הטכנולוגיה והטקטיקה של הצדדים הלוחמים היו דומות, ולא עתידות להשתנות משמעותית במהלך המערכות. הצבאות היו מחולקים לחיל רגלים, חיל פרשים וחיל תותחנים. לא היו יחידות סיוע, והן עתידות להופיע רק במערכות של חוסה דה סן מרטין.
חיל הרגלים היה החיל העיקרי, מצויד ברובים כבדים לנשיאה ומסורבלים לתפעול, וכידונים.
חיל הפרשים היה מצומצם בהתחלה, בעיקר נוכח העובדה שהצבא בתחילתו התבסס על עירוניים. הידע טקטיקת חיל פרשים המוגבל גרם לכך שהם שימשו לשמירה על אגפי חיל הרגלים, ולא כיחידות עצמאיות המובילות התקפות תוך כדי תנועה.
בהמשך הוקם גדוד פרשים שהתבסס על האוכלוסייה הכפרית שהיה מסוגל להילחם תוך כדי תנועה והעניק למורדים יתרון משמעותי על המלוכנים.
הארטילריה התבססה על תותחים ניידים קטנים מברונזה או נחושת, והיה צורך במאמץ לוגיסטי רב לשנע אותם ולספק אבק שרפה וקליעים. הידע של הקצינים התבסס לכל היותר על ניסיונם עם תותחי צי על גבי אוניות, אך מאוחר יותר החל להצטבר בידע ונערכו הכשרות טכניות.
הכוחות הלא סדירים שהצטרפו בשטח מקרב האוכלוסייה המקומית היו חמושים בדרך כלל בכידונים מאולתרים או אקדחים לטווח קצר. באלטו פרו הכוחות הלא סדירים כללו בדרך כלל אינדיאנים מקומיים מצוידים במקלות ובקלעים (רוגטקות).
התנועה המנהלית הייתה לרוב על גבי פרדות, למעט אזורים הרריים בהן הפרדות סחבו רק את הציוד והחיילים צעדו ברגל.
גידול פרדות ליצוא היה עיסוק נפוץ באותה תקופה, אך במהלך המלחמה רוב הפרדות הופנו לצבאות הנלחמים.
הטקטיקה התבססה על התקפות חזיתיות של הרגלים, בסיוע ארטילריה, בשעה שהפרשים שומרים על האגפים או מנסים לאגף את האויב.
באופן אירוני, רק היחידות הלא סדירות הובילו מהלכים לא צפויים, דבר המסביר את הצטיינותן.
במהלך שלוש השנים הראשונות למלחמה - שני הצדדים נלחמו תחת דגל ספרד.
היחידות משני הצדדים כללו בעיקר את ילידי המקום, ואף על פי שהמלחמה מצטיירת כמלחמה של ה"ארגנטינאים" ב"ספרדים" - הצבא המלוכני התבסס על חיילים, קצינים ואף גנרלים דרום אמריקאים; ורק בשלבים מאוחרים של המערכה - ספרד ניסתה לשלוח יחידות סדירות לדרום אמריקה בתקווה להכריע את המורדים, ומינתה גנרלים שנשלחו מספרד ושנאמנותם לכתר לא הייתה מוטלת בספק.
המשנים למלך נשלחו כולם מספרד.
המהפכה הפנימית.
החוזר שנשלח ב-27 במאי 1810 לכל היישובים ברחבי תת-הממלכה עם הקריאה להצטרף למהפכת מאי ולשלוח נציגים לחונטה - נענה בחיוב על ידי מרבית היישובים בתחומי ארגנטינה של היום - כולל מנדוסה וסלטה שלא הכירו בחונטה, ולמעט קורדובה שההצטרפות נכפתה עליה עם פרוץ מלחמת העצמאות.
הערים באלטו פרו לא נשאלו לדעתם מראש והם סירבו לשלוח נציגים, למעט יישוב אחד בשם טריחה (Tarija, סמוך לגבול עם חוחוי).
במקביל, במהלך חודש יוני, הגיעה לרחבי תת-הממלכה הידיעה על כינונה של מועצת הכתר (Consejo de Regencia) בקדיס, גוף שהחליף את החונטה הספרדית הקודמת שפוזרה על ידי הצרפתים, ולקח על עצמו לייצג את האינטרסים של ספרד הכבושה ושל בית המלוכה שלה, תוך הבעת נאמנות למלך פרדיננד ה-7 העצור.
