ליוון ומצרים הייתה השפעה עמוקה על דמיונו של פלובר בעוד ירושלים חילצה מעטו רק התרשמויות של צחנה, כיעור וגועל. עם שובו מהמזרח ב-1850 החל לכתוב את "מאדאם בוברי". כתיבת הרומן המפורסם ארכה כשש שנים. ב-1857 פורסם "מאדאם בובארי", בחלקים, ב"רוויו דה פאריז". הממשלה תבעה את הסופר ואת המוציא לאור על פריצות, אך שניהם זוכו, והספר הפך לפופולרי.
ב-1858 החל פלובר בכתיבת הרומן ההיסטורי "שלמבו", אותו סיים רק ב-1862. הרומן עוסק במרד שכירי החרב כנגד קרתגו במאה ה-3 לפנה"ס. בשנים 1862–1869 כתב את "החינוך הסנטימנטלי". ברומן זה השתמש פלובר בזכרונות רבים מילדותו.
בשנת 1870 החל לסבול ממחלת עצבים. ב-1872 מתה עליו אמו, ומקורותיו הכספיים הדלדלו. אחייניתו, מאדאם קומונוויל, שמרה עליו. הוא קיים חברות קרובה עם ז'ורז' סאנד, שאיתה ניהל התכתבות בעלת עניין אמנותי רב, ולעיתים התראה עם חבריו הפריזאים – אלפונס דודה, טורגנייב, ז'יל ואדמון דה גונקור, ואמיל זולא. זולא סיפר על פגישתו עם פלובר: "מצאתי זקן אימתני, בעל נפש פרדוקסלית, רומנטיקן ללא תקנה, שבמשך שעות המם אותי במבול של תאוריות משונות. חזרתי הביתה בערב, חולה, הרוס, נבוך, אומר בלבי שפלובר האיש נחות מפלובר הסופר".
שנותיו האחרונות היו עצובות ובודדות; לידידתו סאנד הוא כתב: "ההתרופפות שלי נובעת אל נכון מאיזו סיבה נסתרת. אני חש עצמי זקן, בלה, מיואש מהכל. האחרים משעממים אותי כשם שאני משעמם את עצמי. ובכל זאת אני עובד, אלא שבלי התלהבות, כמו נידון לעבודת פרך".
הוא השלים את "פיתויו של אנטוניוס הקדוש" ב-1874. באותה שנה הוא נחל אכזבה בשל כישלון הדרמה שלו, "המועמד". ב-1877 פרסם פלובר ספר הכולל שלושה סיפורים, "לב תמים", "אגדת הקדוש יוליאנוס מכניס האורחים" ו"הורודיה". עד מותו עסק בכתיבת סאטירה ארוכה על חוסר התוחלת שבידע האנושי, שאותה לא השלים, אך לאחר מותו, בשנת 1881, פורסמה היצירה בשם "בּוּבאר ופקושה".
פלובר מת בקרואסה ב-1880, ונקבר בחלקת המשפחה בבית הקברות של רואן. שפו יצר אנדרטה לזכרו, המוצבת במוזיאון ברואן. סיבת מותו הרשמית של פלובר הייתה דימום תוך-גולגולתי, אולם ייתכן כי הדימום נבע כתוצאה ממחלת העגבת, בה נדבק בעת ביקורו במזרח התיכון או מהאפילפסיה שלו.
פליבר היה אנטי-נטליסט, הוא שנא את בני האדם השייכים להמון, את הרגליהם, את חוסר האינטליגנציה שלהם ואת חוסר ההבנה שהם מפגינים כלפי יופי.
יצירתו.
מקובל כיום כי היה אחד מהסופרים הגדולים ביותר שידעה צרפת, וגדולתו מתבססת בעיקר על הכוח יוצא הדופן והדיוק של סגנונו. פלובר מדייק תמיד, ולעולם לא מדבר בצורה מופשטת או לא ברורה, יותר מכל סופר אירופאי אחר. הוא מעולם לא הרשה לביטוי שכמעט ביטא את מה שרצה להישאר על הנייר, אלא תמיד חיפש את המושלם ביותר. הוא מהווה תערובת, כמעט בחלקים שווים, של רומנטיקן וריאליסט, ולכן סגנונו היה לעזר רב לסופרים משתי אסכולות אלה. הדיוק המושלם שלו מתבלט בעיקר בדיוקנאות שהוא משרטט ברומנים העיקריים שלו. האופן שבו פרסומו הולך וגדל מאז מותו, הוא פרשה מעניינת בהיסטוריה ספרותית.
