פורטוגל ששלטה בברזיל תמיד ראתה את עצמה כבעלת אינטרסים באזורים המזרחיים של היבשת הדרום אמריקאית, והקימה עוד קודם לכן באזור ריו גרנדה דה סן פדרו כוח "משקיפים" להתערבות במקרה הצורך, בראשותו של דיאגו דה סוֹוּסה (Diego de Souza). כוח זה כבר הספיק להציע עזרה לפרגוואי במהלך מסעו של בלגרנו צפונה, וכעת הוא חצה את הגבול ב-17 ביולי עם 3,000 חיילים תחת התירוץ של להמליך את יורשת העצר הפורטוגלית - קרלוטה חואקינה אחותו של פרננדו השביעי, מלך ספרד ואשתו של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל - על ממלכת המשנה.
חידושה של הלחימה באלטו פרו.
במהלך שלטונו מטעם המורדים באלטו פרו, קסטלי ויורשו - ברנרדו דה מונטאגודו (Bernardo de Monteagudo) נקטו בצעדים דרסטיים שכללו פגיעה במעמדה של הדת הקתולית וקוממו בכך עליהם את המעמדות העליונים.
הצבא שנשלח מארגנטינה חנה ליד לה פאס, וב-17 באפריל 1811 פרצה בפוטוסי מרידת נגד מצד המלוכנים.
גויינצ'ה, מפקד הצבא המלוכני באלטו פרו, חנה מאז אוקטובר 1810 בספיטה (Zepita) שבין נהר דֶסאַגוָודֵרוֹ (Desaguadero) ואגם טיטיקקה.
הוא ניצל את השגיאות של נציגי החונטה הנ"ל לגיוס המוני לצבאו, שמנה כעת 8,000 חיילים ו-20 תותחים.
בהסכמתו של אבסקל - המשנה למלך של תת-ממלכת פרו - גויינצ'ה הגיע עם קסטלי להסכם על הפוגה זמנית, וניצל את הזמן לקבלת תגבורות ואספקה לצבאו.
קסטלי ארגן בינתיים את צבאו שמנה 23,000 חיילים, ושלח סוכנים למספר פרובינציות בתת-ממלכת פרו במטרה ליזום התקוממויות נוספות, שדעכו מהר מאוד.
המהפכה של 5 ו-6 באפריל 1811 שהרחיקה מהחונטה הגדולה את בני בריתו של קסטלי, יצרה פילוג בצבא הצפוני בין תומכי קורנליו סאוודרה (Cornelio Saavedra - יו"ר החונטה הגדולה) בראשות חואן חוסה ויאמונטה (Juan José Viamonte) ותומכי קסטלי.
קסטלי מנע מנציגי אלטו פרו להגיע לבואנוס איירס, פעל בקרב המושלים להסרת תמיכתם בחונטה הגדולה ואף תכנן להגיע לבואנוס איירס לאחר שיביס את גויינצ'ה.
ב-25 במאי 1811, יום השנה לכינונה של החונטה הראשונה, קסטלי כינס מנהיגים אינדיאנים והתנער מהחונטה הגדולה.
וואקי (Huaqui).
קסטלי הסיע בין 6,000 ל-7,000 חיילים לוואקי, מקום ממנו היה יכול לשלוט על פואנטה דל אינקה והותיר את שאר הכוח מפוזר ברחבי אלטו פרו.
הקרב הראשון פרץ באופן לא מתוכנן ב-6 ביוני כשכל אחד מהצדדים מאשים בו את השני, אך גויינצ'ה ניצל כדי ליזום התקפה ב-20 ביוני.
כוחות המורדים היו מפוצלים על ידי רכס שחצץ בין שני חצאי הכוח, רבים מהם לא גילו רצון להילחם, וחלק מהמפקדים אף לא נכנס למגע עם המלוכנים - ייתכן שבשל החיכוכים הפוליטיים.
גויינצ'ה ניצח בקרב, והמורדים נסוגו תוך שהם נוטשים את הארטילריה בשטח. חלק מהמפקדים החליטו לנטוש את צבאו של קסטלי וחזרו למקומות מהם הגיעו. חלק מהאוכלוסייה המקומית שראתה עצמה נפגעת מצעדיו של קסטלי - יצאה נגדו וגרמה לגל של עריקות מקרב החיילים.
משנודע בבואנוס איירס על גודל התבוסה בוואקי הוחלט ב-3 באוגוסט להדיח את קסטלי ובלקארסה, ולמנות במקומם את אחד ממפקדי המשנה - פרנסיסקו דה ריוורו (Francisco de rivero); ויותר לא ייווצר מצב בו יהיו מספר מפקדים לכוח ואי בהירות לגבי הסמכויות.
