בחלק הראשון של העונה וויכל נמצא במוסד ל־"מושגים קרימינלית" בבולטימור. הוא מגלה כי חניבעל הוא רוצח סדרתי וקניבל אך אף אחד לא מאמין לו. הוא שולח רוצח סדרתי אחר חניבעל וכמעט מצליח להרוג אותו. בניסיון להפליל את לקטר הוא שולח את בוורלי קאטס למצוא ראיות נגד חניבעל אך הוא הורג אותה. לקטר מתגעגע לוויל ובסופו של דבר מחליט להרוג את השופט ולגרום לשחרורו מהכלא. בחלק השני של העונה, וויל גרהאם עובד עם הבוס שלו על מלכודת דבש לחניבעל. אך וויל מתחיל להרגיש דברים כלפי חניבעל ובסופו של דבר מזהיר אותו כי קרופורד יודע עליו. חניבעל חושף לוויל את קיומה של אביגיל אך שבור מהבגידה הוא רוצח אותה בפני וויל לאחר שהוא דוקר אותו.
צילומים.
צילום הסדרה החל בטורונטו, אונטריו, קנדה באוגוסט 2012. העונה הבאה צולמה בטורונטו באוגוסט 2013. צילום העונה השלישית החל באוקטובר 2014 בפירנצה, איטליה ובהמשך נעשה גם בקנדה וצרפת.
מפלגת תקומה
מצפה לכיש
מצפה לכיש היא התנחלות שהוקמה ב-2002 במערב הר חברון במרחב המועצה האזורית הר חברון, ממערב לנגוהות.
המקום הוקם תחילה כמאחז, שנבנה כולו על אדמות מדינה מוכרזות. ב-2003 הוצא למקום צו-תיחום. ב-מאי 2006 הוציא מחדש שר הביטחון, עמיר פרץ, צווי תיחום למקום. ב-2007 הגישה שלום עכשיו עתירה לפינוי מצפה לכיש. בעקבות העתירה, החליטה המדינה, לקראת סוף 2012 להכשיר את הבניה במצפה לכיש. היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, הורה לממשלה לעכב את אישור המקום, עד לאחר הבחירות לכנסת התשע עשרה שהתקיימו ב 22 בינואר 2013. חוקיות המקום אושרה בפועל ב-23 במרץ 2013 ובנובמבר אותה שנה הורחב תחום השיפוט של נגוהות, כך שיכלול גם את "מצפה לכיש". במקום מתוכננות 262 יחידות דיור.
MATE (מבוטא "מָאטֶה", כמו המשקה) היא סביבת שולחן עבודה אשר פיתוחה החל בשנת 2011 עבור הפצות לינוקס, והיא הייתה לראשונה זמינה ב־18 ביוני 2011. סביבה זו היא פיצול של GNOME, ובניגוד לגרסאות החדשות של GNOME (שכעת כבר נמצא בגרסה 4), MATE מהווה ההמשך של גרסאות 2 למיניהן של GNOME. פיתוחה של סביבת עבודה זו החל בעקבות שינוי גרפי מהותי מגרסתו הקודמת של GNOME בגרסה החדשה – 3, שיצאה באותה שנה.
תוכנות ועזרים עיקריים של MATE.
לסביבת עבודה זו, כמו כל סביבות העבודה עבור הפצות לינוקס, ישנן תוכנות ועזרים המהווים חלק מסביבת העבודה. עבור MATE, ישנן רק תוכניות בודדות כאלו, בניגוד לסביבות עבודה כגון KDE, שבהן ישנם עזרים רבים.
רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית
רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית (בערבית: الجمهورية العربية الصحراوية الديمقراطية, בספרדית: República Árabe Saharaui Democrática) היא מדינה שההכרה בה מוגבלת, שעל עצמאותה הכריזה חזית פוליסריו ב-27 בפברואר 1976 בשם תושבי הקולוניה סהרה הספרדית לאחר יציאת ספרד ממנה ב-1975. מרוקו ומאוריטניה, שכנותיה, פלשו לתוך הטריטוריה וחילקו ביניהן את מרביתה.
ארבעים מדינות בעולם מקיימות קשרים דיפלומטיים עם מדינה זו, ועוד שבע מכירות בה ללא קשרים כאלה.
היא התקבלה בשנת 1982 כחברה בארגון אחדות אפריקה (לימים האיחוד האפריקאי).
תקופת השלטון הספרדי.
