ועדת שכטר הוקמה על ידי שר התקשורת גלעד ארדן בראשית שנת 2014. שמה המלא של הוועדה הוא "הוועדה הציבורית לבחינת האסדרה העתידית על השידורים המסחריים". הוועדה הוקמה בעקבות השינויים מרחיקי הלכת בצריכה התקשורתית בישראל. בעוד הרדיו והטלוויזיה נותרו תחת פיקוח והסדרה, עמדה רשת האינטרנט כמעט ופרוצה, וללא כל הסדרה מדינית. השר ארדן הדגיש את חשיבות הקמת הוועדה באומרו: "ההתפתחויות הטכנולוגיות, השינויים בהרגלי הצפייה של הצופים והמעבר לשידורים על גבי רשת האינטרנט מחייבים אותנו לבחון את המצב הקיים ולתת מענה לשאלות חדשות. נדרש פתרון מקיף שיסדיר את השידורים לטווח הארוך וייצור מגרש משחקים שוויוני".
הצורך להקמת הוועדה עלה בעקבות המהלכים השונים בשוק, ובהם קליטת התכנים באמצעות האינטרנט, במהירות, באיכות גבוהה ובכל מקום באמצעות הטאבלט או הסמארטפון, לצד מערך השידור עידן פלוס המתרחב, והציפייה כי שידורים על גבי האינטרנט יוזלו בעקבות פתיחת הפס הרחב - כל אלה יוצרים שינוי של ממש בשוק השידורים, אשר יצרו השלכות רחבות גם על שוק הפרסום והמודלים העסקיים של חברות התוכן וגופי השידור המסורתיים . הוועדה בחנה מחדש את ההשקעות להם מחויבים גופי השידור - במדיה הישנה והחדשה כאחד.
בנוסף, הוועדה בחנה האם המודל הקיים כיום לפיקוח על הזכייניות ועל גופי השידור בישראל הוא המודל הנכון. הוועדה בחנה את שוק השידורים כשוק אחד שבו פועלים גורמים שונים על גבי פלטפורמות שידור שונות.
חברי הוועדה.
בראשות הוועדה הועמד פרופסור עמית שכטר, חוקר בכיר באוניברסיטת בן-גוריון. לצד שכטר כיהנו בוועדה עשרה חברים נוספים - פרופסור שמואל ליימן-ווילציג, ראש החוג ללימודי תקשורת באוניברסיטת בר-אילן, ומאחוריו שנות מחקר רבות בתחום זה. ד"ר תהילה שוורץ-אלטשולר, חוקרת בכירה במכון הישראלי לדמוקרטיה. ד"ר דליה זליקוביץ מהמרכז ללימודים אקדמיים, חברת מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, המתמחה בתחום כלכלת האינטרנט. הפרסומאי רמי שלמור. נציג היוצרים במועצת הרשות השנייה, אייל מלובן. היועצת המשפטית של המועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין לשעבר, דורלי אלמגור. איש המועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין ומנהל מרכז מורשת בגין, הרצל מקוב. העורך לשעבר של האתרים nrg ווואלה, עופר שני. מנכ"ל פורום יצרני החשמל הפרטיים, איתי אייגס. וד"ר גלי עינב, לשעבר בכירה ברשת הטלוויזיה האמריקאית NBC.
מסקנות הוועדה.
הוועדה התכנסה פעמים רבות, וזימנה עשרות דוברים, רובם אישים בכירים בתחום הכלכלה והתקשורת. הוועדה אף ביקשה ייעוץ מהציבור הרחב. המלצות הביניים של הוועדה הוגשו באוגוסט 2014. הבולטת שבהן היא כי הוועדה אינה ממליצה לבצע שינויים מהותיים ברגולציה המוטלת על yes ו-HOT כמו גם על הערוצים המסחריים (ערוץ 10 ו- ערוץ 2) בתקופת הזמן שמכנה הוועדה "תקופת הביניים". תקופה זו, שאינה מוגדרת במדויק, מתייחסת לפרק הזמן עד שיכנסו לשוק שחקנים נוספים, יבססו את מעמדם ויושג שיווי משקל חדש.
במהלך אותה תקופת הביניים לא יהיה שינוי באיסור המוטל על yes ו-HOT לשדר פרסומות בערוצים העצמאיים שלהם. כמו כן, yes ו-HOT יחויבו להמשיך ולממן הפקות מקור בהיקף של 8% לפחות מתוך הכנסותיהם. שתי החברות ידרשו עדיין לעמוד בכללים רגולטורים מפורטים הנוגעים למשל לשירות הלקוחות שלהן ולערוצי שמשודרים על ידן, כאשר ההקלות שיינתנו להן יהיו שוליות יחסית. בנוסף, גם חברות התקשרות בעלות תשתית גישה, בזק והוט טלקום, יחויבו להעביר מימון לקרן מיוחדת ליצירה ישראלית, על אף שאינן עוסקות בשידורים.
במקביל, מאפשרת הוועדה כניסה חלקה יחסית לשחקנים חדשים שיצטרפו לענף וישדרו על גבי האינטרנט. אותם שחקנים חדשים לא יחויבו לקבל היתר מהמדינה ויוטלו עליהן מחויבויות רגולטוריות כמו השתתפות במימון הפקות מקור או עמידה בכללים דקדקנים של שירות רק לאחר שיגיעו למספר מנויים או נתח שוק מסוים. לפחות לפי המלצות הביניים, הוועדה אינה מתכוונת לאסור על שחקנים אלו לשדר פרסומות.
המלצה נוספת של הוועדה היא ליצור רשות תקשורת עצמאית, לא ממשלתית ולא פוליטית שתהיה אחראית על ההסדרה הן של שוק השידורים והן של תחום תשתיות התקשורת. רשות מקצועית כזו פועלת ברוב המכריע של מדינות המערב, ובישראל היא אמורה ליטול את הסמכויות שיש כיום למשרד התקשורת, לרשות השנייה (המפקחת על ערוצים 2 ו-10 והרדיו האזורי) והמועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין (המפקחת על שידורי HOT ו-yes).
הוועדה קבעה המלצות גם בנושא פרסומות בערוצים העצמאיים של ספקי השידור והמליצה על מימון באמצעות דמי מנוי או באמצעות פרסומות. כלומר, ספק הגובה דמי מנוי לא יוכל לשדר פרסומות.
ביקורת על המלצות הוועדה.
בעקבות החלטות והמלצות הוועדה קמו קולות המתנגדים להצעותיה. קולות אלו קמו הן מצד החברות העסקיות הנוגעות בדבר, ואף הוקם דף פייסבוק כנגד הוועדה על ידי איגוד האינטרנט הישראלי, הממומן על ידי אותן חברות עסקיות. השחקנים הקיימים בשוק הטלוויזיה, ובראשם yes ו-HOT, תקפו החריפות את המלצות אלו כיוון שלטענתן הן יוצרות הפרדה ברורה בין המחויבויות המוטלות עליהן לבין המחויבויות המוטלות על שחקנים חדשים שיכנסו לשוק. עורכת דין מי-טל גרייבר-שוורץ, הפנתה אצבע מאשימה כלפי החלטת הוועדה לחייב בתשלום עמודי אינטרנט. לטענתה עמודים חשובים יאלצו לעמוד בחסות השוק הכלכלי, ורובם עלולים להפסיק ולהתקיים. אלא שאין בהמלצות הוועדה כל המלצה לחייב עמודי אינטרנט בתשלום, כך שלא ברור מקורה של ביקורת זו.
סכר נחל תנינים
נינה פינטו אבקסיס
נינה פינטו-אבקסיס (1971 – 22 ביולי 2019) הייתה חוקרת פולקלור והומור ועמיתת הוראה במרכז לחקר הלאדינו באוניברסיטת בר-אילן. מחקריה מתמקדים בלשון החכיתיה ובתרבותם של יהודי צפון מרוקו. כלת לשנת תשע"ה ופרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת ה'תשע"ח.
ביוגרפיה.
נינה פינטו-אבקסיס נולדה וגדלה באשקלון, למשפחה דוברת חכיתיה, שמוצאה מטיטואן בצפון מרוקו. אביה היה מהנדס בניין ואמה פקידה בבנק. בעלת תואר ראשון ותואר מוסמך בספרות עברית מהאוניברסיטה העברית. במקביל ללימודיה ניהלה קריירה תקשורתית, במסגרתה בשנים 1996-1995 כתבה והגישה את תוכנית הרדיו לספרות "קראתי ספר" ברשת א' של קול ישראל ובהמשך שימשה ככתבת לענייני משטרה בעיתון "הארץ".
