קריירה מוקדמת.
רמזי הצטרף לצי המלכותי כצוער במכללת הצי המלכותי בדרטמות' ושירת על מספר ספינות ביניהן הדרדנוט. בשנים 1913–1914 השתלם במכללת הצי המלכותי בפורטסמות'.
מלחמת העולם הראשונה ואחריה.
במלחמת העולם הראשונה השתתף בפשיטה על אוסטנד וזבריחה בבלגיה ששימשו נמלים לצוללות. לאחר המלחמה התקדם בדרגות ומילא תפקידים שונים בצי הבריטי. בגלל חילוקי דעות פרש ב-1938.
מלחמת העולם השנייה.
רמזי חזר לשירות ב-24 באוגוסט 1939, הועלה לדרגת תת אדמירל ומונה למפקד אזור דובר. בתפקידו היה קשור ישירות לאדמירליות והיה ממונה על הגנת החוף, פיקוח על תעבורת כלי שיט צבאיים ומניעת כניסת צוללות למצר דובר.
מבצע דינמו.
לקראת ה-20 במאי 1940 נסוגו כ-350,000 חיילים בריטים וצרפתים לעבר נמל דנקירק ועמדו ליפול בשבי. ב-22 במאי 1940 הזמין צ'רצ'יל את רמזי והטיל עליו את הפיקוד על פינויים. רמזי גייס ספינות מכל הבא ליד. מבצע הפינוי החל ב-26 במאי 1940 והסתיים ב-4 ביוני 1940. פונו כ-338,000 חיילים - 218,000 בריטים ו-120,000 צרפתים. רמזי נקרא לדווח על המבצע למלך ג'ורג' השישי ועוטר באביר מפקד של מסדר האמבט.
מבצע קרברוס.
לאחר הפינוי נשאר רמזי כמפקד אזור דובר במשך כשנתיים. לאור החשש מפלישה לאזור השקיעו הבריטים במקום משאבים. אמנם היטלר החליט לבטל את הפלישה בעקבות כישלונו בקרב על בריטניה אבל זה לא היה ידוע לבריטים.
ב-11 בפברואר 1942 מונה רמזי למפקד מבצע קרברוס שנועד למנוע מצי גרמני שמנה 3 סיירות וספינות נוספות, לעבור בתעלת למאנש ומצר דובר בדרכן מנמל ברסט לוילהלמסהאפן. המבצע נכשל, הכוח הימי של רמזי לא הצליח לעצור את הספינות הגרמניות.
מבצע לפיד.
ב-29 באפריל 1942 הועבר רמזי לזירת הים התיכון כסגנו של מפקד שייטת הים התיכון אדמירל אנדרו קנינגהם. הוא היה נציג הצי הבריטי במפקדתו של דווייט אייזנהאואר הפלישה המיועדת לאירופה נדחתה ובמקומה הוחלט על נחיתה בחופי צפון אפריקה. רמזי תכנן את מבצע הנחיתה תחת פיקודו של אדמירל אנדרו קנינגהם.
הפלישה לסיציליה (מבצע האסקי).
רמזי מונה למפקד כוח המשימה המזרחי במבצע האמפיבי של נחיתת כוחות הברית בחופי סיציליה תחת פיקודו של ברנרד מונטגומרי ב-יולי 1943.
הנחיתה בנורמדי (מבצע נפטון).
ב-24 באפריל 1944 הועלה לדרגת אדמירל. הוא היה ממונה על המבצע האמפיבי במהלך הנחיתה בנורמנדי שכונה "מבצע נפטון".
מותו.
ב-2 בינואר 1945 המריא רמזי עם עוד מספר קצינים משדה התעופה ליד העיירה Toussus-le-Noble ליד פריז בדרך לפגישה עם ברנרד מונטגומרי בבריסל. המטוס התרסק בהמראה וכל נוסעיו נספו. הוא נקבר בבית קברות Saint-Germain-en-Laye בקרבת מקום התאונה. ב-מאי 1995 הוקמה שם אנדרטת זיכרון לברטרם רמזי ולשאר הנספים. ב-נובמבר 2000 הועמד פסל שלו ליד טירת דובר לא רחוק מהמקום בו תכנן את הפינוי מדנקרק.
מריאנו מרטינס
מריאנו גסטון מרטינס (בספרדית: Mariano Gastón Martínez, נולד ב-5 בדצמבר 1978; לה בוקה, בואנוס איירס, ארגנטינה) המוכר בשם מריאנו מרטינס, הוא שחקן ארגנטינאי. ידוע בתפקידיו בטלנובלות הארגנטינאיות "האהבות שלנו", "אלמה פיראטה", "משפחת פיירו", "היחידים" ו"אספרנסה מיה".
ביוגרפיה.
בשנת 1995, החל מרטינס את קריירת המשחק שלו, כשהופיע בטלנובלה הארגנטינאית "La Nena" ("הילדה"), בה גילם את דמותו של אקסל.
בשנת 1996, שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Por siempre mujercitas" ("תמיד נשים קטנות"), בה גילם את דמותו של טוני.
בשנת 1997 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "De la nuca" ("העורף"), בה גילם את דמותו של תומאס.
בשנים 1998-1997 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Rodolfo Rojas D.T." ("רודולפו רוחאס D.T"), בה גילם את דמותו של מיגל רוחאס.
בשנת 1998, שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Gasoleros" ("דלקנים"), בה גילם את דמותו של דייגו. באותה שנה, שיחק בסרט הקולנוע הארגנטינאי "El faro" ("המגדלור"), בו גילם את דמותו של חביאר.
בשנת 2000, שיחק בסרט הקולנוע הארגנטינאי "Sólo por hoy" ("רק להיום"), בו גילם את דמותו של אקיס.
בשנים 2001-1999 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Campeones de la vida" ("אלופים של החיים"), בה גילם את דמותו של ולנטין. בשנת 2001, שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "22, el loco" ("22, המשוגע"), בה גילם את דמותו של אלחנדרו.
בשנים 2004-2002 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Son amores" ("נאהבים"), בה גילם את דמותו של מרטין. בשנת 2004, שיחק בסרט הארגנטינאי "Peligrosa obsesión" ("אובססיה מסוכנת"), בו גילם את דמותו של טוני קורסיני.
בשנת 2005, שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Una familia especial" ("משפחה מיוחדת"), בה גילם את דמותו של סנטיאגו מולינה.
בשנת 2006, שיחק בטלנובלה הארגנטינאית של המפיקה והיוצרת כריס מורנה, "אלמה פיראטה", בה גילם את דמותו של בניסיו דמרקו.
בשנים 2008-2007 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "משפחת פיירו", בה גילם את דמותו של חואן מרטין פיירו. בשנת 2008, שיחק בסרט "Closer" ("קרוב יותר").
בשנים 2010-2009 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Valientes" ("אמיצים"), בה גילם את דמותו של סגונדו סוסה.
בשנת 2011 שיחק בסרט הארגנטינאי "Clipeado" ("קצוץ"), בו גילם את דמותו של דנטה.
בשנת 2011 שיחק בעונה הראשונה של הטלנובלה הארגנטינאית "Los Únicos" ("היחידים"), בה גילם את דמותו של דייגו.
בשנת 2012, שיחק בסרט הארגנטינאי "La pelea de mi vida" ("המריבה של חיי"), בו גילם את דמותו של אלחנדרו. באותה שנה, הפיק ושיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Mi problema con las mujeres" ("הבעיה שלי עם נשים").
בשנת 2013 שיחק בסדרה ארגנטינאית מיוחדת שהופקה לכבוד יום האיידס העולמי בשם "Una vida posible" ("חיים אפשריים"), בה גילם את דמותו של פבלו.
בשנת 2014, שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Camino al amor" ("דרך לאהבה"), בה גילם את דמותו של ויטו קולוצ'י.
בשנים 2016-2015 שיחק מרטינס בטלנובלה הארגנטינאית "אספרנסה", בה גילם את דמותו של תומאס אורטיס.
בשנת 2017 שיחק את התפקיד הראשי של סנטיאגו אלברדו בטלנובלה "האהבה שאחרי".
בחודש אוגוסט, 2018, שיחק מרטינס בהצגה הארגנטינאית "mentiras inteligentes" ("שקרים חכמים"), בה גילם את דמותו של וילי.
חיים אישיים.
משנת 2002 עד שנת 2004 מרטינס היה במערכת יחסים עם השחקנית הארגנטינאית מרסלה קלוסטרבואר. כאמור, השניים נפרדו לאחר שנתיים של זוגיות.
בשנת 2006 מרטינס היה במערכת יחסים עם השחקנית הארגנטינאית לואיסנה לופילטו, והשניים אף התארסו.
בשנת 2007 נכנס מרטינס למערכת יחסים עם הדוגמנית הארגנטינאית חוליאנה גיאמברוני, אותה הכיר כשהייתה בת 18.
ב-9 באוקטובר 2009 נולדה בתם הראשונה של בני הזוג, אוליביה מרטינס גיאמברוני. ב-16 במרץ 2012 נישאו בני הזוג בטקס אזרחי.
ב-28 במרץ 2013 נולד בנם השני של בני הזוג, מילו מרטינס גיאמברוני. ב-16 בספטמבר 2014 נפרדו בני הזוג.
ב-3 בנובמבר 2015 אישר מרטינס כי הוא והשחקנית מריאנה אספוסיטו נמצאים במערכת יחסים. ב-28 במרץ 2016 מריאנה אספוסיטו הודיעה בחשבון הטוויטר שלה שהם נפרדו.
באוגוסט 2016 החל לצאת עם הדוגמנית קמילה קבז'ו, ולשניים נולדה בת בשם אלמה. באוגוסט 2018 הודיע על חתונתו הצפויה עם הדוגמנית קמילה קבז'ו שנערכה באוגוסט 2019. בשנת 2020 הודיעו קמילה ומריאנו שנפרדו סופית.
כשל חיסוני משולב חמור
כשל חיסוני משולב חמור (באנגלית: Severe combined immunodeficiency, SCID, המבוטא "סְקִיד"; מכונה "מחלת ילדי הבועה") היא מחלה גנטית המאופיינת במחסור בלימפוציטי T המתפקדים כראוי, שמתבטא בתגובה חיסונית לקויה כתוצאה מחוסר המעורבות של תאי B או מתפקוד לא יעיל שלהם, כיוון שתאי T המסייעים לא מתפקדים (ולכן לא קוראים לתאי B לעזור להילחם באנטיגן).
בהפרעה זו שתי ה'זרועות' המרכזיות של מערכת החיסון (תאי B ותאי T), פגועות, בעקבות פגם באחד הגנים. SCID היא הצורה החמורה ביותר של חסר במערכת החיסון, וכיום ידועים לפחות עשרה גנים שונים אשר פגם בהם מוביל לצורה זו או אחרת של SCID.
כמו כן, מחלה זו ידועה כ"מחלת ילד הבועה" כיוון שהסובלים ממנה חשופים באופן מלא למחלות זיהומיות וחלקם, כמו "דייוויד וטר", הפכו למפורסמים בשל חייהם בסביבה סטרילית. SCID הוא תוצאה של מערכת חיסונית חלשה כל כך עד שניתן להזניח אותה כמעט לגמרי.
מטופלי SCID מושפעים לרוב על ידי זיהומים בקטריים, וירליים או פטרייתיים בשלב מוקדם מאוד בחיים ולרוב סובלים גם ממחלת ריאות אינטרסטיציאלית, משלשול כרוני, ומבעיות גדילה. זיהומי אוזניים, דלקת ריאות ופטרת פה בדרך כלל נפוצים אף הם. תינוקות אלו ימותו בדרך כלל תוך שנה, בעקבות זיהומים חוזרים ונשנים, אלא אם כן יעברו השתלת תאי גזע מוצלחת.
בשנת 2017 יצא לאקרנים הסרט "הכל הכל" (everything everything) שמספר על נערה שחולה בסוג של כשל חיסוני משולב חמור.
זיהוי.
מספר מדינות בארצות הברית, ביניהן מסצ'וסטס, מישיגן וויסקונסין מבצעות מחקרים לזיהוי SCID אצל עוברים דרך שימוש בתאי T. בנוסף למחקרים הללו, מבחנים נוספים לזיהוי SCID אצל תינוקות לא זמינים בעקבות מגוון האפשרויות הגדול לגן הפגום.
מספר מקרי SCID יכולים להימנע על ידי שינוי רצף ה-DNA העוברי. אחרת, SCID לא מאובחן עד גיל 6 חודשים בערך, בדרך כלל בעקבות זיהום חמור. האיחור באבחון נובע מהעובדה שלתינוקות יש בשבועות הראשונים לחייהם את הנוגדנים של אמם, וכתוצאה מכך שהמראה החיצוני של התינוקות הפגועים נורמטיבי לחלוטין.
שכיחות.