בתקופת מלחמת העולם הראשונה ייסד עם רבנים נוספים את "אגודת הרבנים בפולין" שנועדה לטפל בצרכי הציבור של יהודי פולין, והיה לחבר הנשיאות של האגודה. עם ייסודה של תנועת המזרחי בפולין, באותה העת בערך, הצטרף אליה, ותרם רבות להתבססותה במרחב הפולני. הוא הרבה לכתוב מאמרים בעיתוני התנועה והשתתף בוועידותיה בשנים 1917 ו-1922, והיה לנשיא המזרחי בפולין. הוא ביקר מטעם התנועה בארץ ישראל ונשלח כציר מטעמה לקונגרס הציוני ה-12 (ולכל הוקנגרסים שהתקיימו מאז), ונבחר לסגן יו"ר הוועד הפועל הציוני. ב-1920, במהלך המלחמה בין פולין לברית המועצות, היה למפקד המליציה המקומיצ בליפנו שהגנה על העיר מול הפשיטה הסובייטית.
ב-1922 נבחר לחבר הסיים מטעם "בלוק המיעוטים הלאומיים" , וכיהן במשך שתי קדנציות עד 1930. באותה התקופה נפגש עם החפץ חיים, שעודד אותו ללמוד סדר קודשים בתור לוי.
ב-1928 נבחר לכהן כרבה של טומשוב מזוביצקי כמועמד מטעם המזרחי, לאחר שאגודת ישראל הציבה כמועמד מטעמה את הרב דוד בורנשטיין. הליך הבחירות לווה במלחמה קשה בין שני הצדדים שנמשכה שנים מספר, ובעיצומה הגיע הרב בורנשטיין לשבת בטומשוב ללא מינוי רשמי, והמאבקים אף הובילו להתערבות המשטרה. הרב ברוט לא הסכים לכהן עד שקיבל את הסכמתו של הרב בורנשטיין.
בבלגיה ובארצות הברית.
לאחר שבע שנים בטומשוב, נאות לקבל על עצמו את רבנות קהילת "שומרי הדת", הגדולה והרשמית שבקהילות היהודיות באנטוורפן שבבלגיה, במקומו של הרב משה אביגדור עמיאל שעבר לכהן כרבה של תל אביב. ייסד ישיבה באנטוורפן.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, פעל לטיפול בפליטים היהודים שבאו מגרמניה. כשנתבע על ידי הכובשים הגרמנים לשתף עמם פעולה נמלט ב-1941 לליון שבשטח צרפת החופשית, ומשם לניו יורק. יחד עם יהודים נוספים יוצאע אנטוורפן, ייסדו בניו יורק את קהילת "מוריה", והוא היה לרבה. גם בניו יורק היה פעיל בעסקי הציבור היהודי, והיה חבר בוועד ארצי למען אסירי המחתרות.
בשנת 1946, לאחר פטירת הרב עמיאל, היה מועמד לכהונת רבה הראשי של תל אביב מטעם המזרחי, אך הפסיד לרב איסר יהודה אונטרמן. באותה השנה השתתף בקונגרס הציוני העולמי ה-22 שהתכנס בבזל, ובנאומו שם תקף בחריפות את מדינות העולם על עמידתן מן הצד במהלך השמדת יהודי אירופה. נאומו עורר הדים אף בעיתונות השווייצרית המקומית.
בישראל.
לאחר הקמת מדינת ישראל, הוזמן לכהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים. הוא עלה בתחילת שנת 1951, והתגורר בצפון החדש של תל אביב. התמנה לבית הדין ב-20 בדצמבר 1950 (י"א בטבת ה'תשי"א). כיהן כנשיא כבוד של חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי. הביע תמיכה פומבית ב"חזית הדתית הלאומית" (לימים, המפד"ל), והוצב במקום ה-117 ברשימתה בבחירות לכנסת הרביעית ב-1959.
נפטר בפתאומיות בליל שבת, 29 במרץ 1963 (ה' בניסן ה'תשכ"ג), ונקבר למחרת בבית הקברות נחלת יצחק.
משפחתו והנצחתו.
בנו הרב בן ציון ברוט היה מנהל ישיבת בני עקיבא פרחי אהרן בקריית שמואל, חיפה.
בנו מיכאל היה חבר קיבוץ לוחמי הגטאות.
בתו יהודית נישאה לאברהם פרסלר, שהיה מנהל אדמיניסטרטיבי של בתי החולים הפסיכיאטריים נס ציונה ואברבנאל, חבר ועידת התביעות ויקיר העיר תל אביב לשנת 1999.
