קוטלר מילא מספר תפקידים ציבוריים. הוא כיהן כיושב ראש של המועצה הלאומית לבריאות הנפש, יו"ר החברה הישראלית לרפואת וטיפול בהתמכרויות, ויו"ר איגוד הפסיכיאטריה בישראל.
פעילות מחקרית.
תחומי הטיפול של פרופ' קוטלר מתמקדים בהפרעות דחק נפשי, הפרעות פוסט-טראומתיות והפרעות נפשיות. פרופ' קוטלר כתב מגוון רב של מאמרים, כגון עלהפרעות נפשיות בזמן ההריון, היפנוזה בהפרעות אכילה, חוות דעת לצורך כתיבת צוואה ועוד..
קוטלר גם היה שותף לכתיבה של מספר גדול של מאמרים מדעיים בנושא הפסיכיאטריה שהתפרסמו במספר כתבי עת, בין היתר הוא כתב על הקשר בין גן הנקרא (catechol-O-methyltransferase (COMT לבין ההפרעה הנפשית סכיזופרניה, מחקר זה היה בין המחקרים הגדולים ביותר שהיו על סכיזופרניה באותו הזמן (המחקר התפרסם בשנת 2002). המחקר הציג דרך לחקור ולגלות על גן הCOMT בצורה יעילה ומדויקת. במחקר זה השתמשו במדגם רחב של יהודים אשכנזים, ומהם לקחו דגימה מהדי.אן. איי ועשו לה אנליזה. נמצא כי יש קשר חזק ביותר בין הגן COMT לסכיזופרניה, מה שיכול להקל על האיבחון להפרעה.
בנוסף קוטלר הוא הפסיכיאטר היחיד החבר בכתב העת המדעי הישראלי בתחום הרפואה IMAJ בשפה האנגלית.
ריצ'רד האנט
ריצ'רד האנט (באנגלית: Richard Hunt; 16 באוגוסט 1951 - 7 בינואר 1992) היה בובנאי אמריקאי שידוע במספר הרחב של דמויות המשנה שהציג בסדרת הטלוויזיה "החבובות". כמו כן הוא הפעיל בובות גם בסדרת הילדים "רחוב סומסום".
בסדרת הטלוויזיה "החבובות" הפעיל האנט את סקוטר, סטטלר, ג'ניס, סוויטאמס וביקר. כמו כן הוא הפעיל את מיס פיגי בעונה הראשונה עד שבמחצית עונה זו העבירו את התפקיד לפרנק אוז. ב"רחוב סומסום" הוא הפעיל בובות בתפקידי משנה כגון: ג'ונס השכחן, פלאקידו פלמינגו, דון מיוזיק, גלאדיס הפרה וסולי (העוזר של ביף). כמו כן הוא הפעיל את אלמו עד שנתנו את התפקיד לבובנאי קווין קלאש. ב"פראגל רוק" הוא הפעיל את ג'וניור גורג, גאנג (אחד מעוזריה של מלכת האשפה) ועוד מספר דמויות משנה.
חיים אישיים.
האנט נולד ברובע הברונקס בניו יורק, השני מבין חמישה ילדים. כעבור מספר שנים משפחתו עברה לקלוסטר, ניו ג'רזי.
בבית הספר התיכון הוא יצר תיאטרוני בובות לילדים המקומיים, והוא היה מעריץ גדול של "החבובות" עוד בצעירותו. לאחר התיכון הפך האנט לחזאי בתחנת הרדיו המקומית, שם פגש את ג'ים הנסון.
ב-7 בינואר 1992, נפטר האנט מסיבוכי מחלת האיידס.
מספר אוקטן
מספר אוקטן הוא המדד המקובל לבחינת הביצועים של בנזין במנועי שרפה פנימית. ככל שמספר האוקטן גדול יותר כך ניתן ליצור לחץ דחיסה גבוה יותר בתוך תאי השרפה של המנוע מבלי לגרום להצתת התערובת. לכן, במנועים בעלי נצילות גבוהה שבהם נוצר לחץ דחיסה גבוה, נעשה שימוש בדלקים בעלי מספר אוקטן גדול.
היסטוריה.
כבר בשנת 1912 נצפתה במנועי שרפה פנימית תופעת ההצתה המוקדמת והבלתי מתואמת. המנועים הפיקו רעש שהוגדר כ"צילצולים", ולאחר בדיקות המנוע התגלו נזקים מכניים רבים למכלולי הבוכנה השונים. הבדיקות העלו כי הגורם העיקרי לנזקים קשור בשליטה על יחס הדחיסה בתוך הצילינדרים. מהנדסים ניהלו מספר רב של ניסיונות לשיפור התיאום בין מועד הדחיסה ותזמון ההצתה, בין היתר באמצעות שינויים במבנה הצילינדרים עצמם, אך כל הניסיונות לא הובילו למציאת הגורם ליצירת ה"צילצולים" ולהפחתת הנזקים במנוע.
