בלשה הוא ממייסדי איגוד ITS -ישראל, הפועל לקידום חזון העתיד התחבורתי – מערכות תחבורה תבוניות (ITS) ושימש יו"ר האיגוד החל מהקמתו בשנים 2005 - 2011. כמו כן פעיל בלשה בפעילויות מקצועיות ברחבי הארץ, בוועדות מקצועיות רבות ובייעוץ תחבורתי למשרד התחבורה וחברותיו.
ב-2010 פרש בלשה מהטכניון ופתח משרד פרטי לתכנון תנועה ותחבורה הנושא את שמו. במסגרת משרדו, מעורב בלשה בתכנון אב לתחבורה בישראל ובפרויקטים רבים, בהם:
משפחתו.
בלשה נשוי לחוה בלשה לבית שרייבר ולהם שלושה ילדים, שגיא, ארז ותמיר.
פרסומים.
פרסומים ועבודות מחקר עיקריים בטכניון 1972 - 1984:
עבודות מחקר במרכז רן נאור לבטיחות בדרכים בטכניון 2009 - 2012:
טרור ממשלתי
טרור ממלכתי
טרור מדינה
טרור של מדינה
אליפות וימבלדון 1957
אליפות וימבלדון 1957 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-24 ביוני והסתיימה ב-5 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
התחרות.
תחרות הגברים.
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר, לו הוד מאוסטרליה נפגש עם בן ארצו אשלי קופר וניצח אותו ב-3 מערכות.
תחרות הנשים.
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. מנצחת תחרות 1956 שירלי פריי מארצות הברית לא השתתפה בתחרות. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר אלתיאה גיבסון (ארצות הברית) ניצחה את דרלין הארד גם היא מארצות הברית בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות גברים.
בתחרות השתתפו 64 זוגות. מזוג מנצחי תחרות 1956 רק לו הוד השתתף בתחרות אך עם פרטנר חדש. 4 זוגות דורגו:
במשחק הגמר גרדנר מלוי ובאדג' פאטי מארצות הברית שלא היו מדורגים שיחקו נגד נייל פרייזר ולו הוד מאוסטרליה וניצחו אותם ב-4 מערכות.
תחרות זוגות נשים.
בתחרות השתתפו 48 זוגות. מזוג מנצחות תחרות 1956 רק אלתיאה גיבסון השתתפה בתחרות זו. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר אלתיאה גיבסון ודרלין הארד מארצות הברית ניצחו את מרי הוטון ותמלה לונג מאוסטרליה בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים.
בתחרות השתתפו 80 זוגות. מהזוג המנצח בשנים 1953-1956 רק ויק סייסס השתתף בתחרות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר מרווין רוז (אוסטרליה) ודרלין הארד (ארצות הברית) ניצחו בשתי מערכות את נייל פרייזר (אוסטרליה) ואלתיאה גיבסון (ארצות הברית).
חגי עמיר
חגי עמיר (נולד ב־7 בדצמבר 1968) הוא אחיו של יגאל עמיר ושותפו להתנקשות ביצחק רבין בשנת 1995.
ביוגרפיה.
נולד בהרצליה. אימו גאולה הייתה גננת במקצועה ואביו שלמה הוא סופר סת"ם.
חגי עמיר הורשע בקשירת קשר לרצח ראש הממשלה יצחק רבין; בקשירת קשר לפגוע בתושבים ערבים ובאנשי המשטרה הפלסטינית ביהודה ובשומרון; בייצור נשק ובהחזקת נשק שלא כחוק. הוא זוכּה מעבירה של קשירת קשר לפגוע במחבלים שישוחררו לפי הסכמי אוסלו. בית המשפט המחוזי בתל אביב גזר עליו עונש של 12 שנות מאסר, ובבית המשפט העליון הוחמר העונש ל־16 שנות מאסר. אף על פי שחגי ידע על כוונת אחיו, יגאל עמיר חשש כי שירות הביטחון הכללי עוקב אחריו ומידר את חגי מפרטים על זמן יציאתו ועל דרך הגעתו לעצרת השלום שבה ירה ברבין. בתחתית המחסנית של אקדחו סידר יגאל כדורים שבהם עשה חגי שינויים. הוא טען לסירוגין קליעים רגילים (שלהם ייחס חגי יכולת חדירה טובה יחסית) וכדורים מיוחדים מסוג הולופוינט (שלדעת חגי קטלניים יותר), שמא ילבש רבין שכפ"ץ. יגאל לא השתמש בכדורי ההולופוינט. חגי סבר שיגאל לא יצליח בתוכנית ההתנקשות שלו במתכונת שבה בוצעה, וחשב שהיה צריך לבצעה בשיטות אחרות, כמו שימוש ברובה צלפים למשל.
