אז כתב ולימים פרסם את "יומן גטו לבוב", שבו תיעד את זוועות השואה שעברו עליו ועל משפחתו, ועל שנאלץ לשלוח את בתו למנזר על מנת להצילה.
ביולי 1944, לאחר שחרור לבוב על ידי הצבא האדום, נותר עוד כמה ימים במחבואו במנזר עד שיצא ממחבואו, ונכנס להתגורר במשרד ששימש קודם את הגרמנים. הוא הקים ועד יהודי והחל לנהל רישום של ניצולי השואה בעיר. בסוף יולי 1944 הוא מונה על ידי השלטונות הסובייטיים לרב בית הכנסת חדשים ששרד, ולאחראי על הספרייה היהודית בעיר. הוא גם פעל להוציא ילדים מידי משפחות נוצריות ששמרו עליהם בזמן השואה. בנובמבר 1944 יצא ללובלין לפי הזמנתו של אמיל זומרשטיין, חבר יהודי בממשלה הפולנית הזמנית, שהציע לו להתמנות לרב הראשי של צבא פולין. בהמשך עבר לבירה ורשה, כיהן בשנים 1945–1949 כרב הראשי של צבא פולין הקומוניסטית בדרגת לוטננט קולונל ועסק בשיקום חיי הקהילות היהודיות בפולין. לימים פרסם את זיכרונותיו מתקופה זו.
בשנת 1950 עלה לישראל, התגייס לצה"ל ובשנים 1950–1964 כיהן כרבו של חיל האוויר. בימי עליית גומולקה עמד בראש בית דין לגיור של הרב שלמה גורן שגייר רבים מהעולים. את הסכמתו לגיורים הסביר: "יהודי העולה לישראל - בעצם המעשה הזה הוא כבר מביע הזדהות עם עם ישראל ועם תורת ישראל, אפילו אינו מקיים עדיין את התורה כולה במלואה". בתחילת 1966 נבחר למשרת הרב הראשי של ארגנטינה. במרץ 1966 יצא לשמש רבה הראשי של יהדות ארגנטינה, על פי חוזה לשלוש שנים. החוזה הוארך עד 1975. בימי שבתו בארגנטינה תמך באיסור הגיור שהותקן על ידי הרב שאול סתהון, אך ביצע באופן מוגבל גיורים על סמך זה שהוא שליח הרבנות של ישראל.
בשנת 1975 שב לישראל וכיהן כרב שכונת צהלה בצפון תל אביב עד לפטירתו.
נפטר בשנת 1998, בן 95 במותו. על שמו רחוב בשכונת צהלה, בתל אביב.
פרסומיו.
בהשתתפותו:
השוני המרהיב
השוני המרהיב (ובפנים הספר: השֹני המרהיב) הוא כותר קובץ שיריה של המשוררת הישראלית זלדה. ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בתל אביב (כשאר קובצי שירתה) בשנת תשמ"א (1981).
שירים.
הקובץ כולל את השירים:
תכנים ואמירות.
שתיקה כבדה.
כותר הספר נלקח מהבית הראשון של אחד משירי הקובץ, בשם שתיקה כבדה: "המות ייקח את השני המרהיב / שבין אש למים / וישליכהו לתהום. //". בשיר מתארת זלדה את חוויית החיים מתוך האימה וההתבוננות באפשרות המוות. החיים הם הגיוון, ואי הוודאות, לעומת המוות החד משמעי והסופי. עם בוא המוות תילקח רב גווניות החומר ותעלם בחד הצבע של התהומות, שהם מטאפורה למה שהוא מעבר להשגתו של האדם. כל עוד נשמה באפו של האדם הוא חווה את הניגוד ואת הסתירות שבין יסודות העולם ויסודות נפשו, שנמשלים ל"אש" ו"מים". התנועה במרחב החיים מלא הניגודים הוא באחריותו של האדם, בתודעתה שלח זלדה, על פי ערכי האמונה היהודית שעליהם חונכה, ואחריות זו נמשכת עד לסוף החיים, על כן היא מבקשת בהמשך השיר: "יודע תעלומות / הבינני מה לבקש ביום אחרון".
שיריה של זלדה ספוגים באמונה יהודית דתית, בידע מספרות הפיוט, התפילה והפילוסופיה היהודית לדורותיהם; הם חוברו מתוך מחשבה שאולי יעשה בהם שימוש בעתיד סדר התפילה היהודית. כך למשל השיר אי: המתחיל במילים: "אֲנִי דוֹרֶכֶת עַל הָאֲדָמָה / כְּמוֹ עַל גּוּף חַי" ומסתיים במילים: "רַק הַמַּחֲשָׁבָה עַל אֱלֹהִים /
הִיא אִי בַּמְּעַרְבֹּלֶת". בשונה מרחל המשוררת אשר בקשה את ההקשבה וההצמדות אל המהות של האדמה, למשל בשירה כאן על פני אדמה, זלדה שולחת את קוראיה אל החוויה המטאפיזית שמעבר לחוויית החומר הקונקרטית.
