הכבאים, שהגיעו באיחור של כשעה, כשהלהבות כבר השתוללו במרכז העסקים, ניסו להילחם באש ללא הצלחה. התושבים שהצליחו להימלט נהרו אל חופי ימת מישיגן. ב-9 באוקטובר הוכרז בעיר ממשל צבאי, על מנת לאפשר לעירייה לשלוט במידה כלשהי באירועים ובפעילות כוחות ההצלה.
השרפה דעכה לבסוף מעצמה, לאחר שכילתה את כל חומר הבעירה.
לאחר השרפה.
באתר השרפה, שהיה עדיין לוהט במשך ימים, נמנו 17,500 מבנים שנהרסו כליל ונרשם נזק ממוני של 222 מיליון דולר. 90 אלף מתוך כ-300 אלף תושבי האזור שנפגע נותרו חסרי בית. בין 200 ל-300 איש נהרגו, מתוכם נמצאו 125 גופות. מגדל המים של שיקגו, העשוי אבן, שרד את השריפה ומהווה דוגמה יחידה לאדריכלות העיר שנשרפה.
בין היתר כלה בשרפה מלון פאלמר, 13 ימים בלבד לאחר חנוכתו המפוארת, שמשכה עניין רב. מנהלו החל מיד כשהתאפשר הדבר להקים את המלון מחדש, תוך שהוא מתקין בו מערכות חדשניות למניעת שרפות.
מאמצי השיקום החלו מיד, במטרה מוצהרת לנצל את האירוע כדי לבנות מחדש את העיר כעיר הטובה ביותר בארצות הברית. השיקום הפיזי, שנתן דרור לאדריכלים רבים ליצור מבנים מונומנטליים, שדרות רחבות ופארקים, התקיים בד בבד עם שיקום חברתי ועזרה לנפגעים תוך הפגנת סולידריות. רק 22 שנים מאוחר יותר כבר אירחה העיר את התערוכה העולמית של שיקגו (1893), התערוכה העולמית הגדולה והמוצלחת ביותר שהתקיימה עד אז.
השרפה איפשרה את בנייתה של העיר מחדש בהתאם לתוכנית ארכיטקטונית ואילצה בנייה מהירה, טובה וזולה. צעד זה העניק לעיר צביון מיוחד וקידם את האדריכלות והנדסת הבניין המודרנית (ובראשה אסכולת שיקגו באדריכלות). במהלך בניית העיר מחדש, נבנה בשנת 1885 גורד השחקים הראשון בעולם, בניין ביטוח הבית.
"אגדת השרפה".
סמוך לאחר השרפה החל להרקם סיפור שהסביר את הסיבה לשרפה. הסיפור נפוץ בקרב התושבים ופורסם בעיתונות המקומית והארצית כהסבר הרשמי. לפי סיפור זה, הגיץ הראשון שגרם את השרפה היה ברחוב דה קובן (DeKoven) שבמערב העיר באסם של גברת אולירי בסביבות השעה 21:00. עיתונאי בשם מייקל ארן פרסם כתבה בה סיפר כי השרפה החלה כאשר הפרה של גברת אולירי פגעה בעששית שנפלה ארצה והציתה את האסם. בחלק מהגרסאות נאמר שגברת אולירי עצמה עסקה בחליבת הפרה באותה עת. רק לקראת השעה 21:40 הגיעה הידיעה למכבי האש, שלא ייחסו לידיעה חשיבות רבה. כשהבינו את גודל האסון מיהרו אל האסם, אך עקב זמן פעילותם, טעותם בכך שנסעו בכיוון ההפוך ומזג האוויר - דבר מזה לא עזר להם למנוע את האסון הנורא שגרף עמו מאות קורבנות.
לפני מותו הודה העיתונאי כי דניאל (דניס) סאליבן הידוע כ"רגל עץ", אזרח העיר, סיפר לו את הסיפור שלדבריו הבחין בשרפה עשרים או עשרים וחמש דקות לאחר תשע בערב בעודו שוהה אצל אחד השכנים המרוחק כמה בלוקים ממשפחת אולירי. סאליבן לא יכול היה לראות את השרפה ממקום מושבו, בגלל בלוק שהסתיר את האסם. רגע לפני השרפה ביקר אצל משפחת אולירי, ולאחר מכן חלף כדבריו על פני ביתו והמשיך הלאה אל בית השכן. לדבריו של "רגל עץ", כשהבחין בשרפה רץ לפנות את בעלי החיים וצעק באין שומע "אש". הסיפור על הפרה נשמע לעיתונאי צבעוני ומעניין יותר מהסיפור המקורי והאמיתי ולפיכך החליט לפרסם את הסיפור על הפרה של משפחת אולירי בעיתון בו עבד.
התושבים תלו בגברת אולירי את האשם עד יום מותה ורק מאה שנים לאחר פטירתה הוציאו אותה מכלל אשם. כיום, כפי הנראה לפי הדברים שנראים על פני השטח, "רגל עץ" החל את השריפה בטעות בעודו גונב חלב מהפרה של גברת אולירי.
"הפרה של גברת אולירי" היא מושג ידוע בתרבות האמריקאית ואף מוזכרת בשיר פופולרי:
מאמרים רבים מתייחסים לשאלה כיצד פרצה השרפה ומה מעורבותה של הפרה בדבר.
ג'ימי ריצ'רדסון
ג'יימס רוברט ריצ'רדסון (אנגלית: James Robert Richardson; 8 בפברואר 1911 - 28 באוגוסט 1964) היה כדורגלן אנגלי הידוע בעיקר בזכות התקופה שבה שיחק בעמדת החלוץ של ניוקאסל יונייטד.
ריצ'רדסון הצטרף לניוקאסל באפריל 1928 לאחר שקודם לכן שיחק בבליית' ספרטנס. הופעת הבכורה שלו הייתה במשחק הבית נגד בלקברן רוברס ב-4 בספטמבר 1929. האירוע הבולט ביותר בקריירה שלו בניוקאסל היה משחק גמר גביע ה-FA של 1932, נגד ארסנל. שחקני ניוקאסל היו בפיגור 0 - 1 כאשר ריצ'רדסון רדף אחרי הכדור בצד המגרש ומסר אותו מחוץ לקווים לג'ק אלן שהבקיע. שופט המשחק פסק כי הכדור לא חצה את הקו, בניגוד לתצלומים שהתפרסמו לאחר המשחק, ואישר את השער. משחק זה משמש כטיעון עבור התומכים בהכנסת השימוש בטלוויזיה על מנת לסייע לשופטים לקבל החלטות. במרץ 2003 נמכרה בכריסטיס המדליה שריצ'רדסון קיבל בסיום הגמר, תמורת סכום של 6,462 לירות שטרלינג.
במאי 1933 שיחק ריצ'רדסון במדי נבחרת אנגליה נגד נבחרת איטליה ונבחרת שווייץ, והיו אלה שתי הופעותיו היחידות בנבחרת.
באוקטובר 1934 עבר ריצ'רדסון להאדרספילד טאון תמורת סכום של 4,000 לירות שטרלינג. בעונתו השנייה במועדון הוא היה חלק מהסגל שסיים במקום השלישי בליגה, ובעונה שלאחר מכן רק במקום ה-16 כאשר ריצ'רדסון מבקיע 11 שערים וזוכה בתואר מלך השערים של המועדון. ב-1937 הוא חזר לניוקאסל יונייטד, ולאחר מכן הוא שיחק במילוול ובלייטון אוריינט.
הרצל שמואלי
הרצל שמואלי (1920 – 21 במרץ 2001) היה פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל בתחום המוזיקה לשנת 2001.
ביוגרפיה.
נולד באיסטנבול ב-1920 ועלה לארץ ישראל ב-1933.
בין השנים 1950–1953 למד מוזיקולוגיה באוניברסיטת ציריך, ובשנת 1953 הוענק לו תואר דוקטור למוזיקולוגיה. בין השנים 1964–1966 שימש כעורך העיתון "גיתית".
בין השנים 1966–1972 שימש שמואלי כמרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב בחוג למוזיקולוגיה. בשנת 1972 שימש כפרופסור חבר באוניברסיטה. מ-1971 עד שנת 1974 שימש כראש החוג למוזיקולוגיה; חזר לתפקיד בשנת 1987, ופרש ממנו ב-1989. בשנת 1985 שימש כפרופסור מן המניין באוניברסיטה. פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
הרצל שמואלי נפטר ב-21 במרץ 2001, ימים ספורים לאחר שנודע לו על זכייתו בפרס ישראל. הותיר אחריו אישה, בת ושני נכדים.
גליקוגנוליזה
גליקוגנוליזה (מיוונית, ליזיס = פירוק) היא התהליך הביוכימי של פירוק גליקוגן, על ידי הסרת יחידה של גלוקוז מזורחן, ליצירת גלוקוז-1-פוספט ההופך לגלוקוז-6-פוספט, תוצר ביניים של הגליקוליזה.
גליקוגנוליזה מתרחשת ברקמות שריר ובכבד, שם יש מאגרי גליקוגן, כתוצאה מגירוי הורמונלי של אפינפרין או גלוקגון (פפטיד המשתחרר מהלבלב כתגובה לרמות גלוקוז נמוכות בתאי אלפא של איי לנגרהנס).
גליקוגנוליזה יכולה לספק את צורכי הגלוקוז של אדם בוגר עד 12-18 שעות, אז מאגרי הגליקוגן של הגוף נגמרים.
אחד מטיפולי החירום המקובלים למצב של היפוגליקמיה (רמת סוכר נמוכה בדם), במקרים בהם לא ניתן לתת סוכר דרך הפה, הוא מתן הורמון גלוקגון בעירוי, מה שמזרז את תהליך הגליקוגנוליזה ומעלה את רמת הגלוקוז בדם.
נהר האוואלי
אל אוואלי (נהר)
אל אוואלי
סופר מיסטר
בית פיינגולד
איחוד לאומי-מפד&quot;ל
תיאו מיינץ
תיאו מינץ
תיאו מאיינץ
מרתה ויירה דה סילבה
חלוץ שני
לילה של אלופים
לילה של אלופים (באנגלית: Night of Champions, בקיצור: NOC) היא תחרות פיתוח גוף הנערכת בכל שנה בניו יורק.
התחרות לילה של אלופים החלה בשנת 1978 והיא נחשבת לאחד מהאירועים היוקרתיים בין אירועי פיתוח הגוף המקצועיים. חמשת הפיינליסטים בתחרות מוכשרים אוטומטית לתחרות מר אולימפיה.
במקור התחרות נערכה לגברים בלבד, אך בשנת 2003 הוספה תחרות פיתוח הגוף לנשים, ותחרות תזונה וכושר התווספה.
לילה של אלופים ממשיכה בשנת 2004 עם תחרות פיתוח הגוף אך תחרות תזונה וכושר בוטלה.
בשנת 2005 הוחלף שם התחרות ל"New York Pro" (בתרגום חופשי: המקצוען של ניו יורק), תחרויות תזונה וכושר התקיימו תחת השם הנ"ל מאז 2002 אך שתיהן התקיימו כאירועים נפרדים לחלוטין בתאריכים שונים.
המקצוען של ניו יורק
המקצוען של ניו יורק (באנגלית: New York Pro Championship) היא תחרות פיתוח גוף מקצועית כמו כן תחרות תזונה וכושר נפרדת.
עד לשנת 2005 התחרות נקראה לילה של אלופים, תחרות התזונה וכושר נערכה תחת השם New York Pro מאז 2002 אך למעשה היא נפרדת לחלוטין מתחרות פיתוח הגוף ואף נערכת בתאריך שונה.
משפט קנטור-ברנשטיין
יעקב כץ (כצל'ה)
יעקב דב כץ (נכתב גם כ"ץ) המכונה "כֶּצָלֵ'ה" (נולד בכ"ח באלול ה'תשי"א, 29 בספטמבר 1951) הוא מראשוני גוש אמונים, ממייסדי היישוב בית אל, מוסדות קריית ישיבת בית אל, ערוץ 7 והעיתון "בשבע". היה חבר הכנסת ה-18 מטעם תקומה, בראש רשימת האיחוד הלאומי. בשנתיים הראשונות לכהונתה של הכנסת ה-18 היה יו"ר הוועדה לבעיית העובדים הזרים. כיום הוא יו"ר מועצת המנהלים של קבוצת ערוץ 7.
קורות חייו.
כץ נולד בירושלים, והוא דור חמישי בארץ מצד אמו. אביו הוא יליד ורשה שעלה לארץ ישראל בשנות השלושים. למד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה ובישיבת מרכז הרב.
בשנת 1970 התגייס לצה"ל ושירת בסיירת שקד. בשנת 1972 סיים בהצטיינות קורס קצינים, ושימש כסגן מפקד פלוגה בסיירת שקד.
במלחמת יום הכיפורים 1973 היה בקבוצה של כשנים עשר אנשי סיירת במילואים בפיקודו של אמציה חן שביצעו מבצעים במסגרת אוגדתו של אריאל שרון. ביום השמיני למלחמה יצא הכוח לאתר כוחות מצריים שנחתו במסוקים באזור ההיערכות לצליחת התעלה. כץ נפצע קשה בירכו השמאלית כתוצאה מפגיעה של רקטת RPG בנגמ"ש שבו היה. הוא התאושש מהפציעה כעבור מספר חודשים, אך נותר נכה בשיעור של 70%.
בעת אשפוזו בבית חולים בילינסון הכיר את תמי הכהן, שעמה התחתן. הזוג מתגורר בבית אל ולהם שבעה ילדים.