החברים בוועד מחולקים באופן יחסי לשלושת האזורים המיוצגים על ידי הוועד. הם כוללים מנהלים בכירים, פוליטיקאים, אנשי אקדמיה, ראשי ועדי עובדים וראשי ארגונים ללא מטרות רווח. אולם נאסר על חברים המקבלים תפקידים בממשלה במדינתם להמשיך להשתתף בוועד ועליהם לפרוש ממנו. כיום מיוצגת צפון אמריקה ב-107 נציגים, מהם כ-15 קנדים, שבעה מקסיקנים ו-85 אמריקאים. הקבוצה האירופאית מונה 150 חברים. קבוצת אסיה, שעד שנת 2000 כללה חברים מיפן בלבד, כוללת כיום 117 חברים, מתוכם 75 יפנים, בנוסף מיוצגות בו קוריאה הדרומית, אוסטרליה, ניו זילנד, אינדונזיה, מלזיה, הפיליפינים, סינגפור, תאילנד, סין וטאיוואן.
תאוריות קונספירציה.
כמה חוקרי תאוריית קשר מאמינים שהארגון מתווה באופן חשאי נהלים המשפיעים על ממשלות העולם, ונקשר לאילומינטי או ל. דוגמה לכך תועדה על ידי העיתונאי ג'ונתן קיי, לוק רודקובסקי, שקטע את הרצאתו של מנהל הוועדה הטרילטלית לשעבר זביגנייב בז'ז'ינסקי באפריל 2007, והאשים את הארגון וכן ארגונים אחרים, בתיזמון פיגועי 11 בספטמבר כדי ליזום סדר עולמי חדש, שממנו הרוויחו ארצות הברית ומדינות אירופה את היכולת להגביל את זכויות הפרט ולהגביר את מעורבות המדינה במעקב אחרי האזרחים.
ארבאט (פירושונים)
בלי גורוד
בֶּלי גורוד (ברוסית: Бе́лый го́род - "עיר לבנה") הוא רובע במרכז מוסקבה, בירת רוסיה.
מקור שמו של האזור בצבעה של החומה אשר נבנתה בין השנים 1585–1593 ביוזמת הצארים פיודור הראשון ובוריס גודונוב על מנת להגן על הרובע.
בחומה, אשר תוכננה על ידי האדריכל פיודור קון, ניצבו 28 מגדלים והיו בה 11 שערים. אורכה של החומה היה 10 קילומטרים וגובהה כ-4.5 מטרים. בראש החומה היו עמדות מגן בדומה לעמדות שבראש חומת הקרמלין. שמותיהם של השערים נשתמרו בשמות כיכרות מוסקבה אשר ניבנו באתרים בהם ניצבו השערים לאחר הריסתם.
החומה נהרסה בתקופתם של הצארים יקתרינה הגדולה ונכדה אלכסנדר הראשון, ובמקום הוקמה טבעת השדרות של מוסקבה.
שאלת השפה ביוון
שאלת השפה ביוון היה מאבק שסבב אודות השאלה האם שפתה הרשמית של האומה היוונית תהיה השפה המדוברת, היא יוונית עממית (דימוטיקי) או יוונית ספרותית (קאתארבוסה), שפה כתובה ארכאית הקרובה יותר ליוונית עתיקה. במהלך עליית הלאומיות היוונית במאות ה-19 וה-20 הנושא עורר מחלוקת רבה. בשנת 1976 הוכרזה הדימוטיקי, השפה המדוברת, כשפה הרשמית של יוון.
הצגת הנושא.
ביוון של תחילת המאה ה-20 היה מצב לשוני ייחודי המכונה דיגלוסיה, בו הפער בין השפה הכתובה לשפה המדוברת גדול מאוד (בדומה במקצת להבדל בין לערבית ספרותית), עד כדי כך שדוברי השפה נאלצים ללמוד את השפה הכתובה כאילו הייתה שפה זרה. שפת הדיבור היומיומית ביוון הייתה הדימוטיקי, שהיא בעצם סדרה של ניבים יווניים שהתפתחו במהלך הדורות באי, תוך השפעה של שפות נוספות של עמים אשר כבשו את יוון או היו עמה בקשרים. בין השאר הדימוטיקי הושפעה מאיטלקית, סרבית וטורקית. לדוגמה המילה דלת בדימוטיקי היא "פורטה" (מאיטלקית) ועצלן הוא טמבליס (מערבית).
