מלחמת האופיום הראשונה פרצה ב-1839 על רקע זכויות סחר, מסחר פתוח, ובעיקר מעמד דיפלומטי. במאה ה-18 היה לסין סחר עם מדינות אירופה, שסבב בעיקר סביב חרסינה, משי ותה. בסוף המאה ה-18, הרחיבה חברת הודו המזרחית הבריטית את גידול האופיום בשטחי בנגל ההודית, ומכרה אותו לסוחרים פרטיים שהעבירו אותו למבריחים סינים. עד 1787, החברה שלחה כ-4,000 משלוחי אופיום (כל משלוח בשווי 77 ק"ג) בשנה.
בתקופות מוקדמות יותר, נעשה שימוש באופיום כתרופה לא מזיקה יחסית, אך הנוהג החדש של עישון אופיום לצורכי פנאי הגדיל את הביקוש בצורה חדה ולעיתים קרובות הוביל להתמכרות. הקיסר הסיני פרסם צווים שהפכו את האופיום לבלתי חוקי בשנים 1729, 1799, 1814 ו-1831, אך היבוא גדל משום שמבריחים ופקידים רבים חיפשו רווח קל. כמה אנשי עסקים אמריקאים נכנסו לעסקי הסחר על ידי הברחת אופיום מטורקיה לסין, ביניהם וורן דלאנו ג'וניור (סבו של הנשיא פרנקלין רוזוולט) ופרנסיס בלאקוול פורבס. עד 1833, מחזור האופיום זינק לכ-30,000 משולחים בשנה. חברת הודו המזרחית הבריטית העבירה אופיום למחסניה באזור הסחר החופשי של גואנגג'ואו, ומכרה אותו למבריחים סינים.
הסכסוך.
בשנת 1834 נפסק המונופול של חברת הודו המזרחית הבריטית על סחר האופיום בסין, כשהסחר הבלתי חוקי גדל. הקיסר, שדאג מהריקבון המוסרי של העם ומהבריחה של כסף מהמדינה, הטיל על הנציב העליון לין טסה-הסו להפסיק את המסחר באופיום. בשנת 1839, הנציב לין פרסם מכתב גלוי לשליט האנגלי בגואנגג'ואו בו הוא מתחנן להפסקת הסחר באופיום. המכתב מעולם לא הגיע למלכה ויקטוריה. מאוחר יותר המכתב הודפס בטיימס כפנייה ישירה לציבור הבריטי. צו מאת הקיסר דאוגואנג הגיע בעקבותיו ב-18 במרץ, המדגיש את העונשים החמורים על הברחת אופיום שיחולו מאותו הרגע. לין הורה לתפוס את כל האופיום בגואנגג'ואו, כולל זה שבידי ממשלות זרות וחברות סחר. והחברות התכוננו למסור סכום סמלי כדי לרצות אותו. צ'ארלס אליוט, המפקח הראשי של הסחר הבריטי בסין, הגיע 3 ימים לאחר תום המועד של לין, משום שחיילים סינים אכפו את ההשבתה והחסימה של סוחרי האופיום. המשבר הסתיים לאחר שאליוט שילם עבור כל האופיום בשם הממשלה הבריטית (למרות היעדר סמכות רשמית לבצע את הרכישה) ומסר 20,000 משלוחים (כ-1,300 טון) לידי לין, שהשמיד אותם.
צ'ארלס אליוט כתב אז ללונדון והמליץ להשתמש בכוח צבאי כנגד הסינים. התנגשות קטנה התרחשה בין כלי שיט בריטיים וסיניים בשפך גואנגג'ואו ב-4 בספטמבר 1839. לאחר כמעט שנה, החליטה ממשלת בריטניה, במאי 1840, לשלוח חיילים לגבות פיצויים בשל ההפסדים הכספיים שנגרמו לסוחרים הבריטים בגואנגג'ואו ולהבטיח ביטחון עתידי למסחר באופיום. ב-21 ביוני 1840 הגיע כוח ימי בריטי ממקאו על מנת להפציץ את נמל דינגאי. בסכסוך שהתרחש עם הגעת הכוח הימי, הצי המלכותי השתמש בספינות ובתותחים המעולים שלו על מנת להנחיל שורה של תבוסות מכריעות לאימפריה הסינית.
