הסופר ניצול השואה אלי ויזל סיפר שהיה עד למשפט לאלוהים שנערך על ידי שלושה אסירים יהודיים בטענה שנטש את העם היהודי בזמן השואה. בהתבסס על חוויה זו כתב ויזל את המחזה והרומן "המשפט של אלוהים", המתרחש בכפר אוקראיני בימי גזרות ת"ח–ת"ט. בסיפור שלושה זמרים נודדים מגיעים לכפר על מנת להופיע, ובמקום זאת עורכים משפט ראווה לאלוהים על כך שאיפשר פוגרום שבוצע בהם זה עתה. בסופו של דבר אלוהים נמצא זכאי, לאחר שאדם זר מציג את נאום ההגנה היחיד והמשכנע. לבסוף מתגלה שהאדם שהגן על אלוהים היה למעשה השטן. על בסיס הרומן הופק הסרט "אלוהים על דוכן הנאשמים".
ברומן "האחים קרמזוב" מאת פיודור דוסטויבסקי איוון קרמזוב מספר לאחיו הצעיר אלכסיי על פואמה שכתב, "האינקוויזיטור הגדול", המתארת את שובו של ישו אל העולם ופגישתו עם ראש האינקוויזיציה הספרדית. עיקר הסיפור עוסק בחקירתו של ישו על ידי האינקוויזיטור הגדול, שטוען שחזרתו של ישו רק תפריע לעבודתה של הכנסייה ולבסוף מגרש אותו ופוקד עליו שלא לשוב.
בסרט הקומי "האיש שתבע את אלוהים" בילי קונולי מגלם דייג שמאתגר את זכותן של חברות הביטוח לסרב תשלום בטענה שספינת הדיג שלו נהרסה כתוצאה מפעולתו של "כוח עליון". בתביעתו נגד ארגוני הדת העולמיים כנציגיו של אלוהים על פני הארץ, הם נאלצים לבחור בין הודאה באי קיומו של אלוהים על מנת להימנע מתשלום, או תשלום פיצויים על כל נזק שנגרם כתוצאה מכוח עליון.
הנושא הופיע גם בשתי סדרות של דייוויד אי קלי - באחד מפרקי הסדרה "אלי מקביל" ילד החולה בלוקמיה מנסה לתבוע את אלוהים, ובפרק של "בוסטון ליגל" אישה תובעת את אלוהים על מותו של בעלה.
גם בפולקלור היהודי-חסידי ידועים סיפורים שבהם אנשים פרטיים תבעו את אלוהים ל"דין תורה", על מנת שזה יעניק להם ישועה. ברובם של סיפורים אלו מנצח דווקא האדם, והאלוהים מחויב להעניק לו את שביקש. סיפורים אלו נפוצים בעיקר בחסידות חב"ד.
אליהו פיינגרש
המרכז הבינ&quot;ל לבריאות, משפט ואתיקה
דוונדרה בנהארט
דבנדרה בנהרט
טארק עבד אלחי
טארק רפיק עבד אלחי (1938–1993) היה ראש המועצה המקומית של טירה וראש העירייה הראשון שלה.
קורות חיים.
עבד אלחי נולד בטירה שבמשולש. אביו רפיק שיח' נג'יב היה ממנהיגי היישוב טירה, וסבו, שיח' נג'יב, המוח'תאר של היישוב וממנהיגי מאורעות תרפ"א. הוא למד בבית הספר מקוה ישראל. עבד בתור מורה באום אל-פחם ובשנות ה-70 מונה למנהל חטיבת ביניים בטירה.
בשנת 1973 נבחר לכהן כראש המועצה המקומית בטירה. כראש מועצה הוא יצא נגד התבססות של אלפי ערבים עזתים בטירה. לקראת יום האדמה היה בין ראשי המועצות שהתנגדו להפגנות בלתי חוקיות וטען שהשלטונות לא נתנו גיבוי מספיק לרוב הדומם שהתנגד להפגנות. בעקבות התנגדותו להפגנות נעשה ניסיון להדיח אותו מתפקידו. עבד אלחי היה מראשי הוועד הארצי של ראשי הרשויות הערביות בישראל והיה חתום עימם על הדרישה שישראל תהיה מדינה דו לאומית. במהלך כהונתו הוא הקים אצטדיון כדורגל בטירה. בבחירות בשנת 1978 הוא לא נבחר לראשות המועצה והוא עבר לנהל את חטיבת הביניים ביישוב.
