וורטמן מתגורר בירושלים ואת הזיקה ואהבתו לעיר הוא מיישם בכל מה שהוא עושה כמשקיע. בחברות שהוא משקיע בהן, בפעילות החברתית שלו ובפיתוח תעשיית הטק הירושלמית, בין היתר על ידי הפיכת אזור התעשייה תלפיות למתחם היי טק משגשג, חיזוק החינוך הטכנולוגי בעיר והבאת יזמים צעירים לעיר.
וורטמן מאמין כי ההוויה הייחודית של ירושלים, שהיא תוצאה של המציאות המורכבת של העיר, היא זו שמסגלת לתושביה עוצמה, יצירתיות ויכולת מפותחת לפתרון בעיות.
רות סאת'רלנד
רות סאת'רלנד (באנגלית: Ruth Sutherland; 1884–1948) הייתה ציירת ומבקרת אמנות אוסטרלית. היא הייתה חברה מייסדת ב"אגודת עשרים הציירים במלבורן".
ביוגרפיה.
רות סאת'רלנד נולדה באדלייד בשנת 1884. היא הייתה נכדתו של הספורטאי הבולט ג'ורג' סאת'רלנד, שהיגר לאוסטרליה מסקוטלנד. היא הייתה תלמידה של גוון ברינגר בדרום אוסטרליה לפני שהגיעה למלבורן. היא למדה בגלריה הלאומית של בית הספר לאמנות בוויקטוריה שם לימד אותה לינדזי ברנרד הול.
סאת'רלנד כתבה מאמרים בעיתון במלבורן 'העידן' ובכתב העת 'אמנות באוסטרליה'.
סאת'רלנד הייתה אחייניתה של הציירת ג'יין סאת'רלנד ואחותה של המלחינה מרגרט סאת'רלנד. היא הייתה גם בת דודה של סטלה ביון. היא הייתה חברה באגודת עשרים הציירים במלבורן.
הייתה לה תערוכה משותפת של ציורי שמן, צבעי מים ופסטלים עם אמנים אחרים כמו דורה וילסון ומאי רוקסבורג בשנת 1918.
לסאת'רלנד הייתה היסטוריה של עשייה עם דורה וילסון בהקמת אגודות אמנים מאוחר יותר. רות הציגה בשנת 1909, יחד עם ג'נט קומברה סטיוארט ונורה גורדון. היא נהנתה לצייר נופים, ושכרה קוטג' בלילידייל עם ברניס אדוול ופלורנס רודווי כדי לצייר את נופי הסביבה. היא הציגה גם עם אגודת הפסלים יארה.
היא נפטרה בשנת 1948.
בתערוכת זיכרון של עבודותיה הוגדרה כאמנית שקטה שנשכחה, וכי עבודותיה היו סימפתיות ביותר.
הוועדה הלאומית לטיפול במגורשים
הוועדה הלאומית לטיפול במגורשים (בהונגרית: DEGOB - Deportáltakat Gondozó Országos Bizottság) היה ארגון סיוע יהודי-הונגרי, כלומר הוועד הלאומי למגורשים (DEGOB) שרשם את סיפוריהם האישיים של כ-5000 ניצולי שואה הונגרים בשנים 1945–1946. הטקסט המלא (בעיקר בהונגרית) והתמונות הסרוקות של יותר מ-3500 הפרוטוקולים ניתן למצוא כיום בצורה מקוונת. זהו מאגר המקוון הגדול ביותר בעולם ועדות השואה המקוונת הנרחבת ביותר. בשנת 2006 התחיל תרגום המסמכים לאנגלית.
היסטוריה.
הוועדה הוקמה במרץ 1945 בבודפשט וכלשונו של אחד ממנהיגי הארגון שקם:
"זה התחיל כאשר אנשים צצו מחדש מהמרתפים האפלים, מהמקלטים וממקומות מסתור המאולתרים ... זה התחיל בקור בוקר חורפי שבו ניתן היה לצאת לאור היום ולשאוף את אוויר החופש ... ולראות בו זמנית את מידת ההרס הנורא. הסתכלתי מעבר להרס מסביב, על גושי הדירות הרוסים ועל הגופות הלא קבורות ששכבו בחצרות. ראשון המחשבות הופנה לעריכת חשבון של השורדים ורישום כל הנעדרים... מה קרה לקרובי המשפחה שלנו, לאנשים הזקנים, לילדים, לבעלים ולנשים שהופרדו בידיהם של חיות האדם האכזריות, מה עלה בגורל הבתים המסודרים שלנו פעם? מחשבות אלה היו ואחריו החששות הבסיסיים שהוכתבו על ידי האינסטינקט לשרוד: איך ואיפה למצוא קיום, נעליים ובגדים, בית חדש עם ריהוט חיוני וציוד מטבח."
