יצירותיו של ברידג'טוור כוללות את "דיאטוניקה ארמוניקה" לפסנתר, שיצאה לאור בלונדון ב-1812 ואת "הנרי: באלאדה" לקול בינוני ופסנתר, שגם היא יצאה לאור בלונדון. רשימה של יצירותיו אפשר למצוא בכתב העת לחקר מוזיקה שחורה, כרך 10, מס' 2, סתיו 1990, במאמר מאת דומיניק-רנה דה לרמה.
איזה מין שוטרת
איזה מין שוטרת (באנגלית: Miss Congeniality) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2000. שבויים על ידי דונלד פטרי ובכיכובה של סנדרה בולוק. הסרט יצא לאקרנים ב-22 בדצמבר 2000 בארצות הברית. הסרט הצליח מאוד ואף זכה לסרט המשך, "איזו מין שוטרת 2", שיצא ב-2005.
עלילה.
גרייס הארט היא סוכנת FBI שמשתתפת בתחרות מלכת היופי של ארצות הברית כדי לחשוף פעולת טרור המתבצעת על ידי אחד הגורמים המעורבים בתחרות, והמחבל מזהה את עצמו בשם 'האזרח'. היא מתחברת למתמודדות ואף מגיעה למקום השני בתחרות. לבסוף, מתגלה שמארגנת התחרות היא המחבלת כיוון שהעיפו אותה מהתחרות בצעירותה, ומפטרים אותה השנה.
אסתר כהן
אסתר כהן (נולדה ב-21 בדצמבר 1947) היא פרופסור אמריטה בחוג להיסטוריה שבאוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה.
אסתר כהן נולדה בירושלים, לאליעזר דורון וליהודית, נכדתו של יואל משה סלומון. גדלה בירושלים, ציריך, ניו יורק וסנטיאגו.
למדה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית ותואר שני ושלישי באוניברסיטת בראון בפרובידנס, קיבלה את הדוקטורט ב-1976, נושא העבודה היה: "האימפקט הכלכלי של עליות לרגל בדרום צרפת". מונתה למרצה באוניברסיטת בן-גוריון ב-1976, מונתה למרצה בכירה ב-1983, לפרופסור חבר ב-1992, עברה לאוניברסיטה העברית ב-1994, מונתה לפרופסור מן המניין בשנת 2000. משמשת כעמיתת מחקר במרכז סכוליון שבאוניברסיטה העברית. שהתה בשבתונים כעמיתה במכון למחקר מתקדם בוואסנאר שבהולנד (פעמיים), בקולג' קלייר הול שבאוניברסיטת קיימברידג' ובמכון הלאומי למדעי הרוח שבצפון קרוליינה.
אסתר כהן הייתה נשואה לד"ר רוברט כהן מאוניברסיטת חיפה, שהלך לעולמו ב-1992 ולה שני בנים וחמישה נכדים.
מחקריה.
אסתר כהן עסקה במחקריה בשלושה נושאים: האחד הוא הקשר בין דת עממית לבין עיור, צליינות והאימפקט הכלכלי של צליינות בימי הביניים; השני הוא היסטוריה של פשע וחוק, כשהיא התמקדה בחוק כתופעה תרבותית ולא כאמצעי שליטה; השלישי הוא כאב פיזי בימי הביניים והקשר בין משפט, לרפואה, לדת הנוצרית ולאמונות עממיות.
The Crossroads of Justice: Law and Society in Late Medieval France.
זהו ספרה הראשון של אסתר כהן, שראה אור בהוצאת בריל שבליידן ב-1993. הספר עוסק בהיסטוריה של משפט והיסטוריה תרבותית, בתרבות שמשתמעת מתוך משפט, כולל משפטים של חיות ומשפטים של מתים. הוא בוחן את מערכת האמונות שקובעת מהו משפט, מה זה מת ומה זה חי, כי במשפט הצפון-אירופי, לפחות עד המאה ה-16, מה שחשוב הוא לא מה שנכתב בפרוטוקול אלא מה שנאמר ונעשה בעת המשפט, ומשפטים היו אקטים טקסיים. התזה העומדת בבסיסו של הספר היא שהפרקטיקה של המשפט לא נובעת מספרות מלומדת של אוניברסיטאות ומשפטנים בוגרי אוניברסיטאות, אלא מפעילות של שופטים, פקידים, תובעים ונתבעים, שאין להם שום הכשרה משפטית.
