הסיידקיק הראשון: עלילות גילגמש.
ייתכן והמונח סיידקיק היה קיים במשך קצת יותר ממאה שנה, אולם תפקידה של הדמות "החבר הקרוב" נוכחת במשך תקופה ארוכה הרבה יותר. אחת היצירות הספרותיות המוקדמות המוכרות ביותר, עלילות גילגמש מהמאה ה-21 לפנה"ס מציגות יחסי פרוטגוניסט-סיידקיק בין הגיבור הראשי גילגמש לדמות המשנית אנכידו. עיון ביצירה זו יכול לחשוף כמה מהמאפיינים המגדירים את הסיידקיק. האפוס מגלה כי הסיידקיק הוא הדמות המשנית, משום שהתמקדות הסיפור נשארה סביב הדמות הראשית. המלך גילגמש, בתור הדמות הראשית מופיע לאורך כל העלילה הראשית בסיפור, לעומת הסיידקיק, אותו מעסיקים הדברים השוליים יותר באפוס. כפרוטגוניסט, המלך מניע את רוב הפעילות והאקשן של העלילה; התנהגותו של גילגמש בתחילת הסיפור היא המסיתה את האלים ליצור את אנכידו, ולאחר מותו של הסיידקיק שלו, הרגש של גילגמש חזק מספיק כדי לספק תמריץ לפעילות נוספת בסיפור שתקדם אותו.
גילגמש ואנכידו מתחזקים מערכת יחסים לא שוויונית, כאשר האחד הוא מלך דמוי אלוהים והשני הוא פרא שעיר שהופך למשרתו. חוסר איזון זה אופייני ליחסי גיבור-סיידקיק במצבים בהם הדמות הראשית היא בעלת סמכות ושליטה במידה רבה יותר. הניגוד בין שתי הדמויות הללו אינו נגמר בכוח הלא השוויוני ביניהם. גילגמש לוקח בנים, אפילו ילדים, למטרותיו האישיות, ומספק את יצריו עם נשים, בשעה שאנכידו הוא תמים ובעל מידות טובות, רחוק מהציוויליזציה (בשל העובדה שגדל בחברת החיות). הסיידקיק הספרותי משמש כרדיד לגיבור הראשי, כאשר הוא מדגיש את התנהגות הדמות דרך ההבדל הקיים ביניהם. כוחה של התגובה הרגשית של גילגמש עקב מותו של אנכידו מאפיינת את החיבור העז שבין הגיבור לסיידקיק, וכן עומק התגובה מדגים את השינוי שעבר גילגמש מאותו עריץ שהיה טרם הופעתו של אנכידו, כאשר הוא ככל הנראה לוקח על עצמו יותר ממאפייניו של הסיידקיק שלו, התנהגויות אשר בעבר היוו את ההבדל בין השניים.
הסיידקיק ברומן הראשון: דון קישוט.
יצירה מוקדמת נוספת ממחישה אף יותר את המאפיינים של הסיידקיק. הרומן שנכתב על ידי הסופר והמחזאי הספרדי מיגל דה סרוואנטס בתחילת המאה ה-17, דון קישוט הוא, בספק, הרומן הראשון בעולם. יצירה ספרותית זו היא גם הראשונה להציג את הסיידקיק (סנצ'ו פנסה בסיפור), אשר מסכים להיות נושא הכלים של הדמות הראשית ההזויה, כנאמן וכדמות שאפשר להתחבר אליה. בדומה לגילגמש ואנכידו, דון קישוט וסנצ'ו פנסה יוצאים למספר מסעות ביחד. התמיכה הרגשית והסיוע הפיזי שמעניק סנצ'ו לדון קישוט מסמלת את תחומי האחריות שקיימים אצל הסיידקיק. דמויות אחרות ברומן גוברות על דמותו של סנצ'ו באופן שגרתי, זאת כתוצאה מדרך חייו ופעולותיו היוצאות מגדר הרגיל של דון קישוט, המשאירות רושם רב ומפואר. התמשכות ניצחונות אלו אשר חוזרים על עצמם, מציגה שוב ושוב את נאמנותו הבלתי פוסקת של סנצ'ו כלפי הפרוטגוניסט, דבר שאופייני לסיידקיק.
