למרות הבטחותיה של קבוצת "חדשות ישראל" לעלות לאוויר בתחילת שנת 2003 לא עלה הערוץ למרקע עקב יציאת וכניסת משקיעים חדשים לקבוצה. בין הנכנסים היה רון לאודר שרכש 12% מהערוץ מידיהם של חברת "פורמולה" (שהחזיקו בהתחלה ב-23% מהערוץ). משקיע נוסף שנכנס לקבוצה היה איש העסקים צבי חפץ שקנה ממשפחת רויכמן (שהחזיקה ב-23% מהערוץ) כ- 11.5 אחוזים ומחברת פורמולה גם כן 11.5 אחוזים.
בשלב זה הבעלות על הקבוצה הייתה נתונה בידי צבי חפץ (23%), רון לאודר (12%), משפחת רויכמן (11.5%), אולפני ג.ג (12.5%), איי, ג'י, בי, (12.5%), המייסדים (11%), מגישי החדשות בערוץ (8%), חברת פורמולה (0.5%) ומשקיעים נוספים. בסוף אותו החודש, מועד העלייה המתוכנן, לא עלה הערוץ לאוויר.
סכסוכים בין בעלי המניות.
לאחר כניסת משקיעים חדשים ויציאתם של אלו שהשקיעו עד לאותו השלב, נגרמו סכסוכים בין המשקיעים החדשים לישנים. אולפני גלובוס גרופ שהחזיקו ב-12.5 אחוזים מהערוץ הביעו מורת רוח על כניסתו של רון לאודר לחברה. באולפנים טענו שעם הקמת הקבוצה הובטח להם כי כל הפקותיו של הערוץ ייעשו באולפנים בנווה אילן אשר בשליטתם, ואילו כעת עם כניסתו של רון לאודר, שמחזיק גם בשליטת אולפני הבירה ירושלים (JCS), יתחלקו ההפקות בין שני האולפנים. בנוסף, כל צד ממשקיעי החברה בחר להציג מועמד משלו להיות מנכ"ל החברה, לאחר שכל צד לא הסכים עם מועמד הצד השני.
לאט לאט גם החלו להתפורר ההסכמים שחתמו החברה וכאלה שהיו אמורים להיחתם. החוזה עם ערוץ 10 להפקת מהדורות החדשות שלו בוטל לאחר כחצי שנה, בחברה ניסו לספק חדשות גם לערוץ 9 הרוסי אך זה בסוף בחר בחברת החדשות של ערוץ 2 למפיקת החדשות שלו, גם ל-yes ניסו בחברה למכור תכנים אך הנושא לא הבשיל לידי הסכם.
שלילת הרישיון מ"חדשות ישראל".
בעקבות אי עלייתו של הערוץ בזמן החלו במועצה לשידורי כבלים ולווין לאיים על "חדשות ישראל" בשלילת הרישיון אך מתחת לפני השטח הניחו הכל שבמועצה לא יינקטו בצעדים קיצוניים שכן במכרז לערוץ הושקעו מאמצים רבים ובמועצה לא רצו באמת שערוץ החדשות ייסגר. ביוני 2003 קיבל ארכה נוספת ואחרונה של 8 חודשים לעלייה לאוויר. בינתיים, האיום על "חדשות ישראל" הגיע ממקום אחר כאשר בסוף אפריל 2003 הגישו אולפני גלובוס גרופ בקשה לבית המשפט המחוזי בתל אביב לפירוק קבוצת "חדשות ישראל". בבקשת הפירוק נטען כי "חדשות ישראל נוהלה במרמה, באופן רשלני ובזבזני ותוך הפרת חובות האמונים של נושאי המשרה שבה".
בית המשפט דחה את בקשתה של אולפני גלובוס גרופ, אך חייב את "חדשות ישראל" לא לסכם עם צד אחר על אספקת שירותי אולפנים וכך בעצם להשאיר את כל הפקות הערוץ באולפני גלובוס גרופ. באותו השלב החליטה מועצת הכבלים והלוויין בסוף חודש מאי לאשר עליית הערוץ בתוך שמונה חודשים, בסוף שנת 2003. המועצה התנתה את הארכה במספר תנאים: הצגת הנהלה פעילה בתוך חודשיים, השקעת 34 מיליון שקל מכספי בעלי המניות בתוך 45 ימים, הצגת הסכמים עם אולפנים ומבנים והתחלת שידורי ניסיון בתוך חצי שנה.
חברת "חדשות ישראל" לא עמדה בתנאים ולא החלה את שידוריה גם לאחר אמצע שנת 2004. ביוני 2004 רכש יורם גלובוס את השליטה בערוץ; כאשר הגדיל את החזקותיו בקבוצה ל-55%. לבסוף, לאחר כארבע שנים מאז הצגת המכרז, נשלל רישיונה של "חדשות ישראל" לשידור ערוץ החדשות הייעודי. אחרי סחבת משפטית ארוכה בה קבוצת "חדשות 24" זכתה במכרז אך "חדשות ישראל" עתרה לבית המשפט המחוזי וזה דחה את עתירתה וכתוצאה מדחיית העתירה ערערה "חדשות ישראל" לבית המשפט העליון וזה קיבל את ערעורה ופסל את זכייתה של "חדשות 24", ולאחר סכסוכים בלתי נפסקים בין ראשי המניות בחברת "חדשות ישראל", נסתם הגולל על ערוץ החדשות הייעודי.
מדינת ישראל נשארה בין המדינות המערביות היחידות שבהן לא פועל ערוץ חדשות רשמי בשפה הרשמית של המדינה. בישראל פועל ערוץ חדשות אחד בלבד, i24News, אך הוא משדר רק באנגלית, ערבית וצרפתית ומיועד במקור לתושבי חו"ל.
ניסיונות להחזרת הערוץ.
בשנת 2009, לאחר מבצע עופרת יצוקה, החליטה מועצת הכבלים והלוויין יחד עם יו"ר המועצה, ניצן חן, לבחון אפשרות נוספת להוציא מכרז לערוץ חדשות ייעודי. המועצה פנתה למשרד רואי החשבון יורם אברמזון על מנת לבדוק את ההיתכנות הכלכלית לערוץ חדשות שכזה. במועצה נימקו את מניעי ההחלטה בפנייתן של כמה קבוצות שהביעו עניין בהפעלת ערוץ כזה. כמו כן אמרו שם שלאחר מבצע עופרת יצוקה והמשבר הכלכלי העולמי שהתרחש באותה השנה הוכח כי יש צורך ציבורי בערוץ שישדר חדשות במשך 24 שעות ביממה. יו"ר המועצה, ניצן חן, אמר כי "ערוץ ייעודי לשידור חדשות חיוני מאוד לכלל אזרחי המדינה, ויוכל לספק מענה מיידי לסיקור אירועי חדשות 24 שעות ביממה. המלחמה האחרונה בעזה והמשבר הכלכלי בעולם הוכיחו את נחיצותו של ערוץ חדשות במתכונת CNN. הוא יקיף מגוון רחב של תחומים וייתן ביטוי לנושאים העומדים על סדר היום הציבורי בתחומי החיים השונים הן בישראל והן בעולם". כשנה לאחר ההודעה, בינואר 2010 מונה גלעד עדין, כיועץ למועצת הכבלים והלוויין לבדיקת ההיתכנות להקמת הערוץ ולקראת המשך השנה הודיע יו"ר מועצת הכבלים הולוויין, ניצן חן, כי את מסקנותיו בנושא יגיש לקראת תחילת שנת 2011. קדמה להודעתו של ניצן פגישות בינו לבין ראשי HOT ו-yes בנוגע להקמת ערוץ החדשות שכללו דיון בסוג המודל בו יפעל הערוץ.
במועצת הכבלים והלוויין החליטו לאפשר גם לחברת החדשות של ערוץ 2 ולחדשות 10 להשתתף במכרז שייצא, עקב הטלטלה שעברה בעולם התקשורת בישראל באותה השנה. באותה התקופה נודע כי ערוץ 10 מוּעד לצאת למכרז חדש בעקבות חובות של כ-100 מיליון שקל. אותו איום קיומי על ערוץ 10 הביא את בעליו לשקול מיזוג אל זכיינית ערוץ 2 "רשת" תוך סגירת חברת "חדשות 10" והפיכת אלפי עובדיה למובטלים. על כן החליטה מועצת הכבלים והלוויין לאפשר לחדשות 10 להתמודד על הערוץ בתקווה כי הוא יוכל לשמש לה כגלגל הצלה. חדשות 2, שגם היא הייתה בקשיים תקציביים, קיבלה היתר דומה להתמודד במכרז. באפריל 2011, הודיעה קבוצת RGE של אביב גלעדי, משפחת רקנאטי ולן בלבטניק כי תתמודד במכרז על הקמת הערוץ.
החזרה של רעיון ההקמה של ערוץ חדשות בישראל לא הגיע רק מכיוון מועצת הכבלים והלוויין. גם הרשות השנייה הודיעה כי תאפשר בעת המעבר לשיטת הרישיונות בטלוויזיה הישראלית בשנת 2013 הקמת ערוצי ברודקאסט אשר נוטים לתחום כיסוי מסוים (כמו ערוץ חדשות, ערוץ ספורט וכדומה).
דיארכיה
דיארכיה (Diarchy) היא צורת שלטון שבה עומדים בראש המדינה שני אנשים או גופים.
שני ראשי המדינה שולטים בה באופן משותף ושווה, כאשר לכל אחד מהם יש זכות וטו הדדית.
צורת שלטון זו התפתחה ביוון העתיקה והייתה נפוצה בכמה ערים ובהן ספרטה. ישות נוספת בעת העתיקה שבה התקיימה שיטה זו היא הרפובליקה הרומית, שבה שלטו שני קונסולים.
הבריטים הציעו צורת שלטון זאת להודים בשנות ה-20 של המאה ה-20 כאשר חששו שהיא תהפוך למדינה עצמאית לחלוטין והם יאבדו את שליטתם בה. ההודים סירבו להצעה זאת. דיארכיה הונהגה על ידי חוק ממשלת הודו (1919) עבור מחוזות הודו הבריטית. זה סימן את ההקדמה הראשונה של העיקרון הדמוקרטי לרשות המבצעת של הממשל הבריטי של הודו. אף על פי שהוא זכה לביקורת רבה, זה סימן פריצת דרך בממשלת הודו הבריטית והיה מבשר האוטונומיה הפרובינציאלית המלאה של הודו (1935) ועצמאותה (1947). דיארכיה הוצגה כרפורמה בחוקה על ידי אדווין סמואל מונטאגו (מזכיר המדינה של הודו, 1917–1922) ולורד צ'למספורד (המשנה למלך הודו, 1916–1921). עקרון הדיארכיה היה חלוקה של הרשות המבצעת של כל ממשלה פרובינציאלית לחלקים סמכותניים ואחראים עממיים. הראשון הורכב מחברי מועצה מבצעת, שמונו, כמו בעבר, על ידי הכתר. השני הורכב משרים שנבחרו על ידי המושל מבין חברי הנבחרים של המחוקק המחוזי.
כיום ישנן שלוש מדינות שצורת השלטון בהן היא דיארכיה:
– שראשי המדינה הרשמיים שלה הם נשיא צרפת והבישוף של אורז'יי.
– במדינה זו המלך מחזיק ברוב הסמכויות, אך נהוג שהוא מולך יחד עם אמו.
– בה שני אנשים מחזיקים במשרת קפטן המחוז של סן מרינו.
פבל ירשוב
פבל איבנוביץ' ירשוב (ברוסית: Павел Иванович Ершов) (1914–1981), דיפלומט סובייטי בכיר. שימש בתפקיד הנציג הדיפלומטי הראשון של ברית המועצות במדינת ישראל מיד עם הקמתה.
תחילת דרכו.
פבל איבנוביץ' ירשוב התקבל למשרד החוץ של ברית המועצות בשנת 1941. בשנים 1944–1948 כיהן כיועץ בשגרירות ברית המועצות בטורקיה. למקום כהונתו זה הייתה חשיבות רבה, מאחר שטורקיה שמרה על נייטרליות בעת מלחמת העולם השנייה והיו בה, אלו לצד אלו, נציגויות דיפלומטיות של בעלות הברית ושל מדינות הציר, והיא הייתה זירה לפעילות חשאית ומודיעינית רבה.
מיד לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, בשעה אחת אחר חצות אור ל-15 במאי 1948, באה ההכרה הראשונה למדינה שזה אך נולדה: ארצות הברית הודיעה על הכרה דה פקטו במדינת ישראל. יומיים לאחר מכן העניקה ברית המועצות למדינת ישראל הכרה דה יורה. בסוף יוני 1948 יצאה הודעה על החלפת נציגים בין ישראל לברית המועצות. ירשוב נקבע כנציג הדיפלומטי של ברית המועצות בישראל, וגולדה מאיר כנציגת ישראל בברית המועצות. כל אחת משתי מעצמות העל כוננה את נציגותה הראשונה במדינת ישראל כצירות, ולנציג של כל אחת מהן היה מעמד של ציר.
הגעתו לישראל.