מתאר עג'מי איך העולם השלישי נקט בעמדה של אי-הזדהות פוליטית בזמן הפוליטיקה של המלחמה הקרה. ב-1980 הוא קיבל הצעה מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס להתמנות להיות מנהלו של מחקרי המזרח התיכון בתוכנית הבוגרים ליחסים בינלאומיים בוושינגטון הבירה, בבית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים על שם פול ניטשה. הוא פרופסור ומופקד על הקתדרה על שם מאג'יד קדורי.
שנה אחרי קבלת המינוי פרסם עג'מי את ספרו הראשון, "מצבם הרעוע של הערבים" (Arab Predicament) שמנתח את מה שעג'מי מתאר כמשבר אינטלקטואלי ופוליטי שסחף את העולם הערבי בעקבות כישלונו להביס את ישראל במלחמת ששת הימים ב-1967. אחרי כן פרסם עג'מי ספרים נוספים: "ארמון החלומות של הערבים : אודיסיאה של דור", "ביירות: עיר של צער" (Beirut: City of Regrets (1988),) ו"האימאם הנעלם : מוסא אל-צדר והשיעה של לבנון" (1986).
בספר "ארמון החלומות של הערבים", עג'מי סוקר עג'מי את הנוף האינטלקטואלי שהעולם הערבי ואיראן, במה שהיה בכמה דרכים אוטוביוגרפיה כמו גם המשך ל"מצבם הרעוע של הערבים". הוא כתב על הפוליטיקה המזרח תיכונית של "עולם שבו לעיתים רחוקות משיגים ניצחון שבצידו מידת הרחמים או המתינות." הוא כתב על פאן-ערביות ותיאר את האידאולוגיה שלה כ"שליטה סונית לבושה במחלצות חילוניות."
ספרו האחרון של עג'מי "מתנת הנוכרים: האמריקנים, הערבים והעיראקים בעיראק" The) Foreigner's Gift: The Americans, The Arabs and The Iraqis in Iraq) (2006), עוסק בשחרור האמריקני של עיראק.
בשנת 2022 ספר האוטוביוגרפי, "עם התפוגג הקסם", שאותו כתב על־פני 40 שנה והספיק להשלים אותו לפני מותו, הובא לדפוס על ידי אלמנתו.
פילוסופיה.
השקפתו על רעיון "התנגשות הציוויליזציות" של סמואל הנטינגטון
עג'מי כתב מאמר שחולל הדים ובו סתר את תזת "התנגשות הציוויליזציות" של סמואל הנטיגנטון
בהתייחס לעתיד המדינה והיחסים הבינלאומיים בתום עידן המלחמה הקרה.
הנטינגטון הציג עולם המחולק ברמה הגבוהה ביותר לשמונה ציוויליזציות, וכולל מספר ארצות ש"נקרעות" בין שתי ציוויליזציות, בטוענו שחלוקות הציוויליזציות הללו הן הרבה יותר בסיסיות מאשר שתתבססנה על אינטרסים כלכליים, אידאולוגיה ומשטרים ושהעולם נעשה מקום קטן יותר עם יחסי גומלין קרובים הולכים ומתגברים. מעבר לכך הוא טען שעליונותו של סינדרום "המדינה הקרובות" יספק נקודה מלכדת שתחליף את האידאולוגיה הפוליטית ואת שיקולי "איזון הכוח" המסורתי ביחסים בין מדינות ואומות, ויגרום לחלוקה בין המערב ל"יתר" ויצור תנועת נגד לערכים המערביים (שכנראה "שונים במהותם" מאלו השכיחים בציוויליזציות אחרות).
במאמרו "ההזמנה" מבקר עג'מי את הנטינגטון בשל התעלמותו מהמורכבויות המעשיות והתועלות של המדינות שמניעות קונפליקטים בתוך ובין ציוויליזציות. עג'מי מאמין שמדינות תישארנה הגורם הבולט המשפיע על המערכת העולמית ותפקודה. הוא גם טוען שמדינות או קבוצות בנות אותה ציוויזליציה נוטות לפעול יחדיו רק אם הדבר עולה בקנה אחד עם האינטרס שלהן לעשות כן; הוא גם סבור שמודרניות וחילוניות יאריכו ימים, במיוחד במקומות בהם מתנהלים מאבקים משמעותיים בעדם, והוא מביא כדוגמה את המעמד הבינוני ההודי. עג'מי גם מאמין שציוויליזציות אינן שולטות על מדינות; אלא, מדינות שולטות על ציוויליזציות.
