לאחר התיכון בתל אביב נסעה ללמוד קדם רפואה בקולג' ווסט-מרילנד (כיום קולג' מקדניאל), ליד בולטימור. בפרוץ מלחמת סיני קטעה פרנר את לימודיה בקולג' וחזרה לארץ במטרה להתגייס. היא עברה טירונות ומיד המשיכה במסלול פיקוד וסיימה קורס קצינות. לאחר שירותה הצבאי למדה באוניברסיטת תל אביב מדעי הטבע, ולאחר שהשלימה תואר שני ותעודת הוראה, החלה ללמד ביולוגיה בגימנסיה הרצליה. בשנת 1966 הצטרפה לצוות המורים של הטלוויזיה החינוכית שהחלה לשדר במרץ אותה שנה, והגישה שם שיעורי ביולוגיה מצולמים. לאחר מכן הייתה למפיקה באותה תחנה ובמשך עשרים שנה שימשה כמנהלת התוכניות של החינוכית. במסגרת זו הייתה אחראית ליצירת תוכניות מצליחות כמו "זהו זה!", "קרובים קרובים" ו"ערב חדש".
בתחילת שנות ה-90 עברה לשוק התקשורת המסחרית. היא נמנתה עם צוות ההקמה של רדיו קול הים האדום ובשנים 1994–2000 הייתה הממונה על שידורי הדרמה בשידורי קשת בערוץ 2, שם הייתה אחראית על יצירת הסדרות "בת ים ניו יורק", "שמש" "הפוך" ו"הבורגנים".
בשנת 2000 נמנתה עם קבוצת "ישראל 10" שזכתה במכרז על הפעלת ערוץ 10, ושימשה מנכ"לית הערוץ בשנתו הראשונה, יחד עם רוני אלגרנטי. לאחר מכן עברה לעבוד בחברת תקשורת שבבעלותה.
פרנר נפטרה בשנת 2005, בגיל 67, בתום התמודדות של שנתיים עם מחלת הסרטן שבה לקתה.
לאחר מותה ייסדו בני משפחתה בשיתוף עם אורי שנער קרן לקידום היצירה על שמה, "קרן יוהנה". הקרן מתמקדת בטיפוח יוצרים בטלוויזיה ובניו מדיה.
חיים אישיים.
פרנר התגוררה בתל אביב. הייתה נשואה במשך כ-45 שנה לאמנון (נפטר ב-2011), אם לבן ובת, וסבתא לנכדים.בתה, דפנה פרנר, הייתה בעבר מנהלת הפרוגרמינג והאסטרטגיה של ערוץ 10, וכיום היא אחראית התוכן והקריאייטיב בחברת הפקות.
כוורת בקופסה
יריעות שלמה
תאודור בוסה
תאודור בּוּסֶה (בגרמנית: Theodor Busse; 15 באוקטובר 1897 - 21 באוקטובר 1986) היה גנרל גרמני שנטל חלק חשוב בקרב על ברלין בסוף מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
בוסה נולד ב-15 בדצמבר 1897 בפרנקפורט על האודר. הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית ב-1915 כצוער, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-12 (ברנדנבורג ה-2 - קרל, נסיך פרוסיה). על פעולותיו בקרבות הוא קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות.
לאחר המלחמה היה בין 2,000 הקצינים שהמשיכו לשרת בקבע ברייכסווהר ועלה בסולם הדרגות.
מלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה שירת כקצין מבצעים תחת פיקודו של אריך פון מנשטיין בארמייה ה-11 וקבוצת ארמיות דון ואחר כך כראש מטה קבוצת ארמיות דרום. ב-30 בינואר 1944 עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל. ב-10 ביולי 1944 מונה למפקד הדיוויזיה ה-121, שהייתה חלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה ה-18, וב-1 באוגוסט 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-1, שהיה חלק מהארמייה ה-16 ולאחר מכן חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-9 בנובמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-20 בינואר 1945 מונה למפקד הארמייה התשיעית, ונאלץ להתגונן נגד ההתקפה הגדולה של הצבא הרוסי שהחלה ב-12 בינואר 1945. הרוסים התקדמו במהירות והגיעו לגדת האודר. בוסה נאלץ לסגת ושני ניסיונות שלו להסיר את המצור מהעיר קיסטרין נכשלו. בישיבה בפיהררבונקר ב-28 במרץ 1945 תקף היטלר את בוסה על כישלונותיו. הרמטכ"ל היינץ גודריאן גיבה את בוסה ואמר שאין להאשימו בכישלון ההתקפות בקוסטרין בגלל שהיה בנחיתות כוח אדם וארטילריה לעומת הרוסים. בסופה של אותה פגישה טעונה הדיח היטלר את גודריאן.
הקרב על ברלין.
ב-16 באפריל 1945 פתחו הרוסים במתקפה האחרונה במלחמה ותוך זמן קצר הגיעו לפאתי ברלין. מצפון לבוסה התקדם ז'וקוב ומדרומו קונייב. בוסה שלח בקשת נסיגה מחשש שיילכד בו שני הכוחות אך קבל סירוב.
כשהמצב החמיר והיטלר שקע בייאוש, הגה וילהלם קייטל רעיון שיכול לדעתו להציל את המצב. הוא ידע שהאמריקאים החליטו לעצור בנהר האלבה. לפי תוכניתו, גנרל ולטר ונק מפקד הארמייה ה-12 שהיה באזור האלבה ינוע מזרחה, ייפגש עם בוסה ושתי הארמיות ינועו צפונה לעבר ברלין ויכתרו את הרוסים ביחד עם הארמייה של גנרל פליקס שטיינר שינוע מצפון דרומה.
ב-23 באפריל 1945 הגיע קייטל למפקדתו של ונק ופקד עליו לתקוף לכיוון ברלין כדי להציל את הפיהרר. בוסה קבל רשות לסגת מזרחה כדי להתחבר עם ונק וביחד לנוע לכיוון ברלין. ונק ידע שאין לו סיכוי להגיע לברלין. הוא השאיר כוח קטן ליד האלבה, שלח כוח קטן לכיוון פוטסדם בעוד שעיקר הארמייה פנתה מזרחה להתחבר עם הארמייה התשיעית של בוסה. בינתיים התעודד היטלר וחיכה שבוסה וונק יבואו להציל את ברלין. הודעות על כך שודרו ברדיו והופצו בברלין. משנודע להיטלר שונק, בוסה ושטיינר אינם מוכנים להציל אותו, החליט להתאבד.
בוסה התעלם מההוראות מברלין ונסוג מערבה בתוך יערות שפרוולד ואיתו כ-200.000 חיילים ואזרחים שברחו מהעיר פרנקפורט על האודר מהצבא הרוסי המתקדם כשהוא מותקף מצפון ומדרום ואבדותיו כבדות. ב-28 באפריל 1945 הוא ביצע פריצה באזור הכפר האלבה, שם התחולל קרב גדול ובו נהרגו אלפי חיילים ואזרחים. לבסוף הצליח בוסה להתחבר עם ונק. מכל הכוח של בוסה הצליחו 25.000 חיילים וכמה אלפי אזרחים להימלט למערב, 30.000 נהרגו והשאר נפצעו או נשבו. בבית הקברות באלבה קבורים 10.000 גרמנים ועד היום מתגלים ביערות בסביבה שלדים נוספים.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה הוחזק בוסה כשבוי מלחמה עד 1948. הוא מונה לראש ההגנה האזרחית בגרמניה המערבית וכתב וערך מספר ספרים על המלחמה. ב-21 באוקטובר 1986 מת בוסה בעיר ולרשטיין, והוא בן 88 שנים.
חן וינקלר
חן וינקלר (נולד ב-1969) הוא אמן ופסל ישראלי, קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
ביוגרפיה.
וינקלר נולד וגדל בנתניה. שירת בצה"ל בחטיבה 188 ושימש כסמח"ט שריון במילואים. למד פיסול באבנים והוכשר בקורסים מתקדמים בבתי-ספר בישראל ובעולם. כן למד לימודי הנדסאי אדריכלות.
וינקלר מתכנן, מפסל ובונה אנדרטאות ופסלים באבן, בשיש ובחומרים נוספים. מרבית החומרים בהם הוא יוצר הם חומרים טבעיים שמקורם בישראל. עבודותיו הוצגו בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם ומוצבות במוזיאונים, בגנים ציבוריים ובמבנים. הקים עשרות אנדרטאות ומאות מצבות אומנותיות ברחבי הארץ לאנשים ומוסדות פרטיים, ליישובים ולמשרד הביטחון.
אחת מעבודותיו הידועות היא אנדרטת "הכנפיים" - אנדרטת הניצחון בנתניה, שהוקמה בשיתוף פסלים רוסים לציון ניצחון הצבא האדום על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
וינקלר מתמחה בפיסול סביבתי ומשתמש בפיסולו בשיטת המיחזור הירוקה, ההופכת פסולת תעשייתית למוצרי אמנות שימושיים. במסגרת מימוש חזון זה הקים חברה שבה מוסבים מדי יום כ-8 טון פסולת תעשייתית לאלמנטים מעוצבים.
בשנת 2019, חן וינקלר יזם אירוע הוקרה למערך המילואים ובו תערוכת האמנות ״מילואים: יומן מסע״. שלושה שבועות של אירועי תרבות, תוכן ופנאי שעוסקים ומנגישים את מערך המילואים לכלל בכניסה חופשית ללא עלות. לרגל האירוע הוקם קמפיין גיוס המונים.
לאחרונה יצר חן קולקציית תכשיטים בעיצובו האישי והייחודי, מעוצב ומפוסל, המשלב בין אבנים מארץ ישראל או אבנים מאבני החושן וצורפות בכסף וזהב.  התכשיטים מוצגים בגלריית האומנות של חן בטיילת שקד נתניה.
בשנת 2021 נבחר חן כיו"ר איגוד האומנים של נתניה.
פורד פוקוס
פורד פוקוס (באנגלית: Ford Focus) היא מכונית משפחתית אשר הוגדרה באירופה כמכונית קומפקטית, המיוצרת על ידי קונצרן פורד העולמית. פורד פוקוס מתחרה תחת קטגוריית המשפחתיות (סגמנט C באירופה) וכמשפחתית קומפקטית בארצות הברית.
הפוקוס החליפה ב-1998 באירופה את פורד אסקורט ובצפון אמריקה ב-1999 את פורד לייזר. הפוקוס הוצגה על ידי פורד לאור ירידה ניכרת במכירות האסקורט.
פורד פוקוס ניצבת מעל מכונית הסופר מיני, פורד פיאסטה, בהיררכיה של חברת פורד. מעל הפוקוס ניצבת מכונית המנהלים של החברה האמריקאית, פורד מונדיאו (בשוק האירופאי) ופורד פיוז'ן (בשוק האמריקאי).
דור ראשון (1998–2005).
הדור הראשון של פורד פוקוס זכה להצלחה ביחס לפורד אסקורט שקדמה לו. "שפת העיצוב" כללה שילוב של קווים חדים ומעוגלים בתא הנוסעים ומחוצה לו. באגף הטכני הציעה הפוקוס מתלה רב חיבורי מתקדם. בזכות מערך המתלים החדש ובזכות כיול שלדה משופר הצליחה הפוקוס לשפר משמעותית את מכירותיה של פורד בסגמנט C לאחר שנים של דשדוש עם האסקורט. הפוקוס שילבה התנהגות כביש טובה, נוחות נסיעה גבוהה ועיצוב מוצלח. בדור הראשון הוצעה הפוקוס בגרסאות האצ'בק (5 דלתות), סדאן (4 דלתות) וסטיישן.
לישראל הגיעה הפוקוס בסוף 1999 על ידי היבואן, דלק מוטורס, בשתי גרסאות מרכב, האצ'בק וסדאן. הפוקוס הוצעה בארץ עם תיבת הילוכים אוטומטית בעלת ארבעה יחסי העברה ותיבה ידנית בעלת חמישה יחסי העברה. המנועים שהוצעו היו מנוע בנפח 1,600 סמ"ק (100 כוחות סוס) ומנוע גדול יותר בנפח 2,000 סמ"ק (130 כוחות סוס). הפוקוס הצליחה באופן יחסי לאסקורט. לצד הביקורות החיוביות על העיצוב המיוחד, התנהגות הכביש הטובה ונוחות הנסיעה ספגה הפוקוס ביקורת על תא הנוסעים הפשוט, האבזור הדל (שהשתפר לקראת החלפתה בדור השני) והשילוב בין מנוע ה-1.6 החלש ותיבת ההילוכים האוטומטית. הדור הראשון של פורד פוקוס נבחן במבחני הריסוק של איגוד הבטיחות יורו NCAP, וזכה לציון טוב בזמנו של 4 כוכבים.