התאריך 30 באוקטובר נבחר לציון שביתת הרעב שהחלה באותו ביום בשנת 1974 בגולאג מורדוביה, במחאה על היחס הלא אנושי לאסירים.
היום מצוין ברחבי המדינות הסובייטיות לשעבר החל משנת 1991, חוץ מאשר באוקראינה אשר מציינת יום דומה בחודש מאי.
עינת גבאי
עינת "עייני" גבאי יהודה (נולדה ב-21 באוקטובר 1970), היא אלופת ישראל במשחים ל-200 ול-400 מטר חופשי (1987) ושיאנית ישראל במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בעבר.
ביוגרפיה.
גבאי התאמנה בקבוצת מכבי חיפה בהדרכתם של נדב בטשא ועדי ולפמן.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 זכתה גבאי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:36.51 דקות, אחרי שרון אקסלרוד מהפועל נתניה (2:31.54 דקות) ולפני רוית שילה מהפועל ערד (2:38.31 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:30.91 דקות, אחרי הדר קליינמן ממכבי קריית אונו (5:22.36 דקות) ולפני מורין פרידמן מהפועל הוד השרון בית ברל (5:32.97 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:46.51 דקות, אחרי מיכל אמין מהפועל הוד השרון בית ברל (4:42.18 דקות) ופרידמן (4:45.15 דקות).
אלופת ישראל.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1987 זכתה גבאי ב-3 מדליות אישיות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:14.33 דקות, לפני מיכל אמין (2:15.38 דקות) ושרון טליתמן (2:17.58 דקות), שתיהן מהפועל הוד השרון בית ברל ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:39.18 דקות, לפני איילת אורן (4:42.83 דקות) ומיכל אמין (4:45.83 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי אחרי נעמה מישר (5:25.41 דקות) ואיריס קומן ממכבי נהריה (5:24.19 דקות).
באליפות ישראל למרחקים היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:55:35 דקות.
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1988 זכתה גבאי ב-3 מדליות כסף אישיות, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:14.28 דקות, אחרי מיכל אמין (2:12.55 דקות) ולפני איילת שליזנגר (2:14.87 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:39.94 דקות, אחרי מיכל אמין (4:32.04 דקות) ולפני שרון אקסלרוד הפועל נתניה (4:43.88 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:43.91 דקות, אחרי מיכל אמין (9:18.40 דקות) ולפני שרון אקסלרוד (9:48.76 דקות).
המכביה ה-13.
בתחרות השחייה של המכביה ה-13 שנערכה ביולי 1989 בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב זכתה גבאי במדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, ביחד עם איריס קומן, רויטל וילנאי ומיכל אמין בשיא ישראלי חדש של 8:50.58 דקות, שיפור לשיא הקודם שעמד על 8:53.92 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכתה גבאי בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:03.29 דקות, אחרי גליה אקר מהפועל ימק"א ירושלים (1:03.04 דקות) ולפני תמי לוין מהפועל הוד השרון בית ברל (1:03.76 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:40.15 דקות, אחרי מיכל אמין (4:30.80 דקות) ושני טליתמן (4:39.53 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1991 זכתה גבאי במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01:63 דקות. ראשונה סיימה האורחת הייקה פרידריך מגרמניה (59.85 שניות)
באליפות החורף שנערכה בנהריה (בריכת 25 מטר) בשנת 1992 זכתה גבאי במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:23:19 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באפריל 1993 זכתה גבאי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 זהב. מדליות כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.46 דקות, אחרי גוני יהודאי מהפועל ירושלים (1:02.17 דקות) ולפני שירה בש מהפועל נהריה (1:03.67 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:13.26 דקות, אחרי קרן רגאל מהפועל ירושלים שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:07.54 דקות ושרון גורסקי ממכבי קריית אונו (2:14.72 דקות). מדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:39.15 דקות, אחרי קרן רגאל (4:27.31 דקות) ושרון גורסקי (4:35.75 דקות).
אוסטיודן
אוֹסטיוּדֶן (בגרמנית: Ostjuden, "יהודי המזרח") הוא מונח בשיח של יהדות גרמניה, שנועד לתאר את הריכוז הגדול של יהודים במזרח אירופה וסביבותיה שלא עברו תהליכי מודרניזציה של ממש. השם נטבע על ידי הפובליציסט היהודי-אוסטרי נתן בירנבוים ב-1900, אם כי תיאר דימוי מובחן היטב שהיה קיים בתודעה מאז ראשית המאה ה-19. הביטוי שימש כדי להנגיד את מושאיו ל"יהודי המערב" (וֶסטיודן, Westjuden) שהיו מעורים בסביבתם ולא סבלו מפער דומה; השם "אוסטיודן" נשא משמעות שלילית של נחיתות ופיגור, ושימש בעיקר בהקשר של הגירת יהודים מזרח-אירופאים לארצות דוברות-הגרמנית, תנועת אוכלוסין שעוררה חשש וניכור בקרב היהודים המערביים. בירנבאום ציין כי התכוון בעיקר ליהודי אירופה הסלאבית ואזורים בעלי רמת פיתוח נחותה זהה: "רוסיה, פולין, גליציה, בוקובינה, צפון-מזרח הונגריה ורומניה". כביטויים נרדפים ל"אוסטיודן" ו"וסטיודן" שימשו לעיתים "יהודים פולנים" או "פולאקים" לעומת "יקים".
היסטוריה.
