"לא מחסה הוא שמעניקה יעל ישראל לגיבוריה, אלא מראה מלוטשת היטב, שהיא בבחינת מלכודת למערומיו הבלתי מחמיאים של הפרט," כותבת אסנת בלייר בביקורתה במוסף הספרותי של מעריב ב-12.3.1993. והיא מוסיפה: "ישראל בוחרת להכות בקורא ישירות בפניו ואין בה רחמים. הנוקאאוט הוא מיידי, מפיל דמויות וקוראים כאחד ולא מותיר פתח להתאוששות מהירה. התייפייפות לשונית אינה נמנית עם מאפייניו של קובץ זה, וההתבוססות הגיבורים בשתיקתם, בשיגעונם, במיניותם המיוסרת ובמלחמתם התמידית בבני זוגם זוכים לתיאורים דקדקניים נטולי עידון לשוני. אבל לא רוע לב הוא שמנחה את עטה של הסופרת, אלא כאב וכעס על מציאות מסרסת. הקצב והדינמיות אשר היא מקנה לספרה באמצעות משפטים קצרים, הומור ציני ומתח, כמו היו סרטים קצרים וממוקדים, אינם משלים את הקורא בדבר ניסיונות ההיחלצות של הגיבורים".
פרנסיסקו וסקס דה קורונדו
פְרַנְסִיסְקוֹ וַסְקֶס דֶה קוֹרוֹנַדוֹ (בספרדית: Francisco Vázquez de Coronado y Luján; 1510 – 22 בספטמבר 1554) היה קונקיסטאדור ספרדי, שסייר בניו מקסיקו ובחלקים אחרים של דרום-מערב ארצות הברית בין 1540 ל-1542. קורונדו קיווה לכבוש את שבע ערי הזהב האגדתיות.
ראשית חייו.
קורונדו נולד למשפחה אצילה בסלמנקה שבספרד כבנם השני של חואן וסקס דה קורנדו אי סוסה דה אויואה (Juan Vásquez de Coronado y Sosa de Ulloa) ואיסבל דה לוחן (Isabel de Luján). חואן וסקס עבד בכמה משרות במנהל של ממלכת גרנדה שנכבשה זה לא מכבר תחת המושל הראשון איניגו לופס דה מנדוסה (Iñigo López de Mendoza).
ב-1535, בגיל 25 בערך, עקר פרנסיסקו וסקס דה קורונדו למלכות המשנה של ספרד החדשה (כיום מקסיקו), כחלק מן הפמליה של המשנה למלך הראשון, אנטוניו דה מנדוסה, שאביו היה הפטרון של אביו של קורונדו. בספרד החדשה נישא קורונדו לבאטריס דה אסטרדה (Beatriz de Estrada) המכונה "המלאך" ("la Santa"), אחותה של לאונור דה אסטרדה ובתו של הגזבר והמושל אלפונסו דה אסטרדה אי אידיאלגו (Alonso de Estrada y Hidalgo), לורד פיקון (Picón – עיירה בספרד), ואשתו מרינה פלורס גוטיירס דה לה קבלריה (Marina Flores Gutiérrez de la Caballería) שהייתה ממשפחת אנוסים של יהדות ספרד. קורונדו ירש חלק גדול מהאחוזה המקסיקנית של באטריס והיא ילדה לו שמונה ילדים.
משלחת קורונדו.
הכנות.
