שואנהואצרטופס (שם מדעי: Xuanhuaceratops; מילולית: "הפרצוף המקורנן של שואנהואה") הוא סוג של דינוזאור צרטופסי ממשפחת הצ'אויאנגזאוריים, אשר התקיים בסוף היורה שלפני 150.8 עד 145.5 מיליון שנה מזמננו. הדינוזאור התגלה בממצאים בחביי שבצפון-מזרח סין. את שמו קיבל עקב השתייכותו לקבוצת הצרטופסים, בעלי הקרניים ועקב הימצאו בשטחי שואנהואה "Xuanhua District" שבחביי.
הממצאים שלו כללו 4 שלדים קטועים שנמצאו בשנות ה-70 אך מספר חוקרים הניחו שסוג זה מוטל בספק, עקב קושי באפיון השלדים. עם זאת החוקר ג'או שיג'ין גילה ב-2003 באותו אזור 3 שלדים נוספים שהשתמרו במצב טוב יותר והוא הגדיר את הסוג למדע ב-2006. הסוג הכיל מין אחד - "Xuanhuaceratops niei", על שם נאיי, התורם של הממצאים.
על פי החוקר גרגורי ס. פאול הגיע השואנהואצרטופס לאורך מטר ולמשקל 6 ק"ג. הוא היה קטן ביותר ביחס לצאצאיו וגם מהקדומים מביניהם. בנוסף הוא גם היה דו-רגלי מאחר שרגליו הקדמיות, באורך של 4 ס"מ היו בעלות עצמות דקות והיה גם בעל ירך משופע. הלסתות שלו היו קרניות עוטות מקור שבקדמתם זוג ניבים גדולים ועוד שיניים חדות קטנות יותר. עם זאת הוא היה אוכל צמחים.
סיטיו רוברטו בורלה מרקס
סיטיו רוברטו בורלה מרקס (בפורטוגזית: Sítio Roberto Burle Marx) היא חווה חקלאית בשכונה בחלק המערבי של ריו דה ז'ניירו. האתר שייך ל (בראשי תיבות IPHAN), השייך ל.
האתר נקרא על שמו של רוברטו בורלה מרקס, אמן פלסטי ואדריכל נוף ברזילאי ממוצא יהודי בעל שם בין-לאומי, שהתגורר באתר משנת 1973 ועד מותו ב-4 ביוני 1994. בורלה מרקס רכש את הנכס, שנקרא במקור Sítio Santo Antônio da Bica, יחד עם אחיו סיגפריד מרקס ב-1949. האתר נתרם על ידי בורלה מרקס ל-IPHAN ב-1985, באותה שנה שבה הוכר האתר כמורשת תרבותית ברזילאית. האתר הוכרז רשמית כזה בשנת 2000, שש שנים לאחר מותו של אדריכל הנוף.
תיאור.
האתר כולל שטח של יותר מ-400,000 מטרים רבועים, בו נאסף אחד האוספים החשובים ביותר של צמחים טרופיים וטרופיים למחצה בעולם, שהחל כאשר רוברטו בורלה מרקס היה בן שש. האוסף מעובד בגנים ובמשתלות חיצוניות, וכולל יותר מ-3,500 מיני צמחים, כולל דוגמאות ייחודיות של מינים במשפחות: לופיים, דקליים, ברומליים, הליקוניים (Heliconiaceae), מרנטיים (Marantaceae) ו-Velloziaceae. קבוצה כזו של צמחים חיים מותאמת בצורה מושלמת לטבע של האתר, המורכבת מביצות מנגרובים, ויער אטלנטי.
במקום היו במקור בית חווה ישן וקפלה קטנה מהמאה ה-17 שהוקדשה לסנטו אנטוניו דה ליסבואה, מבנים ששוחזרו מאוחר יותר, והבית הפך לבית מגוריו של רוברטו בורלה מרקס ב-1973. לאחר מותו של אדריכל הנוף, הוסב ביתו ל"מוזיאון-הבית של בורלה מרקס" (Museu-Casa de Burle Marx) באוגוסט 1999. בנוסף לרהיטים המקוריים ולחפצים האישיים, בית המוזיאון מציג חפצי אמנות ומלאכה שנרכשו על ידי בורלה מרקס במהלך חייו. באוסף הבית למעלה מ-3,000 פריטים, ביניהם יצירות של מרקס עצמו שמלבד היותו מעצב נוף, היה גם צייר, שרטט, מעצב, פסל וזמר.
