גאפה נולד בעיר בירגו והתגורר בה משך כל חייו. הוא החל את דרכו כפסל, ועסק בעיקר ביצירות דתיות לכנסיותיה של מלטה, דוגמת בתי מקהלה, איקונוסטאזיסים ומזבחים. באמצע המאה ה-16 הוא נשלח על ידי האבירים ההוספיטלרים לרומא כדי לפקח על בנייתו של מזבח השיש עבור קון-קתדרלת יוחנן הקדוש בוולטה, אך יש חוקרים החולקים על כך, וטוענים כי מעולם לא עזב את מלטה.
בשנות ה-60 של המאה ה-17 החל לגלות עניין באדריכלות, ובין היתר תכנן את קתדרלת פאולוס הקדוש במדינה (1697–1703), את כנסיית ספינתו הטרופה של פאולוס הקדוש בוולטה (1666–1680), את כנסיית הסריה בפלוריאנה (1676) ואת קתדרלת עליית הבתולה בוויקטוריה שבאי גוזו (1697). בנוסף מיוחס לו תכנונם של כנסיות ומבני ציבור רבים נוספים באיים, לבדו או עם אחרים. למרות כישרונו, הניסיונות שערך בבניית כיפות הוכחו כלא מוצלחים, ורבות מהכיפות שתכנן חייבו בנייה מחדש או שיפוצים מקיפים.
פסטה (חג)
כנסיית גבירתנו של הניצחון
כנסיית גבירתנו של הניצחון (באנגלית: Church of Our Lady of Victory) היא הכנסייה העתיקה ביותר בוולטה בירת מלטה. היא שוכנת בקצהו הדרום-מערבי של רחוב הסוחרים (Triq il-Merkanti), סמוך לחומת היבשה של העיר.
אבן הפינה לכנסייה, שהחלה את דרכה כקפלה, הונחה ב-28 במרץ 1566, כחצי שנה לאחר שהאבירים ההוספיטלרים הצליחו להדוף את המצור הגדול על מלטה, ששמו העות'מאנים על האי בשנת 1565. שמה של הכנסייה נבחר לרגל הניצחון. הקפלה שימשה את אבירי המסדר עד שבניית קון-קתדרלת יוחנן הקדוש בעיר הושלמה ב-1577. הגראנד מאסטר זא'ן דה לה ולט נקבר בכנסייה זו ב-1568, ושרידיו הועברו אל הקתדרלה כשזו הושלמה. הכנסייה עוצבה מחדש לקראת סוף המאה ה-17 ושוב באמצע המאה ה-18.
הפסטה (Festa) של גבירתנו של הניצחון נחגגת בכל שנה ב-8 בספטמבר, יום הולדתה של הבתולה.
בואה קובנית
משטר אותוריטרי
כללי בנדיקטוס הקדוש
מודא&quot;ל
כתית מעולה
המכתש
חוקי בנדיקטוס
רדיו קול אחר
מונטה קזינו
יחזקאל קצינאלפוגין
רבי יחזקאל קצינאלפוגין (או: קצנלבוגן; בריסק, כסלו ה'תכ"ח, 1667, אלטונה - כ"ג בתמוז ה'תק"ט, 1749) היה רבן של קהילות אה"ו, מחבר ספרים, פוסק, מנהיג ולוחם נגד כת השבתאות. נודע על שם ספרו ה"כנסת יחזקאל". בניגוד לדעה רווחת, אינו קשור למשפחת מהר"ם מפדואה.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1667 לדיין רבי אברהם קצינאלפוגין, בעיר בריסק ליטא. שם למד והתחנך אצל האב"ד רבי מרדכי זיסקינד. כבר בצעירותו התגלה כעילוי וחריף מוח. כשהגיע לפרקו, נישא לבתו של רבי שלמה זלמן סירקיש מבריסק. לאחר חתונתו כיהן ברבנות בערים ז'יטל, קאיידן, ובירז. בשנת 1712 נבחר לכהן כאב"ד וראש הישיבה בקהילת אה"ו. ברבנות זאת שימש כ-30 שנה ובעקבותיה בא פרסומו. מינוי זה, לפי תיאור היעב"ץ בספרו האוטוביוגרפי "מגילת ספר", בא לידיו בעקבות עסקת חליפין חשאית אותה ערך עם אחד מנגידי אלטונה, תמורתה שימש חתנו של הנגיד ברבנות קאיידן. גדולי הרבנים כגון: רבי דוד אופנהיים (אב"ד פראג), יעקב כ"ץ (פופרש) אב"ד פפד"מ ורבי יהודה מילר אב"ד קליווא, פנו אליו בשו"תים, ותשובותיו הודפסו בספרו "כנסת יחזקאל". היה מעורב בהטלת האיסור על רמח"ל לכתוב בשם מגיד. אגרותיו בנושא לרבני וונציה מצויות בקובץ האגרות 'רמח"ל ובני דורו' בכ"ג בתמוז ה'תק"ט, 9 ביולי 1749 אחר חצות היום נפטר רבי יחזקאל ונקבר באותו ערב בבית הקברות באלטונה.
צניעותו.
עם כל גדלותו בתורה, נהג רבי יחזקאל בענווה. בצוואתו העיד על עצמו שמעולם לא לבש בגדי פאר, וביקש שימנעו מלרשום על מצבתו את המילה "גאון", וכן שלא ירבו בשבחים.
מסופר כי ה"כנסת יחזקאל" לא היה בעל חוש מוזיקלי, אך בכל זאת, היה נוהג להתפלל לפני התיבה וציבור המתפללים לא אהד את ניגוניו. בהמבורג היה עני שנהג לחקות את תנועותיו וניגוניו של רבי יחזקאל בפני יושבי בתי מרזח, ובמיוחד ניגונו על "מכלכל חיים", והם העניקו לו מטבע בתמורה. כשנודע הדבר לראשי הקהל, כעסו וגרשו את העני מן העיר. העני מיהר לביתו של רבי יחזקאל וסיפר לו כי עשה כן לשם פרנסתו ולא לשם לעג. רבי יחזקאל מחל על כבודו, ונתן ביד העני אישור ובו כתוב: "רשות נתונה ממני למוכ"ז, לכלכל עצמו ממכלכל החיים".
רבי חיים הכהן רפפורט בהספדו על רבי יחזקאל ציין את ענוותנותו הרבה.
יחסיו עם רבי יעקב עמדן.
אף על פי שהיעב"ץ היה איש פולמוס ודמות שנויה במחלוקת, ועל אף השגות חריפות שכתב היעב"ץ על פסקים מסוימים של רבי יחזקאל, הרי שהוא כיבד וקרב את רבי יעקב. במקרים רבים שלח אליו בקשות לחוות דעתו בענייני איסור והיתר, ואף צירף אותו מפעם לפעם כדיין בבית דינו באלטונה. יחס זה לא מנע מהיעב"ץ לזלזל ברבי יחזקאל, ולכתוב עליו האשמות קשות ביותר בספריו "מגלת ספר", ו"שאילת יעבץ".
שם משפחתו.
שם משפחתו של רבי יחזקאל בעל ה"כנסת יחזקאל" הוא "קצינאלפוגין", וכך גם חתם בהקדמה לספרו. שמו זה, גם חרוט על מצבתו אשר בבית הקברות באלטונה. רבים טועים לכתוב את שמו באות ב' ולקרוא לו "קצנלבוגן", ואף לקשור אותו במשפחת קצנלנבוגן צאצאי מהר"ם מפדואה. מסופר כי צאצאיו של שאול וואהל (נכדו של מהר"ם) תבעו את אבותיו של בעל כנסת יחזקאל על שחותמים את שמם באות ב', ופסקו רבני ועד ארבע ארצות כי עליהם לחתום את שמם באות פ' כדי להבדיל בין המשפחות.
אוריון-1
בניחוח חדש
בניחוח חדש הוא ספרו השני של הרב זאב שרון שיצא בהוצאת ספריית בית אל. הספר מספר על בחור חרדי שמתגייס לצה"ל.
עלילה.
הסיפור נפתח במלחמת ששת הימים. אברהם, גיבור הסיפור, הוא ילד קטן היוצא עם סבתו לרחוב לחלק לצנחנים עוגיות. הוא נתקל בחייל המילואים החילוני גיורא, האומר לו שהוא דומה לבתו הקטנה, שאליה הוא מתגעגע. גיורא מבקש מאברהם לשלוח למשפחתו מכתב שלא הספיק לשלוח ואברהם מסכים.
