בשנים 1917-1906 עבדה רות וודסמול כמורה לאנגלית ומנהלת בית ספר בבתי ספר תיכון במדינות נבדה וקולורדו. בהמשך החזיקה תפקידים במסגרת הארגון YWCA (ארגון הצעירות הנוצריות) הלאומי והעולמי.
בימי מלחמת העולם הראשונה ארגנה מטעם YWCA בתי הארחה לשם הפגשת החיילים עם בני משפחתם בארצות הברית - בקמפ פייק, ארקנסו, ובצרפת. מאוחר יותר פעלה באיסטנבול בארגון סיוע לפליטים רוסים ויוונים.
אחרי המלחמה, בשנים 1920-1918 עברה זירת פעילותה לשטחים כבושים בגרמניה, אחר כך בפולין, במדינות הבלטיות ובארצות הבלקן. לאחר מכן, בשנים 1928-1920 התגוררה באיסטנבול, בה פעלה כמזכירה של הארגון YWCA במזרח הקרוב והתיכון.
ב-1928–1930 קיבלה מלגת מחקר מקרן רוקפלר ובחסות האוניברסיטה האמריקאית בביירות, על מנת לחקור שינויי מעמד האשה במזרח התיכון, כולל פרס ובהודו.
בעקבות המחקר פרסמה דו"ח הנקרא "נשים מוסלמיות נכנסות לעולם חדש".
בשנת 1930 הייתה רות וודסמול מעורבת בפרויקט מחקר של הכנסיות הפרוסטנטיות לגבי מידת הצלחת המיסיונרים בהשגת התנצרות אוכלוסיות לא מערביות.
בשנים הבאות התקדמה וודסמול בהייררכיה של הארגון YWCA העולמי ובשנת 1935 התמנתה למזכירה הכללית של מועצת YWCA העולמי שישבה בז'נבה. כיהנה בתפקיד זה עד שנת 1947. בשנים 1948-1947 שהתה בשליחות הארגון ביפן.
בשנים 1952-1949 התמנתה לראש המחלקה לענייני נשים של הממשל הצבאי האמריקאי, ולאחר מכן של הנציבות העליונה של האומות המאוחדות בגרמניה הכבושה. השתתפה פעמיים מטעם מזכירות המדינה של ארצות הברית כיועצת בישיבות הוועדה למעמד האישה של האו"ם - בביירות ובז'נבה (ב-1949 ו-1952). פעלה בשנת 1951 כחברה בקבוצת העבודה של אונסקו למען שוויון גישת הנשים לחינוך.
אחרי יציאתה לגמלאות, המשיכה רות וודסמול במחקרים ובכתיבה.
רות וודסמול לא הייתה נשואה. היא נפטרה ב-1963 בניו יורק. לפי בקשתה האחרונה, אפר גופתה פוזר ביערות שליד העיר ז'נבה בשווייץ, בה בילתה שנים רבות מלאות סיפוק.
ספרים.
1960 Women and the New East
קינאהאן קורנווליס
קינאהאן קורנווליס (באנגלית: Kinahan Cornwallis; 19 בפברואר 1883 - 3 ביוני 1959) היה דיפלומט בריטי ששירת בעיראק בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קורנווליס נולד בארצות הברית ב-1883. הוא בנו של המשורר והנוסע קינאהאן קורנווליס. בנערותו הצטיין בספורט.
ב-1906 הוצב בח'רטום כעוזר לגנרל רג'ינלד וינגייט ששימש אז כמושל הכללי של סודאן. ב-1911 נישא לגרטרוד דורותי בואן, ממנה התגרש בשנת 1925. ב-1914 עבר למצרים. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1916 הקים מארק סייקס את "המשרד הערבי" , מחלקת מודיעין
של משרד החוץ הבריטי בקהיר, שיועדה לפעולות כנגד האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון, וקורנווליס צורף לשורותיה. הוא שימש כסגנו של מפקד המחלקה דייוויד הוגארת, ארכאולוג מאוניברסיטת אוקספורד ששירת בתחילת המלחמה כקצין מודיעין בצי המלכותי. קורנווליס פעל במסגרת המחלקה עד לשנת 1920, בין היתר לצידם של לורנס איש ערב וגרטרוד בל. בתקופה זו סייע לאמיר פייסל לקבל את כס המלכות בסוריה, ולאחר שגורש משם על ידי הצרפתים, ליווה אותו קורנווליס לעיראק.
יועץ לשר הפנים העיראקי.
לאחר עליית פייסל לכס המלוכה בבגדאד, ליווה אותו קורנווליס כיועץ מיוחד לשר הפנים העיראקי. עיראק הייתה, עד 1932 במעמד של שטח מנדט בריטי שכונה המנדט על מסופוטמיה. עם זאת, כבר ב-1922 נחתם הסכם אנגלו-עיראקי שהעניק לעיראק מידה רבה בהרבה של עצמאות מזו לה זכו שטחי מנדט אחרים. הפרלמנט העיראקי נדרש לאשרר את האמנה, אך השהה זאת במשך כשנתיים. הודות למאמציו של קורנווליס אושררה לבסוף האמנה, בשנת 1924. קורנווליס המשיך וליווה את עיראק בדרכה לעצמאות עד לשנת 1933. בשנה זו, אחרי קבלת עיראק לחבר הלאומים עזב את עיראק ושב ללונדון.
ב-1940 כתב קורנווליס את ההקדמה לספרה של גרטרוד בל "המלחמה הערבית" (The Arab War) שפורסם כארבע עשרה שנים לאחר מותה.
המלחמה האנגלו-עיראקית.
בשנת 1941 נשלטה עיראק על ידי השושלת ההאשמית הפרו-בריטית. המלך, פייסל השני היה פעוט בן שש, שהומלך לאחר מותו של אביו, המלך ראזי בתאונת דרכים, כשנתיים קודם לכן. למלך הפעוט מונה עוצר, עבד אל-אילה, שהיה אף הוא נצר לשושלת ההאשמית, ונקט בעמדה פרו-בריטית מובהקת. עם זאת, הכוח האמיתי בעיראק היה נתון בידי חבורה של קציני צבא פרו-נאצים, בראשות סלאח א-דין א-סבאע', שחברו אל פוליטיקאים מהימין הקיצוני בראשות רשיד עאלי אל-כילאני ואל המופתי הירושלמי, חאג' אמין אל-חוסייני ששהה בגלות בבגדאד. קצינים אלו חתרו תחת ראש הממשלה המכהן, טה אל-האשמי, וניסו להעביר את עיראק לצד מדינות הציר על אף שההסכמים עם בריטניה חייבו אותם לסייע לבריטניה, להכריז מלחמה על אויביה ולהעמיד לרשותה את מתקניה האסטרטגיים של עיראק.
בסוף מרץ 1941 נראה היה כי אל-האשמי אינו עומד בלחצים. הוא שלח את שר החוץ שלו, תאופיק א-סווידי לקהיר, להיפגש שם עם שר החוץ הבריטי, אנתוני אידן. אידן דרש מעיראק כי תכריז מלחמה על גרמניה, וכי תנטרל את הגורמים הפרו-נאצים בהנהגתה. בתגובה דרש סווידי כי בריטניה, שהחזיקה במנדט על ארץ ישראל תיענה לדרישות הלאומיות של הפלסטינים, וזאת על מנת שיוכל להציג ויתורים אלו לבריטניה כהישגים במאבק הפאן-ערבי. בתגובה שלח צ'רצ'יל את קורנווליס כשגריר לבגדד, כשהוא מצויד במכתב הנוקט עמדה תקיפה בשאלת ארץ ישראל.
בתחילת אפריל 1941 פעלו קציני הצבא. הם הדיחו את אל-האשמי, מינו במקומו את אל-כילאני, והבריחו את עבד אל-אילה לגלות. הפיכה צבאית זו, המכונה מרד רשיד עאלי אל-כילאני אירעה בד בבד עם בואו של קורנווליס לבגדאד.
הממשלה העיראקית החדשה העמידה דרישה להוציא את כל החיילים הבריטים מעיראק. על פי ההסכם האנגלו-עיראקי מ-1930 הייתה עיראק מחויבת לנוכחות צבא בריטי בשני בסיסים גדולים. האחד חבניה הסמוך לבגדאד, והשני שועביה הסמוך לבצרה. מסוף אפריל החל הצבא הבריטי להזרים כוחות גדולים לבצרה. במכתב ששלח צ'רצ'יל לאידן, ב-20 באפריל, התבקש אידן להנחות את קורנווליס להסביר לאל-כילאני כי עניינו של הצבא הבריטי הוא בשמירת בסיסיו בחבניה ובבצרה, וכי אין לו עניין במתרחש מחוץ להם. ב-28 באפריל הודיע קורנווליס לאל-כילאני כי כוחות נוספים עתידים לנחות בבצרה. אל-כילאני פירש זאת כפרובוקציה, ופתח בשורת צעדים, ביניהם הטלת מצור על הבסיס הבריטי בחבניה, שהובילה לבסוף למלחמה.
