ג'ונס נבחר בדראפט 2003 בבחירה ה-49 על ידי אינדיאנה פייסרס. לאחר עונת רוקי חלשה בה שותף רק בשישה משחקים, נכנס ג'ונס בעונתו השנייה לרוטציית הקבוצה ושיחק ב-75 משחקים, כשהוא קולע 4.9 נקודות למשחק ואחוזי הקליעה לשלוש שלו (39.8%) מדורגים במקום ה-25 ב-NBA.
פיניקס סאנס.
ב-25 באוגוסט 2005 הועבר ג'ונס בטרייד לפיניקס סאנס עבור בחירת סיבוב שני בדראפט 2008.
פורטלנד טרייל בלייזרס.
ב-11 ביולי 2007 נשלח ג'ונס לפורטלנד טרייל בלייזרס יחד עם זכויות הדראפט על רודי פרננדס עבור הסדר כספי. את עונתו היחידה בפורטלנד, , סיים ג'ונס במקום השלישי בטבלת קלעי השלשות המדויקים ב-NBA עם 44.4% מטווח זה.
מיאמי היט.
ב-9 ביולי 2008 מיאמי היט החתימה את ג'ונס על חוזה לשנתיים עבור כ-8 מיליון דולר. ב-29 ביוני 2010 חתם ג'ונס על חוזה חדש בקבוצה לעונה אחת, עבור כמיליון דולר. בפברואר 2011 זכה ג'ונס בתחרות השלשות של ה-NBA כשהוא מנצח בסיבוב הגמר את שחקני בוסטון סלטיקס פול פירס וריי אלן. בסיום אותה עונה, ב-9 בדצמבר 2011, חתם ג'ונס על חוזה נוסף בקבוצה לשנתיים עבור כ-3 מיליון דולר. בתקופתו של ג'ונס במיאמי זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות (-) והגיע לגמר ה-NBA בארבע עונות רצופות (-).
קליבלנד קאבלירס.
לקראת עונת חתם ג'ונס על חוזה בקליבלנד קאבלירס לעונה אחת עבור כ-1.5 מיליון דולר, כפי שעשה בכל אחת משתי העונות הבאות. בעונת זכה עם הקאבלירס באליפות ה-NBA, ובעונת שיחק בגמר ה-NBA בפעם השביעית ברציפות, אך הקאבלירס הפסידו לגולדן סטייט ווריורס. בסיום אותה עונה הודיע ג'ונס על פרישה ממשחק לאחר 14 עונות ב-NBA, ומונה לסגן הנשיא לענייני כדורסל בפיניקס סאנס.
Eiffel
האסכולה הוונציאנית (ציור)
האסכולה הוונציאנית (School of Venice), היא תנועה אמנותית שרווחה בצפון איטליה, ובעיקר בוונציה שבחבל ונטו. בתולדות הציור, המונח "האסכולה הוונציאנית" (באיטלקית; Scuola veneziana, באנגלית; School of Venice) משמש להגדרת דרך ציור מיוחדת שפיתחו ציירי וונציה. ראשון בהם יאקופו בליני והאחרון טינטורטו שהובילו אל שיטת ציור חדשה הקושרת יופי, עושר, יוקרה ופאר שמימי עם פסיכולוגיה, הומניזם ומסתורין.
האסכולה הוונציאנית התפתחה בוונציה משנת 1400 (יאקופו בליני ) בערך עד סביבות 1594 (טינטורטו) בשנת 1612 ביקר בוונציה סימון וואה שהעביר את בשורתה לצרפת. היא הייתה למתודה מיוחדת ואחת המשפיעות ביותר בתולדות הציור. האסכולה הוונציאנית תומכת ברנסאנס האיטלקי הכללי, לא שוברת את התפתחותו אבל מוסיפה עליו תורת אור, צבע ותנועה דרמטית.
ייחודה בכך שמאפיינת את הרנסאנס של צפון איטליה ומאגדת בתוכו גם את תורת האור (בציור), גם את תורת הצבעים וכן את תורת התנועה שביסודות הרנסאנס והרנסאנס בשיאו.
רקע כללי.
