לאחר שהות קצרה באופה, שם הכיר את אשתו לעתיד, מריה, חזר למוסקבה ולמד אצל ולדימיר מאקובסקי. תוך כדי יצירת סדרה של ציורים היסטוריים, הוא תמך בעצמו באיורים למגזינים וספרים בהוצאת אלכסיי סטופין, כולל אוסף אגדות מאת פושקין. בשנת 1885 הוענק לו התואר "אמן חופשי" והוא התחתן, בניגוד לרצונם של הוריו. בשנה שלאחר מכן נפטרה אשתו לאחר שילדה את בתו אולגה. כמה מיצירותיו מתקופה זו מציגות את דמותה של אשתו.
הצלחתו הגדולה הראשונה הגיעה עם ציורו "הנזיר" שהוצג בתערוכה בשנת 1889. הציור נרכש על ידי פאבל טרטיאקוב והכסף איפשר לנסטרוב לצאת לנסיעה ממושכת באוסטריה, גרמניה, צרפת ואיטליה . עם שובו, הוצג ציורו הראשון בסדרת יצירות על חייו של סרגיוס הקדוש, בתערוכה ״הנודדים״ השמונה עשרה ונרכש גם על ידי טרטיאקוב. סדרה זו כללה בסופו של דבר חמישה עשר בדים גדולים והעסיקה אותו במשך חמישים שנה.
אמנות דתית.
בשנת 1890, אדריאן פראכוב, שפיקח על העבודה בקתדרלת סנט וולודימיר, הכיר את ציוריו של נסטרוב והזמין אותו להשתתף ביצירת ציורי קיר ואייקונים בכנסייה. לאחר היסוס, הוא הסכים, ואז נסע לרומא ולאיסטנבול כדי להכיר את האמנות הביזנטית. פרויקט זה לקח עשרים ושתיים שנים להשלמתו. אף שהביא לו פופולריות רבה, הוא כנראה הרגיש שהדימויים הנדרשים היו קלישאתיים מדי ומתחת לכבודו כאמן, ולכן הוא הציג מדי פעם כמה חידושים קלים, כמו הצבת פורטרטים של קדושים בנוף מוכר.
עם זאת הוא קיבל על עצמו עבודות דתיות נוספות. בשנת 1898 ביקש ממנו הדוכס הגדול ג'ורג' אלכסנדרוביץ' לעבוד בכנסיית אלכסנדר נייבסקי באבסטומני. הוא בילה שם שש שנים, לסירוגין, ויצר 50 ציורי קיר קטנים, אבל לא היה מרוצה מהתוצאות. הוא כנראה היה שבע רצון מהעבודה המאוחרת במנזר מרפו-מרינסקי. הוא סירב לעבוד בקתדרלת אלכסנדר נייבסקי, ורשה, משום שלא אישרו שם לבנות קתדרלה אורתודוקסית בעיר קתולית ברובה.
בשנת 1901 הוא רצה להביע את הערכתו הרוחנית לחיי הנזירים, ולכן בילה זמן מה במנזר סולובצקי על שפת הים הלבן. הוא צייר שם יצירות רבות וניתן היה לראות את השפעת ביקורו שם במשך שנים רבות לאחר מכן. הוא קיבל השראה גם מהרומנים של פאבל איבנוביץ' מלניקוב, העוסקים בחייהם של המאמינים באזור הוולגה. בשנת 1902 התחתן עם יקטרינה ואסילייבה, אותה פגש באחת מתערוכתיו.
שנים מאוחרות יותר.
בשנת 1905, לאחר תחילת המהפכה, הוא הצטרף לאיגוד העם הרוסי, מפלגה ימנית לאומנית קיצונית שתמכה בצאר. כתוצאה מכך, הוא היה בסכנה לאחר מהפכת אוקטובר. ב-1918 עבר לארמביר, שם חלה ולא היה מסוגל לעבוד. הוא חזר למוסקבה ב-1920 ונאלץ לוותר על הציור הדתי, אף על פי שהמשיך לעבוד על סדרת סרגיוס הקדוש שלו באופן פרטי. מאז ועד מותו צייר בעיקר דיוקנאות.
ב-1938, לקראת סוף הטיהורים הגדולים, הואשם חתנו, ולדימיר שרוטר, עורך דין מפורסם, בריגול והוצא להורג. בתו נשלחה למחנה מאסר בז'מביל, שם נחקרה באכזריות לפני ששוחררה. הוא גם נעצר והוחזק במשך שבועיים בכלא בוטורקה .
