לפי הערכות שונות בין 1300 לבין 2000 יהודי יוון התפקדו לגדודי הפרטיזנים בשנת 1941 ולחמו נגד כוחות הכיבוש. בבסלוניקי ובתסליה הוקמו גדודי פרטיזנים יהודים. באתונה ובערים אחרות פעלה מחתרת יהודית. פלדמרשל הבריטי הנרי מייטלנד וילסון הביע הערכה מיוחדת לפרטיזנים יהודים על עזרתם בשחרורה של יוון מכיבוש הגרמני. 135 יהודים מיוון ערכו מרד באושוויץ והשמידו שתי משרפות. הגרמנים נאלצו להזעיק לעזרה בדיכוי המרד הזה אפילו כוחות האוויר. יהודי יוון שהצליחו לברוח ממחנות השמדה בשטחה של פולין השתתפו במרד בוורשה בשנת 1944.
יהודי צ'כוסלובקיה.
מיד אחרי פירוקה של צ'כוסלובקיה על ידי הגרמנים בשנת 1938 (עוד בטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה) שטחה של צ'כיה סופח לגרמניה, ובסלובקיה הוקמה מדינה "עצמאית". בשני האזורים האלה הגרמנים מיד פתחו ברדיפות אחרי היהודים. עד לאיסור ההגירה מצ'כיה אותו הטילו הגרמנים באוקטובר 1941, הספיקו לברוח מצ'כיה 26,629 יהודים מתוך 118,310 אשר גרו שם. רוב רובם של אלה שנשארו בצ'כיה נספו בשואה. מניין יהודי צ'כיה הנספים הוא 75,765 – מתוכם 64,172 נספו במחנות השמדה ובגטאות, 6,392 נרצחו במחנה כפייה טרזיינשטד ו־5,201 נרצחו בשטחה של צ'כיה עצמה.
אחרי מסירתו של חלק משטחה של סלובקיה להונגריה בנובמבר שנת 1938 בסלובקיה עצמה נשארו כ־90 אלף יהודים. אחרי הכרזתה של עצמאות סלובקיה וחתימת הסכם הברית עם גרמניה בשנת 1939 בסלובקיה החלו רדיפות אחרי היהודים. רכושם הוחרם וחולק בין סלובקים וגרמנים. ב־9 ספטמבר 1941 בסלובקיה נכנס לתוקף "חוק יסוד היהודים" – הקביל לחוקי נירנברג. בשנת 1942 54 אלף יהודי סלובקיה גורשו לפולין, רובם ככולם נספו במחנות השמדה. הכנסייה הקתולית הסלובקית התנגדה באופן נחרץ לגירוש היהודים.
חלק פעיל בהפסקת הגירוש נטלה הקבוצה המחתרתית של הציונים אשר הקימה שיתוף פעולה עם פוליטיקאים סלובקיים מתונים וחשמנים, שיחדו את חלק מפקידים הגרמנים והעבירו מידע על השמדתם של היהודים המגורשים למדינות בעלות ברית ולארגונים יהודיים במדינות עולם. אולם, אחרי המרד הגדול בסלובקיה בשנת 1944 כ־13 יהודי סלובקיה גורשו למחנות השמדה. סך מניינם של יהודי סלובקיה אשר נספו בשואה הוא 70 אלף או 77% מכלל אוכלוסייה היהודית של המדינה.
יהודי צ'כוסלובקיה רבים לחמו נגד הנאצים בשטחה של פולין (במסגרת הלגיון הצ'כוסלובקי) ושל צרפת (במסגרת הדיוויזיה ה־1 הצ'כוסלובקית). 600 מתוך 1000 לוחמי הדיוויזיה היו יהודים. אחרי כניעתה של צרפת בריגדה הצ'כוסלובקית הוקמה באנגליה. הבריגדה השתתפה בפלישה לנורמנדיה ביוני 1944 ושליש הרכבה היו יהודים. 2,500 יהודי צ'כוסלובקיה לחמו במדי הצבא הבריטי בצפון אפריקה ובמזרח התיכון. ב־1 מאי 1942 בעיר בוזולוק בברית המועצות הוקם הגדוד הצ'כוסלובקי אשר מאוחר יותר גדל עד לבריגדה צ'כוסלובקית ואחר כך אף עד לקורפוס צ'כוסלובקי. ברגע הקמתו של הגדוד כאמור 286 מתוך 606 לוחמיו היו יהודים (42%). בשנת 1942 בשטחה של סלובקיה התפתחה התנועה הפרטיזנית ובגדודי הפרטיזנים הסלובקים לחמו כ־2,500 יהודים. כ־1200-1500 יהודים לחמו במרד הסלובקי הגדול בשנת 1944.
הגדוד הפרטיזני היהודי בסלובקיה בפיקודו של אלכסנדר בכנר מנה כ־300 לוחמים. בגדודו של בכנר הייתה גם "פלוגה כשרה" המורכבת מיהודים חרדים – היחידה במנה באירופה כולה. יחד עם לוחמי המרד לחמו 5 יהודים שהוצנחו מארץ ישראל, 4 מתוכם נהרגו. בסלובקיה פעלו גם מספר קבוצות מחתרת וגדודים פרטיזנים קטנים יהודיים קטנים יותר.
יהודי יוגוסלביה.
אחרי כיבושה של יוגוסלביה על ידי הגרמנים במאי 1941 כל רכושם של היהודים המקומיים הוחרם והם עצמם נשלחו לעבודות כפייה. באוגוסט 1941 יהודי סרביה רבים נעצרו על ידי הגרמנים. באוקטובר 1941 החלו הוצאות להורג המוניות. בנובמבר 1941 יהודי סרביה אשר שרדו גורשו למחנה ריכוז סיימישטה ליד בלגרד. כולם נרצחו במרץ-יולי 1942 בתאי גזים. רוב יהודי קרואטיה נרצחו על ידי בעלי בריתם של הנאצים המקומיים, אשר ניהלו מדיניות רצח עם כלפי הסרבים, היהודים והצוענים. 20-30 אלף יהודי קרואטיה נרצחו על ידי הקרואטים במחנה השמדה יסינובץ.
עד לסוף אוקטובר 1941 שרדו רק 7 אלפים יהודי קרואטיה אשר רובם ככולם גורשו לאושוויץ.
מלבד הגרמנים והקרואטים ברדיפות ובהשמדת היהודים נטלו חלק פעיל גם מוסלמים מבוסניה אשר פעלו במסגרת הדיוויזיה המוסלמית של אס.אס "חנג'ר". חלק יוגוסלביה הנכבש על ידי ההונגרים (וויוודינה) חיילים ושוטרים הונגרים החלו לרצוח יהודים וסרבים בינואר 1942. בשנת 1944 הגרמנים גרשו לאושוויץ מאזור הכיבוש ההונגרי של יוגוסלביה יותר מ־10 אלפים יהודים. מקרב 16 אלף היהודים שגרו באזור זה נספו בשואה 14 אלף. באזור הכיבוש האיטלקי של יוגוסלביה השלטונות לא הסגירו את היהודים לידי הגרמנים. כאשר איטליה נכנעה בשנת 1943, רוב היהודים שגרו באזור זה הספיקו לברוח לאזורים אשר היו תחת שלטונם של הפרטיזנים בראשות יוסף טיטו.
סך מניינם של יהודי יוגוסלביה אשר נספו בשואה הוא 66 אלף או 82% מכלל האוכלוסייה היהודית של המדינה.
מיד אחרי כיבושה של יוגוסלביה במדינה החלה להתפתח התנועה הפרטיזנית רחבת ממדים ויהודים היווי חלק ניכר ממנה. בגדודי הפרטיזנים היוגוסלבים לחמו 4,572 יהודים. היה גם גדוד יהודי מיוחד אשר פעל באי רב בים האדריאטי. אחד מיזמי ומקימי התנועה הפרטיזנית ביוגוסלביה היה איש רוח ופעיל המפלגה הקומוניסטית משה פיאדה אשר בזמנו הפך לאחד היועצים המקורבים של טיטו. 10 יהודים זכו לתואר ולעיטור הגבורה הגבוה ביותר של יוגוסלביה – גיבור העם היוגוסלבי.
יהודי בלגיה, הולנד ולוקסמבורג.
לקראת המלחמה בבלגיה גרו בין 90 ל־110 אלף יהודים, כולל פליטים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה. אחרי כיבושה של בלגיה על ידי הגרמנים במאי 1940 רובם ברחו לצרפת. כמחצית מכלל יהודי בלגיה נספו בשואה. שלטונות מקומיים שיתפו פעולה עם הנאצים ורדפו אחרי יהודים. בהולנד מתוך 140 אלף יהודים שרדו רק 27 אלף. ב־25 פברואר 1941 המחתרת ההולנדית הצליחה לערוך שביתה כללית בהולנד כמחאה נגד הפוגרומים ולקיחתם של 400 יהודים כבני ערובה. ב־22 יוני 1942 הנאצים החלו מאסרים המוניים של היהודים וגירושם למחנות השמדה.
הודות לפעילות ענפה של המחתרת כוחות הרזיסטנס בהולנד הצליחו להסתיר ולהציל 3000 ילדים ו־10,000 מבוגרים יהודים. בדירת מסתור באמסטרדם נכתב יומנה של אנה פרנק – ילדה יהודייה אשר בסוף הוסגרה לנאצים ונרצחה במחנה השמדה.
ההתנגדות בהולנד ובבלגיה לרוב בא לידי ביטוי בשביתות ובמתן סיוע לכוחות בעלות הברית (בין השאר בפעילות מודיעינית). לא הייתה במדינות אלה תנועה פרטיזנית המונית כמו בצרפת ועל אחת כמה וכמה כמו בפולין ובברית המועצות. אך בהולנד פעלו שלוש קבוצות יהודיות מחתרתיות אשר ערכו פעולות חבלה בכבישים. כמאה פעילי מחתרת החמושים הצליחו לערוך התנגדות רצינית לגרמנים כאשר הם ביצעו סריקות ב"שכונה היהודית" באמסטרדם. רק 7 מתוך הפעילים האלא נותרו בחיים. בבלגיה במסגרת תנועת ההתנגדות הכללית פעלה הקבוצה המחתרתית "התלכדות היהודית" אשר גם היא ערכה פעולות חבלה נגד הגרמנים וב־19 אפריל 1943 הקבוצה הזו הצליחה לתקוף את הרכבת אשר הובילה ילדים יהודים לאושוויץ ולשחרר את הילדים.
בין 13 ל־14 אלף יהודי בלגיה והולנד לחמו במדי צבאות בעלות הברית. במרכזה ש בריסל הוקמה אנדרטה ובה שמותיהם, תאריכי לידה ומוות של 242 לוחמים יהודים בלגים אשר נפלו בשדות הקרב. על האנדרטה כתוב בהולנדית, אנגלית, צרפתית, יידיש ועברית: תהילה ליהודים אשר נפלו בקרבות נגד הכובשים.
בלוקסמבורג נספו בשואה 1,950 מתוך 3,500 יהודים מקומיים.
יהודי דנמרק.
מרגע כיבושה של דנמרק על ידי הנאצים באפריל 1940 ועד שנת 1943 קהילת יהודי דנמרק כולל 1,700 פליטים נהנתה מכסות מלאה של אוכלוסייה הדנית. עד ל־30 ספטמבר 1943, כאשר הנציג הצבאי הגרמני דוקוויץ הזהיר על הגירוש המתוכנן של כל היהודים למחנות השמדה, פעילי המחתרת הדנית העבירו בסירות לשוודיה הנייטרלית 7,000 מתוך 8,000 יהודי דניה. דנים כולם כולל משפחת המלוכה הדנית הביעו מחאתם הגלויה לחוקי הגזעניים אשר חקקו בדניה שלטונות הכיבוש הנאצי. הודות לכל זה הנאצים הצליחו לתפוס בדניה רק 472 יהודים אשר 49 מתוכם נספו במחנה טרזין. סך מניינם הנספים בשואה מקרב יהודי דניה מגיע ל כ־120, שזה פחות מ־2% אוכלוסייה היהודית של המדינה.
דנמרק היה המקום היחיד הנמצא תחת כיבוש הנאצי אשר בו יהודים לא חויב לשאת טלאי צהוב.
יהודי נורווגיה.
ערב מלחמת העולם השנייה בנורווגיה גרו כ־1700-1800 יהודים כ־200 מתוכם היו פליטים מארצות מרכז אירופה. אחרי כיבושה של נורווגיה על ידי הנאצים באפריל 1940 החלו רדיפות היהודים ובאוקטובר 1940 נאסר להם לעסוק במקצועות חופשיים. ביולי 1941 כל יהודים פוטרו משירות המדינה. נכנס לתוקפו החוק האוסר נישואין של היהודים עם הלא יהודים ובתעודות הזהות של היהודים הושם ציון מיוחד. המשת"פים הנורווגים עם קוויסלינג בראשם הפעילו כללי זיהוי היהודים נוקשים יותר מאשר בגרמניה עצמה. בנורווגיה נחשבו יהודים כל אלא שנולדו בנישואי תערובת.