לאחר מלחמת העולם השנייה חשו הגרמנים אהדה לפושעי המלחמה שלהם. הנציב העליון הבריטי בגרמניה הכבושה נאלץ להזכיר לציבור הגרמני שאלה נמצאו אשמים בהשתתפות בעינויים או ברצח של אזרחי בעלות הברית. בסוף שנות הארבעים והחמישים התפרסמו ספרים ומאמרים פולמוסיים רבים הדורשים חופש ל"מה שנקרא 'פושעי מלחמה'." הניסוח רמז שהמורשעים היו למעשה חפים מפשע. ההיסטוריון הגרמני נורברט פריי כתב כי הדרישה הרווחת לחופש לפושעי המלחמה היא הודאה עקיפה במעורבותה של כל החברה הגרמנית בנאציונל-סוציאליזם. הוא הוסיף כי משפטים על פשעי מלחמה הם תזכורת כואבת לאופי המשטר שאיתו אנשים רגילים הזדהו. בהקשר זה, היה ביקוש עצום לשיקום הוורמאכט, בין היתר מכיוון שהוורמאכט היה צאצא של הצבא הפרוסי ושל הצבא שנוסד בשנת 1640 על ידי פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג. שיוך היסטורי זה העיד על היותו של הוורמאכט מוסד מושרש בהיסטוריה הגרמנית, מה שהקשה על מי שרצה להציג את העידן הנאצי כ"סטייה" ממהלך ההיסטוריה הגרמנית, במסגרת תזת הדרך הגרמנית המיוחדת. גרמנים רבים שירתו בוורמאכט או היו להם בני משפחה ששירתו בוורמאכט והייתה להם דרישה לקבל גרסה של העבר המאפשרת להם "לכבד את זכרם של חבריהם הנופלים ולמצוא משמעות לקשיים ולהקרבה האישית של שירותם הצבאי". וטה (Wolfram Wette) סבור שבשנים המייסדות של גרמניה המערבית חיפה דור המלחמה על עברו וטען שהנורמה בוורמאכט הייתה אי ידיעה על הפשעים.
צמיחת המיתוס.
אקלים פוליטי.
בתחילת שנות החמישים המפלגות הפוליטיות במערב גרמניה שאפו לקבל את קולותיהם של יוצאי המלחמה. התקיימה הסכמה פוליטית רחבה שייצגה את התפיסה כי הגיע הזמן "לסגור את הפרק הזה בהיסטוריה הגרמנית". קנצלר מערב גרמניה, קונראד אדנאואר, יזם מדיניות שכללה חנינה, סיום תוכניות דה-נאציפיקציה ופטור מחוק הענישה. אדנאואר חיזר אחר קולות הוותיקים בביקור שזכה לחשיפה ציבורית גבוהה בכלא פושעי המלחמה שנותרו עדיין כלואים. מחווה זו סייעה לו לנצח בבחירות הפדרליות של 1953 ברוב של שני שלישים. אדנאואר הצליח להגביל את האחריות לפשעי מלחמה להיטלר ולמספר קטן של "פושעי מלחמה גדולים". בשנות החמישים הופסקו חקירות פליליות בנושא הוורמאכט ולא היו הרשעות. שרי המשפטים הגרמניים חוקקו חוק פשעי מלחמה, שבפועל הוגדר באופן קלוש ועמום. אדלברט ריקרל (Rückerl), החוקר הראשי, פירש את החוק כך שבהגדרתו נכללו רק אנשי האס-אס, משטרת הביטחון, שומרי מחנות ריכוז וגטאות וכן פושעים שעסקו בגיוס לעבודת כפייה. המיתוס התבסס היטב בתודעה הציבורית והתובעים הגרמנים לא היו מוכנים לערער על מצב הרוח הלאומי הרווח ולחקור חשודים בפשעי מלחמה בוורמאכט . הצבא הגרמני החדש, הבונדסוור, הוקם בשנת 1955 ובין בכיריו היו רבים מקציני הוורמאכט לשעבר. האשמת קציני ורמאכט לשעבר בפשעי מלחמה הייתה פוגעת בבונדסוור ומכפישה אותו בגרמניה ומחוצה לה.