העיר הראשונה שקיבלה את החוזר הייתה מונטווידאו, ב-31 במאי. למחרת, בישיבת קבילדו פתוח (cabildo abierto), הוחלט להכיר בחונטה, אם כי משלוח הנציג נדחה למועד אחר. למחרת, הגיעו הידיעות על הקמת מועצת הכתר בקדיס; ובהמשך, עקב לחצו של המושל הצבאי המלוכני, הוחלט לדחות את ההכרה בחונטה של בואנוס איירס ולדרוש ממנה להכיר במועצת הכתר; אך לבסוף גם מונווידאו הצטרפה למהלך.
מונטווידאו היוותה איום משמעותי כלפי בואנוס איירס מכיוון ששכנו בה חלק ניכר מהכוחות המלוכנים של תת-הממלכה, אם כי מבחינת כח אדם - לבואנוס איירס היה יתרון מספרי. הכוחות התמרדו ב-12 ביוני ודרשו את הדחת המפקד הימי, אך זו דוכאה על ידי המושל המקומי. בזירה הימית היה לכוחות ממונטווידאו יתרון מוחלט שכן רוב הכוחות שהיו מוצבים בבואנוס איירס - קצינים וכלי שיט - הצטרפו למלוכנים, ולמעשה הוצב סגר על הנמל של בואנוס איירס.
באסונסיון, בירת פרגוואי, הקולונל חוסה דה אספינולה אי פנייה (José de Espínola y Peña) הוביל מהלך של הבעת נאמנות למועצת הכתר ודחה את ההזמנה של החונטה, אף על פי ששמר איתה על קשרים ידידותיים, והתכוון להתאחד עם אותם חלקים מתת הממלכה שנותרו נאמנים לספרד.
מהפכת הנגד בקורדובה.
ביום כינונה של החונטה הראשונה, המשנה למלך שהודח - סיסנרוס - שלח מסר סודי לקודמו בתפקיד - סנטיאגו דה ליניירס - שהיה בקורדובה ומינה אותו לאחראי על ההתנגדות למהפכה.
בפגישות רבות בביתו של המושל חואן גיטיארס דה לה קונצ'ה (Juan Guitiérrez de la Concha) בהן היה שותף ליניירס לצד אחרים, התוודעו לכינונה של מועצת הכתר בקדיס, ובהשפעתו של ליניירס - הוחלט לא לקבל את סמכותה של החונטה ולא לציית להוראותיה, ולהדיח מהמועצה (Cabildo) את מנהיג המתנגדים; וב-20 ביוני המועצה בנוכחות המושל נשבעה אמונים למועצת הכתר.
ליניירס וגוטיארס דה לה קונצ'ה גייסו מיליציות עירוניות חדשות, וכן את גדוד הפרשים המקומי וביחד הקימו כוח בן 1,500 איש ו-14 תותחים.
בחודש יולי קורדובה הצטרפה לתת ממלכת פרו ביוזמת המשנה למלך שלה ובהסכמת המושל של קורדובה.
במנדוסה התקבלו באמצע יוני ההזמנה מבואנוס איירס לשלוח נציג לחונטה ובקשה מגיטיארס (קורדובה) לא להכיר בחונטה ולשלוח כוחות סיוע לקורדובה. קבילדו פתוח במנדוסה החליט להכיר בחונטה ואף נבחר נציג, ובמקביל הדיח את מפקד המשמר המקומי (שייצג את הצבא הספרדי). הוא ניסה להתקומם, אך בשל העדר תמיכה - ויתר וקיבל על עצמו את מרות החונטה. חרף זאת הוא נעצר ונשלח לבואנוס איירס.
גם בסן חואן, סן לואיס ולה ריוחה הוחלט להצטרף לחונטה ולא לקורדובה, לעיתים לאחר היסוסים והתלבטויות.
התפשטות המהפכה לאזורי הפנים.
על הכוח הצבאי שמנה 1,150 חיילים ושנשלח מבואנוס איררס פיקד חואן חוסה קסטלי (Juan José Castelli), ואשר הייתה מצוידת באופן כללי היטב והחיילים אף קיבלו מראש את משכורתם הודות להלוואה שהתקבלה בעזרת חואן לראה (Juan Larrea).
באמצע יוני הכוח הועבר לפיקודם של הקולונלים פרנסיסקו אורטיס דה אוקמפו (Francisco Ortiz de Ocampo) שהכיר היטב את הצפון מעבודתו כסוחר, ואנטוניו גונסלס בלקרסה (Antonio González Balcarce). כמקובל בצבא הרפובליקאי בזמן המהפכה הצרפתית - את הוכח ליוותה מועצה פוליטית בראשות ויסנטה לופס (Vicente López) ושהייתה כפופה למריאנו מורנו (Mariano Moreno) - מזכיר המלחמה מטעם החונטה.
