LAX מוציא טיסות ל-87 נמלי תעופה מקומיים ברחבי ארצות הברית ול-69 נמלי תעופה בינלאומיים. חברת התעופה יונייטד איירליינס מפעילה 210 טיסות מדי יום מנמל התעופה ל-61 יעדים, אמריקן איירליינס המפעילה 126 טיסות מדי יום ל-34 יעדים וסאות'ווסט איירליינס מפעילה 123 טיסות מדי יום. אל על מפעילה 5 טיסות שבועיות בין תל אביב ללוס אנג'לס במשך כל השנה. הטיסות מבוצעות במטוסי בואינג 787-9.
ישנם תשעה טרמינלים לנוסעים בנמל התעופה, הבנויים בצורה של U או של פרסה. בנוסף ישנם עוד 186,000 מטרים מרובעים המיועדים למטען ומנחת מסוקים. בנוסף להיותו נמל תעופה אזרחי, הוא משמש כבסיס צבאי. תחנת האוויר של משמר החופים האמריקאי שפועלת בנמל התעופה מפעילה ארבעה מסוקי יורוקופטר HH-65 דולפין למשימות הצלה בלב ים.
היסטוריה.
נמל התעופה החל להבנות בשנת 1928, לאחר שהמועצה העירונית של לוס אנג'לס הקצתה שטח ליד שכונת וסטצ'סטר דרומית-מערבית למרכז העיר. עד אז נמל התעופה הראשי היה נמל התעופה גרנד סנטרל שליד העיר גלנדייל. עוד באותה שנה החלו עבודות לבניית מסלולי המראה/נחיתה ושנה לאחר מכן נבנה ההאנגר הראשון. הנמל החל לפעול בשנת 1930 ונקרא "שדה מיינס", על שם ויליאם מיינס, סוכן נדל"ן שתיווך בין העירייה לבעלי הקרקעות. עיריית לוס אנג'לס רכשה אותו בשנת 1937 על מנת שישמש כנמל תעופה עירוני ושמו הוחלף ל"נמל התעופה של לוס אנג'לס". בשנת 1949 הוחלף שמו לשמו כיום: "נמל התעופה הבינלאומי לוס אנג'לס".
עם השנים גדל תפקידו של הנמל והוא הפך לנמל התעופה הראשי של כל המטרופולין של לוס אנג'לס. בשנות החמישים נעשו עבודות להרחבת הכביש מערבה לכיוון הים, אך מערבית לנמל התעופה עבר הכביש הראשי שדרות ספולוודה , ובכך מנע את הארכת מסלולי ההמראה והנחיתה מערבה. ב-1950 שונה מהלך השדרה כך שיקיף את מסלולי ההמראה והנחיתה, וב-1953 נבנתה מנהרה, כך שמסלולי ההמראה/נחיתה עוברים מעל הכביש, שהוחזר למסלולו הקודם. זה היה נמל תעופה הראשון שמסלולי ההמראה/נחיתה והגישה עברו כגשר מעל כביש. מאז נמלי תעופה רבים משתמשים ברעיון.
בשנת 1958 תכנן משרד האדריכלים פריירה ולאקמן מערך מבנים מרכזי גדול בסגנון מודרניסטי "חללי" כך שיתאים ל"עידן הסילון". מן התכנון, שלא מומש במלואו, הוקם ב-1960 רק המבנה המרכזי הקרוי "בניין הנושא" ("Theme Building"), הבנוי כעצם בלתי מזוהה שנחת על ארבע רגליו. בראש המבנה נמצאת מסעדה המשקיפה על הפעילות הרוחשת בנמל התעופה.
בשנת 2002 בוצע במקום פיגוע ירי שבו נרצחו שני ישראלים. מבצע הפיגוע היה פליט מצרי בשם השאם מוחמד הדאית (هشام محمد هدايت).
דבליו סי פילדס
ממבה נפוצה
ו. סי. פילדס
אדוורד ברנס
ג'ובני קורנרו הראשון
ג'ובני קורנארו הראשון
ג'ובאני קורנאר הראשון
וו שו
תסמונת קוטאר
תסמונת קוטאר (בצרפתית: Syndrome de Cotard; נקראת גם "דלוזיית קוטאר", "אשליה ניהיליסטית" או "אשליית השלילה") היא הפרעה נוירופסיכיאטרית של הכחשת הקיום העצמי, שבהּ מחזיק החולה בדעה שהוא מת או נרקב, שאינו קיים כלל, שהדם בגופו נעלם או שחסרים בגופו איברים פנימיים. לעיתים מאמינים הלוקים בתסמונת באשליה של גדלוּת או קטנוּת קיצונית וחסרת היגיון של הגוף, או בהיותם בני-אלמוות. המחלה היא נדירה ונפוצה בעיקר בקרב נשים ומופיעה לרוב בגיל המעבר, באופן פתאומי, ואצל חולים ללא עבר של מחלות נפש וילדות נורמלית לכאורה.
