כעת מופנים המאמצים לחיפוש שידוך ליוחאי, האלמן הטרי. מגיעה הצעת שידוך מבלגיה, אך חמותו (עירית שלג) חוששת כי אם חתנה יינשא לאישה שמתגוררת בחו"ל, הוא ירחיק ממנה את נכדהּ, מרדכי; לפיכך, היא מעוניינת לשדך בין בתהּ, שירה, ליוחאי. במקביל נרקמת מערכת יחסים עדינה, רגישה וכואבת בין יוחאי לבין שירה. שירה ניצבת בפני ההחלטה, האם לפעול לפי רצונה או למלא את רצונות בני משפחתה.
הפקת הסרט.
בורשטין שאפה ליצור יצירה שתשקף את חיי הקהילה החרדית מהמבט החרדי, ולא מהזווית החילונית כפי שהיא מוצגת לעיתים תכופות בקולנוע הישראלי. את ההשראה שאבה בורשטיין מהשתתפותה בחתונה אמיתית של בת למשפחת חסידי גור עם האלמן של אחותה המנוחה.
מתוך רצון להעלות את האמינות של הסרט, חלק מהניצבים ומאנשי הצוות המקצועי היו חרדים. בגלל נוכחותם של חרדים על הסט פעלה ההפקה תחת מגבלות שונות כגון הפרדה בין גברים לנשים. מתוך מטרה להכיר את הקהילה החרדית ערכו השחקנים סיורים בבני ברק, ביקרו אצל אדמו"רים, השתתפו בטישים, בחתונה חרדית והתארחו בביתה של בורשטין לארוחת ליל שבת.
לפי הבמאית, בשלב מסוים שקלה הבמאית להוציא את הסרט בלא שיישא את שמה או למשוך את ידיה ממנו, לאחר שהחיכוך עם העולם החילוני שדרש הסרט הקשה עליה, אולם המשיכה לאחר שהן הרב שאתו התייעצה והן בעלה עודדו אותה.
הפצת וקבלת הסרט.
הסרט התקבל לפסטיבל הקולנוע ירושלים, אך השתתפותו בפסטיבל בוטלה כדי שיוכל להשתתף בפסטיבל ונציה, שבו נערכה הקרנת הבכורה שלו. כוכבת הסרט, השחקנית הדס ירון, זכתה בפסטיבל בפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט.
הקרנת הבכורה של הסרט בישראל התקיימה בפסטיבל חיפה. כן הוקרן הסרט במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו (TIFF), ובאוקטובר 2012 במסגרת פסטיבל הסרטים של לונדון, שם זכה לשבחים רבים.
הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-18 באוקטובר 2012 והיה לסרט הישראלי הנצפה ביותר בשנה זו. בשנת 2012 צפו בסרט כ-295 אלף צופים (לשם השוואה, בשנת 2011 הסרט הנצפה ביותר היה "הערת שוליים" בו צפו כ-250 אלף צופים).
הזכויות להפצה באירופה נרכשו בידי הסוכנות "Match Factory" שהפיצה גם את הסרטים הישראליים "ואלס עם באשיר" ו"עג'מי", ונרכש להפצה באיטליה בידי הסוכנות "Red Luck".
ציונים לשבח.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר ב-13 קטגוריות, ומתוכן זכה ב-7 פרסים: הפרס על הסרט הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר (רמה בורשטין), הבימוי הטוב ביותר (רמה בורשטין), השחקנית הטובה ביותר (הדס ירון), שחקנית המשנה הטובה ביותר (עירית שלג), הצילום הטוב ביותר (אסף סודרי) והאיפור הטוב ביותר (אתי בן-נון). מועמדויות נוספות היו בקטגוריות שחקן המשנה, עריכה, ליהוק, עיצוב אמנותי, עיצוב תלבושות ופסקול. הסרט נשלח לייצג את ישראל בהתמודדות על מועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר" (אך לא קיבל מועמדות).
הוא גם היה מועמד לפרסי סרט הביכורים ותסריט הביכורים הטובים ביותר בפסטיבל "אינדי ספיריט", פסטיבל הקולנוע העצמאי בארצות הברית, כסרט הזר היחידי שהשתתף בתחרות.
