שני כוחות תרבותיים שניכרו כבר במאה ה-18, השפיעו רבות על התהוותו של הניאו-קאנטיאניזם. הראשון היה הלאומיות הגרמנית והאמונה באומה גרמנית אחת, שעדיין לא הייתה מציאות פוליטית בשנות ה-60 של המאה-18 והייתה כך רק בשנת 1871. השני היה ההיסטוריציזם הגרמני, אשר עודד הרהור בשורשים ההיסטוריים ואיסופם לצורך היזכרות. בראי ההיסטוריון, הליבה של מודעות עצמית של האדם היא הכרת מקורותיו ושורשיו, ומעקב אחר העבר שהפך אותו למי שהוא היום. זה היה ברור לכל הפילוסופים בראשית המאה ה-19 אשר התחשבו בהיסטוריה שקאנט היה ההוגה המהפכני הגדול המפריד ביניהם לבין החיים האינטלקטואליים של המאה ה-18, וכי הוא היה נקודת המוצא של כל הפילוסופיה הגרמנית המודרנית. מודעות עצמית, אם כן, דרשה להבין את קאנט, להתחקות אחר התפתחות השקפותיו ולראות כיצד השפעתו הולידה את הפילוסופיה העכשווית. על עניין זה כתב הפילוסוף הגרמני יוהנס וולקלט "עם יוצאי דופן מעטים זניחים, מכלול הפילוסופים הם בהסכמה על ההערכה הגבוהה של קאנט; כולם מנסים להתמצא בתורתו, ורואים בה אינדיקציות מפורשות על עמדתם שלהם". ברוח זו פרסמו קארל רוזנקרנץ ופרידריך וילהלם שוברט את האוסף הראשון של יצירותיו של קאנט שהושלם בשנת 1842.
שני כוחות אלו הסבירו בצורה כללית מדוע הזרם הנאו-קאנטיאני התהווה לכדי זרם אינטלקטואלי אחד, ולא מדוע הוא הפך לזרם האינטלקטואלי הדומיננטי. חלק מההסבר המוצע הוא שלילי, כלומר שהדומיננטיות של הזרם הנאו-קאנטיאני הייתה תוצאה של הפגמים של הזרמים המתחרים באותה תקופה, הגדול מביניהם שהיה האידיאליזם הגרמני. הדעיכה של האידיאליזם הגרמני השאירה חלל גדול בסצנה האינטלקטואלית הגרמנית, אותו מילא הזרם הנאו-קאנטיאני.
בחלקו האחר, ההסבר המוצע הוא גם חיובי אשר זוקף לזכות הפילוסופיה הנאו-קאנטיאנית את הצעת הפתרון המושך היחיד לשתי בעיות אינטלקטואליות גדולות באמצע המאה ה-19 - משבר הזהות הפילוסופי והמחלוקת המטריאליסטית. כלומר, הזרם הנאו-קאנטיאני התהווה כתגובה לשתי בעיות אלו. שני פילוסופים נאו-קאנטיאנים, יורגן בונה מאייר ופרידריך אלברט לנגה היו מבין הדמויות הפילוסופיות החשובות אשר סתרו את קידום המטריאליזם, זרם אשר צבר תאוצה באותה תקופה, ועזרו לחזק את מעמד הזרם הנאו-קאנטיאני.
כוח פילוסופי חשוב נוסף אשר עיצב את הפילוסופיה הנאו-קאנטיאנית היה ארתור שופנהאואר, אשר היה נאו-קאנטיאני בעצמו, אך אתגר את החשיבה הרווחת בכך שהציע פתרון מתחרה למשבר הזהות הפילוסופי. עבורו, הפילוסופיה היא בראש ובראשונה השתקפות של "פאזל הקיום", כלומר השאלה של המלט: "להיות או לא להיות?". חשיבותה של שאלה זו והפופולריות שלה בקרב הציבור הכריחה את ההוגים הנאו-קאנטיאנים להגדיר מחדש את התפיסה הפילוסופית שלהם בשנות ה-70 המאוחרות ושנות ה-80 של המאה ה-19, כך שלא תכלול רק את תורת ההכרה אלא גם עקרונות של אתיקה, שלא תהיה רק מדע אלא גם תפיסה עולמית.
בשנת 1870 היה בכל אוניברסיטה גרמנית גדולה לפחות פרופסור נאו-קאנטיאני אחד בפקולטה לפילוסופיה. לאור עובדה זאת ועובדות סטטיסטיות אחרות, כינה קלאוס כריסטיאן קוהנקה , אחד מבכירי החוקרים הנאו-קאנטיאנים, את העשורים הללו "התקופה הנאו-קאנטיאנית של פילוסופיית האוניברסיטה הגרמנית".
