מחברים מסוימים, כולל ההיסטוריון ניקולאי קרמזין זיהה את דמותו עם זו של דניאיל, בישוף העיר יורייב שעל נהר רוס (בילה צרקווה של ימינו), שהתמנה בתפקיד זה בשנת 1115 ושהלך לעולמו ב-9 בספטמבר 1122.
מסעותיו.
כעולה רגל, יצא דניאל לקונסטנטינופול ומשם, דרך הים, עבור אפסוס, ככל הנראה דרך האיים כיוס, סאמוס, קוס, טילוס, רודוס, אחר כך חוף ליקיה עם טלמסוס או מאקרי (בימינו פתחייה), פטארה ומירה ואחר כך קפריסין, נסע למקומות הקדושים של הנצרות בארץ ישראל. נחת ביפו ומשם שם פעמיו לירושלים.
ידוע כי תקופת עלייתו לרגל התרחשה בערך בימי הקניאז הגדול מיכאיל סביאטופולק איסיאסלביץ'.
היו מחלוקות בנוגע לעיתוי המסע. בימינו מסקנת רוב החוקרים היא שדניאל ביקר בירושלים בשנים 1104- 1107, בימי המלך הצלבני של ירושלים בלדווין הראשון. שהה בעיר כששה-עשר חדשים ובכלל בארץ ישראל למעלה משנתיים.
במשך תקופה זו ביקר דניאל במתחמי הקודש המרכזיים ובמקומות רבים נוספים בארץ, מלווה במורי דרך מקומיים וכתב דו"ח מפורט על מסעו. סרק בין היתר את ים המלח, את החלק התחתון של הירדן אותו השווה לנהר סנוב מאזור הולדתו, את בית לחם, חברון
בדרכו לגליל, התלווה לכוח צבאי צלבני של המלך בלדווין שיצא מירושלים ונסע דרך שכם ובית שאן. הרחיק עד לגשרים מעל הירדן ולאזור ים כנרת ולאזורים נוספים בגליל עד גבול לבנון. בארץ ישראל התלווה דניאל גם בבני ארצו שהגיעו לשם מנובגורוד, מקייב ומקשין או בנפרד או אולי יחד איתו. הם נכחו בטקסי ערב חג הפסחא בכנסיית הקבר.
תאורי המסע שלו מתחילים בקונסטנטינופול. ברשמיו בארץ הקודש ציין, בין היתר, את פשיטות המוסלמים (ה"סרצנים") עד לחומות ירושלים והתרשם מיחסי הידידות בין הכנסייה הקתולית והכנסיות המזרחיות בסוריה. לטענתו צירף אותו המלך בלדווין הראשון לפמלייתו בעת מסע צבאי נגד דמשק אך דניאל לא חצה עם המלך את הירדן ונשאר לבקר באזור ים כנרת.
שובו למולדת לא היה נטול הרפתקאות.
דניאל הפליג מביירות או מאנטיוכיה. בעת שנסע לכיוון קונסטנטינופול הספינה שבה נסע הותקפה על ידי שודדי ים. בסופו של דבר הצליח דניאל להגיע הביתה בריא ושלם.
ספרו.
דניאל היה בן תקופתו של נסטור הכרוניקן ומעריכים כי סגנונו דומה לזה של נסטור. הוא נחשב לאחד מראשוני הכרוניקנים הרוסים ויומן המסע שלו,"Житье и хоженье Данила, Русьскыя земли игумена ("חייו ועליית הרגל של דנילו, אב המנזר מהארץ הרוסית") שנכתב בתחילת המאה ה-13, מהווה אחד מניצני הספרות הרוסית הקדומה.
כתב היד של דניאל מתאר בעיקר את עליית הרגל שלו בארץ הקודש.
המקור לא שרד, אבל קיימים לפחות 150 העתקים של כתב היד, מתוכם חמישה הועתקו לפני שנת 1500. כתב היד העתיק ביותר שנשאר נכתב בשנת 1475 ונשמר בספרייה להיסטוריה הכנסייתית בסנט פטרסבורג.
הספר פורסם בשנת 1849 ב"תולדות הרוסים" מאת פ. סחרוב, תורגם לאנגלית תחת הכותרת '"1106-1107 "The Pilgrimage of the Russian Abbot Daniel in the Holy Land", עם הערות מאת סר סי.וו. וילסון (1895) ובצרפתית בשנת 1889 תחת הכותרת ""Itinéraires russes en Orient" ("מסלולים רוסיים במזרח"), בתרגומה של סופיה פטרובנה באחטמב דה חיטרובו, בז'נבה.
הספר מתאר את המסע, את המקומות הקדושים ואת הפגישה בין אב המנזר דניאל למלך ירושלים, בלדווין הראשון.
למרות הערך הרב של רשמי המסע שלו, דניאל לא תיאר בו כמה מהחלקים החשובים במסעו, למשל את הנסיעה מארץ רוס לקונטנטינופול. ברצף הזמן, ביקורו בארץ ישראל אירע בדיוק אחרי כיבוש עכו על ידי הצלבנים ב-1104.
דניאל מספר על היחס הידידותי בו זכה מצד המלך בלדווין.
תיאורו את ירושלים בתקופתו מוערך כאמין, ברור ומפורט.
דניאל מציין בין היתר, גם את הסכנות שארבו לנוסעים בשנים הראשונות של ממלכת ירושלים הלטינית.
למרות תלונותיו על מעשי השוד והמתקפות של המוסלמים, השכיל דניאל להעריך את כישורי האולכוליסה הערבית בתחום החקלאות, הבנייה והכנסת האורחים.
יומן המסע של דניאל נחשב לאחת התעודות החשובות ביותר על אזור זה בימי הביניים ברוסית ובכלל. דניאל שלט במידה מסוימת ביוונית ובלטינית וכך יכול היה להיעזר בשירותי מתורגמנים. כדבריו "אי אפשר להכיר את כל המקומות הקדושים ללא מורי דרך ומתורגמנים". לדבריו בעת מסעו ליווה אותו נזיר מלומד בא בימים שחי במנזר בגליל מזה שלושים שנה. דניאל הזכיר בספרו כשישים מקומות שביקר בארץ הקודש. תאוריו כוללים עם זאת גם כמה טעויות גדולות בסוגיות טופוגרפיה והיסטוריה.
הטקסט של אב המנזר דניאל הוא בעל חשיבות רבה גם מבחינת ההיסטוריה של השפה הרוסית הקדומה וגם מבחינת חקר הפולחן והליתורגיה האורתודוקסית של התקופה. הוא כולל למשל את תיאור הפולחן בחג הפסחא, לרבות את נס "הורדת האש הקדושה" בכנסיית הקבר.
בכתביו ראה דניאל את עצמו נציג של רוס של קייב ולא של מנזר או אזור מסוים. הוכחה לכך גם השורות האחרונות של ספרו, שבו ציין: "יעיד בעדי אלהים כי (בעת הליתורגיה) במקומות הקדושים לא שכחתי לרגעפ להזכיר את שמות נסיכי רוס, של ילדיהם, של בישופי רוס, של אבות המנזרים, ושל הבויארים, ושל ילדי הרוחניים ושל כל הנוצרים הטובים". דוגמה אחרת, הנחשבת לביטוי לתודעה הקיבוצית הרוסית הקדומה, הייתה בקשתו של דניאל מהמלך בולדווין ,"למען אלהים ונסיכי רוס", להניח על קברו של ישו "איקונין-מנורה מארץ רוס כולה".
קישורים חיצוניים.
Itinéraires russes en Orient, Société de l'Orient Latin, Imprimerie Jules-Guillaume Pick, Genève 1889
פורטו סנטו
פורטו סנטו (בפורטוגזית: Porto Santo) הוא אי ורשות מקומית פורטוגזית בצפון האוקיינוס האטלנטי, 43 ק"מ צפונית-מזרחית למדיירה. פורטו סנטו הוא הצפוני והמזרחי ביותר מבין האיים שבארכיפלג. שטח האי 42.48 קמ"ר, ומתגוררים עליו (נכון ל-2011) 5,483 תושבים.
העיר היחידה באי וברשות המקומית היא וילה בליירה (המכונה אף היא לעיתים על שם האי פורטו סנטו), הנמצאת על החוף הדרומי של האי.
היסטוריה.
האי התגלה באופן רשמי בשנת 1418, כאשר אוניות בשירותו של אנריקה הספן, שנשלחו בפקודת ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל לגלות טריטוריות חדשות מערבית לאפריקה, ולתבוע אותן עבור פורטוגל, נקלעו לאי. הקברניטים שהיו בדרכם מערבה בחזרה מסיור באוקיינוס האטלנטי, הוטו ממסלולם על ידי סערה והגיעו לאי. שמו של האי ("הנמל הקדוש") נקבע לרגל הצלת האוניות מן הסערה. שנים ספורות לאחר התגלית התיישבו באי מתיישבים פורטוגזים.
תיעוד של האי במפות מהמאה ה-14 הקודמות לתגלית זו, מוכיחה כי ספנים אירופאים 'גילו' את האי עוד קודם לתגלית הפורטוגלית, אולם באירופה איש לא טען לבעלות על האי קודם לתגלית זו.
בנובמבר 1445 מונה ברתולומאו פרשטרלו כמושל האי על ידי המלך. ביתו, פליפה, נישאה ב-1479 לספן איטלקי בשם כריסטופרו קולמבו, שמאוחר יותר התפרסם ככריסטופר קולומבוס וכמי ש"גילה" את אמריקה. קולמבוס ואשתו התגוררו תקופה באי, וביתם כיום משמש כמוזיאון.
צמחיית האי המקורית נכחדה, בעקבות הבאת ארנבות לאי, שבו לא חיו קודם לכן יונקים כלל. הדבר הוביל למדבור וכיום צמחיית האי היא בעיקרה אירופאית.
החיים על האי בשנות ההתיישבות הראשונות היו קשים: מחסור במי שתייה, אוכל ופשיטות שודדי ים ברברים הקשו את חיי התושבים.
כלכלה.
מרבית תושבי האי מתפרנסים מתיירות, כאשר האי מושך תיירים בזכות חופיו ומזג האוויר הנוח. באי שדה תעופה בינלאומי עם טיסות קבועות לשדה התעופה במדיירה (כ-15 דקות טיסה).
סגן יושב ראש הכנסת
סגן יו&quot;ר הכנסת
חברה ציבורית
חברה ציבורית היא חברה שהציעה את מניותיה לציבור והן נסחרות בבורסה לניירות ערך.
חברה ציבורית בישראל.
בהתאם ל, חברה ציבורית היא "חברה שמניותיה רשומות למסחר בבורסה או שהוצעו לציבור על פי תשקיף ומוחזקות בידי הציבור". לעיתים נקראת חברה ציבורית גם בשם "חברה נסחרת".
חברה ציבורית היא גם תאגיד מדווח מכוח חוק ניירות ערך, ולכן היא מפוקחת על ידי רשות ניירות ערך וכן חלות עליה חובות דיווח המבוצעות באמצעות מערכת המגנא (מערכת גילוי נאות) של רשות ניירות-ערך.
חובות הדיווח כוללות שלושה סוגים עיקריים של דיווחים: דוח תקופתי המוגש פעם בשנה; דוח רבעוני המוגש פעם בשלושה חודשים; ודוח מיידי המוגש בהתאם לאירוע מהותי שהתרחש בחברה.
לרוב, בחברה ציבורית ישנם בעלי מניות המחזיקים חלק ניכר ממניות החברה או חלק המקנה להם שליטה (בעלי שליטה), וכל שאר המניות מפוזרת בקרב הציבור. מצב זה יוצר כוח משמעותי לבעלי השליטה אשר מאפשר להם פעמים רבות ליצור רוב מוחלט או יחסי באסיפות הכלליות. בנוסף, הם ממנים את הדירקטורים ומציעים את מינויים של הדירקטורים החיצוניים ולכן גם בקרב חברי הדירקטוריון יש להם יתרון. לרוב, בעלי המניות מן הציבור אינם נוכחים באסיפות הכלליות, ולכן אף אם מספרם רב, הרי שכוחם מצומצם: הם מפוזרים, מתחלפים מדי יום, ואדישים בנוגע לאופן ניהול החברה ("אדישות רציונלית"). לרוב, מסתכם עניינם של בעלי המניות מן הציבור בחברות ציבוריות, בתשואה על המניה בטווחים קצרים ולאו דווקא באופן ניהול החברה הציבורית בטווח הארוך. מצב זה מותיר כאמור, כר נרחב לפעולה של בעלי השליטה.
כללי ניהול חברה ציבורית בישראל.
בשל העובדה שחברה ציבורית משתפת את הציבור בהחזקות של מניותיה, חלות עליה הוראות חוק מיוחדות וכללי ניהול קפדניים מכוח חוק החברות וחוק ניירות ערך:
לובו (קומיקס)
לובו (באנגלית: Lobo) הוא דמות בדיונית של אנטי גיבור חייזרי המופיע בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת "Omega Men #3" מיוני 1983, ונוצרה בידי הכותב רוג'ר סליפר והמאייר קית' גיפן.