1903, 18 ביוני – הוך, הידוע גם בשם "ד"ר G.L הארט" נמלט לאחר שניסה להרעיל את מייבל לייכמן.
1904, דצמבר – הוך משכנע את מארי וולקר למכור את חנות הממתקים שלה. היא מתה בינואר, 1905. באותו היום, הוך מציע לאחותה של מארי וולקר להתחתן איתו. הוא נעלם עם כל כספה זמן קצר לאחר מכן. החשד של אחותה של מארי גובר, והיא מבקשת להוציא את הגופה של אחותה מהקבר כדי לבדוק אם הורעלה.
מפקח המשטרה ג'ורג שיפי חשד שהוך מעורב בביגמיה וברציחות. הכומר האס ממערב וירג'יניה שהיה בעקבותיו של הוך במשך זמן רב שלח מכתב אל מפקח המשטרה והפציר בו לחקור את הוך, בנוסף הכומר האס שלח את התמונות של הוך לכל העיתונים במדינה. המפקח החל לחפור ברקע של הוך ומצא עשרות נשים נעדרות מסן פרנסיסקו לניו יורק, אך ראיות מוצקות נותרו חמקמקות. באילינוי, הגברת קרוליין הוך הוצאה מהקבר בחיפוש אחר עקבות ארסן, אך המנתחים מצאו כי מישהו בזז את הגופה, וכל האיברים החיוניים שלה היו חסרים. כאשר נעצר בעקבות החשדות, טען הוך שמפלילים אותו ו"האמת" לגביו הוצגה בצורה מניפולטיבית ושגויה. בחדרו התגלו 625 דולר, כמה טבעות נישואין עם הקדשות, אקדח טעון ועט נובע שהכיל בתוכו 58 גרם של ארסן. הוך טען כי הוא תכנן להתאבד עם הרעל. עד מהרה הוא היה בדרכו חזרה לשיקגו. המפקח ג'ורג שיפי חיכה לו שהגיעה הרכבת לתחנה.
משפט והוצאה להורג.
לאחר שנתפס הוא הועבר לחקירה משטרתית מסביב לשעון. הוא הכחיש בתוקף את היותו יוהאן אוטו הוך, הרוצח המבוקש, וטען כי מדובר בטעות בזיהוי. הוא התעקש ששמו הוא הנרי ברטלס. העמדת הפנים הזאת נמשכה עד שעיתונאית בשיקגו הביאה את אחת מהקורבנות שלו, הגברת הנדריקס שמידט לניו יורק כדי לזהות אותו. זה היה יותר מדי אפילו עבור הוך. הוא הודה בזהותו ואמר על עצמו אמירה יוצאת דופן שתועדה בעיתונים: "אני הוך", אמר האיש שהתחתן עם כ-50 נשים ורצח לפחות שליש מהן, "ואני אדם שעבר התעללות רבה".
הוך-ברטלס-שמידט הוסגר לשיקגו לצורך עימות עם אלה מנשותיו שעדיין היו בין החיים – חוויה שהשאירה אותו אדיש. "תאמינו לי" הוא אמר לעיתונאים, "כל הנשים האלה התחתנו איתי, לא כי הן אהבו אותי, אלא כי הן חשבו שאני עשיר... הן נתנו לי את הכסף שלהן כי הן חשבו שהן יקבלו אותו בחזרה עם יותר".
העיתונאים בשיקגו כינוי את הוך "הרוצח כחול-הזקן", תוך שהם משמיעים את הפרטים של הקריירה פלילית הארוכה שלו. במהלך משפטו הוך שרק, זמזם וסובב את אגודליו לאורך כל הצהרות התביעה, ככל הנראה מרוצה מאוד ממעמדו באור הזרקורים. הוא הורשע ברצח גברת מארי וולקר הוך ב-19 באפריל 1905, בדיוק חודש לאחר תחילת המשפט. הוך מעולם לא לקח אחריות על מעשיו וטען שהוא חף מפשע עד יומו האחרון. כשעלה על הגרדום ב-23 בפברואר 1906, המשיך הוך לטעון לחפותו והכריז: "גמרתי עם העולם הזה. סיימתי עם כולם". לפני שנתלה, אחד העיתונאים שאל: "כן, מר הוך, אבל נותרת השאלה: מה עשית עם כולם?"
חלק מהתשובה נחשפה בשנת 1955, כאשר עצמות אדם נמצאו בתוך קיר של קוטג' בשיקגו שהיה בבעלותו של הוך. השמות ומספרן של נשותיו שנרצחו, הלכו עם הוך לקבר.
המכתב לשיקגו סאן.