Peaceable Domain, Certain Justice: Crime and Society in Fifteenth-Century Paris.
זהו ספרה השני של כהן, שיצא לאור בשנת 1996. הוא מבוסס על מחקר ארכיוני של תחנת משטרה בפריז בשלהי המאה ה-15 ועורך ניסיון לשרטט את הפעילות המשטרתית והפשיעה הקטנה והיומיומית של עיר גדולה בשלהי ימי הביניים. רוב המאסרים שנערכו היו בגין זוטות: רובם בשל קטטות של שכנים, עברות קטנות ואנשים קטנים, מעט מאוד מקרי רצח או גנבה רציניים. כמו כן עומד הספר על הקשר ההדוק שבין המשטרה לעולם הפשע, קשר הקיים עד היום.
The Modulated Scream: Pain in Late Medieval Culture.
כהן סיימה לעבוד על ספרה השלישי, שעוסק בכאב, בעיקר פיזי, תוך התבססות על מקורות כלל-אירופיים מאיטליה, ספרד, צרפת, גרמניה ואנגליה ופורסם בהוצאת אוניברסיטת שיקגו בשנת 2010. היא משלבת רפואה, משפט, תאולוגיה נוצרית ואמונות דתיות-עממיות-נוצריות. התזה המרכזית של הספר היא שאנשים מושפעים בכל תחום עיסוק גם מתחומים אחרים, כשמושגים של כאב ושיכוך כאבים זולגים ממקצוע אחד לשני. הספר בוחן את האופן שבו אנשים מתארים את התחושות שלהם, כיצד הם רואים לנכון לתאר או להביע את כאביהם ובאיזה מצבים.
כהן מצאה, שבניגוד לתרבות מודרנית בה מקדישים מאמצים רבים לשיכוך כאב, הרי שבימי הביניים היו שסברו שהוא מועיל לבריאות מבחינה רוחנית.
הספר יצא לאור בעברית תחת השם: "רישומים של כאב: דת, משפט ורפואה בימי הביניים המאוחרים" בתרגומו של דורון מגן בהוצאת מאגנס.
משה הלברטל
משה הַלְבֶּרְטל (נולד ב-1958) הוא פרופסור מן המניין בחוגים למחשבת ישראל ולפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר סגל בית הספר למשפטים של המרכז הבינתחומי הרצליה, ופרופסור מן המניין ומופקד הקתדרה על שם גרוס בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק. בשנת 2010 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה.
אביו נולד בלאנצוּט (Łańcut) שבגליציה והגיע כפליט השואה לאורוגוואי, ואמו ילידת ירושלים נסעה ללמד עברית במונטווידאו. משה הלברטל נולד במונטווידאו, ולאחר שלוש שנים בבואנוס איירס הגיע בגיל שמונה לירושלים.
למד בישיבת ההסדר הר עציון, ובמסגרת זו גם עשה את שירותו הצבאי. לאחר מכן למד מהתואר הראשון ועד הדוקטורט בחוגים למחשבת ישראל ולפילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית. סיים את התואר הראשון ב-1984. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה: "ערכים כקריטריונים פרשניים בהלכה היהודית", והיא נכתבה בהדרכתם של פרופ' מנחם אלון ופרופ' אבישי מרגלית. קיבל את הדוקטורט ב-1989. שהה כעמית ב-Society of Fellows באוניברסיטת הרווארד בשנים 1992-1988. ב-1992 מונה למרצה במחלקות לפילוסופיה יהודית ולפילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית במסגרת מלגת אלון. משמש כעמית במכון הרטמן החל משנת 1992, ומונה ב-1996 למרצה בכיר באוניברסיטה העברית. שהה כפרופסור אורח בבית הספר למשפטים שבאוניברסיטת הרווארד בשנת 1996. ב-1999 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. שהה כפרופסור אורח בבית הספר למשפטים באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 2000. הופקד ב-2002 על הקתדרה על שם גרוס בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק. בנוסף, מלמד פילוסופיה פוליטית ויהודית בתוכניות המנהיגות של מכון מנדל למנהיגות בירושלים.
