דאהלי זכה ב-4 מדליות, שלוש מדליות זהב ומדליית כסף באולימפיאדה האחרונה שלו, אולימפיאדת נאגנו (1998). הוא זכה במירוץ הקלאסי ל-10 ק"מ, במירוץ בסגנון חופשי ל-50 ק"מ, וביחד עם נבחרת השליחים הנורווגית. במירוץ המרדף ל-15 ק"מ, הוא זכה במדליית כסף לאחר שנוצח על ידי אלסגארד בספרינט. דאהלי ניצח במירוץ ל-50 ק"מ בשמונה שניות בלבד לפני ניקלאס יונסון. שני הגולשים התמוטטו בהגיעם לקו הסיום, לאחר שהתאמצו עד קצה גבול היכולת במטרה לנצח. דאהלי תיאר את המירוץ כקשה בחייו. בסיום המירוץ ל-10 ק"מ, דאהלי חיכה 20 דקות למתחרה האחרון, פיליפ בויט מקניה בטענה כי בויט זכאי אף הוא לעידוד. בעקבות כך, בויט קרא לבנו הראשון דאהלי בויט. על הישגיו זכה דאהלי בפעם השנייה בתואר ספורטאי השנה בנורווגיה, כבוד המוענק לבודדים. רק גרטה וייץ זכתה יותר פעמים ממנו בתואר (4 פעמים).
מאליפות העולם ברמזאו (1999) יצא דאהלי, לראשונה מאז 1989, ללא מדליית זהב. הוא זכה במדליית ארד במירוץ בסגנון חופשי ל-30 ק"מ, ובמדליית כסף ביחד עם נבחרת השליחים הנורווגית, כשנבחרת השליחים האוסטרית זכתה בזהב (ההפסד יהיה להפסד היחיד של נבחרת השליחים הנורווגית מאז 1991 עד כה (2013)). העונה כולה הייתה מוצלחת עבורו, כשהוא זוכה בפעם השישית והאחרונה בגביע העולם.
דאהלי תכנן להשתתף באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), אבל השתתפותו נמנעשה בשל תאונה במהלך אימון ברולר סקי באוגוסט 1999. בעקבות התאונה סבל מפציעת גב שאילצה אותו לסיים את הקריירה. במשך שנתיים ניסה דאהלי להשתקם מהפציעה בעזרת ניתוח ושיקום נרחב, עד שנאלץ להודיע על סיום הקריירה במרץ 2001. הודעתו הדהימה את נורווגיה, שם הפך במהלך שנות ה-90 לגיבור לאומי.
למרות הצלחותיו הרבות, דאהלי מעולם לא ניצח במירוץ בפסטיבל הסקי של הולמנקולן, אבל עדיין קיבל את מדליית הולמנקולן ב-1997 (ביחד עם ביארט אנגן ויק וסטפניה בלמונדו).
במהלך הקריירה שלו, לדאהלי נמדד ערך VO2-מקס' של 96 מ"ל/ק"ג/דקה, שהיווה שיא עד שאוסקר סוונדסן קבע 97.5 מ"ל/ק"ג/דקה. התוצאה נמדדה מחוץ לעונה, והפיזיולוג ארלנד הם, שערך את הבדיקה, הודיע שייתכן שדאהלי עבר 100 מ"ל/ק"ג/דקה בשיאו.
הערכה.
הישגיו הרבים של דאהלי, ביניהם שיא המדליות במשחקי החורף האולימפיים (12) וגם שיא מדליות הזהב (8) הפכו אותו, לדעת רבים, לגדול ספורטאי החורף בכל הזמנים, ולאחד מגדולי הספורטאים בכל הזמנים, כל זאת למרות פרישתו המוקדמת מהספורט. הוא גם אחד מ-6 הספורטאים היחידים בתולדות משחקי החורף האוליפיים שזכו במדליית זהב ב-3 אולימפיאדות רצופות, והיחיד שזכה בלפחות שתי מדליות זהב. בטבלת המדליות של כל הזמנים נמצא דאהלי במקום השישי, ביחד עם בירגיט פישר.
דאהלי נבחר לאתלט המאה בענפים הנורדיים על ידי כתבי הספורט המרכז-אירופאים. ב-1999 היה מעמד לספורטאי החורף של המאה על ידי ארגון כתבי הספורט AIPS, אבל הגולש הצרפתי, ז'אן-קלוד קילי (סקי אלפיני), הקדים אותו. הפרס ניתן על ידי חואן אנטוניו סמראנש, נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי דאז.
לאחר הפרישה.
דאהלי הפך לגיבור לאומי ולסמל תרבותי בנורווגיה, לאחר שפרש מספורט תחרותי. לאחר פרישתו, הפך דאהלי לאיש עסקים מצליח בנדל"ן ובאופנה וייסד חברה לייצור ביגוד ספורטיבי. השקעותיו בנדל"ן הניבו לו רווחים של למעלה מרבע מיליארד קרונות נורווגיות (כ-190 מיליון ש"ח). הוא השתתף בקמפיינים פרסומיים והיה אחד מהמארחים של תוכנית הטלוויזיה Gutta på tur (בנים במסע). בנוסף, הוא המציא את קשרי הסקי של סלומון.
דאהלי תומך בארגונים ללא מטרות רווח, למשל לטרשת נפוצה. ב-2009 הוא השתתף במירוץ הבירקביינר האמריקאי, באורך 54 ק"מ בסגנון קלאסי, בשביל לגייס כספים לטיפול בחולי טרשת נפוצה. במירוץ עצמו הוא סיים במקום השני, 0.1 שניות אחרי המקום הראשון.
דאהלי נישא לוילדה פאלק-יטר, ולהם שני בנים, סיוורט וסאנדר.
מחלת וון וילברנד
מחלת וון וילברנד היא הפרעת הקרישה התורשתית הנפוצה ביותר בבני אדם. היא קיימת גם בצורה נרכשת בעקבות מספר מצבים רפואיים. המחלה נגרמת עקב פגם כמותי או איכותי בגורם הקרישה על שם וון וילברנד, חלבון מולטימרי הדרוש להצמדות טסיות זו לזו. המחלה מוכרת בבני אדם ובכלבים (בעיקר מסוג דוברמן פינצ'ר) ומתוארת גם אצל חזירים, בקר, סוסים וחתולים. הסוג הנפוץ ביותר של המחלה (סוג 1) בדרך כלל אינו גורם לתסמינים כלל או לתסמינים קלים כגון דימומים מהאף.
המחלה קרויה על שם אריק אדולף וון וילברנד, רופא ילדים פיני שתיאר אותה לראשונה בשנת 1926.
ברוך ארבל
ברוך ארבל (25 ביולי 1931 – 13 באפריל 2019) היה קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר).
ביוגרפיה.
נולד בשם ברנרד ארבסמן בברלין בשנת 1931, ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בהיותו בן שנתיים בתקופה של עליית הנאצים לשלטון. לקח חלק בהכשרה בגינוסר, ובשנת 1949 התגייס לצה"ל ליחידת הכלבנים של המשטרה הצבאית. בשנת 1953 פורקה יחידת הכלבנים, וארבל עבר ליחידות אחרות במשטרה הצבאית. הוא פיקד על תחנות המשטרה הצבאית בצריפין ובבאר שבע, ולאחר מכן היה ראש מדור היסעים. בשנת 1958 מונה למפקד המשטרה הצבאית בירושלים, ולאחר מכן היה מפקד המשטרה הצבאית בתל אביב. משנת 1960 כיהן כקצין שלישות, בחטיבה 14 ובחטיבה 7, והחל משנת 1968 עד שנת 1973 כקצין שלישות פיקודי של פיקוד מרכז. ביולי 1972 כיהן בהרכב השופטים של קוזו אוקמוטו.
בשנת 1974 מונה לסגן מפקד המשטרה הצבאית ובאוקטובר 1977 מונה לקצין המשטרה הצבאית הראשי והחליף את תא"ל בנימין ענבר. כקצין המשטרה הצבאית הראשית שם דגש על שיקום אסירים בכלא הצבאי, מלחמה בשימוש בסמים בצה"ל והכנת תשתית מודיעינית של המשטרה הצבאית. כמו כן פעל כנגד תאונות דרכים בצבא.
משפטו.
