עמותת "חיבוק ראשון" הוקמה בשנת 2004 על ידי מיכל קוריאט, מנכ"ל ובעלים של חברת "טרנסקום גלובל", לאחר שנחשפה לפרסום באינטרנט שעסק בתינוקות נטושים.
במדינת ישראל נולדים מדי שנה כ-300 תינוקות שננטשים על ידי הוריהם בבתי החולים, ונשארים שם עד להחלמתם המלאה או עד למציאת פתרון מתאים למצבם, לפעמים למשך חודשים ארוכים. תינוקות אלו זוכים לטיפול פיזי ורפואי מסור על ידי צוות בית החולים, אך בשל עומס העבודה אין באפשרותם להעניק טיפול רגשי רציף לו הם זקוקים.
פעילות העמותה.
העמותה שמה לה למטרה למלא את החלל הנוצר בהיעדר הטיפול ההורי, ולספק עד כמה שניתן את הצרכים הרגשיים והקוגניטיביים החיוניים כל כך להתפתחותו התקינה של התינוק. העמותה מטפלת גם בתינוקות הסובלים מהיעדר נוכחות הורית מספקת (הנובעת מאילוצים שונים), החיונית להחלמתם ובריאותם הנפשית.
העמותה פעילה ב-22 מתוך כ־35 בתי-חולים ומוסדות מדינה מוכרים ברחבי ישראל, ונותנת מענה לכל תינוק באמצעות הפעלת מערך מתנדבות המונה כ־500 נשים. מתנדבות העמותה המלוות את התינוקות באופן יומיומי מדמות למעשה עבורם את ההורה הביולוגי החסר ויוצרות עימם קשר אנושי קבוע, מחייכות אליהם, מחבקות אותם ודואגות לכל צורכיהם.
תמיכה כספית.
פעילות עמותת חיבוק ראשון, מתקיימת מכספי תרומות של אנשים פרטיים. העמותה מעסיקה מערך סוציאלי, המשמש לזרוע המקשרת בין העמותה לבין בתי החולים. כל מקרה של תינוק נטוש הוא מקרה רווחה מורכב והטיפול מתבצע בין עובדת סוציאלית של העמותה לבין עובדת סוציאלית מבית החולים. כמו כן המערך הסוציאלי מבצע את הסינון, המיון, ההכשרה והליווי של המתנדבים.
ניר חסון
ניר חסון (נולד ב-15 בספטמבר 1975) הוא עיתונאי, כתב ירושלים וארכאולוגיה ועורך מדור הסביבה בעיתון "הארץ".
ביוגרפיה.
חסון יליד ירושלים, למד בגימנסיה העברית רחביה. למד לתואר בוגר ומוסמך באוניברסיטה העברית בחוג ליחסים בינלאומיים וחטיבה בלימודי אפריקה ותואר שני בגאוגרפיה.
בשנת 2001 החל לעבוד כעיתונאי במקומון הירושלמי "כל העיר" ככתב רווחה ובריאות. בשנת 2004 עבר לעיתון "הארץ" ככתב הדרום. בתפקידו זה סיקר את תוכנית ההתנתקות ופינוי היישובים מרצועת עזה. בהמשך היה כתב לענייני משפט בתל אביב וסגן ראש מערכת החדשות בעיתון.
החל משנת 2009 משמש ככתב ירושלים וארכאולוגיה בעיתון. בשנת 2019 הפך חסון לעורך מדור הסביבה בעיתון.
נשוי ואב לשלושה.
עבודתו העיתונאית.
בין כתבותיו על תוכנית ההתנתקות הייתה הכתבה שעסקה בקשיים בהעברת החקלאות מגוש קטיף, וכן ריאיון עם ד"ר מיכאל פייגה לקראת ההתנתקות.
בתפקיד ככתב ירושלים עסק ועוסק בין היתר במשפטו של ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט שהתנהל בבית המשפט המחוזי בירושלים. סיקור הנעשה במזרח ירושלים והיחסים בין תושבי העיר הערבים והיהודים. יחסי חילונים חרדים בעיר. העדות הנוצריות בעיר. סיפורים מתחום הסביבה, התחבורה והמערכת העירונית ועוד.
חסון סיקר בשנים האחרונות כמה מהמאבקים הציבוריים הגדולים בירושלים, בהם המאבק נגד ההתנחלות בשייח ג'ראח, המאבק נגד הדרת נשים, המאבק נגד סגירת בריכת ירושלים, המאבק נגד דירות הרפאים, המאבק של המסעדות בירושלים נגד הרבנות הראשית בנושא תעודות הכשרות, המאבק למען פארק עמק הצבאים ועוד.
