כללו של דבר, עדיף לזהות את כרם מקבוצה 9 באתר שבעין-כארים, אף על פי שלא ניתן לשלול את האפשרות שהיא בכל זאת זהה לבית הכרם שבאתר רמת רחל.
2021 בקוריאה הדרומית
אירועים בשנת 2021 בקוריאה הדרומית.
וילי (כדורגלן)
וילי הורטנסיו ברבוסה (בפורטוגזית: Willie Hortencio Barbosa; נולד ב-15 במאי 1993 בקראבלאס שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת עירוני קריית שמונה מליגת העל הישראלית.
קריירת מועדונים.
וילי שחקן במגוון מועדונים בברזיל, ברומניה, בשווייץ ביוון ובבוליביה.
ב-6 בינואר 2022 חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל הישראלית.
יחסי גרמניה–כורדיסטן העיראקית
יחסי גרמניה–כורדיסטן העיראקית הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין כורדיסטן העיראקית. לגרמניה קונסוליה כללית בארביל, ולכורדיסטן העיראקית נציגות בברלין. נציגים מן האומות ביקרו זה אצל זה כמה פעמים. ב-2014 נשיא כורדיסטן העיראקית, מסעוד בארזאני, כינה את גרמניה "אחת מבעלות הברית הנאמנות ביותר לנו במלחמתנו עם המדינה האסלאמית".
היסטוריה.
בשנת 1992, הכורדים בעיראק הקימו נציגות בברלין, מה שהביא לכינון קשרים עם הממשלה הגרמנית.
התחזקות הקשרים בין גרמניה לכורדיסטן העיראקית.
כדי לעזור להם להילחם במדינה האסלאמית, ממשלת גרמניה סיפקה לפשמרגה ציוד צבאי. פרנק-ואלטר שטיינמאייר אמר ש"אנחנו לא יכולים מצד אחד לשבח את הכורדים, לטפוח להם על השכם על הלחימה במדינה האסלאמית בשם כולנו, ואז, כאשר הם מבקשים עזרה בחזרה, נענה 'נראה איך תסתדרו'".
הסיוע הראשון שנשלח מגרמניה היה באוגוסט 2014. בספטמבר, גרמניה החלה לשלוח לכורדיסטן העיראקית כלי נשק כגון מכונות ירייה, אקדחים, נשק נ"ט ועוד. ב-28 בספטמבר 2014 נסעה שרת ההגנה הגרמנית אורסולה פון דר ליין לארביל והצהירה כי גרמניה תמשיך לתמוך בחיילים הכורדים. גרמניה המשיכה לספק ציוד צבאי לכורדיסטן העיראקית מאז ספטמבר 2014.
תאונת הדרכים בצומת פצאל
תאונת הדרכים בצומת פצאל היא תאונת דרכים שהתרחשה ב-6 בינואר 2022, ובה מכונית שהסיעה עובדים בחזרה לביתם סטתה מהנתיב והתנגשה במשאית. בתאונה נהרגו תשעה אנשים ושניים אחרים נפצעו באורח אנוש.
התאונה אירעה בכביש 90 בבקעת הירדן, סמוך לצומת פצאל, שבה כביש 90 מתחבר עם כביש 505. מכונית מסחרית שהסיעה פועלים סטתה ממסלולה והתנגשה חזיתית במשאית שנסעה בנתיב הנגדי. המכונית הייתה עם תפוסת יתר של נוסעים. שמונה מנוסעי המכונית נהרגו. ההרוגים הם נערים פלסטינים בני 14–17 שהועסקו בחקלאות ביישובי האזור, כולם מהעיירה עקרבה שבנפת שכם. שניים מהפצועים בתאונה פונו במסוק של מגן דוד אדום לבית החולים הדסה עין כרם. פצוע נוסף פונה במסוק של צה"ל לבית החולים שיבא.
תגובות.
נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, הכריז על יום אבל לאומי והורדת דגלים לחצי התורן.
שר הביטחון, בני גנץ פרסם בטוויטר תנחומים בעברית ובערבית.
ב-7 בינואר 2022, יום לאחר התאונה, פלסטינים רבים התכנסו בתוך עקרבה, עיירה פלסטינית בשומרון, להלווייתם של תשעת ההרוגים מהתאונה.
סאפריה
סאפריה (בערבית: السافرية, נכתב גם ספריא או אל-סאפריה) היה כפר ערבי בנפת יפו. במלחמת העצמאות, במהלך מבצע חמץ, הכפר נכבש על ידי חטיבת אלכסנדרוני ותושביו גורשו או ברחו.
היסטוריה.
השם "סאפריה" פירושו בערבית סורית בוקר, או זריחת השמש. הכפר היה מוכר בתקופה הביזנטית והצלבנית בשם שפריאה, והוא מסומן בצורה מקוטעת במפת מידבא.
בשטח הכפר נמצאו שרידי ישוב עתיק שכונה ח'רבת סובטרה.
האני אל-קינדי, מלומד מוסלמי בן המאה ה-8, נקבר בסאפריה. הח'ליף עומר השני משושלת בית אומיה הציע לו את משרת נציב מחוז פלסטין, אך אל-קינדי סירב.
משנת 1517 היה הכפר סאפריה חלק מהאימפריה העות'מאנית, ובשנת 1596 נרשם בקדסטר העות'מאני, כחלק מנפת רמלה. על פי הרישום, בכפר התגוררו 53 משפחות, שמנו 292 תושבים, כולם מוסלמים. הם שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים, לרבות חיטה, שעורה, גידולי קיץ, שומשום, כרמים, עצי פרי, עיזים וכוורות, וכן מספר הכנסות נוספות. אלה הכניסו 18,800 אקצ'ה לקופת הווקף.
בשנת 1838 צוין סאפריה על ידי אדוארד רובינסון כאחד הכפרים שנצפה מראש המסגד הלבן ברמלה. הוא ציין שזהו כפר מוסלמי במחוז לוד.
בשנת 1863 אוזכר הכפר על ידי ויקטור גרן, שמנה בו 450 תושבים, וציין שיש בו מסגד השוכן בצילו של עץ תות עתיק, וסביבו מטעים של טבק ואבטיחים. רשימת הכפרים העות'מאנית משנת 1870 מנתה 29 בתים ואוכלוסייה של 134 נפש. ספירה זו כללה רק גברים. הכפר מופיע גם במפת הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882.
בתקופת המנדט.
ההיסטוריון חסן מוחמד עוואד נולד בסאפריה בשנת 1932. הוא כתב ספר על סאפריה, בו הוא מתאר אותה כך:
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל נמנו בסאפריה 1,306 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל נמנו 2,040 תושבים ב-489 בתים. בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל נמנו 3,070 תושבים על 12,842 דונם של קרקע, מתוכם שימשו 3,539 דונם לגידול פירות הדר ובננות, 3,708 למטעים, 3,032 לגידול דגנים, ו-95 דונם סווג שטחים בנויים. בסקר מצוין גם ש-1,722 דונם מאדמות הכפר שייכים ליהודים, המגדלים בהן פירות הדר.
בסאפריה היו שני בתי ספר יסודיים, אחד לבנים ואחד לבנות. בבית הספר לבנים הייתה ספרייה ובה עשרות ספרים, ושטח חקלאי ששימש להוראת החקלאות. מנהל בית הספר עד 1948 היה פרופסור עבד אל-ג'באר אחמד שהאב מענבתא, בוגר בית הספר החקלאי כדורי. הוא נשאר בכפר עד שנכבש.
בשנת 1929 דווח כי תושבי הכפר מחזיקים בשטחים רבים של פרדסים מניבים.
ב-17 בנובמבר 1933 ביקרו בסאפריה הנציב העליון ונציגי משרד המושבות בלווית מוסא אל-עלמי, וקיבלו ממושל מחוז לוד, רוברט אדוארד הרולד קרוסבי, נתונים אודות אוכלוסיית הכפר ופיתוח החקלאות בו. נציג תושבי סאפריה ביקש משלטונות המנדט להפסיק את ההגירה היהודית ולמנוע מכירת קרקעות ליהודים.
בכפר פעל מועדון כדורגל שהוקם בשנת 1920. מועדון נוסף הוקם ב-1940 ופעל בכפר עד שנכבש.
בתקופת המרד הערבי הגדול ביצעו תושבי הכפר פעולות טרור רבות נגד מוסדות המנדט הבריטי ונגד יהודים. הם הצטרפו לשביתה הכללית של מפלגת אל-איסתקלאל ב-20 באפריל 1936, ולאחר מכן ביצעו פיגועים רבים שכוונו בעיקר לרכבות מלוד ליפו שעברו דרך הכפר. הם חיבלו במסילות הרכבת וגרמו להתהפכותה, הניחו מוקשים מתחת לרכבות, וביצעו פיגועי ירי. הבריטים, בתגובה, ביצעו תקיפות אוויריות בכפר ופוצצו מספר בתים בו. ב-20 בספטמבר פשטו כ-400 חיילים בריטיים על הכפר, ירו בתושבים ופוצצו בתים נוספים.
