נכון ליוני 2020 היו ל"בתי-הכנסת המאוחדים" 562 קהילות חברות (ירידה חדה מ-630 חברות ב-2013), מתוכן כעשרים בקנדה ובמקסיקו והיתר בארצות הברית. חברות "בתי-הכנסת המאוחדים" הן הרוב המכריע מתוך כלל הקהילות הקונסרבטיביות בעולם. בין שנות החמישים לשנות השמונים, הקונסרבטיבים היו הזרם הגדול והחשוב ביותר ביהדות ארצות הברית. 41% מכלל היהודים הצהירו על זיקה אליהם ב-1971, וקהלם נאמד אז ב-2.5 מיליון נפש. מעמדם נחלש, ומבין העונים לסקר המקיף של מרכז המחקר פיו מ-2021 הזדהו עמם רק 17%, מספר שנותר יציב ביחס לסקר פיו הקודם ב-2013, אז הזדהו כך 18% מהמשיבים. בהתבסס על נתוני פיו מ-2013, העריך הדמוגרף סטיבן מ. כהן כי ישנם בסך הכל 962,000 יהודים אמריקנים בוגרים הרואים עצמם כקונסרבטיבים: 570,000 משלמי דמי-חבר רשומים, ועוד 392,000 שאינם חברים בבית-כנסת אך חשים זיקה לזרם. בנוסף לאלו, ב-2006 העריך ש-57,000 בני-זוג שאינם-יהודים היו רשומים בקהילות: 12% מהמשפחות משלמות דמי-החבר כללו בן זוג לא-יהודי (שלא התגייר), ושיעור הנישואים עם לא-יהודים בין כלל המזדהים כקונסרבטיבים שהתחתנו בין 2000 ל-2013, עמד על 40%. מוסד הדגל של התנועה הוא בית המדרש לרבנים באמריקה השוכן בניו יורק, שנשיאתו מאז 2020 היא הרבה שולי רובין שוורץ. יו"ר ועד ההלכה בצפון אמריקה מאז 2007 הוא הרב אליוט דורף.
מלבד צפון אמריקה, יש עוד כ-170 קהילות החברות ב"מסורתי עולמי" ברחבי תבל. רלה מינץ-גפן אמדה את מספר חבריהן ובעלי הזיקה אליהן בכ-100,000 נפש בסך הכל. הריכוז הגדול ביותר מחוץ לארצות הברית וקנדה הוא בדרום אמריקה, שם ישנן כ-60 קהילות, מתוכן 35 בארגנטינה. לב התנועה ביבשת הוא בית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית ע"ש מרשל מאייר בבואנוס איירס, בנשיאות הרב אריאל שְּטוֹפֶנְמָכֵר, ממנו פועל ועד ההלכה המקומי. קהילות נוספות פזורות מהרפובליקה הדומיניקנית ועד צ'ילה. באפריקה, לצד נוכחות קטנה ביהדות דרום אפריקה בדמות קהילה אחת ביוהנסבורג, שבט האבאיודאיה באוגנדה גויר על ידי רבנים קונסרבטיבים בתחילת שנות ה-2000. "מסורתי עולמי" מחזיק גם ארבע קהילות בקרב יהדות הודו, ומעט אחרות פזורות ביתר אסיה ואוסטרליה.
פחות מעשרים בתי-כנסת ומרכזים קונסרבטיביים מצויים בכל אירופה: כך, ביהדות רוסיה פועלות שתי קהילות קונסרבטיביות, בערים הגדולות מוסקבה וסנקט פטרבורג. מוקדה החינוכי של התנועה ביבשת הוא "בית מדרש מסורתי" ע"ש זכריה פרנקל להכשרת רבנים, באוניברסיטת פוטסדאם. בבריטניה, "אספת בתי-הכנסת המסורתיים" מונה 13 קהילות ו-4,000 חברים, בראשות הרב יהונתן ויטנברג. התנועה המסורתית בישראל מפעילה שבעים קהילות, מניינים ומרכזים, עם כמה אלפי חברים קבועים; בסיסה הארגוני הוא בית המדרש לרבנים ע"ש שכטר במכון שכטר למדעי היהדות. נשיא כנסת הרבנים בישראל הוא הרב מייקי גולדשטיין. הנאולוגים בהונגריה, אף שאינם חברים ב"מסורתי עולמי", חולקים שורשים היסטוריים משותפים עם הזרם הקונסרבטיבי ונחשבים על ידיו כ"תנועה אחות".
