גדעון רבטל
ייפ הארבורג
מאגר היהדות הממוחשב
זה&quot;ב
פרידריך שליירמאכר
פרידריך דניאל אֶרְנְסְט שְׁלַיֶירְמַאכֶר (גרמנית: Friedrich Daniel Ernst Schleiermacher; 21 בנובמבר 1768, ברסלאו – 12 בפברואר 1834, ברלין) היה תאולוג ופילוסוף גרמני אשר ידוע בעיקר בשל נסיונותיו הנועזים ליישב את הביקורת של הוגי עידן הנאורות על האורתודוקסיה הפרוטסטנטית המסורתית עם האמונה וליצור השקפה דתית המתאימה לעולם המודרני. השפיע על התפתחות ה'ביקורת הגבוהה' בחקר המקרא וכתביו מהווים חלק מעמודי התווך של תחום ההרמנויטיקה המודרנית. בשל השפעתו המכרעת על הלך הרוח הנוצרי הבא אחריו הוא לרוב מכונה "אבי התאולוגיה הפרוטסטנטית המודרנית". הגישה הנאו-אורתודוקסית מן המאה ה-20, שמייצגה הבולט הוא קרל בארת, היוותה במובנים רבים ריאקציה נגד הגישה שייסד שליירמאכר.
לדעתו, את המצב הטבעי הקדום של האנושות מאפיינת הבנה לא-נכונה של המציאות. על מנת להתגבר על המצב הבסיסי השגוי, זקוקים לפרשנות - להרמנויטיקה. ההרמנויטיקה היא אומנות ההתמודדות עם ההבנה המוטעית.
אבי התאולוגיה המודרנית.
שליירמאכר נחשב ל"אבי התאולוגיה הנוצרית המודרנית". הגותו הדתית הושפעה מן "האחווה המוראבית" שבחיקה גודל - אחווה נוצרית אשר שמה דגש על חוויות ספיריטואליות, והן מן ההגות הפילוסופית - הקאנטיאנית, השפינוזיסטית והפנומנולוגית בת זמנו. תפיסתו הדתית היא, למעשה, ניסיון להיענות לאתגרים המודרניים מתוך החוויה הדתית ובכך להתגבר על ביקורת הדת האופיינית למודרנה. ספריו החשובים בנושא זה הם "על הדת" (1799) ו"האמונה הנוצרית" (1821).
תפישת הדת של שליירמאכר.
דת איננה מערכת מושגית בהירה ומובנת שניתנת לניסוח שיטתי, אלא צורת חיים נבדלת שעיקרה בחוויית האיחוד עם האינסופי. שליירמאכר דחה את הדאיזם כמייצר מושג אלוהות ודת חסרות חיות וחיוניות, שאינו משביע את הצורך הדתי. הדת היא אחד משלושת תחומי ההוויה של האדם: בידיעה עוסק המדע, בעשיה עוסק המוסר ובחוויה עוסקת הדת: פרקסיס היא מילוי חובה מוסרית מחד ואומנות מאידך, ספקולציה היא מדע, דת היא רגישות וטעימה מן האינסוף. המדע מושג באמצעות התבונה, הפרקסיס מכיל שני יסודות סותרים: חובות מוסריות המזוהות עם כפייה והכרח ויצירה אומנותית המזוהה עם החופש.
שליירמאכר מבחין בין 'דת אמיתית' המאפיינת קבוצה אליטיסטית של מאמינים לבין דתות מדומות המתבטאות בדתות הממוסדות ובקרב רוב המאמינים. הדתות המדומות מתחלקות לזרמים אינדיבידואליים המעמידים במרכזם את החיפוש אחר אושר אישי ודתות חברתיות-מוסריות המעמידות במרכזן את החוק, הסדר והמוסר וחיות למען מטרות על-אישיות. ההגות המודרנית תוקפת את מושגי הדת המסולפים הללו - ובצדק. הדת איננה מדע ואין ביכולתה לספק אמיתות אונטולגיות; היא גם אינה קשורה למוסר ואינה דרך להגברת המוסר, באשר המוסר עומד ברשות עצמו תחת ביקורת התבונה המעשית; הדת אף איננה יצירת אמנות, באשר היא אינה פעולה המתחילה ונגרת בספירה האנושית.
הדת האמיתית היא טעימה מן האינסוף. המאמינים המבורכים האוחזים בהשקפה הדתית האמיתית הם שגרירים של אלהים, פרשנים שלו או של עבודתו, המראים את הדרך להפיכת אהבה עצמית לאהבת האינסוף. עצם ההנחה שהכוחות הסותרים הללו דרים יחד באדם מעידה על האינסוף המאחד אותם. הדת היא המעניקה לתחומים השונים אחדות אורגנית ולמאמין מגע ישיר עם האינסופי.
לאור זאת, עולה שרק גישה פנומנולגית עשויה להנהיר את הדת האמיתית. את הדת ניתן להבין רק מבפנים ומתוך נקודת המבט הדתית לחוות את העולם. דרך החוויה הדתית העולם חודר לתודעה והאדם חווה את עצמו כחלק מן הכוליות. שיאה של החוויה הדתית ב"דבקות" - המהווה אישור עז רגש של חוויות הזרימה. החיים הדתיים האמיתיים הם חידוש מתמיד של חוויות האיחוד - המבוססים על איחוד של רגשות ואינטואיציה. הדת היא כמו מוזיקה קדושה שצריכה ללוות את כל החיים.
הדת והתנ"ך.
שליירמאכר אינו מבקר רק את מסגרות הדת הממוסדות, אלא גם מציע תפיסה חדשה של היחס בין המקרא לבין הדת האמיתית. המקרא אינו תיאור של הדת האמיתית, אלא מכיל אמונות אמיתיות בצירוף תיאורים שנועדו להמון. ככזה, התנ"ך אינו מורה פיזיקה ומטאפיזיקה, אלא מהווה משטח המראה לדת. את התנ"ך - גורס שליירמאכר - יש לקרוא לאור ההכרות המדעיות והמטאפיזיות שלנו ולא להפך.
תלמידים ומבקרים.
הגל היה תלמיד ובר פלוגתא חריף של שליירמאכר - שניהם ביקשו להעניק חיוניות מחודשת לדת, אך בעוד ששליירמאכר שם דגש על החוויה הרגשית והאישית, הגל שם דגש על התבונה, המתבטאת בדינמיות של הרוח ההיסטורית - המזוהה עם אלהים. בעוד שעבור שליירמאכר הדת היא ממלכת היחיד, עבור הגל הדת האמיתית היא ממלכת ההתפתחות ההיסטורית.
שופנהאואר אף הוא היה תלמיד של שליירמאכר, אך ביקר את תורתו בחריפות ולעג לניסיון לחבר בין תפיסות דתיות לבין פילוסופיה ביקורתית.
בקרל בארת ניתן לראות מבקר מימין של תפיסת הדת האנטי-ממסדית של שליירמאכר.
הנקודה היהודית.
בשנות התשעים שליירמאכר היה שותף פעיל בסלון האינטלקטואלי של מרקוס והנרייטה הרץ. הנרייטה לימדה אותו איטלקית והשמועות טענו כי ניהלו רומן אהבים.
יון בוגזה
המוסד ללשון הטורקית
המוסד ללשון הטורקית (בטורקית: Türk Dil Kurumu - TDK) הוא מוסד ציבורי-ממלכתי האמון על חקר השפה הטורקית וטיפוחה, והוא הגוף הסטטוטורי המפקח על השפה הטורקית בטורקיה.
היסטוריה.
המוסד ללשון הטורקית, ובשמו המקורי "החברה לחקר הלשון הטורקית" (Türk Dili Tetkik Cemiyeti), נוסד ב-12 ביולי 1932 בהוראת מוסטפא כמאל אטאטורק. מייסדי המוסד, כולם חברי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה ואנשי ספר מוכרים בתקופתם, היו סמיה רפאט (Samih Rıfat), רושן אשרף (Ruşen Eşref), ג'לאל סהיר (Celâl Sahir) ויקופ קדרי (Yakup Kadri). סמיה רפאט כיהן כנשיאו הראשון של המוסד. בהגדרת יעדיה של "החברה לחקר הלשון הטורקית" נכללו "חשיפת יופייה הצרוף של השפה הטורקית ועושרה, ורוממותה למעמד שהיא ראויה לו בקרב לשונות תבל”. בשלוש הוועידות שהתקיימו בימי חייו של אטאטורק, בשנים 1932, 1934 ו-1936, נבחרו הגופים המנהלים של המוסד, הותוותה מדיניות השפה, וכן הוצגו והועלו לדיון נושאים מדעיים. בסיומה של הוועידה הראשונה ללשון הטורקית, שנערכה בארמון דולמאבהצ'ה בתאריכים 26 באוגוסט עד 5 בספטמבר 1932, סוכם כי המוסד ימשיך בפעילותו בשש חטיבות, כדלהלן: "מילון מונחים (חיבור מונחים טורקיים למונחים לועזיים), דקדוק-תחביר, איסוף (מילים וביטויים בניבים מקומיים ובשפה העממית המדוברת), בלשנות-פילולוגיה, אטימולוגיה, פרסומים".
