בשנת 2004 אירח האצטדיון את משחק גמר ליגת האלופות בו גברה פורטו על מונקו בתוצאה 3-0. כמו כן, אירח האצטדיון חמישה משחקים במסגרת מונדיאל 2006' כולל משחק בשלב רבע הגמר. תכולת האצטדיון היא 61,482 (כולל יציעי ישיבה ועמידה) צופים במשחקי ליגה, ותכולה של 53,951 צופים (יציעי ישיבה בלבד) במשחקים בינלאומיים. גג האצטדיון ניתן להזזה כמו גם משטח הדשא. ביולי 2005 נמכרו הזכויות על שם האצטדיון למבשלת הבירה הגרמנית פלטינס.
ב-2010 רשם האצטדיון ציון דרך נוסף, כאשר במרכזו הותקנה זירת הוקי קרח והוא אירח את משחק הפתיחה של אליפות העולם בהוקי קרח בין נבחרות ארצות הברית וגרמניה. המשחק משך 77,803 צופים, וקבע שיא עולמי של קהל במשחק הוקי קרח (שנשבר מאז).
גדליה רבינוביץ מליניץ
הרב גדליה רבינוביץ מליניץ (? - כ"ט בכסלו ה'תקס"ד). היה מייסד חסידות ליניץ ומחבר הספר "תשואות חן".
ביוגרפיה.
רבי גדליה נולד לרבי יצחק שהיה דיין בפולנאה שהיה מיוחס למהרש"א, בזיווג שני חתן רבי משה טשרטריער אחיו של רבי צבי מקמינקא. בנעוריו ביקר מספר פעמים אצל ה"בעל שם טוב" שחיבבו מאוד. היה תלמידם של רבי יהודה לייב מפולנאה ושל המגיד ממזריטש ורבי יעקב יוסף מפולנאה. היה ידוע בכושר דרשנות, כיהן ברבנות מגיל 18 באוסטרופול, מאריפול וליניץ, ובעיירה סטוויטש הסמוכה לליניץ. נפטר בכ"ט בכסלו תקס"ד.
סיפורים רבים המופיעים בשבחי הבעש"ט נשמעו מפי רבי גדליה (המכונה שם "הרב דקהילתנו").
מבין תלמידיו ידוע רבי שלום מפראהביטש אביו של רבי ישראל מרוז'ין, רבי גדליה עמד לימינו בשעה שכמה אדמו"רים ערערו על דבריו. תלמיד נוסף - רבי יהודה לייב מליניץ רשם את רעיונותיו על ארץ ישראל והגאולה.
משרפות מים
מִשְׂרְפוֹת מַיִם (בכתיב חסר: מִשְׂרְפֹת מַיִם) או מִשְׂרְפוֹת, הייתה עיר בצפון ארץ ישראל בתקופת המקרא.
במקרא.
בספר יהושע מסופר על יהושע בן נון וצבאותיו, שרדפו אחרי יבין מלך חצור וצבאות עמי כנען, עד סביבות "משרפות מים", הסמוכה לצידון:
בהמשך מתוארת "משרפֹת מים" (בכתיב חסר) כמצויה, על פי נבואת יהושע, בגבולות הארץ המובטחת לעם ישראל:
יש הסבורים כי שם האתר מעיד על מפעל להפקת מלח, משאב יקר ערך בעת העתיקה, בבריכות אידוי מי הים באמצעות השמש.
מרטין נות הציע לתקן את הניקוד בכתובים אלה ולגרוס מִשְׂרְפוֹת מִיָּם, כלומר ממערב. לפי זה שם המקום הוא מִשְׂרְפוֹת.
יואל אליצור (חוקר מדעי היהדות) גורס כי המקום מצוי בגב ההר ולא בחוף כלשהו ובשל כך מציע לפרש על פי הפועל הערבי בהגיית אָשָׁרפֲ (أَشْرَفَ) שעינינו בראייה והסתכלות, הצירוף משרפות-מים מתייחס למעיין או מקור נחל שופע שהיה בקרבתו.
זיהוי האתר.
במאה ה-20 הוצע לזהות את משרפות מים באתר חָרְבַּת מַשְׂרֵף, הממוקמת דרומית לראש הנקרה וקילומטר אחד צפונית לחוף בצת, על רצועת החוף שממול לכפר הנופש ראש הנקרה. ברחבי האתר ניתן להבחין בכמות רבה של משטחי כורכר מרובעים וחצובים בסלע, אשר חלקם הגדול מצופה בטיח. החוקרים סבורים כי משטחים אלה נוצרו בתקופה העתיקה בעקבות כריית אבן הכורכר לשם בניין. לאחר מכן שמשו משטחים אלה, כאמור, בתור בריכות לאידוי מי הים לטובת הפקת מלח וייתכן שגם לגידול חלזונות הארגמן מהם הפיקו הפיניקים - תושבי המקום, את צבע הארגמן, בדומה לנעשה בעכו, תל שקמונה ותל דור.