בשנים 2001–2008 הייתה מרצה במחלקה לספרות עם ישראל ולימודי הבעה עברית במכללה האקדמית אשקלון. היא כתבה את עבודת הדוקטורט בחוג לספרות עברית ופולקלור יהודי והשוואתי באוניברסיטה העברית, בהנחייתם של פרופ' גלית חזן רוקם ופרופ' יעקב בן טולילה, בנושא "הומור בכינוים בקרב יהודי טיטואן דוברי החכיתיה: זהות פרטית מול זהות קולקטיבית". בעד מחקר זה זכתה לפרס ע"ש רפאל פטאי מן האוניברסיטה העברית ובפרס מכון בן צבי לעבודת דוקטור. החל בשנת 2009 לימדה במרכז "סלטי" לחקר הלאדינו במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן קורסים בתחום הפולקלור, והחל בשנת 2012 הייתה עמיתת מחקר במרכז. בנוסף, לימדה קורסים והייתה מרכזת הוראה בספרות עברית ובלימודי תרבות לתואר מוסמך באוניברסיטה הפתוחה.
תחום התמחותה העיקרי של פינטו-אבקסיס היה חקר הפולקלור והלשון של יהודי מרוקו הספרדית, תוך בחינת הווי חייהם במדינות המקור ועד למשברי הזהות עם הגירתם ממקור מוצאם. היא תרמה להנכחתה של החכיתיה בישראל והייתה אחת החוקרות היחידות בתחום זה. תחומי מחקר נוספים שבהם עסקה הם הפולקלור ההומוריסטי הנהוג בקרב ערביי ישראל וסיפורי החיים של דוברי לאדינו ובהם ניצולי שואה מיוון. החל ב-2015 כיהנה כיועצת למועצת הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
בשנת 2014 הוציאה לאור את ספרה, "הטווס, המגוהץ וחצי האישה: כינויים הומור ופולקלור בשיח היום-יום של יהודי טיטואן דוברי החכיתיה". הספר הוא מחקר מקיף אודות יהודי צפון מרוקו, שבתוך כך מציג את נסיבות היווצרותו של הומור אתני בעל סממנים מקומיים ייחודיים וסממנים אוניברסליים, תוך התמקדות בלשון ותרבות החכיתיה של יהודי טיטואן. החכיתיה היא הניב של לאדינו שדברו צאצאי מגורשי ספרד בצפון מרוקו, אותה דוברים מספר אלפי יהודים הפזורים בישראל, בדרום אמריקה ובארצות המערב. במסגרת המחקר תיעדה פינטו אבקסיס מסורות אוראליות רבות, ובכך תרמה לשימור לשון ותרבות החכיתיה, שהן בתהליכי היעלמות עקב התפזרות הקהילות דוברות החכיתיה ותהליך רה-היספניזציה שהחל בקרבן עוד במאה ה-19 (במסגרתו יהודים רבים זנחו או הצניעו את השימוש בחכיתיה לטובת הספרדית המודרנית). על כתיבת ספר זה, זכתה פינטו אבקסיס בפרס בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח לשנת תשע"ה.
בשנת 2017 זכתה פינטו-אבקסיס בפרס ראש הממשלה לסופרים עבור ספרה "סיפוריים אינטימיים". על בסיס הספר, נכתבה הצגה סיפוריים אינטימיים שמוצגת בתיאטרון הבימה. הסיפורים עוסקים באשה צעירה, החל מילדותה ונעוריה באשקלון, אהבותיה הראשונות ובהמשך נישואים ובהורות ובאבל והתמודדות עם מחלת הסרטן של אמה.
בעקבות גילוי סרטן במערכת העיכול, כתבה פינטו-אבקסיס קובץ סיפורים "מחר אני הולכת" שמספר על התמודדות עם הסרטן.
פינטו-אבקסיס הייתה נשואה, אם לשניים והתגוררה בתל אביב.
פינטו-אבקסיס נפטרה ביולי 2019, לאחר מאבק ממושך, במחלת הסרטן.
מיילן