מורכבות אישיותו תרמו רבות לצורות המעניינות ביצירתו של פלובר. הוא עבד בבדידות מזהירה, ולפעמים עבד שבוע שלם על דף אחד, לעולם אינו מרוצה ממה שכתב, מחפש בצורה נואשת את הביטוי הטוב ביותר, את התיאור הקולע ביותר. לא ניתן לומר שיגעו היה לשווא. מכתביו הפרטיים מראים כי היה אדם המתנסח היטב ובקלות; הוא הצליח להשיג את השלמות המיוחדת לו רק על ידי עבודה רבה. אחד מהמבקרים החריפים ביותר שלו מודה כי ניתן להחשיב כל עמוד שכתב פלובר כמודל לסגנון ספרותי.
הפרסום של "מאדאם בוברי" ב-1857 היה מלווה יותר בסקנדל מאשר בהערכה; רק לאחר זמן הוכרה כאחת מהיצירות פורצות הדרך בסוגת הריאליזם שבספרות המודרנית. בשעת מותו היה מפורסם כריאליסט. ככזה, הייתה לפלובר השפעה מכרעת על אדמונד דה גונקור, אלפונס דודה וזולה. אך גם לאחר ירידת קרנה של האסכולה הריאליסטית, היוקרה של פלובר לא פחתה, והוכרו פנים אחרים של גאוניותו, כגון ראייתו החודרת. פלובר הוא סופר שאהוד על סופרים אחרים ולא רק על הקוראים, מכיוון שאמנות הכתיבה, החיפוש המתמיד אחר הדיוק המושלם, הייתה תמיד נר לרגליו.
אפשר לומר שהוא הפך את הציניות לאומנות, כפי שאפשר לראות מאמירה זו מ-1846: "להיות טיפש, אנוכי ובריא הם שלושת התנאים לשמחה. אך אם הטיפשות חסרה, השאר חסרי תועלת". פעמים רבות ייחסו לו גם את המשפט: "Madame Bovary, c'est moi" (מאדאם בוברי היא אני) אך אין עדות לאמירה זו בכתביו, ואין היא גם מתאימה לדמותה של גיבורת הספר הידוע.
מהדורת כל כתביו (8 כרכים, 1885) הודפסה מכתבי היד המקוריים, וכללה, מלבד מה שהוזכר לעיל, עוד שני מחזות, ה"מועמד" ו"הארמון של אבורס". מהדורה אחרת (10 כרכים) יצאה לאור בין השנים 1873 – 1885. התכתבותו של פלובר עם ז'ורז' סנד פורסמה ב-1884, עם הקדמה של גי דה מופאסאן.
כמעט כל אישיות ספרותית רצינית במאה העשרים כתבה עליו, וכן פילוסופים רבים.
מכתביו.
פלובר הותיר אחריו כארבעת אלפים מכתבים, בהם קרא דרור לעטו ולמחשבותיו, בניגוד לדרך שבה ליטש כל מילה ומשפט ביצירתו הספרותית. במכתביו הוא מרבה לנתח את נפשו בגילוי לב וללא כל הנחות. לעיתים הוא חושף זעם ולעיתים הומור וציניות. זאת בניגוד לרצונו הידוע לטשטוש אישיותו של הסופר. מכיוון שרוב חייו התגורר בביתו בכפר שבנורמנדי, מיעט ליצור קשר פרונטלי עם מכריו וידידיו ועשה זאת באמצעות מכתביו. המכתבים חושפים איש בעל סתירות והפכים, כפי שהעיד על עצמו כבר בגיל 19. "אני אוהב בעת ובעונה אחת את המותרות, את השפע, את הפשטות, נשים ויין, בדידות וחברה, הסתגרות ומסעות, חורף וקיץ, שלג ושושנים, שלווה וסופה; אני אוהב לאהוב, אוהב לשנוא. יש בתוכי את כל הניגודים כל אבסורד, כל שטות".
מכתביו חשפו את אישיותו תאבת החיים והמגוונת. מאריו ורגס יוסה כתב עליהם: "אני מאמין שהמכתבים של פלובר הם הידיד הטוב ביותר לסופר מתחיל. הם חושפים כיצד כישרונו היה כיבוש סבלני, אטי ומפרך [...]. בתקופות שבהן התקשיתי ביותר בכתיבה, חזרתי שוב ושוב למכתבים של פלובר, והם תמיד היו לי תרופה משככת כאבים".
