בעוד שהשיונגנו זכו להישגים ניכרים, מנקודת המבט הסינית היו בריתות הנישואים יקרות, משפילות ובלתי יעילות. לָאושָׁאנְג הראה כי אינו מתייחס לחוזה השלום ברצינות. במקרה אחד הגיע חיל החלוץ שלו קרוב לצ'אנג-אן (בירת שושלת האן). ב-166 לפני הספירה הוא הוביל אישית 140,000 פרשים לפלישה למחוז אנדינג בגאנסו, והגיע עד למעון הקיץ של הקיסר ביונג. ב-158 לפנה"ס הוביל יורשו כוח בן 30,000 פרשים לתקיפת שאנג ו-30,000 נוספים להתקפה על דאטונג.
ההיררכיה של השיונגנו.
לאחר מות מָאוֹדוּן התארגנו השיונגנו תחת מערכת פוליטית כפולה. האגפים הימניים והשמאליים (מערב ומזרח בהקבלה אצל השיונגנו) של השיונגנו נחלקו על פי בסיס אזורי. כפי שניתן לראות מהכינויים שנתנו השיונגנו למערב ולמזרח היה הכיוון הכללי של אומה זו דרומה, כפי שהיה המנהג בין העמים הטורקו-מונגולים. ניתן לראות תופעה זו גם אצל הצאצאים של השיונגנו, הגקטורקים של המאה השישית, כמו גם אצל המונגולים של ג'ינגיס חאן.
בראש השיונגנו עמד מנהיג שכונה "שאניו", שתוארו המלא תועתק לסינית כ"צֶ'נְג- לִי קוּ- טוּ שָׁאן-יוּ", ותורגם לסינית כ"בן השמים המלכותי". ייתכן שבמילים אלו ניתן להבחין בשורשים טורקו-מונגוליים: "צֶ'נְג- לִי: בייחוד הוא כנראה תעתיק של המילה הטורקית והמונגולית Tängri – שמים או אלוהים. ה"שאניו" – שליט-על, המקביל ל"בן השמים" הסיני – שלט ישירות על הטריטוריה המרכזית. לונְגצֶ'נְג (蘢城) בסמוך לחושוו-צאידם שבעמק אורחון במונגוליה, נקבעה כמקום המפגש השנתי והבירה "דה פקטו".
תחת השאניו שירתו "שני מכובדים דגולים, המלכים – טוצ'ה", המכונים המלכים הראויים של הימין והשמאל, התעתיק הסיני " טוּ- צְ'ה" קשור למילה הטורקית "doghri", ישר, נאמן. ככל שניתן להתייחס למגורים קבועים למי שהשתייך לעמים שהיו במהותם נוודים, התגורר השאניו במעלה הנהר אורחון, באזור ההררי בו עתידה לקום קארקורום, בירת המונגולים של ג'ינגיס חאן. המלך הראוי של השמאל, בעיקרון יורש העצר, חי במזרח, קרוב לוודאי במעלה נהר חרלן (במונגולית Хэрлэн гол). המלך הראוי של הימין התגורר במערב ייתכן בקרבת העיר אוליאסטי (Улиастай) של ימינו בהרי חאנגי (Хангайн нуруу). מתחתם "קו-לי" – המלכים של ימין ושמאל, מפקדי הצבא של ימין ושמאל, ואז מפקדים של אלף איש, של מאה, ואז עשרה אנשים. אומה זו של נוודים, אנשים בתנועה כל הזמן, אורגנה כצבא לכל דבר.
מלחמה עם שושלת האן.
שושלת האן החלה בהכנות למלחמה כאשר ווּ קיסר האן שלח את חוקר הארצות גָ'אנְג צְ'ייֵן (張騫) לחקור את הממלכות המסתוריות במערב ולכרות ברית עם עם היְוֵּאגְ'ה במטרה להיחלם בשיונגנו. אף על פי שגָ'אנְג צְ'ייֵן לא הצליח במשימתו, דיווחיו על המערב הגדילו את הרצון להילחם בשליטה של השיונגנו על הדרכים מסין מערבה, והסינים התכוננו למתקפה רחבת היקף תוך שימוש בדרך המשי הצפונית על מנת לשנע לוחמים וציוד לחימה.
אף על פי שסין התכוננה לעימות צבאי כבר מתקופת שלטונו של הקיסר וֶן, ההזדמנות ליזום מתקפה הגיעה רק ב-133 לפנה"ס, לאחר הניסיון שכשל ללכוד במארב את השאניו במָאיִי. בנקודת זמן זו הייתה האימפריה מאוחדת כלכלית, צבאית ומדינית כשהסיעה ההרפתקנית והתומכת במלחמה מובילה את מדינות החצר הקיסרית. באותה שנה הפך הקיסר וו את ההחלטה שקיבל שנה קודם לחדש את הסכם השלום.
מלחמה כוללת פרצה בסתיו 129 לפנה"ס, כשחיל של 40,000 פרשים סיניים תקף במפתיע את השיונגנו בשווקים שבגבול. ב-127 לפנה"ס כבש מפקד צבאות ההאן, וֵיי צִ'ינְג, מחדש את מדבר אורדוס. ב-121 לפנה"ס ספגו השיונגו מפלה נוספת כאשר חְווֹ צ'וּבִּינְג הוביל כוח של חיל פרשים קלים מערבית מלונְגשִׂי ובתוך שישה ימים חצה תוך כדי לחימה חמש ממלכות שיונגנו. חוּנְיֵה, מלך שיונגנו נאלץ להיכנע עם 40,000 מאנשיו. בשנת 119 לפנה"ס תקפו כוחות סיניים בפיקודם של וֵיי וחְווֹ, שכללו כ-50,000 פרשים וכ-100,000 חיילים רגליים, שנעו לאורך נתיבים שונים, ואילצו את השאניו וחצרו להימלט צפונית למדבר גובי. קשיים לוגיסטיים רציניים הגבילו את משך מערכות אלו והמשכן לטווח ארוך. על פי יֵן יוּאוּ (嚴尤) ניצבו בפני הכוחות הסיניים שתי בעיות. האחת הקושי של הספקת מזון למרחקים ארוכים. והשנייה, מזג האוויר באזורים בהם שלטו השיונגו הצפוניים היה קשה באופן מיוחד לחיילי ההאן, שלא נהגו לשאת עימם אספקה מספקת . על פי הדיווחים הרשמיים איבדו השיונגנו בין 80,000 ל-90,000 איש. ומתוך 140,000 סוסים שהביאו כוחות ההאן למדבר, חזרו לסין פחות מ-30,000.
עקב קרבות אלו שלטו הסינים על האזורים האסטרטגיים ממדבר אורדוס ומסדרון גאנסו עד אגם לופ נור. הם הצליחו להפריד בין השיונגנו לבין העמים המכונה צְ'יָאנְג בדרום, וגם השיגו גישה ל"אזורים המערביים" (西域 בפיניין Xīyù- כיום שינג'יאנג).
מאבק המנהיגות בקרב השיונגנו.
ככל שאימפריית שיונגנו התרחבה, כך התברר יותר ויותר שהמבנה השלטוני המקורי חסר גמישות ואינו מסוגל לשמר אחדות יעילה. הירושה המסורתית של הבן הבכור הפכה בלתי יעילה יותר ויותר בהתמודדות במצבי החירום המלחמתיים במאה הראשונה לפני הספירה. על מנת להתמודד עם בעיות הירושה, קבע השאניו הוהאניו (58 לפנה"ס-31 לפנה"ס) את הכלל שיורש העצר חייב להעביר את הכתר לאחיו הצעיר. תבנית זו של העברת הירושה לאח אכן הפכה לנורמה.
ההתגברות של הפוליטיקה האזורית הפכה מוחשית סביב תקופה זו, כאשר המלכים המקומיים סירבו להשתתף במפגשים השנתיים בחצר ה"שאניו". בתקופה זו נאלצו ה"שאניו" לטפח בסיס כוח באזורים שהיו שייכים להם על מנת להבטיח את שלטונם.
בין השנים 114 לפנה"ס ל-60 לפנה"ס היו לשיונגנו שבעה "שאניו". שניים מהם, צָ'אנְשְׁאלוּ וחוּיֵנְטִי, הוכתרו כשעדיין היו ילדים. בשנת 60 לפנה"ס הוכתר "המלך הראוי של הימין" (טוּצִ'יטָאנְג – כלומר של המזרח - התואר הגבוה ביותר באצולת השיונגנו מתחת לשאניו) כשאניו "ווּיֵנְג'וּטִי". מיד עם עלייתו לשלטון החל השאניו לטהר את השלטון מאנשים שמרכז כוחם במזרח. כתוצאה מכך החליטה אצולת המערב בשנת 58 לפנה"ס לבחור בהוהאניו כשאניו שלהם. בשנת 57 לפנה"ס התחולל מאבק על השלטון בין חמש קבוצות אזוריות, שכל אחת הכריזה על שאניו משלה. בשנת 54 לפנה"ס נטש הוהאניו את בירתו בצפון לאחר שהובס על ידי אחיו, השאניו " גְ'אגְ'ה".
כפיפות להאן.