ב-27 ביוני מורנו פרסם אזהרה למנהיגי הפיכת הנגד בקורדובה מפני הצעדים שינקטו נגדם אם ימשיכו בדרכם הפלגנית.
בלקרסה בראש כוח קטן, לכד תחילה את מפקדי הכוח המלוכני הקטן שנמלט צפונה, ורק לאחר מכן הגיע לקורדובה ב-10 באוגוסט בה לא נתקל בכל התנגדות. הקבילדו המקומי הכיר בחונטה, ומינה כמושל את חואן מרטין דה פואירדון (Juan Martín de Pueyrredón), ובהמשך נבחר נציג לחונטה.
אוקמפו דן למוות את מנהיגי מהפכת הנגד, אך בלחץ נכבדים מקומיים הוא נמנע מלבצע את גזר הדין ושלח אותם לבואנוס איירס, אך הם הוצאו להורג בהוראת ראשי החונטה על ידי כוח בראשות קסטלי שנשלח לקראתם עוד בטרם הגיעו ליעדם.
קסטלי חזר מיידית לבואנוס איירס ממנה הוא נשלח עם משימה לכוח בפיקוד בלקארסה באלטו פרו (בוליביה), ומורנו פרסם הצהרה בה תירץ את חיסולו של מי שנתפס עד אז (ובמידה מסוימת עד היום) כגיבור שנלחם נגד הפלישות האנגליות.
בהוראת החונטה, בלקרסה החליף את אוקמפו בחואן חוסה ויאמונטה (Juan José Viamonte): אוקמפו נשלח לסנטיאגו דל אסטרו לגייס כוח מקומי, ובלקרסה וויאמונטה המשיכו עם הכוח לסלטה.
המהפכה באלטו פרו.
ויסנטה נייטו (Vicente Nieto) המושל של צ'רקאס (Charcas, דרום בוליביה) שקיבל את הידיעות על המהפכה בבואנוס איירס ושחשש שהכוח הצבאי המקומי שבא משם יהיה נאמן לחונטה - הדיח את מפקדיו.
המשנה למלך של תת-ממלכת פרו - חוסה פרננדו דה אבסקל (José Fernando de Abascal) - זכה לנאמנותן של חלק מפרובינציות אלטו פרו ושל קורדובה וצירף אותן לתת הממלכה שלו, צעד שהוא בתחום סמכותו של מלך ספרד (העברת שטחים מתת ממלכה אחת לאחרת), מינה את חוסה מנואל דה גויינצ'ה (José Manuel de Goyeneche) למפקד הכוח הצבאי שנכח בהן ודאג לשלוח כוחות ליעדים אסטרטגיים כדי לקדם את פני הכוחות המורדים בפיקוד בלקרסה מדרום.
אחד הכוחות בפיקוד פרנסיסקו דל ריברו (Francisco del Rivero) שנשלח לדכא מרד מקומי שנה קודם לכן, הגיע לקוצ'במבה ב-14 בספטמבר והכריז על מרד: הוא הדיח את המושל המקומי והצטרף לחונטה של בואנוס איירס ללא שפיכות דמים.
גם בסנטה קרוס דה לה סיירה פרץ מרד וקבילדו פתוח הכריז על הצטרפות לחונטה.
איחוד הכוחות המורדים באלטו פרו.
באוקטובר 1810, כוח החלוץ של צבא הצפון החל במסעו לכיוון אלטו פרו דרך עמק אומאואקה, כאשר הכוחות המלוכניים נסים מפניהם. הקרב הראשון התחולל בסנטיאגו דה קוטגאיטה (Santiago de Cotagaita): בלקרסה לא המתין להגעת הכוח העיקרי, ותקף את הספרדים כשהוא בנחיתות מבחינת מצבת החיילים והארטילריה, והובס.
המלוכנים ניצלו את ניצחונם להתקדמות דרומה. הפעם בלקרסה המתין להם עם כוח מתוגבר אך עדיין בנחיתות מספרים, ובקרב בסוויפצ'ה (Suipacha) הוא הביס אותם והם נמלטו בצורה לא מסודרת. הניצחון שהושג הודות למארב מוצלח בצידו השני של הנהר אותו חצו המלוכנים נזקף לזכותו של גואמס (Güemes) שבלקרסה ניסה להמעיט את חלקו ושלח אותו לאחר קרב לסלטה, ולכוחות מקומיים של אלטו פרו.
בעקבות הקרב - גם פוטוסי (Potosí) הצטרפה למורדים והדיחה את המושל המלוכני.