בקבלת הפנים שלאחר טקס השבעתו של וודרו וילסון לנשיאות ב-1913, עלה בידי שני הידידים מנוער להפגש שוב ולהחליף חוויות מנעוריהם בג'ורג'יה. השניים המשיכו להיות בקשר כאשר הם היו בוושינגטון. ב-1915 כתב למאר שתי חוות דעת קצרות בקשר למשפטו של ליאו פרנק. הוא סירב לבקשה למתן צו הביאס קורפוס לפרנק כדי לקרוא תיגר על הגינות משפטו, אך בסופו של דבר הוא נעתר לערעור כדי שפרנק יציג את טענותיו בפני בית המשפט. בית המשפט בהרכב מלא דחה את טענותיו של פרנק ולמאר הצטרף לדעת הרוב.
מותו.
בסתיו 1915 לקה למאר בשבץ מוחי. בשל כך הוגשה הצעה לאישור פרישתו עם פנסיה מלאה, אך בשל מותו חודשים ספורים לאחר מכן התייתרה הבקשה.
ג'וזף למאר נפטר בוושינגטון די. סי. ב-2 בינואר 1916. הוא נטמן בבית הקברות סאמרוויל שבאוגוסטה. במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי.
יוסף חיון
רבי יוסף בן רבי אברהם הנשיא חיון היה מנהיג קהילת ליסבון ורבו של דון יצחק אברבנאל, גדול פרשני המקרא בפורטוגל.
ביוגרפיה.
לא ידועים הרבה פרטים על תולדותיו ככל שידוע הוא שנולד למשפחה עשירה והחליט לזנוח את הקריירה המסחרית בשביל לימוד תורה, אך עדיין עסק באופן מועט במסחר, בצעירותו למד אצל רבי יצחק קנפנטון, וכדברי רבי אליהו קפשאלי אשר תיאר את השפעתו הרבה בהעמדת תלמידים ובהרבצת תורה בתקופתו:
החוקרים טוענים שחיון הושפע מאוד מרבי יצחק קנפנטון והמשיך את דרכו בפרשנות התורה.
התאריך היחיד הידוע בחייו הוא 1466 שבו מספר שנמצא בעיר איבורה הרחוקה מליסבון אשר שם מתרחשת מגפה.
רבי אליהו קפשאלי כתב שחיון יצא מפורטוגל לפני הגירוש, הפרטים על כך עומדים במחלוקת, מאיר בניהו כתב שהיגר בעצמו לטורקיה, ח"ה בן ששון טען שאביו היה מראשוני המגורשים, יוסף הקר סבר שנפטר בפורטוגל.
שנת מותו שנויה במחלוקת יש אומרים שנפטר ב־1490, מאיר בניהו סבור שר"י חיון נפטר ב־1496, ישעיהו תשבי טען שנפטר לפחות ב־1500.
תלמידיו.
רבי יצחק אברבנאל, וכן רבי יוסף יעבץ אשר כתב את ספרו על פיו, וכך כותב על רבו:
כמו כן היו גם, רבי דוד אבן יחיא מחבר הספרים קב ונקי, קהלות משה, ועוד. רבי אברהם חיון מחבר ספר אמרות טהורות. בנו רבי משה. ולדעת חלק מהחוקרים נכדו רבי יהודה אלבוטיני היה תלמידו.
דרכו הפרשנית וסגנונו.
החוקרים עמדו על כמה נקודות ייחודיות שבפירושי חיון: רוב חיבוריו מתחילים בהקדמה נרחבת בה הוא עומד על שמונה או עשרה עניינים כלליים שבספר, שלמות - מעתיק את כל הפסוק ומבאר את כל חלקיו ואת הביטויים החוזרים על עצמם, רוב פירושו על פי הפשט והיה מהפרשנים הרציונלים, אך אינו נמנע להביא לעיתים פירושיים דרשנים, אופיו היסודי הביאו לפרש כמה פירושים לפסוק אחד, כמו כן בפירושו כלולים מיטיבים אנטי נוצריים רבים.
