בשנת 1926 החל לעבוד בקתדרה לסמיטולוגיה, שהוקמה קודם לכן (1922), ב"אוניברסיטת ליטא" בקובנה, והתמנה לעמוד בראשה, תפקיד שמילא עד לסגירתה ב-1940 על ידי שלטון הכיבוש הסובייטי. שימש מרצה ללשונות שמיות, וכן העביר, בין היתר, קורסים לספרות עברית, לערבית ולקוראן. הקתדרה הכשירה, בין השאר, מורים לבתי ספר יהודיים. ב-1932 הוענקה לו בצו נשיאותי דרגת דוצנט (מרצה/חוקר בכיר שהיא דרגה מתחת לפרופסור). ב-1940 הועבר לאוניברסיטת וילנה שם הוענק לו תואר פרופסור.
שפירא עסק בפעילות ציונית, היה מראשי הפעילים בתנועה העברית בליטא, חבר המרכז הציוני (ציונים כלליים), חבר הוועד המרכזי של רשת החינוך העברית ציונית "תרבות", יו"ר הנהלת הספרייה ע"ש מאפו, והשתתף כציר בכמה קונגרסים ציוניים. פרסם מאמרים וסיפורים ב"מאזנים", "גליונות", "העולם", "אידישע שטימע", "נתיבות", "מזרח ומערב" ו"הד ליטא". חיבר גם ספרים בליטאית על אברהם מאפו ועל לייב ניידוס (למטה). פרסם מאמרים רבים בעיתונים שונים על נושאים ספרותיים, מדעיים וציבוריים.
ב-1941 עם הכיבוש הנאצי נכלא בגטו קובנה. בעת שהותו שם שימש כמנהל הפעולה החינוכית והתרבותית, פעל במרץ להקמת בית ספר עממי, בית ספר למלאכה, ספרייה וכדומה, ועבד על הוצאת חיבור מקיף על "תולדות הספרות העברית החדשה" בשנים-עשר כרכים, אולם רק כרך א' שעסק בספרות ההשכלה בגרמניה יצא לאור. הכרך השני, שכבר הוכן, אבד בגטו, ושאר המידע הוחבא בגטו ומעולם לא נמצא. בנוסף, אבדו חיבוריו בכתב יד "רש"י כמדקדק" ו"המסורה". במחקרו התייחס שפירא למאבק בין לאומיות ארצית ללאומיות רוחנית. כך, לדבריו, הלאומיות הארצית רואה לפניה רק את העצמאות המדינית, ולעומתה, הלאומיות הרוחנית, אותה כינה "לאומיות אישית", רואה את מרבית קיומו של עם ישראל בחיי הדת והתרבות העברית.
ב-3 בדצמבר 1943 הובל עם משפחתו לפורט התשיעי, שם ב-8 בדצמבר הוצא להורג ביריות יחד עם אשתו, רעיה, אמו האלמנה רחל, ובנו היחיד איתמר. לייב גרפונקל טוען בספרו, כי הגרמנים רצחו את שפירא ומשפחתו, בעקבות פניה של הצלב האדום הבינלאומי שהתעניין בגורלו של הרב אברהם דובר שפירא. לאחר מותו הוציאו ידידיו ותלמידיו פרסום לזכרו בשם "יתמות" (מאי 1944) בעריכת תנועת המחתרת הציונית ארגון ברית ציון.
אחיו הצעיר, ד"ר נח שפירא (1900–1964), היה כימאי ומחנך בליטא ובישראל.
גדעון שריג
גדעון שריג (נולד ב-1934) הוא אדריכל נוף ישראלי.
ביוגרפיה.
גדעון שריג נולד בדנציג (כיום בפולין), בשנת 1934. בגיל שנה עלתה משפחתו ארצה והתיישבה בדרום תל אביב. שריג התחנך בבית הספר החקלאי כדורי, שם התגבשה זיקתו ואהבתו לנוף. לאחר לימודיו התגייס לנח"ל ויחד עם חבריו לגרעין, יצא להכשרה בקיבוץ מעוז חיים ולאחר מכן להשלמה בקיבוץ משגב עם. בקיבוץ היה אחראי על ענף המטעים. בשנת 1958 עזב שריג את הקיבוץ וחזר לתל אביב בה עבד כגנן. בשנת 1960 נרשם שריג ללימודי אדריכלות נוף באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הלימודים בברקלי עיצבו את שריג כאדריכל נוף הקשוב לצורכי הקהילה, ומתכנן בעבורה. באוניברסיטה, נפתח שריג לעולם האמנות. ובשנת 1967 השלים את תוארו השני בפיסול ועבודותיו הוצגו בגלריות שונות.