בסביבות האתר נערכו חפירות ארכאולוגיות ונמצאו ממצאים מתקופת הברונזה (ועד התקופה הצלבנית).
כשדים
כַּשְׂדִּים או כלדיים (ביוונית: Χαλδαία; באכדית: Kaldu; בעברית: כשֹדים; בארמית: ܟܐܠܕܘ,Kaldo) הם עם ממוצא שמי שחי באזור ביצתי בדרום מסופוטמיה (בימינו בדרום עיראק). שבטי מתנחלים שהגיעו לאזור במאה ה-10 לפנה"ס נודעו בשם "כשדים" או "כשדיים". המונח התנ"כי כשֹדים מתורגם בתרגום השבעים כ- Χαλδαίοι - כלדיים.
גבולות ארץ הכשדים.
מידע רב על הכשדים מגיע מתעודות אשוריות. על פי האנאלים של שלמנאסר השלישי שחי במאה ה-9 לפנה"ס, שבטי הכשדים היו מחולקים ביניהם במתכונת של מדינות, הגבול הצפוני שלהם הגיע עד הערים בבל, בורסיפה וסיפר. שטח ארץ הכשדים ירד דרומה לאורך שתי גדות נהר הפרת והמשיך לכוון המדבר והגיע לאזור הנקרא בעת העתיקה "ארץ הים" (tamitim) הנמצאת ממערב ובקרבת המפרץ הפרסי. משם המשיך דרומה לאורך המפרץ הפרסי לתוך המדבר הערבי עד דילמון (האי בחריין של היום).
מהצד הדרום מזרחי כללה ארץ הכשדים את אזור הביצות של שפך הנהרות הפרת והחידקל למפרץ הפרסי, וכן את אזור הים הפנימי הלאגונה שנקראה "הנהר המר".
באזור הצפוני ביותר ליד בורסיפה ובבל ישב שבט בִית דַכּוּרִי. דרומית לו ישבו בית שִילַנִי ובית שַאַלִי. דרומית להם על הגדה המערבית של הפרת שכנה מדינת בית אַמוּכַּנִי (נקראה גם אוכני). המדינה הדרומית ביותר שתפסה את רוב שטח "ארץ הים" ואת הנהר המר הייתה מדינת "בית יַכִּין".
היסטוריה.
הכשדים מוזכרים לראשונה בתעודות אשוריות באנאלים של אשורנצירפל השני שמלך בין השנים 883-859 לפנה"ס. על פי תעודות אלה הייתה לכשדים טריטוריה בה ישבו. מתקופתו זו ועד שנת 740 לפנה"ס לערך, עסקו המדינות הכשדיות בהתבססות בארץ הכשדים שנים אלה היו תחילת המאבק שלהם באימפריה האשורית. בתקופה זו שלטה בבבל השושלת התשיעית שכללה בין מלכיה שלושה מלכים שהיו כשדים: מרדוך-אפלה-אושור שמלך בין השנים 780–769 לפנה"ס, אריבה-מרדוך שמלך בין השנים 769–761 לפנה"ס ונבו-שומה-אישכון שמלך בין השנים 761–748 לפנה"ס והיה משבט בִית דַכּוּרִי.
תגלת-פלאסר השלישי החל לשלוט ישירות בבבל בשנת 729 לפנה"ס. הוא החל את תקופת השושלת העשירית האשורית בבבל שסימנה שלטון ישיר של מלכי אשור על בבל. ניצחונו על הכשדים הביא לגל הראשון של הגליות כשדים לאשור. בתקופתו החלו הכשדים לנהל מדיניות כשדית עצמאית. בשנת 722 לפנה"ס, עלה לשלטון בבבל מרדוך-אפלה-אידינה השני שהיה נסיך כשדי מבית יכין ששכנה בארץ הים. הוא איחד את השבטים הכשדיים, כרת ברית עם עילם ומרד בסרגון השני מלך אשור. הוא מלך על בבל 12 שנים, עד שגורש על ידי סרגון השני. הוא חזר למלוך בבל בשנת 703 לפנה"ס בתקופת עלייתו לשלטון של סנחריב בנו של סרגון השני. בסבב השני הוא מלך על בבל 9 חודשים. בשנת 694 לפנה"ס, מרדו הבבלים שוב כנגד אשור. הכשדים היו שותפים למרד שנמשך 5 שנים. בשנת 693 לפנה"ס, בתקופת המרד עלה לשלטון בבל נסיך כשדי בשם מושזיב-מרדוך. הוא הנהיג את ממלכת בבל במרד כנגד אשור יחד עם שבטי הכשדים. הכשדים ובעלי בריתם העילמים, וגם שבטים ארמיים, ושבטים מהרי הזגרוס כמו פרסומש , אליפי , אנשאן ונוספים. בשנת 691 לפנה"ס, על גדות החידקל, התנהל קרב ח'לולה  בין שני הצדדים. תוצאות הקרב לא היו חד משמעיות ושני הצדדים טענו לניצחון. הקרב לא שינה את הסטטוס של המלכים הלוחמים משני הצדדים, אבל אשור נסוגה מהאזור.
בשנה הרביעית למלכותו בחודש ניסן, איבד מושזיב-מרדוך את בן בריתו העילמי, שסבל משבץ ואיבד את יכולת הדיבור. סנחריב ניצל את המצב וצר על העיר בבל. לאחר תשעה חודשי מצור הוא כבש את העיר. בנקמה על מותו של בנו של סנחריב אשור-נדין-שומי, שנלכד על ידי הבבלים בשנת 694 לפנה"ס, הוסגר לעילם ומת, החליט סנחריב להחריב את העיר, שרף אותה והרס את חומותיה. מושזיב-מרדוך נשבה ונשלח לאשור. לאחר ניצחונו, סנחריב ביצע גל נוסף של הגליות של הכשדים, הוא היגלה אותם מהערים סיפר, כותה, בורסיפה, ניפור ובבל. הוא הושיב את חלקם בנינוה ואת חלקם כנראה בארץ ישראל. חלקם ברחו מזרחה לאזור הר עילם והקימו שם יישובים כשדיים
בימי אסרחדון ואשורבניפל שמלכו במאה ה-7 לפנה"ס על אשור, היו מספר מרידות של הכשדים במלכי אשור. הם השתתפו במרידה של שמש-שום-אוכין שהיה אחיו של אשורבניפל. לאחר דיכוי המרד, מעמדם התחזק בערי בבל.
בשנת 625 לפנה"ס, עלה לשלטון בבבל המלך נבופלאסר שהיה ממוצא כשדי. הוא הכניע את האשורים, הרס את נינוה והביא למיגור סופי של האימפריה האשורית. נבופלאסר היה מייסדה של השושלת ה-11 של מלכי בבל שנקראה בפי ההיסטוריונים "השושלת הכשדית", למרות שרק ארבעת השליטים הראשונים בשושלת זו היו ממוצא כשדי. בנו נבוכדנצר השני שמלך אחריו הרחיב את גבולות ממלכה והפך אותה לאימפריה. הוא כבש את צור, את ארץ ישראל, והחריב את בית המקדש הראשון, אדום ושטחים נוספים. השליט האחרון בשושלת זו נבונאיד ובנו בלשצר היו ממוצא אשורי. שושלת זאת חדלה להתקיים לאחר כיבוש בבל בשנת 538 לפנה"ס על ידי כורש.
הכשדים בתנ"ך.
האזכור הראשון של השם "כשדים" במקרא מופיע בספר בראשית, יא, כח שבו מצוין שתרח אבי אברהם מוצאו מאור כשדים.
על פי המסורת המקראית מוצאם של הכשדים הוא מבני נחור אחיו של אברהם. בספר בראשית, כב, כ-כב נכתב . האזכור הוא עם הארמים ושבטי מדבר נודדים אחרים שחיו במסופוטמיה.
בספר מלכים ב פרק כד, מוזכרים הכשדים כחלק מהגדודים של נבוכדנצר השני שנשלחו להילחם במלך יהודה יהויקים. הם מוזכרים שוב כחלק מהכוחות שהחריבו את ירושלים ורדפו אחרי צדקיהו כשברח מהעיר.
בספר ישעיהו, בפרק יג מתוארת העיר בבל כ"תִּפְאֶרֶת גְּאוֹן כַּשְׂדִּים" ובפרק כג' הוא מתייחס למקום מושבם כארץ כשדים. אזכורים דומים מופיעים גם בספר ירמיהו ובספר יחזקאל שם יש התייחסות לבבל כארץ הכשדים.
בספר דניאל, א יש התייחסות ללשון כשדים, ובפרק ט התייחסות לכך שדריוש מזרע מדי הומלך על מלכות כשדים.
בספר איוב א, מופיעים הכשדים כשבט שודדי מדבר.
על פי אתב"ש, מכונים הכשדים בתנ"ך "לב קמי", שהיא המילה "כשדים".
בתרבות.