אף על פי שפלוטרכוס טוען שפאביוס הבחין בכך, הרומאים, שחשבו שהם תחת התקפה קרתגית, נטשו את עמדותיהם ויצאו כנגד השוורים. אז תפס חניבעל כמעט ללא קרב את העמדות הרומאיות ועבר עד אפוליה. לאחר כישלונו של פאביוס שם, החריפה ההתנגדות אליו ברומא. הוא הוצג כמי שהייתה לו הזדמנות לסיים את המלחמה ולהכות את חניבעל והוא החמיץ אותה. לאחר כישלונו זה הוחלט להשוות את כוחו של סגנו, רופוס, לכוחו שלו, וליצור בעצם שני דיקטטורים. רופוס הובס מעט לאחר מכן בהיתקלות קטנה נגד חניבעל, וניצל רק בזכות תושייתו של פאביוס, אך דבר זה לא תרם לאהדה לפאביוס ברומא. הוחלט שבשנה הבאה, 216 לפנה"ס, יחזור הפיקוד על המלחמה לידי הקונסולים ולא תוארך כהונת הדיקטטור.
נקודת השבר- קרב קאנאי.
הקונסולים של שנת 216 לפנה"ס, גאיוס טרנטיוס וארו ולוקיוס אמיליוס פאולוס, החליטו לצאת לקרב מכריע נגד חניבעל, וספגו תבוסה מוחצת בקרב קאנאי. בקרב זה נהרגו עשרות אלפי רומאים, ביניהם הקונסול פאולוס. לאחר הקרב, בשל מצב החרום, חזר פאביוס לנהל את רומא ולשקם אותה ממצב השפל אליו הגיעה. לאחר הקרב חדרה התודעה כי קרב מכריע לא יביא תועלת לרומאים אלא להפך, ישרת את חניבעל. מעתה האסטרטגיה הפביאנית לא נתפסה כאסטרטגיה שגויה ולא מועילה אלא כשיטה הנכונה שבה יש לנקוט כדי להביס את חניבעל, כינוי הגנאי "קונטטור" שהוענק לפאביוס מאקסימוס הפך לתואר של כבוד.
האסטרטגיה הפביאנית עד סיום המלחמה.
לאחר קרב קאנאי, כאמור, נתפסה האסטרטגיה הפביאנית כשיטה הנכונה למיגורו של חניבעל והייתה לשיטה הנהוגה בלחימה באיטליה. מכאן ולהבא לא היה ולו קרב גדול אחד כנגד חניבעל באיטליה עד סיום המלחמה, אף שחניבעל בכמה הזדמנויות ניסה לכפות קרב כזה על הרומאים. הניסיון הגדול והנואש ביותר של חניבעל לכפיית קרב התרחש במהלך מצור קאפואה, אז חניבעל נסע עד לשערי רומא עצמה כדי להכריח את הכוחות הרומאים לצאת כנגדו. ניסיון זה כשל, הרומאים דבקו כל כך באסטרטגיה הפביאנית עד שהיו מוכנים להפקיר את בירתם בשביל כך. מלאחר קרב קאנאי ועד נסיגת חניבעל מאיטליה ניצלו הרומאים באופן מלא את יתרונם בכוח אדם, חניבעל ששלט במרבית שטחי איטליה לא היה יכול להגן עליהם שכן צבאו, בניגוד לצבא הרומאי, לא היה גדול דיו כדי שיוכל לפצל אותו. הרומאים הותירו כוחות מעטים יחסית לעקוב אחרי חניבעל תוך שעיקר כוחם תוקף במקומות בהם חניבעל לא נמצא וכובש חזרה, בהדרגה, את איטליה.
האסטרטגיה הפביאנית יושמה רק באיטליה ולא בחזיתות האחרות של המלחמה, הרומאים חששו אומנם מחניבעל, שבמשך מרבית המלחמה נתפס כבלתי מנוצח, אך לא משאר המצביאים הקרתגיים. בספרד, בסיציליה ולבסוף באפריקה חתרו הרומאים לקרב ולהכרעה מהירה של הקרתגים ואף ניצחו בקרבות רבים. בנוסף לחשש מחניבל דווקא, הסיבה לכך היא שהאסטרטגיה הפביאנית לא הייתה יכולה להיות יעילה בשטחים אחרים בהם הרומאים היו הצד התוקף והיו בשוויון אם לא בחיסרון בכוח אדם, אז היו הרומאים צריכים לחתור לקרב ישיר ולנסות להכריע את המערכה במהירות.
סקיפיו אפריקנוס וסיום השימוש באסטרטגיה הפביאנית.