עיקר חידושו של חיון היה בזה שלא השתמש כלל בכלל כפל העניין במילות שונות וכלשון אברהם גרוס גדול חוקרי חיון:
למשל על הפסוק 'שמעה ה' צדק הקשיבה רינתי האזינה תפלתי בלא שפתי מרמה' כתב רד"ק 'וכל הפסוק הוא כפל עניין במלות שונות' וכן הבין ראב"ע, אך חיון נתן משמעות שונה לכל אחד מארבעת ביטוייו: . יוחנן קאפח הוכיח שלא שלל לגמרי את כלל זה (כשיטת המלבי"ם למשל) אלא דווקא במקרה שהפסוק חוזר על עצמו מראשו לסופו, אך במקרה שרק חלקו חוזר על עצמו נקט את כלל זה.
חיון התנגד באופן קלוש לפילוסופיה.
זמן כתיבת ספר דברים לפי חיון.
תלמידו רבי יצחק אברבנאל הסתפק בנוגע לזהות מחבר ספר דברים האם משה חיברו מדעתו או דינו כשאר החומשים ונכתב מפי ה'. הוא שאל את חיון מספר שאלות, א. למה חוזר ספר דברים על התורה, ב. מדוע משה נזכר בספר דברים בגוף ראשון בניגוד לשאר התורה שהזכירתו בגוף שלישי, ג. מדוע אמרו חז"ל שאת הקללות שבדברים כח אמר משה מפי עצמו, וממילא הוקשה לו שאם משה כתבו מפי עצמו איך זה מסתדר עם העיקר השמיני מי"ג עיקרים שכל התורה משמים, ואיך משה היה יכול להמציא מצוות חדשות.
רבי יוסף, חיבר פירוש בשם מגיד משנה ליישב את ספקותיו של תלמידו, ובו הוא כתב שספר דברים מתחלק לשלושה חלקים: ביאורי מצוות, תוכחות ומצוות חדשות. את השניים הראשונים משה סיגנן מדעתו אך המצוות החדשות כולם מילה במילה מפי ה'.
אברבנאל הסכים עם רבו בצורה חלקית, רבי יצחק קארו הביא את דברי רבי יוסף חיון.
כתביו.
רבי יוסף כתב ביאורים על תרי עשר, ישעיה, יחזקאל, משלי, ותהלים. מתוך כתביו נשארו ספרים אלו:
כמו כן מספר מאמרים אשר שרדו ממנו נדפסו בספרו של גרוס, הרב יעקב משה טולידאנו הדפיס תשובה הלכתית ממנו בענייני עגונות.
יוסף בן אברהם חיון
תחנת ספרטק
תחנת ספרטק (ברוסית: Спартак) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו טגנסקו-קרסנופרסננסקאיה. התחנה נמצאת ברובע פוקרובסקויה-סטרשנבו, ליד אצטדיון ספרטק שממנו קיבל את שמו.
התחנה נפתחה ב-27 באוגוסט 2014 אחרי תקופה של 39 שנים מרגע תחילת בניית התחנה ועד פתיחתה (שיא במטרו של מוסקבה). תחנת ספרטק היא אחת משלוש תחנות במטרו של מוסקבה, שאף שאף אחד ממסלולי התחבורה הקרקעית העירוניים אינו מגיעה אליה.
אוניברסיטת ויטוואטרסראנד
אימרה סקיי (רופא)
אימרה סקיי (במקור שוורץ, (בהונגרית: Székely Imre; שולטוואדקרט, 8 בדצמבר 1898 – לונדון, 1972) היה רופא שיניים יהודי-הונגרי-בריטי.
ביוגרפיה.
אימרה סקיי נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר מור שוורץ ושל ויוזפה פראגר. הוא למד בפריז, ציריך וסגד ובאוניברסיטת פאזמאני פטר בבודפשט (שמו כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר דוקטור לרפואה בשנת 1925. בין השנים 1925 לבין 1948 עבד במחלקת השיניים של מרפאת אפוני ברחוב סבטשג. בין השנים 1948 - 1956 הוא היה מרצה במחלקה לרפואת שיניים באוניברסיטת זמלווייס בבודפשט. הוא ברח מהונגריה בשנת 1956 במהלך המרד ההונגרי והתיישב בלונדון, שם הייתה לו מרפאה פרטית. הוא עסק בצמיחת פטריות הפה, בניית תותבות והשתלת מתכת. הוא עיצב את סמל הפקולטה לרפואת שיניים.
