מואיז צ'ומבה נולד בדרום חבל קטנגה, קונגו הבלגית. אביו היה איש עסקים מצליח. צ'ומבה חונך בבית ספר מיסיונרי אמריקאי ולאחר מכן למד חשבונאות. בשנות החמישים קנה צ'ומבה את המניות של רשת חנויות בחבל קטנגה ובכך עירב את עצמו בתוך הפוליטיקה האזורית. צ'ומבה התערב בתוך ארגונים פוליטיים שקראו להקמת מדינה קונגולזית פדרלית ריבונית מהאימפריה הבלגית. ביוני 1960 השיגה קונגו עצמאות מבלגיה וז'וזף קסא-וובו מונה לנשיא הראשון של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. קסא-וובו ניהל מדיניות ממשל ריכוזית ולא העניק לחברי מפלגת CONAKAT בה היה מעורב צ'ומבה את תפקידי המפתח להם ציפו בממשל בקינשאסה. ביולי 1960 השיג צ'ומבה תמיכה בלגית אשר ציפתה כי ממשלה בראשותו תפנה לצד הגוש המערבי במסגרת המלחמה הקרה.
עוד באותו החודש החל צ'ומבה לתמוך במרד מזוין של חיילים קונגולזים נגד ממשל קסא-וובו, אותו כינה דיקטטור וקומוניסט. צ'ומבה הכריז על עצמאותה של מדינת קטנגה מקונגו ובכך החל משבר קונגו שהיה למלחמת אזרחים. צ'ומבה מונה לנשיא קטנגה והצליח לשמור במשך שלוש שנים על ריבונותה לנוכח התנגדות מצד הממשלה הקונגולזית וכוח משלחת צבאי של האומות המאוחדות. קטנגה, חבל הארץ העשיר ביותר בכל קונגו, הייתה לפרס מצד משקיעים רבים וצ'ומבה התכוון להשתמש בכך כדי להעשיר את הונו ולהסדיר את מעמדו הפוליטי-כלכלי. צ'ומבה תחילה ניהל משא ומתן להסדר לאחר הדחתו של ראש הממשלה הקונגולזי פטריס לומומבה אך נטש את המגעים במטרה להביא לריבונות מלאה של קטנגה. לבסוף פגש צ'ומבה בכישלון דיפלומטי להביא להכרה בריבונותה של קטנגה ובתמיכה בלגית וצרפתית הוא ברח אל המדינה הספרדית.
שנה מאוחר יותר, ב-1964, לנוכח מרידות במזרח המדינה, הנשיא קסא-וובו קרא לצ'ומבה לקבל את משרת ראש ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ולהשקיט את המרידה. צ'ומבה עירב סחירי חרב אירופאים במאבק נגד המורדים במזרח ולאחר שהתגלה כי תכנן להדיח את הנשיא, קסא-וובו הדיח אותו מתפקיד ראש הממשלה. לאחר הדחתו, שב צ'ומבה אל המדינה הספרדית. בשנת 1967, כאשר החלו שמועות שעמד לשוב לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, צ'ומבה נחטף ונלקח לאלג'יריה. באלג'יריה רשויות השלטון סירבו להסגיר אותו לידי הממשל הקונגולזי של הדיקטטור מובוטו ססה סקו, אשר האשים אותו בדבר בגידה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. צ'ומבה נשאר במאסר בית ליד אלג'יר עד למותו מהתקף לב בשנת 1969.
אגן המכרות בנור-פה דה קאלה
אגן המכרות בנור-פה דה קאלה (בצרפתית: Bassin minier du Nord-Pas de Calais) הוא שטח בצפון צרפת, במחוזות נור ופה-דה-קאלה, אשר מאז סוף המאה השבע עשרה ועד סוף המאה העשרים, מתאפיין מבחינה כלכלית, חברתית, נופית, אקולוגית ותרבותית על ידי ניצול אינטנסיבי של כריית פחם, שנוצר בגיל ה. זהו החלק המערבי של מרבץ, המשתרע מעבר ל. ב-2012 צורף האזור לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו כאתר המעיד על הדרך שבה יצרו ערי פועלים לדוגמה מאמצע המאה ה-19 ועד שנות ה-60 של המאה ה-20 וממחיש עוד יותר תקופה משמעותית בתולדות אירופה התעשייתית.
מיקום.