באופן מוזר, הוך היה גבר בגיל העמידה, הוא היה מקריח, בעל עיינים בצבע כחול בהיר, ושפם כידון. לא היה בו שום דבר מושך, אך נשים רבות הסכימו להינשא לו תוך ימים של היכרות. להוך הייתה "מערכת חוקים" שהוא חי לפיהם כדי לגרום לנשים להתאהב בו. הוא העביר אותם לעיתון "שיקגו סאן" זמן קצר לפני שהוצא להורג:
6 דרכים לכבוש אישה על ידי "הוך כחול-הזקן":
שיקגו סאן תיאר את הוך כאדם כריזמטי שלא היה ניתן לעמוד בפניו ושלא רק נשים הרגישו כך. במהלך משפטו הוא תואר על ידי התביעה כאדם בעל מוח מרושע, אדיש, וחסר רגש.
סקוט (נהר, קליפורניה)
הנהר סקוט (באנגלית: Scott River) הוא יובל באורך של כ-97 קילומטרים של הנהר קלאמת, במחוז סיסקיו בצפון קליפורניה בארצות הברית.
היסטוריה.
מבחינה היסטורית כינו ציידי הפרוות את הנהר "נהר הבונה" (Beaver River), לפני שחברת מפרץ הדסון כמעט הכחידה את הבונה מהאזור בתחילת המאה ה-19. ל הגיעו לראשונה (האירופאים הראשונים) , תומאס מקיי (Thomas McKay), ג'ורג' אדולפוס דוזל (George Adolphus Duzel) ועוד 16 ציידי פרוות מחברת מפרץ הדסון בשנת 1836. בשנת 1850 לבדה, לפי הדיווחים, לכד מיק 1,800 בונים בעמק סקוט, שהיה ידוע אז כעמק הבונה (Beaver Valley). מיק, שצד בכל רחבי המערב, הכריז על עמק הבונה כאחד המקומות הטובים ביותר שראה אי פעם ללכידת בונים וחיות ציד, וחזר לפרוש לגמלאות שם בחוות ג'וסייה דול (Josiah Doll) מ-1871 ועד מותו ב-1889 בגיל 90. גילוי הזהב ב-1850 במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה על ידי החלוץ ג'ון וו. סקוט (John W. Scott) ב, במורד הנהר מעמק סקוט, הביא מחפשי זהב רבים לאזור; התגלית של סקוט הובילה להענקת שמו לעמק והנהר לכבודו.
אגן הניקוז.
אגן הניקוז של הנהר סקוט משתרע על פני כ-2,080 קמ"ר. כשני שלישים מהקרקע בבעלות פרטית, וכשליש בבעלות ציבורית. כ-45 אחוזים מהקרקע משמשים ליערנות, 40 אחוז למרעה, 13 אחוזים לגידולים ו-2 האחוזים הנותרים מהקרקע משמשים למטרות שונות.
בית גידול ושימור.
מכונות חפירה שפעלו בעמק סקוט בין השנים 1934 ו-1950 גרמו לכמה מהנזקים הבולטים ביותר שנגרמו בתקופת הכרייה. מכונות מחפר יובה (Yuba) גדולות, שהשתמשו גם בכספית לעיבוד חול וחצץ, חפרו חומר בעובי 15 עד 18 מטרים מתחת לערוץ הנהר ומישורי השיטפונות ויצרו ערימות של פסולת כרייה בגובה של יותר מ-8 מטרים במורד הזרם מהיישוב הקטן .
בשוגר קריק (Sugar Creek), יובל של נהר סקוט שהוא בדרך כלל נחל אכזב, עבדה בטסי סטייפלטון (Betsy Stapleton), בעלת הקרקע המקומית, עם מייקל פולוק (Michael Pollock) ממנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי כדי ליצור "מקביל לסכר בונים" על ידי נעיצה של עמודים לתוך ערוץ הנחל כדי למשוך בונים לבנות סכרים. כעת יש בשוגר קריק בריכות בונים רב-שנתיים בעוד שהנחלים הסמוכים מתייבשים בקיץ ובסתיו. השיטה של פולוק שימשה בהצלחה ביובל ברידג' קריק (Bridge Creek) באורגון, שם הגידול שלאחר מכן בסכרי בונים הוביל לעלייה דרמטית בשפע טרוטת עין-הקשת.
אוגוסטוס פרנץ'
אוגוסטוס צ'פלין פרנץ' (באנגלית: Augustus Chaflin French; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אילינוי התשיעי בשנים 1846–1853. הוא זכור בעיקר בשל מדיניותו הכלכלית, שהובילה לחיסול החוב המדינתי עד לתום תקופת ממשלו, ובשל העובדה שבתקופת כהונתו לא התרחשו שערוריות.
