החזית האיטלקית התחוללה בצפון איטליה ואזור האלפים היוליאניים בין ממלכת איטליה ובעלות בריתה לאימפריה האוסטרו-הונגרית וכוחות מן הקיסרות הגרמנית. החזית נפתחה בהצטרפות איטליה למלחמת העולם לצד מדינות ההסכמה ובהכרזתה מלחמה על אוסטרו-הונגריה ב-23 במאי 1915. איטליה, שהייתה חתומה עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה על הברית המשולשת ההגנתית, חתמה במהלך המלחמה על הסכם עם מדינות ההסכמה שבתמורה להצטרפותה למלחמה לצדן היא תקבל שטחים מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. בראשית הלחימה החזית ניסתה איטליה להבקיע את קווי ההגנה האוסטרו-הונגריים דרך ערוץ נהר האיזונצו, אולם סדרת הקרבות שניטשו באזור זה לא הביאו לשינוי משמעותי במצב החזית, למעט כיבוש גוריציה בידי האיטלקים. אופי הלחימה הסטטי בחפירות הזכיר מאוד את הלחימה בחזית המערבית. התזוזה בחזית זו החלה עם הגעת כוחות גרמניים שהופנו מהחזית המזרחית לתגבור הכוחות האוסטרו-הונגריים. במהלך קרב קפורטו הצליחו מעצמות המרכז להבקיע חורים גדולים בקו החזית האיטלקי, אולם התארכות קווי האספקה הובילה להפסקת ההתקדמות. חילופי גברי בראשות הצבא האיטלקי ותגבורת שהגיעה מבעלות בריתה של איטליה – בריטניה, צרפת וארצות הברית – הניעו שינוי בחזית לטובת מדינות ההסכמה. האיטלקים בלמו התקפות אוסטרו-הונגריות נוספות ויצאו למתקפה מכרעת ששיאה בקרב ויטוריו ונטו שסיים את הלחימה בחזית לטובת מדינות ההסכמה.
המערכה בבלקן.
המערכה בבלקן התחוללה על פני אזורים מרובים בבלקן במספר חזיתות משנה, שכללו את סרביה, בולגריה, רומניה, מקדוניה ויוון. מערכה זו, שנחשבה לאורך שנות הלחימה לבעלת חשיבות פחותה יותר עבור המעצמות האירופיות, הייתה לגפרור שהצית את חבית אבק השריפה של אירופה וגרם לפרוץ מלחמת העולם.
עם פקיעת האולטימטום שהציבה אוסטרו-הונגריה לסרביה לאחר ההתנקשות ביורש העצר האוסטרי, הכריזה אוסטרו-הונגריה מלחמה על סרביה ב-28 ביולי 1914. הייתה זו יריית הפתיחה למלחמה כולה. למחרת הכרזת המלחמה פתחה אוסטרו-הונגריה בהרעשה ארטילרית של בלגרד, בירת סרביה, וכשבועיים לאחר מכן חצו כוחות אוסטרו-הונגריים את הגבול לסרביה מכיוון בוסניה. בסדרה של קרבות שנמשכו עד תום השנה הצליחו הסרבים להדוף את האוסטרו-הונגרים אל מחוץ לשטחם. לאחר ששכנעו את בולגריה להצטרף למלחמה לצדן, חידשו מעצמות המרכז את המתקפה שלהם על סרביה באוקטובר 1915. שבוע לאחר הפלישה המשולבת של גרמניה ואוסטרו-הונגריה, פלשו גם הבולגרים לסרביה. הסרבים, שטרם השתקמו מסבב הלחימה הקודם, ביקשו מבעלות בריתם במדינות ההסכמה סיוע, אולם הסיוע נחת בסלוניקי מאוחר מדי והיה מועט מדי. הצבא הסרבי נסוג וסרביה נכבשה בסוף אותה שנה.
