בפברואר 1908 הושכר המלון לירחמיאל אמדורסקי, בעליו של מלון אמדורסקי הירושלמי, ששינה את שמו ל"מלון אמדורסקי" והקים בו ראינוע וקזינו.
במרץ 1909 נערכה במלון קבלת פנים לחיים נחמן ביאליק על ידי מוסדות היישוב היהודי ביפו לכבוד ביקורו הראשון בארץ ישראל. קהל של כ-3000 איש נאסף בטרקלין המלון, בגנו ועל חוף הים והאזין לנאומו של המשורר.
בשנת 1912 הוחכר המלון למשפחת ליפשיץ, שניהלה אותו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה הוחרם המלון בידי העות'מאנים (כיוון שפיינגולד היה נתין מדינת אויב - רוסיה) ושימש למעצר נתינים זרים טרם גירושם מן הארץ.
לאחר המלחמה שכרה את הבניין חברת הבנייה "קדם", שייסד אלכסנדר לוי. חברת קדם הפכה את אולם הראינוע לאולם שרטוט, המלון הפכו למשרדים ומחסנים, ובית-הקפה והמסעדה הפכו לאולמות תצוגה. הפועלים שהעסיקה החברה, אנשי העלייה השלישית והעלייה הרביעית שוכנו ב"בתי פיינגולד". אייזיק פיינגולד, אחיו הצעיר של שלמה, נשאר במקום כמנהל הנכסים עבור חברת קדם.
במאורעות תרפ"א, שימש מלון 'בלה ויסטה' מחסה ליהודי שכונת נווה שלום שנמלטו מבתיהם מפחד הפורעים הערבים, ומרכז פעילותו של כח המגן העברי, "קבוצת קדם", שהמלון שימש לו כבסיס יציאה לפעולות הגנה ותגמול.
בשנת 1931 הוכרז פיינגולד כפושט רגל, והמלון ובתי פיינגולד הוצאו למכירה פומבית.
בספטמבר 1933, רכשו את הנכס הצורף הירושלמי ראובן קאשי ואחיו, יוסף. הם שיפצו את בתי פיינגולד למגורי משפחות ולהשכרה.
המלון פעל זמן קצר, עד לחורף 1935, בו התמוטט בסערה אגף המרפסות המערבי.
בזמן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, שפרץ באפריל 1936, נטשו היהודים את השכונה, ובתיה נפגעו.
המלון הועלה באש וגגו נשרף. קאשי השכיר את 11 החנויות, ו-29 החדרים של "בתי פיינגולד". אולם הקולנוע הושכר לבית יציקה.
במלחמת תש"ח, במהלך כיבוש יפו על ידי האצ"ל, שימשו הריסות המלון את אנשי האצ"ל כעמדה קדמית, ו"בתי פיינגולד" כבסיס יציאה לכיבוש מנשייה של יפו העוינת. במהלך התקפת האצ"ל על יפו פרצו לוחמי האצ"ל את דרכם בנתיב שהסתיים במלון 'בלה ויסטה' שהייתה לעמדתם המערבית.
על הריסותיה של יפה נוף הוקם בשנות ה-70 פארק צ'ארלס קלור.
סונאטת קרויצר (יצירה מוזיקלית)
חלון מכשפות
חלון מכשפות או חלון ורמונט (באנגלית: witch window או Vermont window) הוא מונח המתייחס, במסגרת הבנייה הוורנקולרית האמריקנית, לחלון הממוקם בקצה הגמלון של הבית בזווית של 45 מעלות מהקיר האנכי (באלכסון) במקביל לשיפוע הגג. טכניקה זו מאפשרת לבנאי להתאים חלון בקנה מידה מלא בחלל הקיר שבין שני קווי גג.
חלונות אלו מצויים כמעט באופן בלעדי במדינת ורמונט (ארצות הברית) או בסמוך אליה, לרוב במרכז ובצפון המדינה, ובדרך כלל בבתי חווה מהמאה ה-19.
השם "חלון מכשפות" בא מאמונה טפלה לפיה המכשפות אינן מסוגלות להטיס את המטאטאים שלהן מבעד לחלונות משופעים.
