וינר נולד ב-1975. כשהיה בן 10 עזבה משפחתו של וינר את ישראל לניו יורק, ושם הוא נחשף לאמנות הגרפיטי ברחובות וחבר לקבוצה שציירה גרפיטי בלתי חוקי. וינר למד ב"בית הספר התיכון לה גוארדיה למוזיקה, אמנות ואומנויות הבמה" שבמנהטן, ולאחר מכן חזר לישראל ושירת בצה"ל כחייל בודד בחטיבת הצנחנים. שבוע לאחר שחרורו מצה"ל צייר את הגרפיטי הראשון שלו על קיר הדולפינריום בתל אביב, ורשם בתחתית הציור את מספר הטלפון שלו וכך התחיל את קריירת הציור שלו. לאחר ביקור חוזר בארצות הברית בו נחשף לציור על מכוניות, התחיל ליישם זאת גם בארץ.
בריאיון עיתונאי אמר וינר על עצמו:
מחוזות צ'ילה
מבחינה מנהלית, מחולקת צ'ילה ל-16 מחוזות (בספרדית: Regiones, יחיד: Región נהגה: רחיון). שמהווים את החטיבה המנהלית ברמה הראשונה של המדינה, בראש כל מחוז עומד אינטנדנטה (Intendente) שממונה על ידי נשיא צ'ילה, ומועצה אזורית שנבחרת ישירות (Consejo Regional). המחוזות מחולקים לפרובינציות שבראשן עומד גוברנדור (Gobernador) שממונה גם כן על ידי הנשיא, סך הכל 16 המחוזות של צ'ילה מחולקים ל-56 פרובינציות. והפרובינציות מחולקות לקומונות אשר בראשן עומד אלקאלדה (Alcalde) שנבחר ישירות כל ארבע שנים, סך הכל 56 הפרובינציות של צ'ילה מחולקות ל-346 קומונת.
החלוקה המקורית למחוזות נעשתה בשנת 1974, וכללה 13 מחוזות. הארגון הטריטוריאלי החדש יושם בשלבים, עם כמה אזורי פיילוט שהחלו לפעול בשנת 1974, ויישום של שאר התוכנית בינואר 1976, מלבד האזור המטרופוליני של סנטיאגו הבירה שהחל לפעול באפריל 1980. המחוזות מוספרו מצפון לדרום, בספרות רומיות מ-I עד XII, למעט מחוז מטרופולין סנטיאגו, שסומן RM (ראשי תיבות של Región Metropolitana). בדצמבר 2006 עבר סופית החוק ליצירת שני מחוזות חדשים, מחוז לוס ריוס שהיה עד אז חלק ממחוז לוס לאגוס, ומחוז אריקה ופרינאקוטה, שהיה עד אז חלק ממחוז טרפקה, ובאוקטובר 2007 נכנסה החלוקה החדשה לתוקף. באוגוסט 2017 הוחלט על יצירת מחוז נוסף, מחוז ניובלה, ממה שהיה עד אז פרובינציית ניובלה שבמחוז ביוביו. ובספטמבר 2018 נכנסה החלוקה החדשה לתוקף. מספור המחוזות כבר לא נעשה בהתאם לחלוקה מצפון לדרום, בעקבות המחוזות שנוספו ב-2007 ולא תאמו את הסדר הגאוגרפי, ובשנת 2018 הוסרו משמות המחוזות הספרות הרומיות לחלוטין.
ג'רי מגווייר
ג'רי מגווייר (באנגלית: Jerry Maguire), הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה וקומדיה משנת 1996.
הסרט בוים על ידי קמרון קרואו. בסרט משחקים טום קרוז, רנה זלווגר וקובה גודינג ג'וניור. גודינג ג'וניור קיבל על השתתפותו בסרט את פרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר וקרוז היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. הסרט זכה להצלחה מסחרית - הכנסות של 273 מיליון דולר ברחבי העולם.
עלילה.
ג'רי מגווייר (טום קרוז) הוא סוכן ספורטאים מצליח מאוד. יום אחד הוא מחליט לפרסם הצהרת כוונות לשותפיו בעבודה. בעקבות כך הוא מפוטר. מגווייר מגייס את דורותי בויד (רנה זלווגר), חשבונאית ואם חד הורית, ומקים סוכנות משלו. הוא משקיע מאמצים רבים בלקוח היחיד שלהם, שחקן הפוטבול המתוסכל רוד טידוול (קובה גודינג ג'וניור). במקביל מגווייר מפתח קשר רומנטי עם בויד, ומתחבר לבנה הקטן ריי.
