הנאום מן הכס נועד לסמל את נאמנותו של הנואם למשרה, ופיל נקט קו פטריוטי, הקורא להתנגדות נחרצת לקיסרות הצרפתית של נפוליאון במסגרת המלחמות הנפוליאוניות, תמיכה במערכה המחודשת של סר ארתור ולסלי בחצי האי האיברי, ואמון הממשלה במסחר הבריטי. ארבעה חודשים לאחר מכן, רוברט ג'נקינסון, הרוזן השני מליברפול, מזכיר המדינה לענייני מלחמה ומושבות (אשר היה גם כן מלומד בכנסיית כרייסט צ'רץ'), הציע לפיל את תפקידו הראשון כתת-מזכיר במשרד המלחמה. פיל לקח על עצמו את ההתכתבות המחלקתית עם המושבות - כל המשובות, לדבריו, ממפרץ בוטנאי ועד לאי הנסיך אדוארד. כאשר תוצאות פעילותו עלו לידיעתו של הפרלמנט, פיל נקרא גם לענות על שאלות בבית הנבחרים. כישוריו המחלקתיים וכישוריו הפרלמנטריים, יכולותיו הניהוליות וסמכותו כדובר גדלו כך יחד. הלורד ליברפול העניק לפיל מעון מגורים רשמי במסגרת פעילותו המנהלית עם מינויו לראש ממשלה (ליברפול כיהן כראש ממשלה בין 1812 ל-1827). בתקופה זו, במקום בתקופת לימודיו בבית הספר או באוניברסיטה, נוצרו חברויות מתמשכות שלו, עם הנרי גולברן - פוליטיקאי ולימים איש מפתח וג'ון וילסון קרוקר - פוליטיקאי וסופר אירי.
המזכיר לענייני אירלנד.
במאי 1812 ליברפול מונה לראש ממשלה והזמין את פיל להצטרף לממשל כמזכיר הראשי לענייני אירלנד בדבלין. פיל החזיק במשרה במשך שש שנים - הכהונה הארוכה ביותר במאה התשע עשרה - ושירת תחת שלושה נציגי כתר. בעת הצטרף אליו פיל, היה הממשל הבריטי באירלנד נעול בהסתמכות על חוקי העונשין ועל המעמד הפרוטסטנטי של אירלנד, שהיווה מיעוט. כמזכיר הראשי פיל נדרש לעסוק בין לבין בשאלת הזכויות של אירים קתולים. מחד פיל אפשר ללא הפרעה את בחירתם של מפגינים אירים לזכויות קתולים לפרלמנט בשנים 1812 ו-1818, ומאידך הוא שכנע את משרד נציג הכתר לפרק את הארגון "הועד הקתולי", בשנת 1814, ארגון שהורכב מאירים-קתולים-לאומניים. בבחינת פעילותו של פיל בלונדון, הוא התנגד בדיונים לכל הצעה להענקת שוויון זכויות עבור קתולים. פיל הציג מסר בולט בנאום בפני הפרלמנט אשר נגע לתיק נגד הקתולים בשנת 1817. פיל טען בנאומו כי הקתולים נשבעו אמונים למעצמה זרה, הוא עצמו לא היה מאפשר לאפיפיור להשיג דריסת רגל בתוך האיים הבריטיים, והוא קשר את אמונתו בעתיד האיחוד לאמונתו בעקרון האחדות הדתית. אירלנד הייתה, לראייתו של פיל בתחילת דרכו, ארץ כושלת הנוטה לעברה ולא לקדמתה, איפה שראה את שימור האיחוד עם בריטניה. בינתיים נאלץ פיל להתמודד עם החברות החשאיות של בדלנים קתולים.
