ואף על פי כן, אין זה מאמר, כפי שהבחינו רבים: הלשון, הדימויים, המטפורות וההרמזים הרבים אינם אפיונים של מאמר, אלא של שיר. הדרך המגוונת שבה מעדיף ביאליק לתאר את עמו, בהאשמות, עלבונות או גידופים, איננה שפה שנוטים להיעזר בה במאמר, אלא רק בשירה. "להקת חורצי עט ולשון", "קול המצווה", "זחול על גחון", "כוס התרעלה" – הם חלק זעיר מהמטפורות שמביעות היטב את יחסו ורחשי לבו של המשורר המאשים. בייחוד ניתן להתרשם מריבוי ההרמזים מן המקורות. כדרכו של ביאליק בשיריו, הוא שואב אותם כאילו מבלי משים מארון הספרים היהודי, ומביע באמצעותם את המסר המדויק ביותר שיוכל להעביר לקהל קוראיו הבקיאים בגרסה דינקותא.
לקט קטן של הרמזים מארון הספרים היהודי:
אבנר הולצמן מתאר את השיר כ"משא זעם נורא, המריק על נמעניו קיתונות של בוז ומוקיע אותם במילים החריפות ביותר המצויות בלשון העברית". המשורר מדבר על חבורת אנשים שנחשפת בחרפתה ובקלונה. דבריהם הם "זרמת מלים נבובות" צרעת מתנבאים אחזה בבשרם, נפשם טמאה, מחשבותיהם מלאות תועבה, ואפילו בינם לבין עצמם קיימת שנאה וקנאה. ביאליק משווה את התנהגותם של הצירים לשיכורים צעירים המתבוססים בהפרשותיהם, ומכביר בכינויים מעליבים ומאשימים.
זיוה שמיר מוצאת בחלק מהגידופים צידוק לעמדתה שהנמענים הם שלונסקי וחבריו. הצרעת והרקב, הצחנה והחולי, הקיא, הכינים ומי הביבים בשיר תואמים את שירי שלונסקי וחבורתו שהניפו את נס המודרניזם בשירה העברית, וביאליק כאילו מדבר מהשדה הסמנטי שלהם.
שמיר מוצאת בשיר תופעת סגנון מיוחדת שנעשה בה שימוש שיטתי לאורך השיר, דהיינו, שימוש במילים שהן בעלות משמעות כפולה, כאשר אחת מהמשמעויות מתקשרת לתחום הספרות, בעוד שהשנייה מתחברת לפוליטיקה. הביטוי "מעל כל במה" יכול להתפרש כבמה ספרותית כמו כתב עת, או לבמה שמעליה נואמים בפוליטיקה. הצירוף "מי התיר אגדתכם" יכול לרמוז לאגודת הסופרים מצד אחד ולהתאגדות צבאית מצד שני. "מאספכם" מרמז למאסף של הצעירים: "כתובים", אך גם מאסף במלחמה. כך, לדעתה, השיג ביאליק במכוון את האמביוולנטיות של נמעני השיר.
התקבלות השיר.
נחום סוקולוב, עורך כתב העת של ההסתדרות הציונית, "העולם", אשר ירש את תפקידו של ויצמן המודח כנשיא ההסתדרות הציונית, פרסם את השיר בכתב העת. כדרכו של סוקולוב, הוא משתדל לצעוד בין הטיפות. מצד אחד השיר הוא פרי עטו של המשורר הלאומי שסוקולוב העריך מאוד, ומצד שני, בסופו של יום, הוא עצמו קיבל את תפקידו כתוצאה ממעשה ההדחה, אשר בעקבותיו נכתב השיר. במאמרו "חזון השבוע" הוא מכנה את השיר מאורע שאיננו בהכרח ספרותי, אלא בבחינת החזות הקשה שצופה המשורר לעם. בכך מפחית סוקולוב מערכה הספרותי של היצירה.
הוא מהלל את ביאליק בהיותו ער תמיד לרחשי הציבור, מתאר את תוכנו של השיר ומסיים בדברי ביאליק על רצון העם במנהיג יחיד, אשר יאחז בציצית ראשו של העם וינער אותו קשות. אלא שאז מסיים סוקולוב בהתנערות מאותה שאיפה: "כמיהה זו ליחיד-גיבור מובנה ואיננה נדירה כיום בעולם. אך אנו לא נלך בזה אחרי המשורר. אנו מאמינים שאין גיבור כרצון עם מגובש, ואין שבט ברזל כמצוקה. לזו האחרונה דאג ודואג גורלנו המר" סוקולוב קורא לציבור עצמו לקחת לתשומת לבו את התוכחה ולדאוג למלא את חובתו האישית והציבורית, ורק אז תגיע הישועה.
