חוץ מתערוכות הגלריה גם מארגנת, מדי פעם, אירועי "שיח גלריה" המתמקדים בתערוכות המוצגות, הופעות מוזיקליות, הרצאות וקורסים קצרים בנושאי תרבות ואמנות.
תערוכות שנערכו בגלריה.
תערוכה קבוצתית, פתיחה, יולי 2017.
יואל גילון (גולדשטיין), ציורים 2014-2016, ספטמבר 2017.
שלמה סרי, סוף עונה, אוקטובר 2017.
הדסה בארי, זרימת הימים, דצמבר 2017.
תערוכה קבוצתית, רעש, דצמבר 2017.
אלון אבן פז, מרחקים ביתיים, פברואר 2018.
חנה קרומר, עצם מעצמי, פברואר 2018.
תערוכה קבוצתית, חולות ומועדים, אפריל 2018.
ריבה פינסקי-אוודיש, יהודית פינסקי, סברס ופרחים, אפריל 2018.
מאיר ראובן (זסלבסקי), מחשבות על טבע דומם, יוני 2018.
אורי ראושר, מקומרום לירושלים, יולי 2018.
רוני ברות, מהר, לבד ועכשיו, אוגוסט 2018.
אלחנדרו גולדברג, משחק ילדים, ספטמבר 2018.
תערוכה קבוצתית, אמנות פלסטיק, אוקטובר 2018.
רחי שמיר, התמעטות, נובמבר 2018.
ירון מאייר, שביר ולא משויף, דצמבר 2018.
הדר עמית, טקסטורה של התפכחות, ינואר 2019.
מירי גרמיזו, OH MY GOD, פברואר 2019.
תערוכה משותפת עם גלריית אגריפס 12, שמלה, סמלה: שיבה לאנטיאה, אפריל 2019.
יואל גילון (גולדשטיין), ציורים 2017-2019, מאי 2019.
תערוכה קבוצתית, נפוטיזם, יולי 2019.
דוד סרי, שלמה סרי, צילומים 1933-2019, אוגוסט 2019.
מאיר ראובן (זסלבסקי), כפרה, אוקטובר 2019.
תערוכה קבוצתית, ויהי ערב ויהי בקר, אוקטובר 2019.
חנה קרומר, מרחפת על פני תהום, נובמבר 2019.
רינה עזרוני, לידיה, דצמבר 2019.
נחום מלצר, ציורים ורישומים, ינואר 2020.
ריבה פינסקי-אוודיש, כשיש סדר המכחול והעגבנייה אף פעם לא ייפגשו, פברואר 2020.
הדסה בארי, מוסתר מהעין, יוני 2020.
אלחנדרו אלכס גולדברג, ציורים מהתקופה האחרונה, יולי 2020.
רות כהן, משיב הרוח ומוריד הגשם, אוגוסט 2020.
תערוכה קבוצתית, בית, דפוס, אוקטובר 2020.
רוני ברות, ריקוד המכפלות הכפולות, נובמבר 2020.
ג'ורג' גולדשטיין, רישומים, ציורים, שטיחי קיר, 1932-2019, פברואר 2021.
מירי גרמיזו, נא לצלצל בשני הפעמונים, מרץ 2021.
יעל בוברמן-אטאס, ככל הנראה, אפריל 2021.
אלון אבן פז, עשבים שותים, יוני 2021.
אורי ראושר, לקסיקון משפחתי, יולי 2021.
תערוכה קבוצתית, על הפנים, ספטמבר 2021.
תערוכה קבוצתית, הומאז', אוקטובר 2021.
נחום מלצר, בית, חלון, ים, דצמבר 2021.
מאיר ראובן זסלבסקי, אפשרויות של אהבה, ינואר 2022.
אלכס גולדברג, געש, פברואר 2022.
רינה עזרוני, פרדי, מרץ 2022.
חנה קרומר, הבט למעלה, אפריל 2022.
נעמי טנהאוזר, שרית לילה האס, פרוין שמואלי בוכניק, הדי ברוייר אברמוביץ, וונדרוומן, מאי 2022.
ג'ודית אניס, דואנדה , יולי 2022.
הדסה בארי, מים שקטים חודרים עמוק, אוגוסט 2022.
פוי דה דום
פוי דה דום (בצרפתית: Puy de Dôme) הוא הר געש רדום בגובה 1,465 מטר, הממוקם במחוז פוי-דה-דום שבחבל אוברן-רון-אלפ, חלק מ בדרום-מרכז צרפת. זהו ההר הגבוה ביותר של שן דה פוי, שרשרת הרי הגעש המכונים פוי.
ההר שוכן כחמישה עשר קילומטרים ממערב לעיר קלרמון-פראן, מעליה הוא מתנשא מעל לאלף מטרים. על ההר הותקנו ב-1956 אנטנות של מערכת שידור עבור VHF וטלוויזיה.
גאולוגיה.
פוי דה דום מורכב משתי כיפות לבה טרכיטיות שנדחקו זו אחר זו מעל חרוטי אפר קדומים לפני 11,000 עד 10,000 שנה. על המדרונות יש סלעי ברקציה ומשקעים של זרמים פירוקלסטיים (איגנימבריט) מהתמוטטות הכיפה הראשונה. חלקים גדולים מכוסים גם על ידי הטפרה של לוע קיליאן הסמוך (Cratère Kilian), שקרס לפני 8,550 שנה.
מכיוון שהר הגעש הוא אחד מהרי הגעש המונוגנטיים, שלרוב יש בהם רק התפרצות אחת או שלב התפרצות אחד, התפרצות חדשה בהר אינה סבירה. עם זאת, לא ניתן להניח כי מדובר בשדה הגעשי של השן דה פוי בכללותו, מכיוון שהיו כאן תקופות של הפסקת הפעילות הגעשית שוב ושוב במשך כמה עשרות אלפי שנים.
היסטוריה.
הפסגה היוותה השראה לבניית מקדשים ומקומות פולחן עוד מימי קדם. במקום הוקם מקדש קלטי של האל דומאטיס, ומכאן השם פודיום דומאטיס (podium Dumiatis), שייתכן שהיה המקור לשם ההר, ואחריו הוקם מקדש מרקוריוס בתקופה הרומית. בימי הביניים הייתה קפלת עלייה לרגל על הפסגה. שרידי המקדשים נחשפו באמצעות חפירות.
ב-19 בספטמבר 1648 ביצע פלורין פריה, גיסו של הפיזיקאי בלז פסקל, את הניסוי המפורסם "vide dans le vide" בפוי דה דום שיזם פסקל, שהפריך את ההשערה האריסטוטלית של ה"הפחד מפני הריק", לפיה אדים בלתי נראים ממלאים את הריק. פסקל הוכיח כי לחץ האוויר מבוסס על משקל האוויר מעל המיקום על ידי מדידת הפרש הלחץ בין קלרמון-פראן לפסגת הפוי דה דום באמצעות ברומטר כספית וכך יכול היה לחשב בערך את המשקל הספציפי.
רק באמצע המאה ה-18, כאשר אנשים החלו להתמודד מדעית עם הטבע, התגלה מקורם הגעשי של ההרים הללו. עד אז האמינו כי מדובר במבצרים ענקיים שנבנו על ידי הרומאים.
עם הקמת מחוזות צרפת בשנת 1790 במהלך המהפכה הצרפתית, נתן הר הגעש לחלק זה של אוברן את שמו. במקור, אנשים רצו לקרוא למחוז שלהם (רכס ממוצא געשי עתיק), על שם הרכס שבו מתנשא בגובה 1,885 מטרים, הנקודה הגבוהה ביותר במחוז. חלק מהאזרחים, בראשות גוטייה דה ביוזה (Gaultier de Biauzat), חבר פרלמנט מקלרמון-פראן, היו בדעה כי שם זה, שניתן גם להבין אותו כ"הרי זהב", יכול להביא את הבירה פריז לגבות מיסים מופרזים. תושבי אוברן החליטו אפוא על שם המחוז פוי-דה-דום.
תיירות.
פוי דה דום הוא אחד האתרים המתויירים ביותר באזור אוברן, ומושך אליו כמעט 500,000 מבקרים בשנה. הפסגה מציעה תצפיות רחבות ידיים על שן דה פוי וקלרמון-פראן. זהו מרכז ידוע למצנחי רחיפה.
אל הפסגה ניתן להגיע בשני שבילים להולכי רגל: דרך דרומית ("Le sentier des muletiers", בעבר דרך רומאית) ודרך צפונית ("Le sentier des chèvres") שעוברת על פני הלוע ני דה לה פול (Nid de la Poule). שביל GR 4 למרחקים ארוכים כולל את שני השבילים לחציית ההר.
עד 1925 אפשר היה להגיע להר מקלרמון-פראן באמצעות רכבת של מסילה צרה תוך שימוש במנגנון של פס מרכזי נוסף (Fell mountain railway system). המכונה "Panoramique des Dômes" פועלת על המסלול מאז יוני 2012, והנסיעה בה אורכת 12 דקות מתחנת העמק לפסגה. בעונת הנסיעות העיקרית היא פועלת כל חצי שעה. תחנת הפסגה שוכנת בגובה 1,406 מטר.
