ארנולד הוא דודן מדרגה שנייה של הזמר ומחבר השירים האירי דמיאן רייס והוא שגריר של סוכנות הסיוע CARE International בבריטניה. הוא הופיע בתפקידי אורח קטנים בשני פרקים של הסדרה הממלכה הקטנה, שם גילם כל פעם דמות שונה.
סמי גרונימן
רוז'ה ואדים
רוז'ה ואדים (בצרפתית: Roger Vadim; 26 בינואר 1928 – 11 בפברואר 2000) היה שחקן, תסריטאי, במאי ומפיק קולנוע צרפתי. ידוע בין השאר על כך שהשיק את הקריירה של בריז'יט בארדו בסרטו "ואלוהים ברא את האשה".
ביוגרפיה.
ואדים נולד כרוז'ה ולדימיר פלמיאניקוב (Roger Vladimir Plemiannikov) בפריז. אביו, איגור פלמיאניקוב, היה ממוצא ביילרוסי, היגר לצרפת דרך אוקראינה, נעשה אזרח צרפתי ושירת כסגן הקונסול של צרפת במצרים. ואדים שיחק בתיאטרון מגיל 16.
קריירה.
הוא נעשה תסריטאי משנה לצד במאי הסרטים מרק אלגרה (Marc Allégret) בשנת 1947.
סרטיו של ואדים נתפסו, בדרך כלל, כקולנוע קליל, אוורירי, עם דגש יתר על סגנון וקישוטיות. עם זאת, הוא היה הראשון שגילה ועיבד לקולנוע את הרומן המזהיר "יחסים מסוכנים" של שארלו דה-לאקלו, ובסרטו "בארבארלה" (1968) עיצב למעשה מגמה של פופ בקולנוע העולמי. מבין סרטיו המאוחרים רק "סוף המשחק" (על פי נובלה של אמיל זולא) השאיר רושם כלשהו.
ואדים, ציניקן שנון, כריזמטי אך גם ריקני משהו, היה ידוע ברומנים שלו עם שחקניות ידועות. הוא חי עם קתרין דנב, ונולד להם ילד, כריסטיאן ואדים. לאחר מכן נישא לג'ין פונדה. בתקופה האמריקאית שלו בלטו שני סרטים : "ברבארלה" (אחד הראשונים לשילוב אמנות הפופ והקומיקס) ו"נערות יפות כולן בשורה" (עם רוק הדסון). לאחר מכן התדרדרה הקריירה שלו במהירות. הוא כתב על כך ספר שיצא לאור ב-1986, "Bardot, Deneuve &amp; Fonda".
קנדי דרלינג, אשת חברה שהייתה קרובה לאנדי וורהול, כתבה על רומן לכאורה שהיה לה עם ואדים ביומנה My Face for the World to See. בנוסף לקריירת התיאטרון והקולנוע של ואדים, הוא גם כתב מספר ספרים, בכללם האוטוביוגרפיה "D'une étoile à l'autre" (מכוכב אחד למשנהו).
מותו.
ואדים נפטר מלימפומה בגיל 72, והוא קבור בבית הקברות של סן טרופז, צרפת.
החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה
החזית המזרחית או הזירה המזרחית של מלחמת העולם הראשונה (בגרמנית: Ostfront; ברומנית: Frontul de răsărit; ברוסית: Восточный фронт) הייתה זירת הלחימה השנייה בחשיבותה במלחמה אחרי החזית המערבית. היא הקיפה בשיאה את כל הגבול שבין האימפריה הרוסית ורומניה מצד אחד מול האימפריה האוסטרו-הונגרית, ממלכת בולגריה, האימפריה העות'מאנית והקיסרות הגרמנית מצד שני. החזית נמתחה מהים הבלטי בצפון לים השחור בדרום, וכללה את רוב שטחי מזרח אירופה. שם החזית מנוגד ל"חזית המערבית", שנפרסה בשטחי בלגיה וצפון צרפת.
אפשר לחלק את הלחימה בזירה זו לארבעה חלקים עיקריים: המערכה הקצרה של שנת 1914, ההתקפה הגרמנית-אוסטרית הגדולה של 1915, ההתקפה הרוסית של 1916 וכניסת רומניה למלחמה והתפרקות החזית ב-1917.