בשנת 1870 היה בכל אוניברסיטה גרמנית גדולה לפחות פרופסור נאו-קאנטיאני אחד בפקולטה לפילוסופיה. לאור עובדה זאת ועובדות סטטיסטיות אחרות, קלאוס כריסטיאן קוהנקה, אחד מבכירי החוקרים הנאו-קנאטיאנים, כינה את העשורים הללו "התקופה הנאו-קאנטיאנית של פילוסופיית האוניברסיטה הגרמנית". כתוצאה מהתהוות הזרם הנאו-קאנטיאני בין כותלי האוניברסיטאות הגרמניות, נהוג כיום לחלק את הניאו-קאנטיאניזם לשלוש אסכולות עיקריות: אסכולת מרבורג, שגיבוריה הראשיים היו הרמן כהן, פול נטורפ וארנסט קסירר; אסכולת הדרום-מערב, באדן או היידלברג, שנציגיה העיקריים היו וילהלם וינדלבנד , היינריך ריקרט ואמיל לאסק ; והאסכולה הנאו-פריסיאנית בגטינגן בהנהגתו של לאונרד נלסון . האוניברסיטאות הנאו-קאנטיאניות הדומיננטיות היו מרבורג, גטינגן, שטרסבורג והיידלברג.
אסכולת מרבורג.
ניתן לאתר את ההתחלות של אסכולת מרבורג לשנת 1871 כאשר הרמן כהן פרסם את המהדורה הראשונה של ספרו "Kants Theorie der Erfahrung" (תורת הניסיון של קאנט) בו הוא פירש את קאנט בצורה אנטי-פסיכולגיסטית ומצא בביקורת הראשונה שלו ביטוי של דרך חדשה לעסוק בפילוסופיה: השיטה הטרנסצנדנטלית. מאוחר יותר בשנת 1880 כאשר פול נטורפ עבר למרבורג ועבד מתחת לכהן באוניברסיטה, אסכולת מרבורג נולדה ככוח מוסדי. מבין סטודנטים רבים של שני כהן ונטורפ אשר זיהו את עצמם עם האסכולה במרבורג, המשפיע ביותר היה ארנסט קסירר.
השיטה הטרנסצנדנטלית.
המחויבות המרכזית של אסכולת מרבורג הייתה לשיטה הפילוסופית הטרנסצנדנטלית אשר, לפי נטורפ, כרוכה בשני שלבים. בשלב הראשון הפילוסוף מזהה "עובדה" תרבותית מסוימת. הפילוסופיה התאורטית מתחילה עם "עובדה מדעית"; הפילוסופיה הפרקטית עם עובדה של "סדר חברתי"; האסתטיקה עם עובדה של "יצירה אומנותית". אלו הן עובדות קונקרטיות, מפורטות וניתנות לאימות היסטורי. כדוגמה, תאורטיקן פילוסופי יתחיל את התהליך על ידי חקר התאוריות הטובות ביותר אותן מציעים בני דורו, כך שבשלב הראשון הוא יעבוד כאספן עובדות החוקר את השיטות השונות והמושגים החשובים השייכים לאותה תרבות שהוא חוקר. בשלב השני לעומת זאת, ימשיך הפילוסוף מעבר לאיסוף עובדות לזיהוי האספקטים של אותו תחום בתרבות המאפשרים את תוקפו האובייקטיבי של התחום. במילים של חברי האסכולה, התהליך מערב זיהוי של "החוקים" או "הצורה" של תחום תרבותי זה. שיטה זו מבוססת על המודל של קאנט בעבודתו "פרולגומנה לכל מטאפיזיקה עתידית" – הוא התחיל בלזהות מתוך התיאוריה המדעית הטובה ביותר של זמנו – התיאוריה של ניוטון – את החוקים, המושגים והשיטות הבסיסיות. בשלב השני הוא הראה כיצד הקיום של חוקים, מושגים ושיטות אלו מתאפשר על ידי מושגים וחוקים שהם אפילו עוד יותר בסיסיים – חוקים אשר מאפשרים את תוקף אובייקטיבי.
