ב-22 בספטמבר 2017, מספר צעירים מצריים הרימו דגלי גאווה כדרך לתמוך בזכויות להט"ב במצרים, במהלך מופע של הלהקה הלבנונית משרוע ליילה (אשר סולנה ידוע כהומוסקסואל גלוי) שהתקיים בבירה קהיר. זמן קצר לאחר המופע, התמונות והסרטונים של אותם צעירים הפכו לוויראליים ברשתות החברתיות ולאחר מכן במספר אתרי חדשות מצריים. החל מ-23 בספטמבר ולמשך מספר ימים, מנחי תוכניות טלוויזיה מצריים כגון אחמד מוסא ומוחמד אל-גייטי הסיתו נגד חברי קהילת הלהט"ב במצרים בכלל ונגד אלה שהניפו את הדגלים באופן ספציפי בעודם קראו למדינה "לנקוט בפעולות מיידיות נגד כל מי שהיה מעורב בתקרית הנפת דגלי הקשת במהלך המופע".
התגובות השליליות לגבי האירוע שהציגו מגישי טלוויזיה כללו גם בין היתר במהלך שידור חי שיתוף מידע אישי של מספר מהצעירים על ידי אחמד מוסא. כתוצאה מקמפיין דתי של התקשורת המצרית, המדינה החלה לעצור מספר אנשים בהתבסס על נטיותיהם המיניות או זהויות המגדריות בפועל או כאלו אשר נראו כלא בנאריות מגדריות, בין אם ברחובות, אתרי היכרויות או אף מבתיהם. בין 25 בספטמבר לסוף נובמבר 2017 נעצרו לפחות כ-84 אזרחים מצריים בנושא ורבים מהם עברו בדיקות אנאליות משפילות. שניים מהעצורים הואשמו בעילה של "עצירת שלטון החוקה ושיבוש ביטחון המדינה והחברה", אישום אשר עתיד היה להטיל על הזוג מאסר ל-15 שנים. עם זאת, העצורים שרה חג'אזי ואחמד עלא, נעצרו למשך שלושה חודשים לפני ששוחררו בערבות בינואר 2018. לאחר מכן דווח כי לפחות שניים מהצעירים הנרדפים, כולל חג'אזי, קיבלו מקלט מדיני בקנדה בסיוע הארגון "Rainbow Railroad".
ההשלכות של תקרית הנפת הדגלים ותגובת הנגד שבאה בעקבותיה, הוגדרו על ידי התקשורת הבינלאומית כחמורות כגון אלו של תקרית קהיר 52 אם לא גרועות יותר. בנוסף למעצרים הרבים, הסיכול של המדינה המצרית, יחד עם התקשורת הארצית, הובילו למצב של טראומה וייאוש בקרב צעירים מצריים מרחבי הקהילה, וניסיונות התאבדות רבים. בין היתר אזרחי להט"ב מצריים אחרים נאלצו לעזוב את המדינה בשל איומים חברתיים ופוליטיים. בינואר 2019, מנחה הטלוויזיה מוחמד אל גאיטי נענש למשך שנת מאסר לאחר שאירח גבר הומוסקסואל בתוכנית הטלוויזיה שלו.
ב-13 ביוני 2020, שרה חג'אזי, אחת העצורות בתקרית הנפת דגלי הגאווה, התאבדה. לאחר מכן דווח כי במשך מעצרה במצרים נעצרה עונתה חג'אזי במכות חשמל, הואשמה ב-"הסתה להוללות" כאשר בתא מעצרה התנכלו לה חברותיה לתא בהוראת המשטרה. לאחר מכן הועברה לבידוד. לאחר שלושה חודשי כליאה שוחררה תחת לחץ של דיפלומטים מערביים ודרום אמריקאים. לאחר מכן, חג'אזי נמלטה לקנדה, מחשש להעמדה לדין, וקיבלה מקלט מדיני. סיבת התאבדותה הוגדרה כדיכאון חמור עקב טראומה נפשית.
מצרים בהווה.
דו"ח שפרסם ארגון "Human Rights Watch" מרחיב את היחס של המדינה כלפי אזרחי להט"ב. הממצאים העיקריים של הדו"ח אשר כותרתו - "מצרים: התעללות בכוחות הביטחון, עינויי להט"ב", כוללים רדיפה של אזרחי להט"ב באמצעות פלטפורמות מדיה חברתית, מעצר ממושך ועינויים של מיעוטים מיניים ומגדריים במעצרים. כפי שנאמר על ידי חוקרת זכויות הלהט"ב, רשה יונס, גם אם האישומים המשפטיים יבוטלו, "כל מי שנאשם בעבירה הקשורה להומוסקסואליות, עלול להיות מנודה מהמשפחה או לאבד טיפול רפואי ותעסוקה". טרנסג'נדרים מתמודדים גם כן לעיתים קרובות עם הזנחה רפואית, ב-2021 גבר טרנסג'נדר נפטר לאחר שלא קיבל טיפול ראוי בעקבות העברת ניתוח מטואידיופלאסטי.
