סגנון הכתיבה מוגדר על ידי תוכנה (הנקראת fmt) המגדירה סגנון הזחות ורווחים אחיד באופן אוטומטי. לכל מזהה שהאות הראשונה שלו היא אות גדולה ניתן לגשת גם ממודולים נפרדים. סוגריים מסולסלים הפותחים בלוק של לולאה או תנאי חייבים להופיע באותה שורה כמו פקודת הלולאה או התנאי המתאימה (בניגוד להרגל של מתכנתים רבים בשפות ממשפחת ה-C). תכונה זו מסייעת לשמור על סגנון אחיד, מסייעת למהדר של השפה, ותקל על כתיבת מפרש לשפה.
השפה תומכת בפונקציות כערך - כלומר, ניתן להעביר פונקציות כפרמטרים, להחזיר פונקציות מפונקציות אחרות, ולבצע השמה של פונקציה אל משתנים. פונקציות בשפת GO הן סגור.
אין בשפה תמיכה במנגנון טיפול בחריגות בסגנון try..catch הקיים בשפות ++C, ג'אווה או #C. במקום זאת השפה מאפשרת החזרת מספר ערכים מפונקציה ושימוש במשתנה מסוג "error" המאפשר טיפול בחריגות בסגנון:
if value, err := someFunction(someVar);err!=nil{
fmt.Println("there was an error calling 'somefunction' : %s ", err.Error())
וכן ישנו מנגנון panic עבור חריגות קשות, וכן מנגנון defer המגדיר פונקציות שריצתן תתבצע בסוף ריצת הפונקציה הנוכחית.
מערכת הטיפוסים.
טיפוסים מובנים בשפה:
תכנות מונחה עצמים.
שפת GO איננה נחשבת שפה מונחית עצמים קלאסית כמו שפות מודרניות אחרות כגון ++C, #C או Java, כיוון שאינה מנהלת היררכיה של עצמים, אך מאפשרת אנקפסולציה, ערכים מוטמעים , ותכונות רבות נוספות אשר מאפשרות תכנות מונחה עצמים בסגנון שונה, יש האומרים פשוט ונוח יותר.
מאפיינים כלליים.
מאפייני מערכת הטיפוסים:
ממשקים ותכנות גנרי.
שפת GO מאפשרת למתכנת להגדיר "ממשק" - סט של חתימות של מתודות, ולכתוב פונקציות שיטפלו בכל טיפוס שהוא, בתנאי שהוא מממש סט מקביל של מתודות. סט כזה נקרא interface, והוא דומה במקצת ל-interface בשפת Java, אך בהבדל מהותי: אין כל צורך להצהיר במפורש אילו ממשקים מממש כל טיפוס.
ב-GO אין תמיכה בתכנות גנרי (נכון לגרסה 1.01), למעט בעזרת מנגנון interface - שנותן מענה עבור פונקציות או מתודות הניגשות אך ורק למתודות של הארגומנטים שלהן, אך לא עבור פונקציה כללית, כגון פונקציית Max המוצאת את האיבר הגדול ביותר במערך. עבור מבני נתונים כגון רשימה, מחסנית וכדומה, ניתן להשתמש בממשק ריק ({}interface) המקביל לשימוש ב-*void בשפת C, ולבצע המרה (הכוללת בדיקה אוטומטית בזמן ריצה) בעת הוצאת איברים ממבנה הנתונים. עם זאת, זהו מענה חלקי ואיננו גמיש כמו תבניות בשפת ++C או Generics בשפות #C וג'אווה, או בשפות מודרניות רבות אחרות. על פי אתר החברה:
תוכנית Hello world.
תוכנית Hello world, דוגמת קוד הכותבת אל הפלט Hello world:
package main
func main() {
Println("Hello, World")
להלן קוד עבור תוכנית מורכבת יותר, בדומה לפקודת echo בלינוקס:
package main
import (
"flag" // command line option parser
var omitNewline = flag.Bool("n", false, "don't print final newline")
const (
Space = " "
Newline = "\n"
func main() {
flag.Parse() // Scans the arg list and sets up flags
var s string
for i := 0; i &lt; flag.NArg(); i++ {
if i &gt; 0 {
s += Space
s += flag.Arg(i)
if !*omitNewline {
s += Newline
os.Stdout.WriteString(s)
מועדון הכדורגל בזל
מפלגות בלטביה
טבעת השדרה
טבעת הגנים
טבעת הגנים, המכונה גם טבעת B (ברוסית: Садо́вое кольцо́ או "кольцо́ "Б) היא שדרה אחת מבין ארבעת כבישי הטבעת של מוסקבה בעיר מוסקבה, בירת רוסיה.
