כמושל טרנסניסטריה, אלקסיאנו ארגן גטאות שנקראו "קולוניות" ומחנות ריכוז, ביניהם ופניארקה, ברזובקה וכו' - שאליהם נשלחו יהודים ו כ-25,000 צוענים מרומניה.
הצו 23 מ-11 בנובמבר 1941 הפך בפועל את היהודים שבטרנסניסטריה לעבדים של השלטונות הרומניים. הם צוו לשרת את השלטונות (המנהל, הז'נדרמריה, הצבא, הנהלת החוות החקלאיות וכו') בכל דבר (בעיקר עבודות כפייה) והוגבלו לתחומי הגטאות תחת השגחה מתמדת. צוין שכל יהודי שיעזוב את הגיטו ""ייחשב למרגל" ויוצא להורג.
בין ספטמבר 1941 - ובין סוף שנת 1942 כ-150,000-170,000 יהודים מבוקובינה וחבל דורוחוי ומבסרביה גורשו על ידי שלטון המרשל אנטונסקו לטרנסניסטריה. באזור זה שני שלישים מתו בתנאי רעב וצמא, כפור, מגיפות גדולות והוצאות להורג על ידי ז'נדרמים וחיילים. לפי הוראתו של אלקסיאנו יהודים ומיעוט של צוענים - כולל נשים, זקנים וילדים - נגררו לצעידות עד למותם בערבות קפואות. מתוך היהודים המגורשים נותרו בחיים שליש. בנוסף מתו כ-180,000 מתוך כ-200,000 יהודים מטרנסניסטריה עצמה.
אלקסיאנו נתן הוראות לשליחת יהודים לעבודות פרך ("לכל תושבי אודסה בין גיל 16–60"), תחת איום גירושם למחנות (הצו מס. 26 משנת 1941).
באמצעות הצו מס.35 מ-2 בינואר 1942 הורה אלקסיאנו על גירוש כל יהודי אודסה לאזור ברזובקה, שבו הם נטבחו.
בשנת 1943 הזמין אלקסיאנו לאודסה ולטרנסניסטריה כמה מראשי הכנסייה האורתודוקסית הרומנית ממחוזות שונים - וביניהם המטרופוליט ניקולאיה בלן של טרנסילבניה וויסריון לופו, המטרופוליט החדש של טרנסניסטריה, נציגי הכנסייה הרומית-קתולית ויוונית-קתולית, יחד עם הציר של הותיקן, אנדראה קאסולו ונציגים דיפלומטיים של שווייץ (רנה דה וק), של משטר וישי (פול מוראן), איטליה, בולגריה ושל הצלב האדום הבינלאומי. לפי המקורות הרשמיים הרומנים דאז, אלקסיאנו ניסה להזמין גם את הרב הראשי של רומניה אלכסנדרו שפרן, אך הלה דחה את ההזמנה. במהלך שלושת שבועות הביקור התרשמו האורחים מ"שיקום" אזור טרנסניסטריה תחת הנהגתו. הם ביקרו גם מקומות שבהם נמצאו מגורשים יהודים ויהודים מקומיים כדי לעמוד על מצבם. על הביקור הופק סרט תעמולה " Au nom de la croix et dela charité" (בשם הצלב והנדיבות).
מאחר שלפי הערכתו של אלקסיאנו טרנסניסטריה שגשגה מאוד תחת הנהגתו, נשלחו ממנה משלוחי סיוע במזון לאזורים מוכי רעב ביוון, בטרנסילבניה ובצרפת (כולל לאנשי הסגל של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בורדו).
על פעולות הומניטריות אלה קיבל אלקסיאנו באותה שנה עיטור ודיפלומה מהאפיפיור פיוס השנים-עשר.
בשם הדת הנוצרית אורתודוקסית ניסה אלקסיאנו להשיג שיתוף פעולה בין שלטונות הכיבוש הרומנים והאוכלוסייה האוקראינית והרוסית המקומית.
לגבי היהודים שרוכזו בטרנסניסטריה ושמספרם כבר הידלדל בצורה משמעותית, קיווה אלקסיאנו עוד משנת 1941 ש"פתרונם הסופי" יושג על ידי מסירתם לידי הגרמנים ששלטו באופן ישיר מעבר לנהר בוג. בהתאם להסכמי טיגינה בין אנטונסקו ובין גרמניה. בסופו של דבר הגרמנים דחו את ניסיונות רומניה לגרש את היהודים לתחומם מעבר לבוג כשבעיניהם היו אלה צעדים לא מסודרים, כרוכים בסכנת מגפה, ולא תואמים בדיוק את התוכניות שלהם בנוגע להשמדת היהודים.
