באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 זכה מוראלס בשתי מדליות זהב. המדליה הראשונה הייתה ב-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.54 שניות לפני בן ארצו מאט ביונדי (53.67 שניות). האלוף האולימפי גרוס סיים רק במקום הרביעי. המדליה השנייה הייתה במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:41.25 דקות לפני מערב גרמניה (3:42.26 דקות) וברית המועצות (3:42.63 דקות).
בשנת 1987 זכה מוראלס בשתי מדליות זהב באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בבריסביין, אוסטרליה במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.37 שניות ובמשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:41.73 דקות ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:03.31 דקות.
אכזבה גדולה נפלה בחיקו של מוראלס כשלא הצליח להתברג לנבחרת השחייה לאולימפיאדת סיאול (1988). הוא החליט לפרוש משחייה תחרותית, אך רק באופן זמני. שלוש שנים מאוחר יותר בשנת 1991 הוא חזר להתאמן למשחקים האולימפיים הבאים.
אולימפיאדת השיא.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה מוראלס כ"זקן השבט", השחיין המבוגר בנבחרת והקפטן, לרגעי השיא הגדולים בקריירה שלו. הוא זכה בשתי מדליות זהב אולימפיות, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.32 שניות, לפני ראפאל סצ'וקאלה מפולין (53.35 שניות) והאלוף האולימפי היוצא אנתוני נסטי מסורינאם (53.41 שניות). ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, הרביעייה האמריקאית השוותה את השיא העולמי מסיאול 3:36.93 דקות, יחד עם ג'ף ראוס שקבע שיא עולם חדש כשחיין ראשון במשחה ל-100 מטר גב 53.86 שניות, נלסון דיבל וג'ון אולסן, לפני המשלחת המאוחדת (3:38.56 דקות) וקנדה (3:39.66 דקות) ובכך היה לשחיין המבוגר ביותר שזכה במדליית זהב אולימפית.
בשנת 1998 החל מוראלס לכהן כמאמן הראשי של נבחרת הנשים באוניברסיטת סן חוזה.
דאמריס מאשם
ליידי דאמריס מאשם (באנגלית: Damaris Cudworth Masham; 18 בינואר 1659 - 20 באפריל 1708) הייתה אחת הפילוסופיות האנגליות הראשונות במאה ה-17. היא כתבה שני חיבורים פילוסופיים חשובים, התכתבה עם הפילוסוף גוטפריד לייבניץ, ופרסמה ביוגרפיה של הפילוסוף ג'ון לוק, שהיה ידידה הקרוב. רק בשנים האחרונות היא זוכה להכרה כפילוסופית חשובה בזכות עצמה.
חייה.
מאשם נולדה ב-1658, בתו של הפילוסוף האפלטוניסט רלף קדוורת, שהיה מנהל הכרייסט'ס קולג' באוניברסיטת קיימברידג' אנגליה. הסביבה המלומדת בה גדלה מאשם איפשרה לה לרכוש השכלה מעבר למה שהיה מקובל עבור נשים באותה תקופה, אף על פי שאביה, אחד מגדולי המלומדים של התקופה, לא לימד אותה לטינית (שפה שלמדה לבד בגיל מאוחר יותר, בעידודו של לוק). היא אהבה לקרוא מגיל צעיר והשכלתה הכללית הייתה רחבה ומעמיקה.
ב-1682 פגשה את הפילוסוף ג'ון לוק, באמצעות מכר משותף. לוק התרשם מאוד מכישוריה הפילוסופיים והשכלתה, ובעקבות היכרותם, שהייתה כנראה מעבר למפגש אינטלקטואלי, הפכה דאמריס מאשם לאחת התומכות הגדולות בהגותו (ויש הטוענים שגם תרמה לה לא מעט). בין השניים נכתבו שירי-אהבה, וחליפת המכתבים ביניהם נמשכה שנים, בכל התקופה בה שהה לוק בהולנד. עם שובו לאנגליה בעקבות המהפכה המהוללת ב-1688, התארח בביתה באסקס, ולבסוף הפך לדייר קבע שם, לאחר מותו של בעלה.
ב-1685 נישאה לסיר פרנסיס מאשם, אציל כפרי אלמן עם 9 ילדים, וטיפלה במסירות בילדיו (אורח-חיים שעיכב את התפתחותה האינטלקטואלית והאקדמית). לזוג נולד ילד אחד.
כתבים.
דאמריס מאשם פרסמה שני חיבורים פילוסופיים:
הראשון ("A Discourse Concerning the Love of God" 1696), נכתב כתגובה למתקפה שניהלו תלמידיו של הפילוסוף מלבראנש כנגד האמפיריציזם של ג'ון לוק, והם בתגובה הקדישו לה חיבור חדש.
בספרה השני ("Occasional Thoughts in Reference to a Vertuous or Christian Life" 1705) הציגה מאשם את הטענה כי מושג ה"אלוהים" נוצר באמצעות השוואה של אידיאות אשר נגזרות מנתוני-החושים שלנו (בניגוד לעמדה הפילוסופית הרציונליסטית של מלבראנש ותלמידי דקארט, שראו בה אידיאה מולדת), תוך שהיא מוכיחה שליטה מעולה בארגומנטציה הלוקיאנית, ומסבירה כי "אלוהים הוא מושג הבנוי מהרבה אידיאות מורכבות" ("Occasional Thoughts p.60").
תרומה.
בכתביה דוחה מאשם את החיבור בין דת לבין מוסר, וטוענת בזכות מוסר טבעי-פרגמטי, מחוץ לשליטת הממסד הדתי – רק באמצעות החופש, ניתן להגיע לערכים. עמדתה ביחס לחינוך הייתה ליבראלית: היא טענה בזכות חינוך שווה לנשים, תוך הדגשת חשיבותן של אימהות ונשים בכלל, בהתפתחות המוסרית והחברתית של ילדים. עמדותיה בנושאי מוסר וחינוך נשים, השפיעו ללא ספק על הגותו של ידידה ג'ון לוק, ומאוחר יותר, על הנרטיב הפמיניסטי שהחל בדרישה לחנוך נשים, בעבודתה של מרי וולסטונקראפט.
לקריאה נוספת.
Broad, Jacqueline, "Women Philosophers of the Seventeenth Century", Cambridge: Cambridge University Press, 2002
האגן הקדוש
האגן הקדוש או האגן ההיסטורי הוא כינוי חדיש לאזור גאוגרפי בירושלים הכולל את העיר העתיקה וסביבתה המיידית. שם זה הוטבע בדור האחרון בשיח הפוליטי-עיוני כדי להתייחס לאזור בו מרוכזים האתרים ההיסטוריים והקדושים בירושלים .
המונח "האגן הקדוש" לקוח מתחום המחקר הגאוגרפי ומשמש במחקרים גאו-פוליטיים עכשוויים העוסקים בתכנון עירוני, כגון תוכניות מתאר ובמחקרים הדנים בעתידה המדיני של העיר.
רקע.
האגן הקדוש הוא – הלכה למעשה – ירושלים, באזור גאוגרפי קטן מרוכזות אלפי שנות היסטוריה ומאות מקומות קדושים – חלקם במשותף ליהדות, לנצרות ולאסלאם, וחלקם באופן ייחודי לאחת משלוש הדתות.
יצחק טישלר סבור שדוד בן-גוריון טען ש: והוסיף כי הצעתו של בן-גוריון להרוס את חומות העיר העתיקה לאחר איחוד העיר נועדה למחוק את הגבול בין האגן הקדוש לעיר החדשה.
במחקר מקיף המתייחס לאגן הקדוש פותחת פרופסור רות לפידות בדוגמה מתוך נאומו הראשון, בכנסת הראשונה, של המשורר אורי צבי גרינברג. בנאום זה, אותו הקדיש המשורר ל"ירושלים המחולקת" ולכיסופים לעיר העתיקה שמעבר לגבול, הדגיש כי השם ירושלים מכוון רק לירושלים שבתוך החומות, "שבה הר הבית", וכל אשר נבנה בעת החדשה - מעבר לתחומי האגן הקדוש, הוא לא יותר מ"עיבורה של ירושלים".
גאוגרפיה.
תחומי אזור האגן הקדוש אינם מוגדרים באופן מוחלט וגבולות האזור אינם מוסכמים על כל הגאוגרפים העוסקים בחקר ירושלים. גרסה מצומצמת רואה רק בתחומי העיר העתיקה המוקפת על ידי חומת ירושלים את האגן הקדוש, גרסה מורחבת יותר רואה כחלק מהאגן גם את הר הזיתים, הר ציון ועיר דוד.
גבולות.
במחקר שנערך עבור מכון ירושלים לחקר ישראל משרטטים החוקרים קובי מיכאל וד"ר משה הירש גבולות מדויקים של האגן כדלקמן:
ליבת האזור: ממערב - לאורך חומת העיר העתיקה עד הפינה הדרומית מערבית. מדרום - לאורך ערוץ גיא בן הינום, דרך דרום החומה המקיפה את מנזר חקל דמא משם צפונה לגדר המזרחית של כנסיית פטרוס אין גליקנטו, משם לחומה הדרומית של העיר העתיקה עד חפירות הכותל הדרומי (גן העופל), משם לעמק יהושפט עד לכביש ראס אל-עמוד כולל בית קברות הר הזיתים.
ממזרח - לאורך חלקות הקבורה היהודית של הר הזיתים עד לקטע החומה של הכנסייה הרוסית כנסיית העלייה, עד בית החולים אל מקאסד, לאורך הגדר של כנסיית וירי-גלילאי. מצפון – מכנסיית וירי-גלילאי, לפינה הצפון מזרחית של חומת העיר העיר העתיקה ולאורך החומה עד מתחם בית הספר שמידט, ולאורך החומה עד פינתה ברחוב יפו. סך הכל 2,012 דונם.
על פי המחקר, האזור עשוי לכלול בגרסה מורחבת יותר את עיר דוד (194 דונם), את אזור סילוואן – הר המשחה (הר המשחית) (41 דונם), וגיא בן הינום (מתחם סנט ג'ורג) 57 דונם. עם תוספות אלו שטחו הכולל של ה"אגן" הוא 2,502 דונם.
אוכלוסייה.
על פי נתוני מכון ירושלים לחקר ישראל, בסוף 2003 התגוררו בעיר העתיקה 35,400 תושבים, ובאגן הקדוש כולו כ-40 אלף. 73% מתושבי העיר העתיקה היו מוסלמים, 18% נוצרים ו-9% יהודים.
מתוך 900 הדונם שעליהם יושבת העיר העתיקה, כ-210 דונם בבעלות הוואקף (24%) (רובו בהר הבית, ששטחו כ-144 דונם); כ-270 דונם בבעלות נוצרית של כנסיות ומנזרים (30%); כ-250 דונם בבעלות פרטית ערבית (28%), וכ-170 דונם בבעלות המדינה (18%).
מ-6,000 משפחות שמתגוררות בעיר העתיקה, 68% הן מוסלמיות, 24% נוצריות ו-8% יהודיות.
כמחצית משטח העיר העתיקה משמשת למגורים, 280 דונם משמשים למוסדות דת וחינוך, ו-80 דונם למסחר. אתרים ארכאולוגיים לא מבונים משתרעים על פני 50 דונם, ויש גם 40 דונם שאינם בשימוש.
מחלוקת גאו-פוליטית.
האגן הקדוש נמצא לא רק במרכז ירושלים אלא גם בלב הסכסוך הישראלי-ערבי, וכל מחלוקת זניחה עלולה להפוך לתקרית בינלאומית. הדוגמה האחרונה לתקרית הייתה המהומה שקמה סביב חפירות ההצלה ליד שער המוגרבים בתחילת 2007, אירוע המצטרף לשורת אירועים, שחלקם גבו קורבנות בנפש.
בשנת 2006 ערך צוות של מכון ירושלים לחקר ישראל, בראשות רות לפידות, מחקר בנושא חלופות לריבונות באגן הקדוש. על פי מחקר זה קיימים חמישה פתרונות לאזור האגן הקדוש:
החוקרים קובי מיכאל וד"ר משה הירש הציגו מחקר לפיו האופציה הישימה ביותר היא מודל המבוסס על ברלין המערבית – שטח המתנהל כישות אוטונומית תחת פיקוח רב-לאומי המוסכם על כל הצדדים.
שמפאן
מנחם פינקלשטיין
מנחם (פכו) פינקלשטיין (נולד ב-1951) הוא משפטן ישראלי המכהן כיו"ר ועדת פינקלשטיין לבדיקת אירוע בריחת האסירים הביטחוניים מבית סוהר גלבוע בספטמבר 2021, וכפרופסור למשפטים במרכז האקדמי פרס. כיהן בעבר כסגן נשיא בית המשפט המחוזי מרכז. קודם לכן שירת כפרקליט הצבאי הראשי בדרגת אלוף.
ב-20 בדצמבר 2021 נקבע מינויו של פינקלשטיין לנציב תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות.