אל שמו של רבי אברהם מקושרת אגדה המספרת על אחד ממסעותיו. רבי אברהם רצה לצאת בשיירה לכיוון ביתו בורזאזאת. השיירה התכוונה לצאת ביום רביעי ורבי אברהם ביקש מראש השיירה לצאת ביום ראשון, על מנת להספיק להגיע לפני השבת, אך ראש השיירה סירב. בלית ברירה נאלץ רבי אברהם להצטרף לשיירה זו, וכך אחרי יומיים של מסע הגיע ערב שבת ורבי אברהם נאלץ להיפרד מהשיירה ולשבות מלכת, הוא ושמשו באמצע המדבר, למרות הפצרותיו של ראש השיירה כי המקום מסוכן. לאט לאט השיירה נעלמה. רבי אברהם חג במקלו בקרקע וסימן את התחום בו ישבות בשבת. משסיים קם, התפלל מנחה של ערב שבת ולאחר התפילה הדליק נרות וקיבל את השבת. במהלך תפילת השבת נשמעה שאגה. שמשו של ר' אברהם נבהל, הסתכל לכיוון השאגה וראה שני אריות מתקדמים לעברם. האריות הגיעו עד לקו שסימן באדמה רבי אברהם, והתיישבו שם עד יום ראשון לפנות בוקר. כאשר רבי אברהם ושמשו התארגנו להמשיך בדרכם, האריות עדיין רבצו על האדמה והם עלו עליהם ודהרו לכיוון העיר ורזאזאת, וכך בשעות הבוקר נראו האריות בעיר לעיניהם המפוחדות של התושבים, ומאז שמו של רבי אברהם ואזאנא נפוץ כבעל ניסים.
ישנו קלף עם חתימות של חכמי מרוקו שניתן למשפחת ואזאנא כאשר הם עלו לארץ ישראל ובו מעידים הם על המעשה שקרה.
אחרי מותו.
יש סיפורים רבים על ניסים שאירעו בזכותו. אחד מהם מספר כי כאשר העיר ורזאזאת החלה להתמעט מתושביה, כיוון שבערים האחרות היה כבר זרם חשמל שהקל על התושבים, החליטו פרנסי העיר להקים גם תחנת חשמל שתספק לתושבי העיר חשמל זול ויעיל. כאשר גמרו לבנות את התחנה, גילו שאין מספיק זרם בנהר כדי להפעיל את התחנה, לכן החליטו לפתוח את סכר המים. כאשר פתחו את הסכר, הם הופתעו מהעוצמה של המים שהתחילו להציף את העיר על בתיה, עד שהגיעו לבית הקברות, אל הציון של רבי אברהם ואזאנא ונעמדו שם. ניתן לראות את התמונה של הציון בגב הספר "השושלת לבית ואזאנא".
הוריו-ג'י
הוריו-ג'י (ביפנית: 法隆寺) הוא מקדש בודהיסטי באיקארוגה שבמחוז נארה, יפן. שמו המלא של המקדש הוא הוריו גאקומונג'י, ומשמעותו היא מקדש הלמידה של החוק המשגשג, הנקרא כך כיוון שהמקדש משמש כמקום לימוד וכמנזר. המקדש הוא אחד ממבני העץ העתיקים ביותר בעולם, ואחד הידועים ביותר ביפן. ב-1993 הוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, וממשלת יפן הכריזה עליו כאוצר לאומי.
היסטוריה.
מתחמי המקדשים של הוריו-ג'י ושל צ'וגו-ג'י הוקמו במהלך המאה ה-7 על ידי נסיך מקומי בשם שוטוקו, באמצעות חברת הבנייה קונגו גומי. שמו המקורי של הוריו-ג'י היה איקארוגה דרה, והוא הוקדש לאביו של הנסיך וליאקושי נוראיי, הבודהה של הריפוי. בשנת 670 נפגע המקדש בשרפה, אך חלקים ממנו שרדו מתחת לאזור הידוע כיום בשם ואקאקוסה-גאראן, שבו שוכן המקדש המערבי. השיפוץ של המקדש החל זמן קצר לאחר השרפה, ונמשך בשנים הראשונות של המאה ה-8. המבנה הראשון שהושלם היה המקדש המערבי, ולאחר מכן הושלם המקדש המזרחי באזור שבו שכן הארמון של שוטוקו.
