במהלך המחקר שבוצע על עכברים וחולדות מעבדה, לא הצליחו מדעני חברת גרוננטל להוכיח כל פעילות אנטיביוטית של התרופה, אך נמצא כי יש לה השפעה משככת כאבים. התרופה נוסתה במשך שלוש שנים ולא נמצאו לה תופעות לוואי. בחודש אוקטובר 1957 החלה החברה לשווק את התרופה בגרמניה, כתרופה ללא צורך במרשם רופא. התרופה שווקה בגרמניה תחת השם המסחרי "קונטרגן" (Contergan). קונטרגן הפכה לתרופה המועדפת כנגד בחילות בוקר אצל נשים בהריון. זכויות שימוש בפטנט נמכרו ליצרנים במדינות שונות והתרופה שווקה בבריטניה תחת השם "דיסטאוואל", בקנדה תחת השם "קדאבון", ובישראל תחת השם "תלין". שמות נוספים לתרופה כללו את "טלרגן", סטאליס" ו"תליתרון". התלידומיד אושר בישראל באפריל 1961 והאישור בוטל בדצמבר 1961. השימוש בתרופה בישראל היה מוגבל בגלל שהוא לא סופק בידי קופות החולים. פרופ' יוליוס קליברג טוען שהוא שכנע את משרד הבריאות לאסור את השימוש בתלידומיד בישראל וכך מנע מומים מולדים רבים.
גילויו כגורם מומים.
לאחר זמן מה החלו להתרבות לידות של תינוקות בעלי מומים קשים. רוב המומים היו בגפיים (פוקומליה) וכללו גפיים חסרים, קצרים ומעוותים, אך היו גם חסרי אוזניים ואיברים אחרים. לאחר הצלבת השפעות פוטנציאליות, קישרה קבוצת רופאים את התופעה לנטילת תרופת התלידומיד. ב-18 בנובמבר 1961 פרסם ד"ר ו. לנץ את ההשערה שהמומים המולדים הם תוצאה של נטילת "תרופת הרגעה חדשה" בחודשי ההריון הראשונים. תשעה ימים לאחר מכן הודיעה החברה בגרמניה על הפסקת הפצת התרופה בגרמניה וב-5 בדצמבר 1961 הופסקה הפצת התרופה בבריטניה. באותו חודש הופסק מכירת התלין בישראל. לנשים בהריון שנטלו את התלידומיד הומלץ לבצע הפלה מלאכותית.
בארצות הברית שווקה התרופה בהיקף מצומצם ובאופן ניסויי בלבד, שכן אחת משבע הרופאות הקבועות במנהל התרופות האמריקאי באותו זמן, פרנסיס קלסי, עמדה בתוקף על כך שהתרופה עלולה להיות לא בטוחה לשימוש ושלא בוצעו תהליכי בדיקה מקדמיים נחוצים. מקרה התלידומיד נחרט כנקודת מפנה ביחס לתרופות ולהליכי האישור שלהן. מנהל התרופות האירופי שינה את נהליו, והוא דורש כיום שכל התרופות יבדקו גם עבור היותם טרטוגנים טרם שיווקם. קלסי קיבלה את עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר מנשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי, על התעקשותה שלא לאפשר את שיווק התלידומיד בארצות הברית.
במחקר שהתבצע מאוחר יותר כדי לברר את המנגנון שגרם למומים הסתבר כי תלידומיד הוא כימיקל כיראלי: יש לו שני אננטיומרים אופטיים - ימני ושמאלי. תלידומיד ימין פעיל נגד בחילות בוקר השכיחות אצל נשים בחודשים הראשונים של הריונן, ואילו תלידומיד שמאל גורם למומים בעוברים שברחם. לגוף האדם ישנה יכולת לגרום לאננטיומר הימני לגרום למומים הנגרמים על ידי תלידומיד שמאל, כך שגם שימוש באננטיומר "ימני" בלבד לא היה מועיל ואף חמור יותר. התברר שסוג הליקוי שנגרם לעובר היה קשור למועד השימוש בתרופה. אם האם ההרה נטלה את התרופה רק אחרי החודשיים הראשונים של הריונה, לא הייתה לתלידומיד השפעה רעה על העובר והוא לא נולד עם מומים (במידה והיו מומים הם לא היו קשורים לשימוש בתרופה). בתו של אחד מעובדי חברת התרופות הייתה הקורבן הראשון לתרופת התלידיומיד: האב הביא את התרופה לאשתו ההרה בסוף שנת 1956, עשרה חודשים בטרם שווקה התרופה באופן מסחרי, והילדה נולדה ללא אוזניים וסבלה מלקות שמיעה. שנים אחר כך הבין האב שילדתו היא הקורבן הראשון מבין אלפי העוברים והילדים שנפגעו מהתרופה וזכו לכינוי "ילדי התלידומיד". בשנת 1966 נוסתה התלידומיד על קופי באבון בהריון. ניסוי זה הוכיח את היותה של התרופה טרטוגן קשה.
במהלך בדיקות התרופה היא לא נוסתה על בעלי חיים בהיריון, מה שהוביל לכך שעובדת היותה טרטוגן קשה לא התגלה טרם שיווקה.
גילוי שימושים אחרים.
בדצמבר 1962 פרסם רופא ישראלי מקרה של חולה שנרפאה מסרטן בעת שנטלה תלידומיד כדי להסב את תשומת לב הקהילה המדעית את האפשרות שהתלידומיד מרפא סרטן. בעקבות זאת, הוחל בישראל במחקר. חברת תרו ששיווקה את ה"תלין" בישראל הזהירה את הרופאים כי אין כל הוכחה לכך שהתרופה מרפאת סרטן, מעבר להיותה תרופת הרגעה.
בנובמבר 1964 ניתן תלידומיד לחולה צרעת בבית הנסן על ידי פרופ' יעקב שסקין, במסגרת ניסיונות להקל על מצוקתו של החולה. שסקין זיהה הטבה גם במצב הצרעת ופרסם את הממצא. בעקבות זאת, אורגן ניסוי עיוור בשימוש בתלידומיד לריפוי צרעת, במימון חברת התרופות שייצרה את התלידומיד ובשיתוף האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת קורנל ואוניברסיטת ורגס בקראקס. תוצאות הניסוי הראו השפעה חיובית של התלידומיד על החולים במחלת הנסן. בעקבותיו ערך ארגון הבריאות העולמי עוד חמישה ניסויים שאיששו את ההשפעה החיובית של התלידומיד. לגילוי זה הייתה חשיבות בקנה מידה עולמי והשימוש בתלידומיד למחלת הנסן נמשך עד היום במדינות עולם שלישי.
תלידומיד כיום.
כיום משמשות וריאציות חדשות יותר של התלידומיד (בהרכב חומרים שונה מזה של התרופה שגרמה להולדת תינוקות בעלי מומים) בטיפולי כימותרפיה שונים לחולי סרטן, לרבות החולים במיאלומה נפוצה. בנוסף, לתרופה נגזרת הנקראת לנאלידומיד (ובשמה המסחרי רבלימיד), המשמשת אף היא לטיפול כימותרפי בחולי מיאלומה נפוצה או בחולי תסמונת מיאלודיספלסטית הנקראת גם MDS.
הרכב כימי.
התלידומיד היא מולקולת אימיד כיראלית המופיעה בשתי תצורות. תלידומיד בקונפיגורציה R היא התרופה שמונעת בחילות בוקר, ואילו בקונפיגורציה S היא הטרטוגן שגרם למומים אצל ילדי התלידומיד. בתחילה לא בודדה התרופה כך שתינתן רק קונפיגורציה R. לאחר המחקרים הראשונים בודד האננטיומר הרצוי אך המומים בכל זאת המשיכו להופיע. מסתבר, כי לגוף האדם ישנה יכולת להפוך בין הקונפיגורציות ולכן כל צורה שבה תילקח התרופה, לרבות אננטיומר בקונפיגורציית R בלבד, לא תהיה רצויה ותוביל למומים אצל עוברים.
התלידומיד בתרבות הישראלית.
השפעת התלידומיד לא פסחה גם על התרבות הישראלית. בשירו "אולה בבו", מספר מאיר אריאל על נער עם לקויות שונות – הוא עיוור, אילם, צולע וגידם. בסופו של השיר, מסביר אריאל את כוונתו ומגלה שהתלידומיד הוא שגרם לנער את הייסורים והמומים שעיוותו אותו:
מר&quot;צ
ארה&quot;ב
האו&quot;ם
המזכיר הכללי של האומות המאוחדות
המזכיר הכללי (מזכ"ל) של האו"ם הוא ראש מזכירות ארגון האומות המאוחדות. המזכירות היא אחד המוסדות העיקריים של הארגון. על פי מגילת האומות המאוחדות, ממונה המזכיר הכללי על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות לאחר המלצת מועצת הביטחון. תפקיד זה נחשב לתפקיד המשפיע ביותר במסגרת הארגון.
