הרכב החול משתנה בהתאם למקורו. החול הנפוץ ביותר נוצר בבליה של סלעי גרניט יבשתיים והמרכיב העיקרי בחול כזה הוא צורן דו-חמצני, הנמצא לרוב בצורת קוורץ. בנוסף, יש בו גם פצלת שדה וגם נציץ (מיקה). גרגרי הקוורץ הם חסרי צבע, אך מעט תחמוצת ברזל מסתפחת אל הקוורץ והצבע השולט בחול זה יהיה צבע בז'. בין גרגרי הקוורץ יש גם גרגרים חומים של פצלת שדה וגם גרגרים כהים של מתכות כבדות. פצלת שדה ונציץ רכים מקוורץ וככל שהחול מוסע רחוק יותר ממקום היווצרו, כך מרכיבים אלה נשחקים לאבק דק ואינם תורמים עוד לצבע. לכן, החול המוסע למרחק הופך לבהיר יותר. חולות שמקורם בשחיקה של סלעים וולקניים ימיים הם עשירים בבזלת ואינם מכילים קוורץ. צבעם של אלה נע בין אפור לשחור, ונוצרים בעיקר באיים געשיים. לדוגמה, ניתן למצוא אותם בחופי הוואי וסנטוריני. סוג חול נוסף הקשור לפעילות וולקנית הוא תוצר בליה של הזכוכית הגעשית אובסידיאן והוא בעל צבע שחור. חולות אדומים נוצרים מבליה של סלעים ממקור וולקני, עשירים בברזל. בחופים ירוקים, מקור צבע החול הוא במינרל אוליבין. חול המורכב מסידן פחמתי הוא השני מבחינת התפוצה בכדור הארץ. מקורו בבליה של סלעי משקע, בעיקר אבן גיר, וצבעו לבן. בקרבת חופים נוצר חול לבן גם מבליה של קונכיות וחלקים קשים אחרים של יצורים ימיים. חלקים אלה נשטפים לחוף והגלים המתנפצים שוברים ושוחקים אותם עד הגיעם לגודל של גרגרי חול. גם חול זה עשוי סידן פחמתי. בחופים הצמודים לשוניות האלמוגים, פעילות דגי התוכינון תורמת להיווצרות חול לבן. הדגים הללו מגרדים את האלמוגים וניזונים מהאצות שעל פניהם, אך גם נוגסים באלמוג עצמו. אחרי ששרידי האלמוגים עוברים את מערכת העיכול של הדג, החומר הטחון נפלט כחול. יש גם חול הנוצר משאריות של יצורים חד תאיים, הנקראים פורמיניפרה. באזור ברמודה חיים פורמיניפרה בעלי מעטה ורוד, ולכן צבע החול בחופי אלה הוא ורוד. במקומות מסוימים יש חול שמכיל גבס, אך הוא נדיר יחסית.
שימושי החול.
חול הוא אחד המרכיבים העיקריים בבטון, טיח וטיט. חול קוורץ טהור מהווה מרכיב עיקרי בתעשיית הזכוכית ואף בגלזורות, המשמשות בקדרות. בתעשיית הצבעים מוסיפים חול כדי ליצור צבעים עם טקסטורה וצבעים עם אפקט נוגד החלקה. יצור סיליקון עבור שבבים לתעשיית האלקטרוניקה צורך גם הוא חול קוורץ. חול הוא מרכיב חשוב בהפקת נפט וגז בשיטת ממרבצים שניצולם לא היה מוצדק כלכלית עד פיתוח שיטת זו. חול משמש להכנת תבניות ליציקת מתכות. חול עם חימר ותוספות אחרות משמש להכנת לבנים. חול, בכמויות ענק, שימש לבנית במפרץ הפרסי.
שקי חול משמשים להגנה מפני שיטפונות ומפני כדורי רובים. השקים ניתנים להעברה בקלות ממקום למקום ואפשר למלא אותם בחול מקומי. קרקע חולית היא בית גידול אידיאלי ליבולים כמו אבטיחים ובוטנים. קרקע חולית אף מועדפת לפיתוח משקי חלב, הודות ליכולות הניקוז המצוינות שלה.התזת חול (SandBlasting) משמשת לניקוי והברקה. חול נחוץ גם למערכות שונות של סינון מים. משטחי חול משמשים להפגה, בכדורגל חופים ובבנית ארמונות חול.
סכנות החול.