בספרד החדשה קיבל קורונדו את משרת המושל של ממלכת נואבה גליסיה (גַלִיסְיָה החדשה, פרובינציה של ספרד החדשה השוכנת בצפון מערב מקסיקו וכללה את מדינות מקסיקו חליסקו, סינלואה ונאיאריט של ימינו). בקרב הספרדים התהלכה אז האגדה בדבר שבע ערי הזהב של סִיבּוֹלָה (Cíbola), על פיה מצפון לספרד החדשה שוכנת ממלכה ובה שבע ערים עשירות מאוד. העובדה שרק החוף המזרחי של יבשת אמריקה הצפונית מופה בתקופה זו ולא היה ידוע דבר על פנים היבשת צפונית למקסיקו של ימינו העניקה לאגדה נופך של אמינות. על מנת לברר האם האגדה נכונה שלח קורונדו ב-1539 את הכומר הפרנציסקני מרקוס דה ניסה ואת העבד המשוחרר אסטוואניקו (כינוי חיבה לאסטבן) בראש משלחת צפונה. שני אלו נבחרו משום שהכירו את תרבותם ומנהגיהם של האינדיאנים בגבול הצפוני של ספרד החדשה. דה ניסה פעל שנים רבות בקרב האינדיאנים בגבול הצפוני של ספרד החדשה ואֶסְטֶוַואנִיקוֹ היה אחד מארבעת הניצולים היחידים מתוך 400 ממשלחתו של פַּאנְפִילוֹ דֶה נַארְוַואֶס (Pánfilo de Narváez) שיצאה מפלורידה ב-1528 ונתגלו ב-1536 כשהם קרובים למות באזור הנהר סינלואה, כ-1,100 קילומטרים צפונית מערבית למקסיקו סיטי. ארבעת הניצולים עברו ברגל במשך שמונה שנים שני שלישים מיבשת אמריקה הצפונית. במשך זמן זה פגש אסטוואניקו אינדיאנים בני שבטים רבים.
המשלחת יצאה מקוליאקאן (כיום בירת מדינת סינלואה) ב-7 במרץ 1539, אבל רק הכומר דה ניסה חזר בחיים מהמסע. בספטמבר של אותה שנה דיווח דה ניסה לאנטוניו דה מנדוסה המשנה למלך שהוא הגיע לסיבולה והיא עיר עשירה ביותר, ושתושבי העיר, הילידים בני עם הזוני הרגו את אסטוואניקו. הוא אומנם סיפר שהוא לא נכנס לעיר סִיבּוֹלָה ורק ראה אותה מרחוק, אבל העיר שניצבה על גבעה רמה, נראתה עשירה וגדולה כמו טנוצ'טיטלאן בירתם של האצטקים (כיום מקסיקו סיטי).
אנטוניו דה מנדוסה שהתרשם מסיפוריו של דה ניסה שלח את מלצ'יור דיאס, המפקד הצבאי של קוליאקאן לחקור את ממצאיו של דה ניסה, והלה יצא יחד עם חמישה עשר פרשים צפונה ב-17 בנובמבר 1539. בהגיעו לחורבות צ'יצ'ילטיקלי הוא נאלץ לשוב על עקבותיו עקב "השלגים והרוחות העזות שנשבו בשממה". בינתיים החליט דה מנדוסה למנות את קורונדו, שהיה ידידו, לפקד על משלחת שמטרתה למצוא ולספח לספרד החדשה את סיבולה ואת הערים העשירות סביבה. קורונדו ומנדוסה השקיעו הון רב מכספם הפרטי בארגון המשלחת ולשם כך משכן קורונדו את אחוזת אשתו ולווה 70,000 פסו. קורונדו ארגן משלחת גדולה שהתחלקה לשני ראשים. קבוצה אחת נשאה את מרבית האספקה של המשלחת, ותחת פיקודו של ארננדו דה אלרקון נעה בשלוש אוניות לאורך חופה המערבי של מקסיקו, והקבוצה השנייה נעה בדרך היבשה לאורך הנתיב שבו נע קודם לכן הכומר מרקוס דה ניסה. המשלחת יצאה מנואבה גליסיה ב-23 בפברואר 1540. בהגיעו לקוליאקאן נפגש קורונדו עם מלצ'יור דיאס שהיה בדרכו חזרה ממסע המחקר והלה דיווח לקורונדו שהחקירות הראשוניות על הדיווח של מרקוס דה ניסה סתרו את קיומה של ארץ עשירה, אבל קורונדו העדיף להתעלם מכך.
המשלחת.
קורונדו יצא מקומפוסטלה (כיום במדינת נאיאריט) ב-23 בפברואר 1540 בראש משלחת גדולה שכללה מעל ל-300 חיילים אירופאים (מרביתם ספרדים), בין 1,300 ל-2,000 אינדיאנים מקסיקנים מבני בריתו, ארבעה נזירים פרנציסקנים (הידועים בהם היו חואן דה פדייה (Juan de Padilla; 1542-1500) ומרקוס דה ניסה שמונה זה עתה למנהל האזורי (Superior Provincialis) של המסדר הפרנציסקני בעולם החדש, וכמה עבדים, הן מקומיים והן אפריקנים. בנוסף התלוו למשלחת בני משפחה אחרים רבים ומשרתים.
משתתפי משלחת קורונדו צעדו לאורך חופה של מדינת סינלואה של ימינו, כשמפרץ קליפורניה לשמאלם עד שהגיעו ליישוב הספרדי הצפוני ביותר, סן מיגל דה קוליאקאן, ב-28 במרץ 1540, שם נחו חברי המשלחת בטרם החלו לצעוד צפונה ב-22 באפריל 1540. כשמלצ'יור דיאס נפגש עם קורונדו הוא סיפר לו שהתנאים בדרכו העתידית צפונה לא מאפשרים לתמוך במשלחת גדולה של אנשים ובעלי חיים. קורונדו החליט לחלק את המשלחת לקבוצות קטנות ולתזמן את יציאתם כך שהמרעה ובורות המים לאורך המסלול יספיקו להתחדש. במקומות שונים לאורך המסלול הקים קורונדו מחנות מבוצרים על מנת להבטיח שמסלול האספקה יישאר פתוח. כך למשל נותרו מלצ'יור דיאס יחד עם "שבעים או שמונים מהאנשים החלשים ביותר או הפחות מהימנים" מצבאו של קורונדו ביישוב סן הירונימו דה לוס קוראזונס (San Hieronimo de los Corazones), היישוב הראשון שהקים קורנדו בדרכו בעמק קוראזונס (לבבות) סביב יוני 1540. לאחר שהושלמו הסיורים המקדימים והתכנונים הוביל קורונדו את הקבוצה הראשונה של החיילים. בקבוצה זו היו פרשים וחיילים רגליים בעלי כושר גופני טוב. הגוף העיקרי של המשלחת נועד להתחיל את המסע מאוחר יותר.
לאחר שעזב את קוליאקאן ב-22 באפריל המשיך קורונדו לאורך החוף כשהוא מתחמק מהמכשולים שהציבה בפניהם הדרך הקשה באמצעות סטייה שמאלה עד שהגיעו לנהר סינלואה (Río Sinaloa). הטופוגרפיה של האזור אלצה אותו להמשך במעלה עמק נהר זה עד למציאת מעבר הרים שדרכו הגיע לנהר יאקי (Río Yaqui). הוא התקדם לאורך נהר זה למשך מרחק מה, ואז חצה לעבר הנהר סונורה (Río Sonora). הוא המשיך לאורך הנהר סונורה כמעט עד מקורותיו עד שאותר מעבר בהרים. מצדם הדרומי של ההרים הוא גילה נהר אותו כינה "נקספה" ("Nexpa") שייתכן שהוא נהר הסנטה קרוז (Santa Cruz) או הסן פדרו של ימינו, שני נהרות הזורמים בעיקר באריזונה. החבורה המשיכה במורד עמק נהר זה עד שהגיעה לקצה השממה, שם התגלו חורבות צ'יצ'ילטיקלי (Chichilticalli) ב-19 ביוני 1540. צ'יצ'ילטיקלי היא מילה בנאוואטל שפירושה "בית אדום", ובאתר נמצאו חורבות של מבנה גדול שקירותיו אדומים, כיום בעמק סולפור ספרינגס (Sulfur Springs Valley) בדרום אריזונה. לאחר מנוחה במקום המשיכה החבורה בדרכה ב-22 ביוני.
כיבוש סיבולה.