המחלה קרויה על-שם הפסיכיאטר הצרפתי ז'ול קוטאר (1840–1889), שהיה הראשון שתיעד חולים במחלה, שאותה כינה "דליריום השלילה". קוטאר הציג את ממצאיו בכנס פסיכיאטרים בפריז בשנת 1880. הוא תיאר דרגות שונות של חומרת המחלה, וטען שרק במקרים קיצוניים קיימת הכחשה מוחלטת של הקיום העצמי.
תסמיני המחלה.
תסמונת קוטאר מלווה בדרך כלל בדיכאון, במחשבות שווא ובהזיות, באובדן זיכרון ובסכיזופרניה, ואף נקשרה בהרעבה עצמית. אצל הלוקים בתסמונת נפוצים דחפים עזים להתעללות עצמית ולהרס עצמי, כמו גם מחשבות אובדניות. ההזיות מהן סובלים החולים קשורות לעיתים בחוש הטעם והריח: יש חולים המשוכנעים שהם נרקבים, שהאוכל שלהם שונה ממה שהם רואים והוא בעצם טינופת בדמות צואה או בשר אדם רקוב. בהרס העצמי המאפיין את המטופלים טמון פרדוקס קיומי - למרות שהם מאמינים שהם מתים או שלעולם לא ימותו, הם עדיין מנסים להרוס את עצמם.
החוקרים ד"ר מ' דייוויד אנוך וד"ר ו' ה' טרתוואן הציגו עדויות שונות של חולים במחלה. אחת החולות תיארה את תחושותיה כך:
החוקרים טענו שאם תתפתח המחלה, עלולה מטופלת כזו להגיע למצב שבו תוותר על קיומה ואף תחדל מלהשתמש במילה "אני". מקרה אחר של בחור בן 26 שתיאר בפני הפסיכיאטר שלו כי "אין לו גוף ממשי" מדגים היטב את גישת החולים: המטופל סירב להכיר בעובדה שיש לו גובה, משקל, ראש, חזה או גפיים והכחיש את העובדה שהוא אוכל או שהוא עושה את צרכיו. לשאלה לאן נעלמו מהכוס המים ששתה, ענה ש"הם התאדו". כאשר דחק בו הפסיכיאטר להסביר את חוסר העקביות בתשובותיו, התעלם מהשאלות או ענה בלקוניות "אני לא יודע", ולא נראה היה שהוא מבין את הסתירה בדבריו.
אשלית חיי הנצח.
מלבד האמונה כי הם עצמם או איברים מגופם אינם קיימים, חווים חולים רבים בתסמונת קוטאר נטיות אובדניות, וזאת למרות אמונה רווחת אצלם שהם בני אלמוות; החולים נוטים להעמיד את אלמותיותם במבחן על ידי נטילת סיכונים קיצוניים או ניסיונות התאבדות חוזרים ונשנים. העיסוק האובססיבי במוות רווח בקרב החולים, ורבים מבקשים מהסובבים אותם לגרום למותם. אינוֹך וטרתוואן ציינו כי על אף שהחולה בקוטאר עלול לשקוע בייאוש עמוק עד כדי רצון לחדול מלהתקיים, באופן פרדוקסאלי נדמה לו שעצם המחשבה על המוות אינה אפשרית, מה שמוביל בפועל להתפתחות אשליית חיי הנצח - דבר המוביל בסופו של דבר לייאוש גדול יותר, שהוא תוצאה של העימות בין הרצון למות לבין האמונה של החולה שהוא נידון לחיות לעד במצב של אי-קיום.
הגורמים לתסמונת.
בקרב החוקרים אין תמימות דעים בקשר לגורמים למחלה. בין הגורמים שהתגלו מצוינים בעיות מבניות במוח ומחלות שמקורן ברעלים או בחילוף החומרים. חוקרים יפנים טוענים שגם לבעיות בהפרשת בטא-אנדרופינים יש תפקוד חשוב בהיווצרותה של התסמונת. בשנת 1996 תואר מקרה של חולה אשר סבל מהתפרצות של המחלה כתוצאה מנזק מוחי שנגרם לו לאחר תאונת אופנוע.
טיפול.
