לאחר הפצצת הירושימה ונגסאקי, ייסדו מספר פיזיקאים מפרויקט מנהטן את ביטאון מדעני האטום, שהחל כפעולת חירום של מדענים שראו צורך דחוף בתוכנית חינוכית מיידית בנושא הנשק האטומי. לנוכח כוח ההרס של הנשק החדש, ובמיוחד מרוץ החימוש הגרעיני הצפוי, הביעו כמה חברים בפרויקט, בהם בוהר, בוש וקונאנט, את הדעה כי יש צורך להגיע להסכמה על פיקוח בינלאומי על מחקר גרעיני ועל נשק אטומי. תוכנית ברוך , שנחשפה בנאום בפני ועדת האו"ם לאנרגיה אטומית ביוני 1946, הציעה להקים רשות בינלאומית לפיתוח אטומי, אך הצעתה לא התקבלה.
בעקבות ויכוח פנימי על ניהול תוכנית הגרעין האמריקאית, הוקמה הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית (AEC - Atomic Energy Commission) בכפוף לחוק האנרגיה האטומית של 1946 , כדי לנהל את הנכסים ואת הפעולות של פרויקט מנהטן. היא קיימה פיקוח אזרחי על הפיתוח האטומי, והוציאה מהצבא את הפיתוח, הייצור והבקרה של הנשק האטומי. ההיבטים הצבאיים הקשורים בנשק האטומי הועברו לאחריות "פרויקט הנשק המיוחד של הכוחות המזוינים" .
פרויקט מנהטן חדל להתקיים ב-31 בדצמבר 1946.
עלות הפרויקט והפצצות שיוצרו.
הוצאות הפרויקט עד 1 באוקטובר 1945 הסתכמו ב-1.845 מיליארד דולר (שהם פחות מההוצאות על תשעה ימי לחימה רגילים במלחמת העולם השנייה). עד 1 בינואר 1947, כשהפרויקט נסגר והוועדה לאנרגיה אטומית (AEC) קיבלה אחריות על המשך הפיתוח האטומי, הסתכמו כלל ההוצאות בפרויקט מנהטן ב-2.191 מיליארד דולר. הקצאת התקציב לפרויקט הייתה 2.4 מיליארד דולר. יותר מ-90% מהעלות היו עבור בניית מפעלים וייצור והעשרה של חומרי הביקוע, ופחות מ-10% על פיתוח וייצור סופי של הפצצות.
ארבע פצצות נבנו בסך הכול עד סוף 1945: פצצת ניסוי טריניטי ("הגאדג'ט"), הפצצה שהוטלה על הירושימה ("ילד קטן"), הפצצה שהוטלה על נגסאקי ("איש שמן"), ופצצה רביעית זהה ל"איש שמן" שלא השתמשו בה.
העלות הממוצעת לפצצה הייתה לפיכך כ-500 מיליון דולר, במונחי 1945. לשם השוואה, העלות הכוללת של הפרויקט עד סוף שנת 1945 הייתה כ-90% מסך ההוצאות על ייצור נשק קל (לא כולל תחמושת), או 34% מהסכום הכולל שהושקע בפיתוח וייצור של טנקים אמריקניים באותה תקופה. זה היה פרויקט הנשק השני היקר ביותר שבוצע על ידי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה (היקר ביותר היה פרויקט התכנון והייצור של מטוסי ההפצצה בואינג B-29 סופרפורטרס).
מורשת הפרויקט.
ההשפעות הפוליטיות והתרבותיות של פיתוח הנשק הגרעיני היו עמוקות ומרחיקות לכת. ויליאם לורנס מ"הניו יורק טיימס", הראשון שהשתמש בביטוי "העידן האטומי", הפך לכתב הרשמי של פרויקט מנהטן באביב 1945. בשנים 1943 ו-1944 הוא ניסה, ללא הצלחה, לשכנע את משרד הצנזורה להתיר כתיבה על פוטנציאל הפיצוץ הגדול של אורניום, וגורמי ממשל חשו שמגיעה לו הזכות לדווח ראשון על הסוד הגדול ביותר של המלחמה. לורנס היה עד הן לניסוי טריניטי והן להפצצת נגסאקי, כתב את ההודעות הרשמיות לעיתונות שהוכנו עבורם, והמשיך בסדרה של מאמרים המתארים את יתרונותיו של הנשק החדש. הדיווחים שלו לפני הפיצוצים ואחריהם סייעו לעורר את המודעות הציבורית לפוטנציאל הטמון בטכנולוגיה הגרעינית, ודרבנו את פיתוחה בארצות הברית ובברית המועצות.