בשנת 2021 הוכר המקום כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. בדברי ההסבר לבחירה במקום נכתב:
אליס דור-כהן
אליס דור-כהן (נולדה ב-1952) היא רקדנית, מורה, כוריאוגרפית,
במאית ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
אליס דור-כהן נולדה וגדלה בחיפה בשם עליזה מנחמי.
הוריה היו ניצולי שואה
שעלה לישראל ב-1948. כילדה למדה בלט אצל אריאלה הַיָם,
תלמידתה של ולנטינה ארכיפובה גרוסמן. בשנים 1970–1972 שירתה בצה"ל בלהקת גייסות השריון. בתום שירותה הצבאי, בשנים 1972–1973, הופיעה בעולם במסגרת להקת המחול היצוגית "מישראל באהבה", שהתבססה על יוצאי להקות צבאיות.
בשנים 1973–1974 למדה אמנות פלסטית בבצלאל, שם פגשה את מי שהפך לבעלה הראשון, האמן אלי דור-כהן. באמצע שנות השבעים נפצעו השניים בתאונת אופנוע וכחלק מעבודת השיקום נרשמה לאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים,
אותה סיימה ללמוד בתום ארבע שנים בשנת 1978.
בשנים 1977–1978 רקדה בלהקתה של חסיה לוי-אגרון ובשנים 1978–1979 רקדה בסדנת המחול הירושלמי שהקימה פלורה קושמן וב-1980, בהיותה בת עשרים ושבע, הצטרפה ללהקת המחול בת-שבע, בה רקדה עד שנת 1989 ובמסגרתה יצרה חמש יצירות שהתקבלו לרפרטואר של הלהקה. במסגרת בת-שבע רקדה בעולם בריקודים דיוקן לשניים (1979), צלליות של בלוז, חמסה, עדות (1981), בין שני עולמות (1982), ספק חלום, האבודים (1983), הבזק ויכוח, כפתור בריבוע (1986), טבולה ראסה (1987).
השתתפה בקורסים וסדנאות רבים, בהם: ב-1984 בקורס גולבנקיאן לכוריאוגרפים באנגליה, שבחר מדי שנה שמונה כוריאוגרפים ושמונה מלחינים מכל העולם.
ובקורס כוריאוגרפיה של מרי לואיס ואנה סוקולוב בניו יורק.
הייתה נשואה לאלי דור-כהן במשך שתים עשרה שנה, במהלכן יצרו יחד עבודות רבות ששילבו תנועה ואמנות פלסטית, אחת מהן זכתה בפרס הראשון בפסטיבל עכו.
ביחד הקימו את תיאטרון הפירמידה, שפעל בשנים 1984–1987,
בו אלי היה הבמאי, היוצר ומעצב התפאורה ותלבושות ואליס רקדנית ושחקנית יוצרת ושותפה לעשייה. ב-2007 הקימה את קבוצת המחול 'ממה', במסגרתה יצרה והעלתה מופע מדי שנה.
ב-1999 סיימה תואר ראשון במחול וקיבלה תעודת הוראה מטעם האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. ב-2002 קיבלה תואר שני אקוויוולנטי ממשרד החינוך במחול. ב-2009 קיבלה תואר שני במחשבת התנועה והמחול – תיאוריה מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
עבודת התזה עסקה ביחסים בין מחווה למילה בחיי היום-יום.
דור-כהן שימשה כחברת המדור למחול של המועצה הישראלית לתרבות ואמנות וכן כשופטת בתחרות לרקדן המצטיין במסגרת המדור. מלמדת מחול וכוריאוגרפיה ומעבירה סדנאות בבתי ספר ובמסגרות שונות
החל משנת 1975.
בשנים 1998–2016
לימדה מחול מודרני במגמת מחול וכוריאוגרפיה במכללת אורות ישראל באלקנה
בשנים 2002–2007 הקימה מגמת מחול בתיכון שרת בנתניה.
בשנים 2007–2018 הייתה מחנכת, רכזת חברתית ומעורבות חברתית בתיכון ויצו קנדה בנתניה.
משנת 2007 חברת עמותת הכוריאוגרפים, רבים ממופעיה נתמכו על ידי סל תרבות ארצי, מפעל הפיס והמדור למחול במשרד התרבות והספורט.
ב-2015 החלה לעבור קורסי וסדנאות משחק ולשחק בסרטים, סדרות, הצגות ופרסומות.
אליס דור-כהן היא אם לשני בנים, מתגוררת ברמת-גן.
יצירותיה.
כוריאוגרפיה וביצוע במסגרת להקת מחול 'בת שבע'.
על פי "בעל זבוב", ספרו של ויליאם גולדינג.
מוזיקה מאת שוש רייזמן .