קיים כביש לאורך פסי הרכבת, אך הוא סגור לתנועה הכללית, למעט הצבא, רכבי השירות או מצבי חירום.
בראש ההר יש מסעדות וחנויות, כמו גם מרכז מבקרים המספק מידע על ההיסטוריה והגאולוגיה של האזור. מהמצפה שבו מוזיאון קטן על הפסגה יש לעיתים נוף מרתק מעל ים עננים, שקשור לתנאי האינוורסיה המתרחשים כאן לעיתים קרובות. ביום בהיר ניתן לראות כמאה הרי געש לא פעילים במרחק של כ-30 קילומטרים. שביל טיול רחב עם לוחות מידע מוביל סביב רמת הפסגה. נקודת המוצא היא תחנת הפסגה של מסילת הרכבת.
האזור הוא חלק מ.
טור דה פראנס.
הכביש מקלרמון-פראן לפוי דה דום היה אחד מקטעי הרכיבה התלולים המפורסמים ביותר בטור דה פראנס ויש בו הפרש גובה של מעל 1,000 מטר לאורך 14 קילומטרים, עם שיפוע ממוצע של 7.5 אחוזים.
בין שנות החמישים לשנות השמונים נכלל קטע זה בסך הכל 13 פעמים בטור דה פראנס. פאוסטו קופי היה הראשון שניצח בשנת 1952. הדו-קרב בין ז'אק אנקטיל לריימונד פולידור בפוי דה דום בטור של 1964 נחשב לרגע אגדי בתולדות הטור. בשנת 1975 הוכה אדי מרקס על ידי צופה זמן קצר לפני נקודת הסיום.
לאחר 1988 לא נעשה יותר שימוש בפוי דה דום בטור דה פראנס, בעיקר מסיבות לוגיסטיות ואקולוגיות.
פולי קולינס (ציירת)
פולי קולינס (באנגלית: Polly Collins; 1808-1884) הייתה אמנית מכת השייקרים שעשתה "ציורי מתנה", שהיו תיאור של מסרים רוחניים של חברי הכת באמצע המאה ה-19.
חיים אישיים.
פולי קולינס נולדה בקיימברידג', ניו יורק. משפחתה עברה למסצ'וסטס בשנת 1820 והצטרפה לכפר הנקוק של כת השייקרים. קולינס נותרה חברה, או מאמינה, בכת השייקרים לאורך כל חייה. היא טיפלה בנערות צעירות בקהילה במהלך חלק מהשהות בה.
ציורי מתנה.
בין השנים 1841–1859 הכינה קולינס 16 "ציורי מתנה" בצבעי מים כתוצאה מגילויים רוחניים במהלך "תקופת הביטויים" של השייקרים. במהלך הזמן הזה"... להט רוחני עז אחז את קהילות השייקרים. על פי המסורת, רוחות שמימיות ירדו לארץ, נושאות מתנות של חזיונות, מזמורים, ריקודים וציורים. האם אן לי (מייסדת הכת ומנהיגתה) הייתה בולטת בקרב הרוחות שנראו למדיומים או כפי שכונו "המכשירים".
בציורה "הכדור השמימי" בשנת 1854, היא יצרה סצנות שונות בתוך ריבועים כרשת. במרכז צוירה מקהלת דמויות שמימיות כוללת את ישו, השליחים, האם אן לי וכריסטופר קולומבוס. מסביב דימוי זה, צוירו סצינות כמו פרח עדן, סמלים של סליחה ותשובה.
בשנת 1859 יצרה קולינס רישום של "עץ הנוחות" עם חזון מתנה מהאם אן ליוניס אולדריס. התקופה בה נתפסו חזונות רוחניים בשיר או בציור, שנקראה אצל המאמינים "תקופת הביטויים", כונתה גם "תקופת עבודתה של המייסדת אן לי". בחזיונות אלה האמינו חברי הכת. עבודה זו הייתה וריאציה של המוטיב הנפוץ של כת השייקרים "עץ החיים", כמו התיאורים שעשתה האנה קוהון. זו הייתה אחת היצירות הבולטות ביותר של קולין.
אמנים מרכזיים מקהילת השייקרים היו קולינס, האנה קוהון וג'וזף וויקר. תקופת הביטויים הסתיימה כאשר חברי הכת התביישו מ"ההגזמה הרגשית והביטויים המיסטיים של תקופה זו."
Roll 'Em, Vol. 1
פאל קצ'קמטי