במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, נצבעו רבים מבתים אלו בצבע "אפור ספינות-קרב" (גוון אפור שמשמש כצבע הסוואה לצביעת אוניות מערכה) שממנו נותרו עודפים בפחיות צבע של הצי האמריקאי. כ-16 אלף בתים נוספים נהרסו, וברבים מהם הוסר ונהרס העיצוב הוויקטוריאני, שהוחלף בציפוי של נייר זפת, לבנים, סטוקו או ציפוי מעטפת אלומיניום.
בשנת 1963 החל האמן בן סן פרנסיסקו בוץ' קרדום (Butch Kardum) לערוך ניסויים בשילוב של צבעי כחול וירוק עזים, ולהשתמש בצבעים שנוצרו לצביעת חזית ביתו הוויקטוריאני, העשוי בסגנון אדריכלות איטליאנטית (Italianate). היו שהביעו ביקורת שלילית כלפי עיצוב ביתו, אך היו משכניו שהחלו להעתיק את הצבעים הבוהקים שיצר לבתיהם. קרדום היה למעצב בצבע, והוא ועמיתיו אמני הצבע, לרבות טוני קטלטיץ' (Tony Cataletich), בוב באקנר (Bob Buckner) וג'ייזון וונדרס (Jazon Wonders), החלו לצבוע עשרות בתים אפורים ברחבי העיר, לכדי "גברות מצובעות". תנועה זו שקמה התקראה "תנועת אמני הצבע" (ה"קולוריסטים" - colorist movement), ועד שנות ה-70 השפעתה ניכרה כבר ברחובות שלמים ובשכונות שלמות, שצבעו את בתיהם לפיה. תהליך זה מתקיים עד היום בסן פרנסיסקו.
אחת מקבוצות בתי "הגברות המצובעות" הידועים ביותר היא שורת הבתים הוויקטוריאניים ברחוב שטיינר, בתים 710–722, הניצבים אל מול פארק כיכר אלאמו בסן פרנסיסקו. לעיתים זוכה שורה זו של בתים לכינוי "שורת הגלויות" (Postcard Row), או "שבע האחיות" (Seven Sisters), מאחר שמדובר בשדרה של שבעה בתים בעלי מתאר דומה. בתים אלו נבנו בין 1892 ל-1896 על ידי מתיו קוואנאו (Matthew Kavanaugh), שגר באחוזה ברחוב שטיינר 722, אחוזה שנבנתה ב-1892. קטע בתים זה מופיע לעיתים קרובות בתצלומים שיווקיים של העיר ושל אתרי העניין שבה, ובייצוגיה בתרבות, וניתן למנות כ-70 סרטים, תוכניות טלוויזיה ופרסומות שבהן שדרה זו מכבבת, לרבות פתיח תוכנית הטלוויזיה "צער גידול בנות", שמתרחשת בסן פרנסיסקו.
ב-2010 הוצעה למכירה האחוזה שברחוב שטיינר 722, במחיר 3,999,999$, הצעת מכירה שזכתה לסיקור תקשורתי. בית זה ממוקם בפינת הרחובות שטיינר וגרוב. הייתה זו הפעם הראשונה שבה מוצע הבית למכירה מזה שלושים וחמש שנה. הבית תואר כבית העתיק, המרווח והמפורט ביותר מבין שבע האחיות. בדצמבר 1993 נמכר הבית ברחוב שטיינר 710 בעבור 575,000$; ב-4 בנובמבר 1998 נמכר הבית ברחוב שטיינר 712 בעבור 920,000$ ושוב ב-15 בנובמבר 2011 ב-1,250,000$; הבית ברחוב שטיינר 718 נמכר ב-1874 בעבור 55,000$; הבית ברחוב שטיינר 720 נמכר ב-16 באוגוסט 1996 בעבור 650,000$ ושוב ב-24 באוגוסט 2011 בעבור 1,210,000$; הבית ברחוב שטיינר 722 נמכר בפברואר 1976 בעבור 65,000$.
אוסף שניאורסון
כותים
טקטיקה של חיל הפרשים
הארווי פיקאר
הארווי לורנס פיקאר (אנגלית: Harvey Lawrence Pekar; 8 באוקטובר 1939 - 12 ביולי 2010) היה כותב קומיקס יהודי-אמריקאי ומבקר מוזיקה שהתפרסם בעיקר בזכות סדרת הקומיקס האוטוביוגרפית "אמריקן ספלנדור".
פיקאר תיאר את "אמריקן ספלנדור" כ"אוטוביוגרפיה הנכתבת תוך כדי התרחשותה. הנושא הוא פשוט הישרדות. למצוא עבודה, למצוא בת זוג, למצוא מקום מגורים ומקום ליצור בו. החיים הם מלחמת התשה. אתה חייב להישאר פעיל בכל החזיתות. דבר מוליך למשנהו. ניסיתי לשלוט בעולם כאוטי וזה מאבק אבוד מראש. אך איני יכול לוותר. ניסיתי ולא הצלחתי."
תולדות חייו.
הארווי פיקאר ואחיו הצעיר אלן נולדו בקליבלנד, אוהיו לסול ודורה פיקאר, יהודים יוצאי ביאליסטוק, פולין. סול פיקאר היה חוקר תלמוד ובעל חנות מכולת על שדרות קינסמן, עם דירת מגורים למשפחה מעל החנות. כילד, שפת האם של הארווי הייתה יידיש, והוא למד לקרוא ולהעריך רומנים בשפה זו.
הארווי סיים את לימודיו בתיכון שייקר הייטס מ-1957, משם המשיך לאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב (Case Western Reserve University), אך נשר מלימודיו אחרי שנה. לאחר מכן שירת בחיל הים, ואחרי השחרור חזר לקליבלנד, שם עבד בעבודות מזדמנות עד שנשכר כפקיד בבית חולים. הוא החזיק בעבודתו גם לאחר שהתפרסם עד לפרישתו ב-2001.
בשנת 2003 עלה לאקרנים סרט הקולנוע "אמריקן ספלנדור", אדפטציה לסדרת הקומיקס הידועה של פיקאר. בסרט גילם את דמותו השחקן פול ג'יאמטי, בעוד פיקאר עצמו הופיע בקטעי קישור וקטעי ארכיון. הסרט זכה להצלחה ביקורתית והיה מועמד למספר פרסים. פיקאר כתב על השפעות הסרט בקומיקס "אמריקן ספלנדור: שנת הסרט שלנו".
בשנת 2006 הוא פרסם ספר Ego &amp; Hubris: The Michael Malice Story שהוא ביוגרפיה של מייקל מאליס.
פיקאר חלה במחלת הסרטן 3 פעמים במהלך חייו, ואף כתב על מהלך הטיפולים (המוצלחים) בלימפומה בספר "שנת הסרטן שלנו" שיצא ב-1994, בשיתוף עם אשתו השלישית ג'ויס בראבנר. השניים חיו באוהיו יחד עם בת האומנה שלהם דניאל.
בליל ה-12 ביולי 2010 נמצא פיקאר ללא רוח חיים על ידי אשתו, ג'ויס, בביתם, כאשר עמד לעבור טיפולים לאחר שלקה בפעם השלישית במחלת הסרטן. מאוחר יותר נקבע כי מותו נגרם משילוב קטלני ולא מכוון בין תרופות נוגדות דיכאון.
עליזה קאשי
סנגור צבאי
אמ&quot;י
אמ"י (איגוד אמני ישראל) הוא איגוד ישראלי שנוסד בשנת 1979 במטרה לייצג את כלל האמנים המבצעים בישראל, בהם שחקני במה ומסך, זמרים ובדרנים, רקדנים, קוסמים ומדבבים. שמונת המייסדים היו יפה ירקוני, ששי קשת, אילי גורליצקי, שלמה ארצי, בני אמדורסקי, ירדנה ארזי, רותי הולצמן ובעלה ד"ר שמעון ברק.
הארגון נאבק על תנאי עבודתם ושכרם של האמנים במדיות התיאטרון הקולנוע הרדיו והטלוויזיה וכן בבימות הבידור. חותם על הסכמי שכר עם גופים שונים בעולם הבידור, מעניק ייעוץ משפטי חינם והלוואות ללא ריבית והצמדה לחבריו.
יוזם סדנאות העשרה וימי עיון לאמנים ומנתבם למפעלי גיוס כספים עבור האגודה למלחמה בסרטן, וראייטי ישראל, צה"ל וארגונים הומניטריים אחרים. עבור פעילותו זו הוענק לו בשנת 1988 ״פרס התנדבות״ על ידי יו"ר הכנסת.
מדי שנה מעניק האיגוד פרסים מטעמו, ובהם פרסי הוקרה ופרס מפעל חיים עבור תרומתו של אמן לאורך שנות יצירותיו.
