בשנים האחרונות של תקופת פאבל הראשון, הוא התמנה למזכיר של מסדר אנדריי הקדוש. מיד בתחילת שלטונו של אלכסנדר הראשון ספרנסקי העביר לידי מקורביו תוכנית לרפורמות שלטוניות. ב-19 במרץ 1801 הוא התמנה לעוזר של מזכיר הקיסר. כתוצאה מכך הוא קיבל גישה לאנשים שקבעו את מדיניות הממשל החדש. הקיסר הצעיר היה מעוניין ברפורמות בממשל ולכן מיכאיל ספרנסקי היה מתאים לו מאוד. באותה תקופה ספרנסקי עבד כ-19 שעות ביום בהכנת המסמכים השונים. הכישורים שלו מהר מאוד התגלו למעגל הקרוב של הקיסר. ויקטור קוצ'וביי שהיה מקורב מאוד לקיסר לקח את ספרנסקי לקבוצת עוזריו. באותו זמן מקורבי הקיסר עבדו על בחינת הרפורמות הנדרשות בממשל. ב-8 בספטמבר 1802 הוכרז על הקמת 8 משרדי הממשלה. כל שר היה צריך לדווח לקיסר באופן אישי. הנסיך קוצ'וביי קיבל מינוי של שר הפנים. מיכאיל ספרנסקי קיבל מהקיסר מינוי למזכיר שר הפנים.
החל משנת 1802 ועד ל-1804 ספרנסקי הכין מספר רב של מסמכים בנוגע לרפורמה בממשל. ביוני 1802, בהיותו בן 30 בלבד הוא קיבל מינוי מנהל "מחלקת הרפורמות" במשרד הפנים. בנוסף לרפורמות בממשל ספרנסקי יזם רפורמות נרחבות בכל צורת המסמכים הרשמיים ברוסיה ולמעשה הנהיג סגנון כתיבה רשמי חדש.
ב-20 בפברואר 1803 פורסם צו בנושא האיכרים החופשיים המפורסם. הצו הוכן בהשתתפותו הפעילה של ספרנסקי. בהתאם לצו זה, לאציל היה מותר לשחרר את הצמית שלו ולתת לצמית לשעבר אדמה לעיבוד. במהלך שלטונו של אלכסנדר הראשון, בהתאם לצו זה שוחררו כ-50 אלף צמיתים.
לאור המסמכים הרבים שקוצ'וביי מקבל מספרנסקי, הוא מבקש להכין מסמך ממצא על הרפורמה היסודית בממשל. גם הקיסר היה מעוניין לקבל מסמך זה. אומנם כאשר המסמך היה מוכן התברר שספרנסקי ממליץ על רפורמה כה עמוקה שהמדינה הייתה נהפכת למונרכיה חוקתית. הקיסר לא היה מוכן ללכת כה רחוק ולאור כך המסמך לא התקדם עד ליישום. בשנת 1806 ספרנסקי הוצג לפני הקיסר וקיבל ממנו עיטור ולדימיר הקדוש. זה הייתה תקופת הזוהר של ספרנסקי. למעשה הוא היה בין האנשים החזקים בממשל. אלכסנדר העריך מאוד את הצעיר והפקיד אותו על מספר רב של נושאים. בשנים 1806–1807 הוא מלווה את הקיסר בנסיעתו לאירופה. עם חזרתו לבירה, הקיסר ממנה את ספרנסקי לסגן שר המשפטים ועושה אותו ליועץ הראשי האישי. בינואר 1810, עם הקמת המועצה המדינית ספרנסקי מונה למזכיר המועצה. זה עשה אותו בעל תפקיד בכיר מאוד בממשל.
ספרנסקי גם היה פעיל מאוד בארגון הבונים החופשיים. הוא היה בקשר עם ראשי הארגון כולל ראש הארגון ברוסיה - נסיך קוראקין.
תקופת ההרחקה.
הרפורמות שיזם ספרנסקי השפיעו מאוד על החברה הרוסית. בהתאם לכך מספר רב של אצילים ופקידי הממשל התלוננו על פעילותו. בפברואר 1811 ספרנסקי ביקש לעזוב את השרות, אך הקיסר נתן תשובה שלילית.
למרות זאת, מתנגדי ספרנסקי המשיכו להעביר לקיסר תלונות ושמועות שונות על פעילותו ובעיות בהתנהגותו לכאורה. בחגיגות ליובל 40 של ספרנסקי הוא אומנם קיבל עיטור אלכסנדר נבסקי אך היה ברור שכוכבו מתחיל לרדת. ניקולאי קרמזין העביר לקיסר מסמך ארוך על הבעיות שרפורמות גרמו למדינה והצורך לעצור אותם מיד. ב-17 במרץ 1812 נערכה פגישה אישית בין ספרנסקי לבין הקיסר. לא ידוע מה היה תוכן השיחה, אך ברור שהיא הייתה קשה מאוד. למחרת ספרנסקי קיבל הנחיה מהמשטרה לעזוב את הבירה עם משפחתו ולעבור לפרם.
בני זמנו קראו לאירוע "נפילת ספרנסקי". למעשה זה הייתה לא רק הדחת פקיד בדרג גבוה זה הייתה הדחה של יוזם הרפורמות עם כל המשתמע מכך.
בשנת 1814 ספרנסקי הורשה להתגורר באחוזה משפחתית במחוז נובגורוד. הוא כתב מספר מכתבים לקיסר עם בקשת חנינה ובקשה להסביר לו את המצב. בסופו של דבר הקיסר נתן לו מלגה של 6 אלף רובל בשנה החל ממועד עזיבת השרות. במכתב הקיסר צוין שלספרנסקי היה תפקיד חשוב בקידום המדינה.
חזרה לשירות.
ב-1 באוקטובר 1816 ספרנסקי הוחזר לשירות בתפקיד מושל פנזה. הפקידות המקומית לא אהבה אותו.
לאחר מספר שנים הוא הועבר לתפקיד חדש - מושל סיביר. הוא החליף בתפקידו את איוון פסטל (אביו של הדקבריסט הנודע פבל פסטל) שהתפרסם בתור מושל אכזרי ומושחת. בתפקיד זה ספרנסקי היה פעיל מאוד והנהיג מספר רפורמות ניהוליות. בינואר 1820 הוא כתב מכתב לקיסר בו ציין שמטרות תפקידו בסיביר יושגו לקראת מרץ והוא מעוניין לחזור לבירה. תגובת הקיסר ציינה שהוא יכול לחזור לבירה רק כעבור שנה - במרץ 1821.
הוא ראה את הקיסר רק ביוני 1821. הקיסר לא היה מעוניין להיות לבד עם ספרנסקי וספרנסקי הבין שהוא הוחזר לבירה אך לא יהיה מקורב לקיסר כמו בעבר.
תקופת ניקולאי הראשון.
בדצמבר 1825 לשלטון הגיע ניקולא הראשון. בהנחייתו, ספרנסקי מתמנה לחבר בית הדין למשתתפי מרד דקבריסטים.
הוא היה מקורב לקיסר החדש, אך מצב רוחו לא היה כמו קודם. הוא מונה להיות מורה למשפטים של בן הקיסר אלכסנדר השני.
בתקופה זו, בהתאם להנחיותיו הוקם בית הספר הגבוה למשפטים. כמו כן, הקיסר הפקיד אותו על הכנת ספר החוקים המלא של האימפריה הרוסית. בהנהגתו הוכנו ופורסמו בשנת 1830 45 ספרים שהיוו אוסף מלא של כל חוקי המדינה. בשנת 1832 פורסם אוסף של 15 כרכים של תמצית החוקים. האות הוקרה על פעילות זו, ספרנסקי קיבל עיטור אנדריי הקדוש.
בגיל 67 הוא קודם לתואר רוזן. לאחר כ-40 יום הוא נפטר.
דעות על פעילותו.
בהתאם לעדויות של בני זמנו, ספרנסקי היה שונה מכל פקידי הממשל.
ניקולאי הראשון בהיוודע על פטירת ספרנסקי ציין שהוא איבד משרת הנאמן והפורה ביותר. כולם צריכים לדעת מה רוסיה חייבת לספרנסקי וכל מתנגדיו צריכים לשתוק.
אלכסנדר פושקין ציין שזוג פקידים מיכאיל ספרנסקי ואלכסיי ארקצ'ייב היו בולטים בתקופת אלכסנדר הראשון והיו סמלי הטוב והרע בממשל.
בשנת 1808 בהיותו באירופה עם הקיסר, ספרנסקי פגש את נפולאון. נפולאון התרשם מאוד משיחות עם ספרנסקי.
פסיון (סוג)
פסיון (שם מדעי: "Phasianus") הוא סוג בעל 2 מינים ממשפחת הפסיוניים.
הפסיון ביהדות.
