באליפות העולם באולם שנערכה בסופוט במרץ 2014 זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.34 מטר, אחרי מועתז עיסא בראשים (2.38 מטר) ואנדריי פרוטסנקו מאוקראינה (2.36 מטר). איוון אוחוב שסיים שני החזיר את המדליה בשל אימרוץ.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין בשנת 2015 סיים במקום שמיני בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.25 מטר. בשלב המוקדמות הוא קפץ לגובה של 2.29 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד אורגון במרץ 2016 זכה פעם שנייה ברציפות במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.33 מטר, אחרי ג'יאנמרקו טאמברי מאיטליה (2.36 מטר) ורוברט גרברז (2.33 מטר).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים במקום שישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.33 מטר
באליפות העולם שנערכה בלונדון, הממלכה המאוחדת בשנת 2017 הוא קפץ קפיצה אחת בשלב המוקדמות, פסל ופרש מהתחרות.
באליפות העולם באולם שנערכה בבירמינגהאם הממלכה המאוחדת במרץ 2018 סיים במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.29 מטר.
קרב אודז'ק
האמיש
חוק האחריות הפוליטית
חוק האחריות הפוליטית (בספרדית: Ley de Responsabilidades Políticas) היה חוק שהתקבל על ידי המדינה הספרדית בראשותו של פרנסיסקו פרנקו בשנת 1939, לקראת סיום מלחמת האזרחים בספרד. החוק נוצר על מנת להפליל בדיעבד את פעולתם של אנשי הכוחות הרפובליקנים שלחמו מול פרנקו ואנשיו והניח בסיס משפטי לרדיפתם. החוק שימש בפועל עד למחצית שנות ה-40 ובוטל למעשה רק בשנת 1966. כחצי מיליון ספרדים נחשפו לצעדי עונשין מכוחו.
החוק.
בראשית 1939 הוברר לרפובליקנים בספרד כי מלחמתם נגד הלאומנים אבודה. פרנקו דחה את התנאי היחיד של הממשלה הרפובליקנית לכניעה במלחמה - התחייבות כי לא יינקטו מעשי תגמול נגד הרפובליקנים המנוצחים. ההיסטוריון אנטוני ביוור כתב בספרו אודות מלחמת האזרחים כי ספרד הלאומנית הייתה רק מעט יותר מכלא פתוח בעבור אלו שלא הזדהו עם המשטר. ההיסטוריונית הלן גרהם כתבה בספרה על המלחמה כי ספרד הפרנקואיסטית עוצבה כקהילה מונוליטית, שבה הוצאו מן החברה בברוטליות קבוצות ספציפיות של אנשים, הלא הם הרפובליקנים המובסים, שלא יכלו לעזוב את המדינה, שממשלת פרנקו ראתה בכולם "אדומים" (כלומר קומוניסטים) ושללה את זכויותיהם.
חוק האחריות הפוליטית פורסם על ידי פרנקו ב-13 בפברואר 1939. הוא קבע רטרואקטיבית, בניגוד לעקרון החוקיות, את אשמתם במרד מזוין של כל מי שהיו חברי החזית העממית, הקואליציה של מפלגות השמאל שלחמה נגד הלאומנים, וזאת החל מה-1 באוקטובר 1934. כמוהם הוכרזו כאשמים במרד גם אלו שהתנגדו להפיכה הצבאית של פרנקו ואנשיו שהתחוללה ב-17 ביולי 1936, לרבות כל פקידי הממשלה הרפובליקנית שכיהנה באותו מועד וכל אנשי הכוחות המזוינים הרפובליקאים. החוק היה כאמור רטרואקטיבי, וקבע את אשמתם של מי שצייתו לפקודות החוקיות של הממשלה הרפובליקנית, שנים לפני שהחוק המפליל בא לעולם. ככזה הוא היה אמצעי מרכזי במסגרת הדיכוי שנקט המשטר הפרנקואיסטי כנגד תומכי המשטר הקודם. הוא גם נועד לאפשר הרחיק מעמדת השפעה כל מתנגד אפשרי למשטר החדש.
