איוון דראגו (דולף לונדגרן), מתאגרף סובייטי בעל נתונים פיזיים מדהימים, מגיע לאמריקה ובטוח שהוא יכול לנצח כל מתאגרף אמריקאי. אפולו קריד, שמחפש קאמבק באותו זמן, נענה לאתגר. הוא מגיע לקרב כשהוא בטוח בניצחונו ועושה בתחילתו הצגה אחת גדולה. קריד שורד שני סיבובים בלבד ובמהלך הסיבוב השני סופג מהלומות קשות מדראגו, שהביאו למותו בזירה. רוקי, מזועזע מהמוות של חברו ואכול אשמה על כך שלא עצר את הקרב בעקבות בקשתו של מאמנו הקודם של קריד עוד במהלכו, קורא תיגר על דראגו. כיוון שאיגוד האיגרוף העולמי אינו מאשר את הקרב, זהו אינו קרב על התואר. רוקי מגיע לברית המועצות ופותח באימון הקשה ביותר שהוא עבר אי פעם. הסרט מלא ניגודים - הוא מהווה למעשה קרב בין ארצות הברית לבין ברית המועצות, בזמן המלחמה הקרה. רוקי מתאמן באמצעים פרימיטיביים למדי, בעוד שדראגו משתמש במכשור המתקדם ביותר ובמעבדות החדישות ביותר, ואף נוטל סטרואידים (על אף שאשתו ומאמניו טענו בתקשורת שלא). רוקי נמצא כמעט לבדו, בעוד שבדראגו תומכת מדינה שלמה. לבסוף, רוקי נכנס לכושר הטוב ביותר בו היה אי פעם. במהלך הקרב דראגו והקהל הרוסי משנים את נקודת מבטם כלפי רוקי. בחלק השני של הקרב דראגו מתוסכל מכך שרוקי עדיין לא נכנע, למרות המהלומות הקשות שחטף במהלך רוב הקרב. בעוד שהקהל הרוסי מרגיש סימפתיה כלפי רוקי, ומתחיל לעודד אותו, דראגו מתחיל להבין שייתכן כי הוא יכול להפסיד. לראשונה גם דראגו מציג את דעתו האישית, כשהוא צועק לראש הפמליה הרוסית, שלא כל כך מרוצה מהקרב ומיכולתו של דראגו, שהוא נלחם רק למען עצמו. לבסוף רוקי גובר על דראגו, וזוכה לתשואות ארוכות מהקהל המקומי, שבתחילת הקרב נראה מאוד עוין. על סרט זה אמר רוקי: "בזירה, המנצח זה לא מי שמחטיף יותר, אלא האחרון שנשאר על הרגליים בסוף הקרב".
רוקי 5 (1990).
רואה החשבון של רוקי מאבד את כל כספו, ורוקי נותר חסר פרוטה. בנוסף, הוא מגלה שבעקבות קריירת האיגרוף שלו, גולגולתו ספגה נזק קשה בלתי הפיך, וקרב נוסף עלול לפגוע בו לצמיתות. הוא חוזר לגור בשכונה בה גדל, יחד עם אשתו אדריאן, בנו רוברט וגיסו פולי. בנו אינו רגיל לחיות בשכונת מצוקה ואף נרדף על ידי שני ילדים. רוקי מתחיל לאמן מתאגרף צעיר ומבטיח בשם טומי גאן, ובמקביל בנו מתחיל לקנא ביחסו של רוקי אל גאן. גאן בוגד באמונו של רוקי, מחליף מאמן ומנצח בקרב האליפות נגד המתאגרף יוניון קיין. רוקי מבין את הטעות שעשה ומתחיל להתקרב אל בנו. מאמנו החדש של גאן דוחף אותו לנסות לשכנע את רוקי להסכים לקרב רשמי על תואר האליפות ובסוף הסרט רוקי נאלץ להיאבק בקרב רחוב נגד גאן, ומנצח.
בסרט הופיע סייג' סטאלון, בנו הבכור (המנוח) של סילבסטר סטאלון, בתור בנם של רוקי ואדריאן.
הסרט לא אהוב במיוחד על חובבי הסדרה ונחשב לסרט המאכזב ביותר בה. בטקס ה-11 של פרס פטל הזהב, שמוענק עבור ביצועים גרועים בתעשיית הקולנוע, הסרט היה מועמד בשבעה קטגוריות: הסרט הגרוע ביותר, השחקן הגרוע ביותר, השחקנית הגרועה ביותר, שחקן המשנה הגרוע ביותר, הבמאי הגרוע ביותר, התסריט הגרוע ביותר והשיר המקורי הגרוע ביותר.
רוקי בלבואה (2006).
