גודלי השולחנות נעים בין 6 רגל ל-12 רגל.
כיום נמכרים שולחנות ביליארד גם לבתים פרטיים, וניתן לקנות אפילו שולחנות קטנים מתקפלים.
קרלהיינץ שטוקהאוזן
קרלהיינץ שטוקהאוזן (Karlheinz Stockhausen) (22 באוגוסט 1928 - 5 בדצמבר 2007) היה מלחין גרמני מודרני שהתמקד במוזיקה אלקטרונית.
קורות חייו.
מגיל 7 גדל שטוקהאוזן באלטנבורג, שם החל ללמוד נגינה בפסנתר מנגן העוגב הפרוטסטנטי בקתדרלה של אלטנבורג, פרנץ יוזף קלוט. הוא למד חינוך מוזיקלי ופסנתר בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן ומוזיקולוגיה, פילוסופיה ובלשנות גרמנית באוניברסיטת קלן (1947-1951). בתקופת לימודיו עבד למחייתו כפסנתרן בארים ושוליה לקוסם נודד. הוא רכש אומנם ידע ברמה המקובלת בהרמוניה וקונטרפונקט אצל הרמן שרדר, אבל רק ב-1950 פיתח עניין ממשי בהלחנה והתקבל בסוף השנה לשיעוריו של המלחין השווייצרי פרנק מרטן, שהחל אז בכהונה בת שבע שנים בקלן.
ב-1952-53 למד בפריז אצל אוליבייה מסייאן ואצל דריוס מיו ובמרץ 1953 עזב את פריז לעבוד כעוזרו של הרברט איימרט באולפן החדש למוזיקה אלקטרונית בקלן וב-1962 תפס את מקומו של איימרט כמנהל האולפן. בשנים 1954 עד 1956 למד פונטיקה, אקוסטיקה ותאוריית המידע אצל ורנר מאייר-אפלר באוניברסיטת בון. מ-1955 עד 1962 הוציא יחד עם איימרט את כתב העת רב ההשפעה Die Reihe ("השורה").
עם תום לימודיו החל בניסיונות רציניים להפיק צלילים אלקטרונים חדשים, על ידי עיוות קולות ורעשים. לצורך העלאת המוזיקה שלו על תווים היה צריך לשנות את רישום התווים המקובל (החמשה) ופרטיטורת המוזיקה שלו נראית יותר כרישום של מיכשור חשמלי.
בשנת 1958 הכריז מסייאן עליו ועל פייר בולז כמבשרי העתיד (כמו שמאהלר אמר בשעתו על שנברג), ושטוקהאוזן אכן הוציא לפועל את הדברים, שאחרים הסתפקו בהטפה להם. בעוד אולפנים אלקטרוניים אחרים הפיקו בעיקר רעשים, שריקות וחריקות שונות, שטוקהאוזן הפיק צלילים תרבותיים ומרתקים. ביצירתו "שירת נעורים", ששודרה לראשונה בשנת 1956, עובר קולו של נער מקהלה אפנונים ושינויים על רקע פס אלקטרוני מקביל, כך שהצליל האלקטרוני דומה לקול אדם ולהפך. הטקסט לקוח מספר דניאל ומשקף את הרגשת המלחין כאיש צעיר בכבשן בוער באש.
ארתור רובינשטיין הסתייג מאסכולת בולז-שטוקהאוזן, ואמר, אחרי מלחמת העולם השנייה:
אופיו היה קשה והיו חניכים שנטשו אותו משום שלא יכלו לשאת את יוהרתו וביטחונו המוחלט בצדקתו, תמיד ובכל מצב. בשנותיו האחרונות מינה את עצמו למוציא לאור של יצירותיו ותבע בעלות על כל תמונה בעיתון ועל כל ריאיון מוקלט שלו. התנהגות כזאת לא הייתה נסבלת אצל שום מלחין אחר, אבל הישגיו הראשוניים היו גבוהים כל כך, שמוזיקאים מתקדמים קיוו, שאם יניחו לו להתקדם בדרכו הוא ללא ביקורת, יחולל פריצת דרך נוספת.
ביצירה "קבוצות" (1959) פיצל את התזמורת הסימפונית לשלוש קבוצות, שמוקמו בחלקים שונים של האולם, כל קבוצה ומנצח מיוחד לה. את הרעיון הזה נטל מסימפוניית התחייה של מאהלר, אבל פיתח אותו הרבה מעבר לכך, לפי מה שהתאים, לדעתו, למאזין המודרני. בהמשך יצר את "מיקרופוניה 1" (1964), ששולבה בה אלקטרוניקה חיה ובה "ניגנו במיקרופון כמו בכלי מוזיקלי", בין שאר הכלים.
