גולנישצ'ב היה ממשפחת אצילים עתיקה ועשירה, על בני המשפחה נמצא גם המצביא הרוסי מיכאיל קוטוזוב. הוא למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בין השנים 1884–1885 ארגן ומימן את החפירות הארכאולוגיות בוואדי חמאמאת במצרים העליונה צפונית לתבאי. בהמשך בין השנים 1888–1889 חקר את האתר בתל אל-מסחותה.
במרוצת שני העשורים לאחר מכן נסע למצרים יותר משישים פעמים. במסעותיו אלה רכש והביא לרוסיה אוסף גדול של יותר מששת אלפים פריטי עתיקות מצריים. בין רכישותיו נכללו גם פפירוס המתמטיקה של מוסקבה, הפפירוס מגילת ון אמון אותו רכש בקהיר בשנת 1891, האונומסטיקון של אמנופה ומבחר מדיוקנאות המומיות מפיום. הוא פרסם את הפפירוס שנקרא "הפפירוס מארמיטאז" וכן את הטקסט "הנבואה של נפרטי". שני פריטים אלה הם חלק מאוסף המוזיאון ארמיטאז' בסנקט פטרבורג. בשנת 1891 פרסם את הקטלוג המקיף המלא הראשון של האוסף המצרי בארמיטאז'.
בשנת 1909 מכר גולנישצ'ב את אוספו למוזיאון פושקין במוסקבה ועבר להתגורר במצרים. בגלל המהפכה הרוסית שהתרחשה בשנת 1917, גולנישצ'ב לא חזר יותר לרוסיה. הוא התגורר בניס שבצרפת ובקהיר. הוא ייסד באוניברסיטת קהיר את המחלקה לאגיפטולוגיה והחזיק במשרת ראש המחלקה בין השנים 1924–1929. בנוסף החזיק במשרה במוזיאון המצרי בקהיר שם עסק בקטלוג פפירוסים בכתב היראטי.
גולנישצ'ב נפטר בגיל 91 בניס. חלק ממסמכיו נמצאים היום במכון גריפית' (Griffith Institute) באוקספורד.
ג'ק ואפון הפלא
ג'ק ואפון הפלא, הידוע גם בשם יעקב והאפון, ג'ק והאפונים או ג'ק וגבעול השעועית הוא סיפור עם אנגלי, הופיע לראשונה בדפוס בשנת 1807.
תוכן הסיפור.
יש מספר גרסאות לסיפור וזו אחת מהן:
ג'ק הוא בחור צעיר, המתגורר עם אמו האלמנה. הם מתפרנסים ממכירת חלב וכשהפרה מפסיקה להניב חלב, שולחת אמו של ג'ק את ג'ק לשוק למכור את הפרה. בדרך לשוק הוא פוגש איש זקן שמציע לתת לו "אפוני קסם" בתמורה לפרה. ג'ק מחליף את הפרה באפונים, וכשחוזר לביתו בלי הכסף, אמו כועסת ומשליכה בחמת זעם את האפונים מחוץ לחלון. למחרת כשג'ק מתעורר הוא רואה בחצר את האפונים שגדלו לגבעול ענק. ג'ק מטפס על הגבעול ומגיע למעין חלקת אדמה שנמצאת בשמים ומוצא בה בית. הוא מגיע לבית, שם הוא פוגש אשה שמחביאה אותו מפני בעלה הענק. הענק נכנס לביתו ודורש אוכל ובעוד שהוא יושב לאכול הוא אומר שהוא מריח אדם. ג'ק רואה את עושרו הגדול של הענק ומחליט לגנוב שקית זהב ובורח באמצעות גבעול אפוני הקסם. ג'ק חוזר עוד פעם לבית הענק ובורח פעמיים נוספות. פעם אחת עם תרנגולת שמטילה ביצי זהב (ייתכן שזהו הרמז לתרנגולת שהטילה ביצי זהב) ופעם נוספת עם נבל קסום המנגן בעצמו. בפעם השלישית הענק רואה אותו בבריחתו ורודף אחריו עד לגבעול. ג'ק יורד מהגבעול והענק רודף אחריו. ג'ק קורא לאמו וביחד הם לוקחים גרזן וכורתים את גבעול האפונים, הענק נופל ומת, וג'ק ואמו חיים באושר ועושר.
ביקורת והתמודדות הגרסאות השונות עם המסר החינוכי.