הסרט השישי והאחרון בסדרה יצא 16 שנים לאחר הסרט הקודם לו, ו-30 שנה בדיוק לאחר הסרט הראשון. הוא עוסק בשאלה מי הוא המתאגרף הגדול ביותר בכל הזמנים, שהתעוררה במסגרת תוכנית המציגה סימולציות של קרבות בין מתאגרפים מתקופות שונות. הסרט מראה בתחילתו את השינויים שעברו מאז תקופתו של רוקי כמתאגרף, ובעיקר בספורט האיגרוף, שאיבד מקסמו ומשמש בעיקר לראווה. רוקי עצמו פרש מזמן מהאיגרוף, ופתח מסעדה בדרום העיר בשם "אדריאן" - על שם רעייתו המנוחה שנפטרה מאז הסרט הקודם. אלוף העולם הנוכחי, מייסון דיקסון (הצעיר מרוקי בשנים רבות) אינו אהוד, ומזמין את רוקי לקרב שיקבע אחת ולתמיד מי הוא המתאגרף הגדול ביותר בכל הזמנים. רוקי, שמתמודד עם אבלו הגדול על מותה של רעייתו אדריאן ועם יחסיו הבלתי יציבים עם בנו רוברט (שלא אוהב את החיים בצל אביו המפורסם) נענה לאתגר, ופותח באימונים מפרכים שמהווים לו קושי גדול יותר מאשר בעבר, עקב גילו המתקדם. בקרב כנגד דיקסון רוקי מצליח להחזיק מעמד עד לסופו של הקרב ואף להפיל את דיקסון על הרצפה במהלכו, דבר שמעולם לא קרה לו בעבר. בסופו של הקרב דיקסון מנצח על פי החלטת השופטים. זהות המנצח לא זוכה לחשיבות אצל הקהל, שמריע לרוקי ושמח על ההזדמנות לצפות שוב במתאגרף האגדי בפעולה.
הסרט הצליח יותר מקודמו בסדרה "רוקי 5", ונחשב כממשיכו של הסרט הראשון, כאשר גם כאן מתמודד רוקי כנגד כל הסיכויים.
תקציר עלילת סדרת סרטי קריד.
קריד (2015).
חברת מטרו גולדווין מאייר הפיקה ספין אוף לסרטי רוקי בשם קריד. בסרט זה רוקי אינו מתאגרף אלא משמש כמאמן וכמנטור עבור מתאגרף שחור ואלמוני שהוא בנו מחוץ לנישואין של אפולו קריד. את בנו של קריד משחק מייקל בי. ג'ורדן וסילבסטר סטלון משחק את רוקי בלבואה, החולה בסרטן וסובל מבעיות בריאות, הוא מנסה להחדיר בו את האמונה והמוטיבציה שהוא יכול להיות מתאגרף בזכות עצמו ולשאת בגאווה את שמו של אביו. במאי הסרט הוא ראיין קוגלר. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-25 בנובמבר 2015.
סילבסטר סטאלון זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט והיה מועמד לפרס האוסקר באותה קטגוריה.
קריד 2 (2018).
בסרט ההמשך לקריד, אדוניס קריד נלחם בוויקטור דראגו, בנו של איוון דראגו, מהסרט רוקי 4.
קריד 3 (עתידי).
ב-2019 הוכרז סרט המשך לקריד 2. סילבסטר סטאלון הכריז שלא יופיע בסרט, ולכן זה צפוי להיות הסרט הראשון בסדרת רוקי בלבואה ללא סטאלון. מייקל בי. ג'ורדן שמגלם את אדוניס קריד יביים את הסרט, וזה יהיה סרט הבכורה שלו בתור במאי. הסרט צפוי לצאת לאקרנים ב-23 בנובמבר 2022.
צוות השחקנים.
הערות לטבלה
מוריס קורנליוס אשר
אנגולה
רפובליקת אנגולה (בפורטוגזית: República de Angola) היא מדינה בדרום-מערב אפריקה, הגובלת בנמיביה בדרום, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בצפון, ברפובליקה של קונגו ממובלעת קבינדה בצפון ובזמביה במזרח. בירת המדינה היא לואנדה. אנגולה הייתה עד 1975 מושבה של פורטוגל, ולאחר שחרורה פרצה בה מלחמת אזרחים שנמשכה כמעט 30 שנים וגרמה נזק עצום למדינה. אנגולה עשירה באוצרות טבע, בהם נפט ויהלומים.
מקור השם.
השם אנגולה הוא הטיה פורטוגזית של המילה "נ'גולה" משפת הבנטו. "נ'גולה" היה תוארם של השליטים הילידים בממלכת קווימבונדוס במאה ה־16, עת החלו הפורטוגזים להתיישב באזור.
