ברמלה עברה עליו ילדותו, למד בבית הספר הממלכתי דתי "סיני" והשלים לימודי תורה וגמרא ב"חיידר". באופן טבעי השתייך לתנועת הנוער "בני עקיבא".
הספר "שער הים" שקרא בילדותו: המתאר הרפתקאותיו של נער יתום חובב גאוגרפיה שנעשה לספן. יצר אצלו משיכה לים וקבע את מהלך חייו. על כן עבר ללימודי 4 שנים בבית הספר לקציני ים עכו, על שם כ"ג יורדי הסירה והמשיך לחיל הים.
שירות בחיל הים.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לקורס חובלים ועבר ללמוד, בשליחות חיל הים, שלוש שנים באקדמיה הימית הגבוהה בעיר ברסט שבצרפת. שליחות זו חייבה אותו, כמנהג הימים ההם, לעברת את שם משפחתו מ"ויידן", והוא בחר ב"שניר". השנה האחרונה באקדמיה הצרפתית כללה גם הפלגה מסביב לעולם על נושאת ההליקופטרים "זאן דארק" .
עם חזרתו לישראל הוצב בדרגת סגן בבית הספר לחובלים כמדריך ומפקד מספר קורסים - החל ממחזור י"ז ועד כ"א. במהלך תקופה זו כתב מספר חוברות ניווט אסטרונומי ונווט חופי.
לאחר מכן שירת בשייטת הסטילים 3 עד לפציעתו בתאונת אימונים בים, שהביאה אותו למודיעין חיל הים.
במסגרת השירות במודיעין למד בבית הספר למודיעין ים של צי ארצות הברית בבסיס נורפוק במדינת וירגיניה.
במלחמת יום הכיפורים ניהל שניר את המדור הטכני - מודיעין אמל"ח אויב. שהיה שותף לפיתוח אמצעי לחימה למניעת פגיעות בסטילים על ידי טילי ים-ים של ציי האויב.
בתקופת שירותו שהה שניר משך שלוש שנים בשליחות במדינה ידידה בה עסק בהנחת היסודות למודיעין ימי. שכללו מערך איסוף מבצעי, מערך מחקר והדרכת יסודות המודיעין הימי.
עם חזרתו קיבל שניר את הפיקוד על מחלקת מחקר של המספן והועלה לדרגת אל"ם. בתקופת כהונתו סייע המודיעין בבלימה המוחלטת של חדירת מחבלים מצד הים על ידי חיל הים.
תקופת האזרחות.
עיריית ראשון לציון.
לאחר שחרורו מחיל הים, זכה שניר במכרז לתפקיד מנכ"ל עיריית ראשון לציון. בשבע השנים בהן כיהן כמנכ"ל, תחת ראש העיר מאיר ניצן, הקים ארגון עירייה מודרני שכלל: מוקד עירוני ויחידת פיקוח עירוני (שלימים הפכה לחברה עירונית). הקים את החברה הכלכלית לפיתוח, את התיזמורת הסימפונית, יזם וניהל את חפירת האגם בחולות, הקים את המועדון הימי ואת שדה התעופה לאולטרהלייט.
בתקופת ניהולו נקלטו בעיר עשרות אלפי עולים ממדינות חבר העמים לשעבר, דבר שדרש בניית עיר חדשה בחולות ראשון לציון. במהלך תקופה זו מונה ליו"ר הארצי של איגוד המנכ"לים ברשויות.
את שירותו לעיר מגוריו סגר מעגל עת מונה ב-2008 ליו"ר הדירקטוריון של החברה הכלכלית של העיר. תפקיד בו כיהן שמונה שנים בהתנדבות. החברה הגיעה בתקופה זו להישגים מרשימים ביניהם בניית מועדון קאנטרי, בתי ספר, שכונות חדשות ומתחם עסקי המשולב במגורים, "מתחם ה-1000", המתקדם בישראל.
משרד התעשייה והמסחר.
לאחר תקופה זו מונה שניר על ידי שר המסחר והתעשייה מיכה חריש, למנכל משרד התמ"ס. מדינת ישראל הייתה בתקופה זו לאחר הסכמי אוסלו, עם מאגר גדול של כח עבודה בלתי רגיל של עולים חדשים שתרם לחידוש הצמיחה במשק. אלו הסיבות שהניעו את ישראל לחתום על הסכמי סחר עם מדינות מובילות בכלכלה העולמית כמו: סין, הודו, דרום קוריאה ועוד. כמו גם, על הסכמי שיתוף פעולה טכנולוגיים עם קנדה ארצות הברית והשוק האירופאי. שניר השתתף בוועידות הסחר העולמיות בקזבלנקה, עמאן ומרקש. במהלך הדיונים לקראת חוזה השלום עם ירדן, עיצב את החלק הכלכלי, מסחרי ותעשייתי.
