דיסקין, עם כמה משותפיו האקדמיים (ביניהם רעייתו חנה דיסקין, פול אברמסון, ג'ון אולדריץ', אנדרה בליי, דב סאמט, דן פלזנטל, ומשה קופל) היה אחראי לכמה מחקרים אקדמיים שזכו לפרסום רב. בין השאר עסקו מחקריו בנושאים של פוליטיקה השוואתית, חקר הדמוקרטיה, תורת המשחקים, שיטות בחירות והתנהגות בוחרים. בשנות האלפיים פרסם שני פתרונות חדשים לבעיית המיקוח הידועה של ג'ון נאש, פתרון לבעיית עוצמת ההצבעה (Voting Power), הוכחה לקשר בין 'אי הצבעה אסטרטגית' וצמידותן של מערכות בחירות בארצות הברית ובריטניה במהלך המאה ה-20, הוכחה להומוגניות ההצבעה במשאלי העם בשווייץ, ומדד חדש לבדיקת אי-יחסיות (Disproportionality) ותנודתיות (Volatility) בבחירות.
דיסקין זכה בפרס על מפעל חיים מטעם האגודה הישראלית למדע המדינה ב-2021.
רעייתו של דיסקין, ד"ר חנה דיסקין, הייתה מהחוקרים הבודדים שניבאו את קריסת ברית המועצות. מאז ראשית שנות השבעים היא חקרה את התפתחות האופוזיציה במזרח אירופה.
עמדותיו.
דיסקין, שהיה ממנסחי חוק הלאום (חוק יסוד: ישראל - הבית הלאומי של העם היהודי), הדגיש כמה וכמה פעמים שלדעתו אין סתירה בין אופייה של ישראל כמדינת לאום לבין היותה "מדינת כל אזרחיה". הניגוד הזה הומצא לדבריו כדי לצייר את ישראל כמדינה לא דמוקרטית. משום כך הציע לכלול בחוק הלאום את המשפט "ריבונות המדינה נתונה בידי כל אזרחיה ללא הבדל דת, מין ולאום". ריבונות זו באה לידי ביטוי בזכותם השווה של כל האזרחים לבחור ולהיבחר.
בהתייחס לסוגיית זכות השביתה אמר דיסקין בריאיון עיתונאי: "קל לדבר בנושא הזה בססמאות. אתה יכול לומר 'חופש השביתה הוא דבר קדוש', אבל אני יודע שזה לא כך, כי לא יכול להיות שקבוצה קטנה של 20–30 אנשים, שבמקרה יושבים על השאלטר ויכולים לגרום נזקים של עשרות מיליוני שקלים בקלות."
בהתייחסו לתפקידה וכוחה של מערכת המשפט בישראל הביע דיסקין עמדה הרואה בכוחה הרב של המערכת גורם הפוגע ביציבות: "כששרים רוצים להשתעל, היועץ המשפטי אומר להם 'זה לא בגיץ' (לא ניתן להגנה בבג"ץ, ח"ע)". דיסקין גם תקף בראיון את תוקפו של המדד הקובע את קו העוני: "לדוגמה, בישראל מדברים הרבה על מדד העוני. משפחה ענייה מוגדרת כמשפחה שהכנסתה הפנויה היא פחות מחצי ההכנסה החציונית. אבל אין לזה שום קשר לעוני. אם ניקח מדינה שבה כל המשפחות מרוויחות שקל אחד בשנה, נראה שאין במדינה הזו עני אחד. אם ניקח מדינה שבה חצי מהמשפחות מרוויחות 100 אלף שקל בחודש וחצי מהן ועוד משפחה אחת מרוויחות 700 אלף שקל בחודש, כמחצית האזרחים נחשבים עניים."
בראיון אחר שהתפרסם באתר "מידה" ב-2014 אמר דיסקין "המערערים על זכות קיומה של ישראל נמצאים לא רק בטהרן אלא בעולם כולו וגם בתוככי מדינת ישראל. כשלעניין זה מתלוות יכולות של השמדה המונית, כמו במקרה של איראן, ברור שמדובר באתגר ראשון במעלה. לאתגר הקיומי מתלווה שאלת השלום. מה שנאמר בהכרזת העצמאות קדוש בעיני. תמיד עלינו להושיט יד לשלום. תמיד עלינו להיות מוכנים לשלם את מחירו המלא. אבל כניעה לאלו השואפים למחיקת המפעל הציוני אינה סבירה – בוודאי אם היא מסכנת את עצם הקיום." על המצב החברתי אמר דיסקין "במישור החברתי צריך לזכור את הפסיפס האנושי של מדינת ישראל. מדובר בחברה רבת גוונים: יהודים וערבים, וותיקים ועולים, עולים מברית-המועצות לשעבר ועולים מאתיופיה, חילונים ודתיים. מדובר בקבוצות חברתיות שהניגודים ביניהן מאתגרים ומציבים בעיות. אבל בעיני זהו פסיפס נהדר שיכול להניב, ולעיתים מניב בפועל, חיים משותפים נפלאים." על המצב הכלכלי אמר "מדינת ישראל היא נס כלכלי. אם אתה מסתכל על ההישגים של ישראל בצמיחה, ברמת האבטלה וכדומה, במיוחד נוכח המתרחש בעולם ולמרות הנטל הביטחוני, היא מעוררת השתאות. בכל זאת יש בעיות קשות שידועות לכל ובראשן הפער בהכנסה והקושי בהשגת דיור. אני מאמין שדרך המלך לפתרון הבעיות היא של כלכלת שוק ותחרות חופשית. אבל צריך לזכור את מגבלות כלכלת השוק."
כסופר, צייר ופסל.
בין כתביו הספרותיים של דיסקין שתי סאטירות ('בספינה הטובעת', 'המסע ללאגאדו') וספר ילדים אותו גם אייר ('העכברים וכדור הקסם'). ב-2008 פרסם ספר פופולרי ('הנשיאים') העוסק בנשיאי ארצות הברית. ב-2011 ערך ספר על תולדות הליכוד ("מאלטלנה עד הנה: גלגולה של תנועה") וכתב ספר לימוד במקצוע האזרחות ("משטר ופוליטיקה במדינת ישראל").
דיסקין ידוע בשם העט בֶּרְטִי, שבו הוא משתמש כסופר, כצייר וכפסל. תמונת נוף של דיסקין ('סתיו') נמכרה ב-2007 בארצות הברית בסכום של שלושים אלף דולר. שלושה מפסליו מוצגים במכללת שערי משפט תחת הכותרת "חורבן, גולה ותקומה". הפסלים מתארים את צדקיהו בנחושתיים, קבצן על פי "בעיר ההריגה" של ביאליק, ואת הרצל בבזל. דיסקין אף אייר כמה ספרי ילדים (שחלקם כתבה בתו הבכורה ענבל), כתב עם בתו רוני את הספר Gorgozula שפורסם בקנדה, וחיבר עם בנו תומר את הספר 'מונדיאל!' על ההיסטוריה של המונדיאל.
ב-2018 יצא לאור ספר סיפורים של דיסקין (ברטי) בהוצאת כנרת-זמורה-ביתן, "חלומות מתיבת הזיכרונות".
אוניברסיטה בעם
אוניברסיטה בעם היא תוכנית להשכלת מבוגרים ונוער אשר נוסדה ופעלה לראשונה באוניברסיטת תל אביב. התוכנית פועלת מאז שנת 2005. בנוסף לפעילותה באוניברסיטת תל אביב, פועלת התוכנית באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בן-גוריון ובאוניברסיטת חיפה.
מאחורי התוכנית עומדים יו"ר הוועד המנהל לשעבר של אוניברסיטת תל אביב, דב לאוטמן, ראש החטיבה לתוכניות מיוחדות, פרופ' דוד מנשרי ודיקן הפקולטה למשפטים לשעבר, הפרופ' אריאל פורת. יוזמת התוכנית, ד"ר עדי קול, מכהנת כראש התוכנית והמנחה האקדמית שלה.
אוכלוסיית התלמידים.
המשתתפים בתוכנית מגיעים לקמפוס האוניברסיטה פעם בשבוע למשך שני סמסטרים ולוקחים חלק באחד מארבעה קורסי מבוא: משפטים, רפואה, מנהל עסקים, ופסיכולוגיה.
עם הקמת התוכנית עמד מספר המשתתפים בה על 200 תלמידים, ובשנתה השביעית הגיע לכ-1,500 תלמידים מדי שנה. החל משנת 2010 פועלת התוכנית גם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. התלמידים מופנים לתוכנית על ידי רשויות רווחה ועמותות המטפלות באוכלוסיות בסיכון.
סגל ההוראה.
מנחי הקורסים הניתנים בתוכנית הם סטודנטים לתואר ראשון בשנים המתקדמות ללימודיהם. הסטודנטים המנחים בתוכנית לוקחים חלק בקורס אקדמי שנתי במסגרתו הם עורכים היכרות עם אוכלוסיית היעד, מגבשים את מערכי השיעור, רוכשים מיומנויות הדרכה, ועוסקים בבחינה, גיבוש וחיזוק עמדות ומחויבות חברתית. קורס זה, כמו גם עבודת ההוראה, מזכים את הסטודנטים בנקודות אקדמאיות הנצברות לצורך קבלת התואר. רכזי המגמות בתוכנית הם סטודנטים מצטיינים בוגרי התוכנית.
מטרות הפרויקט.
התוכנית מציגה את מטרתה: "התוכנית חותרת לצמצום פערי הידע וההשכלה, ולהשוואת הזדמנויות בקרב אוכלוסיות מוחלשות בישראל, על ידי יצירת קשר בלתי אמצעי, ולמידה הדדית בינן לבין אחד ממוקדי הכוח המשפיעים בחברה – האקדמיה".
התוכנית מפגישה בין פלחי האוכלוסייה השונים - האינטראקציה בין הסטודנטים והמשתתפים בתוכנית מובילה לדיאלוג החורג מן הטקסט הלימודי, ומאפשר לשתי הקבוצות להכיר טוב יותר, ולהעצים זו את זו.
טרימו
טרימו (Trumeau) הוא עמוד באמצע שער דו-דלתי הניצב בין הדלתות ותומך במשקוף השער. הטרימו היה נפוץ באדריכלות רומנסקית ובאדריכלות גותית. בדרך כלל עיטר אותו פסל-עמוד מפואר עם חופה ותחתית.
כפר גבירול
כפר גבירול הוא שמה הקודם של שכונת אבן גבירול השוכנת בקצה המערבי של העיר רחובות, בצמידות לשכונת "רחובות ההולנדית". בשנת 2008 התגוררו בשכונה למעלה מ-900 משפחות. החל מהעשור השני של המאה ה-21 מתאפיינת השכונה בבנייה לגובה שהכפילה את מספר המשפחות, כחלק ממגמת התפתחות חלקה המערבי של העיר והקמת צירי תחבורה חדשים. השכונה נקראת על שמו של רבי שלמה אבן גבירול, מגדולי המשוררים והפילוסופים היהודיים בימי הביניים.
היסטוריה.
לפני מלחמת העצמאות שכן במקום כפר ערבי בשם אל-קוביבה (בערבית: "כיפה קטנה"), שעל שרידיו נבנתה השכונה.
בתי אל-קוביבה אוכלסו לראשונה בתחילת 1949, בעולים חדשים מבולגריה שהקמו במקום מושב בשם קובבה. באוקטובר 1949, החליטו רוב התושבים לעזוב את בתי הכפר, ולהקים בעזרת הסוכנות היהודית יישוב חדש, כ-2 ק"מ מערבה לקובבה, בשם כפר הנגיד, על חלק מאדמות הכפר הערבי הנטוש יבנא. במקום המשיכו להתגורר בעיקר זקנים וחולים. בפברואר 1953 העבירו למקום תושבים שפונו ממעברת כפר-סבא. לצריפים ושיכונים שבנתה חברת עמידר. התושבים סבלו מקשיי פרנסה ובאוגוסט 1953, הפסיקה חברת מקורות את אספקת המים ליישוב עקב חובות. באותה עת גרו במקום כ-2,000 תושבים שחלקם החלו לעזוב וניסו לחזור לכפר-סבא.
ביום העצמאות 1953 הוחלט לשנות את שם היישוב ל"כפר גבירול", ובינואר 1954, הוחלט לספח אותו לרחובות. ב-1955 אירעו שני פיגועים ביישוב, ב-25 בפברואר חולית מודיעין מצרית רצחה את התושב היינריך לוי בעת שרכב על אופניו וב-29 באוגוסט, חוליית מחבלי פדאיון רצחה תושב אחר שהיה בדרכו אל הכפר זרנוגה (היום שכונה רחובותית בשם קריית משה).
בשנת 1958, גרו במקום כ-100 משפחות, בבתי הכפר אל-קובייבה, שרובם היו בתי בוץ רעועים שהיו בחזקת רשות הפיתוח, כ-300 משפחות בצריפים של עמידר, ולא היו במקום תשתיות ביוב ואספקת מים לחלק מהבתים. פינוי התושבים מבתי קוביבה והצריפים לשיכונים שנבנו שבשכונה נמשך שנים רבות, ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 עדיין גרו רבים בתנאי דיור קשים, הקמת השיכונים נמשכה עד סוף שנות ה-70, בסך הכל הוקמו בשכונה כ-600 יחידות דיור, אך היא סבלה מתדמית ירודה.