דרישתו של איירדל לחבר מושבעים גדול במשפטי מרד פרייז מצוטטת לעיתים קרובות כעדות לכך שכוונת מנסחי התיקון הראשון לחוקה הייתה להגביל את היקפו לחופש מצנזורה מוקדמת. הוא שיבח את הפירוש הצר של ויליאם בלקסטון לחופש העיתונות, וציין שמנסחי התיקון היו מועדים לעבודתו של בלקסטון והעיר ש"אם ההסבר שלו לא היה משביע רצון, אני מניח שהתיקון היה מנוסח בקפידה רבה יותר, כדי להבטיח שלא תהיה שגיאה אפשרית כלשהי".
עמדותיו בנוגע לעבדות.
השקפותיו של איירדל בנוגע לעבדות בארצות הברית תאמו לדעותיהם של בני זמנו, תומאס ג'פרסון וג'ורג' וושינגטון, שגינו את העבדות בגלוי בעוד שהם החזיקו בבעלותם עבדים.
כעורך דין, העניק איירדל סיוע משפטי הן למתנגדי העבדות והן לתומכיה. ב-1777 סיפקו איירדל וידידו ויליאם הופר סיוע משפטי ליותר מ-40 עבדים לשעבר שקיבלו את חירותם מקווייקרים בצפון-מזרח קרוליינה הצפונית לאחר שהאספה הכללית של המדינה הורתה על שעבודם ומכירתם מחדש של עבדים אלו. ב-1769 סייע איירדל לאביו, תומאס איירדל, במכירת עבד נמלט.
דעותיו על סעיף יבוא העבדים בחוקה.
איירדל התייחס להתנגדותו של נציג וירג'יניה בוועידת החוקה, ג'ורג' מייסון, ל (סעיף הסחר בעבדים), שהייתה על רקע מעשי. איירדל האמין שלא ניתן יהיה לקבל את אשרורן של קרוליינה הדרומית ושל ג'ורג'יה ללא הכללת סעיף כזה בחוקה, בכותבו, "המצב שלנו... הופך את נשיאת הנגע הזה כמות שהוא לחיונית".
בעוד שאיירדל האמין ש"טובת האנושות" תקודם באמצעות ביטול העבדות, שסחר העבדים התקיים זמן רב מדי "לכבודה של האנשות ולאלו שדואגים לה", ושביטול העבדות "ישמח כל נפש נדיבה וכל מי שהטבע האנושי חשוב לו", הוא האמין שאשרור החוקה יסלול את הנתיב לביטול העבדות בטווח הארוך ושאלמלא שביעות רצונם מהחוקה, מדינות כמו קרוליינה הדרומית וג'ורג'יה לעולם לא יסללו את הדרך לביטול העבדות. לפיכך, גם בטווח הארוך, סעיף ביטול סחר העבדים "יהווה דוגמה לאנושות".
"בפרק הזמן בין אשרור החוקה לבין ביטול העבדות", כתב איירדל, "הצעדים השיפוטיים בנוגע לעבדות בארצות הברית צריכים להיות מוסדרים בין ההכרה האישית לבין האל".
עבדות בחייו האישיים.
במשך כל ימי חייו החזיק איירדל עבדים בבעלותו. ב-1786 הוא דיווח על 14 עבדים שהיו בבעלותו. אחיו של איירדל, ארתור, התכוון להעביר לו את העבדים שהוא ירש מאביהם. בכל אופן, צעד זה לא יצא אל הפועל וג'יימס הסדיר את רישום העבדים על שמו של ארתור. במהלך חייו שחרר איירדל כמה מעבדיו, וביקר אותם לאחר מכן בפילדלפיה. החוקרים מתייחסים אליו כאל "מחזיק עבדים הומני", בהתבסס על מסמכים ששרדו. עם זאת, הן לרעייתו והן לו היו עבדים בבעלותם עם מותם.
בביוגרפיה שכתב על איירדל, מציין ההיסטוריון ויליס ויצ'רד את היחסים הקרובים של איירדל עם אחד מעבדיו, פיטר. פיטר התלווה לאדונו במסעותיו לפני שקיבל את חירותו, ולאחריה הוא הועסק על ידו בשכר. לאחר שחרורו, שיבח איירדל משרת בשכר בשם דייוויד, כאשר השווה אותו לפיטר.
