נבו נולד בגדרה בן להורים ניצולי שואה, פרטיזנים מקבוצת האחיים ביילסקי - אביו היה לוחם ואמו שימשה כתומכת לחימה. הזוג נישא ביער ובשנת 1946 עלו לישראל. אביו היה מלוחמי האצ"ל ושירת במשטרת ישראל. נבו למד בבית ספר מקצועי, ב-1966 התגייס לקורס טיס ממנו נשר לאחר מספר חודשים. עבר לחיל החימוש ושירת כמכונאי טנקים. במלחמת ששת הימים היה בקורס קצינים ולחם בשלוש גזרות. לאחר המלחמה השתחרר ובמילואים מילא תפקיד קצין חימוש בחטיבת שריון, עימה לחם במלחמת יום הכיפורים. לאחר המלחמה חזר לשירות קבע, עבר לחיל המודיעין ושירת בתפקידי מחקר. ב-1977 מונה לעוזרו הצבאי של עמיחי פאגלין בעת שכיהן כיועץ ראש הממשלה לענייני טרור. בהמשך מונה לעוזרו של אפרים פורן שכיהן כמזכיר הצבאי של ראש הממשלה מנחם בגין.
באוקטובר 1981 מונה למזכיר הצבאי של בגין וליווה אותו בתקופת מלחמת לבנון הראשונה. בהמשך שימש מזכירם הצבאי של שלושה ראשי ממשלה נוספים, יצחק שמיר (בתקופת כהונתו הראשונה והשנייה) שמעון פרס ויצחק רבין (בתקופת כהונתו השנייה) וליווה אותם בשורה של אירועים ביטחוניים ומדיניים מרכזיים בתולדות המדינה בהם חיסול אבו ג'יהאד, פרשת איראן-קונטראס (נבו היה חבר הוועדה שבחנה את הקשר הישראלי וריכז בהנחיית שמיר את החומר הנוגע למכירת הנשק לאיראן), העלאת יהודי אתיופיה במבצע משה ובמבצע שלמה, הפצצת מתקני אש"ף בתוניסיה, פרשת פולארד, פרשת קו 300 ומלחמת המפרץ. כמזכיר צבאי התקדם בדרגות מסגן-אלוף לאלוף-משנה ולתת-אלוף. לאחר סיום תפקידו ב-1993 מונה לנספח צבאי בבריטניה ובאירלנד.
כמזכיר צבאי של שמעון פרס, ארגן את ביקורו הרשמי בגרמניה להזמנת הקנצלר הלמוט קוהל. נבו עורר סערה זוטא, כשסטה מפרוטוקול קבלת הפנים הרשמית, כשבסקירת משמר הכבוד, לא הצדיע בעת השמעת ההמנון הגרמני.
נבו בוגר תואר ראשון במדעי החברה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר שחרורו כיהן במגוון תפקידי ניהול במשק הישראלי, בהם דירקטור בחברת החשמל, דירקטור בבזק (תחילה מטעם כייבל את ווירלס ואחר כך מטעם הממשלה) ובפלאפון, יו"ר הדירקטוריון של החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות, חבר הנהלת התחנה המרכזית החדשה של תל אביב, דירקטור בעמיגור, ב, בנמל אשדוד, תדיראן מערכות, יו"ר דירקטוריון מכללת לוינסקי לחינוך.
הנשים היפות
הנשים היפות הוא ספרה של מעין קרת שראה אור בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 2003.
אודות.
"הנשים היפות" מאגד ארבעה עשר מונולוגים של נשים מפורסמות - דוגמניות, שחקניות ורקדניות שסובלות או סבלו מהפרעות אכילה. זהו המסע של הכותבת ביניהן, בו היא שוזרת את סיפורה, (אנורקטית ודוגמנית מצליחה בעבר) כמארג בתוך הסיפורים האחרים. הספר מחולק למונולוגים של כל אחת מן הנשים בהם הן מספרות את סיפורן בעילום שם. כל מונולוג מתואר מנקודת מבט של אותה האישה בצורה אישית, אינטימית ולא שיפוטית.
אין בספר אסמכתה רפואית או פסיכולוגית אלא רק תיאור אישי של המחלה, ב"גובה העיניים" של החולות, עם האהבה והשנאה שלהן למחלת הבולימיה או האנורקסיה.
המחברת מעוררת מעין הזדהות ותחושת "חלק" מכל אחת מהן, דרך האמפתיה והשיתוף אותם היא רוחשת לנשים. מה שמחדד את המאפיינים של המחלות הללו - מחלות שנחשבות כמדבקות אך אינן ויראליות אלא כסוג של "העתקה", מעין סוג של מראה אחת של השנייה בחברה בה כולן רוצות להיראות אותו הדבר. כך שאופן הכתיבה הוא מעין תיאור גם בתוכן וגם בצורה של מרכיביהן השונים של הפרעות האכילה.
הספר נפתח בסיפורה האישי של מעין קרת כמה שנים אחרי, בגיל 26, אמא לילד, מספרת על עברה כדוגמנית בבירות העולם שם נחשפה למחלה. היא מתארת את נקודת הפתיחה, את הדרך, את ההתפכחות ואת תהליך היציאה מהמחלה. מיד אחר כך ישנה קפיצה בזמן להיום, לרגע בו מביטה היא במראה ונראית לעצמה שמנה, ומשם, כמו רצף בלתי נשלט, היחס לילד משתנה, וכך גם היחס לבית, לחיים שלה, לשגרה שלה, הכל משתנה בלי שליטה עד להתבהרות חזרה בשיחה עם בן זוגה שבה חוזרת לה הפרספקטיבה ומשם חזרה להיותה בחורה חובבת אוכל, אנורקטית לשעבר.
בפרק השני מסופר סיפורה של איילה, דוגמנית כבת שמונה עשרה וחצי, אותה פוגשת קרת בבית קפה פריזאי שוקק חיים בו כולם נראים אופנתיים. המונולוג מתאר את השתתפותה של איילה כנערה צעירה בתחרות יופי, את הרצון העז לרזות בעקבות כך, את הדיאטות השונות שהובילו לאט לאט להפחתת הקלוריות, את תגובת הסוכנות, ההורים, ואת האשפוז. בהמשך מספרת איילה על חוסר היכולת אחרי האשפוז לעמוד קרוב מדי לאנשים שכאילו רוצים לחדור לטריטוריה שלה, על דוגמניות אחרות שפגשה שגם הן חיות על יוגורט ותפוחים ועל יחסים עם גברים, יחסי אהבה ואינטימיות אותם היא בקושי יכולה לנהל שהרי אין היא יכולה לנהל אותם עם עצמה.
כל פרק מתחיל בתיאור המפגש בין המחברת והאישה איתה היא מדברת. המפגש מלווה בהרהורים של מעין כמעין "הכנה" לאספקט שאותה בחורה מביאה מהמחלה. עם זאת התחושה בתור דוגמנית שאת חסרת טריטוריה, כמעין קולב, בובה שכולם יכולים לגעת בה ולהעיר לה. עם זאת קיימת בה הכמיהה לעדינות נשית והדחקה של כל דבר "חייתי" או וולגרי, אם זה הרצון להתאים את עצמה לאמא שלה כילדה, ויותר מאוחר לאנשים אחרים, לבגדים, הרצון לרצות, לבטל חלקים בעצמך רק כדי למצוא חן בעיני אחרים, אם זה הריגוש הממכר כשאת על הבמה או לפני המצלמה והריקנות מיד אחר כך ועוד. למעשה כל בחורה מביאה בעדותה אספקט נוסף של המחלה על כל צורותיה ודרכיה, וכך נוצרת תמונה כללית של אנורקסיה ובולימיה ברמה האישית והפרטנית ביותר.
הספר מתאר תופעה תרבותית בה הרזון הפך לסמל סטטוס לאישה, לחברה בה הכמיהה להיות רזה הפכה להיות הכמיהה הנשגבת ביותר לכל אישה. חברה בה הכמיהה היא להיראות כמו דוגמנית או שחקנית. הספר מביא בגוף ראשון את אותה הקרבה אותה עושות הדוגמניות והשחקניות כדי להמשיך לספק את האשליה ואת הפנטזיה, את המחיר הכבד אותו הן משלמות על ידי תיאור מצב חווייתי-תודעתי של נערות ונשים שמייצגות בגופן גם תופעה חברתית.
ריקו ארנה
ריקו ארנה (באנגלית: Ricoh Arena) הוא אצטדיון ברובע ראוליס גרין בעיר קובנטרי באנגליה ובו 32,609 מושבים, וכן אולם תערוכות של 6,000 מ"ר, מלון, מועדון ספורט וקזינו המהווים חלק מן הבניין. ריקו ארנה הוא מגרש הבית של קבוצת הכדורגל קובנטרי סיטי וכן של קבוצת הרוגבי וואספס. בבניין פועל אף מרכז קניות גדול. המבנה קרוי על שם נותן החסות, חברת ריקו (Ricoh) היפנית, אשר שילמה 10 מיליון ליש"ט לקניית הזכות לקרוא לאצטדיון על שמה למשך 10 שנים. בעת שיתקיימו באצטדיון פעילויות במסגרת אולימפיאדת לונדון (2012) וגביע העולם בראגבי של שנת 2015, מפעלים בהם אסור פרסום חסויות, יקרא המבנה: אצטדיון העיר קובנטרי.
