ב-25 בינואר 1945 הוענק לגליקס עיטור הצלב הגרמני (Deutsches Kreuz) (כסף - עבור הצטיינות שאינה בקרב).
לאחר מלחמת העולם השנייה.
באפריל 1945, נטש הימלר את ברלין, שהייתה על סף כיתור, יחד עם גליקס, רודולף פרנץ הס וקציני אס אס רבים אחרים. הם נסעו לפלנסבורג, שם התארגנה ממשלת המעבר של האדמירל קרל דניץ. גליקס - שנשא פנקס חייל מזויף עם השם זונמן - התאבד בבליעת כמוסת ציאניד בבית-החולים של הצי בפלנסבורג, יומיים אחרי סוף המלחמה.
מקלע מדסן
מקלע מדסן הוא מקלע קל שתוכנן ויוצר ב-1902 בדנמרק ולאחר מכן יוצר על ידי 34 מדינות ב-12 קליברים שונים. המדסן הוא אחד מראשוני המקלעים הקלים, נחשב לנשק אמין ושימש מגוון צבאות במספר מלחמות ועימותים.
שימוש מבצעי.
לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה.
צבא האימפריה הרוסית רכש 1,250 מקלעים במהלך מלחמת רוסיה–יפן שהתקיימה ב-1904–1905. המקלעים שימשו יחידות פרשים במלחמה בהצלחה, אולם מחירם הגבוה גרם לכך שהצבא הרוסי לא רכש עוד מקלעים. במלחמת העולם הראשונה השתמשו הרוסים במקלעים אלו, אולם הם היו שחוקים ומעטים. ב-1915 החלו הרוסים לתקן ולייצר העתקים של המקלע בעצמם והוא הפך לנשק יעיל ופופולרי בצבא הרוסי.
ב-1914, עם הגעתו למצב של מלחמת חפירות, הבין הצבא הגרמני את הצורך במקלעים ניידים ורכש את המקלע בגרסת 7.92 מ"מ.
בנוסף לכוחות לוחמים שונים, חומשו גם הלגיונות הצ'כוסלובקיים בסיביר במקלע מדסן.
בין שתי מלחמות העולם.
בשנות העשרים ובתחילת שנות השלושים התכוננה פרגוואי למלחמה מול שכנתה בוליביה. במסגרת ההכנות רכשה פרגוואי 400 מקלעי מדסון בקליבר 7.65x53 מאוזר, ששימשו אותה במלחמת הצ'אקו ובמשך המלחמה רכשה מקלעים נוספים. במהלך המלחמה הגיעו מקלעי מדסון גם לידי הצבא הבוליביאני שעשה בהם גם הוא שימוש.
בסוף שנות השלושים רכשה ברזיל מאיטליה טנקים זעירים מסוג CV-35 שרובם חומשו במקלעי מדסון דו-קניים בקוטר 7 מ"מ.
מלחמת העולם השנייה.
הצבא הנורווגי השתמש במדסן כמקלע סטנדרטי במלחמת העולם השנייה במסגרת המערכה בנורווגיה, וברשותו היו 3,500 מקלעים בחימוש של 6.5x5.5 מ"מ שבהם צוידה כל כיתת חי"ר. המקלע לא היה אהוד על החיילים הנורווגים כיוון שהוא היה מועד למעצורים תכופים ולכן זכה לכינוי "מדסן הבתולה". הצבא הגרמני שלקח מקלעים נורווגים כשלל, צייד בהם יחידות קו שני.
גם הצבא הדני וההולנדי השתמשו בו במלחמת העולם השנייה ואף לאחריה, כשההולנדים השתמשו בו בקרב איי הודו המזרחיים ולאחר מכן במרד באינדונזיה בשנים 1945-1949 ודנמרק הוציאה אותו משימוש רק ב-1955. לאחר שניצחה יפן בקרב איי הודו המזרחיים, נפלו לידיה נשק וציוד רב מאירופה, ובכללם גם המקלע שנכנס לשימוש בצבא היפני.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-60 וה-70 השתמש הצבא הפורטוגלי במקלעי מדסן במהלך מלחמתו במרד הקולוניות ואף הרכיב אותו על רכבי סיור מסוג דיימלר דינגו.
המשטרה הצבאית של ברזיל השתמשה במדסן בקליבר 7.62 נאט"ו. למרות שחלק מהמקלעים שבשירות המשטרה נלקחו מכנופיות סמים (שקנו אותם מעודפי צבא ארגנטינה או גנבו אותם ממוזיאונים), רובם הועברו למשטרה מהצבא הברזילאי שהפסיק להשתמש בהם ב-1996 ועברו המרה מקליבר .30-06 ספרינגפילד ל-7.62 נאט"ו.
