בשנת 1992 שיחק במחזה "תינוקות לילה" מאת אברהם ב. יהושע בתיאטרון הבימה.
בשנת 1994 שודרה בערוץ 2 הסדרה הקומית "פאפא" על פי תסריט שכתב.
בשנת 2001 הוציא לאור את ספרו "הגועל והנפש - מקאמות הומוריסטיות" הכולל 39 מקאמות העוסקות בחברה הישראלית בשנות השמונים של המאה העשרים. בשנת 2002 שיחק בסרטו של אייל שיראי "בת קול".
בין השירים הנוספים שהלחין: "שיירת הרוכבים" ל"דודאים" למילים של נעמי שמר, "כך בראו את העולם" ו"האורקסטרה של ראשון" שכתב דן אלמגור ועוד. ישראלי הוציא מספר אלבומים של שירים בביצועו, ובהם "ערב ישראלי" ו"סתם יום של חול".
בשנת 1998 הוענק לו תואר "יקיר העיר חיפה" ובשנת 2004 זכה ב"פרס התיאטרון הישראלי" על מפעל חיים.
בשנת 2007 שיחק בסרט "אסקימוסים בגליל", על פי תסריט מאת יהושע סובול.
בשנים האחרונות ישראלי מופיע בערבי זמר מיוחדים ברחבי הארץ, בליווי אירית, בתו הפסנתרנית.
מבצע יונתן (פירושונים)
הסמינר התאולוגי היהודי של ברסלאו
בית המדרש לבנים בברסלאו
ברנום
משה גידמן
הרב ד"ר משה מוריץ גִידֶמַן (בגרמנית: Moritz Güdemann) (19 בפברואר 1835, הילדסהיים – 5 באפריל 1918) היה רב והיסטוריון אוסטרי, רבהּ הראשי של וינה. הוא השתייך לאסכולת ברסלאו והיה ממתנגדי הרפורמים והציונות ומראשי "רבני המחאה".
ביוגרפיה.
התחנך בברסלאו; קיבל תואר דוקטור בשנת 1858, והוסמך לרבנות בשנת 1862 בבית המדרש לרבנים בברסלאו. בשנה שלאחר מכן נקרא לשמש רבהּ של מגדבורג. בשנת 1866 עבר לווינה, וכיהן בה כדרשן, וכעבור שנתיים, ב-1868, נתמנה לרב בעיר. בשנת 1890 נתמנה לרב ראשי.
שמו של גידמן יצא לפניו כחוקר ההיסטוריה של החינוך והתרבות היהודיים, והוא פרסם שורה של מחקרים בתחומים אלה.
בנוסף, נטל גידמן חלק פעיל במוסדות הקהילה ובחינוך.
יחסו לציונות.
בשנת 1871, בראשית דרכו כרב בבית הכנסת טמפלגאסה בעיר וינה, מחה גידמן בתוקף כנגד הצעת הקהילה היהודית בעיר למחוק מספרי התפילה את כל הקטעים המתייחסים לשיבה לציון ולחידוש עבודת הקרבנות בבית המקדש, ואף איים להתפטר מחבר הנאמנים של הקהילה אם יתעלמו מעמדתו.
בתחילת דרכו של תאודור הרצל תמך גידמן ברעיונותיו. כאשר החל הרצל לקדם את הרעיון הציוני, בחודש יוני 1895, קיווה להשיג את המימון למימושו ממשפחת רוטשילד. את תמיכת הציבור קיווה לרכוש דרך הרבנים האורתודוקסים, ועל כן פנה לגידמן – רבהּ הראשי של בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית. במכתבו לגידמן ב-11 ביוני 1895 כתב הרצל: "עזרתו של כבודו – אקווה כי לא הייתה זאת טעות מצדי – הייתה בטוחה בעיני מראש."
באמצע חודש אוגוסט שנת 1895 הציג הרצל בפני גידמן את חיבורו המדיני הראשון, "הנאום בפני הרוטשילדים", שהדהימו:
הרב גידמן ביקר את הרצל פעם אחת, ב-24 בדצמבר 1895, בעת חג החנוכה. הוא הזדעזע לגלות עץ חג מולד גדול בביתו, ומאז לא הגיע שוב למקום ויחסו להרצל הצטנן עוד יותר.
