שמואלי הרבה לכתוב על התרבות היהודית מהתקופה שלאחר גירוש ספרד ועד לימי מדינת ישראל. בתיאוריו ההיסטוריים התמקד במאבק הבלתי פוסק בין נטיית לבו של הפרט אל מול הרצון באחדות כלל-אנושית. בספרו "שבע תרבויות ישראל" הוא מבדיל בין התרבות היהודית לדת היהודית. לדבריו, כוונתו בספרו היא במילותיו שלו הוא מתייחס לרצונו לסייע ליהודים שאינם דתיים כאנשי אגודת ישראל, להתערות בעושרה של תרבות ישראל ולחזק בהם את יהדותם. הוא מתייחס לתנועה הציונית כמי שאחראית הן על מורשת תרבותית ישראלית והן על מדינה עבור היהודים.
שמואלי היה נציג חיפה בוועד אגודת הסופרים, ונבחר להיות שופט בוועדה למתן פרס ביאליק בחכמת ישראל במשך שלוש פעמים, ופעמיים בפרס רופין לסוציולוגיה ולספרות. עבור תרגומו לספר "אוטופיה" לתומאס מור זכה בשנת 1948 פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת. בשנת 1979 זכה בפרס חיפה עבור מחקרו "מורשה ומאבק בשירה ובהגות".
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
תומאס מורוס
בייאט
JUNQ ו IPOD
בלומנטל
בלומנטל (Blumenthal) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו עמק הפרחים.
IPOD ו-JUNQ
ריצ'רד פרינס
ריצ'רד פרינס (באנגלית: Richard Prince; נולד בשנת 1949 באזור תעלת פנמה שנשלט אז על ידי ארצות הברית) הוא צייר, פסל וצלם אמריקאי שנחשב אחד מהאמנים הפוסט מודרניים החדשניים ביותר ב-30 השנים האחרונות בעולם כולו.
עבודותיו בתחום הצילום, מבטאות את ניסיונותיו "להטות את המהלך הצורני של תולדות הצילום באמצעות דחיית מוסכמותיו..."
ומשקפות את יחסו לתרבות הצרכנית האמריקאית ואת גישתו הביקורתית כלפי מעשה האמנות, שבמרכזה עולה השאלה מהו למעשה מקור.
בודריאר טען כי התרבות הפוסט מודרנית מתאפיינת בשפע אינסופי של מסמנים תלושים. הפרסומות יוצרות יחסים מדומיינים בין מסמן למסומן, כך שמתחולל תהליך המטשטש את הגבולות בין האמיתי למזויף, בין המציאות לבדיה. פרינס הרחיק לכת אף יותר. "המקורות" לעבודות הצילום שלו, הם צילומי פרסומות שמעצם מהותם הם מסומנים שאין להם אחיזה במציאות. הוא שכפל את השכפול, את הבדיה, את המדומיין, ויצר דגמים מחודשים של הדגמים שצולמו קודם לכן. מריה מוריס המבורג, אוצרת הצילום של המוזיאון מטרופוליטן בניו יורק, התבטאה, כי עבודותיו של פרינס אינן משקפות רק את ההיבט של חיינו, אלא גם את ההיבט הדומיננטי של חיינו.
שכפול צילומים שצולמו בידי אחרים וניכוסם (Appropriation art), התגבש כשפה אמנותית פופולרית בסוף שנות ה-70. בין האמנים הבולטים שעסקו בנושא זה, היו האמניות שרי לוין, סינדי שרמן וברברה קרוגר.
בשנת 1975, החל פרינס לצלם צילומים מסחריים שהופיעו במגזינים שונים והציגם כעבודות מקוריות שלו. על כך הוא העיד: "שאלתי את עצמי, מדוע לא לצלם את התמונות הללו מחדש ולמסגרם במסגרת אמיתית כפי שממסגרים צילום אמיתי. אני מתכוון, ממש לגנוב אותם, לשכפל אותם... אמרתי לעצמי, שכח את הדרך בה הם נעשו וצלם אותם מחדש". לדבריו, כאשר הוא מביט מבעד למצלמה על פיסת תמונה המופיעה במגזין, נוצרת אצלו גישה חדשה המעורבת במעשה הצילום. "כשאני מצלם, אני יודע שהתוצאה תהייה "כמעט - almost" זהה למקור. ה"כמעט" הזה, זהו העניין עבורי. אני יודע שזוהי למעשה אותה תמונה, אלא שעטפתי אותה בעדשה של 35 מ"מ".
עבודותיו של פרינס נמכרות בסכומי עתק. עבודתו - "ללא כותרת" (בוקר), שנלקחה מפרסומת לסיגריות מלבורן, אותה צילם במקור סם אבל (Sam Abell), נמכרה במכירה פומבית בשנת 2005 בכריסטיז בלמעלה ממיליון דולר, ועבודתו "אחות מעבר לים" ("Overseas Nurse") שיצר בשנת 2002 נמכרה בסותבי'ס בלונדון במחיר 8,452,000 דולר.
חייו.
ריצ'רד פרינס נולד ב-6 באוגוסט 1949, באזור תעלת פנמה המהווה משנת 1977 חלק מהרפובליקה של פנמה. במהלך ריאיון שערכה עמו אוה פרינץ בשנת 2005, נשאל מה עשו הוריו בפנמה. הוא ענה בשמץ של סרקאזם כי הוריו היו מרגלים וכי בזמן המלחמה הקרה, עבדו עבור ארגון המכונה המשרד לשירותים אסטרטגיים, ששמו שונה מאוחר יותר לשם המוכר סי אי איי. משפחתו התגוררה במקום 5 שנים ולאחר מכן עברה להתגורר בפרוור של בוסטון, שם עברו ימי נעוריו. בתקופת התבגרותו הושפע פרינס מיצירתו האקספרסיוניסטית המופשטת של האמן האמריקאי ג'קסון פולוק, שהצלחתו הייתה אז בשיאה, ובהשראתו החל לבדוק את האפשרות לבסס קריירה אמנותית כדרך חיים. "אני מאוד נמשך לרעיון שמישהו יכול לממש גישה אנטי חברתית ומתבודדת".
בשנת 1967, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון, טייל פרינס זמן מה באירופה. עם חזרתו, הוא החל ללמוד במכללת נסון (Nasson) במיין, אותה תיאר כמקום לימוד ללא מסגרת וללא ציונים. בתום לימודיו, עבר להתגורר בשנת 1973 בניו יורק. פרינס הודה כי המשיכה שלו לניו יורק נולדה בעקבות התצלום המפורסם של פרנץ קליין בוהה החוצה מחלון הסטודיו שלו ברחוב 14. הוא התייחס לדיוקן של קליין כאל "אדם הבוחר להיות לבד ולבקר את העולם שבחוץ, ממגדל השן של הסטודיו שלו". בריאיון שנערך עם אוה פרינץ (Eva Prinz) בחודש נובמבר 2010, אמר פרינס כי מאז היותו ילד הוא חלם להתגורר בעיר ניו יורק.
"הדירה הראשונה ששכרתי הייתה ברחוב פרינס פינת ברודוויי בסוהו. לא הכרתי אז נפש חיה וימים שלמים הסתובבתי מבלי לדבר מילה. השיחות היחידות שניהלתי היו עם מוזגים בבארים. כיוון שלא היה לי רקע אוניברסיטאי, לא היו לי את הקשרים המתאימים שיובילו אותי להכיר אנשים מעולם האמנות. אך כיוון שמתמיד אהבתי אמנות, לעולם לא עלתה שאלה באשר להיותי אמן..."
בשנות העשרים של חייו הוא חווה את המרד של שנות השישים והשתתף בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם. בשנים אלה עבד במגזין טיים במחלקת גזרי העיתונות, שם החלו הניצנים הראשונים של דרכו האמנותית. בתום ימי עבודתו במקום, הוא החל לצלם אובייקטים שונים מתוך גזרי פרסומות שהושלכו, והשתמש בהם ליצירת עבודותיו. לנושאים שבחר הוא התייחס באופן הבא: "אוקיינוסים ללא גולשים, בוקרים ללא מרלבורו ... אף על פי שאני מודע לצורת הביטוי הקלאסית של התמונות, אני נוטה לבחור דווקא בתמונות שאיני מאמין בהן ומנסה להציגן מחדש באופן שתהיינה בלתי אמינות עוד יותר".
לאחר 25 שנים, בהן התגורר פרינס בניו יורק, הוא עבר ל- Upstate New-York, שם הוא ממשיך ביצירתו עד עצם היום הזה. הוא מכר את ביתו השני ששימש כמיני מוזיאון, למוזיאון גוגנהיים, וזמן קצר לאחר הרכישה, נשרף הבניין כליל בעקבות מכת ברק שפקדה אותו. במהלך השנים יצר פרינס סדרות רבות של עבודות בנושאים שונים, המתייחסות כולן באופן ביקורתי ל"תרבות הדיסנילנד" האמריקאית.
במהלך השנים, הוצגו עבודותיו של פרינס הן בתערוכות קבוצתיות והן בתערוכות יחיד, בגלריות ובמוזיאונים החשובים בעולם.
עבודותיו.
עבודות הצילום של פרינס נוצרו בשני פורמטים עיקריים: הן כדימוי בודד שמוסגר באופן עצמאי והן כסדרה של דימויים שיש בהם מכנה משותף שכונסו ומוסגרו כמקשה אחת. העבודות הללו מופיעות תחת הכותרת חבורות (Gangs).
חדרי אורחים.
העבודה העוסקת בחדרי אורחים, המורכבת מסדרה של ארבעה תצלומים, הייתה הסדרה הראשונה שיצר פרינס בשיטת השכפול והניכוס של המקורות המצולמים. הוא צילם חדרי אורחים מעוצבים שהופיעו במגזין ניו יורק טיים, כחלק ממסע פרסום של יצרנית רהיטים ידועה. המכנה המשותף בכל התצלומים המרכיבים את העבודה, הוא המרכיב החזותי המופיע בהם: אוסף אקלקטי של חפצים בסגנונות שונים ומתקופות שונות, כגון ספות קטיפה, שולחנות קפה מסוגננים, שטיחים מעוצבים וחפצים דקורטיביים המשקפים את סגנון החיים הבורגני. פרינס ניסה להציג באמצעות עבודה זו את שיטת המכירה של מוצרים מסחריים המאופיינת בקודים סטריאוטיפיים המתיישבים היטב עם דעות קדומות, תשוקות ופחדים. "זה לא היה חדר האורחים שלי, וחשוב מכך, זה גם לא חדר האורחים של אף אחד. זו הסיבה שהתחלתי לשכפל תמונות מסחריות. מאחורי תמונות אלה אין יוצר. הן בסה"כ תפאורה מוגזמת, תמונות שאין להן שם העומד מאחוריהן".
בוקרים.
בתחילת שנות ה-80, החל פרינס להציג עבודות מסדרת הבוקרים – דימויים שנלקחו מצילומי פרסומת של סיגריות מרלבורו. הוא סילק מתוך הצילומים המקוריים את הטקסט הנלווה, הגדיל אותם ומסגר אותם כעבודות אמנות לכל דבר. הוא התייחס לפרסומות הללו כאל אשליות הנמכרות לציבור באמצעות מוטיבים ארכיטיפיים, כגון דמות הבוקר השרירי הרוכב לעבר השקיעה. הוא טען כי הצגתן באור זוהר וחיובי, מהווה בחובה מעין הבטחה כי הגברים המעשנים יזכו אף הם בתכונות הגבריות המזוהות עם דמות הבוקר.
לדברי פרינס, הוא החל לצלם את תמונות הבוקרים, כיוון שלא ניתן לראות אותם עוד בשום מקום, "אלא בטיים לייף בלבד. בעת עבודתי, כאשר עיינתי בשבעה או בשמונה מגזינים שונים, מצאתי ברובם מודעות של סיגריות מרלבורו. כאשר גיליתי אחת, אמרתי, זו שלי, תודה רבה...התעניינתי במראה של הפרסומות הללו ורציתי להציג מחדש את הדבר הכי קרוב, הכי אמיתי".
חבורות.