תוך ביצוע פעולת הסחה ניסה דמטריוס לתקוף בהתקפת פתע לילית את מחנה סלאוקוס, אלא שעריקים מצבאו גילו את אוזן סלאוקוס על תוכניתו והיא נכשלה. במהלך הקרב העז שהתפתח בין שני הצבאות ירד סלאוקוס מסוסו ופנה ישירות אל חיילי דמטריוס שיעברו לצידו "לא מפני שהוא חס על דמטריוס אלא מפני שהוא חס עליהם". רבים מהם נענו לו, בירכוהו לשלום והכריזו עליו כעל מלכם. הוא נמלט משדה המערכה עם קומץ ידידים בניסיון לפלס דרך אל הים שם ציפו למצוא את הצי. אולם המעברים אל הים היו חסומים והמזון שהיה ברשותם לא היה בו כדי לכלכלם אפילו ליום אחד. ידידיו דיברו על ליבו ושידלוהו להסגיר עצמו לידי סלאוקוס. דמטריוס ניסה בתחילה לשלוף את חרבו ולהרוג את עצמו אולם אחר כך נענה להם והסגיר עצמו לידי סלאוקוס.
בשבי סלאוקוס ואחריתו הטרגית.
סלאוקוס נהג בדמטריוס השבוי כבמלך. הוא העמיד לרשותו אוהל מלכותי ואירוח מפואר היאה לאדם במעמדו.
הוא ראה בכך הזדמנות להפגין את חמלתו ונדיבות ליבו שהם ממאפייניו הבולטים של מלך.
דמטריוס נשא את שביו בקלות והתרגל אליו. בתחילה עסק בציד, ברכיבה ובספורט אולם עד מהרה התמכר להימורים ושיקע את יגונו, תיסכולו ורחמיו העצמיים בשתייה לשוכרה.
דבר שביו של דמטריוס היה קשה מנשוא לבנו אנטיגונוס גונאטס. הוא היה מוכן למסור לסלאוקוס את כל הנכסים שנשארו בידי אביו, כסף רב ואף למסור עצמו כבן ערובה במקומו, אך ניתקל בסרוב. ליסימכוס, שהיה יריבו המר של דמטריוס, ניסה לשכנע את סלואוקוס שיטול את חייו של דמטריוס. סלאוקוס סירב והתייחס לליסימכוס כ"פראי מלוכלך".
בתום שלוש שנים (286–283 לפנה"ס) בהן בילה בסביאה ובזלילה, חלה דמטריוס ומת בשנה החמישים וארבע לחייו.
אפרו של דמטריוס נטמן בהלוויה מלכותית מפוארת בדמטריאס, העיר שייסד ושנקראה על שמו.
דמותו.
דמטריוס היה אחד משני בניו של אנטיגונוס מונופתלמוס. יש סברה האומרת שאנטיגונוס היה דודו. אימו סטרטוניקה (Στρατoνίκη) התחתנה עם אנטיגונוס לאחר שאביו הביולוגי נפטר ולכן נחשב לבנו. בנו השני של אנטיגונוס, שהיה צעיר מדמטריוס בשנים אחדות, מת בגיל צעיר. פלוטרכוס מספר שדמטריוס היה גבה קומה ויפה תואר כל כך עד שאפילו הציירים והפסלים לא עשו צדק עם יפי תוארו. באופיו דמטריוס היה יהיר, גאוותן, מתנשא על הבריות ומכור לתענוגות. אך כשיצא לקרב היה ממוקד משימה, מצביא יעיל, נועז ונמרץ, ומעולם לא כשל בקרב בשל תענוגות או רשלנות.
דמטריוס היה מזוהה עם דמותו של דיוניסוס שהיה למודל החיקוי שלו. השילוב של היותו יפה תואר, רודף תענוגות נשים ויין, עם היותו ממוקד משימה ויעיל בעת מלחמה, שרתה השוואה זו. רק בשלוש השנים האחרונות של חייו, בהיותו בשבי סלאוקוס, נכנע לתאוותיו ובילה את רוב זמנו במשחקי קובייה ובשתייה לשוכרה שבה הטביע את יגונו ורחמיו העצמיים על מר גורלו.
דמטריוס המתנשא ראה עצמו שווה ערך לפיליפוס השני ולאלכסנדר הגדול.
הוא נהג ללעוג ליריביו הנושאים תוארי מלכים וכינה את סלאוקוס "שר הפילים", את תלמי הראשון "שר הצי" ואת ליסימכוס "שר האוצר".
