ב-1998 התקבלה איב ללימודים גבוהים בפקולטה למתמטיקה שבטכניון. במהלך הלימודים למדה גם גרמנית, והייתה חברה בנבחרת האתלטיקה הקלה. במהלך לימודיה לתואר הראשון החלה להתעניין בתחומי הקולנוע והתיאטרון והרבתה לקרוא בנושא. בסופו של דבר נשרה מהלימודים לפני שסיימה את התואר, ועברה להתגורר בירושלים.
קריירה.
בשנת 2004 החלה ללמוד בימוי קולנוע וטלוויזיה במכללת הדסה בירושלים.
בתקופת הלימודים הפיקה וביימה סרטים קצרים, בהם Color Correction (2005), עליו זכתה בפרס על בימוי קולנוע מטעם קרן שרת אמריקה ישראל; הסרט השתתף בפסטיבל לסרטי וידאו Platforma '06 באתונה.
במסגרת לימודי קולנוע השתתפה בשיעורי משחק בהנחייתה של יוספה אבן-שושן, אשר מאוד עודדה אותה להתמקד במשחק מקצועי, וליהקה אותה לתפקיד ראשי בסרט הקצר "ג'וניור" של יוסי אסנפי (2006). הסרט היה מועמד לפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל חיפה ובפסטיבל הקולנוע ירושלים.
עם תום לימודי קולנוע עברה איב לתל אביב, והצטרפה לצוות אימפרו – הסטודיו למשחק מול מצלמה של אבי מלכה. בסטודיו עבדה כעוזרת במאי ומפיקה בפועל בסרטים העלילתיים שצולמו בבית ספר, לצד אנשי מקצוע מתחום הבימוי לתיאטרון ולקולנוע: אילן מוסקוביץ', מיטקו בוזקוב ועוד. בנוסף למדה משחק מול מצלמה בסדנאות ערב.
בשנת 2008 איב הצטרפה לצוות פעלולני הקולנוע "Stunt Academy" בניהולו של דמיטרי אוסמולובסקי. במסגרת הפרויקט השתתפה בפרסומות וסרטי קולנוע וטלוויזיה רבים, בין היתר: סרטו של דני לרנר "קירות" (2009), הסדרה התקופתית The Promise של ערוץ 4 הבריטי שצולמה בארץ, שם שיחקה פלמ"חניקית (2010); בסדרות הפעולה "הבורר" (2013) ו"אחת אפס אפס"; הייתה כפילתה של קלייר דאנס בדרמת הטלוויזיה "הומלנד" של רשת פוקס בפרקים שצולמו בארץ (2011) ועוד. בשנת 2014 עזבה את התחום.
ב-2010–2011 עבדה בתיאטרון גשר כעוזרת במאי, בין היתר לצד יבגני אריה בהצגה "סונאטת קרויצר".
משנת 2013 עבדה עם איגור ברזין בתיאטרון מלנקי בתחום הפקות וידאו בתיאטרון.
בנוסף ביימה והפיקה סרטים קצרים, קליפים מוזיקליים ועוד.
משחק בקולנוע ובטלוויזיה.
בשנת 2010 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "בלו נטלי" ששודרה בערוץ Yes Drama HD. על תפקיד זה הייתה מועמדת פעמיים לפרס שחקנית השנה בטלוויזיה הישראלית - 2011 ו - 2013.
בשנים 2011–2012 שיחקה בהצגה המבוססת על המחזה "דון ז'ואן", בבימוי של אלכסנדר מורפוב בתיאטרון גשר, שם גילמה את דמותה של דונה אנה.
לאחר מכן לקחה חלק בתפקידים שונים במשחק לקולנוע ולטלוויזיה. בין התפקידים הבולטים:
הצטלמה בפרסומות וקליפים ובפרויקטים שונים של אמני צילום סטילס.
ב-2020 היא כיכבה בסרט הדרמה דובר העברית ורוסית של הבמאית רותי פריבר "אסיה", לצדה של שירה האס. השתיים זכו בפרסי אופיר לשחקנית הראשית ושחקנית המשנה הטובות ביותר.
חיים אישיים.
מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה, הצלם נמרוד גולן. להם שני ילדים.
פילמוגרפיה.
משחק בקולנוע
משחק בטלוויזיה
משחק בסרטים קצרים
משחק בתיאטרון
דיבוב
משחק בקליפים
דוגמנית בצילום אומנותי
פעלולנית בקולנוע ובטלוויזיה
בימוי.
בימוי קליפים
בימוי סרטים קצרים
מריון דנהוף
מַריוֹן הֶדָה אילזֶה, הרוזנת דֶנהוֹף (בגרמנית: Marion Hedda Ilse Gräfin Dönhoff; 2 בדצמבר 1909 – 11 במרץ 2002) הייתה עיתונאית וסופרת גרמנייה פורה, מהחשובות והמשפיעות בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה. רוזנת, שהייתה העורכת הראשית של "די צייט" והמוציאה לאור שלו במשך שנים רבות. ממשתתפי קשר ה-20 ביולי, כנגד היטלר.
ביוגרפיה.
דנהוף נולדה ב-1909, בטירה בקויטיינן שבפרוסיה המזרחית, הקיסרות הגרמנית (כיום קויטז'ני, צפון פולין; 19 ק"מ דרומית-מזרחית לקלינינגרד). היא הייתה הבת הצעירה מתוך שבעה ילדים, במשפחת אצולה גרמנית. אביה, הרוזן אוגוסט קרל פון דנהוף (1845–1920) היה דיפלומט, חבר בית הלורדים הפרוסי וחבר הפרלמנט הגרמני. אימה, מריה (1869–1940), הייתה בת אצולה אף היא (משפחת פון לפל), מנשות חצרה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה אשת וילהלם השני, קיסר גרמניה. האב נפטר כשדנהוף הייתה בת עשר בלבד. את לימודי התיכון היא החלה בפנימייה לנערות בברלין, אך התמרדה כנגד המשמעת הנוקשה שם והועברה כעבור שנתיים לבית ספר תיכון לנערים, בפוטסדם, שם הייתה הנערה היחידה.
דנהוף נתקלה בנאצים כבר ב-1931, עם תחילת תקופת לימודיה לתואר ראשון (כלכלה), באוניברסיטת פרנקפורט, והם הדביקו לה את הכינוי "הרוזנת האדומה", בין השאר עקב השתתפותה בעצרות של סטודנטים קומוניסטים. ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, היא העדיפה לעזוב את מולדתה והמשיכה את לימודיה באוניברסיטת בזל, בשווייץ. היא סיימה שם דוקטורט, ב-1935, כאשר תוכנית הדוקטורט המקורית שלה הייתה על קרל מרקס, אף כי בסופו של דבר שינתה את הנושא. ב-1938 חזרה דנהוף לאחוזת המשפחה בגרמניה, ושם היא העבירה את כל שנות המלחמה.
ב-1944 הייתה אחת המשתתפות הזוטרות בקשר כנגד היטלר, נחקרה על ידי הגסטאפו, אך הצליחה להטעות את חוקריה בנוגע להשתתפותה, ולהינצל מגורלם של מרבית הקושרים האחרים. גורלו של בן דודה היינריך פון לנדורף לעומת זאת, לא שפר כל כך ודבר השתתפותו בקשר נחשף על ידי הגסטפו והוא נתלה.
בינואר 1945, עם התקרבות כוחות הכיבוש הסובייטים ברחה דנהוף מאחוזתה על גבו של אחד מסוסיה, נדדה על פני מזרח גרמניה במשך שבעה שבועות, עד שהגיעה ולאחר מכן השתקעה בהמבורג. לימים, היא תיארה את מסעה זה באחד מספריה ("שמות שאיש איננו זוכר יותר" - 1962).
עיתונאית וסופרת.
ב-1946, כשנה לאחר שהגיעה להמבורג היא הצטרפה כעורכת פוליטית לשבועון החדש שהקימו גרד בוצריוס ואחרים, "די צייט", עמו היא עתידה הייתה להמשיך במשך 55 השנים שלאחר מכן, עד יום מותה. דנהוף הייתה שמאלית בדעותיה, בייחוד יחסית לשבועון ולעורכו הראשי דאז ריכרד טונגל, השמרן בדרך כלל. ב-1955, עם עזיבתו של טונגל, פנה השבועון קצת יותר שמאלה ודנהוף מונתה לסגנית העורך הראשי, תחת יוזף מולר - מרין. ב-1968 היא הפכה לעורכת ראשית ומ-1972 עד 2002 כיהנה בתפקיד המוציאה לאור של השבועון (חלק מהתקופה יחד עם הקנצלר לשעבר הלמוט שמידט ובשנתיים האחרונות במשותף גם עם יוזף יופה). במשך כל שנותיה בשבועון דאגה דנהוף לשמור עליו במרכז המפה הפוליטית, כאשר כל התנודות, שמאלה או ימינה מזעריות לכל היותר.
דנהוף לא נישאה מעולם.
פרסים ותוארי כבוד שקיבלה.
בנוסף לרשימת פרסים זו, דנהוף קיבלה מספר תוארי דוקטור לשם כבוד, ביניהם מאוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון (1988), מאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק (1982), מאוניברסיטת ברמינגהאם ואוניברסיטת קלינינגרד (1999), ועוד.
ב-1992 התגלה ונקרא על שמה אסטרואיד חדש
לאחר מותה.
דנהוף נפטרה ב-2002. את כל ירושתה היא הקדישה להקמת קרן, המעניקה מדי שנה מאז 2003 את "פרס מריון דנהוף", לקידום היחסים וההשלמה בין העמים. בין הזוכים עד כה היו דזמונד טוטו - 2007, מיכאיל גורבצ'וב - 2010, ועוד.
ב-2009 הנפיקה ממשלת גרמניה מטבע זיכרון מיוחד, בן עשרה יורו, וכן בול דואר, לכבוד יום הולדתה המאה. בנוסף לכך, לא פחות מתשעה בתי ספר שונים, בגרמניה ובפולין, קרויים על שמה ונכתבו עליה מספר ביוגרפיות, חלקן יצאו לאור עוד בימי חייה ורובן לאחר פטירתה.
ספריה.
בנוסף ליותר מעשרים ספרים שכתבה בגרמנית, ושחלקם תורגמו גם לשפות אחרות, היא כתבה את ההקדמה לספר
"Jews In Germany From Roman Times To The Weimar Republic", מאת נחום גידל, שיצא לאור בהוצאת ברטלסמן ב-1988 ופעם נוספת בהוצאת קונמן ב-1998.
למתנדבים בעם
למתנדבים בעם הוא שיר מאת המשורר חיים נחמן ביאליק, אשר חובר בזמן ששהה בעיר אודסה בשנת תר"ס (1899–1900).
השיר נתפס בציבור בעיקר כעוסק בהתעוררות רעיונית ומעשית שדרושה למאבקה של התנועה הציונית על כינון ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. הוא נחשב בשל כך לחלק ממסכת היצירה הציונית, והוא הוקרא והושר בטקסים חגיגיים ביישוב היהודי החדש.
כשמו של השיר נקראה לפחות קבוצת חלוצים וחלוצות אחת, אשר חבריה היו ממייסדי קבוצת קריית ענבים בתקופת העלייה השלישית.
חלקים מהשיר הולחנו על ידי המוזיקאים משה לב ואברהם צבי אידלזון, אשר לחנו זכה לביצועים רבים במאה ה-20 וה-21.
תכנים ואמירות.