במהלך מאסרו הגיש עמיר מספר רב של עתירות אסיר. הבקשה שהגיש לשירות בתי הסוהר לנכות שליש מתקופת מאסרו על התנהגות טובה נדחתה על הסף בוועדת השחרורים בשנת 2008. את רוב שנותיו במאסר בילה בהפרדה.
בנובמבר 2004, בעקבות ויכוח עם השב"ס על שיחת טלפון, אמר עמיר לסוהריו: "מה אתם מפחדים שאני אחסל וארצח את שרון... אם אני רוצה אני מסוגל להרים שיחה אחת ולדאוג שיחסלו ויפוצצו את שרון". בעקבות דברים אלו הוא הורשע באיומים ונידון לשנת מאסר נוספת, שמחצית ממנה הוספה לעונשו בפועל.
ב־4 במאי 2012 שוחרר מהכלא. לאחר שחרורו החל להיות פעיל בפייסבוק, ושם הוא מפיץ את דעותיו ואף נפתחה לו קבוצת מעריצים. עמיר, בדומה לאחיו, מצדיק גם היום את מעשה ההתנקשות שביצע יגאל. את המעשה הוא מכנה "מצווה" ולשיטתו זאת הייתה הדרך היחידה "לנטרל" את רבין. למרות זאת, חגי עמיר מביע דעות התומכות בזכויות אדם, ביקר את האווירה הציבורית במהלך מבצע צוק איתן ותומך בפתרון של מדינה דו־לאומית, משום שלדעתו לא ניתן לתקן את הנזק שנגרם בעקבות הסכמי אוסלו. לדבריו "למדינה יהודית יש חשיבות, למדינת היהודים אין הצדקה קיומית". דף הפייסבוק של עמיר נחסם לעיתים קרובות עקב הדברים שהוא כותב שם, שפייסבוק מתייגת כהסתה. עמיר עצמו הגיב לאחת החסימות בהקמת דף חדש על שם "עמנואל גולדשטיין", כשמו של דמות האויב הנצחי שכולם מצווים לשנוא ולגדף מהספר 1984, באמרו שהיחס אליו הוא בדיוק כמו אל גולדשטיין.
ב־27 באוקטובר 2015, בעקבות דבריו של נשיא המדינה ראובן ריבלין באירוע לזכרו של יצחק רבין לציון 20 שנה להירצחו, שבו הצהיר שכל עוד הוא הנשיא לא יֵצא יגאל עמיר לחופשי, כתב חגי עמיר בפייסבוק: "ריבלין הוא פוליטיקאי חנפן. לא הוא קובע אם אחי ישתחרר או לא, רק הקב"ה קובע כפי שהוא קבע שרבין יתפגר אף על פי שריבלין וחבריו לא ממש הסכימו. הוא קבע שריבלין יהיה נשיא, ויגיע הזמן שהוא יקבע שריבלין יחד עם המדינה הציונית צריכים לחלוף מהעולם כפי שסדום חלפה בשל הפשעים שהם ביצעו במסגרת החוק נגד בני עמם. והיום הזה כבר לא רחוק". באותו יום נעצר עמיר בחשד להסתה, והוחלט להביאו לפני שופט.
עמיר מתגורר עם הוריו בביתם שבהרצליה ועובד כרתך וכמסגר במסגרייה שפתח. בתקופת מאסרו סיים כמה קורסים במתמטיקה באוניברסיטה הפתוחה, וכעת הוא לומד לתואר בהנדסת בניין במכללת אורט.
הדבי
הדבי (גרמנית: Haithabu, הייטהבו; בדנית: Haddeby, נורדית עתיקה: Heiðabýr) הייתה נקודת מסחר חשובה של הוויקינגים, ששכנה בדרום חצי האי יוטלנד (באזור השייך היום לגרמניה) ואשר שגשגה בין המאות 8 ל-11, עת נחרבה בשנת 1066, שנה אשר נחשבת לתום עידן הוויקינגים באירופה.