דוד איזמוז'יק
דוד איזמוז'יק (1873 - 10 במרץ 1952) היה סוחר, ממייסדי תל אביב, חבר מועצת העיר וסגן ראש העירייה.
ביוגרפיה.
איזמוז'יק נולד בכ"ט בכסלו תרל"ד בשטעטל בבינוביצ'י שברוסיה (היום בבלארוס) בקרבת סמולנסק ב-1873. הוא עסק בסחר בעצים וניהל בית חרושת לזכוכית. במקביל, היה חבר בוועד הציוני בסמולנסק.
ב-1905 עלה עם רעייתו לאה וארבעת ילדיהם לארץ ישראל. המשפחה התיישבה ביפו, בה פתח איזמוז'יק עסק למסחר בעצים וחומרי בניין. הוא הצטרף ל"אחוזת בית", ובהגרלת המגרשים שנערכה ב-1909, זכה במגרש שלימים יהיה ברחוב ליליינבלום 22.
בתל אביב עסק איזמוז'יק בפעילות ציבורית ענפה. הוא היה חבר בוועד המקומי, ומונה על הכנת קבלת הפנים לברון רוטשילד שהגיע לביקור בעיר ב-1914. כן היה חבר בוועד המפקח של גימנסיה הרצליה ובוועד ההגירה שסייע למגורשי תל אביב ויפו ב-1917. משפחת איזמוז'יק עצמה הייתה בין המגורשים, ועד סיום מלחמת העולם הראשונה התגוררה בבית אחותו בפתח תקווה.
לאחר כינונה של עיריית תל אביב ב-1922 היה איזמוז'יק לחבר מועצת העיר, ובמשך זמן מה שימש כסגנו של ראש העיר מאיר דיזנגוף. במסגרת פעילותו בעירייה היה חבר בוועדת הכספים, ובוועדות לשכר דירה ולסיפוח השכונות לתל אביב. כן היה בין מקימי תחנת מכבי האש הראשונה בעיר ובית הספר למסחר "גאולה". כן כיהן כנשיא הסניף המקומי של בני ברית וכחבר בהנהלת לשכת המסחר היהודית בתל אביב.
איזמוז'יק ראה חשיבות גדולה בפיתוחה של תל אביב כעיר מודרנית ושוקקת חיים, וכך כתב ב-1926:
מבחינה פוליטית נמנה איזמוז'יק עם אנשי "המחנה האזרחי", וטען כי על התנועה הציונית לתמוך גם ביוזמה פרטית ולא רק במעמד הפועלים.
לשניים נולדו ארבע בנות ובן.
על שמם של דוד ולאה איזמוז'יק נקרא רחוב בשכונת גני צהלה.
בתו סימה נישאה ליצחק ציזלינג, שהיה מפקד "ההגנה" בתל אביב ואחיו של אהרן ציזלינג, שר החקלאות הראשון ומחותמי מגילת העצמאות. בתם היא רות איזקסון.
איזמוז'יק מת ב-10 במרץ 1952. הוא קבור בבית הקברות טרומפלדור.
קרל מריה קרטבני
קרל מריה קֶרטבֶּני (בגרמנית: Karl Maria Kertbeny, לעיתים Carl Maria von Kertbeny; בהונגרית: Kertbeny Károly Mária, 'קרטבני קַארוֹי מריה'; 28 בפברואר 1824, וינה – 23 בינואר 1882, בודפשט; שמו בלידה: קרל מריה בנקרט Karl Maria Benkert) היה סופר, מתרגם, עיתונאי ופעיל זכויות אדם אוסטרי; הוא שטבע את המונח "הומוסקסואליות". נודע גם בתרגומיו לגרמנית מן השירה ההונגרית.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1824 בווינה בשם קרל מריה בנקרט (Benkert). אביו, אנטון בנקרט, היה סופר וצייר גרמני יליד פשט. האם הייתה שרלוטה לבית גראף. ב-1826, בהיותו בן שנתיים, עברה המשפחה לבודפשט.
בשנת 1840 החל בנקרט לעבוד כשוליה אצל מוכר ספרים. במהלך תקופה זו שכל ידיד קרוב שלו, שהיה הומוסקסואל, ואשר שלח יד בנפשו לאחר שנפל קורבן לסחיטה. כעבור שנים עתיד קרטבני להעיד כי מקרה טרגי זה הוא שעורר בו עניין רב כל כך בנושא ההומוסקסואליות, מתוך מה שכינה "דחף אינסטינקטיבי להיאבק בכל אי-צדק".