היסטוריה.
האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית.
היהדות הקונסרבטיבית רואה עצמה כממשיכת-דרכו של הרב זכריה פרנקל, יליד פראג שכיהן בדרזדן מ-1836 ועד 1854. במהלך ימיו גברו האדישות הדתית והדחף להתבוללות ולהתנצרות בקרב יהודי גרמניה. התנועה הרפורמית המתגבשת דרשה שינוי דתי עמוק במענה לכך, והאורתודוקסים דבקו בעמדה שמרנית. פרנקל פילס בהדרגה דרך משלו. עוד ב-1841, בעת ריב ההיכל השני בהמבורג, מצא עצמו בין הנצים: מחד ביקר את חכם יצחק ברנייס, כשזה אסר על תפילה מהסידור הרפורמי; פרנקל כתב כי אין כל הצדקה הלכתית לכך שכן הספר הכיל את כל תפילות החובה, ועל ברנייס היה להתמקד בבסיס הרעיוני של השינויים, כמו השמטת תפילות לבניין בית המקדש, ביאת המשיח ועוד. מאידך, הוא עצמו התנגד להוצאה מטעמים אלו בדיוק וראה בה מנוגדת לרוח העם. הרב אברהם גייגר הצעיר ניהל נגדו פולמוס ציבורי בנידון. ב-1843 קישר פרנקל במאמר בין האלמנטים ה"פוזיטיביים" וה"היסטוריים" של הדת, והכינוי נעשה למזוהה עם מחנהו: האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית. הוא כתב כי הפתרון למשבר הרוחני של יהודי גרמניה מצוי "לא ברפורמה, המביאה לידי התפרקות מלאה, אלא בלימוד היהדות שיוביל להתפתחות מתוכה עצמה." פרנקל התנגד לכינוסים שיזמו הרפורמים במטרה לערוך את השינויים שנדרשו לדעתם. למרות זאת, הופיע בקיץ 1845 לוועידת פרנקפורט ממנה פרש לאחר יומיים, ב-17 ביולי, תוך שהוא מפרסם זאת בהרחבה. העילה לעזיבה הייתה אימוץ נוסח החלטה פשרני, ברוב קטן, לגבי שפת התפילה: המתדיינים קבעו שישנן סיבות סובייקטיביות להותיר את העברית אך אין טעמים אובייקטיביים לעשות כן. פרנקל התעקש דווקא על נקודה זו, שההחלטה לגביה הייתה מגובה היטב הלכתית, משום שסימלה לדעתו נתק מכוון מהמסורת. הוא הושפע רבות מהמשפטן פרידריך קארל פון סאביניי, שגרס כי הצלחתה של מערכת חוקית מחייבת השתנות הדרגתית בהתאם לצורכי הזמן, ובמקביל גם עמידה על כך שהמוני העם לא יחושו את התמורה כחריגה ופתאומית. הרב מדרזדן ראה את הצלחת ההלכה לאורך הדורות כנובעת מעקרונות דומים, והרבה להדגיש את חשיבות הקשר הרגשי, הלא-רציונלי למסורת. בניגוד לשני המחנות שניצבו מצדדיו, מעולם לא ניסח אמירה ברורה לגבי אמונותיו: , ציין יצחק שורש, . הוא ותומכיו, ביניהם היינריך גרץ, השתמשו במושגים רומנטיים ואנטי-שכלתניים כמו "נפש העם", שלדעתו ייחסו חשיבות ניכרת, כדי לקבוע את עמדותיהם. הם יצאו נגד הרציונליזם המופשט של הרפורמים.
