ארמין פרוינד החל את דרכו כעיתונאי בעיר ארד, ולאחר מכן עבר לטימישוארה כמנסח והפך לעורך של "טמשווארר צייטונג" (Temesvarer Zeitung), עיתון בשפה הגרמנית שהופיע בעיר במשך כ-100 שנים, בין השנים 1852 ועד 1948. בין השנים 1905–1915 עבד בלשכת העיתונות של משרד ראש הממשלה בבודפשט ובין השנים 1911–1915 עמד בראשה. הוא פרש לגמלאות ב-1915. בראט היה חבר מייסד של "אגודת העיתונאים הלאומית של עיתונאי ערי השדה" ושל "אגודת יאנוש אראן" בטמשוואר והוא המשיך בעבודתו העיתונאית בהונגרית ובגרמנית. הוא תרגם את שיריהם של היינריך היינה ושל ניקולאוס לנאו להונגרית ואת שיריהם של יאנוש אראן, יוז'ף קיש ומיהאי טומפה לגרמנית.
משפחתו.
בראט שנולד במשפחה יהודית הוא בנם של מור פרוינד ושל פאולה טדסקו. אשתו הייתה יוליאנה רוט (1856–1939).
ילדיהם היו בלה בראט (1888–1945), אדריכל, סופר והיסטוריון אמנות, ואירן בראט (1890–1972) רופאת ריאות ופאולה בראט מורה.
Australia Decides
אריק קרמן
אריק קרמן (נולד ב-1938) הוא בונה מנדולינות. על שמו קרויה "רביעיית קרמן".
קורות חיים.
אריק קרמן נולד בבת ים, בנם של יסכה לבית שוט ודוד קרמן, השומר הראשון של בת-ים (אז בית וגן). למד בבית הספר הימי חיפה (לימים בית הספר לקציני ים עכו). שירת על משחתת חיל הים הישראלי אח"י אילת בשאיפה להמשיך בדרכו כימאי, אך שינה כיוון והלך ללמוד עיצוב גרפי בבית הספר לאמנות "בצלאל".
עם סיום לימודיו בבצלאל ב-1962, הקים יחד עם בן דודו דני קרמן סטודיו לעיצוב קרמן/קרמן שפעל במשך 14 שנים, במסגרתו עסק בעיצוב בהבטיו השונים - עיצוב גרפי, עיצוב תערוכות ומוזאונים. כמו כן בשנות ה-60 עיצב שלוש עדלאידות גדולות בתל אביב. בשנת 1974 התפרק הסטודיו.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, ב-1974, התנדב להמשיך לשרת ביחידה קרבית כשנה וחצי, ולאחריה התבקש להצטרף כאזרח למחלקת ההדרכה של צה"ל, במסגרת זו ערך בין השאר מחקר בנושא - חשיבה טקטית של מפקדים בצה"ל..
בונה כינורות ומנדולינות.
קרמן, שהיה נגן חובב על בללייקה ומנדולינה, מצא את דרכו לבניית כלי נגינה בעקבות היכרות עם בונה הכינורות מנדל סגל. הוא החל ללמוד בזמנו הפנוי בסטודיו של סגל בניית כינור, אך המתודה השמרנית הנהוגה בבניית כינור לא התאימה לאופיו והוא עבר לבניית מנדולינה, שמיתריה מכוונים כמו כינור, אך ככלי נגינה עממי פתוחה יותר לשינויים.
בתחילת שנות ה-90 התוודע קרמן לנגני תזמורת המנדולינות באר שבע, שניגנו רפרטואר קלאסי כנרי על מנדולינות מסגנון הבנייה הנפוליטני המקובל, שהגביל את יכולת הביצוע וההבעה של הנגנים. קרמן ניסה לפתח מנדולינה משופרת מבחינת הצליל ונוחות הנגינה, ולאפשר לה להתבטא ברפרטואר המוזיקה הקלאסית ככלי סולני על בימת הקונצרטים. הוא פיתח מנדולינה בעלת גוף תהודה כפול, עם שני פתחים מסורגים בנוסף לפתח התהודה המרכזי המקובל. המנדולינה שפיתח מאפשרת לנגנים ביצוע והבעה מוזיקלית טובים יותר. בהמשך הוסיף לשפר עוד את המנדולינה שפיתח, בשתי גרסאות.
בשנת 1993 הקים קרן להשאלת מנדולינות לנגנים צעירים מצטיינים, כדי שיוכלו לשפר את נגינתם ולהתקבל לאקדמיה למוזיקה. איכות הצליל ואפשרויות הביצוע של המנדולינה שפיתח הביאו את האקדמיה להכיר לראשונה במנדולינה ככלי קלאסי, כמו כינור וכלים אחרים מההרכב הקלאסי.