בסוף שנת 206 לפנה"ס חזר פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס מספרד כמנצח, ונבחר לקונסול של שנת 205 לפנה"ס, המצביא הצעיר שזכה לאהדה רבה בעם רצה להעביר את המלחמה לאפריקה ולתקוף את הקרתגים במולדתם. אף על פי שמרבית הרומאים תמכו בתוכנית זאת, קמו לה גם מתנגדים רבים ובראשם פאביוס מאקסימוס. אחת הסיבות בגינם התנגד פאביוס למסע ההתקפה של סקיפיו היא מכיוון שמסע התקפה זה ביטל, למעשה, את האסטרטגיה הפביאנית. סקיפיו לא חשש מהתמודדות ישירה עם חניבעל ואף העמיד את עצמו במצב בו היה יכול חניבעל, שחזר בשל מסע התקפה זה לאפריקה, לכפות אותו לקרב מכריע הלא הוא קרב זאמה. פאביוס היה מבוגר מאוד באותו הזמן וקולו נשמע פחות בפוליטיקה הרומאית, ועל כן העם בחר בסקיפיו שפלש לאפריקה ונלחם כנגד חניבעל.
אף על פי שדווקא שיטת המלחמה התוקפנית של סקיפיו הייתה זאת שהוציאה את חניבעל מאיטליה, אין ספק כי לאסטרטגיה הפביאנית היה חלק ניכר בניצחון הרומאים במלחמה. אין ספק כי אסטרטגית ההתמהמהות של פאביוס מאקסימוס היא זו שהביאה את יתרונה של רומא בכוח אדם לידי ניצול מלא, וגרמה לחניבעל שלא יוכל לנצל את ניצחונותיו באיטליה.
השפעותיה של האסטרטגיה הפביאנית.
האסטרטגיה הפביאנית מקורה אומנם במלחמה הפונית השנייה אך היא באה לידי ביטוי בדוגמאות רבות. המונח "אסטרטגיה פביאנית" פירושו אסטרטגיה של הימנעות מקרב כדי לצבור כוח ולמנוע מהיריב יתרונות. האסטרטגיה הפביאנית שמשה במהלך הדורות לא רק כאסטרטגיה צבאית אלא גם כאסטרטגיה פוליטית או מדינית. רבים המקרים בהם היה שימוש באסטרטגיה הפביאנית, המפורסם מביניהם הוא האגודה הפביאנית של בריטניה במאות ה-19 וה-20. אגודה זו ניסתה להחדיר ערכים סוציאליסטים לבריטניה בדרך הדרגתית וחוקית, ולא בדרך אלימה כפי שנעשה ברוסיה וכפי שכתב קרל מרקס.
ממלכת פרס האחמנית
דוד בנקיר
דוד בַּנְקִיר (Bankier; 19 בינואר 1947, גרמניה - פברואר 2010, ירושלים) היה היסטוריון, חוקר השואה ונאציזם, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, עמד בראש המכון הבינלאומי לחקר השואה ב"יד ושם".
חייו.
בנקיר נולד להורים ניצולי שואה במחנה עקורים בצֶקֶנְדורף (Zeckendorf) שבגרמניה. משפחתו עברה לארגנטינה כשהיה בן חמש, ואחרי מלחמת ששת הימים עלה ארצה עם קבוצת צעירים. בנקיר למד באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה של עם ישראל, לתואר ראשון, שני ודוקטור. עבודת הדוקטור שלו, משנת 1983, נושאת את הכותרת " החברה הגרמנית והאנטישמיות הנאציונל-סוציאליסטית 1933-1938 : פרק ביחסי משטר-אוכלוסייה ברייך השלישי בראי דוחות סודיים של ’דעת קהל’".
במחקריו התעניין בנקודת המבט הגרמנית, בקרב האוכלוסייה הכללית, על אירועי השואה ועליית הנאצים לשלטון. בשנת 2000 מונה לעמוד בראש המכון הבינלאומי לחקר השואה, ועמד בראש הקתדרה לחקר השואה.
פרופ' בנקיר היה פרופסור אורח באוניברסיטאות בלונדון, בארצות-הברית, בדרום אפריקה ובדרום אמריקה והיה מעורב בפיתוח מרכזים ללימודי יהדות באמריקה הלטינית ובטיפוח פרסומים אקדמיים בשפה הספרדית. עבודת הדוקטור שכתב עסקה בחברה הגרמנית ובאנטישמיות הנאצית בשנים 1933-1938.  בשנים האחרונות העסיקו אותו שלושה תחומי מחקר עיקריים שאותם הציג במאמרים ובהרצאות בכינוסים מדעיים: היחסים בין יהודים ללא-יהודים באירופה הכבושה והאינטראקציה בין תעמולה לבין מוביליזציה פוליטית בתקופת המלחמה; הגירת יהודים מגרמניה ושיקום חיי הקהילה שלהם בארצות אמריקה הלטינית; עמדות גולים גרמנים אנטי-נאצים בעניין ה"שאלה היהודית".
