במהלך הכנותיה של הוועדה לשנת העשור, עוררו פעילויותיה ותוכניותיה גם ביקורת, כפי שתיאר זאת וויסגל בראיון שנערך בתקופת עבודת ההיערכות: : . וייסגל טען עוד כי אין מבינים את החשיבות והמשמעות של רעיון חגיגות העשור וכי בכוונתו לשתף את כלל האזרחים והארגונים בחגיגות, אם כמשתתפים ואם כצופים.
ב-15 במאי 1959 התפרסמה בעיתון דבר הידיעה על סיום פעילותה של ועדת העשור.
מקס שפטר
ד"ר מקס שְׂפֶּטֶר (בגרמנית: Max Speter; 1 באפריל 1883, ביסטריצה, רומניה (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית) – 30 ביוני 1942, ברלין) היה כימאי והיסטוריון של מדעי הכימיה יהודי, שנספה בשואה.
קורות חייו.
מקס שְׂפֶּטֶר היה הצעיר בין שבעת ילדיהם של יוהאן-יואל שפטר ואנה-חנה לבית דולברג. בבית הוריו דברו גרמנית, הונגרית, רומנית ויידיש. הוא למד בגימנסיה הגרמנית שבעיר הולדתו, ולאחר מכן התחיל לימודי הנדסה באוניברסיטה הטכנית של בודפשט, המשיך בהנובר וסיים ב-1904 במינכן, שם הוסמך כמהנדס. עם סיום לימודיו עבד עם אוסקר פון מילר, מייסד מוזיאון המדע של מינכן בצוות ההקמה של המוזיאון. תקופה מסוימת עבד בתעשייה בגרמניה ובהונגריה. בשנת 1906 התקבל לעבודה כחוקר באוניברסיטה של ברלין. שם, ב-1910, קיבל את תואר הדוקטור. אחד המנחים שלו היה ולטר נרנסט, לימים זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1920.
היה נשוי לאדית פייגנבאכר, לזוג לא היו ילדים.
תחת המשטר הנאצי.
החל משנת 1934, בעקבות עלית הנאצים לשלטון, הלכו והוגבלו אפשרויות המחקר והפרסום שלו. החל משנת 1939 נאסר עליו לחלוטין לפרסם בגרמניה. עוד קודם לכן, ב-1937 בוטל שידור של הרצאה שלו ברדיו הגרמני.
הוא נרצח על ידי הנאצים בברלין ב-30 ביוני 1942.
פעילותו המקצועית.
מחקר ופיתוח בכימיה.
במהלך עבודתו כחוקר באוניברסיטה של ברלין פיתח שיטות למיצוי תוריום וסקנדיום. בשנים 1911-1912 הוציא פטנטים על שיטות אלה. ב-1911 פתח מעבדה לייצור משחת טונגסטן אשר שימשה באותה עת בתהליך ייצור חוט הלהט בתעשיית נורות הליבון. ב-1923 וב-1925 הוציא פטנטים על מנורת חיטוי המבוססת על אֶתַאנַאל (אצטילדהיד). בשנים 1927 – 1928 חקר את התכונות האלקטרוסטטיות של משי, בדים סינתטיים וחומרים פלסטיים. את תוצאות המחקרים פרסם בסדרת מאמרים בכתבי עת מקצועיים.
היסטוריה של הכימיה.
שפטר גילה עניין רב בחקר ההיסטוריה של הכימיה. כבר תיזת הדוקטורט שלו עסקה בהיסטוריה של הכימיה: "לבואזיה ומבשריו". זו התפרסמה בספר ב-1910. בהמשך חקר תחומים שונים, אבל עבודותיו העיקריות עסקו בהיסטוריה של הסוכר והסופרפוספאט.
ההיסטוריה של טכנולוגיית ייצור הסוכר
שפטר חקר את תולדותיהם של שני האישים הנחשבים לאבות ייצור הסוכר מסלק סוכר. הוא תיאר את המחקרים המדעיים של אנדריאס זיגיסמונד מרגרף על ייצור סוכר מסלק סוכר, ופרסם בכתב העת של תעשיית הסוכר הגרמנית Die deutsche Zuckerindustrie ביבליוגרפיה מקיפה של התרומות של פרנץ קרל אכרד שכללה יותר מ-200 פריטים. בפרסום אחר של תעשיית הסוכר הגרמנית פרסם מאמר מאויר על הניסויים של אכרד בייצור סוכר. שפטר גם חקר ופרסם ניסיונות לייצר סוכר שלא מקנה סוכר, שלא עלו יפה. יוסטוס פון ליביג ייצר סוכר מ-7 זנים של אדר והמליץ על נטיעה נרחבת של עצי אדר בתקווה לעשות את גרמניה אוטרקית בייצור סוכר. גרמני אחר, לודוויג הופמן (LUDWIG HOFMANN) ניסה לייצר סוכר מדלעת.עוד בנושא הסוכר, תיאר שפטר ב-1932 את הניסויים של פרנסיס בייקון ואוטו פון גריקה על של סוכר, כלומר התכונה של סוכר ליקרון כשהוא שבור. הוא גם גילה מאמר של חוקר גרמני אנונימי מ-1780 שייצר צנצנות ליידן כשהמבודד הוא סוכר שהומס.
