במהלך שנות השמונים החלה מצרים להתקרב לארצות הברית ובמקביל להתרחק מהסובייטים, גורם אחד מני רבים שיצרו את התנאים שאפשרו את הסכם השלום בין ישראל למצרים. עם התפרקות ברית המועצות בשנות התשעים וההטבה ביחס כלפי המערב, גם היחס כלפי ישראל החל להטיב וישראל החלה ליצור קשרים מדיניים עם מדינות שטרם היה לה את ההזדמנות לכך. ביניהן מדינות שונות מאירופה, דרום אפריקה, אמריקה הלטינית ואף ירדן, בחתימה על הסכם השלום בין ישראל לירדן. עם זאת באופן כללי היחס שקיבלה ישראל מיתר המדינות הערביות המשיך להיות קר. השיפור במצבה המדיני של ישראל בשנות התשעים בא לידי ביטוי בנקודת השיא, החלטה 4686 של העצרת הכללית של האו"ם, שביטלה את החלטה 3379 הקודמת.
במהלך המאה ה-21 עם התחזקות תנועות האסלאם הפונדמנטליסטי, החל שיתוף פעולה מסוים בין ישראל למספר מדינות הערביות וזאת לאור האיום שתנועות פונדמנטליסטיות אלו מציבות לא רק על העולם המערבי והלא-אסלאמי, אך גם על האסלאם המתון. תנועות כדוגמת אל-קאעידה, דאעש, האחים המוסלמים וחמאס.
נכון לשנת 2013 כ-160 מדינות מכירות בישראל ומקיימות עמה יחסים דיפלומטיים. 36 מדינות אינן מקיימות איתה יחסים דיפלומטיים, 26 מדינות אינן מכירות בישראל, רובן הגדול מדינות מוסלמיות.
מדינות ערב והליגה הערבית.
מדינות ערב במזרח התיכון ואפריקה והליגה הערבית.
מדינות ערב (במזרח התיכון ובאפריקה) אשר היו חברות בליגה הערבית הצביעו נגד תוכנית החלוקה של האו"ם, אותה ראו כמפלה לטובת היהודים ואף יזמו חרם כלכלי על יהודי ארץ-ישראל ולאחר מכן על מדינת ישראל (ראו להלן "חרם כלכלי"). לאחר הכרזת ישראל על עצמאותה בשטח אשר לפי תוכנית החלוקה הוכר כשטח מדינת ישראל, הליגה הערבית חזרה בשנית על התנגדותה הרשמית ליישום "פתרון שתי מדינות" במכתב אותו הגישה לאו"ם. באותו היום, צבאות מדינות ערב השכנות פלשו לשטח אשר הוקצה לפי תוכנית החלוקה למדינה היהודית ופרצה מלחמת העצמאות. עם סיומה, סירבו מדינות ערב לחתום על הסכמי שלום לסיום הלחימה והסכימו רק להסכמי שביתת נשק על מנת שצה"ל לא יפלוש לתחומן. כתוצאה ממצב זה הוחרמה ישראל על ידי מרבית מדינות ערב (למעט ירדן, איתה התקיימו קשרים משמעותיים עד 1951) עד לסוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
לאחר מלחמת ששת הימים, בקיץ 1967 מנהיגי שמונה מדינות ערביות נפגשו בועידת חרטום אשר נערכה בסודאן על מנת לדון בעמדה הערבית כלפי ישראל. הם הגיעו להסכמה כי לא תהיה הכרה בישראל, לא יהיה שלום עם ישראל ולא יהיה משא ומתן עם ישראל. לאחר חתימה על הסכמי השלום עם מצרים בשנת 1979, גורשה מצרים מהליגה הערבית. כתוצאה מההסכם ישראל החלה ביחסים עם מדינות מוסלמיות שאינן ערביות כגון ניגריה, ניז'ר, מאלי וצ'אד. יחסים אלו נותקו בעקבות חרם של האיחוד האפריקני על ישראל. חלק מהיחסים שוקמו בשנות התשעים, לאחר חתימה על הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994.
יוצאת דופן מבין המדינות המוסלמיות היא איראן, אשר הייתה בין המדינות הראשונות אשר הכירו במדינת ישראל בזירה הבינלאומית (במרץ 1950 הכרה "דה-פקטו" בלבד), וכן פיתחה יחסי ידידות ואף נחשבה לידידתה המוסלמית הקרובה ביותר של ישראל עד לפרוץ המהפכה האיראנית, בשנת 1979. שגריר ישראל נמלט מאיראן עוד באותה השנה, לאחר תקיפות אתרים ישראלים. איראן מחרימה את ישראל ומנהיגיה קוראים פעמים רבות להחרים את ישראל ואף להשמידה.
