ההערכות לגבי מספר האסירים נעות בין 40,000 ל-64,000. מתוכם, ההערכה היא כי נספו כ-26,500 אסירים. ההערכה היא כ-15,500 אסירים נרצחו במחנות עצמם או במשלוחים של אסירים חלשים מכדי לעבוד לבוכנוואלד, משלוח שמשמעותו הייתה גזר דין מוות. 9,000 אסירים מתוך קבוצה זו מתו מתשישות, ו-350 איש נתלו לאחר שהואשמו בחבלות בייצור או בגילוי התנגדות. אחרים מתו מרעב וממחלות.
עוד כ-11,000 איש ואשה מצאו את מותם במהלך פינוי המחנות, בצעדות מוות ובמחנות אחרים‏‏.
מפעל החימוש במחנה.
יעודו העיקרי של המחנה הייתה ייצור הטיל הבליסטי A-4, שנקרא מאוחר יותר (למטרות תעמולה) V2. הטילים יוצרו בתחילה בפנמינדה (Peenemünde), לחוף הים הבלטי, ובתחילת אוגוסט 1943 היו במחנה כ-3,000 אסירים (בעיקר רוסים, פולנים וצרפתים) שהובאו על ידי האס אס ממחנות אחרים‏‏. ואולם, הפצצה אווירת כבדה של בעלות הברית על פנמינדה, בלילה שבין 17 באוגוסט ל-18 באוגוסט, הביאה את ראשי המשטר הנאצי לחפש אתר אחר, מוגן יותר, לבניית הטילים.
בהרי הארץ, שבתורינגיה, במרכז גרמניה, הוכנו עוד במהלך 1936 מנהרות גדולות. המנהרות נבנו בתוך הר קונשטיין (Kohnstein)‏‏‏ על ידי ארגון Wifo, "ארגון המחקר הכלכלי" (Wirtschaftliche Forschungsgesellschaft), והן נועדו לאחסון דלק עבור צבא גרמניה, הורמאכט‏‏. במקום נבנו שתי מנהרות ארוכות, רחבות במידה שניתן היה לבנות בתוכן מסילת רכבת ולהעביר בתוכן קרונות. המנהרות חצו את ההר מצפון לדרום, וחוברו ביניהן ב-46 מנהרות קטנות יותר, כך שנוצר מעין "סולם" של מנהרות‏‏‏‏. בדיונים שהתקיימו לאחר ההפצצה על פנמינדה, בין אדולף היטלר, ראש האס אס היינריך הימלר, ושר החימוש, אלברט שפר, הוחלט על העברת הייצור למנהרות אלו. ב-22 באוגוסט 1943 הורה היטלר על ההעברה. ‏‏ להפעלת המחנה הוקמה חברה אזרחית, בשם "מיטלוורק בע"מ" (Mittelwerk GmbH), שחכרה מ-WIFO את המנהרות. בדרך זו קיווה שפר לשלוט על הנעשה במקום; ואולם, הימלר לא וויתר על חלקו ומינה אחד מאנשיו, קצין האס אס בריגדפיהרר (דרגת ביניים בין אלוף-משנה לתת-אלוף) המהנדס ד"ר האנס קאמלר (Kammler) כנציגו בהקמת המחנה; קאמלר היה איש אנרגטי ושאפתן, ולמרות ששפר היה רשמית האחראי על המחנה, בפועל היה קאמלר הרוח החיה בהפעלתו‏‏.
המשך ההפצצות של בעלות הברית על התעשייה הגרמנית הניע את ההנהגה הנאצית להעביר יותר ויותר מפעלים למקומות ייצור מוגנים, כדוגמת דורה-מיטלבאו. באביב 1944 הוקם "מטה מטוסי קרב" (Jägerstab) שנועד למצוא מקומות ייצור מוגנים לייצור מטוסי קרב. בכל האזור שסביב נורדהאוזן הוקמו מפעלים תת-קרקעיים, פרויקט שנקרא "מיטלבאו"; מפעלים אלה נבנו עבור ייצור המטוסים של חברת יונקרס. בנוסף, הוקמו בהרי הארץ (שמצפון לנורדהאוזן) תשתיות למפעלי ייצור חימוש. בקיץ 1944 נוסד מטה גיילנברג (Geilenberg) שנועד להעביר לאזור תשתיות של תעשיית הדלק, ובאוגוסט הועבר למיטלבאו ייצור הטיל V-1, טיל השיוט הגרמני. כל הפרויקטים הללו יצרו דרישה גדולה לכוח אדם, דרישה שנענתה על ידי הבאת אסירים ממחנות ריכוז, וגם על ידי גיוס כפוי של עובדים מן הארצות הכבושות, שבויי מלחמה, וגם גרמנים שחויבו לעבוד במפעלים אלה.
