הכפפות כיום ב-MMA קטנות יותר מאשר כפפות האיגרוף ואף פתוחות בקצות האצבעות, על מנת לאפשר ללוחם לאחוז את יריבו מצד אחד, אך מצד שני למזער את הנזק הנגרם מהמכות, הן מבחינת הצד הסופג, והן מבחינת מניעת חתכים בידו של התוקף.
זמני הקרב וסיבובים.
במטרה למנוע קרבות ארוכים, ובעייתיות בשידור האירועים, חולקו הקרבות על פי רוב לשלושה סיבובים של חמש דקות, או חמישה סיבובים במקרה של קרב אליפות או קרב ראשי. נוסף על כך, במקרה והלוחמים מתגוששים בסטטיות, ולא משפרים את עמדתם, על השופט להקים את הלוחמים למצב ההתחלתי, עמידה וגם אם הם היו עומדים, להחזירם לפינותיהם.
לבוש וציוד.
על-פי רוב, השימוש בחליפה מכל סוג שהוא אינו מקובל. מכנסיים, מגן שיניים, תומך קרסול, כפפות MMA, מגן אשכים (לגברים) וחזיית ספורט (לנשים), הם פריטי הלבוש המקובלים על-פי רוב בקרבות MMA.
ניצחון.
לוחם יכול לגבור על יריבו במספר דרכים:
קרב עשוי להסתיים בתיקו בהחלטת שופטים אחידה או בהחלטת שופטים חצויה . כמו כן, תוצאת קרב עשויה להיפסל עקב גילוי בדיעבד של שימוש בחומרים אסורים (באנגלית: No contest או בקיצור NC).
מכות אסורות.
החוקים לגבי המכות האסורות אינם קבועים ומשתנים בהתאם לתחרות, אך כמעט בכל תחרות היום קיימים החוקים הבאים:
אסטרטגיות.
טכניקות הלחימה ב-MMA מתחלקות בדרך כלל לשתי קטגוריות: טכניקות הכאה, שנמצאות בשימוש באיגרוף, איגרוף תאילנדי, קיקבוקסינג, קראטה, טאקוונדו וכדומה, וטכניקות גראפלינג הנמצאות בשימוש בהיאבקות, ג'ודו, ג'ו ג'יטסו ברזילאי, סמבו וכדומה.
בענף ישנם שלושה יסודות לחימה: קרב עמידה בו נלחמים במצב עמידה עם האגרופים, הבעיטות, המרפקים והברכיות. דוגמאות לאמנויות לחימה מיסוד העמידה: קראטה, קיקבוקס, איגרוף, טאקוונדו. היסוד השני הוא יסוד הקלינץ' בו נלחמים כשהמטרה היא הפלה או התנתקות וחזרה לטווח עמידה. דוגמאות לאמנויות לחימה המכילות קלינץ': ג'ודו, ג'ו ג'יטסו ברזילאי והיאבקות. היסוד השלישי ואחרון הוא יסוד הקרקע בו מנהלים קרב על הקרקע ונאבקים לעבר הכנעה באמצעות בריחים וחניקות, אך גם מכות. דוגמאות לאמנויות הלחימה מיסוד הקרקע: BJJ, ג'ודו, לוטה ליברה.
פעמים רבות יעדיף לוחם להשתמש בטכניקה של אמנות הלחימה בה התחיל את הקריירה הספורטיבית שלו. עם זאת, למרבית הלוחמים המקצוענים ב-MMA יש מיומנות גבוהה בשתי הקטגוריות העיקריות וגם אם לוחם יעדיף טכניקה אחת להכריע התמודדויות, הוא ידע להגן על עצמו ולנהל תחרות מול רוב הטכניקות הקיימות.
בית הסראייה (נצרת)
בית הסראייה בעיר נצרת, הוא מבנה שהקים דאהר אל-עומר, שליט הגליל באמצע המאה ה-18, ואשר שימש כמרכז השלטוני בעיר.
היסטוריה.
הבניין בן שתי הקומות הוקם בסביבות שנת 1740. הוא כלל את דירתו של אל-עומאר, אורוות ובית מעצר, ומאחר שבעת הקמתו טרם היה בעיר מסגד, שימש חלק ממנו כמקום תפילה מוסלמי עד הקמת המסגד הלבן בנצרת. לאחר דאהר אל-עומר ועד תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, המשיך המבנה ושימש את השליט המחוזי העות'מאני (הקאימקאם). בתחילת המאה ה-20 הוקם מעל המבנה מגדל שעון, אשר היה אחד משבעה מגדלי שעון שהוקמו ברחבי הארץ לציון 25 שנות שלטונו של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני. לאחר הקמת מדינת ישראל שימש המבנה את עיריית נצרת עד שנת 1991. לאחר מכן נפתחה במבנה מסעדה, ובעתיד הוא מתוכנן להפוך למוזיאון עירוני.
