בית הבונים החופשיים הוא אחד מגורדי השחקים הבולטים ביותר שהיו בעיר באותה תקופה. הוא נבנה על ידי הבונים החופשיים בשנת 1892, תקופה בה התעצמה האגודה במהירות, התנשא לגובה של 92 מטרים (21 קומות) ונחשב לבניין שנבנה באופן בזבזני. הקומה התחתונה הושכרה לטובת עשר חנויות ואילו הקומות הגבוהות שימשו לסוויטות פרטיות של אנשי האגודה ואף היה בו אולם כנסים שיכול היה להכיל כ-1,300 איש. קומת הגג של הבניין שימשה לגינה ותצפית. הבונים החופשיים התחרו עם יריביהם המקומיים, Odd Fellows, שהצהירו על כוונתם לבנות גורד שחקים גבוה הרבה יותר (169 מטרים) ובכך להקים את "הבניין הגבוה ביותר בעולם" באותה עת. כתבי העיתונות עטו על הסיפור וכתבו עובדות אודות גודלו של בית הבונים החופשיים והשוו אותו למבנים בעלי משמעות היסטורית לאומית כמו הקפיטול ופסל החירות. לבסוף, פרויקט הבנייה המוצהר של ה-Odd Fellows נחל כישלון בעוד בית הבונים החופשיים התפרסם בציבור והיה "הבניין המסחרי הגבוה ביותר בעולם".
התפתחות גורדי השחקים בניו יורק ובחוף המזרחי.
בהשוואה לשיקגו, בשנת 1893 היו בניו יורק רק 4 גורדי שחקים בגובה 16 קומות או יותר. חלק ממצב זה נוצר עקב הבירוקרטיה של הרשויות העירוניות במתן אישורים לבניינים שנבנו בשיטת שלד הפלדה. רק בשנת 1889 הוסרו החסמים הרבים כאשר ניתן לבראדפורד גילברט (Bradford Gilbert) להקים את ה-Tower Building (בניין בן 11 קומות בעל שלד פלדה) שתכנן. צעד זה עודד את בנייתם של גורדי שחקים רבים בשיטה זו, אולם, עיריית ניו יורק המשיכה לנקוט במשנה זהירות מסוים לטכנולוגיה זו עוד מספר שנים לאחר מכן. בשנת 1895 נעשתה פריצת דרך בעיר עם הקמתו של בניין אמריקן שורטי, בניין בעל שלד פלדה בעל 26 קומות ובגובה 103 מטרים, ששבר את שיא הגובה שהיה שייך עד אז לשיקגו. מנקודה זו ואילך, ניו יורק אימצה במלואה את שיטת שלד הפלדה. בפרט, חברות עיתונאות ניו יורקיות החלו לקבץ את משרדיהן, שהיו פזורים בעיר, למטה משרדים ראשי, שתוכנן כגורד שחקים. גורדי שחקים אלו הוקמו לאורך שדרת פארק רו שבזכות כך זכתה גם לכינוי שדרת העיתונות בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19. גורדי שחקים ראשוניים אלו הוקמו גם בבולטימור, בוסטון, פיטסבורג, סנט לואיס ובאפלו, וכללו בין היתר את בניין ויינרייט (Wainwright Building) ובניין גוואראנטי (Guaranty Building). דוגמאות בולטות נוספות לגורדי שחקים שהוקמו בחוף המערבי של ארצות הברית כוללות את בניין כרוניקל הישן (Old Chronicle Building) ובניין קול (Call Building) בסן פרנסיסקו, כמו כן, בניין לוזון (Luzon Building) בטקומה.
אתגרים אדריכליים.
האדריכלים של גורדי השחקים המוקדמים התמודדו עם מספר אתגרי תכנון ועיצוב מאחר שהיה צורך לפתח עקרונות וסטנדרטים חדשים עבור מבנים גבוהים וצרים יחסית לכל מה שהכירו עד אז. בשלהי המאה ה-19 שלטה תנועת האמנויות היפות, שכונתה גם תנועת הרנסאנס האיטלקי ודגלה ביישום האסתטיקה והעקרונות הקלאסיים בתכנון ועיצוב מבנים מודרניים. אדריכלים אמריקאים, שהוכשרו באקדמיה לאמנויות היפות בפריז, החלו לחזור לארצות הברית בשנות השמונים של המאה ה-19 וליישם את שלמדו. אולם, יישום הסטנדרטים ועקרונות האמנויות היפות על גורדי השחקים המוקדמים לא היו כה פשוטים מאחר שהסגנון צמח מתוך תכנון ועיצוב מבנים נמוכים ורחבים הרבה יותר מכל גורד שחקים טיפוסי שהיה צר וגבוה יחסית.
כמו כן, גורדי השחקים המוקדמים היו מיועדים לשימושי משרדים, מסחר וכלכלה ועיצובם היה אמור לשקף את ייעודם. סופר האדריכלות בר פיריי (Barr Ferree) כתב בשנת 1893 ש"האדריכלות האמריקנית הנוכחית היא לא עניין של אמנות אלא של עסקים. בניין חייב להיות כלכלי או שלא יימצא עבורו משקיע שמוכן לעמוד בעלויותיו. זו תהיה בו זמנית הקללה והתהילה של האדריכלות האמריקאית". דעתו של ג'ורג' היל (George Hill) בנושא התבססה על גינוי אותו כינה "התכונות המיותרות של הבניין" באומרו "כל מטר מעוקב שמתוכנן למטרות אסתטיות גרידא ומעבר לצורך להביע את ייעודו, הוא בזבוז".
בשנות התשעים של המאה ה-19, מצאו אדריכלי שיקגו פתרון לבעיה זו על ידי פיתוח סגנון אדריכלי חדש, שנקרא אסכולת שיקגו, ששילב את תאוריית האסתטיקה האדריכלית יחד עם החוש המסחרי הפרקטי נטול הקישוטיות, שהוגדרה על ידו כמיותרת. האסכולה כללה אדריכלים מובילים כמו לואיס סאליבן, ויליאם לה ברון ג'ני, וג'ון רוט. הם העדיפו לרכז את הקישוטיות העשירה בחלקן התחתון של החזיתות ולצמצם ולפשט את העיטורים במפלסים העליונים. גורדי השחקים בסגנון זה תוכננו במראה המדגיש את הקווים האנכיים של הבניין. חלקן העליון של החזיתות וגג הבניין זכו למאפיינים ברורים שנראו מרחוק ויצרו של קו הרקיע של העיר שיקגו. הכוונה הייתה למשוך את עיני המביטים כלפי מעלה וליישם את מה שסאליבן כינה "טבעו הנשגב של גורד השחקים", כל זאת מבלי לבזבז משאבים "מיותרים" ליצירת קישוטיות מורכבת המתפרסת על פני כל הבניין וכדי למשוך אנשי עסקים שישקיעו בהם. במקביל, תפקיד קומת הכניסה המפוארת הייתה למשוך אל תוך הבניין את העוברים ושבים ברחוב ובעלי עסקים, שהם שוכרים אפשריים, וכל זאת במטרה לייצר בניין מסחרי מצליח.
חברי האסכולה ראו גם את החשיבות בשיתוף הפעולה בינם (אדריכלים) לבין מהנדסי קונסטרוקציה מומחים, קבלני בניין ואדריכלים מתמחים בפרויקטי גורדי השחקים המוקדמים. מבחינה היסטורית שלטה בתחום קבוצה מצומצמת של חברות קטנות ואדריכלים יחידים, ששילבו את תפקידי האדריכל והמהנדס. שליטה זו התמוססה בשיקגו באותה תקופה והוחלפה בשותפות בין אדריכלים מומחים, שהתמקדו בצורתו ועיצובו של גורד השחקים, לבין מהנדסים מומחים, שהתמקדו ביציבות וחוזק הבניין כך שיוכל לעמוד על תילו במשך שנים רבות. משרדי האדריכלים בשיקגו גדלו בצורה ניכרת והתפתחה בהם היררכיה של צוות בכיר, שהורכב מאדריכלים מומחים, לצד צוות זוטר, שהורכב מאדריכלים מתמחים. דוגמה לכך היא D. H. Burnham &amp; Company שמנתה בשיאה 180 עובדים.
אסכולת שיקגו יצרה גורדי שחקים גבוהים בעלי מראה מוצק הדומים בסגנונם וגובהם. התוצאה נראתה בדרך כלל כקופסה בסגנון הפלאצו המוארת באור רב ובעלת חצר פנימית קטנה במרכזה, אם גודלו של הבניין איפשר זאת. הצד החיצוני של הבניין חולק בדרך כלל לשלושה חלקים: בסיס, חלק אמצעי וכותרת. עיצוב זה בא בהשראת העמודים באדריכלות הקלאסית ונועד להדגיש את חלקיו השונים של הבניין. צורתה של החצר המרכזית הייתה אמורה להיות פשוטה אולם, חברות רבות העדיפו לקרות אותה בגג זכוכית כדי ליצור אטריום לחנויות ולמסעדות שבקומת הקרקע. דמי השכירות של חנויות אלו האמירו לעיתים עד פי שישה משטחי המשרדים בקומות שמעליהם והיוו גורם משפיע על ההכנסות שהבניין יצר. סגנון גורדי השחקים המוקדמים ניכר גם בחלונות. אלו היו חלונות גדולים וקבועים המוקפים בחלונות קטנים הניתנים לפתיחה. חלונות אלו היו לעיתים שקועים במעט לתוך מישור הקיר.
בניגוד לעיצוב החיצוני הפשוט יחסית של גורדי השחקים בשיקגו, הכניסה והלובי היו מפוארים. מטרתם הייתה ליצור תחושת שגשוג ועושר המעידים על חוזים פיננסיים מוצקים, כדי למשוך שוכרים שיהיו מוכנים לשלם דמי שכירות גבוהים. עבור השוכרים סביבה זו העידה על אמינותם המקצועית והעניקה להם מעמד חברתי כאנשי מקצוע.
בפני ניו יורק ניצבו אתגרים דומים, אבל, בהשוואה לשיקגו, אדריכלי ניו יורק עבדו בשיתוף פעולה פחות הדוק עם מהנדסים ומומחים אחרים. במקום זאת הם דבקו בסגנון האמנויות היפות וראו את תפקידם בראש ובראשונה כאומנותי. כלומר, יצירת גורד שחקים שיהיה גם כלכלי לבעליו היה בחשיבות משנית בלבד. שיטות העבודה שלהם דמו מאוד לתכנון בניין קטן על אף שהיה מדובר בגורד שחקים בעל ממדים גדולים הרבה יותר. למהנדסי הקונסטרוקציה בניו יורק לקח זמן להגדיר את חשיבות תפקידם ולבסס אותו בקרב אנשי המקצוע שפעלו בתחום. ההשלכות לכך התבטאו באיכות הנדסית ירודה של גורדי שחקים רבים באותה תקופה. הסגנון הניו יורקי הדגיש גם הוא את הקווים האנכיים של הבניין אך התאפיין באקלקטיות רבה של סגנונות אדריכליים שונים מהעבר במטרה ליצור מראה ראוותני ואנרגטי. גורדי השחקים היו נפוצים ועשו שימוש מרבי במגרשים הקטנים עליהם נבנו. בעוד מספר גורדי שחקים בניו יורק אימצו את החלוקה החיצונית לשלוש משיקגו, אחרים חילקו את החזיתות למספר רב של שכבות. תומכי הגישה האקלקטית טענו כי היא מגדירה מחדש את חוש המידה האנושי לבניינים הגבוהים הללו בעוד מבקרי הגישה טענו שתוצאות התכנון יוצרות תחושות בלבול ומגושמות.
החיים בגורדי השחקים הראשונים.
גורדי השחקים המוקדמים כללו בתוכם בעיקר משרדים בעלי ממדים קטנים, בדרך כלל רוחבם היה 3.7 מטרים, והם מוקמו זה לצד זה לאורך מסדרונות פנימיים ארוכים, לפי הצורה אותה טווה בשנת 1864 בניין ה-Oriel Chambers באנגליה. מבנה תכנוני זה אפשר לחברות קטנות לשכור מספר קטן של משרדים, ונתן להן את האפשרות להתרחב בעתיד על ידי שכירת חדרי משרד נוספים במידת הצורך. גורדי השחקים תוכננו כך שאור השמש מבחוץ ינוצל במלואו ויאיר את כלל החדרים, אך בפועל היה צורך בתאורה מלאכותית מועטה כהשלמה. משרדים אלו נחשבו מאוד מודרניים גם על פי אמות המידה של סוף המאה ה-20. היו בהם רדיאטורים, פתחי אוורור ומערכות תקשורת מודרניות, שכללו טלפונים ושפופרות אוויר. כתוצאה מכך בתי עסק רבים בשיקגו נטשו את משרדיהם, ששכנו בבניינים נמוכים ומיושנים, ושכרו משרדים בגורדי השחקים, שנחשבו לחדשניים, בריאים ונוחים יותר.