האתר שימש כקבר אחים להרוגי מהפכת פברואר, ביניהם מפגיני מרד יארוסלב שפרץ ביולי 1918, אנשי צבאו של הגנרל ניקולאי יודניץ'. כמו כן קבורים בפארק: משה אוריצקי, ראש השירות החשאי הראשון של פטרוגרד (נרצח ב-30 באוגוסט 1918); משה גולדשטיין, שר הדפוס והתעמולה הסובייטי (נרצח ב-20 ביוני 1918); חיילי רובאי לטביה וביניהם הקומיסר סמיון נחימסון ואחרים.
קרנית - קרן לפיצוי נפגעי תאונות דרכים
קרנית - קרן לפיצוי נפגעי תאונות דרכים היא תאגיד שהוקם ב-1975 מכוח חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים ותפקידו להבטיח פיצוי לנפגע שנגרמו לו נזקי גוף בתאונת דרכים שאינו יכול לקבל פיצוי מחברת ביטוח.
הסיבות העיקריות לאי יכולת לקבל את הפיצוי מחברת הביטוח הם:
הקמת קרנית מילאה את החללים, שנותרו בהסדר הכללי של "פיצוי מהיר לכל נפגע".
במקביל להקמת קרנית הוקמה "קרנית-שטחים" שהייתה אחראית לפיצוי נפגעים מתאונות בשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה. במסגרת הסכם אוסלו א' הועבר התפקיד של קרנית שטחים לקרן הפלסטינית לפיצוי נפגעי תאונות דרכים (THE PALESTINIAN ROAD ACCIDENT VICTIMS COMPENSATION FUND) שהוקמה על ידי הרשות הפלסטינית.
למימון פעילות הקרן משמש חלק מפרמיית ביטוח החובה, המועבר לקרן. לקרן מינהלה שאותה ממנה שר האוצר. מנכ"ל הקרן מ 23/12/2010 הוא רו"ח איתן השחר.
אנטולי פירסוב
אנטולי וסילייביץ' פירסוב (ברוסית: Анатолий Васильевич Фирсов; 1 בפברואר 1941 - 24 ביולי 2000) היה שחקן הוקי קרח סובייטי ששיחק בעמדות חלוץ מרכזי וצד שמאל. פירסוב נחשב לאחד משחקניה הגדולים של צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות, איתה זכה 3 פעמים במדליית הזהב אולימפית.
אנטולי פירסוב נולד במוסקבה. לאחר ששיחק בקבוצת הנוער של ספרטק מוסקבה, קודם פירבוס בשנת 1954 לקבוצת הבוגרים של המועדון. בשנת 1961 הוא עבר לצסק"א מוסקבה, והיה בין הכוכבים הגדולים של הקבוצה.
בשנת 1964 נכלל פירסוב לראשונה בנבחרת ברית המועצות בהוקי קרח והיה שותף לזכייתה באליפות עולם. הוא וקבצתו זכו באליפות ברציפות עד לשנת 1971. פירוסב היה ידוע בחבטותיו החזקות, ולעיתים נרשמו מקרים בהם שוערים נפגעו מהדיסקית אותה חבט למרות הציוד המגן.
בזירה הביתית זו הייתה תקופה של שליטה מלאה של מועדון צסק"א מוסקבה בהוקי הסובייטי. בהתאם לכך, פירסוב זכה 9 פעמים באליפות ברית המועצות. בתקופת השתתפותו בליגה הסובייטית הוא זכה 3 פעמים בתואר השחקן החשוב ביותר.
בשנת 1973 פירסוב הפסיק את השתתפותו בתחרויות והחל לאמן. בשנים 1976–1977 אימן את נבחרת הנוער של ברית המועצות, ובשנים 1977-1972 אימן את קבוצת האם שלו. בשנת 1987 עזב פירסוב את הספורט התחרותי והחל לאמן ילדים בלבד.
בשנת 2000 נפטרה אשתו של פירסוב והוא בילה ליד קברה מספר ימים. פירסוב לא התאושש מהאירוע ונפטר גם הוא זמן קצר לאחר מכן.
המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית
המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית, שהתקיימה בין השנים 32–30 לפנה"ס, הייתה המלחמה הפנימית האחרונה שניהלה הרפובליקה הרומית. המלחמה התנהלה בין אוקטוויאנוס ובין מרקוס אנטוניוס, שני הצדדים האחרונים ששרדו מההטריאומווירט השני, למרות שתעמולת המלחמה של אוקטוויאנוס הציגה זאת כמלחמה בין הרפובליקה הרומית ומצרים התלמיית. המלחמה נגמרה בניצחון אוקטוויאנוס, כשאחת מתוצאותיה הייתה הפיכת הרפובליקה לאימפריה הרומית.
