אוניות ביבו משתייכות לסוג ייחודי של אוניית צובר מתמחות, בעלות מתקנים לאריזה ולפריקה עצמית. הסוכר מוטען ל האונייה בסילון מהיר באמצעות מסוע צובר ייעודי. המטען מוסע בספנות ממוזגות ומבוקרות לחות, ולקראת הפריקה הוא מוזרם לאולם החרושת שבקדמת האונייה, שם אורזים אותו לשקים בני 50 קילוגרם נטו כל אחד. השקים המלאים והחתומים רוכבים על מסועים מיוחדים, הישר אל אמצעי תובלה מקומיים - משאיות, קרונות רכבת או דוברות.
השינוע כולו מבוצע במהירות שיא, אוטומטית וללא מגע יד אדם. הוא ניתן לביצוע ביום ובלילה, בכל תנאי מזג אוויר. תפוקת המערכת היא בממוצע 7,000-10,000 טון ליום בטעינה ו-3,000-5,000 טון ליום בפריקה. להשוואה: התפוקה היומית הממוצעת באונייה קונבנציונלית היא 2,000 טון ו-500 טון ליום, בהתאמה.
הובלת סוכר - סקירה היסטורית.
הקדמה: תעשיית הסוכר.
סוכר הוא אחד המוצרים החקלאיים הנפוצים ביותר בעולם. קני הסוכר, שמקורם בגינאה החדשה, נדדו לדרום אסיה עוד בשחר ההיסטוריה. בימי הביניים הביאו אותם סוחרים ערבים לאירופה, ובה הפכו למקור של מוצר מותרות - מבוקש מאוד ויקר מאוד. מגלי-עולם וקונקיסטדורים ככריסטופר קולומבוס, הרנן קורטס ופרנסיסקו פיסארו, לקחו אתם שתילי קנה סוכר למרכז ודרום אמריקה. אלו התפשטו שם במהירות, עד כדי כך שבשנת 1600 הפך ייצור הסוכר הגולמי באמריקה הטרופית לתעשייה הגדולה ביותר בעולם באותה תקופה. זאת בעיקר בשל השענותה על עבודת עבדים ממוצא אפריקאי ומקומי.
סלק סוכר - שהמוצר המופק ממנו זהה בכל מאת האחוזים לסוכר המופק מקנים - היה ידוע עוד לבבלים, ליוונים ולרומאים. הוא גודל באירופה מאות שנים כמזון לבהמות, עד שנתגלה ערכו כמקור לסוכר. בית החרושת הראשון להפקת סוכר מסלק נוסד בשלזיה בשנת 1803, אך השגשוג בא רק באמצע המאה התשע-עשרה, עם ביטול העבדות באיי הודו המערבית ב-1843, ועליית מחיר סוכר הקנים שנגזרה ממנו. כיום יחס הייצור קנה/סלק הוא 40/60.
סוכר גולמי - הובלה ימית קונבנציונלית.
מתחילת הסחר הימי בסוכר סיפקו המטעים באמריקה הטרופית את המוצר הגולמי בלבד. זיקוקו והשימוש בו נעשו באזורי הצריכה - אירופה בעיקר ואחר כך צפון אמריקה. ההובלה התחילה באוניות מפרש, כאשר המוצר ארוז בשקים ובחביות. השילוב של אוניות זולות לתפעול ועלויות טעינה נמוכות בנמלי הייצוא, תמכו בתובלה ימית קונבנציונלית של סוכר במשך יותר מארבע מאות שנה. הניסיון הראשון למודרניזציה של הסחר היה באמצעות שינוע "כאילו צובר" (quasi-bulk handling) הידוע בכינוי "דימום שקים" (bleeding bags), אשר פותחה על ידי חברת "יונייטד פרוט קומפני" מבוסטון בשנת 1932. בשיטה זאת הונפה של שקים מלאים בסוכר גולמי אל שפת ה על סיפון האונייה, השקים נגזרו במהירות ותכנם נשפך לבטן הספנה. האונייה Domino Crystal נבנתה במיוחד עבור סחר זה בשנת 1960. דרך פעולה זאת עדיין נהוגה למטענים שונים בנמלים לא מפותחים וחסרי מתקנים מודרניים.
סוכר גולמי - הובלה בצובר.
הניסיון הראשון המוצלח להובלה בצובר של כמות סוכר גולמי משמעותית נעשה בארצות הברית שנת 1940, אך הייתה זאת חברת CSR האוסטרלית אשר הייתה חלוצת ההובלות בקנה מידה גדול בענף ספנות זה. ב-1951 נערך משלוח ניסיוני מנמל מקאיי במדינת קווינסלנד ללונדון, דרך תעלת סואץ. הצלחתו של מסע זה הביאה לבניית מסופי שיגור לסוכר גולמי במקאיי ובנמלים נוספים בקווינסלנד, שהיא מדינת גידול וייצוא הסוכר באוסטרליה. עידן הובלת הסוכר הגולמי בצובר נחנך רשמית עם הפלגת האונייה "Casteldore" מנמל מקאיי, ביום 10 באוגוסט 1957, כאשר בבטנה 10,400 של מטען. המסע הצליח אף על פי שה"קסטלדור" לא ממש התאימה למשימה, כיוון שהייתה אוניית משא בעלת סיפון-ביניים. באותם ימים שייטו בימים מעט מאוד אוניות משא יחידות-סיפון. כיום מספר האוניות בעלות סיפון-ביניים העוסקות בסחר זה
חדשנות משמעותית זאת - הובלה ימית של סוכר גולמי בצובר - הייתה מבוססת על רעיון ההפצה הכוללת. קדמו לו שינויים טכנולוגיים משמעותיים ברוב מרכיבי תעשיית הסוכר, כולל בניית מסוף הסוכר הגדול בעולם בנמל מקאיי. אוסטרליה לא הפכה מנהיגת העולם בתחום זה במקרה. עלויות השינוע והסווארות המופרזות בארץ זאת אלצו את תעשיית הסוכר של קווינסלנד לעמוד בפני ההחלטה: ההצלחה הייתה כה גדולה, עד כדי כך שתוך שנים מעטות ההובלה הקונבנציונלית של סוכר גולמי כמעט בטלה מן העולם.
תוצאה מרשימה זאת לא הושגה ללא מספר כישלונות מהדהדים של חקיינים שונים. ברית המועצות, למשל, עלתה על הרעיון המוזר של הובלת סוכר במיכליות נפט: כיוון אחד, לקובה עם נפט, וחזרה עם סוכר - באותן אוניות ובאותם מכלים. ניקוי מכלי אונייה בקובה, לפני טעינת הסוכר, ארך שלושה שבועות - מעשה שרק כלכלה סובייטית יכולה לעמוד בו.
היו גם כישלונות מחפירים בתחום המבצעי, כגון מסעה של האונייה "Thomas Müntzer", אשר הגיעה לנמל רוסטוק בגרמניה המזרחית, במרס 1962 ובה מטען מלא של סוכר קובני שבשל השינויים במזג האוויר במשך המסע - מאזור טרופי בקובה לחורף של הים הבלטי - הפך לגוש אחד. הפריקה בוצעה באמצעות פטישי אוויר.
סוכר מזוקק ("לבן") - הובלה ימית קונבנציונלית.
הרבע האחרון של המאה העשרים הביא עמו התפתחות בתעשיית הסוכר - עליית כוחו של האיחוד האירופי בייצור סוכר לבן, שהופק מסלק, והפיכתו לגדול היצרנים בעולם של מוצר זה. המנוע מאחורי התפתחות זאת היה מדיניות סיבסוד החקלאים בארצות הענק הכלכלי הצעיר שתחילתו ידועה כ"השוק המשותף".
אירופה - וצרפת במיוחד - סבסדה את חקלאיה ואלו דאגו לכך שהררי סוכר יצטרפו להררי החמאה שהניבו הסובסידיות. סיבה נוספת לזינוק בייצור הייתה שהעלות השולית של זיקוק סוכר מסלק נמוכה מזאת של זיקוק סוכר-קנים. התוצאה המיידית הייתה שאירופה הפכה ליצואנית הסוכר השנייה בעולם - אחרי קובה - ולראשונה ביצוא סוכר לבן. יעדי הייצוא הראשיים היו ארצות צפון אפריקה, המזרח התיכון ומזרח אירופה. קיבולת הזיקוק העצמי בארצות אלו מעולם לא הדביקה את הצריכה, כך שהביקוש שלהן ליבוא סוכר לבן גדל בהתמדה משנה לשנה. הגידול בביקוש הכתיב לכל המעורבים בסחר הסוכר בחינה מחדש של מערכות התובלה הקיימות, כולל שיקולים של שינויי כיוון מחשבתי בתחומים המבצעי, הלוגיסטי והפיננסי - והסקת מסקנות בהתאם.