מבצע דמיאנסק
מבצע דמיאנסק היה אחד משורה של מתקפות נגד סובייטיות, שנערכו בחורף 1941/1942, בעקבות כישלון הניסיון הגרמני לכבוש את מוסקבה. מטרת המתקפה הייתה לכתר ולהשמיד חלק מכוחות קבוצת ארמיות צפון הגרמנית. המבצע הצליח אמנם, בשלבים הראשונים שלו, להביא לכיתור כ-100 אלף חיילים גרמנים באזור העיר דמיאנסק במחוז נובגורוד, אך הגרמנים הצליחו לתספק את הכוח המכותר באמצעות רכבת אווירית ולאפשר לו להחזיק מעמד, עד שכוח חילוץ קרקעי פרץ את טבעת הכיתור הסובייטית במאי 1942, והחזיר את המצב בחזית לקדמותו.
רקע.
התוכנית לערוך מתקפת נגד של החזית הצפון-מערבית באזור מחוז נובגורוד הוכנה כבר בספטמבר 1941. המתקפה נועדה להיפתח ב-24 בספטמבר, אך המתקפה הגרמנית על מוסקבה (מבצע טייפון), שנפתחה בסוף ספטמבר, גרמה להעברת חלק מהכוחות שנועדו לבצע את המתקפה לאזור מוסקבה ולדחיית המתקפה המתוכננת.
לאחר בלימת המתקפה הגרמנית על מוסקבה והמעבר של כוחות הצבא האדום למתקפת נגד רחבת היקף במרחב מוסקבה בראשית דצמבר 1941, נבחנו התוכניות למתקפה מחדש והוחלט לבצע מתקפה נגד כוחות קבוצת ארמיות צפון הגרמנית במטרה לכתר ולהשמיד את הארמייה ה-16 של הוורמאכט ולשחרר את מחוז נובגורוד. מפקד החזית הצפון-מערבית, פאבל קורוצ'קין, תכנן שהמאמץ ההתקפי הסובייטי העיקרי יערך על ידי כוחות הארמייה-34 בסיוע הארמייה-11 וארמיית ההלם השלישית.
מפקד קבוצת ארמיות צפון, וילהלם פון לאב, ביקש מאדולף היטלר אישור להסיג את כוחותיו מהאזור עוד לפני פתיחת המתקפה הסובייטית. אולם האחרון דחה את בקשתו ופון לאב ביקש להשתחרר מתפקידו, והוחלף בינואר 1942.
מהלך הקרבות.
יצירת כיס כיתור.
המתקפה הסובייטית נפתחה ב-11 בינואר מדרום לאגם אילמן, על ידי יחידות הארמייה ה-11, שתקפו לכיוון העיר סטריה רוסה. לאחר מספר ימים של קרבות הצליחו כוחות הצבא האדום להתקדם כ-50 ק"מ מערבה אך המתקפה נבלמה לאחר שהכוחות הסובייטיים לא הצליחו לכבוש את העיר. במקביל נפתחה מתקפה של הארמייה ה-34, שהיוותה את הזרוע הדרומית של המתקפה הסובייטית. ב-19 בינואר החליטה הסטבקה לצרף למאמץ ההתקפי גם יחידות של חזית קלינין. ב-29 בינואר החל להסתמן כיתור הכוחות של הוורמאכט. המפקדים הנאצים ביקשו מאדולף היטלר אישור לסגת אך לא קיבלו אותו. ב-8 בפברואר נסגרה טבעת הכיתור, ובתוכה 6 דיוויזיות גרמניות שכללו כ-100 אלף חיילים. בראש הכוחות המכותרים הועמד מפקד הקורפוס ה-2 גנרל ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט.
בשלב זה כוחות הצבא האדום לא יכלו להמשיך בהתקדמותם מערבה, והתרכזו במאמץ למנוע את פריצת טבעת הכיתור סביב הכיס הגרמני ובהשמדת הכוחות שכותרו בתוכו.
רכבת אווירית.
החל מפברואר הייתה אספקת המצרכים לכוחות דרך האוויר בלבד. בתוך השטח נבנו שני שדות תעופה זמניים שקלטו בכל יום עד כ-150 מטוסים שסיפקו כ-265 טון מטען ו-22 חיילי תגבור בכל מטוס. פעילות חיל האוויר הסובייטי באזור הייתה דלה ולא הייתה יכולה לעצור את הרכבת האווירית הגרמנית. במשך כל תקופת המצור ביצע לופטוואפה 24,303 טיסות, הביא כ-15,446 טון מטענים שונים ופינה כ-23 אלף פצועים. לטובת המבצע הוקצו כ-500 מטוסים, בעיקר מדגם יונקרס Ju 52. הבסיס האווירי העיקרי היה באזור פסקוב עם תמיכה משדות תעופה נוספים באזור ריגה ודאוגבפילס.
