כאשר הגיעו יהודים מארצות המגרב לירושלים הם הצטרפו לקהילה הספרדית בעיר, שהורכבה מיוצאי טורקיה, יוון והבלקנים. אף שהגיעו לירושלים תרומות נכבדות מן המגרב, מרבית היהודים יוצאי ארצות אלו בירושלים היו שרויים בדוחק רב. כאשר רבתה ההתמרמרות בקרבם נרתם ברגמן לעזרתם, כיון שאף הוא התנגד למרות הספרדים בקהילה. פעולותיו של ברגמן בתמיכתו של משה מונטיפיורי למען שינויים במערך היישוב היהודי האשכנזי והכללי בארץ ישראל סייעו גם לבני העדה המערבית. הוא נתן להם חדר בביתו לצורך הקמת בית כנסת נפרד ובחדר זה התקיימה גם ישיבת "נר המערב". ברגמן השיג להם ספר תורה מהעדה האשכנזית, מאחר שהספרדים התנגדו לכך. לאחר כשישה חודשים נלקח ספר התורה ונסגר בית הכנסת בשל התנגדותם של הספרדים, שחששו מפני פיצול סמכותם ומשאביהם. בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19, ארגן ברגמן "רשת" חדשה של שני סוחרים יהודים, אברהם לארידו בגיברלטר ומאיר רוזנטל בביירות, שתפקידה היה להעביר כספים מהמגרב אל המערביים בירושלים, בלא ידיעת הספרדים.
העלאת עצמותיו לירושלים והנצחתו.
מאה ועשרים שנה לאחר פטירתו הצליח נכדו לאתר את קברו בברלין ולהעלות את עצמותיו לירושלים. הוא נטמן בבית הקברות בהר הזיתים ועל מצבתו נחקקו המילים שהופיעו על זו שבברלין.
בשכונת בית וגן הירושלמית, נקרא רחוב על שמו.
יש הטוענים כי "עגונות", סיפורו הראשון של ש"י עגנון, שפורסם בשנת 1908 ביפו, הושפע מדמותו של הרב ברגמן. בנוסח הראשון של הסיפור, נקשרים רבי נסים והקצין רבי אחיעזר לכולל הו"ד. לדעת הלל ויס, ר' נסים הוא השד"ר הרב אליהו נסים, המכונה מיוחס, ואילו דמותו של הקצין רבי אחיעזר, היא של הרב ברגמן.
צאצאיו.
משפחת ברגמן באה מגרמניה לירושלים כשהיא מונה שמונה נפשות. אליעזר ורבקה סילא, בונלא מרים - אמו של רבי אליעזר, וחמשת ילדיהם, יוסף, יצחק, לאה, בנימין ושרה.
במשך עשר השנים הבאות נולדו להם עוד שלושה ילדים: יהודה ברגמן אשר נולד בכ"ב באלול ה'תקצ"ח (12 בספטמבר 1838), מרים - שנקראה על שם הסבתא בונלא מרים, ותינוק שנפטר בלא שם עם אימו ימים מעטים לאחר לידתו בכ"ט בכסלו ה'תר"ה (1845).
במשך עשר שנים אלו נפטרו שבעה מאחד עשר הנזכרים. על מות כל אלה אין רבי אליעזר מספר ביומנו ורק פתקאות, שהניח ביומנו, שבהם כתובים ימי הזיכרון לאמירת קדיש, מספרות על כך.
בנו השישי, יהודה, שנולד בירושלים, נשא לאשה את בתו של רבי נחום לעווי משאדיק, והוא היחיד מבני המשפחה שהאריך ימים באופן יחסי (נפטר בן 48), ממנו הסתעפה משפחת ברגמן הירושלמית. חלק מצאצאיו עברתו את שם משפחתם ל"מן ההר" ואחרים שינו אותו ל"ברטורא" - שתרגומו הוא בן ההר בארמית. עם צאצאיו נמנים הרב שלמה זלמן מן-ההר, הרב מאיר צבי ברגמן ואברהם ברטורא.
צעד בעליזות
צעד בעליזות (באנגלית: Step Lively; בהקרנתו הראשונה בארץ נקרא בשירה ובמחול) הוא סרטו של השחקן והזמר האמריקני פרנק סינטרה. הסרט נחשב לסרטו השני של סינטרה והוא יצא לאקרנים בשנת 1944. הסרט הוא קומדיה מוזיקלית המבוססת על המחזמר "שירות חדרים", שהופיע על במות תיאטרון ברודוויי בסוף שנות ה-30. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר בעבור עיצוב תלבושות.
עלילה.
מפיק תיאטרון (ג'ורג' מרפי), מגיע בלילה לבית המלון בו שוהים השחקנים והצוות. ומנסה בכל כוחו להחזיק את ההפקה לבל תתפרק, למרות קשיים רבים בתחום הכספי. מנהל המלון מאיים להשליך את מילר וצוות השחקנים מבית המלון, עקב מחסור בכסף. מילר מהיר הדיבור, לא מפסיק לאלתר עיכובים וכך מונע ממנהל המשמרת במלון מלהשליכם אל הרחוב. כל זאת בעודו מנסה להשיג מימון בסך 50.000 דולר מתומך עשיר. בינתיים גלן דייוויס (פרנק סינטרה), הכותב והיוצר של המחזה של מילר, מופיע במלון כדי לבדוק איך העניינים מתקדמים. לא חולף זמן רב ודייוויס נסחף על ידי תוכניתו הנואשת של מילר להישאר במלון, וזאת למרות ניסיונותיו הבלתי פוסקים של מנהל משמרת וואגנר להשליכם. לכוד בין כל הצדדים הנוגעים בדבר, מנהל המלון גריבל (וולטר סליזק), התומך העשיר ג'ינקינס (יוג'ין פאלטה), אהובתו של דייוויס מיס אבולי (אן ג'פריס) והשחקנית המובילה במחזה כריסטין (גלוריה דה האבן). בסופו של דבר מה שיכול לפתור את התסבוכת היא יכולת השירה של דייוויס. זאת אם יוכל להתגבר על דלקת גרון הנובעת מפחד במה של דייוויס.
עין פשוטה
וודי הרמן
וודרו (וודי) צ'ארלס הרמן (באנגלית: Woodrow Charles Herman; 16 במאי 1913 – 29 באוקטובר 1987) היה מוזיקאי ג'אז, נגן קלרינט וסקסופון ומוביל הרכבי ביג בנד. לאורך שנות הארבעים הייתה תזמורתו התזמורת המובילה בעולם הסווינג.
שנים ראשונות.
הרמן נולד במילווקי שבוויסקונסין. אביו, אוטו, היה חובב מוזיקה ובידור, דבר שהשפיע על וודי הצעיר אשר כבר כילד שר במופעי וודוויל. בגיל 15 כבר היה וודי הרמן נגן סקסופון מקצועי ומשמלאו לו 18 הצטרף למספר תזמורות בזו אחר זו. בין היתר ניגן בתזמורותיהם של גאס ארנהם, הארי סוסניק והישאם ג'ונס. ג'ונס, שהיה כותב שירים מצליח (כתב בין השאר את השיר "It Had To Be You"), ביקש להפחית את פעילותו כמוביל התזמורת ולהתפנות לכתיבה ומסר להרמן את ההנהגה על התזמורת. לבסוף, משפרש ג'ונס ב-1935 קיבל הרמן לידיו את הנהגת התזמורת.
בשנת 1931 פגש הרמן את השחקנית שרלוט נסטה, אותה נשא לאשה ב-27 בספטמבר 1937.
1936 - 1946 הלהקה שניגנה בלוז.
להקתו הראשונה של הרמן, שהתבססה על שרידי הלהקה של הישאם ג'ונס, נקראה "הלהקה שמנגנת בלוז" ("The Band That Plays The Blues"). הלהקה הוחתמה בחברת התקליטים דקה ושימשה להקלטת גרסאות כיסוי ללהיטיהם של כוכבי חברת התקליטים. רק לאחר שנתיים וחצי, ב-1939 היה ללהקה להיט ראשון משלה, "Woodchopper's Ball".
בשנת 1942 שכר הרמן את המוזיקאי הצעיר דיזי גילספי לכתוב ולעבד מספר קטעים עבור הלהקה. גילספי (ששנה מאוחר יותר יחולל את מהפכת הבי בופ) הכניס לעיבודיו רוח חדשה שהדגישה את הווירטואוזיות של הנגנים ואת יכולת האלתור האישית שלהם. גילספי דרש מהנגנים מעורבות וביטוי אישי בנגינתם. שינוי זה הוביל להצלחה מסחרית גדולה של הלהקה של וודי הרמן ואף משך אליה נגנים מוכשרים.
הרמן עבר לחברת Columbia Records וכינה את להקתו "העדר" ("The Herd"). ה"עדר" של הרמן הופיע בניו יורק ובסיבובי הופעות והקליט אלבומים רבים. ב-1946 זכתה התזמורת לתואר "תזמורת הסווינג הטובה ביותר" במשאלי העמיתים של המגזינים בילבורד ודאון ביט. בנוסף להצלחה המסחרית זכה הרמן לכבוד ולהכרה אמנותית כאשר המלחין איגור סטרווינסקי כתב במיוחד עבורו את "Ebony Concerto", קונצ'רטו לקלרינט ולתזמורת, שתפקידי הקלרינט שבו נכתבו במיוחד עבור הרמן. וודי הרמן ותזמורתו ביצעו את היצירה בהופעת בכורה ב-25 במרץ 1946 בקרנגי הול.
אולם, בשיא ההצלחה, פיזר הרמן את ה"עדר" ועבר להתגורר עם רעייתו בהוליווד (בבית שהיה שייך להמפרי בוגרט). נראה שהצעד נעשה עקב הסתבכותה של שרלוט הרמן בהתמכרות לגלולות שינה ואלכוהוליזם.
שאר הקריירה.
ב-1947, בקליפורניה, ארגן הרמן את "העדר השני". בתזמורת זו ניגנו, בין היתר, זוט סימס, סטן גץ, אוסקר פטיפורד ועוד. העדר השני נקרא גם "ארבעת האחים" ("Four Brothers"), על שם סטנדרט שנכתב על ידי ג'ימי ג'ופרה שבו יש תפקיד לארבעה סקסופונים (שלושה טנורים ובריטון אחד), כאשר לכל אחד קטע סולו. הרביעייה המקורית של הרמן כללה את סטן גץ, זוט סימס, אל כהן וסרג' צ'אלוף, הייתה זו חטיבת הסקסופונים הנודעת והמשפיעה ביותר בכל היסטוריית תזמורות הג`אז. נגינתם התאפיינה בויברטו קל שהושפע מהמסורת של לסטר יאנג ונתנה את ה"צבע" לרוב העיבודים של העדר השני. ב-1947 הופיע ה"עדר" בסרט הקולנוע "ניו אורלינס" יחד עם לואי ארמסטרונג ובילי הולידיי. התזמורת זכתה להצלחה יחסית בשעה שתקופת ה"ביג בנדס" של הסווינג נמצאה בשקיעה משום שהרמן השכיל לשלב בה את השפעות הבי בופ וה-Cool Jazz, כמקצבים חדשים ויתר פתיחות לביטוי אישי של הנגנים. גם לאישיותו של הרמן כמוביל ולכישרונו כנגן קלרינט היה חלק מכריע בהצלחה. אולם, "העדר השני" היה נגוע בהתמכרות רבים מנגניו להרואין, עובדה שהביאה לבסוף לפירוקו. הרמן האשים בדבר את נגן סקסופון הבריטון שלו, סרג' צ'אלוף, לא סלח לו והפך אותו לאישיות בלתי רצויה בכל סצנת הג'אז.
בשנים 1950–1956 הנהיג הרמן את "העדר השלישי". הוא גייס מוזיקאים צעירים על מנת שיכינו עיבודים רעננים לתזמורת וקלט השפעות מרוקנרול ועד שילוב כלי נגינה כקרן יער, אבוב ובסון. הרמן הרבה לצאת עם להקתו לאירופה וזכה שם להצלחה רבה.
בין השנים 1959 –1987 הנהיג הרמן את "The New Thundering Herd". בשנת 1963 זכה הרמן לפרס גראמי עבור האלבום "Encore" (אלבום הביג בנד הטוב ביותר) וב-1973 זכה בגראמי על "Giant Steps". בשנת 1974 השתתפה הלהקה במופע ובאלבום "The Main Event – Live" עם פרנק סינטרה וללא וודי הרמן. בשנת 1976 נבחר הרמן על ידי קוראי דאון ביט להיכלל בהיכל התהילה של הג'אז, לרגל חגיגות 40 שנות פעילותו, שנחגגו גם בקונצרט חגיגי בקרנגי הול. בשנות השמונים חזר הרמן לג'אז טהור, תוך שהוא זונח את ניסיונות שילובי הפיוז'ן השונים.
אחרית ימיו.
שרלוט הרמן נפטרה בראשית שנות השמונים. הרמן שקע בחובות עקב פיגור בתשלומי קנסות על מיסים, עקב הנהלת חשבונות כושלת עוד משנות השישים. אירועים אלו ערערו את בריאותו של הרמן. בשנת 1987 עוד הספיק הרמן לקבל את פרס גראמי למפעל חיים. באוקטובר אותה שנה נפטר.
אלאונה
מוזיקת מעליות
מוזיקת מעליות הוא שם כולל לעיבודים מוזיקליים של שירים פופולריים בהם כלי הנגינה בעלי עוצמה חלשה.