כתבותיו עוסקות גם בתחום שימור התרבות וסיפורים היסטוריים. סיקור גופים כמו רשות העתיקות, יד ושם, הספרייה הלאומית, האקדמיה ללשון העברית ועוד.
בחודש מאי 2010 פרסם כתבת תחקיר ארוכה בשלושה חלקים, "מוזיאון של אי-סובלנות", שעסקה בחפירת השלדים במוזיאון הסובלנות. הכתבה פורסמה באינטרנט בשלושה חלקים והופעה בדפוס כמוסף נפרד. הכתבה עוסקת בסילוקם המהיר של עצמות נפטרים מוסלמים בבית הקברות המוסלמי הישן שהיה חלק מבית הקברות ממילא לצורך בניית מוזיאון הסבלנות.
באפריל 2011 פרסם כתבה בשם "ירושלים של מטה: סיפורה של העיר התת-קרקעית" על מערכת המנהרות התת-קרעית בעיר העתיקה בירושלים שנחפרה במשך עשרות שנים. כתבת תחקיר גדולה על הארכאולוג רוני רייך.
החל מחודש נובמבר 2012, חסון כותב בלוג באתר עיתון "הארץ", בשם "בלוג ירושלמי", העוסק בסיפורים על ירושלים.
ב-2017 יצא ספרו "אורשלים - ישראלים ופלסטינים בירושלים 1967–2017" בהוצאת ידיעות אחרונות/ספרי עליית הגג.
באוגוסט 2019 חשף שלצורך צילומי הסדרה "מחוז ירושלים" שתלו שוטרים רובה בביתו של תושב עיסאוויה. החשיפה הובילה להסרת כל פרקי הסדרה מכלל פלטפורמות השידור.
קישורים חיצוניים.
מאמריו:
רייכסבנק
רייכסבנק (בגרמנית: Reichsbank) היה הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר וגרמניה הנאצית מ-1876 ועד 1945.
לפני איחוד גרמניה שימש הבנק, שהיה בבעלות פרטית ובפיקוח ממשלתי, כבנק המרכזי של פרוסיה והיה אחד מ-31 בנקי-שטרות מדינתיים (Notenbanken), שהנפיקו כל אחד הילך (מטבע) נפרד. גם לאחר העברת חוק הבנק והקמתו ב-1 בינואר 1876 המשיכו להתקיים מספר בנקים מדינתיים עצמאיים בבוואריה, באדן, וירטמברג וסקסוניה.
המטבע עד מלחמת העולם הראשונה היה הגולדמרק, שנשען על כלכלתה היציבה של הקיסרות. לאחר המלחמה, דרישות הפיצויים האדירות שהשיתו על גרמניה יריבותיה בחוזה ורסאי, התמוטטות כלכלתה וכיבוש חבל הרוהר על ידי צרפת ירד ערכו של המטבע דרמטית והוא לא גובה עוד בזהב ולפיכך הפך ל"פפירמרק" (כסף-נייר), האינפלציה בגרמניה של שנות העשרים הובילה לאנרכיה בתחום המוניטרי, שנבלמה בשלהי 1923 עם הצגת הרנטמרק, שמחק 12 אפסים מערך המרק הקודם וייצב את גיבוי המטבע על ערבויות של נדל"ן וסחורות באמצעות בנק ייעודי שנקרא רנטבנק.
תוכנית דוז מ-1924, שנועדה להסדר פריסת חובות הפיצויים של גרמניה, ניתקה את הבנק המרכזי משליטת הממשלה והפכה אותו לישות עצמאית. ב-30 באוגוסט 1924 החל הבנק להנפיק באופן סדיר את המטבע החדש, הרייכסמרק, שהחליף את הרנטמרק. לנשיא הבנק התמנה אחד מאדריכלי עצירת ההיפר-אינפלציה, היילמאר שאכט. שאכט התפטר מתפקידו ב-1930, לאחר שסירב לקחת חלק בהכרה בפיצויים שעל גרמניה לשלם. עם זאת, לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, מינה אותו היטלר מחדש לנשיא הבנק, תפקיד בו כיהן עד 1939.
חוק מ-1937 שחוקקה ממשלת גרמניה הנאצית הביא את עצמאות הבנק לקיצה וחידש את השליטה הממשלתית בבנק. ב-1939 שונה שמו של הבנק ל-Deutsche Reichsbank והוא הועבר לשליטתו האישית של אדולף היטלר, כאשר כנשיא הבנק נבחר לכהן ולטר פונק, שהחליף את שאכט.
