ב-1982 קיבל קליין את תפקידו הקולנועי הראשון, בסרט של אלן ג'יי פקולה "בחירתה של סופי", ובגינו היה קליין מועמד לפרס גלובוס הזהב. ב-1983 שיחק קליין בגרסת הסרט של ההצגה "שודדי פנזסנס", כמו כן שיחק באותה שנה בסרט "החברים של אלכס". ב-1985 שיחק בסרט "סילברדו", וב-1987 בסרט "הזעקה לחופש". ב-1988 שיחק בסרט הקומדיה של הבמאי צ'ארלס קריצ'טון "דג ושמו וונדה"; תפקיד זה זיכה את קליין במועמדות בפרס גלובוס הזהב ובזכייה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
על תפקידו בסרט "בועות של אהבה" מ-1991 היה קליין מועמד בפעם שלישית לפרס גלובוס הזהב. באותה שנה שיחק גם בסרט "גרנד קניון". ב-1992 שיחק קליין בסרט "צ'פלין". ב-1993 שיחק ב"דייב", והיה מועמד על תפקידו בפעם רביעית לפרס גלובוס הזהב. ב-1995 שיחק בסרט הקומי "נשיקה צרפתית". בסרט האנימציה "הגיבן מנוטרדאם" מ-1996 דיבב קליין את דמותו של קפטן פיבוס. ב-1997 שיחק קליין בסרט הדרמה של הבמאי אנג לי "סופת הקרח". באותה שנה הופיע בסרט "בפנים ובחוץ", והיה מועמד לגלובוס הזהב על תפקידו. קליין הופיע במערבון הקומי "פרוע על המערב" ב-1999, וב-2001 שיחק בסרט הדרמה "החיים כבית".
ב-2004 היה קליין מועמד שוב לפרס גלובוס הזהב, על תפקידו בסרט "יום ולילה". ב-2006 שיחק בסרט הקומדיה "הפנתר הוורוד". באותה שנה השתתף גם בסרט "כטוב בעיניכם". ב-2007 שיחק בסרט "סחר אנושי".
ב-2010 שיחק בסרטו של רוברט רדפורד "הקנוניה", אודות ההתנקשות באברהם לינקולן, ושיחק בסרט "הגבר הנוסף". ב-2011 שיחק בסרט "קשר לא מחייב" בכיכובם של נטלי פורטמן ואשטון קוצ'ר. ב-2013 כיכב בסרט "סוף סוף וגאס" לצידם של רוברט דה נירו, מורגן פרימן ואחרים. ב-2015 השתתף בסרט "ריקי והפלאש" לצדה של מריל סטריפ.
בשנת 2017 שיחק בסרט הפנטזיה "היפה והחיה" לצד אמה ווטסון, לוק אוונס ויואן מקגרגור. הסרט המבוסס על סרט האנימציה של חברת וולט דיסני "היפה והחיה" מ-1991. ושיחק לצד מרי סטינבורגן בסרט הדרמה "Dean" בבימויו של דימיטרי מרטין.
חיים אישיים.
בשנת 1989 נישא לשחקנית הקולנוע האמריקאית-יהודייה פיבי קייטס. מתגוררים בניו יורק. להם שני ילדים: אחת מהן היא הזמרת גרטה קליין הידועה בשם הבמה פרנקי קוסמוס.
יבשתן אטלנטי
יבשתן אטלנטי או יַבַּשְׁתַן הַמַּנְגְּרוֹבִים (שם מדעי: "Periophthalmus barbarus") הוא אחד היבשתנים שהם דגים מסדרת הדקראים. היבשתן האטלנטי חי במים מתוקים, מלוחים, ומליחים בחופים הטרופיים של מערב אפריקה, באוקיינוס ההודי, ומערב האוקיינוס השקט. המין מופיע גם בביצות מנגרובים, שם הוא חוצה משטחי בוץ שלא בתוך המים, באמצעות סנפירי החזה שלו, מה שנתן לו את שמו.
תפוצה.
היבשתן נפוץ במערב אפריקה, בביצות מנגרובים, ובעיקר בגופי מים מליחים על סף החוף.
מדינות שהיבשתן נפוץ בהן כוללות את אנגולה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, גאנה וקמרון.
תזונה.
היבשתן הוא אוכל-כול. בטבע, ניזונים היבשתנים מתולעים, פרוקי רגליים, ודגים קטנים. יבשתנים שחיים בשבי ניזונים (לרוב) ממזון קפוא, בין היתר תולעי דם, וארטמיה.
מאפיינים.
