ב-12 בנובמבר 2019, הודות למאמציהם של עמותת בלכהמר-1944 (Blechhammer-1944) ובני הנוער ממועדון בית הספר "אמנסטי אינטרנשיונל" שבבית הספר התיכון המקומי מספר 1, באתר בו עמד בית הכנסת, הוסר הלוט מלוח זיכרון מזכוכית, הכתוב בארבע שפות. הלוח מציין שבמקום עמד בית הכנסת של יהודי העיר. בטקס הסרת הלוט מלוח הזיכרון אדוארד הדוך מאגודת בלכהמר-1944 תיאר את הטרגדיה של קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה ובית הכנסת. הוא הוסיף שלאחר קבלת האישורים המתאימים לוח הזיכרון יוחלף באנדרטה מבטון.
הכיתוב בעברית הרשום על גבי לוח הזיכרון הוא:
אדוארד הדוך מאגודת בלכהמר - 1944, הודיע בטקס שלאחר קבלת האישורים הדרושים, תוקם אנדרטה מבטון במקום לוח הזיכרון הזמני העשוי מזכוכית.
בטקס חשיפת לוח הזיכרון השתתפות: מושל המחוז מלגורצאטה טודאג', סגן ראש עיריית קנדז'ז'ין-קוז'לה וויצ'יץ יג'ילו, נשיא מועצת העיר אירניאוש ווישניבסקי, מנהלת הספרייה הציבורית העירונית איזבלה מיגוץ, רב הקהילה היהודית מוורוצלב דייוויד בסוק, נוער מבית הספר התיכון מספר 1 ותושבים מן השורה בקנדז'ז'ין-קוז'לה.
בית הקברות.
בית הקברות היהודי בקנדז'ז'ין-קוז'לה הוקם בנובמבר 1814 בכפר הסמוך בשם דנבובה-Dębowa (השם המעודכן, רחוב ריביבורסקה-Raciborska). מוקדם יותר קברו יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה את מתיהם, בבית העלמין של קהילת יהודי צילץ שבצילץ.
בשנת 1822 הוקם בית לוויות בבית העלמין ובשנת 1864 הוגדל שטח בית העלמין. בשנת 1875 נבנתה הבאר.
בשנת 1933 סגרו הנאצים את בית העלמין, שהפך בשנת 1939 לנחלת האגודה היהודית בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden ), ובמהלך מלחמת העולם השנייה בשנת 1943 בית הקברות נשלט על ידי הגסטפו (Geheime Staatspolizei, המשטרה החשאית במדינה), שאנשיו הרסו את בית העלמין.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ב־10 במרץ 1948, קיבלה הוועדה היהודית הפרובינציאלית, מהמועצת הפרובינציה צו לנקות את בית העלמין בקוז'לה ולהסיר ממנו כתובות גרמניות (כולל מצבות).
על פי הדוח של חוקר ההיסטוריה של אזור קוז'לה רומואלד סביקי, בשנת 1950 היו בבית הקברות מצבות גרניט שחור וגם משיש עם כתובות זהב, נראה שכל המצבות נגנבו על ידי תושבי הכפרים הסמוכים.
בשנת 1980, רשויות העיר ניסו לסדר את בית העלמין שהיה מגודר. עם זאת, המיקום המבודד הקל על גניבת אלמנטים של הגדר ועל הרס נוסף של בית העלמין.
על שטח של 2.8 דונם השתמרו שברי 5 מצבות עם כיתובים בעברית ובגרמנית. נמצאו גם בסיסי מצוות פגומות. נראה שהמצבות נגנבו באופן שיטתי. אין מידע על קברי אחים בבית הקברות.
האזור מכוסה לחלוטין ביער וסבך צפוף. אין גדר כלשהי ואין שילוט או לוח זיכרון המציין שבמקום זה ממוקם בית קברות יהודי. הכניסה לבית הקברות היא מהיער. בית הקברות מבוקר באופן ספורדי. ונדליזם וצמחייה פראית מהווים איום חמור לקיומו.
