לאחר כישלון מבצע בן נון א' לכיבוש לטרון החליט צה"ל לכבוש את הכפרים בית ג'יז ובית סוסין, פעולה שהסתיימה בהצלחה ב-26 במאי. בכך נפתחה אפשרות לעבור בדרך מחולדה ועד קריית ענבים באמצעות ג'יפים ולעקוף את חסימת הכביש הראשי לירושלים. הוחל בהעברת שיירות הספקה בדרך זו, ובהמשך הדרך נסללה. בילבי פרסם על כך כתבה שהשתרעה על שלושה טורים בעמוד הראשון של עיתונו וכתב: "סיפור זה בוודאי יהפוך לסיפור גבורה בתולדות היהודים". על רקע ניסיונו הצבאי מצא בילבי לנכון לכנות את הדרך שנפרצה בשם "דרך בורמה" על שם דרך בורמה המקורית, שהייתה ציר אספקה בין בורמה לסין במלחמת סין–יפן השנייה, וכך נקבע שמה לדורות.
בהמשך עבר בילבי את הקווים לצד הירדני, אך בזמן ההפוגה הראשונה גורש מעמאן לקפריסין, ביחד עם עוד ארבעה עיתונאים, בשל אהדתו לישראל. בנובמבר 1948, כאשר המלך עבדאללה הראשון החל בגישושים לסיום המלחמה, הוא מצא לנכון להזמין את בילבי לארמונו ולהעניק לו ריאיון, ככל הנראה בשל קרבתו של בילבי לישראל. הריאיון עם המלך פורסם בהרחבה בעיתוני העולם ועורר הד רב, עד אשר הירדנים נרתעו והשגרירות הירדנית בקהיר פרסמה הכחשה לדברים שנכתבו בכתבה על כוונתו של המלך לפתוח במשא ומתן עם ישראל.
בילבי שב לישראל, וב-25 בנובמבר היה אורח כבוד בערב לכבוד חיל האוויר הישראלי שנערך בבית הבימה בתל אביב בהשתתפות מפקדי החיל.
בשנת 1950 יצא לאור בארצות הברית ספרו על חוויותיו כעד ראייה להולדת מדינת ישראל ולמלחמת העצמאות שלה בשם "New star in the Near East". הספר ראה אור בישראל בתרגום לעברית בשם "דרך כוכב במזרח התיכון" עוד באותה שנה.
בילבי סיקר את בעיית הפליטים הפלסטינים באומרו:
כשפרש מעיתונו היה לסגן נשיא חברת RCA - תאגיד הרדיו של אמריקה ולאחר מכן מונה למנהל בבית הספר למינהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד.
קנת בילבי נפטר בעיר דאלאס במדינת טקסס בשנת 1997.
אל-מומיה
אל-מומיה (בערבית: المومياء, המומיה) הוא סרט מצרי משנת 1969. במאי הסרט הוא שאדי עבדל סלאם. מבקרי קולנוע מצרים מציינים מזה שנים כי סרט זה הוא אחד הסרטים הטובים ביותר שנוצרו במצרים אי-פעם.
עלילת הסרט.
עלילת אל-מומיה מתרחשת בשנת 1881, זמן קצר טרם תחילת השלטון הקולוניאלי הבריטי, ומבוססת על סיפורו האמיתי של עבד אל-רסולס, בן שבט ממצרים העליונה, אשר שדד אוצר קברים של מומיות אשר התגלה בקבר שסימנו הארכאולוגי הוא DB320 סמוך לדיר אל-בכרי, והוא מכר את העתיקות בשוק השחור. לאחר קונפליקט בשבט, אחד מחבריו ניגש למשטרה ומסייע לשירות העתיקות למצוא את האוצר.
סמליות.
עלילת הסרט נסובה סביב החיפוש אחר זהות מצרית לאומית אמיתית, מקורית, המיוצגת על ידי חפצי העתיקות המוזנחים ובלתי מובנים של התרבות המצרית הקדומה. אולם, הקונפליקט שבין העיר והכפר מצביעה על שאלות שאינן באות על פתרונן בסרט, ועושות אותו ליצירה המעוררת תחושת חוסר נוחות, חסרת משמעות ברורה, על המחיר בחיפוש אחר זהות.
סגנון.
קצבו האיטי של הסרט, זוויות הצילום יוצאות הדופן וצבעיו המיוחדים, מעניקים לסרט זה איכויות הדומות לחלום. איכויות אלה מתחזקות עוד יותר בזכות המוזיקה שחיבר לסרט המלחין האיטלקי מריו נשימבנה (Mario Nascimbene). הדיאלוגים בסרט הם כולם בערבית ספרותית, באופן יוצא דופן בסרטים מצריים, עובדה המוסיפה לאווירת הניתוק מן המציאות המלווה את הסרט.