יחסי אנטיגונוס ודמטריוס בנו היו מושתתים על אהבה כנה, כבוד, מסירות ואמון הדדיים. על רקע מקרי רצח רבים של אימהות, אבות, בנים ואחים במסגרת מאבקי עוצמה בתוך משפחות מלוכה ההלניסטיות, היו יחסים אלה עובדה ראויה לציון. דוגמה לכך ניתן לראות שבאחת הפעמים כשחזר דמטריוס ממסע ציד וניגש לאביו חמוש בכידוניו וחניתו, נישקו וישב על ידו. אנטיגונוס שהיה עסוק באותה עת בקבלת משלחת צירים מארץ אחרת התפאר בפניהם ביחסי האמון המוחלט ששררו בינו לבין בנו עד כדי כך שהוא מתיר לבנו לגשת אליו כשהוא חמוש.
דמטריוס היה פוליגמיסט שרדף אחרי נשים רבות בעת ובעונה אחת בניגוד לאביו שהיה מונוגמיסט. דמטריוס נשא חמש נשים. החשובה והמכובדת מביניהן הייתה פילה (Φίλα), שהייתה מבוגרת ממנו ולה נישא נישואים פוליטיים בעצת אביו אך בחוסר רצון.
פילה הייתה בתו של אנטיפטרוס (Antipatros) ואלמנתו של קרטרוס. בתם סטרטוניקה הראשונה (Στρατoνίκη) נישאה לסלאוקוס הראשון ניקטור ואחר כך לבנו אנטיוכוס הראשון סוטיר (Antiochus soter). בנם אנטיגונוס השני גונאטאס (Antigonos Gonatas) היה למלך מוקדון. לאחר שסולק דמטריוס מכס מלכותו במוקדון נטלה פילה ברוב ייאושה וצערה את חייה בנטילת שיקוי מורעל. אישה משמעותית בחייו, שלה מעולם לא נישא הייתה לאמיה (Lamia) אותה שבה לאחר קרב סלמיס שבקפריסין. לאמיה, גם היא מבוגרת ממנו, הייתה מפורסמת בפריצותה ובנגינתה בחליל. דמטריוס נפל שבי בקסמיה הנשיים עד כדי כך שהיותו כרוך אחריה הפך למשל ושנינה בפי כל. אשתו החמישית הייתה פתולמאיס בתו של תלמי הראשון ואורידיקה בת אנטיפטרוס.
מורשתו של דמטריוס.
פולחן דמטריוס.
הענקת כיבודים אלוהיים לדמטריוס כאל חי על ידי אתונה וערי יוון האחרות, הצביעה על כברת הדרך הארוכה שעשו היוונים בזמן קצר להפליא, מהתנגדותם לאקט ההשתחוות (פרוסקינסיס ) לאלכסנדר הגדול ועד לפולחן דמטריוס כשליט-אל.
הייתה זו דת פוליטית שמקורה בשאיפות פוליטיות ולא ברגשות דתיים כלשהם. היתרונות הפוליטיים באלההת דמטריוס לא נעלמו מעיני השליט וגם לא מעיני הסוגדים לו. האמונה באלים האולימפיים הייתה בשקיעה ולחלל זה חדר פולחן השליט. לא האמונה האולימפית ואף לא פולחן השליט החי הציעו ישועה אישית, חיי נצח או אמות מידה מוסריות. ההבדל ביניהם הוא בכך שבן התקופה יכול היה להאמין בעוצמתם וגדולתם של האלים האולימפיים אך לראות את עוצמתו וגדולתו של השליט החי. יותר מכך, לשליט החי היו יכולות שלאל לא היו כגון מתן אוכל בתקופות רעב, הגנה, עזרה לנצרכים או שחרור מעול שעבוד.
פלוטרכוס הביע את מורת רוחו מאלההת שליטים, באומרו שאנשים נבונים שמסתכלים על הפסלים של השליטים האלים לא מתרשמים מאלוהותם אלא ממעשיהם והישיגהם.
פולחן השליט לא ביטא התנשאות אישית. דמטריאס לא חשב לרגע שהוא אל, אבל הבין היטב את היתרונות הפוליטיים של פולחן השליט החי.
פולחן השליט של דמטריוס מגלם את כל מאפייני פולחן השליט ויחסי פוליטיקה-דת לא רק בתקופתו אלא גם במאות השנים אחריו. אי אפשר לומר על דמטריוס שהיה רק "מושיע" או "מיטיב האנושות" או "המייסד האלוהי של העיר" או בנם של "אבות אלוהיים". ההאלהה ( אפותאזה) של דמטריוס הייתה קשורה לכל אלה, אך היו בה מרכיבים נוספים.
האלהת דמטריוס החלה באביב 307 לפנה"ס עת הגיע באופן בלתי צפוי לאתונה עם צי גדול ומצויד היטב שנחשב בטעות לציו של תלמי הראשון. דמטריוס ניצל את הבלבול, נכנס לנמל והכריז שבא לשחרר את האתונאים מעולו של קסנדרוס, להחזיר לאתונאים את חירותם ואת שיטת ממשלם העצמאי על פי חוקות אבותיהם. האתונאים הנלהבים הניחו את מגיניהם לרגליהם, מחאו כפיים וכינו את דמטריוס "המיטיב" ו"המושיע". הייתה זו הזדמנות להרעפת כיבודים אקסטרווגנטיים על המשחרר: עצים לציו, תבואה ומזון לחייליו וכיבודים אלוהיים.
כינוי דמטריוס כמטיבה ומושיעה של אתונה היה החוליה המקשרת בין המלך לאל ובמיוחד לחצאי האלים שהתהלכו על פני האדמה והשפיעו טובות על בני האדם. בחורף 304/3 לפנה"ס, עבר דמטריוס להתגורר במקדש הפרתנון, מקדשה של האלה אתנה אותה כינה "אחותו הגדולה".
כך נהג גם בדלוס שם התגורר במקדש אפולו שאותו כינה "אחיו הגדול". במקדשים אלו מצא דמטריוס פתרון מגורים נוח וגם קישור דמותו לאלים שבמקדשיהם התגורר. במקדש הפרתנון ניהל חיי פריצות למגינת לבם של האתונאים.
האתונאים הקימו מזבח להעלאת קרבנות לכבוד דמטריוס במקום בו ירד לראשונה ממרכבתו (גם באי דלוס הוקם מזבח לכבודו במקום שבו דרכו רגליו לראשונה על אדמת האי). באתונה מונה כוהן ראשי לפולחן דמטריוס שקיבל את הסטטוס והמעמד של ארכון אפונימוס ועל שמו נקראה השנה.
האתונאים הגדילו לעשות והוסיפו שני שבטים לעשרת שבטיהם וקראו להם על שם דמטריוס ואביו אנטיגונוס.
אלמנטים נוספים בפולחן דמטריוס השליט האל היו תחרויות דרמה ומוזיקה שנתיות, תהלוכות ושירי הלל.
האתונאים הקימו פסלים מעוטרים בכתרי מלכות מוזהבים לכבודו והציבו אותם במקדשי האלים.
כיבוד נוסף שהורעף עליו על ידי האתונאים היה שינוי שמו של חודש Munychion (אפריל) ל-Demetrion וקריאת היום האחרון בחודש (היום הישן והחדש) על שמו.
פלוטרכוס מספר שהאתונאים שינו את שמה של חגיגת ה-Dionysia ל-Demetrieia אם כי ייתכן ששני הפסטיבלים נחגגו במקביל.
דמטריוס ניצל את הכוח האלוהי שהוענק לו כדי להיכנס באופן חסר תקדים אל טקסי המסתורין של אֵלֵאוּסיס, פולחן אטי עתיק שנערך עם כלי קודש סודיים בנוכחות מספר מצומצם של אנשים לכבוד אלת הפוריות דמטר בעיר אלויסיס (Eleusis) המרוחקת כעשרים ק"מ מאתונה.
יופיו ותכונות אופיו של דמטריוס קישרו, הישוו וזיהו אותו עם אלוהותו של דיוניסוס. צו הוצא באתונה שיש לקבל את דמטריוס בכניסתו לעיר כפי שמקבלים את פני דיוניסוס. בקבלת הפנים ותהלוכה שנערכה לו ולכלתו הטריה לאנאסה (Lanassa), עם כניסתם לאתונה בשנת 291 לפנה"ס, הושווה דמטריוס לדיוניסוס ואשתו הטריה לאלה דמטר. התהלוכה החגיגית כללה ריקודים לפני מרכבתו, פיזור זרי פרחים בדרכו, שתית יין, העלאת קטורת ונשיאת אבר מין זכרי כפי שהיה מקובל בפסטיבלים של בכחוס.