים של תור היורה. זנבו של הסטגוזאורוס היה גמיש וזריז במיוחד, ואפשר לסטגוזאורוס לשלוח מכות חזקות עם הדוקרנים שבקצהו אל עבר הטורף. הפלאונטולוג רוברט בקר מצא לכך הוכחה במאובנים: בנוסף למאובני סטגוזאורוס הוא גילה עצם אגן של אלוזאורוס שבה נקב גדול (שהיה בעבר פצע קטלני) שנגרם מדוקרן של סטגוזאורוס.
לוחיות הגב שימשו להרתיע את התוקף אך לא היו מערך הגנה יעיל מאחר שהיו שבירות ולא הוצבו על חלקיו החשופים באמת. בעת סכנה נפנף הסטגוזאורוס בזנבו כמעין אלה ועמד בתנוחה שלוחיות גבו יזהרו בשמש. ייתכן גם שהסטגוזאורוס הזרים דם בלוחיות כדי לשנות את צבען. כך נראה בעיני הטורף גדול יותר.
מוחו של הסטגוזאורוס היה קטן במיוחד, בגודל של אגוז ובמשקל של כ-80 גרם, ומבין המוחות הקטנים ביותר ביחס לגודל הגוף הכללי של בעל החיים. מוח זה היה מבין הגורמים העיקריים לסברה שהדינוזאורים היו יצורים טיפשים מאוד ומגושמים - סברה שכיום איננה עוד מקובלת.
הסטגוזאורוס היה צמחוני וניזון מצמחייה נמוכה.
בתרבות.
הסטגוזאורוס הוא דינוזאור ידוע וקל לזיהוי, והוא כיכב בתרבות במספר ספרים, סרטים, משחקי מחשב, פארקי שעשועים וצעצועים שונים. בנוסף הוא המאובן הלאומי וגם הדינוזאור הלאומי של קולורדו.
השחזורים הראשונים לשלד הסטגוזאורוס היו שגויים עם לוחיות על הזנב ודוקרנים עבים הדומים למחטי קיפוד מעל הגב וסוף הזנב. בנוסף חשבו שהיצור היה יכול להזדקף על רגליו האחוריות ושהיה יצור איטי וקר דם.
מראהו הפופולרי של הסטגוזאורוס מבוסס על ציוריו של צ'ארלס נייט מ-1891 בהתבסס על השלד. אף על פי שלא היה מושלם, דימוי זה היה הבסיס לסטגוזאורוס שנראה בסרט המפלצות קינג קונג מ-1933. בסרט הוא היצור הראשון שצוות החילוץ פוגש כאשר הם שטים לאי הגולגולת. הסטגוזאורוס שואג שם ומתנהג כמו קרנף עצבני. הוא מסתער על המחלצים ונורה למוות. הסטגוזאורוס היה גם אחד משלושת הדינוזאורים (לצד טירנוזאורוס ואיגואנודון) שהיווה מודל לגודזילה.
הסטגוזאורוס נראה בספרי "העולם שאבד" של ארתור קונאן דויל, בספר "טרזן בבטן האדמה" של אדגר רייס בורוז ובספר "The Shy Stegosaurus of Cricket Creek" העוסק בסטגוזאורוס שנמצא בחווה באורגון וכן בספר "פארק היורה" ו"פארק היורה: העולם האבוד".
בסרט "פנטזיה" מ-1940 נראה סטגוזאורוס איטי שמותקף בידי טירנוזאורוס מרושע, מנסה להיאבק אך נטרף. סצנת הקרב המפורסמת נשמעת לצלילי היצירה "פולחן האביב" של איגור סטרווינסקי. באוניברסיטת הטבע של דנוור ישנו פסל של מאבק זה, אך במקום טירנוזאורוס מוצב אלוזאורוס (שבניגוד לראשון חי באותה תקופה עם הסטגוזאורוס).
הסטגוזאורוס הופיע גם בכל סרטי "פארק היורה" למעט בסרט הראשון, שבו מוחלף סטגוזאורוס חולה המתואר בספר בטריצרטופס (עם זאת ישנו כיתוב על עוברים במעבדה שהם של סטגוזאורוס). בסרטים הוא מוצג מעט גדול מדי ובעל לסת בשרנית ולא דמוית מקור. הוא מופיע גם בסדרה .
סרטים נוספים בהם הסטגוזאורוס בולט הם "כוכב הדינוזאורים", "דינוזאור בחיים!", סרטי "המסע לעמק החלומות" ובתוכנית "הדינוזאורים!" מ-1992.
הוא נראה במספר סדרות טלוויזיה: בפרק הראשון של עונה 4 בסדרה "בראשית" עם אותו דגם של האמבולותריום, באחד מפרקי "דוקטור הו" ובעונה 3 של הסדרה "פרינג'". בנוסף הוא נראה במגוון סדרות דוקומנטריות העוסקים בדינוזאורים: "הולכים עם דינוזאורים", "הבלדה של Big Al", "הכוכב דינוזאור", "מועדון הקרב הג'ורסי" ו"כשהדינוזאורים שוטטו באמריקה".
במספר משחקי מחשב נראה סטגוזאורוס ביניהם: "מלך הדינוזאורים", "zoo Tycoon", " ומשחקים נוספים של פארק היורה, ", "Combat of Giants" ו-"Gone Home".
ברונטוזאור
מחצית חיים