במחוזות המזרחיים הארמנים היו נתונים לגחמותיהם של שכניהם הטורקים והכורדים, שהיו גובים מהם מס-יתר באופן קבוע, מבצעים בהם שוד וחטיפות, כופים עליהם המרת דתם לאסלאם, ומנצלים אותם ללא התערבות מצד הרשויות המרכזיות או המקומיות. באימפריה העות'מאנית, בהתאם למערכת הד'ימי שהונהגה בארצות המוסלמיות, הם זכו לחירויות מסוימות, כמו שאר הנוצרים והיהודים. מערכת הד'ימי באימפריה העות'מאנית התבססה ברובה על תנאי עומר. הלא-מוסלמים היו זכאים לרכוש, פרנסה וחופש פולחן, אבל בעיקרו היחס אליהם היה כאל אזרחים מדרגה שנייה באימפריה וכונו בטורקית "גאבורים" (Giaour), מילת גנאי שפירושה "כופר".
האתנוגרף הבריטי ויליאם מיצ'ל רמזי תיאר בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19, לאחר ביקור באימפריה העות'מאנית, את תנאי החיים של הארמנים:
יישום רפורמות, שנות ה-1840–1880.
החל מאמצע המאה ה-19 החלו לפרוח באירופה תנועות לאומיות שדרשו עצמאות והגדרה עצמית, במאבקים שכונו "אביב העמים". בין השואפים לעצמאות בשטחי האימפריה העות'מאנית היו הארמנים, הכורדים והיהודים. האימפריה התנגדה לשאיפות אלו משום שראתה בהן פגיעה בכוחה. גם בקרב הטורקים פעלו תנועות לאומיות ולאומניות ששאפו לחזק את האחיזה הטורקית באסיה הקטנה ואף לגרש ממנה את כל המיעוטים האחרים. בנוסף לבעיות מבית, איימו על האימפריה העות'מאנית מעצמות זרות. רוסיה הייתה מעצמה פעילה באזור, וניסתה להחליש את כוחה של האימפריה.
באמצע המאה ה-19, שלוש המעצמות האירופיות הגדולות – בריטניה, צרפת ורוסיה – החלו להטיל ספק ביחסה של האימפריה העות'מאנית כלפי המיעוטים הנוצרים שבה ולחצו עליה להעניק זכויות שוות לכל נתיניה. משנת 1839 ועד להכרזת חוקה הראשונה ב-1876, הנהיגה האימפריה את הטנזימאט, סדרת רפורמות לשיפור מצבם של המיעוטים. אולם רוב הרפורמות מעולם לא יושמו משום שהאוכלוסייה המוסלמית דחתה את עקרון השוויון לנוצרים. עד לשנות ה-70 של המאה ה-19, היוונים ועמים נוצריים אחרים בבלקן, כבר השתחררו מהשלטון העות'מאני בעזרת המעצמות הגדולות. הארמנים נשארו בדרך כלל פאסיביים בשנים הללו, מה שהעניק להם את התואר "מילט-אי סדיקה" – "המילט הנאמן".
באמצע שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-19, דברים החלו להשתנות כאשר מעמד של אינטלקטואלים החל להופיע באוכלוסייה הארמנית. ארמנים אלה, שקיבלו את השכלתם באוניברסיטאות אירופיות או בבתי ספר מיסיונריים אמריקנים באימפריה העות'מאנית, החלו לערער על מעמדם הנחות בחברה ויזמו תנועה שביקשה יחס טוב יותר מצד הממשלה. באחד המקרים, לאחר שנאספו חתימותיהם של איכרים מארמניה המערבית, המועצה הקהילתית הארמנית הגישה לממשלה העות'מאנית עצומה לטפל בתלונותיהם העיקריות: "הביזה והרצח בעיירות ארמניות על ידי כורדים וצ'רקסים, חוסר הגינות בזמן גביית מיסים, התנהלות פושעת מצד פקידי ממשלה והסירוב לקבל נוצרים כעדים במשפט". הממשלה העות'מאנית הבטיחה להעניש את האחראים, אולם לא ננקטו שום צעדים משמעותיים.
החל משנות ה-60 המוקדמות, פעלה התנועה הארמנית לשחרור לאומי, שמטרתה הייתה תחיית עצמאותו של העם הארמני בתוך מסגרת מדינית מחודשת בשטחים המיושבים על ידי רוב ארמני שנמצאו בשליטת האימפריה העות'מאנית.
