הדימטרודון היה הטורף הגדול ביותר של תקופתו - אורכו כשלושה מטרים ומשקלו כ-200 ק"ג. הוא התהלך על ארבע רגליים, והיה דמוי לטאה בעל "מפרש" גדול על גבו וזנב ארוך. ה"מפרש" היה למעשה עור מתוח מלא בכלי-דם, שהוחזק במקומו על ידי סחוס שבקע מגבו של הדימטרודון. מומחים מאמינים, כי המפרש שימש את הדימטרודון לחימום גופו, וכמו כן לחיזור ולהרתעה.ייתכן שחי באדמות ביצה והעביר את רוב היום בחימום גופו בשמש באמצעות המפרש כשמרבית פעילותו הייתה בשעות הלילה.
הדימטרודון התגלה בטקסס בשנת 1884 על ידי אדוארד דרינקר קופ, והוא זה שהעניק לו את שמו - בלטינית: "שיניים בעלות שני גדלים" - מכיוון שלדימטרודון שתי מערכות שיניים נפרדות: חותכות וטוחנות.
אדפוזאורוס
אדפוזאורוס (שם מדעי: "Edaphosaurus") הוא זוחל קדום צמחוני מסדרת הפליקוזאוריה, אשר התאפיין בהתארכות של קוצי חוליות הגב, שנעשו מוטות גרמיים ארוכים ומשענות לקרומים דמויי מפרשים, ששימשו כנראה לוויסות החום. במראהו דמה לדימטרודון, שאולי היה טורפו. היצור חי במהלך הקרבון הפנסילבני ובחלק מהפרם, בערך לפני 303.4-272.5 מיליון שנה מהיום.
האדפוזאורוס תואר לראשונה בידי החוקר אדוארד דרינקר קופ ב-1882, כשמספר מינים שויכו לסוג. משמעות השם: "לטאת מרצפת", בגלל מבנה השיניים שלו. לעיתים מתורגם בטעות ל"לטאת האדמה", עקב הדמיון לשם אדמה ביוונית (אדפוס, כמו אדפולוגיה).
מאובנים של אדפוזאורוס התגלו באמריקה הצפונית במספר אזורים כמו ניו מקסיקו, אוקלהומה, וירג'יניה המערבית ואוהיו אך ייתכן שגם בגרמניה.
אורכו המרבי הגיע בדרך כלל ל-3.5 מטרים ומשקלו עד 300 ק"ג. הוא היה בעל מבנה מגושם עם ראש קטן ומבנה שיניו מרמזים על תזונה צמחונית. ככל הנראה היה בעל דם קר והשתמש במפרשו לוויסות טמפרטורה.
אלאסמוזאורוס
אלאסמוזאורוס (שם מדעי: "Elasmosaurus"; משמעות השם: "זוחל דק-לוחית") הוא סוג של זוחל ימי קדום מסדרת הפלזיוזאורים וממשפחת האלאסמוזאוריים אשר חי במימי הקרטיקון, לפני 80.5 מיליון שנה. מאובניו התגלו ב-1867 בקנזס ותוארו בידי החוקר אדוארד קופ ב-1868. סוג זה כולל מין אחד, כשמינים נוספים שהשתייכו אליו בוטלו או הועברו לסוגים דומים.
האלאסמוזאורוס היה זוחל גדול מאוד ואורכו הגיע ל-10.3 מטרים, כשצווארו היה ארוך פי שניים משאר חלקי גופו. כאשר התגלה לראשונה נחשב בעל צוואר קצר וזנב ארוך ונחשי בשל חלוקה שגויה של החוליות. מבנה הצוואר הקל על בעליו בלכידת דגים ואמוניטים באוקיינוס הקדום. היו לו חושי מגע וחוש ריח חדים ביותר ואיתם התקרב לטרפו.
קלורוזאוריה
קלורוזאוריה (שם מדעי: Coelurosauria, מבוטא באנגלית: צלורוזאוריה) היא קבוצה של דינוזאורים מתת-סדרת התרופודה אשר ממנה התפתחו העופות. זוהי הקבוצה הגדולה ביותר של התרופודים.
בני קבוצה זו היו דו-רגליים בעלי לסתות גדולות והם נפוצו בכל רחבי העולם. חלקם היו קטנים מאוד כמו הקומפסוגנתוס ואחרים היו גדולים מאוד כשהגדול מכולם היה הטירנוזאורוס רקס שהגיע לאורך 12 מטר. הם התפתחו לראשונה בתור היורה לפני 165 מיליון שנה ונכחדו עם הכחדת הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה.
