ב-1949 החל קובובי להתמחות בעריכת דין בישראל, וגם עבר את הבחינות לעורכי דין זרים ("Nostrification"). במאי 1951 הוענק לו רישיון עורך דין ישראלי מידי נשיא בית המשפט העליון השופט יצחק אולשן. בין השנים 1950 - 1958, שימש קובובי כעוזר ליועץ המשפטי במשרד העבודה. בעבודתו זו לקח חלק, יחד עם צבי בר-ניב, בניסוח תקנות ביטוח לאומי. מיוני 1956 כיהן כסגן היועץ המשפטי במשרד העבודה. בין השנים 1958 - 1969 כיהן כאב בית דין לביטוח לאומי בירושלים, תל אביב, באר שבע ואשקלון (בית הדין לביטוח לאומי קדם להקמת בית הדין לעבודה). ביום 31/08/1969 נבחר לכהונת שופט של בית הדין האזורי לעבודה. ביום 15/03/1972 מונה לכהונת שופט בית הדין הארצי לעבודה בירושלים. ביום 01/09/1986 מונה לכהונת סגן נשיא בית הדין הארצי לעבודה בירושלים. ב-1990 פרש לגמלאות.
לאחר פרישתו המשיך לעסוק בהתנדבות בעבודה משפטית (טיפול בערעורים) במסגרת משרד הביטחון.
עיסוקים נוספים.
קובובי כתב מאמרים בנושאי היסטוריה ומוזיקה. מקצת ממאמריו בנושאים אלה התפרסמו בעיתון "הארץ".
נהג להשתתף בחידונים מוזיקליים שהתקיימו בשבת בבוקר ב"קול ישראל", ואף זכה בכמה מהם.
משפחתו.
היה נשוי לד"ר דבורה קובובי לבית בולוטין (נכדתו, מצד אמה, של אברהם משה לונץ), מרצה בכירה לפסיכולוגיה חינוכית בבית ספר לחינוך של האוניברסיטה העברית.
אב לשתיים (דפנה איתן-קובובי, פסיכולוגית קלינית ופסיכואנליטיקאית, וענת קובובי-זילברמן, עובדת סוציאלית, פסיכותרפיסטית ומטפלת זוגית ומשפחתית).
התגורר בשכונת קריית שמואל בירושלים.
אחד מדודיו הוא ד"ר אריה קובובי, עורך דין ופעיל ציוני, ממייסדי הקונגרס היהודי העולמי ומזכירו הכללי, דיפלומט, ויו"ר הנהלת יד ושם (1959–1966), שעל שמו קרוי רחוב בשכונת רמת דניה בירושלים.
אנדראש בלצו
אנדראש בלצו (בהונגרית: Balczó András; קונדורוש, 16 באוגוסט 1938) הוא ספורטאי הונגרי בעבר, אלוף אולימפי (רומא 1960, מקסיקו סיטי 1968 ומינכן 1972) בקרב חמש מודרני, זוכה ב-5 מדליות אולימפיות מהן 3 זהב. הוענק לו תואר "ספורטאי האומה". בלצו נחשב לאחד הספורטאים הטובים בהיסטוריה בקרב חמש מודרני.
ביוגרפיה.
אנדראש באלצ'ו היה בן שנה וחצי כשאביו, כומר לותרני, הועבר לעיר נירג'האזה, שם הוא בילה את ילדותו. בשנת 1955, בתחרות ארצית גילה אותו פרנץ בנדק, את הילד הרזה, אז היה בן 17. בסיום הלימודים של אנדראש ובהסכמת הוריו, לקח אותו בנדק לבודפשט, שם הפך לספורטאי ב-Csepel SC.
בנדק לא התאכזב. ב-1957 צוות הקרב שלוש שלו היה אלוף המדינה. ב-1958 סיים במקום השישי בגביע העולם ושנה לאחר מכן זכה במדליית כסף. הכישרון שלו היה מדהים ביחד עם כוח הרצון. בשנת 1960 היה חבר בנבחרת האולימפית ברומא, וסיים במקום הרביעי בתחרות האישית. באליפות העולם ב-1961 זכה במדליית ארד, ב-1962 סיים במקום הרביעי. הוא היה אלוף עולם אישי ב-1963, 1965, 1966, 1967 וב-1969. הוא היה חבר בנבחרת המנצחת באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), עם מדליית כסף אישית. למעט 1969, הוא היה חבר בנבחרת ההונגרית המנצחת עם פרנץ טרק ואיסטוואן מונה. באליפות העולם בשנת 1970 זכה בכסף אישי ובזהב בקבוצתי. הוא היה האלוף האישי של אולימפיאדת מינכן (1972) ומדליית כסף בקבוצתי. הוא זכה באליפות הונגריה שמונה פעמים בתחרות האישית ושש פעמים בקבוצתית. פרנץ קושה עשה סרט על הקריירה שלו ב-1976 בשם "שליחות". הסרט היה להיט גדול בבתי הקולנוע. ב-1966, 1969 וב-1970 נבחר לספורטאי השנה בהונגריה .
מאחר שלא הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP) ואף העביר ביקורת חמורה על המשטר הקומוניסטי בסרט הפורטרט שלו, התגלגלו מכשולים בקריירה שלו כמנהיג ספורט; ספורטאי הקרב חמש מספר אחד בעולם חיכה עשר שנים עד שהתבקש למלא את תפקיד הקפטן הפדרלי, ועד אז, כדי להישאר קרוב לקרב חמש, הוא היה רוכב על סוסים באורווה של מועדון הקרב חמש תמורת שכר נמוך מאוד.
בינתיים, השיג שני תארים במכללה לחינוך גופני (מאמן סיוף, פנטאתלון), אחר כך השלים את כל ההכשרה האפשרית הדרושה לניהול נבחרת קרב החמש ההונגרית.
הוא פרש מספורט פעיל ב-1973. מכיוון שלא העניקו לו את התמיכה שהגיעה לו הוא הפך לרוכב סוסים בפיקוח הלאומי על גידול סוסים. עיתונאי הספורט שאנדור דוד כתב עליו את ספרו בשם "בלצו". הוא חבר בחבר הנאמנים של קרן טרנסילבניה הבינלאומית. הוא אינטלקטואל עצמאי מאז 1983.
יחד עם אשתו, מוניקה צ'אסאר, מדליסטית ארד באולימפיאדת מינכן, הם גידלו את 12 ילדיהם באהבה ובשלווה בביתם בבודהקסי, אותו בנה אנדראש בלצו בעצמו. הוא הפך לאב לראשונה בגיל 38.
מאז סרטו "שליחות", הוא פגש אנשים יותר מ-2,500 פעמים, נתן הרצאות וסיפר חוויות על הקריירה שלו.
בשנת 2004 נבחר ל"ספורטאי האומה". על אף שלא הופיע לטקס הענקת הפרס במחאה על מדיניות ההפלות של "הממשלות חילופי המשטר", הוא קיבל את הפרס - ואת התמלוגים הנלווים - ואמר שאינו רוצה להעליב את האומה. ב-2011 הפך לאזרח כבוד של בודפשט.
פרסים והוקרה.
בלצו זכה בפרסים רבים, להלן החשובים שבהם:
אינגר אלין אוטסי
אינגר אלין קריסטינה איוורסדאטר אוטסי (בנורווגית: Inger Elin Utsi; נולדה ב-1975) היא פוליטיקאית ושחקנית נורווגית-סאמית שהופיעה במספר סרטים.
אוטסי גדלה בקאוטוקיינו ומתגוררת באלטה שבנורווגיה. היא עובדת באוניברסיטת טרומסה, ועסקה בעבר בעיתונאות.
כשחקנית, היו לה תפקידים בסרטים "Pathfinder" מ-1987 ו-"The Kautokeino Rebellion" מ-2008. היא גם הופיעה בסדרת הטלוויזיה "Hjerterått", ששודרה בתחנה הנורווגית NRK Super ב-2013.
היא נבחרה לפרלמנט הסאמי של נורווגיה ב-2013, כשייצגה את המחוז האלקטורלי נורדרה עבור מפלגת האגודה הנורווגית-סאמית. היא נבחרה כחברה מחליפה של סילייה קארינה מוטקה כאשר מוטקה נבחרה למועצה המבצעת של הפרלמנט הסאמי.
חמסין וציפורים משוגעות
חמסין וציפורים משוגעות הוא ספרה השני של גבריאלה אביגור רותם, שיצא לראשונה בהוצאת "קשת" בשנת 2001, מסת"ב: 965-713-07-7. נושאו הוא ישראל של שנות ה-90 מנקודת ראותה של לויה קפלן, החוזרת לשכונת ילדותה ברמת השרון לאחר 27 שנים של היעדרות מכוונת, בעקבות שיחת טלפון. עורך דין מודיע ללויה, שחברו של אביה, שהיה חלק בלתי נפרד מילדותה ונעוריה, מת והוריש לה את ביתו, בתנאי שתבוא לארץ ותמלא את בקשתו האחרונה.
הספר משתרע בין ההווה - ביקורה המתארך והולך של לויה בארץ אחרי 27 שנים באוויר - לבין העבר, זה הקרוב, שנות ילדותה ונעוריה של לויה בשיכון, וזה הרחוק, המתגלה לה ביומן של אביה משנות המלחמה בצ'כיה ומשני מכתבים, הצופנים בהם הפתעה מרעישה. שפתה של אביגור-רותם עשירה, מקורית, ייחודית. הקוראים נדרשים גם להבין אל מי היא פונה בכל פעם בגוף שני לאורך הספר - דווידי, נחום, אורה, אביה - לפי העניין. אין זה ספר קל לקריאה, אבל התמורה גדולה ורבה.
עלילה.
גיבורת הספר היא לויה, "יתומה מכל הכיוונים", דיילת אוויר שזה עשרות שנים מתרחשים כל חייה בגובה 10 קילומטרים מעל פני האדמה, וכשהיא נוחתת בישראל, איננה מרחיקה מעבר לבית המלון הצמוד לנמל התעופה. צוואה שהשאיר האדם, שהיה קרוב אליה כל חייה, ידידו-יריבו של אביה המנוח, מחזירה אותה ארצה, אל שכונת ילדותה, לקיים את רצונו האחרון. העמידה בתנאי הצוואה היא תנאי הכרחי לקבלת הבית, שהותיר אחריו, בית ישן המתגמד לרגלי עץ פיקוס ענקי. ביום חמסין של שלהי הקיץ נכנסת לויה אל ביתו של דווידי ואל תוך זכרונות ילדות של משחקי מחבואים במקומות קטנים וצפופים, כשבחוץ מחפשים וקוראים. החדרים בבית נעולים, "כל חור מנעול ילדה גזורה מחושך" ולויה רוצה לפתוח - מי יגיד לה לא - אבל לא היום. וגם לא בימים הקרובים, מסתבר.
דווידי, בעל הבית שהלך לעולמו, מילא את עולמה של לויה בילדותה ובנעוריה, אדם מוזר, תמהוני, קנאי לעברית וממציא תרגומים לכל מושג לועזי, גם כאלה שהתקבעו בעברית - לא פנס היווני, אלא "רימונור", וקללות מקוריות: "דברתן" לדמגוג, "תלמוני" - הולך בתלם, "נסוגאי" - ריאקציונר - ועוד כיוצא בהן. בהיסטוריה הפרטית של דווידי, שהוא פורש בחפץ לב לפני אורה היפה שבאה לבקרו עם לויה, הייתה פעם אימפריה עברית אדירה, שקודקודיה הם ירושלים-צור-קרתגו, ושבטי ישראל שולטים בה, וכל ישראל כנענים, ונביאיהם, עמוס, ישעיהו וכל השאר היו חקלאים קטנים ונסוגאים גדולים מאוד! ואליהו הנביא הוא בעיניו בריון, ששיסף את גרונם של ארבע מאות וחמישים חבר'ה, ומה היה אכפת לו שעבדו קצת את הבעל והאשרה, השתלבו במרחב השמי - אבל אורה נעלבת בשם התנ"ך ואיננה רוצה לבוא שוב.
"כמעט חירשת ברגליים", אחרי עשרים ושבע שנים על עקבים גבוהים, מגלה לויה מחדש את ההליכה בכפות יחפות על אדמת הגינה המוזנחת, את המוני הציפורים המקננות, מתעופפות ומצייצות בין ענפי הפיקוס האימתני. מצוידת במדריך ציפורים היא משתדלת לזהות אותן אחת אחת, את המוכרות לה מילדות כמו הבולבול, הדוכיפת והצופית, ואת החדשות כמו הדררה - "תוכי!" משתאה לויה, ומגדל התותים בחלקה הסמוכה מתקן "דרארה, פליטת תרבות", והשחרור. היא נותנת בהן סימנים, לפי מראיהן, התנהגותן וקולותיהן - התליין עם הברדס השחור והבטן הלימונית, המאפיונר הראשי, כולו בשחורים, מקורו בצבע תפוז וציוץ לו צלול ואיטלקי והדוכיפת היא בז'זינה פולניה, עם מפיות קרושה על הראש ועין חשדנית.