ד"ר יחיאל מיכאל (מיהאי) הכהן גוטמן (בהונגרית: Guttmann Mihály; קישקונפלדיהאזה, 6 בפברואר 1872 – בודפשט, כ"ז בחשוון תש"ג/7 נובמבר 1942) היה רב הונגרי, תלמודיסט, מנהל בית המדרש לרבנים בבודפשט, מרצה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1924–1925.
ביוגרפיה.
הוריו של מיכאל (מיהאי) היו שאנדור גוטמן ורוזליה וידר. הוא קיבל את ההדרכה המקראית והתלמודית הראשונה מאביו שאנדור (? - 1899). אחר כך למד בישיבה אצל הרב משה חיים פולק (? - 1888) בבונהאד (ולאחר מכן גם בברטיסלבה), כמו כן באוניברסיטת בודפשט ומשנת 1895 עד 1903 בבית המדרש לרבנים בבודפשט. הוא סיים את בית המדרש בשנת 1903 וקיבל תואר דוקטור באוניברסיטה. בין השנים 1903–1907 היה רב בצ'ונגראד (בדרום הונגריה). הוא קיבל סמיכה לרבנות בשנת 1904. בין השנים 1907–1921 היה פרופסור בבית המדרש לרבנים בבודפשט. בין השנים 1921–1925 שימש עורך שותף של כתב העת "הצופה לחכמת ישראל" בבודפשט. בשנים 1924–1925 הוזמן לפתיחת האוניברסיטה העברית בירושלים ושימש בה מרצה אורח לתלמוד. בין השנים 1921–1933 היה רב ופרופסור בבית המדרש לרבנים בברסלאו. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, חזר להונגריה וניהל את בית המדרש לרבנים בבודפשט עד לפטירתו ב-1942. הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט (חלקה 4 / A-11-17).
מיכאל הכהן גוטמן היה נשוי לקמילה ואב לשלושה ילדים, וילמה, אלכסנדר והיינריך, ששרדו את השואה. גוטמן הוא סבי סבה של המשוררת הישראלית מימס וילמה.
עבודותיו.
הרב מיכאל גוטמן כתב את הביוגרפיה של הרב ההונגרי משה לייב בלוך בחלק השני של "הפלוטארך היהודי". (הספרייה היהודית הפופולרית 19.) הוא ערך את ספר הזיכרון ליום הולדתו השבעים של ד"ר ארנולד קיש, הרב הראשי לבודה, יחד עם ד"ר שמואל לוינגר (בודפשט, 1939).
תרומות אחרות:
רצח העם במיאנמר
כשל הבעיטה בסלע
כשל הבעיטה בסלע (Appeal to the stone), הידוע גם בכינוי ארגונטום אד לפידם (מלטינית: argumentum ad lapidem), הוא כשל לוגי המבטל טיעון בטענה פשוטה שהוא אבסורדי. הכשל צומח מכשלים לוגיים נוספים הקשורים בחוסר ביסוס מספק לטענה ובשימוש בטיעונים מסיחי דעת.
לדוגמה, ויכוח הכולל שימוש בכשל הבעיטה בסלע עשוי להיראות כך:
דובר א': "גללים כשמם כן הם, הם לעולם גליליים או כדוריים"
דובר ב': "לא נכון. לדוגמה, צואת הוומבט היא קובייתית."
דובר א': "אוי, נו, באמת! כיצד ייתכן שצואה תהיינה קובייתית?!"
המקור לביטוי הוא תגובתו של סמואל ג'ונסון לגישתו של ג'ורג' ברקלי, על פיה כל האובייקטים קיימים בתודעתנו בלבד ואין להם קיום ממשי מחוץ אליה. בתגובה לטענה ג'ונסון קרא "בזאת אני מפריך זאת!" ובעט בחוזקה בסלע. תגובה זו מהווה שילוב של כשל איש הקש ושל כשל הבעיטה בסלע.
אלכסנדרה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה
אלכסנדרה, נסיכת אדינבורו וסקסה קובורג גותה (1 בספטמבר 1878 – 16 באפריל 1942) הייתה בתם הרביעית של אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה ומריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. כאשתו של ארנסט, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, היא הייתה הנסיכה בת הזוג של הוהנלוהה-לגנבורג. היא הייתה נכדתם של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ושל הצאר אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
ראשית חיים.
הנסיכה אלכסנדרה נולדה ב-1 בספטמבר 1878 בטירת רוזנאו שבקובורג לאלפרד, דוכס אדינבורו, בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ולמריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ומריה, נסיכת הסן. היא הוטבלה בשם המלא אלכסנדרה לואיז אולגה ויקטוריה ב-2 באוקטובר 1878 בארמון אדינבורו, קובורג, ככל הנראה על ידי הכומר של אמה. הסנדקים שלה כללו את דודה מצד אמה, אלכסיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
במהלך שנותיה הראשונות של אלכסנדרה, אביה, עסוק בקריירה שלו בחיל הים ומאוחר יותר כשליט בקובורג, הקדיש תשומת לב מועטה למשפחתו. הייתה זו אמה של אלכסנדרה שהייתה הנוכחות השולטת בחיי ילדיהם. לאלכסנדרה היו ארבעה אחים: אלפרד, מארי, ויקטוריה מליטה וביאטריס. לאורך כל חייה, היא נחשבה פחות יפה ומאופקת ממארי וויקטוריה מליטה.
אלכסנדרה, שזכתה לכינוי 'סנדרה' על ידי משפחתה, בילתה את ילדותה תחילה בממלכה המאוחדת, ולאחר מכן מ-1886 עד 1889 במלטה, שם שירת אביה בצי הבריטי. בשנת 1889 עברה המשפחה לקובורג שבגרמניה, כיוון שאביה היה היורש של דוכסות סקסה-קובורג וגותה. היא הייתה שושבינה בחתונתה של דודתה ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת בשנת 1885 עם הנרי, נסיך בטנברג, ובחתונת הדוכס והדוכסית מיורק בשנת 1893. באותה שנה, ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה (אחיו של סבה מצד אביה, אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה) מת ללא יורשים. מפני שהנסיך אלברט נפטר, ואדוארד השביעי ויתר על תביעתו לדוכסות, הדוכס מאדינבורו ירש את הדוכסות. אף על פי שאלכסנדרה נותרה נסיכה בריטית, היא קיבלה את התואר הנסיכה אלכסנדרה מסקסה-קובורג וגותה.
נישואין.
אמה של אלכסנדרה, הדוכסית הגדולה מריה אלכסנדרובנה, רצתה להשיא את בנותיה הצעירות. בסוף 1895 היא ארגנה את אירוסיה של אלכסנדרה לארנסט, הנסיך התורשתי של הוהנלוהה-לנגנבורג (13 בספטמבר 1863 – 11 בדצמבר 1950). סבתה של אלכסנדרה, המלכה ויקטוריה, התלוננה שהיא צעירה מדי. אביה של אלכסנדרה התנגד למעמד חתנו לעתיד, שיהפוך לנסיך השביעי של הוהנלוהה-לנגנבורג. לעומת אלכסנדרה, ארנסט היה בעל דרגת אצולה נמוכה יותר. הייתה ביקורת על השידוך גם מכיוון שבני הזוג היו קרובי משפחה רחוקים: ארנסט היה נכדה של פאודורה, נסיכת ליינינגן, אחותה למחצה של המלכה ויקטוריה.
למרות זאת, החתונה התקיימה ב-20 באפריל 1896 בקובורג, גרמניה. אלכסנדרה הייתה בת 17 בלבד וארנסט בן 32.
לזוג היו חמישה ילדים:
חיים מאוחרים יותר.
אלכסנדרה חיה עד סוף חייה בגרמניה. עם מותו של אביה בשנת 1900, בעלה של אלכסנדרה מונה לעוצר של הדוכסות של סקסה-קובורג במהלך המיעוט של הדוכס החדש, שהיה בן דודה הראשון. אחיה היחיד של אלכסנדרה, אלפרד, נפטר בשנת 1899.במהלך מלחמת העולם הראשונה עבדה כאחות הצלב האדום. בפברואר 1916 נישאה בתה, מארי מליטה בקובורג לנסיך וילהלם פרידריך, הדוכס העתידי משלזוויג-הולשטיין, ואלכסנדרה הפכה לסבתא כאשר בנם הראשון של בני הזוג, הנסיך הנס, נולד במאי 1917. ביום נישואיה ה-35, באפריל 1931, נישא בנה הבכור גוטפריד למרגריטה, נסיכת יוון ודנמרק. בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה הייתה אלכסנדרה תומכת מוקדמת של המפלגה הנאצית, אליה הצטרפה ב-1 במאי 1937, יחד עם כמה מילדיה.
היא נפטרה בבאדן-וורטמברג שבגרמניה בשנת 1942.
בית האופרה של המארקגראף בביירוית
בית האופרה של המארקגראף (בגרמנית: Markgräfliches Opernhaus) הוא בניין תיאטרון מהמאה ה-18 בעיר ביירוית, השוכנת במחוז המנהלי פרנקוניה עילית במדינת בוואריה בגרמניה. מכיוון שביירוית הפכה לעיירת מחוז לא משמעותית לאחר סיום תקופת השלטון של המארקגראפים באזור לקראת סוף המאה ה-18, הצליח הבניין לשרוד את התקופה שלאחר מכן כמעט ללא שינוי. הודות לאיכות האמנותית ולמצב השימור, בית האופרה של המארקגראף הוא אחד משני בנייני התיאטרון החשובים ביותר שנבנו לפני המהפכה הצרפתית ושהשתמרו, יחד עם בוויצ'נצה.
בביירות מכונה המבנה "בית האופרה" בלבד, ואילו בית הפסטיבלים של ביירוית (בית אופרה) שבנה ריכרד וגנר נקרא "פסטשפילהאוס" (Festspielhaus). לאחר ש נמכרה לממלכת בוואריה בשנת 1810, נקרא הבניין "בית האופרה המלכותי" (Königliches Opernhaus).
ב-30 ביוני 2012 נוסף בית האופרה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. בהחלטה להוסיף את בית האופרה לרשימה נכתב: .
היסטוריה של הבנייה.
לפני הקמת הבניין.
בשנת 1714 בנה בית נשפים על רחוב מינצגאסה, ולידו "בית אופרה". נבנה בשנת 1759 באתר בית הנשפים הראשון - ארבע שנים לאחר מכן הוקם הנוכחי במפגש הרחובות מינצגאסה ואופרנשטראסה. הארקדות של תאי בית האופרה הישן נראו עדיין על קיר בית הכנסת בשנת 1946. הבמה הייתה ממוקמת בין בית הנשפים הישן לחדש, ממש ליד בית האופרה של ימינו. עם זאת, בניין זה לא עמד בדרישותיה של וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית (משנת 1735 עם בעלה שליטי נסיכות ביירות).
הבנייה.
בית האופרה של המארקגראף נבנה בשנים 1744–1750 והוא אחד התיאטראות ובתי האופרות המקוריים הבודדים של אותה תקופה באירופה. ביוזמת בני הזוג המארקגראף פרידריך ואשתו וילהלמינה הוא נועד להעביר למבקרים מסר של תחילת עידן החוכמה והשלום.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי ז'וזף סן פייר (Joseph Saint-Pierre; 1709-1754), פנים הבית תוכנן על ידי המעצבים האיטלקים ובנו קרלו בסגנון הבארוק המאוחר של איטליה. רק מסך הבמה המקורי חסר - הוא נגנב על ידי חיילים מצבא נפוליאון בונפרטה, כשעברו דרך ביירוית בדרכם לרוסיה במאי 1812.
תיאטרון התאים עשוי כולו מעץ. שלושת המפלסים של התאים מוקצים לשלוש המעמדות של החברה. אולם מה שבולט הוא העובדה שהתא המלכותי כמעט ולא שימש את המארקגראף ואשתו. באמצע השורה הראשונה היו כורסאות מוזהבות, שמהם ניתן היה לראות את הפעולה על הבמה ממרחק קצר.
ציור התקרה של "אפולו ותשע המוזות" נוצר על ידי יוהאן בנימין מילר מדרזדן. סצנות מיתולוגיות מהמטמורפוזות של אובידיוס מתוארות בתמונות העגולות על מסגרת התקרה.
מבנה הגג, שהוא כנראה יצירתו של נגר החצר אדולף אדם פולנר (Adolf Adam Feulner) והגדול מסוגו, מעורר השתאות. ארגון הייעוץ ICOMOS (הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים) של אונסקו ראה את הגג כבעל ערך מיוחד וסיווג אותו כחלק מהמורשת העולמית.