בכפר הקטן של וולושין קוקטבל בדרום-מזרח קרים, שהיווה השראה לשירתו, עדיין נשמר זכרו של המשורר, שנקבר שם על הר הנושא כעת את שמו. הוא נחשב לאחד המשוררים הבולטים של העידן הרוסי. שיריו הולחנו ובוצעו לעיתים קרובות על ידי זמרים-יוצרים.
להקת רוק רוסית Little Tragedies הקליטה מוזיקה לשלושה משיריו של וולושין.
אלכסנדר גולובין (צייר)
אלכסנדר גולבין (ברוסית: Алекса́ндр Голови́н : 1 במרץ 1863- 17 אפריל 1930) היה מעצב ואמן רוסי.
ביוגרפיה.
גולבין, שנולד במוסקבה, למד בתחילה אדריכלות, ולאחר מכן עבר לציור. הוא גם למד באקדמיה קולרוסי בפריז. עם סיום לימודיו, עקב קשיים כלכליים, עבד כצייר ומעצב פנים. הוא גם ניסה את כוחו בתחומים אמנותיים שונים כמו עיצוב רהיטים.
בשנת 1900 השתתף בעיצוב ביתן האימפריה הרוסית ביריד העולמי של פריז יחד עם חברו קונסטנטין קורובין. הוא למד גם באקדמיה ויטי בפריז. בשנת 1901 עבר למחוז סנקט פטרבורג ממוסקבה. כאן עבד כמעצב במה, ושילב סמליות ומודרניזם בהפקות אופראיות ודרמטיות עבור דיאגילב, מאיירהולד ואחרים.
לאחר המהפכה של 1917, לא מצא גולובין עבודה בתיאטרון, ולכן התעמק בציור ובאיור גרפי.
גולבין יצר את עיצוב התפאורה להפקה המקורית של הבלט "ציפור האש" של סטרווינסקי משנת 1910.
גולבין יצר את העיצוב הנופי להפקה חשובה של "נישואי פיגארו" של פייר בומרשה בתיאטרון של מוסקבה. במאי התיאטרון הרוסי המפורסם קונסטנטין סטניסלבסקי ביים את המחזה שהועלה ב-28 באפריל 1927. סטניסלבסקי מיקם מחדש את המחזה בצרפת שלפני המהפכה וקיצץ את מבנה חמש המערכות שלו לאחד עשר סצנות. גולבין השתמש בבמה מסתובבת כדי להאיץ את השינויים בסצנות. זאת הייתה הצלחה גדולה, וזכתה לעשר קריאות מסך בערב הפתיחה.
גולבין מונה לאמן העם של ברית המועצות.
הוא מת בדסקויה סלו ב-17 באפריל 1930.
50 השחקנים הגדולים בתולדות פיב&quot;א
50 הכדורסלנים הגדולים של פיב"א היא רשימת 50 הכדורסלנים הגדולים בהיסטוריה של הכדורסל הבינלאומי של פיב"א, שנבחרה בשנת 1991, על ידי מגזין פיב"א. הרשימה נוצרה לכבוד 100 שנה ליצירת ספורט הכדורסל על ידי ג'יימס נייסמית'. השחקנים נבחרו על ידי קבוצה של מומחי כדורסל בינלאומיים, שהורכבה בעיקר ממאמנים, שהצביעו לרשימת 50 השחקנים הטובים ביותר. כל אחד מהמומחים בחר 25 שחקנים.
הניקוד בהצבעה היה 25 נקודות לשחקן במקום הראשון, 24 נקודות לשחקן במקום השני, וכן הלאה. לבסוף נבחרו 51 שחקנים, כתוצאה משוויון בסיכומי ההצבעות. שחקנים מכל העולם נחשבו ככשרים להצבעה, כולל שחקני ליגת ה-NBA.
חמישה שחקנים אירופאים ששיחקו ב-NBA עד אז נכנסו לרשימה (דיבאץ, פטרוביץ', מרצ'ולוניס, וולקוב ומרטין). עם זאת, אף שחקן NBA אמריקאי לא נכנס לרשימה, מכיוון ששחקנים אלו לא התחרו בטורנירים גדולים שאורגנו על ידי פיב"א עד האולימפיאדה ב-1992. למרות זאת, 5 שחקנים בעלי אזרחות אמריקאית ששיחקו בליגות אחרות מלבד ה-NBA, אכן נכנסו לרשימה (בראבנדר, לויק, גאליס, קרוז ומורס).
ברשימה נכלל ישראלי אחד, מיקי ברקוביץ'.
ריצ'רד סימפקין
ריצ'רד אוולין סימפקין (באנגלית: Richard Simpkin; 1921 – 1986) הוא בריגדיר גנרל לשעבר בריטי והוגה צבאי.
ביוגרפיה.
סימפקין התגייס לצבא הבריטי, הוסמך לקצונה ולחם כקצין שריון ברגימנט הטנקים המלכותי במערכה בצפון אפריקה. ונפל בשבי. על גבורתו עוטר בבצלב הצבאי. על תפקידו בתכנון טנק הצ'יפטיין הוענק לו בשנת 1963 עיטור מסדר האימפריה הבריטית והוא מונה למפקד רגימנט הטנקים המלכותי. לאחר פרישתו פנה לכתיבה ומחקר צבאי ונחשב לאחד התיאוריטקנים החשובים בתחום בבריטניה.
שדרות גושן
רחוב גושן
שבט הקונה
שבט הקונה הוא שבט אינדיאני שחי באיי סאן בלאס שבפנמה, באמריקה המרכזית.
אופי חיי השבט.
שבט הקונה יושב באיי סאן בלאס הנקראים בפי המקומיים "קונה יאלה". זהו ארכיפלג של 365 איים מצפון לפנמה, בים הקריבי, בסמוך לגבול קולומביה. בני הקונה מנהלים בטריטוריה שלהם אוטונומיה מוחלטת. על אף שהחוק הפנמי חל עליהם, בפועל אורח חייהם מנוהל באופן עצמאי. הם מחולקים ל-49 קהילות עם מושל מקומי לכל קהילה. שלושת מושלי-העל הממונים על עסקי השבט כולו נפגשים באי המרכזי פעמיים בשנה, מחליטים החלטות ומעבירים אותן לשבט בקונגרס גדול.
בני הקונה נישאים בינם לבין עצמם בלבד, והנישא לזר שאינו בן השבט מחויב לעזוב את האיים.
תעסוקה.
בני שבט הקונה חיים מדיג ומחקלאות, בעיקר מטעי עצי קוקוס. על איים אחדים בנוי יישוב שלם בצפיפות, איים אחרים מאוכלסים רק בבתים בודדים בין עצי הקוקוס. התנועה בין האיים נעשית בעזרת סירות קנו. בבקרים משיטים את הילדים אל האי המרכזי ששם נמצא בית הספר, ובמהלך היום הנשים שטות לקניות באחד האיים.
ענף תעסוקה מרכזי נוסף באיים הוא תיירות, ורבים מבני השבט מתפרנסים מהסעת תיירים מאי לאי. הגשם באיים מועט מאוד ולא ניתן לקיים חקלאות ירקות. המים ברובם מליחים ומשמשים לרחצה. את מי השתייה מביאים בסירות מהנהרות בפנמה ובאזור.
באי פורווניר ישנן בקתות קש עבור שיכון תיירים. באי הכלב- איסלה פרו יש עצי קוקוס רבים ושוניות.
שבט הקונה מאופיין ברקמות צבעוניות הנקראות 'מולות' או 'לה מולה', והן ייחודיות לאינדיאנים בני שבט הקונה. הן אינן משמשות רק לקישוט אלא תפורות בבגדי היום-יום של הנשים. נשות הקונה נראות בכל שעה כלבושות בגדי חג., גם כאשר הן חותרות בקנו צר בין האיים, וגם כאשר הן נוסעות לפנמה סיטי.
מסחר עם קולומביה.
קרבת סאן בלאס לגבול קולומביה הופכת את האיים לאזור סחר ומעבר. הסוחרים מקולומביה מגיעים לאיים הפנמיים בערך אחת לשבוע, וכמו במסחר הקדום לפני המצאת הכסף, הם אוספים את פירות הקוקוס ונותנים בעדם סחורות שונות ללא תיווך של כסף.
חואנחו גוארנידו
חואנחו גוארנידו (בספרדית: Juanjo Guarnido; נולד ב-1967) הוא מאייר וקומיקסאי ספרדי, יוצר הסדרה "בלקסאד".
ביוגרפיה.
חואנחו גוארנידו נולד בגרנדה. הוא למד ציור בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת גרדנה.
לאחר סיום הלימודים הוא עבד עבור מארוול קומיקס. בשנת 1990 הוא עבר למדריד ועבר מספר שנים עבור ערוצי טלוויזיה. בשנת 1993 הוא התחיל לעבוד בחברת וולט דיסני ועבר להתגורר בפריז. באותה תקופה הוא עבד בהנפשת דמויות בסרטים כמו "טרזן", "הרקולס" ו-"".