סנצ'ו מראה שסיידקיקים מסייעים בהנעת העלילה קדימה בכל סיפור בהם הם נוכחים. סנצ'ו מדרבן את דון קישוט אל תוך מסע הומוריסטי לאחר שקר שסיפר לו, שקר שלבסוף סנצ'ו מאמין בו בעצמו. אותו השקר הוא הנותן דחיפה לסיפור ומקדם אותו, אולם סנצ'ו אינו הופך למרכז הסיפור מאחר שהגיבור, דון קישוט קובע את רוב ההחלטות הנוגעות למסע, ובמקרה הזה - ההחלטה שלו להיענות למשימה מבוססת שקר. באותו האופן שבו גילגמש ואנכידו הם ניגודים, שתי הדמויות הראשיות ברומן, דון קישוט וסנצ'ו פנסה הם רדידים. דרך האמונה שלו במציאות, שהיא באופן כללי כנה, סנצ'ו מייצג את הניגוד הסימבולי לדמותו המטורפת והאידיאליסטית של דון קישוט, שמאתגר טחנות רוח להילחם נגדו. סנצ'ו מוכיח את קיומן של השלכות מציאותיות הנובעות ממסעותיו המדומיינים של דון קישוט, על ידי הצגת יכולת תמידית של סבילות נוכח הטרדה פיזית.
סנצ'ו פנסה מראה בנוסף את היתרון הספרותי של הסיידקיק - הומור. אחרי שסנצ'ו ודון קישוט פוגשים בדוכס ודוכסית ערמומיים, שני המלכותיים מבינים כי מסע השקר שהמציא סנצ'ו, אשר מטרתו הייתה להפוך את דולסינאה מכפרית פשוטה בחזרה לנסיכה, הוא למעשה מתיחה. תוך שהוא מנצל את חכמתו, הזוג המלכותי מצהיר עד מהרה שלא ניתן יהיה להפוך את דולסינאה בחזרה לנסיכה, אלא אם כן סנצ'ו יצליף 3,300 פעמים על גבו, אתגר קומי לאור השקר של סנצ'ו. כפי שצוין קודם לכן, משבצת ההומור אינה המקום היחיד בו מתפקד סנצ'ו פנסה לאורך הרומן, וזהו גם אינו תפקידו היחיד של הסיידקיק.
הסיידקיק בספרות בלשית: שרלוק הולמס.
בעוד שנראה כי המונח סיידקיק מציין את האדם שבא במקום השני במערכת יחסים הרואית, לא ניתן לומר שהסיידקיק מבצע תפקיד שאינו חיוני. בסדרת הספרים הבלשית של שרלוק הולמס, הסיידקיק דוקטור ווטסון משמש תפקיד נרטיב קריטי; בדומה לסנצ'ו פנסה, הדוקטור הוא דמות שניתן להתחבר אליה כאשר הוא עובד עבור גאון שיוצא מכלל הנורמה. ווטסון מספק לקוראים, שסביר להניח אינם מחזיקים בתעוזה הבלשית של הולמס, דמות עמה הם יכולים להזדהות יותר בפן האישי. הסופרת פטרישיה בריי אומרת על סיידקיקים ש"הם מעוררים עניין בקרב הקהל כאשר הם מדברים בגוף ראשון, במקביל להיותם מתעדים", ומדגימה את דבריה בעודה מתייחסת לדמות של ווטסון כאשר היא מציינת כי "ווטסון הוא מספר העל בסיפור, מטפל בפרטים היומיומיים בעבודה, כל זאת בעודו ממשיך לדבר בגוף ראשון, ובכך יוצר שער להזדהות הקורא עמו". ווטסון הופך את הגאון קשה העורף הולמס לקצת יותר סימפתי על ידי הוכחת נאמנותו לבלש.
התעלומות של שרלוק הולמס מוכיחות כי סיידקיקים יכולים לעיתים להיות מספרי על, כאשר ווטסון הוא בדרך כלל הדמות שמספרת על מעלילותיו של הולמס וממחישה כיצד סיידקיקים יכולים לפעמים להיות הדמות שנקודת המבט שלה היא זו המתעדת את שקורה, למרות שהם אינם מוקד הסיפור והוא לא מדבר עליהם. כיוון שדוקטור ווטסון מספר לקוראים את המתרחש בסיפור, הוא תופס את הולמס כדי שיסביר לו צעד אחר צעד על קפיצות ההיגיון שלו ותובנותיו לגבי דברים שעבור הקורא, עדיין נמצאים בגדר מסתורין. זאת על מנת שקהל הקוראים יבין מה בדיוק מאורע, באופן שבו נקודת מבט מבפנים לא בהכרח תגלה לו זאת.
