בשנת 2003 שיחקה ב"מחזה חלום", מאת אוגוסט סטרינדברג, שהוצג בתיאטרון המעבדה, בבימויה של יעל קרמסקי. קוצ'ר שיחקה את אגנס בת האלים, בת האלה אינדרה שיורדת לעולמנו ורוצה להיות בת אנוש. בשנת 2002 שיחקה את דמותה של אלה בהצגה "תופרות", אותו כתבה אלישבע גרינבאום, בבימוי עודד קוטלר. ב-2004 שיחקה בהצגה "יעקב השקרן", מאת נוריאל טוביאס ובבימוי אילן תורן, בתפקיד רוזה. ב-2006 הופיעה ב"גיבורים בעל כורחם" ובעוד תפקידים בהצגות של תיאטרון חיפה.
ב-2004 השתתפה קוצ'ר בהצגה "ריקוד לבן", פרי עטו של רועי חן, בבימוי סבטלנה ליפשיץ וסהר עזימי, שהציגה בפסטיבלי עכו ובת-ים. ההצגה מגוללת את זכרונותיו של אדם שחוזר לעיר הולדתו וכל זכרונותיו שחו בים. קוצ'ר שיחקה את אהובתו וזמרת ששרה את הזכרונות (אותם הלחין דידי ארז), ברקע נישא קולו המוקלט של רועי חן. ההצגה הוצגה בתוך הים ושחיינים הזיזו את התפאורות שעיצבה סבטלנה ליפשיץ.
ב-2007 החליטה נדיה קוצ'ר להתמקד במוזיקה והקימה את להקת "קרימינל פרוג'קט" ביחד עם אחיה אנטון קוצ'ר (גיטרה), בוריס מרצינובסקי (אקורדיון), סתו בן שחר (תופים) וטל קוהן (בס). הם מבצעים שירי נשים מהעולם התחתון ושירי רחוב. בתחילה התמקדו בשירים ברוסית ואחר-כך לקחו שירים עבריים, כמו של אלתרמן והמשיכו עם עיבודים משלהם. כל השירים עוסקים באותו נושא: נשיות בעייתית וגורל אכזר. שיר בביצועם "הפרוצה החלוצה" יצא לאור ב-2011 כחלק מעיבודים לשירי סשה ארגוב במסגרת הדיסק "מסע אספלט", בהפקה של טלי פולק ורדיו FM 106.
החל מ-2009 ועד 2014 קוצ'ר שימשה כסולנית ההרכב ג'וריתמיקס. זהו פרויקט של שירים ביידיש בסגנון איטלו-דיסקו, החתום ב-Essay Recordings הגרמנית.
ב-2012 יצא בחברת התקליטים Essay Recordings האלבום הראשון של הלהקה - "Serving The Chosen". בנוסף חברים בהרכב: אושרי קרפל, איליה דימיטרייב וולדימיר לומברג בהפקה מוזיקלית.
משנת 2004 נדיה קוצ'ר מופיעה עם להקת , של אחיה אנטון. הקליטה שיר עם הרכב ההיפ הופ Sadyle, לאלבום "תרוויח".
היא שרה במופע של מוזיקה בלקנית-צוענית, בו מנגנים חן צימבליסטה, אמיל אייבינדר וולדימיר פרידמן.
מאז 2011 ועד 2012 שיחקה קוצ'ר בהצגה "בוגד" בתיאטרון באר שבע, עיבוד אקטואלי של בעז גאון וניר ארז להצגה "אויב העם" של איבסן.
נדיה קוצ'ר נשואה לאיליה טרונוב, הידוע בשם הבמה DJ קלאצ'יק ולהם שני ילדים.
חסידות סטולין
תיאוגוניה
ראש השנה לאילן
אבחון באמצעות מנדלה
טיפול באמצעות מנדלה
אור דרומנד
רוני כהן
רוני כהן (נולד ב-1960) הוא מעצב תאורה לתיאטרון.
ביוגרפיה.
רוני כהן נולד וגדל במושבה הגרמנית בירושלים, בן לאב כלכלן.
לפני שירותו הצבאי היה חבר גרעין נח"ל לקיבוץ נווה אור, איתו היו חבריו מהנוער העובד ובית-הספר. בצבא שירת בנח"ל המוצנח ולחם במלחמת לבנון הראשונה.
עם שחרורו מצה"ל נשאר בקיבוץ במשך שנה לאחריה עזב ושב לירושלים. כהן תכנן ללמוד יחסים בינלאומיים באוניברסיטה והגיע לתיאטרון בדרך מקרה, כעבודה מזדמנת בתיאטרון החאן הירושלמי, לפני הלימודים. ב-1985 עם שובו מטיול ממושך בארצות הברית ואירופה התקשרו אליו מהחאן, בתחילה קיבל הצעה לנהל הצגה ולעבוד כתאורן, כעבור זמן קצר ניהל את מחלקת התאורה והסאונד של התיאטרון, תפקיד בו הוא מחזיק עד היום (2012). כהן למד במשך שנתיים בקורס לעיצוב תאורה לבמה מטעם אוניברסיטת תל אביב אצל פרופסור בנציון (בנצי) מוניץ, שמיסד את תחום לימוד עיצוב התאורה לבמה בישראל וכיהן באותה עת כראש המסלול לעיצוב תאורה במגמה לעיצוב במה באוניברסיטת תל אביב.
במקביל להיותו מנהל מחלקת התאורה והסאונד של החאן, כהן עובד באופן עצמאי כמעצב תאורה בכל התיאטראות בישראל. עבודתו הראשונה כמעצב תאורה הייתה להצגה "הספסל" בבימויו של יהודה אלמגור, מאז עיצב תאורה להצגות רבות בתיאטרון החאן ועבור התיאטראות: הבימה, הקאמרי, בית ליסין, חיפה, באר שבע ועוד.
כיוצר תאורה לבמה, עבד לצד בכירי במאי התיאטרון בארץ: מיכאל גורביץ', יוסי יזרעאלי, ציפי פינס, אודי בן-משה, אילן רונן, עודד קוטלר, אופירה הניג, רוני פינקוביץ', סיני פתר, הלל מיטלפונקט, שירילי דשא ורבים אחרים.
רוני כהן זכה שלוש פעמים בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית עיצוב התאורה לבמה.
לימד במשך שנתיים בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים.
פרסים.
פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2003-4.
פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2006-7.
פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2009.
רוני פינקוביץ
קריקסוס
קריקסוס (נפטר בשנת 72 לפנה"ס) היה ממנהיגי מרד העבדים השלישי נגד האימפריה הרומית יחד עם ספרטקוס ואוינומאוס.
קריקסוס היה גאלי (אזור צפון צרפת של ימינו). משמעות השם קריקסוס בגאלית הוא בעל שיער מתולתל. הוא היה עבד אשר הוכשר בבית הספר לגלדיאטורים (לודוס) ליד העיר קפואה שהיה שייך לקווינטוס לנטולוס בטיאטוס.
קריקסוס ברח במהלך מרד הגלדיאטורים בלודוס של בטיאטוס יחד עם עוד 70 גלדיאטורים ועבדים אחרים בנוסף לספרטקוס ואוינומאוס. יחד הם הקימו צבא של עבדים שהתקוממו כנגד הרומאים. המרד הוכח תחילה כמוצלח מאוד כשצבא המורדים הצליח להביס שני לגיונות רומאיים שנשלחו לדיכוי המרד. הם המשיכו לפשוט על אחוזות ובעלי עבדים וצבאם מנה בשיא כוחם כ-70,000 אנשים (אולם לא ברור כמה מהם היו לוחמים).
לאחר כשנה החליט קריקסוס להיפרד מצבאו של ספרטקוס, לאחר חילוקי דעות לגבי המשך המאבק. מטרת ספרטקוס הייתה עלייה צפונה והחזרת העבדים לביתם באזור גאליה ותראקיה (בולגריה ואזור הבלקן של היום), ואילו קריקסוס החליט להישאר להשתקע באזור דרום איטליה.
באביב של שנת 72 לפנה"ס, שני לגיונות רומאיים בהנהגתם של גאנוס קורנליוס לאנטולוס קלאודיוס ולוסיוס גאליוס פובליקולה נשלחו לחסל את המרד. הם ארבו לקריקסוס ולצבאו, שהיה מורכב מלוחמים קלטים וגרמנים באזור פוליה (דרום מזרח איטליה). בקרב המכריע למרגלות הר גרגנוס, שלח קריקסוס את השבטים הגרמניים לשם ריכוך ההגנה הרומית לפני התקיפה, בעזרת הגלדיאטורים הקלטים המאומנים בהנהגתו, אולם השבטים הגרמניים בגדו בו וברחו משדה הקרב. לבסוף נהרגו בקרב קריקסוס ויתר הלוחמים.
היסטוריונים רומאים מאותה תקופה טוענים שספרטקוס "כיבד" את מותו של קריקסוס בעריכת משחקים, במהלכם אילץ 300 שבויי מלחמה רומאים להילחם עד המוות כגלדיאטורים.
כן רובים
אנומאנוס (מורד)
אנומאנוס היה גלאדיאטור גאלי (אזור צרפת - בלגיה של היום) אשר הוכשר בבית הספר לגלדיאטורים (לודוס) של קווינטוס לנטולוס בטיאטוס ששכן ליד העיר קפואה שבדרום מערב איטליה.
אנומאנוס ברח יחד עם קריקסוס וספרטקוס במהלך מרד הגלדיאטורים בלודוס של בטיאטוס במהלכו ברחו עוד כ-70 עבדים וגלדיאטורים נוספים.
אנומאנוס היה הדוקטורה (מורה) של בית בטיאטוס ולימד את הגלאדיאטורים החדשים שהגיעו.
אנומאנוס, יחד עם קריקסוס וספרטקוס, היה ממנהיגי מרד העבדים השלישי נגד האימפריה הרומית (71-73 לפנה"ס). אנומאנוס היה שותף לניצחונות הראשונים של צבא המורדים נגד האימפריה הרומית, לאחר התקוממותם של הגלדיאטורים, המשיכו אנומאנוס, ספרטקוס וקריקסוס לפרוץ ללודוסים נוספים ולשחרר עבדים רבים באזור קפואה וניאפוליס.
לדיכוי המרד נשלחו תחילה 2 לגיונות רומאיים תחת פיקודו של גאיוס קלאודיוס גלאבר בקרב המכריע למרגלות הר ווזוביס נחלו הרומאים תבוסה כואבת.
אנומאנוס מת כשנה לאחר פרוץ המרד בחורף של שנת 72 לפנה"ס במהלך אחת הפשיטות של צבא המורדים על הערים באזור דרום איטליה.
פיאצ'נזה
תוכנית החומש (ברית המועצות)
חושה
חוּשָה (בטורקית: havşa, תעתיק טורקי: הָוְשׁ) הוא מעון עשוי מחימר וקש.
האמצעים והשיטות לבנות חושה הם עתיקי יומין. בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, הן היו נפוצות בארץ ישראל אצל הפלאחים הערבים, וגם אצל המתיישבים היהודים, משום שהיו מעונות שזול לבנותם, הגם שהיו ארעיים והתפוררו במשך הזמן. כך לדוגמה התגוררו בחושות פועלים וחלוצים יהודים במרחביה בתקופת העלייה השנייה.
השימוש בחושות בעידן המודרני.
חושות כמעט ולא משמשות כיום למגורים משום חוסר העמידות שלהן בפני פגעי מזג האוויר, והיותן מבנים ארעיים. השימוש בחושות נעשה כיום בעיקר לצורכי תיירות, והוא נפוץ בעיקר בחצי האי סיני, שם משמשות החושות ללינת תיירים שמגיעים להתארח בחופים. החושות בסיני לא עשויות מחימר אלא מקני קש או מעץ, לעיתים עם שלד ברזל המיועד לתמיכה. עם השנים עברו חלק מהחושות בחופי סיני שינוי על מנת להתאימן לאירוח וכיום בחלקן קיימת רצפת בטון יצוקה, ובחלק מהן אף מותקנות נורות ומאווררי תקרה לרווחת הנופשים. יחד עם זאת עדיין קיימות בסיני חושות הבנויות באופן מסורתי מקש בלבד וללא רצפה, כאשר יש בהן רק מזרן המשמש לשינה. גודלה הממוצע של חושה לאירוח בסיני הוא 10-8 מטרים רבועים.
פרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית
פרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית (באנגלית: Jean Hersholt Humanitarian Award) הוא פרס אוסקר לשם כבוד הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע לאדם מתעשיית הבידור בארצות הברית על הישגים יוצאים מן הכלל בתחום הפעילות ההומניטרית. הזוכה בקטגוריה זו נבחר על ידי חבר הנאמנים של האקדמיה, ההודעה על הזכייה נמסרת בטקס האוסקר והזוכה מקבל לידיו פסלון אוסקר. הפרס אינו מחולק בכל שנה.
הפרס קרוי על שמו של השחקן ז'אן הרשולט, שכיהן כנשיא האקדמיה בין השנים 1945–1949. ב-1939 ייסד הרשולט את "קרן הרווחה לקולנוע" (Motion Picture Relief Fund) ועמד בראשה מהקמתה ועד מותו ב-1956. הקרן נועדה לסייע לשחקנים ואנשי תעשיית הסרטים במימון טיפול רפואי.
פרס האוסקר לפעילות הומניטרית על שם הרשולט
פירוש שטיינזלץ
בת-שבע דגן