מגדל השעון.
מגדל השעון בנצרת היה אחד משבעה מגדלי שעון, שהוקמו בארץ ישראל לציון יובל 25 שנות שלטונו של עבדול חמיד השני, אם כי יש החולקים על כך. ששת המגדלים האחרים הוקמו בצפת, בחאן אל-עומדאן בעכו, בחיפה, ביפו, מעל שער יפו בירושלים ובשכם. סך הכל נבנו כמאה מגדלים כאלה ברחבי האימפריה העות'מאנית כולה. המגדל בנצרת נמוך באופן משמעותי מיתר המגדלים שנבנו בארץ, ובו קומה בודדת, אם כי גבוהה באופן יחסי. הוא בנוי בסגנון המזכיר את אדריכלות הרנסאנס, הוא רבוע ועשוי אבן גיר. בכל אחד מצדדיו קבוע חלון ביפורי שמעליו פתח עגול, ואשר בו ככל הנראה היה קבוע השעון בעבר.
המסגד הלבן
המסגד הלבן (נצרת)
המסגד הלבן (ערבית: المسجد الأبيض, "אלמסג'ד אלאביד") הוא מסגד השוכן בלב השוק העירוני בנצרת. המסגד הוא המסגד העתיק בעיר וקודם להקמתו נהגו תושביה המוסלמים של נצרת להתפלל בבית הסראייה שהוקם על ידי דאהר אל-עומר באמצע המאה ה-18.
היסטוריה.
חלקו הראשון של המבנה הוקם בשנת 1785 בידי מושל עכו, אחמד אל-ג'זאר. מלאכת הבנייה נמסרה בידיו של שייח עבדאללה אניני, אשר זכה בכינוי "אל-פאהום", ואשר נקבר בחצר, בצידו המערבי של המבנה. הבנייה נשלמה ב-1812 ואל-פאהום ניהל אותו עד מותו ב-1815. הוא העניק לו את הכינוי "המסגד הלבן" כסמל לתקופה חדשה של טוהרה, אור ושלום בין הדתות. המסגד מנוהל מאז על ידי צאצאיו של אל-פאהום במתכונת של וקף-דרי (הקדש משפחתי). בעבר פעלו במקום גם בית ספר ובית דין שרעי.
המבנה.
בחזיתו של המסגד חצר קטנה, המובילה אל חללו העיקרי שבו שני אולמות תפילה. האולם המרכזי ערוך לאורך הקיר הדרומי שבו קבוע המחראב. הוא נחצה לאורכו על ידי שורה של עמודי אבן הנושאים חמש קשתות. על רצפתו שטיח בגווני ירוק ואפור החוזר על מוטיב של שורות קשתות, והקירות מסוידים בלבן, וחלקם מצופים בעץ. האולם מואר על ידי שתי שורות של נברשות. ממערב לאולם המרכזי שוכן אולם תפילה נוסף ובו שטיח דומה, ובצידו המזרחי קבוע פתח המוביל אל החצר הפנימית. החצר מקורה ברובה בלוחות פח, ולאורך קירותיה דוגמה של קשתות בצבעי לבן וירוק. בפינה הדרום-מערבית של החצר, ניצב אגן הטהרות מתומן. האגן מצופה בשיש ומעליו גג עץ.
כיום שוכן במסגד מוזיאון קטן ובו מסמכים שונים, אולם תפילה נוסף לנשים וחדר מתים. המסגד מעורה בחיי הקהילה, תומך בתנועת הצופים המקומית, ומקיים פעילות לימודית ותרבותית.
ברירה
משה יהודה לייב לנדא
כנסיית גבריאל הקדוש
כנסיית גבריאל הקדוש (ביוונית: Ναός του Αρχάγγελου Γαβριήλ, נַאוֹס טוּ אַרְכָנְגֶלוּ גַבְּרִיאֵל; בערבית: كنيسة الملاك جبرائيل, כניסת אל-מלאכ ג'בראאיל), הידועה גם ככנסיית הבשורה היוונית-אורתודוקסית (Ορθόδοξος Ναός του Ευαγγελισμού) או כנסיית באר מרים, היא כנסייה יוונית-אורתודוקסית השוכנת בכיכר הכנסייה, מצפון לכיכר המעיין בנצרת.
הכנסייה ניצבת סמוך למעיין אשר סיפק את צריכת המים של העיר מראשית היישוב במקום, ואשר נקשר החל במאה ה-2 עם הבשורה למרים. לפי מסורת זו, המקובלת בעיקר בכנסייה האורתודוקסית, בעת ששאבה הבתולה מים מהמעיין, הופיע לפניה המלאך גבריאל ובישר לה כי הרתה וכי היא עתידה ללדת את בן האלוהים:
מסיבה זו מוקדשת הכנסייה לגבריאל.
היסטוריה.
בשל קדושת המקום, נבנתה בו כנסייה קתולית-צלבנית בתחילת המאה ה-12, אשר אליה תועלו מי המעיין דרך מנהרה קצרה. ב-1263 חרבה הכנסייה בידי הממלוכים. בשנים 1628–1634 היה המעיין בחזקת הפרנציסקנים שהקימו מעליו מבנה קטן. ב-1749 העניק שליט הגליל דאהר אל-עומר אישור לקהילה היוונית-אורתודוקסית להקים את הכנסייה, והיא הוקמה בין השנים 1750-1769.
המבנה.
הכנסייה נמצאת במרכזה של חצר רבועה מרוצפת אבן ומוקפת גדר נמוכה. מעל הכניסה המרכזית לחצר, ניצב מבנה שער רבוע, הנח על ארבעה עמודים, וחלקו העליון מקנה לו מראה של מבנה מבוצר. מבנה הכנסייה עשוי אבן ולמעט שני חלונות בחזיתה הדרומית וחלון נוסף בחזית הצפונית, היא חסרת חלונות. דבר זה מעניק לה מראה של מבנה מבוצר. חלל הכנסייה נמוך ממפלס הרחוב, וארבע מדרגות מובילות אל הכניסה אליו. מעל מדרגות, אלה שנמצאות מחוץ למבנה, ניצבת חופה בצורת חצי עיגול, הנתמכת בשני עמודים. מעל דלת הכניסה ניצב מגדל פעמונים קטן, עטור כיפה אדומה, ובראשו צלב לטיני. פעמון נוסף שמעליו גג קטן תלוי מעל צידה הימני של החזית הדרומית. בין מגדל הפעמונים והפעמון החופשי, ניצב גמלון נושא צלב, השובר את החזות הסימטרית של המבנה. בכנסייה שני חלקים - המבנה הצלבני מהמאה ה-12 שהשתמר היטב בקריפטה, והמבנה החדש יחסית מאמצע המאה ה-18.
הקריפטה.
הקריפטה נמצאת מצפון לחלל הכנסייה החדשה, מול דלת הכניסה אליה. היא נמוכה ממנה, ושבע מדרגות יורדות אליה. הקריפטה בנויה כאולם מאורך המקורה בקמרון חבית. רצפתה עשויה שיש, ולאורך קירותיה אריחי חרסינה צבועים ולוחות שיש.
המעיין נובע באפסיס, מאחורי מעקה עשוי פיתוחים מוזהבים הניצב על במה מוגבהת. מימיו זורמים אל בריכה קטנה אליה נהוג להשליך מטבע ולהביע משאלה. באפסיס ציור של מעמד הבשורה ועל קיר הקריפטה מופיע כיתוב בערבית לאמור - "הבשורה למרים ליד המעיין". מימי המעיין תועלו בעבר אל בריכה במרחק של כ-140 מטרים מחוץ לכנסייה, ולאחר מכן אל סביל מעיין מרים שהוקם שם.
הכנסייה היוונית.
הכנסייה היוונית עשויה משלוש ספינות וחלל הפנים שלה מעוטר בציורי קיר עשירים, שחודשו בשנים 1977-1978 על ידי אומנים רומנים. האיקונוסטאזיס, שנתרם על ידי סוחר יווני ב-1767, עשוי עץ כהה ובו שורת איקונות אחת. מאחורי האיקונוסטאזיס ניצב המזבח ואיקונות, שחלקם הוענק לכנסייה על ידי עולי הרגל הרוסים הרבים שפקדו אותה בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. עולי רגל אלה נהגו להתגורר בבניין המוסקובייה הסמוך. כיסא עם חופה מוזהבת משמש כמקום מושבו של הדיאקון ונברשות מוזהבות גדולות תולות מתקרת האולם.
מבצע אסקורט
שמחה גולדברג
פנחס לוביאנקר
תסמונת דובין ג'ונסון
תסמונת דובין ג'ונסון (באנגלית: Dubin Johnson syndrome) היא תסמונת אוטוזומלית רצסיבית אשר גורמת לעליה של בילירובין מצומד (ללא עליה של אנזימי כבד- ALT, AST).