נייגל משתמש בשאלה "איך זה להיות עטלף?" כדוגמה שמבהירה את האלמנטים הקשורים באופי הסובייקטיבי של החוויה ואת חשיבותה. הוא מסביר שהבחירה בעטלפים נובעת משני מאפיינים: ראשית, ההנחה שכולם מאמינים שעטלפים הם יצורים בעלי תודעה, בניגוד ליצורים פשוטים יותר, כמו צרעות, שיש ספק לגבי היותן יצורים מודעים. שנית, על אף שאנחנו מניחים שלעטלפים יש תודעה, הפעילות של העטלפים והמערך החושי שלהם הם כה שונים מאלה שלנו, שכאשר אנחנו פוגשים אותם הם נדמים לנו כצורת חיים זרה לחלוטין. אנחנו מניחים שלעטלפים יש תודעה אך מתקשים מאוד להבין את החוויה הסובייקטית של העטלפים. נייגל מדגיש במיוחד את ההסתמכות של העטלפים על אקולוקציה כאלמנט שיוצר את הקושי.
נייגל מבהיר מספר אלמנטים הקשורים בקריטריון ה'איך-זה-להיות'. ראשית, הביטוי "איך זה להיות X" (What is it like to be X), או "משהו שהוא כמו להיות X" ( something that it is like to "be" X), לא מתייחס ליכולת שלנו להבין דברים באמצעות אנלוגיות או דמיון, אלא לחוויה הסובייקטיבית של האורגניזם עצמו. לדוגמה, למשפט "אדום הוא כמו צליל של חצוצרה" יכולה להיות משמעות עבור אדם עיוור, אך האנלוגיה אינה תופסת את החוויה הסובייקטיבית של אדם בעל חוש ראייה עבור עצמו. באופן דומה, אנחנו יכולים לדמיין איך זה ירגיש להיות בעלי כנפיים כמו אלה של עטלף וליצור אנלוגיה בין הסתמכות על סונאר לבין הסתמכות על חוש הראייה; אבל שימוש כזה בדמיון הוא שימוש בחוויה הסובייקטיבית שלנו כבני אדם כבסיס שבעזרתו אנחנו מתארים לעצמנו חוויה של יצור אחר. באופן זה, אנחנו לא מסבירים איך זה להיות עטלף עבור העטלף עצמו, אלא רק איך זה היה יכול להיות עבורינו להתנהג כמו עטלף.
שנית, הטענה ש"יש משהו שהוא כמו להיות X" היא טענה לגבי משהו שקיים באופן ממשי בעולם. אם יש תודעה בעולם, והתודעה כרוכה באופי הסובייקטיבי של החוויה, הרי שאנו מתייחסים לאופי הסובייקטיבי של החוויה כישות ממשית. נייגל מבהיר שהטיעון אינו מתמקד בטענה האפיסטמולוגית שאנחנו לא יכולים לדעת איך זה להיות עטלף, אלא בטענה מושגית יסודית יותר. לדבריו, "הנקודה שלי... היא לא שאנחנו לא יכולים לדעת איך זה להיות עטלף. אני לא מעלה את הבעיה האפיסטמולוגית הזו. הנקודה שלי, תחת זאת, היא שאפילו על מנת ליצור מושג של איך זה להיות עטלף (וא-פורטיורי לדעת איך זה להיות עטלף) עלינו לאמץ את נקודת המבט של העטלף". לפי ג'ון סרל, ישנה נטייה רווחת להבין את הטיעון של נייגל כטיעון אפיסטמולוגי, על אף שזהו טיעון אונטולוגי לגבי השאלה אלו מאפיינים ממשיים קיימים בעולם. ההתייחסות לנקודת המבט של העטלף ולאופי הסובייקטיבי של החוויה שלו כמשהו שקיים ממש נמצאת במתח עם המודל הפיזי של אובייקטיביות - לפיו אנחנו מבינים מה קיים באופן ממשי כשאנחנו מתנתקים, ככל האפשר, מכל נקודת מבט סובייקטיבית - שמכונה גם המודל הקרטזיאני, ומתח זה נמצא במרכז הטיעון של נייגל.
