משפחתו של צברי עלתה לישראל ב-1950 ושוכנה במעברת ראש העין. לאחר פירוק המעברה והקמת יישוב קבע, עברה המשפחה להתיישב בצפון העיר. בשנת 1953 התגייס צברי לצה"ל, שם שירת כסייר. הגם שבצבא גילו חבריו את כישרונו לשירה והוא אף הוזמן לשיר באירועים, הוא לא הפך זאת למקצועו עם השיחרור, אלא למד חשמלאות בניין ונעשה לחשמלאי מוסמך. בתחילת דרכו, השתלב כמתופף בלהקתו של אהרן עמרם והקליט איתו דואט, בשיר איומה המשי של שלום שבזי. לאחר מכן התפצלה דרכם של השניים, ובשנת 1959 צברי הקים את "להקת שבזי". בשנת 1962 ייצג את ישראל בפסטיבל האתני בפינלנד, שם זכה במקום השני כשזכייה זו הפכה לנקודת מפנה בקריירה המוזיקלית שלו. שלום צברי בלט במיוחד בהופעתיו החיות בהם רקד על הבמה תוך כדי שירה והלהיב את הקהל. בשנת 1978 כתב את השיר "שלומי לך" אותו הקדיש לחברו הזמר שמעון משרקי. כמו כן כתב שיר לנשיא יצחק נבון כאות הוקרה על פועלו. צברי נהג להופיע בכל יום הולדת של מנחם בגין. בשנת 1989 המועצה המקומית ראש העין ערכה מופע הצדעה לשלום צברי ופועלו בתחום השירה התימנית, בו השתתפו אמנים רבים. בשנת 1997 סייע לזמרת גילה בשארי בהפקת אלבומה כשייעץ לה בנושא פולקלור תימני. בשנת 2001 הקליט את שירו האחרון, דואט עם ציון גולן לנאשיד "אני היום".
השיר שלומי לך אותו כתב והקדיש לחברו הזמר שמעון משרקי. חתם את שמו בשיר באקרוסטיכון (האותיות המודגשות):
התימניאדה ה-16 שנפתחה באילת כחודשיים לאחר פטירתו הוקדשה לו ונפתחה בדקת דומיה לזכרו. בתחילתה נערך כנס לזכרו בהנחיית העיתונאי איתמר פנחס ובהשתתפות אחיו של שלום, ד"ר אבינועם צברי.
חקר ותיעוד שירת תימן.
שלום צברי העלה על כתב במחברתו שירי עם תימניים (שירת נשים) כמו שירי חתונה, שירי יולדת, שירי טחינת החיטה באבני ריחיים ושירי מקוננות, בעיקר מפי אימו רומיה ואחיותיה חממה, זהרה ובתיה חיימי שהיו בקיאות בשירת הנשים. בין השירים ניתן למנות את "טלעת ראס אלג'בל", "כלוני אסלא לי", "יא ולידה" ועוד.
עקלתון (פסל)
"עֲקַלָּתוֹן" הוא פסל מאת הפסל הישראלי יצחק דנציגר. הפסל נמצא בפארק הירקון בתל אביב-יפו.
פסלו "עקלתון", שיוצר ב-1975, היה אחד הפרויקטים הבודדים שהצליח יצחק דנציגר להציב במרחב הציבורי. המימון לפרויקט ניתן בעזרת קרן תל אביב לספרות ולאמנות. "עקלתון" נבנה כחומת בטון מתפתלת שגבהה המרבי 370 ס"מ. הפסל, שצבעו הלבן הבוהק מזכיר משהו מן הקברים הפולחניים שעניינו את דנציגר, מתפקד כיצירה מופשטת שהאור הנופל עליה משנה את צורתה ללא הפסק. הצללים מודגשים על ידי משחקי הגבהים שבחומה ובניגוד שבין צבעה הלבן לבין הדשא.
מוזאון הדואר הלאומי
אבן טובה
ליוויס
חשן
שטני
מרצ'נט ואייבורי
האחד והיחיד
האחד והיחיד (באנגלית: My One and Only) הוא סרט קולנוע מסוגת קומדיה, בבימויו של ריצ'רד לונקריין. הסרט יצא לאקרנים ב-21 באוגוסט 2009. בסרט משתתפים השחקנים רנה זלווגר, לוגן לרמן, מארק רנדל, ניק סטאל וקווין בייקון.
