אפקט דומינו (חידה)
אפקט דומינו (ביפנית: 波及効果 "הקיו קוקה") היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי. נכון לשנת 2007, ניקולי פרסמה שתי חוברות המכילות חידות "אפקט דומינו" בלבד. השנייה פורסמה ב-4 באוקטובר 2007.
חוקים.
המשחק מתבצע על גבי טבלה מרובעת המחולקת לפוליאומינויים. על השחקן להציב מספר בכל תא בטבלה - חלקם יכולים להגיע כנתונים - על פי הכללים הבאים:
שיטות פתרון.
ישנן כמה נקודות שעבודה על פיהן יכולה להאיץ את הפתרון:
היסטוריה.
אפקט דומינו היא חידה מקורית של ניקולי; החידה הופיעה לראשונה בכתב העת "Puzzle Communication Nikoli" בגיליון 73 (מאי 1998).
דניאל סיון
דניאל סיון (נולד ב-21 באוגוסט 1949) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה ללשון העברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
קורות חיים.
דניאל סיון (סיבוני) נולד בקזבלנקה שבמרוקו. עלה לישראל בשנת 1955 באוניה מנמל מרסיי עם הוריו (מכלוף ואלן) ושני אחיו (שמואל ומישל), הישר אל שכונת "שיכון כנען" בצפת. בצפת נולד אחיו הרביעי והצעיר, אלוף-משנה פרופ' גבי סיבוני. באוגוסט 1967 התגייס לצה"ל כמדריך צופן בחיל הקשר בצריפין, ועם שחרורו עבר להתגורר ברמת גן. ב-1970 החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב והשלים את התואר הראשון במקרא ולשון עברית, ותואר שני בלשון עברית ושפות שמיות. נושא התזה היה "שמית צפונית מערבית בטקסטים אכדיים מאוגרית", בהנחייתו של פרופ' אנסון פרנק רייני. עבודת הדוקטורט בנושא: "דקדוק המילים השמיות הצפוניות מערביות בטקסטים אכדיים מארץ ישראל וסוריה בתקופת הברונזה התיכונה", נכתבה בהנחייתם של פרופ' גדעון גולדנברג, ופרופ' אנסון רייני והוגשה בשנת תשל"ח.
במהלך לימודיו זכה בפרס מפעל הפיס, בפרס על שם נסים גאון ובפרס מטעם הקרן על שם רקנאטי. באוקטובר 1979 מונה למרצה במחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וב-1997 מונה לפרופסור מן המניין. בין השנים 1986–1990 היה פרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד וברנדייס. בין השנים 2000–2004 שימש ראש המחלקה ללשון עברית וכיהן כסגן דקאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה, בתקופת כהונתו של הדקאן ג'ימי וינבלט. בין השנים 1998–2013 היה יו"ר הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון ותחת ניהולו ראו אור למעלה מ-150 כותרים בהוצאה זו. בין השנים 2006–2010 היה חבר בוועדת המינויים העליונה של אוניברסיטת בן–גוריון.
ב-1995 קיבל (יחד עם פרופ' חיים כהן) פרס מטעם הקרן הלאומית למדע.
תרומתו לתחום המילונאות.
יחד עם פרופ' מאיה פרוכטמן ערך את המילון המקיף "אריאל" בהוצאת קוראים וכתב יחד עם ד"ר חיים דיהי את מילון אריאל ארמית-עברית, אף הוא בהוצאת קוראים.
מחקריו.
סיון כתב ספרים ומאמרים בנושאים הללו. במחקריו התמקד בעיקר בתרומת הלשונות, להבנת הלשון העברית המקראית. בין היתר, הוא הראה עד כמה מוטעה לטעון שהלשון האוגריתית היא לשון כנענית. הוא הראה שיש ללשון האוגריתית קווי לשון אופייניים, המעידים על כך שהיא צריכה להיחשב לשון עצמאית בקרב הלשונות השמיות הצפוניות מערביות, ועל כן טעות לקרוא לספרותה "ספרות כנען", כפי שעשו קודמיו (קאסוטו, ליונשטם, אבישור ואחרים).
סיון חוקר את כתביו הדקדוקיים של ר' יהודה חיוג', הוא כתב מאמרים על כמה מתפיסותיו הלשוניות, ובשנת 2012 פרסם בשיתוף עם ד"ר עלי ותד מהדורה מוערת וביקורתית בשם "שלושת חיבורי הדקדוק של ר' יהודה חיוג' במקורם הערבי ובתרגומם לעברית חדשה" בהוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חייו האישיים.
