העלילה משלבת מספר קווי-עלילה מקבילים: תפקוד המשפחה במהלך השנה הראשונה של מלחמת העולם השנייה, ותרומתם למאמץ המלחמתי; סיפור אהבתם של בנה של גב' מיניבר, וין (ריצ'רד ניי), וקרול בלדון (נכדתה של ליידי בלדון בגילומה זוכה האוסקר של תרזה רייט); ותחרות גידול פרחים בה מתמודד מנהל תחנת הרכבת ג'יימס באלארד (הנרי טרוורס), עם ורד אדום בשם "גברת מיניבר", מול ליידי בלדון.
הסרט נפתח בהצגת חיי המותרות השאננים של בני משפחת מיניבר. בתמונת הפתיחה מודיע מנהל תחנת הרכבת לגברת מיניבר שהחליט לקרוא לוורד האדום שטיפח על שמה, בעת שהיא חוזרת לכפר ממסע קניות בעיר, בו היא רוכשת כובע יקר, בעת שבעלה רוכש מכונית יקרה.
בקיץ 1939 שב בנם של בני הזוג, וין, מלימודיו באוקספורד ומתאהב בקרול בלדון היפה. חודשים ספורים לאחר מכן פורצת מלחמת העולם השנייה ווין מתגייס לחיל האוויר המלכותי. קלם מיניבר (וולטר פידג'ן) משרת בחיל משמר עורפי, בעלה של המשרתת מגויס לגדוד המילואים שלו, והיא עצמה מתגייסת לחיל העזר האווירי לנשים; בהמשך מתגייסת גם המבשלת לבשל לחיילים.
וין מסיים קורס טיס ומוצב בבסיס סמוך לכפר. על אף התנגדותה הראשונית של הליידי בלדון (מיי ויטי), ששולטת בחיי נכדתה ובחיי הכפר, מתחתנים וין וקרול, מתוך הבנה שווין עלול להיהרג במלחמה, כמו בעלה של הליידי, שנהרג בקרב שבועות ספורים לאחר נישואיהם.
בעת שגברת מיניבר נותרת לבדה בבית, שעה שקלם נקרא לסייע עם סירתו ב"מבצע דינמו" לחילוץ הכוחות הבריטיים מדנקרק, היא מוצאת בחצר הבית טייס גרמני שמטוסו התרסק בקרבת הכפר. לאחר מספר רגעי אמפתיה בהם מצולם הטייס כאדם פצוע ואומלל, קם הטייס המורעב ומאיים באקדח על גברת מיניבר לתת לו מזון. לאחר שאכל, מתמוטט הטייס וגברת מיניבר נוטלת את אקדחו ומתקשרת למשטרה. כאשר הטייס מתאושש הוא נושא נאום מלחמתי ומאיים שגרמניה תשמיד את לונדון כפי שעשתה לוורשה ולרוטרדם, בתגובה סוטרת לו גברת מיניבר על פניו.
הכפר סופג הפצצה ובני המשפחה, מאוחדים וברוח טובה, מכונסים במקלט בחצר הבית. על אף שהבית נהרס בחלקו, כמו הכנסייה ורבים מבתי הכפר, ממשיכים חיי החברה להתקיים. כך מתקיימת גם תחרות גידול הפרחים בה מציג מנהל תחנת הרכבת את הוורד "גברת מיניבר" מול הוורד של הליידי בלדון. מעולם לפני כן לא העז איש להציב מול הליידי ורד, והיא, לראשונה, נעתרת ואף מעניקה לו את הפרס הראשון. מיד בתום התחרות נפתחת מתקפה אווירית כבדה. גברת מיניבר וקרול נוסעות במכונית אל הבית, לאחר שהסיעו את וין לבסיסו. במהלך הנסיעה נפגעת המכונית מירי וקרול נהרגת.
הסרט מסתיים בטקס בכנסייה, בה נושא הכומר (הנרי וילקוקסון) נאום לקהילה שאיבדה במתקפה נער מקהלה, את מנהל תחנת הרכבת מיד לאחר זכייתו ואת קרול בלדון הצעירה. בנאומו מדגיש הכומר שהמלחמה אינה מתחוללת רק בחזית, אלא היא טוטלית וכוללת גם אזרחים. על הכל לתת כתף ולהילחם באויב שאינו מבחין בין חיילים במדים לבין נשים וילדים. לאחר הנאום שרים הכל את ההמנון "קדימה, חיילים נוצרים" ("Onward, Christian Soldiers"), כאשר וין במדים ניצב לצידה של ליידי בלדון. מילותיו האחרונות של הנאום הן:
ההפקה.
