פרוקריוטים (בכתיב לועזי: Prokaryote; מיוונית: 'פרו' = קדום, לפני; 'קריון' = גרעין; פרוקריוט = 'לפני הגרעין') הם יצורים מיקרוסקופיים בעלי תא יחיד חסר גרעין טבעי. הם תאים קטנים יותר מתאים איקריוטיים, וקוטרם אינו עולה בדרך כלל על 2 מיקרו מטר. הם עטופים בדופן (השונה מדופן תאים צמחיים) המקנה לתא יציבות ולעיתים תנועתיות, מאחר שהוא חסר שלד תאי. מרכיבי הדופן הם לעיתים גליקופרוטאינים (לעומת דופן תא צמחי הבנוי מתאית). לדופן אין סלקטיביות וכל החומרים יכולים לעבור דרכו. בנוסף, יש להם גם קרום תא, כמו לכל תא אחר. קרום זה חיוני לקיום חיים. חד תאיים פרוקריוטיים או תאים היוצרים צברי תאים מצליחים לחיות גם בסביבות של תנאים קיצוניים אשר יצורים איקריוטיים לא יכולים לשרוד בהם, לכן הם שרדו במהלך האבולוציה, אף על פי שהם קדמוניים. הם ניזונים מחומרים מומסים בלבד. בעבר נחשבו לממלכה נפרדת בעולם הטבע שהייתה קרויה מונרה וכללה גם את הכחוליות (חיידקים כחוליים, ובעבר אצות כחוליות). כיום הפרוקריוטים מחולקים מבחינה טקסונומית לשתי על־ממלכות:
מאחר שאין להם גרעין תא, ה-DNA של התאים "ארוז" בנוקלאואיד. בנוסף, יש בתא פרוקריוטי ריבוזומים האחראים על ייצור חלבונים. כמות הריבוזומים גדולה מאחר שיש צורך בייצור של חלבונים רבים.
ישנם תאים המצוידים בשוטון, המאפשר לתא הפרוקריוטי לנוע.
עם התאים הפרוקריוטים נמנים בעיקר יצורים פשוטים בעלי תא אחד, כמו חיידקים או צברי חד תאיים שחיים ביחד. הם נחשבים פרימיטיביים מהאיקריוטים ומקובל לחשוב כי צורות החיים הראשונות שהתפתחו בכדור הארץ היו תאים אל-אווירניים - פרוקריוטיים, וכי רק אחר כך הופיעו גם תאים אווירניים - איקריוטיים.
לעומת התאים האיקריוטים, מקור הכח של התאים הפרוקריוטים מגוון מאוד. המשותף לכל מקורות כח אלו הוא השימוש בתהליכים שאינם כוללים חמצן. מגוון מקורות הכח עבור תאים אלו כולל הטמעת אור (בדומה לצמחים - אך ללא שימושי ההמשך בפירוק פחמימות, שכן אין בתאים אלו מיטוכונדריה), ופירוק חומרים גפרתיים וחנקתיים הנוצרים בסביבה מימית כתוצאה מפעילות געשית, כתוצאה מהתפרקותם של תאים חיים אחר מותם, וכן כתוצאה מהפרשות מתוך תאים חיים (ובעלי חיים) במהלך חייהם.
הודות למגוון מקורות הכח של צורות חיים אלו והתאמתן לסביבות רבות, הן בעלות כושר הישרדות רב וניתן למצוא אותן גם בסביבות עוינות, בהן יצורים אווירניים - איקריוטים, אינם יכולים לחיות. המאובן הקדום ביותר שנתגלה, באוסטרליה, הוא של מושבה של יצורים פרוקריוטיים - סטרומטוליט שמעריכים את גילו כ-3.9 מיליארד שנה. הוא דומה מאוד למבנים המיוצרים גם היום על ידי כחוליות (בעבר, אלו נקראו אצות כחולות או חיידקים כחוליים).
יש חוקרים הסבורים שהמיטוכונדריון - אברון הנשימה בתאים האיקריוטים נוצר מתא פרוקריוטי קדמון בו היה תהליך נשימה - כלומר הפקת כח מתהליך בעירה נשלט בו פחמני הפחממה (בעיקר חד-הסוכר גלוקוזה) מתחברים עם החמצן שבאוויר. לפי סברה זו, מיטוכונדריון קדמון זה הוטמע אל תוך תא פרוקריוטי אחר במהלך האבולוציה וכך, בתהליך שיתוף סימביוטי, נוצרו התאים האיקריוטים - תאי החי והצומח הנושמים. סברה זו הנקראת התאוריה האנדוסימביוטית, קודמה במידה רבה בידי החוקרת לין מרגוליס. אברון המיטוכונדריון, ובדומה לו גם הכלורופלסט המבצע את הפוטוסינתיזה בצמחים, מתרבה עלי ידי חלוקה באופן עצמאי ונפרד מהחלוקה התאית של שאר אברוני התא, ויש לו חומר תורשתי עצמאי המגדיר אותו.
פיליפ שיידמן
פיליפ שיידֵמן (בגרמנית: Philipp Scheidemann; 26 ביולי 1865 - 29 בנובמבר 1939) היה מדינאי גרמני, סוציאל-דמוקרט. הקנצלר השני של רפובליקת ויימאר.
ביוגרפיה.
שיידמן נולד בעיר קאסל בגרמניה (אז בנסיכות הבוחר מהסן). בצעירותו עבד כפועל דפוס וכמגיה, בטרם החל לעבוד כעיתונאי.
תחילת דרכו.
ב-1883 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, ועבד כעיתונאי וכעורך בעיתונים סוציאליסטים שונים. בשנת 1903 נבחר לרייכסטאג, ועד מהרה הפך לאחד הקולות הבולטים שבקרב מנהיגי הסוציאליסטים, לצד פרידריך אברט והוגו הסה, עמו הנהיג את סיעת הסוציאל-דמוקרטים. שיידמן צידד בכניסתה של גרמניה למלחמת העולם הראשונה. הוויכוח על ההשתתפות במלחמה הוליך לפיצול המפלגה, ולפרישת סיעת ה"סוציאל-דמוקרטים העצמאים" אשר כללה אישים כקורט אייזנר. שיידמן נותר איש סיעת הרוב, והמשיך בתמיכה במלחמה, אם כי קרא למשא ומתן להשגת הסכם שלום הוגן.
כאשר הכניס הנסיך מקס פון באדן את נציגי הסוציאל-דמוקרטים לממשלה, לקראת סופה של המלחמה, הצטרף אף שיידמן עמם, בתפקיד שר בלי תיק, באוקטובר 1918.
ב-9 בנובמבר 1918, הודיע פון באדן לממשלתו ההמומה על כך שהקייזר התפטר ונמלט לחו"ל, ועל התפטרותו של פון באדן עצמו מתפקיד הקאנצלר (ומסירתו לידי פרידריך אברט, הסוציאל-דמוקרט הראשון אשר שימש בתפקיד זה).
הממשלה החדשה הייתה אובדת עצות. ברור היה כי גרמניה הובסה במלחמה, ועליה לקבל את תנאי הכניעה מבעלות הברית. ברור היה כי כל ממשלה שתעשה צעדים בכיוון זה תסומן בידי חוגי הימין כבלתי לגיטימית וכ"בוגדת". הייתה זו תחילתה של אגדת תקיעת הסכין בגב לפיה השתלטו השמאל והיהודים על ממשלת גרמניה, וגרמו לכניעה מחפירה, בעוד הצבא נלחם בעוז רוח בחזית. היה זה תכסיס שקוף שנועד להטיל את האשמה כולה בכניעה על השמאל, על הדמוקרטיה ועל הליברלים. מצד שני, עוד בטרם התפטר הקייזר הכריז קורט אייזנר על "רפובליקה סוציאליסטית" בבוואריה, וברחובות ברלין התגודדו המוני פועלים ממורמרים, המונהגים בידי ארגון שמאל קיצוני המכונה "הליגה הספרטקיסטית" אשר שם לו למטרה להכריז על "רפובליקה סובייטית גרמנית" בנוסח שהיה מוכר (ומטיל אימה) מברית המועצות שזה עתה קמה. היה ברור כי אם לא תפעל הממשלה מהר ובנחישות, יהיו ימיה כימי ממשלתו של רודולף קרנסקי בברית המועצות - משטר ביניים בין מונרכיה אבסולוטית ודיקטטורה קומוניסטית. לא כך רצו אברט ושיידמן להיכנס אל דפי ההיסטוריה.
בלחץ האירועים, בעוד הממשלה מכונסת בבניין הרייכסטאג, יצא שיידמן, מבלי שנועץ באיש מחבריו אל ההמון שהתכנס מחוץ לבניין והכריז על הקמת "רפובליקה גרמנית". הכרזה היסטורית זו הייתה ערש לידתה של רפובליקת ויימאר, קצרת הימים והסוערת.
מינויו לקנצלר גרמניה.
לאחר הכרזת הרפובליקה שימש שיידמן בתפקיד האחראי על האוצר בממשלת הביניים שהוקמה, ובפברואר 1919, התכנסה בוויימאר האספה הלאומית, ומינתה את אברט לנשיא, ואת שיידמן לקאנצלר. ממשלתו הראשונה של שיידמן כללה גורמים מהמפלגה הסוציאליסטית (SPD), המפלגה הדמוקרטית (DDP), ומפלגת המרכז (ZENTRUM). הממשלה החזיקה פחות מחמישה חודשים, והתמוטטה בטרם נחתם הסכם ורסאי, ששיידמן היה מראשי המתנגדים לו, ובטרם נחתמה חוקת הרפובליקה, שעל ניסוחה עבד שר הפנים בממשלה, הפרופסור הוגו פרויס. שיידמן התפטר ב 20 ביוני 1919, על מנת שלא לחתום על הסכמי ורסאי, שכגרמנים רבים ראה בהם אך השפלה והתעללות בלתי ראויה בצד המובס במלחמה. שוב לא שירת בממשלה, למרות שנותר פעיל בפוליטיקה, כראש העיר של קאסל, בין השנים 1920 עד 1925, ובמקביל כציר ברייכסטאג.
לאחר הפרישה.
ב-4 ביוני 1922 ניצל שיידמן מניסיון התנקשות, שבוצע על ידי חוגי ימין קיצוני, אנשי הפרייקור לשעבר.
גלות ומוות.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933, נמלט שיידמן לדנמרק, ושם מת בגלות, בשנת 1939.
ויימאר
וַיימאר (בגרמנית: Weimar) היא עיר במדינת תורינגיה שבגרמניה. העיר נתנה את שמה לאחת התקופות החשובות בתולדות גרמניה, תקופת רפובליקת ויימאר.
בשנת 2015 מנתה אוכלוסייתה 64,000 איש.
היסטוריה.
המסמכים הראשונים בהם מוזכר השם ויימאר הם משנת 899 לספירה, ומשנה זו יושבה העיר באופן רצוף.
ויימאר היא אחד מאתרי התרבות הידועים באירופה. העיר הייתה ביתם של ענקי תרבות כיוהאן סבסטיאן באך, פרידריך שילר, יוהאן גוטפריד הרדר ויוהאן וולפגנג פון גתה. מאז אמצע המאה ה-18, עת בחר בה גתה למגוריו, הייתה ויימאר מוקד עלייה לרגל של האינטליגנציה הגרמנית. ניתן למצוא בה את קבריהם של גתה, פרידריך ניטשה, שילר ורבים אחרים, כמו גם את הארכיונים הפרטיים של גתה ושילר.
התקופה שבין 1918 ו-1933 נקראת "רפובליקת ויימאר", זאת מכיוון שחוקת הרפובליקה נוסחה בעיר זאת. עיר הבירה ברלין נחשבה למסוכנת מדי, לאור מרידת ה"ספרטקיסטים", אנשי השמאל הקיצוני, ברחובותיה ב-1918. מסיבה זו בחרה האספה הלאומית להתכנס בוויימאר, ולקבל שם את החוקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שכן ביער הסמוך לוויימאר (בו נהג גתה לבקר) מחנה הריכוז בוכנוואלד. תושבי העיר ככל הנראה ידעו על המתרחש ביער. ראש העיר בעצמו העסיק בביתו קבוצה של עובדי כפייה מהמחנה. אחרי שחרור המחנה בידי הצבא האדום באפריל 1945, ראש העיר נאסר בעצמו במחנה, ולבסוף הוצא להורג. גם רעייתו אולצה לשרת את הצבא האדום ולבסוף נפטרה ממחלה קשה. בנוסף, מספר גדול מתושבי העיר אולצו להגיע למחנה ולצפות באסירים ולהיוודע לזוועות שהתרחשו בו.
מתום מלחמת העולם השנייה ועד איחוד גרמניה מחדש השתייכה ויימאר לגרמניה המזרחית.
ב-1991 נערך בוויימאר מפגש שרי החוץ של המדינות גרמניה, פולין וצרפת, בו נוסד "משולש ויימאר", שנועד לסייע לתהליך יציאתה של פולין מהשלטון הקומוניסטי. נציגי המדינות ממשיכים להיפגש בכינוסי משולש ויימאר בערך מדי שנה, בכל פעם בעיר אחרת באחת משלוש המדינות. באחד המפגשים ב-2011 הוחלט על הקמת יחידת חיילים בשם "לוחמי ויימאר", שתהיה מוכנה לפריסה באזורי משבר בעולם החל מ-2013.
תרבות.