מעלן
מעלן הוא חבל המושחל בתוך תורן של כלי שיט המשמש להעלאת המפרשים למעלה והחזקתם במקום.
המעלן הוא באורך כפול מאורך התורן לפחות כדי לאפשר הורדת המפרש בלי להוציא את המעלן ממקומו.
השחלת מעלן חדש במקרה שהישן נקרע או יצא ממקומו עלולה להיות מורכבת ולהשבית את כלי השייט עד החלפת המעלן, לכן לפעמים ישנם מעלנים רזרביים שמושחלים בתורן בדרך כלל ביאכטות כדי למנוע בעיות בלב ים. מסיבה זו מקפידים להחליף מעלנים בזמן, על ידי משיכת המעלן החדש בעזרת הישן.
גרשון סירוטה
גרשון יצחק סירוטה (1874–1943) היה מגדולי החזנים באירופה לפני מלחמת העולם השנייה. בשל הטנור הדרמטי העוצמתי שלו זכה לכינוי "קארוזו היהודי".
קורות חיים.
נולד בפודוליה ב-1874. את הקריירה שלו החל סירוטה באודסה כזמר במקהלה שליוותה את החזן יענק'ל סורוקר. זמן קצר לאחר מכן, סירוטה החל ללמוד בקונסרבטוריון באודסה. עם הזמן החל לשיר קטעי סולו משמעותיים במקהלה. שבת אחת התבקש להחליף את החזן בתפילת שחרית, בעקבות הרושם שעשתה תפילתו מונה לסגן החזן בשכר חודשי של 100 רובל. לא עבר זמן רב, והחזן הראשי התלונן בפני אביו של סירוטה כי בנו "גונב" את משרתו. סירוטה התפטר מבית הכנסת וקיבל משרת חזן בבית כנסת אחר בעיר.
וילנה.
בשנת 1896 עבר לוילנה, שם שימש כחזן ה"שטאדטשול" משך שמונה שנים. כמנצחי המקהלה שימשו יצחק שלוסברג ואחריו נתן אברהמסון, מאוחר יותר מונה המוזיקאי ליאו לוב למנצח. כשנתמנה, ארגן לוב מקהלה גדולה שליוותה את סירוטה בקונצרט מיוחד. הקונצרט זכה להצלחה ולפרסום בעיתונות, והשניים החלו לקבל הזמנות לקונצרטים במינסק, גרודנו, ביאליסטוק וערים גדולות אחרות ברחבי רוסיה. היה זה תחילתו של שיתוף פעולה פורה, שנמשך לאורך כל הקריירה של סירוטה. מאז הרבה להופיע על במות אירופה, ואף הופיע מספר פעמים בסנקט פטרבורג ובמוסקבה לפי בקשתה של מריה פיודורובנה, אשת הצאר ניקולאי השני. ב-1902 שר בקבלת פנים לכבוד הרצל.
ב-1903 יצאו לאור תקליטיו הראשונים של סירוטה. סירוטה היה בין החזנים הראשונים שהקליטו פרקי תפילה ושירה בגרמופון. תקליטים אלו תרמו רבות לפרסומו של החזן ברחבי העולם. עם שיפור הטכנולוגיה הקליט הרבה מהקטעים מחדש (כמו שעשו החזנים יוסלה רוזנבלט, וזבולון קוורטין), כך שמאזינים היום יכולים לעקוב אחרי שיפור קולו וסגנונו.
ידיעה שנתפרסמה בפברואר 1905 בעיתון "הזמן" בווילנה, מספרת על כך שנשדדו מסירוטה "מלבושים וחפצים אחרים". תמורת החזרת הרכוש, נדרש סירוטה לשלם 25 רובל וכן להוסיף שתי הופעות שלא מן המניין, כי על ידי שהחזן ממעט בתפילות, נתמעטה פרנסתם של אלו.
ורשה.
ב-1907 התקבל כחזן הראשי בבית הכנסת טלומצקה שבוורשה, משרה אותה החזיק כמעט 20 שנה. איתו עבר גם מנצח המקהלה ליאו לוב. הוא המשיך להופיע ברחבי אירופה לפני קהל יהודי ונוצרי כאחד. בין מעריציו היה אנריקו קארוזו, שלפי האגדה הרבה להגיע להופעותיו של סירוטה.
ארצות הברית.