באותה העת שבע שמיניות מאוכלוסיית אירלנד היו קתולים, ולא היו שווי זכויות למעמד הפרוטסטנטי. בדומה למזכירים ראשיים אחרים הוא קרא לחיזוק הסמכות השלטונית, וחידש את חוק התקוממות מספר פעמים (בשנת 1814, 1815, 1816 ו-1817). פיל הבטיח כי ראה עדיפות בשימוש בכוח סמכות משטרתי על פני כוח סמכות צבאי במאבק מול פשיעה ומול ארגונים בדלניים אירים שונים. כמזכיר הראשי בדבלין ב-1813 הוא הציע את הקמתו של כוח משטרה מיוחד שחבריו נקראו בהמשך "פילרים" ("peelers"). ב-1814 הוקם כוח השיטור המלכותי האירי (Royal Irish Constabulary) על ידו. בשנת 1817 הוא הגיב לרעב ברכישת מזון וחלוקת כסף.
כמזכיר הראשי באירלנד פיל הוכיח את יכולתו לשמש את נציג הכתר; סגן הלורד, בתור "חברו, יועצו, [ו]נציגו בפרלמנט". אבל המשרד גם החל לעצב את חייו הפוליטיים של פיל עצמו בדרכים אחרות. התנהלותו באירלנד הביאה להתנגדותו מצד בדלנים ולאומנים אירים שונים, והובילה לכינוי שלו "התפוז" (עקב צבע שערו) שניתן לו בידי דניאל או'קונל, המנהיג האירי הלאומי. היריבות הפוליטית הרדיקלית ביניהם הובילה לכך שבשנת 1815, אותגר פיל לדו-קרב, שלא התקיים בסופו של דבר, באוסטנדה. פיל אמור היה להילחם על משמר כבודו נגד או'קונל. ההתנגדות של פיל לטענות הקתוליות עבור אמנציפציה הבטיחה לו את ההזדמנות הפוליטית, שהביא הבישוף צ'ארלס לויד, לעמוד על פני ג'ורג' קנינג, גם הוא חבר המפלגה הטורית, לאחד משני המושבים באוניברסיטת אוקספורד בשנת 1818. פיל נבחר להיות חבר פרלמנט מטעם אוקספורד ולבסוף חזר בו מעמדתו בנוגע לאירים הקתולים, בטענה שהוטעה ושגה בהתנגדותו לאמנציפציה. עדיין, פיל המשיך לתמוך בשימור של ההנהגה הפרוטסטנטית באירלנד עקב היותה דת המדינה של הממלכה המאוחדת.
יו"ר הוועדה לבחינת נושא תקן הזהב.
במשך שש שנים פיל לקח חופש מעבודתו עבור חג רק פעם אחת, בשנת 1815, כשפגש את וולינגטון בפריז, הרסטורציה הצרפתית עם סיום המלחמות הנפוליאוניות והגליית נפוליאון לסנט הלנה. פיל שמע מפיו של וולינגטון כיצד נערך קרב ווטרלו, ומפריז המשיך בדרכו והתארח אצל הדוכס של ריצ'מונד בבריסל, הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה. בהיותו שם צפה פיל בקרקע שעליה התקיים קרב ווטרלו. פיל עזב את אירלנד באוגוסט 1818 (הוא מעולם לא חזר אל האי), ולא הצטרף לממשלתו של לורד ליברפול עד ינואר 1822. בשנים שבין 1818 ל-1822 כיהן פיל בתור יושב בראש ועדה שמומנה בידי הממשלה והיה עליה לשקול את הכדאיות של דרישה מבנק אנגליה לחדש את תקן הזהב. הצורך בוועדה עלה לנוכח הצעת חוק בעניין ובבוא העת היה פיל זה שכתב את הדו"ח המסכם את תוצאותיה של הוועדה. הראיות שהובאו בפני ועדת מטילי הכספים בשנת 1811 הראו כי הנפקת יתר של מטבע הנייר מאז השעיית התשלומים במזומן בשנת 1797 הביאה לירידת ערכה של הלירה שטרלינג ולעליית מחירי הזהב.
השאלה הייתה, האם הפרשי הערכים היו בעלי חשיבות על הסדר הכלכלי. בשנת 1811 בית הנבחרים שהונהג בידי רוב טורי בראשות ספנסר פרסיבל, החליט שהתשובה היא כן, אך לא כל עוד התמשכה המלחמה באירופה, ופיל עצמו הצביע נגד השבת תקן הזהב בהצבעה של אותה השנה. המשבר הכלכלי שפרץ לאחר המלחמה שכנע אותו כי סוגיית ההפרשים וירידת הערך של הלירה שטרלינג הובילה גם להשערות כלכליות בעייתיות, משברים כלכליים, אבטלה ותסיסה פוליטית. כעת סבר פיל כי האחריות הראשונה של הוועדה היא להגן על הנושה הציבורי, אשר זכאי מבחינה מוסרית להיפרע במטבע שהשאיל ולא במטבע מסוג אחר. הוועדה עברה במהירות לבחינה של מתי ואיך ישתנה התקן לזהב, צבירת עתודה של זהב והשלבים הבאים לקראת הסדר תקן זהב. החל מהשטרות הגדולים יותר, היה צורך להעביר דרישה מצד בנקים להמרת ניירות כסף לזהב. הליכים אלו התקיימו בשעה שמחירי הליש"ט והזהב החלו להשתוות מחדש. דרך השינויים בהפרשים בין תקן הכספים ותקן הזהב סיכם פיל את המורכבות התאורטית של הסוגיה, ונתן תוקף לתמיכתו בפתרון דרך חקיקה פרלמנטרית ארוכת טווח אשר תייצב את ערכו של המטבע הבריטי באשר הוא ביחס למסחר העולמי. פעילותו כיו"ר הוועדה תרמה רבות לטיפוח הקריירה הפוליטית שלו והעלתה את חשיבותו הפוליטית בתוך הפרלמנט.
נישואים ומשפחה.
לא ברור אם כאשר עזב את אירלנד, פיל כבר התאהב בג'וליה פלויד (Julia Floyd; 1795–1859), בתו של הגנרל סר ג'ון פלויד, שהיה, כשהגיע פיל לאירלנד בשנת 1812, השני בפיקודו על הכוחות הצבאיים באי. אשתו הראשונה של ג'ון, רבקה ג'וליאנה, הייתה בתו של צ'ארלס דארק, סוחר במדרס (דרום הודו; טאמיל נאדו). ג'וליה נולדה בהודו, וכמו פיל היא איבדה את אמה בצעירותה (בשנת 1802). היא ואמה החורגת, ליידי דני, אורחו בבית המזכיר הראשי באירלנד בפיניקס פארק עת מילא פיל את תפקיד המזכיר. פיל היה קשוב אליהם בצורה יוצאת דופן כאשר, בשנת 1817, הם עזבו את דבלין ללונדון.
כשפיל עצמו חזר לאנגליה בשנת 1818 הוא תהה אם ג'וליה תנטוש את עיסוקיה השונים במסחר ואופנה בכדי להיות אשתו של פוליטיקאי מקצועי. לבסוף ג'וליה השיבה על שאלה זאת בחיוב. הזוג התארסו במרץ 1820, והתחתנו ב-8 ביוני. במהלך שתים עשרה השנים הבאות, בעוד פיל עלה לפסגה בפוליטיקה הלאומית, נולדו לזוג שבעה ילדים: ג'וליה הבת (1821), רוברט פיל השלישי (1822), פרדריק פיל (1823), ויליאם פיל (1824), ג'ון פלויד (1827), ארתור ולסלי פיל (1829), ואליזבת (1832). בלונדון התגוררה משפחת פיל בבית חדש שתוכנן על ידי רוברט סמירק ונבנה בשנת 1824 ב-4 גנים מול כביש וייטהול ברובע הסיטי של וֶסְטְמִינְסְטֶר שבלונדון. בביתם החדש, בגלריה ארוכה שהוזמנה במיוחד, תלה פיל את אוסף הציורים שלו מהולנד ופלנדריה. אלה נרכשו, בעזרתו של אביו ובעצת הצייר הסקוטי המהולל דייוויד וילקי, בתקופה בה משרדי הממשלות האירופאיות עדיין היו עסוקים בעיקר בתוצאות ובעקבות של תהפוכות המלחמות הנפוליאוניות והשיקום שלאחריהן. בכל פעם שפיל מצא את עצמו לבד בלונדון הוא כתב לג'וליה מדי יום, ושום שערורייה על רומנים מחוץ לנישואים לא נצמדה לשמו.
מזכיר הפנים.
המשפט הפלילי.