בטרם יצא לאור "מדינת היהודים" בפברואר 1896 שלח הרצל עותק של החיבור לגידמן, שהשיב לו: קראתי הכל ולא מצאתי מקום לערער". ואולם עם פרסום "מדינת היהודים" ניתק הקשר ביניהם. לאורך הקשר בין הרצל לגידמן, שנמשך מעט כשמונה חודשים – מאז מכתבו הראשון אליו ועד לאחר פרסום "מדינת היהודים" בחודש פברואר 1896 – ניסה הרצל לשכנעו לתמוך ברעיונותיו; ואכן, עולה כי היו פעמים שבהם הביע גידמן התלהבות מהם. ואולם, כשנה לאחר תחילת המגעים בין הרצל לגידמן, ב-14 במאי 1896, רשם הרצל ביומנו כי גידמן עזבו.
ב-17 באפריל 1897 פרסם גידמן קונטרס בשם "יהדות לאומית" ("Nationaljudentum"), ובו ביקר את נטיית הציונות להדגיש את הפן הלאומי שביהדות על חשבון הפן הדתי שבה. הקונטרס זכה לתגובה מנומסת אך תקיפה מצד הרצל בשבועון "Österreichische wochenschrift", ובהמשך מצד חברים אחרים בתנועה הציונית.
מוריץ גידמן
משה גידמאן
מוריץ גידמאן
משה מוריץ גידמן
משה מוריץ גידמאן
גידמן
גידמאן
חשבון פשוט
חשבון פשוט הייתה תוכנית טלוויזיה ללימוד חשבון לרמת כיתה ד' (סווגה כ-חשבון ד' – חשבון פשוט) שנוצרה והופקה על ידי הטלוויזיה החינוכית הישראלית בין השנים 1980 – 1982 ושודרה לראשונה ב-1983. לסדרה צולמו 12 פרקים, מרביתם צולמו בצבע, אולם עד למעבר מלא לשידורים בצבע שודרה התוכנית בשחור-לבן, ולאחר מכן גם בצבע עד לתחילת שנות ה-90.
תסריטי הפרקים נכתבו על ידי חנן פלד. שיר הפתיחה של התוכנית נכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי בני נגרי. פזמונים שונים במהלך התוכנית עצמה נכתבו על ידי לאה נאור ללחנים של רפי קדישזון. הסדרה הופקה על ידי תמר ריינר בייעוץ מדעי ופדגוגי של נצה מובשוביץ-הדר.
פורמט התוכנית.
כל פרק בתוכנית הוקדש לנושא אחר מתוך לימודי החשבון לכיתה ד'. קבוצה של ארבעה ילדים – אורי חי, לימור חלימי (הברונטית), לימור מרגולין (הבלונדינית) ודרור שדאור – בהדרכתו של דני מוג'ה התנסו בפתרון בעיות חשבוניות בנושא הפרק ושרו את מסקנותיהם בססמאות מחורזות (כגון "חילוק באפס זו טעות כיוון שאין לו משמעות", "בכל הדרכים מגיעים תמיד לפירוק ראשוני אחד ויחיד"). במסגרת התוכנית שובצו גם התנסויות בחשבון של שתי דמויות נוספות – ביש (טליה שפירא) וגדא (רן ורד) – בסרטונים קצרים בסגנון סרט אילם. התוכנית שודרה במשך שנת הלימודים בשעות הבוקר במסגרת הסבב הקבוע של תוכניות הלימוד של הטלוויזיה החינוכית, עד שהפסיקה לשמש כעזר לימוד בחשבון.
תוכנית בת.
החינוכית הפיקה ושידרה במקביל תוכנית בת ארבעה פרקים בשם "גאומטריה נא להכיר" (לכיתה ד') בהנחיית אסתי כץ, והתארחו בה אברהם מור, ראובן שפר, דודיק סמדר ואבנר חזקיהו אך ללא השתתפות ילדים. בדומה לתוכנית האם, גם בה שולבו שירים (שהושרו על ידי השניים) וגם היא כללה פינות של ביש וגדא. שיר הפתיח הושר באותו לחן אך במילים אחרות ("גאומטריה פה, גאומטריה שם, גאומטריה כאן ובכל העולם..."). פרקי התוכנית הם: גאומטריה נא להכיר, המרחק, הזווית, ריצופים ופינות. גם סדרה זאת הופקה על ידי תמר ריינר בייעוץ מדעי של אברהם וכמן ונצה מובשוביץ-הדר.
סנטה מריה לה מז'ור
סנטה מריה לה מז'ור (בספרדית: Santa María la Mayor) היה רדוקסיון ישועי שפעל במאות ה-17 וה-18 במיסיונס של ימינו, בצפון-מזרח ארגנטינה.
היסטוריה.