ככל הנראה חלק ממיני קבוצה זו פיתחו מעטה נוצות והחלו לפתח מאפיינים המתאימים לתעופה. דינוזאורים אלה התפתחו לעופות הראשונים.
זאורופודה
זאורופודה (שם מדעי: Sauropoda; משמעות השם היא: " sauro pod" - "רגלי לטאה") היא אינפרא-סדרה של דינוזאורים צמחוניים שמשתייכת לסדרת בעלי אגן דמוי לטאה ונודעו בגודלם הרב. הזאורופודים היו הולכי על ארבע, בעלי צוואר וזנב ארוכים. בקבוצה זו היו כמה מינים ענקיים, שעלו בממדיהם ובמשקלם על כל בעל חיים אחר ביבשה אי פעם. הם הופיעו בטריאס עליון והגיעו לשיא הצלחתם ביורה, אז פשטו כמעט בכל העולם והתרבו הן במספרם והן במגוונם. הצלחתם נמשכה גם בקרטיקון, ובתקופה זו שלטו הטיטאנוזאורים ביבשות הדרומיות והגיעו לשיא גודלם. הזאורופודים נחשבים לקבוצה מוצלחת במיוחד של דינוזאורים וגודלם הרב ריתק דורות של מדענים, אמנים, שוחרי טבע וילדים. הזאורופודים המוכרים ביותר הם הדיפלודוקוס הארוך (שמפאר מוזיאוני טבע ידועים), האפטוזאורוס הכבד, "ברונטוזאורוס" - "לטאת הרעם" (שתקופה מסוימת נחשב למין של אפטוזאורוס), הברכיוזאורוס הגבוה והארגנטינוזאורוס שהיה כנראה הגדול מכולם.
תיאור.
הזאורופודים היו צמחוניים והתאפיינו בצווארים וזנבות ארוכים במיוחד שהתחברו לגוף דמוי-חבית הנתמך בידי 4 רגליים דמויות עמודים. הצוואר הארוך אפשר רעיית מזון יעילה יותר בפחות מאמץ וכן הגעה למקורות מזון (צמרות עצים) שהיו חסומים בפני אוכלי צמחים אחרים. הזנב שימש כנראה לאיזון הצוואר אך גם להגנה עצמית. ראשם היה קטן מאוד ביחס לגופם. היה בקבוצה זו היו כמה מינים ענקיים, שעלו בממדיהם ובמשקלם על כל בעל חיים אחר ביבשה אי פעם.
הם הופיעו בטריאס עליון והתפתחו מפרוזאורופודים. בתחילת תור היורה נכחדו הפרוזאורופודים ואת מקומם תפסו הזאורופודים הראשונים. הם המשיכו להתפתח לאורך כל תור היורה אז פשטו כמעט בכל העולם והתרבו הן במספרם והן במגוונם. בגיל המלם הגיעו הדיפלודוקיים לשיא הצלחתם. הצלחתם של הזאורופודים נמשכה גם בקרטיקון, ובתקופה זו שלטו הטיטאנוזאורים ביבשות הדרומיות והגיעו לשיא גודלם.
לגודלם של הזאורופודים היו יתרונות רבים. ראשית, ככל שבעל חיים גדול יותר כך קשה יותר לטרוף אותו (כיום למשל היפופוטמים כמעט חסינים מטריפה על ידי תנינים בשל גודלם הרב). שנית, ככל שנפח הגוף גדול יותר ביחס לשטח הפנים אובדן החום לסביבה קטן יותר. מאחר שנפח פרופורציוני לאורך בחזקת 3 ואילו שטח הפנים פרופורציוני לאורך בריבוע (כלומר: formula_1) עולה שככל שייצור גדול יותר יחס זה גדול יותר (formula_2) ולכן הוא מאבד פחות חום לסביבה. דבר זה אפשר להם להיות מזותרמיים ולהתבסס פחות על דם חם לשמירת טמפרטורת הגוף גבוהה מספיק ובכך להסתפק בפחות ממזון מאשר בעל-חיים בעל דם חם בגודל דומה. יתרון הוא נוסף קשור לתזונה והיכולת להתקיים על מזון בעל ערך תזונתי נמוך.