הדיאלוג בין ווטסון והולמס מזכיר יחסים מודרניים של פרוטגוניסט-סיידקיק במונחים של קומיקאים בתוכניות אירוח; לג'וני קרסון היה את אד מקמהון, ולדייוויד לטרמן היה השותף פול שייפר. הפטפטת השוטפת והמהירה בין זוגות אלו מאפשרת לדמות הראשית - או למנחה התוכנית - להמשיך בשיח המבדר מאשר לפתח מונולוג. המנחים מספקים את ההומור לקהל, בעוד הסיידקיקים נוטים לספק תשובות ישירות וענייניות שנותנות מקום לבדיחות, דינמיקה הדומה במקצת להתנהגותו הבדרך כלל ריאליסטית של סנצ'ו פנסה כלפי הנלעגות של דון קישוט.
ספרי קומיקס.
רקע.
ספרי קומיקס מוקדמים, אשר שיבחו אותם עצם היותם מבוססים על עקרון 'הטוב מנצח את הרע', היו בנוסף נגועים בסטריאוטיפים גזעניים, היו בעלי דיאלוגים חסרי כל רגישות ובעלי תיאורים של אידיאלים בעלי גישה אתנוצנטרית - אשר בדרך כלל באו לידי ביטוי באמצעות תפקידו של הסיידקיק. היכן שיש גיבור, ישנו גם סיידקיק; במשך אלפי שנים אותם המשועבדים לכאורה קישטו את דפי הספרות, גם במקרא. זה אופייני לסיידקיק, לעיתים קרובות הוא פועל בתור משקל נגד מאופק ופחות נראה לידי ביטוי בהקשר לגיבור הסיפור.
בתחום ספרי הקומיקס, הסיידקיק חוזר לתחילת דרכו של הז'אנר, בו תפקידו היה לעיתים קרובות לשמש כבסיס לאנתחתא קומית. בעוד מספר סיידקיקים מכובדים היו קיימים בשנות ה-40 (כמו רובין של באטמן), הם למעשה היו לרוב אווילים חביבים שכל מבוקשם היה לא יותר מאשר לרצות את אדוניהם - גיבורי העל אותם הם שירתו, וככאלו, הסיידקיקים לעיתים נכתבו כמיעוטים במהלך תקופה זו - לרוב כאסייתים ואמריקאים-אפריקאים, אשר החברה בדרך כלל התייחסה אליהם כפחותי ערך. חוקי ג'ים קרואו משלהי המאה ה-19 עדיין השתרשו באמריקה: שחורים היו בעלי מעמד נפרד אבל שווה, ובמקביל פרצה מלחמת העולם השנייה והחייתה את האידאולגיות הגזעניות כלפי אסייתים; לאחר המתקפה על פרל הארבור, כלל האסייתים הפכו יעד להשפלה ולאתנחתא קומית בתקשורת. כתוצאה מכך המיעוטים לא נכללו כגיבורים בעולם הקומיקס, שם גילמו את תפקידם כעוזרים נחותים, ולרוב כסטריאוטיפים הגרועים ביותר.
בנוף החברתי.
ספרי הקומיקס בזירה של שנות ה-40 לא הפכו אף קבוצת מיעוט לכוכב הראשי בהם, כאשר במקום זאת הם מילאו תפקיד שהיה צפוי מראש באמריקה של לפני זכויות האזרחים: הסיידקיק המשועבד. כשהם כותבים במודע על חלק מהדמויות שלהם באופן זה, ספרי הקומיקס - הספרות של ה"חפים מפשע" - מקדמים מיעוטים כלא שווים. גיבור אמריקאי-אפריקאי בתפקיד הגיבור הראשי לא צץ לו כלל עד שנות ה-60, וגם אז, התגלתה לה שורה של בעיות. אותו גיבור ראשי ראשון לוהק בתור הפנתר השחור ככוכב סדרת ספרי הקומיקס Jungle Action, אשר לא האריכה ימים. אפשר לטעון כי "זה רק היה חלק מאותם הזמנים", או שדימויים מסוג זה היו נפוצים ברוב אמצעי התקשורת האמריקאים בתקופה זו, שהייתה זמן מלחמה והופצו סרטי, עיתוני ומגזיני תעמולה, אך בז'אנר הנשלט על ידי גברים לבנים חסונים מחופשים בטייץ צמודים, נראה כי נידוי המיעוטים נוכח במיוחד. הדמויות בהם אנו נתקלים כאן לא נוצרו באופן שונה משאר הדמויות במטרה להשיג את אהדתם של הקוראים האמריקאים. לחלופין, יצירת דמותו של הסיידקיק בקומיקס - ליצן חצר רדוד עם תכונות מתגמלות מוגבלות, השאיר פתח למיעוטים בעל רקע גזעני להיכלל בו, אולם באופן שמספק סטריאוטיפים בעלי אופי גזעני.
סברובסקי