נקודת השקפה עדכנית יותר של הפילוסופיה של הגן הובעה על ידי ג'וֹאוּ גָאנְגְ'ה, נשיא החברה הסינית לאדריכלות נוף, וחבר האקדמיה הסינית למדעים והאקדמיה הסינית להנדסה. ב-2007 אמר ג'וֹאוּ: "הגנים הסינים הקלאסיים הם שילוב מושלם של הטבע ומעשי ידי אדם. הם חיקוי של הטבע, ומוכיחים את יופיו של הטבע. ניתן גם לראות בהם שיפור של הטבע. כזה שממנו זורח האור של הגאונות האמנותית האנושית."
השפעה.
ההשפעה של הגן הסיני על הגן היפני.
לגן הסיני הקלאסי היה השפעה מוחשית על הגן היפני המוקדם. ההשפעה הסינית הגיעה ליפן דרך קוריאה לפני שנת 600 לספירה. שלח יורש העצר של יפן הנסיך שוטוקו (聖徳太, Shōtoku Taishi; 622-572) משלחת דיפלומטית לחצר הקיסרות, שהחלה חילופי תרבות שנמשכו מאות שנים. מאות מלומדים יפנים נשלחו לסין על מנת ללמוד את השפה הסינית, מערכת הממשל, והתרבות. השגריר היפני לסין, אונו נו אימוקו (小野 妹子, Ono no Imoko), תיאר את גני הנוף הנרחבים של הקיסר הסיני בחצר הקיסרות היפנית. לדיווחיו הייתה השפעה עמוקה על התפתחות תכנון הנוף ביפן.
במהלך תקופת נארה (794-710), כאשר הבירה היפנית שכנה בנארה, ואחר-כך בהייאנקיו, יצרו הקיסרים היפנים גני נוף גדולים ובהם אגמים וביתנים על בסיס המודל הסיני עבור האצילים על מנת שיוכלו לשוטט ולהיסחף ללא מטרה בסירות קטנות, וגנים אינטמיים יותר לשם הרהורים ומדיטציה דתית.
נזיר יפני בשם איסאי (明菴栄西, Eisai; 1215-1141) ייבא את אסכולת רינזאי של הזן בודהיזם מסין ליפן, מהלך שהוביל ליצירת סגנון גינון יפני ייחודי ומפורסם, גן זן, המומחש בגן הזן במקדש ריואן־ג'י. הוא גם הביא את תה הירוק מסין ליפן, במקור כאמצעי לשמור שהנזירים יישארו ערים במהלך מדיטציה ארוכה, ששימש בסיס לטקס התה היפני, שהפך לפולחן חשוב בגנים היפניים.
מתכנן הגנים היפני מוסו סוסקי (夢窓 疎石, Musō Soseki; 1351-1275) יצר את גן האזוב (קוקדרה) המפורסם בקיוטו, שכלל שחזור של האי פנגלאי (ביפנית הוראי, Hōrai) של שמונת בני האלמוות, שהיה מאפיין חשוב בגנים סינים רבים. בתקופת קאמאקורה (1333-1185), ובמיוחד בתקופת אשיקאגה (1573-1336) הפך הגן היפני לחמור סבר בהשוואה לגן הסיני, בהתאם לערכים האסתטיים שהתפתחו ביפן.
באירופה.
האירופאי הראשון שתיאר את הגן הסיני היה הסוחר והנוסע הוונציאני מרקו פולו, שביקר בארמון הקיץ של השליט המונגולי של סין, ומייסד שושלת יואן, קובלאי חאן, בזאנאדו. לגן של קובלאי חאן הייתה השפעה מאוחרת על התרבות האירופאית. ב-1797 הוא שימש השראה לפואמה הרומנטית קובלא חאן מאת המשורר האנגלי הרומנטי סמואל טיילור קולרידג'.
מרקו פולו תיאר גם את הגנים בארמון הקיסרי בקמבלוק (חאנבליק), השם המונגולי לעיר שבסופו של דבר תהפוך לבייג'ינג. הוא תיאר סוללות, מעקות וביתנים המקיפים אגם עמוק מלא בדגים וברבורים ועופות ימיים אחרים, שהסממן המרכזי בהם היה גבעה מלאכותית בגובה מאה צעדים ובהיקף של כאלף צעדים, מכוסה בעצים ירוקי עד ומקושטת באבני אזוריט ירוקות.
המיסיונר הישועי הראשון שניסה להגיע לסין היה פרנסיסקו חאווייר שמת ב-1552 כשהמתין לאישור כניסה לסין. ב-1601 קיבל המיסיונר הישועי האיטלקי מטאו ריצ'י אישור להתיישב בבייג'ינג. מיסיונרים ישועים החלו לשלוח דיווחים על התרבות והגנים בסין לאירופה. המיסיונר והמתמטיקאי הצרפתי לואי לה קומט (Louis Le Comte; 1728-1655), הגיע לסין ב-1687. הוא תיאר כיצד בגנים הסינים יש מערות מלאכותיות, גבעות מלאכותיות וסלעים שנערמו על מנת לחקות את הטבע, ושהגנים שלהם לא אורגנו בצורה גאומטרית.
במאה ה-18 כשכדים סיניים וחפצי קישוט אחרים החלו להגיע לאירופה, החל התעניינות גדולה בתרבות הסינית והפופולריות של השינואזרי גאתה. הציירים אנטואן ואטו ופרנסואה בושה ציירו נופים סיניים כפי שדמיונו אותם, ויקטרינה הגדולה קישטה חדר בארמונה בסגנון סיני. ההתעניינות הגדולה בכל דבר מסין, כללה גם גנים.
ב-1738 נסע המיסיונר הישועי והצייר הצרפתי ז'אן דני אטירה (Jean Denis Attiret; 1768-1702) לסין, שם מונה לצייר החצר לקיסר סין. הוא תיאר בפרוטרוט רב את מה שראה בגנים הקיסריים סמוך לבייג'ינג:
אטירה גם כתב:
קיסר סין צ'יינלונג (1799-1711) התעניין במידה שווה בנעשה באירופה. הוא הסמיך את האב הישועי ג'וזפה קסטליונה (Giuseppe Castiglione; 1766-1688), שלמד הנדסה, לבנות מזרקות עבור גנו, דומות לאלו ששמע עליהן שפעלו בגני ורסאי.
לאדריכלות ולאסתטיקה הסינית הייתה השפעה על הגן האנגלי. ב-1685 חיבר הדיפלומט והסופר האנגלי ויליאם טמפל (Sir William Temple; 1699-1628) מסה "על הגן של אפיקורוס" ("Upon the garden of Epicurus") שבו עימת בין התאוריות האירופאיות של גנים סימטריים כנגד ההרכבים הבלתי סימטריים של סין. טמפל מעולם לא ביקר בסין, אך קרא את העבודות של נוסעים אירופאים שהגיעו לסין. הוא ציין שהגנים הסינים נמנעו משורות מסודרות של עצים ומערוגות פרחים, ובמקום זאת הציבו את העצים, הצמחים ומאפיינים אחרים של הגן בדרכים בלתי סדורות שנועדות למשוך את העין וליצור יצירות יפהפיות. האבחנות של טמפל בנוגע לגן הסיני צוטטו על ידי המסאי ג'וזף אדיסון (Joseph Addison; 1719-1672) במסה מ-1712, שהשתמש בהן על מנת לנגח את מתכנני הגנים האנגלים שבמקום לחקות את הטבע, ניסו לחקות בגנים שיצרו את הסגנון הצרפתי, רחוק מהטבע ככל האפשר.
גן הנוף האנגלי כבר היה מושרש היטב באנגליה בתחילת המאה ה-18, כשהשראה לצורתו הגיעה ממסעותיהם של בני המעמד הגבוה הבריטי לאיטליה ושאיפתם ליצור סגנון גנים חדש שווה ערך לסגנון האדריכלות הפלדיאנית שהם בחרו לבתי האחוזה שלהם, ולנופים הרומנטיים בציוריו של קלוד לורן וציירים רומנטיים אחרים, אבל ההשפעה של החידוש והאקזוטיות של האמנות והאדריכלות הסינית באירופה הובילה ב-1738 לבניית הבית הסיני הראשון בגן אנגלי בבית סטואו (Stowe House), לצד מקדשים רומאים, חורבות גותיות וסגנונות אדריכלות נוספים.
הסגנון נעשה פופולרי יותר הודות לאדריכל הסקוטי ויליאם צ'יימברס (1796-1723) שחי בסין מ-1745 עד 1747, וכתב ספר, "השרטוטים, המבנים, הריהוט, המנהגים, המכונות וכלי העבודה של הסינים" ("The Drawings, buildings, furniture, habits, machines and utensils of the Chinese") שיצא לאור ב-1757. הוא דרבן את מתכנני הגן המערביים להשתמש במוסכמות הסגנוניות הסיניות, דוגמת הסתרה, אי סימטריה, וטבעיות. מאוחר יותר, ב-1772 פרסם צ'יימברס את ה"דיסרטציה על גינון אוריינטאלי" ("Dissertation on Oriental Gardening"), תיאור מפורט, בדיוני משהו, על הרעיונות בני זמנו של סגנון הגינון הטבעי בסין.
צ'יימברס היה מבקר חריף של קפביליטי בראון (Lancelot Brown, הידוע בכינויו Capability Brown; 1783-1716), מתכנן הגנים האנגלים המוביל, שאת עבודותיו החשיב צ'יימברס כמשעממות. צ'יימברס האמין שגנים צריכים להיות מלאי הפתעות. ב-1761 הוא בנה פגודה סינית, בית וגן בגני קיו בלונדון, יחד עם מסגד, מקדש השמש, קשת הרוסה, וגשר פלדיאני. הודות לצ'יימברס החלו להופיע מבנים סיניים בגנים אנגליים אחרים, ואז בצרפת ובמקומות אחרים ביבשת. קרמונטל (Louis Carrogis Carmontelle 1806-1717) הוסיף ביתן סיני לגן שלו בפארק מונסו בפריז (1772), הדוכס דה שואזל (Duc de Choiseul) בנה פגודה בגן שלו בשנטלו (Chanteloup) בין 1775 ל-1778. קיסרית רוסיה, יקטרינה הגדולה בנתה פגודה בגן של ארמונה בצארסקויה סלו, סמוך לסנקט פטרבורג, בין 1778 ל-1786. מבקרים רבים מהיבשת שלא אהבו את המונח גן אנגלי, והחלו לכנות אותו "אנגלו-סיני" על מנת לתאר את הסגנון. לקראת סוף המאה ה-19 היו בפארקים בכל רחבי אירופה פגודות, ביתנים או גשרים סיניים ציוריים, אבל היו מעט גנים שביטאו את האסתטיקה העמוקה והמעודנת של גן סיני אמיתי.
בייסבול במשחקים האולימפיים
בייסבול הוא ענף במשחקים האולימפיים שהיווה חלק מהתוכנית האולימפית בין אולימפיאדת ברצלונה (1992) לאולימפיאדת בייג'ינג (2008).
הענף הופיע שוב באולימפיאדת טוקיו (2020), נכון לעכשיו ענף הבייסבול לא יתקיים באולימפיאדת פריז (2024), אך יחודש באולימפיאדת לוס אנג'לס (2028).
בתחרויות משתתפות נבחרות של גברים בלבד, בעוד נשים מתחרות בסופטבול.
היסטוריה.
עוד בטרם נכלל הבייסבול בתוכנית האולימפית, נערכו משחקי ראווה ב-8 אולימפיאדות: אולימפיאדת סנט לואיס (1904), אולימפיאדת סטוקהולם (1912), אולימפיאדת ברלין (1936), אולימפיאדת הלסינקי (1952), אולימפיאדת מלבורן (1956), אולימפיאדת טוקיו (1964), אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ואולימפיאדת סיאול (1988). בשש האולימפיאדות הראשונות נערך משחק בודד, בשלוש מהן הוא כלל משחק של נבחרת ארצות הברית מול הנבחרת המקומית (נבחרת בסטוקהולם, נבחרת במלבורן ונבחרת בטוקיו). בשתי האולימפיאדות האחרונות נערך טורניר מלא, בהשתתפות 8 נבחרות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) נכלל לראשונה הבייסבול באופן רשמי בתוכנית האולימפית. 8 נבחרות השתתפו בטורניר, ובשלב זה הורשו להשתתף רק שחקנים חובבנים. כל הנבחרות שיחקו זו מול זו בבית מוקדם, ולאחר מכן ארבע הנבחרות הראשונות העפילו לחצי הגמר בשיטת הצלבה (הראשונה מול הרביעית והשנייה מול השלישית). המנצחות בחצאי הגמר העפילו למשחק הגמר, והמפסידות שיחקו על המקום השלישי. נבחרת הייתה האלופה האולימפית הראשונה, לאחר שגברה במשחק הגמר על . היא זכתה בתואר האולימפי גם באולימפיאדת אטלנטה (1996), לאחר ניצחון על , בעוד שהמארחת, , הסתפקה במקום השלישי.