שורשיה של המפלגה בתנועות הליברליות שהתגברו והלכו במהירות ברוסיה בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה העשרים. בקרב תנועות אלו בלטו במיוחד אנשי ה"זמסטוו", שבהם היו מקצת השמות הגבוהים ביותר באריסטוקרטיה הרוסית, כמו גם הסטודנטים שנמשכו אחר הרעיונות הדמוקרטיים והליברליים תחת הצטרפות למפלגות המחתרת הסוציאליסטיות. עקב מדיניות היד-הקשה וחוסר הפשרנות של האוטוקרטיה הצארית באותה תקופה קבוצות אלו הלכו והקצינו עם השנים את תביעותיהן, שהתגבשו עד לכדי תנועה רחבה שהפגינה למען כינון סדר קונסטיטוציוני מלא במדינה. הכנות להקמת מפלגה ליברלית וגיבוש מצע אידאולוגי התבצעו כבר בשנים 1903–1904, ובמהלך מהפכת 1905 לקחו הליברלים חלק מרכזי בלחץ הכבד שהופעל על האוטוקרטיה, ושיתפו פעולה עם תנועות הפועלים במאבק למען שינוי הסדר הפוליטי.
כנס הייסוד של המפלגה התקיים במוסקבה בין 12 ל-18 באוקטובר 1905, בשיאם של אירועי המהפכה כאשר הוכרח הצאר ניקולאי השני לחתום על מניפסט אוקטובר, שבו הבטיח להעניק רפורמות פוליטיות וחירויות אזרח נרחבות. הקדטים ניצבו משמאל למפלגת האוקטובריסטים, שחרתה על דגלה הקמת מונרכיה חוקתית תוך ביצוע רפורמות פוליטיות מתונות; הם אימצו מצע רדיקלי יותר מזה של האוקטובריסטים, ובו דרישה לזכות הצבעה שווה לכל ולכינוס שתקבע את אופי הממשל. הקדטים הוזמנו על ידי ראש הממשלה הרפורמיסטי, סרגיי ויטה, לקחת חלק בממשל הקבינט הראשון שהורכב בין אוקטובר לנובמבר 1905, אך סירבו לקבל משרות בקבינט ובכך הותירו אותו בשליטת פוליטיקאים שמרנים. הרקע המיידי לכישלון המגעים היה סירובם של הליברלים לשתף פעולה בקבינט עם שר הפנים הריאקציונר פיוטר דורנובו; אולם למעשה, הקדטים חשו נוח יותר להיוותר באופוזיציה לממשל, לאור ספקותיהם האם הצאר יממש את הבטחותיו לרפורמות או שישוב למדיניותו האוטוקרטית.
על אף שהורכבו בעיקר מאנשים משכילים ומבני השכבות הגבוהות בחברה, ראו הקדטים את עצמם כמי שמנהיגים את המוני העם ובאים בשירותם - לא רק כהמשך למסורת של "אנשי הציבור" שפיתחה האינטליגנציה הליברלית מסוף המאה ה-19, אלא גם מכיוון שרק על המעמדות הנמוכים יכולה הייתה המפלגה לבסס את משענתה מבחינה פוליטית. אולם יחסם של הליברלים כלפי ההמונים היה דו-משמעי והתאפיין גם בחשש ובחוסר-אמון; עוצמת ההתקוממות של הפועלים והאיכרים במהלך מהפכת 1905 הבהילה את הקדטים והביאה אותם להסתייג בחוזקה ממהפכה עממית אלימה, שהם עצמם עלולים להפוך לבסוף לקורבנותיה.
בבחירות לדומה הראשונה בפברואר 1906, שאותן החרימו חלק מהמפלגות הסוציאליסטיות והמהפכניות (המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ושני פלגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית), זכו הקדטים ל-179 מושבים והיו לסיעה הגדולה ביותר בדומה. עם כינוסה של הדומה ב-27 באפריל יצרו הקדטים ברית עם הטרודוביקים, מפלגת האיכרים השמאלית, שהקנתה להם רוב בפרלמנט, ואימצו קו של התנגדות מיליטנטית ונוקשה לממשלה. במסגרת פעילותם בדומה הוקיעו הקדטים בכל הזדמנות את מדיניות הדיכוי של השלטון הצארי; דרשו שינויים חקיקתיים-פוליטיים מרחיקי-לכת שיביאו למינוי ממשלה האחראית בפני הדומה ולביטול המועצה המדינית (הבית העליון של הפרלמנט); ואף קראו, במרביתם, לרפורמת קרקעות רדיקלית במסגרתה יופקעו כל שטחי האדמה העודפים של בני האצולה.
