הוא התחיל את דרכו לשם דרך מצרים יחד עם זוג האמנים יוסף ויהודית קונסטנט. הם הציגו תערוכה בקהיר ומשם המשיך פרנקל לבדו לפריז. שם למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (École des Beaux Arts, הבוז-אר) ובנוסף באקדמיה גראנד שומיאר () בה נפגש באמנים יהודים כגון חיים סוטין וקיקואין ועוד אשר הפכו יחדיו לאסכולת האקול דה פארי ( École de Paris ). הוא למד בסטודיו של הפסל אנטואן בורדל ואצל הצייר אנרי מאטיס. בתקופה זו הציג מעבודותיו ב ב-1924 ו-בסלון הסתיו. עבודותיו שאבו מסגנונות הציור האוונגרדיים של התקופה, בעיקר הקוביזם והאמנות המופשטת, כדוגמת הציור חיבור ללא עצמים. ציור חשוב אחר מתקופה זו הוא הציור עקידת יצחק שצויר בצפת בשנת 1924, מן הראשונים המתארים נושא זה באמנות הישראלית. הציור עוצב בהשראת מסורת ציורי העקידה ובהשפעת הפולקלור הצפתי, עליו נמנים אמנים כגון משה בן יצחק מזרחי.לאחר שובו פתח פרנקל את "הסטודיה לציור שליד ועדת התרבות של הסתדרות העובדים", שפעל בתל אביב עד לשנת 1929. על התלמידים בסטודיו נמנו מרדכי לבנון, דוד הנדלר, אריה נבון, ג'ניה ברגר ואחרים.
בצריף הסטודיו של תיאטרון "האהל" נפתחה ב-14 ביונואר 1926 תערוכה ראשונה של "אמנים מודרניים", התשובה התל אביבית לתערוכת "מגדל דוד" הירושלמית (אשר הושפעה מאסכולת "בצלאל". בין המציגים היו פרנקל ותלמידיו, (שם הציג את "חיבור ללא עצמים").
ציורו בתערוכת בית הספר לבנים בפסח 1927 נחשב לכזה שהכריע את המאבק בין אסכולת המודרניזם המושפעת על ידי École de Paris ואסכולת בצלאל השמרנית, לטובת האמנות המודרנית.
שנות ה-30 וה40.
בין השנים 1929–1934 נסע לתקופה שנייה בפריז, שם החל ליצור בסגנון ריאליסטי.
עם שובו לארץ ב-1934 פעל ועבד בתיאטרונים: בתיאטרון "האהל" : "מסעות בנימין השלישי", "היער", "יושה עגל", "אחים אשכנזי", "הקמצן", "דישראלי", "הילד איננו", "שומרי החומות" ובתיאטרון "הבימה" : "אנוסים","מירלה אפרת", "בנות הנפח", "האדם והשטן", "בערבות הנגב", "ראובני שר היהודים" - 1940, "בערבות הנגב" - 1949 ועוד...
עם השנים העביר את עיקר פעילותו בארץ לצפת. ב-1942 ארגן את התערוכה הראשונה של ציורים בצפת, (דמי הכניסה היו גרוש אחד בלבד). פרנקל היה ממייסדי קריית האמנים של צפת, למרות שלא ראה את עצמו כחלק מקהילת אמני הקריה ועל כך יצר ניכור בינו לשאר האמנים.
ב-1948הוזמן יצחק פרנקל לתעד אירועים היסטוריים של מלחמת השחרור והקמת מדינת ישראל, כמו ישיבת המטכ"ל הראשונה . לאחר מלחמת השחרור צייר דיוקנאות של 120 חברי הכנסת הראשונה ואת ישיבת הכנסת הראשונה.
ב-1948 היה בין האמנים שייצגו את ישראל בביאנלה של ונציה.
שנות ה-50 והלאה, לידה מחדש "פרנל".
ב-1954 יצא שוב לתקופה של 6 שנים בצרפת ושב לארץ ב-1960, בזמן זה קנה דירה והתגורר ברחוב מופטאר שבפאריז ולמד את אמנות הויטרז' ועבודה עם זכוכית. בתקופה הזו בצרפת התחיל לחתום את שמו כ"פרנל", דבר אשר הוביל לשמועות על התנצרותו, שמועה שגויה לחלוטין אך כזאת שהובילה לפגיעה בתדמיתו בישראל הצעירה.