עד היום עדיין מחרימות את ישראל מספר מדינות ערב.
מדינות באפריקה.
עם הקמת מדינת ישראל, כינון יחסים דיפלומטים עם מדינות אפריקה לא היו בראש מעייניה. החל מ-1956 החליטה שרת החוץ גולדה מאיר להרחיב את נציגויות ישראל באפריקה, כך שעד לאמצע שנות ה-60 היו לישראל נציגויות דיפלומטיות ב-33 מדינות ביבשת אפריקה. לאחר מלחמת ששת הימים החלה סחיפה, בעידודן של מדינות ערב והגוש הקומוניסטי, ומדינות אפריקה החלו לנתק קשרים דיפלומטים עם ישראל בזו אחר זו. בשנות ה-70 המוקדמות הכריז האיחוד האפריקאי חרם על ישראל והפך קיום קשרים של מדינה אפריקאית עם ישראל לכמעט בלתי אפשריים. באפריקה שמדרום לסהרה נותרו רק שלוש מדינות שהמשיכו לכונן קשרים עם ישראל: מלאווי, לסוטו וסווזילנד.
מנהיגים ישראלים, שהרגישו נבגדים כתוצאה מהמדיניות האפריקאית, העמיקו את קשריהם עם משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, דבר אשר גרם לחוסר שביעות רצון בצד האפריקאי והוביל להצבעה בעד החלטת האו"ם שהשוותה ציונות לגזענות ב-1975. לאחר מכן חזרה ישראל לרכז מאמצים במדינות אפריקה ואסיה והחלה לקשור קשרי שיתוף פעולה בכלכלה ובצבא. מדינות אפריקה לא מיהרו להחזיר את קשריהן המדיניים עם ישראל ורק באמצע שנות השמונים של המאה ה-20 חזרו לקשור קשרים דיפלומטיים עם ישראל כך שבראשית שנות התשעים כוננו קשרים דיפלומטיים רק עם מעט ממדינות אפריקה. עם זאת, בשנות ה-90 חזרו יותר ויותר מדינות לכונן קשרים דיפלומטיים מדיניים עם ישראל, כך שבסופן קיימה ישראל קשרים עם כ-40 מדינות אפריקאיות (יותר ממספר המדינות איתם קיימה יחסים מדיניים בתחילת שנות ה-60), כאשר חלקן מעולם לא קיימו קשרים מדיניים עם ישראל בעבר.
בנובמבר 2013, בעקבות לחץ של הפלסטינים, החליטה דרום אפריקה לנתק מגע עם הממשל הישראלי, ולהימנע מלערוך ביקורים רשמיים של שרים לישראל.
איסור כניסה לבעלי דרכון ישראלי.
מדינות ערביות רבות מסרבות לאשר כניסה לבעלי דרכון ישראלי. חלקן מסרבות לאשר כניסה גם לאנשים שעל דרכונם מוטבעת חתימת כניסה ויציאה מישראל (למשל בנגלדש ופקיסטן). לעיתים, נאסרת כניסה אף של אנשים אשר מוטבעת בדרכונם חותמת המעידה על כך ששהו בישראל - וזאת ללא חותמת ישראלית. לדוגמה, חותמת מצרית המעידה על יציאה ממעבר טאבה תעיד על כניסה לישראל (ערב הסעודית).
מדינות אשר אוסרות כניסת בעלי דרכון ישראלי נכון ל-2020: איראן, אלג'יריה, אפגניסטן, בנגלדש, ברוניי, ג'יבוטי, כווית, לבנון, לוב, מלזיה,סומליה, סוריה, עיראק, ערב הסעודית (למעט לצורך עלייה לרגל של אזרחים מוסלמים), פקיסטן ותימן. מתוכן, איראן אלג'יריה, כווית, לבנון, לוב, סודאן, סוריה, ערב הסעודית ותימן אף אוסרות כניסת בעלי דרכונים עליהם מוטבעת ויזה או חותמת ישראלית.
מדינות אירופה.