ב"מנטרה" לשני פסנתרנים (1970) חזר שטוקהאוזן למלודיה פשוטה של 13 תווים, המתקבצים כל פעם מחדש באופן סדרתי ב-13 מחזורים היפנוטיים. דגש מיוחד מציין כל אחד מהתווים - סטקטו, טרמולו וכן הלאה. שנינות ושמחת חיים מאפיינים את היצירה, הנחשבת לפסגת חידושיו של שטוקהאוזן.
מראשית שנות ה-70' ריכז שטוקהאוזן את מרצו ב"אור", מחזור של שבע אופרות, שכל אחד מהם מייצג אחד מימות השבוע. שטוקהאוזן סבר, כי בעתיד "ימצאו המלחינים, שהרבה יותר מעניין לכתוב יצירה אחת לאורך חיים שלמים ולשלב כל דבר שהם עושים", דברים הנושאים רמז ברור לוגנר. אבל אף לא אחד מחלקי המחזור לא נחל הצלחה והמחזור תואר, גם בפי מעריצי שטוקהאוזן, כ"הצגה של אגומניה כבירה", שהאחראי לה לא יוכל להפריד את שמו מן הטיפשות חסרת הבושה שבה.
התגובות למוזיקה של שטוקהאוזן היו מעורבות. אופייה הייחודי התקבל לפעמים בהרמת גבה במקרה הקל ובשערוריה במקרה הקיצוני. תרמו לכך גם ההוראות שנלוו ליצירותיו כגון: על המקהלה שמלווה את הלחן להשמיע קולות צורמים, לחרוק בשיניים, להשמיע קולות נביחה, להקיש בכלי צעצוע ועוד הוראות מוזרות שיצרו רושם שהמלחין מהתל בשומעיו. עם זאת, מוזיקאים רבים הכירו בכישרונו של שטוקהאוזן וציינו אותו כמקור להשראה, ביניהם קרפטוורק, מיילס דייוויס, צ'ארלס מינגוס, הרבי הנקוק, פרנק זאפה, ביורק, חלוצות הקראוטרוק כמו פאוסט, נוי!, טנג'רין דרים ולהקת Can שחבריה ארמין שמידט והולגר צ'וקאי, היו לתלמידיו, ואף הביטלס שאף צירפו את תמונתו לעטיפה המפורסמת של אלבומם Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band.
בין יצירותיו:
ביצירה האחרונה במקום שירה אנושית נעשה סינתוז של קול אנושי, כשהמלחין דורש שהיצירה תושמע בו זמנית לתוך חמישה רמקולים, כדי שהמאזינים יקבלו אפקט רב-סטראופוני. פרויקט מסובך נוסף שהגה היה "רביעיית ההליקופטר", אשר לשם ביצועה הועלו ארבעה חברי רביעיית מיתרים לארבעה מסוקים שונים המצוידים במסך טלוויזיה וקשר תמונה וקול ביניהם. במהלך הטיסה ניגנו את הרביעייה שכתב, תוך כדי קשר עין ואוזן דרך מסכי הטלוויזיה.
שטוקהאוזן העלה את חידושיו בספרו שיצא בשנת 1978 בשם "על המוזיקה האלקטרונית והאינסטרומנטלית".
נפטר ב-5 בדצמבר 2007.
דמוסתנס
דמוסתנס (ביוונית: Δημοσθένης; 385/384 או 384/3 לפנה"ס - 322 לפנה"ס) היה מדינאי אתונאי שחי במאה הרביעית לפני הספירה, ונחשב לנואם דגול ודמגוג, ומני אז לשם נרדף לנואם חוצב להבות.
ביוגרפיה.
דמוסתנס, גדול נואמי יוון הקדומה, נולד בעל קול חלש, מגמגם ובעל תנועות לא רצוניות, ובכל זאת הגיע להישגים לא רגילים בתחום הרטוריקה, תורת הנאום, אחרי מאמצים עצומים. כדי להגביר את עוצמת קולו, נאם שעות מול גלי הים במטרה לגבור על הרעש שהם יוצרים. כדי להיפטר מהגמגום, הכניס דמוסתנס לפיו חלוקי אבנים ונאם תוך כדי טיפוס מאומץ על הרי הסביבה.