בשנת 1922 נישא ליהודית, והיה אב לאליהו ונחום. משנת 1927 חי עם מרים אניספלד, וממנה היה אב לבן נוסף: אליעזר (נולד ב-1929). הוא נשא את מרים בשנת 1954, לאחר שיהודית הסכימה להתגרש ממנו. בראשית שנת 1959 נפטרה אשתו מרים. לאחר מותה נישא בשלישית, וכשהיה בן 69 נישא ברביעית, לאילנה (שהייתה אז בת 23).
ב-1950 נבחר להציג את מדינת ישראל בביאנלה של ונציה..
בנו אליעזר פרנקל היה אדריכל, צייר ומחנך.
בשנת 1973 נפתח בקריית האמנים צפת מוזיאון פרנקל פרנל, המציג את יצירותיו.
ב-1979 הוצגה תערוכת יחיד של עבודותיו ב "Orangerie" המפורסם בפריז לכבוד יום הולדתו ה-80. תערוכה זו נחנכה על ידי נשיא הסנאט הצרפתי.
יצחק פרנקל פרנל נפטר ב-1981 בתל אביב ונקבר בצפת.
אלמנתו אילנה ניהלה עד מותה בשנת 2008 את המוזיאון. המוזיאון פועל גם כיום.
פרסים.
פרסים אשר בהם זכה פרנקל
תערוכות.
תערוכות פרנקל
צו נשיאותי 9066
צו נשיאותי 9066 של ארצות הברית היה צו נשיאותי שפרסם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ביום 19 בפברואר 1942, בתקופת מלחמת העולם השנייה, ובו הסמיך את מזכיר המלחמה להגדיר שטחים מסוימים כאזורים צבאיים. בפועל, סלל צו זה את הדרך לכליאת היפנים בארצות הברית במחנות ריכוז בתקופת המלחמה.
יישום הצו.
הצו הסמיך את מזכיר המלחמה ואת מפקדי הכוחות המזוינים של ארצות הברית להכריז על שטחים בארצות הברית כשטחים צבאיים, ש"מהם ניתן להרחיק כל אדם", אך הוא לא ציין במפורש לאום או מוצא אתני כלשהו. בפועל, הצו יושם על שליש משטחה של ארצות הברית, בעיקר במערב המדינה, והופעל נגד אנשים ממוצא של מדינת אויב – יפנים. הצו הוביל לכליאתם של אמריקאים יפנים ושל אמריקאים ממוצא יפני, כ-120,000 במספר, במחנות ריכוז לכל תקופת המלחמה. מתוך היפנים שנכלאו, 62% היו צאצאי מהגרים אשר נולדו בארצות הברית והיו אזרחים מתוקף כך, והיתר היו מהגרים יפנים, חלקם אזרחים וחלקם תושבים.
אוכלוסיית האמריקאים היפנים הייתה האוכלוסייה שהושפעה בצורה המשמעותית ביותר מן הצו, שכן כל האנשים ממוצא יפני הורחקו מהחוף המערבי ומדרום אריזונה. בהוואי, שם היו 140,000 אמריקאים ממוצא יפני, כ-37% מהאוכלוסייה, נכלאו אנשים שהיוו סיכון גבוה בלבד.
אמריקאים ממוצא איטלקי או גרמני גם כן נפגעו מהגבלות אלה – 11,000 אנשים ממוצא גרמני ו-3,000 אנשים ממוצא איטלקי נכלאו, בהם גם פליטים יהודים. הפליטים היהודים שנכלאו ברחו מגרמניה, והממשל האמריקאי לא הבחין ביניהם לבין אנשים ממוצא אתני גרמני, שכן היהדות הוגדרה כדת ולא כלאום. חלק מן הכלואים ממוצא אירופאי נכלאו לתקופה קצרה, ואילו אחרים גם שנים לאחר תום המלחמה. בדומה לכלואים היפנים, היו בקרב קבוצות אלה צאצאי מהגרים שנולדו בארצות הברית, במיוחד בקרב הילדים. מקרב מדינות הציר האחרות נכלאו גם כן אנשים, אולם מספרם המדויק אינו ידוע.
מזכיר המלחמה, הנרי סטימסון, היה אחראי לסייע לכלואים בענייני תחבורה, מזון, קורת גג וצרכים אחרים.
התנגדות.
ג'ון אדגר הובר, ראש ה-FBI, התנגד לכליאה, אם כי לא מטעמים חוקתיים, אלא משום שהאמין כי מי שהיה קרוב לוודאי מרגל כבר נעצר על ידי ה-FBI מיד לאחר המתקפה על פרל הארבור.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
צו נשיאותי 9066 בוטל על ידי נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד, ב-19 בפברואר 1976. בשנת 1980 חתם הנשיא ג'ימי קרטר על חקיקה שהקימה את הוועדה ליישוב מחדש וכליאה של אזרחים בזמן מלחמה (CWRIC). הוועדה מונתה כדי לערוך מחקר ממשלתי רשמי על צו נשיאותי 9066, צווים אחרים הקשורים בזמן מלחמה ועל השפעתם על אמריקאים יפנים במערב ועל האינדיאנים באלסקה באיי פריבילוף. בדצמבר 1982 פרסמה הוועדה את ממצאיה במסמך "צדק אישי נשלל", בסכמה כי כליאת האמריקאים היפנים לא הוצדקה על ידי הצורך הצבאי. הדו"ח קבע כי ההחלטה לכלוא התבססה על דעות קדומות גזעניות, היסטריית מלחמה וכישלון המנהיגות הפוליטית. הוועדה המליצה על סעד שיעוגן בחקיקה הכולל התנצלות ממשלתית רשמית ופיצויים בגובה 20,000 דולר לכל אחד מהניצולים. קרן חינוכית ציבורית הוקמה להבטיח שדבר זה לא יחזור שנית.
ב-10 באוגוסט 1988 נחקק חוק החירויות האזרחיות, בהסתמך על המלצות הוועדה, והוא נחתם על ידי הנשיא רונלד רייגן. ב-21 בנובמבר 1989 חתם ג'ורג' הרברט ווקר בוש על הצעת חוק המסדירה תשלום פיצויים שישולמו בין השנים 1990 ל-1998. ב-1990 החלו הניצולים לקבל תשלומי פיצויים ומכתבי התנצלות. ההצעה התייחסה לכלואים ממוצא יפני בלבד. כלואים ממוצא גרמני או אירופי אחר לא פוצו ולא קיבלו מכתב התנצלות.
אזקיאל לאבצי
אוניברסיטת א-זיתונה
אוניברסיטת א-זיתונה שליד מסגד א-זיתונה (جامعة الزيتونة) הוא מוסד אוניברסיטאי ממלכתי לתאולוגיה ולמשפט אסלאמיים בעיר תוניס.
לטענתו של ההיסטוריון התוניסאי חסן חוסני עבדל-ואהאב (1968 - 1884), מדובר במוסד האוניברסיטאי העתיק בעולם הערבי, כיוון שמדרסת אז-זיתונה הוקמה עוד בשנת 737 (שנת ק"כ אחרי ההג'רה) כענף לימודי של "מסגד עץ הזית" (ג'מעא אז-זיתונה) וממשיכה להתקיים עד ימינו ברציפות מאז.
עם תלמידיו ואנשי הסגל של המוסד נמנו דמויות מפורסמות כמו ההיסטוריון ומבשר הסוציולוגיה אבן חלדון (1406 - 1332) ואחיו, יחיא אבן חלדון (1379 - 1332), התאולוג מוחמד אבן ערפא אל ורע'מי מן האסכולה המאלכית, המלומד האנציקלופדיסט אחמד אבן יוסף אל טיפאשי והנוסע והמספר עבדאללה טיג'אני (מאה ה-14). בין מלמדי המקום ניתן למנות חכמים מאנדלוס כמו אבן אל-אבאר (? - 1259), אבן עוספור (? - 1270), חאזים מקרתחנה (? - 1285), אבן אל גמז (? - 1293) והמתמטיקאי אל-אבילי (? - 1386). בין האנשים שפקדו את המקום בזמנים מאוחרים יותר ניתן למצוא את הסופר ומנהיג האיגודים המקצועיים טאהר חדאד, הפוליטיקאי והסופר עבד-אל-עזיז א-תעאלבי, המשורר הלאומי התוניסאי עבד-אל-קאסם א-שבי, התאולוג הרפורמיסטי האלג'יראי עבד אל-חמיד בן באדיס והשופט והמלומד מוחמד טאהר בן עאשור.
המדרסה.
המדרסה הוקמה בשנת 737, חמש שנים לאחר הקמת המסגד הגדול א-זיתונה. היא הפכה למוסד חינוך שבו לימדו, פרט לתאולוגיה ומשפט (פיקה, חדית וקוראן) לפי תורות האסכולה המאלכית, גם ספרות ומדעים.