בשנת 1937, עלה לשלטון הראשון מבין נשיאי סומוסה בניקרגואה. בשנות השישים החלה המהפכה בניקרגואה על ידי קבוצת מורדים בשם החזית הסנדיניסטית. במהלך אותה תקופה מקסיקו, אף על פי שבתחילה הייתה תומכת של הסומוזה, שינתה במהרה עמדה והציעה תמיכה לסנדיניסטים. במאי 1979 ניתקה מקסיקו את היחסים הדיפלומטיים עם ניקרגואה בשל פגיעה חוזרת בזכויות האדם שביצעה ממשלת אנסטסיו סומוסה דביילה. ביולי 1979 הודח אנסטסיו סומוסה דביילה מהשלטון ומקסיקו כוננה מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם ניקרגואה. בשנת 1990, מקסיקו, יחד עם ממשלות קולומביה, פנמה וונצואלה הקימו את קבוצת קונטאדור כדי לנסות ולתווך במשברים במרכז אמריקה שתפסו אז את האזור. המהפכה בניקרגואה הגיעה לסיומה לאחר בחירתה של הנשיאה ויולטה צ'מורו בשנת 1990.
מאז תום המהפכה, מקסיקו וניקרגואה עבדו יחד בפרויקטים רבים כגון סיוע באסונות, הגירה ופיתוח. בשנת 2001, שתי המדינות הסכימו ליישם את פרויקט Mesoamerica (הידוע גם בשם תוכנית Puebla-Panama). בדצמבר 2012 השתתף נשיא ניקרגואה דניאל אורטגה בהשבעתו של נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו .
ביקורים רמי דרג.
ביקורים רמי דרג מניקרגואה במקסיקו
ביקורים רמי דרג ממקסיקו בניקרגואה
הסכמים דו-צדדיים.
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם על חילופי תקשורת דיפלומטית (1919); הסכם שיתוף פעולה ממשלתי (1983); הסכם לשיתוף פעולה תיירותי (1990); הסכם שיתוף פעולה למאבק בסחר בסמים ותלות בסמים (1992); הסכם ההסגרה (1993); הסכם לשיתוף פעולה טכני ומדעי (1995); אמנת שיתוף פעולה בנושא סיוע משפטי הדדי בעניינים פליליים (1997); אמנה על ביצוע פסקי דין פליליים (2000) והסכם על שיתוף פעולה חינוכי ותרבותי (2000).
תחבורה.
קיימות טיסות ישירות בין מקסיקו למנגואה עם Aeroméxico Connect .
יחסי סחר.
בשנת 1997 חתמו מקסיקו וניקרגואה על הסכם סחר חופשי. מאז הקמתו (ועם יישום הסכם סחר חופשי של ניו מקסיקו–מרכז אמריקה בשנת 2013), המסחר בין שתי המדינות גדל באופן משמעותי. בשנת 2018, הסחר בין שתי המדינות הסתכם בכמיליארד דולר. מקסיקו היא המשקיעה הישירה הזרה השלישית בגודלה בניקרגואה, עם השקעות של עד 183 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של מקסיקו לניקרגואה כולל: מכשירים אלקטרוניים, חוטי נחושת, תרופות ורכבים ואילו הייצוא העיקרי של ניקרגואה למקסיקו כולל: חלקי רכב, בוטנים, שמן צמחי, סוכר וטקסטיל. מספר חברות רב לאומיות מקסיקניות פועלות בניקרגואה, כגון: אמריקה מוביל, Cemex, Grupo Bimbo ו-Grupo Lala (בין היתר).
גל השרפות בטורקיה
גל השרפות בטורקיה היה גל מתמשך וחמור במיוחד של שרפות ענק בדרום-מערב טורקיה בין ה-28 ביולי 2021 ל-12 באוגוסט 2021. ביולי 2021 החלו למעלה ממאה שרפות במחוזות הדרומיים של טורקיה, הקשות ביותר במדינה מזה עשור לפחות. השרפות החלו במנבגט, אנטליה ב-28 ביולי 2021, עם טמפרטורות בסדר גודל של 37 מעלות צלזיוס. (99 מעלות פרנהייט) נכון ל-30 ביולי 2021, בסך הכול כ-17 מחוזות, כולל מילאס, אדנה, אוסמניה, מרסין וקייסרי נפגעו מהשרפות.
עקב גל השרפות החמור במדינה הכריז נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן על מצב חירום במדינה.
רקע.
