בשנים 1996-1992 בן לוין לימד דרמה וניתוח טקסטים באקדמיה למוזיקה ולמחול על-שם רובין בירושלים ובמסגרת מקהלת "אנקור" בירושלים.
ב-1995 ביים ב'הבימרתף' של תיאטרון הבימה את ההצגה "מארחים את מר סלואן", מאת המחזאי הבריטי ג'ון אורטון. בהצגה שיחקו ליאת גורן, ברוך דרור, עופר זוהר ואליעזר יונג.
בשנת 1996 זכה במלגה מטעם השגרירות הבריטית בישראל ללימודי בימוי וכתיבה בתיאטרון רויאל קורט, לונדון.
בין השנים 1998-1997 כיהן כדרמטורג ראשי של תיאטרון בית ליסין שם גם ביים את הקונצרט מאת גורן אגמון, בכיכובה של דפנה רכטר. בעקבות ההצגה "מארחים את מר סלואן", הזמינה אותו אופירה הניג, באותה עת המנהלת האומנותית של תיאטרון החאן, לביים את ההצגה "קילר ג'ו", ב-1997 ואחר-כך את ההצגה "נוף ילדות", ב-1998 ולאחריה את "קולות אחרים", ב-1999.
ב-2001 ביים בתיאטרון אנסמבל הרצליה עיבוד למחזהו של וודי אלן GOD" אלוהים" כשבתפקיד הראשי שיחק איצ'ו אביטל ולצידו דביר בנדק וניר מנקי.
בשנת 2004 ביים לוין את ההצגה "חטא" בתיאטרון החאן שהיא עיבוד לרומן של דוסטויבסקי "החטא ועונשו". בהצגה שיחקו יוסי עיני, לירון ברנס ואריה צ'רנר.
לוין לימד וביים בסטודיו למשחק יורם לוינשטיין. הוא וכתב וביים את המחזה הקומי/טרגי " צוות לחדר טראומה" שהוצג בסטודיו ב-2004. המחזה נכתב בתקופה של פיגועי טרור והוא מתרחש בחדר מיון, תוך כדי פיגוע.
בין השנים 2005-2004 ערך והגיש את תוכנית התרבות היומית "זמן תרבות" ב'ערוץ התרבות הישראלי' וכמו כן ערך והגיש תוכנית אולפן שבועית ב'ערוץ 2' (רשת) שהכילה לקט מכתבות ששודרו בערוץ התרבות.
בין השנים 2007-2005 שימש כדרמטורג ויועץ אמנותי ליבגני אריה - המנהל האמנותי של תיאטרון גשר. בתקופה זו גם עיבד את המחזה "הבן הבכור" מאת אלכסנדר ומפילוב, שהוצג בגשר ב-2007, בבימויה של לנה קריינדלין ובכיכובו של משה איבגי וזכה להצלחה רבה.
בן לוין עיבד ביחד עם אחיו אסף לוין את "חסמבה" להצגת ילדים, שעלתה ב-2001. ההפקה במקור עלתה בהיכל התרבות. בהצגה שיחקו אז אקי אבני, סנדי בר ושלום אסייג.
הוא כתב את קומדיית המצבים "סופ"ש עם תום" שעלה בתיאטרון בית ליסין ב-2007, בבימויו של רוני פינקוביץ'. בהצגה שיחק בתפקיד הראשי מורדי גרשון ולצידו גיא לואל, מיכל לוי וגילת אנקורי.
ב-2011 ביים בתיאטרון אנסמבל הרצליה את ההצגה "דצמבר", פרי עטו של גיירמו קלדרון.
לימד בסטודיו לאמנויות הבמה - תיאטרון חולון ובבית הספר אימפרו לקולנוע.
בסביבות שנת 2011 החל מסע ארוך של חזרה בתשובה, תוך שהוא מקפיד להמשיך לעסוק בתיאטרון ובכתיבה.
בשנת 2013 עיבד את ספרו של אפרים קישון "שעיר לעזאזל" למחזה וביים אותו בתיאטרון אספקלריא.
בשנת 2015 העלה את מחזהו "פול האוס בשלושה מהלכים" כהפקה פרטית בתיאטרון "תמונע", שם הוא גם משחק את אחד התפקידים הראשיים יחד עם שי זביב ויפתח קמינר. המחזה, שנכתב בעקבות חזרתו בתשובה, מספר על חברות ארוכת שנים של שלושה חברים טובים העומדת במבחן בעקבות חזרה בתשובה של אחד מהם.