נמלי המדינות המייבאות סוכר מפגרים יחסית, סובלים מציוד שינוע מיושן ומצפיפות כרונית. אי לכך הטילו הרשויות המקומיות מגבלת-מכסה מרבית של 12,000 טון למשלוחי סוכר באוניות קונבנציונליות. פריקת משלוח כזה דורשת 20 ימי רציף, בממוצע, לא כולל זמן המתנה בתור מחוץ לנמל.
הזמן הכולל של שהייה בנמלים כמו אלכסנדריה, אקרה או ח'וראמשהר - והמתנה מחוצה להם - מגיע בנקל לשלושים עד ארבעים יום ומייקר את התובלה לעלויות בלתי מתקבלות על הדעת. נוצר צורך דחוף למצוא דרך שתביא לקיצור משמעותי של משך הסבב בנמלים, לפני שמחירי הסוכר בנמלי היעד יאמירו לגבהים שיזעזעו את התעשייה וצרכניה.
המחקר: שיקולים ויישום.
מטרות המחקר.
המחקר התחיל בתרגיל חיזוי בשיטת דלפי - Delphi Method, בן שלושה סיבובים, שמטרתו הייתה לחזות תרחיש של ספנות הצובר העולמית כעבור 15 שנה. השתתפו בו 59 איש (מתוך 125 פניות ראשוניות) כמעט כולם מנהיגים ידועי-שם בתחומי הובלה בצובר, סחר ב, לוגיסטיקה והאקדמיה הרלוונטית. תוצאותיו הביאו בין היתר לפיתוח מושג ה"ביבו" ולאיתור קומודיטיז אכילים שטמון בהם פוטנציאל של הצברה מסחרית (commercial bulking) - כלומר הפיכתם למטעני צובר או צובר-למחצה (semi-bulk) למטרת הובלה הימית ושינוע במחירי תחרות. האיתור העלה על המדוכה סוכר לבן, קמח, אורז, פולי קפה ופולי קקאו.
המשך המחקר דרש בדיקת התאימות המסחרית והטכנית של כל אחד ואחד מקומודיטיז אלו להובלה בצובר ותפירת מערכת הובלה אינטגרטיבית למתאימים שבהם. ניתוחי האילוצים השונים הביא להתמקדות במטעני סוכר לבן, שהוכח אז - מסחרית וטכנית - כמוצר המתאים ביותר להצברה, וכך להביא לקיצור משמעותי של משך הסבב בנמלים. מרבית המומחים שנשאלו אז לחוות דעתם הביעו ספקות לגבי התוצאות המעשיות של המחקר.
אחד מהם פסק בביטחון רב: גם העיתונות הישראלית - שלא ממש הבינה במה מדובר - לא התאפקה מלפסוק פסוקה בעניין:
בהמשך המחקר הסתבר שיש לקדמו בו-זמנית בשני נתיבים: האחד מסחרי-שיווקי והשני טכני-הנדסי, כאשר התוצאות משני הנתיבים מזינות ומפרות אלו את אלו.
מבצע המחקר.
העבודה כולה בוצעה על ידי רב החובל אברהם אריאל, איש ים וספנות ישראלי שניהל אותו זמן חברת ספנות פרטית באוסטרליה שעסקה בהובלת בשר קפוא ליצוא. אריאל, אז גם בעל תואר מוסמך במנהל עסקים, עשה זאת במסגרת לימודיו בבית הספר להנדסה מכנית ותעשייתית באוניברסיטת ניו סאות' ויילס, סידני, אוסטרליה. התיזה שלו הוגשה בשנת 1988 לבוחנים באוסטרליה, בריטניה וארצות הברית וזיכתה את מחברה בתואר דוקטור לפילוסופיה. בהמשך המציא אריאל את אוניית הביבו הראשונה.
הנתיב המסחרי-שיווקי.
מהר מאוד התברר שכבמקרים רבים אחרים, סוד פתרון הבעיה טמון ב"חשיבה מחוץ לקופסה", שעיקרה היה מבט מערכתי על הובלת הסוכר הלבן מן היצרן לצרכן, כאשר חוליית ההובלה הימית שלה היא חלק אינטגרלי של המערכת ולא יחידת-עשייה בפני עצמה. לא תמיד אופטימיזציה של יחידה אחת בשרשרת מטיבה עם השרשרת כולה. נהפוך הוא - לעיתים הסך הכל של מערכת כזאת קטן הוא מסכום רכיביה.