האופרה של ברטוק עלתה לבמה רק שבע שנים לאחר יצירתה, זה קרה בשנת 1918 בבימויו של דז'ה זאדור, התפאורות עוצבו על ידי הסופר, מאייר פוליטיקאי ולימים שר החוץ של הונגריה מיקלוש באנפי. בהצגת הבכורה שר את כחול הזקן זמר האופרה היהודי אוסקר קלמן, את יודית גילמה ושרה אולגה האסלבק והמנצח היה אגיסטו טנגו האיטלקי. ראוי לציין כי הטקסט בתחילת ההצגה סופר על ידי אימרה פאלו. אחרי ההפסקה הוצג גם הנסיך המגולף בעץ, שהופעתו המוצלחת הייתה שנה קודם לכן, גם הוא בבית האופרה (היצירה הנוספת של בלה ברטוק, שנים אחדות לאחר כתיבת האופרה טירת הנסיך כחול הזקן, הוא מחול במערכה אחת (אופוס 13, BB 74) שהועלה לבמה לפני האופרה שלו. המבקרים הסמכותיים שיבחו בדרך כלל את המוזיקה של ברטוק, אך הם לא היו רחמנים לגבי הלברית מלא הסמלים של בלה באלאז'. על האופרה והלברית הגן קודאי בטור בכתב העת הספרותי החשוב של התקופה הניוגט. לדבריו, הטקסט של באלאז' הוא היצירה הטובה והפיוטית ביותר, "קשת הדרמה וקשת המוזיקה המקבילה מחזקים זה את זה לקשת כפולה ענקית". במקביל, בלה באלאז' היה מודע לכך שהמוזיקה משחקת תפקיד מרכזי בהצלחת ההצגה. פעם התייחס לזה בצחוק: "הייתי הכי רוצה להדפיס על כרטיס הביקור שלי: "כותב הלברית של בלה ברטוק".
האופרה הוסרה מהתוכנית לאחר שמונה הופעות ועד 1936 היא כבר לא הוצגה בהונגריה. בשנת 1936 ב-29 באוקטובר, חודשה האופרה. ההופעה זכתה להצלחה אדירה, ברטוק זכה למחיאות כפיים ונקרא לבמה יותר מעשר פעמים. האופרה הוצגה לראשונה בחו"ל בפרנקפורט בשנת 1922. מיהאי סקיי ואלה נמטי שרו בהופעה זו.
בשנת 2012 הועלתה הצגה ביפן על בסיס האופרה בשם 7 Doors (שבע דלתות) המבוססת על האופרה, שעובד מוזיקלית מחדש על ידי סוגיזו (Yasuhiro Sugihara הידוע יותר בשם הבמה שלו Sugizo, הוא מוזיקאי, זמר-כותב, מלחין ומפיק תקליטים יפני. הוא הגיטריסט והכנר הראשי של להקת הרוק לונה ים מאז 1989.
תקציר העלילה.
האופרה מתרחשת ב"זמנים אגדיים" בטירת כחול הזקן. אולם במציאות, האירועים אינם מתרחשים בסביבה ובזמן אמיתי, אלא בעולם הסגור הבלתי מוחשי של חיי הרוח של גבר, שאת תעלומותיהם מבקשת האישה המאוהבת לחדור.
ביקורת ספרים
יחסי אריתריאה–קניה
יחסי אריתריאה–קניה הם יחסי החוץ בין אריתריאה וקניה.
היסטוריה.
הקשרים הדיפלומטיים בין אריתריאה לקניה היו מתוחים מעט, שכן בשנת 2011 האשים משרד החוץ בקניה את ממשלת אריתריאה באספקת נשק לקבוצה הלוחמנית א-שבאב. השלטונות האריתראים דחו את הטענות. בנוסף, משרד החוץ של קניה איים לבדוק את יחסיו הבילטרליים עם אסמרה.
בשנת 2013, בעת ביקור ממלכתי בקניה, השתתף נשיא אריתריאה, איסאייס אפוורקי, בחגיגת יובל הזהב בניירובי.
כיום היחסים בין שתי המדינות נתפסים כיציבים יותר כאשר הנשיא אפוורקי ערך ביקור מדיני נוסף בסוף 2018. לאחר מכן, ביקר הנשיא אוהורו קניאטה בינואר 2019 בפסגה משולשת באסמרה בין אתיופיה, אריתריאה וקניה.
יחסי סחר.
אריתריאה וקניה שומרות על קשרי מסחר. שתי המדינות חברות בגוש הסחר של IGAD.
לאריתריאה אין ייצוא לקניה. עם זאת, היא מייבאת מקניה סחורות בשווי 4 ו-5 מיליון דולר בשנה.