תרגום יונתן בספר שמות מזהה את ה'שלו' עם ה"פיסיונין" (שמות טז יג), וכן בספרות חז"ל נחשב הפסיון לאחד ממיני השלו (יומא עה ע"ב). נוהג אכילת הפסיון היה מקובל בתקופה הרומית והוא מוזכר בספרות חז"ל יחד עם התרנגול והטווס כעוף מאכל שטעמו משובח. מהמקורות עולה בבירור שמדובר בעוף כשר. קיימות עדויות למכירתו ולאכילתו בעת החדשה באזור גרמניה ואנגליה, אך המסורת המהימנה ביותר לאכילתו לאורך הדורות, הנמשכת עד ימינו, היא מאיטליה. אף על פי שבדורות האחרונים לא הייתה תמימות דעים בספרות ההלכה באשר למסורת אכילתו, רבים מן הפוסקים נטו להתיר, אך מיעוטם אסר. הרב אליהו טואף, רבה הראשי הקודם של רומא, שחט ואכל פעמים רבות פסיונים, עד לשנת תשס"א.
הפסיון נמצא כיום בקבוצת הסיכון של אובדן מסורת האכילה. בסעודות המסורת שנערכו בשנים האחרונות בישראל ובחו"ל נאכלו פסיונים.
אלבניה במשחקים האולימפיים
אלבניה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מינכן (1972). היא נעדרה מארבע האולימפיאדות הבאות, ושבה והשתתפה באולימפיאדת ברצלונה (1992). מאז, משתתפת אלבניה במשחקים ברציפות.
בהופעתה הראשונה של אלבניה במשחקים, במינכן, ייצגו אותה חמישה ספורטאים - ארבעה קלעים ומרים משקולות אחד, אימר פמפורי. פמפורי קבע שיא עולם בסגנון לחיצה (clean and press), 127.5 ק"ג, אך נפצע במהלך הרמת המשקולות בסגנון הנפה, וסיים רק במקום התשיעי.
ההישג המשמעותי הבא של ספורטאי אלבני במשחקים האולימפיים הגיע באולימפיאדת סידני (2000), אז דורג מרים המשקולות איליריאן סולי במקום החמישי. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) בלטה מרימת המשקולות רומלה בגאי, שסיימה במקום השישי, ובאולימפיאדת לונדון (2012) היה הספורטאי הבולט מרים משקולות נוסף, בריקן צליה, שסיים במקום התשיעי. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שיפר צליה את הישגו, וסיים במקום החמישי. מרימת משקולות נוספת, אווגייליה ולי, סיימה במקום השמיני.
אלבניה השתתפה גם בשלוש אולימפיאדות החורף שנערכו מאז אולימפיאדת טורינו (2006). בטורינו ובאולימפיאדת ונקובר (2010) ייצג אותה ספורטאי אחד, גולש הסקי האלפיני אריון טולה, שהגיע להישגים נמוכים בשתיהן. טולה נסע גם לאולימפיאדת סוצ'י (2014), אך שבר את זרועו ולא התחרה בסופו של דבר. במשחקים אלה השתתפה מלבדו גולשת סקי אלפיני נוספת.
לארי ג'ונסון (כדורסלן)
לארי דמטריק ג'ונסון (באנגלית: Larry Demetric Johnson; נולד ב-14 במרץ 1969 בטיילר שבטקסס) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הפורוורד בקבוצות שארלוט הורנטס וניו יורק ניקס, ונחשב לאחד מטובי הפורוורדים ב-NBA במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. ג'ונסון פרש מכדורסל בגיל 32 בלבד בשל פציעות שעבר.
ראשית הקריירה.
ג'ונסון נולד בטיילר שבטקסס והחל את קריירת המכללות שלו במכללת אודסה בעונת 1988/1989. מאוחר יותר הצטרף לקבוצתה של אוניברסיטת נבדה בלס וגאס (UNLV), שם שיחק תחת המאמן ג'רי טרקניאן.
לצד שחקני NBA נוספים לעתיד בדמותם של סטייסי אגמון וגרג אנתוני, הוביל ג'ונסון את אוניברסיטת נבדה להעפלה למשחק הגמר של טורניר אליפות המכללות בשנת 1990, שם פגש עמה את אוניברסיטת דיוק שהובלה על ידי המאמן מייק ששבסקי והשחקן כריסטיאן לייטנר. ג'ונסון קלע במשחק 22 נקודות והוריד 11 ריבאונדים, בדרך לניצחון קבוצתו בתוצאה 73–103. בנוסף לזכייתה באליפות המכללות שברה UNLV את שיאי ה-NCAA הן בהפרש הגדול ביותר של ניצחון והן בתוצאה הגבוהה ביותר במשחק הגמר של המכללות.