הסרט מבוסס על ילדותו של השחקן ג'ורג' המילטון, שבה אביו בוגד באימו והם יוצאים למסע לחפש מישהו שיעזור להם. המילטון סיפר את הסיפור למרב גריפין, והלה השתתף בהפקת הסרט עד מותו ב-2007, אך חברתו המשיכה להפיק את הסרט.
אהמט מוחתאר פאשא
אהמט מוחתאר פאשא (בטורקית: Ahmet Muhtar Paşa; 1 בנובמבר 1839 בורסה, האימפריה העות'מאנית - 21 בינואר 1919 איסטנבול) היה גנרל, מפקד הכוחות העות'מאניים באזור הקווקז בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ומדינאי אשר לתקופה קצרה בשנת 1912 כיהן כווזיר הגדול, מורה ומחנך.
חייו.
מוחתאר פאשא נולד בעיר בורסה, התחנך באקדמיה הצבאית באיסטנבול, מונה לתפקידי הוראה באקדמיה ולבסוף ניהל אותה. ב-1856, במהלך מלחמת קרים, שירת בתפקידי שלישות, ב-1862 שימש כקצין מטה בעת המלחמה במונטנגרו, ובשנים 1870–1871 השתתף בדיכוי המרידה בתימן.
ב-1873, הוא הועלה לדרגת גנרל, מונה לפאשא וקיבל פיקוד על הגיס השני העות'מאני. ב-1875 הוא פיקד על הכוחות העות'מאניים בעת ההתקוממות בבוסניה והרצגובינה, ובפרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית 1877–1878 הוצב לפקד על חזית ארזורום. אמנם עם תום הקרבות נוצחו העות'מאנים, אולם סדרת הניצחונות שלו בתחילת הקרבות זיכתה אותו בתואר "ראזי", תואר כבוד של "לוחם קודש", הניתן ללוחמים עתירי ניסיון שהוכיחו את גבורתם בקרב.
ב-1879 מונה מוחתאר פאשא למפקד החזית היוונית וב-1885 לנציב העליון העות'מאני במצרים, אף על פי שרשמית, עוד ב-1882 הכריזו הבריטים על מצרים כמושבה בריטית. ביולי 1912 מונה לווזיר הגדול של האימפריה הדועכת. ב-8 באוקטובר 1912 פרצה מלחמת הבלקן הראשונה, העות'מאנים ספגו תבוסות קשות ונתפסו לא מוכנים ברמת הפיקוד והמטה וברמת החיילות. האחריות לכשלונות הוטלה על מוחתאר פאשא והוא התפטר מתפקידו ב-29 באוקטובר של אותה השנה.
מוחתאר פאשא הלך לעולמו באיסטנבול בראשית 1919.
אניס פארקר
אניס דאנֵט פארקר (באנגלית: Annise Danette Parker; נולדה ב-17 במאי 1956) היא פוליטיקאית אמריקאית מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כראש עיריית יוסטון, טקסס, בשנים 2010–2016. היא כיהנה בתפקיד מבקרת העיר משנת 2003, וחברה במועצת עיריית יוסטון משנת 1997. פארק היא לסבית מוצהרת הראשונה לכהן בתפקיד.
ביוגרפיה.
אניס פארקר נולדה וגדלה בספרינג בראנץ' שביוסטון לאב שעבד בצלב האדום ולאם מנהלת חשבונות. בשנת 1971, בהיותה בת 15, עברה עם משפחתה לבסיס צבאי אמריקאי שבמנהיים שבמערב גרמניה למשך שנתיים. בגרמניה היא התנדבה בבית חולים, ועבדה בספרייה הצבאית במסגרת ארגון נוער של הצלב האדום.
בשנת 1978 סיימה את לימודיה לתואר ראשון באנתרופולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת רייס שביוסטון. לפני כניסתה לחיים הציבוריים עבדה פארקר בתעשיית הדלק (נפט וגז) במשך למעלה מ-20 שנה, מהן 18 שנים בחברת האנרגיה מוסבצ'ר (Mosbacher Energy). בנוסף, הייתה שותפה עסקית בחנות ספרים. בשנת 1986 הייתה נשיאת הוועידה הפוליטית של קהילת הלהט"ב ביוסטון. משנת 1995 עד 1997 שימשה כנשיאת המינהל האזרחי בנירטאון יוסטון. פארקר חברה במועצת המנהלים של מוזיאון השואה שביוסטון. פארקר ובת זוגה משנת 1990, קאתי הובארד, מגדלות יחד את שני ילדיהן אשר אימצו.
