צב ים ירוק (שם מדעי: "Chelonia mydas") הוא מין של צב יחיד בסוגו ("Chelonia") הנפוץ בימים באזורים טרופיים וסובטרופיים ולו שתי אוכלוסיות נפרדות באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט. צב הים הירוק מצוי גם לאורך רצועת החוף הישראלי של הים התיכון. שמו ניתן לו בגלל השומן הירוק הנמצא מתחת לשריון העליון.
מראהו של צב הים הירוק כמו המראה הטיפוסי של צבי ים אחרים. גופו פחוס, צווארו קצר ולו זרועות דמויות משוט המתאימות היטב לשחייה. בשונה מצב ים קרני, אפו קצר מאוד. אורך גופו כ-1.4 מטרים, ומשקלו כ-110-190 קילוגרמים. הזכרים קטנים מהנקבות.
הבוגרים חיים בלגונות וניזונים בעיקר מאצות ועשבי ים, אך גם מדגים ומרכיכות. הצב חסר שיניים, ואת מזונו הוא אוכל באמצעות הלסתות הקרניות המחורצות שלו.
בדומה לצבי ים אחרים הם נודדים מרחקים ארוכים בין החופים שבהם הם מטילים את הביצים לבין אתרי התזונה שלהם. גודל התטולה נע בין 140 ל-200 ביצים. אורך חייו של צב ים ירוק בטבע יכול להגיע ל-80 שנים.
כמו צב הים החום גם צב זה נמצא בסכנת הכחדה. במדינות רבות הוא חיה מוגנת ופגיעה בו או איסוף שלו אסורה.
סכנות ואיומים לאורך רצועת החוף הישראלי של הים התיכון.
לצבי הים ישנם מספר טורפים טבעיים: הצעירים נטרפים בידי סרטני חולות, מיני עופות ימיים (כגון שקנאים, אנפות ושחפים) וראקונים. שועלים ותנים (אשר הובאו לחופים בידי האדם) גם חומסים את קניהם של צבי הים וטורפים את הצעירים. במים הצבים הצעירים נטרפים בידי מיני כרישים, דגים טורפים, אריות ים ועוד. לצבים בוגרים טורפים מעטים יותר, בעיקר כרישים טיגרים הצדים צבים בחופי הוואי, אורקות ותניני ים.
האויב הגדול ביותר של צבי הים כיום הוא האדם. רוב הפגיעות של צבי ים בארץ קורות באופן לא מכוון.
צבי הים ניצודו בעבר, ובשנות ה-30 של המאה ה-20, בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, היו צדים בכל שנה כ-2,000 צבים ירוקים ברצועת החוף של הארץ.
צבי הים נתפסים בטעות ברשתות דיג, רשתות רפאים ובקרסים, מסתבכים ואוכלים אשפה שנמצאת בים ובחוף, נפגעים מכלי שיט מהירים כגון סירות מנוע ואופנועי ים, וסובלים מפגיעה קשה באתרי ההטלה שלהם.
אתרי ההטלה הם חופים חוליים עם גישה נוחה מהים, לאורך כל רצועת החוף הישראלי של הים התיכון. בנייה של מרינות ושוברי גלים לאורך החוף פוגעת בהסעת החולות צפונה וכך מופר האיזון בתהליך פיזור חול הזיפזיף לאורך רצועת החוף שמצדה הולכת ומצטמצמת באזורים שבהם צבות מטילות. עונת ההטלה (הקיץ) מאופיינת על ידי הפרעות סביבתיות שונות בחוף, כגון מסיבות, לינות לא מוסדרות בחופים, אורות ומדורות. האורות המגיעים מכבישים הקרובים לים, מסעדות ואפילו מדורות על החוף מבלבלים את האבקועים שזה עתה בקעו מהביצה ומחפשים את אור הירח המוחזר מן המים כדי למצוא את דרכם אל הים.
נסיעה פרועה על החופים עלולה לפגוע בצבים ובקניהם מכיוון שהיא יוצרת חריצים (קוליסים) בחול אשר כולאים את הצבים הצעירים הנופלים לתוכם ללא אפשרות מילוט.
בנייה אינטנסיבית, כריית חול ופיתוח מואץ של החופים גרמו לפגיעה קשה בחופי ההטלה.
מאמצי השימור בישראל.
רשות הטבע והגנים היא הגוף הממשלתי האחראי על שמירת הטבע בארץ ומתוקף כך מחויבת להגן על צבי הים. לשם כך רשות הטבע והגנים הקימה בשנת 1999 מרכז ארצי להצלת צבי ים, לשם מובאים צבי ים פצועים ופגועים לטיפול ושיקום והמטרה היא להשיב אותם חזרה אל הים.
הכרזה על חופים כשמורות טבע וגנים לאומיים מאפשרת להגן על החוף מבנייה, לינה בחוף בעונת ההטלה וכו'.
במרכז ההצלה לצבי ים ישנו גם גרעין רבייה לצב הים הירוק שנמצא בסכנת הכחדה חמורה בים התיכון.
צב ים חום
צב ים חום (שם מדעי: "Caretta caretta") הוא סוג הכולל מין יחיד של צב ים המצוי בסכנת הכחדה. צב זה מצוי גם בחופי ישראל.
שמו המדעי של הצב הגיע מספרדית, בעקבות השם המסחרי של קרן הצב.
מאופיין בצוואר רחב מאוד ביחס למינים אחרים, ובכך שבשדרות לוחיות השריון שעל גבו, מימין ומשמאל לשדרה המרכזית, מצויים 5 לוחיות.
הבוגרים גדלים עד לגודל ממוצע של כ-90 ק"ג. צב הים החום ניזון מרכיכות, מסרטנים, מדגיגים ומספוגיים וגם מצמחי ים. הם טורפים יצורים קטנים מהם. כמו צבי ים אחרים, שבות הנקבות להטיל את ביציהן בחוף בו בקעו או סמוך אליו (בישראל לקראת חודש אפריל), אבל בניגוד אליהם, תקופת החיזור וההזדווגות שלהם אינם מתרחשים, בדרך כלל, קרוב לחוף הקינון, אלא בדרכי הנדידה בין שטחי המזון והרבייה.כל זכר מזדווג עם מספר נקבות.
רוב צבי הים החומים חיים למעלה מ-30 שנה, ולעיתים קרובות חיים אף יותר מ-50 שנה.
קיימים שני תת-מינים של צב הים החום:
בקיעת צבי הים החומים.
צבי הים החומים בוקעים מביצים אחרי שהנקבות מטילות ביצים בחוף. הם חייבים לרוץ לים, אבל יש הרבה מפגעים שמפריעים להם, ורובם נובעים מבני האדם. לדוגמה: זיהום אור שמטעה אותם וגורם להם לחשוב שזה אור הירח, או כבישים שיש בהם מכוניות שעלולות לפגוע בהם.
צבי הים החומים מגיעים להטיל ביצים בחופי ישראל.
בנק אנגלו-פלשתינה
בנק אנגלו-פלשתינה (עד שנת 1931, בנק אַפַּ"ק) היה המוסד הפיננסי המרכזי של היישוב בסוף התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, בכל תקופת המנדט הבריטי, ואף בראשית ימי מדינת ישראל. הבנק הוקם בשנת 1902 כחברה בשם "אנגלו-פלשתינה" ובאנגלית: ".The Anglo – Palestine Co" (אפ"ק), שהייתה חברה בת של אוצר התיישבות היהודים שנרשמה בבריטניה. החברה החלה לפעול כבנק ביפו בשנת 1903, ובשנת 1931 קיבלה את השם "בנק אנגלו-פלשתינה". ההסתדרות הציונית העולמית, באמצעות אוצר התיישבות היהודים, הייתה בעלת השליטה בבנק, והיא השתמשה בו למימון פעולותיה במשק הארץ-ישראלי.
במהלך השנים הראשונות לאחר הקמת מדינת ישראל, טרם הקמתו של בנק ישראל, שימש בנק אנגלו-פלשתינה כבנק המרכזי של המדינה הצעירה. בשנת 1951 הוקמה חברה ישראלית בשם בנק לאומי לישראל, שאליה הועברו כל הנכסים והפעילויות של בנק אנגלו-פלשתינה, שהייתה חברה בריטית שנרשמה בלונדון.
התקופה העות'מאנית.
צעדים ראשונים.
אַפַּ"ק ("אנגלו-פלסטיין קומפני", חברת אנגלו-פלשתינה), נוסדה ב-27 בפברואר 1902 בלונדון כדי "לפתח ולטפח יוזמה עסקית בתעשייה, בנייה, חקלאות, תשתיות ועוד". המילה "בנק" נעדרה משם החברה ומרשימת המטרות, כנראה בשל הרצון להימנע מהדרישות המיוחדות של הרשויות הבריטיות מבנק מסחרי. הבנק נוסד על ידי הבנקאי ההולנדי יעקובוס קאן ברוח חזונו של בנימין זאב הרצל.