אברהם שלונסקי, שראה את עצמו ואת עמיתיו המשוררים הצעירים כמען של השיר הנוקב, תקף את ביאליק בשלושה מאמרים בוטים: "ראיתיכם שוב בקוצר ידכם", "חבלי שיר" ו"מן הקצה אל הקצה". שירו של ביאליק הוא בן 50 שורות, תיאר שלונסקי, כאשר חצי ממנו איננו כלל שיר אמנותי. זהו שיר של כעס המתכחש להווייתו של ביאליק כמשורר לירי וגורם לדיכוי האש העצור שבקרבו. שלונסקי לא הסתפק בביקורת אמנותית קשה אלא רמז גם ל"עקרות השירית" של ביאליק בתקופה הנדונה. השיר, האשים שלונסקי, עמוס ציטוטים מהמקורות, שאמנם מעידים על מלאכת מחשבת של שליטה בלשון ובמקורות, אך אינה שואבת ממקורות אישיים פנימיים של המשורר. "זהו תשבץ מימרות נאה, מלאכת מחשבת המעידה על שררה בלשון, אבל לא ביטוי פרטי השואב מן הפנימיות של הזעם האישי של 'מדבר בעד' בדור כך וכך. זוהי ירייה מסוגננת בכלי נשק שאולים ביד בקיאה מבית העתיקות. וקול 'האני איהו?"
זאב ז'בוטינסקי פרסם מאמר חריף ביידיש בכותרת המעליבה: "המשורר לשעבר", והקביל בין המשורר לבין הגישה הפשרנית של ויצמן. רוח הזעם והגבורה שנכחה בימיו הטובים של ביאליק איננה קיימת עוד, האשים ז'בוטינסקי, ועתה הוא אימץ גישה בעל-ביתית פשרנית.
נתן אלתרמן הכריז, בניגוד לדעתו של שלונסקי, שאין לשלול מן השיר את זכות היצירה האמנותית. לא ניתן לגשת לניתוח של שיר בקני מידה מוכנים מראש, ופנייתו של ביאליק אל ארון הספרים היהודי בגידופיו ברורה לחלוטין בהיות השפה העברית המודרנית ענייה בביטויי זעם. אולם, טוענת זיוה שמיר, בקריאה זהירה מסתבר שאלתרמן מסווה במאמרו ביקורת סמויה על ביאליק, ועל התוכן ה"המוני" של שירו שאיננו אלגי ומעודן, ובכך הוא מסייע בעקיפין לביקורתו של שלונסקי.
שמואל אבנרי, מנהל הארכיון בבית ביאליק, הקריא קטע ממכתב שכתב ביאליק לידידו: "תובעים לכיסא ויצמן יש הרבה. וראויים אין אחד. אוסישקין רחב האחוריים יושב על שלושה כיסאות בבת אחת. סוקולוב בין שני כיסאות, גרינבוים ניפץ את הכיסא, ויצמן – הכיסא נשמט מתחתיו, ז'בוטינסקי פשט ידיו אל כיסא ולא הגיעו, וכך נהפך בית הקונגרס לבית הכיסא". הטקסט הזה יכול להסביר במידה רבה את רחשי לבו של ביאליק בעת שכתב את הטקסט הקשה של השיר "ראיתיכם שוב בקוצר ידכם".
הפשע הגדול
לאל בהאדור שסטרי
אסלאם קארימוב
מנמוהאן סינג
תאריך לועזי
גירוש מהצבא
גירוש מהצבא הוא אחד העונשים שרשאי להטיל בית דין צבאי בצה"ל על חייל שדרגתו אינה נמוכה מסמל ונדון למאסר. העונש של גירוש מהצבא יוטל בנוסף לעונש המאסר או במקומו.
הסמכות להטיל עונש זה מופיעה ב לחוק השיפוט הצבאי. סעיף 28 לחוק קובע: "גירוש מן הצבא גורר אחריו גם שלילת הדרגה הצבאית של הנדון".