היישוב התפתח כנקודת מסחר בחלקה העליון של לשון ים צרה, אך ניתנת לניווט, הידועה בשם שליי (Schlei), אשר מתחברת אל הים הבלטי במזרח. כמו כן, פחות מ-15 ק"מ מהישוב זורם הנהר טְרֶאֶנֶה (Treene), המתחבר עם הנהר אֵיידר (Eider), הנשפך אל הים הצפוני.
ב-2018 הדבי הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ביחד עם מערכת הביצורים דנוויגה הנמצאת בקרבתה.
היסטוריה.
הדבי הייתה העיר הנורדית הגדולה ביותר בעידן הוויקינגי, ובמשך שנים הייתה היישוב העתיק ביותר בדנמרק, עד אשר עברה לשליטת גרמניה. כיום העיר ריבֶּה (גרמנית: Ripen) בדנמרק, אשר נוסדה במאה ה-9, היא היישוב העתיק ביותר בממלכה זו.
העיר הגרמנית שלֶזְוויג נוסדה אחרי הדבי, בצידו השני של השליי. עיר זו היא שנתנה את שמה לדוכסות על שמה נקרא המחוז המודרני. על פי הרישומים העתיקים, בין הדבי ושלזויג חיברו שני גשרים. עם חורבנה של הדבי בשנת 1066, תושביה נטשו את המקום.
הדבי מוזכרת לראשונה על ידי איינהרד מזכירו האישי של קרל הגדול, בכרוניקה משנת 804. עם זאת, ההנחה היא כי העיר נוסדה כשלושה עשורים קודם לכן. בשנת 808, הרס המלך הדני גודפרד (דנית: Godfred) מרכז של סחר בעבדים בשם רריק (Reric), על חוף הים הבלטי (במזרח), ועל פי הכרוניקות הפרנקיות, הוא העביר את הסוחרים מרריק להדבי.
העיר עצמה הוקפה בביצורים בשלושת צדדיה הפונים אל היבשה (צפון, דרום ומערב). לקראת סוף המאה ה-9, החלקים הדרומיים והצפוניים של העיר נעזבו, ותושביה עבור לגור קרוב יותר למרכז. במקביל, חוזקה החומה המערבית של העיר.
הסיבות העיקריות להצלחתה של הדבי כמרכז מסחרי היו גם קרבתה לנהרות אשר חיברו בין הים הצפוני לבין הים הבלטי, וסייעו לסחר בין הסקנדינבים לבין עצמם, אך גם בשל היותה מרכז המקשר בין סוחרי הממלכה הפרנקית לבין הסקנדינבים. שיא פריחתה הכלכלית של העיר הגיעה לקראת סוף האלף הראשון לספירת הנוצרים, אז הצליחו הוויקינגים להביא את מושבותיהם עד לקצה המזרחי של אמריקה הצפונית (ל'אנס או מדוז, היום בקנדה).
למרות פריחתה הכלכלית, תוחלת החיים בהדבי הייתה נמוכה למדי. ברוב המקרים, תושבי העיר לא זכו להגיע לגיל 30, ובמקרה הטוב – 40, ושנות חייהם האחרונות לוו בסבל רב עקב נכויות שונות. רחובות העיר היו צרים למדי, וגם הבתים היו קטנים וצפופים. עם זאת, נקודת אור אחת כן הייתה בהדבי: נשים זכו בה ליותר זכויות מהמקובל בתקופה זו.
תיאור העיר בימי הביניים.
הנוסע היהודי האנדלוסי, אברהם בן יעקב, סיפק במהלך המאה ה-10 עדות מעניינת על הדבי. בתור איש קורדובה, עיר חשובה ועשירה בהרבה מהדבי, הוא תיאר את העיר כך:
העיר נבזזה על ידי המלך הנורווגי הראלד הרדרדה בשנת 1050, בעקבות סכסוך שלו עם מלך דנמרק. הוא העלה את העיר באש על ידי שליחת אוניות בוערות אל עבר הנמל. שרידים של אוניות אלו נמצאו בחפירות ארכאולוגיות באזור. סנורי סטורלוסון, המשורר האיסלנדי, תיאר את ביזת העיר כך:
"בוערת מזעם הייתה הדבי, מקצה לקצה
גבוה מעלה עלו הלהבות מהבתים כאשר, בטרם שחר, עמדתי על
מעוז חמוש"