היבשתנים מסוגלים לעמוד בפני ריכוזים גבוהים של חומרים רעילים ופסולת תעשייתית בסביבת המחיה שלהם. הם גם מסוגלים לשרוד בטווח רחב של אזורי מחיה, ובמים בטמפרטורות ודרגות מליחות שונות.
מבצע איצ'י-גו
מבצע איצ'י-גוֹ (ביפנית: 一号作戦 - איצ'י-גוֹ סקוסן, מילולית "מבצע מספר אחד") היה סדרה של מתקפות גדולות, שערך הצבא היפני הקיסרי מאפריל עד דצמבר 1944, נגד כוחות הצבא הלאומי המהפכני של הרפובליקה הסינית, בסיוע כוחות אוויר אמריקאים, במרכז ובדרום סין.
המבצע כלל שלושה קרבות נפרדים במחוזות חנאן, חונאן וגואנגשי, והם על פי כינויים בצבא היפני: "מבצע קוגו" או הקרב על מרכז חנאן, "מבצע טוגו 1" או הקרב על צָ'אנְגְשָׁה, ו"מבצע טוגו 2" ו"טוגו 3" או קרב גווילין-לְיוֹג'וֹאוּ. שתי המטרות העיקריות של מבצע איצ'י-גו היו ליצור רצף יבשתי בין הכוחות היפניים בסין ובהודו-סין הצרפתית, וללכוד את בסיסי האוויר האמריקאים בדרום מזרח סין, מהם יצאו מפציצים אמריקניים לתקוף את יפן ואת התעבורה הימית בין יפן והשטחים שנכבשו על ידה בדרום מזרח אסיה.
ביפנית המבצע קרוי גם "טאיריקו דאטסו סקוסן" (大陸打通作戦) או "מבצע חוצה יבשת", בעוד שהסינים מתייחסים אליו כאל "קרב חנאן-חונאן-גואנגשי" (豫湘桂会战, בפין-יין Yù Xīang Guì Huìzhàn).
מהלך המערכה.
היו שני שלבים במבצע. בשלב הראשון הצליחו היפנים לאבטח את "מסילת פִּינְגְהָאן" – קו הרכבת בין בייג'ינג לווהאן. בשלב השני הם אילצו את כוחות האוויר האמריקניים שפעלו משדות תעופה במחוז חונאן לפנות את בסיסיהם, והגיעו לעיר לְיוֹג'וֹאוּ סמוך לגבול עם הודו-סין הכבושה בידי היפנים. במבצע היפני השתתפו 17 דיוויזיות, שכללו כ-400,000 חיילים, 12,000 כלי רכב ו-70,000 סוסים. הכוחות היפנים כללו יחידות מחץ של צבא קוואנטונג וציוד ממנצ'וקוו, יחידות ממוכנות, יחידות מחזית צפון סין ויחידות מיפן גופא. היה זה קרב היבשה הגדול ביותר שארגנו היפנים במהלך כל מלחמת סין–יפן השנייה. רבות מהיחידות הסיניות החדשות שאומנו על ידי האמריקנים וציודם השתתפו בלחימה בזירה הבורמזית על פי תנאיו של הגנרל האמריקאי ג'וזף סטילוול כפי שנקבעו בהסכם החכר-השאל.
במבצע קוגו נפרשו 390,000 חיילים סיניים בפיקודו של הגנרל טָאנְג אֶנְבָּוֹ (汤恩伯) על מנת להגן על העיר האסטרטגית לוו-יאנג. דיוויזיית הטנקים השלישית של הצבא האימפריאלי היפני חצתה את הנהר הצהוב בסביבות ג'נגג'ואו (בירת חנאן) בשלהי אפריל 1944 והביסה את הכוחות הסיניים בסמוך לשׂוּצָ'אנְג, ואז ביצעה תנועת מלקחיים וצרה על לוו-יאנג. לוו-יאנג הייתה מוגנת על ידי שלוש דיוויזיות סיניות. דיוויזיית הטנקים השלישית החלה בתקיפת לוו-יאנג ב-13 במאי וכבשה אותה ב—25 במאי.
השלב השני של איצ'-גו החל במאי, בעקבות הצלחת השלב הראשון. כוחות יפניים התקדמו דרומה וכבשו את צ'אנגשה, הנגיאנג, גווילין וליוג'ואו. בדצמבר 1944 הגיעו הכוחות היפניים להודו-סין הצרפתית והשיגו בכך את מטרת המבצע. עם זאת, היו למתקפה זו מעט רווחים מעשיים, כוחות האוויר האמריקנים בסין המשיכו לפעול משדות תעופה בפנים היבשת. הכוח האווירי מספר ארבעה עשר של ארצות הברית פגע לעיתים קרובות במסילת הברזל שבין בייג'ינג לליוג'ואו שהוקמה במבצע איצ'י-גו. יפן המשיכה לתקוף שדות תעופה מהם פעלו כוחות אוויריים אמריקנים עד לאביב 1945.