היסטוריה.
תושבי האזור המקוריים היו שבטי ציידים-לקטים. הם הוחלפו על ידי שבטי בנטו. דוברי הבנטו ישבו בשטח אנגולה עד אשר באו הפורטוגזים לראשונה לאזור.
עידן הקולוניאליזם.
הפורטוגזים התיישבו לראשונה ב-1483 בשטחה העכשווי של אנגולה, בנהר הקונגו, אז שטחה של מדינת הקונגו נדונגו ולואנדה. מדינת הקונגו השתרעה מגבון העכשווית בצפון לנהר קוונזה בדרום. פורטוגל הקימה ב-1575 מושבה בלואנדה, שהתבססה על סחר בעבדים. הפורטוגזים השתלטו בהדרגה על כל החוף במהלך המאה ה-16 על ידי סדרה של הסכמים ומלחמות וכך הקימו את מושבת אנגולה. ההולנדים כבשו את לואנדה החל ב-1641 וכלה ב-1648 ותמכו במדינות אנטי-פורטוגזיות.
ב-1648 כבשה פורטוגל מחדש את לואנדה והחלה בתהליך כיבוש צבאי באזור הקונגו ונדונגו, אשר הסתיים בניצחונם ב-1671. שליטה אמיתית על האזור לא הושגה עד תחילת המאה ה-20.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 גיבש הדיקטטור הפורטוגזי אנטוניו סלזר אידאולוגיה קולוניאלית בשם "לוזוטרופיקליזם", הכוללת חזון של קהילה רב-גזעית גלובלית, הקשורה בזיקה רוחנית לפורטוגל. ב-1951 המושבה עוצבה מחדש כמחוז חיצוני, אשר נקרא גם "מערב אפריקה הפורטוגזית", תוך טענה שהשלטון מנסה ליצור מיזוג תרבותי אמיתי עם התושבים, אף שלמעשה הסווה ניצול ודיכוי של התושבים המקומיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה דחתה פורטוגל בתוקף את הדרישות לדה-קולוניזציה, ועודדה הגירת פורטוגלים לאנגולה. המהגרים, שמספרם הגיע ל-350,000, היו ברובם דלי השכלה והעדיפו להתיישב בערים. בכך דחקו לשוליים את האליטות המקומיות ואת מעמד הביניים המקומי. בשנות ה-50 החלה מחאה עממית שהתפשטה בשנות ה-60 להתקוממות אלימה. בתגובה שלחה פורטוגל כוחות צבא גדולים שפעלו לדכא את המרד ביד קשה. מתוך המאבק צמחו שלוש תנועות עיקריות יריבות שחתרו לעצמאות:
מלחמת האזרחים.
לאחר מלחמת גרילה בין השנים 1961 ל-1974 נגד הכוחות הפורטוגזיים הקולוניאליים, כתוצאה ממהפכת הציפורנים בפורטוגל (1974), זכתה אנגולה בעצמאות ב-11 בנובמבר 1975. מיד לאחר מכן פרצה מלחמת אזרחים בין שלוש המפלגות MPLA, UNITA ו־FNLA, שנמשכה עד 2002 עם הפוגה קצרה. FNLA פרשה מהסכסוך בשל חולשתה היחסית בשדה הקרב. פרישתה השאירה את MPLA ואת UNITA להילחם זו בזו על השליטה במדינה. לבסוף, ב־1991, הסכימו הצדדים להפוך את אנגולה למדינה רב-מפלגתית, אך לאחר שהנשיא, ז'וסה אדוארדו דוש סנטוש מ־MPLA, נבחר בבחירות שהיו תחת השגחה, UNITA טענה כי הייתה זאת תרמית - והקרבות פרצו מחדש. מלחמת האזרחים פגעה קשות בכלכלת אנגולה והחריבה את התשתיות במדינה. על פי הערכות, עד לסיומה בשנת 2002, גבתה המלחמה את חייהם של כ-500,000 בני אדם.
בפברואר 2002, בעזרת מזל"טים שסופקו לצבא MPLA על ידי ממשלה זרה הצליח הצבא לכתר את כוחותיו ולהרוג את ראש צבא UNITA, ג'ונאס מאיירו סאווימבי. צבא MPLA הציג את גופתו המנוקבת של סאווימבי בתקשורת המקומית והעולמית, ומשחיילי UNITA ראו זאת, נכנעו מיד לכוחות ה-MPLA ומלחמת האזרחים הסתיימה כשמפלגת ה-MPLA, בראשות דוס סנטוס, תפסה את השלטון ללא עוררין.