מאחר שהשיטה הטרנסצנדנטלית מתחילה בעובדה של תרבות, נאו-קאנטיאנים השייכים לאסכולה זו דוחים את האפשרות של מטאפיזיקה ספקולטיבית. הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית כפי שהם הבינו אותה נבדלת גם מהפסיכולוגיה ולא תלויה בה. למרות שהמטרה של תורת ידע היא להבין מה מאפשר "חוויה", אלא שהם מבינים את המושג של "חוויה" בצורה לא פסיכולוגית כלל.
תורה של ידע.
הליבה של תאוריית הידע הנאו-קאנטיאנית של מרבורג היא תפיסה של "תוקף אובייקטיבי". ב"תוקף האובייקטיבי "של הידע, הם מתכוונים לעצמאות שלו מנבדקים בודדים, לאמיתתו, וליחס שלו לאובייקטים. תיאוריה של תוקף אובייקטיבי, אז, היא גם תיאוריה של "התעלות" של האובייקט - באיזה מובן האובייקט הוא סטנדרט עצמאי של נכונות לידע. בנוסף לתאוריית האובייקטיביות, עוד מחויבות מרכזית בכתיבה של אסכולה זו היא הדחייה של "הנתון". במחויבות זו הם מתרחקים באופן מפורש מקאנט. לפי קאנט, לקושר הקוגניטיבי שלנו יש שתי זרועות: זרוע קולטת (רגישות) וזרוע ספונטנית (הבנה). דרך רגישות חפצים ניתנים לנו, ודרך הבנה חפצים באים לידי מחשבה. הייצוגים של רגישות הם אינטואיציות, אשר מקושרות לאובייקטים בצורה ישירה; הייצוגים של הבנה הם מושגים, אשר מקושרים לחפצים דרך תיווך. הספקנות של חברי אסכולת מרבורג כלפי הבחנות אלה הגיעה לשיאה בלוגיקה של הידע הטהור של כהן, שם הן נדחות באופן סופי.
דחיית "הנתון" של חברי אסכולת מרבורג יכולה להיות קשה לפירוש. זה נראה שהם מכחישים את העובדה הברורה שישנו אלמנט פסיבי כלשהו בתפיסה, והם אינם משאירים מקום לניסויים במדעי הטבע. בבואנו לתת פירוש לדוקטרינה זו, יהיה לעזר רב לזכור כי תאוריית הידע של מרבורג נוגעת ליחסים בין תוכן הידע - כיצד חלק אחד מתוכו מצדיק חלק אחר. היא לא עוסקת ביחסים סיבתיים בין מעשי הנפש לבין התפיסה. הגיונית, התוכן היחיד שיכול להצדיק מחשבה חייב להיות בעצמו משהו בר-חשיבה, מכיוון שלפי נטורפ, "ידע מבוסס רק על ידי ידע אחר".
הפילוסופים של מרבורג אפיינו את הפילוסופיה שלהם כמעין "אידיאליזם". יש להבחין בחדות בין אידיאליזם זה לבין "סובייקטיביזם", מכיוון שהם אינם מאמינים כי אובייקטים של ידע הם ייצוגים - הם אינם מאמינים כי הקיום מושאי הידע תלוי בקיומם של מוחות שיחשבו עליהם. אידיאליזם זה מנוגד גם לדעה כי הידע שלנו אשלייתי באמת; הם לא קובעים שיש אובייקטים שלא ניתנים להכרה, או שטבעם האמיתי של אובייקטים של ידע הוא באופן בלתי אפשרי בלתי ידוע.
אסכולת הדרום-מערב.
מוכרת גם כאסכולת באדן או אסכולת היידלברג. ניתן לטעון כי התחלתה הייתה במאמרו של וילהלם וינדלבנד בשנת 1883 בשם "השיטה הביקורתית או הגנטית?" אשר בפעם הראשונה גם נותנת חשיפה ברורה לנקודת המבט הפילוסופית אשר תאפיין את אסכולת הדרום-מערב, ותקרא במפורש לחזרה של קאנט. יחד עם זאת, רבים מהרעיונות המרכזיים במאמר זה כבר ניסחו על ידי המורה של וינדלבנד, הרמן לוטזה , בעבודתו בשם "הגיון" (1874). הרעיונות שהציג וינדלבנד בתיאוריה של הידע פותחו בצורה מערכתית על ידי הסטודנט שלו היינריך ריקרט . מאוחר יותר, סטודנט של וינדלבנד וריקרט בשם אמיל לאסק , שהזדהה עם נקודת מבטם הפילוסופית, תרם גם הוא רבות לפיתוח הזרם הדרום-מערבי בפילוסופיה הנאו-קאנטיאנית.
פילוסופיה כתיאוריה של ערך.