פקידי מדינה ומשטרה נוהגים להטריד ולהתעלל באזרחי להט"ב בדגש על טרנסג'נדרים, מדיניות אשר מובילה למעצרים ולהתעללות נוספת על ידם.
במנגנון ביקורת עמיתים של האו"ם - הסקירה התקופתית האוניברסלית, מצרים סירבה להכיר במונחים כגון "נטייה מינית" ו-"זהות מגדרית". על פי "Human Rights Watch", המדינה היא אחת "הפושעות הגרועות ביותר בהקשר של הפללה, אלימות ואפליה בכל אזורי העולם, מעצר עשרות אזרחי להט"ב והתעללות, כולל בדיקות אנאליות כפויות על בסיס קבוע".
מחקר מעמיק בתיקי בית משפט שנערך על ידי החוקר אפסנה ריגוט בשיתוף עם קבוצת זכויות המידע סעיף 19 ובית הספר למשפטים של הרווארד גילה כי כוחות המשטרה במצרים יחד עם מדינות אחרות במזרח התיכון בהן תוניסיה ולבנון, השתמשו בכלים דיגיטליים לזיהוי, רדיפה והעמדה לדין של אזרחים בשטחיהן מקהילת הלהט"ב. המחקר גילה כי הקורבנות עלולים להיפגע במצב לטווח הארוך עקב עקבות דיגיטליות שהם משאירים אחריו. לפי אחת העדויות שסיפק מקור אנונימי, במצרים, שיחת וואטסאפ אחת או סלפי בפייסבוק של אדם הומוסקסואל יכולים להביא אותו לדין תחת עילה של עבירת חוקים האוסרים על "הוללות" ו-"זנות".
הכרה במערכות יחסים חד מיניות.
הדין האישי והמשפחתי במצרים (בהם דיני הנישואים, הגירושים והירושה) כפופים לדין הדתי של האדם או האנשים הנדונים. כיוון שהחוק הדתי של כל הדתות המוכרות רשמית במצרים (ובראשם האסלאם והנצרות הקופטית אורתודוקסית) אינו מכיר בקשרים הומוסקסואלים כלגיטימיים, החוק המצרי מכיר רק בנישואים הטרוסקסואלים בין גבר לאישה. מדיווחים עולה כי אם מערכת יחסים כזו תהפוך לידועה, המשטרה עשויה להשתמש בה כראיה בכתב אישום פלילי בגין חוקים שונים נגד "שטניזם, זנות והפרת המוסר הציבורי".
תנאי מחיה.
מבחינה תרבותית, רוב אזרחי מצרים הם מוסלמים, מה שמשפיע על הטיות ועמדות חברתיות רווחות. המוסר האסלאמי המסורתי אינו סותר הומוסקסואליות בעודו נראה באופן דומה בתפיסת המוסר של נצרות קופטית מסורתית על הומוסקסואליות. עד שנת 2001, ממשלת מצרים סירבה להכיר בכך שהומוסקסואליות מוגדרת כנטייה מינית של חלק מאזרחיה. לאחר 2001, הכירה בזאת עבור הימנעות מביקורות שליליות מצד ארגוני זכויות אדם ופוליטיקאים זרים.
עינויים, התקפות מטעם המשטר, מכות והוצאות להורג נגד אזרחי להט"ב הוגדרו כנסבלים לאורך השנים בעוד המשטרה הוגדרה כמשתפת פעולה או מעלימה עין.
אחד המצרים הבודדים שתמכו בפומבי בזכויות להט"ב היה הבמאי-מפיק מאהר סברי. לצד מאמצי זכויות האדם שלו למען נאשמי קהיר 52, הוא גם כתב מחזה על הומופוביה במצרים ולאחר מכן ביים את הסרט המצרי כל חיי (2008), אשר הוגדר בתקשורת הבינלאומית כסרט הראשון אשר חוקר הומוסקסואליות במצרים באופן גלוי אם כי לדמויות הומוסקסואליות הייתה נראות באופן כללי בתפקידים משניים, בסרטים קודמים בהם: בית המרחץ מלטילי (1973), אלכסנדריה... למה? (1978), קבצנים וגאים (1991), מרצדס (1993) ובניין יעקוביאן (2007). בשנת 2011, זכה כל חיי במהלך פסטיבל הסרטים הצרפתי "FACE à FACE" בפרס הקהל בקטגוריית סרט עלילתי.