לאחר מספר שנים הוא עזב את דיסני וביחד עם חואן קאנלס חתם על חוזה עם חברה צרפתית Dargaud. בנובמבר 2000 פורסמה חוברת קומיקס Quelque part entre les ombres (Somewhere within the Shadows), הראשונה בסדרה "בלקסאד". החוברת זכתה במספר פרסים ובעקבות ההצלחה בשנת 2003 פורסמה חוברת שנייה בסדרה Arctic-Nation. גם היא זכתה בפרסים. החוברת השלישית בסדרה Âme Rouge (Red Soul) פורסמה בשנת 2006 וגם היא זכתה להצלחה ופרסים. בשנת 2011 גוארנידו קיבל פרס אייזנר על הסדרה.
בנוסף לסדרה בלקסאד, גוארדינו פרסם חוברת Les Indes Fourbes בשנת 2019. חוברת זו זכתה בצרפת במספר פרסים.
הלל מרקמן
הלל מרקמן הוא רקדן בלט ישראלי. מרקמן ייסד יחד עם אשתו ברטה ימפולסקי את הבלט הישראלי, ושימש כמנכ"ל הלהקה במשך 44 שנים, מ־1967 עד 2011.
קורות חיים.
מרקמן נולד בחיפה בשנת 1930, למשפחה ממוצא רוסי. מרקמן למד בבסמ"ת, ונחשב לספורטאי מצטיין. בהמשך שירת מרקמן בחיל הים, ושם פיתח תשוקה לבלט בניגוד לרצונו של אביו, שקיווה כי הלל יסיים את לימודי ההנדסה בטכניון, בהם החל באותו זמן. במהלך שירותו הצבאי החל מרקמן לקחת שיעורי בלט בסטודיו של המורה החיפאית ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן, ושם פגש את אשתו לעתיד ברטה ימפולסקי בת ה-16. בהמשך לקח מרקמן שיעורים אצל מיה ארבטובה והתחתן עם יפולסקי בשנת 1952. לאחר נישואיהם יצאו השניים להשתלם באנגליה. מרקמן למד בבית הספר למחול של מארי ראמבר, ועבד יחד עם אשתו בעבודות מזדמנות שונות. במהלך שהותו פנה מרקמן לעורך דין מקומי על מנת שזה ייסייע לו בקבלת אזרחות בריטית. ברם, בקשתו נדחתה על הסף ומרקמן קיבל צו גירוש מהמדינה. על כן, עבר מרקמן לגור עם קרוביו בהמבורג, ובהמשך רקד בבלט הלאומי ההולנדי. לאחר מכן רקד מרקמן כסולן בבלט אנטוורפן בבלגיה ובסוף שנות החמישים עבר יחד עם ימפולסקי לשווייץ. שם, רקדו השניים בברן וייצגו את בלט ציריך בפסטיבל אתונה. כמו כן רקדו ימפולסקי ומרקמן בבלט פוקין בפריז, ובבלט רוּס בניו יורק.
בשנת 1965, לאחר 11 שנים מחוץ לישראל, חזרו מרקמן וימפולסקי ארצה והצטרפו כסולנים ללהקת הבלט של האופרה הישראלית. שם, הופיע מרקמן בעיבוד לבלט "הסיליפידות" של מיכאיל פוקין. עם זאת, שיתוף הפעולה עם האופרה נמשך שנתיים בלבד. אחריהן, הקימו השניים אנסמבל בלט קלאסי בחולון יחד עם חמישה רקדנים שפרשו אף הם מלהקת האופרה. ב 25 בינואר 1967 הם קיימו את הופעתם הראשונה, באולם "רינה" בעיר. הלהקה סבלה ממחסור במימון שגרם לתאורה ותפאורה באיכות ירודה, וימפולסקי ומרקמן התפרנסו בעיקר מהוראה. אף על פי כן הצליח מרקמן לארגן מספר הופעות,ובשלהי שנות השישים הלהקה קיימה מספר הופעות תחת השם "הבלט הקלאסי", כאשר ימפולסקי ומרקמן מופקדים על הניהול האמנותי. כמו כן הופיעה הלהקה בבולטימור וקטעים ממופעיה שודרו בטלוויזיה הישראלית. בשנת 1970 רכשו ימפולסקי ומרקמן מרתף בצפון תל אביב, במקום שהפך לימים לכיכר המדינה והקימו שם את המרכז לבלט קלאסי, בית הספר הראשי של הבלט הישראלי שהיווה מקור המימון העיקרי של הלהקה. בית הספר קם בשנת 1972, לאחר שהלהקה קיבלה העלאה בכספי הסיוע ממשרד החינוך. סיוע נוסף גויס באותה עת מקרן אמריקה ישראל. בשנות השבעים החלה הלהקה לשתף פעולה עם הכוראוגרף ג'ין היל סאגן והרקדנית ז'נין שארה.