החוק איפשר להטיל קנסות והפקעת רכוש (עד כדי תפיסת רכוש מלאה) על מי שהוכרזו לפיו כעבריינים ועל בני משפחותיהם. סנקציות נוספות שאיפשר היו הטלת מגבלות על פעילות מקצועית, הטלת מגבלות על מגורים ואף שלילת האזרחות הספרדית. אנשים שנהרגו או הפכו לנעדרים הוכרזו כאשמים ובני משפחותיהם סבלו את התוצאות הכלכליות של אשמתם. בין אלו שנענשו בחומרה לפי חוק זה היה הצ'לן הקטלאני פבלו קזאלס. מעשי הדיכוי והרדיפה כנגד הרפובליקנים המובסים לא הצטמצמו לסנקציות כלכליות וכללו גם הוצאות להורג, עינויים ומאסר ממושך.
הפעלת החוק הושעתה למעשה בשנת 1945, אך בתי דין להטלת אחריות פוליטית שהוקמו מכוחו הוסיפו להתקיים עד לשנת 1966, שאז בוטל. בשש השנים העיקריות של הפעלת החוק נענשו מכוחו 500,000 ספרדים מתוך אוכלוסייה של כ-23 מיליון נפש.
נציגות ישראל בביירות
נציגות ישראל בביירות הייתה הנציגות הישראלית בלבנון שפעלה מ-1982 ועד 1984.
במקביל לפעולת של השגרירות הישראלית בביירות, הפלנגות הנוצריות שכרו בראשית 1984 משרדים בירושלים, בבניין הצופה למשכן הכנסת. באופן רשמי המשרדים היו משרד הסברה של הנוצרים הלבנונים אך הם התקיימו כשגרירות בפועל. המשרדים נסגרו במאי 1985 עם נסיגת צה"ל לקו רצועת הביטחון.
רקע.
הנורמליזציה ביחסי ישראל–לבנון החלה כבר ב-1976, במהלך מלחמת האזרחים בלבנון. במהלכה, כחלק ממדיניות הגדר הטובה שכללה סיוע אזרחי, רפואי וכלכלי לתושבי דרום לבנון. וסיוע צבאי לצבא לבנון החופשית.
תושבים בדרום לבנון לרכוש אספקה, מזון דלק ומים מישראל. סוחרים מלבנון הורשו להיכנס עם רכבם לקריית שמונה, להגיע לסניף בנק לאומי בעיר, להמיר את הלירה לבנונית ללירה ישראלית ולקנות מוצרים בעיר. בנוסף הורשו חקלאי דרום לבנון למכור את יבול הטבק שלהם בישראל, סטודנטים לבנונים אפילו נרשמו ללימודים במכללת תל-חי.
לאחר מלחמת לבנון הראשונה שכללה כניסת כוחות קרקעיים של צה"ל ללבנון החלה יחידת הקישור ללבנון לעודד תיירות לבנונית-ישראלית, כ-180,000 לבנונים ביקרו בישראל מאז יוני 1982 ועד מרץ 1984. צה"ל אף הקים קייטנות בישראל לילדי דרום לבנון ועודד ביקורים מאורגנים לאנשי מקצוע להתמחות בנושאים שונים. היקף היצוא הישראלי ללבנון הגיע בשנת 1984 לשלושה מיליוני דולר לחודש, ודרך ישראל הועברו מוצרים של סוחרים לבנוניים המיובאים מחוצה לה בסכום של שישה מיליוני דולרים. היחידה הנפיקה אישורי עבודה לאלפי תושבי דרום לבנון שקרוביהם שירתו בצד"ל, הכניסה לישראל התקיימה דרך מעברי הגדר הטובה (מעבר ראש הנקרה, מעבר בירנית, מעבר תורמוס, מעבר תבנית, שער עגל ושער פאטמה ליד מטולה, שהיה מעבר הגבול המרכזי).
מנכ"ל משרד החוץ דאז, דייב קמחי הגיע לביירות כנציג של המוסד והיה אחראי על הקשרים של ישראל עם הנוצרים הלבנונים. בתמיכתו של שר החוץ, יצחק שמיר קמחי וצוותו שכלל דיפלומטים שרובם דוברי צרפתית נשלחו ללבנון.
היסטוריה.
בראשיתה, פעלה השגרירות בתוך בית נטוש בבעבדא שבפאתי ביירות. בסמוך לשגרירות שכן ארמון בעבדא שהוא מעונו של הנשיא. צוות השגרירות גם עבד בו וגם התגורר בו. בשגרירות עבדו בין היתר קמחי, השגריר איציק ליאור, הנספח הכלכלי דני קטריבס, הנספח הצבאי אסא ירקוני ונספח ההסברה ברוס קשדן. לצידם פעלו גם צוות מנהלי מצומצם שבניגוד אליהם, לא היה בנציגות באופן קבוע ומדי פעם היה חוזר לישראל.
