עם סיום מלחמת העולם השנייה החליטה ההנהגה הציונית בראשות דוד בן-גוריון על מאבק אלים בשלטון הבריטי, ואל האצ"ל והלח"י הצטרפו גם ההגנה והזרוע הצבאית הסדירה, הפלמ"ח, לתנועת התנגדות שכונתה "תנועת המרי העברי". פעולותיה של התנועה נמשכו בין אוקטובר 1945 לאוגוסט 1946 והיו בעיקרן מכוונות כלפי גופי השלטון הבריטי, הצבא והמשטרה. בין הבולטות שבהן הייתה הפעולה ב-22 בפברואר 1946, שזכתה לכינוי "ליל המשטרות", בה הותקפו בו זמנית ארבעה בסיסי המשטרה הניידת.
המשטרה הגיבה אף היא באלימות, בפעולות כגון המצור על גבעת חיים ב-25 בנובמבר 1945 עליו פיקד ריימונד אוסוואלד קפראטה שהידרדר לירי קטלני בו נהרגו שמונה יהודים ונפצעו עשרות. כוח המשטרה תוגבר בחיילי הדיוויזיה המוטסת השישית של הצבא הבריטי. הכוח המתוגבר ביצע פעולות ראווה כנגד הנהגת היישוב, כגון "השבת השחורה" ב-29 ביוני 1946 בה השתתפו 17,000 חיילים במבצע כלל ארצי לחיפוש נשק, ומעצר מנהיגי היישוב וההגנה, ו"מבצע כריש", המצור על תל אביב בתחילת אוגוסט 1946. בשיא תקופת המרי העברי מנו כלל הכוחות הבריטים, אנשי צבא ומשטרה, שנאבקו במחתרות היהודיות, כמאה אלף איש.
ימיה של תנועת המרי לא היו ארוכים. פרשת פיצוץ מלון המלך דוד הביאה לסופה של התנועה, ולהמשך המאבק כנגד המשטרה על ידי האצ"ל והלח"י לבדם.
ימיה האחרונים של משטרת המנדט.
בסוף 1946 עמדה המשטרה במערכה כנגד האצ"ל והלח"י שניהלו מדיניות של תקיפת תחנות משטרה, וטרור אישי במסגרתו ניסו לפגוע בבכיריה. האצ"ל ניסה להתנקש בחייו של ריימונד אוסוואלד קפראטה, וזה שב לבריטניה. בין פעולות האצ"ל בתקופה זו היו ההתקפה על מועדון קצינים בריטים בבית גולדשמיט בירושלים ופרשת הסרג'נטים, בה חטף האצ"ל שני סרג'נטים בצבא הבריטי ותלה אותם במחאה על תליית חברי האצ"ל בכלא עכו. הממשלה נאלצה למקד את מאמציה בהגנה על לוחמיה, שוטריה ומנגנוני הממשל שלה, מתוך הבנה כי ימי השלטון הבריטי ספורים. באוקטובר ובנובמבר 1946 ביצעו אנשי האצ"ל והלח"י פעולות רבות כנגד שוטרים וחיילים, אך לבקשת גולדה מאיר הסכימו להפסיק את פעולותיהם עד לאחר כינוס הקונגרס הציוני ה-22. בינואר 1947 חודשו הפעולות, בהן התקפת הלח"י על בניין המשטרה בחיפה באמצעות מכונית תופת הטעונה ב-400 קילוגרם חומר נפץ. בהתקפה נהרס הבניין, נהרגו חמישה שוטרים ועשרות נפצעו. במהלך שנת 1947 לא פסקו אנשי הלח"י מלנסות ולפגוע באנשי הצבא והמשטרה ובסמלי השלטון הבריטי. בערים הגדולות הוקמו "אזורי ביטחון" שפונו מתושביהם ושימשו מבצרים בריטיים בהם שוכנו פקידי הממשלה ומרכזי המשטרה. הידוע מבין אזורים אלו כונה "בווינגראד" ששכן במרכז ירושלים.