ארבע המדינות חברות האו"ם, מתוך שש המדינות שהיו הגרעין המייסד של האיחוד האירופי, לוקסמבורג, בלגיה, צרפת והולנד, יצרו קשרים דיפלומטיים עם ישראל, כבר בינואר 1949. בעוד שיחסי החוץ של ישראל עם האיחוד האירופי משתנים בשל יחסיה עם המדינות השונות המרכיבות אותה, הרי שרשמית, אף המתנגדות ביותר לישראל מבין מדינות אירופה המערבית לא החרימו אותה בחרם כללי ומקיף. עם זאת לעיתים נמנעו מדינות אלו משיתוף פעולה עם ישראל, אף שהדבר נעשה לרוב באופן נקודתי ומצומצם.
באירופה המזרחית היה מצב עניינים שונה. ברית המועצות הכירה במדינת ישראל יומיים לאחר הקמתה ויחסיהן בשנים הראשונות היו חמים. היחסים עם ברית המועצות בפרט ומדינות הגוש הקומוניסטי בכלל הידרדרו משמעותית ובשנת 1953 בוצע פיגוע בצירות הסובייטית, אשר גרם לניתוק היחסים באופן זמני. לאחר מלחמת ששת הימים וכיבוש שטחים ממדינות ערב הסמוכות, ניתקו ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה (מלבד רומניה) את קשריהן עם ישראל כמחאה על כך שהיא לא נסוגה מהשטחים שכבשה. יחסים אלה חודשו רק לאחר נפילת חומת ברלין והתפוררות הגוש הקומוניסטי. בשנות ה-90 חל שיפור ביחסי החוץ של ישראל וב-1989 28 מדינות מזרח אירופה וברית המועצות לשעבר החלו לקשור קשרים עם ישראל.
טורקיה, הגם שהיא מדינה השוכנת רק חלקית באירופה, מהווה אחת המדינות המוסלמיות הבודדות באירופה ויחסיה עם ישראל הושפעו מהסכסוך הישראלי-פלסטיני. עם עליית רג'פ טאיפ ארדואן החלה טורקיה בהצגת קו אנטי-ישראלי, שהחריף אחרי מבצע עופרת יצוקה והתדרדר עד לנתק ביחסים בעקבות המשט לעזה במאי 2010. ב-2011 גורש שגריר ישראל מטורקיה ועל אף שלא הוכרז חרם מדיני על ישראל, ראש הממשלה הטורקי הודיע על הפסקת כל קשרי המסחר הצבאיים והביטחוניים בין שתי המדינות. ב-2013, לאחר התנצלות ישראלית אשר התקבלה בטורקיה, חזרו היחסים למתכונתם הקודמת.
החרם הערבי.
כבר בשנת 1921, 27 שנים לפני הקמת מדינת ישראל, החלו הניסיונות הראשונים להחרמת עסקים יהודיים. לאחר מספר חרמות בעלי היקף מקומי ולכל היותר מזרח-תיכוני הוטל ב-2 בדצמבר 1945 החרם הערבי הרשמי, על ידי הליגה הערבית. הוכרז ש"ייצור יהודי ומוצרים יהודיים אינם רצויים בארצות ערב" וכן נקראו התאגדויות ערביות לסרב להתקשר, בכל צורה שהיא, עם כל סוג של ייצור ציוני. עם הקמת מדינת ישראל, בשנת 1948, הורחב החרם ובעצם כלל שלושה רבדים כאשר הוחרמו גם צדדים שלישיים המנהלים קשרי עסקים עם ישראל ותוכנן להחרים גם צדדים רביעיים, המנהלים קשרים עסקים עם הצדדים השלישיים בעלי הקשרים העסקיים עם ישראל. אין כל ספק שהחרם פגע בישראל אך גם ברור שהחרם לא פגע בישראל ברמה המתוכננת על ידי הליגה הערבית. בשנות ה-80 ועד לשנות ה-90 המוקדמות חלה מגמה של התרופפות בחרם הערבי. למעט סוריה, אין אכיפה של הרובד השני בחרם (החרמת צדדים שלישיים המנהלים קשרי עסקים עם ישראל) אצל חברות הליגה הערבית. עם זאת איראן, אף שאינה מדינה חברה בליגה הערבית, מנסה לאכוף את הרבדים השני והשלישי של הליגה הערבית.
החרם הערבי נאכף בקפידה בעשורים הראשונים לקיום המדינה וגרם לחברות בינלאומיות גדולות להימנע מפעילות בישראל לאורך שנים רבות. למרות זאת כלכלנים רבים טוענים כי לחרם היו גם השפעות חיוביות על הכלכלה הישראלית, והוא תרם לצמיחתה של תעשייה ישראלית עצמאית בתחומים רבים.
רקע לחרמות חברתיים וכלכליים במאה ה-21.