יש אגדה מהמאה ה-18 שמופיעה אצל יוסף סופר, שעלה לארץ ישראל מברודי שבפולין. הוא כתב יומן מסע על ביקורו בארץ, ובין השאר כתב כך: "כמה שנים לפני מותו הוא (=הרמב"ם) היה מתאווה לילך לארץ ישראל, והמלך (=של מצרים) לא הניח לו לילך. כשבא יום פקודתו למות, קרא לתלמידים שלו וציווה להם קודם מותו, (שאחרי פטירתו) תיכף מיד ייקחו גמל אחד... ואחר כך יניחו אותו על הגמל, והגמל ילך למקום שירצה, ותלמידים ילכו עם הגמל. ובמקום שיעמיד הגמל את עצמו ולא ירצה לזוז משם, שם יקברו אותו. וכך עשו. והלך הגמל מאליו, מבוקר עד ערב, ובא הגמל עד עיר טבריה ועמד במקום אחד סמוך ל (קבר) רבי יוחנן בן-זכאי ולא רצה לזוז משם, וכיוון שראו תלמידים הנס הגדול הזה, לקחו אותו מן הגמל וקברו אותו שם".
מאידך, היו ששללו מסורת זו וטענו שהרמב"ם נקבר, ככל הנראה, בחברון, בסמוך למערת המכפלה. דעה זו מובאת גם בהגהת ר' שמואל שולם על ספר יוחסין השלם: . לעומת זאת, ד"ר אהרן קמינקא כתב מאמר הטוען כי הרמב"ם נקבר במצרים. אך חוקרים רבים כמו יצחק בן-צבי, שמחה אסף ואחרים התווכחו עם קמינקא וביססו את הדעה המקובלת כי הרמב"ם קבור בטבריה.
לאגדה נוספת על קבורת אחת מבהונות הרמב"ם - ראו ערך בית כנסת הרמב"ם.
נוסח המצבה.
נוסח מצבתו הראשון של הרמב"ם היה כך:
"פה טמון רבי משה בן מיימון - מבחר האנושי".
בתקופת המחלוקת על כתביו, שעוררו רבי שלמה מן ההר ותלמידיו, כחמישים שנה לאחר מותו, מחקה יד זדונית את הכיתוב, ושינתה אותו ל: "רבי משה בן מיימון - מוחרם ומין". בתקופה מאוחרת יותר, חזרו בהם אותם מתנגדים (כנראה אחרי שרבי יונה גירונדי חזר בו מהתנגדותו) והסירו את הכיתוב (שלשלת הקבלה).
הכתובת כיום על מצבת קבורתו של הרמב"ם היא: "ממשה עד משה לא קם כמשה".
היסטוריה.
בתחילת המאה ה-20 עמד ציון הקבר המיוחס לרמב"ם בודד מדרום לטבריה ומשך אליו מבקרים רבים. לאחר שנתנה רשות לבנות בתים מחוץ לחומות העיר העתיקה של טבריה, החלו ערבים לבנות בתים מסביב לציון קבר הרמב"ם. הדבר עורר את הקהילה היהודית לייסד את הוועד המיימוני, בה היה חבר הרב יעקב משה טולידאנו, לצורך רכישת השטח עליו מצוי קבר הרמב"ם. בשנת 1914, בכספי תרומה של הברון רוטשילד, נרכש השטח הוקם גדר מסביבו. כן תוכנן להקים במקום בית כנסת.
בסוף 1955 החלו באתר עבודות פיתוח מטעם משרד הדתות, ועד מהרה התגלו קברים רבים מסביב לקברו של הרמב"ם. עובדי מע"ץ המשיכו בעבודות למרות הימצאות הקברים, ומאוחר יותר הצטרפו לחפירות באתר עובדי אגף העתיקות והמוזיאונים ונטלו מהמקום ארונות קבורה ועצמות. לאחר מספר שבועות של עבודות באתר, ב-1 בינואר 1956, הוזמנו למקום אנשי חברה קדישא מטבריה, והם הובילו לקבורה את שאריות העצמות שהיו פזורות בשטח.
ידיעה שפורסמה ב-2 בינואר בעיתון "הארץ" על "טיהור חצר קבר הרמב"ם מטומאת הקברים הלא-ידועים שנתגלו בו", עוררה סערת רוחות בקרב החוגים החרדיים בישראל ובחו"ל. למול הפרסום בעיתון על "ספקות בדבר זהותם של מתים אלו אם הם 'בני ברית' או לא", טען רבה הראשי של תל אביב - הרב יעקב משה טולידנו - כי "סביבת קבר הרמב"ם מלאה לה קברי גדולי ישראל... מתקופת הנשיאים ובעלי המסורת... ואף אחד לא פקפק בזה לחשוב שיש שם קברים של לא-יהודים".