הלחימה בחזית זו התאפיינה בתנועה ערה הרבה יותר מאשר בחזית המערבית, בגלל גודל הזירה. קו החזית הארוך לא איפשר ריכוז גבוה של כוחות לכל אורך הקו, וכתוצאה מכך התאפשרה הבקעה בקלות רבה יותר מאשר בחזית המערבית.
אירועים בחזית זו השפיעו והושפעו במידה ניכרת מחזיתות אחרות במלחמת העולם הראשונה, ומתקפות רבות נקבעו בהתאם לבקשות בעלות הברית של רוסיה בחזית המערבית, על מנת למשוך כוחות גרמנים ואוסטרו-הונגרים מחזיתות אחרות.
האימפריה הרוסית שסבלה אבדות כבדות בחזית, רעב בבית, מהומות וחתרנות פנים לא הייתה יכולה להמשיך במאבק. שלטונו של הצאר הוחלף בממשלה זמנית בפברואר 1917, אך גם היא לא הצליחה לייצב את המצב הפוליטי בתוך רוסיה. הבולשביקים שעלו לשלטון בתחילת נובמבר 1917 סיימו את התנגדות המאורגנת וחוזה ברסט-ליטובסק נחתם בין הצדדים בתחילת 1918.
זירת הלחימה.
המאבק בין הצדדים התרחש באירופה המזרחית והמרכזית, בעיקר במזרח פרוסיה, חלקים מפולין והחלק הדרומי של אירופה המרכזית עד אזור הקרפטים. המדובר באזור שרובו ככולו מישור, ללא מחסומים טבעים ולכן נוח לביצוע תמרונים רחבי היקף. בניגוד לחזית המערבית שהיו בה מבצרים רבים, הגבול המערבי של רוסיה היה מבוצר בקלילות ולא היו בו מבצרים גדולים דוגמת מבצר ורדן שהיו יכולים לאפשר לרוסים מרווח נשימה. הגבול המזרחי של גרמניה היה מבוצר מעט טוב יותר, כשעיקר הביצורים נבנו בפרוסיה המזרחית.
מעצמות המרכז נהנו מקווים פנימיים קצרים ומרשת מסילות ברזל מפותחת מאוד. בהשוואה עם האימפריה הרוסית, שהייתה יריבתם העיקרית בזירה זו. מדובר היה ביתרון משמעותי ביותר כי עיקר תנועת הכוחות במלחמה זו נעשתה על גבי מסילות הברזל. כך הצליחו הגרמנים לתמרן בעזרת כוחות קטנים יחסית ולבלום את מרבית ההתקפות הרוסיות.
כניסתה של האימפריה העות'מאנית למלחמה לצד מעצמות המרכז סגרה את המעבר מהים התיכון דרך ים השיש אל הים השחור ובכך מנעה את נתיב האספקה הקצר והיעיל ביותר לרוסיה. הנתיבים האחרים עברו בים הצפוני לנמלי ארכנגלסק ומורמנסק או דרך האוקיינוס השקט לנמל ולדיווסטוק. מעצמות ההסכמה שלחו אמנם אספקה דרך הנמלים האלה, אך הם קפאו במהלך החורף ומסילות הברזל הלא מפותחות של רוסיה כמו גם המרחק הניכר בין ולדיווסטוק לזירת הלחימה (כ-6,500 ק"מ בין ולדיווסטוק למוסקבה) לא אפשרו עזרה משמעותית.
צבאות ופיקוד.
מדינות ההסכמה.
האימפריה הרוסית.
המעצמה הרוסית שהפסידה עשר שנים קודם לכן ליפן במלחמת רוסיה–יפן עשתה מאמצים קדחתניים לשפר את צבאה ולשקם את ציה, שרובו אבד במלחמה עם היפנים.
במסגרת הרפורמה בצבא הוגדלה מאוד כמות המקלעים ביחידות השדה, נעשו שיפורים רבים בסגל הקצינים ונעשו שיפורים נוספים. יחד עם זאת הרפורמות החשובות האלה בצבא לא הצליחו להדביק את הפער בין הצבא הרוסי לצבאות המערביים. עיקר הקשיים של הצבא הרוסי היו בארטילריה כבדה ובסגל הקצונה שאף פעם לא הגיע לרמתו של סגל הקצונה המערבי המקביל לו. חלק ניכר מן הקצינים הרוסיים היו לא מקצועיים ואילו החיילים הפשוטים גויסו לרב מקרב האיכרים האנאלפביתים. גרוע מכך, התעשייה הרוסית לא הצליחה לעמוד בקצב הייצור הקדחתני שדרשה הלוחמה המודרנית וכמעט תמיד היה מחסור, אף בציוד הבסיסי ביותר דוגמת תחמושת ומדים.
חרף הבעיות, היה זה צבא גדול מאוד עם כמה גנרלים מוכשרים שהצליח להסב ליריביו אבדות כבדות ביותר וכמעט חיסל לגמרי את הצבא האוסטרו-הונגרי (מתוך אוכלוסייה של 56 מיליון תושבים ופוטנציאל גיוס של 7–8 מיליון חיילים לכל היותר, כמעט 5 מיליון).
הפיקוד העליון היה נתון בהתחלה בידיהם של גנרלים מקצועיים, אך עם הזמן בגלל האבדות בחזית וכשלונות הפיקוד העליון נטל הצאר ניקולאי השני את הפיקוד העליון לידיו. שינוי זה לא הביא לשיפור בתפקוד הצבא וכשהאבדות המשיכו לגדול נפגעה מאוד הפופולריות של הצאר עצמו שהפך למזוהה עם הכשלונות הצבאים ועם המחסור החמור במזון ובאספקה בסיסית אחרת. ירידה זו בפופולריות של השושלת, הייתה אחד הגורמים לנפילתו של השלטון המלוכני ברוסיה.
הצבא הרוסי חולק לשתי יחידות מבצעיות:
למפקד העליון של הצבא מונה הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ'. החל מאוגוסט 1915 מפקד העליון של הצבא בפועל היה מיכאיל אלכסייב.
רומניה.
עם פתיחת מלחמת העולם הראשונה שמרה רומניה על נייטרליות, אך בו בזמן ניהלה משא ומתן עם הצדדים תוך בחינת הצד העדיף. באוגוסט 1916 הצטרפה רומניה למדינות ההסכמה. רומניה גייסה חיילים רבים ואספה נשק וציוד רב למלחמה. מבחינה כללית חולק צבא רומניה ל-4 ארמיות שנועדו לפעול בשתי חזיתות. בו זמנית עם הכרזת המלחמה, ב-27 באוגוסט, יצאו יחידות רומניות, שרוכזו לפני כן בקרבת גבול עם טרנסילבניה, אל מעברי ההרים ותפסו אותם על מנת להבטיח את מעבר הצבא הרומני דרכם. תוך שלושה ימים עברו דרך מעברי ההרים ונכנסו לתוך טרנסילבניה 12 דיוויזיות רומניות, שהתקבלו בהתלהבות רבה על ידי החלק הרומני של האוכלוסייה המקומית. הארמייה הרומנית הראשונה, שחדרה לטרנסילבניה, הייתה מפוצלת על ידי רכסי הרים בלתי עבירים, לכן מפקד הארמייה, מתוך זהירות יתרה, עצר את כוחותיו לפני שהגיעו לאתרים שנקבעו להם כיעד. מתקפה של כוחות בולגרים וגרמנים על מצודת טורטוקאיה, שנערך בדרום, בימים הראשונים של ספטמבר 1916, הביאה למפלה של הצבא הרומני שהיה חסר ניסיון קרבי, שתפקוד מפקדיו היה גרוע ונשקו עתיק יומין. התמוטטות קו ההגנה הדרומי גרמה לעצירת המתקפה הרומנית בטרנסילבניה והוצאת 7 דיוויזיות מחזית טרנסילבניה ושליחתן אל הדרום, כדי לעצור את המתקפה.
מדינות המרכז.
בולגריה.