גורמי אכיפת חוק משתמשים באחיזת חנק במטרה לנטרל חשוד שאינו משתף פעולה, מבלי לגרום לפציעה או למוות.
גורמים אלו חייבים לעבור הכשרה מתאימה כדי למנוע מעבר דם אך לאפשר מעבר אוויר. באחיזת חנק תקנית, גורם אכיפת החוק אוחז בקורבן ביד שמאל ולוחץ על צידי הצוואר ביד ימין כאשר המרפק מכופף, בלי להפעיל לחץ על דרכי הנשימה. באחיזה זו הקורבן מאבד את ההכרה בתוך מספר שניות, ואז יש לשחרר את האחיזה ולאפשר לו לחזור להכרה באופן הדרגתי.
בשנות השבעים השימוש באחיזת חנק היה נפוץ במשטרת לוס אנג'לס. באפריל 1982 ניסתה המשטרה לעצור את רכבו של ג'יימס מינסי ג'וניור, בן 20, בטענה שהיה סדק בשמשת הרכב שלו. הוא נמלט, נתפס לאחר מרדף, ומת כתוצאה מאחיזת חנק ממושכת. בעקבות המקרה נאסר על שוטרי משטרת לוס אנג'לס להשתמש באחיזה זו, למעט מצב בו הם נתונים בסכנת חיים.
ועדת חקירה של המשטרה מצאה כי 16 בני אדם מתו באותה תקופה כתוצאה מאחיזת חנק. בעקבות האיסור של משטרת לוס אנג'לס נאסר על רוב כוחות המשטרה בארצות הברית להשתמש באחיזה זו.
על אף שאחיזת החנק הוצאה מחוץ לחוק, במאה ה-21 היו כמה מקרים בולטים של ריסון צווארי עם הברך, טכניקה שמטרתה אינה לחנוק אך עלולה להפוך לחניקה גרונית אם לא מבוצעת נכון. אחד המקרים הידועים הוא בשנת 2014 בידי משטרת ניו יורק. גארנר נשם בכבדות ואמר "אני לא יכול לנשום" 11 פעמים בזמן שהיה נתון באחיזת חנק. ועדת חקירה קבעה שאחיזה זו הייתה בניגוד להנחיות.
אירוע ידוע נוסף היה רצח ג'ורג' פלויד בשנת 2020. לאחר מקרה זה התעורר שוב הדיון אודות השימוש באחיזת חנק בידי גורמי אכיפת החוק. בסרטון בו רואים את מעצרו של ג'ורג' פלויד, קצין משטרה אוחז בו באחיזת חנק כאשר ברכו לחוצה על העורף של פלויד במשך כשמונה דקות, עד שהוא מפסיק לדבר או לזוז.
על אף האיסור, נמצא שמשטרת מיניאפוליס השתמשה באחיזת חנק לפחות 237 פעמים בשנים 2015 עד 2020, ובמהלך פרק זמן זה 44 אנשים איבדו את הכרתם.
לאחר מותו של פלויד נאסרו במפורש אחיזת חנק וריסון צוואר במשטרת מיניאפוליס ובמדינות נוספות בארצות הברית.
בעקבות פרסום התמונות והסרטונים ממעצרו של ג'ורג' פלויד, פורסמו מחדש מאות תמונות וסרטונים בהם רואים חיילים ישראלים עוצרים פלסטינים תוך שימוש באחיזת חנק. פאדי ח’ורי, ראש המחלקה לזכויות אזרחיות פוליטיות בארגון עדאלה, אמר: "קיים תיעוד נרחב של מעצרים אלימים שכרוכים בלחיצה על ראשם או צווארם של העצורים. רואים את זה לא רק בשטחים הכבושים, כאשר חיילים מבצעים מעצרים, אלא גם במעצרים של משטרת ישראל." קיים שיתוף פעולה רב בין ארגוני משטרה בארצות הברית למשטרת ישראל, במהלכו מתבצעות הדרכות בנושאים כמו מלחמה בטרור, דיכוי הפגנות ודרכי מעצר. הועלתה אפשרות לפיה שוטרי מיניאפוליס למדו טכניקות של אחיזת חנק ממשטרת ישראל, אך דובר המשטרה, מיקי רוזנפלד, שלל אפשרות זו.
הלכת אמסלם
משרד משפחתי
עיצור וילוני, אפי
עיצור וילוני אפי הוא צליל עיצורי הנפוץ בשפות מדוברות רבות. סימן ה-IPA לעיצור הוא /ŋ/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-N. העיצור מבוטא בעברית כאלופון /n/ לפני סותמים וילונײם, במילה כגון אַנְגְּלִית.
גביע המדינה בכדורמים
גביע המדינה בכדורמים הוא המפעל השני בחשיבותו בכדורמים הישראלי אחרי אליפות המדינה.
היסטוריה.
מעונת 1959/60-1964/65
גירוי עצבי עורפי
גירוי עצבי עורפי (ONS), המכונה גם גירוי עצבי היקפי (PNS) של עצבי העורף, משמש לטיפול בסובלים ממיגרנה כרונית, שלא הגיבו לאפשרויות טיפול תרופתי.
הטיפול כולל שימוש בפולסים חשמליים כדי לגרות את . עצבים אלו מהווים חלק ממערכת העצבים ההיקפית, וממוקמים בחלק האחורי של הראש – בדיוק מעל אזור הצוואר.
הפולסים נוצרים על ידי התקן קטן, המכונה ודומה לקוצב לב מלאכותי. התקן זה מושתל בעכוז, בבית החזה, בבטן התחתונה, מתחת לשכמה או מתחת לעצם הבריח. החשמל מועבר אל ואל על ידי מגעי מתכת קטנים (המכונים אלקטרודות). האלקטרודות מסודרות על תילים דקים ומושתלות ממש מתחת לעור. ניתן להתאים את עוצמת הפולסים החשמליים באמצעות התקן קטן לבקרה מרחוק (שלט רחוק).
היסטוריה.
ההיסטוריה של PNS מסוכמת היטב על ידי סלווין 2011. השימוש בגירוי עצבי היקפי לטיפול בכאב כרוני דווח לראשונה בשנת 1967 על ידי וול וסוויט, למרות שההשתלות הראשונות בוצעו בשנת 1962 על ידי שלדן. הם הדגימו, שגירוי חשמלי של עצבים היקפיים מדכא את תחושת הכאב. תקופת השימוש הניסיוני למחצה ב-PNS נמשכה 15 עד 20 שנים. במהלך המחצית האחרונה של שנות ה-80 של המאה העשרים הפך PNS להליך ניתוחי מקובל. בשנות ה-90 המאוחרות של המאה העשרים, דיווחו ויינר וריד על שיטה מלעורית להחדרת אלקטרודות סמוך לעצבי העורף לטיפול ב. ויינר הראה, שהנחת אלקטרודת PNS סמוך לעצב יעילה להקלת כאב, והדגים הליך פשוט מבחינה טכנית. עבודה חלוצית זו בישרה את תחילת התקופה המודרנית של PNS. פופני ואלו הציעו להשתמש ב-PNS לטיפול במיגרנה כרונית עוד לפני שנת 2003. בעקבות כך, בוצעו כדי לאסוף ראיות קליניות נוספות.
בספטמבר 2011, St. Jude Medical הפכה לחברה הראשונה שקיבלה אישור אירופי לשימוש ב-PNS לטיפול במיגרנה כרונית.
מועמדים לטיפול.
מועמדים, המתאימים ל-PNS של עצבי העורף לטיפול במיגרנה כרונית, חייבים להיות מאובחנים כסובלים ממיגרנה כרונית, המסווגת כעיקשת.
מיגרנה כרונית מוגדרת על ידי הנחיות :
באופן כללי, מיגרנה כרונית ועיקשת מוגדרת ככישלון של שלוש תרופות או יותר למניעת מיגרנה, וכנכות ברמה בינונית לפחות הנקבעת לפי סולם מאומת להערכת נכות ממיגרנה (MIDAS או HIT-6, לדוגמה).
ההליך.
לפני הניתוח.
לפני ההשתלה, המטופלים עוברים בדרך כלל הערכה פסיכולוגית של רווחתם ושל מצבם הנפשי. ייערך דיון על סיכוני ההליך, והמטופל יתבקש לתת הסכמה מדעת. סיכונים שייתכן שיודגשו כוללים העדר ערובה ליעילות, זיהום, נזק עצבי, גירוי ישיר וכואב של השריר, תזוזה של האלקטרודה המלווה באובדן הגירוי, שבר של האלקטרודה, תקלה בסוללה, צורך בהחלפת הסוללה בסופו של דבר, שטף דם והיווצרות .
ההשתלה.
ברוב המקרים, תבוצע הנחה ניסיונית (לבדיקה) של אלקטרודה כדי להעריך אם הגירוי יפעל כצפוי. אלחוש מקומי יבוצע בחלק האחורי של הצוואר, ו תוחדר אל המיקום של ו תחת הנחיה פלואורוסקופית.
לאחר אישור המיקום, תונח האלקטרודה הזמנית דרך המחט והמחט תוסר בזהירות. הפולסים החשמליים נשלחים דרך האלקטרודה. מיקום האלקטרודה מותאם עד שהמטופל מדווח על תחושת "סיכות ומחטים", המכונה נימול באזורי העצבים. אם הושגה בהצלחה תחושת נימול במקום הנכון, ברוב המקרים יושתלו בו אלקטרודות קבועות במועד מאוחר יותר. במקרים מסוימים, יושארו אלקטרודות הבדיקה למשך עד שבוע כדי לברר אם קיימת הקלה כלשהי של התסמינים.
השתלה קבועה של אלקטרודה עשויה להתבצע בהרדמה כללית, או באלחוש מקומי המלווה בהרגעה. תחילה יבוצע חתך קטן בבסיס הגולגולת. לאחר מכן, תוחדר תחת הנחיה פלואורוסקופית אל המיקום של ושל באחד מצדי הראש. לאחר הנחה נאותה של האלקטרודה תחת הנחיה פלואורוסקופית היא תקובע למקומה. כיוון שרוב המטופלים זקוקים לשתי אלקטרודות, ברוב המקרים יבוצעו החדרה וקיבוע דומים של אלקטרודה שנייה בצד השני של הראש. לאחר מכן, האלקטרודה(ות) תועבר(נה) אל התקן . התקן זה מושתל בדרך כלל בעכוז, בבית החזה, בבטן התחתונה, מתחת לשכמה או מתחת לעצם הבריח.
ראיות קליניות.
תוצאות משלושה ניסויים אקראיים ומבוקרים פורסמו. באוקטובר 2012 פורסם מאמר הסוקר את תוצאות ניסוי אקראי מבוקר הכולל 157 מטופלים הסובלים מיגרנה כרונית". ההתקן הושתל בגופם של המשתתפים בניסוי, ולאחר מכן הם שובצו אקראית להפעלה של ההתקן (קבוצת הטיפול) או לכיבויו (קבוצת הבקרה) במשך 12 שבועות. לאחר שבוע 12, קיבלו המשתתפים טיפול פעיל עד שבוע 52. בכל המשתתפים בניסוי בוצע ניסיון גירוי כדי להבטיח מיקום נכון של האלקטרודות. 153 משתתפים סך הכול השלימו 12 שבועות בניסוי. נצפה הפרש סטטיסטי מובהק (p&lt;0.05) בין מספר המטופלים בקבוצת הטיפול למספר המטופלים בקבוצת הבקרה בהפחתה של 30% ברמת הכאב לפי (VAS). המחקר הראה גם, כי קבוצת הטיפול (התקן מופעל) סבלה מ-6.1 פחות ימי כאב ראש לחודש – יותר מפי שניים ההפחתה הממוצעת בקבוצת הבקרה (התקן כבוי) – ממצא בעל מובהקות סטטיסטית (p&lt;0.001). חוקרי המחקר הקליני דיווחו, כי שיעור האירועים החריגים החמורים הקשורים להתקן ולהליך היה 1%. כאשר אירועים אלו כללו זיהום אחד, ומקרה אחד של כאב לאחר הניתוח שחייב אשפוז נוסף.