הפלישה לצרפת
אנאפלואידיה
אנאפלואידיה (באנגלית: Aneuploidy) היא מספר לא נורמלי של כרומוזומים. מספר כזה, כלומר כרומוזום נוסף או חסר, הוא גורם שכיח בהפרעות גנטיות. חלק מהתאים הסרטניים מכילים גם הם מספר לא נורמלי של כרומוזומים. אנאפלואידיה מתרחשת במהלך חלוקת התא, כאשר כרומוזום אחד לא נפרד כראוי בין שני תאי הבת. אנומליות כרומוזומליות מסוג זה מתרחשות אחת ל-160 לידות של תינוקות חיים, הנפוצות ביותר מביניהן הן טריזומיה של כרומוזומים 21 (תסמונת דאון), 18 (תסמונת אדוארדס) ו-13 (תסמונת פאטו).
למינים שונים יש מספר נורמלי שונה של כרומוזומים ולכן המונח אנאפלואידיה מתייחס למספר כרומוזומים שונה של פרט ביחס למין שהוא משתייך אליו.
בשנת 2019 אנגליקה אמון קיבלה פרס פריצת דרך במדעי החיים על מחקר בתחום אנאפלואידיה.
אנטואן ברימל
אנטואן ברימל (בצרפתית: Antoine Brumel; סביבות 1460 – 1512/3) היה מלחין צרפתי. ברימל היה אחד הראשונים והנודעים בחברי האסכולה הפרנקו-פלמית של תקופת הרנסאנס ואחרי ז'וסקן דה פרה, מן המשפיעים ביותר בקרב מלחיני דורו.
חייו.
מעט מאוד ידוע על ראשית חייו של ברימל, אבל הוא נולד כנראה מערבית לשארטר, אולי בעיר ברומלה, סמוך לנוזן-לה-רוטרו, ובכך היה לאחד המלחינים הראשונים של ארצות השפלה, שהיה למעשה צרפתי. ברימל שר בקתדרלת נוטרדאם דה שארטר מן ה-9 באוגוסט 1483 עד 1486, ובהמשך לכך עבד בסן פטר בז'נבה עד 1492 ובקתדרלה של לאן בסביבות 1497 לפני שהתמנה למנצח ומדריך מקהלת הנערים של נוטרדאם דה פריז בשנים 1498-1500, ולמנצח המקהלה בחצר ארקולה ד'אסטה, דוכס פרארה משנת 1506, כמחליף למלחין המפורסם יאקוב אוברכט, שמת במחלת הדבר שפרצה שם שנה קודם לכן. קאפלת החצר פורקה בשנת 1510, ואחר כך, כפי הנראה, נשאר ברימל באיטליה; מסמכים אחדים מתעדים את קשריו עם כנסיות בפנזה ובמנטובה, שם כנראה הלך לעולמו בשנת 1512 או זמן קצר אחר כך. ידוע, שכתב לפחות יצירה אחת אחרי פיטוריו בפרארה (ה"מיסה לבתולה המבורכת"), וייתכן שהיה עדיין בחיים בשנת 1513, לאור אזכור שלו במסה של וינצ'נצו גליליי, כאחד מקבוצת מלחינים שנפגשו עם האפיפיור לאו העשירי בשנה זו; ואולם, בהתחשב בכך שגליליי כתב את המסה שלו יותר מדור לאחר מעשה ודיווח על המפגש מיד שנייה, ואין כל ראיה אחרת לאמת את הדברים, אין לראות את דיווחו כדבר ודאי. מצד שני, היינריך גלארינו, שכתב במועד מאוחר יותר על ברימל, ציין שהאיש האריך ימים "עד זקנה ושיבה", כך שעדיין קיימת האפשרות שברימל חי שנים רבות יותר, אך הרשומות לא שרדו.
אדם בשם ג'אקה ברימל היה נגן עוגב בחצר פרארה בשנת 1543, ומשערים שהיה בנו של אנטואן.
יצירתו.
ברימל היה בלב התמורות שהתרחשו במוזיקה האירופית בסביבות 1500, כאשר הסגנון הקודם של קולות מופרדים בקפידה, מולחנים בזה אחר זה, פינה את מקומו להלחנה מקבילה ובו-זמנית של קולות שווים, הזורמים בתנועה חלקה. אפשר להבחין בתמורות אלה ביצירותיו, שהמוקדמות שבהן שומרות על הסגנון הישן ואילו במאוחרות יותר ניכרת הזרימה הפוליפונית, שהייתה לנורמה הסגנונית בדורו של ז'וסקן.