עולם המתים בתרבות הקלאסית
עולם המתים בתרבויות היוונית והרומית שימש לרוב כחלק בלתי נפרד מהמיתולוגיות, מהפילוסופיות השונות ומהפולחנים שרווחו בקרב אנשי העת העתיקה. עולם המתים נזכר כמקום שאליו הגיעו נשמות בני האדם לאחר המוות, שם נשפטו וקיבלו גורל חדש מידי אלי עולם השְאוֹל בהתאם לאופן שבו התנהגו בחייהם. במקביל לסיפורי המיתולוגיה על עולם זה, התפתחו פולחנים ואמונות שונות בכל הנוגע לפילוסופיה וקבורה, אשר השפיעו על התרבות היוונית והרומית במרחב הציבורי והפרטי.
עולם המתים במיתולוגיה היוונית והרומית.
ניתן לראות אזכור לעולם המתים ביצירות שונות לאורך התקופה, בהן "אינאיס" מאת ורגיליוס, "האודיסאה" מאת הומרוס, "המיתוס של אר" מאת אפלטון ועוד.
גאוגרפיה.
על פי המיתולוגיות, אף על פי שהמבנה הגאוגרפי של עולם המתים לא ברור, ניתן לראות קווים דומים ביצירות השונות, וכמו כן, לרוב מופיעים או מוזכרים אותם אלים ומקומות – כך שלעיתים רק שמם שונה, אך תפקידם בדרך כלל נשאר זהה.
מקומות.
בניגוד לדתות מסוימות בו עולם המתים מתואר עם אש תמידית, במיתולוגיה היוונית ובמיתולוגיה הרומית המקום מוצג כקר, חשוך, מלא רוחות ונהרות זורמים. על פי המיתולוגיות, בעולם המתים קיימים שישה נהרות – סטיכס, אכרון, לתה, פלגתון (Phlegethon), קוקיטוס (Cocytus), ואוקאנוס, שלחלקם תפקיד משמעותי בחייהם של האלים ושל נשמות המתים.
הנהר אוקאנוס מוזכר ביצירות רבות גם כאחד מהטיטנים (ילדיה של גיה) וגם כנהר המקיף את עולם החיים תשע פעמים בצורת טבעת, ממנו נשפכים שאר נהרות עולם המתים – כמו נהר הסטיכס.
נהר הסטיכס מוזכר ביצירות אינאיס, האודיסאה, תיאוגוניה ועוד. לנהר הסטיכס היה תפקיד חשוב בעולמם של האלים שנשבעו במימיו. אם אל או אלה הפרו את שבועתם, הם היו נכנסים לתרדמת של כשנה, שלאחריה היו מגורשים מחברת האלים לתשע שנים נוספות. אף על פי שנהר הסטיכס מתואר לרוב כמקיף את עולם המתים, במיתולוגיות מוזכר כי הנהר הראשון אליו הגיעו הנשמות היה נהר ה-"אכרון", שם כארון העביר את נשמות המתים לצד השני, והדבר אף התקבע בפולחנים השונים בתרבות הרומית והיוונית.
בפואמה תאוגוניה, שנכתבה על ידי הסיודוס במאה ה-8 לפנה"ס, המשורר מכנה את עולם השאול בשם טרטרוס, מתאר את דיירי המקום, את האזורים השונים בו ואף מסביר כמה רחוק הטרטרוס נמצא מתחת לאדמה עלייה חיים בני-האדם:
"אם סדן ארד יושלך משמים,
הוא ייפול תשעה ימים ולילות
עד שינחת על פני הארץ ביום העשירי.
כך, סדן ארד שיושלך מן הארץ
ייפול תשעה ימים ולילות
עד שינחת בטרטרוס ביום העשירי".
המרחק המתואר ביצירה של הסיודוס, חוזר גם ביצירות אחרות, כמו בספר השישי בפואמה אינאיס, שנכתבה במאה ה-1 לפנה"ס על ידי ורגיליוס. בספר זה, ורגיליוס מתאר את הירידה של הגיבור אינאס אל עולם השאול, ואף על פי שהמשורר מציין כי "הטרטרוס" הוא חלק נפרד בתוך עולם המתים, התיאור של מרחק הטרטרוס מהאדמה, דומה לזה של הסיודוס ב-תאוגוניה: "[...] מאחור שוקע הטרטר, מטה פי שנים עמוק הוא משיא הררי האולימפוס, המתנוסס לשחקים וראשו לשמים יגיע". כלומר, תפקיד המקום שונה בהקשרו לעולם המתים, אך תיאורו דומה בין היצירות השונות.
ניתן לראות במיתולוגיות גם אזכור למקומות שונים בתוך עולם השאול, הנקשרים עם נשמות המתים החיות שם – כמו שדות האליסיום. ביצירה האודיסאה, שנכתבה על ידי הומרוס במאה ה-8 לפנה"ס, מסופר כי מנלאוס יגיע לאחר מותו לשדות האליסיום, שמתוארים כמקום הנמצא בקצה העולם, בו אנשים חיים ללא דאגה וללא איתני הטבע שעלולים לפגוע בהם. ביצירה מעשים וימים, שנכתבה על ידי הסיודוס, גם היא במאה ה-8 לפנה"ס, מוזכרים שדות האליסיום בשם "איי הברוכים", אך המראה שלהם לא מתואר, והמשורר מציין כי רק הדור הרביעי של בני-האדם זוכה להגיע אליו: "[...] גזע נוסף, רביעי, עם יתרון בסגולה ובצדק [...] דור אלוהי של אישים גיבורים שזכו לתואר חצאי האלים, [...] אלה מתגוררים בנפש פנויה מכל צער באיי הברוכים שליד סאון נבכי אוקיינוס". בפואמה אינאיס, שנכתבה במאה ה-1 לפנה"ס, המקום מתואר כחלק מהממלכה של הדס, ואף מתואר הטקס שאותו היה צריך לבצע אינאס על מנת לפתוח את הדלת לשדות האליסיום: "חרש נגע אז אינאס בסף ויז ממי-נחל על שמלתו ויתקע את זמורת הזהב מול הפתח. ובהקריבם מנחתם לאלה, [...] גן-השמחה יפתח לקראתם [...]"
כלומר, "שדות האליסיום" מתואר ביצירות באופן דומה, אך הנשמות הזכאיות להיכנס אליו משתנות מיצירה ליצירה בהתאם לתקופה שבה נכתבו, כך שבדרך כלל, מדובר בנשמות של חצאי-אלים או אנשים שהיו טובים בחייהם. כמו: קדמוס, אכילס, פלאוס (Peleus) ועוד.
נשמות המתים.
הנשמות הנמצאות בעולם המתים (בין אם הן מופיעות ב"שדות האליסיום", "טרטרוס", "אכרון" וכדומה) מתוארות כמופיעות בצורתן הגופנית, כפי שנראו בחייהן, אך למרות זאת נראו ערטילאיות, ומי שהיה בין החיים וביקר אותן, לא היה יכול לגעת בהן. בנוסף, הנשמות התהלכו במעין מצב של חוסר-הכרה ולא היה ניתן לתקשר איתן עד אשר הן שתו מספיק דם שהקריבו עבורן. כלומר, שתו מספיק מתמצית החיים.
נשמות המתים לרוב מתוארות בסיפורים על גיבורים שירדו אל עולם השאול, בדרך כלל על מנת לדבר עם הרוחות, לקבל נבואה או לבצע משימות שהטילו עליהם האלים.
אחד מהסיפורים הידועים ביותר המתאר מסע לעולם המתים, מתואר בספר האחד-עשר בפואמה של האודיסאה, ובו מסופר על המסע לשאול שעשה אודיסאוס, בעצת קירקה, כדי שיוכל לשאול את רוחו של הנביא טירסיאס, כיצד עליו לחזור לביתו באיתקה. הרוח הראשונה שאותה פוגש אודיסאוס היא רוחו של אלפנור, חברו שמת בביתה של קירקה ולא נקבר כראוי. אלפנור מפציר באודיסאוס לחזור לבית קירקה ולהעניק לגופתו קבורה ראויה, על מנת שרוחו תוכל להמשיך הלאה: "אל תשאיר אותי מאחור בלי קינה ובלי קבר כשתפליג, פן בגללי חרון האלים ילווך". כלומר, ניתן לראות כי טקס קבורה נאות היה חלק בלתי נפרד של מעבר הנשמה אל עולם המתים, והדבר אף התקבע בתרבות היוונית והרומית, שייחסו לטקסי הקבורה חשיבות עליונה בהמשכיות הנשמה.
בנוסף, לאחר שאודיסאוס נפגש עם חברו ועם הנביא טיירסיאס, רוחה של אמו ניגשה אליו, וכאשר הוא מנסה לחבק אותה ולא מצליח, היא מסבירה לו את משמעות המוות:"[...] זו דרכם של בני האדם, בבוא המוות.
אין הגידים אוחזים עוד בבשר ובעצם,
את העצמות הלבנות עוזבת הרוח,
אז את הגוף מכלה כוח האש הלוהטת,