בספטמבר 1936 חיבלו תושבי הכפר במגדל מים בראשון לציון ושרפו מספר מבני עץ.
תושבים רבים מבני הכפר נעצרו ונכלאו. ב-13 בדצמבר 1938 גזר בית המשפט הצבאי בירושלים עונש מוות על שניים מתושבי הכפר, בגין החזקת נשק וירי לעבר כוחות הצבא, וכעבור שבוע הם הוצאו להורג. אדם שלישי שנעצר איתם נידון למאסר עולם בשל היותו מתחת לגיל 18. העימותים בין תושבי הכפר לבריטים נמשכו, עם הפוגות מעת לעת, עד שנת 1939. באותה שנה נהרג אחד ממנהיגי הכוחות החמושים בכפר, ואחרים נעצרו או ברחו.
לאחר 1948.
כל 3,560 תושבי הכפר גורשו או ברחו במהלך מבצע חמץ באפריל-מאי 1948. על פי דיווח של יונייטד פרס, כוחות ישראליים כבשו את סאפריה ב-20 במאי 1948, כחלק מקרבות האצ"ל ברמלה.
ב-13 בספטמבר 1948 היה סאפריה אחד מ-14 כפרים פלסטינים שבן-גוריון ביקש להרוס, כדי למנוע את חזרתם של תושבי הכפר. על אדמותיו הוקמו צפריה, כפר חב"ד, תוחלת, אחיעזר וחלק משכונות ראשון לציון.
בשנת 1992 תוארו שרידי הכפר בספרו של וליד ח'אלדי: "שני בתי הספר, מבני בטון ארוכים עם פתחים וחלונות מלבניים, עדיין קיימים ואף שופצו. מספר בתים, חלקם מבני לבנים ואחרים מבני בטון, נותרו אף הם, נטושים או מאוכלסים במשפחות יהודיות. הם פשוטים מבחינה ארכיטקטונית, בעלי דלתות וחלונות מלבניים ורוב גגותיהם שטוחים. שיחי צבר ומגוון עצים צומחים לאורך דרך הכפר העתיקה, וביישוב פזורים עצי שקמה וברוש."
רוב צאצאיהם של בני הכפר מתגוררים כיום בעמאן. הם נפגשים מעת לעת, ומאוגדים בקבוצת פייסבוק. לדבריהם, צאצאי בני הכפר מונים כיום כ-60,000 איש.
יעקב שינפלד
יעקב (קובי) שינפלד (נולד ב-18 בדצמבר 1951) הוא תעשיין ואיש עסקים ישראלי, יו"ר הדירקטוריון ובעל שליטה בחברה הציבורית זנלכל בע"מ, יצרנית מותג השימורים "יכין", אותה ניהל במשך עשרות שנים.
ביוגרפיה.
יעקב (קובי) שינפלד נולד בחיפה, בנם של לאה ודב שינפלד, אח צעיר לשתי אחיות. הוריו עלו לישראל בשנת 1933, אביו דב עלה מצ'כוסלובקיה ואימו לאה עלתה מפולין, תחילה התגוררו בתל אביב, ובשנת 1941, לאחר שאביו הצטרף לחברת זנלכל בע"מ, אותה רכש במלואה ב-1947, המשפחה השתקעה בחיפה.
דב שינפלד נפטר כשקובי היה בן 15 וחצי. באותה עת, הוא למד בבית הספר הריאלי במגמה ביולוגית ותכנן ללמוד רפואה. למרות זאת, לאור ציפייה להמשיך את דרכו של אביו בחברה המשפחתית, למד וסיים בהצטיינות תואר ראשון בהנדסת מזון, והשלים רבים מהקורסים של הנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
בשנת 1970 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני, כקצין ומפקד מחלקה בגדוד 51. כשמונה חודשים לאחר שחרורו מצה"ל פרצה מלחמת יום הכיפורים. קובי עלה לרמת הגולן, חבר לפלוגתו הסדירה, והשתלב בלחימה מאומצת של חטיבת הגולני ברמת הגולן. ביום האחרון למלחמה, בקרב על כיבוש החרמון, לחם ונפצע קל.