במאה ה-18 היה מלח בישול מצרך חיוני ובעל ערך רב. באותה תקופה נעשה שימוש נרחב במלח לשימור מזונות כמו בשר או דגים. השימוש הנפוץ במלח גרם לממשלת צרפת להטיל את הגאבלה, מס על צריכת המלח. הממשלה חייבה שכל אדם מעל גיל 8 שנים יקנה כמות מלח בשנה במחיר שקבעה הממשלה. הפרם ז'נרל היה אחראי על איסוף הגאבלה.
אזור פראנש-קונטה ניחן יחסית בכמות גדולה של מעיינות מים מלוחים בגלל עורקים תת-קרקעיים של הליט. מלח הופק בלון-לה-סונייה (Lons-le-Saunier) ובסאלן-לה-בן (Salins-les-Bains), למשל, עוד מתקופת הרומאים. כתוצאה מכך, היו מספר מפעלי מלח קטנים, כמו אלה ב וב, שהפיקו מלח על ידי אידוי המים מעל מדורות עצים. מפעלי המלח הוקמו קרוב למעיינות והסתמכו על עצים שהובאו מיערות סמוכים. מפעלי המלח הורחבו ונבנו כל העת. הגידול יצר בעיה, שכן מפעלי המלח היו מוקפים תמיד בחומה כדי למנוע את גניבת המלח. התוצאה הייתה תנאי היגיינה ואוורור לקויים, הסיכון לשריפה היה גדול ותהליכי העבודה הפכו קשים יותר ויותר. לאחר שנים רבות של ניצול, הלכו שטחי היערות ונחשפו, וכתוצאה מכך היה צריך להביא עצים ממרחק גדול יותר ויותר, ובמחיר גדול שהלך ועלה. יתר על כן, עם הזמן תכולת המלח של מי המעיין הולכת וצונחת. זה הביא את מומחי של הפרם ז'נרל לשקול לנצל אפילו מעיינות קטנים, יוזמה שמועצת המלך עצרה באפריל 1773. חלק מהבעיה היה שאי אפשר לבנות בנייני אידוי מכיוון שסאלן-לה-בן שוכנת בעמק קטן.
ב-2 בספטמבר 1771 מינה לואי החמישה עשר, מלך צרפת את האדריכל קלוד-ניקולה לדו למפקח על מפעלי המלח של לורן ופרנאש-קונטה. כמפקח כללי היה לדו אחראי על בדיקת מפעלי המלח השונים במזרח צרפת. בתפקיד זה הוא יצא לסיור פיקוח בשנת 1771. הבעיות העצומות של מפעלי המלח לא נעלמו מעיניו, אדריכלות המפעל, "ערימה של רכיבים לא מתאימים (...), שהודבקו באופן שרירותי מחומרים עלובים", לא סיפקה אותו. חלק לא מבוטל מחוסר הפרודוקטיביות נגרם מהדרך המסובכת שבה סופקו עצים למפעלים. כל היערות סביב מפעלי המלח של סלין נכרתו, ואת חומר הגלם היה צריך להביא ממרחק של כמה קילומטרים. לדו הציע אפוא בנייה של מפעלי מלח חדשים במרחק של 17 קילומטרים ממקור התמלחת, בחזית יער שו (Forêt de Chaux) בוואל ד'אמור (Val d'Amour), כאשר התמלחת הייתה אמורה לזרום למפעל בתעלה שתיחפר, מכיוון ש"קל יותר לשלוח את המים למסע מאשר לשנע יער באזור בול עץ אחר בול עץ".
שנתיים לאחר מכן תמכה מאדאם דו בארי במועמדותו של לדו לחברות באקדמיה המלכותית לאדריכלות. זה העניק לו מעמד של אדריכל מלכותי (הוא כבר היה האדריכל של הפרם ז'נרל, סוכנות המכס והבלו הפרטית שגבתה מיסים רבים מטעם המלך, תחת חוזים ל-6 שנים). היה זה על בסיס מעמדו כמפקח על מפעלי המלח וכאדריכל מלכותי שהוא קיבל באפריל 1773 את המינוי מהמלך לואי ה-15, הבעלים של כל מפעלי המלח, לתכנן את מפעלי המלח המלכותי בארק-א-סנאן. שנה לאחר מכן, באפריל 1774, הציג לדו למלך את התוכנית הראשונה למפעל המוצע.
התוכנית הראשונה.
