ב-11 בנובמבר 1800 הכפר נבזז ונהרס על ידי קבוצת של מורדים שהרסו אז גם את רוב יישובי המחוז. מגפת הכולרה הרסה את המקום ב-1855, שאז כ-200–300 אנשים מתו ממנה. עד אמצע המאה ה-19, היישוב נחשב לכפר ובשנת 1859 הוא הפך לעיר שוק של אלפיים עד שלושת אלפים תושבים. בשנת 1870 כבר היו 4,000 תושבים, והיה היישוב השלישי בבגודלו במחוז. עדות לחוסן כלכלי וחברתי של היישוב היה ששלוש עדות דתיות שונות, הקתולית, הקלוויניסטית והיהודית, קיימו בתי ספר יסודיים נפרדים.
קהילה יהודית.
יהודים מתועדים בנאג'ביום מ-1746. הם ישבו שם בחסות הרוזן סצ'ני (SZÉCHÉNYI). רובם עסקו במסחר, מיעוטם במלאכה. הקהילה התארגנה בסוף המאה ה-18. אחרי הקונגרס היהודי ההונגרי ב-1868–1869 (הקרע ביהדות הונגריה) בחרה הקהילה בזרם ה"סטטוס-קוו", כלומר נשארה במתכונתה שלפני הקונגרס. במקום היו חברה קדישא ובית ספר יהודי. בשנת 1930 נמנו בקהילה 112 יהודים.
תקופת השואה.
עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, חוקקה ממשלת הונגריה הפרו-גרמנית את "החוקים היהודיים" (1938) ובהמשך את החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי, שהטילו מגבלות על יהודי הונגריה ופגעו בזכויותיהם, ברכושם ובפרנסתם.
במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה (מבצע מרגרטה). כמה שבועות לאחר מכן הובלו יהודי נאג'ביום לגטו שהוקם בקאפושוואר, משם גורשו לאושוויץ. אחר המלחמה חזרו לעיירה 15 ניצולים. חיי הקהילה לא חודשו וב-1947 הוכרזה הקהילה רשמית כמבוטלת. ב-1956 כבר לא היה אף יהודי אחד בנאג'ביום.
2018 בפיג'י
אירועים בשנת 2018 בפיג'י.
תרבות מגיון
תרבות מגיון (באנגלית: Mogollon culture, לעיתים נהגה מוגיון) הייתה תרבות חומרית של עמים ילידים בתקופה הפרה-קולומביאנית באזור שכיום משתרע בדרום מדינות ארצות הברית ניו מקסיקו ואריזונה, בצפון מדינות מקסיקו סונורה וצ'יוואווה, ובמערב מדינת טקסס. החלק הצפוני של האזור מכונה בעוד שהחלק הדרומי של תרבות מגיון מכונה .
תרבות מגיון היא אחת מהתרבויות הפרהיסטוריות העיקריות בדרום-מערב ארצות הברית ובצפון מקסיקו. התרבות שגשגה החל מהתקופה הארכאית באמריקה הצפונית, סביב שנת 200 לספירה ועד 1450 או 1540, עם הגעת הכובשים הספרדים.
אטימולוגיה.
השם מגיון מגיע מהרי מגיון, אשר נקראו על שמו של דון חואן איגנסיו פלורס מוגויון (Juan Ignacio Flores Mogollon), המושל ספרדי של מלכות המשנה של ספרד החדשה (כולל מה שכיום הוא ניו מקסיקו) משנת 1712 עד 1715. השם נבחר והוגדר בשנת 1936 על ידי הארכאולוג האמריקני אמיל ולטר האורי (Emil Walter "Doc" Haury).
מאפיינים תרבותיים.
ההיבטים המובהקים של תרבות מגיון תועדו על ידי אמיל האורי, בהתבסס על חפירותיו בשנים 1931, 1933 ו-1934 בכפר האריס ביישוב הקטן מימברס (Mimbres) בניו מקסיקו, ובכפר מגיון בחלק העליון של הנהר סן פרנסיסקו בניו מקסיקו. האורי הבחין בהבדלים בין האדריכלות והחפצים מאתרים אלה לבין האדריכלות והחפצים מאתרים באזור התרבות הארכאולוגית של הוהוקם או באזור התרבות הארכאולוגית של בני הפואבלו הקדומים. ההבדלים העיקריים כללו כלי חרס של חמר חום בשיטת גיבוב לולאות והחלקה (coil-and-scrape pottery), בתים חפורים חצי-תת-קרקעיים שנחפרו עמוק ואדריכלות טקסית שונה. שמונה עשורים של מחקר רציף אישרו את הממצאים הראשונים של האורי. כיום מוכרים בדרך כלל הייחודיות של ייצור כלי החרס של מגיון, האדריכלות, עיצוב כלי אבן לטחינה, הרגלים ומנהגי מיקום המגורים ומנהגי הקבורה.
