בתקופת מלחמת העולם השנייה הקים הממשל את "הלשכה למחקר ופיתוח מדעי" (OSRD - Office of scientific Research and Development). הלשכה הוקמה על מנת לתעל ולמקד מחקר מדעי להמצאות טכנולוגיות צבאיות בהן פיתוח מכ"ם, מחקרי הישרדות, פענוח צפנים ופיתוח פצצות, בכלל זה "פרויקט מנהטן" לפיתוח פצצת אטום.
לאחר הטלת הפצצה ופרסום פרויקט מנהטן באוגוסט 1945, הועלתה שיטת המחקר ממוקד-המטרה על נס. הקבוצה המבצעת מחקר במטרה להגיע להישג טכנולוגי מועיל הועמדה בניגוד למדע בסיסי, המתבצע על ידי אינדיבידואלים ("פרימדונות") באוניברסיטאות על מנת לספק את יצר הסקרנות שלהם בלבד. על מנת לסתור גישה זו כתב מנהל הלשכה, וניבר בוש, לנשיא הארי טרומן מכתב (בכותרת "מדע: החזית האינסופית") בו הזהיר מפני גישה "מכוונת" מדי והדגיש שאפילו פרויקט מנהטן ניצב על כתפי תוצר אינטלקטואלי של הישגי המדע הבסיסי הבלתי-מכוון. גישתו של בוש התקבלה על ידי הממשל והביאה ב־1950 ליצירת הקרן הלאומית למדע שתכליתה מימון ממשלתי למחקר מדעי עצמאי לטווח ארוך.
עם תחילת המרוץ לחלל ושיגור ספוטניק 1 על ידי ברית המועצות ב־1957, שהעמיד במבוכה את המדע האמריקאי, הוקצו לסוכנות תקציבים גדולים יותר (40 מיליון דולר, כאשר תקציבה עם הקמתה עמד על 151,000 דולר בלבד) וקרנה בקונגרס עלתה. במקביל נוסדו DARPA (דאז - ARPA), סוכנות מחלקת ההגנה של ארצות הברית לפיתוחים טכנולוגיים ו־NASA, סוכנות החלל. כאשר NSF אחראית על אסטרונומיה מכדור הארץ (בכלל זה מימון טלסקופים וטלסקופ רדיו) ונאס"א ממונה על מסע בחלל ואסטרונומיה שמחוץ לכדור הארץ.
בשנת 1959 הוכרזה אנטארקטיקה כיעד למחקר מדעי ואחריות פיתוח וריכוז המחקר האמריקאי ביבשת הוטל על ה־NSF.
החל מ־1968 נפתח ב־NSF תחום חקר הים העמוק, חקר קרקעית האוקיינוסים וקידוחים ימיים עמוקים. בשנה זו הגיע תקציב המחקר ל־500 מיליון דולר.
במהלך שנות השמונים פיתחה NSF פרוטוקולי תקשורת לתמיכה ופיתוח של ה־ARPANET (האינטרנט הצבאי) לכדי תשתית רשת מחשבים פתוחה. הרשת, שהוכרזה ב־1985, נקראה NSFNet והיוותה את ראשית האינטרנט הציבורי. באותה שנה (1985) החל פרויקט במימון NSF לנטר באופן רציף את החור באוזון.
ב־1990 גדל תקציב ה־NSF ועבר את 2 מיליארד דולר.
ב־1994 נוסדה קרן משותפת ל־NSF, DARPA ו־NASA למימון פרויקטים מחקריים לשיפור ה־World Wide Web. אחד המענקים הוענק לחוקרים מאוניברסיטת סטנפורד, סרגיי ברין ולארי פייג', שפיתחו אלגוריתם בשם PageRank, הבסיס למנוע החיפוש גוגל.
החל מ־1998 מוענקות מלגות למחקר בתחום האנרגיה האפלה.
בסקר מ־2001 התברר שידעתו של הציבור והבנתו בנושאים מדעיים והשיטה המדעית לקויים. לפיכך, שם לו ה־NSF מטרה לסייע בהוראה, הסברה וחינוך מדעי פופולרי. תקציב הסוכנות הגיע בשנה זו ל־4 מיליארד דולר.
בעקבות הצונאמי באוקיינוס ההודי בשנת 2004 הקציבה NSF תקציבים לפיתוח מערכות גילוי והתראה מפני צונאמי, יחד עם ממשלת יפן.
וולקנו (פירושונים)
קארמין
קארמין (Karmin, מזוהים גם כ-KarminMusic) היא להקת פופ אמריקאית הכוללת את בני הזוג איימי היידמן וניק נונן. הלהקה פועלת משנת 2010, וידועה בעיקר בשירם "Brokenhearted", שהגיע למקום ה-20 במצעד בילבורד בארצות הברית.
היסטוריה.
איימי רנה היידמן (Amy Heidemann) נולדה בנברסקה; ניקולס לואיס "ניק" נונן (Nick Noonan) נולד במיין. השניים הכירו במהלך לימודיהם במכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון. שנה וחצי לאחר מכן הם התארסו ועברו לגור בדירה משותפת בבוסטון עד לסיום לימודיהם. נונן למד נגינה על טרומבון והיידמן למדה פיתוח קול. בשנת 2013 עברו השניים ללוס אנג'לס.
ב-2 ביוני 2011 חתמו השניים על חוזה הקלטות באפיק רקורדס.
במהלך השנים 2012–2013 השתתפו השניים במספר קמפיינים פרסומיים, בהם קמפיינים של חברות ההלבשה Coach, גאפ ופומה, חברת מוצרי ההיגיינה Tone, חברת האלקטרוניקה סוני, מותג המים והמשקאות DASANI, ורשת בתי הכלבו מייסיס.
בשנת 2014 השתתפו הזוג בקמפיינים לחברת מק'קפה של מקדונלד'ס וגם לחברת המזון האמריקאית הרשיז. היידמן אף לקחה חלק בסרט המצויר ריו 2, בו דיבבה דמות בשם לולו, עצלן מהאמזונאס.
מיד לאחר צאת האלבום, יצאו השניים לסיבוב ההופעות הראשון שלהם ברחבי ארצות הברית, הPulses Tour.
בראיונות רבים אמרו הזוג שלקחו השפעה רבה מפארל וויליאמס כשכתבו והלחינו את אלבומם "Pulses".
היידמן ידועה בחיבתה לקוסמטיקה ולאיפור, בעקבות כך בחודש יולי של שנת 2014 הכריזו השניים על פתיחתו של אתר הלייף-סטייל שלהם תחת השם "קארמינולוג'י" (Karminology).
האתר קארמינולוג'י נחנך ב-15 ביולי ומציע מגוון טיפים בנושא קוסמטיקה ואיתם גם מוצרים פרי פיתוחה של היידמן.
לאחר עזיבה מתוקשרת של חברת ההקלטות שלהם, אפיק רקורדס בשנת 2015 החליטו השניים ללכת בדרך עצמאית בדרך לאלבום הבא שלהם. באותה שנה הוציאו השניים את הסינגל הראשון מאלבומם החדש אותם הפיקו בעצמם בשם "Didn't know you", ובמסגרתו הודיעו על החתמה מחדש עם ענקית ההקלטות סוני.
בשנת 2016 הכריזו השניים כי תמה האלבום הצפוי לצאת, "Leo Rising" הוא אסטרולוגיה, וכי 12 השירים שבו ימותגו כמזלות אסטרולוגיים מגלגל המזלות.
בתחילת שנת 2016, הכריזה איימי על שינוי שם משפחתה לשם משפחתו של ניק - נונן, ובכך הכריזה על שנישאו.
במאי 2017, הכריזה איימי על פרויקט סולו משלה וקראה לעצמה בשם במה חדש, "Qveen Herby". באותה השנה שחררה שני מיני אלבומים שהופקו על ידי ניק וקליפים.
דמוקרטיה השתתפותית
דמוקרטיה השתתפותית (באנגלית: Participatory democracy) היא תפיסה דמוקרטית ופוליטית אשר מקדמת השתתפות ציבורית בפורומים שונים של קבלת החלטות ציבורית. תפיסה זו שמה דגש על הפעילות הפוליטית של החברה האזרחית במטרה להרחיב את מספר המשתתפים בתהליכי קבלת החלטות בארגון, בקהילה, במדינה ובמערכת הבינלאומית. מקורות התפיסה אידאולוגיים גרידא אבל לעיתים קרובות ההצדקות לגישה נעוצות באכזבה מתהליכי החלטות ומתפקוד הדמוקרטיה הייצוגית ובטענה כי בעשורים האחרונים מתחוללים שינויים במערכת היחסים בין האזרח לשלטון במדינות דמוקרטיות, הבאים לידי ביטוי, בין היתר, בירידת האמון של האזרח במערכת השלטונית. ביטויי הדמוקרטיה ההשתתפותית ניכרים בפעולות כמו תקציבים משתפים, משאלי עם, יוזמות חקיקה אזרחיות, מנהלים קהילתיים, ועדות אזרחים ודוגמאות רבות נוספות שתכליתן מחד לפתח את האזרח באמצעות הנחלת ידע וניסיון פוליטי, ומאידך לצמצם את הפערים הקיימים בינו לבין מוסדות השלטון וקובעי המדיניות.
מקורות היסטוריים.
הקדמה.
את שורשיה של הדמוקרטיה ההשתתפותית ניתן לאתר עוד בדמוקרטיה האתונאית הישירה, שניהלה מערכת פוליטית על ידי הצבעתם האישית והרציפה של אזרחים על תהליכי חקיקה ומדיניות. מאז שנות התשעים נעשה מאמץ לעגן את הגישה ההשתתפותית לדמוקרטיה בתאוריות רפובליקניות של השתתפות אזרחית ובתאוריות רדיקליות של יצירת "מרחב ציבורי" ובניית "חברה אזרחית". התפיסה של דמוקרטיה השתתפותית אינה זרה לתפיסה הליברלית שהעמידה את זכויות האדם במרכז, בתפיסה הרדיקלית ששאפה להבטיח שהדמוקרטיה אכן תהיה שלטון העם, ובתפיסה הסוציאל-דמוקרטית ששאפה לפעול למען הרחבת הדמוקרטיה לתחומי חיים נוספים כגון החברתיים והכלכליים.
ז'אן-ז'אק רוסו.
מצדדי הגישה ההשתתפותית נשענים בעיקר על כתביו של ז'אן-ז'אק רוסו ועל הבנתו את טבעה של המערכת הפוליטית כפי שמשתקף באמנה החברתית. לשיטתו ההבדלים הקיימים בין הפרטים לא צריכים להוביל לאי שוויון פוליטי. רוסו תפס את האזרחים כעצמאיים אולם בה בעת כתלויים אחד בשני. כלומר, צריכה להיות תלות שווה של כל אזרח בקולקטיב. למשל במהלך כינוסה של אספה פוליטית, אדם אחד לא יוכל לשכנע אחרים להצביע בעד הצעתו אם היא לא משרתת את האחרים באותה רמה שהיא משרתת אותו. מדיניות שתתקבל תהיה מדיניות שמכווינה לשיתוף מלא בנטל או בהטבות.ממכתביו של רוסו עולה שהשתתפות מתייחסת בעיקר לתהליך קבלת ההחלטות. האזרח לומד לקחת במכלול השיקולים גם את האינטרסים הרחבים יותר ולא רק את הצרים האישיים שלו, אם הוא רוצה לזכות בשיתוף פעולה. רוסו מדגיש נוספות את חשיבות ההשתתפות מבחינה חינוכית ותרומתה ליכולותיו של האזרח.
התאוריה של רוסו נתנה בסיס מצוין לתאורטיקנים של הגישה ההשתתפותית אולם רוסו התייחס בעיקר לחברה מצומצמת ולכן הייתה מוגבלת במידה. אחרים כמו ג'ון סטיוארט מיל ו-G.D.H Cole ניסו להביא את התאוריה של דמוקרטיה השתתפותית למערכת פוליטית מודרנית.
ג'ון סטיוארט מיל.
מיל תפס מוסדות פוליטיים בראש ובראשונה כבעלי משמעות חינוכית. מיל טען שיש לבחון את איכות הממשלה על ידי בדיקה של עד כמה היא מקדמת את הניהול הטוב של ענייני החברה על ידי אמצעים מוסריים ואינטלקטואלים. את הממשלה הוא תפס כמערכת של ארגונים הפועלת לטובת עסקי הציבור.
מבחינת ההתאמה למדינה המודרנית מיל טוען שאין טעם בהשתתפות בממשלה הלאומית אם הפרט לא התנסה קודם לכן ברמה המקומית. רק ברמה המקומית הוא לומד איך למשול בעצמו. "אקט פוליטי הנעשה על ידי הפרט רק לכמה שנים, כאשר שום דבר בחיי היום יום לא הכין אותו לקראת זה, מותיר את היכולת האינטלקטואלית שלו ועמדותיו הערכיות כמו בראשית דרכו. ברמה המקומית לא רק שיש השפעה על אורח חייך באופן ממשי אלא גם יש לך סיכוי גדול יותר להיבחר". מיל טוען כי דרך דיון פוליטי הפרט הופך להיות חלק מקהילה טובה יותר, ולא רק שכאשר יש לו מה לעשות עבור הציבור הוא אמור להרגיש שהרצון הכללי הוא רצונו האישי, אלא שזה אף תלוי במאמץ שלו. מיל ראה גם חשיבות גדולה בתהליכים השתתפותיים במקום העבודה, שבו מבלה הפרט זמן רב במהלך חייו.