לאחר שירות קצר ברגימנט הארטילרי ההונגרי ה-5 בשנת 1843, החל קרטבני לעבוד כעיתונאי וככתב נודד. החל משנת 1845 גילה עניין גובר בספרות, וחיבר יותר מ-25 ספרים בנושאים מנושאים שונים, שבהם דמיין עצמו מתרועע עם ידועני התקופה. בשנים אלה ביקר באיטליה, בשווייץ ובפריז, ועבר להתגורר במשך תקופה קצרה בלונדון. בשנת 1847 שינה את שמו מ"בנקרט" ל"קרטבני" – שם הונגרי בעל צליל אריסטוקרטי.
ב-1848 התיישב בברלין, ולקח חלק במהומות אביב העמים. במקביל, החל לרכוש לעצמו מוניטין בתרגום לגרמנית של יצירות משל סופרים ומשוררים הונגרים כגון שנדור פטפי, יאנוש אראן (Arany János), יאנוש גאראי (Garay János), מיהאי ורשמארטי (Vörösmarty Mihály) ומור יוקאי (Jókai Mór). בנוסף, שלח קרטבני את ידו בחיבור סקיצות בנושאי היסטוריה, פוליטיקה וההיסטוריה של הספרות. עם ידידיו נמנים היינריך היינה, ז'ורז' סאנד, אלפרד דה מיסה, הנס כריסטיאן אנדרסן, צ'ארלס סילספילד (Sealsfield) והאחים גרים.
בשנת 1852 שב קרטבני להונגריה, וכעבור שלוש שנים עזב אותהּ שוב, והוסיף לנדוד בין וינה, ז'נבה, בריסל וברלין. כל אותה העת לא שפר עליו מצבו הכלכלי. רק כעבור שנים, ב-1875, שב סופית לבודפשט.
מתקופה זו ואילך החל קרטבני לכתוב על הומוסקסואליות – מונע, כדבריו, בידי "עניין אנתרופולוגי", חוש צדק ודאגה לזכויות אדם. בשנת 1869 פרסם פמפלט אנונימי תחת הכותרת: "סעיף 143 בחוק העונשין הפרוסי מיום 14 באפריל 1851 ואישורו-מחדש כסעיף 152 בהצעת חוק העונשין של הקונפדרציה הצפון גרמנית. תכתובת פתוחה ומקצועית עם הוד מעלתו ד"ר לאונהרט, שר המשפטים הפרוסי המלכותי".
כעבור זמן קצר פרסם כתב-פלסתר נוסף באותו נושא. בפמפלטים אלה טען קרטבני כי סעיף 143 בחוק הפרוסי האוסר על מעשי סדום (סעיף שבהמשך התגלגל לסעיף 175 בחוק העונשין הגרמני) הוא בגדר הפרת זכויות אדם. קרטבני נשען על הטיעון הליברלי הקלאסי, שלפיו יחסי מין הנעשים באופן פרטי ובהסכמה אינם מעניינו של המשפט הפלילי. בעקבות המקרה של ידידו מימיו כשוליית מוכר הספרים, טען קרטבני כי החוק הפרוסי מעודד סחיטתם של הומוסקסואלים, ומביא רבים מהם לשלוח יד בנפשם.
קרטבני הציג השקפה אשר גרסה כי הומוסקסואליות היא מולדת ובלתי-ניתנת לשינוי (גישה שלימים תכונה "המודל הרפואי"). השקפה זו של קרטבני עמדה בסתירה לדעה ששלטה אז בכיפה, ולפיה "מעשי סדום" בין גברים הם תוצר של כוונת זדון טהורה. בנוסף, טען כי גברים הומוסקסואלים אינם נשיים או רכרוכיים מטבעם, ולראיה הציג מספר רב של גיבורים גדולים לאורך ההיסטוריה שהיו הומוסקסואלים. קרטבני היה הראשון שהעלה טיעונים אלה על הכתב.
בכתביו טבע קרטבני את המילה "הומוסקסואליות", כחלק משיטת הקטלוג שלו את סוגי המיניות השונים; באופן דומה כינה גברים הנמשכים לנשים "הטרוסקסואלים" ('הטרוס' ביוונית = שונה, אחר), מאוננים כונו "מונוסקסואלים" ('מונו' = יחיד, לבד) וחסידי מין אנאלי הם "פיגיסטים" ('פיגה' = עכוז).