לאחר הדיכוי האלים של נוצרים בהתקוממויות בבוסניה והרצגובינה, בבולגריה ובסרביה ב-1875, המעצמות הגדולות השתמשו בחוזה פריז (1856) בטענה שהוא העניק להן את הזכות להתערב ולהגן על המיעוטים הנוצריים באימפריה העות'מאנית. תחת לחץ כבד, ממשלת הסולטאן עבדול חמיד השני הכריזה על עצמה כמונרכיה חוקתית עם פרלמנט ונכנסה למשא ומתן עם המעצמות. באותו הזמן, הפטריארך הארמני של קונסטנטינופול, נרסס השני, העביר למעצמות תלונות ארמניות על "תפיסת אדמה בכוח... המרת דת בכפייה של נשים וילדים, הצתה, דמי חסות וסחיטה, אונס ורצח".
בזמן המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), הצטרפו מהפכנים ארמניים מרוסיה לכוחות הרוסיים שחדרו למזרח אנטוליה ועודדו את אחיהם שבאימפריה העות'מאנית למרוד בסולטאן, אולם רוב האוכלוסייה הארמנית נותרה נאמנה לשלטון. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית, הארמנים החלו לראות באימפריה הרוסית כערבה לביטחונם. במרץ 1878 חתמו רוסיה וטורקיה על חוזה סן סטפנו, ונרסס שכנע את הרוסים להכניס בו את סעיף 16, שהבטיח את הגנת הארמנים בכך שדרש שהכוחות הרוסים ייסוגו מהמחוזות המאוכלסים ארמנים במזרח האימפריה העות'מאנית רק עם יישומן המלא של רפורמות. בריטניה הייתה מוטרדת מהחזקתה של רוסיה בשטח כה רב של האימפריה העות'מאנית והכריחה אותה להיכנס למשא ומתן חדש עם כינוסו של קונגרס ברלין ביוני 1878, שבו היו מעורבות כל המעצמות הגדולות. גם הארמנים נכנסו למשא ומתן הזה והדגישו כי הם מבקשים אוטונומיה, ולא עצמאות מהאימפריה העות'מאנית. הם הצליחו באופן חלקי, כאשר סעיף 61 של חוזה ברלין הכיל את אותו הטקסט שבסעיף 16 בחוזה סן סטפנו ובכך הבטיח את החיים והרכוש במחוזות הארמניים של טורקיה וגם התחייבות עות'מאנית לביצוע רפורמות, אבל הוסר ממנו כל אזכור לזה שכוחות רוסיים יישארו במחוזות. במקום זאת, היה על הממשלה העות'מאנית ליידע את המעצמות הגדולות על התקדמות הרפורמות. בפועל לא נעשה דבר בעניין.
לאחר קונגרס ברלין, עלתה בקרב חוגים דיפלומטיים והעיתונות הפופולרית, במקביל ל"שאלה המזרחית", גם "השאלה הארמנית" , שעסקה בהגנתם וחירותם של הארמנים בתחום האימפריה.
תנועת השחרור הלאומית הארמנית.
מתוך כעס על השתלשלות האירועים הזאת, שלא הביאה לרפורמות, מספר אינטלקטואלים ארמנים מפוכחים החיים באירופה ורוסיה, החליטו ליצור מפלגות פוליטיות המוקדשות לשיפור מצבם של בני עמם החיים בתוך האימפריה העות'מאנית. ברבע האחרון של המאה ה-19, תנועה זו נשלטה על ידי שלוש מפלגות: מפלגת ארמנקאן , שהשפעתה הייתה מוגבלת לוואן, ושני ארגונים מהפכניים שקמו בסוף שנות ה-80, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ("הונצ'אק", פעמון) והפדרציה המהפכנית הארמנית ("דשנאק", אגודה). מרכזיהם של שני הארגונים פעלו בכמה ערים באירופה ובטיפליס. מלבד הבדלים אידאולוגיים, מטרתן המשותפת של כל המפלגות הייתה להשיג תנאים חברתיים טובים יותר לארמנים באימפריה העות'מאנית על ידי הגנה עצמית ותמיכה בלחץ אירופי גדול יותר על הממשלה העות'מאנית ליישם את הרפורמות שהובטחו.
טבח הארמנים 1894–1896.
