השתלטות תנועת החמאס על רצועת עזה ב־2007 גרמה ליצירת פער משמעותי בין רמת החיים ביהודה ושומרון, שחוותה צמיחה מהירה מאז תום האינתיפאדה השנייה, לבין זו שבעזה. כמו כן, קיימים פערים כלכליים ניכרים בתוך החברה הפלסטינית בין האליטה הפלסטינית בעלת הממון לבין האוכלוסייה העממית הענייה.
היסטוריה.
רקע.
לאחר מלחמת העצמאות נכבשו יהודה ושומרון על ידי ממלכת ירדן ורצועת עזה נכבשה על ידי ממלכת מצרים. המלחמה ניתקה אזורים אלו שנשלטו על ידי מדינה אחת, וקטעה את קשרי המסחר והתעסוקה.
מגזר התעשייה בישראל התפתח בתקופה זו בעיקר באזור מישור החוף, ושם גם יוסדו תחנות הכוח לייצור חשמל. במהלך שנות ה־30 וה־40 החלו ערים באזור להתחבר בהדרגה לרשת החשמל הארצית.
1948–1967.
מלחמת העצמאות הובילה לתפיסת יהודה ושומרון על ידי ממלכת ירדן וניתוקם מהשפלה וממישור החוף, על נמליהם, כמו גם מהגליל ומהנגב שעברו לשליטת ישראל. חלק מהכפרים איבדו את האדמות החקלאיות שלהם, שנותרו בשטחי מדינת ישראל. החיבור הכלכלי החיצוני התאפשר אך ורק דרך עבר הירדן המזרחי, וממנו למדינות ערב השונות. הנמל הקרוב היה נמל עקבה השוכן לחוף ים סוף, ונמלים לחוף הים התיכון היו רק במדינות ערב אחרות. לאוכלוסיית יהודה ושומרון הצטרפו במהלך המלחמה כ־300,000 פליטים, שגרו קודם לכן בשטח עליו הוקמה מדינת ישראל. הניתוק הפוליטי הוביל לניתוק תשתית החשמל באזור מתחנות הכוח של חברת החשמל במישור החוף, אליה התחברו ערים מרכזיות באזור בתקופת השלטון הבריטי, ומתחנת הכוח הירושלמית שסיפקה חשמל לאזור ירושלים, שנותרה באזור השליטה הישראלי. כל אלו, יחד עם העדפת השלטון הירדני להשקיע בעבר הירדן המזרחי, הובילו להתדרדרות במצב הכלכלי ביהודה ושומרון.
מגזר התעשייה באזור היה קטן וחלש. מנגד, הפך אזור יהודה ושומרון להיות האזור חקלאי משמעותי בירדן, בזכות האקלים הים תיכוני באזור ובניגוד לקוטנו היחסי (ביחס לשטח הכללי של ממלכת ירדן, שרובו מדבר), כאשר כ־40% מהחקלאות הירדנית רוכזה בשטח זה, על פני 2,300 קמ"ר שעובדו, ענף הגידול המשמעותי באזור היה ענף הפירות. מגזר החקלאות העסיק 43% מכלל כח העבודה ביהודה ושומרון, וכ־55,000 מועסקים. החקלאות בתקופה זו הייתה חקלאות מסורתית, כמעט ללא עיבוד ומיכון מתקדמים. מגזר תעסוקה משמעותי נוסף היה מגזר התיירות. בשל המאפיינים הכלכליים הקשים במהלך תקופה זו היה מאזן ההגירה בין יהודה ושומרון לעבר הירדן המזרחי שלילי וגדול, כאשר רבים מהמהגרים מיהודה ושומרון עברו לסביבות העיר עמאן או למדינות ערב אחרות, בחיפוש אחר עבודה. בשל כך, צמחה האוכלוסייה באזור בקצב גידול שנתי נמוך יחסית של כ־1%, אחוז גידול שהושפע בעיקר מההגירה השלילית הגדולה, אל מול אחוז גידול טבעי גבוה. מאפיין זה השפיע גם על הכלכלה המקומית, כאשר חלק משמעותי מההכנסות המשק היו מעבודת חוץ בעבר הירדן המזרחי ובמדינות ערב השונות.
