ליודמילה אלכסייבה, ממייסדות קבוצת הלסינקי במוסקבה, כתבה: "מה יקרה אם האזרחים יפעלו למען זכויות האדם? אם אדם אחד יעשה זאת, הוא יהפוך לקדוש מעונה. אם שני אנשים יעשו זאת, הם יתויגו כאויבים. אבל אם אלפי אנשים יעשו זאת, המדינה תיאלץ לעצור את הדיכוי."
על פי פעיל זכויות האדם הסובייטי ויקטור דוידוף, במשטר טוטליטרי לא קיימים מנגנונים שיכולים לגרום לשינוי התנהגות השלטון מבפנים. כל ניסיון לשינוי מדוכא מיד. המתנגדים למשטר הסובייטי הצליחו במשימתם רק כאשר פנו לארגוני זכויות האדם הבינלאומיים ולממשלות זרות.
הכלבתולים
הכלבתולים (באנגלית: The Houndcats) היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית בת 13 פרקים, מסוגת הרפתקאות וקומדיה, אשר שודרה בשנת 1972 ברשת NBC. הסדרה הופקה על ידי חברת DePatie–Freleng Enterprises.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי באמצע שנות ה-80 בערוץ 2 הניסיוני ובתחילת שנות ה-90 בערוץ הילדים.
תקציר.
הסדרה מבוססת על סדרת הטלוויזיה "משימה בלתי אפשרית". הסדרה מספרת על חבורה של שלושה כלבים ושני חתולים, אשר יוצאים למשימות ריגול באמריקה של שנת 1914.
בכל פרק מקבלים הכלבתולים מסר מהמנכ"ל הבלתי נראה שלהם, והמסר מתנגן בפטיפון, בפסנתר או בכל כלי נגינה אחר (פארודיה על מכשיר ההקלטה ממשימה בלתי אפשרית) אולם כאשר המילים "ישמיד את עצמו תוך 5 שניות" מפתיע את הכלבתולים וגורם להם לברוח לפני הפיצוץ.
הבעיה השמונה-עשרה של הילברט
על פתית השלג המשושה
יאנוש ימניץ
יאנוש ימניץ (בהונגרית: Jemnitz János; בודפשט, 27 בנובמבר 1930 – בודפשט, 20 ביולי 2014) היה היסטוריון יהודי-הונגרי, חוקר בכיר במכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים, דוקטור להיסטוריה. תחום המחקר העיקרי שלו היה ההיסטוריה של תנועת הפועלים הבינלאומית, כולל ההיסטוריה של הסוציאל-דמוקרטיה.
ביוגרפיה.
רקע משפחתי.
אביו, שאנדור ימניץ (1890–1963), היה מלחין, מנצח, אסתטיקן ואחד ממבקרי המוזיקה ההונגריים החשובים ביותר, תלמידו של ארנולד שנברג, תאודור אדורנו, בלה בארטוק, אלדאר טוט, לאיוש קאשאק, שהתגורר בגרמניה במשך כמה שנים בין השנים 1908–1919 ונותר גם נציגו האופייני של המודרניזם של רפובליקת ויימר, מבקר מוזיקה של היומון החשוב נפסבה בשנים 1924–1950. אמו הייתה יוליאנה וייס.
פעילותו.
בין השנים 1949–1953 יאנוש ימניץ היה סטודנט להיסטוריה בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד. הוא החל את עבודתו המדעית במכון להיסטוריה של מפלגת העובדים ההונגרית, אך אחרי כישלון המרד ההונגרי בשנת 1956 הודח מסיבות פוליטיות. מסוף שנות החמישים עבד במכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים, שם קיבל בשנת 1964 את התואר המדעי של דוקטור. בשנת 1974, הגן על עבודת הדוקטורט שלו בנושא היבטי תנועת הפועלים בתקופת מלחמת העולם הראשונה. הוא כתב ביוגרפיות של כמה מנהיגי פועלים, ביניהם קייר הארדי מבריטניה, ז'אן ז'ורס מצרפת ולאון בלום. הוא פרסם את פרוטוקול האינטרנציונל השני בהונגרית, שהווה מקור חשוב להיסטוריוגרפיה של התקופה. הוא ייצג את מקצוע של ההיסטוריונים ההונגרים במספר רב של כנסים בינלאומיים, הוא נכח מהתחלה והיה משתתף קבוע באירוע השנתי של הוועידה הבינלאומית להיסטוריונים של תנועת עובדים (ITH) בלינץ. יאנוש ימניץ היה היוזם והעורך הראשי משנת 1974 של שנתון ההיסטוריה של תנועת העבודה הבינלאומית, אשר כובד על ידי סופרים כגון אריק הובסבאום, טוני בן, אישטוואן מסארוש, פרנץ פייטה, מדלן רבריה, ראלף מיליבנד, גרד קאלסן, ניקולאי בוכארין, נכדו של ניקולאי איבנוביץ' בוכארין (היסטוריון של האקדמיה הרוסית למדעים), רוברט יבזרוב, אלדו אגוסטי או נריהיקו איטו, נשיא האגודה הבינלאומית לזכר רוזה לוקסמבורג.