אחד מהמנהיגים הבולטים של הציבור החרדי אז, הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, הזדעזע ממה שראה כחילול כבוד המתים. הוא פנה לרבני העדה החרדית ונטורי קרתא - הרב עמרם בלוי והרב אהרון קצנלנבוגן - וביקש מהם לארגן הפגנות ולמנוע ככל יכולתם את המשך העבודות בקברים שבטבריה. הם יצאו עם מספר רב של פעילים לאתר קבר הרמב"ם ומחו על הריסת הקברים. כ-200 אנשי נטורי קרתא בהנהגת הרב בלוי אף התבצרו במקום ועקרו עמודים שהיו במתחם. המחאות הועילו, ומשרד הדתות ומחלקת העתיקות נרתעו והחליטו להקפיא זמנית את העבודות באתר. הקפאת העבודות הביאה לשתי שאילתות בכנסת, שלהן השיב סגן שר הדתות זרח ורהפטיג.
לאחר תקופת-מה חודשו הפעולות שנתפסו בעיני החרדים כחילולי הקברים, ועימן המחאות וההפגנות מצד החרדים. אנשי נטורי קרתא הציבו משמרות סביב הקברים לאורך כל היממה על מנת למנוע בגופם מהפועלים ומהארכאולוגים להתקרב אל הקברים. למחאה הצטרפה קבוצת חרדים מבני ברק, בהם הרבנים חיים שאול קרליץ, שמריהו יוסף גריינמן ודוד שמידל. קבוצות המוחים מנו מאות אנשים, והם ערכו גם הפגנות ברחובות טבריה. אנשי נטורי קרתא פרסמו כי הם שוקלים פנייה לאו"ם על מנת שיתערב בפרשה זו.
באחד הימים פגע אחד הטרקטורים שעבדו במקום בקברו הסמוך של השל"ה. אף כי הפגיעה הייתה בשוגג, פרצה במקום סערת רוחות, ונהג הטרקטור מיהר להימלט. בעקבות תקרית זו התחוללה מהומה קשה, והמחאה הקיצונית שהתרחשה ביום ההוא הביאה להחלטה הסופית להשעות את העבודות באתר קבר הרמב"ם. נציגי משרד הדתות והרבנות הראשית התחייבו ששום עבודת חפירות לא תתבצע עוד במקום. החרדים החלו מיד בליקוט העצמות המפוזרות וקבורתן - מלאכה שארכה שבועות אחדים. העצמות נקברו בסמוך לקבר הרמב"ם, והוקמה עליהן מצבה שעליה הכיתוב: "ליקוט עצמות".
אנצו סרני (אוניית מעפילים)
אנצו סרני הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב'. נקראה על שמו של אנצו סרני, חלוץ ואיש התנועה הציונית באיטליה, ממייסדי קיבוץ גבעת ברנר שהיה לאחד מצנחני היישוב בשנת 1944, נשבה והוצא להורג במחנה הריכוז דכאו. "אנצו סרני" הגיעה לחופי ארץ ישראל מאיטליה בינואר 1946.
תולדותיה.
אונית משא - "רונדינה".
נבנתה כאוניית משא עשוית עץ, ונקראה "Rondina". בעלת שני תרנים, אורכה 34 מטר ורוחבה 9 מטר, מנוע דיזל איטלקי אנסלדו, 300 כוח סוס, מסוגלת ל-7.5 קשר, ובעלת תפוסה של 550 טון. זאת, בשונה מחלק ניכר מאוניות המעפילים שנבנו בשלהי המאה ה-19 או ראשית המאה ה-20.
אוניית מעפילים – "אנצו סרני".
האונייה נרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב', עדה סרני ויהודה ארזי בנמל אונליה (Oneglia) על חוף הים הליגורי. ונרשמה על שם פינטר, יהודי איטלקי, שהיה רוכש איש קש של המוסד. שם הצופן שניתן לה היה "סנונית". הוכנה להפלגת העפלה על ידי עובדים מקומיים והמלווים אנשי הפלי"ם. הוכנו מקומות לינה ל-400 נפש, אשר הותקנו על מבנים עשויים צינורות ברזל וקורות עץ, ודרגשי לינה בבטן הספינה; צוידה בשתי סירות הצלה ושתי רפסודות; במזון שהוברח מיחידות הצבא היהודיות באיטליה; וכן 20 טון דלק. מפקד האונייה היה זלמן פרח איש הפלי"ם ולצדו גד לסקר, איש הפלי"ם גם הוא, והגדעוני היה גרשון עציון. מכשיר הקשר שעמד לרשותם היה מעשה ידיו של רענן רובינשטיין, אשר שירת אז ביחידה 544 של הצבא הבריטי. רב החובל היה איטלקי, מיצנו ג'ובני, ולצדו שבעה מלחים איטלקים כולל קצין ראשון, מכונאי ראשון, מכונאי שני, עוזר מכונאי וארבעה מלחים. האוניה הפליגה לאורך חופי איטליה, אל אתר ההעמסה במעגן דיג בעיירה וואדו (Vado) כשלושה ק"מ מערבית לסבונה. השלטונות האיטלקים גילו אהדה ואף עזרה, מידיהם של פרטיזנים איטלקים לשעבר אשר שמרו על אתר ההעמסה מכניסת גורמים עוינים. על סיפון האונייה הפליגו 908 נפשות, (551 גברים ו-357 נשים, בהן נשים הרות). רובם צעירים, חברי תנועות הנוער. הם נאספו במחנה בטרדאטה ליד טורינו. ומשם הוסעו בשיירת 36 משאיות של הצבא הבריטי. השיירה התנהלה בפיקודם של אנשי "החבורה": ישראל ליברטובסקי ושלהבת פריאר, אשר נסע בראשה לבוש מדי לויטננט בריטי בג'יפ צבאי. העלייה לסיפון נערכה בחשאי בשעות הערב, שעות אחדות, בסיוע הפרטיזנים האיטלקים. לאחר עלייתם לסיפון, התארגנו המעפילים לקבוצות על פי השתייכותם התנועתית, ולכל קבוצה מונה מדריך אחראי. למעשה, סבלו המעפילים מצפיפות רבה, ומקיצוב של מים ומזון.
"אנצו סרני" הפליגה מרציף בוואדו ב-9 בינואר בשעה 22:00. נתיב ההפלגה המתוכנן היה מסבונה לאורך החוף המערבי של איטליה דרך מיצר מסינה (Messina) האי כרתים, כף מטפן (Matapan) בדרום פלופונז, האי רודוס, כף אנמור (Anamur) בחוף הדרומי של טורקיה, כף אנדריאס (Andreas) בצפון האי קפריסין, משם דרומה לעבר חוף סוריה. בדרך נתקלה האונייה בסערות אחדות.
ב-17 בינואר עברו שש משחתות ליד האונייה, אך לא ברור אם זיהו אותה. באותו יום חג מטוס בריטי מעל הספינה. על הסיפון היו באותה עת כ־100 נפש. אנשי הפלי"ם תידרכו את המעפילים לגלות התנגדות סבילה כאשר יעלו כוחות בריטים לאונייה. וכך אכן אירע עם עלייתם של חיילים בריטים לאונייה, כאשר הייתה במרחק 70 מייל מחופי ארץ ישראל. ("אנצו סרני" הייתה האונייה הראשונה אחרי מלחמת העולם השנייה אשר נתפסה על ידי הצי המלכותי בלב ים). עם עליית הכוחות הבריטים לסיפון האונייה הושלכו מכשירי הקשר והצופן המימה על ידי אנשי הפלי"ם.
המשחתות אילצו את האונייה להפליג אל נמל חיפה. המעפילים, ועמם אנשי הפלי"ם והימאים שהתערבו בים המעפילים לבל יעצרו, נשלחו למחנה המעצר בעתלית, ובו הוחזקו עד ה-3 בפברואר. המעפילים שוחררו על חשבון מכסת 1500 הסרטיפיקטים לחודש שהקציבה הממשלה לעולים יהודים. ורובם הועברו ליישובים ברחבי הארץ בהתאם להשתייכותם הפוליטית. צוות הימאים, שכלל את רב החובל ג'ובאני מיצאנו והמכונאי אמריקו בולוניני נעצר שבועות אחדים. ביולי 1947 שוחררה האונייה מהחזקתה על ידי שלטונות המנדט הבריטי לאחר שצוותה זוכה מאשמת הובלת מעפילים בלתי חוקיים. האונייה הוחרמה על ידי הבריטים. ועל כך, הגיש פינטר (בעל האונייה הרשמי) תביעה בבית המשפט כנגד הצי המלכות. האונייה שוחררה לאחר שנה ומחצה, והפליגה פעם נוספת, בפברואר 1948, בשם "בונים ולוחמים".
אונייה ישראלית.