מנגד, השפה הכתובה שנקראה קאתארבוסה, הייתה שפה חצי-מלאכותית הנמצאת באמצע הסקאלה בין היוונית העתיקה למדוברת. הקאתארבוסה נהגתה על ידי אינטלקטואלים בתחילת המאה ה-19, ושלטה בה בעיקר האליטה האינטלקטואלית. אינטלקטואלים אלה היו מעוניינים בחזרה לשפה היוונית "הטהורה" של יוון הקלאסית כחלק מהתחיה הלאומיות היוונית והרצון להישען על עבר יווני מפואר. כמו כן הדיאלקטים השונים והרבים של היוונית אשר דוברו באזורים השונים של יוון הקשו על מציאת שפה סטנדרטית לתקשורת.
התפתחות היסטורית.
לקראת סוף המאה ה-18 החלו בקרב האליטה האינטלקטואלית היוונית דיונים לגבי איזו אחת משתי השפות היווניות, השפה הארכאית (יוונית עתיקה) או היוונית המדוברת, תהיה השפה הרשמית. בתחילת המאה ה-19 בעקבות מלחמת העצמאות היוונית והקמת יוון העצמאית נהייתה השאלה בעלת חשיבות מעשית לגבי השפה הרשמית של המדינה. אדמנטיוס קוראיס אשר תמך בשפה המדוברת, ניסה ליצור סינתזה בין המדוברת לבין היוונית הארכאית, שבה השתמשו אנשי הכנסייה היוונית והאינטלקטואלים. הוא הוציא מהשפה המדוברת אלמנטים שהיו לדעתו "וולגרים" מידי, וכך המציא את הקאתארבוסה.
הקאתארבוסה הוכרזה השפה הרשמית של יוון מכיוון שהשפה המדוברת נחשבה לנחותה וכזאת שאינה יכולה להתאים לניהול מדינה מודרנית וכן הדיאלקטים הרבים בה הקשו על תקשורת בין החלקים השונים במדינה. קבוצה בשם פנרים, אשר היו שמרנים ואינטלקטואלים תמכו בשפת הקאתארבוסה והתנגדו נחרצות לשפת ההמונים. פנגיוטיס סוטסוס, אשר כתב בשפה ארכאית והיה מראשי הרומנטיציזם היווני וממחדשי המשחקים האולימפיים בעת החדשה, תמך בגישת הפנרים ובשנת 1853 אף הציע לבטל את הקאתארבוסה ולהחזיר את היוונית העתיקה.
עם תחילת המאה ה-20 נהייתה שאלת השפה ביוון לעניין ציבורי, כאשר שני המחנות השונים מטיחים האשמות וגינויים זה בזה. מערכת החינוך נפגעה מאימוץ הקאתארבוסה מכוון שהתקשו להתבטא בשפה זו שלא הייתה שפת אימם ונאלצו להקדיש זמן רב ללימוד השפה ולא ללימוד הנושאים השונים. משנות העשרים החל זיהוי בין עמדות פוליטיות שמרניות לבין התמיכה בקאתארבוסה ובין עמדות ליברליות והשפה המדוברת. בשנת 1911 אומצה חוקה חדשה ביוון ובה אושש כי שפת המדינה תהיה קאתארבוסה.
בתחילת המאה ה-20 החל בית ספר לבנות בעיר וולוס במרכז יוון לעבור ללמד בשפה המדוברת בהשראת המחנך אלכסוס דלמונזוס תוך כדי שיפור משמעותי בתוצאות המבחנים ושביעות רצון התלמידים. אולם פעילות זאת עוררה תרעומת רבה ובשנת 1914 הוא הובא למשפט עקב פעילותו ובית הספר נסגר. רפורמות שונות במערכת החינוך נעשו במהלך השנים, שבהן ניסו ללמד בשפה המדוברת, אולם ניסיונות אלה נבלמו במהרה על ידי גורמים שמרניים. הכת הצבאית ששלטה ביוון משנת 1967 עד לשנת 1974 אסרה על הוראת הדיומטיקי וניסתה מאוד לקדם את הקאתארבוסה. הם קידמו את השימוש בכך שבה הודפסו מסמכי הממשלה, וכן נעשה שימוש באוניברסיטאות ואף התיכונים עברו לשימוש בשפה זאת.
אולם לאחר נפילת שלטון הקצינים בשנת 1976 הוחלט רשמית על ביטול הקאתארבוסה ומעבר לשפה המדוברת. עם זאת, השפה המדוברת כיום ביוון אינה הדימוטיקי הטהורה אלא דימוטיקי אשר הושפעה מהקאתארבוסה אשר נקראת על ידי חוקרים "יוונית מודרנית סטנדרטית" (SMG - standard modern greek).
