במהלך שנות ה-60 המכונית עמדה בסטנדרטים המקובלים בעולם והייתה תחרותית לעומת מכוניות מייצור היצרנים המובילים. במכונית זו הותקן מנוע חדש. המנוע יוצר במפעל בעיר אופה. תיבת הילוכים הייתה חלשה יחסית. במקרים רבים היא הייתה מסוגלת להחזיק עד לתיקון משמעותי כ-63 אלף ק"מ ולפי התכנון לא יותר מכ-100 אלף ק"מ.
בשנות ה-70 החלו להגיע לשוק הסובייטי מכוניות מתוצרת אווטוואז שהיו מוצלחות יותר ותפסו נתח משמעותי של השוק. הממשל הסובייטי נתן העדפה ברורה למכוניות מתוצרת אווטוואז וכתוצאה מכך המפעלים במוסקבה ואיז'בסק לא הצליחו להביא לייצור סדרתי של דגמים מתקדמים שיחליפו את ה"מוסקביץ' 412". במהלך שנות ה-70 מכוניות מדגם זה היו ידועות כמכוניות בעלות יכולת להתמודד בקלות עם כבישים ירודים ומוסכים בעלי יכולת טכנית נמוכה, דבר שהתאים לתנאים ששררו בברית המועצות. זה היה היתרון העיקרי שלהן לעומת מכוניות לאדה. לקראת שנות ה-80 הנחיתות הטכנית פגעה בפופולריות שלהן ומכוניות אלו כבר לא היו יכולות להתמודד מול מכוניות לאדה אף בשוק המקומי.
המוסקוביץ 412 התחרה בדגמים הבאים: אופל קדט, פורד קורטינה, פיאט 125, פיג'ו 304, סימקה 1500, פורד אסקורט.
באליפות "רכב סלון" לשנים 1972–1973 ניצחה המוסקוביץ 412 את ה-הילמן אימפ ואת האוסטין-מוריס.
המוסקוביץ 412 יוצאה לבריטניה. בין השנים 1969–1973 נמכרו שם 14,500 יחדות.
מרגריטה (אי)
האי מרגריטה (בספרדית: Isla de Margarita) הוא האי הגדול ביותר במדינת המשנה נואבה אספרטה שבוונצואלה. האי ממוקם צפונית מזרחית לוונצואלה, בים הקריבי. באי ממוקמת בירת מדינת המשנה - העיר לה אסונסיון.
היסטוריה.
בשנת 1498 הגיע כריסטופר קולומבוס אל האי מרגריטה, והיה האירופאי הראשון שהגיע אל האי, אשר היה מיושב קודם לכן על ידי מתיישבים מקומיים משבט הגואיקרייס (Guaiqueries). סביב חופי האי גילו המתיישבים הספרדים פנינים רבות, אשר היוו שליש מההכנסות שהגיעו לממשלה הספרדית ממושבותיה ביבשת אמריקה. בשל חשיבותו הכלכלית של האי, ומחשש להתקפות שודדי ים בוצרו חופי האי.
בשנת 1675 נכבש האי לזמן קצר על ידי שודד הים רד לגס גריבס, אשר בזז את אוצרותיו.
בשנת 1814 זכה האי לעצמאות מספרד. בשנת 1816 מונה סימון בוליבר כמפקד צבא הרפובליקה השנייה של ונצואלה בהיותו באי, והחל מהאי את מסעו לשחרור ונצואלה מהשליטה הספרדית.
גאוגרפיה.
האי ממוקם בים הקריבי, בין קווי האורך '10°52 צפון ו-'11°11 צפון לבין קווי הרוחב '63°48 מערב ו-'64°23 מערב.
שלושת האיים מרגריטה, קוצ'ה וקובאגואה מהווים את מדינת נואבה אספרטה.
האי מורכב משני חצאי אי המחוברים ביניהם במצר יבשה צר שאורכו 18 ק"מ.
שטחו הכולל של האי - 1,020 קמ"ר.
אקלים האי יבש, והטמפרטורה הממוצעת באי נעה בין 24 ל-37 מעלות צלזיוס.
באי מתגוררים כ-440,000 תושבים, בעיקר במזרח האי, בבירת האי לה אסונסיון (28,500 תושבים), ובערים פורלמר (85,000 תושבים) ופמפטאר (50,000 תושבים).
הנקודה הגבוהה ביותר באי - סן חואן, שגובהה 920 מטרים, ממוקמת בחצי האי פאראגואצ'ואה במזרח האי. הנקודה הגבוה ביותר במערב האי, בחצי האי מקנאו, היא פיקו דה מקנאו, שגובה 760 מטרים.
כלכלה.
עיקר כלכלת האי מבוססת על התיירות. האי מוגדר כאזור חופשי ממס ערך מוסף על מנת לעודד תיירות מקומית ותיירות זרה לאי.
באי כ-50 חופי רחצה, והוא מהווה אתר פופולרי לגלישת רוח.
מישור פרוייקטיבי
האי מרגריטה
איסלה מרגריטה
סיאנס
סיאנס (מצרפתית: Séance) הוא טקס מיסטי, שבו מנסים המשתתפים, ליצור תקשורת עם נשמה של אדם מת, או עם רוח רפאים.
מקור השם.
מקורו של מונח זה במילה הצרפתית Séance שמשמעה "ישיבה" או "מושב" ומקורה במילה seoir בצרפתית עתיקה . הטקס נקרא כך בשל שיטת ביצועו.
היסטוריה.
טקסים מעין אלה מוזכרים לראשונה בספר "להתקשר עם הצד האחר" ("Communitation With the Other Side") מאת ג'ורג', ברון ליטלטון משנת 1760, אשר טען בספרו כי יצר קשר עם רוחותיהם של פריקלס, ויליאם פן, וכריסטינה, מלכת שוודיה.
הפופולריות של עריכת טקסי סיאנס גברה באנגליה ובארצות הברית במהלך אמצע המאה ה-19, בעיקר לאחר טקסים שנערכו על ידי הגברת הראשונה של ארצות הברית מרי טוד לינקולן בבית הלבן בנוכחות בעלה, נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן לאחר מות בנם. גל נוסף של עליה בהיקף התופעה התרחש לאחר מלחמת העולם הראשונה, וניתן להסבירו בחוסר היכולת למצוא נחמה, או להשלים, עם עובדת אובדנן של מיליוני נפשות, צעירות בחלקן הגדול, באותה מלחמה.
צורת עריכת הטקס.
אחת הדרכים הנפוצות לביצוע הטקס היא בישיבה סביב שולחן, עליו מונח לוח מיוחד בו מופיעות כל אותיות האלפבית, הספרות '0' עד '9' ולעיתים גם המילים 'כן' ו'לא'. על הלוח מניחים המשתתפים כוס זכוכית הפוכה (או אמצעי דומה אחר) ולאחר שהם פונים בבקשה לרוחות המתים לקחת חלק בסיאנס ולהשיב לשאלותיהם, הם מניחים ביחד את אצבעותיהם על הכוס שעל הלוח, והרוח, לכאורה במענה לקריאתם ולשאלותיהם, מזיזה כביכול את הכוס על פני הלוח. במהלך הסיאנס נעה הכוס הלוך ושוב על פני הלוח ומתעכבת מדי פעם על אותיות, המצטרפות לכדי מילים, על ספרות או על 'כן'/'לא' וכך מתקבלות התשובות לשאלות המשתתפים.
הסבר מדעי.
הסבר מדעי שניתן לתופעה זו הוא שהמשתתפים מזיזים את הכוס על ידי תופעה הנקראת האפקט האידיאומוטורי, כך שלמעשה הם אלו היוצרים את התשובות לשאלותיהם, מבלי להיות מודעים לכך.
ההוכחות לכך רבות, הרוחות כותבות בעשרות שפות בהתאם להגיה המדוברת במקום, סיאנס לא הצליח מעולם לגלות מידע בעל ערך, הסיאנס לא עובד ללא מגע בכוס, ועוד.
דרן בראון לקח תלמידים מאוניברסיטת רוקהאמפטון בטענה שלמקום יש נוכחות על טבעית מאז ששנים עשר אנשים התאבדו בו בהסכם התאבדות. חלק נרחב בתוכנית גם עסק בהם, שכן התלמידים ביקשו לזהות אותם על פי תמונות אקראיות "על פי חיבור טבעי" ולבסוף תומרנו לבחור בתמונתה של ג'יין, אחת המתאבדות לכאורה. אחר כך שמה של ג'יין גם הופיע בטקס הלוח אויג'ה בו רוח מנחה לכאורה את המשתתפים לאיית שם או תאריך בעזרת לוח עץ וכוס זכוכית. גם בסיאנס עצמו ג'יין עלתה כרוח, ואחת התלמידות הופנטה לחשוב שהיא עצמה ג'יין ודיברה בשמה, נותנת פרטים מדויקים על חייה.
בראון הסביר לאחר מכן באילו תמרונים השתמש, החל במיקום התמונות בבחירת התמונות האקראית והשימוש באפקט האידיאומוטורי כפתרון להזזת הכוס על לוח האויג'ה. המשתתפים אז הוכנסו בסוד שברית ההתאבדות כלל לא התרחשה וג'יין עצמה הוצגה בריאה ושלמה.
בתוכנית של פן וטלר נערך סיאנס על ידי מספר סטודנטים בחדר שבו התאבד , הסיאנס התחיל ועבד כשורה, לאחר מכן כוסו עיניהם של המבצעים והסיאנס המשיך, ללא ידיעת עורכי הסיאנס פן וטלר הפכו את הלוח כך שבמקום שבו אמור להיות המילים כן ולא - לא נכתב כלום, כשהסיאנס המשיך התגובות כן ולא הגיעו למקום הריק, אף על פי שעיני הרוח או הנשמה לא כוסו...
הסיאנס ביהדות.
חלק מן הפוסקים הרציונלים הכחישו את קיומן של כוחות מיסטיים כל שהם כדוגמת העלאה באוב, לעומתם המקובלים ורבים מהראשונים האמינו בקיומן.
אף על פי כן התורה אוסרת על ביצועם של כל טקסים מסוג זה, תחת הקטגוריה של 'דורש אל המתים'.
עם זאת הרמ"א פסק שאיסור השבעת חולה לאחר מיתתו, הוא רק בגוף המת ממש ולא ברוחו, וכך סברו פוסקים אחרים, לעומת השולחן ערוך שחלק, בעקבות הרמ"א היו שרצו להתיר לעשות סיאנס, אך הרב קוק אסר לבצעו.
זיגוראט
הזיגוראט הגדול של אור
ג'ורג' רוק
סר ג'ורג' רוק (באנגלית: George Rooke; 1650 - 24 בינואר 1709) היה אדמירל בצי המלכותי הבריטי. את עיקר פרסומו קנה לו במלחמות נגד צרפת ובייחוד בניצחונותיו בקרב מפרץ ויגו ב-1702 ובכיבוש גיברלטר ב-1704, כחלק ממלחמת הירושה הספרדית.
ביוגרפיה.
רוק נולד בשנת 1650 בסנט לורנס שליד קנטרברי, קנט, אנגליה. הוא התנדב לצי המלכותי בשנת 1672 ובהמשך השתתף במלחמות הולנד-אנגליה. קודם לדרגת פוסט קולונל בשנת 1673 ולדרגת אדמירל משנה ב-1690.
במאי 1692 השתתף רוק תחת פיקודו של אדוארד ראסל, הרוזן הראשון מאורפורד בקרב בארפלור ולה הוג (ליד שרבור שבצרפת) בקרב זה הצטיין מאוד במתקפה לילית על הצרפתים בלה הוג, כאשר הכוח בפיקודו הצליח לשרוף 12 ספינות של הצי הצרפתי. זמן קצר לאחר מכן הוענק לו תואר אבירות.
ב-1696 מונה רוק לאדמירל הצי. לאחר הסכם רייסווייק הוא שירת בתעלה האנגלית ובים התיכון. בשנת 1700 הוא פיקד על הצי האנגלו-הולנדי שהפגיז את קופנהגן, יחד עם הצי השוודי בפיקודו של האדמירל הנס וואכטמייסטר, במטרה לרכך ולהקל על נחיתתו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה בדנמרק במהלך המלחמה הצפונית הגדולה.
מלחמת הירושה הספרדית.
לאחר שאנגליה הכריזה מלחמה על צרפת (ב-15 במאי 1702) עם פתיחתה של מלחמת הירושה הספרדית פיקד רוק על הניסיון הכושל של הצי האנגלו-הולנדי לכבוש את העיר קדיס שבדרום-מערב ספרד (אוגוסט-ספטמבר 1702), אך בדרך חזרה הצליח להשמיד שיירת אינדיאס ספרדית במהלך קרב מפרץ ויגו (ב-23 באוקטובר 1702). על ניצחונו בקרב זה קיבל רוק את הוקרת הפרלמנט הבריטי.
ביולי 1704 פיקד רוק על הצי המאוחד האנגלו-הולנדי בכיבוש גיברלטר. לאחר הפגזה כבידה החלו המלחים האנגלים וההולנדים במתקפה יבשתית על גיברלטר. ב-2 באוגוסט נכנע מושל גיברלטר דייגו דה סלינאס.