פרדיקס, שהתנהג כמי שאלכסנדר הטיל עליו את האחריות לעתיד הממלכה, הניח בפני הנוכחים את טבעת החותם ויתר סמלי השלטון. הוא הציע לחכות כחודש עד ללידתה הצפויה של רוקסנה, אשתו הבקטארית של אלכסנדר, ואם ייוולד בן זכר להמליכו למלך. משמעותה האמיתית של הצעתו הייתה למעשה קיום שליטתו של עוצר במשך כמעט שני עשורים בממלכה.
שאיפתו של פרדיקס הייתה לשמור על אחדותה של הממלכה. אתגר זה הורכב משני גורמים עיקריים: מחד, רצונם של עמים וחבלי ארץ כבושים להשתחרר מעול הכיבוש המוקדוני, כפי שבא לידי ביטוי במרידות ובאי-ציות לשלטון המרכזי, ומאידך בשאיפותיהם של הדיאדוכים להשיג להם נתח מהאימפריה הגדולה של אלכסנדר.
המהלך נתקל בהתנגדותם של חילות הרגלים, היסודות העממיים יותר בצבא מוקדון. הרגלים, שהורכבו מפשוטי העם וקצו במסעות מלחמה שלא נגמרים ביקשו לחזור לשגרה. הם התעקשו על בחירתו למלך של ארהידאיוס בנו של פיליפוס השני, ואחיו למחצה של אלכסנדר, שסבל ממוגבלויות מנטליות ופיזיות.
פרדיקס, שהיה בראש ובראשונה חייל ולא פוליטיקאי, לא הצליח לבסס את אחיזתו בשלטון. התמרון הפוליטי שנדרש היה מורכב ודרש התחשבות הן ברצון המוני המוקדונים ששרתו בפלנקס והן את תמיכת האריסטוקרטיה הבכירה, שלטשה בשלב זה את עיניה לעבר הירושה של אלכסנדר וביקשה לקרוע לעצמה חלקים נאים ממנה. נראה שסומטופילקס אחד לפחות, אריסטונואוס (Aristonous), תמך בו.
תחת השפעתו של אריסטונאוס ביקש פרדיקס להתמנות למלך, אך פרדיקס ניצב בפני בעיה חוקתית - הוא לא יכול היה להכריז על עצמו מלך כי רוקסנה אלמנתו של אלכסנדר, הייתה הרה עם בנו, יורש העצר החוקי. התנגדות לא אחרה לבוא, בטענה שאם יש מישהו שיש להכתירו זה רק את יורש העצר המיועד. פרקידס בכל זאת טיפח תקוות משום שרוקסנה, בהיותה בת לשבט ברברי לא הייתה פופולרית בקרב החיילים והאזרחים. בשלב זה פרצה מרידה של החיילים הרגליים שדרשו להכתיר את ארהידאיוס למלך. פרדיקס שלח את מלאגרוס, טקסיארך ותיק בצבאו של אלכסנדר יחד עם מצביא נוסף בשם אטאלוס להרגיע אותם. אולם השניים רק עודדו את המורדים שהכתירו את מלאגרוס כמנהיגם וההמון המשולהב הבריח את פרדיקס מבבל.
מלאגרוס חשב שבמעשה זה הבטיח את המלוכה לעצמו, אך לא כך היה. אספת החיילים התכנסה והכתירה את ארהידאיוס למלך תחת השם פיליפוס השלישי, אך במעשה זה חטאו פעמיים למסורת המוקדונית העתיקה. בפעם הראשונה בכך שהתעלמו בבחירתם מן הכוחות המוקדוניים שנותרו במוקדון ובשנייה בכך שלא עירבו כלל את הפרשים (הטיירוי) בהכתרה. יתרה מכך, לא ברורה די הצורך חוקיות הכינוס. ייתכן, אמנם, שלאסיפת החיילים הייתה סמכות לבחור את המלך, אך אין לכך אזכור מפורש במקורות. כך או כך, תמיכת החיילים במלך החדש הייתה קצרת מועד, במיוחד נוכח השאיפות של מלאגרוס שלא הוסתרו על ידו. אז ילדה רוקסנה בן, ו"אישים בעלי רצון טוב ביותר" כהגדרת דיודורוס הצליחו להשכין שלום בין הצדדים. סוכם שארהידאוס ובנה של רוקסנה ימלכו במשותף. פרדיקס הסכים לקבל על עצמו את מלכותו של ארהידאיוס בתקווה שיהיה לו קל לשלוט במלך חולה הנפש, אך קיבל את תפקיד העוצר.