חוקי הפרספקטיבה המהפכניים של האקדם רנסאנס כבר גובשו (מזאצ'ו Masaccio), קו הניצב של ג׳ונטה פיזאנו סולסל והיה לספירלה, עקרון חשיבות התכנון והרישום המוקדם (לאונרדו דה וינצ'י 1519 - 1452, רָפָאֵלו סאנציו - 1520 - 1483) היה ברור, גם תורת ההקצרה והדיוק האנטומי הנפלאים של אַנְדְרֵאָה מַנְטֶנְיָה מוונציה, היו בהישג יד. עולם הציור היה פתוח למשהו גדול וחדש. בתי הספר לציור של ונציה מילאו חלל זה בהתלהבות והרושם הגדול שיצרו על בני הדור ההוא היה כה גדול עד שבמאה ה – 16 נחשבה האסכולה הוונציאניות לחשובה באירופה.
לאונרדו דה וינצ'י ביקר בוונציה בשנת -1500, דירר בא אליה ב-1506 והביא את בשורתה לגרמניה, ומיכלאנג'לו ב-1529. ברתולומאיוס שפרנגר הגיע לצפון איטליה בשנת 1565 והביא את בשורת הרנסאנס הצפוני לפראג שם הייתה האסכולה הוונציאנית למנייריזם, רובנס הגיע לוונציה ב 1600 והביא את בשורתה לפלנדריה שם הייתה האסכולה הוונציאנית לבארוק הפלמי שהתפתח במרכז אירופה.
שמונה שנים אחרי מותו של טינטורטו סימון וואה בא לוונציה (בשנת 1612) והביא את האסכולה הוונציאנית לצרפת (1627) שם הייתה לבארוק הצרפתי, שהסתיים במאה ה-18, ופינה את מקומו, בצרפת לסגנון חדש בשם "רוקוקו".
בספרים רבים של תולדות האמנות נקשרת התחלת הבארוק הצרפתי עם הגעתו של ניקולא פּוּסָן לצרפת. פוסן הצליח מאוד באיטליה. לפריז הוזמן לבוא על ידי המלך לואי השלושה עשר בשנת 1640 ושהה בה שנתיים. אלא שפוסן הגיע לצרפת 13 שנים אחרי סימון וואה ושהותו בה גם ערכה זמן קצרצר, וגם כשלה ולא הביאה לו ברכה רבה. למעשה פוסן ברח מפריז עקב כישלונותיו בה. ההערכה אליו בפריז באה רק מאוחר יותר.
האסכולה הוונציאנית הפרה-רפאליטים והאימפרסיוניזם.
במהלך המאה ה-19, קמה באנגליה קבוצת ציירים שזכתה לשם "פרה-רפאליטים" (בעקבות השם שלקחה על עצמה: ״האחווה הפרה-רפאיליטית״) ואחד המאפיינים הבולטים של צייריה היה השימוש בתורת האור והצל של האסכולה הוונציאנית.
צבע הצל של הזרם האנגלי יוסד על הצבעים המשלימים של האסכולה הוונציאנית.
קדמה להם 'תורת הצבעים' של יוהאן וולפגנג פון גֶתה (1749 – 1832)
שהייתה אמורה להיות מדעית יותר ונאמנה יותר למציאות.
מאוחר יותר (1855) הופיע הספר על גלגל הצבעים "חוקי הניגוד הסימולטני של הצבעים" מאת הכימאי הצרפתי מישל שוורל.
על תפקיד הצל והאור הרחיב (ג'ון רסקין) בספרו משנת 1843, "ציירים מודרניים", (התפרסם בשם העט "בוגר אוקספורד" הוא בן זמנם של הפרה רפאליטים).
הציירים האנגליים יצאו בקריאה מפורשת להכניס צבע אל הצללים בטענה: שכדי שאור המופיע בתמונה יראה אור אמיתי וטבעי הוא חייב להיות מלווה בצללים צבעוניים המשקפים את הצבעים המשלימים של האובייקט המטיל את הצל.
תאוריית האור של מישל שוורל משנת 1839 התפרסמה כאמור לעיל, תחת השם "חוקי הניגוד הסימולטני של הצבעים" (De la loi du contraste simultané des couleurs et de l'assortiment des objets colorés) ובו פירט תאוריה של צבע הדנה באופן הקליטה של צבעים על ידי הצופה. התאוריה שניסח שוורול, מבוססת גם על עבודתם של חוקרים קודמים לו, הביאה למעשה את הבשורה הוונציאנית אל הדור הצעיר בצרפת ואחת מתנועות הציור הנודעות של הציור האימפרסיוניזם יצאה לדרך בעזרתה. במקום לערבב צבע מסוים יכלו הציירים הצרפתיים להניח זה לצד זה גוונים שונים ולהשתמש באפקט הפיזיולוגי של הראייה (שוורול) כדי ליצור דימוי מדויק יותר ותואם לתאוריית הצבעים החדשה.