הטיפול בתסמונת קשה במיוחד, ותרופות טריציקליות וכן תרופות נגד דיכאון מסוג SSRI לא נמצאו כיעילות באופן משמעותי. לעומת זאת, טיפול בנזעי חשמל הוכח כיעיל בחמישה מחקרים שונים שבחנו את הטיפול בסינדרום בשיטה שנויה במחלוקת זו.
אשליה ניהיליסטית
אשליית השלילה
דילוזיה ניהיליסטית
הכחשה עצמית
אנטי ניימי
אנטי מיקו ניימי (בפינית: Antti Mikko Niemi; נולד ב-31 במאי 1972) הוא כדורגלן עבר פיני ששיחק בעמדת השוער. בעבר היה ניימי שוערן של קבוצות מהפרמייר ליג - סאות'המפטון ופולהאם, ואף שוערה של נבחרת פינלנד. ניימי זכה בתואר כדורגלן השנה בפינלנד ב-2004.
קריירת המועדונים.
ניימי החל את הקריירה שלו בשנת 1991 בקבוצת ה.י.ק. הלסינקי מליגת העל הפינית, ושיחק בשער הקבוצה למעלה מ-100 פעמים במשך ארבע שנים. הוא זכה עם הקבוצה באליפות פינלנד ב-1992. בשנת 1995 הוא עבר לפ.צ. קופנהגן הדנית, ולאחר שהפגין יכולת מרשימה במדי קבוצה זו בשתי עונות בהן שימש כשוערה, הוא הועבר למועדון הסקוטי גלאזגו ריינג'רס. ניימי הציג יכולת לא טובה במדי ריינג'רס, כולל ספיגת חמישייה בהפסד ליריבה העירונית סלטיק, ואיבד במהרה את מקומו כשוער הראשון של הקבוצה. הוא עזב את ריינג'רס לאחר שנתיים.
בקיץ 1999 חתם ניימי בקבוצת הארט אוף מידלות'יאן מאדינבורו, ששיחקה גם היא בליגה הסקוטית. ניימי הציג בתקופתו בהארט מספר תצוגות מרשימות שסייעו לקבוצה לבסס עת מעמדה כקבוצה הטובה ביותר בסקוטלנד מחוץ ל"אולד פירם". במשך שלוש שנות המשחק שלו בהארט הוא הפך לגיבור של אוהדי המועדון, ונודע בסקוטלנד בשל יכולתו המצוינת לעצור בעיטות עונשין. בנוסף, הוא השתתף עם הארט בתחרויות האירופיות של אופ"א.
לאחר שלוש עונות בהארט אוף מידלות'יאן, החליט ניימי לעבור לפרמייר ליג האנגלית והצטרף לסאות'המפטון בשנת 2002. הוא העפיל עם קבוצתו לגמר גביע ה-FA ב-2003 מול ארסנל, שבו הפסידה הקבוצה 1-0; ניימי הוחלף במהלך המשחק לאחר שנפצע מפגיעה של פול ג'ונס. במשחק מול פולהאם באותה עונה הוא עלה לכדור קרן של קבוצתו בתוספת הזמן בפיגור 2-1, והביא לשער של מיכאל סוונסון שהשווה את התוצאה. בעקבות יכולתו הטובה במדי סאות'המפטון מספר קבוצות בכירות בפרמייר ליג התעניינו בשירותיו של ניימי.
לאחר שסאות'המפטון ירדה לאליפות הפוטבול ליג בשנת 2005 וכשלה לחזור לליגה הבכירה בעונה שלאחר מכן, החליט ניימי לעזוב את הקבוצה. בינואר 2006 הוא חתם בפולהאם, ששיחקה בפרמייר ליג. הוא היה השוער הבכיר של הקבוצה עד לסיום אותה עונה.
גם בעונת המשיך ניימי להיות השוער הראשון של פולהאם. במהלך עונה זו, בחודש ינואר 2007, הוא נפגע בראשו במהלך משחק כאשר התנגש עם חברו לקבוצה קרלוס בוקאנגרה, בעת שניסה להציל כדור. הוא נלקח לבית החולים ושוחרר ממנו באותו הלילה, ונקבע כי הוא יכול לחזור לשחק במהירות ושנגרמו לו נזקים קטנים בגיד ובשריר הצוואר בלבד. הוא נשאר כאופצייה הראשונה בעמדת השוער של פולהאם עד למרץ 2008, אז הוחלף על ידי קייסי קלר בשל פציעה. בספטמבר אותה שנה הודיע ניימי על פרישתו ממשחק בשל פציעה נוספת, הפעם בשורש כף היד.