הוא פרש לגמלאות כיועץ מדעי, אך המשיך את עבודת המחקר והעריכה שלו. הוא איבד את ראייתו ובסופו של דבר התעוור לחלוטין, אך גם בתקופה זו פרסם מספר ספרים חשובים העשירים במידע חדש. הביבליוגרפיה של יצירותיו מורכבת מאלפי פריטים. נותרה כמורשת גדולה במיוחד של ספרים וכתבי יד.
יסוד 106
דומינט
דומינט היא תקופה מאוחרת יותר של הקיסרות הרומית, לאחר תקופה המכונה "תקופת הפרינקיפט". התקופה מאופיינת בשיטה אוטוקרטית בלא מראית עין אפילו של רפובליקה, בניגוד לקודמתה. תקופת הפרינקיפט מאופיינת במאמץ רב מצד הקיסרים לשמר את האשליה שתקופתם היא המשך רשמי של הרפובליקה הרומית.
תקופת הדומינט עשויה להתחיל עם תחילת שלטונו של דיוקלטיאנוס בשנת 284 לספירה, לאחר משבר המאה השלישית של 235–284 לספירה, ולהסתיים במערב עם קריסת האימפריה הרומית המערבית בשנת 476 לספירה, ואילו במזרח סופה שנוי במחלוקת, כפי שהתרחש בסוף ימי שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון (565 לספירה) או של הרקליוס (641 לספירה). התקופה שעד שנת 313 נקראה לעיתים קרובות גם טטררכיה.
מקור השם.
המונח המודרני "דומינט" (dominate באנגלית) נגזר מהמושג הלטיני dominus, שמשמעותו "אדון". dominus, שנאמרה באופן מסורתי על ידי עבדים רומאים כדי לפנות לאדוניהם, שימש באופן ספורדי בפניות לקיסרים בתקופת הפרינקיפט, בדרך כלל בצורה של חנופה מוגזמת כלפי הקיסר. אוגוסטוס מנע באופן פעיל את הנוהג, ובמיוחד טיבריוס גינה את הביטוי בחריפות. דומיטיאנוס עודד את השימוש בו, אך אף אחד מהקיסרים לא השתמש במונח באופן רשמי עד שלטונו של אורליאנוס בשנת 274 לספירה, אז הוטבעו מטבעות הנושאים את הכתובת "deus et dominus natus". עם זאת, רק בתקופת דיוקלטיאנוס אומץ המונח dominus כחלק התואר הרשמי של הקיסר, כחלק מרפורמות שיזם דיוקלטיאנוס.
מעבר מפרינקיפט לדומינט.
משטר הדומינט צמח כתגובה לכ-50 שנות הכאוס שמכונה "משבר המאה השלישית". המאבקים והמתחים של אותן שנים (פלישות לגבולות האימפריה, מלחמות אזרחים, התקוממות צבאית) חשפו את החולשות במדינה הרומית תחת הפרינקיפט. היה מעבר הדרגתי לגרסה אוטוקרטית רשמית יותר. היא כלל הרחקה הדרגתית של האליטה הסנאטורית מעמדות צבאיות גבוהות וחיזוק במקביל של מעמד הפרשים, ארגון מחדש של הצבא הרומי ויצירת צבאות שדה ניידים, שינויים בלבוש קיסרי ובטקסים, קידום מדיניות שמטרתה אחדות דתית, רפורמות כספיות בהיקפים גדולים ויצירת ביורוקרטיה אזרחית ברחבי האימפריה.