ב-1941 הוענק לו פרס סטלין. זה היה אחד הפרסים הראשונים שניתנו לאמן. זמן קצר לאחר מכן, הוא קיבל את מסדר הדגל האדום. ככל שהמלחמה העולמית התקדמה, מצבו הבריאותי והכלכלי הידרדר במהירות.
הוא לקה בשבץ בזמן שעבד על ציורו "סתיו בכפר" ומת בבית החולים בוטקין.
ב-1962 הונפק לכבודו בול דואר. בשנת 1996, דמותו הופיעה על שטר 50 פרנק אורל, ובשנת 2015 נחשפה אנדרטה שלו במוזיאון לאמנות באופה.
פורטיסימו קפיטל
פורטיסימו קפיטל היא קרן השקעות פרטיות ישראלית, שנוסדה בשנת 2004 ולה השקעות בחברות רבות בישראל, בעיקר חברות תעשייה וטכנולוגיה. מייסד הקרן ומנהלה הוא יובל כהן.
עם החברות שבהן מושקעת הקרן נמנות סלע מעבדות תוכנה, ג'יגה ספייסס, מלח הארץ, סוגת, סודהסטרים, אפימילק, סלופארק טכנולוגיות, טחינת אל ארז ועוד.
עם חברות שבהן הקרן השקיעה בעבר ומכרה את חלקה נמנות אמבלייז (נמכרה ב-2013) פניציה, קארדו סיסטמס ועוד.
עם חברות שבהן הקרן השקיעה והובילה להנפקה ראשונה לציבור נמנות קורנית דיגיטל (הונפקה באפריל 2015 בבורסת נאסד"ק), טלרד (הונפקה ביוני 2017 בבורסה לניירות ערך בתל אביב).
גיוסי הון.
בשנת 2004 גייסה פורטיסימו קפיטל קרן ראשונה בסך 80 מיליון דולר.
בשנת 2008 גייסה פורטיסימו קפיטל קרן שנייה בסך 110 מיליון דולר.
בספטמבר 2012 השלימה פורטיסימו קפיטל גיוס קרן שלישית בסך 265 מיליון דולר.
באפריל 2015 השלימה פורטיסימו קפיטל גיוס קרן רביעית בסך 470 מיליון דולר.
בפברואר 2020 השלימה פורטיסימו קפיטל גיוס קרן חמישית בסך 650 מיליון דולר.
קרן פורטיסימו
לאסלו צ'באי
לאסלו צ'באי (במקור ויינברגר, בהונגרית: Csabay László; באנגלית: Leslie Chabay; בקשצ'בה, 31 בדצמבר 1907 – סרסוטה, פלורידה, 16 במרץ 1989) היה זמר אופרה (טנור) יהודי-הונגרי-אמריקאי וחבר במטרופוליטן אופרה בשנים 1946–1951.
ביוגרפיה.
לאסלו צ'באי נולד במשפחה יהודית. הוריו היו שלמה ויינברגר, סוחר וסידוניה קוהן (כהן). הוא עבד תחילה כסוחר ולאחר מכן למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. הוא המשיך את לימודיו אצל פריץ פיינהלס (Fritz Feinhals) במינכן ואצל אדוארדו גארבין (Edoardo Garbin) במילאנו. בשנים 1932–1933 סייר ב: בלגיה, אסטוניה גרמניה כחבר באופרה נודדת גרמנית. בין 1933 לבין 1935 היה אמן בתיאטרון הגרמני בברנו. הוא חזר לבודפשט ב-1935 והפך לזמר בתיאטרון העירוני (שמו היום תיאטרון ארקל). בשנים 1937–1938 הופיע לראשונה בצפון אמריקה עם להקה מזלצבורג. כשחזר לאירופה שהפכה יותר ויותר פשיסטית, הצטרף כחבר בתיאטרון העיר ברן. בשנים לאחר מכן הופיע גם כאורח בתיאטראות בציריך ובז'נבה. הוא עבר לארצות הברית אחרי מלחמת העולם השנייה ב-1946 וחתם במטרופוליוטן של ניו יורק (New York Metropolitan) לחמש שנים. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-16 בנובמבר 1946, בתפקיד דון קורציו בנישואי פיגרו של מוצרט. הוא הופיע גם על במות אופרה מרכזיות אחרות בארצות הברית בשנים אלו. ההופעה האחרונה שלו בלהקת "מטל" (Mettel) הייתה ב-11 במאי 1951. הוא שר את גסטון בהופעת האורח בלה טרוויאטה בשיקגו. לאחר מכן עבד בעיקר כזמר קונצרטים. צ'באי היה מומחה לכתיבת שירה רומנטית גרמנית וגם לימד שירה. הוא היה מורה זמר נודע בוושינגטון די. סי.. לאחר פרישתו התגורר בסרסוטה.
