ריבלינו החל את הקריירה שלו בגיל 16 כשחקן קטרגל בסאו פאולו. לאחר זמן קצר עבר לקבוצת הקטרגל של קורינתיאנס ולאחר שנתיים החל לשחק כדורגל מקצועני במדי קורינתיאנס המשחקת בליגת הפאוליסטה. חיש מהר הפך לשחקן מפתח בקבוצה ולחביב האוהדים שהעניקו לו את הכינוי "מלך הפארק" (בהקשר לאצטדיונה של הקבוצה, פארק סאו ז'ורז'). עם זאת, בכל שנותיו בקורינתיאנס, לא הצליח המועדון לזכות באליפות הפאוליסטה. ב-1974 נוצחה קורינתיאנס בגמר אליפות הליגה על ידי פלמיירס. ריבלינו, שנחשב על ידי האוהדים כאחד מהאחראים לכישלון, עבר לריו דה ז'ניירו, לקבוצת פלומיננסה. בשנים שבאו לאחר מכן היה ריבלינו הכוכב הבלתי מעורער של פלומיננסה שזכתה באליפות בשנים 1975–1976 ושיתף פעולה עם שחקנים בולטים אחרים בקבוצה כגון: דוֹבאל, פינטיניו, ז'יל וקרלוס אלברטו טורס. ב-1978 עבר ריבלינו בן ה-32 לקבוצה הסעודית אל-הילאל, בשורותיה שיחק עד 1981. הוא זכה עם קבוצתו באליפות ערב הסעודית פעמיים ופעם אחת בגביע המדינה. הוא סיים את הקריירה שלו בערב הסעודית לאחר שב-1981 הוא חבט באגרופו בפניו של שחקן אל איתיחאד והורחק לשלושה חודשים. בכך בא למעשה קץ לקריירה שלו ככדורגלן מקצועני.
נבחרת ברזיל.
ריבלינו היה שותף לנבחרת ברזיל בזכייתה בגביע העולם במקסיקו 1970. הוא שיחק באגף השמאלי בחוליית ההתקפה הברזילאית לצידם של טוסטאו, פלה וז'אירזיניו. הוא כבש בטורניר שלושה שערים ובישל שלושה נוספים והתפרסם כבועט בעיטות העונשין של נבחרת ברזיל. הוא נהג לבעוט את בעיטות העונשין בעוצמה רבה והאוהדים המקסיקנים הדביקו לו את הכינוי "בעיטה אטומית" אחרי שכבש שער בבעיטת עונשין במשחק הפתיחה של ברזיל מול נבחרת צ'כוסלובקיה שנסתיים בניצחון ברזיל 4:1.
ריבלינו אף נטל חלק בטורנירי הגמר של הגביע העולמי שנערכו בגרמניה ב-1974 בו סיימה ברזיל רביעית (ריבלינו כבש בטורניר שלושה שערים) ובארגנטינה ב-1978 בו סיימה ברזיל במקום השלישי (ריבלינו שותף בשלושה משחקים אך לא כבש). בסך הכל לבש ריבלינו את המדים הלאומיים של ברזיל ב-92 משחקים בינארציים בהם כבש 26 שערים.
לאחר פרישתו החל ריבלינו בקריירה של פרשן ואף אימן את קבוצת שימיזו מהליגה היפנית. ב-1989 השתתף ריבלינו בטורניר גביע העולם למאסטרס ואף הבקיע שער לזכות ברזיל בניצחונה במשחק הגמר על נבחרת אורוגוואי.
ב-2004 נבחר ריבלינו על ידי פלה כאחד מ-125 הכדורגלנים הגדולים החיים.
דוד מללוב
גביע סר תומאס ליפטון
גביע סר תומאס ליפטון (אנגלית: Sir Thomas Lipton Trophy) היה טורניר כדורגל שנערך בטורינו שבאיטליה ב-1909 וב-1911, ונחשב לעיתים כטורניר הבינלאומי הראשון שקדם למונדיאל. עם זאת, קדם לו הטורניר הבינלאומי "הטורנאו אינטרנציונל סטמפה ספורטיבה", שנערך בטורינו ב-1908, וכן טורנירי הכדורגל שנערכו במשחקים האולימפיים.
איטליה, גרמניה ושווייץ שלחו את המועדונים הטובים ביותר שלהם לתחרות, והתאחדות הכדורגל האנגלית סירבה להשתתף בטורניר. תומאס ליפטון רצה שהכדורגל הבריטי יקבל ייצוג בטורניר, והזמין לטורניר את המועדון החובבני וסט אוקלנד, ששיחק בליגה של מחוז דרהאם והורכב בעיקר מכורי פחם.