לאחר חזרתם של שבויי המלחמה האחרונים מהשבי הסובייטי, נשבעו 600 חברי הוורמאכט והוואפן אס-אס בפומבי ב-7 באוקטובר 1955 במחנה פרידלנד, אירוע שזכה לתגובה תקשורתית חריפה. השבועה אמרה: "אנו נשבעים שלא ביצענו רצח, לא טימאנו או גזלנו. אם הבאנו סבל ואומללות על אנשים אחרים, הדבר נעשה על פי חוקי המלחמה".
זיכרונות ומחקרים היסטוריים.
קצינים גרמניים לשעבר פרסמו זיכרונות ומחקרים היסטוריים שתרמו למיתוס. האדריכל הראשי של גוף העבודה הזה היה פרנץ הלדר. הוא עבד במחלקה להיסטוריה מבצעית (גרמנית) בחטיבה ההיסטורית של הצבא האמריקני והייתה לו גישה בלעדית לארכיוני המלחמה הגרמניים שאוחסנו בארצות הברית. הוא פיקח על עבודתם של קצינים גרמניים לשעבר והיה בעל השפעה רבה. באופן רשמי תפקידו של הלדר היה לאסוף קציני ורמאכט שנועדו לכתוב היסטוריה מרובת כרכים של החזית המזרחית, כך שקציני צבא ארצות הברית יוכלו להשיג מודיעין צבאי על ברית המועצות, ולפקח על קצינים אלה. עם זאת, הוא גם ניסח והפיץ את המיתוס של הוורמאכט החף מפשע. ההיסטוריון הגרמני וולפרם וטה (Wette) כתב שלרוב ההיסטוריונים הצבאיים האנגלו-אמריקאים הייתה הערצה ל"מקצועיות" הוורמאכט. הם נטו לכתוב עליו בנימה מתפעלת, וקיבלו במידה רבה את גרסת זכרונותיהם של מנהיגי הוורמאכט לשעבר.
וטה טען כי ייתכן של"סולידריות מקצועית" יש קשר להערצה זו. רוב ההיסטוריונים הצבאיים בעולם דובר האנגלית היו קציני צבא שמרניים לשעבר, ולכן חשו אמפתיה טבעית לקציני ורמאכט לשעבר, אותם זיהו כגברים בדומה לעצמם. תמונתו של הוורמאכט "המקצועי", המחויב לערכים פרוסיים, שלכאורה היו חסרי קשר לנאציזם, תוך הפגנת אומץ לב וסבלנות במצב קשה, במיוחד בחזית המזרחית, אכן הייתה בעלת השפעה על היסטוריונים אלה. וטה תיאר את הלדר כבעל "השפעה מכרעת במערב גרמניה בשנות החמישים והשישים על הדרך בה נכתבה ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה".
היסטוריונים שונים מכל קצות הקשת הפוליטית כמו גורדון א' קרייג, ג'ון פולר, גרהרד ריטר, פרידריך מיינקה, באזיל לידל הארט וג'ון וילר-בנט, טענו כי לא יעלה על הדעת שקצין של הוורמאכט יכול היה להיות מעורב ברצח עם ופשעי מלחמה. טענות היסטוריונים סובייטים כי הוורמאכט ביצע פשעי מלחמה נדחו בדרך כלל כ"תעמולה קומוניסטית". בהקשר המלחמה הקרה, העלאת טענות כאלה על ידי הסובייטים סייעה לשכנע את המערב שהוורמאכט התנהג בכבוד. הנטייה מצד רבים במערב לראות את מערב אירופה כזירת המלחמה העיקרית ואת החזית המזרחית כזירת צד, הפחיתה עוד את העניין בנושא.
לאחר המלחמה כתבו קציני ורמאכט שלל ספרי זיכרונות שחיזקו את המיתוס של הוורמאכט החף מפשע. אריך פון מנשטיין והיינץ גודריאן כתבו ספרי זכרונות שהיו לרבי מכר. זיכרונותיו של גודריאן הכילו הגזמות רבות, שקרים והשמטות. הוא כתב כי העם הרוסי בירך את החיילים הגרמנים כמשחררים והתפאר בהקפדתו להגן על התרבות והדת הרוסית. גודריאן השתדל לשחרר קצינים גרמנים ממאסר בתמורה לתמיכה צבאית גרמנית בהגנה על אירופה. הוא נלחם במיוחד לשחרורו של יואכים פייפר, מפקד וואפן אס-אס שנמצא אשם ברצח שבויי מלחמה אמריקאים בטבח מלמדי. גודריאן אמר כי הגנרל הנדי, אלוף פיקוד אירופה האמריקאי, רצה לתלות את פייפר ושהוא "יבריק לנשיא טרומן וישאל אותו אם הוא מכיר את הטמטום הזה".
ארווין רומל וזכרו שימשו לעיצוב תפיסת הוורמאכט. זיכרונותיו של פרידריך פון מלנתין, "קרבות פאנצר", יצאו בשש מהדורות בין 1956 ל-1976. בזיכרונותיו השתמש מלנתין בשפה גזענית. הוא אפיין את החייל הרוסי כ"אסייתי שנגרר מהשפל העמוק ביותר של ברית המועצות", "פרימיטיבי" ו"[חסר] איזון דתי או מוסרי אמיתי, מצבי הרוח שלו משתנים בין אכזריות חיה לבין נעימות כנה". למעלה ממיליון עותקים של זכרונות הנס אולריך רודל, "טייס שטוקה", נמכרו. הוא לא הסתיר את הערצתו להיטלר. זיכרונותיו של רודל מתארים הרפתקאות סוחפות, מעללי גבורה, חברות סנטימנטלית והימלטות על חוט השערה. חוקר אמריקאי אחד תיאר אותו כקצין נאצי טיפוסי. לאחר המלחמה נסע לארגנטינה והקים סוכנות הצלה לנאצים בשם "אייכמן-רונדה", שסייעה בין היתר ליוזף מנגלה.
היסטוריונים מחוץ לגרמניה לא למדו את השואה בשנות השישים וכמעט לא היו מחקרים על מעורבותו של הוורמאכט בפתרון הסופי. ההיסטוריון האמריקאי יליד אוסטריה, ראול הילברג, מצא שבשנות החמישים המו"לים דחו את ספרו "השמדת יהודי אירופה" שהתפרסם מאוחר יותר וזכה לתהילה. נאמר לו שאף אחד באמריקה לא מתעניין בנושא. עד שנות התשעים, היסטוריונים צבאיים שכתבו את ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה התמקדו במערכות ובקרבות של הוורמאכט, ועברו בחטף על מדיניות רצח העם של המשטר הנאצי. היסטוריונים של השואה ומדיניות הכיבוש של גרמניה הנאצית לא כתבו לרוב על הוורמאכט כלל.
פרנץ הלדר.
ככל שהמלחמה הקרה התקדמה, המודיעין הצבאי שסיפקה היחידה הגרמנית בחטיבה ההיסטורית של הצבא האמריקאי הפך חשוב יותר לאמריקאים. הלדר פיקח על החלק הגרמני של תוכנית המחקר, אשר נודעה בשם "קבוצת הלדר". קבוצתו הפיקה למעלה מ-2,500 כתבי יד היסטוריים מרכזיים מ-700 מחברים גרמניים על מלחמת העולם השנייה. הלדר עשה מניפולציות על הקבוצה ודרש להמציא מחדש היסטוריה מתקופת המלחמה ולהפיק מתוך אמיתות חצאי-אמיתות, עיוותים ושקרים. הוא הקים "קבוצת ביקורת" של קצינים נאצים לשעבר שבדקו את כל כתבי היד ודרשו מהמחברים לשנות את התוכן. סגנו היה אדולף הזינגר שעבד גם בארגון גהלן, ארגון המודיעין הצבאי האמריקאי בגרמניה. הלדר דרש להיקרא "גנרל" על ידי צוותי הכתיבה והתנהג כמפקד שלהם, בעודו מתמודד עם כתבי היד שלהם. מטרתו הייתה לחון את אנשי הצבא הגרמני מאשמת הזוועות שביצעו.