רוב המפעלים רוכזו ברדיוס מצומצם סביב נורדהאוזן. המחנה העיקרי היה דורה-מיטלבאו, שבו היו בממוצע כ-15,000 אסירים. סביבו היו מחנות משנה רבים, שהעיקריים בהם היו:
בנוסף, הופעלו באזור חטיבות עבודה של האס אס, ובהן היו כ-3,000 אסירים; אסירים אלה היו מחולקים בין כמה מחנות קטנים, שעסקו בהקמת מסילת ברזל בין נורדהאוזן להרצברג.
ככל שגדל מכלול המפעלים, גדל מספר מחנות המשנה. באביב 1945 היו באזור כארבעים מחנות משנה, ובהם כ-40,000 אסירים‏‏.
קווי הייצור במיטלוורק פעלו כמעט עד תום המלחמה, בצורה חלקה למדי. ייצור ה-V-2 מעולם לא הגיע למספר המתוכנן, 900 רקטות בחודש, אך גם כך ייצר המפעל כ-20 טילים ביום, בין 600 ל-700 בחודש. בנוסף, ייצרו המפעלים במקום בין נובמבר 1944 למרץ 1945 למעלה מ-6,000 טילי שיוט V-1‏‏.
מפעל מיטלוורק ייצר כ-4,575 טילי V-2‏‏. שמהם נורו כ-3,000. אלו גרמו, על פי ההערכה, ל-7,250 הרוגים. כל טיל גרם אם כן לכשני הרוגים, בממוצע, אך ייצורו של כל טיל עלה בחייהם של כששה בני אדם. רוב האסירים הועסקו בעבודות במחנות המשנה; רק 6,000 מתוך כ-40,000 אסירים הועסקו בייצור הטילים עצמם. כקומפלקס לייצור נשק, כשל מיטלבאו כליל; כמויות כלי הנשק שיוצרו בו היו מועטות מאד‏‏.
פינוי המחנה.
כאשר הצבא האדום הלך והתקדם לתוך גרמניה ממזרח, התקרבו במקביל יחידות של צבא ארצות הברית אל אזור המחנה. ב-3 וב-4 באפריל 1945 הנחית חיל האוויר המלכותי הבריטי הפצצה כבדה על נורדהאוזן. חלקים גדולים מהעיר נהרסו, וקרוב ל-9,000 בני אדם נהרגו, בהם כ-1,500 אסירים במחנה בלקה. העבודה במפעלים הופסקה עוד קודם לכן, ב-1 באפריל, וההפצצה הייתה הזרז לפינוי המוחלט של המחנות.
בעקבות ההפצצות, רוב האסירים נשלחו ברכבות מטען וברגל, בצעדות מוות, לברגן-בלזן, זקסנהאוזן וראוונסבריק. אסירים רבים מתו מתשישות ומהתנאים המחרידים בעת הפינוי, ורבים אחרים נרצחו בדרך. כ-4,000 אסירים נשלחו ברכבות לכיוון צפון, וכאשר הגיעו לאזור העיירה גארדלגן‏‏‏ (Gardelegen) לא היו הרכבות יכולות להתקדם, בשל הנזק שנגרם למסילות הברזל מהתקפות אוויריות.
ב-13 באפריל אספו אנשי האס אס יותר מאלף אסירים ודחסו אותם לתוך גורן, אותה הציתו לאחר מכן. אסירים שניסו להימלט נורו. אנשי האס אס ניסו להשמיד את הראיות, ואולם הכוחות האמריקאיים שהתקדמו במהירות גילו למחרת את מעשה הזוועה‏‏.
רק אסירים ספורים נותרו מאחור, בדורה-מיטלבאו, חולים וגוססים. ב-11 באפריל השתלטו יחידות של צבא ארצות הברית על המחנה‏‏.
אחרי המלחמה.
לאחר שכבשו את אזור המחנה גייסו כוחות בעלות הברית את תושבי העיר הסמוכה לקבור את הגוויות שהיו מפוזרות בו.
משפטים לסגל המחנה.
הראשונים מאנשי המחנה שנשפטו היו שנים עשר אנשי אס אס שהועמדו לדין כחלק מהמשפטים שנערכו על ידי הרשויות הבריטיות לכל אנשי סגל ברגן-בלזן, בסתיו 1945. שלושה מתוכם נתלו, ובהם פרנץ הסלר (Hössler), שהיה ידוע לשמצה גם בשל מעשיו באושוויץ. מפקד המחנה במשך רוב זמן קיומו, אוטו פרשנר (Förschner) הוצא להורג במאי 1946 על ידי בית דין צבאי של צבא ארצות הברית, על מעשיו במחנות המשנה של מחנה הריכוז דכאו. בסוף 1947 נערך המשפט היחיד שנושאו היה דורה-מיטלבאו; 18 אנשי אס אס ו-5 קאפו הועמדו לדין. אחד מהם הוצא להורג, ו-18 נשפטו לעונשי מאסר. יחד עמם נשפט מנהל חברת מיטלוורק, גאורג ריקהיי (Rickhey), אך הוא זוכה, מכיוון שהמשפט עסק בהתעללות באסירים בודדים ולא בטיפול הכולל בהם.