נגני המנדולינה למדו במחלקה לכלי קשת בהדרכת הכנר פרופ' מוטי שמיט. הנגנים המצטיינים בוגרי הקרן של קרמן זכו בתואר מוזיקאי מצטיין ובתחרויות שונות, ושלושה מהם, יקי ראובן, אבי אביטל ואלון שריאל, הפכו לנגני מנדולינה בעלי שם המופיעים כסולנים בליווי תזמורת באולמות קונצרטים ברחבי העולם.
עם הזמן החלו בוני מנדולינות בעולם לחקות את מודל המנדולינה שפיתח קרמן. קרמן לא רשם פטנט למנדולינה שפיתח, ותגובתו להופעת חיקויים למודל שלו הייתה שזה מסייע למטרה שאליה שאף - שיפור איכות המנדולינה ככלי סולני.
קרמן סייע להקמת רביעיית מנדולינות במתכונת רביעיית כלי קשת, שתי מנדולינות, מנדולה ומנדוצ'לו, כלים שבנה במיוחד לרביעייה, שנקראה על שמו, "רביעיית קרמן".
בשנת 2011 הצטרף אליו בנו, ים קרמן, שלמד ממנו את אמנות הבנייה.
ספרים שכתב.
קרמן נתן ביטוי לקשר שלו לים בצעירותו, וכתב שני ספרים בנושאים ימיים:
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
אדם ורטה
ספיר סבח
אראוקריה האסטי
אראוקריה האסטי (שם מדעי: "Araucaria haastii") הוא מין פרהיסטורי של עץ מחטני ממשפחת האראוקריים, אשר חי במשך הקרטיקון בניו זילנד. המאובנים שלו התגלו בכמה אזורים באי הדרומי של ניו זילנד, אף שקשה להבדיל בין מיני עצי האראוקריה (הקרובים למין הקיים אראוקריה רמה) לבין עצים מחטניים אחרים כמו "Agathis". מין זה תואר בידי החוקר האוסטרלי קונסטנטין פון אטינגסהאוזן , ב-1887.
המאובנים שנמצאו במספר אתרים הכילו שרידים עלים דמויי-טופרים עם מורפולוגיה נרחבת שהציגה קשר לסוג אראוקריה וממנה נראה שהיה קרובו של המין "Araucaria hunsteinii", המצוי כיום בהרי פפואה ניו גיני. שני המינים מסווגים יחדיו לתת-הסוג "Araucaria. sect. Intermedia". עם זאת בחלק מהמאובנים ישנו קושי בזיהוי כך שהזיהוי קשה ולעיתים לא מדויק.
מאובני עץ זה מראים שהאראוקריים היו צמחים נפוצים לאורך יבשת גונדוונה העתיקה, כשמאובניהם נמצאו מאמריקה הדרומית, דרך אוסטרליה וטסמניה וכן בניו זילנד ובפפואה ניו גיני (ואף באנטארקטיקה).
אראוקריה מירביליס
אראוקריה מרביליס (שם מדעי: "Araucaria mirabilis") הוא מין פרהיסטורי של עץ מחטני מהסוג אראוקריה שבמשפחת האראוקריים שהתקיים בתקופת היורה של פטגוניה לפני 164.7 עד 155.7 מיליון שנה מזמננו. עץ נכחד זה תואר למדע בידי החוקרים אנסלם ווינדהאוזן וקרלוס לואיס ספגזיני ב-1924.
עצים אלה ידועים כמאובנים מהאתר "Cerro Cuadrado Petrified Forest" ובתצורות "La Matilde Formation" שבסנטה קרוס בדרום ארגנטינה, אשר כלל עצים בגובה של 100 מטרים ורוחב גזע של 3.5 מטרים. אתר זה נקבר ככל הנראה בהתפרצות געשית במשך היורה התיכון.
בתקופת היורה העצים הכילו אצטרובלים רחבים עגלגלים באורך 2.5 עד 8.5 ס"מ וחלקם הגיעו לקוטר של 10 ס"מ. במרכז החרוטים נראים צינורות בהם עבר שרף דביק. לעצים היו עלים בצורת קשקשים מחטניים שנועדו להגן עליהם מאוכלי צמחים. באצטרובלים לא נמצאו זרעים שכנראה לא השתמרו במאובנים.