בטורקיה שלושה סוגי אקלים, בחלקה הצפון מערבי של טורקיה באירופה קיים אקלים ים-תיכוני, לאורך כל חופייה גם כן קיים אקלים ים-תיכוני, במרכז טורקיה ברמת אנטוליה קיים אקלים צחיח למחצה והאקלים האחרון בטורקיה הוא קר ונמצא בין חופיה לרמת אנטוליה מדרומה וממזרחה.
בשנת 2007, דווח ב-IPCC כי "תנאים חמים ויבשים יותר יובילו לבצורות תכופות וממושכות יותר, כמו גם לעונות שרפות ארוכות יותר, במיוחד באזור הים התיכון".
השרפות אירעו בסמוך לשינויי האקלים הקיצוני שפקד את שאר רחבי העולם בשנת 2021. שרפות יער בטורקיה שכיחות בקיץ, בעיקר באזור הים התיכון והאגאי, אך מאי 2021 היה החודש החם ביותר במדינה מזה למעלה מ-50 שנה, ואירע אחרי בצורת, שנגרמה כתוצאה משינוי האקלים.
השפעת השרפות.
שר החקלאות והיערות, ד"ר בקיר פקדמירלי, אמר כי 91 מתוך 101 השרפות פרצו על רקע רוחות עזות וחום לוהט. שכונות שנפגעו מהשרפה בחמישה מחוזות הוכרזו כאזורי אסון. הנשיא ארדואן ביקר באזורים שנפגעו, ובחן את הנזקים ממסוק והבטיח לספק פיצויים לנפגעים.
השפעת השרפות ברחבי העולם.
העשן הרב שנוצר מהשרפות במדינה התפשט גם לקפריסין, מצרים וישראל. בישראל זיהום האוויר נראה בבירור בעיקר בשעות הערב ואף ענני עשן קטנים הגיעו לירושלים.
תגובות עולמיות.
אזרבייג'ן, רוסיה, אוקראינה, איראן, והאיחוד האירופי סייעו לטורקיה כאשר שלחו מטוסים, כולל מטוס אמפיבי. אזרבייג'ן שלחה גם 53 כבאיות, רכבי חירום רבים אחרים ו-500 לוחמי אש כדי להתמודד עם השרפות. יוון הציעה סיוע, אולם היא נדחתה. מדינות רבות אחרות הציעו סיוע גם כן. ב-ynet פורסם שגם מטעם ישראל הוצע סיוע שנדחה.
מופשט פוסט-ציורי
מופשט פוסט-ציורי הוא מונח שטבע מבקר האמנות קלמנט גרינברג ככותרת לתערוכה שאצר במוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס בשנת 1964. התערוכה הציגה לאחר מכן גם במרכז האמנות ווקר ובגלריית האמנות של אונטריו (כיום: גלריית האמנות של אונטריו).
גרינברג זיהה תנועה חדשה בציור שמקורה באקספרסיוניזם המופשט של שנות הארבעים והחמישים, אך היא נוטה "להעדיף פתיחות או בהירות" בניגוד למשטחי הצבע הצפופים של האקספרסיוניזם המופשט. בתערוכה הציגו 31 אמנים, שכללו את וולטר דארבי בנארד, ג'ק בוש, ג'ין דייוויס, תומאס דאונינג, פרידל דזובאס, פול פיילי, ג'ון פרן, סם פרנסיס, הלן פרנקנטלר, סם גיליאם, אל הלד, אלסוורת' קלי, ניקולס קרושניק, אלכסנדר ליברמן, מוריס לואיס, ארתור פורטסקיו מקיי, האוורד מארינג, קנת נולנד, ז'ול אוליצקי, ריי פארקר, דייוויד סימפסון, אלברט סטדלר, פרנק סטלה, מייסון וולס, אמרסון וולפר, ועוד מספר אמנים אמריקאים וקנדיים שהפכו לידועים בשנות השישים.
מבין אמני האמנות העכשווית בדור שקדם לתערוכה, האמן האמריקאי, בארנט ניומן, זוהה כמי שחזה מראש "כמה ממאפייני המופשט הפוסט ציורי", מושג שהפך למטבע לשון בשנות השישים. כאשר הציור המשיך לנוע לכיוונים שונים בהתאם לרוח החדשנות של התקופה, בתחילה תוך התרחקות ממסורת האקספרסיוניזם המופשט, המונח "מופשט פוסט ציורי" הוחלף בהדרגה על ידי שמות של תנועות אחרות, כגון המינימליזם, Hard edge painting, הפשטה לירית וציור שדות צבע.
