הבית הראשון, משרטט במילים קצרות את תמונת המצב של העיר ירושלים הנצורה בתקופת המלחמה, למשל במילים: "העיר גוועת במצור / אין לחם אין, אין כלום". שעל פתיחת הדרך אליה נלחמו אנשי הפלמ"ח. הוא פותח בשורת המילים: "בום בו, בו בום, בום, בום", אשר צורפה גם לבית השני והרביעי.
הבית השני מתאר את המצוקה בה שרויים הלוחמים, להם מוקצבת מנת תחמושת דלה, במילים: "עם ארבעים כדור לאיש".
בבית השלישי מתוארת הליכה בסך, אולי מצעד או שיירה של לוחמים, אשר מותם הצפוי בקרב הוא עניין וודאי בתודעתם, העוברים במקרה או כמעשה רומנטי, מתחת לחלון ביתה של האישה האהובה:
משקל המילים מדמה מצעד קצוב ודרמטי המבשר את ההחמצה הגורלית הצפויה; אם הקריאה: "פתחי את התריסים..." נקראת אל האהובה כבר בסמוך לחלונה, תוך כדי צעידה והתקרבות אליו, והתריסים אכן נפתחים לאט כפי הקריאה, הרי שהאהובה מספיקה לראות אולי את צדודיתם ולרוב את אחוריהם של הצועדים המתרחקים ממנה, וללא מפגש פנים אל פנים.
הבית הרביעי מכריזים הדוברים שתי אמירות, כי לבם "אטום" בסבלם, וכי למרות התבוסות הם יאספו כוחות לשוב ולחזור אל חזית הקרב: "אך אנו עוד נקום". הם מציינים את מספר האבדות בנפש במערכות חשובות שבהן ספגה "הראל" אבדות כבדות: "שלושים בנבי סמואל", בקרב נבי סמואל באביב 1948 שבו השתתפו חיילי הלגיון הירדני והסתיים בנסיגת כוחות הפלמ"ח אל קיבוץ מעלה החמישה שעל פתחו נבלמה כניסת הכוחות הערבים; הרוגים - "שבעה עשר על הקסטל" - בקרב על תפיסת הקסטל בדרך לירושלים, והרוגי שיירת נבי דניאל.
בבית החמישי מספרים הדוברים על הפגיעות הנפשית, המתדמה לזיקנה, שנוצרה בנפשם בשל הקרבות האכזריים, למשל במילים: „אם נחזור עוד מן הלילה / בעשרים שנה נזקין”.
בבית השישי ובבית השמיני (ההופכים למעין פזמון) מבטיחים הדוברים לנערה אהובה שהדרך לירושלים הנצורה תפתח לבסוף, בידיהם, ובו צטט המשורר אמירה אותנטית שהושמעה במשך התקופה: "עוד תראי / את הדרך הפתוחה".
בבית השביעי מוזכרים קברי האחים שנכרו בתקופת המלחמה, אחד הידועים שבהם הוא קבר האחים ללוחמי הפלמ"ח שגופותיהם בותרו על ידי לוחמים ערבים, ונטמנו בבית הקברות הצבאי בקריית ענבים.
הבית השמיני והבית התשיעי הוא קינה של הדוברים על החברים שנהרגו בקרב. במידה רבה היא קינה עצמית של הדוברים על עצמם, בהמשך להודעתם על מותם הצפוי; הקינה המנוסחת כידיעה קשה הנמסרת לנערה מפי הדוברים השרים:
הבית האחד עשר והבית השנים עשר מבטאים בצבע ובמספרים את היקף האבדות הצפוי לכאורה. האישה מתבקשת ללבוש שמלה בצבע שחור, עם חזרתם אליה או ביתם של שיירת הלוחמים, בשל אבלותה הצפויה לאחר שמביניהם לפי הערכתם אך מיעוט ישאר בין החיים, במילים: "כי נותרנו עשרה / מן הפלוגה עד הבוקר", הבוקר שלאחר ליל הקרב.
הבית השלושה עשר חוזר על מילות הבית הרביעי ומזכיר את שמותיהם של החברים האהובים שנפלו בקרב: "הג'ינג'י מוישה מיכאל / מנחם צביקה ושמואל / ומוטי גד ובצלאל", ומצרף הבטחה לקימה מחודשת מהאובדן, ההלם והאבלות, במילים: "אך אנו עוד נקום".
