בכך היה באנץ' האפרו-אמריקני הראשון שקיבל בארצות הברית תואר דוקטור למדעי המדינה. עבודת הדוקטורט השוותה בין השלטון הצרפתי בטוגו לזה שבדהומי ובעקבותיה נודע כמומחה לאפריקה הקולוניאלית.
הוא התקבל כחבר באגודת פי בטא קפא היוקרתית.
הוראה.
במקביל ללימודי הדוקטורט, לימד באוניברסיטת הווארד, שהייתה אז מוסד אקדמי עבור אפרו-אמריקנים, והקים בה את התכנית ללימודי מדעי המדינה.
בשנות ה-30 היה באנץ' נואם מבוקש בארצות הברית בנושא הקולוניאליזם באפריקה. ב-1936 פרסם את ספרו "A World View of Race" ("תפיסת עולם של גזע"), בו בחן את הגזענות בעולם המודרני ואת הדרכים שבהם התבטאה, והציע רעיונות שאמורים היו לשנות את תפיסת העולם בנושא.
במסגרת עבודת הפוסט-דוקטורט שלו באוניברסיטאות בבריטניה ובדרום אפריקה, השתלם באנתרופולוגיה וניהל מחקרים באזורים שונים באפריקה.
באנץ' השתלם ועסק בהוראה באוניברסיטאות שונות עד 1942.
בשנים 1938–1940 שימש כעוזרו הבכיר של הסוציולוג השוודי גונאר מירדאל, שחקר את יחסי הגזעים בארצות הברית ופרסם ב־1944 את מחקרו החשוב "An American Dilemma" ("דילמה אמריקנית"). באנץ׳ תרם למחקר זה תרומה חשובה מאוד במחקר השטח רחב ההיקף שערך במדינות הדרום. במהלך עבודת מחקר זה, נאלץ באנץ', בשל ההפרדה הגזעית, לחפש כל לילה מקום לינה נפרד ממירדאל, שלן בבתי מלון, ובנוסף על כך ספג עלבונות ואיומים מצד אנשי הקו קלוקס קלאן.
דיפלומטיה.
ב־1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, גויס למשרד לשירותים אסטרטגיים (ה-OSS, שקדם לסוכנות הביון המרכזית, ה-CIA) כיועץ לענייני אפריקה. ב-1944 עבר לשרת במחלקת המדינה, שם עסק בהכנת התכנית האמריקנית לטיפול בטריטוריות הקולוניאליות של אפריקה. בהמשך הוא נכלל במשלחת ארצות הברית לפגישות ההכנה להקמת האו"ם, שעסקו גם בשאלת עתידם של האזורים שהיו נתונים תחת משטרים קולוניאליים.
באנץ' מילא תפקיד מרכזי בהליכי היסוד של האו"ם ובשלבי קיומו הראשונים.
באפריל 1946 החל לעבוד כראש מחלקת הנאמנויות באו"ם (תחליף לשיטת המנדט של חבר הלאומים), אולם כעבור פחות משנה נאלץ לעזוב את תפקידו זה ואת עיסוקו באפריקה, לטובת נושא ארץ ישראל.
בעקבות המעבר מהאקדמיה לשירות במחלקת המדינה ובאו"ם, צמצם באנץ' מאוד את עיסוקו בנושא האפרו־אמריקני. אלא שעל־אף הצלחתו בתפקידיו בשירות הממשלה, הוא לא קיבל קביעות בגלל צבע עורו ונותר בתקן של עובד זמני. הגבלות של הפרדה גזעית הוטלו עליו גם במלונות, במסעדות ואף במתקני הממשלה הרשמיים. באנץ' העיד על עצמו כי צבע עורו היה אחד הגורמים הראשיים שדרבנו אותו "להצטיין בכל".
תיווכו מטעם האו"ם במזרח התיכון וקבלת פרס נובל לשלום.
במזכירות ועדת אונסקו"פ, פברואר–אוגוסט 1947.
בפברואר 1947 מונה באנץ' על ידי מזכ"ל האו"ם טריגווה לי לעמוד בראש צוות מחקר שיתמחה בסוגיית ארץ ישראל, שכּוּנה "הוועדה המכינה". הצוות הפיק חמישה כרכים גדולים שהכילו נתונים על הארץ וכן הצעות פתרון שנבחנו בתקופת המנדט הבריטי.