בשנת 1912 הגיע למסע הופעות ראשון בארצות הברית. הופיע בין היתר בקרנגי הול ובתיאטרון ההיפודרום, ובערים הגדולות. בשנת 1913 הופיע שוב בארצות הברית. בשנת 1921 הופיע במטרופוליטן אופרה בניו יורק מלווה במקהלת נערים גדולה בניצוח מאיר מכטנברג, מלווה בפסנתר בידי בנו נפתלי סירוטה. באותו קונצרט שרה גם ביתו הלנה מספר שירי עם ביידיש.
מאז נסקה הקריירה של סירוטה בארצות הברית, והוא הרבה להופיע בקונצרטים ולהתפלל בבתי כנסת ברחבי ארצות הברית. בימים הנוראים של השנים 1924, 1925 ו-1927 התפלל בניו יורק. בעקבות כך, כשחזר בשנת 1927 לוורשה הופתע לגלות כי משרתו בבית הכנסת טלומצקה הועברה לחזן משה קוסביצקי. בעיני הנהלת בית הכנסת לא מצאה חן העובדה כי החזן הראשי נוסע ברחבי העולם, ונוטש את קהילתו ובפרט בימים הנוראים. הוא המשיך במסעות הקונצרטים שלו באירופה הן במערב והן במזרח. בכל מקום התקבל בהערצה והתלהבות שהביאה לעיתים לחריגה מהסדר הציבורי. באמסטרדם לדוגמה, התבטלו שני קונצרטים מתוך שלוש לאחר שבקונצרט הראשון הקהל הנלהב גרם נזק לאולם בו הופיע. במרץ 1926 הוא הגיע לביקור בארץ ישראל, במסגרתו הופיע בתל אביב, ירושלים, ובמקומות נוספים, בהם בית הכנסת הגדול בנס ציונה, שנחנך זה מקרוב.
בשנת 1935 קיבל סירוטה את משרת החזן בבית הכנסת נוז'יק בוורשה. באותה שנה נסע גם לארץ ישראל לביקור נוסף, שם התפלל בימים הנוראים באולם קולנוע מוגרבי בתל אביב.
בשנת 1938 ביקר סירוטה בפעם האחרונה בארצות הברית, התפלל את תפילות הימים הנוראים בשיקגו ובחג הסוכות התפלל במילווקי. הוא חזר לאירופה בעקבות מחלתה של אשתו.
מלחמת העולם השנייה.
סירוטה ומשפחתו נלכדו בוורשה בעת כיבוש הנאצים במלחמת העולם השנייה, והוא בילה את סוף ימיו בגטו ורשה. בימים הנוראים של שנת 1942 התפלל סירוטה באחד מבתי המלאכה בגטו. ד"ר הלל זיידמן מתאר בספרו "יומני גטו ורשה" את האווירה בתפילה:
בהמשך מתאר זיידמן את היצירה אותה חיבר במקום סירוטה לטקסט של "אבינו מלכנו":
סירוטה ומשפחתו נספו במרד גטו ורשה ב-1943.
גרשון סירוטא
עמיקו
אבני איקה
אבני איקה הן אוסף של אבנים מעוטרות בצורות גאומטריות, שנמצאו באזור איקה שבפרו, המוכרות כזיוף עתיקות.
באיקה ישנו מוזיאון המציג לראווה כ-10,000 אבנים שנאספו לכאורה על ידי ד"ר חוויר קבררה החל משנות ה-60. האבנים הן בעלות מרקם שחור חלק, שעליו מגולפות דמויות אנשים ובעלי חיים. האבנים כבדות מאוד, וייתכן שהן מצופות בחומר מסוים המוסיף למשקלן. חלק מהאבנים כוללות ציורים המתארים דינוזאורים, רפואה מודרנית, כגון: עירוי דם וניתוחי השתלת איברים, עובדה שהוסיפה למסתורין סביב האבנים.
בשנות השבעים הודה איכר מהאזור, שהוא זייף את האבנים על ידי העתקת ציורים ממגזיני קומיקס וספרים.
זמן התפוח
זמן התפוח הוא שמם של סדרת תשדירי שירות מונפשים קצרים וקומיים מטעם מועצת הפירות, ששודרו בטלוויזיה הישראלית החל מאוקטובר 1989, מאת הקומיקסאי ותסריטאי סרטי האנימציה הישראלי נעם נדב.
הסדרה היוותה חלק ממגוון תשדירים ששודרו באותה העת תחת הסלוגן "קח פרי ותהיה לי בריא", אשר מטרתן הייתה ניסיון לשיפור תזונתם של ילדים על ידי הוספת פירות שונים.