משרדיו הראשונים של הבנק נפתחו ברחוב עג'מי שהפך לימים לרחוב יפת 18 ביפו ב-26 ביולי 1903, וכמנהל מונה זלמן דוד ליבונטין. מזכירו ויד ימינו בבנק ב-1908 היה חיים זיידמן. בשנת 1907, לאחר ארבע שנות פעילת, עמד הבנק לפני פשיטת רגל, וחולץ באמצעות הלוואה של 150,000 ליש"ט מהבנקאי ההולנדי הציוני יעקובוס קאן. באותה תקופה הייתה יפו עיר הנמל החשובה בארץ ישראל. נמל חיפה טרם הוקם, ואל נמל יפו הגיעו האוניות מנמלי אירופה, בעיקר מטריאסטה ומאודסה, והביאו עמם עולים לארץ ישראל. העיר יפו הייתה המרכז המסחרי של המושבות הראשונות שהוקמו בשפלת יהודה על ידי העלייה הראשונה. איכרי המושבות וסוחרי יפו, יהודים וערבים כאחד, יכלו לקבל שירותים בנקאיים ברמה של בנק בריטי, בניהולו של מי שרכש את הניסיון הבנקאי שלו ברוסיה ובלונדון. אמנם, היו בארץ עוד שלושה בנקים זרים: בנק קרדיט ליונה, בנק אימפריאל עותומאן ודויטשה פלשתינה בנק, וכן בנק יהודי פרטי בירושלים - 'בנק משפחת ולירו'; אך מסגרת עסקיהם עם איכרי המושבות הייתה מצומצמת.
עסקי החברה הבנקאית התנהלו בפרנקים צרפתיים, שהיו אמצעי התשלום המקובל ביישוב היהודי. לעומת זאת מאזן החברה, שפורסם בלונדון, היה נקוב בלירות שטרלינג. בשנת 1902 הסתכם מאזנה ב-58,000 ליש"ט. הונה העצמי עלה מ-39,000 ליש"ט בסוף 1903 ל-106,400 ליש"ט כעבור עשר שנים.
התנועה הציונית והבנק.
לפי המדיניות של ליבונטין, אשר אומצה על ידי הבאים אחריו וזכתה לאישור מוסדות התנועה הציונית, לא היה קשר ישיר בין ההסתדרות הציונית לבין הבנק, וההסתדרות הציונית לא נתנה לחברה הוראות הקשורות בניהול העסק הבנקאי. אמנם, הבנק פעל ממניעים ציוניים, מימן ואף קנה קרקעות, מימן בניית בתים ביישובים עירוניים וכפריים וסיפק הון חוזר לתעשייה, אך פעילותו הבנקאית הייתה מבוססת על שיקולים מקצועיים מתוך דאגה לאמינותו בעיני הציבור, כבנק שהלקוחות יכולים להפקיד בו את כספם וחסכונותיהם בלא חשש. ליבונטין הקפיד שהבנק יפעל על בסיס שיקולים עסקיים בלבד. ואכן, התוצאה הייתה, כי בעת מלחמת העולם הראשונה סוכנויות הבנק המשיכו לפעול כרגיל. כמו כן, במשבר הבנקים שפרץ בארץ ישראל בשנת 1933, לא זו בלבד שאפ"ק היה הבנק היחיד שנשאר פתוח לציבור, אלא אף היה בידו להושיט סיוע לבנקים האחרים.
הקשר היחיד של הבנק עם ההסתדרות הציונית היה דרך "המועצה" של אוצר התיישבות היהודים. המועצה נדרשה לאשר החלטות מסוימות של מועצת המנהלים של הבנק, כמו את הדו"חות הכספיים ואת מינויים של מנהלים ומבקרי חשבונות לחברה הבנקאית. בנוסף, מועצת אוצר התיישבות היהודים מינתה שני "גוברנורים" (נציגים בעלי זכויות ניהול) שהייתה להם זכות וטו על פעולות מסוימות של הבנק, כמו מתן אשראים ללקוחות בסכומים חריגים. חברי המועצה והגוברנורים היו לרוב עסקנים ציוניים, אך לא נשאו במשרה ציבורית ציונית אחרת במקביל לשירותם במועצה. מדיניות זאת נומקה בכך שמצד אחד היה לחברי המועצה ניסיון ציבורי שעזר להם בהכוונת הפעולה הכללית של הבנק, אך מצד שני לא היה להם אינטרס חזק להטות את פעילות הבנק לאפיקים ציבוריים שאינם עולים בקנה אחד עם האינטרס הבנקאי.
התרחבות ופריסה.