בשנת 53 לפנה"ס החליט הוהאניו (呼韓邪) להיכנס למערכת יחסים של כפיפות לאימפריה של שושלת האן. התנאים המקוריים עליהם עמד ממשל שושלת האן היו, ראשית, שהשאניו או נציגיו יגיע לבירה כמחווה של הערכה לקיסר; שנית, שה"שאניו" ישלח נסיך כבן ערובה; ושלישית, ה"שאניו" יגיש תשורה לקיסר האן. ההגדרה של השיונגנו בסדר העולמי של הסינים הופחתה מ"מדינה אחות" ל"צמיתה חיצונית" (外臣). עם זאת במהלך תקופה זו שמרו השיונגנו על ריבונית פוליטית ושלמות טריטוריאלית מלאה. החומה הגדולה של סין המשיכה לשמש קו גבול בין ההאן לשיונגנו.
הוהאניו שלח את בנו, שְׁוּלוּג'וּטִיטָאנְג - "המלך הראוי של הימין", לחצר האן כבן ערובה. ב-51 לפנה"ס הוא ביקר באופן אישי בבירה צ'אנג-אן על מנת לחלוק כבוד לקיסר בראש השנה הסיני. בתמורה הוענקו להוהאניו כמויות גדולות של זהב, כסף, בגדים, משי, סוסים ודגנים. הוהאניו ערך שני ביקורים נוספים בהם חלק כבוד לקיסר, ב-49 לפנה"ס, וב-33 לפנה"ס, שבכל אחד מהם העניק לו הקיסר מתנות שערכן הולך וגדל. בביקור האחרון השתמש הוהאניו בהזדמנות על מנת לבקש להתמנות כבן מאומץ של הקיסר. כסימן לשקיעה שחלה במעמדם הפוליטי של השיונגנו, סירב הקיסר יואן לבקשתו, ובמקום זאת נתנו לו חמש נשות חצר יפהפיות. אחת מהן, הייתה וָאנְג גָ'אוֹג'וּן, שהתפרסמה בפולקלור הסיני כאחת מארבע היפהפיות.
כשנודע לגְ'אגְ'ה על כניעת אחיו, שלח גם הוא את בנו לחצר שושלת האן כבן ערובה בשנת 53 לפנה"ס. ואחר כך פעמיים, ב-51 לפנה"ס וב-50 לפנה"ס, הוא שלח שליחים עם תשורות ממנו. אך כיוון שלא חלק לקיסר כבוד באופן אישי, הוא לא התקבל למערכת הכפיפות לשושלת האן. ב-36 לפנה"ס הרכיב קצין זוטר בשם צֶ'ן טָאנְג, בעזרת גָאן יֵנְשׁוֹאוּ, המושל הכללי של האזורים המערביים, חיל משלוח שהביס את גְ'אגְ'ה ושלח את ראשו כשלל ניצחון לצ'אנג-אן.
יחסי הכפיפות הופסקו במהלך כהונתו של השאניו חוּדוּאָרשְׁה (48-18 לספירה), במקביל לתהפוכות המדיניות של שושלת שין בסין. השיונגנו ניצלו את ההזדמנות והשתלטו מחדש על האזורים המערביים, כמו גם על העמים השכנים כדוגמת ווּחְווָאן. חוּדוּאָרשְׁה אפילו שקל על ביטול מערכת הכפיפות לסין ב-24 לספירה.
היסטוריה מאוחרת.
השיונגנו הצפוניים.
הקיסר גוָאנְגְווּ משושלת האן נקט במדיניות פייסנית מול כוחם העולה של השיונגנו. בשיא כוחו השווה חוּדוּאָרשְׁה את עצמו לשליט המהולל הקודם מָאוֹדוּן. אבל בשל השבטיות בקרב השיונגנו לא היה חוּדוּאָרשְׁה מסוגל מעולם לזכות בסמכות בלתי מעורערת בקרב השיונגנו. כאשר בחר בבנו כיורש העצר (בניגוד לכלל של העברת הירושה לאחיו כפי שקבע הוהאניו) סירב בּי, מלך זְ'אג'וּ של המערב להשתתף במפגש השנתי בחצר ה"שאניו".
כבן הבכור של ה"שאניו" הקודם הייתה לבּי הזכות החוקתית לתביעה על הירושה. בשנת 48, שנתיים לאחר שפונו, בנו של חוּדוּאָרשְׁה עלה לכס השלטון, הכריזו שמונה שבטי שיונגנו במרכז הכוח של בּי בדרום, ולהם כוח צבאי בן 40,000 ל-50,000 על בי כ"שאניו" שלהם. בכל מהלך תקופת שושלת האן המזרחית כונו שתי קבוצות אלו השיונגנו הדרומיים והשיונגנו הצפוניים בהקבלה.