הוראס לארטון
הוראס הרמון לארטון (באנגלית: Horace Harmon Lurton; ) היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1909 ועד מותו. קודם לכן הוא כיהן כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השישי. בעת מינויו לבית המשפט העליון, היה לארטון בן 65, ולפיכך השופט המבוגר ביותר בבית המשפט העליון אי פעם בעת מינויו.
ראשית חייו.
הוראס לארטון נולד בניופורט שבקנטקי. הוא למד באוניברסיטת שיקגו וב-1867 קיבל תואר בוגר במשפטים מבית הספר למשפטים קמברלנד (אז חלק מאוניברסיטת קמברלנד וכיום חלק מאוניברסיטת סמפורד). במלחמת האזרחים הוא שירת כרב-סמל בצבא הקונפדרציה.
על פי אנקדוטה, שנכונותה מוטלת בספק, נשבה לארטון פעמיים על ידי כוחות צבא האיחוד ובפעם השנייה נשלח למחנה השבויים שבאי ג'ונסון שבאוהיו. לימים הוא נהג לספר שהוא קיבל חנינה מהנשיא אברהם לינקולן בעקבות בקשת רחמים שהעבירה אמו של לארטון לנשיא. ככל הנראה שוחרר לארטון לאחר שחתם על שבועת אמונים לאיחוד ולא בשל שום פעולת חנינה של הנשיא.
בשנים 1867–1875 עסק לארטון בעריכת דין במגזר הפרטי בקלארקסוויל שבטנסי. לאחר מכן ועד 1878 הוא היה שופט בבית המשפט לדיני היושר של טנסי בסבב השיפוטי השישי. לאחר מכן ועד 1886 הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין. בשנים 1886 - 1893 כיהן לארטון כשופט בבית המשפט העליון של טנסי.
שופט בבית המשפט הפדרלי.
ב-22 במרץ 1893 מונה לארטון על ידי הנשיא גרובר קליבלנד כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השישי, במקומו של השופט האוול ג'קסון, שקודם לבית המשפט העליון. ב-27 במרץ אושר מוניו על ידי הסנאט של ארצות הברית. בבית משפט זה כיהן לארטון עד 1909, כאשר מונה לבית המשפט העליון. במקביל לכהונתו בבית המשפט הפדרלי שימש לארטון בשנים 1905 - 1909 כדקאן המחלקה למשפטים של אוניברסיטת ואנדרבילט.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-13 בדצמבר 1909 מונה לארטון על ידי הנשיא ויליאם הווארד טאפט כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט רופוס פקהאם שנפטר. ב-20 בדצמבר אושר המינוי על ידי הסנאט. בגיל 65, היה לארטון השופט המבוגר ביותר בעת מינויו מכל שופטי בית המשפט העליון לדורותיהם.
מינויו של לארטון היה הראשון מבית חמשת המינויים של הנשיא טאפט לבית המשפט העליון (שישה, אם כוללים את מינויו של וייט כנשיא בית המשפט). המינוי הפתיע רבים בשל העובדה שבניגוד לטאפט, שהיה רפובליקני, לארטון היה דמוקרט. התובע הכללי בממשלו של טאפט, ג'ורג' וודוורד ויקרשאם, טען שלאטרון היה מבוגר מדי כדי להתמנות לבית המשפט העליון, אך טאפט העריץ את לארטון. לימים אמר טאפט ש"העונג הגדול ביותר בתקופת נשיאותי" היה למנות את לארטון.
בעת כהונתו של לארטון בבית המשפט העליון הוא צידד לרוב בדעותיו של עמיתו אוליבר ונדל הולמס הבן, שהיה פרוגרסיבי בהשקפתו. חוות הדעת הבולטת ביותר שהוא כתב הייתה בפסק הדין "קויל נגד סמית'" , שבו נקבע שהממשלה הפדרלית לא יכולה להכתיב לאף אחת מהמדינות היכן למקם את עיר הבירה של המדינה.
מותו.
הוראס לארטון נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-14 ביולי 1914 באטלנטיק סיטי. הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבקלארקסוויל. במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי.
באר שבע (פירושונים)
טיסבץ'
טיסבץ' (בהונגרית: Tiszabecs) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג על גדות נהר טיסה שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מהמאה ה-12.
יהודי טיסבץ'.
יהודים חיו בטיסבץ' בתקופות זמן שונות. ליד בית העלמין המרכזי קיים בית קברות יהודי ישן.
בדף הקהילה שנכתב במסגרת מפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים כי קיימים בכפר 62 יהודים ורב הקהילה הוא הרב של פהרגיארמט.
בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
איידי רואץ'
Your Love (9PM)
טיסצ'צ'ה
טיסצ'צ'ה (בהונגרית: Tiszacsécse) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג על גדות נהר טיסה שבצפון מזרח הונגריה בסמוך לגבול עם אוקראינה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית סמושאוילק קטנה בעשרות השנים האחרונות, מ-303 תושבים בשנת 1990 עד 212 תושבים בשנת 2020.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מהמאה ה-12.
יהודי טיסבץ'.
יהודים חיו בטיסבץ' בתקופות זמן שונות. בחצר של בית פרטית בכפר קיימות שלוש מצבות שהיו שייכות לבית קברות יהודי בכפר בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
רבאל דהאמשה
אימרה סקיי (פסנתרן)
אימרה סקיי (בהונגרית: Székely Imre; מטיובו כיום אוקראינה, אז ממלכת הונגריה, 8 במאי 1823 – בודפשט, 8 באפריל 1887) היה פסנתרן, מלחין יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
אימרה סקיי נולד במשפחה יהודית בזקרפטיה. הוא היה תלמידו של יוז'ף מרקל. כבר כאמן צעיר, בשנת 1836, הופיע ב"שעשועי הקול" של הקזינו הלאומי בבודפשט. בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19 הוא היה המורה למוזיקה של משפחת טלקי (משפחת אצולה ותיקה שהחזיקה בתואר רוזן מטעם הקיסרות הרומית הקדושה מאז 1697) בדיומרה (Gyömrő) ובשנת 1845 הציג את עצמו גם כמלחין בקונצרט בתיאטרון הלאומי של בודפשט. בשנת 1846 נסע לטרנסילבניה ולאחר מכן לחו"ל. במהלך נסיעותיו בחו"ל הוא שהה בפריז עם אדה רמני בשנת 1847 והתגורר בלונדון תקופה ארוכה יותר, שם הופיעו גם יצירותיו. הוא חזר לפשט בשנת 1852 ושב ללונדון לתקופה קצרה. בשנת 1853 התיישב לצמיתות בפשט. הוא היה המורה הפרטי של ילדי הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן ומשנת 1879 ועד מותו היה מורה לפסנתר ב"מוזיקה הלאומית".
עבודותיו העיקריות.
בעיקר יצירות לפסנתר:
מאון (ספרד)
מאון (בקטלאנית: Mahón), המוכרת גם בשם מאו (בקטלאנית: Maó), היא הרשות המקומית השנייה בגודלה במנורקה, האיים הבלאריים, ספרד. באזור הרשות המקומית, נמצאים נמל התעופה מנורקה ורציף פורט מאון . גבינת מאון נקראת על שם הרשות המקומית. העיר נקראה במקור "מגן" או "מג", על שם מאגו ברקה.
גאוגרפיה.
הרשות המקומית נמצאת כ-143 ק"מ מבירת האיים הבלאריים, פלמה דה מיורקה, וכ-682 ק"מ מבירת ספרד, מדריד.
קלביה
קלביה (בקטלאנית: Calvià), היא רשות מקומית במיורקה, האיים הבלאריים, ספרד.
גאוגרפיה.
הרשות המקומית נמצאת כ-11.5 ק"מ מבירת האיים הבלאריים, פלמה דה מיורקה, וכ-540.5 ק"מ מבירת ספרד, מדריד.
ויליס ואן דוונטר
ויליס ואן דוונטר (באנגלית: Willis Van Devanter; ) היה עורך דין אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1910–1937.
ראשית חייו.
ויליס ואן דוונטר נולד במריון, אינדיאנה, למשפחה ממוצא הולנדי. ב-1881 הוא קיבל תואר בוגר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סינסינטי. הוא היה חבר באחוות בטא-תטא-פאי ובאגדות הסתרים "אבירי פייתיאס" .