לאחר מספר שנים אברהם מחליט, בניגוד לדרך החרדית שעליה התחנך, להתגייס לצה"ל ולהתנדב לחטיבת הצנחנים. אביו מנתק עמו את הקשר. כדי להתקבל לצנחנים אברהם משקיע מאמצים רבים, אך אף מפקד לא רצה לקבל אותו למחלקה שלו, מלבד גדי, מפקד מחלקה. אברהם משובץ בגדוד 202 ועובר הכשרה כלוחם. מפקדו גדי תומך בו מאוד. בצבא נתקל אברהם בקשיים. הוא אינו מקובל בקרב חבריו עקב אורח חייו החרדי. הוא נוהג לצטט פסוקים וללמוד גמרא בזמנו הפנוי. במהלך פעילות מבצעית בגבול הצפון, נתקל מארב בפיקוד סמל המחלקה במחבלים ואברהם מצטיין בקרב. חברו הטוב ביותר של אברהם, כפיר, מזמין אותו לקיבוץ בשבתות שבהן הנסיעה הארוכה לירושלים עלולה לגרום לו לחלל את השבת. כפיר מכיר לאברהם את בת דודתו לילך. הם מתקרבים זה לזו ואברהם מציגה בפני משפחתו. בהמשך מגלה אברהם שאביה של לילך הוא לא אחר מאשר הצנחן גיורא שביקש ממנו בילדותו לשלוח את המכתב, ונהרג לאחר מכן במלחמה.
הקשר בין לילך ואברהם מתהדק. מהרמזים בספר ניתן שהם מקיימים יחסי אישות. אברהם מתקשה להשלים עם החטא והוא מחליט, בכאב גדול, לנתק את הקשר. לילך נפגעת מאוד. לאחר זמן מה פורצת מלחמת לבנון הראשונה, במהלכה נהרג גדי בקרב עם מחבלים ואברהם נפצע. לאחר שהשתחרר מבית החולים הוא מבקש את סליחתה של לילך.
הספר נגמר בסוף פתוח.
רוואבי
רוואבי (בערבית: روابي; מילולית: "גבעות") היא עיר פלסטינית באזור השומרון ברשות הפלסטינית. זו העיר המתוכננת היחידה ברשות הפלסטינית. בנייתה החלה בשנת 2009 ובשנת 2015 הסתיימו העבודות על שתי שכונות ראשונות בעיר, והחל האכלוס שלהן.
העיר.
העיר נמצאת כתשעה קילומטרים צפון-מערבית מרמאללה, בעיקר בשטח A, בסמוך ליישוב עטרת. העיר עתידה להשתרע על פני שטח של 6,300 דונם. בשלב הראשון, צפויה להתגורר בה אוכלוסייה בת כ-25,000 איש בכ-6,000 יחידות דיור, עם יעד אוכלוסייה סופי של 40,000. העיר מיועדת למעמד הבינוני-גבוה של החברה הפלסטינית, ובעיקר לאוכלוסייה חילונית. העיר תכלול בתי ספר, גני ילדים, בתי מלון, מרכזי מסחר, מקומות בילוי, בתי קפה ופארקים. כ-60% משטח העיר מתוכננים להיות שטחים ירוקים, וכמו כן מתוכננת בה חממת היי-טק. העיר אמורה לספק עד 5,000 מקומות תעסוקה.
היזם העומד מאחורי פרויקט הקמת העיר הוא איש העסקים בשאר אל-מסרי, בן למשפחה אמידה משכם, בסיוע מימון קטרי. התאגיד 'ביתי' שהוקם לצורך הפרויקט נמצא בבעלות משותפת של אל-מסרי וחברת ההשקעות הקטרית הממשלתית (קטרי דיאר), המחזיקה במרבית המניות. על פי עדותו של אל-מסרי, עלות בנייתה של העיר תהיה למעלה ממיליארד דולר, מתוכם הוא גייס 700 מיליון בביקור אחד בקטר.
אכלוס העיר התעכב תקופה ארוכה עקב מחלוקת בין ישראל לרשות הפלסטינית בשאלה על מי מוטלת האחריות לתשתיות המים של העיר. בשנת 2015 הושלמו העבודות על שתי שכונות ראשונות בעיר, והן החלו להיות מאוכלסות בפועל. מעל עשירית מהדירות הן בבעלות ערבים-ישראלים. בוני העיר קיבלו אישור מיוחד ממשרד הטאבו של הרשות הפלסטינית לאפשר רישום קרקעות על שם רוכשים ישראליים. כל רוכש חייב לעבור אישור ידני.
בריאיון למקור ראשון ב-16 ביולי 2016 העיד אל-מסרי שברוואבי מתגוררות 200 משפחות וכי 600 יחידות דיור נמכרו כלומר 400 דירות שנמכרו לא אוכלסו עד למועד זה. נכון ל-2017, מוערך שכ-4,000 בני אדם מתגוררים ברוואבי. חברת התוכנה הישראלית מלאנוקס מעסיקה במרכז העסקים בעיר כ-100 עובדים.
במרכז העיר שוכן תיאטרון גדול ועל ידו מדרחוב מסחרי.
תגובות לבניית העיר.