יהלומים ובנייה.
לאחר פרישתו ממשרד התעשייה והמסחר ב-1996. מונה על ידי סינדיקט היהלומים של לונדון וחברת דה בירס בבעלות משפחת אופנהיים, לעמוד בראש משרדם בישראל.
ניהל את פרויקט שרתון סיטי טאואר ברמת-גן, כנציגם של שלושת השותפים: יולי עופר, אורי דורי ויצחק תשובה. פעילותו האזרחית נוהלה דרך שתי חברות פרטיות שהקים. הראשונה, "פרושיא" שעסקה בניהול מיזמי בנייה. השנייה, "סיירה יועצים ופיתוח" שעסקה במתן ייעוץ להקמת מיזמי בנייה ותעשייה חדשים.
רכבת ישראל.
בשנת 2001 מונה שניר על ידי שר התחבורה, אפרים סנה למנכ"ל רכבת ישראל, בה הוא כיהן עד 2004. שניר נחשב למנכ"ל שהתניע את המהפכה ברכבת ישראל, בעיקר עקב שתי התפתחויות חשובות ששינו את פני הרכבת ובעקבות כך את תפיסת "הסעת המונים" בתחבורה הציבורית.
ב-2007 הוענק לשניר, על ידי התאחדות התעשיינים, אות הוקרה ברמה הלאומית, על קידום רכש מחברות מקומיות ורכש גומלין על ידי חברות המוכרות לישראל, במטרה להקים תשתיות תעשייתיות בארץ לנושא בניית הרכבות.
לאחר שסיים שניר את כהונתו כמנכ"ל הרכבת, נחקר במסגרת חקירות של אי סדרים ברכבת. התיק בעינינו נסגר על ידי הפרקליטות בסעיף "לא נמצאה אשמה פלילית", דבר המנקה לחלוטין אותו ואת תקופת כהונתו.
הפקת נחושת.
מיד לאחר עזיבתו את חברת הרכבת הצטרף שניר לקבוצת משקיעים ממקסיקו אשר נישבו בקיסמו של הנגב והחליטו להשקיע במיזם הפקת נחושת בתמנע. מכרה הנחושת בתמנע הוא העתיק בעולם ופועל מאז התקופה הכלכותית. הוא סיפק נחושת לצבאות הפרעונים במצרים. מוכר בתקופות הרומית והנבטית וקיבל (אולי בטעות) את השם "מכרות שלמה". מדינת ישראל זנחה את פעילותה בו מסיבות כלכליות בשנת 1984. שניר עובד עד היום - עם החברה המקסיקנית במיזם ומתאם את פעילותה מול מוסדות ממשלה וגופים שונים במשק הישראלי.
פעילות ניהולית.
לאורך כול התקופה הנ"ל כיהן שניר כדירקטור בחברות הגדולות במשק הישראלי כגון: תדיראן, תעשייה אווירית, כיתן תעשיות, לורם, ב. וי. אר, מליסרון, האחים עופר ועוד. בהנהלה של קרנות, ארגוני סיוע התנדבותיים כמו: יד שרה, קו לחיים, עמותת הדר-סיוע לילדים נזקקים ועוד.
שפות השכלה ומחקר.
שניר שולט בארבע שפות: עברית, אנגלית, צרפתית ויידיש.
שניר בעל תואר ראשון בהנדסת אוניות מאז 1969. תואר ב' במינהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב מאז 1981. המשיך ולמד באוניברסיטת תל אביב בה קיבל בשנת 2019 תואר דוקטור לפילוסופיה.
באוניברסיטת תל אביב עסק שניר בפילוסופיה כללית עם התמחות במחקר השפעות הפילוסופיות של מרכז ומערב אירופה על תהליכי מחשבה בציונות. המחקר הניב את הדוקטורט: "מעל אדם לעם אדם". תפיסת היהודי החדש והלאומיות הראויה על פי אהרן דוד גורדון ומקורותיה. על רקע המקורות הפסיכולוגים והסוציולוגיים של סוף המאה התשע עשרה. הדוקטורט הונחה על ידי הפרופסורים רון מרגולין ומשה צוקרמן מאוניברסיטת תל אביב וזכה לשבחים על ידי שופטיו, הפרופסורים אבי שגיא מאוניברסיטת בר-אילן ושלום רצבי מאוניברסיטת תל אביב, כ"הישג מופתי" ו"אבן פינה למחקר חדש".