בשנת 1927 העלה המהנדס גרהם אדגר (Graham Edgar) את הרעיון כי בעיית ההצתה המוקדמת קשורה בהרכב חומרי הדלק ובעיקר ביחס התערובת בין החומרים הדליקים לבלתי דליקים כתלות בלחץ המופעל עליהם, ובתנאי שיהיו בעלי מאפיינים פיזיקליים דומים כמו נקודת רתיחה והיתוך, צפיפות וכושר אידוי. אדגר מצא כי התערובת של איזואוקטן (C8H18) והפטן (C7H16) ביחס של 60:40 עומדת בדרישות הללו והיא הפכה לתערובת הדלק הסטנדרטית במנועי רכב החל בשנות ה-30.
עקרונות.
אוקטנים הם משפחה של פחמימנים המשמשים כמרכיב עיקרי של בנזין. האוקטן הוא נוזל חסר צבע הרותח בטמפרטורה של 125 מעלות צלזיוס. איזואוקטן שנוסחתו הכימית היא CH3) 3CCH2CH(CH3)2), משמש כאמת מידה סטנדרטית לבחינת נטייתם של דלקים מסוג בנזין להתלקח באופן עצמי. הצתה עצמית של בנזין עלולה לגרום לחוסר יעילות ואף לנזק בפעילותו של המנוע אם היא מתרחשת במהלך הדחיסה, בשלב הקודם להצתה המתוזמנת למצב שבו הלחץ נמצא בשיאו בתוך הצילינדר. הצתה מוקדמת כאמור עלולה לגרום לשברים במכלולי המנוע.
מכיוון שקיימים דלקים מסוימים אשר מגלים עמידות רבה יותר בפני דטונציה מאשר איזואוקטן, ייתכן מצב שבו לבנזין מסוים יקבע מספר אוקטן גבוה מ-100. כאשר נעשה שימוש בדלקים כמו גפ"מ או דלקים מבוססי אלכוהול כגון מתנול ייתכן מצב שבו יקבע לדלק מספר אוקטן של 110 ואף יותר מכך. על מנת להעלות את מספר האוקטן של בנזין רגיל, ניתן להשתמש גם בתוספי דלק שונים אשר רובם מורכבים מחומרים אשר המולקולות שלהם מכילות אטום אחד או יותר של חמצן. בעבר נעשה שימוש בתוסף דלק המכיל גם עופרת טטרה אתיל אך השימוש בו הופסק מסיבות של בריאות הציבור ואיכות הסביבה וכיום נעשה בו שימוש רק בדלק למנועים תעופתיים.
מספר אוקטן אינו מהווה מדד לתכולת האנרגיה של הבנזין אלא רק לנטייתו לבעור באופן מבוקר ולא להתפוצץ.
קביעת המדד.
קביעת מספר האוקטן של בנזין מסוים מתבצע באמצעות הפעלת מנוע בדיקה, והשוואת ביצועי הדטונציה שלו מול מנוע הפועל בתערובת של איזואוקטן והפטאן. החלק היחסי באחוזים של איזואוקטן בתערובת אשר מניבה ביצועים שווים הוא מספר האוקטן שנקבע לבנזין הנבדק. לדוגמה, בנזין המפיק מאפייני דטונציה זהים לתערובת המכילה 95% איזואוקטן ו-5% הפטן יהיה בעל מספר אוקטן של 95.
סטיב וייטמיר
סטיבן וייטמיר (באנגלית: Steven Whitmire, נולד ב-24 בספטמבר 1959) הוא בובנאי אמריקאי. הוא עובד בחברת ג'ים הנסון, בסדנאות שומשום ובאולפן החבובות של דיסני.
ביוגרפיה.
וייטמיר נולד באטלנטה, ג'ורג'יה. בילדותו, הוא הצהיר כי הוא מתעניין בבובנאות. הוא למד בבית ספר התיכון ברקמר, והכינוי שלו היה "קרמיט" בגלל העניין שלו בחבובות. הוא בנה גרסה גסה משלו של החבובות של הנסון.