בבתי דין סובייטים נשפט קצין אס אס אחד ל-20 שנות מאסר, ואחר הוצא להורג. בשנת 1951 נערך במזרח גרמניה משפטו של וילי האק (Willy Hack), קצין האס אס, אשר בשנים 1943 - 1944 שירת כמפקד של אחת מחטיבות המשנה של מחנה דורה-מיטלבאו. הוא נידון למוות והוצא להורג בשנת 1952.
בשנות ה-50 היה עיסוק מועט בהיסטוריה וביעוד של המחנה. ב-1958 נוסדה בגרמניה רשות מרכזית לחקר פשעי מלחמה, והחלו חקירות חדשות לגבי דורה מיטלבאו. בין 1967 ל-1970 התקיים באסן "משפט דורה". מפקד המחנה האחרון, ריכרד בר, התגלה עוד לפני כן כשהוא חי תחת זהות בדויה, אך הוא התאבד בכלא ב-1963.
הלמוט בישוף (Bischoff), האחראי על הביטחון באזור מיטלבאו, ארווין בוסטה (Busta), איש אס אס ידוע לשמצה, וארנסט סנדר, קצין גסטפו, הועמדו לדין. בישוף שוחרר במאי 1970 מטעמי בריאות לקויה (האריך ימים ונפטר ב-1991); בוסטה וסנדר נידונו ל-7.5 ו-8.5 שנות מאסר, בהתאמה, אך שוחררו מסיבות בריאותיות‏‏.
כמה ממדעני תוכנית הטילים הגרמנית הואשמו כי ידעו על הנעשה במחנות, ובראשם ורנר פון בראון. תומכיו טענו, כי לא יכול היה לעשות דבר, וכי אם היה מנסה לפעול בנושא היה נרצח גם הוא.
הנצחה באתר המחנה.
עד שנת 1999 הייתה ההנצחה במחנה העיקרי במבנה הקרמטוריום שהיה במחנה, ובאנדרטה שעמדה מולו. בחורף 1999–2000 שופצה הרחבה שמול הקרמטוריום, האנדרטה הוזזה למיקום חדש, ונוסף לוח המנציח את הנרצחים במחנה.
כמה חודשים לאחר מכן נוספו עוד לוחות, המנציחים את הקרבנות היהודים והצוענים שנרצחו במחנה‏‏. גם בכמה ממחנות המשנה קיימות אנדרטאות זיכרון: באלריך, בבולקה קאסרן, ואחרות.
לקריאה נוספת.
בספר הפרוזה שואה שלנו מוזכר המחנה בעדותה של הדמות יוסף אינגברג.
קישורים חיצוניים.
אתרים המוקדשים למחנה באתר מוזיאון השואה בוושינגטון:
דורה מיטלבאו
מיטלבאו-דורה
מיטלבאו דורה
מיטלבאו
ימ&quot;ח
זושא מאניפולי
September of My Years
September of My Years הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה, זהו אלבום האולפן ה-43 של סינטרה וה-16 היוצא בחברת ההקלטות ריפרייז רקורדס. האלבום יצא בשנת 1965.
הפקה.
האלבום September of My Years הוא אחד מאלבומיו המוצלחים ביותר של סינטרה בשנות ה-60. האלבום יצב את כוחו כזמר והעביר אותו לשלב חדש בקריירה שלו, בעיקר בכל הקשור לטון ולגוון קולו. האלבום תפס בצורה מושלמת את מצב רוחו והרגשתו של סינטרה באותה התקופה, לאחר שבאותה השנה חגג את יום הולדתו ה-50.
המארגן גורדון ג'קינס, איתו חזר סינטרה לשתף פעולה, ארגן אלבום עשיר, בעל צליל הדור אך בעיקר אלבום מלנכולי והתאים את האווירה למצב רוחו של סינטרה, המסכם את שנותיו. כל קטע באלבום מתאים לתחושותיו של סינטרה לגבי הזדקנותו, בבואתו המשתקפת אליו מהמראה והחרטות הממלאים את ליבו. למרות כל זאת סינטרה אינו קופא על מקומו אלה פונה אל העתיד בצפייה להמשך.