במאי 1947 נתמנה באנץ' לעוזרו המיוחד של ד"ר ויקטור הו (Hoo) הסיני, מזכיר הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל (אונסקו"פ). כשהחל באנץ' את עיסוקו באו"ם בשאלת ארץ ישראל, לא הכיר עדיין את העולם הערבי או את הציונות ולא ביקר מעולם במזרח התיכון. ב-14 ביוני הגיע עם הוועדה לארץ ישראל. הוועדה הקימה ועדת משנה מיוחדת, שתכין את הסיורים ברחבי הארץ, ובאנץ' נבחר לעמוד בראשה. לאחר שביקר במספר קיבוצים, כתב ביומנו את התרשמותו החיובית: "היהודים כאן שונים מ[היהודים] בארצות הברית. ההבדל הוא ברוח. ארץ ישראל הופכת את היהודי ליהודי [אחר]". בשל החרמת הוועדה על ידי הוועד הערבי העליון, ארגן באנץ' מפגשים לא רשמיים עם אישים מקרב ערביי ארץ ישראל, והוא עצמו קבע מי מחברי הוועדה ישתתף בהם. לאחר מכן רשם את תוכן הפגישות, והעדויות הכתובות הללו שימשו את כלל חברי הוועדה. לנוכח תביעתם הבלתי מתפשרת של האישים הערבים להקמת מדינה אחת, ערבית, על כל שטח ארץ ישראל, כתב באנץ' ביומנו: "הבעיה הזאת לא יכולה להיפתר על בסיס של צדק מופשט או על [סמך טיעון] היסטורי. המציאות היא שנמצאים כאן גם ערבים וגם יהודים והם מתכוונים להישאר". לקראת תום עבודת הוועדה, ערך באנץ' עבור חבריה קובץ של עשר עדויות לא רשמיות, שכונה "הסדרה המיוחדת". זו כללה את עדותם של ארבעה בכירי ההגנה ואת עדותו של מפקד האצ"ל, מנחם בגין, שנמסרו בפגישות עם שני ראשי הוועדה ובאנץ' עצמו. בגין, שהתלהב מבאנץ', כתב בספרו "המרד" כי בסוף הפגישה אמר לו באנץ' בהתרגשות: "אני יכול להבין אותך, גם אני הנני בן למיעוט נרדף".
לקראת סוף יולי 1947, התמקמה ועדת אונסקו"פ בז'נבה לצורך גיבוש מסקנותיה. באנץ' התנגד לפתרון חלוקת הארץ, בשל הפגיעה בזכויות הערבים, וניסה להשפיע על תוכן המלצות הוועדה ולסכל את החלוקה. כמו כן, התנגד לסיפוח החלק הערבי של ארץ ישראל לעבר הירדן. באוגוסט כתב ביומנו כי לבעיית ארץ ישראל "אין פתרון". חברי הוועדה נחלקו לשתי קבוצות שתמכו בשתי עמדות מרכזיות שונות: הקמת מדינה פדרלית אחת שתכלול שתי אוטונומיות ושלטון שישקף את הרוב הערבי, לעומת הקמת שתי מדינות עצמאיות. באנץ' ניסח עבור תומכי הפדרציה את תוכניתם, וזו הוצגה לוועדה כ"דו"ח המיעוט". באנץ' ניסח את הנימוקים לשני הפתרונות, דו"ח הרוב ודו"ח המיעוט, וב-30 באוגוסט יצא בחזרה לנו-יורק. למחרת הגישה הוועדה את המלצותיה לעצרת האו"ם.
מזכיר ועדת ארץ ישראל, דצמבר 1947 עד מאי 1948.
ב-4 בדצמבר 1947 מונה באנץ' על ידי מזכ"ל האו"ם טריגווה לי לראש מזכירות ועדת ארץ ישראל , שכללה חמישה נציגי מדינות ותפקידה היה ליישם את תוכנית החלוקה של האו"ם שנתקבלה מספר ימים קודם לכן, בכ"ט בנובמבר: לקבל עליה את סמכויות השלטון האזרחי במקביל לפינוי הבריטי, לכונן "מועצות ממשלה זמניות" עד 1 באפריל 1948, ולקיים בחירות כלליות שלאחריהן תקבלנה שתי המדינות עצמאות מלאה עד 1 באוקטובר. הוועדה לא הסכימה להיענות לבקשת הסוכנות היהודית להכיר בהנהלתה כמועצת הממשלה הזמנית היהודית. באנץ' דרש שהנהלת הסוכנות תשלב בתוכה מפלגות שלא היו מיוצגות בה, כאשר מטרתו הייתה למעשה שילובם של יהודה לייב מאגנס ותומכיו בממשלה הזמנית. אלא שמאגנס התנגד להקמת הממשלה, משום ששלל את החלוקה. לאור הנסיגה האמריקאית מתמיכה בביצוע החלטת החלוקה, ניסתה התנועה הציונית לסיים במהירות את הקמת מועצת הממשלה הזמנית, כדי שארצות הברית תתקשה לעצור את ביצוע החלטת האו"ם. זו הודיעה כי תבקש במושב העצרת המיוחד של האו"ם ב-16 באפריל 1948 להורות ל"ועדת ארץ ישראל" להפסיק את עבודתה, ובאנץ' עשה מאמצים לעכב את אישור מועצת הממשלה הזמנית בוועדה, כדי למנוע את הקמתה לפני מושב העצרת, אולם בלחץ חבריה, אשרה הוועדה ב-14 באפריל את המועצה הזמנית.
