בבנדין פעלו תנועות נוער רבות, ביניהן השומר הצעיר, דרור, הנוער הציוני וגורדוניה. תנועות אלו המשיכו לפעול במהלך תקופת המלחמה, לערוך פעילות בסתר ואף הפעילו קיבוץ הכשרה במסווה של חווה חקלאית. בין מנהיגותיהן הבולטות של תנועות הנוער בעיר היו פרומקה פלוטניצקה שליחת תנועת דרור מורשה, וחייקה קלינגר חברת תנועת השומר הצעיר.
אפריל 1942 - תחילת גירוש יהודי העיר.
באפריל 1942 הטילו הגרמנים על היודנראט את גזירת הגירושים. במועצה התקיים ויכוח האם למלא את הדרישה או לא. לבסוף הכריע ראש היודנראט משה מרין שיש למלא את המכסה, להקריב חלקים מהקהילה כדי להציל את השאר. בחודש מאי 1942 המשלוח הראשון לאושוויץ – כלל בעיקר חולים, זקנים, נתמכי סעד, נכים, ובעלי משפחות גדולות ופליטים רבים שמצאו מסתור בעיר. סה"כ שולחו כ – 5000 יהודים מהם 3200 מיהודי בנדין. בין חודש מאי - ליולי 42 הושמדו יהודי העיירות הקטנות בסביבת בנדין.
ב-12 באוגוסט 1942 נערכה סלקציה ביהודי בנדין, שכונתה 'הפונקט הגדול'. ביום זה נקראו כל תושבי העיר להתייצב בנקודת ריכוז כדי להחתים מחדש את התעודות. תושבי העיר החלו לחשוש שהגרמנים טומנים להם מלכודת אך היודנראט עסק בהרגעתם, וקרא להם להתייצב ביום ובשעה המיועדים על פי ההנחיות. במשך שלושה ימים רוכזו היהודים במגרש ללא מים ואוכל ונערכה בהם סלקציה – פועלים ואנשי היודנראט הושארו בעיר, צעירים נשלחו למחנות עבודה, ומשפחות, פליטים ונתמכי סעד נשלחו ברכבות למחנות ההשמדה. משנתגלתה מטרת הסלקציה החלה מהומה, יהודים החלו לברוח ונורו, אחדים התאבדו במקום, ילדים נדרסו תחת ההמון, משפחות איבדו את יקיריהן. בסלקציה שולחו כ-5,000 מיהודי העיר לאושוויץ. ה"פונקט הגדול" היווה נקודה מעצבת עבור הקהילה היהודית וביטא את הנאמנות לשלטון היודנראט והתפיסה של "הצלה באמצעות עבודה".
הקמת ארגון 'לקרב' - מחתרת תנועות הנוער.
ביוני 1942 הגיע לבנדין מרדכי אנילביץ' וכינס את נציגי השומר הצעיר, גורדוניה, דרור ונציגי פועלי ציון. הוא סקר בפניהם את ההתארגנות בוורשה בביאליסטוק ובווילנה. מרדכי אנילביץ' הבהיר בפני חברי התנועות בבנדין שהקרקע בוערת מתחת לרגלי היהודים בכל אדמת פולין ותבע מהם להתארגן בהתאם. במהלך שבועיים של שהותו הושג הסכם איחוד בין כל הארגונים והוקם ארגון "לקרב".
אריה ליוור מתנועת גורדוניה הועמד בראש הארגון. פעולותיה של המחתרת כללו שליחת קשריות לוורשה להעברת ידיעות, ניסיונות לחבור למחתרת הפולנית ולהשיג נשק, יציאה נגד הנהגת היודנרט אזהרת התושבים וניסיון לארגן אותם, הכנת אמצעי הגנה ובונקרים להסתתרות וכן ניסיונות להבריח תושבים אל מעבר לגבול באמצעות דרכונים מזויפים.
מאי 1943 הקמת גטו קמיונקה.
באפריל –מאי 1943 החל ריכוז יהודי בנדין בגטו (ללא חומה וללא גדר) בפרבר קמיונקה. כל יהודי שנתפס מחוץ לגטו דינו היה מוות (שלט ברוח זו נתלה בגטו). זהו אזור עוני בו גרו בעבר צוענים, שכבות עוני ואנשי העולם התחתון. בגטו קמיונקה, רוכזו מרבית יהודי זגלמביה. הצפיפות הייתה נוראית, שלוש משפחות בדירת חדר ומטבח (10–12 נפשות). כשלושה חודשים לאחר מכן מתחיל חיסול הגטו.
