בשנת 1949 התמזגו שני מועדוני כדורגל מהעיר קוסטנצה (Dezrobirea Constanţa ו-PCA Constanţa) ליצירת מועדון בשם PKA Constanta Lokomotiva. המועדון שיחק בליגה 2, עד שבשנת 1954 העפיל לראשונה לליגה 1. ברם, בשנה שלאחר מכן הקבוצה חזרה לליגה השנייה. בשנת 1958 שונה שמו של המועדון ל"פארול קונסטנטה " ובהמשך חזר לליגה A.
המועדון סיים רביעי באליפות רומניה פעמיים בעונות 1959/1960 ו-1966/1967. בעונת 2004/05 המועדון סיים במקום החמישי באליפות והגיע לגמר הגביע הרומני כשהוא מפסיד למועדון דינמו בוקרשט בתוצאה 1:0. לאורך ההיסטוריה שלה, פארול זכתה בחמש פעמים באליפות הליגה השנייה ושיחקה פעם אחת גם בגמר גביע הבלקן.
בשנת 2021 התמזגה עם מועדון ויטורול קונסטנצה, שפורק תוך שמירה על השם ההיסטורי "פארול".
יצחק שמשון הורוביץ
יצחק שמשון הורוביץ-מייזלש היה רבה הראשי של צ'רנוביץ בשנים 1854-1833 ואב בית הדין בה בשנים 1870-1833.
ביוגרפיה.
הורוביץ למד בנעוריו אצל אביו אביגדור הורוביץ, רבה של יהדות קמיאנקה, ולאחר מכן עם סבו משה צבי הירש מייזלש, רבה של יהדות ז'ובקבה. ב-1822 מונה להיות הרב הראשי במונסטרישץ', וב-1828 נבחר להחליף את סביו כרב הראשי בז'ובקבה. בתפקיד זה כיהן עד 1833, שעה שנבחר להיות הרב הראשי ואב בית הדין של קהילת יהודי צ'רנוביץ. ב-1835 יזם את הקמתו של בית דפוס עברי ראשון בעיר. ב-1860, בעודו מכהן כרב בצ'רנוביץ, הדפיס מחדש את ספר השאלות והתשובות "גאוני בתראי". בשל מאבקים מול תנועת ההשכלה בעיר סיים את תפקידו כרב בצ'רנוביץ ב-1854 וכאב בית הדין ב-1870. באותה שנה חזר לכהן כרב בז'ובקבה. ב-21 בדצמבר 1878 נפטר הורוביץ.
מגרה (כלי עבודה)
מגרה או מגירה היא כלי עבודה, המוזכר בתיאור בית המקדש: כל אלה אבנים יקרות כמדות גזית מגוררות במגרה. מכאן, שכלי זה הוא מעין מסור, המשמש לניסור אבנים.
ככל הנראה, דוד השתמש במגרה כדי לשעבד את בני עמון, מה שמביא למסקנה, כי המגרה שימשה בעבר ככלי ששימש כדי לענות ולהעביד.
בחז"ל.
במסכת כלים, המוזכרת בחז"ל ככלי בעל שיניים, ורבי עובדיה מברטנורא כותב על כך שהמגרה היא מסור. הרב ישראל ליפשיץ כותב על המגרה שזה כלי המשמש לניסור עצים. התוספות יום טוב מפרש וכותב שהמגרה "מליאה פגימות כשרוצים לחתוך קורה לשנים. מוליכה ומביאה על גבה והפגימות חורצות אותה עד סופה. ונקראת מגירה על שם שחותכת דרך גרירה", כלומר שזה כלי בעל שיניים, וכשרוצים לחתוך איתו קורה, מוליכים אותה על גבי הקורה.
המגרה מוזכרת כ-35 פעמים בש"ס.
גבעת מגנט (אנטארקטיקה)
גבעת מגנט (באנגלית: Magnet Hill) היא הר נמוך (או גבעה גבוהה) בחצי האי טרינטי, שבצפון מזרח חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהה של הגבעה 570 מטרים מעל פני הים, והיא הנקודה הגבוהה ביותר בשדה השלג מוט.
הגבעה ממוקמת 6 קילומטרים צפונית-מזרחית לנונאטאקי קמל, שמהווים את הקצה הדרומי של שדה השלג מוט.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הגבעה.
הגבעה מופתה במסגרת סקרים על הקרקע, וסקרים באמצעות מגנוטמטרים, שבוצעו בשנת 1959, על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם.