העצים נאכלו בידי חיפושיות כמו זחלי חדקוניתיים ובידי זאורופודים גדולים, אשר כנראה היו בוגרים בעלי צוואר ארוך וקיבה חזקה מספיק לעכל את העלים הנוקשים. הצעירים שלהם כנראה ניזונו מצמחים אחרים כדי לקבל חלבונים לגדילה מהירה.
עצים אלה כנראה נכחדו לאחר ההתפרצות הגעשית של היורה התיכון לפני 160 מיליון שנה בקירוב.
גטו נג'בנייה
גטו נג'בנייה (ברומנית: Ghetoul Baia Mare) היה גטו בשואה שהוקם על ידי הנאצים ליהודי אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה. הגטו היה ממוקם בבאיה מארה, מרמורש, ממלכת הונגריה (כיום: באיה מארה, מרמורש, רומניה) מכוון שהשטח הפך לחלק מהונגריה בעת התרחשות תכתיב וינה בצפון טרנסילבניה עד לסוף מלחמת העולם השנייה. הגטו היה פעיל באביב 1944, לאחר שגרמניה הנאצית כבשה את הונגריה במלחמת העולם השנייה במבצע מרגרטה.
היסטוריה.
על פי מפקד שנערך בשבוע השני של 1944, השתייכו לקהילה האורתודוקסית של באיה מארה כ-3,340 אנשים.
תהליך הגטואיזציה ליהודי באיה מארה וקהילות המחוזות הדרום-מזרחיות של מחוז שאטמאר התרחש מספר ימים לאחר שוועידה בסאטו מארה קבעה קריטריונים תפעוליים בסיסיים לתהליך. פגישה של פקידים מקומיים התקיימה במטה מפלגת צלב החץ באיה מארה; גם עוזרו של אדולף אייכמן, לסלו אנדרה, נכח. קרולי תמאס, עוזרו של ראש העיר, ייצג תחילה את העיר, אך עד מהרה הוחלף באיסטבן רוזנר, עוזרו של מפקד המשטרה שהפגין התלהבות רבה יותר. משתתפים נוספים כללו את ג'נו נאגי, מפקד המשטרה; סנדור וג'אי, לשעבר המזכיר הכללי של לשכת ראש העיר; טיבור ורהלי, מפקד יחידת הז'נדרמריה המקומית; גיורה גרגלי, ראש מפלגת צלב החץ של צפון טרנסילבניה; וגוז'ף הרקסק, מנהיג ארגון בארוס, אגודה אנטישמית חריפה של אנשי עסקים נוצרים.
יהודים מהעיר עצמה שכנו במגרש הפנוי של מפעל הזכוכית "König", בעוד אלה מהמחוזות באיה מארה אחרות, הוצבו ברפתות בכפר וואלה בורקוטולוי, במרחק של כ-3 ק"מ ממרכז העיר. ג'נו נאגי וגיוגה גרגלי פיקחו על איסוף היהודים ועל החיפוש אחר חפצי הערך שלהם; קצין האס אס פרנץ אברומייט סייע. כ-3,500 תושבים חיו בגטו העיר, ו-2,000 נוספים בוואלה בורקוטולוי. מבין האחרונים, רק כ-200 יכלו להיכנס לרפתות, והשאר גרו בחוץ. טיבור ורהלי היה מפקד הגטו.
כמקובל בתקופה, היהודים עונו והועברו לשיטות חקירה אחרות. על סוגיות כאלו היו אחראים נאגי ווורהלי; עוזריהם כללו את קארולי באלוג ולסלו ברנטס, מקורבים במפעל "Phoenix" בעיר, וכן את Haracsek, זולטן אוסבת, פיטר צ'יזברגר, הרקסק והבלשים יוזף אורגובני, אימרה וג'אי ואיסטבן ברטלאן. ב-25 באפריל, ממשלתו של דמה סטויאי כינתה את שמו של מחוז ברנבאס אנדרודי, והוא החזיק באחריות כללית לניהול האזור. הגירושים מבאיה מארה התרחשו בשני טרנספורטים: 31 במאי (3,073) ו-5 ביוני (2,844), עם סך של 5,916 יהודים שנשלחו למחנה הריכוז אושוויץ.
גטו באיה מארה
DS הם ראשי תיבות המשמשים לתיאור מגוון דברים:
יוניברסל מיוזיק
מנהלת אמנותית
פסגת נייפייר
פסגת נייפייר או פסגת נאפייר (באנגלית: Napier Peak) היא פסגה שאינה מכוסה קרח, בחצי האי הרד באי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 380 מטרים מעל פני הים.