עונש זה הוטל במקרים מעטים בלבד, משום שבתי הדין הצבאיים ראו בו "אמצעי ענישה נדיר וחריג בחומרתו מכלל אמצעי הענישה המסורים בידי בתי-הדין הצבאיים". הסיבה לכך היא שעונש זה נושא בחובו ענישה כפולה: לצד ממד משמעותי של קלון וביזוי, כאשר המדובר במשרת קבע – נושא עונש הגירוש גם ממד כלכלי מובהק, שכן לעונש זה מתלווה שלילת
הדרגה הצבאית של הנדון, ולצידה שלילה של כל זכויות הגימלה.
בהתאם לכך, העונש הוטל בשתי קטגוריות של מקרים:
מקרה בולט של הטלת עונש גירוש מהצבא הוא מקרהו של תא"ל רמי דותן, ראש להק הציוד בחיל האוויר, שהורשע "בפרשיות שחיתות שאין להן תקדים בהיקף ובחומרה בתולדות המשפט בצה"ל", ובהן קבלת שוחד.
יצחק יאסו
ממהרי יצחק יָאסוּ (אמהרית: ይስሃቅ ያሱ) (1997–1892) היה המנהיג הדתי של קהילת ביתא ישראל בתיגראי (מדינה בצפון אתיופיה). במהלך עליית ביתא ישראל התיישב בירושלים.
קורות חייו.
נולד לדֶמֶקֶץ' מֶבְרַהְט ולקֶס דֶבְתֶרַה אלקה יאסו גונצ'ל אדהנני ככל הנראה בשנת 1900 בעדי שווא, האימפריה האתיופית. בגיל 17 נישא לוֶויִנִי יָאסוּ ולזוג נולדו 9 ילדים, מתוכם שלושה נפטרו בימי חייו של יָאסוּ. מאביו, שהיה כהן דת קיבל את חינוכו הדתי בדבר תורה ומצוות. יָאסוּ נודע בכך שנהג לרכוב על סוסו ליישובים מרוחקים בשביל ללמד יהודים מקומיים תורה. הוא שימש בתפקיד בורר במהלך סכסוכים בין משפחות ושכנים. בגיל 27 קיבל תואר של מנהיג דת וכהן מהנזירים היהודים ששכנו בהרי סֵמֵן בטקס מרשים ורב משתתפים. בהמשך, אף בנו אדהנני הוסמך אצל הנזירים בהרי סמין אך הוא נפטר בטרם עת.
לאחר הפיכתו של אבא יצחק לכהן הוא המשיך במנהגו ללמד מקומיים וקרא לעליית ביתא ישראל אל עבר ארץ ישראל וירושלים.
במהלך שלטונו של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, הגיעו שליחים המייצגים את הכנסייה האורתודוקסית האתיופית בכוונה להביא להתנצרות בקרב היהודים המקומיים. יָאסוּ שוחח איתם והשיג הסכמה עם הכנסייה כי יהודי תיגראי לא ידרשו להמיר את דתם. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה הביאה לסיפוח אתיופיה לתוך מזרח אפריקה האיטלקית. השלטונות האיטלקיים נענו לדרישותיו של יָאסוּ להמיר את יום השוק מיום שבת ליום חול ולשפץ בית כנסת אזורי. בשנת 1935 פטריארך הכנסייה האתיופית, בוצעו אבונה יוהנס, העניק ליָאסוּ את התואר "מלאך השלום" (የሰላም መልአክ).
בין תפקידיו, יָאסוּ הסמיך מספר כוהני דת ברחבי מחוז תיגראי. לאחר יותר משישים שנה של פעילות באתיופיה, מלחמת האזרחים האתיופית הביאה את יָאסוּ, ביחד עם רוב קהילת יהודי אתיופיה, להגר למדינת ישראל במסגרת מבצע אחים. בשנת 1981 החל את דרכו לעבר ישראל אך נעצר על ידי הרשויות של הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה ושוחרר רק לאחר מספר חודשים. עם שחרורו המשיך בדרכו עם הקהילה ובעת הגיעו לסודאן הוצע לו לזרז את עלייתו, הצעה אליה סירב עקב מחויבות לקהילתו. לבסוף הגיע לארץ ישראל בשנת 1982. עם הגעתו הוא טען כי: