עם מותו של מרואן ב-685 ועליית עבד אל-מלכ בן מרואן בנו לשלטון, אבן א-זובייר נשאר עדיין ח'ליף מתחרה במכה ומלחמת האזרחים נמשכה, אך עקב קרבות מרים, חלקם בין שבטים שונים וחלקם בין כיתות דתיות-פוליטיות שהחלו לצוץ אותו זמן, התערערה אחיזתו של אבן א-זובייר בעיראק, בה כיהן אחיו, מוצעב כנציב. התערערות האחיזה בעיראק סייעה לאומיים להשתלט מחדש על אזור זה. אחרי עלייתו לשלטון ב-685, נאלץ עבד אלמלכ להתחיל במאבק קשה על הירושה. רוב הפרובינציות עמדו לצדו של אבן א-זובייר. במשך שנתיים היה על עבד אל-מלכ לעסוק בהגנה על צפון סוריה מפני התקפות של הביזנטים, ורק מאוחר יותר יכול היה להתפנות לחזית הפנימית ולהילחם במורדים השונים, שבראשם עמד עדיין אבן א-זובייר. עבד אל-מלכ אף נאלץ להסכים לשביתת נשק עם הביזנטים תמורת תשלום שנתי גדול, כדי שיוכל לטפל במרידות שסיכנו את כסאו ואת המשך השליטה של האומיים. פעולתו הראשונה של הח'ליף הייתה השתלטות על עיראק, שם כאמור שלט אז אחיו של עבדאללה אבן א-זובייר, מצעב אבן א-זובייר.
בתקופת שלטון אבן א-זובייר במכה, בנה הח'ליף עבד אל-מלכ את "כיפת הסלע" על הר הבית בירושלים. עבד אל-מלכ הואשם בכוונה להטות את העלייה לרגל ממכה לירושלים. המחקר המודרני הוכיח שאין יסוד לטענה זו. סברה אחרת היא שמבנה "כיפת הסלע" הוקם כדי ליצור מקום קדוש לעלייה לרגל לנתינים של עבד אל-מלכ בזמן שאבן א-זובייר מנע את העלייה לרגל הסדירה למכה במהלך מלחמת האזרחים.
אחריתו.
לאחר השתלטות האומיים על המצב בעיראק, היה על עבד אלמלכ לטפל באבן א-זובייר עצמו, אשר ביסס היטב את שלטונו במקום מושבו במכה. עבד אלמלכ שלח נגדו את אלחג'אג' בן יוסף מ מן העיר טאיף. בשנת 692 התחילה ההתקפה על חג'אז, והמצור על מכה נמשך שישה חודשים. אלחג'אג' לא התחשב בקדושת העיר והפגיז אותה ואת הכעבה בבליסטראות. אנשי מכה נכנעו מחמת רעב שהתפשט בעיר, ואפילו בניו של אבן א-זובייר נטשו את אביהם. בסוף 692 נפל אבן א-זובייר בקרב, וראשו נשלח לדמשק אל הח'ליף.
מרידתו של אבן א-זובייר באומיים הייתה הניסיון האחרון של האריסטוקרטיה של מכה לכונן תאוקרטיה מוסלמית שמרכזה בחג'אז.
ארמון התעשייה
ארמון התעשייה (בצרפתית: Palais de l'Industrie) היה אולם תצוגה שנבנה בפריז בין נהר הסן לשאנז אליזה והוקם לרגל התערוכה העולמית של פריז ב-1855. הוא היה האחרון מבין מספר בניינים בעלי אותו שם שהוקמו באותו מקום. ארמון התעשייה הראשון נבנה ב-1839 ונבנה מחדש בתערוכות הבאות ב-1844 וב-1849. הבניין משנת 1855 תוכנן בעיקר על ידי האדריכל ז'אן-מארי-ויקטור וייל והמהנדס אלכסיס בארו . הוא נהרס בשנת 1897 כדי לפנות מקום למוזיאון הגרנד פלה של התערוכה העולמית בשנת 1900.
הקיסר נפוליאון השלישי איחל לתערוכה עולמית של 1855, ארבע שנים לאחר התערוכה הגדולה שהתקיימה בלונדון, כדי להוכיח את עליונותה של צרפת על ידי התעלות בכל פרמטר על התערוכה הבריטית. הוא חפץ במיוחד באולם תצוגה מרהיב שיתחרה בארמון הבדולח. בתחרות שהתקיימה ב-1852 זכתה תוכניתם של האדריכל ז'אן-מארי-ויקטור וייל והמהנדס דז'ארדין, ששילבה את השימוש המסורתי בבנייה עם זה של ברזל יצוק. עם זאת, בגלל אילוצי תקציב ועלויות, היה צורך לעבד מחדש את התוכניות, ועל כך אמון המהנדס אלכסיס בארו. בתכנון הסופי נעשה שימוש בבנייה רק ​​לקירות החיצוניים, שעוביים מטר אחד וגובה שמונה עשר מטרים. עם זאת, קירות מסיביים אלו בקושי יכלו לתמוך במשקל הקרניז הבולט, והיה צורך לחזק אותם בעמודי ברזל יצוק ובקורות.
ארמון התעשייה היה באורך 260 מטרים וברוחב 105 מטרים. הספינה הראשית שלו הייתה באורך 190 מטרים ורוחבה 48 מטרים. הוא היה מוקף מ-4 צדדים במעברים בגובה שתי קומות וברוחב של 30 מטרים. המסבכים החצי-עגולים שלו גשרו על מפתח של 24 מטרים כדי ליצור חדר תצוגה רחב ידיים ללא עמודים במרכזו. למרות גודלו הרב, הארמון לא היה גדול מספיק כדי לאכלס את כל המציגים הצפויים, כך שנבנו שני מבנים ארעיים שיכילו את יתר התצוגות. הכשל העיקרי של הבניין, שלא הושלם ביום פתיחת התערוכה העולמית, היה האוורור הגרוע שלו. אף על פי שהכשל הפך את הבניין לחם מאוד במהלך היום, הוא שימש כאולם לתערוכות ואירועים חברתיים רבים עד להריסתו ב-1897.
אוקטב מירבו, בהתייחסו לארמון התעשייה כמוקד בשדרות השאנז אליזה, השווה את הבניין ל"שור העובר דרך גן ורדים ורומס הכל תחתיו". אף על פי שהמבקרים גינו כמעט בכל העולם את ה"כבדות" הגותית של הבניין, חיקוי המעטפת של מבנה ברזל וזכוכית עם מעטפת אבן בתערוכה העולמית של לונדון ב-1862 ובתערוכה הקולומביאנית העולמית של שיקגו ב-1893, ואפילו בבניינים שהיו אמורים להחליף אותו: מוזיאון הגרנד פלה ומוזיאון די פטי פלה, שנבנו עבור היריד העולמי של שנת 1900.
הכניסה של ארמון התעשייה עוצבה על ידי קבוצת הפסלים של אליאס רובר, France Crowning Art and Industry.
שארי פוניו
שרי פוניו, (במקור עד 1912 שרולטה פרוינד בהונגרית: Fonyó Sári; דושנוק, 18 באפריל 1891 – בודפשט, 3 בינואר 1949) הייתה יהודייה-הונגרייה, מנהיגת תנועת נשים, פעילה במפלגה הקומוניסטית ההונגרית ובכירה בבנק הלאומי ההונגרי.
ביוגרפיה.
שרולטה פרוינד נולדה במשפחה יהודית כבתם של הסוחר וילמוש פרוינד ושל קטלין פרוינד (1869–1905). סבה וסבתה מצד אמה היו שלמה פרוינד ושרולטה טרביטש. אמה, קטלין פרוינד, הייתה בת דודו מדרגה ראשונה של הרפתקן טרביטש לינקולן ושל הפוליטיקאי הסוציאליסט לאיוש טרצאי.
שארי פוניו הצטרפה לתנועת הפועלים ב-1910, וכן הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP), ומשנת 1915 עבדה כפקידה בבורסת הסחורות וניירות הערך של בודפשט. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הייתה נציגה של "האגודה הלאומית של הפקידים המוסדות פיננסיים", ולאחר מכן בשנים 1918–1919 השתתפה בהקמה והארגון של מפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) הבלתי חוקית אז, ומאז היווסדה הייתה אשת הקשר של מנהלת שלושת החברים של הוועד המרכזי של המפלגה. באוקטובר 1918 נבחרה לסגנית נשיא ארגון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית במחוז הבחירה 9. בתקופת הרפובלקה הסובייטית ההונגרית ניהלה תפיסה והלאמה של מוסדות פיננסיים ושימשה כראש המזכירות בקומיסריון העם לעניינים צבאיים. היא הייתה המזכיר, האישה, של בלה סאנטו וחברה ב"מועצת הפועלים והצבא של בודפשט". ב-27 באפריל 1919 בבודפשט, התחתנה עם פילפ פריישטאדט, בנם של מור פריישטאדט ושל הנרייטה פוקס. שני העדים בחתונה היו בלה קון ובלה סאנטו. היא נידונה לשש שנות מאסר לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, אך הורשתה לצאת לרוסיה הסובייטית ב-1922 במסגרת חילופי השבויים ההונגרי-סובייטי. בברית המועצות מצאה עבודה ב"בנק הממלכתי של מוסקבה". לאחר מלחמת העולם השנייה, חזרה להונגריה והייתה בתפקיד בכיר ומנהלת בבנק הלאומי ההונגרי. היא התאבדה בתלייה ב-1949.