בטורניר של 1909 שיחקו טורינו XI, נבחרת שהורכבה משחקני יובנטוס וטורינו בעיקר, שטוטגרט ספורטפרוינד (מועדון חובבני מגרמניה), וסט אוקלנד, ופ.צ. וינטרתור משווייץ. שיטת הטורניר הייתה נוקאאוט. בשלב חצי הגמר, שנערך ב-11 באפריל 1909, גברו וסט אוקלנד ופ.צ. וינטרתור על שטוטגרט וטורינו בהתאמה. כעבור יום נערכו המשחק על המקום השלישי ומשחק הגמר. במשחק הראשון גברה טורינו על שטוטגרט, ובמשחק הגמר גברה וסט אוקלנד על וינטרתור, וזכתה בגביע.
לטורניר של 1911 הוזמנו יובנטוס, פ.צ. ציריך, וסט אוקלנד וטורינו. לא ידוע מתי נערכו משחקי חצי הגמר, אך בסיומם גברה וסט אוקלנד על ציריך ויובנטוס גברה על טורינו בדרבי. במשחק על המקום השלישי גברה טורינו על ציריך, ובמשחק הגמר הביסה וסט אוקלנד את יובנטוס בתוצאה 6 - 1, והצליחה להגן על התואר שלה. היא קיבלה את הגביע המקורי לחזקתה, אך בינואר 1994 הוא נגנב ממועדון הפועלים המקומי בווסט אוקלנד שבו הוחזק, ומעולם לא נמצא. שכפול מדויק שלו הוזמן על ידי הנהלת הקבוצה ונמצא בחזקתה.
איחוד פרסונלי
שמחה בונים קאליש
הרב שמחה בונים קאליש (תרי"א – ב' בשבט תרס"ז 17 בינואר 1907) היה אחד מאדמו"רי וורקא. מכונה גם "האדמו"ר מאטוואצק", על שם העיירה הפולנית אוטבוצק, שבה התגורר תקופה ארוכה במשך חייו. בסוף ימיו עלה לארץ ישראל.
ביוגרפיה.
נולד בשנת תרי"א בעיירה וורקא שבפולין לרב מרדכי מנחם מנדל קאליש מוורקא. בשנת תרכ"ח, בהיותו כבן שבע עשרה, נפטר אביו. רוב חסידי אביו דבקו בתלמידו רבי דב בעריש מביאלה, אך חלק מחסידי אביו דבקו ברבי שמחה בונם הצעיר וקיבלוהו לאדמו"ר, לאחר שקיבל את סמיכת זקן האדמו"רים באותה תקופה רבי יעקב אריה מרדזימין. רבי בונים נענה לבקשתם והמליץ על עצמו את הפסוק: "בן שבע עשרה שנים היה רועה את אחיו".
נישא לבתו של רבי אליהו הרץ, מחסידיו של האדמו"ר רבי יחיאל דנציגר מאלכסנדר. רבי אליהו היה גביר גדול, ופירנס אותו כך שיכל ללמוד תורה ללא דאגות פרנסה.
הרב קאליש התבלט בקנאות ללא פשרות, הוא אסר על חסידיו כל סממן של מודרניזציה, ולחם בעוז נגד רוח ההתחדשות. כמו כן הידר במצוות, לדוגמה היה מקפיד להמתין בין אכילת בשר לחלב 24 שעות אף על פי שעל פי ההלכה די בהמתנת שש שעות, וכן ידועים חומרותיו בפסח, כדוגמת הדירה המיוחדת שהייתה לו לימי חג הפסח ובה כל הכלים והרהיטים ואף הבגדים מיוחדים לחג הפסח, ובכל ימות השנה הייתה דירה זו נעולה. כמו כן מסופר עליו שהיה מקפיד מאוד בחומרותיו באפיית המצות, ולמרות הכל הוא היה אוכל מהם רק את ה'כזית' מצה שחייבים לאכול בליל הסדר ותו לא. כמו כן היה אוכל רק משחיטתו של השוחט המיוחד שלו, ובכל מקום שהוא נסע – הוא נטל עמו את השוחט שלו וכן את כל כלי אכילתו, וכן ציווה על השוחט לבדוק את סכינו לפני כל שחיטה, מלבד הבדיקה שחייבים לבדוק כל יום. דקדוקיו הרבים נעשו מתוך חיבוב המצוה, והכל נעשה אצלו מתוך 'שמחה של מצווה'.
קשרי ידידות עם גדולי דורו.
היו לו לרבי שמחה בונים קשרי ידידות ענפים מאוד בהם האדמו"ר מסוכוטשוב בעל האבני נזר, האדמו"ר מגור בעל השפת אמת, הגאון מקוטנא רבי ישראל יהושע טרונק, בן דודו האדמו"ר רבי מנחם מאמשינוב, האדמו"ר מביאלה בעל ה'דברי בינה'.
העלייה הראשונה לארץ ישראל והחזרה לפולין.
