הפורטוגזים החלו לפתח עיירות, עמדות מסחר, מחנות עצים ומפעלי עיבוד קטנים. משנת 1764 ואילך חל שינוי הדרגתי מחברה מבוססת עבדים לחברה המבוססת על ייצור לצריכה מקומית וליצוא. ברזיל הפכה לעצמאית ב-1822 וסחר העבדים בוטל ב-1836. ב-1844 נפתחו נמלי אנגולה לספנות זרה. עד 1850, לואנדה הייתה אחת הערים המפותחות ביותר מחוץ לאירופה באימפריה הפורטוגזית: היא הייתה מלאה בחברות מסחר, שייצאו (יחד עם בנגולה) שמן דקלים ובוטנים, שעווה, עץ, שנהב, כותנה, קפה וקקאו, בין מוצרים רבים אחרים. גם תירס, טבק, בשר מיובש וקמח קסאווה החלו לייצר במקום. הבורגנות האנגולית נולדה. משנות ה-20 ועד שנות ה-60, צמיחה כלכלית חזקה, משאבי טבע בשפע ופיתוח תשתיות, הביאו להגעתם של מתיישבים פורטוגזים נוספים מהמטרופולין.
כריית יהלומים החלה בשנת 1912, כאשר אבני החן הראשונות התגלו על ידי מחפשים פורטוגזים בזרם של אזור לואנדה, בצפון מזרח. בשנת 1917 קיבלה חברת "דיאמנג" את הזיכיון לכריית יהלומים באנגולה הפורטוגזית. לדיאמנג היו זכויות כרייה, היא רכשה עבודות בלעדיות בזיכיון ענק באנגולה והשתמשה במונופול הזה כדי להפוך למפעילת המסחר הגדולה ביותר במושבה וגם ליוצרת ההכנסות המובילה שלה. העושר שלה נוצר על ידי פועלים אפריקאים, שרבים מהם גויסו בכפייה לעבודה על המכרות בעזרת שיטות הגיוס האגרסיביות של חברת לואנדה. העבודה נעשתה עם אתים לתוך שנות ה-70, וכבר ב-1947, החברה לא ראתה שום תועלת במיכון פעילותה, כי העבודה המקומית הייתה כל כך זולה. אפילו עובדים שעבדו מרצון, נוצלו ונאלצו לבנות דיור משלהם ולעיתים קרובות רימו את שכרם. עם זאת, דיאמנג , שהייתה פטורה ממיסים, צמחה עמידה בשנות ה-30 והבינה שבאזור נידח כמו לואנדה, היצע העובדים לא היה אינסופי ולכן העובדים שם זכו ליחס טוב יותר מאשר בחלק מהמכרות האחרים או במטעי הסוכר.
בסך הכל פועלים אפריקאים ביצעו עבודה אכזרית בתנאים גרועים תמורת מעט מאוד שכר. הסוציולוג האמריקאי אדוארד רוס (Edward Ross) ביקר בכפרי אנגולה ב-1924 מטעם ועדת העבדות הזמנית של חבר הלאומים וכתב דו"ח חריף שתיאר את מערכת העבודה כ"מדינה צמיתות כמעט" (מאנגלית: virtually state serfdom), שלא אפשרה לאפריקאים זמן לייצר את מזונם. בנוסף, כשמעלו בשכר שלהם, לא הייתה להם גישה למערכת המשפט הקולוניאלית.
מאמצע שנות ה-50 ועד 1974, עפרות ברזל נכרו במחוזות מלאנז'ה, בי, הואמבו והוילה, והייצור הגיע לממוצע של 5.7 מיליון טון בשנה בין השנים 1970 ל-1974. רוב עפרות הברזל נשלחו ליפן, מערב גרמניה, ובריטניה, והרוויחו כמעט 50 מיליון דולר בשנה מיצוא. במהלך השנים 1966–1967 נבנה מסוף לעיבוד עפרות ברזל מרכזי על ידי הפורטוגלים בסאקו. הלקוח היה Compania Mineira do Lobito, חברת הכרייה לוביטו, שפיתחה מכרה עפרות ברזל בפנים הארץ בקסינגה. מסוף העפרות הושלם תוך שנה ומוביל העפרות הראשון ששקל 250,000 טון עגן והועמס בעפרות בשנת 1967.
הפורטוגלים גילו נפט באנגולה בשנת 1955. ייצור החל באגן קואנזה בשנות ה-50, באגן קונגו בשנות ה-60, ובמובלעת של קבינדה בשנת 1968. ממשלת פורטוגל העניקה זכויות תפעול עבור בלוק זירו (מאנגלית: Block Zero) לחברת קבינדה גולף אוייל (מאנגלית: Cabinda Gulf Oil), חברת בת של ChevronTexaco, בשנת 1955. ייצור הנפט עבר את ייצוא הקפה כיצוא הגדול ביותר של אנגולה ב-1973.
בתחילת שנות ה-70 יוצרו באנגולה הפורטוגזית מגוון גידולים ובעלי חיים. בצפון גידלו מינהוט (סוג של שיח), קפה וכותנה; ברמות המרכזיות טיפחו תירס; ובדרום, שם כמות המשקעים הנמוכה ביותר, רווחה רעיית הבקר. בנוסף, היו מטעים גדולים בניהולם של פורטוגזים שייצרו שמן דקלים, קני סוכר, בננות וסיסל. גידולים אלה גודלו על ידי חקלאים מסחריים, בעיקר פורטוגזים, ועל ידי חקלאים איכרים, שמכרו חלק מהעודפים שלהם לסוחרים פורטוגזיים מקומיים בתמורה לאספקה. עם זאת, החקלאים המסחריים היו דומיננטיים בשיווק היבולים הללו, ונהנו מתמיכה משמעותית מהממשלה הפורטוגלית של המחוז שמעבר לים בצורה של סיוע טכני, מתקני השקיה ואשראי כספי. הם ייצרו את הרוב הגדול של היבולים ששווקו במרכזים העירוניים של אנגולה או שיוצאו למספר מדינות.
דייג באנגולה הפורטוגזית היה ענף מרכזי וצומח. בתחילת שנות ה-70 היו כ-700 ספינות דיג, והיבול השנתי עמד על יותר מ-300,000 טונות. כולל התפיסה של ציי דגים זרים במימי אנגולה, המאגר השנתי המשולב נאמד בלמעלה ממיליון טון. הטריטוריה הפורטוגזית של אנגולה הייתה יצואנית נטו של מוצרי דגים, והנמלים של מוצ'אמדס, לואנדה ובנגולה היו בין נמלי הדייג החשובים ביותר באזור.
חינוך.
הגישה של שחורים אפריקאים שלא גרו בערים להזדמנויות חינוכיות הייתה מוגבלת מאוד במשך רוב התקופה הקולוניאלית, רובם לא היו מסוגלים לדבר פורטוגזית ולא היה להם ידע בתרבות ובהיסטוריה הפורטוגזית. עד שנות ה-50, מתקני חינוך שנוהלו על ידי הממשלה הקולוניאלית הפורטוגלית הוגבלו ברובם לאזורים עירוניים. האחריות לחינוך אפריקאים כפריים הוזמנה על ידי השלטונות למספר משלחות קתוליות ופרוטסטנטיות המבוססות על האזור הכפרי העצום, שלימדו אפריקאים שחורים בשפה ובתרבות פורטוגזית. כתוצאה מכך, כל אחת מהנציגויות הקימה מערכת בית ספר משלה, אף על פי שכולן היו נתונות לשליטתם ותמיכתם של הפורטוגזים.
בשטחה העיקרי של פורטוגל, מולדתם של השלטונות הקולוניאליים ששלטו בשטח מהמאה ה-16 ועד 1975, עד סוף המאה ה-19 שיעורי האנאלפביתיות עמדו על למעלה מ-80 אחוזים והשכלה גבוהה נשמרה לאחוז קטן מהאוכלוסייה. 68.1 אחוזים מאוכלוסיית פורטוגל היבשתית עדיין סווגה כאנאלפביתית לפי מפקד האוכלוסין של 1930. שיעור האוריינות של פורטוגל היבשתית בשנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 היה נמוך באותה תקופה בסטנדרטים של צפון אמריקה ומערב אירופה. רק בשנות ה-60 המדינה הפכה את החינוך הציבורי לזמין עבור כל הילדים בגילאי שש עד שתים עשרה, והשטחים שמעבר לים הרוויחו מההתפתחויות החינוכיות החדשות ושינוי המדיניות בליסבון.