בשנת 1999 זכה בפרס מיכאל ברונו מטעם יד הנדיב. ספרו "בין תורה לחכמה: רבי מנחם המאירי ובעלי ההלכה המיימונים בפרובאנס" זכה בפרס גורן-גולדשטיין בשנת 2001 בקטגוריית החיבור הטוב ביותר במחשבת ישראל בשנים 1997–2000. הלברטל קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם הסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק בשנת 2008.
הלברטל היה בין מייסדי תנועות השמאל הדתיות "עוז ושלום" ו"נתיבות שלום". לאחר מכן היה פעיל בתנועת "מימד". היה ממנסחי "רוח צה"ל", הקוד האתי של הצבא, יחד עם פרופ' דני סטטמן, פרופ' אבי שגיא ופרופ' שאול סמילנסקי. כמו כן כיהן כחבר הנהלת האגודה לזכויות האזרח.
היה נשוי לפרופ' טובה הרטמן, ולהם שלוש בנות. אחיו הוא הפובליציסט והמשפטן החרדי דב הלברטל.
מחקריו וספריו.
תחומי עיסוקו של משה הלברטל הם: פילוסופיה של ההלכה, המחשבה היהודית של ימי הביניים, קבלה, פילוסופיה, אתיקה ומחשבה פוליטית בפילוסופיה כללית.
Idolatry.
"עבודת אלילים" הוא ספרו הראשון של משה הלברטל. הספר נכתב בצוותא עם פרופ' אבישי מרגלית וראה אור בהוצאת אוניברסיטת הרווארד בשנת 1992. הספר בנוי משני מוקדים: האחד הוא הניסיון לתאר תפיסות שונות של שאלת האלילות ביהדות במגמה להראות כיצד שינויים בתפיסת האלילות וההבנה של מה זו אלילות משקפים תמורות בתפיסת האל. המוקד השני הוא מתן הסבר על משמעות ביקורת האלילות בתולדות המחשבה הפילוסופית והפוליטית במערב, כפי שביקורת הטעות האלילית הופכת לביקורת האידאות אצל בייקון וביקורת הפטישיזם אצל מרקס.
People of the Book: Canon, Meaning and Authority.
"עם הספר - קנון, משמעות ואוטוריטה" הוא ספרו השני, ויצא לאור בהוצאת אוניברסיטת הרווארד בשנת 1997. הספר עוסק בתיאור המסורת היהודית כמסורת שמתגבשת סביב טקסטים בעלי סמכות. הספר מנתח מהי התופעה של קנוניזציה ואת הפונקציות השונות של קנון, איך ספר מקבל סמכות, ומה ההשלכות של קנוניזציה על משמעותו של ספר. הנחתו של הלברטל היא שקנוניזציה אינה רק הענקת סמכות למשמעות נתונה, אלא היא גם יוצרת שינוי רדיקלי במשמעות של הספר שהוענקה לו סמכות. בין היתר עוסק הספר בהבחנה בין קנון נורמטיבי, שעניינו יצירת נורמות בעלות סמכות, לקנון פורמטיבי, שעניינו יצירת מצע תרבותי משותף לבני הקהילה. הספר גם דן בעיצוב הקוריקולום במסורת היהודית, בעימותים שנלוו לתהליך זה, ובהשלכות התרבותיות והפילוסופיות של המחלוקות הללו.
מהפכות פרשניות בהתהוותן: ערכים כשיקולים פרשניים במדרשי הלכה.