הלחימה נמשכה כחודש ימים, עד להימלטותם של רשיד עאלי ואנשיו, בסוף חודש מאי, והתמוטטות ההתנגדות העיראקית. ב-31 במאי נכנעה בגדאד, וב-1 ביוני נכנס העוצר לבגדאד. בתאריך זה החלה השתוללות בת יומיים של המון אנטישמי, המכונה "הפרהוד", במסגרתה נרצחו 179 יהודים.
על פי טוני רוקה, עורך הספר "זיכרונות מעדן" (Memories of Eden), בניגוד להוראות מפורשות שקיבל מממשלת בריטניה, סירב קורנווליס לאפשר לכוחות בריטים גדולים שחנו מחוץ לבגדאד להיכנס לעיר, וזאת בשל כך שכאחד ממעצבי הלאומיות העיראקית, לא רצה לתת לעיראקים תחושה שממשלת עבד אל-אילה השבה לבגדאד היא ממשלה בחסות בריטית השבה בחסדי הצבא הבריטי. על פי אותו הספר, בעוד מעשי הטבח מתחוללים פרש למעונו ושיחק במשחק הברידג'. רק כעבור יומיים נכנסו הכוחות הבריטים לבגדאד ופיזרו את המתפרעים.
לאחר דיכוי המרד.
קורנווליס נשאר בתפקיד השגריר הבריטי בעיראק למשך ארבע שנים נוספות, ועזב את עיראק ב-1945. במשך מספר שנים שימש בתפקידים שונים במשרד החוץ הבריטי. במהלך הקריירה שלו עוטר בעיטורים רבים, וביניהם מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, מסדר האימפריה הבריטית אות השירות המצוין.
קורנווליס מת בשנת 1959.
ברית העם הרוסי
ברית העם הרוסי (ברוסית: Союз русского народа) הוא ארגון ימין מונרכיסטי-נוצרי אורתודוקסי שפעל באימפריה רוסית בשנים 1905–1917. הוא היה חלק מתנועת המאות השחורות. בשנת 2005 היה ניסיון כושל להקים את הארגון מחדש.
היסטוריה של הקמה ופילוגים.
מקימי הארגון היו הרופא אלכסנדר דוברובין, הצייר אפולון מאיקוב והכומר ארסני אלכסייב. הישיבות הראשונות של הארגון התקיימו בדירתו הפרטית של דוברובין. ב-21 בנובמבר (8 בנובמבר לפי הלוח היוליאני) 1905 נבחרה המועצה העליונה ובראשה אלכסנדר דוברובין. ב-4 בדצמבר התקיים המפגן ההמוני הראשון במוסקבה. לפי העדויות השתתפו במפגן כ-20 אלף אנשים.
בתחילת דצמבר 1905 החל לצאת עיתון הארגון - "הדגל הרוסי". תחילה תוכנן שהעיתון יצא לאור בתדירות שבועית אך תוך זמן קצר הוא החל לצאת בתדירות יומית וזכה לפופולריות רבה. לא פעם הוטלו קנסות על מערכת העיתון, אך במקביל העיתון קיבל הקצבה מהמדינה. הנושא היהודי תפש מקום חשוב בפרסומי העיתון - למשל מאמרי מערכת כמו "מחיר חיי הנוצרי והיהודי", "יהודים סוחרים בנוצרים", "לחם, מלחמה ויהודים" הופיעו. לאחר מהפכת פברואר (1917) העיתון נסגר.
הצאר ניקולאי השני קיבל משלחת של ראשי הברית ב-23 בדצמבר. במעמד זה, אלכסנדר דוברובין העניק לצאר ולבנו את סמלי הארגון. על בסיס זה הם נחשבו לחברי הארגון. קיימות עדויות שמפעם לפעם הצאר ובנו ענדו את סמלי הארגון.
ב-7 באוגוסט 1906 אושר תקנון הארגון. התקנון היה ברור וקצר. פיתוח העם הרוסי ואיחודו לטובת רוסיה אחודה ובלתי מחולקת הוכרזה כמטרת הארגון. טובת המדינה מחייבת שמירה על הנצרות האורתודוקסית, שלטון בלתי מוגבל של הצאר ושמירה על העם הרוסי. חברי ברית העם הרוסי היו יכולים להיות רק רוסים נוצרים-אורתודוקסים ללא קשר לגיל, מעמד ומין. במקרים יוצאי דופן ניתן לקבל לשורות הארגון גם לא-רוסים אך הייתה נדרשת הסכמה פה אחד במועצה העליונה.