עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, התגייס בארטון לצבא ארצות הברית, שם הוא הגיע עד לדרגת קפטן. הוא שירת כקצין רגלים, השתתף בקרבות בצרפת ובבלגיה, ועוטר בצלב המלחמה הבלגי . לאחר המלחמה הצטרף בארטון לכמה מארגוני ותיקי המלחמה, כולל "איחוד הצבא והצי", "ותיקי מלחמות החוץ" ו"הלגיון האמריקאי". הוא שב למשפחתו בקליבלנד, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין. הוא גם לימד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וסטרן ריזרב.
פעילות פוליטית.
בסוף שנות ה-20 החל בארטון את פעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה הרפובליקנית. ב-1927 הוא נבחר למועצת החינוך של מזרח קליבלנד וב-1928 הוא נבחר לבית הנבחרים של אוהיו. לאחר זמן כהונה קצר בבית המחוקקים, הוא היה ב-1929 ליועץ המשפטי של עיריית קליבלנד וב-1932 שב למגזר הפרטי.
ב-1935 נבחר בארטון כראש עיריית קליבלנד. הוא פעל בנושאים הקשורים להטמעה המתמשכת של אוכלוסיות המהגרים, תמיכה במגזר התעשייתי של העיר, ובטיפול בצרכי התחבורה של העיר. הוא נבחר מחדש לתפקידו פעמיים וכיהן כראש העיר עד לכניסתו לסנאט ב-1941. בשל הליכותיו ומאבקו בפשע המאורגן, הוא כונה "ראש העיר הצופה" (The Boy Scout Mayor).
ב-1940 נבחר בארטון לסנאט של ארצות הברית ברוב של 52.3 אחוזים מקולות הבוחרים והביס את ג'ן מקסוויני. בעת כהונתו בסנאט הוא התוודע לראשונה להארי טרומן. בארטון היה חבר בוועדת הסנאט המיוחדת לחקר תוכנית הביטחון הלאומי (ועדת טרומן), שפיקחה על המאמץ המלחמתי של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, והשניים שיתפו פעולה היטב.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
מינויו.
ב-30 ביוני 1945 הודיע השופט העליון אוון רוברטס על התפטרותו החל מה-31 ביולי. טרומן, שאז כבר היה נשיא ארצות הברית, החליט כמחווה לשתי המפלגות, למנות רפובליקני כמחליפו של רוברטס. הוא בחר בבארטון כאדם שאותו הוא הכיר וכיבד. ב-18 בספטמבר הודיע טרומן על בחירתו בבארטון. למחרת היום הוגש המינוי לאישור הסנאט. ועדת המשפט של הסנאט העבירה את המינוי למליאת הסנאט ללא ביצוע שימוע, והסנאט אישר תוך פחות מיום אחד את המינוי פה אחד. ב-30 בספטמבר התפטר בארטון מהסנאט, וב-1 באוקטובר הוא הושבע כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. בארטון היה חבר חבר הקונגרס המכהן האחרון שמונה לבית המשפט העליון (שרמן מינטון, שהיה סנאטור לשעבר, מונה ב-1949).
משנתו השיפוטית וסגנון עבודתו.
לדבריו של הביוגרף של בארטון אריק ו. וייס, לבארטון חסרה משנה שיפוטית כוללת. הוא העדיף לנקוט בריסון שיפוטי ורוב פסקי הדין שלו התבססו על טיעונים פרוצדורליים צרים ופחות על החוקה. עם זאת, הריסון השיפוטי שלו הושפע מהשקפותיו הפוליטיות, לא על משנתו השיפוטית, והוא נטה להסכים עם החלטות הרשות המחוקקת והרשות המבצעת בשל ההסכמה האישית שלו עמם. הפרגמטיזם שלו זיכה אותו בכבוד מצד עמיתיו לכס השיפוט. הוא היה הגורם המאחד בבית המשפט, כאשר השופטים האחרים היו מפולגים ביניהם בשאלות חוקתיות ולא עלה בידם להגיע להסכמה על רקע טכני או פרוצדורלי.
