לאחר רציחתו של קודמו בתפקיד, אל-מקתדר, אנשי החצר שהשתתפו ברצח העדיפו למנות את אל-קאהר, אחיו למחצה, במקום את אחד מילדיו, מחשש שיבקשו לנקום בהם. בסופו של דבר הם ראוהו כרע אף יותר מקודמו - ח'ליף ירא שמים כלפי חוץ אך עריץ ואכזר. הוא עינה את אמו, בניו ונשותיו המועדפות של אל-מקתדר, וסחט מהן את העושר שצברו במהלך ימי שלטונו. למרות זאת, רבים מהם חמקו מידו. אל-קאהר לא חס אף על בני משפחתו שלו, וקבר את אחיינו ויורשו המיועד בעודו בחיים, בקיר.
שלטונו האכזרי של אל-קאהר הוביל לתסיסה בקרב אנשי חצרו, ורבים מהם קשרו נגדו. לילה אחד, בעודו שתוי מיין, הוא נלכד, עוור והושלך לכלא לאחר שסירב לוותר על כיסאו. ב-945 הוא שוחרר מכלאו והיה למקבץ נדבות בחוצות בגדאד.
אל קאהר
עד כלות הנשימה
עד כלות הנשימה (בצרפתית: À bout de souffle) הוא סרט דרמה צרפתי משנת 1960 בבימויו של ז'אן-לוק גודאר. זהו סרטו הראשון באורך מלא של גודאר, והוא נחשב לסרט מפתח בתנועת "הגל החדש בקולנוע הצרפתי". הסרט, שמבוסס על סיפור שכתב פרנסואה טריפו, יצא לאקרנים כשנה אחרי צאת סרטו של טריפו- "400 המלקות", וסרטו של אלן רנה, "הירושימה אהובתי". שלושת הסרטים הללו, יחד עם הסגנון הוויזואלי האמיץ והעריכה החדשנית בסרטו של גודאר, הביאו את ההכרה העולמית בתנועת הגל החדש הצרפתי.
עלילה.
מישל פואקר (ז'אן-פול בלמונדו) הוא גנב מכוניות צעיר ששואב מדמותו הקולנועית של האמפרי בוגארט. מישל גונב מכונית במרסיי, ונוסע איתה בכביש כפרי. הוא נוסע בפראות, וכאשר המשטרה מסמנת לו לעצור בצד הדרך, הוא בורח. שוטר על אופנוע נוסע אחריו, ומישל יורה בו למוות עם אקדח שמצא במכונית הגנובה. ללא כסף ועם המשטרה בעקבותיו, הוא מגיע לפאריס. הוא גונב כסף מחברה לשעבר, ופונה לעזרה לחברתו האמריקאית פטרישה פרנקיני (ג'ין סיברג), סטודנטית לעיתונאות בסורבון, שלפרנסתה מוכרת את עיתון הניו יורק הראלד טריביון ברחובות פאריס. מישל מסתתר בדירתה של פטרישה, וכשהיא חוזרת הביתה ומעירה אותו בבוקר הוא מנסה, בו זמנית, לאתר אדם בשם אנטוניו שחייב לו כסף, לשכב עם פטרישה, ולשכנע אותה להצטרף אליו בנסיעה לרומא. פטרישיה אומרת למישל שהיא בהריון ממנו. בצהריים כשהיא מגיעה לעבודה שוטר חוקר אותה, והיא מבינה שמישל בורח מהמשטרה. פטרישה מסייעת למישל לגנוב מכונית אחרת על מנת להסתתר מהמשטרה, ואת הלילה הם מבלים בדירתה של חברה בפאריס. בבוקר, כאשר היא יורדת לקנות חלב, היא מתקשרת לחוקר המשטרה, ונותנת לו את כתובת הדירה שהם שוהים בה. בדירה היא מספרת למישל מה עשתה, ומצפה ממנו לברוח, אך הוא משלים עם גורלו ומחליט לחכות להם. מישל יורד לרחוב, לקבל בינתיים את הכסף שחייב לו אנטוניו. אנטוניו משכנע אותו לברוח אך באותו הרגע השוטרים מגיעים. חמוש באקדח שאנטוניו נתן לו, השוטרים יורים במישל ופוצעים אותו, ולאחר ריצה לאורך הרחוב, הוא מתמוטט ומת.