בנאום הפתיחה שנשא אטאטורק ב-1 בנובמבר 1936 לרגל תחילתה של שנת כהונתה השנייה של האספה הטורקית הגדולה החמישית, הביע נשיא הרפובליקה את שאיפותיו באשר לעתידם של המוסד ללשון הטורקית ושל המוסד להיסטוריה טורקית בזו הלשון:
עיוניו של אטאטורק עצמו במאמרים מדעיים - הן מקומיים והן זרים - בנושא השפה הטורקית הביאוהו לעודד את מלומדי תקופתו לעסוק במחקר בתחום זה. עוד בימי חייו פורסמו שני הכרכים הראשונים של כתובות אורחון – טקסטים שנחקקו בכתב רוני עתיק (Göktürk) על גבי עמודי סלע בעמק אורחון שבמונגוליה, המהווים את המונומנטים הקדומים ביותר של השפה הטורקית, וכן הוחל בעבודה על מפעלים מסוגם של "מילון הניבים הטורקיים" (Divanü Lügati't-Türk) ו”האושר שבידע" (Kutadgu Bilig), אשר ראו אור בשנות ה-40 של המאה ה-20. גם על "מילון הסקירה" (Tarama Sözlüğü) ו"מילון האיסוף" (Derleme Sözlüğü) מרובי הכרכים החלו לשקוד עוד בימי חייו. שני מילונים גדולים אלה מבוססים על סקירת יצירות ספרותיות קדומות של הטורקית המערבית החל במאה ה-13, ועל ליקוט מילים הרווחות בניבים האנטוליים. מפעלים נוספים הנוגעים לדקדוק השפה הטורקית בת-ימינו ולבחינת סוגיות כתיב ומינוח, כמו גם חיבור מילון עדכני לשפה זו, הושקו בזכות יוזמותיו של אטאטורק.
עם ייסודו של המוסד ללשון הטורקית קמה לשפה גם תנועת טהרנות בולטת, אשר ביקשה להרחיק ממנה מילים ממקור זר. פעילות התנועה, שאטאטורק עצמו היה מחלוציה, נמשכה עד 1935; בשנה זו הוחלט לחדול מסילוקן של מילים שהשתרשו בשפה העממית. לאחר מותו של אטאטורק ב-1938 עמדה תנועת הטהרנות במוקד ויכוחים ממושכים בחוגים אינטלקטואליים, ומשנת 1960 ואילך הוביל המוסד ללשון הטורקית את התנועה. לאחר שנת 1980 שככו הוויכוחים, וגבר שיעור המחקרים המדעיים.
בצוואה שכתב זמן קצר טרם פטירתו, ציווה אטאטורק את נכסיו למוסד ללשון הטורקית ולמוסד להיסטוריה טורקית. פעילותם של שני המוסדות מתוקצבת מירושתו אף כיום. התקציב מהווה 28.9% מהונו של הבנק הטורקי לעסקים, מגדולי הבנקים בטורקיה, ומנוהל על ידי מפלגת העם הרפובליקאית.
השינוי החשוב הראשון שחל במבנה המוסד לשפה הטורקית אומץ באספה הכללית המיוחדת שהתקיימה בשנת 1951, עת שונה סעיף החוק הקובע כי שר החינוך המכהן ישמש כנשיא המוסד. אשר על כן בוטלה כפיפותו למדינה. בשנת 1955 החל המוסד ללשון הטורקית להעניק פרסים בתחומים שונים. הפרסים הוענקו לחתניהם בטקס שנערך באנקרה לרגל "חג השפה", המתקיים מדי שנה ב-26 בספטמבר. תחומי הזכייה בפרס השתנו מעת לעת בהתאם לתקנון. השינוי המבני החשוב השני הונהג בשנים 1982-1983; עם אימוץ החוקה בשנת 1982 פרש המוסד הגבוה ע"ש אטאטורק לתרבות, שפה והיסטוריה את חסותו על המוסד ללשון הטורקית ועל המוסד להיסטוריה טורקית; בכך חודשה, ואף חוזקה, זיקתו של המוסד למדינה. עקב כך בוטלה בשנת 1983 הענקת פרסי המוסד.
פעילות בהווה ופרויקטים נמשכים.