בשנים 1945–1953 היה בארטון בדרך כלל ברוב המרכזי של בית המשפט, ולעיתים הוא מצא את עצמו ברוב השמרני יותר בכמה סוגיות. הוא היה חלק מ"הגוש של וינסון", שכלל את נשיא בית המשפט העליון פרד וינסון, ואת השופטים טום קלארק, שרמן מינטון וסטנלי ריד. החמישה הצביעו יחדיו ב-75 אחוזים של הזמן בהחלטות שלא התקבלו פה אחד. אך החל ממינויו של ארל וורן כנשיא בית המשפט העליון ב-1953, ויותר לאחר מינויו של ויליאם ברנן ב-1956, מצא בארטון את עצמו יותר ויותר במיעוט.
הביוגרפית של בארטון, מרי פרנסס ברי, כתבה שבארטון ידע "שהוא לא שופט מבריק ושהכתיבה הייתה קשה עליו", ולפיכך, לא רק שהוא עבד קשה מאוד בכתיבת החלטותיו, אלא גם ניסה להראות כמה עבודתו קשה באמצעות הדגשת כל התקדימים בהם הוא עיין לפני שהגיע להחלטה. בארטון עמד על כך שכל התקדימים ייחקרו היטב לפני כתיבת חוות דעתו, כתב את הטיוטה הראשונה של חוות הדעת בעצמו, ונודע כמי שבילה שעות רבות בעבודה בלשכתו. עבודתו הקשה הקנתה לו כבוד ושבחים מעמיתיו, אך סגנון העבודה שלו הגביל גם את תוצריו השיפוטיים. מחוץ לבית המשפט, העיתונות וכמה חוקרי משפט בולטים תיארו את בארטון כבינוני, מסורבל, בעל חשיבה משפטית חלושה, שהיה טרוד יותר בפעילויות חברתיות.
המלחמה הקרה, שבועת האמונים ופסיקות החתרנות.
המלחמה הקרה הובילה את הממשלה הפדרלית ואת ממשלות המדינות להעביר חוקים ותקנות במגוון רחב שמטרתם הייתה למנוע מעשי ריגול וחתרנות. בארטון רחש באופן תמידי כבוד למגבלות שהטילה הממשלה על חופש הביטוי, ומתוך 28 מהתיקים המרכזיים בתחום זה הוא הצביע בעד הממשלה 27 פעמים. הוא גם כתב כמה פסקי דין חשובים. גישתו הבסיסית לשאלות אלו הייתה כבוד שיפוטי, כפי שהודגם בחוות דעת המיעוט התקיפה שלו בפסק הדין "דיוק נגד קהנמוקו" מ-1946. חוות דעת הרוב החשובה הראשונה שלו הייתה בפסק הדין "ועדת הפליטים האנטי-פשיסטית המשותפת נגד מק'גארת'" מ-1951, בו קראה הוועדה תיגר על סמכותו של התובע הכללי של ארצות הברית להכריז באופן חד-צדדי על קבוצות כקומוניסטיות. על אף הפילוג המשמעותי בין השופטים, כתב בארטון את חוות דעת הרוב שבה הוא פסל את העתירה על בסיס נימוקים טכניים. הוא טען שההכללה ברשימה הייתה חוקית מבחינה טכנית, אך בבית המשפט, היה על התובע הכללי להציג עדויות לחתרנות, דבר שהוא לא עשה.
בארטון גם הצטרף לדעת הרוב בשלושה תיקים חשובים שהיו קשורים לתיקון החמישי לחוקה. בפסק הדין "אמספק נגד ארצות הברית" () מ-1955 הוא הצביע עם הרוב להרחבת הזכות שבתיקון החמישי לחיסיון מפני הפללה עצמית כך שתוחל גם על עדויות בפני ועדות של הקונגרס. הוא גם הצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "אולמן נגד ארצות הברית" מ-1956, החלטה חשובה שאשרה את חוק החסינות של 1954, ששללה את הזכות לחיסיון מפני הפללה עצמית מאנשים שניתנה להם חסינות מפני העמדה לדין פדרלית. גישתו הפרוצדורלית הצרה של בארטון הוכחה כחשובה בפסק הדין "ביילן נגד מועצת החינוך" () מ-1958. שנתיים קודם לכן, שישה שופטים יצרו רוב בפסק הדין "סולשוור נגד מועצת החינוך הגבוה של העיר ניו יורק" () מ-1956, בו נקבע שהזכות של בית הספר לפטר עובד על ניצול הזכות שבתיקון החמישי לחסינות מפני העמדה לדין, נוגדת את החוקה. בפסק הדין ביילן, פוטר מורה לא על ניצול זכות זו, אלא על סירוב להשיב על שאלות בכלל. על אף פרישתו של השופט מינטון, שהצטרף לבארטון בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין סולשוור, הגישה הפרוצדורלית הצרה של בארטון בפסק הדין ביילן גברה על דעתם של השופטים פליקס פרנקפורטר וג'ון מרשל הרלן השני, ובתמיכתו של השופט החדש צ'ארלס ויטאקר, עלה בידו של בארטון ליצור רוב שאישר את צעדיה של מועצת החינוך.