סיון חובב מוזיקת ג'אז ובלוז. הידע המוזיקלי אותו צבר בתחום זה, רחב יריעה. בין השנים 2009–2011 הגיש דניאל סיון תוכנית ג'אז שבועית ברדיו דרום. הוא אף הרבה לנגן בגיטרה ולשיר עם אחיו, גבי סיבוני, בלהקת כח משיכה שירי בלוז וג'אז במועדונים שונים ברחבי הארץ. לימים פרש מן הלהקה, והיא (נכון ל-2013) שינתה את פניה ונקראת ג'וקבוקס. דניאל סיון נשוי בשנית ולו שלושה ילדים מנישואיו הקודמים. גל, בנו הבכור, היה במשך שנים המתופף של להקת שב"ק ס' (ידוע בכינוי ג'יימס).
איסור אכילת דם
איסור אכילת דם הוא מצוות לא תעשה מהתורה האוסרת על אכילת דם חיה, בהמה או עוף. העונש על העובר על האיסור הוא כרת.
מקור המצווה.
בארבעה מקומות בתורה נזכר איסור אכילת דם:
פרטי האיסור.
סוג הדם האסור.
חכמים למדו מן הפסוק (ויקרא יז, יד) שאין חיוב כרת אלא על אכילת דם הנפש, כלומר דם שהנפש תלויה בו, שהוא הדם היוצא מן הבהמה בעת שחיטתה. עם זאת אסרה התורה לאכול גם את דם האיברים, וכפי שמפורט בברייתא במסכת כריתות (דף כב', עמוד א'): "דם הטחול, דם הלב, דם הכליות, דם איברים, הרי אלו בלא תעשה".
מן התורה איסור אכילת דם לא קיים אלא בדם בהמה, חיה ועוף, אך לא בדם דגים או בדם האדם. עם זאת, חכמים אסרו באכילה גם דמים אלו מחשש מראית העין. בהתאם לכך נקבע שדם האדם שמצוי בתוך פיו (דהיינו דם שיצא מהשיניים) אין איסור באכילתו כל עוד לא נפלט מהפה, שכן במקרה כזה חשש מראית העין לא קיים. כמו כן התירו חכמים לאכול דם דגים אם מניח לידו בעת האכילה קשקשי דגים, שכן במצב כזה ניכר שהוא אוכל דם דגים ולא דם אסור.
איסור אכילת דם קיים רק בדם הנפלט מן הבשר (למשל על ידי חיתוך או בישול), אך דם הבלוע באיברים אינו אסור.
דם הנשאר לאחר צליית הבשר, או לאחר הכשרתו, לא נחשב דם מבחינה הלכתית, אלא "חמר בשר" (=יין הבשר).
לדעת רבים מהפוסקים אם בישלו את הדם איסורו אינו מן התורה אלא מדברי חכמים.
שיעור האיסור.
אכילת דם אסורה מן התורה בכל שיעור שהוא, אך שיעור האכילה המחייב כרת הוא בכזית, ולא ברביעית שהוא השיעור הנהוג במשקים, שכן מצינו שהתורה התייחסה לדם בלשון אכילה.
דם ביצים.
ביצה שנמצא בה דם במקום ריקום האפרוח (על הקשר המחבר בין החלבון לחלמון), נחשב דם הקשור לבשר והוא אסור מדרבנן. חלק מהאחרונים (הפרנס והרמ"א ס' סג) נהגו לאסור כל דם הנמצא בביצה, אלא שיש להבחין בין מצב שבו הדם הוא מריקום של אפרוח (תחילת התהוות האפרוח) שאז הביצה כולה אסורה, למצב שזהו דם אחר שאז יש לזרוק רק את הדם ושאר הביצה מותרת. יש מחלוקת בין הפוסקים מתי הדם נחשב כדם של ריקום אפרוח ומתי לא. כאשר אין מבשלים את הביצה בשלמותה יש לפתוח את הביצה לכלי נפרד כדי לראות שאין בה דם ואז להוסיפה לאוכל. בימינו רוב הביצים המשווקות תחת פיקוח אינן מופרות, לכן אם נמצא בהן דם אין הוא אוסר את הביצה אלא ניתן להוציא את הדם ולאכול את הביצה.
טעם האיסור.
