בסוף המאה ה-19 הגיע לארץ הכומר הצרפתי אדולף מורו (Adolphe Moreau), ולאחר שובו לצרפת החל לפעול למען הענקת הכנסייה לחברי מנזר "פייר קי ויר" (Pierre qui Vire - "אבן מתגלגלת") הבנדיקטיני השוכן בעיר מגוריו. מחלוקות וסכסוכים שונים עיכבו את התקדמות התוכנית, ורק ב-1899 הגיעו לירושלים שני נזירים מהמסדר, מצוידים בסכום של 50,000 פרנק צרפתי שנועד לשיפוץ המבנים, לרכישת שטחי קרקע נוספים ולהקמת הקהילה. סכסוכים נוספים איפשרו את התיישבות הנזירים הבנדיקטינים באבו גוש רק באמצע 1901. הם ניקו ופינו את הקריפטה וחשפו את נביעת המעיין מתחתיה. הוקמה חומה סביב הנכס ונערכו סקרים וחפירות ארכאולוגיים. בית מגורים קטן הוקם מצפון לכנסייה ומבנה המנזר הוקם החל בשנת 1903 בצמוד לחזיתה המזרחית של הכנסייה שהייתה רעועה במיוחד. הרוזן אמדה דה פיילה (Amadee de Piellat) שיפץ את הפרסקאות המוזנחים שנותרו בכנסייה, ופרסם ב-1905 אלבום שתיעד אותם. הכנסייה שופצה וחודשה באופן נאמן ככל הניתן למקור. רק דלת הכניסה והמזבח שהוצב באפסיס ואשר הוקם מאבן בית לחם לבנה, אינם מקוריים. העבודות נשלמו בשנת 1907 וב-2 בדצמבר אותה שנה נערך טקס חנוכת הכנסייה.
המנזר הבנדיקטיני במקום החל לתפקד, וחבריו עסקו בעיקר בפעילות חקלאית ועיבדו את קרקעות המסדר. המסדר רכש קרקעות נוספות, ושטח נחלתו הגיע ל-150 דונמים לאחר שנים ספורות, כ-30 מהם משתרעים סביב הכנסייה והמנזר עצמם. הנזירים גידלו גפנים וייצרו יין ושמן. מאוחר יותר התחלפו הנזירים הבנדיקטינים במקום בנזירי מסדר הלזריטים, וב-1976 היה המנזר שוב למנזר בנדיקטיני של המסדר האולביטני. במימון ממשלת צרפת שוב חודשו הפרסקאות בכנסייה בשנת 2000, ובתחילת שנת 2009 נערך שיפוץ מקיף נוסף במבנה.
במנזר מתגוררים כיום כעשרים נזירים ונזירות, תוך הקפדה על ההפרדה הנדרשת. כמקובל במסדר הבנדיקטיני הם עוסקים בעבודת כפיים, בעיקר חקלאית, אך הם גם נוטלים חלק בעבודות הבינוי והשיפוץ של המבנים, ומנסים לקיים משק אוטארקי ככל הניתן. עוד פועלים במקום בתי מלאכה לקרמיקה ולנרות.
הכנסייה.
כנסיית התחייה מוקדשת להתגלותו של ישו בפני שני שליחיו באמאוס, לאחר שקם לתחייה. היא שוכנת בליבו של מתחם המנזר, והכניסה אליה היא דרך דלת ברזל בחזיתה הצפונית. במבנה שלוש ספינות, והאמצעית שבהן גבוהה יותר ומסתיימת באפסיס בצידה המזרחי. באפסיס חלון בודד וניצב בו מזבח עשוי אבן לבנה שהובאה מבית לחם. מספר חלונות קבועים בחלקה העליון של הספינה האמצעית, ופתחים ממוסכים קבועים בקירות הספינות הצדדיות. אופיים של החלונות ומספרם גורמים לכך שחלל הכנסייה חשוך למדי. תקרת הספינה האמצעית עשויה בצורת קמרון צולב. האפסיס, קירות הכנסייה ועמודיה, מעוטרים בפרסקאות שלמרות שהוזמנו על ידי הצלבניים הקתולים, הם צוירו בידי אומנים יווניים בסגנון אורתודוקסי ביזנטי. למרות עבודות השימור והשיפוץ, השתמרו הפרסקאות רק בחלקם, ולעיתים באיכות ירודה. פרצופיהן של הדמויות נמחקו במזיד, ככל הנראה בידי מוסלמים. בכנסייה מתקיימים קונצרטים במסגרת פסטיבל אבו גוש.