באותה תקופה, הפרגמטיזם של בארטון יכול היה להוביל לתוצאות חקיקתיות חשובות. הוא הצטרף לרוב של שבעה מול אחד בפסק הדין "ג'נקס נגד ארצות הברית" מ-1957, שבו הפך בית המשפט על פיה את הרשעתו של מנהיג איגוד מקצועי על פי חוקי הנאמנות הפדרליים בשל העובדה שלנאשם לא ניתנה רשות לבחון את העדויות נגדו. בארטון הסכים עם הרוב, אף על פי שהוא הוסיף את האזהרה שעדות כזאת צריכה קודם כל להיבחן על ידי שופט מחוזי כדי להבטיח שאף סוד לאומי לא ייחשף. דעתו של בארטון אומצה בסופו של דבר על ידי הקונגרס עם חקיקתו של חוק ג'נקס ב-1958.
באחת מחוות הדעת האחרונות שלו בתחום זה, הצביע בארטון להגביל את יישום חוק סמית' בפסק דין ייטס נגד ארצות הברית מ-1957. בית המשפט הפך על פיו את ההרשעה של שבעה אנשים שניתנה על בסיס דוקטרינת סכנה ברורה ומיידית של התיקון הראשון לחוקה כאשר הוא הגיע למסקנה שהם דגלו בהפלה אלימה של הממשלה כדוקטרינה מופשטת, לא כצעד לקראת פעולה מעשית. בארטון כתב חוות דעת משלימה שהסכימה עם פסיקת הרוב, אך הוא הצביע על בסיס פירוש פרוצדורלי צר.
יחסי דת ומדינה.
באופן כללי, העדיף בארטון את הפרדת הדת מהמדינה באופן מוחלט. עם זאת, גישתו הפרגמטית לחוק גרמה לו לפעמים להתנגד לדעת הרוב שהעדיף הפרדה מוחלטת. לדוגמה, בפסק הדין "אברסון נגד מועצת החינוך" מ-1947, פסק השופט הוגו בלאק, בפסק דין שהתקבל ברוב של 5 מול 4, שבעוד שהחוקה דורשת הפרדה מוחלטת בין הדת לבין המדינה, מותר על פי החוקה למערכת החינוך המחוזית לפצות הורים כאשר ילדיהם השתמשו בהסעות לבתי הספר לבתי ספר דתיים כל עוד שהיחס להורים כאלה ולכל בני הדתות היה שוויוני. בתחילה נטה בארטון להכריז על החוק כנוגד לחוקה. פעולות שכנוע נמרצות מצד השופטים פרנקפורטר, ג'קסון וראטלדג' גרמו לו לשנות את דעתו. בפסק דין זה כתב בארטון חוות דעת מיעוט, לא בשל אי הסכמתו עם הדגש שנתן בלאק על הפרדה מוחלטת בין הדת למדינה, אלא בשל העובדה שהוא סבר שחוקי המדינה הפרו את דוקטרינת ההפרדה כפי שהותוותה על ידי בלאק.
שנה לאחר מכן הצטרף בארטון לבלאק בחוות דעת הרוב בפסק הדין "מק'קולום נגד מועצת החינוך" מ-1948. בפסק דין זה עמד על הפרק חוק מדינתי שנתן לתלמידים זמן חופשי כדי להשתתף בשיעורי דת בתחומי בית הספר במהלך יום הלימודים. דעת הרוב פסלה את החוק כהפרה של התיקון הראשון. בארטון הצטרף לדעת הרוב רק לאחר שבלאק הסכים לא להרחיב את פסיקתו לשיעורי דת שיתקיימו בזמן חופשי מחוץ לתחומי בתי הספר.