בכתבה שפורסמה במעריב בדצמבר 1982 דווח על אנשי עסקים רבים הבאים לשגרירות, דבר שבא לידי ביטוי בכך שהייצוא הישראלי ללבנון נסק.
חרף זאת, אחרי כמעט שנה בלבנון הועברה הנציגות למבנה חדש וזאת לאור חששו של הנשיא אמין ג'ומאייל (שמונה לתפקיד הנשיא לאחר שאחיו, בשיר ג'ומאייל נרצח בספטמבר 1982) מפני נוכחות ישראלית במקום שצמוד לארמון הנשיאות. השגרירות עברה מבעבדא ליארזה, שהייתה עיר פרבר אחרת במזרח ביירות. הפעם הנציגות שכנה בווילה רחבת ידיים ומלאת חדרים. עם זאת, בסוף 1983 צה"ל החל את נסיגתו מביירות ואנשי השגרירות נאלצו לראשונה להתמודד עם המקומיים ללא עזרה מצה"ל. במקביל, סיים איציק ליאור את תפקידו והוחלף בראובן מרחב.
בעקבות המצב, השגרירות הועברה בשנית למקום אחר, לעיירה בדייה שמצפון לביירות. השגרירות שכנה בבניין משרדים יחד עם יחידה שיעית של צבא לבנון ששמרו על הצוות של השגרירות. במאי 1984 הופגז אזור הנציגות כחלק מתקיפה של ארגוני השמאל המוסלמים בשכונות הנוצריות של העיר
בפסח 1984, כאשר הסורים פעלו על מנת להבריח את צה"ל מלבנון נפלו בשבי שני מאבטחים ישראלים שטעו בניווט בטיול. הם הגיעו לאזור בשליטה סורית ונפלו בשבי. לבסוף הוחלט לפנות את השגרירות מאחר שהסיכון הביטחוני אינו מצדיק עוד את השמירה עליה. בקיץ, החל הפינוי (שהוקדם במספר ימים לאור התרעה מחשש לפגיעה בצוות השגרירות) שבוצע והושלם בעזרת מסוקים של חיל האוויר הישראלי.
מדונה כגיי אייקון
בעיני הקהילה הגאה, מדונה נחשבת לגיי אייקון. לפי הירחון אדבוקט, מדונה היא הגיי אייקון הגדול ביותר בכל הזמנים.
החיים כגיי אייקון.
מדונה הכירה את הקהילה הגאה בעודה הייתה נערה, כאשר המורה שלה לבלט, כריסטופר פלין, גבר הומו, הכיר לה את הקהילה הגאה המקומית של דטרויט, מישיגן, ולעיתים קרובות לקח אותה לגיי ברים ומועדוני לילה הומואים מקומיים. פלין גם עודד את מדונה להתרחק מהמלגה החלקית שקיבלה מאוניברסיטת מישיגן ולעבור לגור במנהטן, ניו יורק, כדי להמשיך בקריירה של רקדנית מקצועית.
באוגוסט 2009, במהלך הופעה בבוקרשט, רומניה, במהלך סיבוב ההופעות Sticky &amp; Sweet Tour, מדונה מתחה ביקורת על אפליה נגד הרומאים ועל אפליה נגד הומואים. באוטוביוגרפיה של המוזיקאי הקנדי, דייוויד פוסטר , הוא מספר על פגישה עם מדונה שבה הוא הביע סלידה למראה של שני גברים מתנשקים; בתגובה, מדונה הזעיפה פנים והגיבה: "יש להסתכל על שני גברים שמתנשקים כרגיל! אתה מייצג את כל מה שאני מנסה לשנות".
ביוני 2010, פרסמה מדונה הצהרה המבקרת את ההחלטה לכלוא שני גברים במלאווי, רק כי הם חגגו את האיחוד שלהם בטקס. בהצהרתה נכתב: "כעיקרון, אני מאמינה בשוויון זכויות לכל האנשים, לא משנה מה המגדר, הגזע, הצבע, הדת או הנטייה המינית שלהם. השבוע עשתה מלאווי צעד ענק אחורה. העולם מלא בכאב ובסבל; לכן, עלינו לתמוך בזכות האדם הבסיסית שלנו לאהוב ולהיות נאהב. אני קוראת לגברים ולנשים הפוגרסיביים של מלאווי - וברחבי העולם - לערער על ההחלטה הזו בשם כבוד האדם ושוויון זכויות לכולם."