היא שבה לשתף פעולה עם חברת וולט דיסני בסרטים "יומני הנסיכה", ו"" ב-2004, ואף שרה בסרט השני בפעם הראשונה מאז הניתוח. באותה שנה דיבבה את המלכה ליליאן בסרט המצליח "שרק 2" וחזרה גם בסרטים "שרק השלישי" ב-2007 ו"שרק לנצח" ב-2010. בנוסף, בשנת 2010 היא דיבבה את דמות אימו של "גרו", הנבל הראשי בסרט "גנוב על הירח". היא הוסיפה לדבב את אותה הדמות בסרט המשך שלישי בסדרה - "גנוב על העולם", שיצא בשנת 2017. בשנת 2016 יצרה אנדרוז יחד עם בתה אמה וולטון המילטון ועם ג'ודי רוזמן, תוכנית טלוויזיה המיועדת לילדים קודם הכניסה לבית הספר, תוכנית הנקראת "החדר של ג'ולי". בתוכנית אנדרוז מככבת כ-"מיס ג'ולי", אשר חושפת בפני הילדים, אשר מיוצגים באמצעות בובות, את העולם העשיר של התיאטרון והאמנות, תוך משחק, שירה וכדומה. תוכנית זו שודרה בנטפליקס, בשנת 2017.
חייה הפרטיים.
אנדרוז הייתה נשואה לטוני וולטון מ-1959 עד 1967 ולהם בת משותפת, אמה. נישואים אלו הסתיימו בגירושין. ב-1969 נישאה בשנית, לבמאי בלייק אדוארדס, ולהם שתי בנות מאומצות מווייטנאם. אנדרוז אימצה את שני ילדיו של אדוארדס מנישואיו הקודמים. אדוארדס נפטר ב-15 בדצמבר 2010. אנדרוז סיפרה כי הם היו נשואים כ-41 שנה ועד היום היא לא התגברה על מותו. סיפור אהבתם היה ידוע מאוד בהוליווד באותה תקופה. אנדרוז סבתא לשמונה נכדים, ושלושה נינים.
כיום מתגוררת אנדרוז בניו יורק.
אנדרוס ג'ולי
אספלט
אַסְפַלְט (asphalt; בעברית גם: חֵמָר) הוא נוזל צמיג המופיע באופן טבעי בנפט גולמי. ניתן להפריד את האספלט מהמרכיבים האחרים בנפט גולמי (כמו נפט, בנזין וסולר) על ידי תהליך של זיקוק. ניתן להשיג רמת הפרדה גבוהה יותר על ידי עיבוד נוסף של המרכיבים הכבדים של הנפט הגולמי ביחידת דה-אספלטיזציה שמשתמשת בפרופאן או בוטאן במצב סופר-קריטי כדי לפרק את המולקולות הארומטיות יותר, שאז מופרדות מהשאר. ניתן לעבד את התוצר עוד יותר על ידי תגובה עם חמצן. הוא הופך אז לקשיח יותר (וצמיגי יותר).
לעיתים מבלבלים בין אספלט לזפת (עִטרן), שהוא חומר שנוצר על ידי זיקוק דסטרוקטיבי של חומר אורגני. גם האספלט וגם הזפת מסווגים כבִּיטוּמֶן (bitumen) – סיווג המכיל את כל החומרים המסיסים בפחמן דו-גופרי.
מאחר שאספלט מתקשה אם אינו נשמר בחימום, קשה להובילו בצורתו הגולמית ממקום למקום. לכן, מערבבים אותו עם דיזל או קרוסין לפני המשלוח; ומפרידים את המרכיבים הללו, הקלים מהאספלט, כאשר התערובת מגיעה ליעדה.
האספלט בארץ ישראל לאורך ההיסטוריה.
שרידי אספלט התגלו באתרים הנאוליתיים בגלגל, מערת נחל חימר ובביידה שבדרום ירדן, וממצאים מתל ערד הראו שהשימוש בו נמשך גם בתקופה הכלקוליתית, לצורכי בנייה, איטום וריפוי. השימוש העיקרי באספלט בעת העתיקה היה במלאכת החניטה (מומיות) במצרים, למן תקופת הברזל ועד לתקופה הביזנטית.
במקרא מופיע האספלט במגוון שמות בהקשר לשימושים שונים כגון: כופר לאיטום תיבת נח, חימר לבניית העיר בבל ומגדל בבל שבדרום מזרח מסופוטמיה ובתיאור מלחמת ברית המלכים, חמר וזפת לאיטום תיבת משה (תיבת גומא) וזפת בפרשת סדום ועמורה ובנבואות.
במקורות הקלאסיים הקדומים מוזכר שהאספלט היה אחד החומרים שנאסף בכמויות מסחריות. סטראבון תיאר את תהליך היווצרותו ואיסופו.
הרופא והבוטניקאי דיוסקורידס (המחצית השנייה של המאה ה-1) סיפר ש"האספלט היהודי שונה מהשאר. זה שיש לו ברק בצבע ארגמן וניחוח חזק והוא כבד, הוא יפה; ואילו הסוג השחור והמלוכלך הוא גרוע, מאחר שהוא מהול בתערובת של זפת" (I, 73:1). יוסף בן מתתיהו כתב שהאספלט "מעלה ארוכה לגוף ועל כן מערבים אותו בסמי רפואה רבים". טקיטוס כתב על דרכי איסופו בים המלח: "בעונת־שנה קבועה מקיא האגם מתוכו כּוֹפר...על־פי טבעו נוזל כהה...הנקרש וצף על פני המים...העוסקים במלאכה זו תופסים את הכּופר בידיהם...גושי הכופר השטים נדחפים ונגררים בידיים אל החוף; לאחר ייבושם...מבקעים אותם בגרזנים וביתדות...". בחיבורים מולומדיקינה כירוניס ו-"Ars Veterinaria" מאת פלגוניוס (המאה ה-4) ישנה עדות לחשיבות המתמשכת המקושרת ליתרונות הרפואיים של "הביטומן של יהודה" ולפופולריות של השימוש בו. בספרות חז"ל מופיעים המושגים "כופרא" ו"זפת" בהקשר לשימושים רבים. בספרות הערבית נקרא האספלט מים המלח בשם "קפר אליהוד" (הכופר היהודי) ונחשב בעיני בני התקופה לטוב ביותר מבין כל מיני האספלט שהיו מוכרים ברחבי האזור. בימי הביניים התפרנסו חלק מתושבי אזור ים המלח ממכירתו, לפי תיאור של רופא ירושלמי בן המאה העשירית בשם אלתמימי ולפי תיאורי נוסעים וגאוגרפים מימי הביניים ומן העת החדשה.
שימושי האספלט.
אלתמימי, רופא מוסלמי מירושלים מהמחצית השנייה של המאה ה-10, תיאר שימוש באספלט המגיע מים המלח לייצור תרופת התריאק. במכתבים שנמצאו בגניזה הקהירית מהמאה ה-11 מבקש ירושלמי שישלחו לו זפת מאלכסנדריה מכיוון שאין למוצאו בירושלים, לצורך רפואת עיניים.
בימי הביניים שימש האספלט מרכיב בתרופה לטיפול בטחורים, במורסות, בחזרת, בפצעים ובנפיחות בשפתיים. הרמב"ם מזכיר את ה"זפת" כמרכיב בחבישה לטיפול בכאב של העצב. שימושים נוספים היו גם: המסת דם קפוא וטיפול בבלוטה בצוואר, במחלות עור ובשיעול, וכן מרכיב בתרופה לדלקת פרקים ולטיפול בגיד הנשה.
יהודי עיראק נהגו להשתמש בזפת בעיקר לריפוי מחלות עיניים, טיפול בכאבי גב ובמחלות לב ולהכנת תחבושות לפצעים ולשברים בחזה. עד היום משמש האספלט במצרים כסם מכייח וכן לטיפול בחבלות ובאולקוס ולהגלדת צלקות.
בנוסף לשימושיו הרפואיים, שימש האספלט גם כטיט לבנייה ולאטימה, וכן להדברה. כיום הוא משמש לריצוף כבישים, ציפוי גגות, לאיטום, לבידוד ולהגנה בפני קורוזיה.
אספלט המעורבב יחד עם מרכיבים נוספים כדי ליצור בטון אספלט, משמש לציפוי כבישים. האספלט המשמש למטרה זו מכונה בִּיטוּמֶן (bitumen) ומורכב בבתי זיקוק מתערובת של חומרים שונים, כדי להגיע לקשיות הדרושה. את הביטומן נוהגים לערבב עם חול וחצץ, לציפוי הכביש. במהלך השנים חל שיפור ניכר באיכויות האספלט המיועד לסלילת כבישים בעקבות שימוש בתרכובות חדשות.
במגרשי קטרגל, כדורסל וטניס המצויים בפארקים וגנים ציבוריים, משטח המגרש עשוי לרוב מבטון אספלט.
תכונותיו של אספלט מסוג S הם גודל גרגיר מקסימלי של 25 מ"מ וביטומן משופר מסוג 76-10PG. סוג זה משמש כיום לסלילות של כבישים מהירים וסלילות המתבצעות עבור נתיבי ישראל בעיקר.
אספלט מסוג SMA מורכב מגודל גרגיר מקסימלי של 19 מ"מ וביטומן משופר מסוג 76-10PG. חברה מקצועית תעדיף להשתמש באספלט מסוג SMA לסלילת כבישים, משום שבמהלך הכנת התערובת מוסיפים פולימרים אשר מלכדים את החומרים וגורמים לאספלט להידבק היטב לכביש המקורצף.
מיכלאנג'לו אנטוניוני
מיכלאנג'לו אנטוניוני (באיטלקית: Michelangelo Antonioni; 29 בספטמבר 1912 - 30 ביולי 2007) היה במאי קולנוע, סופר וצייר איטלקי.
חייו.
אנטוניוני, נולד בפרארה שבצפון איטליה להוריו - איסמעיל ואליזבטה. הוא תיאר את ילדותו כילדות מאושרת והביע הערכה להוריו שהעניקו לו את כל מה שהיה צריך. הוא סיים לימודי כלכלה באוניברסיטת בולוניה ועבר לרומא בשנת 1940, שם למד ב"צ'נטרו ספרימנטאלה די צ'ינמטוגרפיה" ופגש חלק מהאמנים איתם שיתף פעולה בהמשך דרכו, בהם רוברטו רוסליני. הוא החל את דרכו בסרטי תעודה ברוח הנאו-ריאליזם האיטלקי, אך החל לעסוק במעמד הביניים ולא במעמד הפועלים עוד בסרטו העלילתי הראשון – סיפורה של אהבה (1950). הוא המשיך בהתעמקות לנעשה בתוך נפשן של הדמויות מאשר בחיי היום יום שלהן כפי שמודגש בסרטו ההרפתקה (1960), ובכך רחק לחלוטין מהזרם.
אנטוניוני תיאר את עצמו כאינטלקטואל מרקסיסטי, אך כותבים מסוימים מטילים ספק במחויבותו לאידאולוגיה המוצהרת שלו. בניגוד לסרטיו של בן זמנו פדריקו פליני, העוסקים בעיקר בחיי מעמד הפועלים והחריגים שבשולי החברה, עוסקים רוב סרטיו של אנטוניוני באליטה ובבורגנות העירונית.
אנטוניוני נחשב בעיני רבים כאחד מהבמאים הדגולים ביותר בתולדות הקולנוע, שביים כמה מיצירות המופת הגדולות של המדיום.
קישורים חיצוניים.
לאחר מותו
לואי ה-16
לואי ה-17
ריח
ריח הוא מה שנתפש על ידי החוש המכונה "חוש הריח". המונחים "צחנה" ו"סירחון" משמשים לתאר ריח לא נעים, בעוד המונח "ניחוח" כדי לתאר ריח נעים. המונח "אָרוֹמָה" (בתרגום מאנגלית: "ניחוח") משמש בעברית לתיאור ריחות אופייניים של משקאות כגון יין או קפה. המונח "בְּשֹׂמֶת" הוא נרדף ל"ניחוח", אלא ש"בשומת" כולל את כל סוגי הריחות, כולל חומרי ריח מלאכותיים שאינם בהכרח נעימים.
מאפיינים.
ריחות הם התוצאה של קליטת כימיקלים המתנדפים באוויר, אף על פי שכמו בחושים אחרים, גורמים פסיכולוגיים יכולים למלא תפקיד בתחושת הריח.
חוש הריח הוא הקדום ביותר מבחינה אבולוציונית, והנוירונים שלו מחוברים הישר למרכז הריח במוח, ללא מעבר דרך התלמוס, כמו החושים האחרים.
ניחוחות מסוימים, כמו בשמים ופרחים, נחשקים מאוד ואנשים מוכנים לשלם סכומים גדולים עבורם. תעשיות אחרות עוסקות בפיתוח מוצרים שנועדו להעלים ריחות לא נעימים, כגון דאודורנטים, מטהרי אוויר ומסנני פחם פעיל.
ריחות שנתפסים כ"נעימים":
סוגים שונים של צמחים כמו פרחים, עצים, מנתה, פירות טריים, בשמים.
ריחות שנתפסים כ"לא נעימים":
פירות רקובים, נבלה, צואה, קיא, נפיחה, הנוזל אותו מתיז הבואש על אויביו והפרשות אחרות.