באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1995 סיים רוז'ה פעמיים במקום הרביעי. במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.92 דקות, המנצח היה דבורגרייב (1:01.12 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.01 דקות, המנצח היה אנדריי קורנייב מרוסיה (2:12.62 דקות).
מדליית זהב אולימפית.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה רוז'ה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:12.49 דקות, לפני גיוטלר (2:13.03 דקות). במשחה ל-100 מטר חזה הוא קבע תוצאה של 1:02.72 דקות, שדירגה אותו במקום ה-16, בגמר ב' בלבד ולכן נמחק מגמר ב'. בסופו של דבר סיים במקום ה-17 הכללי, המאכזב.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' 1998 זכה רוז'ה בשתי מדליות ארד. מדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.59 דקות אחרי המנצחים קורט גרוט מארצות הברית (2:13.40 דקות) וג'יין כריסטוף סרנין מצרפת (2:13.42 דקות). מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:39.53 דקות, אחרי המנצחים מאוסטרליה (3:37.98 דקות) וארצות הברית (3:38.56 דקות).
באולימפיאדת סידני (2000) סיים רוז'ה במקום ה-13 הכללי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.67 דקות, בשלב חצי הגמר. במוקדמות הוא דורג במקום ה-11 בתוצאה של 2:15.27 דקות.
בשנת 2006 רוז'ה אושפז לאחר ניסיון התאבדות.
גרין ווש
מוחמד עבדו
מוחמד עבדו (בערבית: محمد عبده, תעתיק מדויק: מחמד עבדה; 1849 - 11 ביולי 1905) היה תאולוג, משפטן והוגה רפורמיסט אסלאמי מצרי, המופתי של מצרים ותלמידו וממשיך דרכו של ג'מאל א-דין אל-אפגאני. בנוסף, עבדו חבר במסדר הבונים החופשיים.
קורות חייו ופועלו.
עבדו נולד ב-1849 בכפר שבדלתא המצרית, למשפחה בעלת מסורת של למידה ואדיקות. אביו היה כנראה ממוצא טורקי, אמו ממשפחה ערבית. בגיל 13 נשלח ללמוד באחמדי בטאנטה שהיה בית הספר הטוב ביותר באותה התקופה אחרי אל-אזהר. הוא לא היה מרוצה משיטת הלימוד - למידת פרשנות הטקסטים העתיקים בעל-פה. הוא רצה לנטוש את לימודיו, אך דודו השייח' דרוויש שכנע אותו לחזור. עבדו חזר לטאנטה ואחרי סיום הלימודים שם, נסע ללמוד באל-אזהר בקהיר בין השנים 1869-1877.
אל-אפגאני עבר דרך קהיר בדרכו לקונסטנטינופול, ולאחר שהפגישם השייח' דרוויש הפך עבדו לאחד מתלמידיו והקדיש את עצמו להפצת תורתו של אל-אפגאני.
עבדו התפרסם ככתב לענייני חברה ופוליטיקה. כמה ממאמריו התפרסמו בעיתון חדש שהוקם בקהיר - "אל-אהראם".
ב-1877 הוא סיים את לימודיו והתחיל את הקריירה שלו בתחום ההוראה, כשהוא מלמד באל-אזהר. הוא החל ללמד בדאר-אל-עולום שהיה קולג' חדש שהוקם על מנת לספק השכלה מודרנית לתלמידים שסיימו את אל-אזהר ורצו להמשיך ולהיות שופטים או מורים בבתי ספר ממשלתיים.
ב-1880 הוא מונה על ידי הנשיא ריאד פאשא לאחד העורכים, ואחר כך לעורך הראשי, של העיתון הרשמי "וקאיל אל-מיסטיריה" (وقائل الميسطيرية). בתור העורך הראשי של העיתון היה לו תפקיד חשוב בעיצוב דעת הקהל על ידי פרסום סדרה של מאמרים בנושאי חברה, פוליטיקה והשכלה. לאחר הכיבוש הבריטי, בעקבות תמיכתו האקטיבית בהתנגדות הוא נעצר, עונה וגורש לשלוש שנים, והצטרף לאפגאני בפריז שם עזר לו לפרסם את "אל-ערוה אל-ות'קה" (פירוש: הקשר האמיץ).
ב-1888 הרשה לו הח'דיו לחזור למצרים, תוך תיווך מגורמים שונים. הוא קיווה להמשיך ללמד, אך הח'דיו לא רצה לתת לו את האפשרות להשפיע על צעירים. הוא נהיה שופט בבית דין מקומי וב-1899 הוא הפך למופתי של מצרים, בתפקיד זה יכול היה עבדו לפעול לשינוי המשפט הדתי וניהול הווקף. הפתוות שלו נועדו להתאים את החוק הדתי לצורכי התקופה. הוא הקים מועצה מנהלית לייעוץ לאל-אזהר ובמשך עשר שנים הצליח לחולל כמה רפורמות באוניברסיטה העתיקה.
הוא כתב מספר פירושים לחלקים מן הקוראן ושיתף פעולה עם אחד מתלמידיו, רשיד רידא, כדי להכין פירוש מפורט המבוסס על הרצאותיו, אך פרויקט זה לא נשלם עד זמן מותו. כמו הכתיבה והפעילות הציבורית שלו, כך גם הוא עצמו הפך לאדם המוכר ביותר והאהוד ביותר במצרים.
מוחמד עבדו נפטר ב-11 ביולי 1905 באלכסנדריה שבמצרים.
מודרניזם אסלאמי
האסלאם המודרני הוא מונח המתאר סיטואציה הכוללת בתוכה זרם של הוגי דעות אסלאמיים מהמאה ה-19 שהיו מעוניינים להשיב את עמם לתור הזהב של האסלאם. סיטואציה זו, השפיעה גם על הוגי דעות אחרים בדור הקודם אשר התעסקו יותר בבעיות הפנימיות של האימפריה. במאה ה-19 עברו לשאול שאלה חדשה: כיצד ניתן להתמודד עם האיום מבחוץ?
השבר המוסלמי.
לאחר כיבושי נפוליאון והפסדים נוספים אשר נחלו צבאות מוסלמים ברחבי המזרח התיכון הוצפו שאלות תאולוגיות רבות בקרב חכמי הדת האסלאמים והציבור בכלל
למשברים אלו ואחרים ניתן מענה על ידי הוגי הדעות המוסלמים
ג'מאל א-דין אל-אפגאני.
סבר כי אין סתירה בין הדת לבין הפילוסופיה והמדע והם משלימים האחד את השני. הדת אמורה ליצור אדם טוב ומתקדם באמצעות ציווים ואיסורים. לדעת אל-אפגאני יש לקחת את הרעיונות הפילוסופיים של המערב ועל פיהם לפרש את כתבי האסלאם ולהתאימם לאסלאם המודרני. עם זאת, יש להימנע מחיקוי עיוור, לדבריו יש להשתמש "בשכל שנתן לנו אלוהים".
בנוסף טוען אל-אפגאני כי המערב נמצא בפריחה והאסלאם בשקיעה בגלל הפילוג באסלאם. הוא טוען שיש צורך לאחד את עולם האסלאם, סונים ושיעים יחד.
בדומה לתרבות המערב, כתב אל-אפגאני כי הכוח נמצא בידי האומה המוסלמית ולא בידי השליטים, אם נוהג השליט בדרך שאינה ישרה צריך להדיח אותו. בעקבות אמירות אלו אף הוגלה ממצרים.
את דרכו המשיך תלמידו מחמד עבדה שבהיותו מופתי ניסה להכניס שינויים כמו שינוי סדרי הלימוד במסגדים ובאוניברסיטת אל-אזהר. ניסיון להתיר את איסור ריביתאשר היה נהוג שנים רבות באסלאם על מנת לקדם את המשק. וכן ניסה לאסור את הפוליגמיה ולחייב לפי צו האסלאם שגבר יוכל להנשא לאישה אחת בלבד.
רעיונותיו לא תפסו לזמן רב, אך היוו מצע נוח לשינויים רבים בהמשך.
הוגים נוספים.
מאלכום ח'אן אשר חי באיראן הביא את רעיונות המודרניזם לארצו, הוא טען שהרעות החולות באיראן כגון: דיכוי, ניצול, שחיתות השלטון, בגידת המדינה באזרחיה ועוד הן תוצאה של שלטון ללא פיקוח ולכן דרש ליצור חוקה שתהיה מעל השאה, לא על מנת לבטל את סמכותו אלא לאפשר מנגנון בקרה מעל לדת.
בעקבות דבריו אלו אף גורש מאיראן והוחזר אליה כעבור כמה שנים.
בנוסף, יחד עם תורותיהם של אל-אפגני ועבדה במצרים פיתחו חכמי דת והוגים מוסלמים נוספים את המודרניזם, ביניהם רפאעה אל-טהטאוי שנשלח על ידי מחמד עלי (שליט מצרים) ללימודים בפריז וחזר עם רעיונות מודרניות בהשפעה אירופאית. ועבד א-רחמן אל-כוואכבי מסוריה אשר גם הוא כמו רשיד רידא האמין ברעיון החזרה לערכי ה"ראשידון" יחד עם קבלת והפנמת הישגי המערב.
רעיון החזרה למקורות.
לאחר שפיתחו ג'מאל א-דין אל-אפגאני ומוחמד עבדה את נושא הקיפאון של האסלאם והפיגור אחר המערב, הם פתחו פתח להשקפות שונות אשר קוראות לרענון האסלאם.
סייד קוטב, תלמידו של מחמד עבדה ורשיד רידא ומראשי הוגי הדעות בתנועת האחים המוסלמים הסביר כי כל ניסיון לתת סיבות ולהסביר את האסלאם הוא ניסיון עלוב להצדיק את האסלאם בפני ספקנים אסלאמיים וזרים חילוניים. לדעתו, גישה כזו מציבה את האסלאם בעמדה של מגננה במקום בעמדה של כוח.
הרפורמיסטים אומרים שהסיבה לנחיתותו של האסלאם אל מול המערב המשגשג אינה טמונה בהיות האסלאם עצמו פחות מוצלח מן המערב, אלה טמונה בגורמים חיצוניים זרים אשר כפו עצמם על האסלאם, חדרו אליו והחריבו אותו מבפנים. הגורמים הזרים הללו אשמים בכך שנתנו פרשנויות לא נכונות אשר הקפיאו את האסלאם מלהמשיך להתקדם בתפארתו ועצרו אותו במקום בעוד המערב ממשיך לצעוד קדימה ולשגשג.
מכיוון שלטענת הרפורמיסטים האסלאם עצמו אינו הבעיה לנחיתות מול המערב, מה שיש לעשות הוא לחזור לאסלאם המקורי הטהור, לפני שהגורמים הזרים החריבו אותו במהלך השנים. הם אומרים שאין צורך ואסור לחדש דבר מכיוון שבקוראן ובכתבי הקודש הכל כבר כתוב. הם אומרים שהבעיה היא שהמנהיגים הולכים אחרי המערב ומחקים אותו, וזאת הטעות הכי מסוכנת כן שהיא תביא לחורבן האסלאם. אין צורך להתחקות אחר המערב מכיוון שהחדשנות מצויה כבר בקוראן וכל הרעיונות המודרניים ביותר אף הם מצויים כבר בקוראן אשר הוא ורק הוא יביא לעליונות על פני המערב.
מכיוון שהאסלאם לטענת הרפורמיסטים סולף במהלך השנים על ידי גורמים זרים, הדרך היחידה לחזור לאסלאם הנכון היא ביטול כל הפרשנויות השגויות ופתיחת שערי האיג'תיהאד לפרשנות מחודשת אשר תכווין את האסלאם אל הדרך הנכונה באמת המותאמת לזמן בו האסלאם נמצא. הקיפאון באסלאם נובע מקיפאון הפרשנות ופתיחת שערי האיג'תיהאד ופרשנות הקוראן מחדש זוהי הדרך היחידה להביא לאסלאם מודרני עכשווי ולא נחות אל מול המערב.
צירוף הקוראן למאבק להחדרת המודרניזם.
ההצדקה של מתן פירושים מודרניים לאסלאם ראשיתה בעשיית צדק, כרגע הפירושים מסולפים ויש לשנות זאת. שנית, לטענתם אין כל סתירה בין מודרניות לאסלאם אלא להפך, בקוראן יש תשובות להכל, ולכן יש גם תשובות לעת המודרנית. בנוסף על כך, אין כל סתירה בין להיות מוסלמי לפתיחות לרעיונות חדשים, למרות שהקוראן הוא אמנם קבוע, אך בשום מקום לא מצוין שהאסלאם צריך להיות מקובע וקפוא.
הרפורמיסטים רצו לפרש את הקוראן מחדש באמצעות הרציונליזם, הם טענו כי קיים קשר בלתי נפרד בין הרציונל לבין הדת שנועד לשרת את האדם כישות חושבת ומרגישה. הדת היא זאת שמגלה וחושפת דברים אשר ההיגיון לא היה יכול להסתדר איתם בלעדיה כגון אמונה והלכה וההיגיון הוא זה ששוקל ומאשר אותם.