מאז 1876, המדינה העות'מאנית הונהגה על ידי הסולטאן עבדול חמיד השני. מייד לאחר חתימת חוזה ברלין, ניסה עבדול חמיד לסכל את יישום ההכנות לרפורמות שבו, בטענה שהארמנים אינם מהווים רוב במחוזות, ושדיווחיהם על התעללויות מוגזמים מאוד או לא נכונים.
ב-1890 חיו כ-2.5 מיליון ארמנים באימפריה העות'מאנית. מרבית הארמנים היו נוצרים ובכך נבדלו מהרוב המוסלמי. רוסיה עודדה את הארמנים לשאוף לאוטונומיה במטרה להחליש את האימפריה העות'מאנית.
שני הארגונים הארמניים המהפכניים המרידו את האוכלוסייה הארמנית במחוזות המזרחיים נגד השלטון העות'מאני.
כדי לא לאבד את שליטתו, החליט הסולטאן עבדול חמיד השני להסית את הכורדים נגד הארמנים. התנכלות הכורדים ונטל המיסים הגבוה הובילו להתקוממות ארמנית. ב-1890, עבדול חמיד יצר יחידות כמו-צבאיות הידועות בשם גדודי ה"חמידייה" , כלומר הגדודים של חמיד, שהורכבו מחיילים כורדים בלתי-סדירים. בגדודים אלה נעשה שימוש גובר לטיפול בארמנים על ידי דיכוי וטבח.
באוגוסט 1894 פרץ מרד ארמני באזור העיירה סאסון . הטורקים הגיבו באכזריות וארמנים רבים נטבחו. בספטמבר 1895 ערכו הארמנים הפגנה נגד מסקנות ועדת חקירה ממשלתית שמונתה לבדוק את האירועים. המפגינים הותקפו על ידי אוכלוסייה מוסלמית. אוכלוסייה זו ביצעה בהם טבח נוסף, שנוספו לו התקפות אלימות כלפי ארמנים בערים רבות באנטוליה (למשל בזייתון ב-1895–1896).
ב-1 באוקטובר 1895, 2,000 ארמנים התאספו בקונסטנטינופול בעתירה ליישום הרפורמות, אך יחידות המשטרה העות'מאנית פיזרו את ההפגנה באלימות. מחאה מצד נציגים דיפלומטיים של בריטניה, צרפת ורוסיה הביאה להבטחה נוספת של הסולטאן (ב-20 באוקטובר 1895) להנהיג רפורמות, אך אלה שוב לא הוצאו לפועל וההתנכלויות לארמנים נמשכו גם במהלך שנת 1896.
מתוך תסכול מהאדישות האירופית למעשי הטבח ובמאמץ לקבל הכרה בינלאומית ולהביא להתערבות המעצמות לטובת עניינם, נקטו הארמנים פעולת טרור מתוכננת היטב נגד הממשלה העות'מאנית. ב-26 באוגוסט 1896 השתלטה קבוצה של חברי "הפדרציה המהפכנית הארמנית" על הבניין המרכזי של בנק עות'מאן באיסטנבול, בזמן שקבוצה אחרת פרצה ל"שער העליון", מקום מושבו של הווזיר הגדול, וקבוצה שלישית הטילה פצצה על הסולטאן, כשהיה בדרכו לתפילת יום השישי. ב"שער העליון" נגרם הרס, ומהפצצה שהוטלה על הסולטאן נהרגו עשרים שוטרים משומרי ראשו. הארמנים שהתבצרו בבנק דרשו אוטונומיה ופטור ממיסוי לאזורים הארמניים. הסולטאן סירב לדרישות ולמחרת השתלטו כוחותיו על הבנק ותפסו את המתבצרים. בימים שלאחר האירוע נטבחו אלפי ארמנים באיסטנבול. במהלך הפרעות בבירה החביאה הקהילה היהודית ארמנים רבים בבתיה.
האירוע הביא אהדה לארמנים באירופה וזכה לשבחים בעיתונות האירופית והאמריקנית, שהשמיצה את הסולטאן עבדול חמיד ותיארה אותו כ"רוצח הגדול", "הסולטאן האדום", "סולטאן הדמים" ו"עבדול הארור". בתגובה הרג המון טורקי כ-50,000 ארמנים. מידת מעורבות השלטון באירועים אלו אינה ברורה.