עמוס 2 הוא לוויין תקשורת ישראלי, השני בסדרת לווייני התקשורת "עמוס".
עמוס 2 שוגר מבייקונור שבקזחסטן ב־28 בדצמבר 2003 בשעה 02:30 (27 בדצמבר בשעה 23:30 לפי שעון ישראל). עלות השיגור הייתה 35 מיליון דולר.
הלוויין נבנה על ידי התעשייה האווירית לישראל, והוא מתופעל בידי החברה הפרטית חלל תקשורת, משקלו 1,370 קילוגרמים והוא הגדיל את יכולת העברת הנתונים של חברת חלל תקשורת במזרח התיכון, אירופה והחוף המזרחי של ארצות הברית. עמוס 2 ממוקם במסלול גיאוסינכרוני בגובה 36 אלף ק"מ מעל קו המשווה בקו אורך 4 מערב. נמצא בקרבת לוויין התקשורת עמוס 3 ששוגר באפריל 2008. קודם לכן היה בקרבת לוויין התקשורת הישראלי הראשון, עמוס 1 ששוגר ב־1996.
ייחודו של עמוס 2.
ייחודו של עמוס 2 מתבטא בעיקר בעוצמתו הגבוהה, אשר מאפשרת לקלוט את השידורים באנטנה קטנה יחסית (בקוטר 60 ס"מ). הלוויין השני מבוסס על פלטפורמת עמוס 1 בתוספת שיפורים ופיתוחים טכנולוגיים חדשניים. השינויים שהוכנסו נועדו לענות על דרישות המשימה, בעיקר בביצועי המטעד (תחום תדרי Ku), מספר המשיבים, שטחי השירות והספק המשיבים.
בלוויין ישנם עשרים ושניים מקטעי חלל פעילים, כל אחד ברוחב פס של 36 מגה"ץ, וכן שישה מקטעי חלל לגיבוי. עם סיום תהליך פיתוח הלוויין מיוצרות כל היחידות המוטסות. היחידות מורכבות על מבנה הלוויין (STRUCTURE), עוברות תהליכי בדיקות ושילוב. עם השלמת הרכבת הלוויין הוא עובר תהליכי שילוב, בדיקות, ניסויי סביבה (דימוי תנאי השיגור ותנאי המסלול), ובסופן מתקיים סקר קבלה ראשוני של הלוויין, המאפשר לשנע אותו לאתר השיגור. באתר השיגור מבוצעות פעילויות הכנת הלוויין לשיגור, כולל התקנתו במשגר. הלוויין משולב במשגר בתצורת שיגור: המשטחים הסולריים מקופלים, אנטנות התקשורת מקופלות, אספקת החשמל מבוצעת באמצעות המצבר ורק ליחידות שפעולתן נדרשת במהלך השיגור (זאת במטרה לחסוך בהספק חשמלי המוגבל על ידי המצבר).
שיגור הלוויין.
שיגורו של "עמוס 2" בוצע בידי הקונסורציום הרוסי-אירופי סטארסם, באמצעות משגר סויוז-פרגאט בן 4 שלבים. השיגור תוכנן במקור למשגר חדש מדגם אריאן 5 של סוכנות החלל האירופית, אך הועבר לסויוז הרוסי לאחר עיכובים בפיתוח אריאן 5. מועד השיגור, נדחה חמש פעמים, במקור היה אמור להתבצע ברבעון השלישי של 2002 ובהמשך נדחה לחודשים ינואר, מרץ, יולי ולבסוף דצמבר 2003.
משגר סויוז הוא משגר הבנוי משלושה שלבים. עם הקמת חברת שירותי השיגור STARSEM, פותח השלב הרביעי, ה-,FREGAT המאפשר לחברה להציע שירותי שיגור למסלולים שונים ולשגר לוויינים גדולים יותר. תצורת המשגר ששיגר את לוויין עמוס-2 היא: שלושת השלבים של SOYUZ, שלב רביעי (עליון) - ה- FREGAT, מתאם לוויין (SATELLITE ADAPTER), וחופה (FAIRING).
תהליך השיגור של לוויין כלל שני שלבים עיקריים -
השלב הראשון, משלב ההמראה של ה-SOYUZ-FREGAT, ועד לרגע הניתוק בין השלב השלישי של ה-SOYUZ ממערכת ה-FREGAT אליו רתום לוויין עמוס 2.
שלב זה כולל את האירועים הבאים:
השלב הזה אורך 8 דקות וכ-49 שניות.