בשנת תרמ"ז לאחר כתשע עשרה שנה (כמנין שנות הנהגת אביו) שניהל את חצרו בעיירה וורקא, החליט לעלות לארץ ישראל ולהתיישב בה. בני משפחתו, חסידיו ומעריציו ניסו בכל דרך להניא אותו מלבצע את מחשבתו, אך אהבת ארץ ישראל גברה על כל הלחצים ועלה לארץ ישראל. המונים ליווהו לנמל אודסה משם הוא הפליג לארץ יחד עם אשתו, שלושת בניו הקטנים ושתי בנותיו צביה ורחל ושני גבאים.
עם הגיעו לארץ הוא התיישב בטבריה. הוויזה שהוא קיבל מהקונסול הטורקי הייתה לשהות של שלושים יום בלבד. עם הגיעו לנמל יפו הוא הצליח להשיג מהשלטון הטורקי ויזה לשלושה חודשים נוספים, אך מושל טבריה שזיהה שהוא אינו מתושבי הארץ אלא תייר מחו"ל פסל לו את תעודותיו ועצרו, רק לאחר מאמצים מרובים והרבה שוחד ששיחדו נכבדי טבריה את מושל העיר ושר המשטרה המקומי הוא שוחרר לפרק זמן זה אך לאחר כשלושה חודשים גורש על ידי השלטון הטורקי חזרה לפולין.
הרב קאליש חזר לפולין, שם חיכו לו המוני חסידיו ומעריציו ברגשות מעורבים, מצד אחד הם שמחו שרבם חזר לארצם, אך מאידך הצטערו והזדהו עם סבלו וצערו.
עם חזרתו עבר להתגורר בעיירת הקיט אוטבוצק, שם קנו עבורו חסידיו חוילה ענקית, אשר שימשה לחצרו. המבנה כלל בית מדרש גדול ורחב ידיים, ביתו הפרטי, חצר נאה וגדולה, ועוד חדרים מיוחדים ע"פ הזמנה מיוחדת ממנו, כגון: מטבח בשרי, מטבח חלבי, קומה מיוחדת לימי הפסח ועוד. בית זה למרות היותו גדול ורחב ידיים התאפיין בריהוט פשוט שהתאים לאופיו, ללא שום מותרות ותענוגות. מסביב למבנה הקיפה גדר גבוהה עם שער ברזל שהיה נעול בדרך כלל ונפתח רק לחסידיו שהרבי היה מאשר להם להיכנס, והגבאי היה הממונה על פתיחת השערים.
העלייה השנייה לארץ ישראל.
לאחר 19 שנים נוספות, בשנת תרס"ו, החליט לחזור לארץ ישראל, אך בשונה מהנסיעה הקודמת, הוא החליט הפעם לנסוע בגפו ולא התיר לאף אחד להתלוות אליו לנסיעתו באמרו כי הרדיפות שהוא סבל בפעם הקודמת מהשלטון הטורקי היה מחמת עין רעה שהזיקה לו מרוב הפרסום הרב שהיה לנסיעתו. ואכן הנסיעה הזאת עברה ללא שום תקלה. בתחילה הוא התיישב בירושלים ושהה שם עד לאחר חג הסוכות. ולאחר מכן השתקע בטבריה, שם נפטר לאחר כחודש וחצי בלבד בב' בשבט תרס"ז, ונטמן בחלקת תלמידי הבעש"ט בבית הקברות בטבריה. בארץ לא רצה לנהוג באדמו"רות, באמרו: "אין גבהות לפני המקום".
צאצאיו.
את מקומו של רבי שמחה בונים באוטבוצק מילא בנו השלישי רבי מנחם מנדל קאליש. במלחמת העולם הראשונה עבר לוורשה שם נפטר בי"ח באייר תרע"ט. שני בנים נוספים של רבי שמחה בונים שימשו גם הם כאדמו"רים, רבי אברהם משה קאליש מפאלניץ שהתנהג כאביו באדיקות ובחומרות, בסוף ימיו התגורר בוורשה ונפטר בב' באלול תרצ"ח. ורבי ישראל יצחק קאליש ששימש כאדמו"ר בקאליש.
את מקומם של בני רבי שמחה בונים מילאו;
חמישה מילדיו של מנחם מנדל קאליש (איטה, רחל, דוד, צביה ונעמי) הגיעו לארץ ישראל. אשת הטלוויזיה תמר לוטן הייתה בתה של רחל. נכדתה של איטה, נעמי גבע, הייתה אשתו של דודו גבע, ונכדה נוספת היא אילת, אמה של עינב גלילי.
בישנקוביץ
בישינקוביץ
עיירת קיט
ריצ'ארד מיינרצהגן
משה סבא
שטורמוביק
Admonitio generalis
כוש בן חם