בנו, דוד ברוט, עלה לישראל מארצות הברית בשנת 1971 והתגורר בפתח תקווה.
על שמו רחוב בשכונת טובורג בנתניה ובשכונת פרדס כץ בבני ברק.
ספרו.
בשנת1969 הוציא לאור הרב חיים נפתלי וייסבלום את הספר "סוגיות בקדשים" ובו חידושיו של הרב ברוט על ענייני סדר קדשים. חלק מסימני הספר הוא סיכומי שיעורים שהעביר בבמות שונות, חלקו תשובות לשאלות וחלקו חידושים שכתב.
אגן הניקוז
הממלכה האלבנית (1943–1944)
התנשאות
אלברט הרטר
אלברט הרטר (באנגלית: Albert Herter; 2 במרץ 1871 - 15 בפברואר 1950) היה צייר, מאייר ומעצב פנים אמריקאי. הוא למד בליגת הסטודנטים לאמנות אצל ג'יימס קרול בקוויט, ולאחר מכן בפריז אצל ז'אן פול לורנס ופרננד קורמון.
ביוגרפיה.
הוא נולד בניו יורק למשפחה שעסקה באמנות. אביו, כריסטיאן הרטר (1839–1883), הקים את חברת האחים הרטר, חברה לעיצוב פנים וריהוט בניו יורק. החברה נסגרה בשנת 1906, ואלברט ייסד בשנת 1909, חברה לייצור שטיחים וטקסטיל שהייתה, במובן מסוים, ממשיכה את דרכו של אביו.
כשהרטר למד בפריז הוא פגש סטודנטית אמריקאית לאמנות, אדל מק'גיניס. הם נישאו בשנת 1893 ונולדו להם שלושה ילדים: אווריט אלברט (1894–1918), כריסטיאן ארצ'יבלד (1895–1966) ולידיה אדל (1898–1951).
בשנת 1898 הם חזרו לארצות הברית ובנו וילה בסגנון ים תיכוני, במזרח המפטון, ניו יורק, עם סטודיו לכל אחד מהם. אמו של הרטר בנתה אחוזה, בסנטה ברברה, קליפורניה, שם בילתה המשפחה בחורפים. לאחר מות אמו, הרטר ואשתו שיפצו את האחוזה והפכו אותה למלון בוטיק.
הבן אוורט ובתו לידיה הפכו גם הם לאמנים. אוורט נהרג בגיל 24 במלחמת העולם הראשונה. בנו כריסטיאן הפך לפוליטיקאי, שכיהן כמושל מסצ'וסטס ומאוחר יותר מזכיר המדינה האמריקני של דווייט אייזנהאואר.
יצירה והוקרה.
להרטר הייתה קריירה מוקדמת יוצאת דופן, בגיל 19 קיבל אות מכובד בסלון פריז (1890), וזכה בפרסים מהאקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה (פרס ליפינקוט )1897. הוא זכה במדליות בתערוכת אטלנטה משנת 1895 (1830), בתערוכת נאשוויל משנת 1897, תערוכת אוניברסיטת פריז משנת 1900 ותערוכת פאן אמריקאית בשנת 1901 בבאפלו .
בשנת 1909 הוזמן הרטר על ידי ארגון ״בנות המהפכה האמריקאית״ ליצור את מה שנועד להיות מסך התיאטרון המצויר הגדול בעולם, לאודיטוריום דנבר. נושא הציור היה אלגוריה של מגילת העצמאות של ארצות הברית, וכללה איורים של דמויות היסטוריות כמו ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון ובנג׳מין פרנקלין.
הוא ביצע ציורי קיר במבנים כמו בית הממשל במאסצ'וסטס, בקפיטול מדינת ויסקונסין, בספרייה הציבורית בלוס אנג'לס והאקדמיה הלאומית למדעים.
יצירתו הידועה ביותר "יציאת חיל הרגלים, אוגוסט 1914", היא ציור קיר בתחנת הרכבת גאר דה אסט בפריז.
בנו הבכור של הרטר, אווריט, התנדב להילחם במלחמת העולם הראשונה, ונהרג ביוני 1918. הרטר הביע את צערו בציור הקיר הזה, המתאר חיילים היוצאים למלחמה מאותה תחנת רכבת. הצעיר במרכז עם זרועותיו מונפות באוויר הוא דיוקן של אווריט, האישה בלבן בצד שמאל היא דיוקן של ביתו אדל הרטר, והגבר בצד ימין עם זר הפרחים הוא דיוקן עצמי. הרטר תרם את ציור הקיר לעם צרפת בשנת 1926.