שלישית, נייגל מבהיר שההכרה באופי הסובייקטיבי של החוויה אינה שקולה לטיעון שהחוויה הסובייקטיבית היא תמיד חוויה פרטית, במובן שהיא ניתנת להבנה אובייקטיבית רק על ידי הפרט שחווה אותה. הטיעון של נייגל לא עוסק בפרטים, אלא בסוגים (types). למשל, אדם אחד יכול בהרבה מקרים לאמץ את נקודת המבט של אדם אחר ולתאר את העובדות הפנומנולוגיות הקשורות בחוויה שלו באופן אובייקטיבי. החוויה של האדם היא סובייקטיבית במובן שתיאור אובייקטיבי של העובדות הקשורות בה אפשרי רק עבור מישהו שדומה לו מספיק בכדי לאמץ את נקודת המבט שלו. טענה זו חשובה, בין השאר, משום שהיא מרחיקה את הגישה של נייגל מסובייקטיביזם רדיקלי.
רביעית, אין לבלבל בין האופי הסובייקטיבי של החוויה לבין קיומה של תחושת עצמי. תחושת העצמי נוצרת בעקבות התבוננות עצמית ועיבוד של החוויה הסובייקטיבית, אך תיתכן חוויה סובייקטיבית גם ללא תחושת עצמי.
אובייקטיביות, רדוקציוניזם ופיזיקליזם.
נייגל מבהיר שהביקורת שלו במאמר אינה כנגד אובייקטיביות או רדוקציה כשלעצמם. תחת זאת, טענתו היא שבבואנו לפתור את בעיית הגוף-נפש באמצעים של רדוקציה, ובפרט על ידי רדוקציה של המיינד לגורמים פיזיים, קיומה של התודעה מציבה קשיים שאיננו יודעים כיצד לפתור, וזאת משום שהאופי הסובייקטיבי של החוויה הוא מהותי לתודעה עצמה כתופעה ממשית.
דוגמה למצב בו רדוקציה, ובפרט פיזיקליזם, היא אמצעי כשר היא הניסיון להבין דברים שקיימים בטבע, כגון קשת בענן או ברק. לפי נייגל, ייתכן שחייזר ממאדים יכול להבין תופעות אלה באופן אובייקטיבי באמצעות רדוקציה, גם אם לאותו חייזר אין חוש ראייה כלל. כאשר אנו (או החייזר) מנסים להבין דברים בעולם הטבע באופן אובייקטיבי, אנחנו מנסים להתרחק ככל האפשר מהמופע הסובייקטיבי של הדבר עצמו, אשר תלוי בנקודת המבט הספציפית שלנו (או שלו). אולם, אותו החייזר לעולם לא יוכל להבין את המושגים "קשת בענן" או "ברק" כתופעות, כפי שהם עבור בני האדם. באופן כללי יותר, הניסיון להבין חוויה באופן אובייקטיבי נתקל בקשיים משום שהחוויה עצמה קשורה בנקודת מבט ספציפית. בניסיון להתרחק מנקודת המבט הסובייקטיבית הקשורה בחוויה (למשל, של עטלף), אנחנו לא מתקרבים להבנה אובייקטיבית שלה, אלא מתרחקים ממנה. במילים של נייגל, "אם האופי הסובייקטיבי של החוויה ניתן להבנה מלאה רק מנקודת מבט אחת, אז כל תנועה לכיוון של אובייקטיביות רבה יותר - כלומר, פחות היקשרות לנקודת מבט ספציפית - לא מביאה אותנו קרוב יותר לטבע הממשי של התופעה; היא לוקחת אותנו הרחק יותר ממנו". לפי טיעון זה קיים בין האובייקטיבי לסובייקטיבי פער שעליו אנחנו לא יודעים עדיין כיצד לגשר.
נייגל כותב במאמר שקיום התודעה מציב בעיות, שאיננו יודעים עדיין כיצד ניתן אפילו להתחיל לענות עליהן, בפני הטענה הפיזיקליסטית. לפי טענה זו מצבים נפשיים הם באופן ממשי מצבים פיזיים, כלומר קיימת זהות ביניהם; אך לפי נייגל המהות של הזהות הזו אינה ברורה ולא קיימת תאוריה שמסבירה אותה.