שמה של הגבעה מזכיר את אופי גילוייה ומיפוייה - באמצעות מגנטומטרים - מכשיר מדידה למדידת עוצמתו וכיוונו של השדה המגנטי באזור בו נמצא.
יחסי פינלנד–רומניה
יחסי פינלנד–רומניה הם היחסים הדיפלומטיים בין פינלנד לרומניה. שתי המדינות חברות באו"ם, במועצת אירופה וב.
סקירה כללית.
רומניה הכירה בפינלנד ב-8 באפריל 1920 ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-28 ביוני 1920. במהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות חלק ממדינות הציר, אולם ב-20 בספטמבר 1944 נותקו היחסים ביניהן והם חודשו רק ב-14 באוקטובר 1949. ב-12 באוגוסט 1963 שדרגו שתי המדינות את הנציגויות הדיפלומטיות שלהן לרמת שגרירות. בשנת 2009 הסתכם הסחר הכולל בין המדינות ב-206 מיליון אירו. בשנת 2010 חגגו שתי המדינות 90 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
בילה צרקווה (מחוז זקרפטיה)
בִּילַה צֶרְקְווַה (באוקראינית: Біла Церква; ברוסית: Белая Церковь, "בְּיֶילַאיָה צֶרְקוֹב"; בצ'כית: Bilá Cirkev; בהונגרית: Tiszafejéregyháza; ברומנית: Biserica Albă; באנגלית: Bila Tserkva; ביידיש: וויספלד; בעברית: שדה לבן) הוא כפר השוכן בנפת ראחיב (באוקראינית: Рахів) במחוז זקרפטיה (באוקראינית: Закарпатська область; ידוע גם כקרפטורוס, טרנסקרפטיה, רותניה או רוסיה הקרפטית) שבדרום מערב אוקראינה, סמוך לגדה הצפונית של נהר טיסה המהווה את הגבול הבינלאומי בין אוקראינה לרומניה, ממזרח לעיירה סולוטבינו (ביידיש: סלאטפינא; ידועה גם כאקנסלטינה) באוקראינה ומצפון לעיר סיגט ברומניה הנמצאת מעבר הנהר. משמעות השם במרבית השפות היא "כנסייה לבנה", ועל כן בפי היהודים כונתה "שׂדה לבן", או ביידיש, בלשון סגי נהור: "שווארצע טומאה" או "שווארצטימע" (שמשמעותה "טומאה שחורה").
הכפר הוא אחד היישובים העתיקים ביותר באזור מרמורש (או מארמארוש). עד מלחמת העולם השנייה היה הכפר רוב הזמן תחת שלטון הונגרי. כיום הוא נמצא בשטח אוקראינה אולם מרבית תושביו הם רומנים אתניים. בכפר התקיימה קהילה יהודית קטנה החל מהמאה ה-17 ועד השמדתה בשנות השואה.
תולדות הכפר.
היסטוריה של הכפר.
הכפר בִּילַה צֶרְקְווַה שוכן על גדתו הצפונית של הנהר טיסה המהווה את הגבול המדיני בין אוקראינה לרומניה, בצמוד לעיירה סולוטבינו (סלאטפינא) באוקראינה ולעיר סיגט, השוכנת ברומניה מדרום לנהר. הכפר הוא אחד היישובים העתיקים ביותר באזור מרמורש (או מארמארוש). התיעוד המוקדם ביותר הידוע של שם היישוב "כנסייה לבנה" הוא במסמך של המלך ההונגרי לאיוש הראשון הגדול משנת 1373. משערים שהישוב הוקם סביב כנסייה עם קירות לבנים שעמדה בנקודת מעבר בין שתי גדות הנהר טיסה. עד מלחמת העולם השנייה היה הכפר רוב הזמן תחת שלטון הונגרי ורוב תושביו רומנים ומיעוטם הונגרים ויהודים. מאז השמדת הקהילה בשואה לא שבו יהודים לגור בשדה לבן. כיום הוא נמצא בשטח אוקראינה אולם מרבית תושביו הם רומנים אתניים.
חילופי שלטון ושינויי שם.
הסיבה לריבוי שמות הכפר, אשר לכולם משמעות זהה, היא שבמשך השנים הוא עבר מיד ליד עם חילופי השלטון באזור, וחייתה בו אוכלוסייה מעורבת של רומנים, הונגרים, רותנים (רוסינים) ויהודים. עד 1918 היה הכפר במחוז מאראמארוש (Maramaros) בחלק ההונגרי של קיסרות אוסטרו-הונגריה. אחרי מלחמת העולם הראשונה צורף האזור שמצפון לנהר הטיסה, והכפר בתוכו, לרפובליקה הצ'כוסלובקית שהוקמה אז, במסגרת הסכמי ורסאי, בעוד שהאזור שמדרום לנהר צורף לרומניה. בזמן מלחמת העולם השנייה עבר שוב לידי הונגריה בת בריתה של גרמניה הנאצית. ב-1945, בתום מלחמת העולם השנייה, בהוראת ברית המועצות, נלקח המחוז מצ'כוסלובקיה וסופח, בשמו החדש זקרפטיה, לרפובליקה האוקראינית של ברית המועצות. עם פירוק ברית המועצות, החל מ-1991, הפך למחוז של מדינת אוקראינה העצמאית.
לאחר שהכפר צורף לאוקראינה וקיבל את שמו ברוסית ובאוקראינית, נוצר לעיתים בלבול בהתייחסות לכפר מאחר שבאוקראינה (במחוז קייב) נמצאת עיר גדולה וותיקה יותר בשם זהה.
הכפר כיום.
אף על פי שהכפר נמצא בשטח אוקראינה, רוב תושביו כיום (97%) הם רומנים ומיעוטם אוקראינים שהגיעו לשם לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 2012 הוכרה הרומנית על ידי שלטונות אוקראינה כשפה רשמית של הכפר לצד האוקראינית, שם הכפר ברומנית הפך לשם רשמי נוסף, ומאז השלטים והמסמכים הרשמיים כתובים בשתי השפות. הלימודים בבית הספר של הכפר מתקיימים ברומנית.
בשנים האחרונות התפתח הכפר מאוד והוא מאופיין בבתי אבן מודרניים. בין בילה צרקווה וסולוטבינו (אוקראינה) לבין סיגט (רומניה) מחבר גשר המשמש כמעבר גבול ומאפשר קשרי מסחר בין המדינות. הגשר המקורי נהרס במלחמת העולם השנייה. גשר חדש הוקם ונפתח מחדש רק בשנת 2006 והוא משמש בעיקר להולכי רגל וכלי רכב קטנים. בשנת 2017 הודיעו שלטונות אוקראינה ורומניה כי הן מתכננות הקמת גשר נוסף, רחב יותר, שיחבר ישירות בין בילה צרקווה לסיגט. הודות למעבר הגבול ולקשר המשפחתי והעיסקי של תושבי הכפר לרומניה ולאיחוד האירופי, נהנים כיום התושבים מרמת חיים גבוהה במיוחד, בהשוואה לשאר האוכלוסייה האוקראינית באזור.
הקהילה היהודית.
מראשית הקהילה עד מלחמת העולם הראשונה.
ככל הידוע, קהילת יהודי בִּילַה צֶרְקְווַה (שדה לבן) התקיימה החל מהמאה ה-17, אז התיישבו באזור יהודים מגליציה. במפקד היהודים, שנערך על ידי שלטונות הונגריה ב-1728, נמנתה בשדה לבן משפחה יהודית אחת, אשר אביה קיבל זיכיון לבישול משקאות חריפים תמורת דמי חכירה שנתיים מהאציל המקומי. הקהילה החלה להתפתח החל מאמצע המאה ה-19, אולם שמרה על אופי כפרי. רוב יהודי שדה לבן היו חסידים אורתודוקסים, שומרי מסורת, והקפידו על שמירת השבת והחגים. הם נמנעו מהיטמעות תרבותית או נישואי תערובת. רוב היהודים בכפר היו עניים וחיו חיי פשטות. הם היו בעיקר סוחרים או בעלי מלאכה זעירים, וחלקם היו בעלי אדמות ועסקו בחקלאות. הם דיברו הונגרית ויידיש. עברית הייתה שמורה ללימודי קודש ותפילות. ילדי היהודים (בעיקר הבנים) למדו לימודים מסורתיים ב"חדר".
בין מלחמות העולם.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה חוסלה האימפריה האוסטרו-הונגרית. הכפר שדה לבן, יחד עם החלק של מרמורש אשר מצפון לנהר הטיסה צורף לרפובליקה הצ'כוסלובקית החדשה שהוקמה ב-1918 ואילו החלק שמדרום לנהר טיסה, כולל עיר המחוז סיגט, צורף לרומניה. החלוקה הזו פגעה קשות בתושבי הכפר שהתרגלו לנוע בחופשיות ובפרט ביהודים, שהסתמכו על שירותי דת מקהילת סיגט והיו להם קשרי עסקים ומשפחה שכעת נותקו.