מיסות.
ברימל נודע בעיקר במיסות שלו, שהמפורסמת ביותר בהן היא Missa Et ecce terræ motus בת שנים-עשר הקולות. טכניקות ההלחנה שלו השתנו לאורך חייו: לעיתים השתמש בטכניקת קנטוס פירמוס, שנחשבה כבר לארכאית בסוף המאה ה-15, וכן בטכניקה של מיסת פרפרזה, שבה חומר המקור מופיע מעובד ומשוכלל, בקולות אחרות מן הטנור ובמקרים רבים באימיטאציה. הוא השתמש בצמדי אימיטאציות, כמו ז'וסקן, אבל לא פעם בצורה חופשית יותר מזו שהייתה מקובלת על המלחין המפורסם יותר. טכניקה יוצאת דופן יחסית שנקט במיסה ללא שם הייתה השימוש בחומר מקור שונה לכל אחד מהפרקים (שמות מיסות לקוחים מן היצירה הקיימת, ששימשה להן לבסיס, בדרך כלל קנטוס פלאנוס, מוטט או שאנסון; מסיבה זו המיסה נטולת שם). ברימל כתב מיסה l'homme armé כמו עוד מלחינים רבים בתקופת הרנסאנס; הוא הלחין אותה כיאות כמיסת קנטוס פירמוס, כשהשיר הפופולרי מופיע בצלילים ארוכים בטנור, כדי שיישמע בקלות. כל המיסות שלו, בחריג אחד של המיסה ב-12 קולות, כתובות לארבעה קולות.
במהלך המאה ה-16 הייתה המיסה המפורסמת ביותר של ברימל "המיסה לבתולה המבורכת" (Missa de beata virgine) – מיסת פרפרזה, שעשתה שימוש בעיבודים ושכלולים של מלודיות קנטוס פלאנוס. לדברי היינריך גלאריאן משנת 1547, המיסה נכתבה בתחרות עם ז'וסקן, שכתב בו בזמן "מיסה לבתולה המבורכת" משלו, ושתי היצירות דומות בסגנונן.
מוטטים, שאנסונים ומוזיקה אינסטרומנטלית.
ברימל כתב גם מספר רב של מוטטים, שאנסונים וכמה יצירות אינסטרומנטליות. גם סגנונו ביצירות אלה התפתח במהלך חייו, כשביצירות המוקדמות ניכרים הקווים לא-סדירים והמורכבות הרתמית האופייניים לדורו של אוקכם, ואילו במאוחרות נעשה שימוש בפוליפוניה האימיטאטיבית החלקה של סגנון ז'וסקן בד בבד עם המרקמים ההומופוניים של המלחיני השירים הפופולריים האיטלקים של זמנו (כמו ברתולומאו טרומבוצ'ינו, ששהה בפרארה באותו זמן כמו ברימל). מאפיין ייחודי של סגנון ברימל הוא השימוש המזדמן בדקלום הברתי מהיר מאוד בכתיבה אקורדית, המבשר את אופנת המדריגל שתופיע בהמשך המאה ה-16. דוגמאות לכך מתגלות לפעמים בפרקי ה"קרדו" של המיסות של ברימל - ויש הגיון בדבר, משום שהפרק הזה מתאפיין בטקסט הארוך ביותר ועל כן, כאשר הוא כתוב באותו אופן כמו יתר הפרקים, הוא עשוי להתארך מעל למידה.
"מיסת האשכבה" (Missa pro defunctis) של ברימל, יצירה מאוחרת לארבעה קולות, ראויה לציון בהיותה הרקוויאם הראשון שכלל מוזיקה פוליפונית לדיאס אירה. נוסף לכך, זהו אחד הרקוויאמים המוקדמים ביותר ששרדו: רק זה של אוקכם קדם לו.
אחרי ז'וסקן דה פרה, ברימל נחשב לאחד מגדולי המלחינים בדורו. במהלך חייו, הוציא אוטביאנו פטרוצ'י ספר של המיסות שלו, וכמה מלחינים אחרים כתבו יצירות שהנציחו את שמו לאחר מותו. Missa et ecce terræ motus, יצירתו המרשימה ל-12 קולות, שרדה מתוך ספר תווים שיצא במינכן בשנת 1570, זמן רב לאחר מותו, ונראה שאורלנדו די לאסוס ביצע את היצירה באמצעותו.
הקלטות נבחרות.
Vivarte 46348). Premier recording; "Continental" sound.
איסטיס