הכנסייה הגדולה באסטרגום, בזיליקת אסטרגום שנבנתה במהלך המאה ה-19, היא סמלה של העיר. גובהה 71.5 מטר ובה משולב מבנה ששרד מימי הביניים. בוני המבנה פירקוהו ל-1,600 חלקים והרכיבו אותו מחדש במשולב בכנסייה החדשה. בעיר בניינים ובהם יצירות צורפות ונפחות מימי הביניים, בהם צלב כסף המיוחס למאה ה-13 ויצירות טקסטיל ותלבושות הונגריות מסורתיות. בעיר עומדים שרידי הטירה העתיקה וכן חלקים ממנה, ששימשו את העות'מאנים ושוקמו לפני מלחמת העולם השנייה.
קהילה יהודית.
קהילת יהודי אסטרגום היא אחת הקהילות היהודיות העתיקות ביותר בהונגריה. ב-1050 הוקם בעיר בית כנסת וב-1326 העניק מלך הונגריה קארוי רוברט חלקת אדמה לקהילה לשימוש בתור בית קברות.
לפי מפקד משנת 1910 היו כחמישה אחוזים מתושבי העיר יהודים. במפקד 1941 נמנו בעיר 1510 יהודים. רובם היו סוחרים ובעלי מלאכה, והיו בהם כמה בעלי בתי חרושת ופקידים. הקהילה היהודית בעיר השתייכה לזרם הנֵאולוגי, ועם מוסדותיה נמנו בית ספר יהודי, תלמוד תורה ואגודות חברתיות ודתיות למיניהן.
באפריל 1944 (מבצע מרגרטה) ובמאי הוקם בעיר גטו. הגטו חוסל ביוני 1944. ז'נדרמים הונגרים העבירו את היהודים למרכז שילוח בגדה הנגדית של הנהר, משם גורשו לאושוויץ. העיר שוחררה על ידי הצבא האדום בדצמבר 1944, אך נכבשה שוב על ידי הגרמנים ושוחררה שנית במרס 1945.
מרתפי השואה
העיר באפור
העיר באפור הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר ובוצע על ידי שלישיית גשר הירקון בשנת 1966 כחלק מתקליטה השני "התוכנית החדשה"
היצירה.
את השיר כתבה שמר בתקופה שבה התגוררה בפריז, הושפעה מהמוזיקה הצרפתית של אותה תקופה, ואף תרגמה מספר שירים.
מלכתחילה נכתב השיר כגרסה עברית של השיר Elle était si jolie (היא הייתה כה יפה) של אלן ברייר (Alain Barrière) שייצג את צרפת באירוויזיון 1963
אך בדיעבד נעמי שמר נמלכה בדעתה, הלחינה את השיר בעצמה, ושלחה אותו לבני אמדורסקי עבור שלישיית גשר הירקון.
העיר באפור היא פריז, והשיר מתאר את הסתיו הפריזאי כפי שהוא הצטייר בעיניה, בדומה לשיר לכבודך שאף אותו כתבה עבור שלישיית גשר הירקון.
"העיר באפור" מושפע מ"עיר לבנה", שיר שכתבה נעמי שמר על תל אביב כמה שנים קודם לכן, ב-1958; בכל אחד מהם היא "צובעת" עיר בצבע משלה. הקשר ניכר גם בשורות הסיום של "העיר באפור":
השיר המקורי של אלן ברייר זכה לגרסה עברית משלו – "בנתיב מעורפל" (מילים: אברהם לוי) בביצועו של דקלון – ואפשר ללא כל קושי להחליף בין הלחנים והמילים של השירים השונים
גרסה עברית (פארודית) נוספת היא "בסיבוב הרצליה" בפי אריק לביא
פרנץ רייכרט
פרנץ רייכרט (בגרמנית: Franz Reichert) היה גרמני שניהל את "סוכנות החדשות הגרמנית" (Deutsches Nachrichtenbüro) בארץ ישראל לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ושימש כסוכן של האס דה, שירות המודיעין של המפלגה הנאצית ושל האס אס.
ראשית דרכו במזרח התיכון.
פרנץ רייכרט החל את דרכו במזרח התיכון כנציג של חברת בנייה קפריסאית. בשנת 1930 הוא יצר קשר עם פייבל פולקס, יהודי מארץ ישראל שעבד באותה עת כממונה על התובלה בהנהלת הרכבת המנדטורית, כדי להיעזר בו לקבלת עבודות עבור חברתו. כעבור זמן לא רב פוטר פולקס מעבודתו בהנהלת הרכבת, ורייכרט הציע לו לנהל את עסקי החברה הקפריסאית. פולקס עבד בחברה שנתיים וחצי, אך אז הסתבכה החברה בחובות ופשטה את הרגל, ורייכרט נעלם מהארץ כשהוא נותר חייב לפולקס סכום של 200 לירות ארץ ישראליות.
עיתונאי וסוכן האס דה.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים חזר רייכרט לארץ כנציג סוכנות הידיעות הגרמנית ה- "Deutsches Nachrichtenbüro".
סוכנות הידיעות הגרמנית הייתה כפופה למשרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם (בגרמנית: Reichsministerium für Volksaufklärung und Propaganda), תחת הנהגתו של יוזף גבלס ושירתה את התעמולה הנאצית. המטה האזורי של הסוכנות היה בירושלים וממנו הופצה התעמולה הנאצית ברחבי הארץ. לצד תפקידו הרשמי כמנהל סוכנות הידיעות הגרמנית פעל רייכרט כסוכן של האס דה, שירות המודיעין של המפלגה הנאצית ושל האס אס, והעביר ידיעות בקשר לנעשה בקרב היישוב היהודי. הוא הציג עצמו כאנטי-נאצי, והציע להחזיר לפולקס את חובו בתשלומים.
הממונים על רייכרט באס דה ביקשו ממנו לקשור קשרים עם הנהגת היישוב, והוא, על סמך קשריו עם פולקס, שהיה אז איש עסקים פרטי, הציע להם להיפגש עמו בברלין, והציג את פולקס כבכיר בארגון "ההגנה", בעוד שפולקס היה חבר "ההגנה" מן השורה ולא בכיר בה. רייכרט ארגן את נסיעתו של פולקס לברלין, ואף מימן מכיסו חלק מהוצאות הנסיעה.
בפברואר 1937 נפגש פולקס בברלין עם אדולף אייכמן ועם הממונה עליו במחלקה היהודית של האס דה, הרברט האגן. על מהותה של פגישה זאת היו הערכות וספקולציות רבות במרוצת השנים. באותה תקופה נקשרו שמותיהם של פולקס ורייכרט לפרשת הרצח הידועה כפרשת הרצח בחולות תל נוף, שהסעירה את הציבור ביישוב בפרשה זו הואשם יזם הקרקעות ראובן שֶיינצוִיט, שפולקס שימש בעבר כמזכירו וכמנהל חשבונותיו, ברציחתו של המהנדס יעקב צוַואנגֶר. בידיעה שהופיעה בעיתון "הבוקר" ביום 29 במרץ 1937, תחת הכותרת "מיהו הפקיד פולקוס ?" בה נאמר (תוך שיבושים קלים בשמותיהם של הנוגעים בדבר}:
פעילותו בקרב ערביי ארץ ישראל.
מלבד פעילותו ביישוב היהודי פעל רייכרט בקרב הערבים בארץ. הוא התגורר בשכונת אבו תור הערבית בירושלים. ולעזרתו הגיע בשנת 1938 גרמני נוסף בשם אדם פולהארדט (Adam Vollhardt), כתב העיתון Deutcsher Dienst, על מנת לפעול יחד עם רייכרט בסוכנות הידיעות הגרמנית ולסייע בפעילותו בקרב הציבור הערבי.
רייכרט יצר קשרים בין גרמניה הנאצית לבין ערביי ארץ ישראל והארצות הסמוכות. הימים היו ימי המרד הערבי הגדול והמופתי חאג' אמין אל-חוסייני שאף לקבל את תמיכת ועזרת גרמניה הנאצית. ב 21 ביולי 1937 הוא נפגש לשם כך עם הקונסול הגרמני בירושלים ולאחר מכן שלח נציג מטעמו לברלין כדי לדון עם ההנהגה הנאצית בקבלת העזרה המבוקשת. העזרה ניתנה לו על ידי רייכרט ופולהארדט. רייכרט יצר קשרים טובים לא רק עם המופתי אלא גם עם העיתונות הערבית בארץ וסיפק לעיתונים חינם אין כסף צילומים מחיי גרמניה הנאצית. הוא אף שיחד את העיתונאים הערבים, על ידי הזמנת מודעות בתשלום, להדפיס בעיתוניהם מסרים ידידותיים לגרמניה. אדם פולהארדט נהג לקיים פגישות קבועות עם מנהיגים ערבים ובהן הבטיח להם את תמיכת גרמניה. בדבריו לפניהם הדגיש כי גרמניה מעוניינת לפתור את בעיית ארץ ישראל על בסיס מילוי דרישות הערבים.
הגירוש מן הארץ.
פעילות זאת לא נעלמה מעיניי הבולשת הבריטית ה- CID ובתקופת המתיחות הבינלאומית שלקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה נקטה ממשלת המנדט בצעדים נגד החתרנות הגרמנית בארץ. ב- 15 ביוני 1939, חודשיים וחצי לפני פרוץ המלחמה, נצטוו פרנץ רייכרט ואדם פולהארדט לעזוב את הארץ. על גורלו של פרנץ רייכרט לא נודע מאז דבר ואילו אדם פולהארדט המשיך לפעול בימי המלחמה במסגרת סוכנות הידיעות הגרמנית ולאחר המלחמה אף המשיך את דרכו כעיתונאי בגרמניה המערבית.
פוקסטרוט (צוללת)
קומאר
אוסה (ספינה)
מוכרת הגפרורים הקטנה
מוכרת הגפרורים הקטנה (בדנית: Den Lille Pige med Svovlstikkerne) הוא סיפור קצר מאת הסופר הדני הנס כריסטיאן אנדרסן. הסיפור הוא דרמה על חלומות, תקווה ומוות של ילדה קטנה. הוא פורסם לראשונה בשנת 1845 ועובד למחזות וסרטים רבים.
עלילה.
בלילה קר ומושלג, בערב חג המולד, מנסה ילדה ענייה למכור גפרורים ברחוב. הילדה ענייה מאוד, היא צועדת יחפה בקור ובשלג, רועדת כולה, ואף אין לה מעיל לכסות את עצמה. בידיה הקפואות והרועדות היא מחזיקה את הגפרורים ומציעה אותם למכירה, אך לשווא. האנשים ברחוב חולפים על פניה ואינם מבחינים בה. כל אחד מהם ממהר לשוב אל ביתו החמים, שם מחכה לו משפחתו סביב שולחן החג.
לילדה היה קר מאוד, אבל היא חוששת לחזור הביתה, שכן אביה מכה אותה כשהיא לא מצליחה למכור גפרורים.
כשאיננה יכולה לסבול עוד את הקור, מצאה הילדה מסתור בפינת הרחוב, והחליטה להדליק גפרור אחד על מנת לחמם את עצמה. רק גפרור אחד, לא יותר. אלא שהעולם הנגלה לנגד עיניה כה יפה וקסום, שהיא מדליקה עוד גפרור, ועוד גפרור. לאור הגפרורים היא ראתה מספר חזיונות יפים, הכוללים בין היתר עץ חג המולד וארוחת חג המולד הנחגגת מסביב לשולחן בביתה של משפחה אוהבת ומאושרת. וכן חזיון של סבתה האהובה, המנוחה.
היא הדליקה את שאר הגפרורים, זה אחר זה, על מנת להמשיך ולחוות את רגעי הפנטזיה היפים, עד שהסתיימו כולם. כשעלה הבוקר, עוברים ושבים מצאו את הילדה מתה, קפואה בפינת הרחוב, כשלידה פזורים הגפרורים השרופים.
כסיפורים אחרים של הנס כריסטיאן אנדרסן, גם סיפורה של מוכרת הגפרורים הקטנה מסתיים ללא "סוף טוב". הסיפור מתאר עוני קיצוני, בו לילדה קטנה אין נעליים והיא מסתובבת בשלג יחפה. בנוסף, מתואר בו ליבם הקפוא של העוברים ושבים, שאינם מבחינים במצוקתה של הילדה ומתעלמים ממנה בשרירות לב, עד למותה הטרגי.
כאשר עובד הסיפור לסרט של דיסני שונה סופו לסוף חיובי יותר ומלא תקווה. בסרט של דיסני, כשהדליקה מוכרת הגפרורים את הגפרורים, היא ראתה חיזיון של סבתה, שהייתה האדם היחיד שהתייחס אליה באהבה ובטוב לב. היא הדליקה את שאר הגפרורים, זה אחר זה, על מנת לשמר את החיזיון של סבתה זמן ארוך ככל האפשר. בסרט של דיסני,
לבסוף, כשנגמרו לה הגפרורים, מתה הילדה וסבתה לקחה את נשמתה לגן עדן, בו תמשיך לחוות את אותם חזיונות נפלאים.
עיבודים מאוחרים.
סיפור "מוכרת הגפרורים הקטנה" של אנדרסן הפך לקלסיקה וזכה לתרגומים ועיבודים רבים בכל העולם.