הסרט זכה בפרס הצילום בטקס פרס האקדמיה האירופית לקולנוע בשנת 2013.
מלחמות האזרחים באוטו הראשון
פיניקית
פיניקית (𐤃𐤁𐤓𐤉𐤌 𐤊𐤍𐤏𐤍𐤉𐤌, "דברים כנענים") היא שם כולל למשפחת ניבים כנעניים שדוברו במהלך האלף ה-1 לפנה"ס לאורך אזורי החוף הצפוני של כנען, מארוד שבצפון ועד יפו ודור שבדרום, ובייחוד בערים צור, צידון וגבל, כמו גם באזורים מסוימים בקפריסין ובאנטוליה. בעקבות הקולוניזציה הפיניקית התפשטה השפה מערבה לאזורי החוף בצפון אפריקה, למלטה, לסיציליה, לסרדיניה, לקורסיקה ולאיבריה, ושם התפתחו הניבים הפוניים והנאו-פוניים, שמקורם בפיניקית.
המקורות.
אוצר המלים.
חקר הפיניקית מבוסס בעיקרו על אוסף מצומצם של כתובות, שרובן בעלות אופי רשמי או דתי, ועל תעתיקים מעטים לאכדית, ליוונית וללטינית. שני אוספי כתובות המרכזיים הם KAI ו-CIS. הכתובות הקדומות ביותר ששרדו נתגלו בעיר גבל, והן מתוארכות למאה ה-10 לפנה"ס לערך. בערים צור וצידון נתגלה אוסף אחר של כתובות, המתוארכות ברובן למאות ה-5–2 לפנה"ס. כתובות נספות התגלו ברחבי פיניקיה וסביבתה, וכן בקולוניות הפיניקיות באיי הים התיכון, צפון אפריקה ודרום אירופה. לשונן של כתובות צור וצידון מוגדרת במחקר כפיניקית ה"סטנדרטית". היא נבדלת במובנים מסוימים מלשון כתובות גבל, אך במקרים רבים קשה לקבוע אם ההבדלים הם ניביים או שהם נעוצים בפערי הזמן.
חלק ניכר מן הכתובות הפיניקיות נתגלו בקולוניות הפיניקיות. כתובות אלה, שהקדומות שבהן מתוארכות למאה ה-12 לפנה"ס, משקפות התפתחות של השפה במרוצת השנים, והמאוחרות שבהן משקפות דיאלקט מערבי ומאוחר יחסית של השפה הפיניקית, שנהוג לכנותו "פונית". הוא נבדל מן הפיניקית הסטנדרטית בצורת הכתב ובנורמות האורתוגרפיות שנהגו בו ואף במאפיינים פונולוגיים ודקדוקיים מסוימים, וניכרת בו לעיתים גם השפעתן של השפות הילידיות באזור.
הכתובות המתוארכות לתקופה שאחרי נפילת קרתגו (146 לפנה"ס) מכונות "הכתובות הנאו-פוניות", והן משקפות התפתחות נוספת של השפה ושל מערכת הכתב. גלגול מאוחר זה של הפיניקית שרד בצפון אפריקה עד פלישת הונדלים בסביבות המאה ה-5 לספירה, וצאצאי הפיניקים כינוהו "כנענית", כפי שתיעד אב הכנסייה אוגוסטינוס. רובן המוחלט של הכתובות הנאו-פוניות הן כתובות הקדשה דתיות קצרות
הגיה.
חלק מהכתובות הנאו-פוניות נכתבו בתעתיק לאותיות רומיות או יווניות:
מקור נוסף המשמש לשחזור ההגייה הפיניקית הוא המחזה "פוינולוס" ("הפוּני הקטן") שחיבר המחזאי הרומי פלאוטוס בסוף המאה ה-2 לספירה. המחזה, הכתוב לטינית, כולל פסקה רציפה וארוכה למדי בפונית בתעתיק לאותיות רומיות וכן כמה מילים וביטויים פוניים המפוזרים לאורך הטקסט, לדוגמה: "yth alonim u-alonuth sicorathi sy-macom syth", כלומר "את אלונים ואלונות זכרתי שמקום זאת". בתהליך המסירה של הטקסט שיבשו ככל הנראה המעתיקים את החלקים הפוניים מאחר שלא הבינו אותם. אולם חוקרים מודרניים הוכיחו שהטקסט שנכלל במחזה אכן משקף ניב פיניקי כלשהו והציעו תיקונים שונים לטקסט המשובש. מכיוון שהטקסט כפי שנמסר משובש מאוד, והתיקונים אינם מקובלים על כלל החוקרים, ראוי להתייחס בזהירות לשחזורים המבוססים על התעתיקים במחזה.