בן ציון פריצי
דייוויד הקדוש
דייוויד הקדוש (בוולשית: Dewi Sant, בלטינית: Davidus; סביב 500 - 1 במרץ 589) היה נזיר ובישוף וולשי ממינאו שבמפרץ קרווי, דרום ויילס, במהלך המאה ה-6. דייוויד הוא הקדוש פטרון של ויילס וסמל לאומי וולשי חשוב, הוא זכה לקאנוניזציה ב-1123 על ידי האפיפיור קליקסטוס השני.
מעבר לחשיבותו ללאומנות והנצרות הוולשית, דייוויד היה נזיר וצמחוני הדוק אשר על פי המסורת אכל רק כרישה ומים, משום כך נחשב גם לקדוש פטרון של הצמחונים.
קורות חיו.
דייוויד נולד במינאו (Mynyw), כיום סנט דייווידס שבמפרץ קווי בדרום-מערב ויילס (כיום פמברוקשייר). לפי מסורת אחרת, הוא נולד, או בילה חלק מילדותו, בהנוויניו (Henfynyw) שבקרדיגיון. על פי המסורת אימו הייתה נון הקדושה וסבו היה קרדיג מלך קרידיגיון (בנו של קונד'ה), מתוך כך הוא נצר לאחת ממשפחות המלוכה הוולשיות המוקדמות שמקורה מהצפון הקדום (דרום סקוטלנד של ימינו). תאריך הולדתו המשוער נע בין שנת 469 ל-512 אך נחשב להיות סביב שנת 500, על פי חיבור דברי ימי הוולשיים (Annales Cambriæ) מהמאה ה-10 מותו צוין ב-569 אך מחקרים מתארכים את מותו מאוחר יותר ל-601 ו-589 (התאריך המקובל ביותר).
על פי המסורת, דייוויד נולד בקצה צוק בשעת סערה, במקום שכיום מוכר כצוקי נון הקדושה וכולל בית תפילה "קפלת נון הקדוש". לאורך חיו היה מורה ומפיץ נצרות מוכר וחשוב, הוא הקים מספר מנזרים וכנסיות ברחבי ויילס, דומנוניה (דרום-מערב אנגליה) וברטאן - כלל האזורים הקלטים בריטונים (מלבד הצפון הקדום). קתדרלת סנט דייוויד שוכנת כיום במקום בו הקים מנזר בעיר מגוריו, שניהם קרויים על שמו.
הנס המרכזי המיוחס לו על פי המסורת התרחש כאשר העביר דרשה למאמיניו בל'אנד'וי ברווי. כאשר אלו התלוננו שקולו לא נשמע בשורות האחרויות של הקהל, האדמה תחת רגליו עלתה ויצרה גבעה, כשהוא גבוה מהקהל קולו נשמע חזק וברור יותר. הוא ניהל אורך חיים סגפני כנזיר, הוא נמנע מאכילת בשר ודרש לצמחונות והימנעות מצריכת בירה, משום כך הסמל שלו הפך לצמח הכרישה שהוא גם הסמל הלאומי של ויילס. יש לכך אזכור במחזר הנרי החמישי של שייקספיר, כאשר המפקד הוולשי פלול'ן מספר להנרי על כך שהוולשים עונדים את הכרישה כסימן לשירותם, והנרי המחשיב את עצמו וולשי עונה שיענוד אותו גם הוא מתוך כבוד.
מילותיו האחרונות של דייוויד היו בדרשה שאמר למאמיניו בתפילת יום הראשון לפני מותו:
חלק מדרשה זו הפך לפתגם שגור בוויילס, "עשו את הדברים הקטנים בחיים" (מוולשית: "Gwnewch y pethau bychain mewn bywyd").
בן ציון רפאל הכהן פריצי
בנימין יחזקאל יהודה
רבי בנימין יחזקאל יהודה (ה'תר"ד, 1844 - ג בתמוז ה'תרע"ב, 1912) היה ראש ישיבה, מקובל, וסוחר, ממנהיגי קהילת הספרדים בירושלים בכלל וקהילת עולי עיראק בפרט. פעל לגאולת אדמות באזור ירושלים והיה אחד ממחדשי היישוב היהודי במוצא. עמד בראשות ישיבת "חסד אל" בירושלים.
קורות חיים.
רבי בנימין נולד בבגדאד שבעיראק (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית) לאביו רבי שלמה יחזקאל יהודה, שהיה מחכמי ועשירי העיר בגדאד ולאמו רינה בת פרג' חיים.