ליהוק והפקה.
זיאן פול בלמונדו הופיע בסרטים לפני "עד כלות הנשימה", אך עדיין לא קנה לו שם בעולם בזמן שגודאר תכנן את הסרט. כדי להגדיל את הכנסות הסרט, גודאר חיפש שחקנית מובילה לתפקיד האישה, שתהיה מוכנה לעבוד בסרט דל תקציב. הקישור לג'ין סיברג נעשה דרך בעלה דאז, פרנסואה מורייל, שאותו הכיר. בזמן ההפקה, סברג פקפקה בינה לבין עצמה על סגנונו האוואנגארדי של גודאר, ותהתה אם הסרט יוכל להצליח בקופות כלל; לאחר הצלחתו הגדולה של הסרט, היא שיתפה פעולה עם גודאר בשנית בסרט קצר בשם "Le Grande escroc", שהחזיר לחיים את הדמות שלה מ"עד כלות הנשימה".
גודאר התייחס לסרט "עד כלות הנשימה" כדוקומנטרי, והפקיד את הצילום בידי הקולנוען ראול קוטאר, שצילם עם מצלמת כתף בלבד וכמעט ללא תאורה מלאכותית. הסרט צולם בפאריס בין אוגוסט לספטמבר בשנת 1959, כאשר כמעט כל הסרט דובב בפוסט-פרודקשן, בגלל הרעש של המצלמה.
הרקע היסטורי של הסרט.
אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה פסיפס של מדינות שאיבדו חלק מזהותן, ואשר הושפעו מאוד מהנוכחות האמריקאית הכבדה באירופה, ומתרבות הפנאי האמריקאית שהביאה לצריכה מוגברת של קולנוע הוליוודי. בסרט "עד כלות הנשימה" ניכר ההומאז' לדמות הגנגסטר האמריקאי: שפשוף השפתיים האובססיבי של מישל, והסיגריה התמידית התלויה מפיו מתכתבת עם דמותו הקולנועית של המפרי בוגארט. התרבות האמריקאית שחדרה לצרפת ניכרת היטב בסרט; מהמכוניות האמריקאיות, דרך המוזיקה שבוקעת מהרדיו וכלה בכרזות סרטים בכיכובו של האמפרי בוגארט.
סוף שנות השישים בעולם היו מאופיינות במהפכנות; תנועות פמיניסטיות והומו-לסביות, הקרב על זכויות שחורים בארצות הברית, "האביב של פראג", ו"מרד הסטודנטים" בצרפת. בתקופה זו יש מיאוס בעיסוק בפוליטיקה, והפוליטיקה מגיעה לרחוב, כדוגמת "ילדי הפרחים". גודאר עושה את הסרט "עד כלות הנשימה" על רקע המחאה שמתחילה להישמע. הוא פועל מתוך אידאולוגיה כנה ואמונה במרכסיזם, וברצון לשנות את הסדר הבורגני הקיים ולהשמיע את קולם של מעמד הפועלים.
חשיבות הטכניקה בסרט.
ז'אן לוק גודאר מכוון בסרטו "עד כלות הנשימה" למהפכנות ולשבירת מוסכמות הקולנוע. גודאר לא ביקש לבדר את הצופים שלו- גודאר ביקש להעביר ביקורת ולגרום לקהל לחשוב. הסרט אינו בנוי במבנה סיפור קלאסי, נקודות המבט אינן שגרתיות, וישנו שימוש אגרסיבי ושונה בקאט, כאשר טכניקת הצילום בסרט רווית ג'אמפ-קאטים. גודאר לוקח את הקאט, שהיה עד אז רק כלי טכני בשירות אופן הצגת הסיפור בקולנוע, והופך אותו למרכיב בסיפור הקולנועי. בנוסף, הווליום של רעשי הרקע, הוא כמעט באותה העוצמה כמו הדיאלוגים של הדמויות. השוויון ביניהם משקף את הדמוקרטיזציה שגודאר מבקש לעשות לקולנוע. זהו ביטוי לאופן שבו גודאר משתמש בטכניקת הסרט על מנת להעביר לצופים מסר. דרך השפה המיוחדת שלו, גודאר מונע מהקהל להיות אדיש ופאסיבי, ומכריח אותו להפוך לצופים אקטיביים. כך, דרך חוויית צפייה מודעת לעצמה, גודאר מבקש להביא את הצופה לביקורתיות על הסדר החברתי הקיים בסרט כמו במציאות עצמה.
קידרן ג'ונס (באנגלית: Keidran Jones; נולד ב-15 באפריל 1987) הידוע בשם הבמה Iyaz הוא זמר רגאיי ורית'ם אנד בלוז. Iyaz התפרסם ב-2009 בשיר Replay שהגיע למקום השני בבילבורד הוט 100 ולמקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
הוא נולד למשפחה מוזיקלית, ונתגלה על ידי שון קינגסטון אשר יצר עמו קשר באמצעות רשת מייספייס.
המכון המלכותי של בריטניה הגדולה
המכון המלכותי של בריטניה הגדולה (באנגלית: Royal Institution of Great Britain; בדרך כלל מקוצר להמכון המלכותי – Royal Institution או Ri) הוא ארגון המוקדש לחינוך למדע ולמחקר, השוכן בלונדון.
הארגון נוסד ב-1799 על ידי מדענים בריטים מובילים, כולל הנרי קבנדיש והנשיא הראשון של המכון ג'ורג' פינץ' (George Finch, 9th Earl of Winchilsea), לשם "הנחלת הידע והפצת שיפורים וחידושים מועילים במכניקה לציבור הרחב; ולשם לימוד הדרכים ליישם את המדע לקידום המטרות המקובלות של החיים, באמצעות סדרות של הרצאות וניסויים פילוסופיים". רוב המימון הראשוני וההצעה המקורית לייסודו ניתנו מ"החברה להטבת מצב העניים ושיפור תנאי חייהם" (Society for Bettering the Conditions and Improving the Comforts of the Poor) בניהולם של הפילנתרופ סר תומאס ברנרד (Thomas Bernard) והמדען הבריטי יליד אמריקה, סר בנג'מין תומפסון (Benjamin Thompson) הרוזן מרמפורד (Count Rumford). מאז יסודו שוכן המכון ברחוב אלבאמרל (Albemarle) בשכונת מייפייר, ברובע הסיטי של וסטמינסטר. הצ'רטר מלכותי (Royal Charter) הוענק למכון ב-1800.
היסטוריה.
בכל תקופת קיומו תמך המכון במעורבות הציבור במדע באמצעות תוכנית הרצאות, שחלקן הגדול נערך עד היום. ההרצאות הידועות ביותר הן ההרצאות השנתיות של חג המולד, אותן יסד מייקל פאראדיי.
מאז היווסדו היה למכון תפקיד מהותי בקידום המדע הבריטי. מדענים ידועים שעבדו במכון כוללים את סר האמפרי דייווי (שגילה את הנתרן והאשלגן), מייקל פאראדיי, ויליאם הנרי בראג ובנו, ויליאם לורנס בראג (השניים זכו במשותף בפרס נובל לפיזיקה עבור התגליות בתחום קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן), ומאוחר יותר, הלורד ג'ורג' פורטר (זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1967). במאה ה-19 ביצע פאראדיי במכון את רוב המחקר שהניח את התשתית ליישום בפועל של החשמל. ארבעה עשר מבין המדענים שהיו חברים במכון זכו בפרס נובל. עשרה יסודות כימיים, כולל נתרן, נתגלו במכון, כמו גם הגנרטור החשמלי והמבנה האטומי של גבישים.
המכון המלכותי כיום.
המכון המלכותי הוא כיום ארגון המוקדש "להפצת המדע למען המטרות המקובלות של החיים". החברות פתוחה לכולם, בלא תהליך מינוי או דרישות אקדמיות, על בסיס תשלום של מנוי שנתי. לתלמידים בבתי הספר שירותי המכון (הרצאות או הביקור במוזיאון) הם בחינם.
המבנה המפואר המשרת את המכון הורחב מאוד ושופץ כמה פעמים מאז הקמתו ב-1799. והוא כולל את אולם ההרצאות על שם פאראדיי, ספרייה גדולה, מסעדה הפתוחה לציבור, ומעבדת מחקר מודרנית. המכון הוא כיום בית למרכז מדע-תקשורת (Science Media Centre) ארגון עצמאי השואף לקדם את ההבנה בין המדענים לתקשורת.