משהוכרעה המערכה על סרביה לטובת מעצמות המרכז, הובילו חוסר היציבות הפוליטית ביוון ותנועת כוחות מעצמות המרכז לעבר שטחי יוון לחשש בקרב מדינות ההסכמה כי ייווצר גשר יבשתי רציף אל האימפריה העות'מאנית. כך נולדה ב-1916 החזית המקדונית, או חזית סלוניקי. כוחות אנגלו-צרפתיים ייצבו קו הגנה מסביב לסלוניקי ובהמשך, הצטרפו אליהם כוחות סרביים שהועברו מקורפו, גיס איטלקי ואוגדה רוסית. למעצמות המרכז מאידך, היה אינטרס לרתק את כוחות רבים ככל האפשר של מדינות ההסכמה לחזית זו, על מנת להקל על החזית המערבית. במהלך 1916 התייצב קו החזית והתפתחה מלחמת התשה ממושכת, שהובילה לרפיון ואובדן מוטיבציה הדרגתי בצבא הבולגרי שלא היה ערוך למלחמה ממושכת. במקביל, ביולי 1917 הצטרפה ממלכת יוון למדינות ההסכמה, לאחר הפיכה אשר במהלכה הודח המלך קונסטנטין הראשון, אשר נטה לתמוך במעצמות המרכז. ביוני 1918 מונה לואי פראנשה ד'אספרה למפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית והוא השלים את ההכנות למתקפת הבקעה כוללת על קווי כוחות מעצמות המרכז שהורכבו בעיקרם משתי ארמיות בולגריות. ב-14 בספטמבר 1918 נפתחה מתקפה כוללת של מדינות ההסכמה בחזית הווארדאר והבקיעה את קווי הבולגרים. הבולגרים החלו בנסיגה מהירה וחלק מכוחותיהם נטשו את החזית והכריזו על מרד נגד המלך פרדיננד הראשון. במצב עניינים זה לא נותרה לבולגרים ברירה והם פנו לבקשת שביתת נשק לשם כניעה. ב-29 בספטמבר נחתמה שביתת הנשק של סלוניקי. הכרעת החזית וכניעת הבולגרים הובילה לאפקט דומינו ולהכרעת המערכה בבלקן לטובת מדינות ההסכמה. בראשית נובמבר ביקשה גם האימפריה האוסטרו-הונגרית שביתת נשק.
במקביל, באוגוסט 1916 גייסו מדינות ההסכמה לצדן את רומניה, אשר פתחה יחד עם האימפריה הרוסית בחזית נוספת נגד אוסטרו-הונגריה ובולגריה, במה שנודע כמערכה על רומניה, מתוך רצון לכבוש את טרנסילבניה מידי אוסטרו-הונגריה. אולם, ידם של מעצמות המרכז הייתה העליונה, כאשר בסוף 1916 נותר בידי מדינות ההסכמה רק אזור מולדובה. למרות מספר ניצחון הגנתיים, יציאתה של האימפריה הרוסית מהלחימה לאחר המהפכה הבולשביקית מוטטה את הכוחות הרומניים, שחתרו להפסקת אש. בין רומניה למעצמות המרכז אז נחתם הסכם בוקרשט שהציב לרומניה מגבלות קשות. ב-10 בנובמבר 1918, יום לפני סיום המלחמה, חזרה רומניה ללחום.
תוצאות.
פניה המדיניים של אירופה השתנו לבלי היכר בעקבות מלחמת העולם הראשונה. האימפריות של מעצמות המרכז התפרקו ליצירת רפובליקות לאומיות עצמאיות, והן חדלו מלהיות שחקניות מרכזיות במפה הגאופוליטית החדשה. הוצאות המלחמה הכבדות שהוטלו עליהן בחוזי השלום, יחד עם אגדת תקיעת הסכין בגב, טמנו את זרעי הפורענות לעליית הנאציזם בעשורים הבאים. גם בצד המנצח היו מדינות אשר תנאי חוזי השלום לא היטיבו עמן, ובהן צמחו במקביל אידאולוגיות טוטליטריות כמו הפשיזם באיטליה. על רקע המלחמה באירופה התחוללה ברוסיה מלחמת אזרחים שבה הודח הצאר מכסאו ואת השלטון תפסו הבולשביקים שכוננו את ברית המועצות.
מוראלס
נטע (יישוב)
נֶטַע (נקרא בעבר "מרשם") הוא יישוב קהילתי במועצה האזורית לכיש, בה הוא מהווה כיישוב הדרומי ביותר. הקימו אותו קהילות תל קטיפא, כפר דרום ומשפחות מיישובים אחרים בגוש קטיף אשר גורשו במסגרת תוכנית ההתנתקות. ביישוב יש בתי קבע (בית הקבע הראשון שנבנה במזרח לכיש היה בנטע) ושכונת "קראווילות" לקליטת משפחות חדשות; והוא נמצא בגדילה והתפתחות תמידיים. נכון לשנת 2021, היישוב מאוכלס בכ-120 בתי אב.
הקמת היישוב.
תוכניות להקמת היישוב קיימות משנת 1983 המוקדמות, תחת השם 'מרשם'.
לאחר פינוי גוש קטיף, מספר משפחות עברו לאשקלון ולאחר מכן לשומריה, עד למעבר ליישוב הקבע נטע. גרעין "מרשם" המיועד להתיישב ביישוב שהה בעבר ברובו באתר קראווילות ליד היישוב השכן שקף.
הקמת היישוב לוותה במחלוקות רבות בשל מיקומו במרחב ביוספרי והסיכון שערכי טבע מוגנים ייפגעו מהקמתו. המאבק הסתיים בשנת 2009 כאשר בית המשפט העליון דחה סופית את ערעורה של החברה להגנת הטבע בנושא. ב-8 ביוני 2009, חנכה החברה הלאומית לדרכים חלק מכביש 358 החדש, קטע באורך 17 ק"מ של כביש המחבר בין היישובים שומריה, אמציה, בני דקלים, אליאב (חרוב), שקף ונטע.
מוסדות ציבור.
ביישוב ישנם גני ילדים ומעונות, בית כנסת, מקווה טהרה לנשים וסניף בני עקיבא, בית מדרש ומגרש משחקים, בנוסף נמצאת ביישוב "מדרשת הדרום" המוציאה טיולים מודרכים בכל האזור.
פרויקט נוסף שפועל ביישוב הוא 'הבית של יעל', ובו ילדים עם צרכים מיוחדים נהנים ממקום ופעילויות המיועדים להם. פרויקט זה הוקם לזכרה של יעל יעקובוביץ', בת היישוב אשר נפטרה ממחלת הסרטן.
תיירות.
ליד היישוב ישנה עיר עתיקה בשם "אום-שקף", ובה חורבות רבות ומספר בורות מים. כמו כן יש ליד היישוב חורבה הנקראת "חירבת בניה" בה מתקיים הפרויקט "אמץ אתר" על ידי היישוב.
ביישוב שוכנת מדרשת הדרום אשר הועברה מגוש קטיף. המדרשה מקיימת טיולים וסיורים לימודיים באזורים שונים בארץ. המדרשה כוללת מארג אירוח ובו בתי וחדרי אירוח, אולמות לימוד, חדר אוכל ושטחים פתוחים.
זלאביה
זלאביה (בערבית: زلابية; נקראת גם קורץ בקרב יהודי תימן וזׇנְגוּלׇה בקרב יהודי עיראק) הוא מאכל מתוק העשוי מבלילת קמח חיטה, מטוגן בשמן עמוק ולרוב נספג בסירופ סוכר. נהוג לעצב את הזלאביה בצורת בייגלה או בצורות מעגליות.
המאכל נפוץ מאוד בתת-היבשת ההודית, במדינות כמו הודו, פקיסטן, סרי לנקה, נפאל ובנגלדש, וכן במדינות רבות במזרח התיכון, כגון לוב, איראן, עיראק, ירדן, סוריה, לבנון, תוניסיה, אלג'יריה, מצרים וגם בישראל.
המאכל נפוץ מאוד במהלך חודש הרמדאן בקרב מוסלמים, בחגיגות הדיוואלי בקרב הינדים ובקהילות נוצרים בחג ההתגלות ובחג הפסחא. בקרב יהודי תימן ומדינות נוספות במזרח התיכון, נחשבת הזלאביה כמאכל מסורתי לחנוכה ושבועות.
ברכתה של הזלביה, בדומה לסופגניה, היא ברכת בורא מיני מזונות. בקביעות סעודה, צירוף הבצק שלה לשיעור חלה תלוי במחלוקת הפוסקים.
הפצה.
בתת-היבשת ההודית, היא ידועה בשם ג'אלבי בהינדית ומוגשת עם מנת חלב מרוכז ממותק, רברי או נאכלת עם קאצ'ורי וקארי ירקות בחלק הצפוני של תת-היבשת ההודית.
החברה הבין-לאומית להיסטוריה של תכנון עירוני
החברה הבין-לאומית להיסטוריה של התכנון (באנגלית: The International Planning History Society, בראשי תיבות: IPHS) היא ארגון בין-לאומי אקדמי ששם לו למטרה לטפח את המחקר ההיסטורי של התכנון העירוני והאזורי ברחבי העולם.
הארגון הוקם באוניברסיטת לסטר בעיר לסטר, אנגליה בשנת 1974 בתור יחידה מחקר אקדמית בשם: "קבוצת התכנון ההיסטורית" ובשנת 1993 הפך לארגון בין-לאומי. כיום פעילים בארגון ראשי פקולטות לאדריכלות ותכנון ערים מרחבי העולם.
פעילות.
חברות וקשרים בין-לאומיים.