רקע.
הסכם ברונדיסיום, אשר נחתם בשנת 40 לפנה"ס, פיצל את הרפובליקה הרומית בין אנטוניוס, אוקטוויאנוס ולפידוס. אוקטוויאנוס קיבל שליטה באיטליה ובפרובינקיות המערביות, אנטוניוס בפרובינקיות המזרחיות, ולפידוס באפריקה. בסיציליה בינתיים שלט סקסטוס פומפיוס, אשר שליטתו באי היוותה צלע רביעית במאבק הכוחות של הטריומויראט השני.
בסוף 39 לפנה"ס ביטל אוקטוויאנוס את בריתו עם סקסטוס, על ידי גירושין מאשתו הראשונה סקריבוניה, אחותו של סקסטוס. אוקטוויאנוס חיפש חזית מאוחדת כנגד סקסטוס ושלח לשני הצדדים האחרים של הטריומוויראט בקשה לעזרה כנגד סקסטוס. לפידוס התעלם מפנייתו, ואנטוניוס התנער מבקשתו בטענה שאוקטוויאנוס לא הגיע לפגישתם בזמן. אוקטוויאנוס יצא לשתי מערכות מלחמה כנגד סקסטוס. לאחר שהפסיד בראשונה, מינה את אגריפה למפקד הצי, על מנת שיבנה צי שיוכל לסקסטוס. כחלק מההכנות, ארגן אוקטוויאנוס החלפת כוחות עם אנטוניוס, בהבטיחו לאנטוניוס 20,000 חיילים למסע שתכנן אנטוניוס לפרתיה, בתמורה לשתי שייטות של 60 ספינות כל אחת. בתיווכה של אוקטביה, הוסיף אנטוניוס 10 ספינות, והעביר לאוקטוויאנוס 130 ספינות בסך הכול. אוקטוויאנוס לעומת זאת, לא עמד במילתו ולא העביר לאנטוניוס את החיילים שהבטיח.
דיכוי המרד הסיציליאני.
אגריפה פיתח לא רק צי חדש במקום זה שנהרס בסערה, אלא גם כלים חדשים ללוחמה ימית, כגון ההרפקס, אשר אפשרו לצי של אוקטוויאנוס להביס את זה של סקסטוס בניצחון ימי מוחץ - בקרב נאולוכוס טיבע אגריפה 28 מספינותיו של סקסטוס ותפס 135. סקסטוס, אשר הצליח להימלט עם 17 מספינותיו, חדל להוות איום על איטליה, מה שאיפשר לאוקטוויאנוס לספח את סיציליה לתחום שלטונו. בסיומה של המערכה הקרקעית, שכנע אוקטוויאנוס את לגיונותיו של לפידוס שהגיעו מאפריקה במהלך המערכה לעבור לצידו, ועקב כך נישל את לפידוס מכוחו ובעצם הסיר אותו ממשולש הכוחות הפוליטי של הטריומוויראט. במכה אחת ביטל אוקטוויאנוס את שני הגורמים שהתחרו עמו על השפעה במערב, והיה מוכן לפנות כנגד אנטוניוס שבמזרח, כשהמערב מלוכד מאחוריו.
מסע המלחמה לפרתיה.
באותה מסגרת זמן, מרקוס אנטוניוס פתח במערכה כנגד הפרתים על מנת להוכיח את יכולתו כגנרל ועל מנת לכפר של כישלונו של קראסוס ב-53 לפנה"ס. במערכה זו השתתפו מיטב הלגיונות שהתאמנו איתו ועם יוליוס קיסר. עם זאת, אהדתו של אנטוניוס לחיל הרגלים ותכנון כושל של המערכה, למול טקטיקת פגע-וברח של הפרתים, גרמו בסופו של דבר לנסיגת הרומאים תוך לחימה בלתי פוסקת משטחי האימפריה הפרתית. אנטוניוס הציג את הדברים באור חיובי ברומא, על מנת לשמור על יוקרתו. אוקטוויאנוס שמח לשמר תדמית זו, מכיוון שחשש שהזעם הציבורי בהיוודע התבוסה יכריח אותו לשלוח לאנטוניוס את אותם 20,000 חיילים שהבטיח למסע נקמה.
פירוק הטריומוויראט השני.
בשנת 35 הגיעה אוקטביה לאתונה עם תגבורת של 2,000 חיילים לבעלה, אנטוניוס. אנטוניוס השאיר לה שם הודעה לשלוח את החיילים מזרחה, אך שהיא עצמה תחזור לרומא. בשומעו זאת, אוקטוויאנוס זעם על כך, והשתמש ביחסו של אנטוניוס לאשתו אוקטביה לטובת התעמולה שכנגד אנטוניוס.
בשנת 34 סיפח אנטוניוס את ארמניה, וביצע את תהלוכת הניצחון שלו באלכסנדריה. בסוף תהלוכת הניצחון התבצע טקס "מתנות אלכסנדריה" , אשר אוקטוויאנוס השתמש בו כדי להתנגח אנטוניוס. בשלב זה היה ברור לשני הצדדים כי המצב אינו יכול להימשך כמו שהוא, ושהמלחמה הפכה בלתי-נמנעת.
תעמולת מלחמה.
תעמולת המלחמה שיחקה תפקיד חשוב בדרך לקרב אקטיום. אנטוניוס בחר לבצע את מצעד הניצחון לציון כיבוש ארמניה באלכסנדריה, במקום ברומא. בסוף המצעד, התלבש אנטוניוס כאל דיוניסוס, בעוד שקלאופטרה התלבשה כאלה איזיס, ובוצע טקס המכונה "מתנות אלכסנדריה". ב"מתנות" אלו, חילק אנטוניוס שטחים אשר שלט עליהם לילדיה של קלאופטרה. קיסריון הוכר כבנו של יוליוס קיסר, והוכרז כשליט מצרים לצד קלאופטרה. לאלכסנדר הליוס ניתנו ממלכת ארמניה, מדי וכל השטחים שמעבר לנהר הפרת. לתלמי פילדלפוס ניתנו סוריה וקיליקיה, וכל השטחים בשליטה רומית ממערב לנהר הפרת ועד לדרדנלים. לקלאופטרה סלנה השנייה ניתנה קירנאיקה ולוב.
אוקטוויאנוס ניצל את הידיעה על הטקס, ואת יחסו של אנטוניוס לאשתו אוקטביה, על מנת לצייר את הסכסוך כסכסוך רומי-מצרי, כמערב נגד המזרח. קלאופטרה צוירה כמפתה המזרחית, אשר מרחיקה את אנטוניוס מאשתו הרומית, ומשפיעה עליו לטובתה של מצרים. הזיכרון של מלחמות האזרחים היה טרי אצל הרומאים, ועל כן היה צריך אוקטוויאנוס לתאר את הסכסוך כאחד נגד גורם זר, ולא כסכסוך פנימי-רומאי.
אוקטוויאנוס אף הוציא את צוואתו של אנטוניוס ממקדש וסטה בכוח, והקריא חלקים נבחרים לסנאט. אף כי קריאת צוואתו של אדם אשר עדיין היה בחיים הייתה למורת רוחם של רבים, לא ניתן היה להתעלם מהדברים שנכתבו. אנטוניוס ציווה שבמקרה וימות ברומא, גופתו תילקח דרך הפורום, אל מצרים ואל קלאופטרה.
מערכת אקטיום.
בחורף 32 החל אנטוניוס לרכז כוחות באפסוס. בתחילת 31 הגיע עם צבאו לאקטיום, שם פגש את הצבא והצי של אוקטוויאנוס. לאחר ששני הצדדים סירבו ליזום את המהלך הראשון בקרב יבשתי מסובך, או בקרב ימי שבו הראשון שיתקדם לעבר האויב מאבד את יתרונו, חנו השניים עם צבאותיהם משני צידי המפרץ האמפרקי לחורף. ב-2 בספטמבר 31, לאחר שראה כי לא יוכל להישאר באקטיום, החליט אנטוניוס לצאת לקרב. בין אם כדי לנצח, ובין אם כדי לברוח, ניתן רק לשער. קופת המלחמה שהביאה עמה קלאופטרה הוצבה על השייטת המצרית, אשר לא השתתפה בקרב.
בקרב עצמו זכה הצי של אוקטוויאנוס, בפיקודו של אגריפה, לניצחון זריז. בשלב מוקדם פקדה קלאופטרה על השייטת המצרית להרים מפרשים ולברוח מהקרב, ומשראה זאת אנטוניוס עזב את האגף הצפוני של הצי שלו, והצטרף לשייטת המצרית בבריחתה. אקטוויאנוס ניסה להשתמש בבריחת אנטוניוס וקליאפטרה על מנת לשכנע את שאר הצי של אנטוניוס לסיים את הלחימה, שכן מפקדם ברח. אך הצי של אנטוניס המשיך להילחם, והקרב נמשך אל הלילה. בסופו, ניצח אוקטוויאנוס ניצחון ברור, אך קופת המלחמה ברחה עם אנטוניוס, מה שהיה מאפשר לאנטוניוס בניית צי חדש, והקמת צבא חדש להמשך המלחמה, אילו השכיל להשתמש בו.
לאחר קרב אקטיום וסיום המלחמה.