פרויקט מנהטן הותיר מתקופת המלחמה רשת גדולה של מעבדות לאומיות: המעבדה הלאומית לורנס ברקלי, המעבדה הלאומית בלוס אלמוס, המעבדה הלאומית באוק רידג' , המעבדה הלאומית בארגון , ומעבדת איימס . שתי מעבדות נוספות הוקמו על ידי גרובס זמן קצר לאחר המלחמה, המעבדה הלאומית ברוקהייבן באפטון בלונג איילנד שבניו יורק, והמעבדות הלאומיות סנדיה באלבקרקי שבניו מקסיקו. גרובס הקצה למעבדות תקציב כולל של 72.4 מיליון דולר למחקר לשנת 1946. מעבדות לאומיות אלו, שהוקמו בפרויקט מנהטן, יהיו בחוד החנית של מחקר בקנה מידה גדול, שאלווין ויינברג , מנהל המעבדה הלאומית באוק רידג', יקרא "המדע הגדול" .
מעבדת המחקר של חיל הים האמריקאי כבר התעניינה מזה זמן באפשרות להשתמש בכוח גרעיני להנעת ספינות מלחמה, וביקשה להקים פרויקט גרעיני משלה. במאי 1946 החליט נימיץ, אז מפקד המבצעים של חיל הים, שחיל הים יעבוד ישירות עם פרויקט מנהטן ולא עם מעבדת חיל הים. קבוצת קצינים מחיל הים שולבה במעבדת אוק רידג', השתתפה בחקר האנרגיה הגרעינית, והניחה את היסודות להנעת כלי השיט של חיל הים באנרגיה גרעינית. קבוצה דומה של אנשי חיל האוויר האמריקאי הגיעה לאוק רידג' בספטמבר 1946 במטרה לפתח מטוסים גרעיניים. הפרויקט להנעת מטוסים באנרגיה גרעינית (NEPA) נתקל בקשיים טכניים כבירים, ובסופו של דבר בוטל.
יכולתם של הכורים החדשים ליצור איזוטופים רדיואקטיביים בכמויות שלא נודעו קודם לכן, הביאה למהפכה ברפואה הגרעינית בשנים שלאחר המלחמה. החל מאמצע שנת 1946 החלה אוק רידג' לספק רדיו-איזוטופים לבתי חולים ולאוניברסיטאות. רוב ההזמנות היו עבור יוד-131 וזרחן-32, ששימשו לאבחון ולטיפול בסרטן. בנוסף לתרופות, שימשו האיזוטופים הרדיואקטיביים גם במחקר ביולוגי, תעשייתי וחקלאי.
בהעבירו את האחריות לוועדה לאנרגיה אטומית, נפרד גרובס מהעובדים בפרויקט מנהטן, ואמר:
בשנת 2014 העביר הקונגרס של ארצות הברית חוק להקמת פארק לאומי המוקדש להיסטוריה של פרויקט מנהטן. הפארק הלאומי ההיסטורי של פרויקט מנהטן , נפתח ב-10 בנובמבר 2015. הוא פרוס על שלושת אתרי הפיתוח והייצור הגדולים של הפרויקט, אוק רידג', הנפורד ולוס אלמוס.
המכון למחקר מתקדם
המכון למחקר מתקדם (באנגלית: Institute for Advanced Study) הוא מכון מחקר פרטי שנמצא בעיר פרינסטון, ניו ג'רזי שבארצות הברית. המכון נועד לקיים מחקר ברבים מענפי המדע, והחוקרים החברים בו זוכים לחופש מלא בבחירת נושאי המחקר שלהם ולא מוטלת עליהם חובת הוראה.
המכון כולל מחלקות להיסטוריה, מתמטיקה, מדעי הטבע ומדעי החברה, ותוכנית חדשה בביולוגיה תאורטית. סגל המכון כולל פחות משלושים חברים קבועים, שאליהם מצטרפים מדי שנה עשרות מדענים אורחים המשתתפים בתוכניות מחקריות עדכניות ורבות השפעה. במכון לא מתקיימים לימודים לתואר, ואין לו הכנסות משכר לימוד. זהו מוסד אקדמי עצמאי אך הוא מקיים שיתוף פעולה עם אוניברסיטת פרינסטון הסמוכה ואוניברסיטאות סמוכות נוספות.
המכון נוסד בשנת 1930 על ידי אברהם פלקסנר, בעזרת תרומתם של לואיס במברגר ואחותו קרולין במברגר פולד, ונפתח ב-2 באוקטובר 1933. בשנותיו הראשונות שכן המכון במבנה בתוך קמפוס אוניברסיטת פרינסטון אך משנות הארבעים הוא שוכן באתר המרוחק מספר קילומטרים מאוניברסיטה זו. החברים הראשונים בו היו אוסוולד ובלן, אלברט איינשטיין, הרמן וייל, ג'יימס אלכסנדר וג'ון פון נוימן. המכון התפרסם כביתם האקדמי של רבים מגדולי המדענים של המאה העשרים שנמנו עם חבריו, ובהם הפיזיקאים והמתמטיקאים ריצ'רד פיינמן, רוברט אופנהיימר, מארי גל-מאן, אדוארד ויטן וקורט גדל.
על פי עקרונות פעולתו של המכון למחקר מתקדם פועלים בעולם גופים נוספים הקרויים "המכון למחקר מתקדם" או "המכון ללימודים מתקדמים". עשרה מכונים כאלה, ובהם המכון למחקר מתקדם שבפרינסטון, מאוגדים בארגון מכונים אחדים למחקר מתקדם. גם "המכון ללימודים מתקדמים" שליד אוניברסיטה העברית בירושלים חבר בארגון זה.
שם המכון בעברית.
פעמים רבות קרוי המכון בעברית בשם "המכון ללימודים מתקדמים". שם זה אינו משקף היטב את מהות המכון, שהרי במכון לא מתקיימים לימודים. את המילה study מקובל אמנם לתרגם למילה "לימוד", אך בהקשר זה ראוי לה התרגום "מחקר".
נומרוס קלאוזוס
נומרוס קלאוזוס (לטינית: Numerus Clausus, "מספר סגור") הוא שם כולל לשיטות להגבלת מספר הסטודנטים בבתי ספר תיכוניים ובאוניברסיטאות בשל חוסר במקומות לימוד או בשל סיבות פוליטיות וחברתיות שונות.
בשימוש מודרני.
כמעט בכל מדינות העולם נהוגה צורה מסוימת של נומרוס קלאוזוס, שכן מספר המתמודדים על מקומות הלימוד באוניברסיטאות גדול כמעט תמיד ממספר מקומות הלימוד. השיטה לסינון המתמודדים ורף הקבלה תלויים בהיצע מקומות הלימוד לעומת הביקוש להם, וכן באופי ההשכלה הגבוהה במקום מסוים.
בארצות הברית, למשל, מקובלים לימודים כלליים מאוד בשנת הלימודים הראשונה במכללות. סטודנטים לביולוגיה, לכימיה, לפיזיקה ולגאולוגיה, למשל, לומדים כמעט את אותם הנושאים בשנת הלימודים הראשונה, ורק לאחר מכן הם מתחילים ללמוד נושאים מהתחום שבחרו. מטעם זה קשה לקיים בארצות הברית נומרוס קלאוזוס לפי תחום הלימוד (לדוגמה, קביעת רף קבלה גבוה יותר לסטודנטים לפיזיקה מאשר לסטודנטים לכימיה), וסינון הסטודנטים מינימלי.
ברוב המדינות קיימות שתי שיטות עיקריות לסינון מועמדים לקבלה לאוניברסיטה: באמצעות ממוצע ציוני תעודת הבגרות ובאמצעות בחינות כניסה והתאמה, כגון בחינה פסיכומטרית. במקומות רבים ובהם ישראל משלבים את שתי השיטות.
מקצועות לימוד מסוימים מבוקשים במיוחד, ולכן נקבע להם רף כניסה גבוה. רשימת המקצועות הללו משתנה באופן תדיר לפי מגמות בשוק העבודה. כך, למשל, הועלה בצורה ניכרת סף הקבלה ללימודי מדעי המחשב בתחילת שנות ה-90, עם פריחתו של שוק ההיי-טק. רף הקבלה נקבע במידה מסוימת גם לפי הקושי היחסי של המקצוע, אך לעיתים ננקטת גישה של קבלת סטודנטים רבים לשנת הלימודים הראשונה וסינונם לאחר מכן, כלומר - רק הסטודנטים המצטיינים ביותר יכולים להמשיך בלימודים. לימודי הרפואה, שסף הקבלה אליהם גבוה באופן מסורתי, מהווים דוגמה לגישה הראשונה. לימודי הפיזיקה, למשל, מהווים דוגמה לגישה השנייה, שכן סף הקבלה נמוך בדרך כלל; בשנת הלימודים הראשונה פורשים סטודנטים רבים אשר אינם מסוגלים להתמודד עם רמת הלימודים.
נומרוס קלאוזוס כשיטת אפליה.