לאחר מלחמת העולם השנייה פורק הבנק, יחד עם יתר מוסדות השלטון הנאצי. בעלות הברית נטלו על עצמן את תפקיד הדפסת הכסף, לפי תוכנית מורגנטאו והגורם המנפיק שנרשם על השטרות היה Alliierte Militärbehörde (השלטון הצבאי של בעלות הברית). ב-1948 חולקה גרמניה, הבנק המרכזי של גרמניה המערבית היה Bank deutscher Länder (בנק המדינות הגרמניות) ומ-1957 הדויטשה בונדסבנק (Deutsche Bundesbank), הבנק המרכזי של מזרח גרמניה היה Staatsbank der DDR (בנק המדינה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית).
גולדמרק
גולדמרק (בגרמנית: Goldmark , מילולית: מרק זהב, סימן: ℳ) לרוב סתם "מרק", היה המטבע של הקיסרות הגרמנית משנת 1873 ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. המילה "זהב" הכלולה בשם המטבע מצביעה על כך שנתמך בזהב לפי תקן הזהב בערך של 2,790 מרק לקילוגרם זהב במרתפי הרייכסבנק. במהלך המלחמה ולאחריה, כיוון שלא גובה עוד בזהב נקרא "פפירמרק" (Papiermark; "מרק נייר"). מרק אחד נחלק ל-100 פפניג (Pfennig).
היסטוריה.
עד לאיחוד גרמניה הנפיקה כל מדינה מטבע עצמאי, אך רובם היו קשורים למטבע ה-Vereinsthaler, מטבע שהכיל גרם של כסף טהור. לערים ואזורים שלא השתמשו ב-Vereinsthaler היה שער המרה ידוע ממטבען ל-Vereinsthaler. לפיכך, כאשר הוחלט על הטבעת מטבע אחיד נקבע שער חליפין פשוט של שלושה מרקים ל-Vereinsthaler אחד.
הילכים קודמים אחרים בגרמניה היו הגולדן של דרום גרמניה (בוואריה, באדן, וירטמברג ופרנקפורט); הטאלר של ברמן והמרק של המבורג, באלזס-לורן נעשה שימוש בפרנק הצרפתי.
מטבעות.
מטבעות בערכים של פחות ממרק אחד הוטבעו בעיצוב אחיד לכל הקיסרות, מטבעות ממרק אחד ומעלה הוטבעו בעיצוב מקומי, כאשר על צד אחד נטבע העיט הקיסרי, סמל הקיסרות ובצד השני דיוקן המונרך המקומי או סמל העיר (בערים החופשיות ליבק, המבורג וברמן).
המטבעות במחזור היו:
שטרות.
שטרות בערים של 10, 20 ו-50 מרק הופקו על ידי האוצר האימפריאלי (Reichskassenschein) בעוד שטרות בערכים 20, 50, 100 ו-1,000 הופקו על ידי הרייכסבנק המרכזי בברלין ועל ידי בנקים מרכזים של המדינות בוואריה, באדן, וירטמברג וסקסוניה.
חיבוק ראשון
מלון קרלטון תל אביב
מלון קַרלטון תל אביב הוא בית מלון הממוקם בלב רצועת החוף של תל אביב מול המרינה של תל אביב, בצמוד לכיכר אתרים.
היסטוריה.
המלון הושלם בספטמבר 1981 ותוכנן בידי האדריכלים יעקב רכטר, משה זרחי והמהנדס מיכה פרי.
המלון מתנשא לגובה 56.95 מטרים ובו 15 קומות. במפלס הגג ישנה מרפסת תצפית, ג'קוזי ובריכת שחיה פתוחה. המלון מכיל 269 חדרי אירוח הצופים בין היתר אל הים התיכון, אל המרינה של תל אביב ואל יפו העתיקה. פעילותו המלון מתמקדת בתחום אירוח תיירות זרה מחו"ל, בדגש על תיירות עסקית.
קרלטון תל אביב הוא מלון היוקרה היחיד הנמצא בבעלות פרטית של קבוצת משקיעים מחו"ל, ואינו נמנה עם רשת בינלאומית, כאשר ניהול המלון נעשה ישירות על ידי הבעלים ומנכ"ל המלון, יוסי נביא, ולא על ידי חברת ניהול חיצונית.
במהלך שנת 2012 שופץ המלון בעלות כוללת של למעלה מ-28 מיליון ש"ח וחזית המלון חוברה ישירות לטיילת של תל אביב.