במלכות השקיעה.
בשיר במלכות השקיעה מבטאת זלדה את עלילות חוויית האמונה בהמצאות האל ביקום: השיר מתחיל במילים: "בְּמַלְכוּת הַשְּׁקִיעָה / אֲפִלּוּ קוֹץ מֵפִיץ נֹגַהּ". ועוסק באיתני הבריאה, וברעיון האינסופיות הפיזית של העולם, התחושה שההמצאות האנושית, ובכלל זה החיים והמוות, אינם מובנים לאדם, ומתארם הקונקרטי, הר או קוץ, עשוי להעיק על נפשו ורוחניותו. אולם התחושות הקשות מתגמדות אל מול אינסופיותו של האל. כאשר ישנה התחברות אל האמונה והדבקות באל, כאילו נמוגים האימה והחרדה מפני הנוכחות הקונקרטית, העלולה להעיק, של מתארי המציאות.
הולך בדרכו עקיבא
הולך בדרכו עקיבא הוא שיר ילדים חרדי, מהאלבום "יהודים הם בני מלכים". השירים באלבום נכתבו על ידי יהודית שיקמן והולחנו על ידי חיים בנט.
השיר מבוסס על סיפור חז"ל הידוע על התנא רבי עקיבא, שמקורו באבות דרבי נתן:
השיר מכיל בית ופזמון המתארים בקצרה את המעשה, כאשר הפזמון מדגיש את כח התורה כמים שבכוחם לחלחל אפילו באבן כך דברי התורה יכולים אף לחדור ללב אבן.
יוסף שמר
יוסף (יוסי) שמר (באספרנטו: Josef Ŝemer; 14 באוגוסט 1950 - 29 במרץ 2012) היה אספרנטיסט ישראלי. הוא היה יו"ר צעירי תנועת האספרנטו בארץ, ובהמשך כיהן כיו"ר האגודה לאספרנטו בישראל וכמזכיר התנועה.
ילדות ונעורים.
נולד בתל אביב לשרה ולשלום שמרליס. בגיל 16 למד אספרנטו אצל איסאי דְרַטוור, אספרנטיסט שעלה מפולין. לימים לימד שמר אספרנטו במרכז ביכורי העיתים בתל אביב. הוא הופיע בתוכנית הטלוויזיה של אורי זוהר "זה הסוד שלי", וסודו היה: "אני מורה לשפת אספרנטו".
במקצועו היה שמר בכיר במערך ההדרכה של בנק הפועלים, מומחה בתחום המט"ח.
פעילות אספרנטית.
בכל קיץ השתתף במשלחת אספרנטיסטים מישראל לכינוסים הבינלאומיים ברחבי העולם, ובמשך שנים אף ייצג את ישראל בוועד של הארגון העולמי לאספרנטו (UEA). הוא נמנה עם מארגני הקונגרס הבינלאומי לאספרנטו שנערך בתל אביב בשנת 2000.
במשך שנים רבות כיהן כיו"ר האגודה לאספרנטו בישראל, ואף מילא תפקידים נוספים באגודה, בהם גזבר ומזכיר. במשך כ-30 שנה ריכז את פעילותו של מועדון האספרנטו בתל אביב.
שמר נהג להרצות בנושאי יהדות, ציונות ותולדות השפה הבינלאומית אספרנטו. כבעל ידע כללי רחב, נהג להנחות את החידון המסורתי בקונגרסים הבינלאומיים שהתקיימו בארצות שונות בעולם. בשנותיו האחרונות נהג לשלוח מדי שבוע בדואר אלקטרוני למאות מנויים בכל רחבי העולם בדיחות יהודיות שתרגם לאספרנטו, ובצידן הסביר לגויים מונחים רבים מהתרבות היהודית.
עורך ביטאון האספרנטו.