ב-13 באוגוסט, המפקד הטרי ריוורו הובס בקרב באמירייה (Amiraya), ומשהבין שלכוח בראשותו כבר אין כל סיכוי מול המלוכנים ולנוכח בקשות תושבי קוצ'במבה לחדול ממעשי האיבה - נכנס למשא ומתן עם המלוכנים והצטרף לבסוף לשורותיהם.
את הפיקוד על מה שנותר לאחר התבוסות, ההדחות והעריקות - כולל זו של ריוורו - לקח על עצמו חואן מרטין דה פואיירדון (Juan Martín de Pueyredón) שנסוג לפוטוסי, ולנוכח התנגדות האוכלוסייה המקומית נסוג גם משם לחוחוי; וסאוודרה ביקש מויאמונטה שיתפוס פיקוד באופן זמני עד הוא - סאוודרה עצמו - יגיע ויטול אותו לידיו.
התקוממויות חדשות.
ביום בו התחולל הקרב בוואקי, פרץ מרד בעיר הפרואנית טאקנה שדוכאה בקלות נוכח אי הגעת העזרה המיוחלת מצבא הצפון של המורדים.
בהמשך פרצו מרידות של הילידים האינדיאנים במקומות נוספים לאחר שהצבא המלוכני השתלט בחזרה על אלטו פרו ואף הוטל מצור על לה פאס ב-29 ביוני.
בתחילת אוגוסט, הכוחות האינדיאנים בראשות חואן מנואל קאסרס (Juan Manuel Cáceres) שהיה סגנו של טופאק קטארי (Túpac Catari) במרד ב-1780, כבשו את לה פאס, טבחו במשמר המלוכני - כולל המושל המקומי, ונהגו באופו דומה בחיל המשמר שבמעבורות נהר דֶסאַגוָודֵרוֹ.
הטריאומווירט הראשון.
סדרת תקריות בין החונטה והקבילדו של בואנוס איירס שהתנגד להשפעה ההולכת וגדלה של נציגי הפרובינציות הפנימיות, הובילו להחלפתה של החונטה בטריאומווירט ב-23 בספטמבר 1811.
הממשל החדש הוביל מדיניות זהירה יותר בכל מה שקשור למלחמה, והעדיף פתרונות דיפלומטיים על שימוש בכוח.
הטריאומווירט הושפע מלורד סטרנגפורד - הקונסול של הממלכה המאוחדת בריו דה ז'ניירו וניסה להגיע לפשרה עם הספרדים.
פינוי הבנדה אוריינטל.
ההתקפה הפורטוגלית לכיוון הבנדה אוריינטל שכוונה נגד כוחות המורדים שצרו על מונטווידאו החלה זמן קצר לאחר שהגיעו הידיעות על התבוסה בוואקי שבאלטו פרו ועל התמוטטות צבא המורדים הצפוני, ולאחר שהחונטה שלחה צפונה כסיוע את כל הכוחות שעמדו לרשותה. בהיעדר כוחות נוספים, החונטה הציעה לאליאו - המשנה למלך במונטווידאו - הפסקת אש ופנתה בנידון גם לכוחות המורדים ולאוכלוסייה המקומית, אך שני הצדדים דחו את ההצעה, וב-19 באוגוסט הצי המלכותי ניסה להפגיז שוב את בואנוס איירס, גם הפעם ללא הצלחה יתרה.
זמן קצר לאחר החלפת החונטה בטריאומווירט, הוא החל בניסיונות להגיע לפשרה בתיווכו של סטרנגפורד, והציע נסיגה של הכוחות הצרים על מונטווידאו. הנציג מבואנוס איירס - חוסה חוליאן פרס (José Julián Pérez) - דיווח לאנשי הבנדה אוריינטל לגבי ההסכם שיותיר אותה בידי אליאו, אך הם דחו אותה.
במקביל, כוחות לא סדירים מברזיל פלשו לצפון מזרח ארגנטינה, והשתלטו על מספר יישובים. רונדו - מפקד כוחות המורדים באזור שהחליף את בלגרנו - שלח כוחות לאזור שהדפו חלקית את הפולשים. כוחות הסדירים, הפורטוגלים-ברזילאים פנו דרומה לכיוון הבנדה אוריינטל - בתיאום עם אליאו - וזכו להצלחה חלקית.