במקביל ללימודיו ולעבודתו האמנותית, שימש כעוזר הוראה באוניברסיטה וגילה את התשוקה המלווה אותו לאורך כל חייו - ללמד ולחנך. עם תום לימודיו התמחה שריג באדריכלות נוף בשני משרדים. בשנת 1970 שב עם משפחתו לישראל.
בשנת 1971 הקים את משרדו, "גדעון שריג אדריכלות נוף, תכנון עירוני בע"מ", הפעיל עד היום, והחל ללמד בבצלאל פיתוח נוף וסביבה.
גדעון שריג נשוי ולו שלוש בנות ושבעה נכדים.
עבודתו.
שריג הביא לישראל רעיונות תכנוניים חדשים. כבר בשנת 1971 הקים את גן ההרפתקאות הראשון בישראל, ומיקם אותו לאורך גדת הירקון. הגן היווה אטרקציה ייחודית וסלל את דרכו של שריג להקמת גני הרפתקאות נוספים ברחבי ישראל.
במקביל, מראשית שנות השבעים החל שריג בתכנון שטחים פתוחים עבור רשות הגנים הלאומיים, הקרן הקיימת לישראל וגופי תכנון ארציים נוספים. שריג הטביע את חותמו על נופם של אזורים טבעיים, יערות נטע אדם, ושטחים חקלאיים שמשתרעים על פני מאות אלפי דונמים. בנוסף נטל חלק במיזמים הלאומיים המרכזיים של שנות השמונים כמו פרויקט שיקום השכונות. במקביל עסק בתכנון המתארי והמפורט ליישובים קהילתיים.
העבודה בתחום העירוני הביאה את שריג להטמיע רעיונות חדשים בתכנון לישראל, כמו רחובות משולבים, האופייניים לאירופה בעיקר. שריג פיתח את המודל המקומי לרחובות משולבים לערים כמו רמלה, רמת השרון, רעננה, יבנה, וירוחם (1980-1986) וליישובים הקהילתיים כוכב יאיר, כפר ורדים, מכבים ונופית (1982-1994). חידוש השדרות בתל אביב: רוטשילד, ח"ן, דוד המלך ובן ציון בין השנים 1999-2000 מהווה תרומה נוספת לעיצוב המרחב העירוני והשמשתו לטובת הולכי הרגל ורוכבי האופניים. בשנים האחרונות עוסק שריג בחיזוק העירוניות בישראל. הוא מלווה את הקמת העיר מודיעין בהתווית תוכנית האב לשטחים פתוחים בעיר (החל משנת 1990), וכיום בתכנון ההרחבה שלה.
את עיקר פרסומו קנה שריג בתכנון פארק הירקון בו שימש כאדריכל ראשי החל ממחצית שנות השמונים. שריג הרחיב את היקף השטחים המטופלים בפארק ואשר נושקים לשכונות מגורים, פיתח את ראש ציפור כאזור טבע עירוני וכמרחב לרכיבת אופניים, וכן שקד על פיתוח הגנים הייחודיים בפארק.
בשני העשורים האחרונים עוסק שריג בתכנון פארקים עירוניים רחבי ידיים המיועדים לקליטת קהל של אלפים. פארקים אלו הם פרי ניסיונו רב השנים בפארק הירקון. פארק רעננה שתחילת תכנונו בשנת 1991 הפך למודל לפארקים עירוניים בישראל. הפארק זכה בפרס "מגשים ישראל" מטעם המועצה לארץ ישראל יפה בשנת 1991. הצלחת הפארק הביאה את שריג לתכנון פארקים דומים מבחינת גודלם גם באשדוד, בעפולה ובמודיעין. גולת הכותרת בפארקים אלו הם האמפי-פארק המושכים קהל רבבות.
לצד עבודתו כמתכנן, מחנך ומלמד אדריכלי נוף. ראשית באקדמיה לאומנות בצלאל (1970-1980), והחל משנת 1980 במסלול לאדריכלות נוף שבטכניון. בשנת 1990 מונה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2000 פרש מסגל המסלול אך לא מהוראה בטכניון ומתמיכה בתוכניתו. פרט להוראה, כללה פעילותו גם פיתוח תוכניות לימודים וסיוע להקמת תוכנית לתואר שני באדריכלות נוף בטכניון.
גדעון שריג וצוות משרדו ממשיכים כיום בעבודה מגוונת בכל רחבי ישראל.