בריאות.
בשנת 1996 הקים משרד הבריאות המצרי קו חם ארצי למאבק במחלת האיידס. סיפור שער של המגזין "Egypt Today" משנת 1999 עסק במגפת האיידס במצרים ובעובדה שבדרך כלל נראית כדבר אשר נגרם על ידי זרים, הומוסקסואלים או משתמשי סמים. המאמר גם הזכיר כי דובר על הקמת ארגון להט"ב במטרה למקד את קהילת הלהט"ב המצרית, ובעוד שפורסמה חוברת עבור קיום יחסים חד-מיניים בטוחים יותר מבחינה בריאותית, הארגון מעולם לא נוצר, בעוד בערות לגבי המגפה מוגדרת כשכיחה.
בשנת 2005, ממשלת מצרים החלה לאפשר בדיקת HIV חסויה, אף על פי שרוב האזרחים חוששים שתוצאת בדיקה חיובית תגרום לתיוגם כהומוסקסואלים ולפיכך כפושעים דה פקטו. לחלק מהמצרים ישנה גישה לערכות בדיקה ביתיות שהובאו מארצות הברית, אך לרובם אין מידע מדויק על המגפה וטיפול איכותי אם הם אכן נדבקים.
מדיה.
נושאי להט"ב אינם אסורים כשלעצמם, בעיתונות, ביצירות אמנות או במדיה תקשורתית אחרת. עם זאת, רוב התיאורים בתקשורת של נושאי הומוסקסואליות או קרוס-דרסינג הוגדרו כשליליים לאורך השנים כתוצאה מעוינות איסלמיסטית. עם זאת, בשנת 2017, המועצה העליונה לתקנת מדיה הוציאה צו שמונע את "הופעתם של ההומוסקסואלים" או "קידום סיסמאותיהם" בתקשורת. תיאורים בעלי קבלה רחבה יותר של נושאי זכויות להט"ב בסרטים או אמצעי תקשורת אחרים נוטים להיות תחת צנזורה ממשלתית או לביקורות שליליות מצד גופים דתיים.
ב-1978, סרטו המצרי של הבמאי יוסף צ'אהין, אלכסנדריה... למה? הציג גבר מצרי אמיד שמנהל רומן עם חייל בריטי. בשנת 1999, ההצגה הפומבית של מחזה מאת מאהר סברי, שחקר הומופוביה, הושבתה על ידי הממשלה לאחר מספר הצגות. בשנת 2008 ביים סברי את סרטו העצמאי כל חיי על הומוסקסואל מצרי, אשר עורר מחאות של אנשי דת ופקידי ממשל שקראו לסרטו להאסר. כמו כן, כאשר סרטים או תוכניות טלוויזיה מצריות אכן עוסקים בנושאים להט"ב, הם נוטים לעשות זאת בצורה שלילית, אם כי אף תיאור שלילי של הנושאים עודנו מייצר מחלוקות בקרב שמרנים. סרטים אשר הוצאו לאור בהם: לא מצונזר (2009), יצא מכלל שליטה (2009), פלטת פלסטיק (2007) ובניין יעקוביאן (2007) מתארים כולם נושאי טאבו שונים בחברה המצרית, כולל הומוסקסואליות, אשר הובילו לקריאות פומביות של שמרנים חברתיים לצנזור או לאסור את תערוכות הסרטים. בשנת 2013, סודות משפחה הוקרן בבכורה במצרים והוכרז כסרט המצרי והערבי הראשון על חייו של נער מצרי בן 18 שנאבק בנטייתו החד מינית, ובסטיגמטיזציה החברתית סביב הומוסקסואליות. הבמאי עלה לכותרות בינלאומיות כשסירב לבקשת מועצת הצנזורה המצרית שיצנזר סצנות מסוימות במהלכו.
באוגוסט 2018 הציגה ממשלתו של אל סיסי חקיקה המביאה כל משתמש בשירותי רשת חברתית עם יותר מ-5,000 עוקבים או מנויים לביקורת מוגברת, והכפיפה אותם להעמדה לדין על פי חוקי התקשורת כחלק מפעילות נגד מה שכונה "טרור ופעילות פוליטית".
תנאי הכליאה של אסירים ביטחוניים בישראל