הסרט נבחר להפקה על ידי MGM בשנת 1940, באותה עת הייתה ארצות הברית מדינה נייטרלית. התסריט, שלא היה אנטי-גרמני במובהק, שוכתב ליצירה פרו-בריטית ואנטי-גרמנית בולטת במהלך הזמן שחלף, ושקירב את ארצות הברית למלחמה. הסרט צולם לפני המתקפה על פרל הארבור (בדצמבר 1941) ומספר תמונות צולמו מחדש, בדגש אנטי-גרמני חריף יותר בפברואר 1942, בהן הסצנה בה גב' מיניבר סוטרת לטייס הגרמני על פניו במטבח ביתה.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה סמוך לכניסת ארצות הברית למלחמה נגד גרמניה, ב-4 ביוני 1942, הוא גרף מכירות כרטיסים בסך $5,358,000 בצפון אמריקה והיה לסרט הרווחי ביותר של MGM עד אז. בבריטניה היה הסרט לשובר הקופות הבלתי מעורער לשנת 1942.
על אף שהסרט צולם בשחור-לבן, צולמה לו גם גרסה בצבע. זו היא גרסה מקוצרת ובה קוצצה הסצנה בה ג'יימס באלארד, מנהל תחנת הרכבת, נהרג. כתוצאה מכך קוצץ גם נאומו של הכומר בסיום. גרסה זו לא זכתה לברכת הצוות המקורי ושקופית המודיעה על כך מופיעה בתחילת הסרט.
השם "גברת מיניבר" מתייחס גם לקיי מינבר, גם לקרול (שהתחתנה עם וין והפכה גם היא לגברת מינבר) וגם לוורד של ג'ורג' באלארד.
פרסים ומועמדויות.
זכיות:
מועמדויות:
הסרט נבחר ב-2009 לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, אוסף הסרטים שנבחרו לשימור בספריית הקונגרס.
לאחר הסרט.
פרנקלין דלאנו רוזוולט התרשם מנאום הסיום והשתמש בו ממנשרי תעמולה.
ב-1943 עובד הסרט לתסכית רדיו ששודר ב-CBS.
בשנת 1950 הופק הסרט "סיפור מיניבר", המתאר את תולדות המשפחה לאחר המלחמה (פרט לוין מיניבר), עם וולטר פידג'ן וגריר גרסון בתפקידיהם המקוריים.
לאחר סיום הצילומים נשא ריצ'רד ניי את גרייס גרסון. ניי גילם את וין, בנה של גרסון והיה צעיר ממנה ב-11 שנים. הם התגרשו ב-1947.
מלאכת גזיזה
מלאכת צביעה
חיים קרייסווירט
חיים קרייזווירטה
תמרון מעבר ירחי
תמרון מעבר ירחי (באנגלית: Trans Lunar Injection ובקיצור TLI) הוא תמרון מסלולי המשמש לשליחת חלליות אל הירח.
מסלול מעבר טיפוסי אל הירח דומה למסלול הוהמן, אך גם מעברים באנרגיה נמוכה נמצאים בשימוש. למשימות חלל קצרות, ללא הפרעות ממקורות חיצוניים מלבד מערכת כדור הארץ והירח, מסלול הוהמן מהיר הוא יותר מעשי.
חללית מבצעת תמרון TLI כדי להתחיל מסלול מעבר אל הירח ממסלול חנייה נמוך סביב כדור הארץ. תמרון ה-TLI, המבוצע על ידי הפעלת מנוע, מגביר את מהירות החללית ומשנה את מסלולה ממסלול לווייני נמוך למסלול אליפטי גבוה, עם אפוגיאה הקרובה לרדיוס מסלול הירח סביב כדור הארץ. התמרון מתוזמן כך שהחללית תגיע לאפוגיאה בערך באותו זמן בו הירח מגיע לאותה נקודה במסלולו. כאשר מגיעה החללית לאפוגיאה, היא נלכדת בשדה הכבידה של הירח ומבצעת יעף היפרבולי על פני הירח.
במידה ורוצים להכניס את החללית למסלול סביב הירח, על החללית לבצע הפעלת מנוע נוספת בעת ביצוע היעף, שתאט את מהירות החללית ותגרום לה ל"הילכד" סביב הירח.
