וילארד צייר את ציורו המפורסם "רוחה של שנת 76" בערך 1875 בוולינגטון, אוהיו, לאחר שראה מצעד חג עובר בכיכר העיר. וילארד גם צייר שלושה ציורי קיר באולם המרכזי של בית המשפט של מחוז פייט, אוהיו: "רוח החשמל", "רוח הטלגרפיה" ו"רוח הדואר".
וילארד נקבר בוולינגטון, אוהיו בבית העלמין גרינווד.
הוא מונצח על ידי וילארד דרייב במקום הולדתו בדפורד ושדרת וילארד בשכונת גארפילד הייטס הקרויה על שמו.
רוח שנת 76.
יצירתו המפורסמת ביותר של וילארד היא רוח שנת 76 (שהייתה ידועה בעבר גם בשם "ינקי דודל"), שהוצגה בתערוכת המאה בפילדלפיה, פנסילבניה בשנת 1876. ישנם סיפורים נפוצים הטוענים שאנשים קיבלו השראה מהציור, ווילארד הוזמן פעמים רבות להציג את ציורו. כבר אז הנשיא גרנט שבח את הציור, אף שלא היה פופולרי בהתחלה.
הציור בקושי פורסם. גם המבקרים לא כיבדו אותו, כשאחד מהם מכנה את העבודה "מעיקה". הצלחת הציור נבעה במידה רבה משיווק הכרומוליטוגרפיות של ריידר, שנמכרו תחילה בחמישה דולר ליצירה ובמחיר פחות ככל שהתקדמה התערוכה. לאחר התערוכה זכה הציור לפופולריות מספקת כדי שהיא תנדוד ותוצג ברחבי הארץ.
וילארד פיתח את הציור מתוך סקיצה, שכללה שלושה גברים רוקדים ושרים. הוא השתמש באביו, סמואל וילארד, כמודל לדמות האמצעית של הציור. הילד היה הנרי דברו. שילוב אביו בציור היה דבר שמייחד את הציור מהסגנון הרגיל וההומוריסטי שלו, שכן וילארד היה סנטימנטלי לגבי עבודתו של אביו ככומר ותפקיד סבו במלחמת העצמאות.
הוא גם עשה כמה יצירות אמנות אחרות, כולל "הנערה הכחולה", שאינן מוכרות. לאחר התערוכה הוא החשיב את עצמו כאמן מרכזי למרות השבחים הפושרים של הביקורת. הבולטות שלו כאמן תחזור בקצרה בשנת 1895 כאשר פורסמה "רוח המלחמה של 76" ואולי יצירה אחרת של וילארד בה צועדים בהוואנה, במלחמת ספרד-אמריקה.
ריידא רינאווי זועבי
קרל קונדמן
קרל קונדמן (בגרמנית: Carl Kundmann; 1838, ווינה – 1919, ווינה) היה פסל אוסטרי.
קונדמן למד באקדמיה לאמנויות בווינה ואחרי שש שנים עבר לדרזדן ללמוד אצל ארנסט יוליוס האנל.
קנדמן גר ברומא בין השנים 67–1865 שם עבד על עיצוב מונומנט שוברט עבור הפארק העירוני בווינה בהזמנת אגודת המקהלות הוינאית, בבסיס הפסל שהוצב בשנת 1872 מוקמו שלושה תבליטים מאת תאופיל הנסן, עבודה זאת הקנתה לו מעמד פרופסור באקדמיה לאמנויות של וינה שם לימד עד לפרישתו בשנת 1909.
חלק מעבודותיו מוצבות ברינגשטראסה.
קונרד ווייז צ'פמן
קונרד ווייז צ'פמן (באנגלית: Conrad Wise Chapman; 14 בפברואר 1842 - 10 בדצמבר 1910) היה צייר אמריקאי, ששירת בצבא מדינות הקונפדרציה בין השנים 1861 עד 1865.
ראשית חייו.
קונרד ווייז צ'פמן נולד בוושינגטון הבירה וגדל באירופה שם עבד אביו ג'ון גדסבי צ'פמן כאמן.
קריירה.
בשנת 1861 חזר צ'פמן לאמריקה והתגייס לפלוגה ד ', חיל הרגלים השלישי בקנטקי, הקונפדרציה. הוא נפצע בזמן הקרבות במיסיסיפי ולואיזיאנה. במהלך עשרת החודשים הבאים, הוא שירת גם בחיל הרגלים וירג'יניה 59, בחוות שאפין על נהר ג'יימס במחוז הנריקו.