פועלים החשופים לחול נדרשים להשתמש באמצעי הגנה למניעת נשימה של החול. בשנים האחרונות היו מספר מקרי תביעה משפטית מצד פועלים שחלו ב ובמחלות ריאה שנגרמו משאיפה של חלקיקי צורן דו-חמצני.
אנשים נפצעו קשות ואף מתו, לאחר שחפרו מערות בדיונות גדולות או בגבעות חול והמערה התמוטטה עליהם.
משבר החול.
אם בודקים את ניצול המשאבים על פני כדור הארץ, נגלה שהמים הם המשאב המנוצל ביותר, והחול שני להם. למרות כמותו האין סופית, לכאורה, המצב איננו כזה. חול המדבריות איננו מבוקש לצורכי בניה, בגלל מבנהו העגול, אשר מונע אחיזה ברכיבים אחרים בתערובת הבטון או הטיט. החול המועדף בבניה נכרה מנחלים ונהרות. חול נכרה גם בימים ובאוקיינוסים, וכן בחופים של כל גופי המים. עקב הבניה המסיבית בתקופתנו, הצורכת כמויות עצומות של בטון וזכוכית, יש דילדול מהיר של מרבצי החול בכל העולם. דו"ח של האו"ם מציין צריכה של 50 מיליון טונות חול בשנה. דובאי נאלצה לייבא חול מאוסטרליה לבנית בורג' חליפה, אחרי שנגמרו הרזרבות שלה, בבנית באי מלאכותי זה היה שימוש בכמות של 186.5 מיליון מטרים מעוקבים של חול. צריכת החול, העולה בהתמדה, יוצרת בעיות אקולוגיות, חברתיות וכלכליות בו זמנית. כריית החול מאפיק הנחלים גורמת לסכנת קריסה של הגשרים ולשינויים באדמה החקלאית סביב הנחלים הללו. כריית החול בחופים חושפת אותם לנזקי הגלים, כריית החול בים פוגעת בכל מארג היצורים הימיים ומכאן גם בדגה. מקרה קיצוני הוא שקיעת הדלתה של הנהר מקונג והמלחת חופיה בעקבות כריית החול. גידול האורז באזור זה סיפק מזון למחצית מאוכלוסיית וייטנאם. ההערכות הן ש-500,000 איש יצטרכו לעזוב את האזור. ה"מאפיה" של החול, המלווה בתופעות אלימות קשות, מהווה בעיה חברתית שנוצרה עקב הדרישה המתמדת לחול והאפשרות לצבירת רווחים גבוהים מכרייה ומסחר לא חוקיים במשאב זה, ההולך ופוחת.
מבט לעתיד.
המצב המדאיג של מלאי חול הבניה בעולם גרם לחיפוש פתרונות חליפיים. אחד מהם הוא שימוש בחול מדברי, עם תוספות שונות. בשלב הנוכחי, החומר מתאים למבנים ארעיים. לאחר פרק זמן מסוים יש למחזר את חומר הגלם של המבנה או לתת לו להתפרק באופן טבעי נבדקות גם אפשרויות של טחינת סלעים או טחינת חימר שרוף. זה האחרון מקובל מאד, אך אין להשתמש בו לעבודות חוץ, משום שהוא מתפרק בהשפעת אוויר ולחות.סלעים טחונים נותנים פתרון טוב יותר, כאשר תכונות המוצר בתערובות בטון עולות אפילו על אלו של החול עצמו. חומרים אחרים המועמדים להחליף את החול בשימוש בבניה הם: שאריות מייצור ברזל ופלדה, אפר של תחנות כוח מופעלות בפחם ואבקת שאריות זכוכית שטוחה. כל החומרים הללו ניתנים לשימוש כתחליף רק לחלק מהחול. התחליף הנראה כמבטיח ביותר מבחינה אקולוגית הוא טחינה דקה של שאריות מבנים שעברו הריסה, על כל מרכיביהם. פתרון כזה גם מקטין גם את נפח הפסולת ממבנים כאלה וגם ניתן להשתשמש בו לחסכון של עד 50% מנפח החול הנחוץ.
גיבון
אליזבט מבווריה
דימיטרי שוסטקוביץ'
דמיטרי שוסטקוביץ'
דמיטרי דמיטרייביץ' שוסטקוביץ' (ברוסית: Дмитрий Дмитриевич Шостакович, ; 25 בספטמבר 1906 - 9 באוגוסט 1975) היה מלחין רוסי בתקופה הסובייטית. יצירותיו הגדולות הן 15 הסימפוניות ו-15 רביעיות המיתרים שלו. מאז מותו, תגובתו לחיים במשטר הסובייטי שנויה במחלוקת פוליטית ומוזיקלית.
חייו.
תחילת דרכו.
הוא נולד בסנקט פטרבורג ב-25 בספטמבר 1906, כבן שני למשפחה בת שלושה ילדים. משפחתו הייתה ליברלית-פלורליסטית מבחינה פוליטית. הוא גילה כישרון מוזיקלי הן כפסנתרן והן כמלחין כבר מילדות. החל בשיעורי פסנתר בגיל 9; בגיל 12 כתב מארש אבל לזכר שני מנהיגי מפלגת הקדטים שנרצחו בידי מלחים בולשביקים. בגיל 13 הורשה להיכנס לקונסרבטוריון של פטרוגרד, אז בניהולו של אלכסנדר גלאזונוב. כפרויקט סיום כתב את הסימפוניה הראשונה שלו, שבוצעה לראשונה ב-1926.
שוסטקוביץ' החל דרכו בעולם המוזיקה בקריירה כפולה של פסנתרן קונצרטים ומלחין, אך סגנון הנגינה היבש שלו לא זכה להערכה מספקת. בתחרות שופן בוורשה, 1927, הוא זכה לציון לשבח בלבד. לאחר התחרות פגש את המנצח ברונו ולטר, שהתרשם מהסימפוניה הראשונה שלו עד כדי כך שניצח עליה עוד באותה השנה בברלין. בשנים הבאות שוסטקוביץ' התרכז יותר בהלחנה וביצע כפסנתרן בעיקר את יצירותיו הוא. ב-1927 כתב את הסימפוניה השנייה ("לאוקטובר") והחל לעבוד על האופרה הקומית הראשונה שלו, "החוטם" על פי סיפורו של ניקולאי גוגול. האופרה עלתה ב-1929 והתקבלה בנימה פושרת למדי.
בשנה זו הכיר שוסטקוביץ' את איוון סולרטינסקי, מוזיקולוג יהודי שהיה חברו הקרוב של שוסטקוביץ' עד שהוגלה לסיביר ומת שם ב-1944. סולרטינסקי הכיר לשוסטקוביץ' את המוזיקה של גוסטב מאהלר, אשר השפעתה ניכרת על שוסטקוביץ' מהסימפוניה הרביעית שלו ואילך. ב-1932 הוא נישא לנינה וורזר (אשתו הראשונה מתוך שלוש) בנישואים שהוגדרו על ידם כ"פתוחים". הם התגרשו ב-1935 וחזרו לחיות יחד זמן קצר לאחר מכן. נולדו להם שני ילדים: גלינה, ב-1936, ומקסים, ב־1938.
בשנות העשרים ובתחילת שנות השלושים עבד שוטסקוביץ' ב"תיאטרון נוער פרולטרי", מה שהגן עליו במידת מה מתקיפות על רקע אידאולוגי.
הוא הקדיש זמן רב לכתיבת האופרה השנייה שלו, "ליידי מקבת ממחוז מצנסק", שבוצעה לראשונה ב-1934 בהצלחה רבה הן בקרב הקהל והן אצל המבקרים. בעיתונות הסובייטית נכתב שהאופרה היא "התוצאה של הצלחה כללית של בנייה סוציאליסטית, של המדיניות הנכונה של המפלגה", וכן שאופרה כזו "הייתה יכולה להיכתב רק על ידי קומפוזיטור סובייטי שחונך במיטב המסורת התרבותית הסובייטית".
ברם, מנהיג ברית המועצות סטלין תיעב את היצירה ה'חדשנית' מדי לטעמו, ובמיוחד את הגוון האירוטי שלה, וביקר את המלחין בחריפות. ואכן, ב-1936 חלה הידרדרות במעמדו של שוסטקוביץ'. השנה החלה בהתקפה עליו בעיתון המפלגתי פראבדה, במאמר בשם "בלגן במקום מוזיקה", שנכתב ככל הנראה בידי אנדריי ז'דאנוב בעקבות ביקור של סטלין באופרה "ליידי מקבת ממחוז מצנסק". כתוצאה מנידוי זה פסקו ההזמנות ליצירות חדשות אצל שוסטקוביץ' והכנסותיו הצטמצמו לרבע מהכנסותיו הקודמות. הסימפוניה הרביעית שלו, שכבר הייתה בשלב החזרות, נגנזה. היא בוצעה לראשונה רק ב-1961.