גֵ'ל (בעברית: תַּקְרִישׁ) הוא חומר שמצב הצבירה שלו נמצא במעין מצב ביניים בין מוצק לנוזל; סוגים שונים של ג'ל עשויים להיות קשיחים או רכים בהתאם להרכב שלהם. ג'לים מוגדרים כחומרים אשר קיימת בהם מערכת קשרים צולבים מדוללת בנוזל, ואינם מקיימים זרימה כאשר הם נמצאים במצב יציב. מבחינת הרכב ומשקל הג'לים עשויים בעיקר מנוזל, אך מבחינת אופי החומר הם מתנהגים כחומרים מוצקים, וזאת בגלל רשת תלת-ממדית מוצקה של קשרים צולבים המוכלת בנוזל. מערכת הקשרים הצולבים אחראית לקשיחותו של הג'ל ולדביקותו, והיא עשויה לנבוע כתוצאה מקשרים כימיים תוך או בין מולקולריים, מבנים גבישיים או קשרים אחרים אשר שומרים על מבנה סדור בתוך הנוזל.
ג'לים רבים מפגינים תכונה הנקראת תיקסוטרופיה (Thixotropya) - כאשר מנערים או מחממים אותם הם הופכים לנוזל לכל דבר, וכאשר מקררים או מרגיעים אותם הם חוזרים למצב ג'ל.
סוגי ג'לים.
הג'לים מתחלקים לקבוצות לפי סוג התווך הנוזלי. כמעט כל נוזל יכול להוות תווך לג'ל; לרוב מדובר במים, ואז ייקרא הג'ל הידרוג'ל או אקווהג'ל, אך גם חומרים אחרים כגון שמן או אף אוויר יכולים להוות תווך לג'ל.
הידרוג'לים.
מכל סוגי הג'לים, הידרוג'לים הם הנפוצים ביותר; הידרוג'לים (הידועים גם בתור אקווהג'לים), הם ג'לים אשר מכילים מים כמדיום ורשת של חומר מצולב. החומר המצולב יהיה לרוב פולימר, שאינו מסיס במים (למשל בג'לים תעשייתיים או המיועדים למחקר כגון פוליאקרילאמיד), אך לעיתים הרשת עשויה מפולימרים של סוכרים שונים או חלבונים (כמו למשל בג'לי למאכל העשוי ג'לטין, שהוא חלבון).
הידרוג'לים הם לעיתים קרובות קולואיד של נוזל במוצק. הידרוג'לים הם חומרים בעלי רמת ספיחה גבוהה, ועשויים להכיל מים עד כ-99% ממשקלם; לרוב הם מפגינים רמת גמישות גבוהה הדומה לזו של רקמה חיה בשל כמות המים הניכרת שהם מכילים.
אירוג'לים.
על ידי החלפת הנוזל שבג'ל בגז ניתן ליצור אירוג'לים, שהם חומרים מוצקים-למעשה בעלי תכונות יוצאות דופן - צפיפות נמוכה מאוד, שטח פנים גבוה מאוד ויכולת בידוד תרמי ניכרת. חומרים אלו מכונים בתעשייה עשן קפוא, עשן מוצק או עשן כחול, עקב שקיפותם ועקב נטייתם לפזר אור העובר דרכם, אולם חומרים אלו מוצקים למגע ומרקמם דומה לזה של פוליסטירן מוקצף (קלקר).
האירוג'לים הראשונים יוצרו מסיליקה ג'ל (שעל אף שמו אינו ג'ל אלא חומר מוצק). כיום מייצרים אירוג'לים המבוססים על תצורות אלומינה, סיבי פחמן וכן תחמוצות כרום ובדיל.
אירוג'לים מיוצרים בתהליך בו ממצים את הנוזל מתוך הג'ל באמצעות ייבוש סופר-קריטי. תהליך זה, הדומה לייבוש בהקפאה מבחינה עקרונית על אף שלא מקפיאים בו את החומר, מאפשר למולקולות הנוזל לצאת מתוך הסריג המצולב בלי לגרום לו להתמוטט כתוצאה מכוחות קפילריים (דבר שהיה מתרחש בתהליך אידוי רגיל).
אורגנוג'לים.
בדומה לג'לים שהוזכרו לעיל, אורגנוג'לים גם הם מורכבים מרשת של חומר מצולב, אולם במדיום העשוי מחומר אורגני, לרוב ממס הידרופובי, שמן מינרלי או שמן צמחי. מסיסותו וגודלו של החלקיק הבונה את רשת החומר המצולב הם המשפיעים העיקריים על קשיחותו ומאפייניו האלסטיים של האורגנוג'ל. לרוב, רשתות חומר מצולב אלו נבנות על ידי הרכבה עצמית של החלקיקים.
לותרנית
רמשייד