במהלך השנים נוסדו במקדש מספר מנזרים. מגמה זו החלה עם קהילות של נזירים בודהיסטיים שהגיעו ללמוד בחדרי הלמידה המקומיים, ובמאה ה-11 הם החלו להרחיב את המקדש באמצעות בניית מבנים נוספים.
להוריו-ג'י היה מעמד חשוב ביפן החל מהקמתו, והוא זכה להגנתה של המשפחה הקיסרית היפנית. פולחן הנסיך שוטוקו, שהחל במאה ה-12, הוביל להגעתם של עולי רגל רבים כך שהיה צורך לתחזק את הוריו-ג'י באופן קבוע. המקדש הסמוך הוקי-ג'י כמעט ונחרב עד היסוד בשלהי המאה ה-16 בגלל מהומות פוליטיות, והשריד היחיד ממנו הוא פגודה תלת-קומתית.
מעמדו של הוריו-ג'י דעך החל מ-1868 בעקבות מהפכת מייג'י ומתן העדיפות לשינטואיזם. אולם, ב-1897 הועבר חוק הנוגע לשימור מקדשים עתיקים שכתוצאה ממנו זכה המקדש לתשומת לב מחודשת בכל הקשור לשימורו.
בחפירות שנערכו ב-1939 התברר כי ארמונו של שוטוקו השתרע על פני החלק המזרחי של מתחם המקדש. כמו כן, בחפירות התגלו הריסות מתחם מקדש ששכן דרומית-מערבית לארמון הנסיך ולא נמצא בתוך גבולות הוריו-ג'י, קונדו ופגודה.
אדריכלות.
המקדש הנוכחי מורכב משני חלקים: סאי-אין במערב וטו-אין במזרח. החלק המערבי של המקדש כולל את הקונדו (ההיכל המוזהב) ואת הפגודה החמש-קומתית. באזור טו-אין, הנמצא במרחק 122 מטרים מסאי-אין, שוכן היכל יומדונו המתומן (היכל החלומות). במתחם יש גם מגורי נזירים, חדרי הרצאות, ספריות וחדרי אוכל.
הבניינים המשוקמים בהוריו-ג'י נבנו לפי מספר סגנונות, בהם זה של שושלת האן המזרחית ושושלת ויי הצפונית מסין, כמו גם משלוש הממלכות של קוריאה ובעיקר פֶּקְצֶ'ה. הבניינים מתוארכים למאה ה-7, ובזכות הבנייה מחדש שולבו בהוריו-ג'י אלמנטים מתקופת אסוקה המוקדמת, בהם אלמנטים ייחודיים שלא הופיעו בתקופת נארה שאירעה לאחר מכן.
ישנם מאפיינים אחדים שלפיהם נטען כי המראה הנוכחי של הוריו-ג'י אינו מייצג רק את סגנון אסוקה. אחד מהם הוא המתאר של המתחם. בעוד שמקדשים יפניים רבים שנבנו בתקופת אסוקה היו מאורגנים בדומה למקדשים קוריאניים וסיניים - השער הראשי (הפגודה), ההיכל הראשי וחדר ההרצאות היו על קו ישר - המתחם החדש של הוריו-ג'י לא נבנה בהתאם לדפוס בכך שהקונדו והפגודה שכנו זה ליד זה באותה חצר. דוגמה נוספת, הנמצאת במקדש יאמאדה-דרה שנבנה במקור ב-643, היא הבדלים בסגנון הבנייה של המסדרון. בעוד שביאמאדה-דרה היו מוטות אופקיים, צפופים ועבים יותר בחלונות, אלו שבהוריו-ג'י היו יותר דקים והושמו במרווחים יותר גדולים.
מנגד, בהוריו-ג'י יש מאפיינים אחדים שייחודיים לתקופת אסוקה, והם דומים לעיצובים שנמצאו במערות יונגאנג בסין. המאפיינים הללו לא נמצאו במקדשים מתקופת נארה. המאפיינים הם עמודי אנטזיס והמעקות מקושטים בתבניות חוזרות ונשנות של סווסטיקה, המונחים מתחת למבנה בצורת V הפוכה שנועד לתמיכה. מאפיין נוסף מתקופת אסוקה שעד כה נמצא רק ביפן ונמצא בצורתו המקורית בהוריו-ג'י הוא מבנה תומך בצורת ענן.
בין המבנים הידועים בהוריו-ג'י ניתן למנות את:
אוצרות.
אוצרות המקדש מייצגים את האמנות הבודהיסטית במאה ה-6 ובמאה ה-7. רוב הפרסקאות, פסלים, וחפצי אמנות אחרים שבמקדש, בנוסף לסגנון האדריכלי של חלקי המקדש השונים, מדגימים את ההשפעה של סין, קוריאה והודו. במוזיאון הלאומי של טוקיו יש כ-300 חפצים מהמקדש שנתרמו בשנת 1878. חלקם מוצגים לציבור הרחב, וכולם זמינים למחקר כחלק מהאוסף הדיגיטלי של המוזיאון.
צ'ארלס גודייר
צ'ארלס גוּדיִיר (באנגלית: Charles Goodyear; 29 בדצמבר 1800 - 1 ביולי 1860) היה כימאי ומהנדס אמריקאי. ממציא הגיפור, תהליך שאיפשר שימוש בגומי למטרות רבות ושונות; לפני כן היה הגומי משנה את צורתו בהשפעת הטמפרטורה: במזג אוויר קר נעשה שביר ואילו החום היה ממיס אותו.
חייו.
גודייר נולד בניו הייבן שבקונטיקט. אביו היה סוחר בכלי-מתכת שאת חלקם תכנן בעצמו. צ'ארלס ביקש להכשיר עצמו לכמורה, אך אביו הפציר בו שילמד את מקצועו. בשנת 1821 הצטרף צ'ארלס לעסק של אביו. מצבו של בית-המסחר התדרדר, ובשנת 1830 פשט רגל.
בשנת 1834 החל גודייר לערוך ניסויים בגומי, על מנת לעשותו עמיד לכל מזג אוויר. הוא ניסה לשפר את תכונותיו של החומר על ידי ערבובו עם חומרים אחרים. אדם בשם נתניאל היוורד (Nathaniel Hayward) גילה כי גומי המעורב בגופרית אינו נעשה עוד דביק. גודייר שכר את היוורד כדי שימשיך לשכלל את התגלית, וכמו כן רכש את זכויותיו. לאחר שגודייר שיפר את ההמצאה, הוא קיבל עליה פטנט בשנת 1839. גודייר ניסה לערבב בצורות שונות גומי חם עם גופרית, ולשיטה המשוכללת ביותר הוא קרא "וולקניזציה" (גיפור) על שמו של אל הנפחות וולקן. לאחר ניסיונות רבים הוא גילה דרך לייצר גומי שהוא קשה, חזק וגמיש.
בשנת 1898 הוקמה חברת הצמיגים גודייר שנקראה על שמו.
יאן הנריק דומברובסקי
יאן הנריק דוֹמְבְּרוֹבסקי (בפולנית: Jan Henryk Dąbrowski; בצרפתית: Jean Henri Dombrowski; שני באוגוסט 1755, פְּיֶשְחוּב, פולין – 6 ביולי 1818, וינה גורה, פולין הקונגרסאית) היה גנרל וגיבור לאומי פולני.
תולדות חייו ופועלו.
דומברובסקי נולד בכפר הקטן פְּיֶשְחוּב (Pierzchów) שבחבל פולין קטן כבנם של יאן מיכאל דומברובסקי, קולונל, ושל זופיה מריה לבית פון לטו (Von Lettow). גדל בעיר הוירסוורדה בסקסוניה, ושירת מספר שנים בצבא הסקסוני. בשנת 1791 שב לפולין, בעקבות קריאת הסיים של האיחוד הפולני-ליטאי (הסיים בן ארבע השנים) לכל הפולנים המשרתים בצבאות זרים להתגייס לצבא הפולני. דומברובסקי, פרש מאומן שהתחנך בבית הספר הצבאי בדרזדן, נתבקש לערוך רפורמה בחיל הפרשים הפולני. ב-1792 לחם תחת פיקודו של פוניאטובסקי (Poniatowski) במערכה נגד הרוסים. ב-1794 נטל חלק פעיל בפולין במרד קושצ'ושקו (בעקבות חלוקת פולין השנייה ב-1793), הגן על ורשה והוביל כוחות צבא שתמכו במורדים שבפולין גדול. על אומץ לבו זכה דומברובסקי לשבחים מפי המפקד העליון של כוחות צבא פולין, קושצ'ושקו, שהעלה אותו לדרגת גנרל. דומברובסקי הוערך גם על ידי יריביו: לאחר כישלון ההתקוממות, הוצעו לו מספר תפקידים בצבאות רוסיה ופרוסיה, אך הוא בחר להישאר בשירות פולין.