בחזית זו בלט אנדרס גואסוררי (Andrés Guazurary), מפקד ממוצא אינדיאני-גוארני שגרש את הכוחות המלוכנים מפרגוואי שפלשו לקוריינטס לאחר נסיגתו של בלגרנו, ולימים מפקד ההתנגדות לפלישה הפורטוגלית-ברזילאית למיסיונס.
ב-12 באוקטובר 1811, המצור הוסר רשמית ממונטווידאו, ורונדו נסוג לאנטרה ריוס שבליטורל. אַרטיגָס הסיג את כוחותיו צפונה: כ-3,000 חיילים ובנוסף - אוכלוסייה אזרחית.
הסכם הפסקת האש שנחתם עוד קודם לכן בין הטריאומווירט ואליאו כלל את הסעיפים הבאים:
המורדים הצליחו להציל בצורה זו את כוחותיהם ממפלה בבנדה אוריינטל, אך ההסכם ספג ביקורת רבה הן מצד תושבי הבנדה אוריינטל עצמם ומצד תושבי אנטרה ריוס שהרגישו שנטשו אותם, והן מצד המשנה למלך של פרו שלא התייעצו איתו וחשש שכוחות המורדים שהתפנו מהמערכה במזרח - יופנו כעת כלפיו.
ה"רדוטה".
לאַרטיגָס נודע על הפסקת האש ב-23 ביוני, על גדות נהר סן חוסה, באספה ספונטנית של התושבים הקומיים שהתגייסו להטלת המצור. הוא הוגיע על החלטתו לציית להפסקת האש, אך כל האחרים הצהירו שיחדשו את המאבק לכשיתאפשר.
הנסיגה צפונה של אַרטיגָס, חייליו ואזרחים רבים שהצטרפו אליו - כ-16,000 איש - מוכרת בתור ה"רדוטה" (la redota).
ב-15 בנובמבר 1811 הטריאומווירט מינה את אַרטיגָס כמושל אזרחי וצבאי של מחוז ז'פז'ו (Yapeyú, מיסיונס) וסביבתו.
ב-18 בנובמבר אליאו שב לספרד בהוראת הממשל שם ששאף לשים קץ למרד ללא כל הסכם. לא נשלח איש במקומו, והוא נחשב למשנה למלך האחרון של תת-ממלכת ריו דה לה פלטה.
גם רונדו הסיג את כוחותיו אל מעבר לנהר אורוגוואי, והוא עצמו חזר לבואנוס איירס.
גם אַרטיגָס נסוג עם כוחותיו אל מעבר לנהר שציין את גבולה המערבי של הבנדה אוריינטל, למיסיונס דאז.
דיאגו סווסה - מפקד הכוח הפורטוגלי-ברזילאי - סירב לסגת ודרש כתנאי מוקדם פירוק המיליציות של אַרטיגָס שנותרו בבנדה אוריינטל, וערבויות שהם לא יתקפו יישובים פורטוגליים.
ויגודט שהתמנה מחדש למושל מונטווידאו דרש מהטריאומווירט לנקוט בצעדים נגד אַרטיגָס, אלא שכעת כשהמצב בצפון התייצב - הם דחו את התביעות החדשות, ויגודט ראה בכך הפרה של ההסכם (31 בינואר 1812), חידש את הלחימה, וב-4 במרץ שלח את הצי בשלישית לתקוף את בואנוס איירס, גם הפעם מבלי לגרום נזק משמעותי.
במקביל - סווסה חידש את התקפותיו באזור מיסיונס לאחר שקיבל תגבורות; הטריאומווירט שלח אליו בחודש מאי דרישה אולטימטיבית לסגת ומינה את אַרטיגָס למפקד הכוחות הפועלים נגדו, ואף שלח את מיגל אסטניסלאו סולר (Miguel Estanislao Soler) בראש גדוד תגבורת ועם סכום כסף גדול; אך לאחר שנחתם הסכם רדמקר-הררה (Rademaker-Herrera) ב-26 במאי בתיווכו של סטרנגפורד - הקונסול הבריטי בריו דה ז'ניירו - לגבי נסיגת כוחות פורטוגל חזרה לברזיל, הורה הטריאומווירט גם לאַרטיגָס לסגת, בהנחה שלאחר נסיגת הפורטוגלים יהיה ניתן לתקוף שוב את מונטווידאו.
גם הפעם סווסה סירב לבכיר בהסכם, אך לאחר מספר תקריות בשטח -הוא קיבל הוראה מפורשת ממלך פורטוגל ז'ואאו ה-6 לסגת, והשלים זאת ב-13 ביוני; ובאופן כללי הסכם הפסקת האש בבנדה אוריינטל כובד על ידי הצדדים, חרף התנגדות ויגודט - מושל מונטווידאו.