החדר התחתון לא שוקם מאז שנפגע בהפצצה של 1945. במהלך המאה ה-18 קירותיו היו מקושטים בשיש שלזי לבן וכדים מאבן ישפה אדומה שהיו גם מעל הדלתות הצרפתיות. רצפת המבנה הורכבה ממרצפות שיש אפורות בצורת טרפז, ובמרכז החדר הן הונחו בצורה של כוכב בעל שמונה קודקודים. האלמנט האדריכלי הזה הופיע גם בתקרה הקמרונית, שבמרכזה הייתה מסגרת שיש לבן. הריהוט בחדר הזה היה פשוט, וכלל 16 כיסאות מצופים מתכת עם מושבי עור אדום.
בחדר העליון והמשוקם הקירות מכוסים בשיש ירוק רך (קלאדון), הגורם להפיכת האור החודר פנימה לכחול. ליד החלונות הצרפתיים יש עיטורי טיח מצופים במתכת. ברצפת הפרקט יש דוגמת טרפז העשויה מסוגים שונים של עץ. על התקרה יש ציור של עננים וסוגים שונים של עופות, והיא נבנתה מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה על סמך תצלום בשחור-לבן. גם בחדר זה הריהוט מורכב מ-16 כיסאות מצופים מתכת, אך בניגוד לחדר התחתון יש עליהם כריות ירוקות על מנת ליצור התאמה לצבע הקירות.
הבית הסיני בסנסוסי
הבית הסיני (בגרמנית: Chinesisches Haus) הוא ביתן גן בפארק סנסוסי שבפוטסדאם. פרידריך הגדול הורה לבנות את הביתן במרחק של כ-700 מטרים מארמון הקיץ סנסוסי, על מנת לקשט את גן הפרחים והירקות שלו. האדריכל שהופקד על בניית הבית הסיני היה יוהאן גוטפריד בירינג, שבין 1755 ל-1764 עיצב את הביתן בסגנון סיני שכלל עירוב בין אלמנטים של רוקוקו ואדריכלות אוריינטלית.
רקע.
פרידריך ביסס את הבית הסיני על המייסון דו טרפלה, שהוא ביתן גן שנבנה ב-1738 באדמות הארמון שבעיירה הצרפתית לונוויל. מבנה זה הוקם עבור דוכס לורן סטניסלב לשצ'ינסקי, לשעבר מלך פולין, שבעת גלותו התגורר בצרפת. דוגמה של אחד התצריבים של המייסון הייתה ברשותו של פרידריך הגדול.
משך הבנייה הארוך של הבניין, כתשע שנים, מיוחס למלחמת שבע השנים שבמהלכה נפגעה הכלכלה הפרוסית. רק לאחר סיום המלחמה ב-1763 רוהטו החדרים של הביתן. הבניין היה מיועד הן למטרות נוי והן כמקום לעריכת אירועים חברתיים קטנים, ופרידריך הגדול הורה לבנות מטבח סיני במרחק מטרים אחדים דרומית-מזרחית לביתן. לאחר עבודות המרה שבוצעו במקום ב-1789 הפכו החלונות המשושים לשריד היחיד למורשת האוריינטלית של הביתן. שנים אחדות לאחר מכן נבנה בית הדרקון בצורה של פגודה סינית על הקצה הצפוני של פארק סנסוסי, בקרבת הקלאוסברג שעליו נבנה הבלוודרה. מבנה זה היה ניסיונו של פרידריך הגדול לפעול בהתאם לאופנה הסינית של המאה ה-18, שהחלה בצרפת לפני שהתפשטה לאנגליה, גרמניה ורוסיה. אופנה זו כללה שימוש באלמנטים אדריכליים שרווחו בסין באותה תקופה, וסימלו את חיי הנינוחות הסיניים שהיו דומים לאידיאל של חצרות המלוכה באירופה.
מבנה.
הבית הסיני בנוי בצורה של טרפויל. המבנה המרכזי והעגול מכיל שלושה חדרי קבינט (סוג של חדר פרטי) שבהם חללים רחבים. החלונות המעוגלים והחלונות הצרפתיים כמעט ונוגעים ברצפה, כך שאור רב חודר לתוך הביתן. תקרת הנחושת נתמכת באזור הפתוח על ידי ארבעה עמודי אבן חול מצופים, שנוצרו על ידי הפסל השווייצרי יוהאן מלכיור קאמבלי, שעבד אצל פרידריך הגדול החל מ-1746. בראש כיפת הקופולה המעטרת את הגג ניצב פסל סיני עם מטרייה פתוחה. הפסל נוצר מנחושת על ידי פרידריך יורי, לפי עיצוב של הפסל בנימין גיסה. האור חודר לתוך החדר המרכזי דרך פתחי חלון סגלגלים בקופולה, בדומה למה שמתרחש בחלונות שבחזית המבנה.
