במאה ה-11 נכנס הספר "אומנות המלחמה" לספר המאגד בתוכו שבע קלאסיקות צבאיות בסינית עתיקה בשם "שבע הקלאסיקות הצבאיות"
("The Seven Military Classics"). "אומנות המלחמה" הוא הספר הראשון מבין הקלאסיקות המוצגות בספר. הספר, היווה קאנון תרבותי בתקופת "שושלת סונג", ושימש כחומר למידה חובה בקורס הקצינים של צבא סין.
גם בתקופות מאוחרות ניכרת השפעתו של הספר על אסטרטגיה צבאית בסין. הצלחתו הצבאית של מאו דזה-דונג (באנגלית: Máo Zédōng"", בסינית:毛泽东 ) אשר התפרסם כאחד האסטרטגים הצבאיים המשמעותיים של המאה ה-20, נקשרה בספרו של סון דזה. נכתב כי הרבה מהטכניקות עליהן התבסס בכיבושיו הצבאיים, שואבות השראה מטכניקות לחימה הנלמדות ב"אומנות המלחמה".
השפעות תרבותיות.
ספרו של סון דזה נחשב לקלאסיקה, וציטוטים ממנו נפוצים במשחקי אסטרטגיה. שני משחקי מחשב משנות ה-80 של המאה שעברה נוצרו תחת הכותר "אמנות המלחמה" - "אומנות המלחמה העתיקה" ו"האומנות העתיקה של לוחמה בים".
אלכסיי ונציאנוב
אלכסיי גַברילוביץ' וֵנֵצִיַאנוֹב (ברוסית: Алексей Гаврилович Венецианов; 18 בפברואר 1780 – 16 בדצמבר 1847) היה צייר רוסי, מטובי ציירי תקופתו, מורה לציור ומייסד "אסכולת ונציאנוב".
חייו.
ונציאנוב נולד במוסקבה במשפחת סוחר ממוצא יווני שהגיע לרוסיה במהלך מחצית המאה ה-18. הוא התחיל ללמוד ציור באופן עצמאי ולאחר מכן היה תלמיד של ולדימיר בורוביקובסקי. צייר דיוקנאות, ובמקביל עבד בשירות המדינה.
בשנת 1808 החל לערוך ירחון סאטירי מצויר, שתוך מספר חודשים נאסר לפרסום. בשנת 1811 התקבל כחבר באקדמיה לציור. בשנת 1812, במהלך המלחמה עם צרפת הוא צייר קריקטורות על החיילים הצרפתים. בשנת 1819 עזב את שירות המדינה, רכש אחוזה בכפר בקרבת טבר ועבר להתגורר בה. ייסד במקום בית ספר לציור שבו למדו במהלך תקופת קיומו כ-70 ציירים לרבות אלכסיי טיראנוב.
בשנת 1824 השתתף בתערוכה בסנקט פטרבורג וזכה להצלחה רבה. למרות זאת, ניסיונו להתקבל כמורה לציור באקדמיה לציור לא צלח. ניהול בית הספר הפרטי דרש השקעה רבה, ולוונציאנוב היה קשה מאוד לעמוד בה. בתחילת שנות ה-30 העניק לו הצאר תואר "צייר החצר". כתוצאה מכך הוא התחיל לקבל מלגה חודשית ללא צורך בתמיכה נוספת. הדבר איפשר לו להמשיך בניהול בית ספרו.
ונציאנוב נחשב למומחה לציור המתאר את החיים הכפריים ברוסיה.
ציוריו מוצגים במוזיאון הרוסי ובגלריית טרטיאקוב.
סון טצו
Shrek the Halls
כביש 551
כביש 551 הוא כביש רוחב עתידי בישראל, החוצה את השרון הצפוני ממערב למזרח, ואמור בעתיד לקשר בין כביש 2 לבין כביש 6.
המאבק נגד סלילת הכביש.
ביולי 2001, אישרה ועדת השרים לכלכלה את סלילתו של הכביש, יחד עם 8 כבישי רוחב אחרים שיחוברו לכביש 6. על פי התכנון הייתה סלילת הכביש אומרה להסתיים ביולי 2004.
בספטמבר 2001, הגישה החברה להגנת הטבע לוועדה מחוזית לתכנון ולבנייה מרכז התנגדות לסלילת הכביש. לטענתה, שהייתה מבוססת על חוות דעת של הגאוגרף פרופסור אליהו שטרן, הכביש מיותר לחלוטין, הוא יהווה פגיעה באגן נחל פולג, אחד השטחים הפתוחים האחרונים שנותרו באזור המרכז, ואחד המסדרונות האקולוגיים החשובים ביותר בצפון מטרופולין תל אביב. בנוסף טענה כי בקטע שבין מחלף קסם ומחלף אייל בכביש 6 מתוכננים מספיק כבישי רוחב, שהופכים כביש זה למיותר. בניהם כביש הרוחב 531 וכביש 541. סלילת כביש 551 בקטע שבין מחלף הדרים בכביש 4 לכביש 2 החלה אך שר התחבורה אפרים סנה הורה על הפסקת העבודות ביוני 2002.
במהלך 2004 ביקשה חברת מע"צ להתחיל בסלילת הקטע המזרחי בכביש 551, בין כביש 6 לכביש 4. החברה להגנת הטבע ועמותת אדם טבע ודין פנתה לבית המשפט המחוזי בתל אביב, שדחה את הבקשה להוציא צו ביניים, האוסר על מע"צ להתחיל בביצוע העבודות. אך בדצמבר 2004, הודיעה מע"צ, שבשל שיקולי תקציב, אין בכוונתה לסלול את הכביש בשלב זה. בשנת 2006 שוב ביקשו להתחיל בעבודות הסלילה, ושוב נעשתה פנייה לבית המשפט המחוזי בתל אביב שנדחתה. ובינואר 2007, שופטת בית המשפט העליון, דבורה ברלינר, דחתה את בקשת החברה להגנת הטבע לצו ביניים שיעצור את הליכי התכנון של הכביש.
בפברואר 2008 הודיע מנכ"ל מע"צ, אלכס ויז'ניצר, על פרסום מכרז לתכנון וביצוע הכביש, אך זמן קצר אחר כך הפרויקט הוקפא.
כביש 551 - החלק הסלול.
נכון לשנת 2020, מורכב הכביש משני קטעים קצרים, הראשון בן 1.5 קילומטר הנמצא סמוך לקיבוץ ניר אליהו וקיבוץ אייל שנסלל כחלק ממחלף אייל. וקטע נוסף שנמצא במחלף הדרים (אורכו כקילומטר), כאשר הכביש עובר מתחת לכביש 4 ומגיע עד לסמוך לבית חולים קריית שלמה, שמצפון ליישוב חרוצים.
כביש 551 - החלק העתידי.
החברה הלאומית לדרכים עתידה להשלים את הקטע החסר בין כביש 6 לכביש 2. לפי התוכנית המקורית היה הכביש אמור לקשר בין שני הכבישים דרך השטח שבין בני ציון מדרום לתל יצחק מצפון ולחצות את כביש 4 במחלף הדרים עד לכביש 2 במערב, אך אפשרות זו נתקלה בהתנגדותם של יישובים בשרון ושל החברה להגנת הטבע. בחודש יולי 2010 החליטה ועדה של משרד הפנים להסיט את תוואי הכביש דרומה, כך שיחלוף לאורך גבולה הצפוני של רעננה. חלופה זו המכונה "כביש 541", מאפשרת לשמר את המרחב הפתוח של נחל פולג. אורך הכביש שתוכנן הוא כ-13 קילומטר ועלות הקמתו הוערכה בשנת 2008 בכ-300 מיליון שקל. בשנת 2014 משרד התחבורה לא קיבל את החלופה והמשרד מקדם שוב את התוכנית המקורית. בשנת 2020 פורסם שמשרד התחבורה ונתיבי ישראל מקדמים תוכנית לסלילת הקטע שבין כביש 6 לכביש 4.
קיבוץ יקום
קריאולי
בללייקה (כלי נגינה)
מינרלואיד
ניקולאוס הקדוש
ניקולאוס הקדוש (יוונית: Άγιος Νικόλαος, סביבות 270- 345) הוא קדוש נוצרי חשוב שכיהן כבישוף בעיר מירה (בליקיה, חלק מטורקיה של ימינו) ולעיתים מכונה "ניקולאוס ממירה". בשל הניסים הרבים המיוחסים לו, הוא ידוע גם כ"ניקולאוס עושה הנפלאות". הוא ידוע גם כנותן מתנות בסתר, למשל הטמנת מטבעות בנעליים, והוא המקור לדמות הפולקלורית "סנטה קלאוס". ב-1087 הועברו שרידיו לבארי בדרום באיטליה לאחר שנחטפו מקברו המקורי במירה, והוא ידוע לפיכך גם כ"ניקולאוס מבארי".
ניקולאוס עושה הנסים או מעניק המתנות.
האגדה העיקרית והעתיקה ביותר עליו היא על מילוי ארנקים בכסף עבור שלוש בנות עניות והשלכתם אל תוך בית אמן, באישון ליל. אגדה אחרת כנראה מאוחרת יותר מספרת על החייאת שלשה ילדים או עניים, שנרצחו ועמדו להכין מבשרם או מדמם אוכל או מרק. הוא השתתף בוועידת ניקאה הראשונה (שם, לפי סיפור מפורסם שאין ביטחון בנכונותו, הכה באגרוף את הבישוף אריוס) ונמנה עם תומכי האורתודוקסיה. הוא היה צם בימי חמישי, ופיוטים נאמרים לזכרו בכנסיות שונות ביום זה בשבוע.
תאריכי לידתו ומותו אינם מתועדים. מקובל כי נולד ב-270 לספירה (אך יש הטוענים כי נולד בין שנה זו לבין 286), וכי מת ב-6 בדצמבר 345 (אך יש הטוענים כי מת ב-326, 351 או 365).
ניקולאוס כקדוש ימי.
מירה הייתה עיר נמל חשובה. האגדה מספרת על בעל ספינה מאשקלון שהגיע למירה לצורך מסחרו וביקש שבישוף העיר, ניקולאוס (ככל הנראה ניקולאוס אחר) יתלווה אליו ויתפלל כדי שמסעו בים יצליח. ניקולאוס נעתר והמסע עבר בהצלחה. בדרכו חזרה, סירב בעל הספינה לעגון במירה, כיוון שנהנה מרוח גבית טובה שיכלה לקחתו עד לרודוס. ניקולאוס התפלל ובים התחוללה סערה. בעל הספינה הסכים להוריד את ניקולאוס במירה וזה העניק לו ים שקט ורוח טובה להמשך מסעו. כך הפך ניקולאוס לפטרון יורדי הים. דמותו השתלבה עם דמות הקדוש הקדום יותר לדמות אחת.
מירה הייתה לנמל חשוב עבור עולה רגל לירושלים והצליינים, שביקשו להנות מחסותו של הפטרון, לקחו עמם בספינותיהם איקונין בדמותו שתגן עליהם במהלך המסע. במאה האחת עשרה התגלו עצמותיו של ניקולאוס בעיר בארי שבדרום איטליה, אף היא נמל עולי רגל חשוב. גרסה אחרת טוענת כי ב-1204, במסגרת מסע הצלב הרביעי שדדו הונציאנים את עצמותיו של ניקולאוס ולקחו אותן עמם לוונציה.
יורדי הים העבירו את מסורת ניקולאוס הרחק מעבר לאגן הים התיכון.
שמו והקשר בין ניקולאוס לסנטה קלאוס.
מקור שמו מיוונית: νικη ניקה - ניצחון, ו-λαος לאוס - העם. כלומר "ניצחון העם". בשפות שונות הוא מכונה "Nicholas" (אנגלית), ניקולא (Nicolas בצרפתית, نقولا בערבית), ניקולאי (רוסית ושפות סלאביות שונות), מיקולאש (Mikuláš בהונגרית, צ'כית, סלובקית), וניקלאס (בחלק מן השפות הנורדיות).
בתרבויות בנלוקס, גרמניה ואחרות הוא נחשב לקדוש אשר מעניק לילדים מתנות ביום חגו (ה-6 בדצמבר) לפני חג המולד, בתור "ניקולאוס הקדוש". ביום חגו מותירים הילדים את נעליים או גרביהם מחוץ לדלת חדרם (או ביתם) בתקווה למציאת מתנות (מטבעות שוקולד, ממתקים, צעצועים קטנים) בתוכם. שמו של ניקולאוס "התגלגל" בעקבות הגירה של נושאי המסורת הזו לעמים שונים והשם התגלגל גם לתרבויות אחרות. בגלגוליו השם שונה ולעיתים עוות. בבלגיה הוא נקרא קליסשן (Kleeschen), קיצור של קליס, כעיוות לכינוי הפורמלי בשפה זו "Hellegen Niklos" (הלגן ניקלוס - ניקלוס הקדוש), ובהולנדית כונה ככינוי חיבה "Sinterklaas" - סינטרקלאס, כלומר הקדוש קלאס. נראה שבארצות הברית השם התגלגל מהכינוי ההולנדי ל"סנטה קלאוס" - הידוע כיום, והוא הפך לדמות סב חביב, המעניקה מתנות ביום חג המולד (25 בדצמבר) עצמו.
באזיליקה
באסיליקה
יהודי אנגליה
אידיוטים שימושיים
אידיוטים שימושיים הוא כינוי גנאי ששימש בשיח הפוליטי לתיאור תומכיה של ברית המועצות במדינות המערב והיחס שהעניק להם המשטר הסובייטי. תומכים אלה היו בעיקר ליברלים, סוציאליסטים וקומוניסטים. לאחר תום המלחמה הקרה השימוש במושג התרחב, אך הפך לפחות ברור.