האולם המרכזי באוניברסיטת ביר זית קרוי על שמו. כמו שם קרוי על שמו בית ספר תיכון בעיר ח'אן יונס. המשוררת פדווא טוקאן הקדישה לו שיר.
הקלאסיקה של ההרים והימים
הקלאסיקה של ההרים והימים (בסינית מסורתית: 山海經, בסינית מפושטת: 山海经, בפין-יין: Shānhǎi Jīng), אשר מוכרת גם בשמות "שאן האי ג'ינג", ו"ספר ההרים והימים", היא טקסט סיני קלאסי המשלב גאוגרפיה במיתוס. גרסאות של הטקסט ידועות עוד מן המאה הרביעית לפנה"ס, ולצורתו הסופית התגבש בתקופת שושלת האן המערבית.
הטקסט משמש תיאור גאוגרפי-תרבותי-אגדי של סין שלפני תקופת שושלת צ'ין, ומשובץ כולו סיפורים מיתולוגיים. מעבר לכך ניתן למצוא בו גם התייחסויות לבעלי חיים, צמחייה, מחצבים, טכניקות כישוף, דת, היסטוריה, רפואות, מנהגים עממיים ומיעוטים אתניים בסין.
ישנם בספר כ-31,000 סימנים, הוא מחולק ל-18 מגילות ומכיל תיאורים של 550 הרים ו-300 מקורות מים. החלק העתיק ביותר בספר - "הקלאסיקה של ההרים" נחשב לעיתים כעומד בפני עצמו, ואז הוא מכונה "קלאסיקת ההרים בעלת חמשת האיברים". במקור היו בספר גם מפות מצוירות אשר אוגדו תחת השם "הקלאסיקה של מפות ההרים והימים", אך לאחר תקופת שושלות וֵיי וגִ'ין לא נותר זכר מן המפות.
על הכותב.
יוצר הספר וזמן כתיבתו אינם ברורים. היסטורית יוחס הספר לדמויות אגדיות כגון הקיסר יוּ' או בּוֹיִי, אך כיום יש בין החוקרים הסכמה שהספר לא נכתב בנקודת זמן אחת על ידי אדם יחיד, אלא על ידי מספר אנשים ממדינת צ'וּ החל מתקופת המדינות הלוחמות ועד תקופת שושלת האן.
אחד הבודדים שנותן מידע בנושא הוא צֶ'ן פָּאן בן המאה העשרים, אשר איתר בין ההערות על הטקסים של ג'ואו את הציטוט: "הקלאסיקה של ההרים והימים מימי קדם, ספר של דְזוֹאוּ (דְזוֹאוּ יֵן)".
העורך הראשון של הספר אשר שמו ידוע, היה לְיוֹ שְׂיָאנְג מהאן המערבית, אשר שמו נקשר במספר יצירות קונפוציאניות. בנו לְיוֹ שִׂין גם הוא עסק בעריכת הספר, ושניהם ביצעו בו הגהות ואף קבעו לגביו כי "יוצר הקלאסיקה של ההרים והימים הוא בן תקופת טָאנְג ויוּ'". תקופה זו היא תקופתם של הקיסר יָאו והקיסר שׁוּן, ונראה שעל הדברים הללו מתבסס גם גָ'או יֵה מתקופת שושלת האן המזרחית בספרו "האביבים והסתוים של ווּ ויְוֵּ'ה", אם כי שם הייחוס הוא לקיסר יו'. מאוחר יותר, בתקופת שושלת ג'ין, הוסיף המלומד גְווֹ פּוּ מספר הערות נוספות ליצירה.
מבט כללי.
הספר אינו עלילתי, אלא מורכב מקטעים המתארים מיקומים שונים של הרים, ישימונים ואזורים אשר בים ומעבר לים. התיאורים כוללים לרוב פרטים על רפואות, חיות, מחצבים ותוואי קרקע, ועל אף שתיאורים רבים הם חסרי ייחוד, הרי שישנם גם תיאורים מורכבים ומוזרים. ישנה נוסחה כללית קבועה על פיה בנוי כל פרק, וגם התיאורים עצמם נמסרים לרוב בתבנית מוכרת.
הספר מכיל מיתוסים קצרים אשר רובם אינם אורכים יותר מפיסקה אחת. הוא משמש מקור עיקרי לסיפורי מיתולוגיה קדומים, אשר המפורסמים ביניהם הם "קְווָאפֿוּ בעקבות השמש", "נוּ'וָה מתקנת את השמיים", "חוֹאוּיִי יורה בתשע השמשות", "המלחמה הגדולה בין הקיסר הצהוב לצְ'ה יוּאוּ", "גונְגְגונְג נוגח בהר בּוּג'וֹאוּ וגורם למבול", "גוּן גונב את האדמה הנושמת ושולט במים", ו"קיסר השמיים מחזיר את האדמה הנושמת והורג את גוּן". המיתוס המוכר ביותר מן הספר הוא זה המופיע בסוף הפרק האחרון, על הקיסר יוּ' אשר עמל במשך שנים על עצירת השיטפונות. הסיפור מספק תיאור ציורי בהרבה מזה המופיע בקלאסיקה של המסמכים.
הספר גם מתעד כבדרך אגב מספר נושאים תמוהים כמו הטענה שאכילת בשר אורנגאוטן יכולה לחזק את ההליכה, ועוד נושאים שנחשבים שנויים במחלוקת בחברה הסינית.
הספר מתעד על בסיס מיקום ולא על בסיס כרונולוגי. ובדרך כלל התיעוד בו מתחיל מהדרום, עובר למערב, משם לצפון, ורק אז מגיע ללבה של סין עצמה (או בשמה העתיק "תשעת המחוזות"). על פי הספר, תשעת המחוזות מוקפים מכל עבריהם בים. מניית הכיוונים בסדר דרום-מערב-צפון-מזרח אינה דומה למניה שרווחה מאוחר יותר בסין, בה הסדר הוא מזרח-דרום-מערב-צפון, ועל פי חוקרים יש לה קשר עם המסורת על פיה מושב המלך הוא בצפון והוא פונה לדרום, והתפיסה של המרחב כמצוי בין השמיים בדרום לאדמה בצפון.
ערך ספרותי.
הספר נחשב קלאסיקה בתחום של מיתולוגיות. מלומדים סינים קדומים ראו בו ספר של דמיונות, ונראה שהוא מכיל לא מעט מסורות שעברו בעל-פה. ישנן לא מעט דוגמאות להתייחסות כזו. אצל סְה-מָה צְ'ייֵן ניתן למצוא את הקטע הבא:
כמו כן, ב"כלל הספרים של ארבעת האוצרות" מתחילת שושלת צ'ינג הספר סווג ללא היסוס תחת הקטגוריה "סיפורים מוזרים". הסופר הנודע לוּ שׂוּ'ן ציין במאמר "אָה צָ'אנְג והקלאסיקה של ההרים והימים" כי הוקסם מן הספר וסיפוריו המשונים בתור ילד.
מצד שני, הספר נתפס כספר יעץ חיוני לכל היסטוריון עתיק, וכספר גאוגרפי, ומסווג כקלאסיקה היסטורית או גאוגרפית בספרים כמו "ספר סְווֵי" ו"בחינה כוללת של המסמכים".
הספר מתעד ארבע מאות וחמישית ישויות על-טבעיות, כולל שני אזכורים של הידרה, ובעלי חיים רבים, וחלקו הראשון "הקלאסיקה של ההרים" מכיל כמות גדולה של מידע בתחום הכישוף, האלכימיה וסדרי קורבנות של הקדמונים. בגילגוליו התווספו לספר הוספות והפרזות, אך הוא עדיין נותר בעל ערך רב יחסית כספר יעץ, ומשמש למחקר השוואתי של מנהגי פולחן אל מול "הטקסים של ג'ואו" ולאחרונה גם מול תיאורים הנמצאים בכתבים שנחשפו בחפירות ארכאולוגיות.
על פי חוקר הקלאסיקות לְיָאו פִּינְג, אשר פעל בתחילת המאה העשרים, הקלאסיקה של ההרים והימים היא פרשנות לקלאסיקה של השירים.
בשנת 1958 פרסמה הנרייטה מרץ ספר הכולל את ההשערה שהקלאסיקה של ההרים והימים מתעדת מסע עתיק של סינים אל יבשת אמריקה. יש המחזקים את התאוריה מתוך אזכורים במקורות נוספים של הארצות טָאנְגְגוּ (או יָאנְגְגוּ, "עמק הזריחה"), פֿוּסָאנְג וארץ חֵייצְ'ה ("ארץ שחורי השיניים") שמתועדות ב"קלאסיקה של אשר בים המזרח". לדוגמה, מ"רשומות הברברים של המזרח" הם מצטטים "מעל ארבעת אלפים לִי מזרחית לארץ הגמדים, נמצאת ארץ העירומים, ודרומית-מזרחית לארץ העירומים נמצאת ארץ שחורי השיניים. ניתן להגיע לשם במסע של שנה בסירה.", דבר המצביע על מיקום הנמצא רחוק ממזרח ליפן.
אולם בבדיקה בעותק של "רשומות הברברים של המזרח" מתוך "ספר הָאן המאוחרת" כפי שהוא מופיע בוויקיטקסט, השורה היא דווקא "במסע בסירה במשך שנה דרומית-מזרחית לג'וּז'וּ, מגיעים אל ארץ האנשים העירומים ואל ארץ שחורי השיניים, תחנות העצירה הפזורות בדרך מסתיימות שם.", ואף על פי שג'וּז'וּ הוא כינוי מוכר לנמוכי קומה, אין לו אסוציאציה מוכרת ליפן כפי שקיימת בביטוי "ארץ הגמדים" שהובא קודם, ובכך מתערער מיקום הארצות הנזכרות. ככלל, תאוריה זו לגבי מסע סיני ביבשת אמריקה נחשבת חסרת שחר בקרב סינולוגים, אשר הפריכו אותה בתקופה בה פורסמה.
תוכן.
בקלאסיקה של ההרים והימים ישנן 18 מגילות.
ארגון JEM
ברין (מסע בין כוכבים)
ברין הוא גזע חייזרי בדיוני המופיע ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים". הם מוזכרים לראשונה בפרק "The Loss", פרק העונה רביעית של "", ששודר לראשונה בשנת 1990. קיימות התייחסויות רבות לגזע זה במספר מפרקי "מסע בין כוכבים: הדור הבא" ו-", אולם הם לא נראו על המסך עד לשנת 1996, בפרק העונה הרביעית של " בשם "Indiscretion". ב-"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" הם היו מעורבים באופן משמעותי, בסופו של קו העלילה המרכזי של הסדרה, ב-1999, אשר במהלכו נחשף מידע רב אודות גזע זה. המראה החיצוני האמיתי של הברין מעולם לא נראה בפני הצופים, אשר מעולם לא ראו את הברין על המסך ללא הקסדות שלהם.
הפקה.
הברין מוזכרים לראשונה בפרק "The Loss", פרק העונה רביעית של "", ששודר לראשונה בשנת 1990. על פי הפרק, מדובר באחת ממספר גזעי חייזרים, אשר אמפתיים אינם מסוגלים לחוש, בדומה לפרנגי. התייחסויות רבות לגזע זה במספר מפרקי "מסע בין כוכבים: הדור הבא" ו-", אולם הם לא נראו על המסך עד לשנת 1996, בפרק העונה הרביעית של " בשם "Indiscretion". בפרק זה נראו הברין מפעילים מתקן כרייה, שממנו דוקאט ומייג'ור קירה מחלצים את הבת של דוקאט, טורה זיאל. על פי רוברט יואיט וולף, תסריטאי/מפיק בסדרה, לאחר שבעבר השתמשו בהם רק כהטעיות, מאז האזכור הראשון שלהם ב-"מסע בין כוכבים: הדור הבא", וכבדיחה מתגלגלת על ידי צוות ההפקה, סוף סוף הם היו הנבלים בפרק. המראה האמיתי שלהם חבוי מתחת מסכות, על פי התסריטאי/מפיק איירה סטיבן בהר, משום ש"לא הייתי ממש במצב-הרוח כדי להמציא גזע חייזרים חדש. אז אמרתי, 'בואו לא נראה אותם. בואו פשוט נשים אותם בתחפושת כי הם בדרך כלל חיים בקור".
המראה של מסכות הברין, הכולל "חוטם", עוצב בהשראת ההצעה החזותית כי הם גזע של "בעלי זרבוביות", כמו לזאב ארקטי.
תלבושות הברין היקשו על השחקנים לשחק, שכן הם היקשו הן על הראייה והן על הנשימה: היה רק חור אחד קטן במקור, כ-20 ס"מ מאפו של השחקן, על פי הפעלולן טוד סלייטון, אשר גילם את דמותו של תו'ט גור. התלבושות כללו גם נעליים גדולות, מגושמות, והתלבושות היו עשויות שכבות, כשל ארמדילו, אשר הקשו על התנועה. הקסדות, אשר היה מסובך לשים אותן ולהוריד אותן, היו מחוברות עם מגנטים, ולפיכך מועדות לנפילה, בעת שמישהו נתקל בהם.
הכפתורים המדליקים את האורות של הקסדה היו בתוכה, דבר שמחייב את השחקנים להסיר את הקסדה, על מנת להדליק ולכבות את האורות. מסיבות שאינן ידועות לאיש מאנשי ההפקה, הסוללות שאליהן היו מחוברים האורות הספיקה למשך דקות בודדות, בטרם נגמרו.