ב-2004, החלו ההקלטות לאלבומה המסחרי הראשון Kerosene (קרוסין) שיצא במרץ 2005. למברט הייתה שותפה בכתיבת רוב השירים באלבום. האלבום זכה להצלחה בארצות הברית הגיע למעמד פלטינה, נמכר בלמעלה ממיליון ומאה אלף עותקים והגיע למקום הראשון במצעד מכירות אלבומי הקאנטרי של הבילבורד. האלבום זיכה את למברט במועמדות לפרס גראמי (בקטגוריה "ביצוע הקאנטרי הטוב ביותר - נשים") וזכייה בפרס האקדמיה למוזיקת קאנטרי.
ב-2007 הוציאה למברט, הפעם תחת חסותה של חברת התקליטים קולומביה רקורדס, את אלבומה Crazy Ex-Girlfriend. האלבום הגיע להישגים דומים לקודמו במצעדים ובמכירות, ובנוסף זכה בתואר "אלבום השנה" של פרסי האקדמיה למוזיקת קאנטרי.
ב-2009 הוציאה למברט את האלבום Revolution. כמו קודמיו, האלבום הגיע למעמד פלטינה בארצות הברית ולמקום הראשון במצעד הקאנטרי של הבילבורד, אך אלבום זה רשם הישג נוסף- מעמד זהב בקנדה. בסך הכל נמכר האלבום בלמעלה ממיליון וחצי עותקים. שניים משירי האלבום שיצאו כסינגלים, "The House That Built Me" ו-"Heart Like Mine", הגיעו למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי של הבילבורד. השיר "The House That Built Me" זיכה את למברט בפעם הראשונה בזכייה בפרס גראמי (בקטגוריה "ביצוע הקאנטרי הטוב ביותר - נשים") ואף היה מועמד בקטגוריות "שיר השנה" ו-"שיר הקאנטרי הטוב ביותר". בפרסי האקדמיה למוזיקת קאנטרי זכה השיר בשלוש קטגוריות: "תקליט הסינגל של השנה", "שיר השנה" ו-"וידאו השנה".
בנובמבר 2011 הוציאה למברט את אלבומה הרביעי Four the Record, תחת חסותה של חברת התקליטים RCA רקורדס נאשוויל.
ביוני 2014 יצא אלבומה החמישי, Platinum. האלבום כולל 16 רצועות, מתוכן 3 יצאו כסינגלים. הסינגל השני, "Somethin' Bad" הוא דואט עם הזמרת קארי אנדרווד. האלבום מכר 180,000 עותקים בשבוע הראשון וכתוצאה מכך היה לאלבום הראשון של למברט שהגיע למקום הראשון בדירוג "Billboard 200". בפברואר 2015 האלבום זכה בפרס גראמי לאלבום הקאנטרי הטוב ביותר.
למברט הייתה נשואה לזמר הקאנטרי בלייק שלטון והשניים התגוררו בעיירה טישומינגו באוקלהומה. בחודש יולי 2015 השניים התגרשו מבלי שהביאו ילדים משותפים. בשנת 2019, הייתה שותפה לכתיבת השיר "My Only Child", של The Highwomen.
בשנת 2022 נכללה ברשימת טיים 100.
קרב אראס (1917)
קרב אראס היה מתקפה בריטית במהלך מלחמת העולם הראשונה, מ-9 באפריל עד 16 במאי 1917, שבה תקפו כוחות בריטיים, קנדיים, ניו זילנדיים, ניו פאונדלנדיים ואוסטרליים את ההגנות הגרמניות ליד העיר הצרפתית אראס שבחזית המערבית.
למשך מרבית שלבי המלחמה מצאו עצמם הצדדים בחזית המערבית במצב של קיפאון, עם קו חפירות רציף הנמתח מהחוף הבלגי לגבול השווייצרי. מתחילת השנה השנייה למלחמה הייתה המטרה העיקרית של מדינות ההסכמה לפרוץ דרך ההגנות הגרמניות לעבר המרחבים הפתוחים הנמצאים מאחוריהן ולתקוף את הצבא הגרמני, הנחות מבחינה מספרית, במלחמה בתנועה. המתקפה תוכננה בתיאום עם הפיקוד הצרפתי הגבוה, שיצא באותו הזמן למתקפה מסיבית, כ-80 קילומטרים דרומית לאראס. היעד של המתקפות המתואמות הללו היה לסיים את המלחמה בתוך 48 שעות. מטרת מדינות ההסכמה באראס הייתה למשוך חיילים גרמנים הרחק מיעד התקיפה של הצרפתים ולתפוס את השטח השולט על מישורי דואה (Douai), בו החזיקו הגרמנים.