ב-1872 סיירה בסהרה המערבית משלחת מחקר מטעם החברה הספרדית לחקר אפריקה ובמסגרת ועידת ברלין, ב-1885, קיבלה ספרד הכרה בינלאומית בשלטונה בסהרה הספרדית. ב-1949 גילה הגאולוג הספרדי מנואל אליא מדינה מרבצי פוספטים גדולים מאוד באזור בוקרא והספרדים התחילו לפתח יישובים עירוניים לאורך חופי החבל. במחצית השנייה של המאה העשרים עבר תהליך של דה-קולוניזציה על יבשת אפריקה ובעקבות יציאת בריטניה וצרפת ומתן עצמאות למושבותיהן, גם ספרד החלה להתכונן ליציאה ממושבותיה. ב-1963 הכליל האו"ם את החבל ברשימת הטריטוריות שצריכות לעבור דה-קולוניזציה. ב-1965 האו"ם תבע מספרד לפנות את השטח ולהעניק הגדרה עצמית לתושבים. פרנסיסקו פרנקו הבטיח להעניק עצמאות לחבל ב-1966, אך לא עמד בהבטחתו. ב-1967 נוסד ארגון מקומי שתבע עצמאות לחבל וב-1970, בעצרת גדולה למען עצמאות החבל, נהרגו רבים ונאסרו מאות. ב-10 במאי 1973 נוסדה חזית פוליסריו, איחוד של התובעים עצמאות לחבל, במטרה להפעיל לחצים צבאיים, שיובילו ליציאת הספרדים מהחבל. מרוקו ומאוריטניה השכנות העלו תביעות לבעלות על השטח המאוכלס בדלילות רבה על ידי אוכלוסייה של נוודים ועשיר במחצבים וזכויות דיג. במאי 1974 ארגנו מפלגות האופוזיציה של מרוקו הפגנה המונית בתביעה לצירוף סהרה הספרדית למרוקו ומלך מרוקו, חסן השני, שרצה לאחד את אומתו לאחר תקופה של מאבקים פנימיים, העמיד את הסוגיה על סדר היום הבינלאומי ביחסיו עם ספרד. הנושא הועבר להכרעת בית הדין הבינלאומי בהאג וזה קבע באוקטובר 1975 שיש לתת הגדרה עצמית לאוכלוסייה. אף על פי שציין שקיים קשר היסטורי למרוקו, פסק כי לא הייתה ריבונות מרוקאית לפני הכיבוש הספרדי.
פעולות גרילה של התושבים המקומיים חייבו משלוח תגבורות צבא לחבל והגדילו את הוצאות החזקת הממשל מעבר לרווחים מניצול מרבצי הפוספטים, לכן החזקת החבל הפכה ללא משתלמת.
המצעד הירוק.
כדי להכריע את המערכה למען סיפוח סהרה הספרדית למרוקו, קרא מלך מרוקו למצעד של מרוקאים אל החבל והתיישבות בו - מצעד זה זכה לשם המצעד הירוק.
הסכמות מדריד.
ב-14 בנובמבר 1975, בהסכם עם מרוקו ועם מאוריטניה, הכריזה ספרד על נטישת סהרה המערבית ומתן הגדרה עצמית לתושביה.
מבצע סופה נחרצת
ההתערבות הצבאית בתימן החלה עם תחילת מבצע סופה נחרצת (או מבצע סופה נחושה, בערבית: عملية عاصفة الحزم, בתעתיק: עמלית עאצפת אלחזם, מילולית: מבצע סופת הנחישות) בהשתתפות קואליציית מדינות ערביות ומוסלמיות ב-26 במרץ 2015. המבצע החל במטרה להדוף את המורדים החות'ים שכבשו חלקים נרחבים מתימן ולסייע לנשיא המודח עבד רבו מנסור האדי להשתלט מחדש על המדינה. ערב הסעודית עמדה בראש המבצע, וחברו אליה איחוד האמירויות הערביות, כווית, בחריין, קטר, ירדן, מצרים, מרוקו וסודאן. שכנותיה של תימן ומדינות האזור חששו מהאפשרות שהמורדים השיעים, הנתמכים בידי איראן, יצליחו לכבוש לחלוטין את המדינה לנוכח התקדמותם לעבר העיר הדרומית עדן, שם הקים הנשיא המודח ממשלה יריבה. המתקפה זכתה לתמיכה מצד ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת וטורקיה ושל הליגה הערבית. מנגד, סין, רוסיה, איראן, עיראק וסוריה קראו לעצירת המבצע.
