בנובמבר 1918 הוקמה "מפלגת אל-ופד". מפלגה זו הייתה ממשיכת דרכה של "מפלגת האומה", מפלגה שייצגה את משנתו של אחמד לוטפי א-סייד ודברה על הנאמנות למולדת המצרית. בשנים הראשונות לארגונה, הושפעה המפלגה מאירועי המלחמה וניכר היה שהיא מהווה גורם המקשר בין הדור הישן לבין הדור הצעיר שכבר היה מספיק מבוגר להעריך את פועלו של זע'לול. האטרקציה והכוח של מפלגה זו נבעו לא מעט מאישיותו של זע'לול ומעבר לכך המפלגה הצליחה מעצם ייצוגה קבוצות רבות בחברה המצרית. החוקה הראשונה של מפלגת הוופד הצהירה שה"וופד שואבת את כוחה מתוך רצונם של האנשים במצרים להביע עצמם, אם ישירות או אם באמצעות נציגיהם וזאת אל מול הגופים הפועלים". הבריטים אפשרו לבסוף יציאה של משלחת מצרית ממשלתית ללונדון, אך רק לא בראשות זע'לול והוופד. נציגי הוופד ראו בכך התערבות ותחבולה לא ראויה של בריטניה בניסיונותיהם להציג את הבקשות של מצרים, וכעת החלו להחריף היחסים בין אנשי הוופד לבין השלטונות הבריטיים. זע'לול ואנשיו הוזהרו שבמידה ויפעלו אל מול הפרוטקטורט פעילותם עלולה להיפגע, אנשי הוופד לא אהבו את האיום שהושמע כלפיהם וניסו להתלונן על כך בפנייה לראש הממשלה הבריטי לויד ג'ורג', אך זה לא עזר. המשטר הצבאי הבריטי היה נחוש ברצונו למנוע את פעילות הוופד וכתוצאה מכך, ב-8.3.1919 הוחלט על מעצר של זע'לול ושותפיו לופד והגלייתם לאי מלטה. עוד לפני שהוחלט על מעצרם הכירו זע'לול ואנשיו באפשרות שדבר מסוג זה עלול לקרות, ולכן הם ארגנו לעצמם קבוצה של מחליפים ותומכים למקרה שמעצר ייצא לפועל. זע'לול הצליח להשיג לעצמו מעגל נרחב של תומכים וכוחו ניכר באזורים נרחבים במצרים. ההחלטה להגלות את זע'לול והאחרים הספיקה ללאומים המצריים על מנת להביע את התנגדותם לנעשה והובילה אותם להתחיל במחאה המונית הידועה במצרים כמאורעות 1919 או "מהפכת 1919".
מאורעות אלו כללו שורה של אירועים אלימים והתפרעויות בקהיר, אלכסנדריה וערים מרכזיות נוספות כמו גם פגיעה בתשתיות ואף פגיעה בחיי אדם בריטים. הנציב וינגייט שהה באותו הזמן בלונדון, אך האירועים חייבו את תגובתם של ראש הממשלה הבריטי לויד ג'ורג' ושר החוץ שלו ארתור ג'יימס בלפור. אלה החליטו על מינויו של הגנרל אדמונד אלנבי לנציב העליון במצרים על מנת שישיב את השקט לאזור. בנוסף על כך הסיר בלפור את התנגדותו לשילובו של זע'לול במשא ומתן עתידי אל מול מצרים וזה שוחרר מגלותו ופנה לפעילות בפריז.
חרף השאיפה הבריטית להפסקת האלימות, זו לא פסקה והאירועים הקשים נמשכו, הבריטים שלחו למצרים ועדת חקירה לבדיקת האירועים ובראשה עמד הלורד מילנר. ועדה זו שהתה במצרים למשך שלושה חודשים ואחת מהמסקנות הבולטות אליהן היא הגיעה, שעל אף ישיבתו בפריז, לא ניתן להגיע להסכם עם המצרים ללא נוכחותו של זע'לול. המשלחת בראשות מילנר הבינה את הצורך לדיון עם זע'לול ואנשיו, ולכן ארגנה מפגש עמו בלונדון בקיץ 1920. מילנר וזע'לול הגיעו לאיזשהו מסמך הבנות, שהשלטון הבריטי הודיע שהוא אינו מחייב אותו, לגבי ההכרה של בריטניה בחלק מזכויותיהם של המצרים. זע'לול האמין שהוופד מייצגים בצורה הטובה ביותר את דעת הקהל המצרית, ולכן אלו מצידם צריכים להאמין בופד ולאפשר למפלגה לפעול. זע'לול ותומכיו הגדירו את מטרתם והיא ששום דבר מלבד השגת עצמאות מלאה למצרים לא יספק אותם ועל מנת שזה יקרה, צריכים להתקיים שלושה תנאים: אחדות לאומית, ביטחון מלא בופד וגמישות פוליטית מצידו של הוופד.
השיחות בין זע'לול למילנר היה מאוד משמעותיות במסגרת התפתחותה של התנועה הלאומית. על פניו נראה היה שבקרב חברי הוופד שוררת הרמוניה, אך זע'לול חשש שקצב איטי של שיחות, כפי שהתקיים באותם ימים עלול לפעול לטובתה של בריטניה ולפגוע באחדותה של האומה. היו לו הסתייגויות לחלק מהעמדות שהוצגו בפניו והוא לא קבל את העמדה הפשרנית שקבלו על עצמם חלק מהמצרים. הוא טען שפשרנות עלולה לפגוע בנכונות הבריטית לקבל את עמדתה של מצרים. אפשר לומר שהשיחות בין מילנר לזע'לול חיזקו את מעמדו של השני כנציג בכיר של מצרים יחד עם ההכרה הבריטית למנהיגותו. השיחות הללו גרמו לפיצול בופד, שכן זע'לול הבין במהלכן את הצורך של מצרים להתפשר בחלק מעמדותיה, אך ככל שהשיחות התקדמו הוא הבין שלא ניתן יהיה להגיע לעצמאות מוחלטת ואפילו לא לעצמאות שלמה בעניינים פנימיים. זע'לול החל להבין שהאנשים סביבו, בתוך מפלגתו מוכנים להגיע לפשרות קיצוניות יותר מאלו שהוא רצה, אך המשיך בקיום השיחות, כאשר הוא ומילנר הגיעו לסוג של פשרה שדיברה על עצמאות פורמלית למצרים, בשעה שיחסים אנגלו-מצריים ימשיכו להתקיים כמו גם המשך נוכחות והשפעה מצד הבריטים בשלל נושאים כגון נוכחות צבא בריטי במצרים והשפעה כלכלית ושיפוטית על הנעשה במדינה. זע'לול לא התלהב יתר על המידה מההסכם אליו הגיעו והוא טען שעל מנת לאשר הסכם זה עליו לפנות לתושבי מצרים עצמה. לבסוף יצא זע'לול לצרפת עם הסכם הפשרה, שסך הכול כולל ויתורים מצד מילנר וכמעט ולא כולל שום התחייבות מצידו. זע'לול האמין שאם הוא יצליח לצייר עצמו כמנהיג הבלעדי והחזק מטעם המצרים, תהיה בידיו האפשרות להשיג תנאים טובים יותר. את עושי דבריו הוא שלח להתייעצויות במצרים, תוך זה שהוא מצרף להם מכתב סודי המופנה לתומכיו השונים בתוך מצרים. כאשר שב זע'לול הוא זכה לקבל פנים אוהדת ביותר, כזו שהראתה שלא מעט מצרים תומכים בו ורואים בו כמנהיגם. זע'לול נשא נאום ובו הגדיר את מטרת העל של כל שיחות עתידיות וזה סילוקו של משטר הפרוטקטורט ממצרים. לכך הוסיף זע'לול את הצורך להשיג עצמאות גם על הנעשה ביחסי החוץ וגם על הנעשה בתוך מצרים כמו גם הצורך שהוופד יוסמך לקדם את ענייניה של מצרים.
בעקבות התמשכות האירועים האלימים והשביתות במצרים החליט הנציב העליון אלנבי לקחת פיקוד על הנעשה במצרים, ויחד עם יועציו העביר אלנבי ללונדון את עמדתו שלפיה יש להכיר בעיקרון של עצמאות מצרים כי אם לא עלולה לפרוץ במצרים מהפכה רצינית. אלנבי החליט להזהיר את זע'לול ושמונה מחבריו לופד שלא ינסו להלהיט את היצרים בקרב האוכלוסייה המצרית. אלנבי אף קרא לזע'לול לצאת ולהפסיק לפעול מתוך קהיר. זע'לול ענה לו שמה שמניע אותו בפעילותו זה הרצון להוביל לעצמאותה של מצרים ואנשי מצרים מצפים ממנו לפעול ולהיאבק למענם, ולכן מלבד דרישה לכך מטעם האומה המצרית, דבר לא יגרום לו להפסיק את פעילותו. אלנבי ואנשי ממשל בריטים שונים הבינו את הכוח הציבורי הגדול בו מחזיק זע'לול. כתוצאה מכך הוחלט שוב לאסור ולהגלות את זע'לול מהמדינה, הפעם לאיי סיישל. אלנבי ניסה להגיע לאיזושהי פשרה ולנסות למנות ראש ממשלה שלא מתוך מפלגת הוופד. בצורה זו האמין אלנבי יתאפשר לבריטניה להכיר בעצמאותה של מצרים ולעזור לה ליצור את חוקת המדינה. עם זאת, ההחלטה להגלות את זע'לול לא נתקבלה בשתיקה על ידי האוכלוסייה המצרית. בערים הגדולות ואף באזורי הפרובינציה החלו התנגשויות אלימות אל מול המשטרה. מעבר לכך, אישים שונים שלאורך התקופה האחרונה לא הסכימו עם כל מעשיו של זע'לול ואף עזבו את הוופד, החליטו לחזור בהם ולהצטרף מחדש לפעילות במפלגה.
ב-28 בפברואר 1922 הכריזה בריטניה באופן חד צדדי על עצמאותה של מצרים תוך השארת אחריות והתערבות בריטית בארבעה נושאים: הבטחת ביטחון וחופש תנועתה של האימפריה הבריטית בתוך מצרים, ההגנה על מצרים מפני איומים מבחוץ תישאר בידיה של בריטניה, בריטניה תהיה אחראית על מעמדם של המיעוטים והזרים ומעמדה של סודאן יוסדר בשלב מאוחר יותר. כאשר בתקופה זו זע'לול נמצא עדיין בגלותו. הוא שב למצרים רק לאחר שנה וחצי ב-17 בספטמבר 1923. כאשר שב זע'לול למצרים הוא זכה פעם נוספת לקבלת פנים חמה מצד האוכלוסייה המצרית. אי הסדר ואי השקט שאפיינו את מצרים לאורך התקופה האחרונה כמעט ונעלמו. למצרים הייתה חוקה חדשה והמדינה נערכה לקראת קיומה של מערכת בחירות. מפלגת הוופד קבלה בחזרה את מנהיגה הגולה זע'לול והייתה יכולה להכין את עצמה ואת קמפיין הבחירות שלה. במהלך הבחירות הראשונות שנערכו במצרים העצמאית בינואר 1924 הצליחה מפלגת הוופד לסחוף אחריה חלקים גדולים מכלל אוכלוסייתה של מצרים. כאשר נספרו הקולות התברר הישגה הגדול של המפלגה והמנהיג העומד בראשה, המפלגה הוכיחה את אחדותה וכוחה והצליחה לזכות ברוב של 190 מתוך 214 המושבים בפרלמנט.
אפשר לראות בניצחונה הגדול של מפלגת הוופד תוצאה של מוטיבציה וההתלהבות, של קמפיין מוצלח ושל יכולת ארגון הראויה למופת, אבל אין ספק שלזע'לול עצמו היה חלק גדול בניצחון הוופד. כעת, זע'לול היה מודע וזהיר יותר להבדלים הקיימים בין הנפשות הפועלות במצרים ועשה הכול על מנת לא להגיד דברים שעלולים להישמע כמו התרסה כנגד המלך או כנגד בריטניה. ניכר היה שהאופי של זע'לול והפופולריות הרבה בה הוא זכה יאפשרו לו להתמודד עם המשימה הלא פשוטה המוטלת על כתפיו. זע'לול לאורך השנים הצטייר כדמות מאוד אנושית, אחד שיודע ליהנות מהחיים ואחד שיודע לקחת סיכונים, אך מבלי לאבד את הראש. נראה היה שזע'לול הוא האיש המתאים לפעול למען מצרים. ביתו ובני משפחתו מייצגים כראוי את האומה המצרית וזע'לול תמיד השתדל לדבר בשפה שתתאים לכלל האזרחים. ב-27 בינואר 1924 המלך פואד הראשון הטיל על סעד זע'לול את מלאכת הרכבת הממשלה.
כהונתו כראש ממשלת מצרים.