בשלהי המאה ה-18 התחוללו במרכז אירופה ובמערבה תמורות פוליטיות ניכרות שהובילו למתן אמנציפציה ליהודים – קודם בפועל, על ידי שוויון זכויות הולך וגדל, ואחר כך במוצהר. הזדמנויות כלכליות וחברתיות נפתחו בפני רבים, והם עזבו את דרך החיים המסורתית ואת הגטאות שאולצו להתגורר בהם לטובת השתלבות בחברה הכללית. שינוי דומה כמעט ולא התחולל באזורי המזרח, שהמודרנה אמנם הגיעה אליהם אך בקצב אטי, פחות מטלטל ובאיחור רב. היהודים נותרו תחת הגבלות מהותיות בעניינים כמו חופש התנועה והעיסוק, והוסיפו לסבול אפליה רשמית בוטה בהרבה מבמערב. ההבדלים העמוקים בין שתי האוכלוסיות התבטאו בכל תחומי החיים. ה"וֶוסטיודן" (יהודי המערב) עברו טמיעה לשונית מזורזת ושפת היידיש כמעט ונשכחה; עוד קודם לכן, בדמדומיה של החברה הישנה בגרמניה, הרבו המשכילים להצביע על טהרת הניבים המערביים של השפה, שהיו קרובים לגרמנית תקנית, בעוד שהניבים שבפולין וליטא היו גדושים השפעות סלאביות חזקות שעשו אותם כמעט ולא-מובנים להם. אפיון אחר של הניגוד בין שני הקיבוצים היה זה שבין "יהודי קאפטן" (Kaftanjuden) ל"יהודים עם עניבות" (Krawattenjuden), שכן האחרונים אימצו לבוש רגיל והראשונים הוסיפו לדבוק בחזות של אבותיהם.
הרתיעה והחשש מיהודי מזרח אירופה רווחו בעיקר בקרב יהודי גרמניה, שקרבתם הגאוגרפית לאזור הנידון הביאה אותם במגע מתמיד עם יושביה: תחושות אלה התמזגו עם הדימוי הנפוץ בתודעה הגרמנית של אזורים אלה כפרימיטיביים. דעות שליליות, מהסתייגות ועד תיעוב וסלידה, הובעו מצדם כלפי יהודי מזרח-אירופה מראשית ימיה של השכלת ברלין. המתח נותר בבסיס היחסים בין שתי התפוצות והחריף במיוחד כשמאות אלפי חיילים גרמנים נחשפו באופן בלתי-אמצעי להמון היהודי במזרח בעת מלחמת העולם הראשונה, ועם ההגירה הגדולה משם מערבה אחרי הלחימה. תחושות דומות הובעו גם על ידי יתר יהודי מרכז היבשת עד הונגריה, בה צף הפחד משיטפון של אוסטיודן סביב החלת חוקי מאי ברוסיה ועלילת טיסאסלר. האסטרטגיה שאומצה לרוב הייתה עידוד מעבר של המהגרים לאמריקה ומאמץ גדול לאקלם את הנשארים במהירות ככל האפשר. למרות זאת, מספרם גדל בהתמדה. ב-1880 היו רק 15,000 יהודים ילידי ארצות חוץ בגרמניה, וב-1925 נרשמו כבר 107,000 (19.4% מתוך 564,000 יהודים בסה"כ), מבלי לכלול את צאצאיהם במשך השנים. חלקם של האחרונים היה גבוה יחסית, בגלל שיעור נישואי התערובת וההתבוללות הנמוך של הוריהם וסביהם לעומת יהודי גרמניה המקוריים.
עם זאת, בעיקר בראשית המאה ה-20, הקיטוב נשא גם משמעות חיובית. קבוצה גדולה מקרב הצעירים ביהדות גרמניה, לרוב דור שלישי או רביעי לאמנציפציה, ייחסו שורשיות ואותנטיות לאחיהם בפולין וברוסיה שנותרו לדעתם מחויבים לזהותם היהודית. תופעה זו, שנודעה כ"פולחן יהודי המזרח" (Ostjudenkult), חפפה תופעות כמו עליית הציונות; דעות זהות, על רקע אחר, הובעו בידי מייסדי אגודת ישראל דוגמת יצחק ברויאר, שסלדו מהחברה האורתודוקסית שבה גדלו ומעיגונה בתרבות הגרמנית, וכמהו לחקות את הדתיים המסורתיים. הסנטימנט התבטא בין היתר באיסוף סיפורי החסידים על ידי מרטין בובר, שהציג אותם לראשונה כרומנטיים וערכיים אחרי יותר ממאה שנה שבה הייתה החסידות לסמל לפרימיטיביות במרכז אירופה. רגשות כאלה (שסחפו בין היתר את פרנץ רוזנצווייג וגרשום שולם, ואפילו אלפרד דבלין יצא למסע בפולין בחיפוש אחר אותנטיות) היו מוגבלים בהיקפם: הרוב, בעיקר בגרמניה, חששו מ"בעיית האוסטיודן" שאיימה להגביר את האנטישמיות ולפגוע במעמדם האזרחי, שהיה איתן למדי מראשית ההשכלה ועד עליית הנאצים. האיום שבהגירה מהמזרח הביא לבחינת אפשרויות שונות. רבים ראו בציונות פילנתרופית ובפיתוח פלשתינה אמצעי להסיט את שטף הבאים, ואחרים הציעו להעניק תמיכה כספית לרוסיה, ולאחר מכן לברית המועצות, כדי שתיישב את האוסטיודן בסיביר ותביא לפתרון בעיית העוני והצפיפות במקומות מגוריהם.