גילה גולדשטיין (18 בדצמבר 1947 - 5 בפברואר 2017) הייתה שחקנית, אמנית וזמרת ישראלית, מהפעילות הראשונות של הקהילה הטרנסג'נדרית ושל אגודת הלהט"ב בישראל. גולדשטיין נחשבה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה בישראל, ובמהלך חייה הפכה לאחד האייקונים הגדולים של קהילת הלהט"ב בישראל.
ביוגרפיה.
גילה נולדה בטורינו שבאיטליה בשם אברהם גולדשטיין, עלתה לישראל בילדותה וגדלה בחיפה. בגיל 13, בשנת 1960 גילתה את זהותה המגדרית. הוריה ומשפחתה לא קיבלו את שונותה, ובעקבות כך היא לא יכלה להמשיך להתגורר בבית הוריה, וכבר בגיל ההתבגרות נאלצה לעבוד בזנות על מנת לקיים את עצמה, תחילה בגן הזיכרון ובגן בנימין בחיפה, ומאוחר יותר ברחוב הירקון בתל אביב. בימים אלו נטעה יחד עם עוד שלוש טרנסיות ביניהן: אפרת טילמה וננסי שניידר את יסודות הקהילה הטרנסית בישראל
לטענת ננסי שניידר, שגדלה יחד עם גילה גולדשטיין בחיפה ויחד פיתחו את זהותן המגדרית, השם "גילה" ניתן לה בילדותה על שם השחקנית גילה גולן.
ב-1965 נסעה גולדשטיין לבלגיה ושם עברה ניתוח להתאמה מגדרית.
בתחילת שנות ה-70 עברה לאירופה, שם עבדה כחשפנית וכרקדנית. כששבה לארץ הייתה אמנית הבית של מועדון הלילה רודיק ובבר, בר 51, ודמותה שימשה השראה לאחת הדמויות בסרטו של עמוס גוטמן בעל אותו שם.
בשנות ה-90 הקליטה את השירים המקוריים: "יאללה גילה", "הגברת מבקשת עוד", "כולם לרקוד" ו"שיר הגאווה", והופיעה איתם במועדון אלנבי 58. בשנת 1998 הגישה עם דורון אורסיאנו את תוכנית הלילה "סינדרלה יוצאת מהארון" בתחנת הרדיו 99FM.
בשנת 2003 זכתה בפרס "יקירת הקהילה" של קהילת הלהט"ב. בשיקולי השופטים נכתב כי הפרס ניתן לה "על היותה נציגה בולטת של דור, אשר לא היסס לחיות לפי זהות מגדרו ובנראות מוחלטת, למרות הדחייה, הרדיפות והתלאות הרבות שעברו בשל כך". בשנת 2005 זכתה בפרס שחקנית המשנה בפסטיבל לקולנוע קווירי במיאמי על תפקידה בסרט "ילדים טובים" של הבמאי יאיר הוכנר. בשנת 2010 כיכבה בתפקיד אורח בסדרה חסמבה דור 3 של התסריטאי דרור נובלמן. באותה שנה הועלה סרט תיעודי על חייה, שהוקרן במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בשם "זה גילה, זה אני", בבימויו של אלון ויינשטוק.
במהלך השנים ליוותה ונתנה ייעוץ ועידוד לנשים טרנסיות בשלבי המעבר השונים שפנו אליה, והשמיעה את קולן. בשנת 2011 הושק על שמה פרויקט הנקרא "פרויקט גילה להעצמה טרנסית", המספק ייעוץ משפטי בנושאים הקשורים בהדרה על רקע שונות מגדרית, סיוע במתן פתרונות דיור ארעיים ברחבי הארץ לטרנסים וטרנסיות שנפלטו מביתם עקב מצבם, סיוע בליווי אישי למיצוי זכויות, ועוד.
במצעד הגאווה בתל אביב בשנת 2015, ניתן לה הכבוד לעמוד בראש המצעד כאורחת הכבוד, כהוקרה על תרומתה למאבק הלהט"בי בישראל.
מותה.
גולדשטיין נפטרה ב-5 בפברואר 2017 בבית החולים איכילוב לאחר אירוע מוחי. בת 69 הייתה במותה. היא נקברה בבית העלמין ירקון בהשתתפותם של מאות ידוענים ואנשי קהילת הלהט"ב. על גבי מצבתה נרשם השם גילה גולדשטיין, והמשפט: "הייתי מה שרציתי, עכשיו תורכם להיות...".
