משה חיים גרילַק (נולד בכ"ח באדר ה'תרצ"ו, 22 במרץ 1936) הוא סופר, מרצה, עיתונאי, בעל טור, והעורך הראשי של השבועון "משפחה".
חייו.
נולד באנטוורפן בלגיה למשפחה חסידית יוצאת פולין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לצרפת עם משפחתו, שם חיו תחת שלטון וישי במסווה של גויים. בשנת 1942 בהיותו בגיל 6 הבריח את הגבול לשווייץ לבד עם שלושה ילדים נוספים, קטנים ממנו, ושם גדל אצל הורים מאמצים עד סוף המלחמה.
בשנת 1945 עלה עם הוריו לארץ ישראל והתגורר בבני ברק. גרילק למד בישיבות החרדיות-ליטאיות "קול תורה", שם למד עם הרב ישראל מאיר לאו וב"פוניבז'".
שירת בצה"ל במסגרת הסדר שלב ב', ולאחר מכן בשירות מילואים בחיל האוויר, לחם במלחמת יום הכיפורים.
בשנים 1966–1970 היה בשליחות חינוכית מטעם הסוכנות היהודית בסאו פאולו שבברזיל.
גרילק הוא בין הראשונים והידועים במרצים בתנועת התשובה, והיה ממקימי ארגון "ערכים" להחזרה בתשובה. נחשב למרצה מבוקש בנושאי יהדות, בישראל ובחו"ל. כמו כן הוא מרואיין בתקשורת בנושאי דת וחרדים.
במשך שנים התגורר בתל אביב. בשנות ה-90 עבר להתגורר בשכונת הר נוף בירושלים, היה נשוי לשרה (נפטרה בה'תשע"ט; אחייניתו של האדמו"ר מאוז'רוב רבי משה יחיאל הלוי אפשטיין), ואב לשישה. אחיו היה הסופר מנחם גרילק.
פעילות עיתונאית וספרותית.
בשנת 1977 החל לכתוב ב"מעריב" (יחד עם שמואל חסידה) מדור דו-שבועי בנושא יהדות בשם "דע את יהדותך". החל משנת 1985, במשך שמונה שנים, כתב מדור שבועי ב"מעריב" על פרשת השבוע בשם "פרשה ופשרה". רשימות אלו יצאו לאחר מכן בספרים "דע את יהדותך", "סיני מאז ולתמיד", "פרשה ופשרה" ו"פרשה ולקחה".
בשנת 1985 נמנה עם מקימי העיתון "יתד נאמן", והוא כיהן כעורכו במשך למעלה משלוש שנים. בנוסף ערך מוסף תורני בשם "קולמוס", וכמו כן את כתב העת "ניצוצות" למחשבה יהודית.
מאז שנות ה-90 הוא מכהן כעורך ראשי של השבועון "משפחה". משנת 2010 כתב טור דו-שבועי קבוע באתר צו פיוס.
גרילק גם פרסם מספר ספרי מתח, תחת שם העט ח. אליאב, אשר תורגמו למספר שפות.
M13/40 Carro Armato
וולף מסינג
וולף גריגורייביץ' מסינג (Во́льф Григо́рьевич Ме́ссинг, 10 בספטמבר 1899 - 8 בנובמבר 1974) היה אמן במה שהתיימר ביכולת לקרוא מחשבות, בחיזוי עתידות ובהיפנוזה.
ביוגרפיה.
וולף מסינג נולד בגורה קלוואריה שבפולין, למשפחה יהודית. מגיל צעיר החל להופיע על הבמה כקורא מחשבות לכאורה. לטענתו, שמו ונבואותיו על עתידו של היטלר הביאו את הנאצים להציב פרס על ראשו ועם כיבוש פולין על ידי הנאצים בתחילת מלחמת העולם השנייה נאלץ לברוח לברית המועצות. מאוחר יותר, שוב לפי סיפוריו של מסינג, נשבה על ידי הגסטאפו והצליח להיחלץ באמצעות כישורי ההיפנוט שלו. מחקר שנערך באחרונה גילה כי לא היה כל יסוד במציאות לתיאוריו אלו של מסינג. המחקר הפריך גם את סיפוריו של מסינג על קשריו עם סטלין. עיקר פרטי הביוגרפיה של מסינג הומצאו על־ידו, בשיתוף עם אחד מעורכי העיתון "פראבדה".
וולף מסינג מת במוסקבה מאי ספיקת כליות ובצקת ריאות ב-8 בנובמבר 1974.
ספריית הווטיקן
אוטו הגדול
תותח שדה 25 ליטראות
משמרות כהונה
משמרות כהונה היו קבוצות של כוהנים, אשר על פי ספר דברי הימים עבדו בבית המקדש בתורנות שבועית, וכל אחת נקראה משמרת. כל בני המשמרת, היו בני משפחה אחת, והתגוררו ביחד באחת מערי ישראל.
סדר החלוקה למשמרות.
חלוקת הכהנים ל-24 קבוצות עבודה, על פי בתי אבות, נזכרת לראשונה בתנ"ך בספר דברי הימים.
על פי המדרש, חלוקה זו נעשתה לראשונה על ידי משה במשכן, אשר פעל כך במצוות הקב"ה. בימי משה החלוקה הייתה ל-8 משמרות בלבד, כמו שכתוב בתלמוד: "אמר רב חמא בר גוריא, אמר רב: משה תיקן להם לישראל שמונה משמרות, ארבע מאלעזר וארבע מאיתמר. בא שמואל והעמידן על שש עשרה, בא דוד והעמידן על עשרים וארבעה".
משה רבנו חילק את הכהנים לשמונה קבוצות, ארבע קבוצות של כהנים מבני אלעזר בן אהרן, וארבע קבוצות מבני איתמר בן אהרן. כל קבוצה כזאת נקראת 'משמרת'. שמואל הנביא חילק את משפחות הכהונה לשש עשרה משמרות, ואחריו דוד המלך חילק את משפחות הכהונה לעשרים וארבע משמרות. חלוקות נוספות אלו היו צורך השעה עקב הריבוי הטבעי בעם, ובמקביל בכהנים.
תורנות המשמרות.
יש אומרים שסדר תחלופת המשמרות התנהל על פי תאריכים קבועים: בשבת הקרובה לראש חודש ניסן החלה המשמרת הראשונה - יהויריב, את עבודתה, ולאחריה שאר המשמרות זו אחר זו. באחד ממדרשי חז"ל משתמע כדעה זו. מנגד, מכמה מקורות בתלמוד הבבלי והירושלמי מוכח שסבב המשמרות התנהל ברצף, ללא כל היצמדות לתאריך קבוע.
במסכת תענית נאמר: "כל כהן שמכיר משמרתו ומשמרת בית אב שלו, ויודע שבתי אבותיו קבועין שם – אסור לשתות יין כל אותו היום. במכיר משמרתו ואין מכיר משמרת בית אב שלו ויודע שבתי אבותיו קבועין שם – אסור לשתות יין כל אותה שבת" כלל זה תקף אף לאחר חורבן בית המקדש, כפי שמפרש רש"י: "שמא יבנה בית המקדש ותכבד העבודה ויהיה זה צריך לעבוד".
כלוח שנה.
ב הוזכר שהיו מציינים את התאריך בחותמות לנסכים על ידי המשמר השבועי. אנשי כת קומראן גם ציינו במגילות רבות את לוח השנה שלהם בהתאמה למחזור המשמרות.
עבודת המשמר.
משמרות הכהונה היו מתחלפות מידי שבת בצהריים. העבודות שהיה על המשמר לבצע בשבוע שנקבע לו, היו כדלקמן:
בתי אב.
כל משמר היה מחולק לשבעה בתי אב, שכל אחד שירת ביום אחר. בתפקיד ראש בית אב נשא אחד מזקני וחשובי אותו בית אב, ראש בית האב היה מבֵין אלה שהלכו לצידו של הכהן הגדול, יחד עם הסגן, ולקחו חלק בפעולות טקסיות כמו הוצאת הגורלות, ניחום אבלים ועוד. במסכת תמיד מסופר שמפתחות העזרה היו בידי זקני בית האב.
העבודה בשלושת הרגלים.
בשלושת הרגלים באו לעבודה בבית המקדש כל משמרות הכהונה יחדיו. המשמר שתורנותו חלה בשבוע זה, ביצע את כל העבודות שהיה צריך לבצען באותו שבוע, גם אלמלא היה חל בו הרגל, כולל הקרבת נדרים ונדבות שהובאו לבית המקדש שלא לצורך הרגל. לעומת זאת כל העבודות הקשורות ברגל, כגון מוספי החג, ואף קורבנות שהובאו על ידי אנשים פרטיים לכבוד הרגל, כגון עולת ראייה ושלמי חגיגה, הוקרבו על ידי שאר כל המשמרות. בהתאם לכך, קיבל המשמר שתורנותו חלה באותו שבוע, את מתנות הכהונה של הקרבנות אותם הקריב, ואילו שאר המתנות ניתנו לכל המשמרות. יוצא מן הכלל הוא לחם הפנים, שאת העבודות הקשורות בו, ביצע המשמר התורן באותו השבוע, אך הוא נאכל על ידי כל המשמרות.