ב-26 בינואר 1944 אלקסיאנו הוחלף בתפקיד על ידי הגנרל גאורגה פוטופיאנו.
ב-5 בפברואר 1944 העניקה "האוניברסיטה החדשה" של אודסה לאלקאסינו את התואר דוקטור לשם כבוד ואת התואר "יקיר העיר אודסה".
משפטו בשנת 1946.
אלקסיאנו נעצר באוגוסט 1944 ונשלח למשמורת במוסקבה, יחד עם המרשל אנטונסקו, מיכאי אנטונסקו ומנהיגים אחרים של המשטר הצבאי-הפאשיסטי. מאוחר יותר, לפי מקורות אחדים הוא נשפט על ידי פורום משפטי של הסובייט המקומי באודסה שמצא אותו זכאי. בהמשך הוא נמסר לשלטונות הרומנים באפריל 1946, נשפט ונידון בגין פשעים והוצא להורג ב-1 ביוני 1946 בבית הסוהר ז'ילאבה. מילותיו האחרונות, היו, לפי עדויות אחדות:
"אני מאחל לאומה הרומנית שתגשים ותשיג את כל האידיאלים שלמענם אני נופל היום". יחד איתו הוצאו להורג יון אנטונסקו, סגנו, הפרופסור מיכאי אנטונסקו, והגנרל קונסטנטין (פיקי) וסיליו.
סעיפי האישום ופסקי הדין היו כדלקמן:
גאורגה אלקסיאנו היה נשוי עד שנת 1942 לאמאריליס מלניה לבית שטפנסקו (1901 - 1988) והיו לו שלושה ילדים: אואנה (1986-1926), שרבאן (נולד ב-1927), עו"ד במקצועו, ודינו (נולד ב-1934).
בשנת 1940 כשעקב רעידת אדמה נהרס בית הספר שבו למד בכפר הולדתו אלקסיאנו תרם 25,000 ליי לצורך שיקומו. בשנת 1943 תרם לצורך שיקום הגדר של הכנסייה ע"ש ניקולאיה הקדוש ואחוזת הקבר של משפחתו בכפר.
מורשתו.
ב-5 בדצמבר 2006, על סמך ההליכים למשפט חוזר שהתחילו לבקשת בנו של אלקסיאנו, עו"ד סורין שרבאן אלקסיאנו, בית המשפט לערעורים בבוקרשט זיכה את גאורגה אלקסיאנו חלקית מהאשמה בנוגע להשתתפות רומניה במלחמה נגד ברית המועצות ("פשעים נגד השלום"), והשאירה על כנן את כל שאר האשמות, כולל את גזר דין המוות.
בעקבות עירעור הפרקליטות נגד זיכוי חלקי זה, התנהל משפט חוזר וב-6 במאי 2008 שופטי בית המשפט העליון של רומניה דחו סופית את הבקשה לשינוי גזר הדין משנת 1946.
הבן של אלקסיאנו, בשנות ה-80 לחייו, נשאר בעמדתו המכחישה את השואה בטרנסניסטריה ובכלל. הוא פרסם ספרי ביוגרפיה על אביו תחת הכותרות "דפים מחיי אבי" (2007, קישינב) ו"גאורגה אלקסיאנו - מונוגרפיה. טרנסניסטריה - פרק בהיסטוריה של האנושיות הרומנית".(הוצאת ורמיה, בוקרשט).
לזכות אביו השתמש הבן של אלקסיאנו במילות הוקרה שנויות במחלוקת שהביעו הרבנים אלכסנדר שפרן ומשה כרמלי-וינברגר כשבערוב ימיהם ביקרו ברומניה.
אולם בספר זכרונותיו "אוד מוצל מאש", הרב אלכסנדרו שפרן מזכיר שאלקסיאנו, "המפורסם באכזריותו", "התנגד לכל ניסיון ...לעזור למגורשים".
תרגומים.
תרגם מצרפתית ספרו של ש. ז'יד - "כלכלה פוליטית" ב-2 כרכים (1925-1924), "ההיסטוריה של הדוקטרינות הכלכליות" מאת ש. ז'יד וש. ריסט (1926)
קישורים חיצוניים.
Richard Levy "Antisemitism: a Historical Encyclopedia of Prejudice and Persecution" 2005 ABC_CLIOע' 619
נועם גרשוני
נועם גרשוני (נולד ב-30 בינואר 1983) הוא ספורטאי פאראלימפי ישראלי, אלוף פאראלימפי (לונדון 2012) והיה מדורג שני בעולם בטניס נכים בדרגת הנכות הגבוהה. בעבר טייס מסוק קרב.