מאוחר יותר עג'מי ריכך את ביקורתו הראשונית על התאוריות של הנטינגטון במאמרו "ההתנגשות" בו הוא כתב ש"אני נוטה כיום לצדד יותר בתזה של הנטינגטון אודות "התנגשות הציוויליזציות" ופחות להחזיק בביקורת שהייתה לי עליה בעבר."
השפעתו הפוליטית.
בשנים האחרונות, הייתה לעג'מי, כאינטלקטואל ערבי, השפעה פוליטית משמעותית על ממשל בוש. ידוע שקונדוליזה רייס זימנה אותו לבית הלבן כדי לבקש את עצתו, ושפול וולפוביץ, סגן מזכיר ההגנה לשעבר, חברו ועמיתו בעבר מבית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים על שם פול ניטשה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שיבח אותו בנאומים שנשא על עיראק.
חברויות.
עג'מי היא חבר בוועד המנהל של המועצה ליחסי חוץ (Council on Foreign Relations), ובוועד המייעץ של כתב העת Foreign Affairs. עג'מי היא חבר מייסד של האגודה ללימודי המזרח התיכון ואפריקה (ASMEA). עג'מי היה גם חבר במערכת של Middle East Quarterly, כתב עת של צוות החשיבה Middle East Forum.
בשנת 1988 ביקר בישראל והרצה באוניברסיטת תל אביב, בהזמנת פרופסור איתמר רבינוביץ', ביקר בירושלים, באירוח ראש העירייה טדי קולק ואף השתתף בסרטון של קרן ירושלים לגיוס תרומות והכריז שהקמת מדינה פלסטינית היא עניין אבוד.
מחלוקות.
תמיכתו במלחמת עיראק
עג'מי התבטא בפומבי בעד מלחמת עיראק, שלדעתו
בנאום שנשא דיק צ'ייני, סגן נשיא ארצות הברית, בפני ארגון Veterans of Foreign Wars באוגוסט 2002, הוא ניסה לשכך את הדאגה לגבי הפלישה האמריקאית הצפויה לעיראק, הצהיר" "אשר לתגובת ה'רחוב' הערבי, מומחה המזרח התיכון פרופסור פואד עג'מי צפה שאחרי השחרור, ברחובות בצרה ובגדאד "תגעש משמחה בדיוק כפי שקאבול קיבלה בסבר פנים יפות את האמריקאים."
עג'מי התריע לגבי התוצאות השליליות שתהיינה למלחמת עיראק על ארצות הברית. במסתו משנת 2003 בכתב העת Foreign Affairs, "עיראק ועתיד הערבים", כתב עג'מי:
אולם הוא הוסיף ואמר: "אמריקה חייבת להיות מסוגלת לחיות במידה רבה עם חוסר האמון וחוסר האהדה שנהפכים לאנטי-אמריקניות – עם זאת המצב המולד של התרבות אחראי לפצעים שהביא על עצמו. אין שום צורך לחלוק כבוד לקנאות הדתית הפוליטית שהיא נחלת האזור. אכן, זהו אחד המצבים שבהם כוח זר מחדש מציע דרך טובה יותר למחלותיו וכשלונותיו עתיקות היומין של האזור."
עג'מי המשיך לתמוך בנחיצותה של המלחמה שלוש שנים אחרי כן. בספרו משנת 2006 על הפלישה ותוצאותיה, הוא מתאר את המאמץ האצילי, וטוען שאף על פי שהוא טמן בחובו גם תוצאות לא נעימות, הרי שמוקדם מדי מכדי להגדיר אותו ככישלון.
סגן הנשיא צ'ייני ציטט את עג'מי שוב בנאום שנשא בפני מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון ב-21 באוקטובר 2007 באומרו: "אין לנו שום אשליות לגבי הדרך הניצבת לפנינו. כפי שפואד עג'מי אמר לאחרונה, עיראק אינה עדיין "מדינה השרויה השלום וכל הזעם האגור בתוכה לא שכך עדיין, אבל החוק והסדר החלו לפעפע לפני השטח."
שמונה ימים אחרי שנשיא ארצות הברית ברק אובמה נכנס לתפקידו כתב עג'מי מאמר בוול סטריט ז'ורנל בשם "שליח הסדר הישן", בו טען שלדיפלומטיה של ממשלו של ג'ורג' בוש הייתה "השפעה מהפכנית" וגער באובמה על שלא שיבח את מלחמת עיראק.
ועדת גדיש
ועדת גדיש, או בשמה הרשמי הוועדה הציבורית לרפורמה במינהל מקרקעי ישראל, הייתה ועדה שמינה שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אהוד אולמרט ב-2 במאי 2004 לגיבוש הצעת רפורמה במינהל מקרקעי ישראל. לראש הוועדה מונה יעקב גדיש, שהיה בעברו הממונה על התקציבים במשרד האוצר. הוועדה הגישה את המלצותיה במרץ 2005. ההמלצות המרכזיות של הוועדה היו בנושא שיווק קרקעות, האצת הליכי ההסדר והרישום ושינוי מבני במינהל מקרקעי ישראל.
הוועדה החלה את עבודתה ב-30 במאי 2004 וקיימה כ-80 שעות דיונים שהשתרעו על פני כ-15 ישיבות עבודה. בישיבות הוועדה השתתפו נציגי משרדי ומוסדות הממשלה (משרד הבינוי והשיכון, המרכז למיפוי ישראל, משרד המשפטים, משרד החקלאות, משרד האוצר ומשרד התיירות) ונציגי ארגונים ציבוריים שונים, כולל ארגונים סביבתיים כמו החברה להגנת הטבע ואדם טבע ודין.
הוועדה סיימה את דיוניה בחודש דצמבר 2004, אך ב-8 בינואר 2005 נפטר היושב ראש, יעקב גדיש, לפני הגשת ההמלצות, ולכן נדחה פרסום ממצאיה. ב-16 במרץ 2005, הציג אהוד אולמרט את המלצות הוועדה לציבור. הממשלה אישרה את החלטות הוועדה פה אחד ב-19 ביוני 2005.
בשנת 2009 נכללו רוב המלצות הוועדה במסגרת חוק ההסדרים 2009-2010.
מרי קייט ואשלי
אכסניית בארנארד
אכסניית בארנארד (באנגלית: Barnard's Inn) הייתה אכסניית אוצר בלונדון בירת אנגליה. האכסניה הייתה ממוקמת בשכונת הוברן. כיום המבנה משמש את מכללת גרשאם .
היסטוריה.
ראשיתה של אכסניית בארנארד באמצע המאה ה-13. תעוד משנת 1232 מציין כי שטח האכסניה היה חלק מאחוזתו של סר אדם דה בייסינג, הלורד ראש העיר של לונדון. שטחי האדמה עברו לג'ון מקוורת', דיקן לינקולן, אשר במותו, בשנת 1451, הוריש את האכסניה למוסדות הכנסייה של לינקולן. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1454 נוסדה במקום אכסניית אוצר ששימשה כבית מגורים לתלמידי אכסניות המשפט גריי וסטייפל.
מבנה האכסניה ניזוק במהלך מהומות גורדון בשנת 1780 עת מבנה מזקקה סמוך, שהיה בבעלות נוצרי קתולי הוצת על ידי הפורעים. השריפה פגעה באולם הראשי של האכסניה ובחלק ממבני המגורים.
במהלך המאה ה-17 שימשה האכסניה למגורי עורכי דין, ובשנת 1830 הפכה למשרדי עורכי דין. בשנת 1888 בוטל התפקיד של "דיקן לינקולן" והאכסניה נרכשה על ידי גילדת האורגים על מנת לשמש כבית ספר. בית הספר פעל עד שנת 1959 ומאז שנת 1991 המבנה משמש את מכללת גרשאם.
תיאור המבנה.
חדרי עורכי הדין במבנה הנוכחי מקורם במאה ה-18. חלקים מאולם הסעודות מקורם במאה ה-15. חיפוי העץ ועיטורי הזהב של האולם מקורם במאה ה-16. חלק מלבני קירות המרתף מקורם במבנה מהתקופה הרומית. לאחר שהמבנה הוזנח במאה ה-19, דאגה גילדת האורגים לשיקומו, ועבודות השיקום נערכו בשנת 1932. במסגרת שיקום אולם הסעודות הוסר גג המבנה, שופץ ושוחזר והושב למקומו. בנוסף הותקנו שני אחים בסגנון טיודור. האולם שופץ לאחרונה בשנת 1990 על מנת להתאימו לצורכי מכללת גרשאם.
אזכורים בספרות.
פיפ, גיבור ספרו של צ'ארלס דיקנס "תקוות גדולות" התגורר על פי הספר באכסניית בארנארד. דיקנס עצמו התגורר באכסניה סמוכה.