הפרווה של זיזף הבננה קצרה, צפופה ורכה. השערות מחוספסות יותר מזיזפים אחרים ומאפשרות לשכבה ניכרת של אבקנים להידבק לפרווה כאשר הזיזף מבקר פרחים. צבעה הכללי בהיר למדי ונע בין כתמתם לאוכרה, זהוב, חאקי, חום אפרורי או אפור כסוף כאשר בסיס השיער לבן או צהבהב. הכתפיים והגחון חיוורים יותר וצבעם נע בין אפרפר חיוור לצהבהב, שנהב או לבנבן. הכנפיים שחורות או חומות כהות, והזרועות, הרגליים והחרטום בצבע בורדו. האוזניים ורודות בבסיס ושחרחרות באפרכסות, והעלה האפי ורוד מלוכלך או שחרחר. האצבעות כהות והטפרים בהירים.
תפוצה.
זיזף הבננה אנדמי לדרום-מערב מקסיקו. התפוצה שלו מצומצמת למדי (כ-20,0000 קמ״ר) וכוללת את המדינות המקסיקניות: קולימה, חליסקו, פואבלה, מורלוס, גררו ומיצ'ואקאן. התפוצה הקטנה מיוחסת לכך שהמין אינו יכול לשרוד בטמפרטורות קרירות מדי. יש שונות גנטית מסוימת בין הזיזפים הצפונים לדרומים בשל רכס סיירה מדרה שחוצה את האזור ומגביל במקצת את התנועה.
בית הגידול של הסוג מורכב מיער נשיר טרופי, יער גדותיים, יער עננים ובתה סובטרופית קוצנית לחופי האוקיינוס השקט, כשהצמחייה הדומיננטית באזור כוללת תמרהינדי פראי, גופנן, קסאלפיניה, ברוסימום וטבבויה. אזור זה מתאפיין בקיץ גשום בין יולי לאוקטובר ובחורף יבש במיוחד בין נובמבר למאי. הזיזף נוכח באזורים הרריים עד רום 1,700 מטר מעל פני הים.
אקולוגיה.
זיזף הבננה נדיר יחסית בטבע ובשל כך אין מידע רב על אורח חייו. הזיזף פעיל לילה וחי בקבוצות קטנות של 3 פרטים או בבדידות. הוא עשוי גם לחלוק מקום לינה עם זיזף ארך-לשון, זיזף אוזנן וערפד מצוי. הזיזף מבלה את שעות היום בשינה על גזעים, סלעים, כפות של בננה, תעלות, גשרים ומערות ועשוי לנדוד במהלך העונות בתגובה למחסור במזון; עם זאת, נדידה אצלו פחות שכיחה מאצל זיזפים אחרים, והיכולת שלו לחיות באזור קבוע לאורך השנה מיוחסת לחרטום הארוך שמאפשר לו לנצל את כל הפרחים הזמינים. הטורפים העיקרים שלו כוללים דורסי לילה, חתוליים, ראקוניים ונחשים.
זיזף הבננה ניזון בעיקר מצוף, אך צורך גם בדרך אגב אבקנים וחרקים קטנים שבהם הוא נתקל במהלך יניקת צוף. בניגוד לזיזפים רבים שעשויים להתבסס על פירות וחרקים בעונה היבשה, חרטומו הארוך של זיזף הבננה מונע ממנו להתבסס על מזון מוצק ומגביל אותו בעיקר למזון נוזלי; בשל כך, הוא אינו בררן במזונו, וניזון מצוף של כל הפרחים הזמינים בסביבת המחיה שלו. בין הפרחים השכיחים כמקור צוף עבור הזיזף, נמנים באשן, בומבק מדומה, קראטאיבה, אגבה, הליקטרס, מיני קקטוס ובננות מעובדות. את האבקנים שנדבקים לגופו במהלך יניקת הצוף (בעיקר אבקנים של גופנן, אלנוס, סייבה ולפופית), הזיזף בדרך כלל מלקק ואוכל במהלך טיפוח הפרווה והם משמשים כמקור יחידי של חנקן עבורו.
בשל מיעוט תצפיות בטבע, יש מחקרים סותרים לגבי הזמן שבו עונת הרבייה מתרחשת: מחקר אחד טוען שהיא מתרחשת במהלך העונה היבשה ומחקר אחר טוען שהיא מתרחשת בעונת הגשמים. ייתכן אם כן, שהרביה מתרחשת לאורך השנה. אורך החרטום של הזכר משפיע על סיכוייו להתרבות, שכן הצאצא יוכל לשרוד טוב יותר עם חרטום מוארך שמקנה גישה לצוף. הזיזפית ממליטה גור יחיד לאחר היריון של מספר חודשים והיא נושאת לבדה בטיפולו. הזיזפים הצעירים מתפתחים במהירות ונגמלים תוך מספר שבועות. תוחלת החיים איננה ידועה.
מצב.
זיזף הבננה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בשל טווח התפוצה המצומצם, אוכלוסייה שקטנה מ-10,000 פרטים, ולאור ההערכה שהוא צפוי לחוות ירידה בשיעור של 10% עד שנת 2025 כתוצאה מאובדן בית גידול שנגרם מהמרת יערות לחקלאות, הרחבת התיישבות אנושית או מפריצת שריפות גדולות. זיזף הבננה נחשב למין מוגן בחוק המקסיקני ונוכח במספר אזורים מוגנים.
זיזף החרב
זיזף החרב (שם מדעי: "Lonchorhina") הוא סוג של עטלף יוצא דופן במשפחת הזיזפיים, הכולל 6 מינים, החיים באמריקה הדרומית ובחלקים מאמריקה המרכזית. הסוג תואר בשנת 1863 על ידי הזואולוג הבריטי רוברט פישר טומס שקרא לו בלטינית ״אף-חנית״, על שם עיטור העלה האפי הייחודי והבולט שלו שהוא הארוך ביותר בקרב העטלפים.
תיאור.
לזיזף החרב ראש גדול, שעיר ורחב, גוף כדורי וקומפקטי וצוואר עבה. זנבו הדקיק ארוך למדי וחוצה את כל קרום התעופה האחורי. אורך הראש והגוף של זיזפי החרב 51–74 מ"מ, אורך הזנב 32–69 מ"מ ואורך הזרוע 41–59 מ"מ; משקלם 9–19 גרם.
כפי שמרמז שמו, זיזף החרב מפורסם בעיטור העלה האפי החרוטי והרחב שלו שהוא הארוך ביותר בקרב העטלפים וקצהו גבוה יותר מהגולגולת; צורתו של העיטור הבשרני כלהב של חרב או חנית ארוכה, והוא עשוי לצמוח אנכית או לנטות מעט קדימה. למרות שהחרב תופסת את מירב תשומת הלב, העיטור אינו מסתכם בכך; בבסיס החרב - באזור הסמוך לעיניים, ישנו גידול בשרני קטן יותר בצורת תלתן שבשני צדדיו בליטות דוקרניות גדולות, ומתחתיו 5–7 בליטות מחודדות קטנות.
האוזניים הענקיות של הזיזף גם הן בעלות מראה מוזר למדי: האפרכסות רחבות ועמוקות, הקצוות החיצוניות מתאפיינות במגרעות וקמטים גדולים, ואילו הקצוות הפנימיות קשיחות, זקופות ומחודדות ובמבט חזיתי נראות כזוג קרניים. בנוסף לכך, גם זוג הצפירים באוזני הזיזף עבים, ארוכים ומחודדים ונראים כזוג קרניים נוספים. השילוב של העיטור הייחודי והארוך עם האוזניים הענקיות והמקורננות מקנות לזיזף החרב מראה מבעית למדי.
הפרווה של זיזף החרב ארוכה, עבה וצמרירית. צבעה משתנה בהתאם למין, ונע בין כתום אדמוני לחום אפרורי, זהוב, חום קפה, אוכרה או שוקולד כהה. הכנפיים, הזרועות, האוזניים, הצפירים והחרב המפורסמת בצבע סגלגל עד שחור מבריק. הפנים והחלק התחתון של העלה האפי חיוורים יותר.
ביולוגיה.
זיזפי החרב מצויים באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית כולל יער האמזונאס. הם מאכלסים מגוון רחב של בתי גידול - מיערות גשם טרופיים עד לסוואנות יבשות, ביצות ושטחים חקלאיים מעובדים. הם פעילים כיתר בני משפחתם בשעות הלילה, ומבלים את שעות היום בשינה במערות בתוך מושבות המוניות של עד 500 פרטים (לעיתים קרובות לצד מיני עטלפים אחרים). הם יוצאים לפעילות רק כשחשוך לחלוטין, לעומת מינים רבים שיוצאים לפעילות כבר בשקיעה.