בספטמבר 1863 הוטלה על החטיבה שלהם לקחת חלק בהגנת צ'ארלסטון, דרום קרוליינה. צ'פמן הוזמן ליצור שלושים ואחד ציורים של הגנת העיר על ידי ראש המטה האלוף תומאס ג'ורדן. זה היה חלק ממערכה של גנרל ביורגר להגברת התמיכה ברעיונותיו לגבי הגנת הנמל בממשלת הקונפדרציה.
צ'פמן שירת בעיר מראשית ספטמבר 1863 עד מרץ 1864. הוא התכוון לצייר את כל הקרבות בצ'ארלסטון, אך לאחר שהתבשר על מחלת אמו, הוא עזב באפריל 1864ויצא לרומא שבאיטליה לבקר את משפחתו. שם הוא צייר 25 עבודות - כאשר חמש מהן ביצע עם אביו - משרטוטים שצייר בצ'ארלסטון.
צ'פמן יצר אמנות בזמן שהיה בתפקיד פעיל במהלך המלחמה. אמנם היו כמה אמנים פעילים בצד האיחוד שהנציחו את המלחמה בציור, אך זה לא קרה בצד של הקונפדרציה. עבודותיו עשויות להיות הסט היחיד של ציורי הקרב שצייר אמן קונפדרציה במהלך המלחמה.
לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקאית, נסע צ'פמן למקסיקו שם צייר סדרה של נופים של עמק מקסיקו. הוא בילה גם בצרפת ובאנגליה.
בשנת 1898 הוצג כל אוסף הציורים שלו בניו יורק, שם הם משכו תשומת לב, אך ללא קונים. לאחר מכן העביר את משפחתו לריצ'מונד, ובשנה שלאחר מכן מכר 31 ציורים לחברה הספרותית של הקונפדרציה, שהפכה לימים למוזיאון הקונפדרציה וכיום היא המוזיאון האמריקני למלחמת האזרחים.
בופפינגן
בופפינגן (בגרמנית: Bopfingen) היא עיר קטנה במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה. העיר מורכבת מהעיר בופפינגן עצמה ומהפרברים שלה: אופהאוזן, בלדרן, פלוכברג, קרקינגן, אוברדורף, שלוסברג, טרכטטלפינגן ואונטריפינגן.
העיר.
בופפניגן ידוע בזכות הר-השולחן ייִפְּף (Ipf) הממוקם בצידה ומשקיף על האזור. העיר יושבת על הגבול של וירטמברג ובוואריה. ראשית ההתיישבות הידועה במקום היא מאזור 6000 לפני הספירה בתקופת ההולוקון. במקום נמצאו גם שרידים קלטים ורומיים. המקום הוזכר לראשונה בשטר הייסוד שלו מאזור השנים 775–850, בו הוא נקרא פופינגן (Pophingen).
בתקפות אימפריה הרומית הקדושה שטח העיר וסביבתו היו בשליטת משפחת אטינגן. ארמון בלדרן שנבנה במאה ה-11 והועבר לשליטתם בשנת 1330. גם היום הוא מהווה מבנה מרשים ודומיננטי בעיר. באמרון פועל מוזיאון שכולל אוסף גדול של נשק בתקופה עד למאה ה-18.
קהילת יהודי אוברדורף-בופפינגן.
הקהילה פעלה בעיר בופפינגן ובפרבר אוברדורף, החל מהמאה ה-13 ועד לתקופת השואה. ההתיישבות בשני האזורים הייתה לעיתים לסירוגין ולעיתים במקביל, לפי המצב הפוליטי ומעמד היהודים באזור, ועל כן מדובר בקהילה אחת.
ראשית הקהילה.
היהודים נזכרים לראשונה בבופפינגן בשנת 1241. כמו ברבות מקהילות מערב אירופה, גם בבופפינגן נגדעה הקהילה בשנת 1349, בגזירות ק"ט בימי המוות השחור. לקראת סוף המאה ה-14 החלו לחזור יהודים יחידים לעיר, אך הם גורשו שוב במאה ה-16.
בשנת 1510 התיישבו היהודים הראשונים באוברדורף, בשטח שהיה שייך לרוזנים פון אטינגן. במאה הזאת מוזכרים חלק מיהודי הכפר כמשתתפים ביריד בנורדלינגן. בשנת 1659 גורשו כל יהודי הכפר, אך הם הורשו לחזור אליו לאחר זמן לא רב. מעבר למיסים הרגילים ששילמו התושבים, היהודים נצרכו לשלם מיסים נוספים בתמורה לשירותים שונים, אזרחיים וצבאיים. בנוסף לעיתים חידוש כתב החסות הותנה בתשלום מס גבוה. היהודים יכלו לעשות במרעה וכן לעסוק במסחר ומלאכה באופן מוגבל, כך שלא יפגעו בימים הקדושים לנצרות וכן בגילדות המקצועיות. מספר המשפחות היהודיות שהותרו לשבת בעיר היה מוגבל, אך במקרה של בן הכפר שהתחתן, היום מאשרים לעיתים את ישיבתו גם מעבר למכסה.
לקראת סוף המאה ה-17 התאגדו יהודי האזור (אוברדורף, פפלאומלוך וואלרשטיין) לארגון "בני המדינה" של אטינגן, בראשות האיגוד עמד "רב המדינה". זהו בעצם התיעוד הקהילתי הראשון בכפר, שכלל העסקת מורים וחזנים מקומיים. עקב בעיה של קבצנים באזור, לקראת סוף המאה ה-18 העניקו השליטים חסות רק ליהודים בעלי רף רכוש מסוים. בשנים 1704 ו-1754 הקימו השליטים שני בתי כנסת עבור היהודים, עליהם הוסיפו מס מיוחד.
התפתחות הקהילה.
בשנת 1810 הועבר השלטון לווירטמברג, צעד שהביא לביטוח ההגבלות והמיסים המיוחדים ומצבם של היהודים הוטב. עקב כך גדל גם מספר היהודים בעיר שהגיע לשיא של 548 נפשות (כ-40% מתושבי המקום) בשנת 1854. בתקופה זו החלו היהודים גם לשבת בבופפינגן.
בשנת 1812 הוקם באוברדורף בית כנסת חדש ששימש את הקהילה עד ליל הבדולח. בתחילה היו יהודי הקהילה קוברים את מתיהם בעיירה וולרשטיין השכנה, ובשנת 1825 נפתח בית עלמין יהודי חדש באוברדורף. באותן השנים נוסד גם בית ספר יסודי יהודי, שהוכר כבית ספר ציבורי בשנת 1840. הקהילה הקימה גם מוסדות חסד וחינוך וכן אגודות משותפות לקהילות אוברדורף בופפינגן ואאופהאוזן.
באמצע המאה ה-19 יהודים רבים צברו נכסים וביססו את מעמדם החברתי ועל כן גם תפסו מקום מרכזי בחיי הציבור והכלכלה של האזור. הודות לכך העיר שגשגה כלכלית בין השנים 1860–1914. בתחילה עסקו רוב היהודים ממסחר, אך החל משנות ה-70 של המאה החלו תחומי עיסוקיהם להיות מגוונים ומפותחים. בעוד שבתחילת המאה הייתה התנגדות בעיר לשוויון זכויות ליהודים, עם ההתפתחות הכלכלית במחצית המאה השתפר גם היחד כלפי היהודים, יחס אוהד שהלך וגבר עד עליית הנאצים לשלטון. יהודים אף כיהנו כחברי המועצה המקומית.
בין השנים 1822–1830 כיהן כרבה של אוברדורף הרב ד"ר נפתלי פרנקפורטר. אחריו כיהן הרב גבריאל אדלר, ובזמן כהונתו שימשה רבנות אוברדורף כרבנות מחוזית שהקיפה את קהילות אאופהאוזן, לאוכהיים ופפלאומלוך, ובהמשך גם קהילות אלוונגן ושוובי גמינד. ב-1860 מונה הרב מנקו ברלינגר לרב האזור, בין השנים 1861–1884 כיהן הרב שמואל גרין, בין השנים 1895–1897 הרב ישעיהו שטראוסבורגר, ובין השנים 1897–1930 כיהן הרב ד"ר הרמן קרונר והיה לרב האחרון של הקהילה.
במלחמת העולם הראשונה התגייסו 37 מיהודי הכפר לצבא הקיסרות הגרמנית ו-5 מהם נפלו בקרב. הרב קרונר היה שותף פעיל בבתי החולים הצבאיים ואף קיבל עיטור על כך.
תחת שלטון הנאצים.