השדרה מורכבת למעשה מ-17 שדרות מחוברות, ו-15 כיכרות.
אורכה של השדרה 16 ק"מ ורוחבה נע בין 18 נתיבי תנועה (בכיכר זובווסקאיה) ל-6 נתיבים במקטע הצר ביותר (בגשר קרים).
היסטוריה.
הסקורודום והזמליאנוי ואל.
במקום בו ניצבת כיום טבעת הגנים, ניצב בעבר ה"סקורודום" (Скородом - "מבנה מהיר") וה"זמליאנוי ואל" (Земляной Вал - "סוללת העפר").
סוללת העפר, שהייתה חלק מביצורי העיר, נבנתה במהירות (ומכאן שמה) בהוראת הצאר פיודור הראשון, בעקבות ביזת העיר מוסקבה על ידי ראזי גיראי השני, בשנת 1591.
אמנם העיר לא נכבשה, אולם הביצורים נבנו במטרה למנוע מהטאטארים של קרים לבזוז בעתיד את העיר.
בתום תקופת הצרות נבנו מחדש הביצורים ונקראו "זמליאנוי ואל" על פי מהותם. סוללה זו הייתה גבוהה מהסקורודום, ועבודות הבניה נמשכו בין השנים 1630–1638. שמה של הסוללה נשתמר בשמו של רחוב זמליאנוי ואל של ימינו.
בסוללה היו 34 שערים, ולא היו בה מגדלים. כחלק ממבני ההגנה נבנו התיישבויות (סלובודה) של יחידות סטרלצים בסמוך לשלושה מהשערים, בעיקר בשכונות יאקימאנקה וז'אמוסקוורצ'יה הדרומיות.
הסטרלצים הגנו על העיר מפני הפושטים הטאטארים אולם בעקבות מרידת הסטרלצים בשנת 1698 הורה פיוטר הראשון על הוצאה להורג של רבים מהם על סוללות האפר, ותלה אותם על כל אחד משערי הסוללה.
בין השנים 1683–1718 שימשה הסוללה כגבול העיר, וכקו המכס שלה. סוחרים אשר רצו לפטור עצמם ממכסי הכניסה לעיר הקימו שווקים מחוץ לשערי העיר (האחרון שבשווקים אלה - שוק זאצפה, נסגר בשנות ה-70 של המאה ה-20). פיוטר הראשון ביטל את המכסים לזמן קצר, אולם בשנות ה-30 של המאה ה-18 הם הוטלו מחדש.
הסוללות איבדו את חשיבותן האסטרטגית במהלך המאה ה-18, ועל רבים מהסוללות נבנו בתים פרטיים. מבנים אלה נשרפו בשריפת מוסקבה בשנת 1812 במהלך כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה, ונותר שטח פתוח המקיף את העיר ומאפשר את פיתוחה.
המאה ה-19.
במקום לבנות מחדש את סוללת העפר, שטחה עירית מוסקבה את הסוללה בין השנים 1818–1826. לאורך תוואי הסוללה נבנו רחובות בהתאם לאופי השכונות הסמוכות. בחלקה המערבי של הסוללה, אשר עברה בסמוך לבתי משפחות אצולה עשירות, נבנתה שדרה רחבה, שלצידה רחובות צידיים רחבים (שדרות בעצמן). בחלקים אחרים נבנו רחובות צרים יותר (בין 22 - 43 מטרים), בהם נדרשו תושבי השכונה להקים גנים לאורך הרחובות על חשבונם. בשנות ה-50 של המאה ה-19, צמחו גנים עבותים משני צידי הרחובות, והרחובות אכן עברו בתוך גנים.
מסילות לקרונות המונעים על ידי סוסים (שנקראו קונקה - конка) הותקנו בשדרות החל משנת 1872, ובשדרה הותקנו מסילות בשנת 1891. בשנים 1907–1910 הותקנה בשדרת הגנים קו חשמלית. קו מעגלי זה נקרא קו "B".
בתקופה זו נבנו מבנים בני 4 - 5 - 6 קומות משני צידי השדרה במקום המבנים הנמוכים שהיו בה. כמו כן נבנה "גורד השחקים" הראשון של העיר - בניין אפרמוב, שהיה מבנה בן 8 קומות בסגנון אר נובו, הוקם רחוב סאדוואיה- ספאסקאיה בשנת 1904.
המאה ה-20.
בשנת 1927 נהרס השער האדום (שער ניצחון). בשנת 1934 נהרס מגדל סוחארב לצורך הרחבתה של השדרה למרות התנגדויות רבות.
בהתאם לתוכניתו של יוסיף סטלין הורחבה השדרה בשנת 1935 לרוחב של 30- 40 מטרים, תוך הריסת מבנים רבים בקצוות השדרות על מנת לבנות כיכרות רחבות.
על פי התוכניות היו אמורים להיבנות מבנים רבים בסגנון סטליניסטי בכיכרות השונים של השדרות. במסגרת בניית הרכבת התחתית של מוסקבה אשר אחד מקוויה עובר מתחת לשדרה, הוסרו קווי החשמלית.
בשנת 1941 נפגעו מבנים רבים לאורך השדרה בהפצצות גרמניות, ובין המבנים שנהרסו היה בית משפחת גאגראין שבשדרת נווינסקי, וכן שוק זאצפה. ב-17 ביוני 1944 נערך בשדרה מצעד של שבויי מלחמה גרמניים, שנתפסו במהלך מבצע בגרטיון.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נבנו מבנים רבים בסגנון סטליניסטי לצידי השדרה. הידועים שבהם הם שלושת גורדי השחקים של משרד החוץ של רוסיה.
זינאידה סרבריאקובה
זינאידה יבגניבנה סרבריאקובה (ברוסית: Зинаи́да Евге́ньевна Серебрякова;) הייתה ציירת רוסיה, אחת הציירות הרוסיות הראשונות שהגיעו לפרסום בינלאומי.
קורות חיים.
משפחתה של סרבריאקובה.
זינאידה סרבריאקובה נולדה בנסקוצ'נויה, הסמוכה לחרקוב (כיום באוקראינה) למשפחת בנואה שנודעה בכישרונות האמנותיים אשר יצאו ממנה. סבה היה האדריכל ניקולאי בנואה, חבר האקדמיה הרוסית למדעים. דודה אלכסנדר בנואה היה אמן מפורסם, וייסד את קבוצת האמנים מיר איסקוסטווה. אביה, יבגני לאנסראי היה פסל ידוע, ואימה ציירת ידועה. אחיה ניקולאי לאנסריי היה אדריכל מוכשר, ואח נוסף, יבגני לאנסראי צייר ואמן גרפי.
שנות נעוריה.
בשנת 1900 סיימה זינאידה את לימודיה בגימנסיון לנשים (בית הספר התיכון, בו למדו נשים בלבד), והתקבלה לבית הספר לאמנות שנוסד על ידי הנסיכה טנישבה. זינאידה למדה תחת איליה רפין בשנת 1901 ותחת בראז בין השנים 1903- 1905. בין השנים 1902–1903 שהתה באיטליה ולמדה שם אמנות. בין השנים 1905–1906 למדה ב- Académie de la Grande Chaumière בפריז שבצרפת.
בשנת 1905 נישאה לבן דודה, מהנדס הרכבות בוריס סרבריאקוב.
בציוריה שאפה סרביאקובה להראות את אהבתה לעולם ואת יופיו של העולם. בין יצירותיה המוקדמות ניתן לראות את "נערת הכפר" (1906, המוזיאון הרוסי) ו"הפרדס בפריחתו" (1908) המנסים להראות את יופיו של הטבע, ושל הנוף הרוסי, וכן את רוח אנשיה של רוסיה.
פרסומה של סרבריאקובה החל עם הצגת הדיוקן העצמי שלה: "" (1909, גלריית טרטייקוב) אשר הוצג לראשונה בתערוכת איגוד אמני רוסיה בשנת 1910. בעקבות הצלחת דיוקן זה ציירה את "נערה מתרחצת" (1911, המוזיאון הרוסי) ואת "דיוקנו של לאנקריי" (1911), וכן את דיוקן אימה "יקטרינה לאנקריי" (1912).
סרביאקובה הצטרפה לתנועת "מיר איסוסטווה" בשנת 1911 אולם בשונה מיתר חברי הקבוצה העדיפה לצייר תמות פופולריות המתארות הרמוניה עם הטבע.