בבחירות לראשות עיריית יוסטון שנערכו בנובמבר 2009 זכתה פארקר במקום הראשון אך לא זכתה ברוב של הבוחרים. בדצמבר נערך הסיבוב השני שבו התמודדה מול היועץ המשפטי של העיר, ג'ין לוק. היא זכתה בתמיכתם של 53% מהבוחרים, ובכך הייתה ב-2 בינואר 2010 לאישה השנייה בהיסטוריה של העיר הרביעית בגודלה בארצות הברית המכהנת בתפקיד, וראש העיר הראשונה שהיא לסבית מוצהרת בעיר בסדר גודל כזה בארצות הברית.
סיימה את תפקידה בינואר 2016, ובמקומה נבחר הדמוקרט סילבסטר טרנר.
קישינוב
סווינגינג בלו ג'ינס
מלחמת האזרחים הניגרית
הפזורה היהודית
כנסת יחזקאל (פירושונים)
מהמט עלי פאשא
מהמט עלי פאשא (בטורקית: Mehmet Ali Paşa; 18 בנובמבר 1827, ברנדנבורג, פרוסיה - 7 בספטמבר 1878, דאקוביצה, קוסובו, האימפריה העות'מאנית) היה איש צבא עות'מאני ממוצא גרמני, עם שורשים צרפתיים, אשר כיהן בין השאר כמפקד הכוחות העות'מאניים באזור בולגריה של ימינו, בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), בטרם הוחלף על ידי סולימאן חוסני פאשא.
ביוגרפיה.
עלי פאשא נולד במגדבורג שבפרוסיה בשם לודוויג קארל פרידריך דטרואה (Ludwig Karl Friedrich Detroit או Detroy), עזב את ביתו בגיל צעיר, נסע לשטחי האימפריה העות'מאנית, התאסלם ונשלח ללימודים באקדמיה הצבאית. הוא קיבל מינוי לצבא העות'מאני וב-1853 השתתף במלחמת קרים. ב-1865 קודם עלי פאשא לדרגת בריגדיר גנרל וזכה לתואר פאשא. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית פיקד על הכוחות העות'מאניים בגזרת בולגריה, והוחלף על ידי סולימאן חוסני פאשא.
בהמשך, מונה מהמט עלי פאשא לאחד משלושת נציגי האימפריה העות'מאנית לקונגרס ברלין. לאחר מכן נשלח לפקד על הכוחות באזור אלבניה של ימינו, שם ב-7 בספטמבר 1878 בעיר דאקוביצה, נרצח בלינץ' שביצעו מתקוממים.
מהמט עלי הוא הסבא רבא של המשורר והמחזאי הטורקי הנודע נאזים היקמט .
יורם רוזוב
יורם רוזוב (נולד ב-20 בינואר 1938) הוא צייר, מאייר ומעצב ישראלי ופרופסור לאמנות.
ביוגרפיה.
רוזוב נולד בחדרה לאב פרדסן ואם גננת. בנערותו למד מוזיקה וניגן בכינור ובויולה בהרכבים סימפוניים וקאמריים. הוא שרת בתזמורת צה"ל כנגן כינור, ויולה וסקסופון. עם שחרורו מצה"ל ב-1958 נרשם ללימודי אמנות בבצלאל, וב-1962 המשיך ללימודי אמנות באיטליה. הוא למד ציור, רישום וטכניקות של הדפס באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה, ותולדות האמנות באוניברסיטת פירנצה. עם שובו לישראל ב-1964 הוזמן לעצב שני קירות מוזאיקה בבית העירייה החדש של עיר הולדתו חדרה, בנושא היסטוריה מקומית של העיר. כמו כן עיצב את חזית אולם ההתעמלות של בית הספר התיכון בעיר.
בשנת 1965 קיבל משרת הוראה בבצלאל, והשתקע בירושלים. ב-1966, בעקבות השיטפון הקשה שפקד את פירנצה עם עליית נהר הארנו על גדותיו והנזק הכבד שנגרם לאוצרות האמנות של העיר, חזר רוזוב לשם בראש משלחת של סטודנטים ישראלים לאמנות, שהצטרפו לאלפי המתנדבים מאיטליה ומרחבי העולם שהתגייסו להצלה ולשיקום של אוצרות התרבות והאמנות. המתנדבים הפכו במהרה לגיבורים בעיני המקומיים, והתקשורת האיטלקית העניקה להם את הכינוי Angeli del Fango - "מלאכי הבוץ".