הבריטים תקפו דרך חזית רחבה יחסית המשתרעת מווימי (Vimy) בצפון-מערב עד לבּוּלְקוּר (Bullecourt) בדרום-מזרח. לאחר הפגזה ארטילרית ניכרת, הצליחו חיילים קנדים בצפון לכבוש את רכס וימי – נקודה אסטרטגית חשובה – ודיוויזיות בריטיות במרכז הצליחו להגיע לנהר סקארפ. בדרום, הצלחת הגרמנים ביישום דוקטרינת ההגנה לעומק הקשתה מאוד על כוחות בריטיים ואוסטרליים, אשר הגיעו להישגים מעטים בלבד. בעקבות ההצלחות הראשוניות פתחו כוחות בריטיים בסדרת מבצעים בקנה מידה קטן כדי לבסס את העמדות החדשות שכבשו זה מכבר. הקרבות הללו, אף שהשיגו את יעדיהם המוגבלים, גבו מחיר גבוה של אבדות. כשהסתיים הקרב רשמית ב-16 במאי, השיגו חיילי האימפריה הבריטית התקדמות משמעותית, אולם הם לא השיגו את ההבקעה לה קיוו.
הקדמה.
בראשית 1917 עוד חיפשו הבריטים והצרפתים את פריצת הדרך האסטרטגית שלהם בחזית המערבית. השנה החולפת צוינה בהצלחות עקובות הדם של הכוחות הצרפתיים-בריטיים בקרב על הסום, בעוד שהצרפתים לא הצליחו ליטול לידיהם את היוזמה עקב הלחץ העז של הגרמנים בקרב ורדן עד לאחרי אוגוסט 1916. שני קרבות אלו צרכו כמויות אדירות של משאבים וגבו מספר קורבנות עצום, בעוד שהרווח האסטרטגי שלהן היה אפסי. אף על פי כן, הגרמנים שילמו גם הם מחיר גבוה כדי לבלום את ההתקפות, ובהתחשב בכך שהעליונות החומרית של מדינות ההסכמה הייתה צפויה רק לגבור ב-1917, החליטו ראש המטה הכללי הגרמני, הינדנבורג, וסגנו, אריך לודנדורף, כי יש לעבור לאסטרטגיית הגנה בחזית המערבית באותה שנה. מצדו השני של המתרס, המצב בחזית שכנע את דעתם של המפקדים האנגלו-צרפתים, כי על מנת לשבור את הקיפאון בחזית, עליהם להשיג פריצת דרך; אולם מעבר לשיקולים האסטרטגיים היו גם מספר גורמים טקטיים ופוליטיים שהשפיעו על עיתוי ומיקום המתקפה.
רקע פוליטי.
שנות אמצע המלחמה היו רבות חשיבות: פוליטיקאים מכהנים בפריז ובלונדון נמצאו תחת לחץ כבד מצד העיתונות, העם והפרלמנט שלהם להביא לניצחון ולסיום המלחמה. האבדות בגליפולי, בסום, ובוורדן היו גבוהות ואיתם תקווה מועטה לניצחון באופק. ראש ממשלת בריטניה, הרברט הנרי אסקווית', התפטר מתפקידו בדצמבר 1916 והוחלף ב"קוסם הוולשי", כפי שנתכנה דייוויד לויד ג'ורג'. בצרפת התפטרו במרץ 1917 ראש הממשלה אריסטיד בריאן והגנרל ושר ההגנה, הוברט ליאוטי, שהוחלפו על ידי אלכסנדר ריבו ולוסיאן לקאז (Lucien Lacaze), בהתאמה.
באותה העת זעמה דעת הקהל האמריקאית יותר ויותר על שורת מתקפות מידי צוללות גרמניות על ספינות אזרחיות, החל מהטבעתה של ה"לוסיטניה" ב-1915 ועד להריגתם של שבעה אנשי הצי הסוחר האמריקני בתחילת 1917. לבסוף, ב-6 באפריל 1917, בין היתר בשל פרסומו של מברק צימרמן, הכריז הקונגרס של ארצות הברית מלחמה על האימפריה הגרמנית, אולם תחלוף יותר משנה עד אשר יגויס צבא אמריקני מאומן שישלח לצרפת.
רקע אסטרטגי.
אף שהבריטים והצרפתים תכננו לשגר מתקפה בקיץ 1917, שתי התפתחויות סיכנו את כוונותיהם. ראשית, בחודש פברואר לא יכלה עוד רוסיה להתחייב למתקפה משולבת, דבר שצמצם את המתקפה המתוכננת בשתי חזיתות למתקפה צרפתית בלבד לאורך נהר אן. שנית, נסיגת הצבא הגרמני לקו הינדנבורג שיבשה את ההנחות הטקטיות שעליהן התבססה תוכנית המתקפה הצרפתית. בהינתן גורמים אלו, לא היה זה ודאי בתחילה אם המתקפה תצא לפועל. הממשלה הצרפתית נזקקה נואשות לניצחון כדי להימנע מאי שקט פנימי, אך הבריטים מנגד חששו להתקדם בתוכנית על רקע המצב הטקטי המשתנה במהירות. בפגישה שקיים עם לויד ג'ורג' הצליח רובר ניוול, מפקד צבא צרפת, לשכנעו כי אם הבריטים יפתחו במתקפת הסחה כדי למשוך חיילים גרמנים הרחק מגזרת אן, תצליח המתקפה הצרפתית. בכינוס שנערך בלונדון ב-16 בינואר הוסכם כי המתקפה הצרפתית על האן תחל באמצע אפריל וכי שבוע קודם לכן יצרו הבריטים פעולת הסחה באזור אראס.
הצדדים הלוחמים.
הצבא הבריטי.
שלוש ארמיות של מדינות ההסכמה כבר היו מכונסות באזור אראס. הן היו פרוסות, בערך מצפון לדרום בסדר הבא: הארמייה הראשונה בפיקודו של הגנרל הנרי הורן, הארמייה השלישית בפיקודו של הגנרל אדמונד אלנבי, והארמייה החמישית בפיקודו של יוברט גוף. מפקד כלל הכוחות הבריטיים היה פילדמרשל דאגלס הייג, ואת תוכנית הקרב הגה גנרל אלנבי.
האגף הימני של הארמייה הראשונה הוביל את ההתקפה בצפון:
במרכז תקפה הארמייה השלישית עם שלושה קורפוסים בו זמנית:
האגף הימני של אלנבי בדרום-מזרח אראס כלל את הקורפוס ה-7 תחת פיקודו של תומאס סנואו. כאן אמורות היו הדיוויזיות ה-14 וה-56 לתקוף משני צידי ביוראין, הדיוויזיה ה-30 הייתה צריכה לכבוש את וונקור, דרומית לקוז'ול והדיוויזיה ה-21 הייתה צריכה לכבוש את כריסי, בעוד שהדיוויזיה ה-33 נותרה בעתודה.
בדרום היה על האגף הצפוני של הארמייה החמישית תחת הגנרל יוברט גוף לבצע מתקפת הסחה חזקה באיחור של יום אחד:
הצבא הגרמני.
אל מול הבריטים עמדה הארמייה השישית בפיקודו של הגנרל בן ה-73, לודוויג פון פלקנהאוזן, והארמייה השנייה בפיקודו של גנרל גאורג פון דר מרוויץ (שהתאושש באותה עת ממחלה בה לקה בחזית המזרחית).
לגנרל פון פלקנהאוזן היו שלוש דיוויזיות התערבות מאחורי קו החזית ושתי דיוויזיות מהארמייה הראשונה, שניתן להוסיף לאחר תחילת הקרב. ב-9 באפריל, חלק הארמייה הגרמנית השישית שהותקף בחזית מנה שבע דיוויזיות; שלוש דיוויזיות התערבות ושתי דיוויזיות תגבורת הגיעו לחזית באותו היום. המספר עלה בשש דיוויזיות התערבות נוספות בערב למחרת וכוח הארמייה עלה ל-19 דיוויזיות. ב-12 באפריל מנתה הארמייה אז 21 דיוויזיות לאחר שקיבלה את הפיקוד על קבוצת קוונט.
חמש קבוצות הגופות הדרומיות היו מעורבות במאבק:
החל מה-12 באפריל, האגף השמאלי של הארמייה השישית נתפס בידי הארמייה הראשונה.
קבוצת קוונט (קורפוס המילואים ה-14 תחת פיקודו של אוטו פון מוזר) בין Croisilles למערב קמברה עם דיוויזיית המילואים ה-26 (הוחלפה על ידי הדיוויזיה ה-27) ודיוויזיית המילואים של המשמר ה-2 בין פרונוויל למברה.
בעמדת הוטאן מאחורי החזית, היו גם דיוויזיות הלנדווהר ה-21 וה-47 בעתודה, ואילו הדיוויזיה ה-26 הייתה רעננה בסמוך ל-Rux.