החל ב-6 ביוני 1982, יומה הראשון של מלחמת לבנון הראשונה, תקפה טייסת מסוקי הדיפנדר עמדות וחוליות מחבלים. ב-8 ביוני תקפו הדיפנדרים עמדת מכ"ם ליד דאמור כהכנה למבצע ערצב-19. מ-9 ביוני, יומה השלישי של המלחמה, תקפו המסוקים גם כוחות שריון סוריים בבקעת הלבנון, ובכך היו למסוקים הראשונים בהיסטוריה שהשתתפו בקרב מול טנקים. במפתיע, אחוז הפגיעות של מסוקי הדיפנדר היה גבוה משל מסוקי הקוברה, המתוחכמים יותר, שטסו במקביל להם. ב-11 ביוני, סייעו מסוקי הטייסת לטנקים שעמדו לפרוץ לכביש ביירות-דמשק. באזור אום ספא. כאשר תקפו המסוקים 15 טנקי T62, נפגע אחד המסוקים בזנבו כתוצאה מפיצוץ קרוב של פגז טנק מרכבה, ונחת נחיתת התרסקות. הטייסים נפגעו, והטייס שנפצע קל יותר הצליח לחלץ את חברו, שני הטייסים נאספו על ידי מסוק בל 206 (סייפן).
באוגוסט 1984 תקפו מסוקי הטייסת בהצלחה מסיפונה של ספינת סער 4.5 חוחית בסיס מחבלים ימי בנהר אל-בארד במרחק 170 ק"מ מגבול ישראל.
מבצע דין וחשבון.
השימוש המבצעי הנרחב האחרון של מסוקי הדיפנדר היה במבצע דין וחשבון בשנת 1993. המסוקים תקפו 20 יעדי מחבלים, בעיקר במרכז לבנון, כולל מחסן תחמושת של חזבאללה. כמו כן הותקפו טנקים באזור חריס. במבצע זה השתמש צה"ל לראשונה בטילים לסיכול ממוקד של יעדים מודיעיניים. בהמשך אותה שנה נסגרה הטייסת עם הוצאתו של מסוק הדיפנדר משימוש בחיל האוויר, רכישת מסוקי קוברה נוספים, וההחלטה לרכוש מסוקי אפאצ'י.
תקופת האפאצ'י.
בשנת 1995 הוקמה הטייסת מחדש כטייסת מסוקי קרב מסוג "AH-64 אפאצ'י" ("פתן"), בבסיס רמון על בסיס טייסת 113 ומספר מסוקים שהוענקו לישראל במתנה מארצות הברית ב-1993.
בשנת 1999 נהרג המכונאי המוטס בטיסת מבחן של אחד המסוקים. בשנת 2003 נהרג סגן מפקד הטייסת, , בתאונת אימונים במטוס פשוש בבסיס רמון.
בשנת 2005 קלטה טייסת 113 מסוקים משופרים מדגם "AH-64D אפאצ'י לונגבאו" ("שרף"), והעבירה את מסוקי הפתן ורבים מאנשיה לטייסת 190, שהכפילה את גודלה.
בשנת 2006 הטייסת השתתפה במלחמת לבנון השנייה במשימות נגד אנשי חזבאללה ומשגרי רקטות. במהלך אחת הכניסות ללבנון התנגשו שניים ממסוקי הטייסת ליד מצודת כ"ח. הטייס נהרג בהתנגשות ושלושה אנשי צוות אחרים נפצעו, בהם נועם גרשוני.
בשנת 2008 השתתפה הטייסת במבצע חורף חם תוך יישום לקחי לחימתה במלחמת לבנון השנייה. בסוף אותה שנה, השתתפה הטייסת במבצע עופרת יצוקה. המסוקים, חמושים בטילי הלפייר, שימשו בשיתוף פעולה צמוד של הטייסת עם חטיבת חי"ר שהטייסת הוכפפה לה.
בתאונה שהתרחשה ב-7 באוגוסט 2017 בבסיס רמון התרסק מסוק אפאצ'י, אחד מטייסיו, רב-סרן (מיל.) , נהרג והאחר נפצע קשה..
בין מפקדי הטייסת: דוד פולק, אפרים סגולי (1982-1984), הראל חלמיש, ירון רוזן, ניר נין-נון (2005-2006), מתן עדין, עומרי דור (2014-2017).
חג העבודה
טייסת מגע הקסם
יום העבודה
יום העבודה (באנגלית: Labor Day) הוא חג חילוני פדרלי בארצות הברית ובקנדה. החג נחוג מדי שנה ביום שני הראשון של חודש ספטמבר.
מקור החג.
מקורו של החג במאבק של תנועת העבודה בקנדה בשנות ה-70 של המאה ה-19 במטרה להנהיג יום עבודה בן 8 שעות. תוצאותיו של מאבק זה בחקיקת חוק איגודי המסחר (Trade Union Act) משנת 1872. הצלחת המאבק ותמיכת הפועלים בתנועת המאבק באה לידי ביטוי בהפגנות ועצרות שנערכו מדי שנה. בשנת 1882 נכח באחת העצרות השנתיות שנערכה בעיר טורונטו מנהיג הפועלים האמריקאי . בשובו לניו יורק ארגן מקגוויר מצעד דומה ב-5 בספטמבר באותה שנה.
בשנת 1894, במהלך הפגנת עובדים (שלימים כונתה שביתת פולמן) נהרגו מספר עובדים בעקבות ירי של חיילי צבא ארצות הברית ושירות המרשלים של ארצות הברית לעבר הפועלים השובתים. על מנת להרגיע את הרוחות, הורה נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד על חקיקה ההופכת את יום העבודה לחג לאומי. חוק זה עבר במהירות בקונגרס ארצות הברית, בהליך מזורז והתקבל פה אחד על ידי חברי שני בתי הקונגרס. החוק נחתם על ידי הנשיא וקיבל תוקף שישה ימים לאחר אירועי השביתה.
כל חמישים מדינות ארצות הברית הפכו את יום העבודה לחג מדינתי.
בראשיתו שימש החג לצורך תהלוכות פועלים שנועדו להראות את כוחם של איגודי הפועלים. לימים הפך החג לחג חילוני המסמל את תום הקיץ, ונחוג בעיקר במפגשי חברים בהם צולים בשר (ברביקיו) או בפיקניקים משפחתיים.
מסורתית, נהוג שלא ללבוש בגדים בצבע לבן לאחר יום העבודה עד הקיץ הבא, אך יש המטילים ספק במסורת זו.
אל-אמין
אל-אמין (מילולית: הנאמן), אבו עבדאללה מוחמד בן הארון א-רשיד (בערבית: الامين ابو عبد الله محمد بن هارون الرشيد), נולד בשנת 787, ירש את אביו הארון א-רשיד ב-809 והיה הח'ליף העבאסי עד למותו בשנת 813.
המאבק על הירושה.
הארון א-רשיד השביע את שני בניו, אל-אמין ואחיו הצעיר אל-מאמון, בעודם במכה לרגל החג' שהם יקיימו את צוואתו לפיה אל-אמין יהיה הח'ליף ואל-מאמון ימשול בח'ורסאן ויזכה לאוטונומיה מלאה. עם מותו של אל-אמין, יירש אותו אחיו כח'ליף. אל-מאמון חשד בכוונת אחיו עוד קודם למותו של אביו הארון א-רשיד והוא שכנע אותו לקחת את אל-אמין עמו במסעו האחרון מזרחה. למרות שהארון הנחה את מפקדי הצבא הבגדאדיים להתלוות לאל-אמין כל העת, לאחר מותו הם חזרו לבגדאד והשאירו אותו במזרח הח'ליפות. אל-אמין ניסה לגייס לצידו את גזברו של אל-מאמון בעיר ריי. אל-אמין ציווה על אל-מאמון עצמו להכיר בבנו מוסא כיורשו תחתיו ולהתייצב בבגדאד. אל-מאמון סירב למצוותו של אחיו והחליף את גזברו בראיי, זאת בשל ביטחונו בתמיכה המקומית שקיבל בח'ורסאן שהייתה מולדתה של אימו.
מלחמת האזרחים נגד אל-מאמון.
אל-אמין שוכנע לצאת לקרב כנגד אחיו המרדן על ידי שריו הסכסניים, ובראשם אל-פדל בן א-רביע. אל-אמין שלח שליחים למכה להביא את מסמכי השבועה שחתם עליהם לפני אביו ולהשמידם. אל-אמין שלח תועמלתנים ח'ורסאנה להתסיס את המוני העם כנגד אחיו אך הם נתפשו על הגבול וחוסלו. מנגד, החזיק אל-אמין במשפחתו וברכושו של אחיו אל-מאמון כבני ערובה בבירה וסירב לשחררם. במרץ 811 שילח אל-אמין צבא כנגד אחיו בראיי תחת פיקודו של עלי בן עיסא אל-מהן, אך צבאו המיומן של אל-מאמון בפיקודו של טאהר בן חוסיין הביס אותו ועלי חוסל.
בינתיים, התפרצו מהומות בסוריה והוא נאלץ לשלוח כוח בראשותו של עבד אל-מלכ בן צאלח להשיב את הסדר על כנו. לאחר לחימה קשה, חוסל עבד אל-מלכ והמרי התרחב לאזורים נוספים. במקביל, שילח אל-אמין צבאות נוספי מזרחה בראשות המצביאים אחמד בן מזיאד ועבדאללה בן חומייד. אך שליחיו של טאהר סכסכו ביניהם וסופם היה שנלחמו זה בזה.
התקוממות פרצה בבגדאד בראשות בנו של עלי בן עיסא אל-מהן, חוסיין. אל-אמין הצליח להביס את כוחותיו של חוסיין והוא הומת. בו זמנית התקדמו כוחותיו של טאהר וכבשו בשם אל-מאמון אזורים נרחבים ובהם בחרין, אחואז והחוף המזרחי של חצי האי ערב. כופה ובצרה נשבעו אמונים לאל-מאמון, וטאהר הביס כוח נוסף שנשלח לבלום את התקדמותו לעבר בגדאד. אף במכה, המטיף דאוד בן עיסא הזכיר למאמינים כיצד השמיד אל-אמין את שבועתו הקדושה לפני האל לאביו ומשם המשיך לעיר מארב ומסר לאל-מאמון את שבועת האמונים של העיר. כאות תודה, הוא מינה אותו למשרת מושל ערי הקודש.
מצור בגדאד (812-813).
טאהר הגיע לחוצות בגדאד וקבע את מחנהו למול שער אל-אנבאר. הוא הטיל על העיר מצור, והמצב בין החומות הוחמר כשאסירים רבים נמלטו מבית הסוהר. התרחשו מספר התנגשויות בין הצבאות בקרבת קאצר אל-חאלי, דרב אל-חג'ארה ושער א-שמסיה, שבמהלכן טאהר הוביל כוחות במטרה לכבוש עמדה שנפלה לידי אל-אמין בשל רשלנותו של מצביא אחר. באופן כללי הורע מצבו של אל-אמין ורוחו נפלה. משפרצו כוחותיו של טאהר לבסוף את השערים, ניסה אל-אמין לנהל משא ומתן על מעבר בטוח עבורו ועבור נאמניו מן העיר. טאהר הסכים לכך בחוסר רצון בתנאי שאל-אמין יפקיד בידו את סממני הח'ליפות, ובהם חרבו של הנביא, גלימתו, ואת שרביט וחותם הח'ליפות וכך היה. אל-אמין ניסה למלט את נפשו מן העיר בסירה על החידקל, אך טאהר הבחין בו וברעיו. בניסיון להציל את עצמם השליכו הספנים את אל-אמין מן הסיפון לנהר. אל-אמין הצליח לשחות לחוף, אך נתפש בידי כוחותיו של אל-מאמון וחוסל. ראשו נכרת ונתלה מעל שער אל-אנבאר.
הזיכרון ההיסטורי.
אל-אמין זכור במסורת המוסלמית בעיקר כבעל חיבה יתרה לסריסים. הוא היה רוטן על שירתם המעצבנת של נשים ונעזר רבות באימו זוביידה לקדם את מעמדו בתככי החצר של הארון א-רשיד.
אופיו הנהנתני והרגזן של אל-אמין זכורים בניגוד רב לזה של אחיו אל-מאמון, אשר ימי שלטונו היוו תקופת פריחה ושגשוג לח'ליפות ולתרבות המוסלמית ככללה.
FGM-148 ג'אוולין
FGM-148 ג'אוולין, ובקיצור ג'אוולין (באנגלית: Javelin – כידון), הוא טיל נגד טנקים אמריקאי מתקדם, שנכנס לשירות על מנת להחליף את קודמו M47 Dragon, ונועד להיות נשק גמיש ואפקטיבי, קל משקל יחסית לטיל מונחה, וניתן לנשיאה על ידי שני חיילים, ואפשרות לביצוע ירי פשוט על ידי חייל אחד. שמו ניתן לו מפעולתו שדומה למהלך ההטלה של הכידון, הטיל נורה לעבר מטרתו כשהוא נפלט לגובה בזוויות חדות וקהות, ועושה את דרכו בקשת לעבר המטרה.
הטיל.
בדומה לטילי נ"ט מתקדמים אחרים, הג'אוולין נורה באופן שגר ושכח, ומכוון עצמו למטרה אחרי נעילה ראשונה על ידי המפעיל, ללא התערבות נוספת מצידו.
לטיל שני אופנים לביצוע: הראשון, ירי במסלול בליסטי במהלכו הטיל עולה לגובה 150 מטרים, וצולל אל מטרתו בזווית חדה. השני, ירי בכינון ישיר כאשר הטיל מגיע לגובה של 50 מטרים ומשם עושה את דרכו אל המטרה בזווית קהה.