כובד גופם העצום חייב פיתוח גם של הרגליים הקדמיות לאיזון בשעת ההליכה. מלבד הברכיוזאוריים, אצל כולם נותרו הרגליים האחוריות גדולות, עבות וחזקות מן הרגליים הקדמיות. ברגליהם היו 5 אצבעות, בדומה ללטאות, ומכאן נבע שמה המדעי של התת-סדרה: "רגלי לטאה", שנחשב ללא מוצלח במיוחד. כנראה שחלק ממיני הזאורופודים יכלו להתרומם לזמן קצר על רגליהם האחוריות בלבד, כאשר הם נעזרים בזנבם כמעין "רגל שלישית", על מנת להגיע לצמרות עצים גבוהות במיוחד.
להקלת הרמתו של גופם הכבד סייעו החוליות החלולות בעמוד השדרה, ששקי האוויר שבהן היו מחוברים לריאות, בדומה לעופות. שקי אוויר אלה ייעלו גם את תהליך הנשימה שלהם. בעבר סברו כי הם לא היו יכולים להתקיים אלא בביצות ועל גדות אגמים, כדי שמשא גופם יוקל על ידי טבילתם במים. לפי תפישה זו הם פיתחו אורח חיים אמפיבי ונשמו כשקצה ראשם, בעל נחיריים גדולים על הפדחת בין העיניים, בלט מעל פני המים. כיום יודעים שסברות אלה מוטעות והזאורופודים היו בעלי חיים יבשתיים, כאשר הנחיריים היו קרוב לחוטם בקדמת הפה, כאשר רקמות רכות הובילו את האוויר אל פתחי הנחיריים בגולגולת שהיו באזור המצח.
הזאורופודים היו צמחוניים ואכלו שיחים, עלים, ענפי עצים וצמחי מים ונראה שכמה מהם אכלו אף 300 ק"ג מדי יממה. היו זאורופודים שהתמחו במזון מסוים בעוד שמיני זאורופודים רבים ניזונו ממזון צמחי מגוון. צווארם הארוך שימש לא רק להגעה לעלים הגבוהים שבצמרות העצים אלא גם לרעייה יעילה יותר על צמחים נמוכים. אצל רובם השיניים היו חלשות יחסית ונועדו בעיקר לתלישת העלים והצמחייה. העיכול התבצע בעיקר בקיבה. במשך שנים הסברה המקובלת הייתה שהזאורופודים השתמשו בחלוקי קיבה (גסטרוליתים), אבנים שבלעו הדינוזאורים וטחנו את המזון שבפנים. מחקר חדש הטיל ספק בסברה זו וטען שבתוך מערכת העיכול של הזאורופודים היו חיידקים וחד-תאיים רבים שסייעו בעיכול ופירוק התאית של החומר הצמחוני שאכלו הזאורופודים.
המשפחות הידועות ביותר של הזאורופודים הן:
התפתחות ואבולוציה.
הזאורופודים התפתחו מהפרוזאורופודים - קבוצות שונות של דינוזאורים בינוניים ארוכי צוואר שהלכו הן על ארבע רגליים והן על שתיים וניזונו מצמחים. הפרוזאורופודים, בהם פלטאוזאוריים, מאסוספונדיליים וריוחזאוריים הופיעו באמצע תור הטריאס ובטריאס עליון הופיעו לראשונה הזאורופודים האמיתיים, שכללו בעיקר צורות פרימיטיביות ובינוניות בגודלן של זאורופודים. בתחילת תור היורה התפתחו הנאו-זאורופודים הראשונים שהיו גדולים באופן ניכר מהפרוזאורופודים. מאחר שהללו התחרו על אותה נישה, אך הזאורופודים היו גדולים יותר ובעלי צוואר ארוך יותר, הפרוזאורופודים נכחדו והותירו את הזירה לזאורופודים האמיתיים ולדינוזאורים צמחוניים קטנים יותר מסדרת בעלי אגן דמוי עוף. באמצע תור היורה ובסופו הגיעו הזאורופודים כנראה לשיאם ולמערך גדלים אדיר. הם נפוצו בכל היבשות כולל אמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אסיה, אפריקה ואירופה. בגיל המלם של תור היורה שלטו באמריקה הצפונית הדיפלודוקיים הענקיים שהיו מהדינוזאורים הארוכים ביותר שחיו אי-פעם. נציגיהם כללו את הדיפלודוקוס, האפטוזאורוס, הבארוזאורוס ואת הסופרזאורוס שהיה הגדול מביניהם. למרות הצלחתם הם נכחדו בתור הקרטיקון.