ב-2018 השיא משואה בטקס יום העצמאות בהר הרצל.
ביוגרפיה.
גרשוני, בנם של פנינה ומשה, נולד בכפר סבא, למד בבית ספר יסודי בן-גוריון, בחטיבת הביניים בר-לב ובתיכון כצנלסון בעיר. הוא ניגן בחצוצרה בקונסרבטוריון ובתזמורת הייצוגית העירונית.
בצה"ל שירת כטייס מסוק קרב AH-64 אפאצ'י בטייסת 190 של חיל האוויר. במלחמת לבנון השנייה נפצע קשה בהתנגשות מסוקים שבה נהרג רב-סרן וסבל משברים מרובים ופציעות בארבע הגפיים. אחרי שיקום רפואי הצטרף לבית הלוחם תל אביב והחל להתאמן בטניס כיסאות גלגלים. מלבד הטניס, מתנדב גרשוני בהוסטל "מקום אחר" בתל אביב ומלמד בני נוער מתמטיקה.
הישגים בספורט.
בדצמבר 2010 זכה בגמר טורניר בינלאומי בצ'כיה לטניס כיסאות גלגלים. באותו טורניר זכה גם בתחרות הזוגות עם נציג צרפת. אחרי תחרות זו דורג 29 בעולם.
בספטמבר 2011 העפיל לגמר אליפות ארצות הברית.
בנובמבר 2011 זכה בגמר תחרות המאסטרס בבלגיה, אליה מוזמנים ארבעת השחקנים הטובים בעולם. מדובר בפעם הראשונה ששחקן ישראלי העפיל לגמר היחידים בתחרות.
בינואר 2012 זכה בגמר האליפות הפתוחה של סידני אוסטרליה בטניס בכיסאות גלגלים, לאחר שגבר על המדורג מספר שתיים בעולם דייוויד וגנר.
באפריל 2012 גבר על האלוף הפאראלימפי של משחקי 2008 פיטר נורפוק וזכה בטורניר פנסקולה בפלורידה.
במאי 2012 העפיל עם שרגא ויינברג לשלב חצי הגמר בתחרות זוגות, במסגרת הטורניר הבינלאומי ביפן לטניס כיסאות גלגלים.
ב-1 ביולי 2012 זכה באליפות צרפת הפתוחה, ובזוגות זכה במקום השני יחד עם בועז קרמר.
השתתף בנבחרת הישראלית למשחקים הפאראלימפים 2012. הוא התחרה בקטגוריית הקוואד וזכה במדליית זהב בטורניר היחידים ובמדליית ארד בטורניר הזוגות יחד עם שרגא ויינברג.
במרץ 2022 הוביל את נבחרת ישראל בטניס בכיסאות גלגלים לניצחון על דרום קוריאה ובמוקדמות אליפות העולם באנטליה, טורקיה.
נסים סרוסי
נחום גבריאלי
נחום גבריאלי (גבריאלוביץ) (23 בספטמבר 1899 – 2 ביוני 1964) היה מחנך, סופר, מנהל הסמינר ע"ש לוינסקי בתל אביב, מפקח מחוז תל אביב ויושב ראש המזכירות הפדגוגית לחינוך היסודי ולהכשרת מורים והשתלמותם.
ביוגרפיה.
גבריאלי, בן הרוקח שאול -בנימין גבריאלוביץ, נולד ב-1899 בירושלים, למשפחת רבנים ורוקחים ידועה. היה בן הדור השישי מגבריאל משטוקליישקבר שעלה לארץ בעליית תלמידי הגר"א. בילדותו למד תלמוד תורה ובישיבת עץ חיים, ולאחר מכן בסמינר למורים של "עזרה". במלחמת העולם הראשונה עבד תחילה כפועל חקלאי בעמק יזרעאל, ואחר-כך שירת בצבא העות'מאני. בתום שירותו המשיך בלימודיו בבית המדרש למורים העברי תחת הנהלתו של דוד ילין, וסיים בשנת תר"פ.
בשנת 1920 הורה בבית הספר היסודי בטבריה, ובשנים 1922–1923 השתלם בפדגוגיה באוניברסיטאות ברלין ולייפציג.
בשנים 1924–1933 הורה בבית הספר העממי א' בחיפה, ולאחר מכן הורה מתודיקה של חשבון בסמינר לוינסקי בתל אביב.
בין השנים 1933–1935 ניהל את המכינות בבית הספר הריאלי בחיפה, ובין השנים 1940–1953 ניהל לסירוגין את סמינר לוינסקי.