עקב התגברות הלחץ הפוליטי והרדיקלי מהדומה החליט הצאר על סגירתה ב-8 ביולי. בתגובה נסעו 120 מהצירים הקדטים בדומה, יחד עם מספר צירים ממפלגות אחרות, לעיירה ויבורג (שהייתה באותו זמן חלק מפינלנד האוטונומית) וחתמו שם על "מניפסט ויבורג", שנוסח על ידי מיליוקוב, ובו קריאה לעם להתנגד באופן פסיבי לשלטון על ידי הימנעות מתשלום מיסים וסרבנות גיוס. האוכלוסייה ככלל לא שעתה לקריאותיהם של הליברלים במניפסט, שהביא אך לתוצאות מזיקות מבחינתם של הקדטים, שרבים ממנהיגיהם נעצרו לאחר מכן ונאסר עליהם לקחת עוד חלק בדומה.
אופוזיציה פרלמנטרית (1906 - 1917).
כישלונם בדומה הראשונה והחלפת מרבית מנהיגיהם הביאו לכך שהקדטים נסוגו בשנים הבאות ממדיניותם הרדיקלית ומהרטוריקה שצידדה בהמוני העם הפשוט, ופנו לעבר קו שמרני וצנוע בהרבה של ליברליזם - המפלגה הפגינה למען דמוקרטיזציה והרחבת זכויות האזרח מבלי לחתור ישירות תחת המערכת הצארית, ותוך כיבוד חוקיה. עמדתם התמנתה והלכה ככל שחלפו השנים.
בדומה השנייה שהתכנסה בפברואר 1907, לאחר שמרבית מנהיגי המפלגה הוחלפו ומעמדה בעיני הציבור הלך וירד, ירד משמעותית שיעורם של הצירים הקדטים ל-98 מושבים. על אף שעדיין היו לסיעה הגדולה ביותר בדומה, הקדטים לא הוסיפו לשלוט בדיוני הפרלמנט ואיבדו את הדומיננטיות בו לטובת הגוש הסוציאליסטי הרדיקלי. על אף שהקדטים מיתנו את עמדותיהם בתקופת הדומה השנייה, והתרכזו בעיקר בהגנה על זכויות הדומה ובקידום חקיקה ליברלית, הם התנגדו להצעת החוק שביקשה להוקיע את האלימות המהפכנית. "הפיכת יוני 1907", שבה סגר ראש הממשלה פיוטר סטוליפין את הדומה ושינה את החוק האלקטורלי באופן שצמצם דרסטית את ייצוגם של בני המעמדות הנמוכים ושל המיעוטים הלאומיים, עוררה את זעמם של הליברלים.
בעקבות שינוי החוק האלקטורלי צומצמו הקדטים בדומה השלישית (1907 - 1912) לסיעת אופוזיציה קטנה יחסית, שמנתה 54 מושבים. עם דעיכתה הכוללת של רוח המהפכה ברחבי המדינה מיתנה המפלגה את עמדתה אף יותר כך שלא התנגשה עוד ישירות עם הממשלה, ותחת זאת התרכזה בהשפעה ליברלית על החקיקה תוך שיתוף פעולה עם האוקטובריסטים ועם המפלגה הפרוגרסיסטית. מרבית הקדטים, יחד עם האגף השמאלי של האוקטובריסטים, פעלו ללא הצלחה לבלימת מדיניות ה"רוסיפיקציה" המחודשת של לאומי האימפריה הלא-רוסיים (שבשיאו נלקחו מפינלנד מרבית הזכויות האוטונומיות שלה ב-1910). אולם, פלג מיעוט בהנהגת פיוטר סטרובה תמך בגרסה מתונה של מדיניות ה"רוסיפיקציה", דבר שאיים על קרע במפלגה.