מאנדוק
מאנדוק (בהונגרית: Mándok) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בה קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית מאנדוק קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 4,572 תושבים ובשנת 2020 חיו בו רק 3,913 תושבים.
הכפר היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-14 והפך לעיר החל משנת 2007.
יהודי מאנדוק.
יהודים ישבו במאנדוק משנת 1770 אז הם הוזכרו במפקד תושבים שנערך באותה השנה. רוב היהודים היו סוחרי תבואה ובהמות או עסקו במלאכה. במקום היו חברה קדישא, בית כנסת, בית מדרש, בית ספר עממי, "חדר" ובית קברות יהודי.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה בעקבות חילוקי דעות בין חרדים למשכילים בקונגרס יהודי הונגריה בשנת 1869 ו-1868 הצטרפה הקהילה לזרם הקהילות האורתודוקסיות שסירבו לקבל על עצמן את תקנות הקונגרס.
החל משנת 1867 השתייכו לקהילה גם יהודים שישבו בישובי הסביבה: טורניושפאלצה, אפריישקה, טיסמוגיורוש, גיירה, נג'וורשאן, קופוצפאטי ורוורניוש, גמז'ה, לוופטרי, נירלווה, בנק, מזלדאן, אויקנז, טיססנטמארטון, ז'ורק, טיסבזדד, טוז'ר, גיירצ'קה, זאהון.
בשנת 1941 גויסו צעירים יהודים ממאנדוק לעבודות כפייה, הם נשלחו לעבודות מחוץ לגבולות הונגריה ורובם לא חזרו.
במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה ובאפריל הועברו יהודי מאנדוק לגטו קישווארדה, שם רוכזו חלק מיהודי המחוז. כעבור כמה שבועות שולחו יהודי הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לעיירה 18 גברים מהמחנות לעבודות כפייה ועוד כ-20 ניצולים וניצולות מאושוויץ. במשך השנים עזבו היהודים את העיירה ובשנות הששים למאה ה-20 נותרו במקום יהודים ספורים.
במפקד קהילות הונגריה שנערך בשנת 1944 נכתב בדף קהילת מאנדוק שבקהילה יש 378 חברים, מנהיג הקהל הוא איזידור ברקוביץ' ורב הקהילה הוא ארנו מאייר.
המפרי אוסמונד
המפרי פורטסקיו אוסמונד (באנגלית: Humphry Fortescue Osmond; 1 ביולי 1917 – 6 בפברואר 2004) היה פסיכיאטר אנגלי רדיקלי, שהתגורר רוב חייו בקנדה ובארצות הברית. הוא היה בחוד החנית של המחקר הפסיכיאטרי בשנות החמישים ולמרות גישתו האנטי ממסדית הצליח להישאר מקובל על הממסד. אוסמונד האמין שתרופות הלוצינוגניות עשויות להועיל בטיפול במחלות נפש וחקר גם את ההשפעות של LSD על אלכוהוליסטים. מחקריו נחשבים עדיין מין החשובים במחקר על ההלוצינוגנים. עבודתו הובילה לקשר עם הסופר אלדוס האקסלי ולמעורבות עם ה-CIA וה-MI6, שהתעניינו ב- LSD כ"סם אמת" אפשרי, כדי לגרום לסוכני אויב לחשוף סודות. אוסמונד בחן גם היבטים בפסיכולוגיה של סביבה, ובפרט כיצד הם השפיעו על הרווחה או ההחלמה במוסדות פסיכיאטריים. הוא נודע במיוחד כמי שטבע את המושג פסיכדלי.
ביוגרפיה ופועלו.
המפרי אוסמונד נולד בסארי שבאנגליה בשנת 1917. בצעירותו עסק בכתיבה לתיאטרון ופלירטט לזמן קצר עם בנקאות אך לא מצא בה עניין. בהמשך עבד אצל ארכיטקט לזמן מה, דבר שסייע לו מאוחר יותר במחקר על השפעת האדריכלות על חולים פסיכיאטריים. לאחר מכן, למד בבית הספר לרפואה של בית החולים גאיי (Guy) של קינגס קולג' לונדון. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בחיל הים כרופא על ספינה ובמקביל עבר הכשרה כפסיכיאטר.