שנתיים מאוחר יותר, קס חוזרת לבקר את "וויאג'ר" בסיפור של מסע בזמן (הפרק ""Fury"). בשלב זה נראה שהיא הרבה יותר מבוגרת, הרבה יותר חזקה, ונקמנית כלפי צוות "וויאג'ר". היא חוזרת אל העבר ומנסה להעביר את "וויאג'ר" של העבר לידי הוידיאנים, בזמן שהיא לוקחת את עצמה של העבר הביתה, אולם ניסיון זה מסוכל. תוך שימוש בידיעות על אירועים אלו, ג'יינוויי וטובוק של ההווה יוצרים הולוגרמה של קס בזמן העבר, על מנת להזכיר לקס מהעתיד את החיבה שהייתה לה לצוות וכמה הם טיפלו בה, ובכך להראות עד כמה בלתי הגיונית השנאה שלה. הפרק מסתיים קס חוזרת בספינתה אל אוקמפה.
ביוגרפיה אלטרנטיבית.
בפרק "Before and After"", קס משתתפת במלחמתה בת השנה של "וויאג'ר" עם הקרנים, ונדבקת בחלקיקים מטורפדו כרונוטונית. מאוחר יותר היא מתחתנת עם טום פאריס, ויש להם בת - ליניס (על שם אמה של קס. ליניס מתחתנת עם הארי קים ויש להם בן בשם אנדרו, נכדה של קס. בתחילת הפרק, קס היא בת 9 שנים ומוכנה לקראת מותה בגיל הנורמלי לאוקמפה. הדוקטור, לעומת זאת, איננו מוכן לקבל זאת, ולכן הוא ממציא תא ביו-זמני, שלו יש תוצאה לא מכוונת - הפעלה מחדש של הכרונוטונים הרדומים בגופה של קס מחשיפתה לטורפדו הכרונוטונית כמה שנים קודם לכן. הדבר מתחיל לשלוח את קס למסע אחורה בחיים שלה. קס הופכת להיות מודעת למה שקרה, ואחרי שהיא חוזרת לזמן של הסכסוך בין "וויאג'ר" לבין הקרנים, היא מודיעה לדוקטור מהעבר את מה שקורה לה, ומעביר לו את התדר הזמני המדויק של הטורפדו הכרונוטוני. זה מאפשר לדוקטור לתכנן טיפול ולשחזר את קס למצב נורמלי של סנכרון זמני. זה גם משנה את אירועי העתיד שחוותה קס, כולל נישואיה לטום פאריס, כמו גם ליניס ביתה, לתוך ציר זמן חלופי שלעולם לא יתרחש. היא, לעומת זאת, עדיין תוכל להודיע לקפטן ג'יינוויי על "שנה של גיהנום" הצפויה להם.
אין זה מוסבר מדוע צוות "וויאג'ר" אינו מודע לאזהרה של קס כאשר הם נתקלים בקרנים מאוחר יותר בעונה 4, בפרק הכפול "Year of Hell" (עונה 4, פרקים 8 ו-9). עם זאת, המחדל של אזהרתה היה יכול להיות בגלל השינויים הזמניים של אנורקס (מדען קרנימי, כאשר "וויאג'ר" מאפסת את ציר הזמן המקורי על ידי השמדת ספינת הקרנים. "וויאג'ר" לא הותקפה בציר הזמן ששוחזר; כך שהמציאות החלופית שבה קס קיבלה את האזהרה לא הייתה מתרחשת.
שדרת המצעדים אנזא&quot;ק
שדרת המצעדים אנזא"ק (שמה באנגלית: ANZAC Parade) היא שדרה טקסית בעיר קנברה, בירת אוסטרליה. ניצבות בה אנדרטאות לאומיות רבות והיא משמשת אתר לטקסי זיכרון ממלכתיים.
השדרה.
שם השדרה ניתן לה לכבוד חיל המשלוח האוסטרלי-ניו זילנדי (ANZAC), שלחם במסגרת צבאות מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה באירופה, בגליפולי ובמזרח התיכון.
השדרה מצויה מצפון לאגם בארלי גריפין שבמרכזה של קנברה, ומשתרעת לכיוון צפון-מזרח. הקצה הדרומי של השדרה נח בקרבת חוף האגם, ואילו הקצה הצפוני נמצא לרגלי מבנה אנדרטת המלחמה של אוסטרליה. קו ראייה ישיר מתמשך לאורך תוואי השדרה בין מבנה אנדרטת המלחמה לבין בניין הפרלמנט של אוסטרליה, הניצב כארבעה קילומטרים מדרום-מערב לה, מעבר לאגם.
אורך השדרה הוא 1,200 מטרים ורוחבה כ-50 מטרים. בכל אחד שני צידיה משתרעת שלישיית נתיבים חד-סטרית, ואילו במרכזה מצוי נתיב מצעדים מצופה אבן כתומה ולאורכו ערוגות צמחייה. בשולי שני צידי השדרה נטועים טורי עצי אקליפטוס.
ביום אנזא"ק ובימי חג ומועד אחרים משמשת השדרה כמו גם הרחובות המקבילים לה כזירה לצעדת חיילי הכוחות המזוינים של אוסטרליה ושל ותיקי המלחמה שלה.
אנדרטאות בשדרה.
השדרה היא אתר הנצחה לאומי. לאורך שוליה ממזרח וממערב ניצב מספר רב של אנדרטאות צבאיות ולאומיות אוסטרליות:
האנדרטאות הוצבו בשדרה בהדרגה: האנדרטה הראשונה (אנדרטת הרוכבים) נחנכה בה ב-1968 והאנדרטה האחרונה שהוצבה בשדרה (אנדרטת אוסטרליה-ניו זילנד) נחנכה ב-2001.
לצד כל אנדרטה הוצבו לאחר בנייתה שלטים וכתובות לתיאורה. בנוסף הוצב לימים ליד כולן שילוט בתבנית אחידה, היוצר קו מקשר בין כל האנדרטאות.
ביום אנזא"ק 2006 הודיעה ממשלת אוסטרליה על הכללת השדרה ואנדרטת המלחמה של אוסטרליה שבראשה ברשימת אתרי המורשת הלאומית של המדינה.
מדרום לשדרה ובמרחק קצר ממנה, על שפת האגם, ניצבת אנדרטה נוספת, לזכר אנשי שירותי החירום של אוסטרליה שנספו במילוי תפקידם.
נהיגה ומגדר
נהיגה ומגדר הוא תחום העוסק בהבדלים המשמעותיים, לפי חוקרים מסוימים, בדפוסי נהיגתם של נשים וגברים וביחסם לנהיגה.
החל מסוף המאה ה-20 נערכים מחקרים בתחום זה המתמקדים בהבדלים פסיכולוגיים, חברתיים ותרבותיים בין נשים לבין גברים ובהשלכות של הבדלים אלה על יחס החברה לנהיגת נשים. ממצאי מרבית המחקרים העוסקים בנושא, בעולם ובישראל, מצביעים על כך שלמגדר תפקיד חשוב בניבוי סגנון נהיגה, מעורבות בתאונות דרכים, סטריאוטיפים והשלכותיהם על החלטות הקשורות להטמעת המגדר, כלומר–מודעות לאי-השוויון בין נשים לגברים בחברה והצורך לקבוע מדיניות שתביא בחשבון את ההבדלים בין נשים לגברים ותוביל לשינויים מערכתיים.
היסטוריה.
המכונית הומצאה בסוף המאה ה-19. חשיבות השימוש במכונית כאמצעי ניידות יעיל התבררה בראשית המאה ה-20, לדוגמה: בשנת 1920 נשאלה אישה אמריקאית מדוע קנתה מכונית ולא החליפה צנרת ביתית, ותשובתה הייתה "אתה לא יכול להגיע לעיר באמבטיה". ניסיונות של גברים, אבות או בני-זוג בארצות הברית, להגביל או לאסור על נהיגת נשים ולרסן את ניידותן, כשלו ברובן. נשים מפורסמות, כמו הסופרות אמילי פוסט ואדית וורטון, שהחלו לנהוג סללו את הדרך לאחרות.
ניסיונות שונים נעשו כדי להעריך את שיעור הנשים מכלל הנהגים בראשית המאה ה-20 בארצות הברית. במקומות שונים נמצא שנשים היו הבעלים של בין 5-15 מהמכוניות, אולם סביר להניח שנשים נהגו גם במכוניות שהיו רשומות על שם בעליהן או בני משפחה אחרים. למרות שעל פי תיאורים בעיתונות, נשים נוהגות היו מראה שכיח בערים שונות בארצות הברית, ההערכה היא ששיעורן בקרב הנוהגים היה קטן. דעה רווחת גרסה שנשים נהגו בעיקר במכוניות שפעלו על חשמל, שהיו נקיות, שקטות ואיטיות יותר, אולם מנגד היו שטענו שאין לכך אישוש במקורות.
בהתחלה - נשים נסעו במכונית כנוסעות לצד הגברים, אך עד מהרה גילו את הנוחות ואת היתרונות של ניידות והיעדר תלות בבן הזוג: נשים עירוניות השתמשו במכונית בעיקר לצורכי בילוי ועסקים, ונשים כפריות יכלו לנסוע העירה כדי לקנות או למכור את תוצרתן החקלאית. כשנשים החלו לנהוג בשיעורים הולכים וגדלים התפתחה מודעות גוברת של יצרני רכב שעליהם להתאים ולשפר את הרכבים: אופי הפרסומות השתנה-מתיאורים של חלקים מכניים ורישומים קטנים של מכוניות לתמונות צבעוניות גדולות הכוללות נשים. בפרסומות הודגשו הנוחות והפונקציונליות של המכונית. ג'נרל מוטורס אימצו את הרעיון של התאמת עיצוב המכונית לנשים משנת 1927. המכוניות כבר לא היו נחלת הגברים, אף על פי שהם המשיכו לנסות להגביל את נהיגת הנשים והעלו חששות לגבי יכולתן להשתמש בטכנולוגיה אוטומטית או לנהוג כשיש ילדים במכונית. רבים חשבו שנשים צריכות להיות מוגבלות למכונית החשמלית הנקייה והאיטית יותר, שהייתה מסוגלת להגיע רק ל-50 קמ"ש.
במהלך השנים, גדל שיעור הנשים שהחזיקו ברישיון נהיגה ומספר הקילומטרים הממוצע שהן נהגו גדל בשיעור גבוה יותר ממספר הקילומטרים הממוצע של נהגים גברים.
סיכון בנהיגה ומעורבות בתאונות.
על פי סקירה סטטיסטית מארצות הברית, גברים גורמים לתאונות בשיעור של כמעט 30% יותר מנשים. עם זאת, גברים נוהגים מעל 30% קילומטרים יותר מנשים ועל כן נשים גורמות ליותר תאונות לקילומטר מגברים. מחקרים אחרים טוענים שרק חלק מהשיעור העודף של גברים בתאונות דרכים מוסבר על ידי שעות הנהיגה העודפות שלהם.
גברים לוקחים יותר סיכונים בנהיגה. הם משתמשים בחגורת בטיחות פחות מנשים, עוברים יותר באור צהוב ברמזור ונוהגים במהירות ממוצעת גבוהה יותר.
תרבות, חברה ופסיכולוגיה.
מרבית המחקר מההיבט המגדרי בתחום נהיגה, בטיחות בדרכים וסגנון נהיגה אינו בוחן את החוויה האישית, החברתית והתרבותית הקשורה בהתנהלות בכביש של שני המינים.
הגישה הפמיניסטית גורסת שבחברה פטריארכלית שנשלטת על ידי גברים, הבניית תפקידי המגדר של נשים, מושתתת על דרישות חברתיות להיות פסיביות, לא תחרותיות, לא לבטא כעס, לא ליטול סיכונים -אלא להיות עדינות ותלותיות. כתוצאה מכך נהיגה קשורה אצל נשים במודעות, בחשיבה הגיונית, בשמירת ערך החיים ובהפעלת ביקורת עצמית בזמן הנהיגה. לעומת-זאת, לפי המחקרים, גברים נוטים לנהוג באופן מסוכן בשל תפיסת מסוגלות עצמית גבוהה. הם מאמינים שהם בשליטה ורואים בנהיגה מסוכנת אתגר ושחרור מכעסים.
בדומה למנהגים תרבותיים אחרים, כך גם הרגלי-נהיגה ובטיחות בדרכים כוללים מרכיב תרבותי אשר נבחן במחקרים בין השאר על ידי האופן בו רוכשים הנהגים את יכולות הנהיגה שלהם. מעבר למיומנות הנלמדת, המרכיב התרבותי - חברתי קיים בעיקר בהקשר המשפחתי. המשפחה מהווה מודל משמעותי להעברת נורמות חברתיות ובכללן הרגלי נהיגה. הצעירים לומדים להפנים עמדות חברתיות, נורמות, ערכים וציפיות ולהזדהות איתם.
מחקרים שהשוו את נטייתם הבולטת של גברים ליטול סיכונים לעומת נטייה זו אצל נשים, מייחסים את ההבדלים שנמצאו לסטנדרט כפול בהקשר לניטור הורי, המטיל יותר הגבלות על נערות ונשים אך נותן ביטחון יתר לנערים ולגברים. פסיכולוגים התפתחותיים טוענים שההבדלים בין נשים לגברים נובעים מהצורך בשליטה הגברית ההגמונית, שמבוססת על הבניית עליונות והתייחסות לנשים כ"אחרות" של הגברים.