וייטמיר הופיע לראשונה בטלוויזיה המקומית באטלנטה עם בובתו, אוטיס. הוא עבד עם בובות לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, ובסופו של דבר התקבל לעבודה. וייטמיר עובד על החבובות בשנת 1978. מאז וייטמיר נכנס לפרויקט החבובות והופיע בין היתר בסרטי החבובות בסרט המבוך, ובעוד כמה תוכניות טלוויזיה וסרטים של חברת ג'ים הנסון.
החל משנת 1990, בעקבות מותו של ג'ים הנסון, וייטמיר מדבב שתי דמויות מרכזיות ומוכרות קרמיט הצפרדע ואריק. הדמויות המקוריות שלו בחבובות הן פו-פו, שפתיים, ריזו העכברוש, פפה מלך החסילונים ובין הארנב.
בעקבות מותו של ריצ'רד האנט והפרישה ממקצוע הבובנאות של ג'רי נלסון, וייטמיר קיבל גם את ביקר ואת סטטלר.
וייטמיר דיבב את קרמיט עד 2017, כאשר הוא פוטר בידי חברת דיסני בשיחת טלפון, התפקיד של קרמיט הועבר למאט ווגל.
פרשת נתן אשל
בוזון Z
בוזון W
ה-Automated Transfer Vehicle (חללית מטען אוטומטית) הנקראת בקיצור ATV, הייתה חללית אספקה רובוטית, פרי פיתוחה של סוכנות החלל האירופית (ESA). ה-ATV תוכננה כך שתוכל לשאת אספקה אל תחנת החלל הבינלאומית (ISS), הנמצאת במסלול LEO, ולשמש להעלאת מסלול התחנה. בנוסף, מפני שהחללית כוללת תא מדוחס, היא יכלה לשמש כהרחבה זמנית של תחנת החלל. ה-ATV כללה טכנולוגיות מתקדמות ביותר, אשר אפשרו לה לנווט לבדה בחלל ולעגון בתחנת החלל הבינלאומית בצורה אוטומטית.
במהלך שנות שירותה בין 2008-2015 שוגרו בהצלחה חמש חלליות ATV. הראשונה, "ז'ול ורן", שוגרה ב-9 במרץ 2008, השנייה, "יוהאנס קפלר" שוגרה ב-16 בפברואר 2011, השלישית, "אדוארדו אמלדי" שוגרה ב-23 במרץ 2012, והרביעית, "אלברט איינשטיין" שוגרה ב-5 ביוני 2014. החללית החמישית והאחרונה, "ז'ורז' למטר", שוגרה ב-29 ביולי 2014. חלליות ה-ATV שוגרו על גבי המשגר אריאן 5, גם הוא פרי פיתוח ESA.
תכנון.
ה-ATV תוכננה לשרת יחד עם חללית הפרוגרס של סוכנות החלל הרוסית. ל-ATV שטח אחסון גדול פי שלושה מהחללית פרוגרס, אך בדומה לה, גם שטח האחסון שלה מדוחס ומאפשר לאסטרונאוטים להיכנס אליה ללא צורך בלבישת חליפת חלל. תא המטען של ה-ATV פותח ממודל הלוגיסטיקה הרב תכליתי (MPLM), פרי פיתוחה של סוכנות החלל האיטלקית, שנישא בתוך תא המטען של מעבורות החלל אל תחנת החלל הבינלאומית כשבתוכו מטען ואספקה.
מערכת העגינה של החללית כוללת שני וידאומטרים ושני טלגוניאומטרים שפותחו על ידי סודם, חברת בת של EADS. מערכות עיבוד המידע לתהליך העגינה והחרום פותחו על ידי CRISA (גם היא חברת בת של EADS). מערכות ניטור נוספות לחללית מסופקות על ידי מערכת הטלמטריה Kurs המשמשת את חלליות הסויוז והפרוגרס. מידע חזותי במהלך העגינה מסופק על ידי מצלמות המורכבות על מודל העגינה Zvezda של תחנת החלל הבינלאומית.
כמו הפרוגרס, גם ה-ATV משמשת גם לפינוי פסולת מתחנת החלל.
ה-ATV שוקלת בשיגור כ-20.7 טון, מתוכם כ-8 טון הם מטען:
פיתוח.
הקבלן הראשי בפיתוח החללית הוא EADS Astrium Space Transportation, תאגיד הכולל בתוכו חברות בת רבות. פיתוח החללית החל ב-Les Mureaux שבצרפת, ועבר לברמן, גרמניה, עם תחילת המעבר מפיתוח לייצור. על מנת להקל על התקשורת בין המפתחים ל-ESA, הוקמה ב-Les Mureaux קבוצה משולבת של ESA והמפתחים, שפורקה עם תום הליך הפיתוח.