המחקר עוסק בדמות "האדם החדש" שעיצב גורדון בארץ ישראל, על התשתיות האקזיסטנציאליסטיות והאנרכיסטיות שלו, והצבתה כאחד מהטיפוסים הראויים בגלריה הציונית. כמו-כן, עוסק המחקר באידיאת המופת הגורדונית בדבר אומה שתהיה גם בחינת "עם-אדם", תוך השוואתה לתורות לאומיות מודרניות. ייחודו הבולט של המחקר, הוא הזווית המחקרית להבנת הגותו של גורדון, שאינה על בסיס המסורת הפילוסופית היהודית והכללית, אלא במסגרת חקר הפסיכולוגיה, ההגות החברתית, המדינית ופסיכולוגית ההמונים של שלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. המחקר מציג, בסיומו, אפשרות או אי אפשרות יישומה של הגות גורדון כ"אבן בוחן" במציאות הקונקרטית של שני עמים התובעים את אותה חלקת ארץ.
משפחה.
יוסי שניר נשוי לרבקה לבית עמירן (פוגצ'וב). להם שלושה ילדים ושבעה נכדים. הוריו של שניר נפטרו. מצד אחיו שלמה ויידן, שחזר בתשובה והתחרד, הקים משפחה עניפה המרוכזת בירושלים.
אדוארד ויליס רדפילד
אדוארד ויליס רדפילד (באנגלית: Edward Willis Redfield; 18 בדצמבר 1869 - 19 באוקטובר 1965) היה צייר נוף אימפרסיוניסטי אמריקאי וחבר במושבת האמנות בניו הופ, פנסילבניה. הוא ידוע בעיקר בזכות הציורים המתארים לעיתים קרובות את הכפר המושלג. הוא בילה גם את הקיץ במיין, שם צייר את קו החוף המקומי.
ביוגרפיה.
רדפילד נולד בשנת 1869 בברידגוויל, דלאוור. הוא גילה כישרון אמנותי כבר בגיל צעיר, ומשנת 1887 עד 1889 למד ציור באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה. מוריו התמקדו בלימוד אינטנסיבי של העירום כמו גם את האנטומיה האנושית. כשהיה באקדמיה, פגש רדפילד את רוברט אנרי, שלימים היה צייר ומורה אמריקני חשוב, והשניים הפכו לחברים לכל החיים. בין חבריו האחרים לאקדמיה היו הפסלים צ'ארלס גרפלי ואלכסנדר סטרלינג קלדר.
רדפילד ורוברט אנרי נסעו לצרפת ולמדו באקדמיה ז'וליאן וב"אקול דה ביו-ארטס". בשתי האקדמיות הצרפתיות הוא למד אצל ויליאם אדולף בוגרו, אחד הציירים האקדמיים הצרפתיים המובילים והידועים ביותר. באירופה העריץ רדפילד את עבודתם של הציירים האימפרסיוניסטים קלוד מונה וקאמי פיסארו. בצרפת הוא פגש את אליז דליגנט, בתו של בעל פונדק, והשניים נישאו בשנת 1893.
רדפילד ואשתו חזרו לאמריקה והתיישבו בסנטר ברידג', פנסילבניה, ליד ניו הופ בשנת 1898. הוא היה אחד הציירים הראשונים שעברו לאזור, ולעיתים נחשב כמייסד משותף של מושבת האמנים בניו הופ עם ויליאם לנגסון לאטרופ, שהגיע באותה שנה.
רדפילד נחשב כמנהיג של קבוצת ציירי נוף שהתיישבה ליד נהר דלאוור, צפונית לעיירה ניו הופ בפנסילבניה. האמנות שלו נתפסה כאמריקאית לחלוטין, ולא העתיקה את הסגנון של האימפרסיוניסטים הצרפתים כמו שעשו אימפרסיוניסטים אמריקאים קודמים. "בקרב האמנים שהשתדלו להחדיר לאמנות אמריקאית אותנטיות של לאומיות, אדוארד רדפילד תפס עמדה בולטת ... "