בחודשים הכאוטיים שלאחר השחרור לא היה שום ארגון מרכזי שהיה מסוגל לתאם את תחייתה ותקומתה מחדש של הקהילה היהודית שנותרה ולארגן חלוקה קוהרנטית של סיוע שהגיע משלושה מקורות עיקריים: הצלב האדום הבינלאומי, ועדת ההפצה המשותפת היהודית האמריקאית (Joint), והסוכנות היהודית של ארץ ישראל. כך קמה הוועדה הארצית לטיפול במגורשים ששרדו. מכיוון שכל הצדדים המעורבים היו מודעים לכך שהתנאים באותה תקופה לא היו מספקים כדי לשרת את צורכי הניצולים, הוקמה הוועדה הלאומית לסיוע יהודי (OZSSB) ב-31 באוגוסט 1945. הארגון שילב מספר קבוצות עצמאיות, שפעלו לעיתים קרובות במטרות צולבות. הג'וינט, שסיפק את הכספים הגדולים ביותר הכיר בארגון החדש כזרוע המבצעת של מאמץ הסיוע, כלומר הוא אישר לוועדה להשתמש בכספים הזמינים ולארגן שיקום של כמה שיותר אנשים וקהילות יהודיות. נכון ל-31 באוגוסט הוקם ונקלט באופן רשמי הארגון העצמאי: הוועדה הלאומית למגורשים (השם המלא היה: הוועדה הלאומית של יהודי הונגריה למגורשים ששרדו, DEGOB) בתוך המבנה הארגוני של ה- OZSSB.
הוועדה עסקה ב:
הפרוטוקולים.
החל בתחילת קיץ 1945, מספר מגורשים שחזרו מהמחנות והתאחסנו בהוספיסים שנוהלו על ידי הוועדה הלאומית למגורשים (DEGOB) מסרו דין וחשבון שהיה קשור לקורותיהם בחודשים הקודמים. שיחות אלה הוקלטו (נרשמו) על ידי עובדי DEGOB. המסמך המוקדם ביותר השתמר מה-12 בדצמבר 1944. מטבע הדברים, עובדי DEGOB לא תמללו עדויות אלה כיוון שהארגון טרם קם, אך מאוחר יותר אלה הוצבו בין המסמכים כפרוטוקול 3659. באביב 1945, האגף המחוזי של התאחדות יהודי הונגריה הכינה מסמכים דומים שהפכו מאוחר יותר גם לחלק מהאוסף. הקלטת (רישום) פרוטוקולי DEGOB החלה רק במרכז בודפשט של DEGOB בתחילת הקיץ באותה השנה. העדות האחרונה נרשמה ב-13 באפריל 1946.
משה סויסה
משה סויסה (נולד בשנת 1960) הוא סופר, עיתונאי ורב ישראלי, המתגורר בארצות הברית. מאמצע שנות השמונים ועד ראשית שנות התשעים היה ממובילי המאבק הציבורי להפרדת הדת והמדינה, למען עצמאותה של הדת.
ביוגרפיה.
סויסה נולד בעיר קניטרה שבמרוקו ועלה לישראל עם הוריו בטרם מלאו לו שלוש. המשפחה שוכנה בבית שמש. בגיל 13 עבר ללמוד ב'מכינה ל'מדרשיית נועם' בכפר סבא, וחודשים ספורים לאחר שעבר ללמוד במדרשייה עצמה, אשר בפרדס חנה, הפך לחרדי ופנה ללמוד בישיבות חרדיות בירושלים ובבאר יעקב. באותם הימים התוודע מקרוב לגדולי התורה של אותה התקופה: רבי יעקב ישראל קנייבסקי ('הסטייפלר'), הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב נסים קרליץ, הרב בן ציון אבא שאול והרב עובדיה יוסף.
בשנת 1985 הוסמך סויסה לרבנות על ידי הרב ישראל אריה זלמנוביץ, שהיה אב בית דין של מחנה הריכוז ברגן בלזן. באותה שנה ייסד ירחון להלכה ולהגות יהודית בשם "עדות לשושן", בו פרסמו גדולי תורה, ביניהם הרב עובדיה יוסף, הרב ראובן אלבז ואחרים, מאמרים תורניים, אולם קשיי תקציב הקשו על החזקתו. מאמר תורני שפרסם סויסה בירחונו, "משביח נכסי חבירו", זכה להתייחסות מומחים למשפט עברי.
בסוף שנות השמונים הפך סויסה לפעיל פוליטי וקרא להפרדת הדת מהמדינה. הוא פרסם מאמרים בעמוד הדעות של ידיעות אחרונות, והעלה את הנושא לסדר היום הציבורי במסע הרצאות ברחבי הארץ ובראיונות ולכלי התקשורת הגדולים. באותן השנים גם יסד, לצד השר והח"כ לשעבר רן כהן, את תנועת המובטלים "סולידריות". במסגרת זו תבע מן היועץ המשפטי לממשלה לחקור מדוע אישרה הממשלה מכסות חלב מוגדלות לחוות השיקמים של אריאל שרון, היה בין מובילי המאבק במחאות העובדים בקריית גת עקב סגירת מפעל 'ליגת', במחאות העובדים בדימונה, לאחר פיטורי מאות מעובדי 'כור', בקרית מלאכי, המאבק במפעל "מעוף", בגבעת שמואל, עקב הפיטורין באלישרא" וב"תדיראן", ובעוד מוקדים של סכסוכי עבודה ברחבי הארץ.
לאחר מאבקים אלו נסע סויסה לברזיל ולימד כשנתיים תלמוד בבית ספר תיכון היהודי 'יבנה' בסאו פאולו. לאחר שנתיים שב לישראל כדי לשמש כדובר עיריית בית שמש, ובהמשך עבר לעסוק בעיתונות.
באפריל 1998, לאחר התפטרותו מידיעות אחרונות, עבר להתגורר בעיר פילדלפיה שבארצות הברית, שם הוא עוסק בענייני כשרות ורבנות, ומאז הוא נע על הציר שבין אמריקה הצפונית לישראל. בתחילה ייסד את בית הכנסת "מסילת ישרים", שבו כיהן כרב במשך כעשור, ולאחר מכן המשיך לשאת כשנתיים הרצאות דו-שבועיות בבית הכנסת 'בית הרמב"ם'. כעת, לצד עבודתו בפיקוח על הכשרות, הוא מרצה בענייני תאולוגיה והגות בפני קבוצות פרטיות.
ב-2006 התפרסם מאמרו ההלכתי-תלמודי, "מבריח ארי מנכסי חבירו", באסופה של איגוד הרבנים של אמריקה. בשנת 2015, סיפורו "המלך והרב או בין רבאט לירושלים", ראה אור בספרדית, באנתלוגיה "ירושלים של מעלה, ירושלים של מטה" בעריכת ירון אביטוב.
בשנת 2020 הוציא את הרומן "העילוי" שזכה לשבחי הביקורת.
הוא נשוי לארינה ואב לשניים.
קריירה עיתונאית.
את דרכו העיתונאית החל סויסה ב"ידיעות תקשורת", וזכה מהר מאוד להכרה, לאחר שכתבת שער שלו פורסמה בשני עיתונים במקביל, בה חשף כי ׳המשגיח הרוחני׳ הבכיר בעולם החרדי, הרב דן סגל, הוא אחיו של איש התקשורת ישראל סגל ואת הקרע הגדול ביניהם. זמן קצר קודם לכן, פרסם סויסה כתבה שחשפה את גדול התורה הבלתי מעורער של העולם הספרדי החרדי, הלא ידוע בציבור והנחבא מן התקשורת, הרב בן ציון אבא שאול. כתבה נוספת שפרסם חשפה את סיפורו של רועה בדואי, שלאחר שלושים שנה גילה כי היה יהודי שנחטף מחצר ביתו בגיל רך.