קבוצת לזארוס
קבוצת לזארוס (באנגלית: Lazarus Group; מוכרת גם בשם הקיצור: APT38) היא קבוצת פשע מקוון צפון קוריאנית, המבצעת פעולות סייבר התקפיות נגד גורמים דרום קוריאנים ומערביים.
לשכת החקירות הפדרלית בארצות הברית (FBI) מצאה כי קבוצת התקיפה קשורה ונתמכת על ידי ממשלת צפון קוריאה.
מלבד השם הרשמי, נתנו חברות אבטחת מידע לקבוצה שמות נוספים כגון: Zinc ,Whois Team ,Hidden Cobra (ניתן על ידי מיקרוסופט), Guardians of Peace.
בקבוצה חברים מעל ל-1000 אנשים, פעילותם מתבצעת לרוב מהעיר פיונגיאנג ומאזורים שונים בצפון קוריאה.
תקיפות.
התקפותיה של הקבוצה מתמקדות נגד חברות מסחריות וארגונים ממשלתיים ממגזרים שונים וממדינות מערביות כגון: גרמניה, דרום קוריאה, הודו, טאיוואן וארצות הברית.
וילה יוסף מודיאנו
וילה יוסף מודיאנו (ביוונית: Βίλα Γιοσέφ Μοδιάνο) הוא מבנה מגורים שהיה אחד ממבני המגורים של בני משפחת מודיאנו היהודית-איטלקית, אחת ממשפחות ה'פראנקוס' העשירות והחשובות בסלוניקי, יוון.
המבנה היה בבעלות התעשיין היהודי יוסף (ג'וזפה) מודיאנו.
המבנה ממוקם ברובע הדרומי של פירג'יט, בשדרות וסיליסיס אולגאס מס' 5, ברובע אקסוכון.
היסטוריה.
בשנת 1899 רכש התעשיין יוסף מודיאנו את המגרש ובנה בתחילה בית חרושת לטקסטיל, ובהמשך וילה בת שתי קומות כבית מגורים למשפחתו.
לאחר מותו של התעשיין עבר הבית ליורשיו. החל משנת 1918 שימשה הווילה כבניין עזר לצורכי בית הספר התיכון הראשון לגברים בסלוניקי. ב-1931 נמכרה הוילה לגביר יעקב מולו.
משנות ה-30 של המאה ה-20 המבנה משמש כבית הספר התיכון הראשון לגברים בסלוניקי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הבניין היה בבעלות מינהל הכיבוש הגרמני. לאחר המלחמה נמסר המבנה לידי ממשלת יוון.
וילה יוסף מודיאנו נפגעה קשות במהלך רעידת האדמה בסלוניקי ב-1978 ופונתה.
בשנת 2014 החל שיקום הוילה שננטשה בעבר. השיפוץ היה נרחב, וכלל שיקום התקרות שקרסו, מדרגות ורצפות. במרץ 2016 שוחזרה הווילה.
ארכיטקטורה.
מבחינה אדריכלית מדובר בבניין מלבני המורכב ממרתף ושתי קומות. ישנם 15 חדרים ו-3 סלונים המשמשים לאירוח המשפחה. המבנה סימטרי ביחס לשני הצירים, והציר האנכי מודגש בכניסה ובמרפסת הפנימית.
העמודים בעלי כותרות קורינתיות ובקצוות המבנה קרניז היקפי עם מעקה מובנה. בפנים המבנה יש ציורי קיר וציורי תקרה שהוסרו, נשלחו לאתונה לשיקום והוחזרו למקומם. לכל חדר יש מוטיבים קישוטיים אחרים.
בורהנודין רבאני
אווה מישל
אווה מישל קוטה (באנגלית: Ava Michelle Cota נולדה ב-10 באפריל 2002) היא שחקנית, רקדנית, זמרת ודוגמנית אמריקאית. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בקומדיות של נטפליקס נערה גבוהה וסרט ההמשך נערה גבוהה 2.
ביוגרפיה.