הקריפטה.
חלל הקריפטה גדול למדי, ובו מספר מזבחים ופינות תפילה נפרדות. תקרת המבנה עשויה קמרון צולב, וקשתותיה נשענות על עמודים מסיוויים. עוביים של הקירות מגיע עד שלושה וחצי מטרים במקומות מסוימים. בצידה המערבי של הקריפטה שוכנת בריכת המעיין שמתחת לכנסייה, ויש המשליכים אליה מטבעות. מספר גרמי מדרגות מוליכים מהבריכה אל חלל הקריפטה שסביב לה, וכן אל אולם הכנסייה עצמו.
הכתובת הרומית במנזר.
על יד הכניסה לקריפטה, נמצאת בקיר החיצוני אבן כחלק מהקיר ובה כתובת של הלגיון הרומאי:
הלגיון העשירי פרטנסיס היה לגיון שהובא לארץ בשנת 66 כדי לדכא את המרד הגדול, ולאחר מכן נותר בירושלים ובסביבתה. האבן נלקחה מאתר אחר ושובצה בקיר במהלך הבנייה.
מנורת פלורוסנט
יניצ'ארים
הבלתי מפלגתיים
הבלתי מפלגתיים הייתה תנועה עממית של פועלים בארץ ישראל בראשית המאה ה-20. היה זה הכוח השלישי בתנועת העבודה הישראלית בתקופת העלייה השנייה והעלייה השלישית, לצד הפועלים שהתארגנו במסגרת המפלגתית שכללה את המפלגות פועלי ציון והפועל הצעיר. בסיס הכוח של המפלגות היה הקיבוץ היהודי בגולה. חלק מהפועלים שעלו בעלייה השנייה לא מצאו את מקומם במפלגות הקיימות עד אז. עבור חלק היה זה בשל חילוקי דעות אידאולוגיים ועבור אחרים, בשל הרצון להתבסס באופן עצמאי בארץ ישראל תוך דאגה לפועלי ארץ ישראל, וללא הזיקות והשיקולים שהנחו את המפלגות ושהיו קשורים לארגון הציבור היהודי בגולה (שאלת השפה העברית כשפת תרבות בגולה למשל, או הקשר עם האינטרנציונל הסוציאליסטי).
הבולטים בין מנהיגי הבלתי מפלגתיים היו ברל כצנלסון, יצחק טבנקין, שמואל יבנאלי ודוד רמז. פעילותם המרכזית ביישוב הייתה הקמת הסתדרות פועלי יהודה, הסתדרות פועלי הגליל והסתדרות פועלי השומרון, ארגונים שדאגו להתיישבות עצמאית של פועלים, לרווחת העובדים, לעזרה ההדדית ולביטוח סוציאלי ובריאותי לעובדים.
בפברואר 1919, התאחדו הבלתי מפלגתיים ומפלגת פועלי ציון בארץ ישראל ויצרו את "אחדות העבודה". צעד זה תרם להקמתה של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
אניטה שפירא סיכמה את דעתו של ברל כצנלסון במילים: "אסור שהגולה, עם דרכי מחשבתה הנושנות ודרכי הארגון שלה, שאינן רלוואנטיות למציאות הארצישראלית, תמחץ בכוחה את הגרעין המתעצם [של פועלים ארצישראליים]".
ארתור הנטקה
סנונה
סנונה (Senuna) היא אלה מהמיתולוגיה הקלטית שפולחנה היה נפוץ בבריטניה בתקופה הרומית.
קיומה של האלה לא היה ידוע בעת החדשה עד שנת 2002 עת התגלה אתר פולחן בבאלדוק שבהרטפורדשייר על ידי אלן מיק (Alan Meek). שמה הראשון של האלה כפי שנחשף בחפירות ארכאולוגיות זוהה בטעות כ-"סנואה", אולם קריאה חוזרת של החוקרים, שנעזרו בממצאים נוספים שהתגלו בחפירה, העלתה כי השם הנכון הוא "סנונה".
מפסלי האלה שהתגלו ניתן ללמוד כי בעת המפגש בין התרבות הקלטית לבין התרבות הרומית, זוהתה האלה עם האלה מינרווה מהמיתולוגיה הרומית (בדומה לאלה סוליס שפולחנה היה נפוץ בבאת').
פולחן האלה.
מממצאים ארכאולוגיים ניתן ללמוד כי פולחן האלה התבצע במעיין אליו נזרקו חפצים פולחניים שהוקרבו לאלה. סביב האגם היו מבני מגורים לעולי הרגל והכוהנים.
