הווילה השוכנת קילומטרים אחדים מצפון-מערב לוורונה, הוזמנה על ידי האדון מרק-אנטוניו סארגו, שהיה בעל מחצבה לאבני גיר. זו ודאי הסיבה שרוב הבנייה שלה עשויה באבן גיר מסותתת (בעוד שמרבית הווילות הפלאדיאניות האחרות בנויות לבנים ומטויחות, וגם פרטי הבנייה, כגון עמודים, כותרות, כרכובים וכדומה, מכוירים בטיח). הווילה נבנתה בשנות השישים של המאה השש-עשרה. וילה סארגו הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
אדריכלות.
תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". מהשוואה עם התוכנית של פלאדיו שהתפרסמה בספרו עולה שרק כמחצית מן הבניין הוקמה, אך יש המשערים שלא התכוונו לבנות מעבר לכך.
תוכנית הבניין שונה מכל מה שמקובל בווילות האחרות של פלאדיו. חלקו העיקרי של הבניין היא חצר רבועה גדולה. במקור הייתה מתוכננת להיות מוקפת עמודים, אך רק שלושה מתוך ארבעת הצדדים הוקמו. החצר מוקפת בעמודים קולוסאליים (עמודים שגובהם כגובה שתי קומות, ולא כמקובל – כדי קומה אחת בלבד). לעמודים בסיסים אטיים וכותרות בסדר האיוני התומכים בארכיטרב מדורג ובאפריז המעוטר בזמורות מתפתלות. העמודים בנויים מחוליות, וקצותיהן מסותתות למשעי לשם התאמתן זו לזו, אך פניהן נותרו מחוספסים בסגנון המכונה רוסטיקלי (rustica - "כפרי"). פלאדיו עשה כבר קודם שימוש בסיתות אבן מחוספס (למשל בחזית האחורית של וילה פיזאני בבניולו), אך החזות כאן מיוחדת ומפתיעה.
לבניין שתי קומות. בקומה השנייה שני אולמות גדולים, הניצבים זה מול זה. חצר קדמית עם סטיו עמודים, ואכסדרה חצי עגולה בירכתי המבנה, המופיעים בתוכנית המבנה, לא בוצעו.
סקס קבוצתי
נזקי בהמה
נזקי בהמה הם במשפט העברי נזקים הנעשים על ידי בעל חיים שנמצא בבעלות אדם, וגרם נזק לבעלי חיים אחרים בבעלות אחרת, לאנשים או לרכוש. נזקי הבהמה מחולקים לשלושה סוגים עיקריים:
נזקי בהמה היו שכיחים בחברה חקלאית־מסורתית, אך אינם שכיחים כמעט בחברה עירונית־מודרנית.
מקור הדיון.
בספר שמות ישנם מספר פסוקים העוסקים בדיני שור שהזיק, מהם למדו חז"ל את דיני שור המזיק:
שור המזיק.
חז"ל בתלמוד למדו מפסוקי התורה כי ישנם שני סוגי שור המזיק: שור תם שנגח רק פעם או פעמים, ושור מועד שנגח כבר 3 פעמים. את דיני שור תם למוד מהפסוק המובא בפרשת משפטים:.
דינו של שור תם הוא לשלם חצי מהנזק שהזיק בלבד. כמו כן, שור תם משתלם מגופו כתשלום על ההיזק, וממילא אם שוויו של השור פחות משווי חצי הנזק, הניזק מפסיד. יש מחלוקת תנאים האם בית דין גובים מהשור עצמו או שרק לוקחים מבעליו עד שוויו של השור. דיון נוסף ישנו בתלמוד האם חיוב חצי נזק הוא ממון או קנס, להלכה חצי נזק הוא קנס.
שור מועד.
שור שהוחזק בחזקת נגחן נקרא בלשון חז"ל "שור המועד". שור מוגדר כמועד אם הוא נגח שלוש פעמים. מלבד תשלום הנזק בעל השור חייב מלכתחילה לשמור על השור כדי שלא יזיק. את דינו של שור המועד למדו מהפסוק בפרשת משפטים: .
שור מועד משלם נזק שלם אף אם שוויו פחות משווי הנזק. אם המזיק בוחר לשלם בקרקעות, עליו לשלם מן המובחרות שבקרקעותיו ("קרקע עידית").