ביילי
בגיהנום של מטה
בגיהנום של מטה ("בגיהנום של מטה: רשימות קצין עברי בשבי רוסיה") הוא ספרו של אביגדור המאירי, המתאר את חוויותיו כשבוי בסיביר במהלך מלחמת העולם הראשונה. המאירי לחם בחזית המזרחית כקצין זוטר בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הספר הוא המשכו של הספר השגעון הגדול (יצא ב-1929), שתיאר בגוף ראשון את חוויותיו של צעיר יהודי משכיל, העוסק בכתיבה ומעורה בחוגי הבוהמה האינטלקטואלית של בודפשט, אשר מגויס למלחמה. הספר תיאר את הכשרתו כקצין, את טבילת האש שלו, את הקרבות בהם השתתף, ולבסוף את נפילתו בשבי. הספר השגעון הגדול היה לרב-מכר במושגי אותם זמנים, ונמכר באלפי עותקים.
"בגיהנום של מטה" מתאר את חוויותיהם הקשות בשבי של המספר (המאירי עצמו), משרתו פאלי וחברו מרגלית. על אף האירועים הטראומטיים שעוברים הגיבורים בשבי הרוסי האכזר, מצליח המאירי לרתק את הקורא אל הסיפור. """המסירה המאופקת, הדיווח הכמו-עובדתי, הטון הענייני, ה'אובייקטיבי', האופייניים לרומן זה הם שאיפשרו לסופר להעביר אל הקורא את זוועות המלחמה – בישירות, במיידיות ובאמינות, שלא היו כמותן עד אז בסיפורת העברית" כותב דן מירון.
מהדורה ראשונה של הספר "בגיהנום של מטה" יצאה בהוצאת מצפה בתל אביב בשנת תרצ"ב 1932. מהדורה מחודשת של הספר יצאה לאור בהוצאת דביר בסדרה "קולות" בשנת 1989, מהדורה מתוקנת בלווית הערות והסברים מאת אבנר הולצמן.
אריך טייך
אריך טייך (1908 – 6 במאי 1983) היה מוזיקאי ומנצח ישראלי, מייסד תזמורת חיל האוויר ומנצחהּ במשך 34 שנים.
ביוגרפיה.
טייך נולד ב-1908 בהמבורג שבגרמניה. מגיל ארבע הראה כישרון מוזיקלי וניגן על כינור, פסנתר, אקורדיון ומספר כלי נשיפה. הוא למד בקונסרבטוריון ע"ש יוהנס ברהמס ובגיל 17 הקים תזמורת בשם "טייך אורקסטרה", שהופיעה ברחבי גרמניה. התמנה ליו"ר המנגנים היהודים בהמבורג.
באוקטובר 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, קיבל מכתב מרוברט ליי, ראש חזית העבודה הגרמנית, שבו נאסר עליו להופיע עם תזמורתו. בעקבות זאת, הוא פנה לסוכנות היהודית בבקשה לסרטיפיקט, בו הוא נרשם כ"חלוץ מוזיקאי".
טייך עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה, שם הקים תזמורת שנגנה בבית הקפה אור עד שעלה בלהבות בדצמבר 1937, ובקזינו בת גלים. הוא הקים את ארגון המנגנים בארץ ישראל ועמד בראשו. ב-1941 עבר לתל אביב והופיע עם תזמורתו בצריף "The Ark", המועדון לחיילי בנות הברית שלאחר קום המדינה היה ל"תיבת נח".
ב-29 במאי 1948 ייסד טייך את תזמורת חיל האוויר. בתחילה קיבל דרגת פקד אוויר (מקבילה לסגן-משנה), ועלה בדרגות עד שהיה לסגן-אלוף. התזמורת הופיעה בבסיסי חיל האוויר, במסדרי כנפיים, במועדון לחיילים "תיבת נח" ובתוכנית הרדיו תיבת נח ועוד. טובי הנגנים השתתפו בה בקטעי ג'אז ושירים ישראלים. טייך התאים את הרפרטואר לקהל. בין הנגנים והמבצעים היו דוד קריבושי, דני גוטפריד, אהרון קמינסקי, פרדי דורה, עדנה גורן, אודי שפילמן ואיתן מסורי. מפקדי חיל האוויר נהגו לומר על עצמם כי הם מתחלפים כל ארבע שנים ואילו אריך טייך נשאר לעד.
באפריל 1982, בעת שנסע עם אשתו אלזה לנפוש בפסח, איבד את השליטה על רכבו ליד צומת בית קמה ופגע באוטובוס. אשתו נהרגה במקום ואילו הוא נפצע קשה. הוא אושפז זמן ממושך בבית לוינשטיין אך לא התאושש, ונפטר לאחר כשנה. נטמן לצד אשתו בבית הקברות קריית שאול. במותו הותיר שלושה ילדים - בת ושני בנים.
ג'ני לבל
ג'ני לבל (בסרבו-קרואטית: ז'ני לבל, Ženi Lebl ,Жени Лебл; 20 ביוני 1927 - 20 באוקטובר 2009) הייתה עיתונאית, סופרת, מתרגמת והיסטוריונית, חוקרת יהדות יוגוסלביה ישראלית ילידת סרביה. רנטגנאית במקצועה.
ביוגרפיה.
ג'ני נולדה בעיירה אלכסינאץ (Aleksinac) שבמחוז נישאבה (Nišava) בסרביה לאנה ולאון, מהנדס ולויטננט קולונל במילואים. אמה נשלחה למחנה הריכוז סיימישטה ושם מצאה את מותה במשאית גז. אביה נשבה על ידי הגרמנים. אחיה הצטרף לכוחות הפרטיזנים לאחר שהות במחנה הריכוז ראב.
היא מצאה מקלט תחת שם בדוי בעיר ניש, שם הוסתרה אצל ילנה גלבשקי והשתיים עמלו על הדפסת פמפלטים פרטיזנים עד שנעצרו בפברואר 1943. גלבשקי הוצאה להורג ולבל נשלחה לגרמניה ונכלאה בבתי כלא ובמחנות ריכוז בעוד שאף אחד לא ידע על זהותה האמיתית. ב-1945 היא שוחררה מכלא הגסטפו בברלין וחזרה לבלגרד.
עם שובה לבלגרד סיימה לבל בית ספר תיכון ובהמשך למדה משפטים, דיפלומטיה ועיתונאות באוניברסיטת בלגרד. במקביל עבדה בעיתון "פוליטיקה", אך אחד מעמיתיה לעבודה, שחשק במשרתה, הפליל אותה כשסיפרה בדיחה תמימה על המרשל טיטו. בשל כך נכלאה במשך שנתיים וחצי בגולאג היוגוסלבי גולי אוטוק (Goli Otok). בעקבות תקופה זו, הסופר היוגוסלבי דנילו קיש ערך ב-1989 בישראל ראיון (בשם "Goli Život") עמה ועם אסירה-לשעבר יהודייה נוספת, אווה פאניץ'.
בספטמבר 1954, לאחר שלוש שנים שבהן סירבו השלטונות לאפשר לה לצאת מן המדינה, עלתה לבל לישראל. היא למדה בבית הספר להכשרת טכנאי רנטגן בחיפה, ולאחר מכן עבדה שנים אחדות בבית החולים פוריה. מאוחר יותר עבדה כמרצה וניהלה את בית הספר לרדיוגרפיה בבית החולים איכילוב.
לצד זאת, חקרה לבל את תולדות יהודי יוגוסלביה וכתבה עשרות ספרים ומאמרים בעברית ובסרבו-קרואטית. על מחקרה ההיסטורי זכתה ב-26 פרסים בתחרויות אנונימיות של איגוד הקהילות היהודיות ביוגוסלביה. חלק ממחקרה נעשה במסגרת פעילות התאחדות עולי יוגוסלביה לשעבר והיא שימשה כעורכת ביטאון ההתאחדות. לבל גם עסקה בתרגום ספרות עברית לסרבו-קרואטית, תרגומיה פורסמו בכתבי-עת ספרותיים בארצות יוגוסלביה לשעבר.
לקריאה נוספת.
על "גאות ושבר: פרקים בתולדות יהודי מקדוניה הווארדארית"
הלוחמה היוונית בעת העתיקה
נבלי הדור
נִבְלִי הָדוּר (שם מדעי: Menura novaehollandiae) הוא מין של ציפור שיר אוסטרלית בגודל פסיון ממשפחת הנבליים, החיה באזורים מיוערים וביערות לחים. הנבלי ניזון בעיקר מתולעים, חרקים, עכבישים, ולעיתים זרעים; את מזונו הוא מוצא על קרקע יער הגשם. הנבלי ההדור כמעט ולא עף, ורק "דואה" לעיתים מענפים נמוכים.
מאפיינים.
אורכו של זכר נבלי כשמונים עד תשעים ושמונה ס"מ, ואורך הנקבה כ-74 עד 84 ס"מ; משקלו של הנבלי כ-1 ק"ג. זוהי אחת מציפורי השיר הגדולות ביותר. נבליים צעירים דומים במראם לנקבה. גופם של הזכר הנקבה חום-אפור, בעוד בטנם וראשם אפורים.