פעל להשוואת מעמדם של בתי הדין הרבניים לאלה של בתי המשפט, בהתאם להיסטוריית החקיקה שעל פיה הוקמו. הוא התנגד להתערבותם של בתי המשפט, ובכללם בג"ץ, בפסיקת בתי הדין הרבניים ואף חידש את פעילותו של בית הדין המיוחד (ביד"מ) מכוח סימן 55 לדבר המלך במועצתו, שבו מכהנים שני שופטים ודיין, המוסמך להכריע במקרה של מחלוקת בין בג"ץ לבית הדין הדתי.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
דמיאן בדני
דמיאן בדני (ברוסית: Демьян Бедный; 13 באפריל 1883 – 25 במאי 1945) היה סופר ומשורר סובייטי רוסי שזכה לפופולריות רבה בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשמו האמיתי - יפים פובורוב, בדני היה רוסי ממוצא אוקראיני.
ביוגרפיה.
יפים פודבורוב נולד בכפר בקרבת חרסון, אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה למשפחת איכר. הוא גדל תחת השפעתו של דודו ולקח כשם עט את כינוי דודו ("בדני" פירושו "עני"). בשנים 1896–1900 הוא למד בקייב בבית הספר לחובשים. בשנים 1904–1908 המשורר לעתיד למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
את שיריו הראשונות הוא פרסם בשנת 1899 והחל משנת 1911 הוא משתמש בשם עט "דמיאן בדני".
בשנת 1912 דמיאן בדני התקבל לשורות הבולשביקים והחל להתפרסם בעיתון פראבדה. בשנת 1914 הוא גויס לצבא ועבור השתתפות בקרבות הוענקה לו מדליה. בשנת 1915 הוא הועבר ליחידה עורפית.
מייד לאחר מהפכת אוקטובר דמיאן בדני החל לפרסם שירים לתמיכתה.
שיא הקריירה (1920–1929).
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה דמיאן בדני פרסם שירים רבים בגנות מתנגדי המהפכה. לאון טרוצקי וולדימיר לנין העריכו את פעילותו. בשנת 1923 הוענק לבדני עיטור הדגל האדום והוא היה הסופר הראשון שקיבל עיטור זה. יצירותיו יצאו לאור במהדורות רבות, הוא נחשב למשורר קלסי ברמה של מקסים גורקי. בשנת 1925 שונה שמה של העיר ספאסק ל"בדנודמיאנובסק" (שמה ההיסטורי של העיר הוחזר לה בשנת 2005).
במהלך ויכוח פנים-מפלגתי בדני תמך ביוסיף סטלין. בתמורה הוא קיבל דירה בשטח הקרמלין, היה מוזמן לפגישות עם מנהיגי המדינה. באותן השנים החל לצאת לאור אוסף שיריו - עד להפסקת ההוצאה לאור פורסמו 19 כרכים. דמיאן בדני קיבל קרון אישי לצורכי העברה ממקום למקום, ומכונית אישית. כאשר בדני חלה, הוא נשלח לחודשיים להחלמה לגרמניה. בתקופה זו הוא אסף ספריה עשירה שכללה מעל 30 אלף ספרים.
בעיות עם השלטונות.
ב-6 בדצמבר 1930 המפלגה גינתה יצירות של דמיאן בדני שפורסמו בפראבדה. הביקורת ציינה ששיריו של בדני מהווים ביקורת לא עניינית על השלטון הסובייטי והוא מזכיר נושאים שהוחלט לא להזכיר ברבים. בדני כתב מכתב אישי ליוסיף סטלין אך קיבל תגובה צוננת. לאחר הביקורת, בנדי החל לכתוב שירים בהם תיאר את הישגי המהפכה ובמיוחד את יוסיף סטלין. בשנות ה-30 הוא שיבח את הריסת קתדרלת ישו המושיע במוסקבה.
בשנת 1933 הוענק לו עיטור לנין. אומנם הביקורת נמשכה. בוועידת הסופרים הסובייטים הוא הואשם בדעות פוליטיות לא נכונות ונמחק מרשימת מקבלי העיטורים. בשנת 1932 הוא גורש מדירתו בקרמלין. בשנת 1935 התגלו רישומיו של בדני על מנהיגי המפלגה והמדינה בהם הוא תיאר אותם באור שלילי. בשנת 1936 בדני כתב תסריט לאופרה, אך ויאצ'סלב מולוטוב ויוסיף סטלין גינו את היצירה. ועדה מפלגתית ציינה שהמחזה הוא אנטי-סובייטי.