החל משנות ה-50 המוקדמות, הורחבה הגישה לחינוך בסיסי, תיכוני וטכני וזמינותו נפתחה יותר ויותר הן לילידי אפריקה והן לפורטוגזים של השטחים. השכלה מעבר לרמה היסודית הפכה לזמינה למספר הולך וגדל של אפריקאים שחורים מאז שנות ה-50, ושיעור קבוצת הגיל שהמשיכה לבית הספר התיכון בתחילת שנות ה-70 היה שיא ההרשמה של כל הזמנים. גם הנוכחות בבתי הספר היסודיים גדלה באופן ניכר. באופן כללי, איכות ההוראה ברמה היסודית הייתה מקובלת, אפילו כאשר ההוראה הועברה בעיקר על ידי אפריקאים שחורים שלעיתים היו בעלי כישורים לא סטנדרטיים. רוב המורים בבתי הספר העל יסודיים היו פורטוגזים, במיוחד במרכזים העירוניים.
שני אוניברסיטאות בניהול ממלכתי נוסדו באפריקה הפורטוגזית בשנת 1962 על ידי המשרד הפורטוגזי למחוזות מעבר לים בראשות אדריאנו מוריירה (Adriano Moreira) - Estudos Gerais Universitários de Angola באנגולה הפורטוגזית ו-Estudos Gerais Universitários de Moçambique במוזמביק הפורטוגזית - מעניקים מגוון רחב של תארים, הנדסה ועד רפואה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 היו בשטחה העיקרי של פורטוגל ארבע אוניברסיטאות ציבוריות, שתיים מהן בליסבון (בהשוואה ל-14 האוניברסיטאות הציבוריות הפורטוגזיות היום). בשנת 1968 שונה שם האוניברסיטה של אנגולה לאוניברסיטה של לואנדה (Universidade de Luanda), האוניברסיטאות יועדו גם לאפריקאים וגם לפורטוגלים.
איוויצה דראגוטינוביץ'
איוויצה דראגוטינוביץ' (בסרבית: Ивица Драгутиновић; נולד ב-13 בנובמבר 1975) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק במעדת המגן השמאלי.
קריירת מועדונים.
דראגוטינוביץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פולימליה. בקיץ הצטרף לבור מהליגה היוגוסלבית השנייה. כעבור שנה חתם בבוראץ' צ'צ'אק עמה עלה לליגת העל היוגוסלבית בסיום העונה הראשונה.
בקיץ הצטרף לגנט מליגת העל הבלגית. ב-10 באוגוסט 1996 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד שרלרואה. בקיץ הצטרף לסטנדרד לייז'.
ב-31 באוגוסט 2005 דראגוטינוביץ' חתם בסביליה מליגת העל הספרדית. בשתי עונותיו הראשונים במועדון, רשם שתי זכיות בגביע אופ"א, אחת בגביע המלך הספרדי, הסופר קאפ הספרדי והסופר קאפ האירופי. ב-25 באוגוסט 2007 היה זה שנתן את הטיפול הראשוני לחברו לקבוצה אנטוניו פוארטה שהתמוטט במהלך משחק הליגה נגד דפורטיבו לה קורונה ובכך הציל את חייו, אך פוארטה נפטר בבית החולים שלושה ימים לאחר מכן.
ב-24 בנובמבר 2009, דראגוטינוביץ' הבקיע שער עצמי בהפסד 1-0 לאוניראה אורזיצ'ני במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות. בתחילת עונת נפצע וחזר לשחק כדורגל רק ב-11 במאי 2011 במשחק החוץ נגד אוססונה. ב-26 במאי הודיע על עזיבת המועדון ויותר מאוחר פרש מכדורגל.
קריירה בינלאומית.
ב-13 בדצמבר 2000 דראגוטינוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוגוסלביה בתיקו 1-1 נגד . במהלך קמפיין מוקדמות מונדיאל 2006, דראגוטינוביץ' היה חלק מרביעיית ההגנה שספגה רק שער אחד במהלך הקמפיין וסיימה במקום הראשון בבית המוקדם.
ב-12 בספטמבר 2007 נקלע לעימות עם מאמן לואיס פליפה סקולארי במהלך המשחק בין שתי הנבחרות, שהביא להרחקת השחקן לשני משחקים. את מונדיאל 2010, דראגוטינוביץ' החמיץ בגלל פציעה בגיד האכילס.
אולפני ההנפשה פטרבורג
אולפני ההנפשה פטרבורג, רשמית אולפני ההנפשה הממוחשבת פטרבורג (ברוסית: Студия компьютерной анимации «Петербург») הוא אולפן רוסי מהעיר סנקט פטרבורג המפיק סרטי אנימציה.