בדצמבר 1946 פורקה המשטרה הניידת. מומחה בשם צ'ארלס ג'ורג' ויקהאם שהיה מפקד משטרת צפון אירלנד, יעץ למפקדת המשטרה לפרק את המשטרה הניידת ובמקביל לחזק את ה-CID. עקב השתלשלות האירועים המהירה לא בוצעו רוב הצעותיו, פרט לפירוק המשטרה הניידת. מפקדה האחרון של המשטרה הניידת, הבריגדיר ברנרד פרגוסון, היה לוחם בכוחותיו של אורד וינגייט במזרח הרחוק ובקיא בלוחמת גרילה. הוא הציע למפקד המשטרה, הקולונל ויליאם ניקול גריי, בעצמו איש הכוחות המיוחדים, כי יקים יחידה מיוחדת למלחמה בארגוני המחתרת שתפעל בשיטות לא שגרתיות. במסגרת זו הוקמו שני צוותים, האחד נועד לפעול באזור חיפה והצפון והשני באזור ירושלים והשפלה. ב-6 במאי 1947 עצרו אנשי צוות ירושלים, בפיקודו של רוי פאראן, נער בשם אלכסנדר רובוביץ כשהוא מדביק כרוזים של הלח"י. הנער נחקר בעינויים ומת תוך כדי החקירה. גופתו הושלכה ולא נמצאה. עדויות הצליחו לקשר את פאראן למעשה. על אף שפאראן הועמד לדין וזוכה, פורקו הצוותים ופאראן ופרגוסון נאלצו לעזוב את ארץ ישראל.
בסוף שנת 1947 המשיכה הלוחמה בין המשטרה הבריטית וארגוני המחתרת ביתר שאת, לאחר הפוגה שחלה בעקבות תליית הסרג'נטים. ב-11 בנובמבר 1947 תקפו חיילים ושוטרים בריטים מתקן של הלח"י ברעננה והרגו חמישה, רובם נערים. הלח"י הגיב במתקפה כלל ארצית בה נהרגו שוטרים וחיילים. חקירה של מחלקת המודיעין של לח"י העלתה שהבריטים הגיעו למקום לאחר הלשנה של שבט ערבי שהיה בקרבת מקום. יחידת לח"י הגיעה לשכונת החושות של השבט, לקחה שישה גברים והוציאה אותם להורג. בשנים 1946–1948 נהרגו 77 שוטרים בריטים, רובם בידי האצ"ל והלח"י.
שיתוף הפעולה הבריטי-יהודי בכוח הנוטרות, הצטמצם אף הוא מאוד בתקופה זו. עד לסוף שנת 1947 נפסק לחלוטין הגיוס ליחידות אלו, ורבים מהמשרתים התפטרו. ברור היה כי ככל שימי המנדט קרבים לסופם, כך קרב גם סופו של מוסד הנוטרות. עם זאת, עשתה הנהגת היישוב מאמץ לשמור על משטרת היישובים העבריים אל מול ניסיונות לקצץ במספר אנשיה ולהקטין את התקנים בה. מספר השוטרים העבריים במשטרה עצמה, לעומת מספר הערבים ששירתו בה ירד מ-50% בתחילת המלחמה ל-23%. כמו כן הגיעו לארץ יחידות חיל הספר העבר ירדני, שכוח האדם בהן היה ברובו ערבי. מצב זה הדאיג מאוד את הנהגת היישוב, ונעשה מאמץ לשפרו. קצינים יהודים ששבו מן השירות בצבא הבריטי גויסו אל חילות הנוטרים, ובהם יחזקאל סהר ועמוס בן-גוריון. בנובמבר 1947 הודיעו הבריטים כי חדלו מלגייס נוטרים. הנוטרים שהשתחררו גויסו ישירות לשירות המוסדות הלאומיים, וביחד עם הפלמ"ח היוו את גרעין הכוח הסדיר של היישוב במלחמת העצמאות שפרצה זמן קצר לאחר מכן.
החלטת החלוקה וסיום המנדט.
עם החלטת החלוקה בנובמבר 1947 שהו בארץ 77,000 חיילים בריטים ו-4,100 שוטרים. אלו שאפו בעיקר לשמור על עצמם ועל הסדר והביטחון במקום בו שהו, במה שהתפתח במהירות למלחמה כוללת, שהיו בה יסודות משמעותיים של טרור עירוני מצד שני הצדדים. המדיניות הרשמית לא צידדה באף אחד מהצדדים הנצים, אך הצבא והמשטרה החזיקו במתקנים רבי חשיבות, שמסירתם לזה או לזה הייתה עשויה להכריע את הלחימה. הבריטים נשאו באחריות הפורמלית לסדר ולביטחון עד לסיום תקופת המנדט שנקבע ל-15 במאי 1948.