ההיסטוריה של הסופרפוספט
במחקרו על ההיסטוריה של הסופרפוספט אסף מידע על 16 חוקרים ותעשיינים שתרמו למחקר ולייצור של הדשן הזרחני. ביניהם: יוהאן תולדה, מנהל בית ספר בברנו, יוהאן גוטליב גאהן, קרל וילהלם שלה, אנדרס גוסטב אקברג, א. ברגשטן, לואי-ניקולא ווקלן, אנטואן פרנסואה פורקרייה, ג'ורג' פירסון, סר האמפרי דייווי, ס.פ. הרמבשטט, יוסטוס פון ליביג, סר ג'ון בנט לוז, סר ג'יימס מארי. את תוצאות מחקריו פרסם ב- Super¬phosphate, ירחון שיצא לאור על ידי האיגוד הבינלאומי של יצרני הסופרפוספט. המאמרים כללו ביוגרפיה מפורטת של כל אחד מהאישים.כפועל יוצא ממחקריו בנושא ההיסטוריה של הפוספט עסק גם במוצר זרחני נוסף - הגפרורים. בכתב העת של תעשיית הגפרורים Deutschen Zündwaren-Zeitung פרסם מאמר הגפרורים של ג'ון ווקר, ממציא "גפרורי החיכוך". בהמשך פרסם תרגום מהונגרית של מאמר מאויר מאת Szathmáry László על ההיסטוריה של הגפרורים עד סוף המאה ה-19.(Szathmáry László: A gyufa története. Bp., 1935;)
נושאים היסטוריים נוספים
בנוסף לשני נושאי מחקרו העיקריים חקר שפטר את ההיסטוריה של מגוון נושאים נוספים, ביניהם: חומרים פלסטיים, חומרי נפץ, חומרים לתעשיית סרטי הצילום, מיכשור מדעי, מיכשור להצלת חיים. פרסומיו הופיעו בעיקר בעיתונות הגרמנית והאוסטרית אבל תרגומים הופיעו גם בארצות הברית, הולנד והונגריה.
תרגומים.
הוא תרגם מאמרים וחומר מדעי אחר לגרמנית מהונגרית, דנית, לטינית, צרפתית, איטלקית, אנגלית ורוסית.
מדע לעם.
פעילותו בפופולריזציה של המדע החלה כבר בעבודתו בצוות המקים של מוזיאון המדע של מינכן. שם עסק בהקמת התצוגות של הכימיה, הפיזיקה והמינרלים. גם לאחר שפרש מהמוזיאון המשיך את הקשר והמליץ על מוצגים חדשים למוזיאון. בהמשך פרסם גרסאות פופולריות של מחקריו בתקופונים של מדע פופולרי ובעיתונות הכללית.בשנים 1924 עד 1926 נתן סדרה של 11 הרצאות ששודרו בתחנות הרדיו של דרזדן ולייפציג.
קרב אייגוספוטמוי
קרב אייגוספוטמוי (ביוונית: (Αἰγὸς Ποταμοί, בלטינית: Aegospotami) ניטש ב-405 לפנה"ס, בשלהי המלחמה הפלופונסית, בין ציי אתונה וספרטה. ההתנגשות ארעה בהלספונטוס (דרדנלים), צפונית־מזרחית לססטוס, מול שפך הנהר אייגוספוטמוי. הקרב הסתיים בניצחונה המוחץ של ספרטה והכריע בסופו של דבר את גורל המלחמה כולה לטובתה. האוניות האתונאיות הושמדו כמעט כולן, ובהיעדר צי מלחמתי אבדה לאתונה השליטה בים ובאימפריה הימית שבהנהגתה. אספקת הדגן מן הים השחור, החיונית לקיומה של העיר, נותקה וחודשים אחדים אחר כך היא נכנעה.
הרקע לקרב.