ב-1793 כאשר עברה משפחת איירדל מפילדלפיה לאדנטון, קרוליינה הצפונית, שחרר איירדל את פיטר יחד עם שני עבדים נוספים. פיטר היה לחוטב עצים לאחר שחרורו ואיירדל נהג לשכור את שירותיו באופן קבוע.
שנותיו האחרונות.
חוק השיפוט של 1789 חילק את ארצות הברית ל-13 מחוזות שיפוט, כשבכל אחד מהן היה בית משפט ששכן בעיר מרכזית. הוא גם קבע שלושה סבבי שיפוט, אחד במזרחי, אחד במרכז, ואחד בדרום ארצות הברית. שלא כמו בית המשפט העליון המודרני, ששופטיו ישבו יחדיו בוושינגטון הבירה והחליטו על פסקי דין, נדרשו שופטי בית המשפט העליון ל"סבבי רכיבה", שבהם הם שמעו תיקים ועתירות פעמיים בשנה. בעיקר בשל עומס הנסיעות הכבד שהוטל על איירדל, התרופפה בריאותו.
ג'יימס איירדל נפטר בגיל 48, ב-20 באוקטובר 1799 באדנטון, קרוליינה הצפונית. על שמו נקרא מחוז בקרוליינה הצפונית. במלחמת העולם נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי . ביתו של איירדל באדנטון נרשם ב-1970 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
מרטין אגירה אי אוטגוי
מרטין אגירה אי אוטגי (בספרדית: Martin Aguirre y Otegui; 4 ביולי 1925 - ?) היה פליט ספרדי מחבל הבסקים, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה יהודים ממוות בידי הנאצים ובהם .
קורות חיים.
מרטין נולד בחבל הבסקים בצפון ספרד. אביו היה פעיל פוליטי ותמך ב כאשר פרצה מלחמת האזרחים בספרד ב-1936. מסיבה זו, ב-1 ביוני 1937, מרטין ושניים מאחיו, קסביאר וחוסו דה-אגירה, פונו בספינה לצרפת ומשם הגיעו לבלגיה, יחד עם קבוצה גדולה של ילדים . הוריו ברחו עם שאר אחיו הקטנים לצרפת בהמשך המלחמה.
מרטין ואחיו מצאו מקלט בפנימייה קתולית "Kostchoo! voor Schipperskinderen" ("פנימיית שייטים"), בעיר . הפנימיה נוהלה על ידי נזירות קתוליות בראשות אם המנזר האחות פראילדה, שסייעה גם היא בהברחת יהודים בהמשך המלחמה. לאחר שרבים מן הפליטים הבסקים שברחו מספרד הוחזרו למולדתם בכוח, האחות פראילדה הציעה להוריהם לשמור על מרטין ועל אחיו עד שתגמר המלחמה. האחים נשלחו עם עלייתם לתיכון לפנימייה במכלן.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
ב-10 במאי 1940, כוחות גרמנים פלשו לבלגיה, אשר נכנעה לאחר 18 יום. לאחר הכיבוש, פליטים בסקים, שנתפסו על ידי הכוחות הגרמנים בבלגיה, גורשו חזרה לספרד, שם נרצחו על ידי השלטון הטוטליטרי של פרנקו. אביו של מרטין נתפס, ישב בכלא בספרד מספר חודשים עד שזוכה על ידי בית המשפט. אמו של מרטין גם היא חזרה לספרד, יחד עם אחיו הקטנים.
זמן קצר לאחר הכיבוש, מרטין פגש את , כומר קתולי אשר ניהל רשת להצלת יהודים מפני הצורר הנאצי, יחד עם אחיו ג'וריס קאופנס. רנה פעל בשיתוף פעולה עם , קרדינל קתולי בבלגיה, שהתנגד גם הוא לאידאולוגיה הנאצית. לאחר אישורה של האחות פראילדה, רנה לקח את מרטין ואחיו תחת חסותו.
בנוסף לפעילותו ברשת ההצלה הקתולית, רנה היה פעיל ב-"הארמייה החשאית", הקבוצה הגדולה ביותר ב, ועזר לקשר בין הרזיסטאנס לרשת ההצלה הקתולית של ואן רוי. רנה דרש זהירות מקסימלית מכל אלו שהגן עליהם. מרטין עזר לרנה להעביר מסרים בינו לבין פעילים בארמייה החשאית.
