איטליה לא הצטרפה למלחמה נגד בעלות הברית מיד עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, אלא המתינה עד 10 ביוני 1940, זמן קצר לפני תום המערכה על צרפת, לפני שהכריזה מלחמה על צרפת ובריטניה. מוסוליני היה להוט לנצל את ההזדמנות על מנת להשתלט על מושבותיהן באפריקה. הפיקוד הצבאי האיטלקי בצפון אפריקה ובמזרחה התנגד לתוכניותיו של מוסוליני. איטלו באלבו (שנהרג בתאונת מטוס ביוני 1940), ומחליפו, המרשל רודולפו גרציאני, טענו כי הצבא האיטלקי סובל ממחסור בציוד ובאספקה, וכי מתקפה על מצרים, שתיערך בקיץ בתנאי מזג האוויר החם והלח של אפריקה, נדונה לכישלון. מוסוליני סירב לשמוע לעצתם, שכן להערכתו היטלר עמד לפלוש לבריטניה ולהשתלט עליה תוך זמן קצר, והוא רצה להקדים אותו ולהשתלט על המושבות הבריטיות באפריקה. מוסוליני תכנן פלישה רחבת היקף למצרים, ורצה לפלוש במקביל למושבות הצרפתיות והבריטיות במזרח אפריקה. לאחר השלמת כיבוש סומלילנד הבריטית והצרפתית, תכנן מוסוליני לקדם את כוחותיו במזרח אפריקה צפונה דרך סודאן, כדי לתגבר פלישה איטלקית למצרים.
במסגרת הסכם הכניעה של צרפת, סוכם כי המושבה הצרפתית בסומליה (סומלילנד הצרפתית) תהיה נייטרלית במלחמה בין מדינות הציר לבעלות הברית. במושבה זו הוצבו כ-10,000 חיילים חמושים היטב, תחת פיקודו של הקולונל פול לואי לז'נטיום. בתחילה ניסה לז'נטיום להמשיך בלחימה על אף הסכם הכניעה, וב"פקודה כללית מס' 4" שהוציא לכוחותיו, גינה את הסכם שביתת הנשק, והכריז על כוונתו להמשיך בלחימה לצד הבריטים. הוא לא זכה בתמיכת צבאו והפקידות הצרפתית האזרחית בסומלילנד, ששמרו על נאמנות למשטר וישי. באוגוסט 1940 נמלט לז'נטיום לאנגליה. שלטונות המושבה שמרו על נייטרליות, וסירבו להתערב במלחמה לטובת מי מהצדדים. כתוצאה מכך נותרה המושבה הבריטית בסומלילנד הבריטית מבודדת ומנותקת.
הבריטים תכננו לפנות את סומלילנד הבריטית עד דצמבר 1939 במקרה שתפרוץ מלחמה עם איטליה. אך לאחר הכרזת המלחמה האיטלקית, החליט ראש המטה הכללי, הגנרל אדמונד איירונסייד, כי יש להגן על המושבה למרות הכול, ולבצר את בירתה ברברה. ראש פיקוד המזרח התיכון הבריטי, גנרל ארצ'יבלד וייוול, אמר אף הוא, כי נפילת המושבה לידי האיטלקים, עלולה להוות מכה מורלית קשה, ולשמש כבסיס להמשך המתקפה האיטלקית נגד המאחזים הבריטיים ביבשת אפריקה. בפיקודו של ויוול עמד כוח צבאי מצומצם, והוא היה זקוק לרובו הגדול כדי להדוף את המתקפה האיטלקית הצפויה על מצרים. עם זאת, יכול היה ויוול לסמוך על נאמנותם וסיועם של לוחמי גרילה אתיופים, שמעולם לא הניחו את נשקם. חלקם לחמו עוד משנת 1937 בתוך אתיופיה עצמה, באזורי אנקובר, ג'מה, בגמדר ובמיוחד בגוג'ם, ואחרים נאספו וקיבלו הדרכה וחימוש בריטי באזורי השלטון הבריטי בקניה ובסודאן, לשם הגיעו כפליטים לאחר סיום המלחמה האיטלקית-אתיופית.
חימוש וציוד.
במהלך המערכה במזרח אפריקה עשו הכוחות הבריטיים שימוש נרחב בכוחות חי"ר ממונעים (במשאיות), אך במהלך הלחימה באזורים ההרריים, השתמשו שני הצדדים היריבים גם בבהמות משא, כגמלים, ובסבלים מקומיים, לצורך ניוד כוחותיהם והעברת אספקה לקו החזית.
על אף השימוש הנרחב שנעשה בטנקים בזירת צפון אפריקה, שני הצדדים כמעט שלא השתמשו בכלי רכב משוריינים במערכה במזרח אפריקה. לרשות האיטלקים עמדו רק 24 טנקים בינוניים מסוג פיאט M11/39, ו-39 טנקים קלים מסוג L3/35, שהשפעתם על המערכה הצבאית הייתה שולית. גם הבריטים מיעטו להשתמש בטנקים בשל הקושי הרב שבשינועם אל החזית. בקרב קרן עמד לרשות הבריטים מספר קטן של טנקים מדגם מטילדה, שלא התקשו להתמודד נגד טנקי הפיאט M11/39 שהפעילו האיטלקים.
הארטילריה האיטלקית כללה בעיקר תותחי הרים 65/17 מיושנים. תותחים אלו היו יעילים בטווחים קצרים, והוכנסו לשימוש בצבא האיטלקי ביחידות הרריות עוד לפני מלחמת העולם הראשונה. על אף הפופולריות שלהם בקרב יחידות החי"ר האיטלקיות במערכה זו ובמערכה במדבר המערבי, הם לא היוו יריב ראוי לארטילריה הבריטית העדיפה. במהלך הקרב על העיר קרן, הצליחו הבריטים לרכז כוח ארטילרי חזק, שהנחית מאה אלף פגזים על העמדות האיטלקיות תוך מספר ימים.
הכוח האווירי האיטלקי כלל 325 מטוסים, אך גם החדישים שבהם, 34 מטוסים מסוג פיאט CR 42, לא יכלו להתמודד אפילו עם מטוסי הגלוסטר גלדיאטור הדו-כנפיים, שבהם השתמשו הבריטים באותה תקופה, ובוודאי שהיו נחותים ממטוסי ההוקר הוריקן הבריטיים, שכהגיעו לזירה הכריעו את המערכה בקרבות כגון קרב קרן. ערב פרוץ המתקפה הבריטית בפברואר 1941, נותרו לאיטלקים 71 מטוסים בלבד.
לבריטים הייתה עליונות ברורה גם בזירה הימית, כאשר אל מול הצי המזרחי הבריטי עם בסיסיו בחצי האי ערב, בהודו ובמזרח הרחוק, עמדה "שייטת הים האדום" האיטלקית, שכללה בעיקר כלי שיט מיושנים, שסבלו מכשלים טכניים. נמל הבית של השייטת האיטלקית היה נמל מאסאווה שבאריתריאה, ובשל השליטה הבריטית בים סוף ובתעלת סואץ, היא הייתה מנותקת מהכוח העיקרי של הצי האיטלקי בים התיכון. הכוח האיטלקי כלל שלוש משחתות מדגם "בלווה", ארבע משחתות מדגם "פטריוטי", שש צוללות מבצעיות ושתי צוללות חופים, ושלוש ספינות תובלה.
לוגיסטיקה ואספקה.
קיימת הערכה גבוהה להישגם של הבריטים במערכה זו, שבשלבי סיומה הצליחו לעבור דרך של יותר מ-1,500 ק"מ במהירות של 60 קילומטר ביום, להשתלט על שטחים נרחבים, ולקחת מאות אלפי שבויים. יש שראו במערכה "דוגמה למבצע שנערך בשטח אויב, תוך הסתמכות על קווי אספקה חיצוניים, כאשר האויב נהנה מעדיפות מכרעת בציוד ובכוח אדם".
אל מול השקפה זו יש לראות את האיטלקים כנתונים במצור. מזרח אפריקה האיטלקית הייתה מוקפת מכל צידיה בטריטוריות עוינות, בסודאן האנגלו-מצרית ובקניה, וכאשר הבריטים שלטו בתעלת סואץ, האספקה בדרך הים והאוויר לא הייתה מובנת מאליה. הסיכוי היחיד לפריצת המצור היה טמון בהשתלטות איטלקית מהירה על אזור תעלת סואץ, שהייתה יכולה להתבצע במשולב עם מתקפה איטלקית במזרח אפריקה על סודאן, וריתוק כוחות רבים לשם. אך בסוף 1940 הובסו האיטלקים בצפון אפריקה, ואילו הדוכס מאאוסטה סירב לפרוץ אל חרטום מבלי שכוחותיו יתוגברו בעוד 100 מטוסים, 10,000 טונות דלק ו-10,000 צמיגים. היפנים, שהסכימו לנסות ולסייע לאיטלקים, היו רחוקים, וכאשר הגיעה אוניית הסוחר היפנית ימאיורי מארו לקיסמאיו, כשעל סיפונה 2,500 טונות דלק, 6,000 צמיגים, ומזון רב, היא כבר נשלטה מזה מספר ימים בידי הכוחות הבריטיים של גנרל קנינגהם.
על אף עליונותם המספרית הברורה של הכוחות האיטלקיים, הצליחו הבריטים לרכז בשלבי המערכה האחרונים כוחות שווים, ובמקרים מסוימים אף עדיפים, לצורך מתקפות מקומיות. המערכה התנהלה על פני שטחים נרחבים, ודרשה ניידות רבה מכל הצבאות המעורבים. עליונותם המספרית הברורה של האיטלקים הייתה חסרת משמעות בשלביה המאוחרים של המערכה, לנוכח הקשיים הלוגיסטיים שבהם היו נתונים, ולנוכח ניידותם העדיפה של הבריטים.
דיוויזיות הרגלים של אלן קנינגהם נעזרו בעתודת תובלה בת 40 פלוגות ו-75 משאיות בכל פלוגה, הפגינו כושר ניידות גבוה ביותר. מולן סבל הכוח האיטלקי מקשיי ניידות גדולים, שנבעו ממחסור קשה בדלק, בחלקי חילוף ובצמיגים. אף שלרשות האיטלקים עמדו בזירה 7,874 משאיות ו-307 אופנועים, השימוש בהם היה מוגבל בשל בעיות אלו.
אקלים וטופוגרפיה.
הלחימה נערכה במגוון של אזורי אקלים, מגוון תנאים טופוגרפיים, ומספר גדול של מדינות - סומליה, סודאן, אריתריאה, קניה, אתיופיה ואף דרום לוב. החיילים לחמו לאורך החוף המדברי של סומליה, בהררי אתיופיה, וחצו מדבריות צחיחים כמדבר אוגדן. החיילים השתמשו בנהרות כגון הנילוס הלבן, הנילוס הכחול ונהר הקונגו לצורכי תעבורה. הלחימה באתיופיה עצמה, שהיוותה את עיקר המאבק, הייתה צריכה להתחשב בעונת הגשמים, הנמשכת ברמת אתיופיה בין יוני לספטמבר (ובאזור אסמרה ביולי ובאוגוסט). במורדות המערביים של הרמה כמות המשקעים הממוצעת עולה על 1,600 מילימטר לשנה, מגיעה ל-1,200 מילימטר באזור אדיס אבבה, ויכולה להגיע אף ל-2,500 מילימטרים בהרים הגבוהים.
שלב ראשון - כיבוש סומלילנד הבריטית.
יחסי הכוחות.
בשלב ההתחלתי של המערכה נהנו האיטלקים מעדיפות מספרית מכרעת. בזירה כולה עמדו לפקודתו של הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה 291,000 חיילים. מנגד, מנו כוחותיו של המפקד הבריטי ויליאם פלאט כ-30,000 איש, שנחלקו בין סודאן, מזרח אפריקה הבריטית וסומלילנד הבריטית. כוח נוסף של 25,000 איש שהה בקניה, וכלל יחידות של מתיישבים ממערב אפריקה הבריטית, יחידות מצבא דרום אפריקה, ויחידות של רובאי המלך האפריקאים.
באוויר נהנו האיטלקים בשלב זה מעליונות, שכן יכלו להישען על בסיסיהם ועל שדות התעופה במושבותיהם באתיופיה, בסומליה ובאריתריאה. הבריטים לא הפעילו שדות תעופה בסומלילנד הבריטית, ונאלצו להסתפק בסיוע אווירי מבסיסם בעדן, שמשימתו העיקרית באותה עת הייתה להגן על השיט בתעלת סואץ, ואף זאת באופן חלקי בלבד. עליונות איטלקית זו לא נשמרה בשלבים מאוחרים יותר של המערכה.
בריגדיר ארתור רג'ינלד צ'אטר פיקד על סומלילנד הבריטית, אליה כוונה הפלישה האיטלקית העיקרית בשלב הראשון של הלחימה. תחת פיקודו היו חמישה גדודים עם כ-5,000 חיילים, שכללו גדוד בריטי אחד שכונה "המשמר השחור" (The Black Watch), שני גדודים הודיים, שני גדודים ממזרח אפריקה שכונו "יחידת הגמלים הסומלית" (כוח ייעודי של מתנדבים בני המקום שמנה כ-1,500 חיילים), ויחידת ארטילריה שכללה שלושה תותחי הוביצר.