בסופו של השלב הראשון אנו מתמקדים במודול הקדמי (ה- FREGAT + לוויין עמוס 2), השוקל כ-7,500 ק"ג, נמצא במסלול בגובה 185 ק"מ, באינקלינציה של 51.8°, ונע במהירות של 7,750.7 מטר לשנייה.
ברגע סיום השלב הראשון מתחיל השלב השני, הארוך. בסופו של השלב הזה, המורכב מכמה אירועים, לוויין עמוס 2 נפרד מה-FREGAT (הפרדה של המודול הקדמי), ונזרק למסלול מעבר גיאוסינכרוני (GTO).
כניסה לשירות.
כ-12 שעות לאחר השיגור, האנטנות והתאים של "עמוס 2" נפרשו בחלל, והוא שידר לתחנת האם של התעשייה האווירית ביהוד. ב-24 במרץ 2004, לאחר כמעט 4 חודשים של בדיקות והכנות, עבר הלוויין לחזקת חברת חלל תקשורת. לקוח העוגן של הלוויין הייתה חברת YES, שהתחייבה מראש לשכור שירותי תקשורת ממנו בסכום של 208 מיליון דולר למשך 11 שנים. במהלך 2004 הושלם שיווק כל הקיבולת של הלוויין, בעיקר ללקוחות באירופה.
סוף חיים.
בתאריך 2 באפריל 2017, הודיעה חלל תקשורת כי הלוויין עמוס 2 הגיע לסוף חייו המסחריים. הלקוחות שעליו ובינם חברת YES הועברו ללוויינים עמוס 3 ועמוס 7. עם סיום חייו הלוויין מבצע תמרון לצאת מהחגורה הגיאוסטציונארית, ולפנות למסלול גבוה יותר, שם לא יסכן לוויינים פעילים.
נשר ההימלאיה
נשר ההימלאיה (שם מדעי: "Gyps himalayensis"), מין בסוג נשר. נשר זה נפוץ ברכס ההימלאיה, בגובה של מעל 1,200 מטר מעל פני הים, ולעיתים הוא מגיע עד לגובה של 6,000 מטר. בעונת החורף הוא יורד לעיתים לגבהים נמוכים יותר.
נשר זה ניזון באופן בלעדי מפגרים, ואינו אוכל חלקים פנימיים אלא רק בשר. למרות שלעיתים הוא אוכל בשר טרי יחסית, הוא אינו בוחל גם בבשר מרקיב. נשר ההימלאיה מגיע לפגרים ראשון לעיתים נדירות בלבד - לרוב הוא מאתר אותם בעקבות עייטים ועורבים. הוא אכלן נמרץ, וחבורת נשרים הניגשת לנבלת יאק עשויה להפשיטה מבשרה תוך שעתיים בלבד. הוא אלים בעת שהוא אוכל, אך נוכחותם של זאבים וטורפים קרקעיים אחרים, כמו גם נוכחותה של עזנייה שחורה, תרחיק אותו מטרפו.
נשרים אלו מקננים בקבוצות של עד 6 פרטים, בקינים שננטשו על ידי דורסים אחרים או בקינים שבנו בעצמם, אותם הם בונים קטנים ומרחיבים עוד ועוד במשך השנים. בין דצמבר למאי הנקבה מטילה ביצה אחת, והגוזל יפרח מהקן כחצי שנה לאחר מכן.
נשר בנגלי
נשר בנגלי (שם מדעי: "Gyps bengalensis") הוא מין בסוג נשר. הנפוץ בתת-היבשת ההודית ובדרום-מזרח אסיה. החל משנת 2000 מצב השימור של הנשר הבנגלי הוא סכנת הכחדה חמורה בגלל צניחה משמעותית בגודל האוכלוסייה: בשנות ה-80 גודל אוכלוסייתו נאמדה בכמה מיליונים ועדכנית ל-2016 אוכלוסייתו נאמדת בכ-10,000 פריטים וככה"נ נכחד מדרום סין ומלזיה. הסיבה העיקרית לכך היא הרעלות, בעיקר אי-ספיקת כליות שנגרמת מאכילת פגרי בעלי-חיים מבויתים שטופלו בדיקלופנק.
אורך חיים של פריטים בשבי: 12 שנים.
תיאור.