הטענה הפיזיקליסטית היא שמצבים נפשיים הם באופן ממשי מצבים פיזיים, כלומר שקיימת זהות ביניהם. נייגל מבהיר שהמשמעות של הביקורת שלו על פיזיקליזם אינה שגישה זו היא בהכרח מוטעה, אלא רק שאיננו יודעים כיצד להסביר את הזהות הזו או אפילו להתחיל להמשיג אותה. עם זאת, הבעיה שניצבת בפני פיזיקליזם חמורה יותר מזו שניצבת בפנינו במקרים אחרים שבהם איננו יודעים כיצד להסביר זהות של תופעות. בכך הוא עונה לטענה של דונלד דייווידסון, לפיה יש לנו סיבה להאמין שמצבים נפשיים ניתנים לתיאור פיזי, גם אם אין לנו תאוריה פסיכופיזית שיכולה להסביר זאת, וגם אם למעשה איננו יכולים לנסח תאוריה כזו. במקרים רבים אנחנו יכולים להאמין שדבר מסוים הוא זהה באופן ממשי לדבר אחר, גם אם אנחנו לא יכולים להסביר זאת. אולם, לפי נייגל, בדרך כלל כשאנחנו אומרים ש-"X הוא באופן ממשי Y" (X "is" Y), מאחורי הביטוי "הוא באופן ממשי" (is) מסתתרת הבנה תאורטית של איך שני הדברים אמורים להיות זהים. בלי הבנה זו האמירה נותרת מיסטית לחלוטין. כך למשל, האמירה "כל חומר הוא אנרגיה" היא נכונה, אבל על אף שהמילה "הוא" ברורה לכל, אנשים בלי רקע תאורטי לא יכולים להבין איך היא נכונה, והזהות נותרת מיסטית עבורם. הטענה "מצבים נפשיים הם מצבים פיזיים" היא מיסטית לחלוטין עבורנו, משום שאין בידינו עדיין אף תאוריה שיכולה להסביר את הזהות הזו או אפילו רעיון לגבי איזה סוג של תאוריה עשויה הייתה להסביר אותה.
פנומנולוגיה אובייקטיבית.
נייגל מסיים את המאמר במה שהוא מגדיר כ"הצעה ספקולטיבית" לגישור הפער בין הסובייקטיבי לאובייקטיבי. לפי נייגל, מה שנדרש לצורך גישור, לפחות חלקי, על פער זה היא "פנומנולוגיה אובייקטיבית" שאינה תלויה בשימוש באמפתיה או בדמיון. המטרה של הפנמנולוגיה הזו היא לתאר את האופי הסובייקטיבי של החוויה, באופן שניתן להבנה על ידי יצורים שלא מסוגלים בעצמם להיות שותפים לחוויה זו. פנומנולוגיה אובייקטיבית עשויה לנסות להסביר את החוויה של עטלפים שמשתמשים בסונאר, אך נייגל צופה לגישה זו הצלחה מרובה יותר בהקשר של תופעות הקשורות באדם עצמו, כגון תיאור אובייקטיבי של החוויה של אנשים רואים עבור אנשים עיוורים מלידה.
נייגל מציע שהפנומנולוגיה האובייקטיבית תתמקד ב"מאפיינים המבניים של התפיסה". גישה זו מוצגת ב"איך זה להיות עטלף?" בקיצור נמרץ. נייגל ניסה לפתח את הגישה מאוחר יותר בספר "The View from Nowhere" ובמאמרים כגון "The Psychophysical Nexus".
השפעה וביקורת.
"איך זה להיות עטלף?" הוא אחד המאמרים המשפיעים ביותר בתחום הפילוסופיה של המיינד והוא זכה לאזכורים רבים גם בטקסטים המיועדים לקהל הרחב. לפי דייוויד וודרוף סמית', מאז יציאת המאמר "הרעיון של 'איך-זה-להיות' מישהו שחווה מצב נפשי או פעילות מסוימת הציב קושי בפני גישות מטריאליסטיות ופונקציונליסטיות". טד הונדריך כתב שהשאלה שבכותרת המאמר של נייגל "ערערה, יותר מכל שאלה אחרת, את הביטחון של פיזיקליסטים בלתי-מתפשרים לגבי טבעה של התודעה". לפי סוזן בלקמור, "לא הרבה אנשים שותפים לפסימיזם של נייגל [לגבי היכולת להבין את התודעה], אך השאלה שלו הוכיחה עצמה כתזכורת מועילה לגבי מה מונח על כף המאזניים כשאנו מדברים על התודעה".