צ'באי התחיל את דרכו כטנור לירי ואחר כך שר תפקידי קומפרימאריו (קומפרימאריו הוא תפקיד משנה קטן באופרה או כינוי לזמר ששר את התפקידים הללו). צורות הבופו שלו זכו להערכה במטרופוליטן. הוא גם הופיע במספר אופרטות בשווייץ ובארצות הברית. הוא השתתף בהקלטה המפורסמת של ארטורו טוסקניני של האופרה אותלו, אך ניתן היה לשמוע אותו גם כסולן במספר אורטוריות בארוק.
אנטון בורגר
אנטון "טוני" בורגר (בגרמנית: Anton "Toni" Burger; 19 בנובמבר 1911 - 25 בדצמבר 1991) היה האופטשטורמפיהרר (קפטן, Hauptsturmführer) באס-אס, שפעל ביוון ובצ'וסלובקיה הכבושה, שם היה מפקד גטו טרזין.
קריירה צבאית.
אנטון בורגר נולד בנוינקירשן, אוסטריה, בנו של סוחר כלי כתיבה. הוא הצטרף לצבא האוסטרי ב-1930 ולמפלגה הנאצית האוסטרית ב-1932. ביוני 1933 נאסרה פעילותה של המפלגה הנאצית באוסטריה על ידי ממשלתו של אנגלברט דולפוס, וביולי שוחרר בורגר מהצבא בחוסר כבוד. הוא עבר באופן בלתי חוקי ללקפלד ליד אוגסבורג בגרמניה, שם הפך לחבר בלגיון האוסטרי, קבוצה צבאית למחצה שהורכבה מגולים אוסטרים פרו-נאצים. זמן קצר לאחר מכן הצטרף לאס-אה. ב-1935 קיבל אזרחות גרמנית.
בורגר נסע לווינה כדי להשתתף, עם הלגיון האוסטרי, באנשלוס ב-12 במרץ 1938. הוא התקבל לאס-אס והוצב ב, שם היה חבר ב ובמסגרתו - בקבוצת הפעולה המיוחדת "אייכמן" (RSHA Sondereinsatzkommando, תחת אדולף אייכמן).
בקיץ 1939 הועבר בורגר למשרדי הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בפראג, שם השתתף בהפקעת כ-1,400 בתי אב יהודים. באפריל 1941 הועלה לדרגת אוברשטורמפיהרר (סגן שני). באביב 1941 קודם לתפקיד ראש סניף המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) בברנו.
בשנת 1942 הצטווה בורגר על ידי אייכמן לנסוע לבריסל כדי לתאם את המאמצים לגירוש יהודי בלגיה, הולנד וצרפתים. בורגר שירת במחנה הריכוז אושוויץ ב-1943 וב-3 ביולי 1943 מונה למפקד גטו טרזין. הוא נודע באכזריותו. ב-11 בנובמבר 1943 הורה לכל אוכלוסיית המחנה, כ-40,000 איש, לעמוד במזג אוויר קפוא במהלך מפקד. כ-300 אסירים מתו כתוצאה מהיפותרמיה.
ב-7 בפברואר 1944 נשלח בורגר ליוון על ידי אייכמן כדי להחליף את דיטר ויסליצני. כראש האס-דה באתונה תחת פיקודו של קולונל ולטר בלום, ארגן בורגר גירוש יהודים רומניוטים וספרדים מרודוס, קוס, אתונה, יואנינה וקורפו (למעלה מ-3,000 איש), וקודם לדרגת אס-אס האופטשטורמפיהרר (SS-Hauptsturmführer, קפטן) ביוני 1944.
לכידתו ובריחתו.
לאחר המלחמה נעצר בורגר באלטאוזה (Altaussee) שבאוסטריה והוחזק במחנה מעצר ליד זלצבורג. הוא הורשע שלא בפניו על ידי בית המשפט העממי בליטומריצה (Litoměřice) שבצ'כיה ונידון למוות. ביוני 1947, זמן קצר לפני ביצוע גזר דין המוות, נמלט בורגר מבית המעצר. הוא חי תחת שם בדוי בעיר הולדתו נוינקירשן (Neunkirchen). במרץ 1951 נעצר שוב והוחזק במעצר בווינה. ב-9 באפריל 1951 נמלט שוב ונעלם.