אליקים ירון, מעריב: "יצירה השואבת את השראתה מעולם-הילדות ושעיקרה הוא בתרגום המצוין של משחקי-ילדים לשפת תנועה עשירה ומקורית."
היצירה הוזמנה על ידי מוזיאון תל אביב לאמנות כחלק מקונצרט זיכרון לאלכסנדר אוריה בוסקוביץ'.
מחול אותו רקדו בתוך וסביב אדמת חמרה אדומה, שהוצבה על הבימה העגולה. הרקדנים התפלשו באדמה והעיפו אותה.
דור-כהן רקדה עם יוסי תמים לצלילי מוזיקה של ג'רג' ליגטי ודמיטרי שוסטקוביץ'.
גיורא מנור כתב בעל המשמר: "קטע משחקי משעשע ודינמי, המתאר בצורה קולעת את היחסים... שבין שני בני הזוג... באליס... יש משהו ילדותי ותמים, המצדיק את אווירת החלום והחולמניות שבדואט."
המחול השתתף בתחרות הכוריאוגרפיה ה-15 של אקדמית הקיץ של קלן לריקוד וזכה בה בציון לשבח. במגזין "בלט אינטרנשיונל" נכתב עליו: ש"היא היצירה המבטיחה והמקורית ביותר בתחרות".
אליקים ירון כתב על העבודה במעריב: "הכוריאוגרפיה... צמחה מתוך אישיותם של הרקדנים. גישתה של הכוריאוגרפית אליס דור-כהן, מקרבת את המחול אל גבול המיצג ויצירתה המקורית עושה שימוש מעניין בתנועות "טבעיות" על רקע של מוזיקה אלקטרונית, המלווה בקטעי הברות".
שני זוגות חיים חיי שיגרה זה לצד זה, עד שצומח ביניהם פרח המפר את שלוותם ומוביל לסכסוך דמים.
נוצר בהשארת סרט אנימציה.
מופע המשלב מחול, מיצג ופנטומימה. אליקים ירון כתב על העבודה במעריב: "פנינה של מחול... תרגום חיי היום יום לשפת המחול הוא מלאכת-מחשבת של תנועה מסוגננת, שבה מבטאת הצורה, על תנועותיה המיכניות והאוטומטיות, עולם פנימי מאובן."
ניהול אומנותי כוריאוגרפיה וביצוע של מופעי מחול בכל הארץ.
סולו, הוזמן על ידי האקדמיה למחול בירושלים.
הועלה תחת כיפת השמיים כחלק מפסטיבל עכו, בחצר שהייתה חלק מכלא עכו בתקופת המנדט הבריטי ואחר-כך שכן בה בית חולים לחולי נפש.
הועלה במסגרת פסטיבל עכו, מחוץ לתחרות. מחזה מאת יוסי סיאס. ניגן: דורי פרנס. דור-כהן ביימה וביצעה. בייעוצו המקצועי של אמיר אוריין. מונודרמה על רקדנית מזדקנת שפוטרה מלהקתה וחלומה להיות רקדנית ראשית בלהקה קלאסית נגוז.
אליס דור-כהן יצרה יחד עם דניאלה מיכאלי, על פי טקסטים אישיים ושירי לאה אילון. דור-כהן ומיכאלי שרו ורקדו, המופע עוסק ביחסים בין נשים, מהילדות לבגרות. בכורה בפסטיבל עכו 1990.
אליקים ירון כתב על העבודה במעריב:
"...במקרה של דניאלה מיכאלי ואליס דור-כהן, הגבול בין שחקניות ורקדניות מאוד נזיל כאן, וזה כוחן העיקרי ...מופע תיאטרוני, שהרקדניות המבצעות אותו מעניקות לו איכויות נוספות... נשיות היא שם המשחק. במנטליות, בחן, בגעגועים, בקשיים, באווירה, בנוכחותו של הגבר. וזה גם סוד הקסם שלהן... פרק בפני עצמו הוא ההומור שלהן: ישיר, גלוי, פשוט וכובש."
מופע אוטוביוגרפי הנפתח בטקס אשכבה שהיוצרת כתבה לעצמה ובו זכרונות מחייה לקול זמרתו של המוזיקאי איתי בכרך שגם הלחין את המוזיקה: החבר הראשון שנטש אותה, הקצין הבכיר בצבא שהטריד אותה, בן זוגה האלים שכמעט הרג אותה ואת תינוקה. שתי רקדניות צעירות הציגו את דמותה של דור-כהן בצעירותה. תיאטרון מחול אותו יצרה בגיל 55, אחרי 14 שנות היעדרות מהבמה.