ב-2018 כתב וביים את ההצגה "אתהלך" ע"פ ספרו של אהרון מרגלית, בתיאטרון נקודה טובה.
בין השנים 2017-2018 לימד כתיבה ומחזאות בתורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי.
בשנת 2022 צפויה לעלות הצגת-יחיד של השחקן מיכאל וייגל ששמה הוא "התרת נדרים". את ההצגה כתב בן לוין וביים נבו קמחי.
תפקידים.
משחק.
טלוויזיה
קולנוע
תיאטרון
שמחת הפרטים הקטנים
שמחת הפרטים הקטנים הוא אלבום הבכורה של הזמר היוצר, המלחין והמוזיקאי ארז לב ארי. האלבום יצא לאור בשתי גרסאות כאשר הגרסה הראשונה יצאה לאור ב-4 בדצמבר 2007 וזו שאחריה יצאה ביולי 2008. לגרסה השנייה נוסף השיר "אנה אפנה" שהיה שיר הנושא של הסדרה הטלוויזיונית "סרוגים" שהוקלט בשנת 2008 ודורג במצעדים השנתיים של שנת ה'תשס"ח (ראו בהמשך). הסינגל הראשון שיצא מהאלבום היה "מה אעשה" שיצא כבר בחודש מאי בשנת 2006. בין השירים המוצלחים שיצאו מאלבום זה אפשר למנות את "צדק" (השיר שפותח את האלבום), דואט של לב ארי יחד עם לאה שבת. שיר זה מתייחס למערכת היחסים שבין לב ארי לבין זוגתו. שיר נוסף הוא "מתוך האפלה" (הרצועה השמינית) שבו כלי הקשה רבים וקולות רקע של שרית שולצ'ינר. סוגר את האלבום השיר "חתונה" המשלב סיטאר שמנגן בו ואווירת הודו, ובכך מוסיף ומקשר את האלבום כולו לקשר רוחני. רוב שירי האלבום הוקלטו באולפן הביתי של לב ארי בביתו. האלבום זכה בתואר אלבום זהב על מכירת עותקים רבים שלו.
הגישה הסביבתית בחקר התקשורת
הגישה הסביבתית בחקר התקשורת או הגישה האקולוגית בחקר תקשורת, היא שיטת מחקר בתחום חקר התקשורת המנסה לתאר ולהסביר את התופעות והשינויים המתחוללים בחברה האנושית בראי ההתפתחות הטכנולוגית והחברתית כאחד. הגישה היא המאוחרת מבין השלוש המיוחסות לחקר טכנולוגיות מידע ותקשורת. השתיים שקדמו לה הן הגישה הטכנולוגית והגישה החברתית.
רקע.
מקור שמה של הגישה בספרו של החוקר מת'יו פולר (Matthew Fuller): (2005) Media Ecologies: Materialist Energies in Technoculture. הגישה שמה לה למטרה לגשר ולפשר בין שתי האסכולות המתחרות אשר קדמו לה. בעוד הגישה הטכנולוגית טוענת מחד להשפעה חזקה יותר של הטכנולוגיה על החברה ומאידך טוענת הגישה החברתית כי החברה היא הקובעת את התפתחות הטכנולוגיה, מציעה הגישה הסביבתית קו פשרני המצביע על הדדיות ויחסי גומלין בין הטכנולוגיה לחברה.
ניתן לתאר סכמטית את שלוש הגישות באופן הבא (החצים מייצגים השפעה):
גם שתי הגישות הראשונות אינן מתאפיינות בדטרמיניזם טהור לכאן או לכאן ושתיהן מכירות בהשפעות הדדיות מסוימות.
מרכיבי הגישה.
הגישה רואה את מערכת היחסים בין הטכנולוגיה לחברה כמכלול המקיים יחסי גומלין בין הצדדים. מושג זה חשוב במיוחד להבנת הגישה הסביבתית הרואה בהתפתחות המדיה והחברה כתהליך רב-כיווני ולא רק דו-כיווני. תהליך זה טומן בחובו השפעות הדדיות בעוצמתן וחשיבותן של החברה על הטכנולוגיה ולהפך. לא ניתן להפריד בין החברה לבין הטכנולוגיה בה נעשה שימוש, כאמור זהו מכלול אחד.