כמותם ואיכותם של חפצי הפולחן שנקברו בבאלדוק (ככל הנראה לצורך הגנה עליהם) במהלך המאה השלישית או המאה הרביעית מעידים על כך שמדובר במרכז פולחני גדול.
חפצי הפולחן שהתגלו כללו תכשיטים עשויים זהב ומשובצים אבנים יקרות וחרוזי זכוכית, קמע המתאר אריה דורך על גוגלת שור, וכן פסלים של האלה, המתארים אותה כאישה לבושה גלימה ששערה אסוף. כמו כן התגלו חמש כתובות המוקדשות לאלה והמציינות את שמה.
ממצאים אלה מוצגים כיום בחדר 49 של המוזיאון הבריטי.
ייתכן שמקור שמה של האלה במילה הקלטית הקדומה "seno" - "זקנה". כמו כן ייתכן קשר בין שם האלה לנהר סאונה (שמו הקדום של נהר האלדה של ימינו).
ז'אן-ז'אק אנו
ז'אן ז'אק אנו (בצרפתית: Jean-Jacques Annaud; נולד ב-1 באוקטובר 1943) הוא במאי קולנוע צרפתי, זוכה פרס סזאר.
ביוגרפיה.
אנו נולד בפרבר דרומי של פריז.
הוא החל את הקריירה שלו בבימוי סרטוני פרסומת בטלוויזיה בסוף שנות השישים של המאה העשרים וראשית שנות השבעים של המאה העשרים. בסרט הקולנוע הראשון שביים בשנת 1976, "שחור לבן בצבעים", הוא השתמש בניסיון האישי שצבר במהלך שירותו הצבאי בקמרון. הסרט זכה בפרס האוסקר עבור הסרט הזר הטוב ביותר.
סרטו השלישי, "חיפוש האש", זכה בשני פרסי סזאר, עבור הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר.
ב-1986 ביים את הסרט "שם הוורד", עיבוד קולנועי לרומן המפורסם בעל אותו השם של אומברטו אקו. הסרט זכה בשני פרסי באפט"א וכן בפרס סזאר לסרט הזר הטוב ביותר (הסרט היה בהפקה גרמנית-איטלקית). אנו התכונן לצילומי הסרט במשך ארבע שנים, במהלכן חיפש ברחבי ארצות הברית ואירופה את צוות השחקנים ואת אתרי הצילום המתאימים ביותר. הוא מצא עניין אישי רב בפרויקט זה, בשל התעניינותו רבת השנים בכנסיות מימי הביניים, וכן בשל ידיעתו את השפות יוונית ולטינית.
ב-1988 ביים את הסרט "הדוב", בהפקתו של קלוד ברי. הסרט זיכה אותו בפרס סזאר שני עבור הבמאי הטוב ביותר.
ב-1992 ביים את הסרט "המאהב", גם הפעם בהפקתו של קלוד ברי. הסרט התבסס על רומן באותו השם של מרגריט דיראס, והכיל סצינות מין נועזות.
לאחר שביים את הסרט "שבע שנים בטיבט", שהתבסס על ספרו של מטפס ההרים האוסטרי היינריך הארר, נאסר עליו לצמיתות להיכנס לסין, כמו גם על כוכבי הסרט בראד פיט ודייוויד ת'יוליס. כניסתו הותרה מחדש לצורך בימוי הסרט הזאב האחרון שיצא לאקרנים ב-2015.
סרטו "Sa majesté Minor", צולם בשנת 2006 ויצא לאקרנים ב-2007. לאחר הפסקה של כמעט 30 שנים, חזר אנו לצלם סרט הדובר צרפתית בלבד. למרות מקוריותו, הסרט זכה לביקורות צוננות ונכשל בקופות, ככל הנראה בשל העובדה שהוא קשה להבנה ומכיל סצינות מין בוטות במיוחד.
ניקה גילאורי
ניקוֹלוֹז (ניקָה) גילַאוּרי (בגאורגית: ნიკოლოზ (ნიკა) გილაური; נולד ב-14 בפברואר 1975) הוא פוליטיקאי גאורגי שכיהן כראש ממשלת גאורגיה מ-2009 עד 2012.
גילאורי, יחד עם שני שרים אחרים, הוא מהפוליטיקאים הוותיקים שיכהנו בממשלות סאקשווילי מפברואר 2004. לפני מינויו לתפקיד ראש ממשלת גאורגיה כיהן גילאורי בתפקיד שר האוצר של גאורגיה והסגן הבכיר של ראש ממשלת גאורגיה.
תחילת חייו.