המין הקטן ביותר במין נשר (Gyps). משקלו בין 7.5-3.5 ק"ג. אורכו בין 85-75 ס"מ. ומוטת כנפיו 1.8–2.1 מטר
ללא הבדל בין זכרים ונקבות. ראשו וצווארו ללא נוצות בצבע סגלגל. הנוצות בבסיס צווארו בצבע לבן (ומכאן שמו באנגלית White-rumped vulture). נוצות גופו גופו נעים בין ירוק מתכתי לטורקיז בוהק. ושחור עד אפור כסוף. גבו בצבע לבן. מקורו בצבע כסוף. זנבו קצר וכהה. החלק הפנימי של כנפיו בצבע לבן. עינו בצבע צהוב-חום. פריטים צעירים כהים יותר ולוקח להם 5-4 שנים עד שהם מקבלים את צבעי הפריטים הבוגרים.
התנהגות.
מאכלס בעיקר אזורים פתוחים המיוערים בדלילות, לעיתים נצפה בקרבת ערים וכפרים.
פעיל בעיקר בשעות הבוקר כאשר השמש מחממת את האוויר ויוצרת את זרמי האוויר הדרושים לו לדאייה. מהירות דאייה ממוצעת בין 80-90 קמ"ש. וגובה תעופה מקסימלי עד כ-9,000 רגל.
בדומה ליתר הנשרים, גם נשר זה אוכל נבלות, ולעיתים ניזון גם מעצמות יבשות ושברי גולגולות.
בהודו ניזון בעיקר מפגרי בקר וגופות בני אדם הנקברים בקבורת שמים.
מין זה נחשב מזיק למטעים שכן נוהג לנוח בקבוצות על עצים, אשר מתכסים בצואתם.
רבייה.
עונת הרבייה בין אוקטובר למרץ. הזכר בונה קן בקוטר של כמטר אחד בדרך כלל על צמרות עצים ולעיתים במצוקים, נוהג לקנן בקבוצות כאשר זוגות נוספים מקננים על עצים סמוכים.
לרוב, הנקבה מטילה ביצה אחת שעליה שומרים 2 ההורים. מן הביצה בוקע אפרוח בגודל של כ-15 ס"מ לאחר 52-45 יום. נשי ההורים מאכילים את הגוזל. הגוזלים עוזבים את הקו לאחר תקופה של כשלושה חודשים..
נשר הכף
נשר הכף (שם מדעי: "Gyps coprotheres") הוא מין בסוג נשר. נשר הכף אנדמי לאפריקה הדרומית ומצוי בעיקר בדרום אפריקה, לסוטו ובוטסואנה.
מאפיינים.
אורך גופו של נשר הכף 95–110 ס"מ, מוטת כנפיו 255 ס"מ ומשקלו 7–11 ק"ג.
נשר הכף ניזון מנבלות, טריות בדרך כלל, של בעלי חיים בגודל של אנטילופה או גדולים מכך.
נשרי הכף חברתיים ומתרבים במושבות המורכבות מ-6 ועד מאה ויותר זוגות. הזוגות בונים את קניהם בצוקים והבנייה נמשכת עד חודשיים. בדרך כלל מוטלת ביצה אחת בשנה והנקבה והזכר מתחלקים באחריות בדגירה על הביצה. הדגירה אורכת 52 יום. נשר הכף מגיע לבגרות מינית בגיל 5 שנים.
המין מסווג כמין פגיע. הבעיות העיקריות איתן מתמודד נשר הכף הן הרעלה, הפרעות במושבות הרבייה והתחשמלות. אוכלוסייתו נאמדת כיום ב-8,000 פרטים.
פרס (עוף)
פֶּרֶס (שם מדעי: "Gypaetus barbatus") הוא סוג עוף דורס ממשפחת הנציים ולו מין יחיד. בישראל מובחן כאחד ממיני הנשרים של העולם הישן (קבוצה לא טקסונומית של אוכלי פגרים).
אטימולוגיה.
מקור השם העברי בתנ"ך, שם הוא מוזכר כאחד העופות הטמאים למאכל. יש הגוזרים את שמו מן השורש פר"ס, על שום שהוא פורס (=שובר) עצמות ואוכל את המֵחַ שבהן. אזכורים בתנ"ך:
באנגלית מכונה "Bearded Vulture" בשל הניצוי הייחודי בפניו - מהעין עד למקור, המקנה לפניו צורת שפם וזקן. העוף נקרא גם "Lammergeier" בגרמנית וכך באנגלית ומשמעו "עיט הטלאים" (טלאי כבשים) ובעבר "Ossifrage" שמשמעו "שובר עצמות", שהוא גם פירוש שמו בספרדית, "quebrantahuesos".
תפוצה.