התורה עצמה מנמקת את איסור אכילת דם בכך שהדם, שבו נמצאת הנפש והחיות של בעלי החיים, נועד לכפר על נפש האדם, ולא למאכלו:
עוד נאמר בתורה במקום אחר:
בטעם איסור אכילת דם מבאר הרמב"ם בספרו מורה נבוכים שהוא להוציא מדעת עובדי עבודה זרה (כת הצאבאים) שהיו נוהגים לאכלו משום שהאמינו כי הדם הוא מזון השדים, וסברו שבכך הם משתתפים עימם ויבואו השדים לספר להם את העתידות. במטרה להרחיק את עם ישראל מדעתם אסרה התורה באופן מוחלט כל אכילת דם בעלי חיים. הרמב"ם מבסס את דבריו על הלשון הנאמר באיסור אכילת דם (ויקרא יז, י) "וְנָתַתִּי פָנַי, בַּנֶּפֶשׁ הָאֹכֶלֶת אֶת-הַדָּם", לשון הדומה לנאמר באיסור עבודה זרה (לגבי הנותן מזרעו למולך) "וְנָתַתִּי פָנַי בָּאִישׁ הַהוּא" (יחזקאל יד, ח).
טעם נוסף שמזכיר הרמב"ם שם הוא שאכילת הדם מזיקה לבריאות הגוף: .
הרמב"ן לעומתו מבאר את טעם האיסור על סמך הפסוקים המורים שנפש בעלי החיים מתבטאת בדמם ("כי הדם הוא הנפש"), ולפיכך, אף על פי שהתירה התורה (לאחר דור המבול) לבני האדם ליהנות מבשר בעלי החיים, לא התירה אלא את אכילת בשר הבהמה בעת הקרבת קרבן, אך לא את הדם שהותר רק לצורך כפרה על האדם בזריקתו על המזבח, "כי אין לבעל נפש שיאכל נפש, כי הנפשות כולן לאל".
ספר החינוך סובר שאיסור אכילת דם נובע מרצון התורה לעדן את נפשו של האדם. שאכילת דמו של בעל חיים, שבו תלויה נפשו וחיותו, היא מידת אכזריות.
ברוח דומה מבאר הראי"ה קוק בחיבורו חזון הצמחונות והשלום. לדבריו באמצעות איסור זה ניסתה התורה לעורר את האדם להכרה "שאין שפיכת דמים מדה מוסרית הוגנת לאדם", ובכך להביאו למצב של התחשבות מלאה בבעלי החיים שתתרחש באחרית הימים.
בצלאל רביב
בצלאל רביב (נולד: 21 ביולי 1979 בטבריה), הוא זמר פופ-אתני, פזמונאי, ומלחין, אשר שירו "תוניסיה", זכה להערכה בעולם הערבי, והגרסה באנגלית של השיר, הפכה להמנון צעירי המהפכה בתוניסיה.
בצלאל נולד להורים עולי תוניסיה, כבן זקונים, אח ל-11 אחים ואחיות. התחנך בטבריה, ראשית בבית הספר היסודי תחכמוני שבשכונת קריית שמואל שבעיר, ולאחר מכן בישיבה התיכונית טבריה (המשתייכת כיום לרשת אורט).
בשנת 1989, כאשר היה בצלאל בן 10, הגיעה לבית הספר נציגה מטעם מקהלת פרחי ירושלים, במטרה לאתר כישרונות חדשים למקהלה, הילד בצלאל, עמד בבחינות ונבחר לשיר במקהלה. המקהלה שרה באירועים שונים (כגון: חידון התנ"ך), ואף נסעה להופיע בפני קהילות יהודיות בחו"ל. הקהל הפגין חיבה לזמרים הצעירים, דבר שגרם לבצלאל להתאהב בבימה ובקהל, ולראות בעצמו זמר.
בגיל די צעיר, התחלף קולו של בצלאל, והוא נאלץ לעזוב את המקהלה. מאחר שלמד אנגלית באמצעות האזנה לשירים, והושפע מזמרים אמריקאים, התמסר מאז, לכתיבת שירים (מילים ומנגינה) בשפה זאת. חלומו מאז היותו נער צעיר, היה לפתח קריירה של זמר בארצות הברית, ובאפריל 2001 בגיל 21, לאחר שירותו הצבאי, נסע לחפש את מזלו בניו יורק. כמעט ללא מזומנים, כשהוא לבוש בגדים שאינם הולמים את מזג האוויר בניו יורק בעונה, הגיע לצ'לסי שבמנהטן, וכדי לממן את שהותו באכסניה מקומית זולה, הצטרף כחופף שיער, לצוות העובדים במספרת לימיטון שבשדרה השביעית.
ווייוודה