עליית עזרא ונחמיה.
לא כל 24 המשמרות עלו בעליית עזרא ונחמיה. על פי המסופר בספר עזרא בין העולים היו משפחות "יְדַעְיָה", "חָרִם", "פַּשְׁחוּר" (כינויה של משמרת יקים) ו"אִמֵּר" בלבד, (4289 נפש), והמשפחות האחרות נשארו בבבל. חלק ממשפחת בני "הקוץ" עלו אף הם, והיות שלא מצאו את כתבי הייחוס של משפחת חביה מבני הקוץ, שוחררו משפחתו ממשמרתו בכהונה, ונאסר עליהם לאכול מתנות מסוימות מבין מתנות הכהונה. לאחר חנוכת בית המקדש השני קמו הנביאים חגי וזכריה וחילקו מחדש את ארבע המשמרות, לעשרים וארבע משמרות, אשר עבדו על פי מתכונת המשמרות במקדש שלמה וגם כונו בשמות המשמרות הקודמות
רשימת המשמרות ומקומותיהן.
שמותיהן של המשמרות מופיעים לראשונה בספר דברי הימים. לאחר חורבן בית המקדש השני ומרד בר כוכבא, לא יכלו עוד משפחות הכוהנים להישאר בירושלים ועברו להתגורר ב.
תקנת כ"ד מעמדות.
במקביל למינויים של 24 משמרות הכהונה ו-24 משמרות הלוייה, תיקנו הנביאים הראשונים שיש למנות גם 24 קבוצות של אנשים מישראל, אשר יעמדו (מכאן השם מעמדות) ליד הכוהנים, בשעה שהם מקריבים את הקורבנות. כך אומר הרמב"ם בעניין זה:
אנשי המעמד היו מתחלפים מדי שבוע, וכל מעמד היה נמצא בבית המקדש פעמיים או שלוש בשנה למשך שבוע. עם החורבן, משבטלה עבודת המקדש, ובמקום הקורבנות באו התפילות תיקנו חז"ל פרקי תפילה הנקראים סדר מעמדות.
סדר המעמדות.
רב עמרם גאון בסידורו מביא את סדר המעמדות כפי שנכתבו במשנה, בתוספת פסוקים מנביאים וכתובים, פרשת המן, עשרת הדיברות, פרק ממסכת תמיד והדרן. פרקי המעמדות מסודרים לכל יום בשבוע. רב עמרם גאון פוסק שהמנהג לומר מעמדות בכל יום נכון עבור יחידי סגולה, אך כל הציבור אינם צריכים לנהוג כך, כדי שלא יתבטל איש ממלאכתו.
האחרונים הוסיפו עוד לקוטים מהתנ"ך המשנה והתלמוד. ומזה הסתעף אחר כך הסדר "חק לישראל" עם הוספות מספר הזוהר לכל ימי השנה, על פי סדר פרשיות השבוע. ר' יעקב עמדן עירער על הסדר הזה, והכין סדר חדש, המופיע בסוף סידורו "בית יעקב".
הזכרת המשמרות בבית הכנסת.
בחפירות שנערכו באשקלון בשנת 1921, ובחפירות בקיסריה בשנת 1962, התגלו חלקי לוח שיש סמוך לבתי כנסת, ועליהם רשומים חלקים מרשימת משמרות הכהנים. משערים שבמאות הראשונות לאחר חורבן בית שני, היה מנהג לשים כתובת כזו בבית הכנסת. בקובץ פיוטים משנת ד'תשצ"ד נמצא נוסח להזכרת המשמרת מדי שבת:
עומר פארוק טקבילק
עומר פארוק טקבילק (טורקית: Ömer Faruk Tekbilek ולעיתים Omar Faruk Tekbilek; יליד 1951) הוא מוזיקאי טורקי שמנגן על חליל, נאי, זורנה וכלי נגינה מזרחיים נוספים, בהם עוד, בגלמה וטאר.
קורות חיים.