במשך כעשרים שנה ערך את ביטאונה של אגודת האספרנטו הישראלית, "Israela Esperantisto" ("האספרנטיסט הישראלי"), כתב עת באספרנטו המופץ בארץ ובעולם. בתפקידו כעורך ההדיר והביא לדפוס מכתב ששלח מוורשה ד"ר אליעזר זמנהוף, ממציא שפת האספרנטו, לביל"ויים בגדרה. המכתב, שנותר עלום במשך מאה שנה, עורר סנסציה בקהילת האספרנטו העולמית והבליט את הפן היהודי באישיותו של זמנהוף ואת פעילותו הציונית. בין השאר זכור ריאיון שערך שמר עם ניצולת השואה אווה תורן, ידידתה של לידיה זמנהוף, בתו של יוצר השפה שהייתה אף היא אספרנטיסטית. בריאיון נכללו גם גילויים על ימיה האחרונים של לידיה, לפני עלייתה לרכבת לטרבלינקה.
פטירתו.
לאחר פטירתו פורסם טור בעיתון "הארץ" במדור "אחרי מות". במפגש הראשון לאחר לכתו נערך ערב זיכרון במועדון האספרנטו, שאותו ניהל במשך כשלושים שנה. מאפריל 2012 נקרא המועדון על שמו "מועדון האספרנטו ע"ש יוסי שמר".
עם מותו של יוסי שמר הגיעו לאגודה לאספרנטו בישראל מכתבי תנחומים מאספרנטיסטים ברוב ארצות העולם. על מצבתו בקריית שאול נחרת (באספרנטו): "הלב הפועם של תנועת האספרנטו בישראל, אהוב בכל העולם".
דוד כהנא
מרי היגינס קלארק
מרי היגינס קלארק (באנגלית: Mary Higgins Clark; 24 בדצמבר 1927 – 31 בינואר 2020) הייתה סופרת אמריקאית בתחום ספרי מתח. כל אחד מ-42 הספרים שכתבה הפך לרב מכר, ומהם נמכרו למעלה מ-80 מיליון עותקים.
קלארק נולדה ברובע הברונקס, ניו יורק.
גם בתה, קרול היגינס קלארק, וכלתה לשעבר, מרי ג'יין קלארק, הן סופרות של ספרי מתח.
מרי היגינס קלארק נפטרה ב-31 בינואר 2020.
מספריה.
בין ספריה שתורגמו לעברית בהוצאת אור עם:
יהודה ליב אפל
יהודה לֶיְבּ אֶפֶל (בכתיב יידי: עפעל; 23 במרץ 1857, וקשנה, פלך קובנה, האימפריה הרוסית (ליטא) – 27 בנובמבר 1934, כ' בכסלו תרצ"ה, תל אביב) היה עיתונאי עברי ופעיל ציוני, מראשוני תנועת חיבת ציון בווילנה.
קורות חיים.
אפל נולד בכ"ז באדר ב' תרי"ז בעיירה וֶקשנה שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (באזור ליטא, אז בתחום המושב היהודי), בנם של יצחק וחיה שרה לבית שֶרְהֵיי (סרגיי). בגיל שש וחצי התייתם מאמו. קיבל חינוך תורני מסורתי – למד ב"חדר" ולאחר מכן בישיבה. מילדותו זכה לכינוי "העילוי מווקשנה".
כשהיה בן 18, לקח אותו קרוב משפחתו, הסופר אברהם דב, לווילנה שם הסכימו הרבנים יוסיל'ה ושלמה'לה להכניסו לשיעורם. בנוסף למד לימודי חול וגרמנית. מאוחר יותר עבר להתגורר במשך זמן-מה בבית דודו (אחי אמו), שהיה בעל בית חרושת בברדיצ'ב, ולאחר מכן חזר לווילנה.
בווילנה עבד במשך מספר שנים כפועל בבית חרושת למתכת, ולאחר מכן עסק בהוראה פרטית. כאשר הופיעה תנועת "חיבת ציון" הצטרף אליהם ופעל במחיצתם של ראשוניה, והיה מזכירו של שמואל יוסף פין. כשנוסדה האגודה "אוהבי ציון", נתמנה בשנת 1882 למזכירה. באותה השנה נשא לאישה את אסתר בת מאיר מגיד, אחייניתו של הסופר הלל נח מגיד שטיינשניידר.
בשנת 1888 סייע למשה לייב ליליינבלום בהנהלת ענייני חובבי ציון ברוסיה. בשנת 1891 יסד בווילנה קבוצת מתיישבים שגאלה רבות מאדמות חדרה.
בשנת 1889 הצטרף לאגודת בני משה, מיד עם היווסדה, ושימש מזכירה בווילנה. בשנת תרנ"ד היה ממוכרי יין מושבות ארץ ישראל בערי רוסיה. הוא הציע לייסד חברה מיוחדת שתעסוק בהפצת היינות, כיוון שהעבודה עבור אדם אחד הייתה רבה מדי, ולאחר זמן מה נוסדה חברת כרמל.