הסיפור מציג את ג'ק כגיבור, גנב ורוצח שסופו טוב, מוסר השכל שאינו חינוכי. בגרסה משנת 1890, הענק שדד ורצח את אביו של ג'ק ובכך הסיפור מוצג כנקמה ובאור יותר מוצדק שהענק נענש. בגרסאות מאוחרות גם הנבל הקסום וגם התרנגולת מטילת ביצי הזהב היו שייכים לאביו של ג'ק ונגנבו על ידי הענק ובכך הוצדקה גם הגנבה בגרסה המוקדמת. במיני סדרת טלוויזיה משנת 2001: "ג'ק ואפון הפלא: הסיפור האמיתי", מוצגת גרסה אלטרנטיבית בה אכן ג'ק היה גנב ורוצח והענק היה אדם טוב שג'ק גמל לו רעה תחת טובה, וכביכול הסיפור המוכר והמשופץ הוא הסיפור שסופר על ידי משפחתו העשירה של ג'ק (שהתעשרה מאוצרותיו של הענק טוב הלב) כדי לכסות על פשעיו של ג'ק.
הסיפור במדיות אחרות.
בקולנוע.
העיבוד הקולנועי הראשון לסיפור נעשה בשנת 1902, בשנת 1922 יצאה גרסה של דיסני, בשנת 1947 הוציאה דיסני גרסה המבוססת על הסיפור, אך שונה במקצת. בגרסה זו, מיקי מאוס הוא ג'ק ומיקי מציל את חבריו מידי ווילי (הענק). בשנת 2011, בסרט "החתול של שרק", הייתה אפונה וב-2013, יצא הסרט "ג'ק צייד הענקים".
בטלוויזיה.
גרסה המציעה הסבר אלטרנטיבי לסיפור, הייתה במיני סדרה "ג'ק ואפוני הפלא: הסיפור האמיתי" ששודרה בטלוויזיה בשנת 2001 (הסדרה שודרה בישראל בערוץ הולמרק). בסדרת האנימציה האוסטרלית: "משטרת האגדות", בפרק 18, ג'וני וכריס יוצאים לחקור השתבשות באגדת ג'ק ושיח השעועית. בסדרה "עד עצם היום הזה" עונה 2, פרק 13 ג'ק בגרסה נשית.
במשחקי וידאו/מחשב.
דמותו של ג'ק נמצאת במספר משחקים: במשחק "שוליית המכשף", אחד החפצים שסיימון מוצא הוא אפון הפלא. כמו כן יצאו משחקים המבוססים על הסיפור בגרסת "עלילות טייני טון" ("באסטר ואפון הפלא") וגרסת "משפחת סימפסון" בהשתתפות בארט סימפסון ("The Simpsons: Bart &amp; the Beanstalk").
ג'ק וגבעול השעועית
הרעלת DNS
הרעלת DNS (נקראת גם: הרעלת מטמון DNS) היא מתקפת מחשב המזריקה נתונים שגויים של שמות שרתים וכתובות IP המקושרות אליהם, אל מערכת DNS, או אל זיכרון המטמון שלה. הדבר גורם להפניית בקשת דף אינטרנט מסוים אל אחר, כתוצאה מהחזרת כתובת IP שאינה משויכת לשרת המקורי.
מבט כולל על DNS.
Domain Name System (בראשי תיבות: DNS) הוא פרוטוקול המאפשר גישה לבסיס נתונים מבוזר, על מנת שיחידות קצה ברשת האינטרנט יוכלו לתרגם שמות תחום (Domain name) הנוחים יותר לשימוש אנושי טבעי (ה-URL) לכתובות הנומריות האמיתיות (כתובות IP) אליהן הן יפנו בזמן ההתקשרות. באמצעות ה-DNS ניתן להציע שירותים מבוססי שם נוספים, כגון רישום של שרתי דואר.
פרוטוקול ה-DNS הומצא על מנת להקל את השימוש של אנשים ברשתות תקשורת. בני אדם זוכרים בקלות שמות, אך לא כתובות מספריות דוגמת כתובות. ה-DNS מגשר על הפער הזה על ידי ביצוע המרה בין הכתובת המילולית, אותה זוכר המשתמש, לבין כתובת ה-IP העדכנית בה למעשה משתמש המחשב על-מנת לתקשר עם היעד. כמו כן תרגום שכזה הופך את המקרה של החלפת כתובת IP (למשל על ידי החלפת שרת האירוח) בלי להחליף את שם האתר לשקוף למשתמש.
הרעלת המטמון.
החולשה העיקרית של המערכת היא בכך שמחד היא מהווה תשתית קריטית בתקשורת מחשבים הן ברמת פנים הארגון והן ברמת האינטרנט כולו; ומאידך הפרוטוקול כמעט ואינו תומך באבטחה. ההתקפה הנפוצה והיחסית פשוטה היא "הרעלה" והתחזות (spoofing, poisoning) על ידי השתלת ערכים זדוניים לשמות חוקיים. דוגמה לשימוש לרעה יכולה להיות דיוג: השתלת כתובת של אתר זדוני תחת השם bank.com בשרת ה-DNS הלא מוגן דיו וכך מופנה המשתמש שעושה שימוש ב-DNS ה"מורעל" לאתר אחר, אשר נראה בדיוק כמו האתר המקורי ומוסר את סיסמתו שם.
בדרך כלל, מחשב מחובר לרשת המשתמשת בשרת DNS המסופק על ידי ארגונו של המשתמש במחשב או ספק שירותי אינטרנט (ISP). שרתי DNS פרוסים בדרך כלל ברשת של ארגון לשיפור מהירות ביצועיה בין היתר על ידי "זיכרון" במטמון של תוצאות שאילתות שהתקבלו בעבר. התקפות הרעלה בשרת DNS אחד, יכולות להשפיע על משתמשי השירות ישירות על ידי השרת שנפרץ או בעקיפין על ידי שרתי הורדת יישומים במידה וקיימים.
כדי לבצע התקפת הרעלת מטמון, התוקף מנצל פגם בתוכנת ה-DNS. אם השרת אינו מאמת כיאות תגובות DNS על מנת להבטיח שהם ממקור מוסמך (לדוגמה על ידי שימוש ב-DNSSEC) השרת יהיה בסופו של מטמון את הערכים השגויים באופן מקומי ומגיש אותם למשתמשים אחרים שהופכים אותו לבקשה.
טכניקה זו יכולה לשמש למשתמשים ישירים של אתר לאתר אחר על פי בחירתו של התוקף. לדוגמה, פורץ המזייף את ערכי DNS או כתובת IP, של אתר המטרה בשרת DNS נתון, מחליף אותם בכתובת ה-IP של שרת שבשליטתו. לאחר מכן הוא יוצר קבצים בשרת שהוא שולט בשמות התואמים אלה בשרת היעד. קבצים אלה עלולים להכיל תוכן זדוני כגון תולעת מחשב או וירוס מחשב. משתמש מחשב שיש לו הפניה לשרת ה-DNS המורעל ילך שולל ויקבל תוכן המגיע משרת שאינם אותנטי ועלול שלא ביודעין להוריד תוכן זדוני.
אלי פוטיבסקי
אלי פוטיבסקי (28 באוקטובר 1942 – 24 בינואר 2017) היה בוטנאי ישראלי. כיהן כמדען בכיר בנושא צמחי תבלין, מרפא ובושם במרכז המחקר נוה יער, ובשנים 1999–2007 כיהן כראש מינהל המחקר החקלאי מרכז וולקני.
ביוגרפיה.
פוטיבסקי נולד בתל אביב, בן למשה פוטיבסקי ומרים פרווזניק ואח לרעיה. למד בבית ספר תיכון בעפולה ושירת כקצין תובלה בחיל האוויר. בשנת 1963 נישא לגילה שוטן ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 1973 סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט שלו בנושא יחסים ציטוגנטיים בתלתן, נעשתה בהדרכת פרופ' דניאל זהרי וד"ר יוסף כצנלסון.
עם סיום לימודיו הצטרף כחוקר לסגל מינהל המחקר החקלאי והקים את היחידה למחקר ופיתוח של צמחי תבלין, מרפא ובושם בישראל, שנמצאת בנווה יער (ליד רמת ישי). במהלך עבודתו תרם להקמת ענף זה והפך למדען מוביל בתחום. במהלך תפקידו הציג בכנסים בינלאומיים רבים את ההישגים הישראליים במחקר ופיתוח גידולי התבלינים בישראל. בשנת 1993 מונה למנהל תחנת המחקר נווה יער, ופעל להפיכתה מתחנת ניסיונות אזורית למרכז המחקר הצפוני של מינהל המחקר החקלאי.
תוך כדי לימודיו שימש כמורה לביולוגיה בבית הספר החקלאי בנהלל, ובמהלך עבודתו שימש כמרצה בנושאי התמחותו בקורסים שונים במוסדות אקדמיים, בעיקר במדרשת רופין, הטכניון והפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
בשנת 1999 נבחר לכהן כראש מינהל המחקר החקלאי, תפקיד בו שימש עד 2007, סמוך למועד יציאתו לגמלאות בשנת 2009.
פוטיבסקי נפטר בינואר 2017.
פעילותו המחקרית ותרומתו לחקלאות.