ב-14 במאי 1948, יום סיום המנדט הבריטי, הוחלט בעצרת האו"ם למנות מתווך שירכז את פעילות האו"ם בארץ ישראל וינסה להשכין בה שלום, וועדת ארץ ישראל פורקה רשמית. באותו יום הכריזה הממשלה הזמנית על הקמת מדינת ישראל.
לדעת ההיסטוריון אלעד בן-דרור, על אף שלא היה אשם במצב המלחמה בו הייתה נתונה הארץ מאז החלטת החלוקה, "תפקידו של באנץ' כמזכיר ועדת ארץ ישראל הסתיים בכישלון". ב-15 במאי 1948 פלשו צבאות מדינות ערב לארץ ישראל כדי לסכל את המדינה היהודית.
עוזרו הבכיר של המתווך ברנדוט, מאי–ספטמבר 1948.
ב-19 במאי 1948 מונה פולקה ברנדוט למתווך האו"ם בארץ ישראל, ולמחרת מינה טרגווה לי את באנץ' לנציגו האישי בפמליית ברנדוט. החל מ-28 במאי ערכו ברנדוט ובאנץ' ערכו מסע "דילוגים" בין תל אביב, קהיר, עמאן וביירות, שנמשך עד 9 ביוני, היום בו הסכימו הצדדים על תנאי ההפוגה הראשונה. השגת ההפוגה, במידה רבה כתוצאה מפעילותו של ברנדוט, הייתה הפעם הראשונה בה חווה באנץ' הצלחה בעבודתו בנושא ארץ ישראל. ברנדוט הקפיד להתייעץ איתו, לא קיים פגישות בלעדיו ולא הסכים שאלו יתקיימו בצרפתית, שפה אותה ידע על בוריה, משום שבאנץ' לא דיבר אותה. משה שרת אמר בישיבת הממשלה ב-1 ביוני שבאנץ' מהווה "אוטוריטה" (סמכות) עבור ברנדוט, וגם אחמד שוקיירי כתב בזכרונותיו כי באנץ' היה "המוח של התיווך".
ב-13 ביוני 1948 הגיעו באנץ' וברנדוט לראשונה לרודוס, בה הוצב המטה הראשי של המתווך. באנץ', ששימש עוזרו הבכיר של ברנדוט, קיבל עתה גם את התואר "מזכיר ראשי של משלחת המתווך".
תוכנית ברנדוט הראשונה.
בתפקידו זה היה באנץ' אחראי לגיבושן של שתי תוכניות מדיניות.
ב-27 ביוני נמסרה לישראל ולליגה הערבית תוכנית פתרון לסוגיית ארץ ישראל, היא "תוכנית ברנדוט הראשונה". התכנית נועדה לשמש בסיס למשא ומתן.
המצע העיקרי של התכנית היה קונפדרציה ("ברית בין שני חברים" שבראשה "מועצה מרכזית") בין ישראל ועבר הירדן, כאשר לממלכתו של המלך עבדאללה יצורף השטח שיועד למדינה הערבית בתוכנית החלוקה, בנוסף לירושלים ולרובו של הנגב, ואילו הגליל המערבי יימסר למדינה היהודית, אלא שהתכנית נמנעה בשימוש בהגדרה "מדינה" לגבי ישראל. יש הסוברים שאת עיקרי הרעיון קיבל באנץ' מיהודה מאגנס, נשיא האוניברסיטה העברית שממנו הושפע באנץ'.
ב-6 ביולי נפגשו ברנדוט ובאנץ' בתל אביב עם משה שרת, שהעביר להם את עמדת ישראל בנוגע לתוכנית והודיע על משיכת ההסכמה להגיע לרודוס כדי לדון בה. לדברי אלעד בן-דרורי, התכנית לא מנעה את המשך הלחימה, אלא דווקא דרבנה את הצדדים לחדש אותה. ב-8 ביולי פרצו קרבות עשרת הימים.
ב-19 ביולי החלה ההפוגה השנייה.