דוד בנקיר היה שותף בכתיבת ספר Historische Handbuch der jüdischen Gemeinden in Niedersachsen und Bremen על קהילות יהודית שפורסם בשנת 2005. בספר זה הוא כתב פרקים על קהילת המלין ואוטנשטיין.
ב-2007 יצא לאור בהוצאת יד ושם קובץ כתביו "היטלר, השואה והחברה הגרמנית - שותפות ומודעות", בהפתעה לרגל יום הולדתו השישים.
בנקיר היה מופקד על הקתדרה על שם סלומון וויקטוריה כהן באוניברסיטה העברית, ושימש ראש מדור לימודי אנטישמיות ושואה של המכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית והיה עמית ליידי דייוויס.
היה מרצה אורח והתגורר שלוש שנים בלונדון בשנות שבתון.
בנקיר נפטר ממיאלומה בסוף חודש פברואר 2010 לאחר מאבק ממושך.
בנקיר התגורר בירושלים והיה אב לשלושה.
תמונת טוביה גרוסמן
תמונתו של טוביה גרוסמן היא צילום עיתונות מה-29 בספטמבר 2000 המתעד את טוביה גרוסמן, תלמיד ישיבה יהודי אמריקאי, המדמם לאחר שהותקף על ידי פלסטינים ומולו שוטר ישראלי מניף אלה בניסיון להרתיע את התוקפים הפלסטינים. התצלום הופץ על ידי סוכנות הידיעות AP, עם מידע מוטעה לפיו הפצוע הוא פלסטיני בהר הבית, וכך פורסם התצלום במספר כלי תקשורת, בהם העיתונים וול סטריט ג'ורנל והניו יורק טיימס. סוכנות הידיעות AP הודתה בשגיאה ופעלה לתיקון הכיתוב המוטעה יחד עם רוב העיתונים שהדפיסו את התצלום.
ההתקפה.
ב-29 בספטמבר 2000, ערב ראש השנה, נסע גרוסמן, יהודי אמריקאי תושב שיקגו, תלמיד בישיבת בית ישראל בשכונת נווה יעקב הירושלמית, עם שני חברים במונית שעברה דרך השכונה הערבית ואדי אל-ג'וז. תקופה זו הייתה ראשית האינתיפאדה השנייה במהלכה היו עימותים רבים בין מתפרעים פלסטינים לאנשי כוחות הביטחון הישראליים. מספר ערבים הקיפו את המונית, ניפצו את שמשותיה וגררו את גרוסמן ושני חבריו החוצה, בעודם מכים אותם. גרוסמן נדקר ברגלו וסלעים הוטחו בראשו, אך הוא הצליח לנוס אל תחנת דלק סמוכה, ושוטר משמר הגבול ישראלי שהיה סמוך למקום הגן עליו מפני ההמון. חמש שנים לאחר מכן עלה ארצה.
הסיקור החדשותי.
צלמים עצמאיים ששהו בסמוך לאזור צילמו את השוטר מנופף באלה ומגן על גרוסמן, בעוד זה זב דם. התמונה פורסמה לאחר מכן בכלי תקשורת שונים ברחבי העולם עם ביאור מטעה, לפיו גרוסמן הפצוע הוא פלסטיני. בחלק מהמקרים אף נטען כי האירוע המתועד בתצלום התרחש בהר הבית.
אביו של גרוסמן, ששהה בארצות הברית, זיהה את בנו בתצלום ומיהר לשלוח מכתב בדרישה לתיקון לניו יורק טיימס. העיתון פרסם התנצלות ותיקון כי מדובר ב"סטודנט אמריקאי בישראל, ולא בפלסטיני לא-מזוהה" והמיקום תוקן לעיר העתיקה. שלושה ימים לאחר מכן פורסם מאמר מפורט, שבו הוסבר כי גרוסמן הוא יהודי שנפצע בהתפרעות פלסטינים וכי השוטר ניסה לגונן עליו, וכן תוארו הנסיבות שגרמו לפרסום השגוי. באתר האינטרנט של "ניו יורק טיימס" הוצמדו הודעות על הטעות גם לידיעה המקורית, שבה הופיעה התמונה השגויה.