1994-1999: פרויקט שימור המגוון הביולוגי (CoB), מכון חיות הבר של הודו, דהראדון מבצע מחקר כדי לסייע בניהול הפארק.
1999: הכרזת הענקת פרס על סיום הסדרת הזכויות. פיצוי כספי לאנשים שהיו להם זכויות של תוצרת מהיערות באזור הפארק, כולל חבילת צעדים להצעת פעילויות לייצור הכנסה חלופית לכל מי שמתגורר באזור פרויקט הפיתוח האקולוגי. הפארק הלאומי ההימלאיה הגדולה הופך לפארק הלאומי האחרון והחדש ביותר של הודו. פרויקט שימור המגוון הביולוגי (CoB) הסתיים ב-31 בדצמבר 1999.
2014: מעמד אתר מורשת עולמית הוענק לפארק הלאומי ההימלאיה הגדולה ב-23 ביוני בהליכי ישיבת ועדת מורשת עולמית 38 בדוחה, בקטר.
מגוון ביולוגי.
בעלי חיים.
הפארק הלאומי של ההימלאיה הגדולה הוא משכן של יותר מ-400 מינים של בעלי חיים, כולל כ-31 מיני יונקים, 209 מיני עופות, 12 מיני זוחלים, 9 מיני דו-חיים, 11 מיני תולעים טבעתיות, 17 מיני רכיכות ו-125 מיני חרקים, השייכים לשש סדרות. רוב בעלי החיים בהרי ההימלאיה קיבלו הגנה תחת קטגוריית ההגנה בעדיפות גבוהה של לוח מספר 1 של חוק חיות הבר (הגנה) ההודי, 1972. ממשלת המדינה של הימצ'אל פרדש אסרה על ציד במדינה במשך יותר מעשר שנים. טרק של 35 עד 45 קילומטרים בכל אחד מהעמקים של הפארק מביא אל בית הגידול בגובה רב (3,500 מטרים ומעלה) של בעלי חיים כגון כבש כחול מצוי, נמר השלג, דוב חום ההימלאיה, טאר ההימלאיה ואיילי מושק. התצפיות הטובות ביותר על בעלי החיים הן בסתיו (ספטמבר-נובמבר) כאשר בעלי חיים מתחילים את נדידתם העונתית לגובה נמוך יותר.
צמחייה.
הפארק הלאומי של ההימלאיה הגדולה תומך גם במגוון רב של צמחים, הודות לטווח הגובה הנרחב שלו ולבתי גידול שיחסית אינם מופרעים. מהאורנים והאשוחיות הגבוהים וערמונית הסוסים הגדולה והמתפשטת של העמקים התחתונים, ועד המרבדים הצפופים והענפים המשופעים של צמחי התבלין והערערים האלפיניים, הפארק מציג מגוון אינסופי של צמחייה. אף על פי שחלק מהשטחים עברו שינוי בשל מרעה, זהו אחד האזורים הבודדים בהרי ההימלאיה המערביים בהם ניתן לראות את היערות ואת כרי הדשא האלפיניים במצב המתקרב למצבם המקורי. האזור התת-אלפיני הוא העשיר ביותר במינים, ואחריו האזורים האלפיניים והממוזגים העליונים.
שלומית (אופרה)
שלומית (סלומה) (בצרפתית: Salomé) היא אופרה במערכה אחת של ריכרד שטראוס (אופוס 54, TrV 215). אורך האופרה הוא כשעה ו-40–45 דקות. הופעות היצירה לוו בדיונים סוערים ובשערוריות במשך שנים רבות.
הלברית היא התרגום הגרמני של הדוויג לחמן למחזה הצרפתי "Salomé" משנת 1891 של אוסקר ויילד, בעריכת המלחין. שטראוס הקדיש את האופרה לחברו סר אדגר ספייר. האופרה מפורסמת (בזמן הופעת הבכורה שלה, הייתה "ידועה לשמצה") בזכות "ריקוד שבעת הצעיפים" . הסצנה האחרונה נשמעת לעיתים קרובות כקונצרט של סופרן דרמטית.
הצגת הבכורה הייתה בשנת 1905 בדרזדן ב-9 בדצמבר.
תולדות האופרה.
לאחר סיבוב ההופעות הראשון של ריכרד שטראוס בצפון אמריקה בהצלחה מלאה כמנצח וכמלחין, החל לעבוד על שלומית בשנת 1905. העבודה נוצרה בהשראת חוויה תיאטרלית שנתיים קודם לכן.
"הייתי בברלין בתיאטרון קליינס (Kleines Theater) של מקס ריינהרדט כדי לראות את סלומה של ויילד. לאחר ההופעה פגשתי את הצ'לן היינריך גרינפלד.
»שטראוס, זה יהיה חומר האופרה עבורך!«
על כך עניתי, »אני כבר כותב אותו.«
כמעט במקביל, בא אליו ליברתן וינאי, אנטון לינדנר, כדי ליצור לברית אופרה מהמחזה של ווילד. עם זאת, שטראוס לא היה שבע רצון, שלומית בשום אופן לא רצתה להתחבר ללברית זו. בסופו של דבר עלה לו רעיון הצלה: מדוע לא להתחיל את האופרה כמו שהדרמה, מתחילה במילה? "איזו יפה הנסיכה שלומית הלילה."
הסיפור המקראי, הריקוד המפורסם של שלומית, קבלת הפנים ראשו הכרות של יוחנן המטביל, הפך לנושא של יצירות רבות באמנות, בספרות ובמוזיקה הנוצרית האירופית, בהן ציוריהם של גוסטב מורו, גוסטב קלימט, ברדסלי, יצירותיהם הספרותיות של גוסטב פלובר, אוסקר ויילד וז'וריס-קרל הויסמנס, האופרה של ז'יל מאסנה על בסיס יצירתו של פלובר, "הרודיאס" (1881, בריסל), או הטרגדיה של המחזאי פ' שמיט "סלומה", ועוד.
כיום, בהכרת שלומית של ויילד ושל שטראוס ובעקבות תורתו של זיגמונד פרויד, מאחורי הסיפור הטרגי ניתן למצוא גורמים פסיכולוגיים וגורמים מיניים, אם כי מאפיינים אלה בהיסטוריה של האמנות נכנסו לאגדות ורעיונות של שלומית די מאוחר, רק בשנת 1842. זה קרה כאשר הופיע אטה טרול של היינריך היינה, (Atta Troll: A Midsummer Night's Dream, long poem, written 1841–1846), ובו פרק 19 מציג את הרודיאס (אמה של שלומית), אשתו המופלאה של הורדוס אנטיפס.
גומרץ קארילה, חברו של ויילד, תיאר בשנת 1906 באלמנאך של מינכן כיצד העסיקה את המשורר דמותה הבשר ודם של הנסיכה. איך היא הייתה, או אפילו יותר: איך היא צריכה להיות? ויילד רצה לנסוע לספרד כדי לראות את שלומית של טיציאן בפראדו. את התמונה שלפניה טינטורטו צעק: "סוף סוף מישהו מצייר בשר מתפתל!" הוא רצה לראות תמונות של סטנציוני וורונזה. לא חלף יום שהוא לא דיבר, שהוא לא חלם על הנסיכה היהודייה. הוא עמד מול חלון חנות תכשיטים במשך שעות כדי לבחור את התכשיטים שיתאימו באופן אידיאלי לגוף האלילה הדמיונית שלו. הוא גם לא מצא שהבדים השופעים ביותר בחנויות מספיקים בכדי לכסות את העירום המדהים של אחייניתו של הורדוס בסטייל. ערב אחד הוא עצר באמצע הרחוב ואמר פתאום, "מוטב להיות עירום לגמרי. אתה לא חושב? בלי כל הבגדים, אבל מכוסה בשפע של אבנים יקרות, טבעות, תכשיטים, פעמונים בשיער, על פרקי ידיה, סביב זרועותיה, סביב צווארה, ותכשיטים שיקיפו גם את מותניה. אני אפילו לא רוצה לשמוע על שלומית התמימה שהיא רק הכלי של אמה. לא, לא, שלומית יודעת מה היא עושה. לאונרדו דה וינצ'י צייר אותה כך ששפתיה שיקפו את אכזריות הלב".
אפיון.
שטראוס סבר שדמותה של שלומית מזוהה עם ציורו על הבד של הצייר גוסטב קלימט. "זהב מנצנץ כזה צף לנגד עיני במהלך המכשור," אמר מאוחר יותר.
סטנלי האת'אווי
סטנלי "סטן" קנאפ האת'אווי (באנגלית: Stanley Knapp Hathaway; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל ויומינג ה-27 בשנים 1967–1975, ולאחר מכן מיוני ועד אוקטובר 1975 כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'רלד פורד.
ראשית חייו.
סטנלי האת'אווי נולד באסיאולה שבנברסקה, כחמישי בבין ששת ילדיהם של לילי (לבית קוהלר) ורוברט קנאפ. בעקבות מות אמו כאשר היה בן שנתיים, הוא אומץ על ידי דודנית שלו, ולמה, ובן זוגה, פרנקלין ארל האת'אווי. בני הזוג האת'אווי התגוררו בחווה ליד הנטלי, ויומינג. סטן האת'אווי התחנך בבית ספר המחוזי ששכן בחדר אחד בקרבת מקום, ולאחר מכן המשיך בבית הספר התיכון של הנטלי, שם הוא סיים את לימודיו ב-1941 ונשא את הנאום מטעם כיתתו.
שירות צבאי.
לאחר שלמד לזמן קצר באוניברסיטת ויומינג, הפסיק האת'אווי את לימודיו בראשית 1942 והתגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית בעקבות המתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941, והוכשר כאלחוטן וכתותחן. הוא הוצב בקבוצת ההפצצה ה-401 של חיל האוויר השמיני של ארצות הברית, שהטיסה מפציצי B-17 מאנגליה, והשתתף ב-35 משימות הפצצה בשמי גרמניה וצרפת, כשיחידתו ספגה לעיתים קרובות אבדות כבדות.
במשימת הפצצה בפיקודו של ג'יימס דוליטל מעל לייפציג, ספגו מטוסו של האת'אווי וצוותו אש אויב כבדה כאשר ביצעו שלושה סבבי הפצצה על מטרתם, בית זיקוק לנפט. במהלך כל המשימה הזאת, אבדו 56 מטוסים אמריקאים ויותר מ-500 איש, ובסך הכל ספגה יחידתו של האת'אווי אבדות בשיעור של 50 אחוז במהלך מלחמת העולם השנייה.
בסתיו 1944, כאשר היה צוותו של האת'אווי במשימה מעל פרנקפורט, ומטוסם נפגע מאש נ"מ. הם איבדו שלושה ממנועי המטוס לפני שעלה בידם לנחות בשדה תעופה בצרפת, שם הם חולצו בסופו של דבר על ידי תנועת ההתנגדות הצרפתית. על שירותו במהלך המלחמה, עוטר האת'אווי בצלב המלחמה של צרפת, בציונים לשבח יחידתים נשיאותיים וחמש פעמים במדליית האוויר.
המשך לימודיו ונישואיו.
לאחר שחרורו, החל האת'אווי בלימודים באוניברסיטת נברסקה–לינקולן, שם הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה. ב-1950 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה. בעת לימודיו הוא הכיר את רוברטה "בובי" הארלי, וב-1948 הם נישאו. לאחר סיום לימודי המשפטים, עבר הזוג לטורינגטון שבוויומינג, שם פתח האת'אווי משרד עורכי דין, ורעייתו עבדה בעיקר כמורה לאנגלית בבית הספר חטיבת הביניים של טורינגטון. לזוג נולדו שתי בנות.
ראשית הקריירה פוליטית.
בשנים 1954–1962 שימש האת'אווי כתובע של מחוז גושן שבדרום-מזרח ויומינג. ב-1962 הוא נבחר כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז וכמזכיר הוועדה המרכזית של המפלגה בוויומינג. ב-1963 הוא נבחר כיושב ראש הוועדה המרכזית של המפלגה בוויומינג, ובמשך שנתיים הוא היה חבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
מושל ויומינג.
ב-1966 נבחר האת'אווי כמושל ויומינג. ב-1970 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה ברוב גדול. הוא סירב להתמודד בבחירות לכהונה שלישית.