תורת האור של האסכולה הוונציאנית.
הטכניקה המיוחדת והמתקדמת של הצללה בוונציה הייתה לאחת הטכניקות החשובות ביותר בתולדות הציור ותגלית גדולה של ציירי הרנסאנס הצפוני. תורת האור של בליני הביאה למספר מהפכות מרשימות בתולדות הציור כמו בקרב הציירים האנגלים שכונתה הפרה-רפאליטים (האחווה הפרה-רפאליטית), האימפרסיוניזם (צרפת), פיקאסו הצעיר, ואפילו אצל וילם דה קונינג הולנד – ארצות הברית, 1904–1997).
תורת האור וההצללה יצרה למעשה שתי גישות יסוד שפיצלו את הרנסאנס באיטליה לשיטה של פירנצה ושל ונציה:
הגישה הפלורנטינית (פירנצה) שהשתמשה בהצללה בצבעים כהים המתווספים לאזורים מוצללים ומתערבבים עם מה שמכונה צבע מקומי.
הגישה הוונציאנית השתמשה בצבעים משלימים למה שמכונה צבע מקומי. צבע מקומי הוא הצבע השולט על מראה של עצם. כשמסתכלים על עצם צבעוני שנחשף לאור מלא, או בהתבוננות בו בעין מצומצמת דרך רטט של הריסים – כשההצללות ה"מעוותות" אותו בייצרן גוונים – נעלמות נחשף צבעו המקומי. ירוק למשל, הוא צבע מקומי של מלפפון ואדום של עגבנייה.
הצבעים המקומיים נחלקו בוונציה לצבעי יסוד ולצבעים מנוגדים (מכונים גם משלימים) כך צבע יסוד אדום נוגד ירוק והאדום מטיל צל ירוק. בעוד שבפירנצה צל של עגבנייה אדומה יהיה ערוב של צבע כהה באדום בוונציה הצל יהיה ירוק!
ניסיון הציירים של ונציה גילה תופעה מרשימה שהחלה לייצר את ההוד המופלא של עבודותיהם וגם כבש את העולם (טיציאן היה בתקופה ההיא הצייר הנודע באירופה) הסתבר שהצבע המנוגד מבליט ומהווה כלי ליצירת הדגשה מסתורית בציור והבלטה הזו הייתה כאמצעי פיוט של הציירים. צבע יסוד אדום על רקע הצבע המנוגד ירוק יהיה יותר בולט ומובחן מאשר על רקע של צבע אחר.
הוונציאנים טענו שבטבע ולאור שמציף אותו שיטת הבלטה והסתרת חפצים ודמויות שנקשרת בצל ובצבע מנוגד לצבעו המקומי של העצם.
חקר הצבעים הוביל למסקנות חדשות שניתן לסכמן כיום כך:
1. ישנם 3 צבעי יסוד: אדום צהוב וכחול (צבע יסוד, הווה אומר, שלא ניתן ליצור אותו בערבוב של צבעים אחרים).
2. ישנם 3 צבעים מנוגדים שנוצרים מערבוב של שני צבעי יסוד, ומנוגדים לצבע היסוד השלישי.
מערבוב של אדום וצהוב מתקבל צבע כתום (בציור משמש לתאר צבע של גוף אדם) הכתום חסר את צבע היסוד השלישי כחול. הכתום, אם כך, משלים אותו אבל גם מנוגד לכחול.
המתבונן בעבודת המופת של ג'ובאני בליני – סן סבסטיאן משנת 1465 St. Sebastian by Giovanni Bellini יזהה את הצל הכחול על גופו (הכתום) שמתייסר.
ג׳ובני בליני – אסכולה וונציאנית. סן סבסטיאן 1465. צהוב ואדום הם צבעי יסוד, מערבובם נוצר צבע גוף אדם, כתום והכתום הוא צבע משלים ומנוגד לכחול, וצבע הצל שהגוף מפיל באסכולה הוונציאנית.
עצם צהוב צויר בוונציה כמטיל צל בגוונים סגלגלים. וחפץ אדום כמטיל צללים ירקרקים. הציור של הצללים נצבע והעניק את אותו זוהר שנחשב עד היום מרהיב ביופיו ונקשר במסתורין שבציורים הוונציאנים.
תורת התנועה של האסכולה הוונציאנית.