מדינות רבות ידועות בכך שהוסיפו למרחב הציבורי אלפי מצלמות מעקב, בשטחים עירוניים, בפרברים, ואפילו באזורים כפריים בספטמבר 2007 הודיע האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות שהמצב הנוכחי הוא "בסכנת הפיכה לחברה נעקבת ומפוקחת לחלוטין, הנוגדת לגמרי את הערכים האמריקניים, וב"עתיד שחור משום שכל תנועה, עסקה, או התקשרות, תוקלט ותאוכסן, באופן שהיא מוכנה לבדיקה ולשימוש כנגדינו על ידי הרשויות ככל שירצו".
ב-12 במרץ 2013 ארגון עיתונאים ללא גבולות הוציא "דו"ח מיוחד אודות המעקב והפיקוח ברשת". הדו"ח כלל רשימה של "אויבי הרשת", מדינות בהם הממשלה מעורבת באופן פעיל, בסינון אתרי חדשות, דבר הפוגע לטענתם בחופש המידע, ובזכויות האדם. חמש המדינות אשר בראש אויבי הרשת הן: בחריין, סין, איראן, סוריה, ווייטנאם.
מעקב על מחשבים ורשתות.
מעקב על מחשבים ורשתות הוא שם כולל לניטור המידע הנמצא במחשבים, וניטור התעבורה ברשתות תקשורת שונות, כגון האינטרנט.
כיום מרבית רשת האינטרנט מנותרת באופן קבוע על ידי ספקי אינטרנט, שירותים מקוונים ומדינות.
התפתחותן של טכנולוגיות חדשות כגון האינטרנט וגידול בנפח האחסון הקיים, אפשרו למעשה לממשלות וחברות להחזיק יכולת חסרת תקדים של פיקוח על פעילותם של אזרחים.
לצד זאת, ארגונים שמטרתם להגן מפני התופעה ולשמור על הזכות לפרטיות ברשת האינטרנט ובמחשבים. ארגונים כגון קרן החזית האלקטרונית ופרויקט Tor. לטענת אותם ארגונים, מעקב ללא בקרה על מחשבים ורשת האינטרנט מהווה סכנה לארגוני זכויות אדם, לזכויות הפרט, ולפעילים פוליטיים וכי המעקב שנעשה כיום הוא "דרקוני" וללא גבולות.
ריגול המונים
שראל – שירותים ואספקה לרפואה בע&quot;מ
זמירון
נבהרדק (פירושונים)
נובהרדוק (פירושונים)
קו (כתב עת)
קו, כתב עת לאמנות וספרות – צורות ותכנים חדשים הוא כתב עת ישראלי לאמנות וספרות שהופיע בין השנים 1965–1970 בישראל והקיף 12 גיליונות. את כתב העת ערכו יונה פישר, רחל שפירא ודן עומר והוא עסק באמנות אוונגרדית, באדריכלות, ספרות ועוד.
בגליונותיו הראשונים פרסם כתב העת מניפסטים מתורגמים של הפוטוריזם (אוקטובר 1966) ושל הסוראליזם (ינואר 1967).
בין השנים 1980–1990 ראו אור 10 גיליונות נוספים של כתב העת. בשנת 2004 יצא לאור גיליון של כתב העת "המעורר", בהוצאת גלריה דביר, שנקרא "קו המעורר", והיווה מחווה לכתב העת.
דלוגושיודלו
דלוגושיודלו (בפולנית: Długosiodło), היא עיירה במחוז מזוביה שבפולין.
חרף מעמדה המינהלי ככפר, בראשית המאה ה-19, לאחר שהתיישבו בדלוגושיודלו יהודים רבים, היה הכפר למעין עיירה, שהתקיימו בה ירידים וימי-שוק מרכזיים שנתנו מרכזיות למקום. בתקופה האחרונה שלפני מלחמת העולם השנייה היו היהודים רוב ניכר בין התושבים.
היסטוריה.
הכפר דלוגושיודלו נבנה על שטחה של אחוזת-אצולה שנשאה את אותו שם. בסוף המאה ה-19, גדלה האוכלוסייה והיא הפכה לעיירה מרכזית. אף על פי שמעמדה הקהילתי נותר ככפר, התקיימו בה ימי שוק שבועיים וימי יריד שנתיים, שבשלהם שימשה דלוגושיודלו מרכז מסחר ומלאכה לסביבה החקלאית. לירידי דלוגושיודלו באו עם מרכולתם סוחרים מערי הסביבה והעמידו דוכנים זמניים ועליהם ערמו את סחורותיהם.
בנוסף, היערות שמסביבה ואקלימה הנוח, משכו אל דלוגושיודלו קייטנים מפורסמים בחודשי הקיץ, שבאו לשאוף מאווירה הזך, דבר שפיתח את ענף הקייטנות בעיירה והוסיף להכנסות התושבים.
יהודי דלוגושיודלו.
מי שפיתחו את המקום והוציאו לו מוניטין, היו היהודים שהתיישבו במקום והיו לרוב מוחלט של אוכלוסיית הכפר. בתחילה היו יהודי הקהילה, כפופים למרות קהילת אוסטרוב מזובייצקה, או לקהילת וישקוב. אך לקראת סוף המאה ה-19 התארגנה במקום קהילה עצמאית.
על פי מרשם אוכלוסין שקיימה מנהלת הכפר, בין שתי מלחמות העולם ישבו בדלוגושיודלו 150–170 משפחות יהודיות. כאשר בשנת 1921, נרשמו בדלוגושיודלו 801 יהודים מתוך 1,744 התושבים. בשנות ה-30 של המאה ה-20 עסקו רוב היהודים במסחר זעיר וברוכלות בכפרים. מלבדם מצאו במקום פרנסה עוד 20 חייטים, 30 סנדלרים, 4 נגרים, 5 נפחים ועוד בעלי מלאכה בעלי מקצועות אחרים. החייטים והסנדלרים עסקו בעיקר בהכנת בגדים ומנעלים לשם מכירתם בימי השוק והירידים.
האוכלוסייה היהודית, הייתה מגוונת. בין שתי מלחמות העולם נתקיימו בדלוגושיודלו סניפים וקינים של הציונים הכלליים, בית"ר, הבונד, המזרחי ואגודת ישראל, אולם בעת הבחירות לקונגרסים הציוניים, הצביעו רוב השוקלים בעד רשימת המזרחי. בשנותיה האחרונות של הקהילה, התנהלו מלחמות קשות בין פעילי ה"בונד" שפתחו את סניפם ובין החסידים, ובין תומכי בית"ר.
בשנת 1931 היו בוועד הקהילה 8 חברים: מהם 6 שייצגו את הציונים, לעומת 2 שייצגו את השמרנים מזרם "אגודת ישראל". הקהילה החרדית, הייתה דומיננטית, והתאפיינה באוכלוסייה חסידית, בעיקר מחסידי גור. בשנת 1932 נפתח בית-ספר לבנות בית יעקב שבו למדו כמאה תלמידות. במרכז הכפר גם עמד היה בית מדרש והתקיימו בו 5 מניינים מדי יום. כך, בשנת 1937 נמסר על העסקת 3 שוחטים לצורכי הקהילה החרדית. בראשות הקהילה, עמד הרב מנחם בנימין פומרנץ חתנו של הרב נפתלי יוסף פריינד מרוז'אן הסמוכה, שהנהיג את העיר והיה נאהב גם על הציונים המקומיים.
הקהילה המקומית קיבלה גם חיזוקים מיהודי פולין שביכרו לנפוש בה, וביניהם היו גם אדמו"רים ורבנים מפורסמים, כמו האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור והאדמו"ר רבי יוסף מאמשינוב, האדמו"ר רבי אהרן מנחם מנדל מרדז'ימין והרב אלכסנדר זושא פרידמן. כך גם התקיימה במקום קייטנה מטעם "אגודת ישראל" שבה הבריאו כ-150 ילדים, בעיקר מחוגי החרדים. בשנים 1938-1939 הייתה הקייטנה לבית הבראה קבוע, והוקם עבורה בניין נוסף שבו 40 חדרים. לבית ההבראה "יהודית" הופנו ילדים שנזקקו להבראה מכל האזור.
חיסול הקהילה.
עם עלות הנאצים לשלטון, החלו יהודי דלוגושיודלו לסבול מגילויי אנטישמיות. נבצר מהם לחזר על הכפרים עם מרכולתם ואף נמנע מהם לסחור ליד דוכניהם בכיכר השוק. ביריד שנערך באוגוסט 1936, הגיע למקום קפיטן בדימוס מצבא פולין שהסית את האיכרים המקומיים נגד היהודים, אותם כינה "העלוקות המוצצות את הדם הפולני". הקהל המוסת ערך במקום פוגרום קטן, הפך דוכני יהודים, השמיד סחורה, ניפץ שמשות בבתיהם ואף הכה ופצע חמישה יהודים. כך במשך שעות עד שפלוגת שוטרים מאוסטרוב מזובייצק הסמוכה שמה קץ לדבר, כשעצרה 16 איש ובית הדין גזר על הקפיטן 10 חודשי מאסר. אך הדבר לא הועיל, ובהמשך אף הורע מצב היהודים וליד חנויותיהם ודוכניהם הוצבו משמרות חרם. בירידים, הוקצה מקום מיוחד, כעין גטו, לדוכני יהודים. כאשר במקביל נפתחו חנויות חדשות של נוצרים, ורבים מיהודי המקום נותרו כמעט ללא מקור פרנסה.
בשנת 1938 שוב התפרעו האיכרים, שהוסתו בתעמולה אנטי-יהודית שהפיצו פעילי המפלגה הלאומית דמוקרטית (אנדקים). היהודים ניסו להגן על עצמם ועל רכושם, אלא שהמשטרה חברה למתפרעים ואסרה את היהודים שניסו להגן על עצמם.
ימים ספורים אחרי שפרצה מלחמת העולם השנייה נכבש האזור בידי הצבא הגרמני. לדלוגושיודלו עצמה, הגיעו חיילים גרמנים בא' דראש השנה ת"ש (14 בספטמבר 1939). הם שהו במקום רק כמה ימים ולא השאירו בדלוגושיודלו חיל משמר.
למקום זרמו מאות פליטים יהודיים מאזור הגבול שבין פולין ופרוסיה המזרחית ובעיקר מפשאסניש. יהודי דלוגושיודלו טיפלו בפליטים כמיטב יכולתם, דאגו להם לקורת גג והקימו עבורם מטבח עממי.
ב־5 באוקטובר 1939 (שמיני עצרת ושמחת תורה), הופיעו בדלוגושיודלו אנשי האס אס ומפקדם ציווה על כל היהודים להתאסף בכיכר השוק. לאחר שכונסו כל היהודים קרא הקצין פקודה, לפיה עליהם לעזוב את הכפר תוך שעתיים ולעבור אל "ידידיהם הקומוניסטים שבמזרח". למגורשים לא הותר לקחת אתם דבר. אחדים מהמגורשים שכרו להם בחיפזון עגלות, אבל הרוב הורצו ברגל לכיוון היער, אל הגבול שבין שטח הכיבוש הגרמני ובין שטח הכיבוש הסובייטי. במשך יומיים צעדו המגורשים בדרך לזאמברוב ומשם הגיעו רבים גם לביאליסטוק.
בחלוף השעתיים פתחו הנאצים בטבח ביהודים שנותרו במקום וניסו להתחבא. רובם נורו במקום, וחלקם נקברו בעודם בחיים. בתחום הכיבוש הסובייטי היה גורלם של יהודי דלוגושיודלו כגורל שאר הפליטים שנמצאו שם; רבים מהם הוגלו לשטחים המרוחקים של ברית המועצות (אורל, סיביר ועוד). רוב הנותרים במקום נספו יחד עם היהודים אנשי המקום. רק בודדים שרדו מתקופת השואה.
לייזר פחמן דו-חמצני
לייזר פחמן דו-חמצני הוא התקן אלקטרואופטי, שמייצר קרן לייזר בתחום האינפרה-אדום באורך גל הנע באזור 9–11 מיקרומטר. התקן זה הוא לייזר גזי ובו תווך (האזור בלייזר בו מתפתחת הקרן) המכיל תערובת גזים - בדרך כלל פחמן דו-חמצני, חנקן והליום. נוכחות גז הפחמן הדו-חמצני מאפשרת את הפקת קרן הלייזר ("לזירה" בלשון האלקטרו-אופטיקה) ואילו הגזים הנוספים בתערובת נועדו לייעל את פעולת הלייזר (למשל לשפר את נצילותו ולייצב את הספק הקרן). חלקו של הפחמן הדו-חמצני בתערובת מגיע לכ-10% בלבד.
היסטוריה.
לייזר פחמן דו-חמצני פותח והוצג לראשונה בשנת 1964 על ידי ממעבדות בל בארצות הברית. פאטל הצליח להפיק קרינת לייזר נמוכה כשהעביר זרם חשמלי בגז פחמן דו-חמצני נקי. על בסיס המצאה זו יוצרו כבר בשנת 1967 לייזרים בהספק של למעלה מ-1000 ואט. כיום מיוצרים סוגים שונים של לייזרים פחמן דו-חמצני בהספק הנע בין ואטים בודדים ועד אלפי ואט (1-10,000). לייזרים אלה נמצאים בשימוש נרחב בתעשייה וברפואה.
מרכיבים יסודיים.
כמו מרבית הלייזרים הגזיים – לייזר פחמן דו-חמצני כולל את רכיבי היסוד הבאים: