עבודותיו של גל בדרך כלל מביעות ביקורת תרבותית, היסטורית, פוליטית וחברתית. ידוע בביקורתו על אפליית יוצאי עדות המזרח בחברה הישראלית וסוגיית הקליטה של יהודי ארצות המזרח התיכון (ה"מזרחים" או "היהודים-הערבים" לפי תפיסתו) בישראל. הטקסט הכתוב משמש ברוב יצירותיו של גל הן כחלק מהתוכן והן כחלק מהצורה, והוא מרכיב עיקרי במילון הצורני שלו. יצירתו המוכרת ביותר בהקשר זה היא "תשעה מתוך ארבע מאות" (1987), צילום של האמן כשהוא אוחז בספר ללימודי היסטוריה שהיה בשימוש בבתי-ספר תיכוניים בישראל, ממנו למד גם הוא. בידו הוא מחזיק קבוצה של תשעה עמודים מתוך ארבע מאות עמודי הספר, העוסקים ביהדות המזרח, ומדגיש בכך את דחיקתה מתרבות ישראל. יצירה זו הוצגה בתערוכות רבות, ביניהם: "שפת אם / חזות מזרחית" (2002) באצירתה של טל בן צבי. המשכן לאמנות, עין חרוד. התערוכה עסקה לא רק במעמדה ומקומה של הזהות היהודית מזרחית בחברה הישראלית, אלא גם במעמדו ומקומו של האמן המזרחי בשדה האמנות הישראלית, ופוליטיקת הכוח שבו. על כך כתבה האוצרת בפתיח קטלוג התערוכה: " הדיונים על זהויות – לא רק מזרחיות – ושאלות על ביוגרפיה ועל ייצוג עצמי בשדה האמנות בישראל מתקיימים במערכת הרצופה נקודות מבט, הנחות יסוד וחשבונות פוליטיים. בדינמיקה הזו אמנים הם בו-זמנית סובייקטים של שדה האמנות ושל מרחב פרטי/ציבורי רב-תרבותי...העבודות שהוצגו בשפת אם ביקשו לבנות מחדש את הסובייקט שלהן (יהא זה אמן, צופה או אוצרת) האמצעות אסטרטגיות חזותיות ונרטיביות. אלו הופעלו בתוך היסטוריה של הבניית המזרחיות כ"אחרות" וכנגדה, תוך הכרה בכך כי התרבות הישראלית מושפעת ממזרחיות על כל רבדיה."
בראיון היצירה "תשעה מתוך ארבע מאות" אומר גל: " ספרי הלימוד הרשמיים של ההיסטוריה של העם היהודי שבהם משתמשים בבתי הספר הממלכתיים בישראל, מוקדשים ברובם המכריע להיסטוריה של יהודי אירופה...במשך עשורים ארוכים משרד החינוך מחק בשיטתיות את ההיסטוריה של יהודי המזרח מספרי הלימוד. ספרים אלה סייעו בפיתוח תודעה כוזבת בקרב התלמידים, ולפיה ההיסטוריה של העם היהודי התרחשה בעיקר במזרח אירופה, ולמזרחים אין ממש היסטוריה שראויה לזיכרון הקולקטיבי... המאבק הוותיק הזה מחזיר אותי אחורה לילדות, להורים שאינם, לבית שאיננו, למדף הספרים. הורי, שדיברו אלי ערבית שוטפת, לא יכלו לקרוא בעברית המהגרים שלהם את הספרים שאספו בגאווה על המדף: "אלי כהן - האיש שלנו בדמשק" מאת א' בן-חנן, שגולל את סיפורו של דודי, שהיה לגיבור לאומי, ולצדו "סופה בין הדקלים", "פחונים וחלומות" ו"שווים ושווים יותר", ששלח סמי מיכאל בהקדשות חמות, לאמי, אחותו. הורי לא יכלו לקרוא את מה שנכתב עליהם בספרי הלימוד שלי, הם לא נחשפו לאופן הגזעני שבו יוצגו, אבל המדף שיצרו בעבורי סיפר סיפור אחר על מזרחיות ומזרחים. סיפור שחישל אותי מול הייצוג שעלה מספרי הלימוד, שעודדו להתכחש לזהות המזרחית, לראות אותה כנחשלת ופרימיטיבית ולהעריץ את תרבות המערב".
בתערוכה הראשונה שלו בגלריה לימבוס בשנת 1993 (שהוצגה ביחד עם תערוכתו של גדי גופברג), הציג את המיצב "חמורו המעופף של המשיח" שכלל מיטות סוכנות שעליהן נפרשו גיליונות גדולים עם משפטים הלקוחים מספרי היסטוריה וספרי ילדים ושימשו כשמיכות. הטקסטים כללו את דברי דוד בן-גוריון ומנהיגים ציונים אחרים שראו בעולים מצפון אפריקה כוח עבודה זול, וכן משפטי סלנג שגורים משנות החמישים של המאה ה-20, המתייחסים בזלזול כלפי עדות המזרח. על התערוכה כותבת טלי תמיר: " הכיוון הפוליטי קיבל חיזוק ממשי באפריל 1994, כשבעקבות הזמנה יזומה של הגלריה, הציגו בלימבוס שני אמנים ישראליים המתגוררים בארצות הברית - מאיר גל וגדי גופברג. התערוכה הכפולה "חמורו המעופף של המשיח"(גל) ו"האמיני יום יבוא" (גופברג) עוררה באופן מיידי דיון פוליטי נוקב והפכה לתערוכת-מפנה בקשר שבין אמנות לפוליטיקה. גל הציב בחלל הגלריה מיטות סוכנות, מכוסות בשמיכות, עליהן הודפסו טקסטים פרובוקטיביים המתייחסים לחוויות הקליטה של עדות המזרח בארץ בשנות החמישים. בחלל שמולו תיעד גופברג את הריסת 385 כפרים פלסטיניים בתוך תחומי הקו הירוק, בתקופה שבין הקמת המדינה לבין מלחמת ששת הימים, כשהוא מערבב בין מסמכים רשמיים לבין מסמכים אישיים. שתי התערוכות ביקשו לערער את המבט ההגמוני על ההיסטוריה הציונית ולאפשר לצופים "לתהות על הקשר שבין הגרסה הרשמית של ההיסטוריה הישראלית, לבין אירועים והתרחשויות שלא מצאו את דרכם אל תוך ספרי הלימוד" (מתוך הטקסט הנלווה לתערוכה)".
ביקורתו על מדיניות הכיבוש וההתנהלות הצבאית והפוליטית של מדינת ישראל, ניכרת ביצירה מוקדמת משנת 1996 "ללא שם", בה מחק גל מצילומי אוויר של ישראל מוזיאונים ומוסדות תרבות. לטענתו: "המוזיאונים בישראל התעלמו מהמציאות הפוליטית שבה הם פועלים. לא רק שלא הביעו התנגדות או ביקורת כלפי מדיניות הממסד, אלא לרוב תמכו בה ושיתפו פעולה עם הצבא. בכך הפכו המוזיאונים לזרוע סמויה של מנגנון המדינה. לכן החלטתי, בהתאם לתקנות הצבא, למחוק מוזיאונים, כשם שמוחקים מוסדות רגישים אחרים, כך שמיקומם לא יתגלה ויסכן את ביטחון המדינה". בפרויקט "יש לי אהוב מסיירת חרוב" משנת 1997 הציג צילומים ושלטי רחובות בפסגת זאב (שבה הוא רואה התנחלות לכל דבר), כשהדגש הוא על שמות רחובות שכולם קשורים ביחידות צבאיות או במבצעים צבאיים.
בשנת 1998 ערך תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב תחת הכותרת "סיפורה של אמנות ישראל", ובה הציג גל טקסטים מודפסים על גבי בדי ענק, העוסקים בביקורת אמנות ותאוריה של אמנות. התערוכה נקראה על שם הספר "סיפורה של אמנות ישראל" שכתבו וערכו גדעון עפרת ובנימין תמוז, והדגישה את הדרת אמנות ותרבות המזרח בישראל.
בשנת 2002 הציג גל בתערוכתו בגלריה "נגא" בתל אביב, את היצירה: "don't call us, we call you" סדרת ההמשך לסדרת הצילומים ב"ללא שם", שבה מחק מתצלומי רחובות ניו יורק, את המוזיאונים והגלריות, והותיר כתמים לבנים במקומם. תערוכה זו לא התמקדה רק בפוליטיה ובאמנות ברמה המקומית אלא גם ברמה העולמית. בכתבה על התערוכה בעיתון הארץ: אומר גל" "המוזיאונים והגלריות נתפשים על ידי הציבור כמקומות נייטרליים... הצופים לא יודעים שמאחורי הצגת התרבות הזאת יש עמדה תרבותית פוליטית מובהקת שמובילה אותם לבניית אידאולוגיה מסוימת. זה עוד מקום שבו ההיסטוריה של התרבות והאסתטיקה נכתבת ומשוכתבת על ידי קומץ אנשים, שהם המעמד השליט, בעל ההון והמדכא... הריבועים נותרים ריקים. זאת פעולה סמלית. אני מקווה שהעבודה תגרום לצופה להיות יותר ביקורתי ומודע למה שמוצג בפניו במוזיאון ובמקביל לשאול את עצמו כיצד הוא יכול לבנות לעצמו את המוזיאון הפרטי שלו".
התוכנית החד-תחומית לתלמידים מצטיינים ע&quot;ש עדי לאוטמן
התוכנית החד-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן היא תוכנית לסטודנטים מצטיינים, המאפשרת להשלים תואר ראשון בזמן קצר ולהמשיך למסלול ישיר לתואר שני או שלישי מאוניברסיטת תל אביב. לתוכנית החד תחומית מתקבלים מדי שנה עשרת הנרשמים לאוניברסיטה בעלי הסכם הגבוה ביותר. התוכנית מיועדת לתלמידים מצטיינים המעוניינים להתמחות בתחום ידע אחד ספציפי. ראש התוכנית כיום הוא הפרופסור יורם דגן. בעבר עמדו בראש התוכנית פרופסור עדינה ברימן, פרופסור אליה ליבוביץ ופרופסור עוזי קלדור. התוכנית קרויה מאז 1995 על שמו של תלמיד התוכנית עדי לאוטמן, ששם קץ לחייו בשנת 1994. לאוטמן היה בנו של התעשיין וחתן פרס ישראל דב לאוטמן.
תוכנית הלימודים.
משך התוכנית 3 או 4 שנים. התלמידים בתוכנית נדרשים ללמוד תוכנית לימודים רגילה לתואר ראשון. אולם מאפשרים לתלמידים לסיים את התואר הראשון בזמן קצר יותר מן המקובל ולהמשיך לתואר מתקדם. כמו כן התלמידים בתוכנית יכולים להירשם לכל קורס מכל פקולטה ללא תנאי קדם. התוכנית מעודדת את התלמידים להשתלב במחקר בתחום לימודיהם בעזרתו של מנחה אישי הנמנה עם אנשי הסגל האקדמי של האוניברסיטה.
קבלה לתוכנית.
לתוכנית החד תחומית מתקבלים מדי שנה עשרת הנרשמים לאוניברסיטה בעלי הסכם הגבוה ביותר (שקלול של פסיכומטרי עם ממוצע תעודת בגרות).
הסטודנטים שמתקבלים לתוכנית פטורים מתשלום שכר לימוד ולעיתים מקבלים מלגת קיום.
בוגרי התוכנית.
עם בוגרי התוכנית נמנים המדענים אהוד גזית, רונן פרי, ליאור רוקח וערן בוכבינדר, וכן המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, רועי שיינדורף.
בן צ'יפלי
ג'וזף בנדיקט "בן" צ'יפלי (באנגלית: Joseph Benedict "Ben" Chifley; 22 בספטמבר 1885 – 13 ביוני 1951) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה השישה עשר משנת 1945 ועד לשנת 1949. עם מותו של ג'ון קרטין ב-1945 הוא נבחר להיות מנהיג מפלגת הלייבור האוסטרלית והמשיך לשמור על רוב של הלייבור בשני בתי הפרלמנט בבחירות הכלליות של 1946 לפני שהובס בבחירות של 1949. אופייה הרפורמי-רדיקלי של ממשלת צ'יפלי היה כה בולט עד כי בין השנים 1946 – 1949 העביר הפרלמנט האוסטרלי 299 חוקים, שיא ששבר את השיא הקודם שנקבע גם הוא על ידי ממשלת הלייבור בראשותו של אנדרו פישר, שבין השנים 1910 – 1913 העבירה 113 חוקים.