מ-1 בינואר 2017 מכהן אנטוניו גוטרש שנבחר לתפקיד ב-13 באוקטובר 2016.
תפקיד המזכ"ל.
תפקידו של המזכיר הכללי מתואר באמנת האו"ם כ"מינהלן ראשי" של הארגון. בתחילה אכן נתפס התפקיד כתפקיד ניהולי בלבד. היה זה טריגווה לי, אשר חש כי תפקידו הוא להיות דובר בשם הארגון, ולפעול כמנהיג וכמתווך בסכסוכים בינלאומיים. כל מזכיר כללי לאחריו התבטא בנושאים שעל סדר היום העולמי, והשתמש במשרתו על מנת לסייע בתיווך בסכסוכים. תפיסה זו של תפקיד המזכ"ל תואמת את ראייתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט אשר שימש בתפקיד עד להקמתו הרשמית של הארגון, והייתה לו יד בעיצובו. רוזוולט התבטא כי הארגון צריך להיות מונהג על ידי "מתווך עולמי".
תקופת כהונה ומינוי לתפקיד.
המזכיר הכללי מתמנה לתקופה בת חמש שנים. לרוב נוהגים המזכירים לשמש בשתי תקופות כהונה. לעיתים ישמשו אך באחת. על פי הנוהג, מתמנה המחזיק בתפקיד על פי מפתח גאוגרפי. מאחר שבוטרוס בוטרוס ראלי כיהן כמזכ"ל רק תקופת כהונה אחת, נבחר לאחריו קופי אנאן מגאנה. כאשר סיים אנאן את תקופת כהונתו, הוחלט למנותו לכהונה נוספת, על אף העובדה כי עתה הגיע תורו של נציג אסיה להחזיק בתפקיד. עדיין לא כיהן בתפקיד נציג מאוקיאניה או מצפון אמריקה.
רוב המזכירים הכלליים הם למעשה מועמדי פשרה ממדינות שאינן מעצמות עולמיות, ולרוב אינם ידועים בציבור העולמי בטרם מונו. כאשר מועמדים בעלי פרופיל גבוה מציעים את מועמדותם, הם צפויים להידחות. כך, למשל, לתפקיד המזכיר הכללי הראשון הועלתה מועמדותם של שארל דה גול, דווייט אייזנהאואר ואנתוני אידן, אך אלו נדחו לטובת הנורווגי האלמוני יחסית טריגווה לי.
הצעה לביטול התפקיד.
בתחילת שנות השישים הציע מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב כי התפקיד יבוטל. יתרונן המספרי של מעצמות המערב גרם לכך שהמזכיר מונה מקרב שורותיהן, ולרוב היה בעל סימפתיה למטרותיהם. חרושצ'וב הציע להחליף את המשרה בטרויקה, בה יהיה חבר אחד מקרב מעצמות המערב, חבר מן הגוש המזרחי, וחבר מקרב גוש "המדינות הבלתי-מזדהות". רעיון זה לא זכה להצלחה, בשל כישלונו של חרושצ'וב לגייס לו את קולות המדינות הבלתי-מזדהות.
לוחמה פסיכולוגית
לוחמה פסיכולוגית (בראשי תיבות: ל"פ) היא צורת לוחמה המתנהלת בדרך כלל שלא באמצעות כלי נשק קונבנציונליים, אלא באמצעות מערכת מורכבת של תעמולה, שימוש צבאי רב היקף בכלים פסיכולוגים וסוציולוגים, ותמרון כלי תקשורת וזרימת מידע. מטרת הלוחמה הפסיכולוגית לפגוע ישירות ברוחו של האויב, ולהוריד את הביטחון העצמי ולפגוע ברוח הגייסות (esprit de corps) - המורל של הכוחות הלוחמים שלו, ובקרב העורף האזרחי והלוגיסטי שלו.
הגדרה.
מחלקת ההגנה האמריקנית מגדירה לוחמה פסיכולוגית (PSYWAR) כך:
ד"ר רון שלייפר מגדיר לוחמה פסיכולוגית כך:
במקום אחר שלייפר מתמצת את הלוחמה הפסיכולוגית באופן הבא:
על פי ז'אק אלול האינטלקטואלים הם השכבה החברתית שמושפעת הכי הרבה מלוחמה פסיכולוגית.
שיטות.