הגישה בוחנת את מערכת היחסים בין החברה לטכנולוגיה באמצעות ארבעה מרכיבים:
מאזן התקשורת.
מושג מרכזי בגישה הסביבתית בחקר התקשורת הוא מאזן התקשורת. מדובר למעשה על מאזן בין צורכי אוכלוסייה נתונה לבין המשאבים התקשורתיים העומדים לרשותה.
על מנת להעריך את מאזן התקשורת, קבעו החוקרים שני סמנים קיצוניים תאורטיים, אשר אינם מתקיימים הלכה למעשה במציאות:
מאזן תקשורתי הוא דינאמי ומשתנה בין תקופה לתקופה ונע בין מגמה חיובית (קרוב יותר למאזן חיובי מלא) לבין מגמה שלילית (קרוב יותר למאזן שלילי מלא). יש להבדיל בין מאזני הצרכים והמשאבים עבור כל אוכלוסייה בנפרד. אין דין מאזן התקשורת עבור המגזר החרדי בישראל כדין אותו מאזן עבור המגזר הערבי לדוגמה.
העצמה תקשורתית.
מתן ואספקת גישה למשאבים העונים על צורכי אוכלוסייה נתונה. תהליכים חברתיים וטכנולוגיים המאפשרים גישה טובה יותר וקלה יותר למשאבים המספקים מענה לצרכים יחשבו כתהליכי העצמה תקשורתית. תהליכים המונעים את הגישה החופשית למשאבים אלו יכונו שלילת העצמה תקשורתית.
איסוף מידע אודות תוכני גלישה מועדפים המתבצע כיום ברשת האינטרנט והתאמת התכנים באופן אישי עבור כל גולש הוא דוגמה מובהקת לתהליך קסטומיזציה המצמצם את מבחר הצרכים עבור כל משתמש ושולל את ההעצמה התקשורתית שלו.
דוגמאות ליצירת מאזן תקשורת חיובי כוללות התערבות ממשלתית בצורת חקיקה, חינוך ביקורתי למדיה ויצירת ערוצי תקשורת חלופית מהקהילה, על ידי הקהילה ולמען הקהילה.
Ob-La-Di Ob-La-Da
דו&quot;ח על מעמד הבניה באזור יהודה ושומרון
דו&quot;ח על מעמד הבנייה באיזור יהודה ושומרון
תוכנית יוזמה
תוכנית יוזמה הייתה תוכנית ממשלתית לעידוד השקעות הון סיכון במדינת ישראל. התוכנית נוסדה ב-1993 על ידי שר האוצר דאז אברהם בייגה שוחט והמדען הראשי במשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, יגאל ארליך ויושמה בשנים 1993–1998.
התוכנית נועדה לעודד את צמיחת תעשיית ההיי-טק על ידי השקעה ממשלתית בקרנות הון סיכון. הממשלה השקיעה באופן ישיר כ-100 מיליון דולר ב-10 קרנות הון סיכון, כאשר הקרנות יכלו לבחור להפוך את הממשלה לשותף בקרן או להחזיר לממשלה את הסכום שהשקיעה בתוספת ריבית. הממשלה החזיקה בתחילה ב-40% מכל קרן, אך איפשרה לשותפים הפרטיים לרכוש את חלקה כעבור חמש שנים בתנאים נוחים. אמנם ההשקעה הממשלתית לא הייתה גדולה אך היא היוותה איתות מעודד באמצעותו יכלה הקרן לגייס הון בחו"ל. התוכנית נתנה דחיפה משמעותית לתעשיית הון הסיכון בישראל ויצרה אקלים המעודד השקעות בתחום ההי טק הישראלי.
כל קרן הון סיכון במסגרת יוזמה הורכבה ממשקיעי הון סיכון ישראלים ("מתלמדים"), חברת הון סיכון זרה וחברת החזקות או בנק ישראלי. אחת מקרנות הון הסיכון הייתה "קרן יוזמה" בהיקף של 20 מיליון דולר עבור השקעה בחממות טכנולוגיות וחברות טכנולוגיה צעירות. בראשית הפרויקט השקיעה הממשלה בקרנות תוכנית יוזמה ביחס של 1:1.5 כלומר אם הקרן הצליחה לגייס עבור חברה מסוימת 12 מיליון דולר, הממשלה השקיעה 8 מיליון נוספים. בהמשך עלה היחס ל-1:2.