ראשית חייו.
אוגוסטוס פרנץ' נולד בעיירה היל שבמחוז מרימק, ניו המפשייר, כבנם של יוניס (לבית דיקרסון) וג'וזף פרנץ'. אביו נפטר כאשר הוא היה ילד, והוא נאבק כדי לרכוש את לימודיו, ולבסוף עזב את לימודיו בדארטמות' קולג' בשל אי יכולת לממנם. הוא המשיך ללמוד באופן עצמאי, וב-1823 התקבל ללשכת עורכי הדין. לאחר מכן הוא עבר לעיר אלביון שבמחוז אדוארדס, אילינוי, אך עד מהרה מהרה הוא עבר לאדגר קורטהאוס (ששמה שונה לאחר מכן לפריז), במחוז אדגר שאז הוקם, שם הוא הפעיל משרד עורכי דין מצליח. עם מותה של אמו, הוא לקח על עצמו את האחריות על אחיו ואחיותיו הצעירים.
ראשית הקריירה הפוליטית.
ב-1837 נכנס פרנץ' לפוליטיקה. בתחילה הוא כיהן תקופת כהונת אחת בבית המחוקקים של אילינוי. לאחר מכן הוא שימש כגובה כספי מכירת הקרקעות הממשלתיות הפדרליות בכפר פלסטיין, אילינוי, שם הוא בנה את ביתו. בבחירות לנשיאות של 1844 הוא היה חבר בחבר האלקטורים והצביע עבור ג'יימס פולק שניצח בבחירות. הוא זכה לאהדה בחוגים הפוליטיים של אילינוי בשל תמיכתו במלחמת ארצות הברית-מקסיקו. ב-1846 נבחר פרנץ' כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אילינוי, וניצח בבחירות הכלליות. ב-9 בדצמבר אותה שנה הוא הושבע כמושל אילינוי התשיעי.
מושל אילינוי.
מיד עם השבעתו לתפקיד החל פרנץ' לפעול לחיסול החוב המדינתי של אילינוי, גישה שאפיינה אותו במשך כל תקופת כהונתו בתפקיד. בפברואר 1846 הוא ראה רבים מהמורמונים באילינוי עוזבים את המדינה לאחר שכתב הזכויות שלהם בעיר נואוו בוטל שנה קודם לכן. שני אירועים משמעותיים לצמיחתה של שיקגו התרחשו במהלך כהונתו של פרנץ' כמושל: הושלמה כריית תעלת אילינוי ומישיגן, והחלה סלילת מסילת הברזל גאלנה ושיקגו. התעלה קישרה את נהר אילינוי (ולפיכך את נהר המיסיסיפי) עם הימות הגדולות, בעוד שמסילת הברזל קישרה את שיקגו עם אזור המכרות בגאלנה, וסלילתה הושלמה ב-1853.
ב-1848 התקבלה חוקה חדשה לאילינוי, ובין השינויים שנקבעו בה בהשוואה לחוקת אילינוי הראשונה מ-1818 היו סעיפים שנגעו לבחירות מושל המדינה ומשך כהונתו. מבין אלה נקבע שינוי במועד כהונת המושל ולפיכך קוצרה תקופת כהונתו הראשונה של פרנץ' באופן חד פעמי לשנתיים. פרנץ' נבחר פה אחד על ידי מפלגתו כמועמד לכהונה שנייה כמושל וניצח בקלות בבחירות הכלליות. הוא המשיך במאמציו לצמצום החוב המדינתי, ועד לתום כהונתו ב-1853 חוסל החוב לחלוטין.
שנותיו האחרונות.
לאחר תום כהונתו כמושל, המשיך פרנץ' בשירותו הציבורי כנציב הבנקאות, תפקיד אליו הוא מונה על ידי יורשו, המושל ג'ואל אולדריץ' מטסון, ולאחר מכן הוא עבר לעיר לבנון שבמחוז סנט קלייר, שם הוא היה לפרופסור למשפטים בקולג' מק'קנדרי.
ב-1858 הוא התמודד בבחירות למשרת המפקח הכללי על החינוך הציבורי מטעם סיעתו של סטיבן דאגלס במפלגתו, אך נוצח. הוא היה נציג לוועידת החוקה הבלתי מוצלחת של אילינוי ב-1862, שנודעה בשל עמדתה האנטי-מלחמתית במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
אוגוסטוס פרנץ' נפטר ב-4 בספטמבר 1864 בעיר לבנון. הוא נטמן בבית הקברות קולג' היל שבעיר.