רנה רכש, יחד עם עמיתו הרמן פרטאור, אחוזה נטושה בשם "דייקשטיין" בקצה העיר מכלן. האחוזה שימשה מקום מסתור בנתיב הצלה והברחת יהודים ופליטים נוספים מאיימת הנאצים החל מ-1942. מרטין ואחיו המשיכו ללמוד בפנימייה במכלן, ונרתמו לסייע לרנה רק בחגים ובחופשות. בשנת 1942, הגיעה לאחוזה ילדה יהודייה בשם ארלט רבקה לופט, אשר הועברה משם לפנימייה של האחות פראילדה, שם הוחבאה עד תום המלחמה. פרדי ורג'ין, היו שמותיהם הבדויים של שני ילדים יהודיים נוספים שהוחבאו אצל פראילדה. אלו הועברו מאוחר יותר הועברו לביתם של הזוג ואן הורנביק.
מרטין עזר להעביר מספר ילדים יהודיים דרך דייקשטיין לבתי משפחות שהסכימו להסתירם. כך למשל שלושת הילדים פרד בילד, שאביו נחטף ונשלח לאושוויץ, הרמן נובאק וילד ששמו הבדוי היה ארמנד. שלושת הילדים האלו הגיעו כולם מבית הילדים של , אשר שיתפה פעולה עם מספר ארגונים להצלת יהודים, ביניהם רשת ההצלה של ואן רוי ורנה קאופנס, והחביאה בבית הילדים שלה עשרות ילדים יהודים.
לאחר ששהו מספר ימים בדייקשטיין, מרטין לקח את פרד למנזר בוילברק. משם אח של רנה, ג'וריס קאופנס, לקח את פרד לבית משפחת רוברקכטס (Robberechts), שם התגורר עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה.
פרד בילד היגר יחד עם אמו ואחיו הקטן לקנדה. פרד הפך לדיפלומט קנדי, וכיהן כשגריר קנדה לתאילנד משנת 1979 עד 1983 וכשגריר קנדה לסין ומונגוליה ב-1990. מרטין ופרד נפגשו שוב במפתיע בשנת 1980, וחידשו את הקשר ביניהם.
הכרה והנצחה.
בשנת 2010, פרד פנה ליד ושם על מנת שיכירו במרטין כחסיד אומות העולם. בשנת 2011, מרטין הוכר רשמית כחסיד אומות העולם, וקיבל את התואר משמעון פרס. שמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
אולגה אנישנקו
אולגה אנישנקו (באנגלית: Olga Anischenko; 1 בינואר 1892 - לא ידוע), מורה לשפה הרוסית מבלארוס, חסידת אומות העולם, שהצילה במלחמת העולם השנייה יהודיה ממוות בידי הנאצים.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
אולגה אנישנקו התגוררה ברצ'יצה, מחוז משנה של מחוז הומל, בבלארוס, עם בעלה ובנה, אולג ז'לזינסקי. בשנת 1933 נשלח בעלה לגולאג הסובייטי, שם נספה.
באוקטובר 1941, כמה חודשים לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, דפקה על דלת ביתה של אולגה, תלמידתה לשעבר מריה רייכלינה, שהייתה יתומה יהודיה בת 19. אולגה הזמינה את מריה לשהות בביתה, ובמשך שבעת החודשים שלאחר מכן טיפלה בה והעניקה לה מחסה.
בעקבות מצבה הכלכלי הקשה של אולגה, היא נאלצה למכור את כל רכושה. על המצב הכלכלי הקשה התווסף הפחד מהלשנה של אחד משכניה, שחשד כי היא מחביאה מישהו בביתה. סיבות אלו הובילו להחלטתה של מריה רייכלינה לעזוב ולהצטרף לקבוצת פרטיזנים סובייטים, שהייתה קרויה על שמו של מיכאיל פרונזה והייתה חלק מיחידת פרטיזנים גדולה בשם חטיבת וורושילוב.
לאחר המלחמה.
עם סיום המלחמה, מריה רייכלינה חזרה אל רצ'יצה על מנת להביע את תודתה לאולגה, שהייתה עבורה כאמא שנייה. כעבור זמן עברה מריה לגור במוסקבה, אך שמרה על קשר מכתבים עם מצילתה במשך שנים רבות.
הכרה והנצחה.
ב-8 בספטמבר 1997, הוכרה אולגה אנישנקו כחסידת אומות עולם על ידי יד ושם. שמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
חנה ואווה מלקובה