שום סיוע לא הגיע מהפרובינציות האחרות. בואנוס איירס הייתה היחידה שיכלה לסייע שכן היו לה הכנסות מהמכס עקב היותה הנמל היחידי, אך הממשל בראשות ברנדינו ריוודוויה (Bernardino Rivadavia) ומנואל חוסה גארסיה (Manuel José García), זה שניהל משא ומתן עם בריטניה לגבי קבלת מעמד של פרוטקטורט, ניער חוצנו מהמלחמה, והגיעו הדברים לידי כך שבקשת סיוע של סן מרטין נענתה בכך שלבואנוס איירס עדיף שהספרדים יישארו בפרו. בואנוס איירס אף חתמה על הסכם שלום מקדמי ב-1823 עם אחד הממשלים בספרד הלא יציבה לאחר שובו של פרדיננד ה-7 לשלטון, אך הוא התנער ממנו שנה לאחר מכן.
האנרכיה בשטחי הפרובינציות המאוחדות היוותה הזדמנות פז לספרד לשוב ולכבוש את האזור בתחילת 1820 אך בשל מאבקים ותככים פנים ספרדיים בין ליברלים לאבסולוטיסטים - הובילו להתקוממות של הכוחות בינואר אותה שנה ולביטול התוכניות.
השלטון הספרדי בתחילת העשור השני של המאה ה-19 גילה חוסר עניין במעורבות במאבקים בדרום אמריקה ובשיקום האימפריה, והוא הותיר זאת בידי המשנים למלך; ובמקרים מסוימים הוא גרם להם - למשנים למלך - למרוד בספרד, כפי שקרה למשל במקסיקו שקיבלה את עצמאותה בראשות הגנרל המלוכני אגוסטין דה איטורבידה.
ב-1823, משידם של האבסולוטיסטים בספרד הייתה על העליונה, כבר היה מאוחר מדי לנסות ולכבוש את אמריקה הלטינית: גם לו רצה - לפרננדו ה-7 לא היה נמל אליו היה יכול לשלוח את צבאו.
סיום מלחמת הגאוצ'וס.
ב-8 במאי 1820, ראמירס אורוסקו (Ramírez Orozco) שהחליף בפברואר את קנטראק כמפקד הכוחות המלוכניים באלטו פרו, יצא דרומה בראש כוח בן 4,000 חיילים. ב-28 במאי הוא לכד את חוחוי, ואת סלטה ב-31 במאי. היו לו מספר ניצחונות קטנים, ולצידם גם תבוסות, כולל אחת בה נפל בשבי אחד הקולונלים שלו, ושוב הפולשים נאלצו להסתגר בערים מפני הגאוצ'וס.
מכיוון שבאותה תקופה (1820) הלכי הרוח הליברלים שלטו בספרד והם לא התלהבו מהמשך הלחימה במושבות, ומכיוון שהידיעות על יציאת המשלחת של סן מרטין לכיוון פרו הגיע אליהם, אורוסקו הורה על נסיגה חזרה לאלטו פרו.
באוקטובר 1820, כשהמלוכנים באלטו פרו נשבעו לחוקה הספרדית הליברלית החדשה, הגיעו הידיעות על נחיתתו מהים של סן מרטין בחופי פרו (8 בספטמבר) ועל פלישתו היבשתית של ארנלס; ואורוסקו יצא במסע לכיוון פרו עם מרבית הכוח שברשותו, למעט 200 חיילים בפיקוד אולנייטה.
סן מרטין מינה את גואמס כמפקד צבא תצפית (Ejército de Observación) כדי שיעסיק את הצבא המלוכני שנותר בחזית הצפונית, ולאחר שהגיעו אליו הידיעות על נחיתתו של סן מרטין בפרו - הוא החל להתקדם לאלטו פרו.
מצבא הצפון המקורי נותרה אז רק יחידה קטנה בפיקוד אלחנדרו הרדיה (Alejandro Heredia) שהייתה כפופה לגואמס. המושל של טוקומן - ברנבה אראוס (Bernabé Aráoz) החזיק עדיין בחלק מהנשק של צבא הצפון מתוך כוונה להכפיף אליו בחזרה את סנטיאגו דל אסטרו שהתנתקה ממנו, וכתוצאה מכך גואמס הצטרף עוד קודם לכן למלחמת האזרחים ופלש לטוקומן.
אולנייטה ניצל זאת ובאפריל 1820, מספר חודשים לפני תחילת הערכה בפרו, שלח כוח פלישה לחוחוי בראשות גיסו גיז'רמו מרקיאגי (Guillermo Marquiegui). מקיאגי נסוג לאחר מספר ימים בציפייה להגעתו של אולנייטה עצמו, ותושבי חוחוי שהבינו שאולנייטה יגיע לפני התגבורות של גואמס החליטו לקחת את גורלם בידם וגייסו כוח בן 600 איש בפיקוד חוסה איגנסיו גוריטי (José Ignacio Gorriti) שהכה את המלוכנים ב-27 באפריל 1820, במה שמכונה "יומה הגדול של חוחוי" (Día Grande de Jujuy), גוריטי חיסל את המפקדים הבכירים והקצינים שנפלו לידיו, ואולנייטה שהבין שלא יוכל לשקם את צבאו - נאלץ להימלט צפונה.
המעמדות העליונים מבין תושבי סלטה שמאסו בשלטון היחיד של גואמס, ניצלו את העדרו בשל המערכה בטוקומן והדיחו אותו בהיעדרו באפולנריו פיגרואה (Apolinario Figueroa) והזעיקו לעזרתו את אולנייטה המלוכני.
גואמס שהובס בטוקומן, החזיר לעצמו את השלטון ללא שפיכות דמים, אך אולנייטה נעתר לבקשה שהופנתה אליו ושלח בדרכים עוקפות את חוסה מריה ואלדס (José
María Valdez) שכבש את סלטה ב-6 ביוני בהפתעה. גואמס נפצע, ומת מפצעיו 11 ימים מאוחר יותר.
אולנייטה עבר לסלטה ומינה מושל מטעמו, אך מצא עצמו מוקף בכוחותיו של גואמס שלא הניחו את נשקם חרף מותו ופעלו כעת תחת פיקודו של חורחה אנריקה וידט (Jorge Enrique Vidt) שהתמנה לתפקידו על ידי גואמס עצמו שעות ספורות בטרם מת. אולנייטה חתם על הסכם הפסקת אש עם הקבילדו של סלטה, ונסוג לאלטו פרו.
הניסיון המלוכני האחרון לפלוש אירעה ביוני 1822, שוב בידי אולנייטה, אך הוא לא הצליח להגיע לחוחוי, ונסוג בדצמבר אותה שנה.
עד 1822 נרשמו 236 קרבות באדמת סלטה.
המערכה של סן מרטין בפרו.
במאי 1818 הצבא המאוחד החל באימון 5,000 חייליו, מספר שהצטמצם בהמשך עקב מחלות ועריקות.
באותה עת הגיעה הדרישה לשנע את הצבא לבואנוס איירס כדי להילחם בפדרליים שסן מרטין לא ציית לה.
בשל העדר תמיכה כלכלית מבואנוס איירס - היציאה נדחתה בחודשים רבים, והנטל נפל על ממשלת צ'ילה שנטלה לשם כך הלוואות מבריטניה וארצות הברית.
עקב התפוררותו של השלטון המרכזי בבואנוס איירס, הצבא נותר לכאורה מיותם. סן מרטין הציג את התפטרותו בפני מפקדי הצבא ב-26 במרץ 1820. המפקדים התכנסו ברנקאגווה (Rancagua) ב-2 באפריל, דחו את התפטרותו והפצירו בו להמשיך, והוא נעתר להם.
המשלחות הימיות.
עם שובו של בוצ'ארד מהמשלחת הימית לאוקיינוס השקט בפיקוד גיז'רמו בראון, הוא החל לארגן משלחת חדשה בסיועו של בעל ההון ויסנטה אנסטסיו אצ'ווריה (Vicente Anastasio de Echevarría) שצייד פריגטה ב-34 תותחים, וגייס צוות שרובו היה זר.
במהלך מסעו בן השנתיים ברחבי האוקיינוס השקט הוא עסק בפעילויות פיראטיות, ושדד ספינות וערי נמל, תוך שהוא מניף את דגל ארגנטינה; ויש סברה שדגלי חלק ממדינות מרכז אמריקה דומים במידת מה לזה של ארגנטינה "בזכותו".
משלחת שחרור פרו.
צ'ילה השקיעה מאמץ רב בהקצאת צי בן 25 אוניות ובחימושו וציודו, וגייסה כ-1,000 צ'יליאנים ו-624 זרים - רובם אנגלים.
בצי בפיקודו של מנואל בלאנקו אנקלדה (Manuel Blanco Encalada) שלט אי סדר וחוסר משמעת.
אלווארס קונדארקו (Álvarez Condarco) נשלח ללונדון וגייס את תומאס קוצ'רנה (Thomas Cochrane) שיפקד על השייטת הצ'ילאנית, והוא הגיע בנובמבר 1818.
נכון ל-15 ביולי - צבא היבשה מנה 4,642 חיילים, כש-40% מהקצינים הם ארגנטינאים; ולאחר הקצאה להשלמת תקנים באוניות ולהגנת נמל ולפראיסו נותרו 4,414 שמתוכם 296 קצינים.
ב-9 ביולי 1819 הגיע לוולפראיסו השייטת של בוצ'ארד. עם הגיעו - קוצ'רנה האשים אותו בפיראטיות, עצר את קציניו, ופתח במשפט ארוך שבמהלכו ספינותיו הוחרמו לטובת הצי הצ'ילאני.
בספטמבר 1819 הפליגו מוולפראיסו לקייאו (Callao) 5 ספינות בפיקוד קוצ'רנה. הנמל היה מוגן מהיבשה בידי 3,000 איש ומספר רב של תותחים, ובנוסף - 5 ספינות קרב.
ניסיון תקיפה בעזרת רקטות פרימיטיביות מאותה תקופה נכשל, במקום זאת הוא השתלט על ספינת מלוכנית והפליג צפונה, וכבש את העיר פיסקו.
בהיעדרו של קוצ'רנה נשמעו טענותיו של בוצ'ארד שדחה את ההאשמות. לבסוף התאפשר לו לחזור לאחת מספינותיו, אך ללא כל המטען שהיה עליה.
עם שובו דרומה, קוצ'רנה תקף את ולדיוויה (Valdivia) שעדיין הייתה בידי המלוכנים ושימשה כמטה כללי שלהם בדרום. אף על פי שאחת מספינותיו טבעה הוא המשיך עם השאר, תקף את עמדות השמירה בזו אחר זו, ולבסוף כבש את העיר ב-4 בפברואר 1820.
לאחר מכן פנה קוצ'רנה לצ'ילואה (Chiloé), אך נכשל בניסיון כיבוש יבשתי ושב על עקביו.
נחיתה ומערכות ראשונות בפרו.
ב-20 באוגוסט 1820 הפליגה לפרו שייטת בת 25 כלי שיט: 8 ספינות מלחמה ו-17 מעבורות מאוישות ב-1,740 ימאים, וביניהן הספינה של בוצ'ארד ששב לפקד עליה, ועל סיפונה 500 חיילים, כולל פרשים על סוסיהם. גם סן מרטין הצטרף לכוח הזה.
צבא היבשה מנה 4118 חיילים ו-296 קצינים, כשמתוך כולם - כ-750 מבואנוס איירס, וחולק לחטיבת האנדים וחטיבת צ'ילה; והיה מצויד ב-25 תותחים.
הדגל תחתיו הצבא נלחם היה דומה לדגל צ'ילה, אך עם 3 כוכבים במקום 1.
ב-8 בספטמבר הכוח הימי נחת לא הרחק מפיסקו (Pisco) וסן מרטין פרסם את הכרזתו לעם הפרואני.
לרשות פסואלה, המשנה למלך, עמדו 20,000 חיילים המפוזרים בכל רחבי תת-הממלכה, כשרובם הגנו על אלטו פרו ועל לימה.
סן מרטין נמנע מעימות חזיתי וניסה בעיקר להתיש את יריבו ולפגוע ביוקרתו, ולשם כך ניסה להראות שהוא יכול לעבור דרך פרו עם חלק מצבאו ואת השאר להותיר היכן שירצה.
לשם כך הוא שלח יחידה אחת בפיקודו של חואן אנטוניו אלווארס דה ארנלס (Juan Antonio Álvarez de Arenales) לחדור לאזור הרי האנדים.
לאחר מכן הוא הפליג לאואורה (Huaura) שבצפון פרו ופתח משם במגעים דיפלומטיים עם המשנה למלך.
מנואל קימפר (Manuel Quimper), מפקד חופי פרו, נסוג דרומה נוכח הנחיתה של המורדים, והובס בשלושה קרבות במהלך אוקטובר שבאחרון מביניהם הוא נפל בשבי.
ארנלס שנשלח להרים חצה אותם וב-24 באוקטובר לכד ללא קרב את העיר אוומנגה (Huamanga); ולאחר מכן נחל שורת ניצחונות על כוחות שנקרו בדרכו ולקח שלל נשק, תחמושת וסוסים.
ב-8 בינואר 1821 הכוח של ארנלס חבר לכוח הראשי. לא היה לאיל ידם להשאיר משמרות ביישובים שכבשו, ולכן עודדו הקמת כוחות גרילה שיוכלו להתנגד לספרדים; ובמסעו הוא החליש צבאית את המשנה למלך ופגע במעמדו. כתוצאה מכך קצינים מלוכנים בעלי נטיות ליברליות שהתנגדו לדרכו האבסולוטיסטית של פסואלה - הדיחו אותו ב-29 בינואר 1821 ומינו במרומו את חוסה דה לה סרנה (José de la Serna).
עצמאות פרו.