פריצת המצור.
לאור הצורך להחזיק כוחות גדולות סביב השטח המכותר, לא היו לחזית הצפון-מערבית די כוחות להמשיך במתקפה. מנגד, הגרמנים העבירו לאזור כוחות ורמאכט חדשים שפעלו לשחרור המצור. לצורך כך נבנתה קבוצת מחץ שכללה 3 דיוויזיות בפיקוד גנרל ולטר פון זיידליץ-קורצבאך. המתקפה הגרמנית החלה ב-21 במרץ 1942 ובמקביל החלה מתקפה של היחידות המכותרות. הכוח המרכזי שפעל בתוך הכיס המכותר היה דיוויזיית האס אס השלישית בפיקוד של תאודור אייקה שבמהלך הקרבות איבדה את רוב הסגל. לאחר חודש של קרבות נוצר פרוזדור צר ברוחב של כ-6-8 ק"מ שאיפשר קשר יבשתי עם היחידות המכותרות. ב-5 במאי הכיתור הופסק סופית.
במשך כל שנת 1942 המשיך הצבא האדום בניסיונות מתקפה באזור אך ללא הצלחה של ממש.
לכוחות הגרמנים הלוחמים באזור הוענק עיטור מגן דמיאנסק.
השלכות הקרב.
אף על פי שהמטרה העיקרית של המתקפה לא הושגה למבצע היו מספר מטרות משניות שהושגו:
נוט
תפנוט
דבר המלך במועצה על ארץ ישראל
התעלה הקלדונית
התעלה הקלדונית (באנגלית: The Caledonian Canal) היא נתיב מים פנים-ארצי מלאכותי בחלקו באזור ההיילנדס שבסקוטלנד, המחבר בין חופה המזרחי וחופה המערבי. אורכה הוא 97 קילומטרים, מהם כ-35 קילומטרים מעשה ידי אדם, אשר נבנו בתחילת המאה התשע-עשרה. כיום היא מהווה יעד תיירותי בסקוטלנד.
תיאור התעלה.
התעלה משתרעת בתוואי שמצפון-מזרח לדרום-מערב, לאורך שקע האגמים הגדול (The Great Glen) שבאזור ההיילנדס. קצה אחד שלה נמצא בעיר אינוורנס שבחוף המזרחי והקצה האחר - בכפר קורפאך (Corpach) שבחוף המערבי, ליד העיר פורט ויליאם. כשני שלישים מתוואי התעלה עובר בארבעה אגמים – לוך דוכפור (Loch Dochfour), לוך נס, לוך אויך (Loch Oich) ולוך לוכי (Loch Lochy). לאורכה מצויים 29 תאי שיט וארבעה אקוודוקטים לשיט, וכן מתוחים על פניה עשרה גשרים. רשאים לשוט בה כלי שיט באורך מקסימלי של 45 מטרים וברוחב מקסימלי של 10.7 מטרים.
שמונה מתאי השיט מצויים בקטע המכונה "מדרגות נפטון" (Neptune's Staircase) שבקרבת החוף המערבי. הם משמשים להעברת כלי שיט על פני הפרש אנכי של 20 מטרים. זמן המעבר בכולם יחד הוא כ-90 דקות.
תולדות התעלה.
בניית התעלה הייתה רעיון שנהגה בראשית המאה התשע-עשרה כאמצעי לספק עבודה, שהייתה נחוצה מאוד לאוכלוסיית אזור ההיילנדס, אשר סבלה בשנים שלפני כן מדיכוי תרבותי ודיכוי כלכלי בעקבות פינויי אוכלוסים כפויים (פינוי ההיילנדס). היא נחשבה גם כאמצעי שיספק מעבר קצר יותר ובטוח יותר לכלי שיט מעץ בין שני חופיה של סקוטלנד, ללא צורך לשוט סביב הקצה הצפוני של סקוטלנד.
סקר ראשון של נתיב התעלה העתידי נערך כבר בשנת 1773 עבור הממשלה על ידי ג'יימס ואט. המהנדס הסקוטי תומאס טלפורד (Thomas Telford) חיבר דין וחשבון על אפשרות בניית התעלה ב-1801. ב-1803 חוקק הפרלמנט הבריטי חוק אשר אישר את בניית התעלה. טלפורד הוזמן לתכנן ולבנות את התעלה. הוא עשה זאת בשיתוף פעולה עם המהנדס ויליאם ג'סופ (William Jessop) עד מותו של האחרון ב-1814.