כוח האוויר מספר 20 של ארצות הברית, שהפעיל מפציצים אסטרטגיים מדגם B-29, והפציץ את יפן במסגרת מבצע מטרהורן, נאלץ גם הוא לנטוש את הבסיסים מהם פעל, אך עובדה זו פגעה ביעילותו לזמן קצר בלבד. בתחילת 1945 החלו המפציצים האמריקניים לתקוף את יפן מבסיסים חדשים שהוקמו באיי מריאנה, ובכך ביטלו את ההגנה היחסית לה זכו איי יפן בעקבות מבצע איצ'י-גו.
תוצאות.
הכישלון ביכולת להחזיק בשדות תעופה שבחופים הוביל לאובדן אמון בין הגנרל האמריקני ג'וזף סטילוול וצ'יאנג קאי-שק ובאוקטובר 1944 קיבל סטילוול הוראה מהנשיא האמריקני פרנקלין דלאנו רוזוולט לחזור לארצות הברית. מחליפו בתפקיד ראש המטה של צ'יאנג קאי-שק ומפקד הכוחות האמריקניים בזירה הסינית (USFCT) היה מ'ייגור גנרל אלברט ודמאייר. תפקידי הפיקוד הנוספים של סטילוול, בזירת בורמה-סין-הודו, פוצלו והוקצו למפקדים אחרים.
הסבר שונה לחלוטין למהלך המאורעות היה שהגנרל סטילוול, שלחץ להשתתפות פעילה יותר של הכוחות הסיניים, יזם מהלכים דיפלומטיים עם הצבא האדום הקומוניסטי בפיקודו של מאו דזה-דונג. הוא הצליח לשכנעם להסכים לקבל מפקד אמריקני. בשל מורת הרוח של צ'יאנג קאי-שק שהגנרל האמריקני עקף אותו, הוא גרם להוראה שהחזירה את סטילוול לארצות הברית. כתב הניו יורק טיימס ברוקס אטיקנסון כתב בתקופה זו:
אך המאמר בטיים מגזין שבו צוטט אטקינסון המשיך לנתח את הכישלון האמיתי של מטרות סטילוול בהצהירו כי "הסינים, מותשים משבע שנות של לחימה לבדם מול היפנים, הפגינו חוסר רצון להעביר לגנרל סטילוול את הכוחות להם היה זקוק עבור המתקפה בבורמה; היפנים היו עלולים להתנפל עליהם בזריזות. כאשר היפנים החלו את המהלך שבשבוע שעבר נראה כי הוא קרוב מאוד לגזור את סין לשני חלקים, יכולה הייתה ממשלתו של צ'יאנג קאי-שק לחוש כי מדיניות הפעילות האיטית הייתה מוצדקת."
הכישלון ההרסני יחד עם דעת הקהל השלילית בארצות הברית שבאה אחריה גרמה לארצות הברית לאבד אמון ביכולתם של הכוחות הסינים להילחם ביפנים, ועקב כך איבדה זירת סין-בורמה-הודו מחשיבותה. במקום זאת מיקדה ארצות הברית את כל משאביה במתקפה של דילוג מאי לאי באוקיינוס השקט.
"דרך הררית" ("Mountain Road") מאת תאודור וייט, הכתב של טיים מגזין בסין בתקופה זו, עוסק בקבוצה של חיילים אמריקנים הנסוגים בעקבות מתקפה יפנית זו.
מחלת פאג'ט של העצם
מחלת פאג'ט של העצם (באנגלית: Paget's disease of bone) היא מחלה שגורמת לעיוות בעצמות.
ניתן לחלק את מהלך המחלה לשני חלקים:
את המחלה ניתן לחלק לשתי צורות:
זוהי מחלה שכיחה יחסית, והיא אסימפטומטית ב-1-3% מהאוכלוסייה בארצות הברית (רק אם היא Monostotic משום שלא יכול להיות Polystotic לא סימפטומטי).
מורפולוגיה ואבחנה.
מבחינה מיקרוסקופית, ניתן להבחין בשלושה שלבים במחלה:
בצילום רנטגן בגולגולת, בשלב המוקדם רואים צורה שהיא אופיינת דווקא לאוסטאופרוזיס (פגיעה ממוקמת ומוגדרת מאוד). אבל בשלב המאוחר רואים כבר התעבות כאוטית של העצם - תמונה אופיינית של "כדורי צמר גפן".
מבחינה ביוכימית – בבדיקת דם ניתן למצוא:
פתוגנזה.