הפרויקט לא היה מוגבל מכל שיקול מעשי, היה שאפתני, חדשני ומנותק מהגישות המסורתיות. מה שלדו עשה היה לכפות גאומטריה נוקשה על העיצוב הכללי. הבניינים הוצבו סביב חצר פנימית ריבועית עצומה, ונקשרו זה לזה על ידי פורטיקו, אף בניין לא היה מבודד. כדי לזרז את החיבורים בין בניינים, הוסיף לדו ארקדות מקורות שקישרו את נקודות האמצע של הצדדים הסמוכים ויצרו ריבוע בתוך הכיכר. עמודים היו בשפע. הבניינים עצמם היו מלאים בהם, ו-144 עמודים דוריים תמכו בארקדות המקורות.
התוכנית של לדו חזתה שהחצר המרובעת המרכזית תהיה המקום בו המפעל ישמור על עצי הסקה שלו. בכל פינה בכיכר ובמוקדי האמצע של כל צד ניצבו מבנים מרובעים דו-קומתיים שיאכלסו את חלקי המפעל השונים. מלפנים היו מגורי השומרים, קפלה ומאפייה. בצדדים היו סדנאות לנפחים ולעובדים אחרים. מול השער נמצא מפעל המלח עצמו. באגפים יש דירות למגורי עובדים בצורה של חדרים בודדים הפונים לחדר משותף עם אח מרכזי. גנים היו אמורים להקיף את האתר כדי לספק לעובדים תוספת להכנסותיהם. לבסוף, חומה תקיף את כל המתחם כדי להגן עליו מפני גניבה.
החזון הגרנדיוזי של הפרויקט הוא שבלם את מימושו. שום בניין תעשייתי של התקופה לא היה מרשים באותה מידה. המלך דחה את הפרויקט. הוא התנגד במיוחד לשימוש הנרחב בעמודים, פרט אדריכלי שלדעתו מתאים יותר לכנסיות ולארמונות. הוא גם התנגד לכך שהקפלה תידחק לפינה.
בסקירתו הביקורתית של הפרויקט, הצהיר לדו כי הוא שם משקל רב מדי על מוסכמות, והוא הזניח את ההיבטים הסמליים. התוצאה הייתה עיצוב אחיד שטוח המבוסס על סימטריה, ולא כזה שיהיה לו מרכז כובד מוחשי. התכנון גם הזכיר את המבנים הקהילתיים המסורתיים של אז כמו מנזרים, בתי חולים, חוות גדולות וכדומה. יתר על כן, מאז ימי קדם אדריכלים הכירו בכך שתוכניות כמו זו של לדו פגיעות להתפשטות האש ולא היגייניות במיוחד, כאשר לאורך כל היום חלק מהאתר נמצא בצל. לבסוף ציינו המבקרים כי הפרויקט לא לקח בחשבון את האילוצים הגאוגרפיים או הגאולוגיים.
התוכנית השנייה.
בשנת 1774 שרטט לדו את התוכנית השנייה שלו. רק עכשיו תוקן אתר הבנייה המדויק והוא עסק שוב בפירוט בתהליכי העבודה של מפעלי מלח. נראה שגם לדיון על שיקום בית החולים בפריס, אוטל דיה (Hôtel-Dieu), שנשרף בשנת 1772, היה השפעה רבה. נדרש תכנון שיפחית את הסיכון לשריפה וישפר את האוורור. הרופא פרסם תוכנית בסיסית לבניית בתי חולים בשנת 1774. הוא תכנן מערכת מעגלית, עם מבנים שהיו מסודרים כמו חישורי גלגלים סביב ביתן מרכזי עם מטבח וקפלה. פטי היה כנגד צורה מרובעת, שלא רק שאווררה בצורה גרועה, אלא גם הקשתה על האספקה. משום כך תכנן לדו מתחם חצי-מעגלי כך שישקף ארגון עבודה היררכי. התוכנית השלמה כללה בנייה של עיר אידיאלית המהווה מעגל מושלם, כמו השמש. לואי החמישה עשר חתם על הצו המאשר את בניית מפעלי המלח ב-29 באפריל 1773, ולאחר אישור התוכנית השנייה של לדו, החלה הבנייה בשנת 1775. העיר המתוכננת מעולם לא הוקמה. כל מה שהושלם היה הקוטר ומחצית המעגל של הבניינים של מפעל המלח.
תיאור האתר.