חיסול גטו בנדין ופעולת ההתנגדות של חברי תנועות הנוער.
ב-22 ביולי 1943 רוכזו יהודי בנדין בכיכר השילוחים לסלקציה בה נבחרו מאות צעירים שנשלחו למחנות עבודה וכל השאר: נשים, ילדים  וזקנים שולחו לאושוויץ. מהברוטאליות שנקטו הגרמנים נורו במקום כ-100 יהודים. עדי ראייה מספרים שרבים מהמגורשים שידעו מהו יעד הנסיעה קפצו מהרכבת הנוסעת, וגופות יהודים רבים היו מוטלים זמן רב לאורך המסילה בדרך לאושוויץ. החיסול הסופי החל בתאריך 1.8.43 ונמשך כשבועיים, במהלכו שולחו כמעט כל היהודים לאושוויץ.
במהלך השבועיים של חיסול הגטו התארגנו חברי המחתרת בבונקרים ונשקם בידיהם. למחתרת החלוצית היו חמישה בונקרים, שנים לדרור, שניים לגורדוניה, ואחד לשומר הצעיר. בזמן האקציה היו הלוחמים ערוכים רק להתגוננות עצמית. עיקר הנשק היה בבונקר "המכבסה" שבו שהו מנהיגי דרור. כל שבעת מנהיגי התנועה, בראשות פרומקה פלוטניצקה, שהו בבונקר זה. הם הופתעו מעוצמת האקציה ולא הספיקו להעביר את הנשק לשאר הבונקרים. ביום הרביעי לגירוש התקרבו שני גרמנים לחלון הבונקר, חבר המחתרת ברוך גפטק בחושבו שהבונקר נתגלה, פתח עליהם באש והרג שני גרמנים. הגרמנים הקיפו את הבונקר והמטירו עליו אש עזה. הבונקר החל לעלות באש כשבתוכו עדיין נשמעו יריות. מכבי האש בעיר הוזעקו לכבות את השריפה וכשהוציאו את גופות הלוחמים מעטים מהם עוד פרפרו בין חיים למוות. כוחות הגרמנים שחיסלו את הבונקר התעללו בגופות הלוחמים שנפלו.
בין הנופלים בבונקר המפקדה היו: פרומקה פלוטניצקה, ברוך גפטק, פרומקה דולנורוזה, ציפורה בוצ'אן, חדווה ברנרד, טוביה דבורצקי ופנינה יעקובוביץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו חברי תנועת דרור לבונקר "המכבסה" וקבעו במקום לוח זיכרון להנצחת הלוחמים והמחתרת בבנדין.
מהנדס מזון
גאולה בת-יהודה
גאולה בת-יהודה (שם העט של גאולה רפאל; כ"ו באייר תרע"ז, 18 במאי 1917 - כ"ו בכסלו תשע"ח 13 בדצמבר 2017) הייתה סופרת ישראלית והיסטוריוגרפית של הציונות הדתית.
ביוגרפיה.
נולדה בניו יורק כבת יחידה לבתיה והרב יהודה לייב פישמן מימון, לאחר שהוריה גורשו שנה קודם לכן מארץ ישראל על ידי השלטון הטורקי, בגין פעילותו הציונית של אביה, ממייסדי "המזרחי". בשנת 1919 שבה המשפחה לארץ והתיישבה בתל אביב ומשנת 1920 בירושלים. כעבור תקופה היו הוריה בין המתיישבים הראשונים בשכונת רוממה, ובעת מאורעות תרפ"ט היו בין שלוש המשפחות הבודדות שלא נטשו את ביתם, למרות החשש מהתנכלות תושבי הכפר הסמוך ליפתא. בת-יהודה סיימה את לימודיה בבית ספר "רוממה" בשנת 1930 ולאחר מכן למדה בבית המדרש למורות "מזרחי", וסיימה לימודיה בהצטיינות. בשנת 1942 סיימה לימודי מוסמך בהיסטוריה כללית, תולדות ישראל וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1936 נישאה ליצחק רפאל (באותה עת יצחק ורפל), חברה לתנועת "בני עקיבא" וללימודיה באוניברסיטה, שלימים היה חבר הוועד הלאומי וממשלת ישראל. בנם היחיד היה הרב שילה רפאל.
בת-יהודה לקחה חלק בפעילות התנדבותית רבת שנים. במלחמת העצמאות השתתפה בחיל המשמר בירושלים. הייתה חברת מרכז "הפועל המזרחי" בישראל ושימשה חברת מזכירות ארצית של ארגון הפועלות של הפועל המזרחי.
נפטרה ביום כ"ו בכסלו ה'תשע"ח נטמנה בבית הקברות בשכונת סנהדריה בירושלים לצד בעלה והוריה..
כתביה.
בהשראתו של אביה, החלה בת-יהודה בכתיבת מאמרים וביקורות ספרים בשבועון הספרותי של איגוד סופרים דתיים. בשנת 1944, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, התלוותה לאביה, שהיה אז חבר הנהלת הסוכנות היהודית, בשליחותו באנגליה ופרסמה סדרת מאמרים תחת הכותרת "ממסע בעולם סוער". לאורך השנים התפרסמו מאמריה בעיתונים היומיים "הצופה" ו"הארץ" ובבטאוני "" ו"עמודים". בשנות הארבעים החלה גם בפרסום חוברות בנושא "רבי יהודה אלחריזי ועמנואל הרומי", "רבי "יחיאל מיכל פינס" ו"רבי נחמן קרוכמל ותפיסתו הלאומית".
בשנות החמישים מונתה בת-יהודה לעורכת מדור הספרות ומדור האישה בשבועון "פנים אל פנים". באותה תקופה, החל ב-1956, החלה לעבוד כעורכת ומתרגמת במוסד הרב קוק, והייתה עורכת משנה של "האנציקלופדיה של הציונות הדתית" בה כתבה ערכים ביוגרפים שונים. בין תרגומיה: "אמונת היהדות" (תשכ"א) ו"תולדות היהודים באיטליה" (תשכ"ב). פרסמה את הספר הביוגרפי על אביה "הרב מימון בדורותיו". וכן ספר ביוגרפיים על הרב יצחק יעקב ריינס, מייסד המזרחי בשם "איש המאורות", ועל זאב יעבץ - "יודע העיתים".
מיכה פופר
מיכה פופר (נולד ב- 1947) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה, שימש ראש המגמה לפסיכולוגיה ארגונית-תעסוקתית.
ביוגרפיה.
בעל תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית, ותואר שני מאוניברסיטת תל אביב. את הדוקטורט השלים ב-1986 באוניברסיטת תל אביב.
שימש כמפקד בית הספר לפיתוח המנהיגות (ביסל"ם) בצה"ל.
בשנת 1991, היה בין מייסדי "המכון למנהיגות איכותית".
באמצע העשור השני של המאה ה-21, משמש כראש המגמה לפסיכולוגיה ארגונית-תעסוקתית בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה. במחקריו הוא עוסק באספקטים שונים של מנהיגות ולמידה ארגונית.
מתגורר בזכרון יעקב.
מחקריו.
פופר עוסק בחקר המנהיגות במספר תחומים:
עבודתו של פופר תרמה להמשגה ומתודולוגיות לחקר התפתחותם של "מנהיגים בחיי יום יום" (מנהיגים בארגונים, בקהילה). המחשות לתרומה בהיבט זה פורסמו במאמרים:
Davidovitz, R., Mikulincer, M., Shaver, P., Iszak, R., Popper, M. (2007). Leaders as
סיכום של התבוננות זו והמחשתה במקרים אמיתיים הוצגו בספר:
ג'וליאן בינג, ויקונט בינג הראשון מווימי
קורס משתחררים
שמשון אהרון פולנסקי
דאגלס הייג, רוזן הייג הראשון
אדוארד גריי, ויקונט גריי הראשון מפולודון
גאולה בת יהודה
כנס משתחררים
מונטוקו
הקיסר מונטוקו (ביפנית: 文徳天皇; 22 בינואר 827 – 27 באוגוסט 858) היה הקיסר ה-55 של יפן. הוא מונה לקיסר בשנות 850 ושלט עד מותו בשנת 858. בטרם הפך לקיסר, שמו היה 道康親王. מונוטוקו היה בנו הבכור של הקיסר נינמיו (仁明天皇). למונטוקו נולדו 29 בנים.
רבנו תם מאורליאנס
מרכז הבאוהאוס
פתאום אחר ימים רבים
"פתאום אחר ימים רבים" הוא אלבומו השלישי של הזמר שלמה ארצי.
הקלטת האלבום החלה בסוף שנת 1971, והאלבום יצא בשנת 1972. ההקלטה האחרונה בוצעה לאחר פסטיבל הזמר והפזמון תשל"ב, שבו ביצע ארצי את השיר "השיר על ארץ סיני". "פתאום אחר ימים רבים" ממשיך את המגמה של ארצי מאותה תקופה, שבה התמקד בעיקר בשירי משוררים להם הלחין את לחניו.