מרבית הצעות החוק הליברליות שהצליחו הקדטים להעביר בדומה (שעסקו בין היתר בחופש העיתונות, חירויות דתיות וזכויותיהם של האיגודים המקצועיים) נחסמו באותן שנים על ידי המועצה המדינית, שהורכבה בעיקר מבני אצולה מלוכניים וריאקציוניים, או על ידי וטו של הצאר עצמו שהוקנה לו בחוק. הדבר סימל את דעיכתו של אידיאל זכויות האזרח שעליו שמה המפלגה את יהבה, ואת כישלונם של הקדטים להביא למודרניזציה של המערכת השלטונית והחברה ברוסיה באמצעות רפורמות פרלמנטריות. החל מ-1912 התחדשו ביתר שאת שביתותיהם ומאבקם במשטר של הפועלים, שכעת, משתביעותיהם לרפורמות חברתיות לא סופקו ועם כישלונה של תקופת הדומה, התרחקו מהנהגתם הפוליטית של הליברלים ופנו לקו רדיקלי בהנהגתן של המפלגות המהפכניות, ובייחוד הבולשביקים. נסיבות אלה, וההידרדרות המתמשכת בפופולריות ובמספר חבריה של המפלגה שבאה בעקבותיהן, גררו קרע בשורות הקדטים בין הפלג השמאלי, שטען כי אבד הטעם לנסות להגיע לרפורמה במסגרת הסדר האוטוקרטי הקיים, לבין פלג שביקש להטות ימינה את מדיניות המפלגה.
חילוקי הדעות הושמו בצד עם פריצת מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, עת הכריזו הקדטים על סולידריות ללא תנאי עם הממשלה הצארית - יחד עם הדומה כולה שהחליטה לסגור את עצמה עד לסיום המלחמה - ובשלבי המלחמה המוקדמים התרכזו בניסיונות לסייע למאמצי המלחמה על ידי פעילות בארגונים הציבוריים, ובהם "איחוד הזמסטוו" בראשותו של בכיר הקדטים הנסיך גאורגי לבוב.
רגשי האחדות הלאומית ששררו בקרב מעמדות הביניים הלכו ודעכו עד אמצע 1915, והקדטים הפכו ביקורתיים בצורה נוקשה כלפי השלטונות, כחלק מהמשבר הפוליטי שהתעורר בעקבות הנסיגה הגדולה מגליציה ופולין וניהולה הרשלני של המלחמה בידי הממשלה הצארית. לאחר כינוסה המחודש של הדומה ביולי 1915 חברו מרבית הקדטים יחד עם מפלגות מתונות נוספות ל"גוש הפרוגרסיבי", שבניסיון אחרון למנוע את התפרצותה של מהפכה אלימה מלמטה, ניסה לשכנע את הצאר למנות מיניסטריון שייהנה מאמון הציבור. הפלג השמאלי של הקדטים, לעומת זאת, הצטרף למפלגות הרדיקליות והסוציאליסטיות בדרישה למינוי ממשלה האחראית כליל בפני הדומה - דבר שנתקל בהתנגדות חריפה של המתונים במפלגה, בראשות מיליוקוב. הצאר לא נענה אף לדרישות המתונות לרפורמה פוליטית, ובחודשים שלאחר מכן נקט בצעדים לחיזוק מחודש של כוחו האוטוקרטי ולדיכוי האופוזיציה.
עם התגברות שחיתותם של השלטונות הצאריים, החמרת המצב הצבאי והתעצמותם של המשבר הכלכלי ואי-הסדרים החברתיים בעקבות המלחמה, מצאו הקדטים את עצמם בפני חשש של אובדן כל אמון בינם לבין ההמונים, כשהסכנה של מהפכה עממית אלימה נראתה קרובה מתמיד. אף המתונים ביותר מבין הקדטים, שבאופן סדרתי הסתפקו בכל ויתור פוליטי שהוא בניסיון להרגיע את רוח המהפכה, החלו להגיע למסקנה כי אבד הטעם לשיתוף פעולה עם הממשל במתכונתו הנוכחית. ברוח זו נשא מיליוקוב במושב הפתיחה המחודש של הדומה, ב-1 בנובמבר 1916, את נאומו המפורסם "טיפשות או בגידה?" שבו הוקיע את הממשלה הצארית. רבים מהפוליטיקאים הקדטים לקחו חלק או תמכו במזימות השונות להפיכת חצר שנרקמו בחודשים האחרונים לקיומו של המשטר הצארי, אך לא הספיקו לצאת אל הפועל.
המהפכה הרוסית (1917) ואחריה.