במקרים מסוימים ניתן לתכנן תמרון TLI כך שהחללית תבצע "לופ" סביב הירח ותחזור לכדור הארץ. מסלול זה נקרא "מסלול חזרה חופשית", והוא מאפשר לשלוח חללית להקיף את הירח ולחזור לכדור הארץ בעזרת בעירת מנוע יחידה (זאת שמוציאה אותה ממסלול כדור הארץ אל עבר הירח). אפשרות מסלול החזרה החופשית מוסיפה משנה בטיחות למשימות מאוישות המשוגרות אל הירח. מסלול זה אכן שימש את משימת אפולו 13 שנתקלה בקשיים במהלך טיסתה אל הירח באפריל 1970, והשתמשה במסלול החזרה החופשית על מנת לחזור לכדור הארץ.
החללית הראשונה שהשלימה בהצלחה תמרון TLI היא הגשושית הסובייטית לונה 1, ב-2 בינואר 1959. החללית המאוישת הראשונה שהשלימה את התמרון, ובכך הפכה לחללית המאוישת הראשונה שעזבה את שדה הכבידה של כדור הארץ, הייתה החללית אפולו 8 האמריקאית, ב-21 בדצמבר 1968.
הגשושית בראשית הגיעה לירח בצורה זו.
מנוסקריפט
האל דיוויד
טיפול קצר מועד ממוקד על פי באלינט
טיפול קצר מועד ממוקד (focal psychotherapy) הוא שיטת טיפול בה בעיה ספציפית אחת נבחרת כפוקוס לשינוי וכמוקד לעבודה משותפת. שיטה זו פותחה על ידי מיכאל באלינט והיא אחד מהפיתוחים הראשונים של הטיפול הנפשי קצר המועד.
הגישה הטיפולית היא ברוח הפסיכואנליזה, ופותחה בשנות השישים של המאה העשרים על ידי באלינט, אשתו אניד באלינט (Enid Balint) ועמיתים בסדנה שהקימו לצורך פיתוח הגישה. לאור מותו הפתאומי של באלינט ב-1970, המשיך לפתח את התאוריה דייוויד מאלאן שהתמקד בטיפול הקצר מועד. הטיפול במר בייקר שמדגים את אופן פיתוח השיטה והגישה הטיפולית הוצג בספר שפורסם לאחר מותו של באלינט על ידי אשתו אניד, ופול אורנסטין (Paul H. Ornstein).
יש הטוענים כי עבודתו של באלינט ושותפיו הובילה לגילוי מחדש של הטיפול קצר המועד.
היסטוריה.
באלינט התחיל להתעניין בטיפול קצר מועד בשלב מוקדם בחייו. לאור התעניינות זו, הוא התחיל בשנות החמישים של המאה העשרים לפתח את הטיפול הממוקד. כוונתו הייתה לפתח את התאוריה עבור שני גורמים, האחד עבור עובדים סוציאליים שמטפלים באנשים עם בעיות בנישואים, והשני הוא לרופאים כלליים על מנת לעזור להם להתמודד עם בעיות פסיכולוגיות של מטופלים.
בשנת 1955 הוא הקים צוות לצורך פיתוח התאוריה בקליניקת טוויסטוק, אך צוות זה, לאור חילוקי דעות פוזר בשנת 1956. בנובמבר באותה השנה, הוא יזם הקמת סדנה של טיפול ממוקד (Focal therapy workshop), שהעבודה בה המשיכה עד 1961. בסדנה זו היו שותפים גם אשתו אדית באלינט ודויד מאלאן. שניהם ליוו אותו מהניסיון הראשון בקליניקת טוויסטוק ויחד עם באלינט היוו את ליבתה של הסדנה.
ממצאי המחקר של סדנה זו הוצגו על ידי מאלאן בשנת 1963. מאלאן המשיך להתמקד בפיתוח התאוריה של הטיפול קצר המועד בגישתו של באלינט, ורוב ההתייחסויות לטיפול ברוח זו הוצגו על ידו. תהליך פיתוח הגישה, הטיפול במר בייקר, וכן הבדלים בגישתו של באלינט אל מול זו שפותחה בהמשך על ידי מאלאן, הוצגו בספרם של אורנסטין ואשתו של באלינט שיצא בשנת 1972.
אופן פיתוח השיטה.