ב-2005 הקליט קנדי אלבום ג'אז בחברת בלו נוט בניו יורק יחד עם רון קרטר בבס, ג'ק דז'ונט בתופים וג'ו לובאנו בסקסופון, כולם מוזיקאי ג'אז מן השורה הראשונה והצהיר שמחצית מזמנו תוקדש מאותו מועד ואילך למוזיקת ג'אז. באותה שנה הקליט את "The Doors Concerto", קונצ'רטו המושפע מן המוזיקה של להקת הדלתות. מאז הוא מופיע ומקליט מוזיקת כליזמר עם הלהקה הפולנית קרוקה (קרקוב ביידיש), למשל בתקליט "East Meets East".
חייו האישיים ודעותיו הפוליטיות.
לקנדי ילד מבת-זוגו לשעבר המתגוררת בעיר מלוורן שבווסטר, אנגליה (אותה כינה בריאיון לנעם בן זאב "העיר הכי משעממת בעולם"). קנדי מחלק את זמנו בין לונדון לקרקוב, עיר הולדתה של אשתו אניישקה.
קנדי מבקר את המקצועיות של רוב התזמורות הקלאסיות באנגליה ואת הממסד הקלאסי הבריטי. זה, מצידו, מוקיע את קנדי על היותו "פאנקיסט" לא רציני שהופך את העיסוק במוזיקה לקרקס להמונים. קנדי אכן טוען שהוא בעד פתיחת העולם הקלאסי האריסטוקרטי, שהוקם, לדבריו "רק כדי שהמשרתים לא יבינו", להמון.
למרות התקרבותו למקורותיו היהודיים וביקוריו בישראל, קנדי הוא מבקר חריף של מדיניותה של מדינת ישראל. בשנת 2007 כינה בריאיון לכתב הארץ נעם בן זאב את הקמת גדר ההפרדה "התנהגות ברברית" ו"אפרטהייד" שנועדה להעניש עונש קולקטיבי את העם הפלסטיני.
לילות מריאנה
לילות מריאנה (בספרדית: Mariana de la Noche; באנגלית: Mariana of the Night) היא טלנובלה מקסיקנית שהופקה בשנת 2003 על ידי חברת טלוויסה. הסדרה היא גרסה מחודשת לטלנובלה בעלת אותה שם משנת 1975. כוכבי הטלנובלה הם: אלחנדרה בארוס, חורחה סלינס, ואילו אנחליקה ריברה וססר אבורה בתור האנטיגוניסטים.
עלילה.
מריאנה מונטנגרו היא אישה צעירה, יפה וטובת לב שקללה רובצת על ראשה בשל העובדה העובדה ששני גברים מתו לאחר שהתאהבו בה. כאשר מריאנה מתחילה להתראות עם חביאר מנדיאטה, זה עושה תאונה עם רכבו ומת. לאחר דבר זה, מריאנה חשה אשמה ומחליטה ללבוש בגדים שחורים ולוותר על האהבה לנצח. מריאנה גרה עם אביה, אטיליו מונטנגרו, איש מרושע אשר הוא בעל המכרות שיש בכפר. לאטיליו יש שתי אחיות: האחות המבוגרת, איסבל, היא אישה מתחשבת וטובת לב, אשר גידלה את מריאנה ואחותה צ'אצ'י מאז שאמן נפטרה, ואילו האחות הצעירה, מרסיה, היא ההפך הגמור מאיסבל, מרסיה היא אישה קרת לב ומתנשאת, אשר מעולם לא ידעה לאהוב גבר בחייה. היא מנהלת את המכרות אשר בבעלות אטיליו והיא ידועה בכוחניות שלה. גברי הכפר מפחדים ממנה.
יום אחד, מגיע לכפר איש מסתורי ונאה בשם איגנסיו לוגו נבארו, אשר בא לנקום באטיליו מונטנגרו, שכן אותו אדם גרם למותם של בני משפחתו. בהגיעו לכפר, איגנסיו נתקל במריאנה, ושניהם מתאהבים מהרגע הראשון, אך אהבתם נתקלת בהמון קשיים שמציבים להם אטיליו ומרסיה.
סטרטו
סטרטו (באיטלקית: Stretto, ברבים: סטרטי) הוא המונח המוזיקלי, הלקוח מן המילה האיטלקית "סטרינג'רה" - "לצופף", מתאר מצב בפוגה, שבו מוטיב משמש לליווי עצמו. לדוגמה, אם קול האלט מתחיל את הנושא לפני שקול הסופרן השלים את כניסת הנושא הקודמת, זהו סטרטו.
סטרטו משמש ברוב המקרים להגביר את הדחיסות הקונטרפונקטית של הפוגה, באופן המרמז במקרים רבים על סיומה הקרוב, כפי שאפשר לראות בפוגה הראשונה בכרך הראשון של הפסנתר המושווה מאת באך . במקרים אחרים, הסטרטו משמש להצגת כושר המצאה קונטרפונקטי, כמו בפוגה במי מז'ור מן הספר השני של הפסנתר המושווה, שם, לאחר תצוגה שמרנית (נושא מלווה בנושא נוגד) מביא באך תצוגת-נגד, שבה הנושא מלווה את עצמו בסטרטו, ואחריה נושא נגדי המלווה את עצמו.
כשההוראה "סטרטו" מופיעה כסמן ריגושי ביצירה, היא מרמזת להאצה (אצ'לרנדו) זמנית, כמו בתיבה 227 בבלדה השלישית של שופן, בתיבות 16 ו-17 של הפרלוד הרביעי שלו במי מינור ובתיבה 25 של האטיוד אופוס 10 מס' 12 שלו, "אטיוד המהפכה".
יוהן קספאר קרל
סיון בהנם
א&quot;ס בייאט
אַנְטוֹנְיָה סוּזָן דָאפִי (באנגלית: Antonia Susan Duffy; נולדה ב-24 באוגוסט 1936) היא סופרת ומשוררת אנגלייה, הידועה בשם העט א"ס בָּיָאט (A. S. Byatt).
ביוגרפיה.
בייאט נולדה בשם אנטוניה סוזן דראבל בעיר שפילד שבאנגליה. היא בתם של הפרקליט ג'ון פרדריק דראבל וקתלין מארי בלור. יש לה שתי אחיות צעירות ממנה, האחת, הסופרת מרגרט דראבל, והשנייה, ההיסטוריונית הלן לנגדון. היא למדה ב"מאונט סקול" בעיר יורק, בקולג' ניוהאם בקיימברידג', במכללת ברין מאר (Bryn Mawr) בפנסילבניה שבארצות הברית ובקולג' סומרוויל באוניברסיטת אוקספורד. ב-1959 נישאה לאיאן בייאט (לימים סר איאן בייאט).
בשנים 1962–1971 הייתה בייאט מרצה באוניברסיטת לונדון, בקולג' סט. מרטין לאומנות ועיצוב. החל מ-1972 עד 1983 הרצתה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
ספרה הראשון של בייאט, "צל השמש" (The Shadow of the Sun), יצא לאור ב-1964, והוא עוסק בנערה הגדלה בצלו של אביה השתלטן. אחריו ב-1967 יצא לאור הספר "המשחק" (The Game), העוסק ביחסים בין שתי אחיות. הספר הבא היה "Virgin in the Garden" משנת 1978, שהוא הראשון בסדרה של ארבעה ספרים על אודות בני משפחה ביורקשייר. ספרי ההמשך הם "Still Life" (1985), שזכה בפרס "עט הכסף" של הוצאות הספרים פן/מקמילן, והספר "Babel Tower" (1996). הספר הרביעי בסדרה הוא "A Whistling Woman" (2002). רביעיית הספרים מתארת את בריטניה באמצע המאה העשרים, דרך סיפור חייה של פרדריקה, צעירה אינטלקטואלית הלומדת באוניברסיטת קיימברידג' בתקופה שמספר הנשים שלמדו שם היה קטן מאוד יחסית למספר הגברים. אחרי כן היא מתוארת כגרושה עם ילד קטן, המנסה לבנות את חייה בלונדון. העלילה בספר "A Whistling Woman" מתרחשת בשנות השישים, ועוסקת בחלומות המהפכניים והאוטופיים של אותה תקופה. ב-1993 יצא הספר "סיפורי מאטיס" (The Matisse Stories), ובו שלושה סיפורים שכל אחד מהם מתאר ציור מאת אנרי מאטיס, שמהווה השראה לבייאט.
הרומן הידוע ביותר שלה, "Possession", זכה ב-1990 בפרס בוקר. ברומן מתוארים שני אקדמאים בני זמננו העושים מחקר על שני משוררים בני המאה התשע עשרה, וההקבלה שבין היחסים המתפתחים בין שני הזוגות. הספר ראה אור בעברית בשם "רכוש רדוף".