אף על פי שדיוקלטיאנוס נחשב בדרך כלל כיוצר הדומינט, מקורותיו נעוצים בחידושים של קיסרים קודמים, בעיקר אלה שנעשו על ידי אורליאנוס (270–275 לספירה), בימי שלטונו של גליאנוס (253–268 לספירה) ואפילו בתקופת שלטונו של טראיאנוס אשר בימיו "ניתנה למעמד הפרשים חשיבות הולכת וגוברת בממשל רומא והאימפריה." . לא כל השינויים שיצרו את משטר הדומינט הושלמו עד לפרישת דיוקלטיאנוס בשנת 305 לספירה. שינויים רבים הוכנסו או שונו על ידי קונסטנטינוס הראשון. כתוצאה מכך, בדיוק כפי שמשטר הפרינקיפט נבנה בתקופה שבין 31 לפנה"ס עד 14 לספירה, רק בשנת 337 לספירה הושלמו הרפורמות שהשלימו את בנית משטר הדומינט.
מאפיינים.
ריבוי קיסרים שותפים.
משטר הדומינט התאפיין בכך שמשרת הקיסר כללה ריכוז של משרדים אזרחיים וצבאיים שונים בחצר הקיסר. אוגוסטוס ויורשיו בדרך כלל הקפידו להסוות את אופיה האוטוקרטי של המשרה על ידי הסתתרות מאחורי מוסדות הרפובליקה הרומית והצגת הקיסר כפרינקפס או כאזרח הראשון, שסמכותו ניתנה על ידי הסנאט. תפקיד זה מילא כמעט תמיד אדם בודד, והתאריך שקבע טריבון הפלבס היה הנקודה בה האדם יכול היה להפעיל סמכות אימפריאלית. במהלך משטר הפרינקיפט, נהיה נפוץ שהקיסר (או אוגוסטוס) מינה יורש (המכונה הקיסר) אשר היה חסר סמכויות.
במהלך משבר המאה השלישית הגישה האימפריאלית המסורתית של קיסר בודד שמרכז שלטונו ברומא הקשתה על היכולת להתמודד עם פלישות מרובות ומקבילו שדרשו מהקיסר להיות בכמה מקומות בבת אחת. יתר על כן, היעדרותם היא שגרמה להכתרת קיסר חלופי בתגובה למשבר מקומי, שבאופן מסורתי הקיסר היה אמור להתמודד עימו.
בזמן הדומינט, נטל התפקיד הקיסרי חולק יתר ויותר בין עמיתים. דיוקלטיאנוס הוא שהציג את צורת השלטון הזו, תחת מערכת שנקראה טטררכיה, שבמקור כללה שני קיסרים משותפים (אוגוסטי, אוגוסטוס) ושני קיסרים זוטרים כפופים (קיסר), שכל אחד מהם היה שותף לכוח הקיסרי. מודל הטטררכיה הזה נמשך בין 289 לספירה ועד 324 לספירה, ובוטל בשל מלחמות האזרחים בין העמיתים. עם מותו של קונסטנטינוס הראשון בשנת 337 לספירה, האימפריה שוב חולקה. החלוקה נמשכה עד 350 לספירה. המודל הפך למאפיין קבוע של האימפריה בשנת 364 לספירה עם הכתרתו של ולנטיניאנוס הראשון, שכיהן יחד עם אחיו ואלנס. פרט לתקופה בת שלוש שנים של שלטון יחיד תחת תיאודוסיוס הראשון בשנים 392–395 לספירה, גישה זו תימשך עד לסוף ההאימפריה הרומית המערבית בשנת 476 לספירה.
בעוד שכל אוגוסטוס היה אוטונומי בתוך כל החלק מהאימפריה שהוקצה לו, כל החוקים שהוצגו על ידי כל שליט היו תקפים בכל רחבי האימפריה.
היחלשות מעמד רומא כבירה.
אחד הסימנים הבולטים לשינויים שחולל הדומינט היה ביטול מעמדה של רומא כמקום מושבו הרשמי של הקיסר. תקדים זה כבר נוצר על ידי גליאנוס בשנת 260, שהעביר את החצר הקיסרית למדיולאנום (מילאנו של ימינו) בשל חשש ממתקפה עתידית של המורד פוסטומוס וכן הגנה על איטליה מפלישות האלמאנים.