סופי קאל
סוֹפי קאל (בצרפתית: Sophie Calle; נולדה ב-9 באוקטובר 1953) היא צלמת ואמנית צרפתייה.
ביוגרפיה.
עבודותיה של קאל מנהלות דיאלוג עם מציאויות שונות ועם סוגים של מקריות. לדבריה בכל אחת מיצירות האמנות שלה ישנה עובדה אחת שאינה נכונה, שהומצאה על ידה, בעוד שאר הנתונים הם אמת והיא לא ביצעה עליהם מניפולציה.
באחת מעבודותיה הידועות, היא מצאה ספר טלפונים ברחוב והחלה להתקשר לאנשים שפרטיהם הופיעו בספר, נפגשה איתם, ודיווחה על פגישות אלו בצירוף צילום בעיתון יומי בצרפת במשך חודש. הפרסום האחרון כלל מכתב שנשלח על ידי בעל ספר הטלפונים, שכעס כי חדרה לפרטיותו, וכי כל מכריו יכולים לזהותו מתוך הכתבות. לדבריו שהה בנסיעת עסקים במדינה אירופאית אחרת, ולכן לא ידע לפני כן על סדרת הכתבות. האם אחד המפגשים הומצא על ידי קאל, או שמא מכתבו של בעל הפנקס הוא שאינו אמיתי?
בעבודה אחרת, ביקשה מאמה שתשכור חוקר פרטי שיעקוב אחריה במשך יום שלם, והציגה את צילומיה שלה לצד צילומיו של החוקר הפרטי ודיווחיו ללקוחתו.
קאל הציגה תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב, וכן הציגה בתערוכת ארט פוקוס בירושלים עבודה העוסקת ב-"עירוב": תחום השבת של ירושלים ובזכרונות של אנשים פרטיים בעיר.
קאל מיודדת עם הסופר פול אוסטר, שביסס על דמותה את הספר הטרילוגיה הניו יורקית, וכמו כן בספרו "לויתן" נכלל האירוע של מציאת ספר הטלפונים, אך עם השתלשלות שונה מזו שעליה דיווחה קאל.
פופ ארט
פופ ארט (באנגלית: Pop art) החלה אמנותית שמרכזה היה בעיקר בארצות הברית ובאנגליה החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. התנועה הקיפה תחומי תרבות שונים כגון מוזיקה, אמנות פלסטית, קולנוע, אופנה ועוד. אמני הפופ ארט בחנו את ההשפעה ההדדית של תחומי התרבות השונים.
אמנות הפופ מרמזת בשמה על המילה פופולרי. אף על פי שאמנות הפופ נוסדה באנגליה, סגנונם של האמנים האמריקנים לא התבסס על סגנונם של הבריטים. אמני פופ ארט בולטים בתחום האמנות הפלסטית הם רוי ליכטנשטיין, אנדי וורהול, קלאס אולדנבורג וריצ'רד המילטון. המאפיין של עבודותיהם היה בהכנסה של חומרים חוץ אמנותיים לעבודות, כגון קומיקס, פרסומות ועוד. העבודות מתאפיינות בדרך כלל בצבעוניות עזה.
מבקרי אמנות רואים באמנות הפופ תגובה לאקספרסיוניזם המופשט, אבל אמנות הפופ קיבלה מהאקספרסיוניזם המופשט גורמים אחדים. אחד הגורמים החשובים הוא המודעות הרבה לאפשרויות באמנות בכלל ובאפקטים הנוצרים ביצירה אדירת ממדים. אך בניגוד לאקספרסיוניזם המופשט אמנות הפופ היא שיבה אל הפיגורטיביות ומשיכות הצבע בהן על פי רוב נקיות וחדות.
הפופ ארט אינה תנועה עם מניפסטים והופעות קבוצתיות, אלא נטייה משותפת של אמנים בכיוון יצירתי מסוים, שעושה שימוש בטכניקות ובאמצעים שונים מאלו שהיו מקובלים כ"תהליך אמנותי" לפני כן. נושאי יצירות פופ שאולים מן המרקם האורבני (בעיקר של ניו יורק), המשקף את מאפייני החברה האמריקנית בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה: השפע הכלכלי, תרבות הצריכה ושיווק.