במזרח ירושלים הוקמה תחנת כוח חדשה בשועפט בראשית שנות ה־50 על ידי חברת החשמל המזרח ירושלמית, שסיפקה חשמל מתחנה זו גם לאזור בית לחם, רמאללה ויריחו. בשאר הערים סופק חשמל על ידי מחלקת חשמל עירונית שפעלה במסגרת השלטון המקומי. ייצור החשמל בתקופה זו נעשה באמצעות גנרטורים גדולים שהופעלו בדלק נוזלי, וסבלו מנצילות והספק נמוך, שהובילו לייצור חשמל בכמות נמוכה מהביקוש, ובמחיר גבוה בהשוואה לחשמל שיוצר בישראל ביחידות ייצור בטכנולוגיה קיטורית, לצד בעיות אמינות בזרם החשמל שסופק. מאפיין זה הוביל לחדירה מוגבלת למדי של מוצרים חשמליים לאזור (כדוגמת מקרר חשמלי), ולקשיים ניכרים בפיתוח תעשייה שהתבססה על חשמל כמקור אנרגיה.
השפעתה הכלכלית של ירדן ניכרת בשטחים אלה עד היום (לדוגמה בשימוש בדינר הירדני כמטבע חוקי לצד השקל הישראלי, ויבוא מוצרים שונים).
רצועת עזה נותקה לאחר מלחמת העצמאות מהשפלה, ממישור החוף ומיהודה ושומרון, וחוברה למצרים דרך מדבר סיני, ובנוסף קלטה אוכלוסיית פליטים של כ־200,000 פלסטינים. מאפיינים אלו תרמו להרעה במצב הכלכלי ברצועה ולירידה ניכרת ברמת החיים בה. השלטון המצרי אסר על תושבי הרצועה לעבור אל פנים מצרים (בניגוד לשלטון הירדני שהתיר זאת), דבר שמנע מהאוכלוסייה לפנות לאופקי תעסוקה חדשים, והשפיע לרעה על המצב הכלכלי ברצועה.
חוקי המיסוי התקפים ביהודה ושומרון היו חוק מס הכנסה הירדני (מ־1964) וברצועת עזה פקודת מס ההכנסה המצרית (מ־1947). מרבית תושבי אזורים אלו שילמו מס הכנסה נמוך או לא שילמו מס הכנסה כלל, ומערכת הגבייה המקומית פעלה בעיקרה באמצעות הערכות ובאמצעות משא ומתן, ולא באמצעות דיווח והתבססות על נתונים מדויקים.
לאחר 1967.
מעבר יהודה שומרון ורצועת עזה לשליטה ישראלית לאחר מלחמת ששת הימים הוביל לחיבור מחודש של יהודה שומרון ורצועת עזה אל השפלה ומישור החוף הישראלים על נמליהם, ומנגד לניתוק הקשר של יהודה ושומרון עם עבר הירדן המזרחי, ושל רצועת עזה עם מצרים. המלחמה גררה גם ירידה ניכרת באוכלוסייה הפלסטינית ביהודה ושומרון, שחלק משמעותי ממנה נמלט במהלך המלחמה ולאחריה לעבר הירדן המזרחי. בתקופה הקצרה שלאחר מלחמת ששת הימים חל משבר כלכלי חמור ביהודה ושומרון, בשל הניתוק מארץ האם עד אז, ירדן, שהייתה יעד הייצוא החקלאי העיקרי עד אז, ושילמה את משכורותיהם של עובדי הציבור (לדוגמה: מורים ופקידי ממשל).
עם זאת, עד מהרה פתחה השליטה הישראלית אופקי תעסוקה חדשים ומשמעותיים בפני האוכלוסייה הפלסטינית, שהחלה לעבוד במשק הישראלי, בעיקר כפועלים בעבודות פשוטות כדוגמת חקלאות, בנייה וניקיון. התעסוקה במשק הישראלי הובילה עד מהרה לפריחה כלכלית חסרת תקדים ביהודה ושומרון, כמו גם לזניחת חלק מהחקלאות המסורתית, שרווחיותה הנמוכה לא יכלה להתחרות בשכר העבודה של המשק הישראלי. לפריחה הכלכלית תרמה גם מדיניות הגשרים הפתוחים שאפשרה את המשך הייצוא החקלאי לירדן, כמו גם הכנסת שיטות עיבוד חקלאיות מתקדמות על ידי מדריכים מטעם משרד החקלאות הישראלי. עלויות התעסוקה הנמוכות של פועלים פלסטינים בהשוואה לפועלים ישראלים אפשרו פיתוח ענפי תעשייה ומסחר שפנו אל לקוחות ישראלים, והציעו מחירים נמוכים יותר בהשוואה למקביליהם במשק הישראלי. מנגד, הביקוש בשוק הישראלי היה לעובדים חסרי השכלה, דבר שהוביל לאבטלת אקדמאיים, והפחית באופן משמעותי את הכדאיות הכלכלית של רכישת השכלה בקרב הפלסטינים.