סיווג.
הפיניקית שייכת לענף הצפון-מערבי של השפות השמיות, ומתועדות בה התכונות האופייניות לענף זה, בראש ובראשונה המעתק w&gt;y בתחילת מילה. לדוגמה, המילה "ירח" (במקור warḫu*) נכתבת בפיניקית ביו"ד, כמו בעברית.
בתוך הענף הצפון-מערבי משתייכת הפיניקית למשפחת השפות הכנעניות, והיא חושפת זיקה לשונית עמוקה ללשון מכתבי אל-עמארנה, לעברית המקראית ולמואבית. בדומה לשפות כנעניות אחרות, חל בה המעתק הכנעני, והיא כוללת את תווית היידוע התחילית 'ה' ואת הכינוי הפרוד למדבר 'אנכ". הדמיון בין הפיניקית, ובייחוד הפיניקית הגבלית, לבין העברית המקראית בא לידי ביטוי באוצר המילים, בדקדוק ובמבנים התחביריים המשותפים לשתי השפות.
מערכת הכתב.
פיניקית נכתבה באלפבית פיניקי, שמקורו בכתב הכנעני הקדום. הפיניקים היו הראשונים לעשות שימוש נרחב בכתב זה, שהוא המקור לרוב מוחלט מן הכתבים האלפביתיים המודרניים.
בניגוד לעברית המקראית ולארמית, שהתמלאו בהדרגה במרוצת האלף הראשון לפנה"ס, הכתיב הפיניקי הוא כתיב חסר במובהק, שאינו כולל שימוש באמות קריאה, אף לא בסופי מילים. רק במסגרת ה"פונית", בסביבות המאה השלישית לפנה"ס, נעשה לראשונה שימוש בלתי עקבי באות אל"ף לציון תנועות סופיות ובאות יו"ד לציון תנועות i ארוכות. סימון שיטתי יותר של תנועות באמות קריאה מתועד רק בשלב מאוחר מאוד, בכתובות ה"נאו-פוניות".
פונולוגיה.
העיצורים.
הפיניקית קיימה 22 פונמות עיצוריות: /ʔ/, /b/, /g/, /d/, /h/, /w/, /z/, /ḥ/, /ṭ/, /j/, /k/, /l/, /m/, /n/, /s/, /ʕ/, /p/, /ṣ/, /q/, /r/, /š/, /t/.
העיצורים הפרוטו-שמיים ḫ ו-ġ, שהשתמרו בעברית לכל הפחות עד המאה הרביעית לפנה"ס, נעתקו בפיניקית כבר בשלב מוקדם ל- ḥ (בכתב: ח) ול- ʕ (בכתב: ע) בהתאמה, כפי שניתן ללמוד מן הכתב, שאינו מבחין בין שני העיצורים.
התנועות.
כיוון שהכתיב הפיניקי הוא כתיב חסר, ידיעותינו בדבר מערכת התנועות הפיניקית מוגבלות מאוד. ההשערות מבוססות בעיקרן על השוואה לניבים כנעניים אחרים, על תעתיקים של שמות פרטיים ועל עדויות מכתובות "נאו-פוניות" מאוחרות, שכתובות בכתיב מלא.
משערים שהפיניקית קיימה שלוש תנועות קצרות /a/, /i/ ו- /u/ וחמש תנועות ארוכות - /ā/, /ī/, /ū/, /ē/, /ō/. שתי התנועות האחרונות, /ē/ ו- /ō/, מקורן בכיווצי הדיפתונגים /ay/ ו- /aw/. כיווצים אלה התרחשו ככל הנראה בפיניקית מוקדם מבעברית המקראית, שכן גם בכתובות הפיניקיות הקדומות ביותר אין זכר לקיומם של דיפתונגים. כך, למשל, כנגד הכתיב העברי "בית" מצוי בפיניקית הכתיב "בת": (=בית זה בנה יחמלך, KAI 4:1).