התוכנית הכוללת הסופית של מפעלי המלח החדשים של שו שהוקמו בין הכפרים ארק וסנאן בשנים 1775–1779, מבוססת על חצר חצי עגולה בקוטר 225 מטר. עשרה מבנים בודדים, שכבר אינם מחוברים כדי ליצור חזית סגורה, מקיפים אותה, כמו גם אורוות וגנים. המתקן כולו מוקף חומה. בניין השער היחיד וארבעה בניינים אחרים בעלי מבנה דומה עוקבים אחר הקו המעגלי בדרום, ואילו בנייני הייצור והמנהלה גובלים בחצר בצפון. הם מקיפים את בית המנהל, המהווה את מרכז המתחם כולו. בעיקרו של דבר, לדו מציגה עיירת מפעל אשר פורקה למרכיביה, אשר בתורם מסודרים בצורה גאומטרית ברורה.
מבנה השער: בניין הכניסה שוכן בנקודת האמצע של חצי העיגול בדרום המתחם ומהווה את הגישה היחידה למתקן. דרך ישרה מה, הנהר הסמוך, מובילה לכאן. כאן ניתן לשלוט על כל התעבורה, גניבת המלח ממוזערת גם בכך שהעובדים אינם מורשים לעזוב את מפעלי המלח. בנוסף לתפקידי השמירה, נמצאים בבניין גם חדר שופטים, בית הסוהר ומאגר המים המתוקים. הפורטיקו החיצוני מורכב משישה עמודים דוריים ללא בסיסים התומכים בארכיטרב כבד. זה מזכיר את היחסים בפרופילאה באקרופוליס באתונה, שלדו בהחלט הכיר. מאחורי הפורטיקו, המעבר דרך הבניין מעוצב כחיקוי של מערה, האגף המרכזי של הבניין הוא דו קומתי ומכוסה בגג פירמידה, האגפים הם חד קומתיים ומכוסים בגג דמוי פירמידה.
בית המנהל: אם ממשיכים בדרך המגיעה מהנהר לו דרך השער צפונה יותר, השביל מוביל בדיוק לשער של בית המנהל. זהו המרכז הגאומטרי של המתקן ומוקף על ידי בנייני הייצור בפועל. הבניין הראשי קובייתי עם גג בצורת פירמידה ולפניו פורטיקו עם עמודים שלאורכם טבעות בצורת ריבוע היוצרים משחקי אור וצל. בטימפנון יש חלון עגול (אוקולוס), המסמן את המוקד של חצי המעגל של מפעלי המלח, ומסמל את עינו של המנהל שכמייצג הישיר של המלך מפקח על כל ההתרחשויות בחצר. הרעיון של הפנאופטיקון, מגדל המעקב, הוא אלמנט ידוע שכעבור כמה שנים שימש את ג'רמי בנת'ם כבסיס לתכנון בית כלא. מאחורי הפורטיקו והכניסה יש גרם מדרגות מונומנטלי המוביל לקפלה עם המזבח שלה המותקן בנקודה הגבוהה ביותר. המשתתפים בטקסים דתיים היו צריכים לקיים את התפילה כשהם עומדים על המדרגות ומסתכלים למעלה, המנהל עקב אחר הפעולה מאחוריהם בגלריה. הקפלה נהרסה בשריפה בשנת 1918, בעקבות מכת ברק. בצד אזור זה נמצאים חדרי המגורים והמנהל. מאחורי בית המנהל יש אורוות אלגנטיות וקטנות לסוסי המנהל.
בנייני מס המלח: נמצאים ממערב וממזרח לבית המנהל. כאן שכנו חדרי המנהל והמגורים למנהלי העבודה ולבנאים הראשיים. חזיתות הכניסה מצביעות לעבר מרכז המתחם, הבניינים, כמו כל הבניינים, בנויים בבנייה מאבני גוויל למחצה. מוטיב הכניסה דומה לזה של אורוות המנהל: קשת למחצה מונחת על שני עמודים, המעבר השקוע מתחת לכרכוב בולט שבגובה הכותרת רחב יותר מרוחב הקשת.
מפעלי המלח: שני בנייני הפקת המלח שוכנים משמאל ומימין לבית המנהל הם מבנים פשוטים ומלבניים בתוכנית של 81 × 28 מטר, הם מכילים את תנורי הייבוש, קלחות החימום, אולמות האריזה ומחסני המלח. הכניסות מסומנות שוב על ידי פורטיקו עם גמלון. עם זאת, אין להם עמודים, שלושה פתחים מקושתים גדולים יותר ושתי דלתות בגובה האדם יוצרים את המעברים.