כדי להימנע מהתנועות הבלתי רצוניות בכתפו, תלה דמוסתנס על כתפו חרב חדה אשר פצעה אותה, בכל פעם שזו עלתה באופן בלתי רצוני, וגילח חצי מזקנו כדי שיאלץ להישאר בביתו ולהתאמן ברטוריקה.
בתחילה, כשרכש מיומנות בתורת הנאום, ייצג את אזרחי אתונה אשר הגישו תביעות לשלטונות בענייניהם. לאחר מכן החל לנצל את יכולת הדיבור שלו ברמה הפוליטית, כשהגן בפני אספת העם על פוליקרטס, יוזם הסכם השלום עם פיליפוס. אולם, לאחר מכן שינה את דעתו ויצא נגד תומכי השלום וקרא למאבק מלחמתי בפיליפוס ונאם באסיפות העם נגד הממשל אותו ייצג מלך מוקדון פיליפוס השני. הוא טען ששליטי אתונה אינם ערים לסכנה לאתונה מצד המלך פיליפוס, ודרש לפעול נגדו בכוח. נאומיו נגד פיליפוס כונו בשם "פיליפיקות" ומאז הפכו למושג שמציין נאומים קשים נגד אדם כלשהו.
באמצעות נאומיו הצליח לבסס את מעמדו בקרב בני אתונה, וקנה לו מעמד של מנהיג. כתוצאה מעמדה זו שכנע את האתונאים לפתוח במלחמה הרת אסון נגד פיליפוס. אחד התנאים לחוזה השלום היה הגלותו, והוא נאלץ לגלות מאתונה עד מותו של אלכסנדר מוקדון בשנת 323 לפנה"ס. הוא נטל חלק במרד נגד יורשיו המקדוניים של אלכסנדר, מרד שנכשל (ראו מלחמת לאמיה), ובעקבות זאת הוצא נגדו פסק דין מוות. משלא הצליח להימלט משליחיהם של המוקדונים, שניסו לתפוס אותו בכל מחיר, התאבד על ידי בליעת רעל.
יחודו של דמוסתנס כנואם היה בשליטתו בשפה והשימוש שעשה בטכניקות רטוריות, נתינת תחושת ספונטניות לנאומיו, כאילו היו נובעים בקלות. הוא שילב בנאומיו סיפורים מן הווי החיים היומיומי, הביא דוגמאות היסטוריות וניסה לתת הרגשה בכנות דבריו וכי נאומיו נועדו לצורך טובת הכלל והמדינה. אוסף נאומיו שהשתמר מהווה מסמך היסטורי חשוב לתקופה בכלל ולחיים באתונה בפרט.
דמוסתנס כלול ב"קאנון האלכסנדרוני" של עשרת הנואמים האטיים.
דמוסתנס בספרות.
כישרון הנאום של דמוסתנס הוערך עוד בימי קדם, וכך למשל אפשר לראות בעובדה שנאומיו הקשים של קיקרו כנגד מרקוס אנטוניוס כונו "הנאומים הפיליפיים", על שם נאומיו של דמוסתנס.
דוגמה עדכנית יותר להשפעתו נמצאת בספרו של אורסון סקוט קארד "המשחק של אנדר", בו מופיעה דמות בשם דמוסתנס. דמות זו היא שם העט של ולנטיין, אחותו של אנדר, גיבור הספר. בשם זה היא מפרסמת מאמרים בעיתונות העולמית הבולטים ביכולת רטורית גבוהה על מנת לחרחר מלחמה בין-גושית, ורוכשת השפעה רבה על דעת הקהל בעולם. בספרים הבאים בסדרה משתמשת ולנטיין בכינוי לפרסום ספרי ההיסטוריה המשפיעים שכתבה.
מדליית פילדס
מדליית פילדס (באנגלית: Fields Medal) היא אחד משני הפרסים הבין-לאומיים היוקרתיים ביותר במתמטיקה. הפרס מוענק אחת לארבע שנים לעד ארבעה מתמטיקאים מתחת לגיל ארבעים, ונועד לתת הערכה ועידוד למתמטיקאים צעירים שהגיעו להישגים יוצאי דופן. הענקת הפרס נעשית במסגרת הקונגרס הבין-לאומי של המתמטיקאים. הפרס קרוי על שמו של המתמטיקאי הקנדי ג'ון צ'ארלס פילדס, יוזם הפרס. עד להשקת פרס אבל תוארה המדליה כמקבילה המתמטית לפרס נובל, שאינו מוענק בתחום זה.
יוזם הפרס.