בייאט ידועה גם בזכות הסיפורים הקצרים שכתבה. היא הושפעה מהנרי ג'יימס, מג'ורג' אליוט, מאמילי דיקינסון, מת"ס אליוט ומרוברט בראונינג. ביצירתה יש שילוב של נטורליזם ושל ריאליזם עם פנטזיה. ברביעיית הרומנים על אנגליה של אמצע המאה העשרים, יש השפעות של ד. ה. לורנס, בעיקר מן הספרים "הקשת בענן" ו"נשים אוהבות". גם אייריס מרדוק היוותה מקור השפעה; בייאט כתבה ספר ביקורת על יצירתה המוקדמת של מרדוק. בספריה בייאט מרמזת לנושאים בספרות הרומנטית ובספרות הוויקטוריאנית. בספריה האחרונים באה לידי ביטוי ההתעניינות של בייאט במדע, במיוחד במדעים קוגניטיביים ובזואולוגיה.
שניים מספריה עובדו לסרטי קולנוע, האחד, "Possession", יצא לאקרנים בשנת 2002 (הסרט נקרא בעברית "מכתבי אהבה"), והשני, "מלאכים וחרקים" — בשנת 1995. נוסף לעבודותיה כסופרת וכמשוררת, כתבה היא גם עבור המגזין הבריטי "Prospect" ועבור עיתון "הגרדיאן".
ב-1969 התחתנה עם בעלה השני פיטר דאפי, ונולדו לה ארבעה ילדים. אחד מילדיה נהרג בתאונת דרכים בגיל 11, עליו כתבה את השיר 'Dead Boys' .
ב-1990 קיבלה את תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE), וב-1999 את התואר דיים מפקדת (DBE), והיא זכאית להוסיף לשמה את התואר דיים.
א.ס. בייאט
לינגאם
לינגאם (במקור בסנסקריט, "סימן") הוא סמל לפולחן האל שיווה ההינדי. השימוש בסמל זה במסורת ההודית הוא מסורת עתיקה, שאת ראשיתה ניתן למצוא כבר בתרבויות המוקדמות של עמק האינדוס.
אטימולוגיה.
משמעות השם "שיווה" היא "מבשר טובות", או "בר מזל". הצירוף "שיווה לינגה" משמעו, אם כך, "סימלו (או סימנו) של האל הגדול של היקום, שהוא כולו מבשר טובות". שיווה משמעו גם אותו אחד שבו נמה הבריאה כולה לאחר התפרקותה. משמעות המושג לינגה זהה – המקום שבו עצמים נבראים יתפרקו במהלך התפוררות היקום הנברא. על פי תפיסת ההינדואיזם, אותו אל הוא הבורא, המקיים והמפרק את היקום, ולפיכך שיווה לינגה הוא סמל לאל עצמו.
למונח लिङ्गं liṅgaṃ בסנסקריט, המתועתק כ"לינגה", משמעויות רבות, באופן כללי – סימן, סמל או מאפיין. בסנסקריט נגזרו מהמשמעות הכללית כמה וכמה שימושים שונים; בכלל זה:
ועוד. במונח לינגאם נעשה לעיתים שימוש כמונח נרדף ל"שיווה לינגם", כמזבח או איקונה המייצג את שיווה.
לינגאם כסמלו של שיווה.
פולחן שיווה נעשה בעיקר סביב דמות של לינגאם, שהיא בדרך כלל עמוד גלילי קצר שחלקו העליון מעוגל, בדרך כלל על בסיס עגול. הפולחן סביב דמות כזו הוא עתיק מאוד, ושרידים שלו נמצאו עוד בתרבות האראפה (Harappa), בצפון מזרח פקיסטן של היום, לפני 6,000 שנה. פולחן הלינגאם שולב בהינדואיזם לפני כ-2,000 שנה. הלינגאם הוא הסמל העתיק ביותר של שיווה; הוא עשוי מאבן, בדרך כלל, שפוסלה במיוחד או אף בצורה טבעית, אך ישנם גם לינגאם העשויים ממתכת, אבני חן, קריסטל, עץ, אדמה, ואף מקרח, חול, אורז, אוכל מבושל, חרס, גללי פרה, חמאה, מחרוזות רודרקשה, אפר, עץ אלגום, יבלית, זר פרחים, או דבשה (מולסה). מסתבר, שצורתו המדויקת של הלינגאם אינה הכרחית, והדגש הוא על היותו מייצג כוח שמימי.
כאמור, הלינגאם הוא סמל לשיווה, שנועד להיקש ממנו אל האל שיווה. פרשנים מערביים מפרשים את הלינגאם כסמל פאלי, ומייצג את איבר המין הזכרי. לא מעט חוקרים חולקים על פרשנות זו.
סמל חבל הסאר