המלחמה הסתיימה בעקבות חוזה נאנקינג ב-1842, הראשון מבין ההסכמים הלא הוגנים בין סין למעצמות המערב. החוזה אילץ את סין לוותר על האי הונג קונג והאיים הסמוכים לבריטניה, ובנוסף הוא אילץ את סין להקים חמישה נמלי אמנה בשנגחאי, גואנגג'ואו, נינגפו, פוג'ואו ושיאמן. החוזה גם הטיל על סין חובת תשלום פיצויי מלחמה בסך עשרים ואחד מיליון דולר לממלכה המאוחדת, כאשר שישה מיליון מתוכן שולמו באופן מיידי, והשאר לאחר מכן. אמנה נוספת, שנחתמה בשנה שלאחר מכן, העניקה מעמד של לאום המועדף לאימפריה הבריטית. צרפת השיגה את אותם ויתורים בהסכמים של 1843 ו-1844.
מלחמת האופיום השנייה.
ב-1853, צפון סין הזדעזעה על ידי מרד טאיפינג, שקבע את בירתו בנאנג'ינג. למרות זאת, מונה בגואנגג'ואו הנציב הקיסרי החדש יא מינגצ'ן, שהיה נחוש בדעתו להפסיק את סחר האופיום, שעדיין היה בלתי חוקי. באוקטובר 1856 הוא תפס את ה"חץ", ספינה בריטית, והשליך את הצוות שלה לכלא. סר ג'ון בורינג, מושל הונג קונג הבריטית, הזעיק את צי הודו המזרחית וסין של אדמירל סר מייקל סימור, אשר ב-23 באוקטובר הפציץ וכבש את מבצרי נהר הפנינה באזור גואנגג'ואו, והמשיך להפציץ את גואנגג'ואו עצמה, אך לא היה לו מספיק כוחות לכבוש ולהחזיק את העיר. ב-15 בדצמבר, במהלך מהומה בגואנגג'ואו, הוצתו נכסים מסחריים אירופאיים ובורינג פנה בבקשה להתערבות צבאית. הוצאתו להורג של מיסיונר צרפתי העניקה אישור לתמיכה מצרפת.
בעלות הברית האירופיות, כולל בריטניה, צרפת והאימפריה הרוסית, ביקשו כעת ויתורים גדולים יותר מסין, כולל לגליזציה של סחר האופיום, הרחבת השימוש בקוליות, פתיחת כל סין לסוחרים בריטים וסוחרי אופיום, ופטור ממסי יבוא חוץ ממכסי מעבר פנימיים. המלחמה הובילה לחוזה טיינג'ין שנחתם ב-26 ביוני 1858, שאילץ את הסינים לשלם פיצויים על הוצאות המלחמה האחרונה, לפתוח קבוצה שנייה של עשרה נמלים למסחר עם האירופיים, להכשיר את הסחר האופיום ולהעניק לסוחרים זרים ומיסיונרים זכויות לנסוע בתוך סין. לאחר שלב שני של לחימה שכלל את הריסתו של ארמון הקיץ הישן וכיבוש מתחם ארמון העיר האסורה בבייג'ינג, החוזה אושר על ידי הסכם פקינג ב-1860.
תמרה מיאלניק
תמרה מיאלניק (נולדה ב-10 בנובמבר 1947) היא רקדנית, כוריאוגרפית ישראלית וזמרת יידית, מייסדת להקת תיאטרון מחול ירושלים, זוכת פרס שר החינוך ליוצרים בתחומי התרבות היהודית בשנת 2016, וזוכת פרס יקירת ירושלים למחול לשנת 2007.
ביוגרפיה.
מיאלניק נולדה בבריסל שבבלגיה, להורים ניצולי שואה: ישראל לרר וציפורה לבית קליינהנדלר (ניצולת מחנות הריכוז אושוויץ, רוונסבריק, ופוגרום קיילצה). לאחר פטירתם בשנות ה-60, תמרה אומצה על ידי הגב' מרים לונסקי-כץ (אשת חינוך ומייסדת תיאטרון יידיש שפעלה בבריסל), שם החלה תמרה את דרכה הבימתית כזמרת וכשחקנית יידית.
בשנת 1966 הקימה להקת ריקודי עם כחלק מפעילותה במרכז הקהילתי על שם בן-גוריון . במקביל, הדריכה בתנועת הנוער של השומר הצעיר ונשלחה מטעמה ללונדון, להרקיד בפסטיבל תנועות הנוער הציוניות של אירופה. שם פגשה מיאלניק את בעלה לעתיד דב מיאלניק שנשלח להיות אקורדיוניסט בפסטיבל מטעם תנועת הנוער איחוד הבונים מפריז.
בשנת 1969 סיימה מיאלניק את לימודיה בסמינר למורים בבריסל, והקימה את הקברט Le Chat écarlate.
בין השנים 1970–1971 מיאלניק התגוררה בפריז וייסדה להקת ריקודי עם, במקביל לפעילותה במחלקת הנוער והחלוץ מטעם הסוכנות היהודית בפריז. בנוסף, הופיעה כזמרת יידית ברחבי אירופה.
בגיל 24 שנים, ב-19 באוקטובר 1971, עלתה לישראל. לראשונה בחייה, החלה לימודי מחול (בלט קלאסי, מחול מודרני וכוריאוגרפיה) באקדמיה למוסיקה ומחול ע"ש רובין בירושלים.
בין השנים 1972–1974 רקדה תמרה ב"להקת ירושלים למחול בן זמננו", להקתה של חסיה לוי אגרון.
בשנת 1975 מיאלניק הקימה עם הכוריאוגרפית פלורה קושמן את להקת המחול של "גלריית תיאטרון ירושלים" שהפכה ב-1977 לסדנת המחול הירושלמית.
בשנת 1976 הקימה מיאלניק, בשיתוף עם איש החינוך והפולקלור שלום חרמון, את מגמת המחול הראשונה בארץ בבית הספר התיכון של האקדמיה למוסיקה ומחול, לבקשתה של הגב' חסיה לוי אגרון.
בתחילת שנות ה-80 הייתה תמרה בחזית בימת הפרינג' בארץ. תמרה יצרה והופיעה במספר לא מבוטל של יצירות החוקרות את התרבות והזהות היהודית דרך מחול, שירה, זמרה, ומשחק ובשילוב השפה יידיש.
בשנת 1985, יחד עם בעלה דב מיאלניק (מוזיקאי ומעצב תאורה, זוכה פרס הבמה לילדים ונוער לשנת 2006) ייסדה את תיאטרון מחול ירושלים. באותה השנה, זכתה במלגת קרן התרבות אמריקה – ישראל ע"ש שרת על פועלה כמורה, ומקימת מגמת המחול הראשונה.
ב־1989 זכתה תמרה בפרס על שם גרטרוד קראוס עבור יצירתה 'צחוק עשה לי', וב־2007 זכתה בתואר "יקירת העיר ירושלים למחול" על תרומתה לפיתוח וקידום תחום המחול בירושלים, ביצירתה ובכך שהעמידה דורות רבים של רקדנים.
ב-2012 הקימה מיאלניק את תמ"י (תיאטרון מחול יהודי), להקת מחול המיועדת למגזר הדתי. ובשנת 2016, זכתה מיאלניק בפרס שר החינוך ליוצרים בתחומי התרבות היהודית על פעילותה רבת השנים ויצירתה האמנותית העוסקת בסוגיית הזהות היהודית.
מנימוקי השופטים בוועדה: "על פועלה ב-40 השנים האחרונות ועל העשייה הרבה בפיתוח תחום המחול, על הקמה וניהול מגמת המחול הראשונה בירושלים. בהקמת להקת מחול דתית, לפני כשלש שנים, נתנה הגב' תמרה מיאלניק אפשרות לרקדניות לבטא את כישוריהן עם חומרים כוריאוגרפיים התואם את הלך רוחן ובכך מילאה חלל שנפער עם השנים בתחום המחול בקרב המגזר האמוני."
מיכל (שיצר) גל
נחש אסקס
נחש אסקס (באנגלית: The Essex Serpent) היא סדרת דרמה תקופתית גותית משנת 2022 המבוססת על רומן באותו השם מאת שרה פרי. הסדרה נכתבה על ידי אנה סימון, בוימה על ידי קליאו ברנרד, ומככבים בה קלייר דיינס וטום הידלסטון בתפקידים ראשיים.
הסדרה עלתה לשידור בשירות "אפל TV פלוס" ב-13 במאי 2022.
רקע עלילתי.
עלילת הסדרה עוקבת אחר אלמנה לונדונית בשם קורה סיבורן, העוברת לאסקס במטרה לחקור דיווחים על דבר קיומו של נחש מיתי. בעיירה, קורה יוצרת קשר מפתיע ששורשיו נעוצים בתפר שבין מדע לספקנות עם הכומר המקומי, אבל כשהטרגדיה מתרחשת, המקומיים מאשימים אותה בכך שנוכחותה מושכת את היצור.
הפקה.
פיתוח.
באוגוסט 2020, נמסר כי "אפל" נתנה הזמינה ישירות את הסדרה וכי על הפקתה תהיה אמונה חברת ההפקות "See-Saw Films".
ליהוק.