ב-1854 הוזמן פרנקל לעמוד בראש בית המדרש לרבנים בברסלאו, שם לימד לפי העקרונות שהתווה. הוא עמד על כך שגייגר לא יורשה להתקרב למוסד וכי לא ייעשה שימוש בביקורת המקרא, אם כי לא התנגד למחקר ביקורתי של יתר התנ"ך. לאחר שהסתכסך עם הרפורמים, השימוש בשיטות מדעיות הוביל למתח גדל בינו לבין האורתודוקסים, שעוד ראו בן-ברית קודם לכן; רש"ר הירש, במיוחד, דחה כלים כאלה. לאחר 1859 התחולל הנתק הסופי בינו לבינם, עם פרסום ספרו "דרכי המשנה". בחיבור הציג את התנאים בהערכה רבה כמפרשים ומחוקקים יצירתיים, מבלי להתייחס למקור התורה שבעל פה. על המושג הלכה למשה מסיני כתב – בהרחבה שלו לדברי הרא"ש בהלכות מקוואות סימן א' ומקורות מסורתיים אחרים, שהעריכו כי חלק מההלכות הקרויות כך לא ניתנו בחורב – כי מדובר למעשה תמיד במנהגים עתיקים מאוד שהתקבלו כמחייבים: . הירש פרסם ב-1861 סדרת מאמרים בה דרש מפרנקל להוציא סופית הבהרה ולענות על השאלה אם לדעתו התורה מן השמים במלואה, הן בעל פה והן בכתב. בתגובה, נמנע הלה מלענות במפורש והשיב כי ספרו אינו עוסק בתאולוגיה. הירש והרב עזריאל הילדסהיימר ראו בכך הצדקה והוכחה לחשדותיהם ארוכי-השנים בו ופתחו נגדו במערכה ציבורית ממושכת. זו נודעה כ"ריב הירש-פרנקל" (Hirsch-Frankel-Streit), ושני הצדדים הוציאו גל של פרסומים זה נגד זה.
הירש גינה את רעיונותיו של פרנקל כ"כפירה גמורה" וכתב כי היותו שומר מצוות חסרת כל חשיבות אם אינה מלווה באמונה נכונה. הילדסהיימר הודיע כי יהיה מוכן לשקול להמליץ על יוצאי הסמינר רק אם יתכחשו בפומבי לדעותיו של מורם. הוא כתב כי סוגיה זו האפילה לחלוטין על מחלוקות ספציפיות ביניהם כמו נטייתם של תלמידי פרנקל להקל בנושאי חלב נוכרי, סתם יינם וכיסוי ראש לנשים: אף כי הבדיל בינם לרפורמים, כתב זמן קצר לאחר הפרשה: . שני מנהיגי האורתודוקסיה בגרמניה תקפו גם את חבר הסגל הבולט בבית המדרש, היינריך גרץ, שטען למתווה דומה של התפתחות היסטורית בדת. הילדסהיימר חשש תמיד מכך שהציבור אינו מבחין בין שתי האסכולות בכל הנוגע לרמת שמירת המצוות, והקפיד לסתור דעה זו בכל פעם שהועלתה ולהדגיש את הפערים הדוגמטיים ביניהן. ב-1863, כשגרץ פרסם מאמר בו פירש את הכתוב ב כמתייחס לעם ישראל הנגאל ככלל ולאו דווקא למשיח מסוים, ארגן הרב נגדו מסע מחאה וגינה אותו ככופר.
בעוד שהפוזיטיבים-היסטוריים עצמם האשימו את הרפורמים בהרס הדת והמסורת – גרץ תיאר את הרב שמואל הולדהיים כ"אויב הנורא ביותר של היהדות מאז שאול התרסי" בחלק ה-11 של דברי ימי ישראל וצייר את התנועה באור שלילי ביותר, למורת רוחו של גייגר – תקפו אותם אלה כנעדרי יושרה וכצבועים.