רייך רניצקי היה מספר על כך שצ'רניאקוב, ראש היודנראט היה מסייע בנדיבות לאינטלקטואלים מחוסרי עבודה בגטו - בדרך כלל העסיקם באחד ממשרדי היודנראט. מאחר שגוסטבה ידעה להדפיס במכונת כתיבה וידעה גם גרמנית, שלחו אותה למשרדו של רייך רניצקי. הוא תיאר אותה בתור אישה רזה, שיערה חום ועיניה כחולות, בתחילת שנות השלושים לחייה, מאופקת ושקטה. היא הייתה סופרת די ידועה, גם אם לא מפורסמת. כשספרה הראשון התפרסם הייתה צעירה מאוד. בעקבות הספר הראשון הופיעו לפני המלחמה עוד שלושה ספרים - רומנים ריאליסטים שחלקם לפחות מתרחש במעמד הפועלים ובהם ביקורת חברתית בעלת אופי קומוניסטי-סוציאליסטי".
גוסטבה יארצקה עצמה הרשימה אותי עמוקות כמעט מן הרגע הראשון. מה שחיבר בינינו הייתה, פעם נוספת, הספרות - לא הספרות הגרמנית, שעליה ידעה רק מעט, וגם לא הספרות הפולנית, שרק מעט ממנה הכרתי. דיברנו בעיקר על צרפתים ורוסים, על פלובר ועל פרוסט, על טולסטוי. לשיחות האלו אני חב רבות. גוסטבה הייתה בשבילי דמות מנוגדת: לא זו בלבד שהייתה מבוגרת מטוסיה, היא הייתה גם בשלה יותר ועצמאית. מבלי לדעת מצאתי אצלה עזרה, שאמי כבר לא יכולה לתת לי - וטוסיה עדיין לא יכולה. אני נוטה לחשוב שגוסטבה אהבה אותי."
מתוך יומנה של יארצקה.
"צווארנו נתונים בלולאת חנק (...) כאשר הלחץ שוכך לרגע, אנו פולטים צעקה. אין להמעיט מחשיבותה. פעמים רבות בהיסטוריה הדהדו צעקות כאלה; זמן רב הן הדהדו לשווא ורק הרבה יותר מאוחר הן עוררו הד. מסמכים וזעקת כאב, אובייקטיביות ולהט רגשות אינם מתיישבים זה עם זה", הודתה יארצקה. "התשוקה לכתוב חזקה כמו הדחייה שמעוררת המילים עצמן. אנו שונאים מילים מפני שלעיתים קרובות מאוד הן משמשות כיסוי לנביבות או לרוע. אנו בזים להן משום שהן מחווירות בהשוואה לרגשות המייסרים אותנו. ובכל זאת, בעבר הבעיה המילה את כבוד האדם, והייתה הקניין המועיל ביותר שלו, אמצעי לתקשורת בין בני אדם. המסמכים והרשימות האלה הם רמז שדומה למפתח של תעלומה בסיפור בלשי. אני זוכרת מילדותי סיפור כזה מאת קונן דויל שם הקורבן הגוסס כותב בשארית כוחותיו מילה אחת על הקיר המכילה הוכחה לאשמתו של הפושע. המילה הזאת, המשורבטת בידי אדם גווע, השפיעה בעבר על דמיוני …אנחנו כותבים את הראיות לפשע."
מותה.
סופה של יארצקה ידוע לנו מתוך עדותו של מרסל רייך-רניצקי: הוא זכר בבירור את פגישתו האחרונה עמה. זה היה ב-18 בינואר 1943, ביום הראשון של האקציה של ינואר, כאשר הגרמנים נתקלו לראשונה בהתנגדות חמושה בגטו. יארצקה, שני ילדיה ורייך-רניצקי עם אשתו החדשה, היו כולם בהמון שצעד אל רכבות המוות. רייך-רניצקי ואשתו החליטו לברוח. הוא אמר ליארצקה לברוח איתם, היא אמרה שהיא וילדיה מוכנים. אבל כאשר רייך-רניצקי ואשתו פרצו בריצה מטורפת, יארצקה נשארה בטור האנשים. אולי הילד הקטן שלה שהיה אז בן 4 לא היה יכול לרוץ. "גוסטבה יארצקה לא באה בעקבותינו, היא ושני בניה נספו בקרון לטרבלינקה."
אבוש ורבר
אבוש ורבר (באנגלית:Abush Verber; בגרמנית: Abush Werber; 17 בספטמבר 1908, ראדום, פולין - 24 בנובמבר 1975, תל אביב). היה מנהיג "פועלי ציון שמאל" בבלגיה ואחד ממקימי הוועד להגנת היהודים במדינה זו, שמטרתו הייתה להציל יהודים מידי הגרמנים הנאצים ושותפיהם. ורבר תרם תרומה מכרעת לארגונו ולפעילותו הסדירה בשנות הכיבוש הגרמני בבלגיה.
ביוגרפיה.
ורבר נולד בעיר רדום שבפולין, למשפחת פועלים ענייה ושומרת מצוות. הוא היה הבן השישי מתוך 7 ילדים במשפחה. בגיל 11 מרד בכללי הלימוד הנוקשים שהיו נהוגים ב"חדר", עזב אותו ולא חזר. בספרו ״יהודים מצילים יהודים לנוכח ההשמדה״, כתב אברהם מילגרם על ורבר: "המעשה הזה ביטא לראשונה את הצד הנון-קונפורמיסטי באישיותו, תכונה שליוותה אותו לאורך חייו והתבלטה ביתר שאת בתקופת הכיבוש הנאצי".
הוא עבד לפרנסתו בתפקיד גּוֹזֵר בבית מלאכה לייצור נעליים. במקביל, לא ויתר על השכלה כללית והצטרף לחברת "שיעורי ערב", שהחלה את פעילותה ברדום בשנת 1920. החברה נכללה ברשת החינוכית ציש"א ("הארגון המרכזי של בתי הספר דוברי יידיש"), שהוקמה ביוזמתם של אנשי רוח יהודיים ממפלגות ה״בונד״ ו״פועלי ציון שמאל״. מטרותיה היו הקניית חינוך אוניברסלי המבוסס על ערכים חילוניים ושוויון חברתי לילדים מגיל הגן ועד בוגרים, כדי שיוכלו להשתלב בחברה הנוצרית. בד בבד, הצטרף ורבר לשורות ה״יוגנט״ (״יוגנט פארבאנד יוגנט״), שהייתה תנועת הנוער של מפלגת ״פועלי ציון שמאל״ בפולין.
בזכות הפעילות החינוכית הנמרצת של ה״יוגנט״ הרחיב ורבר את אופקיו, וצימאונו לידע והשכלה גדל. הוא נרשם לספרייה היידית של רדום, ושם לו למטרה לקרוא את כל ספריה לפי סדר אלף בית. בנוסף, מימן לעצמו שיעורים פרטיים להשלמת לימודיו, על ידי כך שחסך כסף ממשכורתו הדלה. במשך השנים הפך לאוטודידקט בעל השכלה רחבה. הוא דיבר 5 שפות: יידיש, עברית, פולנית, צרפתית וגרמנית, ואף לימד סוציולוגיה של עם ישראל והיסטוריה של תנועת הפועלים היהודית. ורבר השקיע את רוב מרצו בהפצת תרבות היידיש.
התכונות המנהיגותיות שלו התגלו עוד בהיותו בפולין, והדבר בא לידי ביטוי, כאשר שיקם את ארגון הנוער של מפלגת ״פועלי ציון שמאל״ ברדום, לאחר שנעצרו ראשי התנועה בשנים 1924–1925. בשנת 1927, התקיים הקונגרס הראשון ״זהב ורשה״, בחסות חברת ״שעורי ערב״, והוא נשלח לייצג את המפלגה בקונגרס זה. אולם, מספר גורמים הביאוהו לידי הכרה שעליו לעזוב את פולין ולעבור למדינה אחרת: המשבר הכלכלי ששרר במדינה לאחר מלחמת העולם הראשונה; התגברות האנטישמיות עם עליית כוחה של אנדציה (Endecja), שהייתה מפלגת ימין לאומנית ואנטישמית ורדיפת אנשי השמאל על -ידי המשטרה הפולנית. לבסוף, החליט לעזוב את פולין ולנסות את מזלו בבלגיה. גם כאן היו שני שיקולים למעבר לבלגיה: אחיו הבכור, בונים, וחברו הטוב בצלאל קסטנר (מונה למזכיר המדור היהודי במפלגה הקומוניסטית הבלגית), היגרו אליה קודם לכן; היהודים בבלגיה זכו לשוויון זכויות.
בשנת 1930 השתקע ורבר בבריסל, הצטרף לשורות מפלגת ״פועלי ציון שמאל״ וצורף לוועד המרכזי של המפלגה. הוא הופקד על ניהול מחלקת החברה שלה. לפרנסתו, חזר לעסוק כגוזר נעליים ובמקביל חזר לספסל הלימודים. בערב לימד היסטוריה ותרבות יהודית ויידית וכן לימד את שפת היידיש בקרב בני הנוער והפועלים היהודים.
פּוֹעֲלוֹ בקרב הקהילה היהודית בבלגיה.
ורבר מצא בבלגיה כר פורה לפעילותו. הקהילה היהודית שהתגבשה שם בין שתי מלחמות העולם מנתה כ-60 אלף נפש. כ-90% מהם היו מהגרים דוברי יידיש מארצות מזרח אירופה ופליטים שברחו מגרמניה הנאצית, רובם חסרי נתינות בלגית.
הם השתקעו ברבעים שיצרו ב-4 הערים הגדולות: בריסל, אנטוורפן, ליאז׳ ושרלרואה, והעתיקו את מבנה התעסוקה שאפיין את החברה היהודית בארצות מוצאם למקום מושבם החדש, דהיינו התמקדות ב"סקטור השלישי" בייצור ביתי חצי תעשייתי של מוצרי צריכה לא חיוניים. בשל כך גברה פגיעותם בעת המשבר הכלכלי של שנות ה-30. רובם היו בעלי מלאכה זעירים בענפי הביגוד, בעיבוד עורות, בתעשיית המזון ובתעשיית היהלומים באנטורפן. בעיר ליאז, השתלבו מקצתם בתעשיית המתכת והפחם.
הואיל והופקד על ניהול מחלקת החברה של מפלגת ״פועלי ציון שמאל״, הוא יזם את הקמתם של מספר ארגונים וביניהם המועדון העממי (״פאלקס-קלוב״), בית הספר לחינוך (״שול פאר דערציונג״) וספרייה יידית. ברם, עיקר מאמציו יֻחֲדוּ לביסוס תנועת הנוער של ״פועלי ציון שמאל״ - ״יונגבור״ (קיצור של "נוער בורוכוב"), כפי שכונתה בבלגיה, ושימש להם מדריך רוחני, בכך שדאג ללמד את בני הנוער יהדות ולימודי ארץ ישראל, לימדם את משנתו של דב בר בורוכוב (היה ממייסדי המפלגה), ופרסם למענם את העיתון ״אונזער רוף״ ("הקריאה שלנו"). בפעילותו תרם תרומה ניכרת לביסוס מעמדה של מפלגת ״פועלי ציון שמאל״ בקרב היהודים בבריסל ערב פרוץ המלחמה. זמן קצר לאחר שהשתקע בבלגיה, פגש את שפרה טרוצקי וב-1931 נשא אותה לאישה. ברית הנישואין ביניהם חפפה לברית הרעיונית ולגרעין הקשה של המפלגה, שכן שפרה ורבר (טרוצקי), הייתה אחת הפעילות המרכזיות בה. אחיה דוד (דוד'ה) טרוצקי ואשתו פאולינה נמנו אף הם עם חברי המפלגה המסורים ביותר. שלושתם סיימו לימודים אקדמיים באוניברסיטת גנד (Gand): שפרה בבית ספר הגבוה למסחר, דוד'ה בהנדסה כימית ופאולינה ברפואת שיניים.
פרוץ המלחמה בבלגיה.
הבריחה מבלגיה וההחלטה לחזור.
פלישת צבאות גרמניה להולנד, בלגיה וצרפת באביב 1940 גרמה לזרם עצום של פליטים הנסים בבהלה לכיוון דרום צרפת. שתי המשפחות, ורבר וטרוצקי, עזבו אף הן את בריסל, ולאחר תלאות רבות נקלעו לעיירה צרפתית, ושהו בה כ־5 חודשים. במשך תקופה זו הוצעו למנהיגים היהודים ביניהם אבוש ורבר ודוד׳ה טרוצקי ובני משפחותיהם ויזות הגירה לארצות הברית. אולם, ורבר וטרוצקי סירבו להצעה וחזרו לביתם בבריסל, בעוד שאחרים כמו יהודה טיברג ושלמה הוכברג החליטו לקבל את ההצעה ועברו לארצות הברית. ורבר הבהיר במכתב ששלח באפריל 1944 לחבר מפלגה שמצא מקלט בשווייץ את המניעים לשובם לבריסל - הדאגה לגורל היישוב היהודי בשעת צרה והחלטתם להתמסר לפשוטי העם. הוא לא היה מסוגל לעזוב את "ההורים הזקנים שלנו, האנשים האלה החלשים והחולים, רק כדי לשפר את מצבנו האישי." המחויבות לקהילה והרגש ההומניטרי כלפי היהודים הנזקקים הכריעו את הכף. שפרה אשתו ובנם, מישל בן השנתיים, הצטרפו אליו בהמשך. עם שובו התברר לורבר שהוא נשאר לבד להנהיג את המפלגה. בשובם לבלגיה נרתמו ורבר וחברי ״פועלי ציון שמאל״ שנשארו, לשקם את מוסדות המפלגה והצטרפו למאמץ הכללי של הקהילה המאורגנת, כדי לחזור לשגרת חיים בתנאים לא רגילים.