גם מצביאים אחרים לא יצאו עם ידיים ריקות. על פי דיודורוס, פרדיקס העניק בין היתר את מצרים לתלמי, פמפיליה, ליקיה ופריגיה הגדולה לאנטיגונוס מונופתלמוס ומוקדון לאנטיפטרוס. בנוסף, סלאוקוס מונה למפקד ההטיירוי, חיל הפרשים המובחר. פרדיקס ניצל את תפקידו החדש כעוצר, ואת הכוח הנלווה לכך, כדי להוציא להורג כשלושים ממתנגדיו, ביניהם גם מלאגרוס. עם זאת, מאחר שפרדיקס לא היה מלך, אלא רק עוצר למלך המוגבל בגופו ובנפשו, פיליפוס השלישי, הוא ביצע את טיהור מתנגדיו תחת האמתלה של מימוש רצון המלך. מעבר לכך, פרדיקס לא היסס להראות לכל הנוכחים שהוא היה המפקד האהוב והמוערך ביותר על ידי אלכסנדר, כאשר לבש את הגלימה המלכותית, ישב על כס המלוכה וענד את טבעתו של אלכסנדר. פרדיקס דאג גם לאינטרסים של רוקסנה ודאג להריגתה של סטטירה השנייה, בתו של דריווש השלישי שאלכסנדר נשא לאשה.
על פי דיודורוס, מצא פרדיקס את תזכירי אלכסנדר ובם תוכניות גרנדיוזיות שביניהן בניית 1000 ספינות מלחמה שהיו עתידות לשמש במערכה נגד הקרתגים ובניית מקדשי ענק. פרדיקס הבין את עלות תוכניותיו הראוותניות של אלכסנדר והחליט לדחותן באמצעות אספת הצבא. נראה שעשה זאת כדי להקל עליו את עול השלטון כי ידיו היו עמוסות בלאו הכי וגם כדי למנוע מקרטרוס את האפשרות להחליף את אנטיפטרוס הקשיש בתפקיד המשנה למלך במוקדון. פרדיקס מיהר לקשור יחסים טובים עם אנטיפטרוס, אך האחרון, שהיה נתון במערכה צבאית קשה נגד מורדים יוונים (מלחמת לאמיה) לא שעה לגישושיו. עם זאת, לפי דעתם של מספר חוקרים, סיפור דחיית צוואת אלכסנדר אינו נכון, והסעיף היחידי בצוואה שלגביו קיימת הסכמה לאמינותו הוא זה העוסק בקבורת אלכסנדר, שביקש להיקבר במוקדון, אך גופתו נחטפה על ידי תלמי הראשון כדי לקוברה באלכסנדריה שבמצרים, וזאת לשם צבירת הון פוליטי. אך על פי פֿוֹטיוס הראשון, מלומד ביזנטי בן המאה התשיעית, שכתב סיכום של אריאנוס, סבורים שגופתו של אלכסנדר לא נחטפה, אלא נלקחה בניגוד לרצון פרדיקס להיקבר במצרים.
דיכוי מרידות מקומיות.
דיכוי המרד אסיה הקטנה.
היוונים אשר יושבו באסיה הקטנה לאחר כיבושי אלכסנדר הגדול שאפו לחזור למולדתם באירופה, אך לא התנגדו לשלטון המוקדוני כל עוד היה אלכסנדר בחיים. עם זאת, מיד עם הישמע דבר מותו פרץ מרד. המתיישבים מינו מטעמם אדם בשם פילון להנהיג כוח צבאי גדול שמנה למעלה מעשרים אלף חיילים רגליים וכשלושת אלפים פרשים. כאשר הגיע דבר המרד לאוזניו של פרדיקס, החליט להרכיב כוח שימנה כשלושת אלפים חיילים רגליים וכשמונה מאות פרשים על ידי הגרלה בתוך הצבא.
בראשם העמיד פרדיקס כמפקד את פאיתון, ששימש בעבר כאחד מהסומאטופילקס של אלכסנדר הגדול ובהסכמי בבל מונה לסאטרפ של דרום מדי. במקביל, שלח פרדיקס אגרות לסאטרפים, שהורו להם להקצות עשרת אלפים חיילים רגליים ושמונת אלפים פרשים לכוח החדש בראשותו של פאיתון. ברם, פאיתון, שנענה לפרדיקס בשמחה, תכנן לנצל את הכוח האדיר שיעמוד לראשותו על מנת לכרות ברית עם המורדים ולהפוך לשליטן של הסטרפיות העליונות. עם זאת, ייתכן שפרדיקס צפה שפאיתון עלול לנקוט בקו פעולה מעין זה, ואולי אף הורה לו מראש להרוג את כל המורדים ולחלק את השלל בין החיילים. פאיתון, על ידי הגעה להסכם עם אחד ממנהיגי המורדים, ניצח בקרב והורה למורדים לחזור לבתיהם לאחר שיישבעו לו אמונים. עם זאת, חייליו של פאיתון, שזכרו את הוראותיו המפורשות של פרדיקס, הרגו את כל המורדים וסיכלו את מזימתו.
המערכה בקפדוקיה.
בזמן מסע אלכסנדר, נכבשה קפדוקיה על ידי המוקדונים. ברם, עד מהרה עלה לשלטון מלך בשם אריארתס הראשון שדחה את מרות המוקדונים, מהלך שלא זכה להתייחסות של ממש מצדם. לאחר הסכמי בבל החליט פרדיקס לכבוש מחדש את קפדוקיה שהובטחה כסאטרפיה לבן בריתו אאומנס. פרדיקס יצא למסע הצבאי מלווה על ידי המלך פיליפוס השלישי, שמוזכר בפירוש במקורות, אך ככל הנראה גם עם אלכסנדר הרביעי, בנו של אלכסנדר הגדול מרוקסנה, שזה עתה נולד. אף על פי שלא הוזכר במפורש במקורות, לא סביר שפרדיקס היה משאיר את אלכסנדר העולל לבד בבבל מחשש שיחטף וישמש כקלף מיקוח רב-ערך בידי מתנגדיו.
בעזרת סכומי כסף גדולים הצליח אריארתס להקים צבא גדול שמנה כשלושים אלף חיילים רגלים וכחמישה עשר אלף פרשים, והתבסס על חיילים מקומיים ושכירי חרב כאחד. עם זאת, צבאו הובס על ידי פרדיקס אשר, על פי דיודורוס, הצליח להרוג כארבעת אלפים מחייליו של אריארתס ולקחת בשבי למעלה מחמשת אלפים, ביניהם אריארתס עצמו.
פרדיקס החליט לענות את המלך וקרוביו, אך עם זאת שאר החיילים אשר נלקחו בשבי שוחררו, וקפדוקיה הוענקה לאאומנס. בנוסף לכך, ניצל פרדיקס את ניצחונו המוחץ על מנת לבסס את מעמדו הפוליטי על ידי הכרזה בדיעבד של הצבא עליו כעוצרם של פיליפוס הרביעי ואלכסנדר הרביעי, שעתה הוכתר גם הוא למלך. מהלך זה הבהיר לדיאדוכים האחרים את שאיפותיו של פרדיקס, ועורר נגדו התנגדות עזה. אף על פי כן, אנטיפטרוס, שחש מאוים על ידי מהלך זה, המשיך עדיין בשלב זה לנסות לחתן את בתו עם פרדיקס.
לניצחון בקפדוקיה התלוותה הזדמנות דיפלומטית חשובה: אנטיפטרוס, שיצא מנצח ממלחמת לאמיה, ביקש לבצר את מעמדו וחיתן כבר את בתו פילה לקרטרוס. כעת שלח את בתו, ניקאיה (Nikaia) לאסיה הקטנה במטרה לחתן אותה עם פרדיקס. גם אולימפיאס, אמו של אלכסנדר הגדול, לא טמנה ידה בצלחת ושלחה את קלאופטרה, אחותו של אלכסנדר עם מטרה זהה. עם זאת, המצב הגאופוליטי היה מורכב. אנטיפטרוס היה בעל בריתו של אנטיגונוס מונופתלמוס, שהיה יריב של פרדיקס וההחלטה לא הייתה קלה.
המערכה כנגד הלרנדיאנים והאיסוריאנים.