ערים וישובים באזור חוברו בהדרגה לרשת החשמל הישראלית, שסיפקה חשמל זול ואמין בהרבה מהגנרטורים הקטנים שהופעלו עד אז באופן מקומי באמצעות השלטון המקומי, זאת למרות התנגדות פוליטית לחיבור לרשת הישראלית על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני. חלוקת החשמל לצרכנים נעשתה על ידי מחלקות עירוניות מקומיות. גם חברת החשמל המזרח ירושלמית שסיפקה חשמל לאזור ירושלים החלה בהדרגה לרכוש חשמל מחברת החשמל הישראלית, במקביל לייצור עצמי מתחנת הכוח שלה שהייתה באזור שועפט. עם השנים הלכה וגדלה כמות החשמל שנקנה על ידה, עד שבסוף שנות ה־80 נסגרה תחנת הכוח בשועפט, והחברה הפכה לחברה העוסקת בהולכת וחלוקת חשמל, אך לא בייצור. החיבור לרשת החשמל הישראלית איפשרה הכנסת מכשירי חשמל ביתיים בהיקף נרחב לאזור, והקלה על פיתוח תעשייה שהתבססה על חשמל כמקור אנרגיה. צריכת החשמל באזור צמחה בקצב מהיר, במקביל לשיפור במצב הכלכלי.
העסקת פלסטינים בשטחי ישראל עלתה בחדות מכ־5,000 מועסקים ב־1968 לכ־61,500 ב־1973. הגידול במספר הפועלים הפלסטינים המשיך בקצב עלייה מתון יותר של כ־1.5% בממוצע שנתי עד 1980. במהלך תקופה זו עברו פועלים פלסטינים רבים למדינות המפרץ הפרסי, שחוו צמיחה כלכלית מהירה עקב העלייה החדה במחיר הנפט במהלך שנות ה־70. בתקופה זו עלה חלקם של הפועלים הפלסטינים מרצועת עזה מכלל הפועלים הפלסטינים המועסקים בישראל, על חשבון הפועלים הפלסטינים מיהודה ושומרון. לצד הפועלים הפלסטינים עבדו בישראל גם פועלים ממזרח ירושלים, שסופחה לישראל ותושביה קיבלו תעודות זהות ישראליות, ועל כן יכלו להיות מועסקים בחופשיות במשק הישראלי. בין השנים 1980 ל־1987 פחת מספר הפועלים הפלסטינים במדינות המפרץ, ומנגד חל גידול שנתי ממוצע של כ־6% במספר המועסקים הפלסטינים בישראל, עד לכ־109,000 מועסקים ב־1987.
ברצועת עזה עלה בחדות שיעור המועסקים במשק הישראלי בין 1970 ל־1987 מ־10% ל־60%, דבר שסייע מאוד לפיתוח הכלכלי של רצועת עזה, אך מנגד יצר תלות מוחלטת של המשק העזתי בהעסקה על ידי המשק הישראלי.
ערב האינתיפאדה הראשונה עמד מספר המועסקים הפלסטינים בישראל על כ־109,000, כ־40% מכח העבודה הפלסטיני, והאבטלה ביהודה, שומרון ורצועת עזה עמדה על כ־5%.
האינתיפאדה הראשונה.
התדרדרות המצב הביטחוני בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 על רקע האינתיפאדה הראשונה הובילה לסדרת הגבלות ביטחוניות שהוטלו על פלסטינים שעבדו בישראל. הגבלות אלו לא צמצמו את מספר הפלסטינים שעבדו בישראל, אך גרמו לירידה במספר שעות העבודה שלהם. לאחר מלחמת המפרץ בה תמכו הפלסטינים בעיראק חלה הרעה נוספת, בשל גירוש פועלים פלסטינים ממדינות ערב שתמכו בכוחות הקואליציה שלחמו בעיראק, כמו גם הפסקת סיוע החוץ שניתן ממדינות אלו. במהלך תקופה זו חלה ירידה ניכרת במספר הפועלים מרצועת עזה שהועסקו בישראל (מ־80,000 ל־30,000), התמ"ג ירד בכ־30%, והכלכלה המקומית נקלעה למשבר חריף. המצב הביטחוני הרעוע השפיע במיוחד על ענפי המסחר והתעשייה המקומיים שפנו ללקוחות ישראלים, בשל חשש הישראלים מפגיעה ביטחונית בעת כניסה ליישובים פלסטינים.
מערכת גביית מיסים של המנהל האזרחי נפגעה קשה בתקופת האינתיפאדה הראשונה, בגלל מספר גורמים: