המנהלת האמנותית והמנכ"לית כיום היא עירית פרנק.
פאיאליט
פאיאליט (Fayalite) הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) השייך לקבוצת האוליבין.
תכונות.
נוסחת המבנה הכימי של פאיאליט טהור היא Fe2SiO4, והוא הקצה העשיר בברזל של האוליבין, שורת מינרלים איזומורפיים (כלומר תרכובות דומות בהרכבן), שבהן כמויות משתנות של מגנזיום וברזל. בקצה השני של השורה האיזומורפית מצוי הפורסטריט העשיר במגנזיום (Mg2SiO4). שורה איזומורפית נוספת קיימת בין הפאיאליט לטפרואיט (Mn2SiO4). יסודות נוספים כדוגמת ניקל, וסידן יכולים להחליף את המגנזיום והברזל באוליבין, אבל רק בכמויות זעירות כשהתופעה מתרחשת בטבע.
להרכבים מסוימים של פאיאליט ניתנו בעבר שמות ייחודים, שנפסלו אחר כך על ידי האגודה הבינלאומית למינרלוגיה.
כמו שאר המינרלים בקבוצת האוליבין הפאיאליט מתגבש במערכת האורתורומבית (חבורת סימטריות מרחבית "Pbnm") כשהפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=4.798, b=10.387Å, c=6.055Å.
הפאיאליט מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים גרגריים או חסרי צורה. גבישים מפותחים הם נדירים. צורתם פריזמות לוחיות שטוחות או דמויות תיבה, שפאותיהן מקווקוות, המסתיימות בפירמידה כפולה. גבישים תאומים נדירים, אבל כשהם מופיעים בשלושה (טרילינגים) נוצרת לעיתים צורת כוכב. הפאיאליט נשבר בצורת קונכייה. הקשיות של המינרל בינונית-גבוהה, 7-6.5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 4.4.
אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי והוא ניחן בשבירה כפולה. מקדם השבירה של הפאיאליט נע בין 1.82ל-1.87, והוא ניחן בדיכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש. מזווית אחת הוא נראה צהוב-כתום, חום-אדמדם ומשתי הזוויות האחרות הוא נראה צהוב חיוור. צבעם של גבישי הפאיאליט נע מצהוב חיוור, ענבר, ירוק צהבהב, חום ירקרק עד שחור (גוני ירוק בהירים מעידים על נוכחות מגנזיום שככל שריכוזו עולה יש להתייחס למינרל כאל פורסטריט).
המינרל נתגלה לראשונה ב-1840 על ידי הכימאי הגרמני כריסטיאן גוטלוב גמלין (Christian Gottlob Gmelin; 1860-1792), וקרוי על שם המקום בו נתגלה, האי פאיאל (בפורטוגזית: ilha do Faial, באנגלית מתועתק שם האי כ-Fayal, ולכן תעתיק שם המינרל באנגלית הוא Fayalite) בקבוצת האיים האזוריים השייכים לפורטוגל. המינרל מצוי בסלעים הוולקנים המקומיים, אך הדוגמה עליה התבסס גמלין נלקחה כנראה מזיבורית של ספינה.
שימושים.
בשל נקודת ההיתוך הגבוהה של הפאיאליט נעשה לעיתים שימוש בו בלבנים חסינות אש, וכחול לטש. גבישי פאיאליט, כמו מינרלים אחרים, נמכרים בחנויות לאספנים.
מקור ותפוצה.
הפאיאליט הוא מרכיב נפוץ בסלעי יסוד אולטרה-מאפיים כדוגמת אובסידיאן, ריוליט, טרכיט, פונוליט ובמחדרים של סיאניט שם הוא מצוי בלוויית מינרלים מקבוצת האמפיבול. בשל נקודת ההתכה הגבוה של האוליבין הוא המינרל הראשון המתגבש ראשון בשורת בואן, תחילה הפורסטריט ואחריו הפאיאליט. הפאיאליט מצוי גם בסלעים מותמרים של סלעים עשירים בברזל שעברו התמרה בחום בינוני. פאיאליט הוא מרכיב ראשי ב"תצורות ברזל מפוספס" שעברה התמרה. מקור נוסף לפאיאיליט הם מטאוריטים של ברזל וניקל שבהם יש דבישים גדולים של פאיאליט התופשים לעיתים 50% מנפח המטאוריט.
בלחצים נמוכים הפאיאליט יציב בנוכחות קוורץ, לעומת זאת אוליבין המכיל מגנזיום אינו יציב, בשל התגובה אוליבין + קוורץ = אורתופירוקסן. ברזל מייצב את הצמד אוליבין + קוורץ. ניתן לחשב את המגבלות על הלחצים בהם נוצרת התערובת אוליבין + קוורץ על סמך התלות בהרכב האוליבין.
פאיאליט יכול גם להגיב עם חמצן על מנת ליצור מגנטיט + קוורץ. שלושת המינרלים ביחד יוצרים את מאגר החמצן הקרוי "FMQ" (ראשי תיבות של פאיאליט, מגנטיט וקוורץ). בתגובה כימית זו נעשה שימוש בניסויי מעבדה על מנת לשלוט על פונקציית המצב החולף (fugacity) של החמצן. ניתן גם לעשות שימוש בתגובה זו על מנת לחשב את פונקציית המצב החולף של חמצן כפי שהוא נמדד במקבצים של מינרלים בתהליכי התמרה וביצירת סלעי יסוד.
פאיאליט טהור הוא מינרל נדיר למדי. מקומות לדוגמה בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את מונטה סומה שסמוך להר הגעש וזוב שבמחוז קמפניה, שבאיטליה; מסביב לברוקן (Brocken) בהרי ההארץ בגרמניה; רפטסונד (Raftsund) שבנורווגיה; במחדרים של סאקרגארד (Skaergaard) ואילימאוסק (Ilimaussaq) בגרינלנד; בסטרלינג היל שבניו ג'רזי, באזור כיפת סנט פיטר (St. Peters Dom ) בסמוך לפסגת פייק (Pikes Peak) בקולורדו, ובצוק אובסידיאן (Obsidian Cliff) בפארק הלאומי ילוסטון בויומינג שבארצות הברית.
בישראל ניתן למצוא פאיאליט בתצורת חתרורים (למשל בבקעת חתרורים מזרחית לערד).
הארמון החדש (פוטסדאם)
הארמון החדש (בגרמנית: Neues Palais) הוא ארמון הנמצא בחלק המערבי של פארק סנסוסי שבפוטסדאם. בניית הארמון החלה ב-1763, לאחר סיום מלחמת שבע השנים, והסתיימה ב-1769. הארמון נחשב לארמון הבארוק הפרוסי הגדול האחרון.
היסטוריה.
בניית הארמון החלה בתום המלחמה על מנת לחגוג את ניצחונה של פרוסיה במלחמה, שנודעה גם כמלחמה השלזית השלישית. פרידריך הגדול, מלך פרוסיה באותה תקופה, רצה להפגין את עוצמתה של פרוסיה באמצעות כלים אדריכליים כגון שימוש בשיש ובזהב. הארמון החדש לא היה בית המגורים העיקרי של פרידריך, כי אם מקום תצוגה וקבלת פנים עבור אורחים רמי מעלה. ארבעה חדרי אספה עיקריים, מתוך 200, שימשו למטרות המלכותיות השונות, נשפים ואירועים לאומיים. בתקופות שהותו בארמון התגורר פרידריך במערכת חדרים בקצה הדרומי של הבניין, שכללה בין השאר חדר עבודה, חדר מוזיקה, סלון סעודות, וחדר שינה.
לאחר מותו של פרידריך הגדול ב-1786 ננטש הארמון כמעט לחלוטין. אולם, החל מ-1859 הוא הפך למקום מגוריו של יורש העצר הגרמני פרידריך וילהלם, לימים הקיסר פרידריך השלישי. הארמון היה מקום המגורים המועדף על פרידריך ועל אשתו ויקטוריה לאורך 99 ימי שלטונו. בתקופת שלטונו הקצרה של פרידריך השלישי שונה שם המקום לארמון פרידריכסקרון (Schloß Friedrichskron), ומסביבו נחפר חפיר.
עם עלייתו לשלטון של וילהלם השני החלו עבודות חידוש ושיקום בארמון, ובמהלכן הותקן חימום מבוסס קיטור, אמבטיות בחדרי המדינה ורשת חשמל עבור הנברשות שפרידריך הגדול אסף ברחבי אירופה. הארמון היה מקום המגורים המועדף של וילהלם השני ואשתו אוגוסטה ויקטוריה עד 1918.
לאחר מהפכת נובמבר והדחת וילהלם השני הפך הארמון למוזיאון, ושימש בתפקיד זה עד מלחמת העולם השנייה. רוב הריהוט נלקח מהארמון למקום גלותו של הקיסר בהולנד. חלק מאוצרות הארמון נבזזו על ידי הצבא האדום בסיום המלחמה. רוב הריהוט התגלה על ידי ההולנדים בשנות ה-70, בעודו באריזות המשלוח המקוריות, והושב לפוטסדאם. כתוצאה מכך ומהיעדר נזקים מהפצצות במהלך המלחמה הארמון שמר על מראהו מ-1918.
החלק החיצוני.
הארמון שוכן בחלק המערבי של פארק סנסוסי, על שדרת הציר הראשית. בזמן בנייתו הוא היה ממוקם בפארק בארוק יקר. הפארק לא קיים יותר, וכיום יש בו שבילים, פסלים, מזרקות, וחממה. ליד הפארק נמצאים מקדש הידידות ומקדש העתיקות.
הרוקוקו הפרידריכיאני היה הסגנון הבולט בסנסוסי, אך פרידריך הגדול העדיף לבנות את הארמון החדש במגוון צורות בסגנון הבארוק, אך עם שינויים אחדים. הוא העדיף את הרוקוקו ואת הבארוק על פני הקלאסיציזם, שהלך ותפס את מקומו כסגנון המועדף על המונרכים באירופה. האדריכל יוהאן גוטפריד בירינג, בסיועו של היינריך לודוויג מאנגר, הופקד על תכנון הארמון החדש, והיה בעל מוניטין מוצלח לאחר שהשלים את בניית הבית הסיני וגלריית התמונות בפארק סנסוסי.
ב-1764 הועבר תכנון הארמון לאדריכל קארל פון גונטארד, בעקבות מחלוקות בנושאים עיצוביים. החזית התלת-קומתית כמעט והושלמה במקביל לפנים הארמון הלא גמור. בראש החלק המרכזי של הארמון נבנתה כיפה גדולה, ובראשה הוצבו פסלי שלוש החאריטות התומכות בכתר הפרוסי. הכיפה לא נבנתה רק כקישוט אדריכלי, והיא שימשה גם עליית גג באזור שמתחת לעמודי העץ שעליהם נשענה.
כמו כן, על גג האגף הצפוני ועל גג האגף הדרומי נבנו כיפות המוקפות בנשרים מוזהבים. בין הפילסטרים היה קיר צבוע שדמה לקיר לבנים רגיל, כך שרק האגף הדרומי ששימש את המלך היה בנוי מלבנים חשופות. עלויות הבנייה מחדש בצורה נאה יותר היו גבוהות מדי, ופרידריך הורה לכסות את הלבנים בסטוקו ולצבוע אותן. למעלה מ-400 פסלי אבן חול מעטרים את הארמון ואת מבני המשנה שלו.
מול חצר הכבוד של הארמון ניצבות הקומונות, שתוכננו על ידי פון גונטארד וז'אן לורן לה-גה. הקומונות הם זוג מבנים בסגנון זהה לארמון, שהכילו את המטבחים המלכותיים, חדרי שירותים, מגורי הגננים, שומרי הארמון ומשרתים. הבניינים מחוברים באמצעות אכסדרה מעוקלת, המקושטת בפסלים ובאובליסקים. אכסדרה זו הייתה הכניסה הרשמית לארמון, והסתירה את נוף אדמות הביצה שמאחור. ב-1896 הורה וילהלם השני לבנות מעבר תת-קרקעי בין הארמון והקומונות, ובכך להימנע מבעיות במקרה שמזג האוויר סוער. הבניינים משמשים כיום את אוניברסיטת פוטסדאם, ועבודות השיפוצים שהחלו מתעכבות בגלל בעיות מימון. כיום סגור מתחם הקומונות בפני הציבור.
החלק הפנימי.