הוא נבחר שוב לראש מועצת טירה בשנת 1982 וכיהן בתפקיד זה עד מותו בשנת 1993. בתקופת כהונתו הפכה טירה לעיר ולמוקד של כל האזור, המסחר התפתח ונבנו תשתיות ומוסדות בהיקף משמעותי (פרויקט ביוב ראשון במגזר הערבי, מגרש כדורגל וכבישים). במהלך כהונתו, בשנת 1991, הוכרה טירה כעיר.
את דרכו הפוליטית החל במפא"י, והמשיך במפלגת העבודה, אך בשלב מסוים הצטרף לחזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון (חד"ש). הוא תמך באופן נלהב בשוויון זכויות לערביי ישראל ובהקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל, וקידם דו-קיום בין ערבים ליהודים. עבד אלחי היה הראשון שהכריז על יום השלום בטירה בהשתתפות יהודים וערבים מכל רחבי ישראל.
בשנות ה-80 נפגש עבד אלחי עם יאסר ערפאת בתוניס באופן חשאי, זאת למרות החוק נגד מפגשים עם אנשי אש"ף ועודד את ערפאת לקדם את תהליך השלום.
כיום משמש כביש 554, שראשיתו במחלף הכניסה לטירה מכביש 444, ככביש הנקרא על שמו של טארק עבד אל חי.
חיים אישיים.
בנו, עורך הדין מאמון עבד אלחי, מכהן כראש עיריית טירה מאז שנת 2008.
טארק עבד אל חי
שליו חום
שליו חום (שם מדעי: "Coturnix ypsilophora"), מוכר גם כ"שליו הַבּצָה", הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים (סוג: "Coturnix"), החי באוסטרליה ובאזורים הטרופיים.
השליו החום נפוץ בשטחי חקלאות, סוואנות, בתות ואזורי ביצות. הוא נצפה בגינאה החדשה ואיי סונדה, כמו גם בצפון, מזרח, דרום מזרח ודרום מערב אוסטרליה וטסמניה, אם כי לא באזורים יבשים. השליו החום הובא לאיי פיג'י ולניו זילנד על ידי האדם, שם הוא מוגבל בתפוצתו לחלקו הצפוני של האי הצפוני. משערים, כי הבאתו של השליו החום לניו זילנד תרמה להכחדתו של השליו ניו זילנדי, ככל הנראה כתוצאה מהפצת מחלות, להן לא היה האחרון חסין.
גובהו של השליו החום 18 ס"מ ומשקלו 75–92 גרם. אורך הכנף 82–109 מ"מ לזכרים ו-82–103 מ"מ לנקבות. אורך הזנב 43-51 מ"מ. לזכר ולנקבה ראש וגב בצבע חום כהה. הכנפיים מפוספסות בשחור ולבן. החזה והבטן בצבע צהבהב זהוב מסומנים בפסים שחורים אופקיים. לזכר כתמים חומים כהים בצדי ראשו וכתם חום קטן על גרונו. לנקבה טלאי גדול בצבע קרם על גרונה וכתמים בצבע חום בהיר בצידי הראש.
השליו החום הוא שוכן קרקע, החי באזורים טרופיים ממוזגים ומוצא מחסה בתוך עשביה גבוהה. השליו החום מחפש קרבת נחלים וביצות, אך כאשר יורדים גשמים כבדים הוא עולה לאזורים גבוהים יותר.
מזונו העיקרי של השליו החום הוא זרעים, עשבי בר, עלים וחלקי צמח שונים.
הטלת הביצים מתרחשת בסוף העונה הגשומה באוסטרליה מאוקטובר עד דצמבר ומינואר עד מאי, באזורים הטרופיים הצפונים. הנקבה מטילה, בתוך קן המוסתר היטב תחת עשבייה ובקרבת מקורות מים, בין 4 ל-11 ביצים במשקל 9.2 גרם. הדגירה נמשכת 18 עד 21 ימים, והאפרוחים נחשבים בוגרים לאחר ארבעה חודשים.