על אף שהצבא הבריטי היה לרוב נייטרלי, הייתה המשטרה הבריטית פרו ערבית בעליל, בשל מורשת הלחימה בארגוני המחתרת בשנותיו האחרונות של המנדט. מיד לאחר ההכרזה, בימים הראשונים של דצמבר 1947, התנפל המון ערבי על חנויות של יהודים בסמוך לשער יפו בירושלים. השוטרים הבריטים שנכחו במקום עמדו מנגד כאשר החנויות נבזזו, אך לעומת זאת מנעו מתגבורות ההגנה להגיע למקום. היה זה אך אות לבאות. ב-15 באפריל 1948 מסרו שוטרים בריטים את משטרת נבי יושע לערבים. מעשה זה ניתק למעשה את יישובי אצבע הגליל מיתר המדינה. כיבוש המצודה מחדש דרש מספר ניסיונות וקורבנות רבים. אירוע דומה אירע בדרום, במשטרת עיראק סוידאן, שהועברה במאי 1948 אל המצרים על ידי שוטרים בריטים. גם פעולה זו סיכנה את קווי ההגנה של היישוב בנגב, וגם כיבושה של המצודה הזו דרש מספר רב של ניסיונות וקורבנות רבים. עם זאת, רוב תחנות המשטרה פשוט ננטשו, עם התקדמות הפינוי של הכוחות הבריטים מן הארץ. הבריטים העוזבים הותירו לכל שוטר יהודי רובה ו-50 כדור, ועזבו את התחנות למי שיצליח לשים עליהן את ידו.
התפוררות המשמעת ותחושת הקץ בימים האחרונים של המנדט הביאו לפרשות חמורות כגון פרשת "היוצק", בה נרצחו עשרה מאנשי "ההגנה" לאחר שנשקם נלקח מהם על ידי הבריטים, והפיגוע ברחוב בן-יהודה בו פוצצו עריקים מהצבא הבריטי מכונית תופת בירושלים והרגו עשרות אנשים. בתקופה זו נערכו פיגועים דומים גם במערכת העיתון פלסטיין פוסט ובבית הסוכנות היהודית. הדעה הרווחת ייחסה את המעשים הללו לשוטרים בריטים.
תופעה נוספת שהתרחשה בעת נסיגת הכוחות הבריטים מארץ ישראל היא תופעה של עריקת שוטרים וחיילים והצטרפותם ללחימה. על פי ההערכות, כ-200 בריטים ערקו, מתוכם כ-20 הצטרפו לצה"ל, וכ-150 הצטרפו לצבא הג'יהאד הקדוש ולצבא ההצלה.
פירוק מוסדות הצבא, השלטון והמשטרה, ופינוי הבריטים אל מעבר לים היו מבצע מתוכנן לפרטיו שבוצע בשלבים. הפינוי התבצע מדרום לצפון, באופן מוסדר, תוך שמירה על הסדר ועל מוסדות השלטון במקומות שטרם פונו. ב-15 בדצמבר 1947 פונה כוח האדם הבריטי מתל אביב, פתח תקווה ויפו. ב-15 במאי 1948 תם המנדט. מובלעת בריטית קטנה המשיכה להתקיים בחיפה, ששימשה כנמל העיקרי לפינוי הבריטי, בפיקודו של מפקד הצבא, הגנרל גורדון הולמס אלכסנדר מקמילן, עד ל-30 ביוני 1948, היום בו עזבו אחרוני החיילים, השוטרים והפקידים הבריטים את הארץ.
עם סיומו של המנדט, התפזרו השוטרים במשטרת המנדט לתפקידי שיטור במשטרות ברחבי האימפריה הבריטית. כוח מאורגן של כ-500 שוטרים הגיע למלאיה, מושבה בריטית בה הוכרז משטר חירום ביוני 1948 ונדרשה הגנה על המתיישבים הבריטים. ותיקי משטרת המנדט במלאיה אימנו את השוטרים המקומיים בשימוש בנשק קל, בניית ביצורים, תנועה באש ומינהל כללי. למפקד הכוח ומפקדה הראשון של משטרת מלאיה התמנה מפקד משטרת המנדט לשעבר, ויליאם ניקול גריי, ששימש בתפקיד זה עד לשנת 1952.
ארגון.