הפיוט "מראה כהן" מתאר את מראהו של הכהן הגדול אשר עבד בבית המקדש ואת סדר עבודתו ביום הכיפורים. הוא מוזכר כלבוש בהידור ופאר. קושי הפירוש של הפיוט הוא על סדר הדימויים שחלקם מקראיים וחלקם דברי חז"ל. בודדים מן הדימויים מופיעים במקורם כמציינים דברים של ממש, ואילו האחרים מופיעים במקורותיהם כדימויים המתייחסים לה' או לבני אדם.
הפיוט נחתם בדברים על סדר עבודתו של הכהן הגדול ביום הכיפורים אשר נאמרים בחזרת הש"ץ (שליח ציבור) של תפילת מוסף של יום הכיפורים. הרעיון הוא העברת המתפלל מהחוויה אותה חווה הכהן בבית המקדש - אל התקופה המודרנית, בה בית המקדש נחרב ואין בו כהן גדול המשרת את הציבור.
הפיוט בנוי באקרוסטיכון של א"ב, כאשר כל שורה מתחילה באות הא"ב הבאה אחרי אות כ"ף היחס.
פיוט זה מזכיר מאוד את תיאורו של שמעון הכהן בספר בן סירא, ונכתב ככל הנראה בהשפעתו.
בקצת קהלות, נוהגים לומר רק את ארבע השורות הראשונות ושלוש השורות האחרונות של הפיוט, או רק את חציו הראשון.
היום הרת עולם
הַיּוֹם הֲרַת עוֹלָם הן המילים הפותחות בפיוט של מחבר לא ידוע, שנוהגים לאמר במהלכה של תפילת המוסף של שני ימי ראש השנה.
תוכן הפיוט.
בפיוט שני מוטיבים מרכזיים - בריאת האדם וכן הדין והמשפט שהקדוש ברוך הוא גוזר על כל אדם.
"היום הרת עולם" כך נפתח הפיוט - דימוי לכך שבריאת העולם נעשתה כמו לידה ועל כן במהלכו של הפיוט מזכירים בני האדם כי הקדוש ברוך הוא יכול לשפוט אותם מכל זווית ראייה, כבנים, כעבדים או כבני אדם. רעיון דימוי הלידה של העולם מתקשר לכך כי הקדוש ברוך הוא יכול לשפוט את בני האדם כאילו היו בניו אשר הגיעו לעולם מתוך לידה והריון.
האימה והנוראה של הפיוט הוא שבני האדם אינם יודעים מה יהיה הדין אותו ייתן הקדוש ברוך הוא לבני האדם, כמו שנכתב במשפט האחרון בפיוט: "עֵינֵינוּ לְךָ תְלוּיוֹת עַד שֶׁתְּחָנֵּנוּ וְתוֹצִיא כָאוֹר מִשְׁפָּטֵנוּ אָיוֹם קָדוֹשׁ".
מנהגי אמירת הפיוט.
בשני מנהגי אשכנז ובנוסח הספרדים, אומרים פיוט זה בסוף כל ברכה של מלכיות, זכרונות ושופרות, ביום חול אחרי שתוקעים בשופר, ובשבת אחרי חתימת הברכה. בנוסח איטליה אומרים אותו אחרי מלכיות וזכרונות, ואילו אחרי שופרות אומרים במקומו ארשת שפתינו. בנוסח רומניא הוא היה נאמר אחרי כל שלשת הברכות.
אזכרה אלהים ואהמיה
אֶזְכְּרָה אֱלֹהִים וְאֶהֱמָיָה הוא פיוט סליחות אשר חובר על ידי הפייטן אמיתי שחי בדרום איטליה במאה השמינית. את הפיוט נהוג לומר בקהילות אשכנז במספר הזדמנויות, ביניהן בתפילת נעילה של יום הכיפורים.
הפייטן היהודי-איטלקי אמיתי חיבר פיוט זה כדי לתאר את רגשותיו וכיסופיו לירושלים עיר הקודש של העם היהודי וזאת לאחר הגלות אותה עברו אבותיו כשהיו שבויים בידי טיטוס לאחר שזה החריב בירושלים את בית המקדש.
מבנה הפיוט.
הפיוט בנוי כפזמון עם ארבעה בתים. הפזמון של הפיוט הוא י"ג מידות של רחמים, אשר יש הנוהגים לאומרם בשלמות בין בית לבית, ויש הנוהגים לומר רק את תחילתם. כל בית בנוי מארבע שורות, אשר חורזות ביניהם בחריזה פנימית, ללא חריזה ראשית לפיוט כולו.
תוכן הפיוט.
בבית הראשון הפייטן מקונן על החורבן, ומזכיר שעל אף הצרות, עם ישראל נשאר נאמן לה'. ביתר הבתים הפייטן מונה גורמים שונים שבזכותם תתקבל תפילתו לישועה והצלה. הגורם המרכזי (כמוכח מן הפזמון) הוא י"ג מידות, ובנוסף זכות אבות ובכיו ודמעותיו של המתפלל. בבית השני פונה המתפלל אל מידת הרחמים של ה' ומבקש ממנה להתפלל עבורו. בית זה עורר התנגדות אצל חלק מפוסקי ההלכה, כדלהלן.
יש נוהגים לשלב אמירת שלוש עשרה מידות של רחמים, המהוות את ליבת הסליחות אחרי כל בית, אך ברוב הקהילות נוהגים לומר י"ג מידות רק בתחילתו.
התנגדות הלכתית.
תופעה מוכרת מפיוטי סליחות שונים היא הפנייה לאמצעים, כלומר הפנייה היא אל המלאכים או גורמים אחרים כדי שישמשו מתווכים בינינו לבין הקדוש ברוך הוא. תופעה זו הטרידה לא אחת את חכמי התלמוד וההלכה אך למרות זאת, נתקבלו הדברים על הציבור. הפנייה לעיתים מכוונת גם אל התורה, האבות, מדות מסוימות של ה' ואל כיסא הכבוד. יש מפוסקי ההלכה שאסרו לומר פיוטים אלה ואף החשיבו אותם כעבודה זרה, אך פוסקים רבים לימדו זכות על המנהג והתירו אמירת הפיוטים הללו.
בפיוט זה מעורר בעיה הבית השני, הפונה למידת הרחמים כדי שתתפלל עבורנו לה'. משום כך, יש נוהגים לשנות את נוסח הבית השני כך שהתפילה תפנה ישירות לה': "מידת הרחמים עלינו נגלגלה/ ולפני קוננו תחינתנו נפילה/ ובעד עמנו רחמים נשאלה...".
זמני אמירתו.
נהוג לאומרו בסליחות של תפילת נעילה ליום הכיפורים - לפי מנהג אשכנז המזרחי נאמר בשלימותו, ואילו לפי מנהג אשכנז המערבי, אומרים רק הבית הראשון בהזדמנות זו. לפי מנהג חלק מקהילות אשכנז המערבי, הוא נאמר גם כפזמון של מנחה ליום כיפור. הוא גם נאמר באחד מימי הסליחות של הימים נוראים - לפי מנהגי מזרח אירופה, ביום שלפני ערב יום כיפור (ואם היום שלפניו חל בשני וחמישי יש נוהגים להקדים לאומרו בשני וחמישי), ואילו במנהגי אשכנז המערבי אומרים אותו ביום אחר. הנוהגים לומר סליחות בבה"ב, אומרים אותו ביום שני האחרון. ישנן קהילות הנוהגות לומר פיוט זה גם בתפילת מוסף של יום הכיפורים.
בית מדרש גורה קלוואריה
בית מדרש גורה קלוואריה (Beit hamidrasz w Górze Kalwarii ul. Pijarska 10/12) היה בית המדרש הראשי של חסידות גור בעיר גורה קלוואריה (המכונה אף גור או גער) שבפולין.
היסטוריה.
בית המדרש הוקם לראשונה מעץ בשנת 1859 על ידי האדמו"ר הראשון מגור, רבי יצחק מאיר אלתר, וכאשר הוא נשרף בשריפה הגדולה שהייתה בגור, הוא נבנה בשנית מאבן בשנת 1903 על ידי האדמו"ר השלישי מגור, הרב יהודה אריה לייב אלתר, שהחסידות התרחבה בזמנו. בית מדרש גור היה אחד מבתי המדרש הגדולים ביותר באירופה. בשנת 1936 נעשה ניסיון הצתה של בית המדרש מסיבות אנטישמיות. בתקופת השואה נבזזה תכולתו ויהודי העיר גורשו לגטו ורשה. מאוחר יותר נעשה שימוש במבנה כאורווה.
כיום, בית המדרש איננו משמש כבית מדרש אלא כבניין נטוש ועזוב. מבנה בית המדרש מוזנח ומעטים פוקדים אותו. בגור מצוי כיום שומר שסבו היה יהודי, והוא שומר על קברי האדמו"רים בבית הקברות. לבית המדרש באופן כללי אין כניסה, והוא סגור מכל עבריו. מפני חשש מפגיעה. אחת מחזיתות מבנה ישיבת שפת אמת בירושלים משחזרת את חזית בית המדרש שהיה בגורה קלוואריה.
תרבות.
בשנת 2011 במסגרת הפסטיבל לתרבות יהודית של וורשה, נערך במבנה בית המדרש קונצרט זיכרון מיוחד של תזמורת המנדולינות של גור פרויקט שיקום ושימור הזיכרון של תזמורת המנדולינות היהודית שפעלה בעיר לפני מלחמת העולם השנייה.
יוסף זליכה
הרב יוסף עזרא חי זליכה (תש"ח, 1948 - ה' בסיוון תשע"ב, 25 במאי 2012) היה רבה הספרדי של שכונת פרדס כץ בבני ברק.
תולדותיו.
נולד לשלמה סלמן ואהובה זליכה בבצרה שבעיראק. בהיותו בן 3 עלתה משפחתו לארץ ישראל והשתכנה במעברת עמישב בפתח תקווה.
בבחרותו עברה משפחתו לשכונת פרדס כץ בבני ברק, למד בישיבת מירון לצעירים בראשות הרב משה ברגמן, ובישיבה גדולה בישיבת שארית יוסף בראשות הרב נסים טולידנו. לאחר מכן למד בשדה חמד, שם התקרב לרבו של המושב נחלת יהודה הרב משה יחזקאל (כונה החכם יחזקאל) שהיה ממקובלי בבל. הרב זליכה שימש בבית הכנסת שלו כבעל קורא וכחזן. לאחר שעבר לבאר יעקב החל ללמוד בישיבת שארית יוסף בראשות הרב נסים טולדנו.
בשנת תשכ"ט, לאחר נישואיו, עבר להתגורר בבני ברק. למד בכולל אור החיים של הרב שמעון בעדני ולאחר מכן בכולל האברכים 'רבינו יוסף חיים' בשכונת התקווה בתל אביב. בשנת ה'תשל"ה התמנה כמשגיח בישיבת 'תפארת משה' בראשות הרב אמנון סבאג. לאחר כמה שנים, בהוראת הרב שך, עזב את הישיבה והחל לכהן כרבה של שכונת פרדס כץ.
בבחירות בשנת ה'תשנ"ד הצטרף לרב מאיר מאזוז בתמיכה במפלגת הן הספרדית, שהכניסה שלושה חברים לעיריית בני ברק.
כיהן כדיין בחבר הדיינים של הרב יעקב לנדא ואחרי פטירתו התמנה לדיין בחבר הדיינים של בנו, הרב משה יהודה ליב לנדא.
בשנת ה'תשנ"ז לקה בדימום פנימי ונפטר בליל שבת ה' בסיוון תשע"ב. הלווייתו התקיימה במוצאי חג השבועות והוא נקבר בבית העלמין פוניבז' בבני ברק.
יעקב יוסף טברסקי
רבי יעקב יוסף טברסקי (ט"ו בתמוז ה'תרנ"ט - ב' בניסן ה'תשכ"ח) היה האדמו"ר מסקווירא. יסד בשנת ה'תשי"ז את עיירת ניו סקוור בארצות הברית.
ביוגרפיה.
נולד בשנת התרנ"ט לאביו רבי דוד טברסקי מסקווירא ולאמו, בתו של ר' אליקים געץ בעיר סקווירה באוקראינה. התחתן עם טראני, בתו של רבי פנחס טברסקי ("מאוסטילה") בב' באדר ה'תרפ"ה. לאחר החתונה חי במשך שנתיים בבֶּלז אצל חותנו (שעדיין התגורר אצל חותנו האדמו"ר רבי ישכר דוב מבעלזא).
בשנת ה'תרפ"ז, לאחר מות אביו, מונה לאדמו"ר חסידות סקווירא בעיר קאלאראש שברומניה. בשנת ה'תרצ"ד עבר לגור בעיר יאשי וניצל עם משפחתו מהפוגרום שנערך ביהודי העיר בשנת ה'תש"א.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר לעיר בוקרשט, ובשנת ה'תש"ח עבר לארצות הברית. התגורר בבורו פארק ולאחר שנתיים עבר לשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין, ניו יורק, שם התגורר בשדרת בדפורד. בשנת ה'תשי"ז ייסד את עיירת ניו סקוור בניו יורק, על מנת ליצור מקום מגורים הולם עבור חסידיו.
הרב טברסקי נפטר בשנת ה'תשכ"ח. את מקומו ממלא בנו, הרב דוד טברסקי. חתנו, הבעל של שתים מבנותיו - פייגא מלכה וסימה מירל, היה הרב מרדכי הגר, האדמו"ר מויז'ניץ מונסי. חתנו השני, בעל בתו מַרים, הוא רבי חי יצחק טברסקי, האדמו"ר מרחמסטריווקא ארצות הברית.
נאסף תשרי