מרוץ אופניים חד-יומי
מרוץ חד-יומי הוא אחד מסוגי מרוצי האופניים. המרוץ נערך במשך מספר שעות ובו, בניגוד למרוץ קטעים, המנצח הוא הרוכב שחוצה ראשון את קו הסיום. אורכם של המרוצים החד-יומיים משתנה בהתאם לאופי המרוץ ולרמת הקושי שלו, ונע לרוב ממרחק של כמה עשרות קילומטרים ועד מרוצים בני 260 קילומטר ואף למעלה מכך, בסבב הוורלד טור ובאליפות העולם באופני כביש.
חלק מהמרוצים החד-יומיים נקראים מרוצים קלאסיים או קלאסיקות. ההגדרה למרוצים קלאסיים איננה חד משמעית. בדרך כלל, נהוג לכנות מרוצים כקלאסיים אם הם גם בעלי היסטוריה ארוכה ובעלי חשיבות מיוחדת. כלומר, מרכזים אליהם תשומת לב תקשורתית רבה וטובי הרוכבים נוטלים בהם חלק.
בדרך כלל, הביטוי מרוץ חד-יומי משייך את המרוץ לעולם אופני הכביש וזאת למרות שרוב מרוצי אופני ההרים הם חד-יומיים. באופני הרים כמעט ולא מתקיימים מרוצי קטעים ולכן אין צורך להבדילם כחד-יומיים.
היסטוריה.
מרוץ חד-יומי הוא הדיסציפלינה הוותיקה ביותר של כל מרוצי האופניים. המרוצים הראשונים נערכו בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19, אולם רק ב-1891 החלו להתקיים מרוצים שחזרו על עצמם מדי שנה.
היו אלו המרוצים פריז – ברסט – פריז (1,200 ק"מ אותם רכבו ברציפות, היום המרוץ מתקיים כברווט – מרוץ אתגר לחובבים), בורדו – פריז (600 ק"מ, 1891, התקיים עד 1988), לייז'–בסטון–לייז' (1892) ופריז – בריסל (400 ק"מ, 1893, מתקיים עד היום כמרוץ חד-יומי במסלול בן 220 ק"מ).
בשנים 1958-1988 נכללו המרוצים החד-יומיים הנחשבים ביותר בסבב סופר פרסטיז' פרנו אינטרנסיונל יחד עם מרוצי הקטעים החשובים ביותר. מ-1989 ועד 2004 התקיים סבב הגביע העולמי באופני כביש שכלל את עשרת המרוצים החד-יומיים החשובים ביותר. החל מ-2005 נכללים המרוצים החשובים בסבב הפרו-טור שכולל גם מרוצי קטעים.
סוגי מרוצים.
קיימים שלושה סוגים בסיסיים של מרוץ חד-יומי
ישנם גם מרוצים שהם שילוב של שני הסוגים הראשונים כשבדרך כלל, המרוץ נפתח בקטע ארוך מנקודה לנקודה ובסיום יש מספר סיבובים של מסלול מעגלי.
דרוגי המרוצים.
לכל המרוצים הנמצאים תחת חסות ה-UCI יש קודים אשר מלמדים על רמת חשיבותם. בהתאם לקוד המרוץ נגזרת גם רמת הקבוצות המשתתפות במרוץ ואורך המסלול.
מקבצי מרוצים לאורך העונה.
מרוצים חד יומיים מתקיימים לאורך כל העונה במדינות השונות. בלוח המרוצים המקצועני השנתי קיימים מספר מקבצים של מרוצים חד-יומיים שזוכים להתייחסות מיוחדת. קיים מקבץ גדול של מרוצים המכונים "מרוצי האביב" ומתקיימים בחודשים מרץ ואפריל. נהוג לחלק את מרוצי האביב לשתי קבוצות משנה: הקלאסיקות הצפוניות ומרוצי הארדנים. מקבצי המרוצים מאפשרים לרוכבים המתמחים בסוגי המרוצים השונים, לכוון את הכנותיהם, כך שיגיעו לשיא כושרם במשך השבועות בהם מתקיימים מרוצי היעד שלהם.
קיימים מרוצים מפורסמים שאינם שייכים לשום מקבץ. המפורסם שבהם הוא מרוץ מילאנו - סן רמו, שנערך באמצע מרץ בריביירה האיטלקית.
הקלאסיקות הצפוניות.