פסלי אבן החול המצופים הניצבים למרגלות העמודים הוצמדו במקור לקירות החדרים, ונוצרו בסדנאות של הפסלים יוהאן גוטליב היימילר ויוהאן פטר בנקרט. תושבים מהאזור של פוטסדאם עמדו כדוגמנים עבור הפעילויות של אכילה, שתייה וניגון מוזיקה, מה שמסביר את המאפיינים האירופיים של הפסלים.
קיר החדר המעגלי המרכזי, אליו ניתן להיכנס מהצד הצפוני של המבנה, מכוסה בשיש סטוקו. מעל החלונות הצרפתיים יש תבליטי קופים עם כלים מוזיקליים, ואילו החללים שבין החלונות מצופים בזהב ומכילים כלי חרסינה ופמוטי קיר. בצד הפנימי של הקופולה תלויה נברשת מקושטת בפאר רב.
ציורי התקרה שבאזור ההיקפי העליון של החדר הם עבודתו של תומאס הובר, וככל הנראה הם צוירו ב-1756. הובר צבע גם את התקרה של החדרים הריקים בחלק החיצוני של המבנה. המודל העיצובי של פנים הביתן היה מבוסס על תוכניות של האמן הצרפתי בלז ניקולא לה סור, שלימד באותה תקופה באקדמיה לאמנויות שבברלין. ציורי התקרה מתארים אנשים אוריינטליים מאחורי מעקה, חלקם מביטים לתוך החדר, ואחרים משוחחים זה עם זה. הם מוקפים בתוכים, קופים ובודהות היושבים על כנים.
הקירות בין החדר המרכזי והחדרים המשניים הצמודים אליו מקושטים בטפטי משי צבעוניים עם תבניות פרחים, שנחשבו באותה תקופה לסוג קישוט יוקרתי. ניתן לראות בפנים הביתן דוגמה לכך שפרידריך הגדול העדיף להשתמש בפנים הבניינים שלו בחומרים היקרים ביותר שיוצרו על ידי מפעלי המשי הפרוסיים. חתיכות קטנות מציפוי הקיר הזה שימשו כדגם עבור עבודות השיחזור שבוצעו בין 1990 ל-1993.
ניסים אוחנה
מדוזה קובייתית
צרעת ים
מיכאיל מטבר
מיכאיל (ברוסית: Михаил; 1271–1318), בנו של יארוסלאב השלישי היה נסיך ולדימיר, שכמו קודמיו לא ישב בעיר.
חייו.
מיכאיל נולד לאחר מות אביו, והתחנך בטבר. לאחר פטירת אחיו קיבל את נסיכות טבר. בשנת 1294 התחתן עם אנה, בת נסיך רוסטוב. עם פטירת אנדרי השלישי, נסיך ולדימיר החל מאבק על כס הנסיכות בין מיכאיל לבין יורי, נסיך מוסקבה. מאבק זה שנמשך כל תקופת שלטונו של מיכאיל והיה סממן של עליית נסיכות מוסקבה. שני הנסיכים נסעו לאורדת הזהב אך אישור החאן התקבל על ידי מיכאיל. הוא חזר לרוסיה והפך לנסיך ולדימיר.
בחליפת מכתבים עם ראש הכנסייה מקונסטנטינופול תוארו של מיכאיל הוא "הנסיך הגדול של כלל רוסיה" זו הפעם ראשונה שתואר זה נמצא בכתובים, ומעריכים שהוא הוגדר בשנת 1305.
בשנת 1317 התחדש המאבק בינו לבין יורי, נסיך מוסקבה. בקרב בין הכוחות של מיכאיל והכוחות המשותפים של נסיכות מוסקבה והטטרים ניצחו כוחותיו של מיכאיל. אשתו ואחיו של יורי נלקחו בשבי. אשתו של יורי הייתה אחותו של חאן אורדת הזהב, ונפטרה בטבר בהיותה בשבי. שני הנסיכים הרבים נסעו לאורדת הזהב. לאחר משפט, הנסיך נלקח לכלא והוצא להורג לאחר כחודש. רק כעבור שנה הועברה גופתו לטבר, והוא נקבר בקתדרלה העירונית.
הוגדר כקדוש על ידי הכנסייה הרוסית בשנת 1549.
גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף
גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף (גרמנית: Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff; 17 בפברואר 1699 – 16 בספטמבר 1753, ברלין) היה צייר ואדריכל פרוסי.
חייו.
נולד ליליד שלזיה בגוט קוקדל (Gut Kuckädel, כיום קוקאדלו, Kukadło שבפולין). את הקריירה המקצועית שלו החל כקפטן בצבא הפרוסי, אך ב-1729 החליט להתפטר על מנת להגשים את שאיפותיו בתחום האדריכלות. ב-1740 נסע ללימודים בפריז ובאיטליה במימונו של הקיסר החדש פרידריך הגדול. כאדריכל הוא הושפע מהקלאסיציזם של הבארוק הצרפתי ומהאדריכלות הפלדיאנית. בעזרת שילוב של כישוריו בעיצוב פנים והציוד של המלך הוא הקים את הבסיס לרוקוקו הפרידריכיאני בעיירה ריינסברג, שבאותה תקופה הייתה מקום מושבו של המלך.
פון קנובלסדורף היה מקורב מאוד למלך, ואף ייעץ לו בחשאי בנושאים כלכליים. אולם הקשר ביניהם עלה על שרטון, וב-1746 החליט המלך לפטרו. יוהאן באומן הופקד על סיום הפרויקטים שלו, כולל אלה שבסנסוסי.
ב-1886 יצר הפסל קארל בגאס הצעיר פסל בדמותו של פון קנובלסדורף. הפסל הוצב בעבר באולם הכניסה של המוזיאון הישן בברלין.
גרינלנדית
גרינלנדית (Kalaallisut - IPA: [kaˈlaːɬːisut] - שפת הכלשׂיט) היא השפה המדוברת והרשמית בגרינלנד. עד שנת 2009, כאשר קיבלה גרינלנד אוטונומיה מוגברת, חלקה הגרינלנדית את מקומה כשפתה הרשמית של גרינלנד יחד עם דנית, עם השליטה העצמית לא הוכרה יותר הדנית כשפה רשמית בגרינלנד.
סיווג.
הגרינלנדית משתייכת לקבוצת השפות האינואיטיות אשר במשפחת השפות האסקימו-אלאוטיות.
אף על פי שאינה שייכת בשום צורה למשפחת השפות הגרמאניות, הושפעה הגרינלנדית משנות הכיבוש הנורווגי ומשנות הכיבוש הדני הממושכות, ולאוצר המילים שלה נכנסו מילים משפות אלה, תחת עיבוד והטיה אסקימו-אלאוטי.
לשפה מספר ניבים:
אך שפת האִינוּכְּטוּן המדוברת בצפון גרינלנד נחשבת לניב של אינוקטיטוט.
בעבר היה בשימוש גם פידג'ין גרינלנדית מערבית.
הגיית השפה וכתיבתה.
תנועות.
בגרינלנדית קיימות שלוש תנועות בסיסיות /u i a/ ,שלוש תנועות ארוכות /uː iː aː/ ודיפתונג אחד /ai/ שקיים רק בסוף מילה (הדיפתונג /au/ שהיה קיים בגרינלנדית עתיקה הפך ל-/:a/ בגרינלנדית מודרנית).
דקדוק.
גרינלנדית היא שפה סינתטית (להבדיל משפה אנליטית). היחסים התחביריים במשפט והמשמעות אינם נקבעים על ידי שימוש במיליות ובסדר המילים, אלא על ידי הטיות של מילים וחיבור מורפמות. מילות הקישור בשפה זו, צורות הזמנים וצורות היחס בה מופיעות בעיקר על ידי הוספת סיומות.
ספק (אי-ודאות)
סָפֵק הוא מצב ביניים, בין אמונה לחוסר אמונה. נובע מתוך אי-ודאות, חוסר אמון או חוסר ביטחון בטענת עובדה, בפעולה, מניע או החלטה מסוימת. הספק מביא להטלת פקפוק ברעיונות מסוימים במציאות, ומוביל להשהיה או דחייה של פעולות רלוונטיות מתוך דאגה מפני טעות או מפני שגיאה.
הגדרות מסוימות ל"ספק", מדגישות את המצב של שארית מחשבה, בנוגע לשני רעיונות סותרים וחוסר האפשרות לאשר אחת מהן. הפועל "להטיל ספק" יכול להתקשר גם לפקפוק במצב או בניסיון חיים של מישהו.