העצב של השכן עמוק יותר
העצב של השכן עמוק יותר הוא מופע תיאטרון חזותי שיצרה וביימה עמנואלה עמיחי בשנת 2011.
אודות המופע.
"העצב של השכן עמוק יותר” היא פנטזיה מקברית פרועה ואינטנסיבית אודות
ארבע נשים וגבר אחד המתקיימים במטבח ארכיטיפי סטרילי.
אולם בתוך עולם סטרילי ומוקפד זה בו שולטים היופי והאסתטיקה נחשפים עולמות אפלים, וביזאריים בהם מטשטש הגבול בין החיים למוות.
העבודה משלבת מחול, תיאטרון פיזי, אלמנטים של פרפורמנס ועיצוב אומנותי מסוגנן המתכתב עם אסוציאציות נוסטלגיות משנות החמישים, כפי שתקופה זו משתקפת בייצוג הקולנועי/תרבותי שלה השחקנים מדובבים קטעי מחזמר, תסכיתי רדיו, סרטי קולנוע ופרסומות מאותה עת. בין השאר קטע מריאיון נדיר שהעניקה מרילין מונרו וקטעים מהסדרה "לוסי אהובתי".
היצירה עוסקת גם בנשיות – דימוי גוף, אסתטיקה ואשליה של הדימוי.
השפה הבימתית היא מסוגננת ומוקפדת ונעה בין תיאטרון למחול ופרפורמנס.
קרדיטים.
העבודה הוצגה בגרסתה הקצרה בפסטיבל קליפה אדומה לתיאטרון חזותי בשנת 2010 שמקיים תיאטרון קליפה ובגרסתה המלאה בפסטיבל עכו 2011. כיום מציגה בקביעות בתיאטרון תמונע
העבודה הוזמנה לפסטיבלים בעולם בין השאר : גרמניה, ניו יורק, פולין, בלגיה, נפאל ועוד
במהלך 2013 תציג בפסטיבלים בניו יורק, דנמרק, ספרד, קליפורניה ועוד.
פרסים.
תמונות מהמופע
תקופות חמה (לוח השנה הסיני)
מועדי חמה (באנגלית: Solar Terms, בסינית: 节气) הן 24 התקופות לפיהן מחולק לוח השנה הסיני. שיטת חישוב זו של ימי השנה נהגתה בין המאה ה-3 לפנה"ס לבין המאה ה-1 לפנה"ס, על מנת לסייע לחקלאים לתכנן היטב את עבודת האדמה. בדומה ללוח השנה העברי, חלוקת השנה למועדי חמה עדיין רווחת בסין, אך לוח השנה הגרגוריאני החליפהּ בתקשורת וביום יום.
רקע.
הציוויליזציה הסינית פיתחה והשתמשה בשתי מערכות מקבילות של לוח שנה אשר משלבות בין לוח שנה ירחי, המבוסס על פי מחזוריות מסלול הירח סביב כדור הארץ, ובין לוח שנה שמשי, המבוסס על מחזוריות פרק הזמן שבו כדור הארץ מקיף את השמש, בשילוב עם סיבוב כדור הארץ סביב צירו. לוח השנה הסיני המסורתי אשר החל בשנת 2697 לפנה"ס, הוא לונארי (ירחי) בבסיסו, והוא מחלק את השנה ל-12 חודשים ולכ-354 ימים. כל חודש מתחיל כאשר הירח חסר לחלוטין (ראש חודש עברי, לשם השוואה, מתחיל עם הולדתו של הירח) ואורכו נע בין 29 ל-30 ימים. כדי להתאים בין השנה הירחית בת כ-354 הימים לשנה השמשית בת כ-365 ימים, בדומה ללוח השנה העברי, שבע פעמים בכל תשע עשרה שנים מעברים את השנה על ידי הוספת חודש נוסף.
מאז שחר ההיסטוריה, אורח החיים בסין היה של חברה חקלאית. הסינים הקדמונים הזדקקו ללוח שנה שיספק להם את המידע לפיו ידעו מתי מגיע הזמן לזרוע ולנטוע, ומתי חל זמן האסיף והקציר. האסטרונומים של סין הקדומה ערכו תצפיות אמפיריות רבות במהלכן עקבו אחר מחזוריות תנועת השמש, אשר קובעת למעשה את מחזור השנה החקלאית, והקשר בינה לבין תופעות אקלימיות, והצליחו לבסוף ליצור לוח שנה ירחי-שמשי פשוט ומדויק, אשר נתן מענה לצרכיהם של מגדלי התבואה. השם שניתן ללוח שנה זה הוא "לוח שנה חקלאי" (Nongli, בסינית 农历).