כלבים
שארל ד'אלברה
שארל ד'אלברה (מת ב-25 באוקטובר 1415) היה הקונסטאבל של צרפת (המפקד העליון של צבא צרפת) בין 1402 ל-1411 ושוב מ-1413 עד 1415. הוא פיקד על הצבא הצרפתי בקרב אז'נקור שם נהרג בידי הצבא האנגלי תחת פיקודו של הנרי החמישי, מלך אנגליה.
ביוגרפיה.
הוא נולד למשפחה גאסקונית עתיקה, בנו של ארנו אמניו, הלורד של אלברה, ושל מרגרט לבית בורבון. בצעירותו לחם תחת פיקודו של ברטראן די גקלאן. הוא השתתף בקרבות נגד האנגלים באקויטניה. ב-1402 מונה לקונסטאבל של צרפת בידי שארל השישי אך פוטר כשסיעת בורגונדי התחזקה בשלטון הצרפתי. הוא הושב לתפקידו ב-1413 כשסיעת ארמניאק חזרה לשלטון.
הוא מונה להיות אחד הסנדקים של שארל השביעי.
משפחתו.
ב-27 בינואר 1400 נישא למארי דה סולי, בתו של לואי דה סולי ואיזבל דה קראו. לזוג נולדו חמישה צאצאים:
בקולנוע.
דמותו של הקונסטאבל שארל ד'אלברה גולמה על ידי ריצ'רד איסטון בסרט "הנרי החמישי" משנת 1989. סרט שבוים על ידי קנת בראנה כעיבוד למחזה "הנרי החמישי" של שייקספיר.
2003 ברוסיה
2003 ברוסיה הייתה השנה ה-12 להקמת המדינה לאחר פירוק ברית המועצות.
כללי הקיטלוג האנגלו-אמריקאים
כללי הקיטלוג האנגלו-אמריקאים (Anglo-American Cataloguing Rules - AACR) פורסמו לראשונה ב-1967. AACR2 פירושו כללי הקיטלוג האנגלו-אמריקאים, מהדורה שנייה. הם מפורסמים על ידי איגוד הספריות האמריקאי (American Library Association), איגוד הספריות הקנדי (Canadian Library Association) והמוסד המוסמך של ספרנים ומידענים (Chartered Institute of Library and Information Professionals) באנגליה. העורך הוא מייקל גורמן (Michael Gorman), ספרן שנולד בבריטניה ומתגורר באזור שיקגו. AACR2 מתוכננת לשימוש בבניית קטלוגים ורשימות אחרות בספריות כלליות מכל הגדלים. הכללים מכסים תיאור ומתן נקודות גישה לכל חומרי הספרייה הנאספים היום בספריות.
למרות שהכללים נקראים אנגלו-אמריקאים הרי המהדורה הראשונה שפורסמה ב-1967 הייתה יותר אמריקאית. במהדורה השנייה מ-1978 איחדו את שתי מערכות החוקים, אימצו את הכתיב הבריטי cataloguing, וסידרו אותם יחד עם התקן הבינלאומי לתיאור פריטי מידע (International Standard Bibliographic Description).
ל-AACR2 יש כמה מהדורות מודפסות וכן גרסה מקוונת. גורמן ערך כמה שיפורים של AACR2 כולל מהדורה תמציתית. לגרסה המקוונת ניתן להגיע רק דרך RDA Toolkit. כמו כן יש גם גרסאות מתורגמות בכמה שפות.
העקרונות של AACR2 כוללים קיטלוג של פריט הנמצא ביד ולא סברות על מידע הנמצא במקורות חיצוניים. כאשר יש מידע סותר מעדיפים מקור עיקרי של מידע.
במשך השנים היו עדכונים מדי פעם ל- AACR2. ב-1988 הוא עבר שינוי משמעותי (מהדורה שנייה משופרת) וכן ב-2002 למהדורה השנייה. גרסת 2002 כללה שינויים מהותיים לחלקים בהם מדובר על חומר לא ספרי. הותחל בלוח זמנים לעדכונים שנתיים ב-2003 אבל הפסיקו אותו ב-2005.
AACR2 הוחלפה בשיטת תיאור משאב וגישה (RDA) (Resource Description and Access) ששוחררה ב- 2010. בישראל עברו הספריות לשיטה החדשה ב- 2014 אוסף חוקים חדש זה מעודכן על ידי דרישות פונקציונליות לרשומות ביבליוגרפיות (FRBR) והוא מהווה שלד גמיש ומתאים יותר לשימוש בסביבה דיגיטלית. בסתיו 2010 ביצעו כמה ספריות ומוסדות בעולם דובר האנגלית, ביניהן הספריות הלאומיות האמריקאיות ספריית הקונגרס, הספרייה הלאומית לרפואה וספריית החקלאות הלאומית, בדיקה רשמית ל-RDA והתוצאות פורסמו ביוני 2011.