ב-405 לפנה"ס, בעקבות המפלה בקרב הימי בארגינוסאי, נמסר הפיקוד על הצי הספרטני לידיו של ליסנדרוס, מי שהנחיל לעירו את ניצחונותיה הימיים הראשונים על הצי האתונאי. חוקי הספרטנים אסרו להחזיק במשרת הנאוארכוס (מפקד הצי) יותר מפעם אחת, וכדי לעקוף את המכשלה מונה ליסנדרוס לסגן הנאוארכוס (אפיסטולאוס), אך למעשה החזיק בשרביט הפיקוד.
אחד מיתרונותיו של ליסנדרוס כמצביא הייתה ידידותו עם הנסיך הפרסי כורש, בנו של דריווש השני מלך פרס. הודות לקשרים אלה קיבל מן הפרסים כסף לבניית צי חדש במקום זה שאבד בארגינוסאי. כאשר נקרא כורש על ידי אביו לשוב לשושן, נקט הנסיך הפרסי בצעד חריג ומינה את ליסנדרוס לסטרפ של אסיה הקטנה. עתה, כשלרשותו עומדים משאבי הסטרפיה כולה, יכול היה ליסנדרוס להשלים במהירות את בניית האוניות ולגייס מלחים וחותרים.
אחר כך יצא עם הצי אל הים האגאי. הוא לכד ערים אחדות שהיו בשליטת אתונה ותקף איים רבים, אך לא יכול היה להוסיף ולהמשיך צפונה אל ההלספונטוס בשל נוכחותו של צי אתונאי בסאמוס. כדי לסלקו, נקט ליסנדרוס פעולת הטעייה ושט מערבה. הוא הגיע עם אוניותיו למרחק לא רב מאתונה, תקף את אייגינה וסלמיס ואף הנחית את חייליו בחוף אטיקה. הצי האתונאי מיהר בעקבותיו, אך ליסנדרוס חמק ממפגש אתו, שב אל ההלספונטוס, קבע את בסיסו באבידוס וממנה תקף והשתלט על למפסקוס בעלת החשיבות האסטרטגית. דרכו אל הבוספורוס הייתה כעת פתוחה, ומכאן יכול היה לחסום את תנועת אוניות הדגן מהים השחור אל אתונה ולהרעיבה עד כניעה.
הסכנה לקיומה של העיר הייתה כעת מוחשית, וזמן קצר אחרי שהשתלט ליסנדרוס על למפסקוס שב הצי האתונאי אל ההלספונטוס וקבע את בסיסו בססטוס. את מחנה האוניות הקימו הסטרטגים האתונאים לא בססטוס עצמה, אלא בחוף פתוח קרוב יותר ללפסקוס; המיקום לא היה אידיאלי בשל המחסור בנמל והקושי לספק את צורכי הצי במזון, אבל הקרבה לאויב הייתה כנראה השיקול העיקרי. את הפיקוד על הצי חילקו ביניהם הסטרטגים האתונאים על פי תור. מדי יום הורדו האוניות למים והפליגו במערך קרבי אל למפסקוס. הן המתינו מחוץ לנמל, קוראות תיגר על הצי הספרטני, אך ליסנדרוס סירב לצאת ועל כן שבו בסוף היום למחנה האוניות. הדבר חזר על עצמו משך ארבעה ימים.
באותו זמן התגורר סמוך למחנה האוניות המנהיג האתונאי הגולה אלקיביאדס. הוא ירד לחוף ויעץ למפקדי הצי להעביר את האוניות אל נמל ססטוס, ואף סיפר כי מלכים תראקיים אחדים מוכנים להעמיד לרשותו צבא. אם יינתן לו חלק בפיקוד, אמר, ישתמש בחיילים אלה כדי לסייע לאתונה. הסטרטגים האתונאים דחו את הצעותיו והוא שב לביתו.
הלחימה.
מצויים בידינו שני תאורים של מהלך הקרב. דיודורוס סיקולוס מספר כי פילוקלס, הסטרטגוס שפיקד על הצי האתונאי ביום החמישי, יצא ראשון מססטוס עם שלושים אוניות, וציווה על שאר האוניות לצאת גם הן ולשוט בעקבותיו. אם אומנם כך קרה, הרי שמחשבת האתונאים הייתה לפתות את הספרטנים להתקפה על כוח קטן ולהפתיעם עם כוח גדול יותר ששט אחריו. בסופו של דבר הובסו שלושים האוניות של פילוקלס כבר בתחילת הלחימה, ושאר אוניות הצי נתפסו אחר כך בחוף כשהן בלתי מוכנות.