בג&quot;ץ שחר בוצר
בג"ץ שחר בוצר נ' מועצה מקומית מכבים-רעות הוא פסק דין שניתן בשנת 1996 בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי הנער שחר בוצר, בייצוג אביו ובסיוע ארגון "בזכות". בית המשפט העליון, בהרכב בראשות נשיא בית המשפט, אהרון ברק, פסק לטובת בוצר וקבע לראשונה כי לאנשים עם מוגבלות ישנה זכות יסוד להשתתפות מלאה בחברה. בהתאם, על המוסדות הציבוריים מוטלת החובה להנגיש את שירותיהם. פסק הדין היווה אבן דרך משמעותית בהכרה בתכליות החוק, והנימוקים המועלים בו, בנוסף להלכה בו מצוטטים בפסיקה מאוחרת יותר הקשורה בהנגשת מבנים.
הרקע לפסק הדין.
פסק הדין נכתב טרם חקיקת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, תשנ"ח-1998. חובת הנגשת מבנים קמה כתוצאה מחוק התכנון והבנייה (פרק ה': סידורים מיוחדים לנכים בבניינים ציבוריים), אך טרם ההכרעה בפסק הדין לא היה ברור איזו פרשנות יש להעניק להוראות החוק - פרשנות מרחיבה, הדורשת הנגשה מסיבית של מבנים או פרשנות מצמצמת הדורשת את המינימום ההכרחי.
דו"ח הוועדה הציבורית לבדיקת חקיקה מקיפה בנושא זכויות אנשים עם מוגבלות (1997), מראה כי מרבית המבנים הציבוריים בתל אביב לא היו נגישים. מהדוח אף עולה שהנגישות במדינת ישראל הייתה בפיגור ביחס למדינות העולם. מדינות כמו ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה קידמו חוקי שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות ופעלו להנגשת המרחב הציבורי כבר קודם לכן, בעוד שבישראל המצב החוקי הנוגע לזכויות אנשים מוגבלויות היה מבוזר בחוקים רבים. למשל, חוק התכנון והבנייה, חוק הקלות לחירש התשנ"ב 1992, חוק הרשויות המקומיות (סידורים לנכים) - 1988. הסדרים חוקיים אלו לקו בחוסרים משמעותיים שלא טופלו במסגרת החוקית.
העובדות וכתב התביעה.
בוצר, בעת העתירה היה נער עם ניוון שרירים שלמד בחטיבת הביניים ביישוב מגוריו, מכבים-רעות. בעקבות המחלה התנייד עם כיסא גלגלים, מה שהצריך הנגשה של המבנים הציבוריים השונים. עם זאת, חרף התראות מראש של בני משפחתו, ההנגשה של רבים ממבני הציבור הייתה לקויה.
העתירה נסובה בעיקר סביב הנגשת מוסד הלימוד שלו. על מנת להתנייד בין הכיתות השונות והקומות, היה צורך לעלות ולרדת במדרגות. אולם, בוצר לא יכול היה לעשות כן משום שהוא מתנייד בכיסא גלגלים. חוסר הנגישות של בית הספר הוביל לכך שבוצר לא היה יכול להנות משירותים רבים של בית הספר (למשל כיתות מחשבים) ואף נגישותם של חדרי השירותים הייתה מוגבלת למדי, שכן היו שירותים מונגשים רק בקומה אחת, ללא קשר בין מיקום השירותים ובין הכיתות בהן למד. לפני הפנייה לערכאות המשפטיות הגיעו בוצר והעירייה לסיכומים רבים הנוגעים להנגשה, אך היו מספר חילוקי דעות בין הצדדים שהתגלעו ולא הגיעו לפתרונן. בין היתר, האם יש להתקין מעלית או רק אנכון, על מנת לאפשר לבוצר לעלות במדרגות בית הספר.
השאלה המשפטית.
השאלה המשפטית העומדת בבסיס פסק הדין היא הפרשנות הנכונה לחוקי התכנון והבנייה בכל הנוגע לחובת הנגשת מבנים לאנשים עם מוגבלויות. פרשנות אחת, מצמצמת, קודמה על ידי המועצה מקומית, אשר סברה כי התקנתם של שירותי נכים מונגשים במבנה (ולא בכל קומה) היא פרשנות מספקת, כך הדבר גם לגבי אנכון. פרשנות אחרת, מרחיבה, קודמה בעמדת בוצר ולפיה יש להתקין מעלית ושירותי נכים המותאמים לאזורים בהם מחויב להיות האדם עם המוגבלות (פסקה 6). שאלה נוספת קשורה בהנגשת המדרגות באמצעות מעלית או אנכון (ובהתאם, כמה רחבה צריכה להיות פרשנות התקנות).
פסק הדין.