שור שהרג.
במקרה ששור הרג אדם, בית דין מצווים לסקול את השור והרי הוא נאסר בהנאה. שור זה נקרא בלשון חז"ל "שור הנסקל". מקור דין זה מופיע גם הוא בפרשת משפטים: .
מלבד דין השור עצמו, התורה מפרטת גם את דין הבעלים שלו. אם השור הוא תם, אין בעליו מתחייבים בתשלום, כפי שמסיים הפסוק: . ואם השור הוא מועד, מלבד עונש הסקילה של השור עצמו, בעלי השור צריכים לשלם כופר: . במקרה שהשור הרג עבד כנעני, בעלי השור צריכים לשלם 30 שקלים לאדון העבד: .
תשלום הכופר.
שור המועד שהרג, על אף שנראה מהפסוק "השור יסקל וגם בעליו יומת" שבעליו גם כן חייבים מיתה, דרשו חז"ל בבבא קמא שהכוונה לתשלום כופר, וכפי המתבאר מהמשך דברי הפסוק ("אם כופר יושת עליו"). חז"ל מנמקים את דרשתם שמכיוון ולא ייתכן להרוג אדם על הריגת שורו, שהרי נלמד מדרשה במסכת סנהדרין כי על מעשה רציחה שעל ידי האדם הוא מתחייב מיתה, אך לא על ידי רציחת שורו, ממילא חייבים לפרש שהכוונה לתשלום כופר בעד נפשו של האדם. כופר זה ניתן אפוא כפדיון נפש מחיוב מיתה בידי שמים הראויה לו מחמת שפשע ולא שמר את השור.
בתלמוד (בבא קמא דף כז) מופיעה מחלוקת לגבי שיעור הכופר: יש הסוברים שהשיעור הוא כשוויו של האדם הניזק, ויש הסוברים שהשיעור הוא כשוויו של האדם המזיק (דהיינו בעליו של השור).
יש מחלוקת תנאים האם תשלום הכופר הוא כגובה ערך המזיק ככפרה על נפשו של החוטא או כגובה ערך הניזק ככפרה על אשר הרג.
הדרך לשום שווי אדם על פי המשפט העברי היא לפי שוויו אם היה נמכר כעבד כנעני.
הכופר מוגדר בהלכה כקנס וממילא ההודאה בו פוטרת את המזיק מלשלם. ישנה התדיינות בגמרא האם הכופר הוא תשלום בעד הנזק (כמו כל נזיקין) או שכלל לא ניתן לשלם על היזק כזה בממון, אלא התשלום בא ככפרה על הריגת נפש.
נימוק סקילת השור.
התורה עצמה לא נימקה את סקילת השור, והמדרש מנה דין זה בכלל ה"חוקים", מצוות שטעמן אינו גלוי, שכן, הענשת בעל חיים החסר חופש בחירה מפתיעה. חכמי ישראל העלו כמה הסברים לדין זה:
בחוקים קדומים לחוק המקראי.
בחוקי חמורבי יש התייחסות כמעט זהה לנושא השור הנוגח. גם שם יש הפרדה בין נזק שגורם שור תם לבין נזק שגורם שור נגח. וגם שם יש הפרדה בין מקרה שבו שור מועד הורג אדם חופשי לבין מקרה שבו שור נגח הורג עבד.
בחוקי אשנונה יש מקבילה למקרה בו שור הורג שור אחר, ובמקרה זה שני בעלי השוורים יחלקו ביניהם את מחיר השור החי ואת שווי נבלת השור המת.
על פי חוקר המקרא, פרופסור מאיר מלול, מקורו של החוק המקראי הוא החוק האכדי.
על פי חוקר המקרא, פרופסור משה גרינברג, החוק העברי הוא היחיד בין החוקים העתיקים בו מוטל עונש מוות גם על בעליו של השור
אורי שטיפט
אורי שטיפט (נולד בשנת 1974) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל בשחייה. אלוף ושיאן המכביה (1993) במשחה ל-100 מטר חזה. השתתף ב-3 אליפויות אירופה בשחייה (1995, 1997 ו-2000).