בשנת 1938 בדני גורש משורות המפלגה והופסקה הוצאה לאור של יצירותיו. לאור מצוקה כלכלית הוא נאלץ למכור רהיטים ודברים אישיים. עם תחילת מלחמת העולם השנייה בדני פרסם כמה שירים, אך הם לא זכו לתגובה כלשהי.
בדני נפטר בשנת 1945 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה. בשנת 1952 יצאה מנשר מפלגתי בו שיריו זכו לגינוי בפעם נוספת.
בשנת 1956, לאחר מות יוסיף סטלין באופן סמלי חברותו במפלגה חודשה.
יסנין
מיאקובסקי
אוטו-טיון
אוטו-טיון (באנגלית: Auto-Tune, "צליל אוטומטי") היא תוכנה וסימן מסחרי של קניינית התוכנה "Antares Audio Technologies". התוכנה משמשת לעיבוד אותות קול. במקור היא נועדה לצורך הסוואה ותיקון של זיופים מוזיקליים. פיתוח התוכנה הושלם על ידי המהנדס אנדי הילדברנד ב-1997. בשנת 1998 נעשה שימוש ראשוני באוטו-טיון בשירה של הזמרת שר "Believe". מארק טיילור ובריאן רולינג, שהפיקו את האלבום, ניסו לשמור את השימוש באוטו-טיון בסוד, אולם בשנת 2000 הודו שהשתמשו בו. מאז נודע האוטו-טיון כ"אפקט שר" וכ"פוטושופ של הקול האנושי".
בשנת 2004, מבקר המוזיקה ניל מקורמיק כתב בעיתון "דיילי טלגרף" ש"האוטו-טיון הוא המצאה מרושעת ביותר המנסה לקעקע את תעשיית הפופ מאז סוף שנות התשעים, ללא הצלחה", וששירת האוטו-טיון היא כ"שירת המתים". בשנת 2010 הודתה סדרת הטלוויזיה הבריטית "אקס פקטור" שמספר מתמודדים עשו שימוש באוטו-טיון. בעקבות זאת אסר סיימון קאוול להשתמש באפקט זה. באותה השנה כלל המגזין "טיים" את האוטו-טיון ברשימת ההמצאות הגרועות ביותר.
התפשטות התופעה בשנת 2009 והמחאה נגדה.
תופעת האוטו-טיון דעכה בעשור הראשון של המאה ה-21, אך הכתה גלים שנית לקראת העשור השני של המאה ובייחוד בשנת 2005, כאשר הראפר טי-פיין גילה ולמד את מקור התוכנה לעומק והכניס אותה לעולם המוזיקה בסערה ובעקבות זאת יותר ויותר זמרים עשו שימוש באפקט, למעט זמרים בודדים שסירבו להשתמש בו. בטקס פרסי גראמי ה-51 שנערך ב-2009 מחתה להקת "קאב פור קיוטי" על השימוש באוטו-טיון בתעשיית המוזיקה, בעונדם סרטים כחולים. הזמר ג'יי זי חיבר שיר על סלידתו מהאוטו-טיון בשם "מות האוטו-טיון", ובו מחה על היותו של האוטו-טיון גימיק "שאינו מעלה ואינו מוריד". הזמרת כריסטינה אגילרה לבשה חולצה שעליה הוטבעה הכתובת: "אוטו-טיון זה לחלשים".
רפה
בדקדוק העברי ובספרות המסורה, רָפֶֿה מסמן כמה דברים שונים, שהמשותף להם הוא הגייה "חלשה".
רפה כהיפוכו של הדגש.
בניקוד הטברני, קיימת הבחנה בין שתי צורות היגוי לכל אחת מאותיות בג"ד כפ"ת: לכל אחת מאותיות אלו יש הגייה דגושה ("חזקה") והגייה רפה ("חלשה"). כדי לציין זאת, כשאחת מאותיות אלו באה דגושה היא סומנה בנקודה בתוך האות, וכשהיא רפה – בקו מעל האות (על סימן הרפה, ראו עוד בהמשך).
בעברית בת זמננו, נשתמרה ההבחנה רק באותיות ב', כ' ו־פ', בין צורת הגייה סותמת (פוצצת) אשר מסומנת בדגש – //, //, ו־// – ולבין צורת הגייה חוככת שאינה מסומנת (רפה) – //, //, ו־//. עם זאת, בחלק מעדות ישראל נשתמרה הבחנה בין שתי צורות היגוי גם באותיות ג', ד' ו־ת' (כולן או חלקן), לפחות בתפילה ובברכות.
סימן הרפה.