התזונה של זיזפי החרב מורכבת כמעט אך ורק מחרקים ועכבישאים, עובדה שהופכת אותו למדביר ביולוגי אשר מועיל מאוד לחקלאות. יכולת איכון ההד של זיזף החרב היא המפותחת ביותר בקרב העטלפים, ונמצא שהוא העטלף היחיד שמסוגל לזהות רשתות ערפל המשמשות את חוקרי הטבע ללכידת עטלפים בטבע. במספר מקרים, חוקרי טבע פרסו רשתות ערפל בסמוך למערות עם מושבות עטלפים מוערבות, ובעוד שכל מיני העטלפים נלכדו בתוכם, זיזפי החרב הבחינו מבעוד מועד ברשת, עצרו בפתאומיות באוויר וטיפסו מעל הרשת או חזרו לאחור. האקולוקציה המעולה של זיזף החרב היא ככל הנראה גם הסיבה למיעוט דגימות מסוג זה באוספים זואולוגים.
זיזפי החרב מתרבים בסוף עונת הגשמים או בתחילת העונה היבשה; ההיריון של הזיזפית נמשך לאורך העונה היבשה, וההמלטה מתרחשת בתחילת עונת הגשמים שאז יש מזון בשפע. לרוב נולד צאצא יחיד.
מינים.
בסוג זה 6 מינים:
זיזף המצחייה
זיזף המצחייה (שם מדעי: "Sphaeronycteris toxophyllum") הוא מין של עטלף קטן במשפחת הזיזפיים, שמצוי באמריקה הדרומית ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1882 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס, וקרוב מבחינה גנטית לסוגים זיזף קמוט-פנים וזיזף לבן-כתף.
תיאור.
אנטומיה ומאפיינים פיזיים.
לזיזף המצחייה גוף גוצי וקטן, וגולגולת כדורית ומסיבית חסרת חרטום. הפנים החשופות רחבות וקצרות במיוחד, והן מזכירות מאוד את פניו של הזיזף המקומט אך ללא הקמטים המודגשים. האוזניים עגולות ורחבות עם צפירים קטנים והקצה שלהן מחודד ופונה אחורנית. העיניים גדולות ובולטות עם אישונים בצבע זהוב או זית. הפה דביק ורחב מאוד והשיניים ארוכות וחדות בדומה לשיניו של הזיזף לבן הכתף עם מספר תכונות מורפולוגיות שונות. סביב הנחיריים, יש עלה אפי בינוני בצורת עלה.
אורך הראש והגוף של זיזף המצחייה 52–63 מ״מ, אורך הזרוע 36–42 מ״מ ואורך האוזניים 13–17 מ״מ; משקלו עד 18 גרם. הנקבות עשויות להיות גדולות במקצת מן הזכרים. הזיזף נטול זנב וקרום התעופה האחורי שלו קצר יחסית וצורתו כ-V.
מצחייה ומסיכה.
סימן ההיכר של המין שהעניק לו את שמו, הוא הגידול הבשרני העבה והנפוח על המצח שנראה כמו מצחייה ואינו נוכח אצל אף עטלף אחר. המצחייה מתחברת בחלקה התחתון לעיטור האפי, והיא גורמת לו להתקפל כלפי החזית. אצל הנקבות המצחייה קטנה יחסית, ממוקמת מעל העיניים ונראית כבליטת עור נוספת שקשור לעלה האפי, בעוד שאצל הזכר היא גדולה פי 4, בצורת פרסה או U ונמתחת לרוחב עד לעיניים ומכסה את העלה האפי. מלבד המצחייה, לזכר יש סביב הגרון קפל עור גדול ועבה שנמתח כמו מסיכה על חלק מהפנים בשעת המנוחה. אף על פי שקפל העור נוכח גם אצל הנקבות, הוא קטן מאוד ואינו פונקציונלי.
כסות.
הפרווה של זיזף המצחייה ארוכה, רכה וצמרירית. צבעה הכללי בהיר למדי ונע בין בז׳ לחאקי, אפור כסוף, חום קינמון, או חום אפרורי דהוי מעורב בשיער אפור ולבן. פלג הגוף הקדמי חיוור יותר, והגחון והחזה נוטים לאפרפר או לבנבן. על הכתפיים ומתחת לאוזניים יש כתמים לבנים גדולים, ועל המצחייה של הזכר יש שיער לבן צפוף שנעדר אצל הנקבות. הכנפיים בצבע שחור פיח מעורב באפור כהה, והזרועות והשוקיים בצבע בורדו. הפנים חשופות וורודות, והעיטור האפי והמצחייה נוטים לכתמתם. האוזניים שחרחרות בקצה וצהובות או כתומות בבסיס.
תפוצה וביולוגיה.