ביוגרפיה.
שטיפט נולד וגדל בקיבוץ אילון. הוא התאמן בקבוצת השחייה של מכבי נהריה בהדרכתו של משה הירש.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באפריל 1993 זכה שטיפט במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.65 דקות, אחרי ואדים אלכסייב מהפועל ירושלים (1:04.80 דקות) ולפני יגאל שטייפמן מהפועל עמק יזרעאל (1:06.83 דקות).
אלוף ושיאן המכביה.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-14 שנערכו ביולי 1993 זכה שטיפט בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 1:04.45 דקות, לפני ואדים אלכסייב (1:04.85 דקות) ואלכסנדר קלפר מבריטניה (1:05.14 דקות). ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם עידו מירון, יואב מאירי ודימה רבינסקי בשיא ישראלי חדש של 3:53.80 דקות, לפני מקסיקו ודרום אפריקה.
אלוף ישראל.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 1994 זכה שטיפט במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.86 דקות, לפני ואדים אלכסייב (1:05.39 דקות) ויגאל שטייפמן (1:06.06 דקות).
בתחרות גביע העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשפילד, אנגליה בפברואר 1995 קבע שטיפט במשחה ל-50 מטר חזה שיא אישי של 28.83 שניות, התוצאה השנייה בטיבה אחרי השיא הישראלי של ודים אלכסייב (28.59 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חזה שיא אישי נוסף של 1:01.93 דקות, אחרי אלכסייב שקבע באותה תחרות שיא ישראלי חדש של 1:00.57 דקות.
בתחרות גרנד פרי בשחייה שנערכה במונקו ביוני אותה שנה קבע שטיפט במשחה ל-50 מטר חזה שיא אישי בתוצאה של 29.38 שניות, התוצאה השנייה בטיבה אחרי השיא הישראלי של אלכסייב (28.90 שניות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה באוגוסט אותה שנה סיים שטיפט במקום ה-16 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.97 דקות, בשלב המוקדמות קבע שיא אישי של 1:03.96 דקות.
בתחרות גרנד פרי בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה באפריל 1996 קבע שטיפט במשחה ל-100 מטר חזה שיא אישי בתוצאה של 1:03.50 דקות, התוצאה השנייה בטיבה אחרי השיא הישראלי של אלכסייב (1:02.52 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסביליה, ספרד באוגוסט 1997 סיים שטיפט במקום 16 במשחה ל-50 מטר חזה תוצאה של 29.78 שניות, במקום ה-16 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.03 דקות, בשלב המוקדמות קבע תוצאה של 1:03.90 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה תוצאה של 2:24.37 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2000 סיים שטיפט במקום ה-24 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.89 שניות ובמקום ה-33 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.07 דקות, (טל שטריקר קבע תוצאה של 1:03.88 דקות, והבטיח את מקומו באולימפיאדת סידני במקום שטיפט).
חייו האישיים.
שטיפט נשוי, אב לארבעה ומתגורר בקיבוץ מצובה. הוא שימש כתב ועורך ראשי של אתר איגוד השחייה הישראלי באינטרנט (isa.one) מראשיתו בשנת 2001 ועד שנת 2010.
אופה (מלאכה)
פונקצית הרמיט
אופוס רטיקולאטום
אופוס רטיקולאטום (לטינית: opus reticulatum, מעשה רשת) היא שיטה לבניית קירות שפותחה באדריכלות הרומית הקדומה. בשיטה זו פני הקיר, משני הצדדים בנויים מאבנים רבועות בעלות חתך פירמידלי, התקועות עם חודן לתוך המלט היוצר את ליבת הקיר. האבנים סדורות בפני הקיר בדגם רשת עם משקים העולים באלכסון בזווית של 45 מעלות (ולא כמקובל בבנייה שבה יש נדבכים אופקיים). מקור המונח בשפה הלטינית: מעשה (דמוי) רשת; אופוס = מעשה; רטינה = רשת. ליבת הקיר עשויה בטון (אופוס קמנטיקיום).
השיטה הייתה בשימוש למן המאה הראשונה לפני הספירה. האדריכל הרומי ויטרוביוס מתאר אותה בספרו "על אודות האדריכלות".