אגן הכרייה משתרע על פני 1,200 קילומטרים במחוזות נור ופה-דה-קאלה, או 9.5% משטח הפנים של האזור הצרפתי לשעבר נור-פה דה קאלה (כיום, חלק מאו-דה-פראנס). התגוררו בו 1.2 מיליון תושבים בסוף שנות השמונים של המאה ה-20, או 31% מאוכלוסיית האזור. מאה אלף קילומטר של מנהרות, כלומר יותר מפעמיים היקף כדור הארץ ושמונה מאות שמונים וחמישה פירים נחפרו בשלוש מאות שנות היסטוריה.
מרבצי הפחם הקרובים ביותר הם אגן הפחם של בולונה (Bassin minier du Boulonnais) ממערב, אגן הפחם הבלגי (Mines de charbon de Belgique) מצפון-מזרח (המשך ישיר של אגן הכרייה), אגן הפחם לורן (Bassin houiller lorrain) והמשכו, חבל הסאר בגרמניה מדרום-מזרח וכן אגני הפחם ליטרי (Houillères de Littry) ולה פלסי-לסטל (Le Plessis-Lastelle) מדרום-מערב.
גאולוגיה.
זהו החלק המערבי של מרבץ המשתרע מעבר ל. לאורך הנהר והמחשופים באזור בבלגיה.
בתור הקרבון היה אזור זה מכוסה בים, שבו נוצרו משקעים תוך כדי פעילות געשית. בסוף תקופה זו, בגיל ה, המתוארך בין השנים 299–307 למ"ש, מתחילה היווצרותו של אגן הפחם עם משקעים בנהרות ובאגמים.
היסטוריה.
מחשופי פחם התגלו לראשונה בחבל בולונה (Boulonnais, חבל הארץ על החוף הצפון-מזרחי של צרפת), שמצפון לאגן הכרייה, בסביבות 1660. בעקבות חיפושים נרחבים התגלה ב-3 בפברואר 1720 עורק הפחם הראשון באגן הכרייה נור-פה-דה-קאלה במכרה ז'אן קולאר (Fosse Jeanne Colard). ב-24 ביוני 1734 התגלתה פחם ספוג בנפט במכרה פאבה (Fosse du Pavé) בשטח הקומונה . לאחר כמה ניסיונות הוקמה חברת מכרות אנזן (Compagnie des mines d'Anzin) ב-19 בנובמבר 1757 וגדלה במהירות. במקביל, קמו חברות חיפושי פחם לאורך המאה השמונה עשרה. תחילת המאה התשע עשרה התאפיינה בהתפתחות טכנולוגית (מנוע קיטור וניקוז מים מהמכרות). המאפיין הבולט של שנות ה-30 של המאה ה-19 ותחילת שנות הארבעים היה המהפכה התעשייתית, לתעשיות החדשות היה צורך עצום בפחם, בעטיו החלה תקופה של מחירי פחם גבוהים בצפון והקמת מספר רב של חברות פחם. כתוצאה מכך, התפתח אגן הכרייה באופן אקספוננציאלי. נפתחו בורות כרייה רבים, ערמות הסיגים הלכו וגבהו והופיעו בתי המגורים האופייניים המכונים . גידול זה התרחש לאורך המחצית השנייה של המאה התשע עשרה ובעשור הראשון של המאה ה-20. שנת 1906 עמדה בסימן שהתרחש ב-10 במרץ שגרם למותם של 1,099 בני אדם. בעטיו התחוללו שביתות ארוכות ובטיחות המכרות שופרה.
אזור הכרייה נפגע קשות במלחמת העולם הראשונה והשיקום נמשך עד אמצע שנות ה-20 של המאה העשרים. תקופה זו התאפיינה בהגעתם של פולנים ואיטלקים, אף שהגיעו גם בני לאומים אחרים. תחילת שנות השלושים התאפיינה בהשפעות המשבר הכלכלי של 1929. במהלך מלחמת העולם השנייה היה אזור הכרייה אחד האזורים הראשונים שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית. הכורים התנגדו לכובש על ידי האטת ייצור וחבלה. יותר משני שלישים מהכורים באגן פתחו בשביתה ביוני 1941.
חברות הפחם הולאמו ב-17 במאי 1946 עם הקמתה של חברת "מכרות הפחם של צרפת" (Charbonnages de France) שיישמה תוכנית מודרניזציה נרחבת עם ריכוז הכרייה כדי לשפר את מצבה הכלכלי של צרפת. המיתון החל בראשית שנות השישים והמכרות נסגרו בהדרגה. שביתות רבות פרצו באזור הכרייה. "מרכז הכרייה ההיסטורי של לוורד" (Centre historique minier de Lewarde) נפתח לקהל בשנת 1984. גוש הפחם האחרון הועלה במשמרת השנייה מפיר הכרייה מספר 9 של דרוז'ה (Fosse n° 9 - 9 bis des mines de Dourges) ב-21 בדצמבר 1990.
אם שנות ה-90 התאפיינו ברצון למחוק את כל עקבות העבר, התאפיינו השנים הראשונות של המאה ה-21 במודעות לערך המורשת הבנויה והטבעית. שרידים רבים סווגו או נרשמו כמונומנטים היסטוריים בשנים 2009 ו-2010. ביום שבת 30 ביוני 2012 נרשמו 353 אלמנטים הפרוסים על פני 109 אתרים כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
אתר המורשת העולמית.
כאמור מכיל אתר המורשת העולמית 353 אלמנטים הפרוסים על פני 109 אתרים בשטח של 1,200 קילומטרים רבועים. השטח הכולל של האתרים הפרטניים עצמם הוא 39,430 דונם המוקפים באזור חיץ בשטח כולל של 188,040 דונם. האלמנטים כוללים: פירי כרייה (העתיקים שבהם מתוארכים לשנת 1850) ותשתיות מעליות, ערמות סיגים (חלקן משתרעות על 900 דונם וגובהן 140 מטרים), תשתיות שינוע פחם, תחנות רכבת, אחוזות עובדים וכפרי כרייה כולל בתי ספר, מבני דת, מבני בריאות וקהילה, שטחי חברות, בתי בעלים ומנהלים, בתי עירייה ועוד.
ניק גאראט
ניקולס ריצ'רד גאראט (6 בדצמבר 1947 - 8 ביולי 2019) היה מאמן חתירה אוסטרלי. הוא היה המאמן הראשי של Rowing ACT, אימן את תוכנית ה-ACT High Performance יחד עם תוכנית ה-ACT Academy of Sport Rowing בקנברה, אוסטרליה.
ביוגרפיה.
גאראט תפקד כמאמן הראשי במועדון החתירה של הייברפילד (כיום מועדון החתירה UTS) בין השנים 1988–1992. הוא חזר למערב אוסטרליה כדי לתפוס את תפקיד הסקאוט במכון הספורט המערבי של אוסטרליה, תפקיד בו מילא עד 1995. משם מילא את תפקיד המאמן הראשי במועדון החתירה מוסמן, בסידני, אוסטרליה, עד תחילת 2017.
בשנת 1995 הוא אימן את צוותו האוסטרלי הראשון, טים פרקינס וסטיוארט רזיד, באליפות העולם לנוער בחתירה בשנת 1995 בפוזנן, פולין.
בשנה שלאחר מכן בסטרטקלייד, סקוטלנד, הצוותים של גאראט זכו להצלחה ניכרת באליפות העולם לנוער בחתירה ב-1996. סטיוארט רזיד זכה בזהב, ואילו גראט אימן גם את ג'ונתן פיבז וטים פרקינס, שזכו בגביע הגברים לזוגות.
ההצלחה נמשכה באליפות העולם בחתירה לנוער ב-1997 כשהוא הגיע עם אמבר בראדלי למדליית זהב בקטגוריית היחידים לנשים.
האולימפיאדה הראשונה שלו כמאמן הייתה סידני 2000. גראט אימן את הגביע לרביעיות גברים (פיטר הארדקאסטל, ג'ייסון דיי, סטיוארט רזיד ודאנקן פרי). הם זכו במקום הרביעי.
גאראט אימן שני צוותים באולימפיאדת 2004 באתונה, יוון. קרייג ג'ונס היגיע למקום ה-11 בגביע היחיד לגברים, בעוד שברנדן לונג ופיטר הארדקאסל סיימו במקום ה-12 בגביע לזוגות גברים.
גאראט אימן חמישה אתלטים באולימפיאדת בייג'ינג 2008 (פיטר הארדקאסטל, טום לאוריץ', דניאל נונאן, זואי מעלה ואיימי קליי).
אולימפיאדת לונדון 2012 הייתה הרביעית של גאראט כמאמן. הוא אימן את נבחרת השמיניות לנשים והגיע איתן למקום השישי.
בשנת 2016 מונה גאראט לחבר בחטיבה הכללית של מסדר אוסטרליה.
ניק מת ב-8 ביולי 2019 בגיל 71, בזמן שאימן את צוות החתירה האוסטרלי מתחת לגיל 23.
לאיוש ונטיאנר