הבתים החפורים המוקדמים ביותר של תרבות מגיון היו עמוקים בצורת עגול או אליפסה. עם הזמן בנו בני מגיון בתים מלבניים עם פינות מעוגלות ופחות עמוקים. בכפרים שלהם היו גם מבני קיווה, מבנים טקסיים למחצה תת-קרקעיים.
היסטוריה.
יש כמה השערות בדבר מוצאם של בני תרבות מגיון. מודל אחד משער שבני מגיון הם צאצאים של מסורת קודמת של בני התקופה הארכאית באמריקה הצפונית שישבו במדבר, המקשרת בין האבות הקדמונים של מגיון לבין העיסוקים האנושיים הפרהיסטוריים הראשונים (המאוחרים בפליסטוקן) באזור (בסביבות 9000 לפני הספירה). במודל זה צצו הבדלים תרבותיים באזור הגדול יותר כאשר האוכלוסיות גדלו מספיק כדי להקים כפרים ואפילו קהילות גדולות יותר. אפשרות חלופית גורסת שהמגיון היו צאצאים של חקלאים קדומים שנדדו מאזורי חקלאות במרכז מקסיקו בסביבות 3500 לפני הספירה, ודחקו את רגליהם של הצאצאים של העמים הארכאיים שישבו במדבר. דעה שלישית היא שבזמן המעבר מכלכלה של ציידים-לקטים לחקלאות היגרו בני לאזור בערך בשנת 5000 לפני הספירה. הם לא היו קשורים לתושבים הקודמים של האזור, והושפעו מתרבותם של החקלאים במרכז מקסיקו.
בני מגיון היו בתחילה לקטים שהשלימו את צורכי הקיום שלהם בחקלאות. אולם במהלך האלף הראשון לספירה התגברה כנראה התלות בחקלאות. מתקנים של בקרת מים נפוצים בקרב אתרי מימברס מהמאות ה-10 עד ה-12 לספירה.
האופי והצפיפות של כפרי המגורים של מגיון השתנו עם הזמן. הכפרים המוקדמים ביותר של מגיון הם כפרירים קטנים המורכבים מכמה בתי מגורים חפורים (בתים שנחפרו בקרקע, עם גגות ממקלות וסכך הנתמכים על ידי רשת עמודים וקורות, וכוסו כלפי חוץ עם אדמה). במרוצת הזמן הכפרים גדלו, ובמאה ה-11 הפך הפואבלו (מגורים בקומת הקרקע העשויים קירות סלע ואדמה, ועם גגות הנתמכים על ידי רשתות עמודים וקורות) לשיטת בנייה נפוצה. מגורים שניצלו חללים ומערות בצוקים גבוהים (Cliff-dwellings) הפכו נפוצים במהלך המאות ה-13 וה-14.
מחקר על תרבות מגיון הוביל להכרה בשינויים אזוריים, שהווריאציה הנפוצה ביותר בתקשורת הפופולרית היא תרבות מימברס (ענף מימברס מגיון). אחרים כוללים את הענפים חורנאדה (Jornada), פורסטדייל (Forestdale), ריזרב (Reserve), פוינט אוף פיינס (Point of Pines, או "נהר השחור"), סן סימון (San Simon) וחילה העליון (Upper Gila). אף על פי שתרבות המימברס היא קבוצת המשנה הידועה ביותר של אזור התרבות הארכאולוגית של מגיון, כל ההתיישבות של מגיון משתרעת על פני תקופת זמן ארוכה יותר (בערך אלף שנים) ושטח גדול בהרבה מזה הכלול בתרבות המימברס.
שלבי התפתחות.
ב-1955 חילק הארכאולוג האמריקאי ג'ו בן ויט (Joe Ben Wheat) את תרבות מגיון לחמש תקופות.
דרך חלופית לחלק זמנה של תרבות מגיון היא לשלוש תקופות על פי סוג מבני המגורים:
אתרים.
אתרים ארכאולוגיים המיוחסים לתרבות מגיון מצויים באזור הטבע הבראשיתי חילה (Gila Wilderness), עמק הנהר מימברס (Mimbres River Valley), לאורך החלק העליון של הנהר חילה, פאקימה ו, אזור של הרים נמוכים בין הרי פרנקלין ממערב והרי וקו (Hueco Mountains) ממזרח. המונומנט הלאומי מגורי צוק חילה בדרום-מערב ניו מקסיקו הוקמה כמונומנט לאומי ב-16 בנובמבר 1907. הוא מכילה מספר אתרים ארכאולוגיים המיוחסים לענף מימברס. במקורות הנהר חילה, אוכלוסיות מימברס הצטרפו לענף צפוני נוסף של תרבות מגיון. חורבת ה-TJ, היא למשל מימברס קלאסי, אולם מגורי הצוק הן שלב טולארוסה (Tularosa). האתר ההיסטורי המדינתי וקו טנקס נמצא כ-51 קילומטרים צפונית-מזרחית לאל פאסו בטקסס.
ענף מימברס.
המונח מימברס עשוי, בהתאם להקשר שלו, להתייחס למסורת בתוך תת-אזור של אזור התרבות של מגיון (הקרוי "ענף מימברס" או "מימברס מגיון") או לתקופה, "שלב המימברס הקלאסי" (המכונה גם "תרבות המימברס"; 1000–1130 לספירה, בערך) בתוך ענף המימברס.
ענף המימברס הוא קבוצת משנה של אזור התרבות הגדול יותר של מגיון, שבמרכזו עמק מימברס והוא מקיף את החלק העליון של הנהר חילה וחלקים מהאזור העליון של הנהר סן פרנסיסקו בדרום-מערב ניו מקסיקו ודרום-מזרח אריזונה, וכן את עמק ריו גראנדה ויובליו המערביים בדרום-מערב ניו מקסיקו. ההבחנה בין ענף המימברס לבין אזורים אחרים באזור תרבות מגיון ניכרת בעיקר ב"שלב שלושת המעגלים" (825–1000 לספירה בערך) ובשלב הקלאסי של מימברס (1000–1150), כאשר בנייה אדריכלית וכלי חרס מצוירים בשחור על לבן מקבלים צורות וסגנונות ייחודיים מקומיים. כלי החרס הקלאסיים של מימברס הם כלי חרס מפורסמים במיוחד, ועיצובים של כלי חרס קלאסיים של מימברס (שאובים בעיקר מחפירות חורבת סווארטס (Swarts Ruin) בשנים 1924–1927) שנוצר להם חיקוי בכלי האוכל מחרסינה המכונה "מימברניוס" (Mimbreños) בחברת הרכבות סנטה פה (Santa Fe Railroad) מ-1936 עד 1970.
כפרים של בתים חפורים בתוך ענף מימברס בשלב "שלושת מעגלים" (825/850–1000) הם ייחודיים. הבתים הם "מרובעים", בדרך כלל עם פינות חדות; רצפות וקירות מטויחים; ובממוצע שטח רצפה של כ-17 מטרים רבועים. סגנונות כלי החרס המקומיים כוללים צורות מוקדמות של מימברס בשחור-לבן ("מודגש") ואדום על גבי שמנת. מבנים טקסיים גדולים (המכונים לעיתים קרובות "קיוות") נחפרו עמוק באדמה וכללו לעיתים קרובות מאפיינים טקסיים ייחודיים כגון תופי רגליים.
הפואבלוס של שלב מימברס קלאסי (1000–1130 לספירה) יכולים להיות גדולים למדי, כאשר חלקם מורכבים מאשכולות של קהילות, שכל אחת מהם מכילה עד 150 חדרים וכולם מקובצים סביב רחבה פתוחה. מבנים טקסיים היו שונים מתקופות הבתים החפורים הקודמים. הנפוצים ביותר היו חדרים טקסיים בתוך גושים של חדרים. כמו כן נמצאות קיוות חצי-תת-קרקעיות מרובעות או מלבניות עם פתחי גג (המילה "קיווה", מונח בשפת הופי בעל משמעות ספציפית, יושמה בדרך כלל על אוכלוסיות פואבלו הצפוניות. ייתכן שזה מונח גרוע בדיון בתרבות מגיון בהקשרים הרחבים ביותר שלה). אתרי המימברס הגדולים ביותר ממוקמים בקרבת שטחים רחבים של מישור הצפה מושקה המתאים לחקלאות של גידול תירס, אם כי קיימים כפרים קטנים יותר באזורי הרמות.