באמצע 1980 הגיעו לידיעת הרמטכ"ל, רפאל איתן, תלונות על התנהגות לא הולמת של ארבל, מצד פקודים שלו, שנדונו בעצמם על התנהגות לא ראויה. ארבל הוצא לחופשה, ואיתן ביקש משירות הביטחון הכללי לבחון את החשדות, ולאחר בדיקה אלו העבירו את העניין למשטרה, בליווי של תא"ל דב תמרי. החשדות נסבו על שחרור מכרים משירות מילואים, הענקת תנאים מיוחדים בכלא צבאי לבקשת מכרים, והענקת רישיון לאקדח, שלא לפי הנוהל. על פי החשדות תמורת אלו קיבל ארבל הטבות שונות ממכריו. על חקירת המשטרה ניצח איתן גולן, לימים תנ"צ. בדו"ח ביניים של החקירה בתחילת ספטמבר 1980 נכתב שלא אומתו חשדות פליליים, אולם בהמשך נעשו מעצרים וגויס עד מדינה ובדצמבר 1980 המשטרה המליצה להעמיד את ארבל לדין באשמת קבלת שוחד, מסירת סודות, חריגה מסמכות ושימוש לרעה ברכוש צבאי. עם זאת, חלק מהתלונות נמצאו חסרות בסיס. בינואר 1981 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, על העמדתו של ארבל לדין. בעקבות החקירה פרש ארבל מצה"ל באוקטובר 1980, תוך שהוא מוותר על חופשת שחרור. למרות זאת, הועמד ארבל לדין בפני בית דין צבאי, כשעל התביעה ניצח התובע הצבאי הראשי, אילן שיף. ארבל נידון לשלושה חודשי מאסר והורדה לדרגת סגן-אלוף. השופטים ציינו שהקלו בעונשו מכיוון שלא זכה לטובות הנאה ממשיות. הרמטכ"ל, רפאל איתן, המיר את עונש המאסר בפועל למאסר על תנאי, בניגוד להמלצת הפרקליט הצבאי הראשי. ארבל טען שנעשה לו עוול: "כמה אנשים מכובדים שהעידו במשפט הסתכלו לי בעיניים ושיקרו במצח נחושה". לטענתו, הוא פעל על פי הנורמות הנהוגות.
נישא לתהילה לבית זילברהפט, ילידת 1941. לשניים נולדו ארבע בנות.
ברוך ארבל נפטר ב-13 באפריל 2019 ונטמן בבית העלמין ביהוד.
טירת קליין-גליניקה
משטר הטרור
המרכז האקדמי שלם
המרכז האקדמי שלם (באנגלית: Shalem College) הוא מכללה אקדמית שהוקמה במקום מרכז שלם, משקיבל האחרון היתר מתאים מאת המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג). מיקומו בשכונת ארמון הנציב בירושלים, והוא מלמד על-פי שיטת הלימודים הליברליים הנהוגה בארצות הברית.
המרכז הוא מוסד פרטי והוא פתח את שעריו למחזור הסטודנטים הראשון באוקטובר 2013, לאחר שקיבל כאמור היתר מהמל"ג לפתוח תוכנית לימודים לתואר ראשון בלימודים הומניסטיים וכן את אישור הממשלה בינואר אותה שנה. בספטמבר 2017 קיבל המרכז הכרה מהמל"ג כמוסד להשכלה גבוהה ואישור להעניק תואר ראשון.
המרכז ממתג את עצמו כמיועד לסטודנטים מצטיינים, ומצריך עמידה בקריטריונים של מבחן כניסה ייעודי.
תוכנית לימודים.
הלימודים במרכז האקדמי שלם מתבססים על שיטת ה"ליברל ארטס", מסורת שמקורותיה בקולג'ים יוקרתיים באנגליה ובארצות הברית לפני כמאתיים שנה. מסורת זו כוללת לימודי ליבה מובנים, בעיקר במדעי הרוח. בדומה לנהוג במוסדות בחו"ל, ההוראה בשלם מדגישה את קבוצות הלימוד הקטנות ולא את ההרצאות הפרונטאליות.
תוכנית הליבה כוללת קריאה מקיפה של יצירות מופת מערביות, היכרות מעמיקה עם המסורת היהודית, לימודי מבוא למדעים וקורסים במדעי החברה ובתרבות המזרח הרחוק.
המוסד מעניק תואר ראשון דו-חוגי בלימודים הומניסטיים (תוכנית הליבה), ובאחד ממסלולי ההתמחות: לימודי המזרח התיכון ואסלאם, או בפילוסופיה ובהגות יהודית. החוג ללימודי המזרח התיכון מציע תוכנית ללימודי ערבית בערבית, ומתייחד בכך שהוא מדגיש את ידיעת השפה כמפתח להבנת התרבות הערבית. כחלק ממגמה זו, היה המרכז האקדמי שלם המוסד הראשון שפרסם בתחנת גלי צה"ל זמריר בשפה הערבית.
תוכנית חוץ לימודית.