עם מקבלי הפרס בעבר נמנים: אבי קורן, אפי נצר, מולי שפירא, שמואל צמח, אלכסנדר יהלומי, איתן אילון, יעקב אלפרין, אלכס פלג, לבנה פינקלשטיין, אנריקו מסיאס, רינה שיינפלד, אלירון טובי, יורם בר סלע, לאורה ריבלין, תיקי דיין, מיקי גבריאלוב, רונית אופיר, רוחמה רז, חיים משה, דני סנדרסון, שלמה ארצי וחבורת "זהו זה".
לאחר פטירתו של אהוד מנור בשנת 2005, החלה אמ"י להעניק מלגות בסך 4,000 ש"ח, כל אחת, תחת השם "פרס אהוד מנור לעידוד היצירה" עבור חבריה בחמישה תחומים: זֶמֶר, משחק, מחול, אמנים ותיקים מכל התחומים, קוסמות לוליינות ומופעי ילדים.
איגוד אמני ישראל
פרויקט מוגול
פרויקט מוגול (נקרא לעיתים מבצע מוגול) היה מיזם סודי ביותר של חיל האוויר של ארצות הברית, שנועד לזיהוי ניסויים גרעיניים של ברית המועצות. במסגרתו הוטסו מיקרופונים באמצעות כדורים פורחים לגובה רב על מנת לקלוט גלי קול שייווצרו על ידי הניסויים הגרעיניים. הפרויקט התקיים משנת 1947 ועד לראשית 1949.
הוגה המיזם היה ד"ר מוריס יואינג (Maurice Ewing). הוא עסק לפני כן בחקר מעבר גלי קול בשכבות המים של האוקיינוסים, ושיער כי מעבר קול דומה מתקיים בשכבות הגבוהות של האטמוספירה. המפקחים על המיזם היו ד"ר ג'יימס פיפלס (James Peoples) ועוזרו ד"ר אלברט קרארי (Albert P. Crary).
במסגרת המיזם שולחו מערכים של מיקרופונים ועמם משדרי רדיו, שיעבירו את הקולות שייקלטו אל הקרקע. נדרש שהכדורים הפורחים שישוגרו יישארו בגובה קבוע מסוים למשך זמן רב ככל האפשר. לשם כך פותח ציוד ייעודי, כמו מדי לחץ, אשר פיקחו על שחרור מטען הנטל של הכדורים.
בתחילה נעשה שימוש בבלוני מזג אוויר עשויי גומי וממולאים בהליום. בהמשך הם הוחלפו על ידי בלונים גדולים מפוליאתילן. התברר שאלו היו עמידים יותר, פחות גז דלף מתוכם והם שמרו על גובה הטיסה שלהם בצורה טובה יותר.
המיזם היה אחד מסדרה של מיזמים של שימושים צבאיים ומטאורולוגיים בכדורים פורחים על ידי ארצות הברית בשלהי שנות ה-40 וראשית שנות ה-50, ובהם תוכנית בלון סקייהוק, פרויקט מובי דיק ופרויקט ג'נטריקס.
עלותו של המיזם מוגול הייתה גבוהה והצלחתו חלקית. על כן באו במקומו רשת של חיישנים סייסמיים לקליטת תנודות קרקע מן הניסויים הגרעיניים וכן איסוף דגימות אוויר לשם איתור נשורת גרעינית מהם. אלו היו זולים ואמינים יותר וקלים יותר לפריסה ולתפעול.
באמצע שנות התשעים פרסם חיל האוויר האמריקני דו"ח, שלפיו בלון טיסה מס' 4 של מיזם מוגול, ששוגר ב-4 ביוני 1947, היה האובייקט שהתרסק ליד רוזוול, ניו מקסיקו, והיה המקור לשרידים שהציתו את תקרית רוזוול.
אגודת אמני ישראל
אווסטית
אווסטית היא שפה איראנית מזרחית הידועה רק משימוש כשפת כתבי הקודש הזורואסטריים, כלומר האווסטה, ומשם גם קיבלה את שמה. האזור בה כתבו את האווסטה היה, לכל הפחות, ארכוסיה/סיסתאן, הראט, מרב ובאקטריה. באופן כללי, מתייחסים לתרבות היאז כשיקוף ארכאולוגי סביר של התרבות האיראנית המזרחית המוקדמת כמתוארת באווסטה. מעמדה כשפה קדושה הבטיח את השימוש המתמשך בה לכתיבת חיבורים חדשים הרבה אחרי שהשפה הפסיקה להיות שפה מדוברת.
גנאלוגיה.