ב-21 באפריל 2015 הכריזה ערב הסעודית כי מבצע סופה נחרצת הסתיים לאחר שהושגו מטרותיו וכי החל מבצע השבת התקווה (בערבית: عملية إعادة الأمل, בתעתיק: עמלית אעאדת אלאמל), שיתמקד בפתרון דיפלומטי במשבר. עם זאת, תקיפות כוחות הקואליציה נמשכו גם במסגרת מבצע השבת התקווה.
רקע.
ההתקוממות השיעית בתימן התחילה ביוני 2004 כאשר חוסיין באדרדין אל-חות'י, מתנגד משטר ומנהיג החות'ים, השייכים לשיעה הזיידיית המהווה כ-30% מאוכלוסיית המדינה, פתח במרד נגד ממשלת תימן. מרבית הלחימה התרחשה במחוז צעדה, שבצפון-מערב המדינה, אולם היא התפשטה גם למחוזות השכנים חאג'ה, עמראן, אל-ג'וף ואף מחוז ג'אזאן, שבערב הסעודית. ממשלת תימן טענה שהמורדים, שנקראים חות'ים על שם מנהיגם, מנסים להדיח אותה משלטונה ולכונן שלטון אסלאמי המבוסס על ההלכה השיעית. המורדים הצהירו כי הם "מגנים על הקהילה שלהם מפני אפליה" ומפני תוקפנות הממשלה. המשטר האשים את איראן בהכוונת המרידה ובמימונה.
גנרל עלי מוחסן אל-אחמר פיקד על הכוחות המזוינים של תימן והוביל את כל מתקפות הממשלה נגד המורדים מ-2004 ועד 2011, אז התפטר מתפקידו כדי להגן על המפגינים במהלך ההפיכה במדינה.
ב-20 בינואר 2015 תקפו המורדים את ביתו הפרטי של הנשיא עבד רבו מנסור האדי והשתלטו על ארמון הנשיאות בבירה צנעא. ב-6 בפברואר הודיעו החות'ים על פיזור הפרלמנט ועל הקמת מועצה נשיאותית שתנהל את ענייני המדינה בשנתיים הקרובות.
מהלך האירועים.
מרץ.
ב-26 במרץ, בשעה 1:00 לפי שעון מקומי, החלו מטוסי חיל האוויר של סעודיה להפציץ מטרות של החות'ים בצנעא ובמקומות נוספים במדינה. במהלך הגיחות האוויריות הושמד כמעט לחלוטין מערך הנ"מ של המורדים וכן ארבעה מטוסי קרב. בין המטרות היו שדה התעופה של הבירה ובסיס חיל האוויר א-דילמי. ריאד הודיעה שהיא שולטת במרחב האווירי של תימן לחלוטין והכריזה כי שמי המדינה אסורים לטיסה.
בהמשך היום, נמשך גל התקיפות האוויריות, שכוונו בין היתר נגד שדה התעופה במחוז צעדה, הסמוך לגבול עם סעודיה ומעוזם של החות'ים, נגד בסיס חיל האוויר אל-אנד בדרום תימן, שנכבש על ידי המורדים יממה קודם לכן, ונגד בסיס א-טריק, שבעיר תעז. כמו כן, מצרים שלחה ארבע ספינות קרב למפרץ עדן כדי להדק את הסגר הימי שהוטל על תימן. סעודיה הודיעה כי לא תאפשר לחות'ים לקבל אספקה כלשהי עד לתום המבצע. הנשיא האדי נמלט מהמדינה והגיע לריאד, במטרה להשתתף בפסגת שארם א-שייח' במצרים ב-28 במרץ.
לטענת החות'ים, בהפצצות נפגעו גם שכונות מגורים וכתוצאה מכך נהרגו עשרות אזרחים, בהם ילדים. לפי דיווח של רשת אל-ערביה הסעודית, שלושה מפקדים בכירים בשורות החות'ים נהרגו במהלך ההפצצות - עבד אל-חליק אל-חות'י, יוסוף אל-מדני ויוסל אל-פישי.
במקביל, נמשכה הלחימה על הקרקע בין כוחות החות'ים לנאמני הנשיא האדי. בפאתיה הצפוניים של העיר עדן התנהלו קרבות בין החות'ים ללוחמי מיליציה הנאמנים להאדי. 13 מורדים ושלושה אנשי מיליציה נהרגו בחילופי האש. נאמני הנשיא הצליחו להשיב לידיהם את נמל התעופה בעדן, יום אחרי שהחות'ים השתלטו עליו.