מיסיונרים ישועים הקימו את הרדוקסיון ב-1626, והוא הועתק למקומו הנוכחי, בסמוך לנהר האורוגוואי, ב-1633. לשיאו הגיע ב-1690, אז התגוררו בו כ-5,500 תושבים, שעסקו בגידול בקר, כבשים וסוסים. בשנות ה-20 של המאה ה-18 פעל בסנטה מריה בית הדפוס הראשון בארגנטינה, והודפסו בו בין היתר מילון גוארני וקטכיזם. הכנסייה שהוקמה בכיכר המרכזית עלתה באש ב-1735, ובמקומה הוקמה כנסייה קטנה יותר, במיקום צדדי יותר. כן הוקם במקום בית כלא קטן ובו שבעה תאים.
ב-1767 גורשו הישועים מתחומי האימפריה הספרדית, והמקום ננטש. בדומה למיסיונים דומים באזור, הוא נהרס במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית, ב-1817. בהדרגה, השתלטה צמחייה על המבנים, והם נהרסו ברובם.
ב-1984 הוכרז סנטה מריה לה מז'ור כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו, יחד עם שלושה אתרים דומים במיסיונס: סן איגנסיו מיני (השמור שבהם), נואסטרה סניורה דה לורטו ונואסטרה סניורה דה סנטה אנה. רוב המבנים נהרסו, אך ניתן לזהות בהם את שרידי הכנסייה ובית המגורים של הכמרים.
Clojure
Clojure היא דיאלקט מודרני של שפת התכנות Lisp. זוהי שפה רב-תכליתית המאפשרת פיתוח אינטראקטיבי ומעודדת סגנון תכנות פונקציונלי המאפשר תכנות רב-תהליכי פשוט ובטוח יותר. Clojure מיושמת על פלטפורמת ה-JVM של שפת התכנות Java ומקומפלת ישירות לבייטקוד. Clojure מקיימת את פילוסופיית code-as-data של שפת התכנות Lisp, והיא בעלת מערכת מאקרו מתוחכמת. Clojure פותחה על ידי ריצ'רד היקי בשנת 2007 והיא תוכנת קוד-פתוח. Clojure מקיימת את פרדיגמת התכנות (כלומר, את העיקרון התכנותי) של תכנות פונקציונלי, כמו שאר ניבי Lisp. בתכנות פונקציונלי, מוצב דגש על קריאה לפונקציות, כאשר הן לא משנות את התוכנה, וגורמות למספר מינימלי של "תופעות לוואי" - כלומר, שינויים בחלקים אחרים שבתוכנה. הפונקציות מפושטות גם הן כביטויים. שפות תכנות עיליות רבות תומכות בעיקרון התכנות הפונקציונלי.
פיתוח השפה.
ריצ׳ארד הייקי הוא היוצר של Clojure ושל Dotlisp, פרויקט דומה המבוסס על סביבת NET. של תאגיד התוכנה מיקרוסופט. היקיי פיתח את השפה במשך שנתיים וחצי לפני שהוציא אותה לאור, ובמרבית הזמן עבד ללא מימון חיצוני. כאשר סיים את הפיתוח, שלח הודעת אימייל לחבריו בקהילה של שפת התכנות Common Lisp. לפי הייקי, השם "Clojure" מבוסס על עקרון תכנותי בשם Clojure. בנוסף, השם ב-Clojure מכיל את האותיות C, L, ו־J, אשר מסמלות את #C, Lisp, ו־Java בהתאמה.
פלטפורמות.
הפלטפורמה העיקרית של Clojure היא Java, אך ישנם היסבים (מימושים בפלטפורמות אחרות) אחרים ל־Clojure. המרכזיים שבהם הם ClojureScript, אשר מהודר לשפת EMCAScript 3 ו־Clojure CLR, היסב מלא לפלטפורמת NET. לפיתוח של תאגיד התוכנה מיקרוסופט. מסקר שנעשה בקרב מתכנתי Clojure בשנת 2013 על 1,060 משתתפים, נמצא כי כ־47% מהמשתתפים השתמשו הן ב־Clojure והן ב־ClojureScript כאשר עבדו עם Clojure. בשנת 2014, מספר זה עלה ל־55%, ובשנת 2015, בהתבסס על 2,445 משתתפים, כ־66% השתמשו גם ב־Clojure וגם ב־ClojureScript.
פופולריות.
עם העניין הגובר בתכנות פונקציונלי, הפופולריות של Clojure בקרב מתכנתי Java המשיכה לגדול. השפה הומלצה והועדפה על ידי מתכנתים וותיקים רבים שביניהם אריק אוונס, בריאן גואץ וג׳יימס גוסלינג – היוצר והמתכנן הראשי של שפת Java , פול גרהם , ורוברט ס. מרטין .