האצטדיון נחנך באופן רשמי בטקס בהשתתפות שר הספורט הבריטי ב-24 בפברואר 2007, כשנה לאחר שהחלה פעילות סדירה באצטדיון, כולל קיום משחקי עונה שלמה של קבוצת הבית, קובנטרי סיטי.
היסטוריה ורקע.
בשנת 1997 קיבל יושב ראש קבוצת קובנטרי סיטי החלטה להעביר את מגרשה הבייתי של קובנטרי סיטי מאצטדיונה הישן בהייפילד רואד לאצטדיון חדש בעל קיבולת צופים גדולה יותר, דרכי גישה טובות יותר ומתקנים מודרניים. על פי התוכנית היה מבנהו של האצטדיון החדש מוכן לעונת 2000–2001. אולם היתר הבנייה ניתן בשנת 1999 והמועד להשלמת הבנייה נקבע לאוגוסט 2001. בגלל דחיות שונות לא הסתיימה העבודה על האצטדיון אלא ארבע שנים מאוחר יותר.
על פי התכנון המקורי היו באצטדיון 45,000 מושבים ומעליו גג שניתן לפותחו ומשטח דשא שניתן להזיזו כדי לחשוף תחתיו רצפה נוקשה לצורך הכנת האצטדיון לקונצרטים. אולם בחודש מאי 2001 הודחה קובנטרי סיטי מן הפרמייר ליג, לראשונה מזה 34 שנים. כישלון זה גרם למספר מממנים לסגת מכוונות המימון, בה בעת לא הצליחה אנגליה לזכות באירוח משחקי מונדיאל 2006, גורמים אלה גרמו לצמצום ניכר בתוכניות המקוריות של האצטדיון. בשנת 2002 היו התוכניות לאצטדיון של 32,500 מושבים.
ב-6 באוקטובר 2006 התקיים באצטדיון משחק הכדורגל הבינלאומי הראשון בו אירחה נבחרת אנגליה עד גיל 21 את נבחרת גרמניה, בשלב הראשון של אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21. אנגליה ניצחה במשחק 1-0.
במהלך בנייתו ניתנו לאצטדיון שמות שונים בהם: יגואר ארנה, ארנה קובנטרי וארנה 2000. עם סיומו נחתם הסכם חסות עם חברת ריקו היפנית, המתמחה בייצור מצלמות ומכונות צילום, ולפיו נקרא האצטדיון על שם החברה למשך 10 שנים, תמורת 10 מיליון ליש"ט.
מכירת כל הכרטיסים לאצטדיון עבור משחק בודד הייתה לראשונה במאי 2009, במשחק גביע ה-FA של קובנטרי נגד צ'לסי. הכרטיסים כולם נמכרו לאחר שקטע מתוך יציע נסגר כדי להפריד בין אוהדי שתי הקבוצות, דבר שהפחית מהתכולה המקסימלית עבור אותו משחק. ריקו ארנה היה האצטדיון הראשון בבריטניה שבו לא נעשה שימוש בכסף מזומן, לאחר שכל החנויות והברים באצטדיון קיבלו כרטיסי חיוב בלבד. אולם בעונת 2010-2011 שליש מן הקיוסקים והברים באצטדיון קיבלו כסף מזומן.
אולימפיאדת לונדון 2012.
ב-3 ביוני 2010 הוכרז כי ריקו ארנה יהיה אחד מן האצטדיונים המארחים של המשחקים האולימפיים בקיץ 2012. כיוון שחסויות מסחריות אסורות באולימפיאדה, שמו של האצטדיון במהלך המשחקים יהיה "אצטדיון העיר קובנטרי". במסגרת ההכנות לאולימפיאדה נערך באצטדיון משחק בין הנבחרות האולימפיות של עומאן וסנגל. לאחר שסנגל ניצחה במשחק היא תשחק במסגרת תחרות הכדורגל האולימפית לגברים.
דוד דוידוב
דוד דוידוב (רציק) (10 במאי 1890 – 13 בנובמבר 1975) היה שחקן, במאי וצייר ישראלי יליד רוסיה. מייסד "תיאטרון עברי".
ביוגרפיה.