הסכם טאבה
2004 ברוסיה
2004 ברוסיה הייתה השנה ה-13 להקמת המדינה לאחר פירוק ברית המועצות.
שרלוק
דוקו-ריאליטי
ג'ו וילפריד טסונגה
שרטט
אדוארדו דה פיליפו
אדוארדו דה פיליפו (Eduardo De Filippo; 24 במאי 1900 – 31 באוקטובר 1984) היה שחקן, מחזאי, תסריטאי, סופר ומשורר איטלקי, הידוע במיוחד בשל מחזותיו בשפה הנפוליטנית "נאפולי מיליונרית " ו"פילומנה מרטוראנו".
ביוגרפיה.
דה פיליפו נולד בנאפולי למחזאי אדוארדו סקרפטה ולתופרת התלבושות לתיאטרון לואיזה דה פיליפו. הוא החל בקריירת המשחק בגיל חמש, ביחד עם אחיו פפינו ואחותו טיטינה הצטרף בצעירותו ללהקתו של אדוארדו סקרפטה. כעבור מספר שנים ששיחק בנפרד מאחיו ואחותו הם שבו והתאחדו בלהקת מולינארי, בה דה פיליפו התנסה גם כמחזאי, בשנת 1939. הקים ביחד עם אחיו ואחותו להקת התיאטרון ההומוריסטי הקרויה "בני דה פיליפו"
("Compania del Teatro Umoristico "I De Filippo) ב-1932. פפינו עזב את הלהקה ב-1944 וטיטינה עזבה בשנות החמישים המוקדמות. דה פיליפו כיכב בסרטו של ויטוריו דה סיקה "הזהב של נאפולי", לצידם של טוטו וסופיה לורן ב-1954. ב-1973 הפקה של "שבת ראשון שני" פרי עטו (מ-1959), בכיכובו של לורנס אוליבייה בתפקיד הראשי, זכתה בפרס מבקרי התיאטרון של לונדון. תרגומו לנפוליטנית למחזה השייקספירי "הסערה" ראה אור ב-1982.
ב-1981, מונה דה פיליפו לסנאטור לכל החיים של הרפובליקה האיטלקית. הוא הלך לעולמו כעבור ארבע שנים בעיר רומא.
דיודוטוס טריפון
דיודוטוס טריפון (ביוונית: Διόδοτος Τρύφων) היה שליט בממלכה הסלאוקית בין השנים 138-145/6 לפנה"ס.
הוא נולד בקסיאנה, בקרבת אפאמיאה. בנעוריו היה מקורב לחצר המלכות, ובבגרותו היה לאחד הקצינים הסלאוקים בעלי המעמד בצבאו של אלכסנדר באלאס. בשנת 167 למניין בית סלאוקוס (145/146 לפנה"ס) יצא כנגד דמטריוס השני (ניקאטור) שהיה השליט הסלאוקי, בשם בנו של אלכסנדר באלאס, אנטיוכוס השישי. מהלך זה חילק את הממלכה הסלאוקית לשניים. בשנת 142/143 לפנה"ס (שנת 179 למב"ס) הכתיר עצמו למלך. במהלך שלטונו רצח את אנטיוכוס השישי. תקופת שלטונו כמלך נמשכה עד שנת 138 לפנה"ס כאשר נחל מפלה באפמאיה על ידי אנטיוכוס השביעי. משהפסיד בקרב נאלץ להתאבד.
עלייתו של טריפון לשלטון.
דיודוטוס היה אחד הקצינים הבכירים בצבאו של אלכסנדר באלאס. יחד עם קצין נוסף (הִיֵראכּס) בגד בבאלאס והסגיר את אנטיוכיה הבירה לידי תלמי פילומטור ובן בריתו דמטריוס השני, תוך כדי שהציעו את הכתר של סוריה לתלמי, אשר מצד אימו קלאופטרה הראשונה היה בן לבית סלאוקוס ונכדו של אנטיוכוס השלישי "הגדול". תלמי נמנע מלקבל את ההצעה, והגיע להסדר עם דמטריוס השני, לפיו תחזור חילת-סוריה לשלטון תלמי, ודמטריוס ימלוך בארץ אבותיו. אלכסנדר באלאס ניסה עוד את מזלו בשׂדה הקרב מול דמטריוס השני, אך הובס, נמלט, ונרצח בידי שניים מקציניו. דמטריוס השני נותר לבדו על כס הממלכה הסלאוקית.