בכסף אין שימוש ביחידות קרט. מידות הטוהר המקובלות לתכשיטי וכלי כסף (בישראל) הן:
כסף 999 - כסף טהור - אינו בשימוש בתכשיטים בהם נדרשת קשיות מינימלית. כסף 925 - הידוע גם בשם כסף סטרלינג, הוא הסגסוגת הנפוצה בייצור תכשיטי וכלי כסף. בעולם קיימות גם דרגות טוהר נוספות, כ"כסף בריטניה"(958), ואחרות. גם בייצור כלי נגינה מכסף אפשר שיהיה שימוש בדרגות טוהר שונות.
בישראל, מתכת הכסף מוגדרת כמתכת יקרה אך אינה נכללת בהגדרות תקן ישראלי 299 לחוק מכון התקנים כתקן חובה בסימון או בדיקה.
פלטינה.
דרגות טוהר מקובלות בפלטינה הן:
סימון דרגת הטוהר.
קיימת חובה במדינות מסוימות להטביע את דרגת הטוהר על התכשיטים. בישראל קיים תקן מחייב לסימון. חובה זו חלה על תכשיטי זהב, והסימון בחוק הוא "כינור דוד" - סמל המופיע במקביל לציון דרגת הטוהר ושם יצרן התכשיט. מוצר בו דרגת הטוהר נמוכה מ-375 לא יכונה על פי החוק מוצר זהב.
בתכשיטי כסף אין חובה, וניתנת בחירה, לסמן את דרגת הטוהר. סמל הכסף הוא רימון כסף.
שום טמביין
ראסיה מקונניט
דג'אזמץ'
אנדרסה
סויאטוסלב ריכטר
סוויאטוסלב ריכטר
דו&quot;ח התאמה למס
כריתת טחול
נס הנשיא (גרמניה)
נס הנשיא או הנס של נשיא האיחוד (גרמנית: Die Standarte des Bundespräsidenten) הוא דגלו האישי של נשיא גרמניה. הדגל מרובע ביחס 1:1 צבוע בצבעים הלאומיים של גרמניה שחור-אדום-זהב. שדה הדגל צבוע זהב עם גבול אדום ובמרכז עיט שחור בעל טלפיים ומקור אדומים.
הדגל הונף לראשונה עם כינון משרת נשיא הרייך בשנת 1921 בימיה של רפובליקת ויימאר. הדגל היה בשימוש בעיצובו הנוכחי בין 1921 ועד עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 אז שונה עיצובו של הדגל והגבול האדום הוחלף בגבול משולש בצבעי שחור-לבן-אדום, כצבעי הטריקולור האימפריאלי. עם ההאחדה בין משרד נשיא הרייך ולבין משרד הקאנצלר, בוטל למעשה דגל נשיא גרמניה והוחלף בדגלו האישי של אדולף היטלר.
עם הקמתה של הרפובליקה הפדרלית של מערב גרמניה, כונן מחדש מוסד הנשיאות והדגל הישן מתקופת הרפובליקה הוחזר לשימוש כדגל נשיא גרמניה המערבית, והחל משנת 1991 של נשיא גרמניה המאוחדת.
מארי פטרס
חוק האפס
אבינוף פרומר
אבינוף פרומר (נולד ב-21 במאי 1969) הוא פעיל חברתי, סוכן נסיעות, קופירייטר בהכשרותו, מראשי המאבק באיידס בישראל, ומהפעילים הבולטים בקהילת הלהט"ב.
ביוגרפיה.
פרומר נולד בגבעתיים בשם אברהם פרומר. בגיל 17 שינה את שמו לאבינוף, ויצא מהארון בפני משפחתו. פרומר למד בתיכון קלעי בגבעתיים במגמה ריאלית. בתקופת נערותו היה פעיל בתנועות הצופים והנוער העובד, שם הדריך קבוצת נוער. כמו כן רקד בלהקת המחול הורה גבעתיים.
בספטמבר 1988, בגיל 19, בעת שירותו הצבאי בנח"ל, אובחן פרומר כנשא נגיף ה-HIV, ושוחרר מהשירות כעבור מספר ימים. לאחר מכן הקדיש את מרצו לפעילות ציבורית לשינוי המודעות למחלת האיידס במסגרת התנדבותית ומקצועית במסגרת בלה דואגת פרויקט ההסברה לקהילה הגאה באגודת הלהט"ב, ולאחר מכן במסגרת הוועד למלחמה באיידס.
בשנה לאחר גילוי נשאותו היה שותף להפקת יום הזיכרון הראשון בישראל לנפטרים ממחלת האיידס (מאי 1989), שנערך בכיכר רבין. בהמשך אותהּ השנה, בעודו בן 20 בלבד, היה שותף להקמת ולהפעלת קבוצת התמיכה הראשונה בישראל לאנשים החיים עם נגיף ה-HIV.
במהלך 1990 שימש פרומר כנציג ישראלי ראשון בכנס בינלאומי של נשאי וחולי איידס במדריד, ובשנת 1991 השתתף במשלחת לכנס דומה בלונדון, שם הכיר את בן זוגו ריצ'רד יואן, שהיה נציג אוסטריה. פרומר החליט לעבור לגור בווינה ולאחר כשנתיים של חיים משותפים והתדרדרות מצבו הבריאותי, נפטר יואן ממחלת האיידס בגיל 33 (ב-20 במרץ 1994). פרומר היה ממקימי פרויקט השמות בישראל.
לאחר שובו לישראל הצטרף לארגון בלה דואגת, שהוקם כמה חודשים לפני-כן במטרה לבנות לראשונה לקהילת הלהט"ב, כקבוצה בסיכון גבוה, מערך הסברה ייעודי המופעל על ידי קבוצת מתנדבים בראשות נעם הולדנגרבר (היו"ר הראשון), ועד במהרה נבחר ליו"ר הארגון. לאורך השנים הפיק הארגון מסעות הסברה רבים, שבהם נטל פרומר חלק בצוות הקריאטיבי בניהולו של אורי ינץ, ושרובם צולמו על ידי צלם האופנה איתן טל. בין הקמפיינים החריפים: "איידס בעיה שלנו" (1997), "רק עם קונדום, לי זה לא יקרה" (2003) בכיכובו של חי בן שושן, שחברת דן סירבה להעלות על גבי האוטובוסים שלהּ.
בינואר 1995 הקים פרומר את "קפה פלוס" – בית קפה ייחודי שפעל אחת לחודש, אשר יועד לנשאים, לקרוביהם, לחברים ולבני זוגם. "קפה פלוס", שפעל לסירוגין במשך 8 שנים במקומות שנים, ערך הופעות והרצאות בנושאים משתנים. במקביל החל פרומר בקיום מסיבות סגורות לנשאי ונשאיות HIV.
בספטמבר 1995 הפיק ארגון בלה דואגת בראשותו את פסטיבל הוויגסטוק הראשון בגן העצמאות בתל אביב – מופע של אמני דראג. האירוע יועד לגיוס כספים עבור המאבק באיידס ולקידום המודעות למחלה. פרומר הנחה את המופע בדמותהּ של נופית תידהר. בעקבות ההצלחה הוחלט להמשיך במסורת. בין השנים 1996–1997 היה פרומר המפיק בפועל את אירועי הגאווה. במאי 1998 לקח חלק פעיל במהומות הוויגסטוק מול המשטרה.
בין השנים 1995–1999 הופיע פרומר כדראג קווין בשם הבמה "נופית תדהר" ברחבי הארץ במועדונים, באירועים המוניים ובטלוויזיה. היה משתתף קבוע ב"מופע הקברט של נינו אורסיאנו", והשתתף בפסטיבלי דראג ובמצעדי הגאווה והאהבה.
לצורך חשיפת בלה דואגת ואירוע הוויגסטוק הוזמן רן קוצר להפיק ולביים סרט תיעודי. רן קוצר בחר בפרומר להיות הדמות המובילה את הסרט "סיפור חיובי" – סרטו הראשון, שנעשה במסגרת החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. בסרט, שהוקרן בערוץ 2, נחשפים פרומר וסיפור חייו עד אז. הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובפסטיבלים מסביב לעולם, ואף זכה לכתבה במהדורה הראשונה של עיתון הזמן הורוד.
בעקבות יציאת הסרט זכה פרומר לחשיפה תקשורתית מסיבית וארוכת שנים ברדיו, בעיתונות הכתובה (במוספים 7 ימים של ידיעות אחרונות, סוף שבוע של מעריב) ואף בטלוויזיה – בתוכניות בוקר, תוכניות אקטואליה, בחדשות ובפריים טיים: "ממני" עם מני פאר ו"לילה גוב" עם גידי גוב. פרומר הרצה במאות מפגשים מול בני נוער חיילים ונוער גאה בכל רחבי הארץ.
פרומר היה השני בישראל שנחשף כנשא HIV, לאחר פטריק לוי, שחשיפת נשאותו הובילה לפיטוריו מעבודתו כמורה במשרד החינוך.
בשנת 1997 התאגדו ארגוני האיידס בישראל למטה מאבק בראשותו של רמי הסמן להכנסת התרופות המשולבות לטיפול באיידס "קוקטייל התרופות" לסל התרופות של משרד הבריאות. כיו"ר בלה דואגת היה פרומר בין ראשי המאבק בן 70 הימים, אשר כלל הפגנות, ראיונות תקשורתיים, משלחות נשאים לכנסת והפעלת שדולה פעילה, ריסוס כתובות גרפיטי ותובענה ייצוגית בבית הדין האזורי לעבודה מטעם האנשים החיים עם הנגיף. כאחת מפעילויות מטה המאבק יזם והפיק את כנס הנשאים הראשון בבית החולים תל השומר, אשר הפך מאז למסורת.
בשנת 1998 יזם פרומר במסגרת בלה דואגת את הקמת פרויקט "קו לנשא", אשר פעל כשנתיים. מטרת הפרויקט הייתה מתן תמיכה טלפונית ואנונימית לנשאים, לבני משפחותיהם, לקרוביהם ולבני זוגם, והמתנדבים בקו הסיוע היו בעצמם נשאים ונשאיות פעילים שהיוו דוגמה חיובית. בשנה זו הפיק וערך פרומר את תוכנית הרדיו של נינו אורסיאנו "סינדרלה יוצאת מהארון" ברדיו השרון (99FM), תוכנית רדיו לילית ראשונה מסוגה לקהל ההומוסקסואלי.
בדצמבר 1999 קיבל פרומר את אות יקיר הוועד למלחמה באיידס. בשנת 2002 פעל בשירות הוועד למלחמה באיידס כרכז התמיכה החברתית לטיפול בתלונות הנשאים ואף הפעיל מרכז חלוקת תרופות לעובדים זרים החולים באיידס. פרומר המשיך בעבודתו בוועד למלחמה באיידס עד שנת 2007.
במאי 2010 הפיק פרומר מטעם משרד הנסיעות "יש תיירות" את הפלגת הגאווה הראשונה שיצאה מישראל לטורקיה ולקפריסין על אוניית התענוגות מג'יק 1.
רדיו השרון
פסטיבל ירושלים לקולנוע
פילדלפיה (סרט)
פילדלפיה (באנגלית: Philadelphia) הוא סרט קולנוע דרמטי אמריקאי, משנת 1993, בכיכובם של טום הנקס ודנזל וושינגטון.
עלילה.
אנדרו בקט (טום הנקס) הוא עמית בכיר במשרד עורכי דין בפילדלפיה. אמנם הוא חי עם בן הזוג שלו מיגל אלוורז (אנטוניו בנדרס), אך בקט לא מגלה על נטייתו ההומוסקסואליות במשרד עורכי הדין, וגם לא את העובדה שיש לו איידס. ביום שהוא מקבל את התיק החדש ביותר והחשוב ביותר של החברה, אחד השותפים במשרד מבחין בפגיעה קטנה על המצח שלו. זמן קצר לאחר מכן, בקט מחסיר מהעבודה כמה ימים כדי לנסות למצוא דרך להסתיר את הנגעים שלו. בעת ששוהה בביתו, הוא מסיים את העבודה על התיק אותו קיבל ומביא אותו אל המשרד, הוא משאיר הוראות לעוזריו להגיש תלונה בבית המשפט ביום המחרת, המהווה הזדמנות אחרונה בטרם תחול התיישנות על המקרה. בקט סובל מעוויתות מעיים, והוא מובהל לבית החולים. מאוחר יותר באותו בוקר בעודו בבית החולים, הוא מקבל שיחת טלפון בהולה מהמשרד המבקשים את התיק ולא מוצאים אותו, העותק המודפס לא נמצא וכן הדיסק הקשיח, עם זאת, המסמך מתגלה בסופו של דבר בארכיון, והוא מוגש לבית המשפט ברגע האחרון ממש. למחרת, בקט מפוטר על ידי השותפים של החברה, אשר כינו אותו בעבר כ"חבר" שלהם, אבל עכשיו היכולות המקצועיות שלו מוטלות בספק, לאור איבוד המסמך.