רָפֶה הוא גם שמו של סימן דיאקריטי בכתב העברי שמראהו כמו קו אופקי ישר מעל האות. למשל, האות פ' עם סימן רפה מעליה נראית: פֿ.
הרפה סומן על ידי המסרן, בכתבי יד של המקרא. בתמונה משמאל, האות ת' במילה מוֹת ו־משרת, והאותיות ב' ו־ד' במילה עבד, מסומנות בקו הרפה כדי לציין שהן נהגות בצורתן הרפה (moth, evedh, meshareth). בניקוד העברית בת ימינו לא מקובל לסמן את הרפה: המוסכמה היא שהעדר דגש באות, משמעו סימונה כרפָה.
בעת האחרונה, חלק מהסידורים המודפסים עושים שימוש בסימן הרפה כדי לסמן אות רפה, אך גם במשמעות חדשה, כדי לסמן שווא נע.
ביידיש.
בכתיב התקני של יידיש, לפי שיטת ייווא, האותיות ב', כ', פ' ות' שאינן דגושות אמורות להיכתב עם סימן הרפה, אך הכותבים ביידיש אינם תמיד מקפידים על כך וספרים רבים מודפסים ללא רפה או משתמשים בו באופן בלתי־עקבי.
בלאדינו.
בלאדינו, בדומה ליידיש, סימן הרפה משנה את ההגיה של האותיות אך הוא פועל מעט שונה מבעברית:
בשילוב עם כתב רש"י צורתו מעוקלת בדרך כלל ( ◌ﬞ) או קטנה ועגולה עד שנראית כמו נקודה עילית ( ◌ׄ), ובשילוב עם כתב מרובע הרפה מוחלף בגרש (◌׳).
אצל בעלי המסורה.
בעלי המסורה והמדקדקים המסורתיים, השתמשו במונח רפה ובסימן הרפה בהקשרים שונים, ולאו דווקא כמונח ייחודי לצורה החוככת של אותיות בג"ד כפ"ת:
סוג ראשון.
כאשר אות מאותיות ט"ס שק"ץ נוזלי"ם, ראויה להידגש בדגש חזק - אבל היא אינה נדגשת (בעיקר באותיות המנוקדות בשווא). למשל, על האות נ' בפסוק , נמסר רפה, לומר שלא כתוב ויקנאו כדין (באות נ' דגושה) בגלל בניין פיעל (כמו במילים וַיְשַׁבְּרוּ, וַיְסַפְּרוּ, וכפי שהפעל קנא בא בדרך־כלל באות נ' דגושה). כדי שיידע הקורא למה מתייחסת הערת המסורה, סומן עיגול חלול מעל האות או המילה שעליה כתב המסרן הערה.
הדוגמה באות י' במילה ויהי בתמונה למעלה, מראה שבמקרים רבים, המסרן רשם את קו הרפה מעל המילה, כשאין בצידה הערת מסורה מפורשת. הערת מסורה תבוא דרך כלל, רק במקרים מיוחדים שעלולים להתבלבל בהם, או כאשר יש מספר מופעים מצומצם של התופעה, שרצו למסור אודותיה.
לעומת זאת, במילים שבאות פעמים רבות במקרא, כגון ויהי, ויקחו, הללויה, לא נדרשו המסרנים להעיר "רפה" בכל פעם ופעם, אף על פי שהן ראויות להידגש בדגש חזק, ופעמים רבות אף לא סימנו רפה מעל האות.
סוג שני.
אות מ' שוואית בכל הטיות בנייני המפעל המפועל שכולם רפים. למשל , , , ורבים כמותם. לאות מ' זו קראו בעלי המסורה "מ' רפויה".
דווקא נדירה, הערת מסורה רפה על בג"ד כפ"ת במובן זה, של היעדר דגש. לדוגמה, - ב' רפויה.
סוג שלישי.
נמסר רפה על אות ה', במקרים שדרך כלל תבוא מופקת, או שיש חשש שיחשבו שהיא מופקת. בעלי המסורה מסרו "רפה", להבהיר שהאות אינה מופקת (אותיות ה"א המובלטות בדוגמאות להלן אינן מופקות); ויקרא לה נובח, דמי טהרה, ושערה לא הפך לבן וסימניה מיחזקאל: , . במקרים מסוג זה (אות ה' שאינה מופקת), מסרו "רפה" בהערה.
בסוג זה כלול גם סימן רפה באות א' נחה, כגון במילה "לֵאמֹֽר" (כמודגם בתצלום בראש ערך זה מיהושע א, א בכתר ארם צובא).
סוג רביעי.