פלורנץ ("פלו") זיגפלד (.Florenz "Flo" Ziegfeld, Jr; 21 במרץ 1867 - 22 ביולי 1932) היה אמרגן של מחזות זמר ומופעי רביו בברודוויי. נודע בשל סדרת מופעי הרביו שהעלה מ-1907 ועד 1931, "זיגפלד פוליס" ("שגיונות זיגפלד", "Ziegfeld Follies"), שהיוו אימוץ אמריקאי למופעי מועדוני פריז ובעיקר אלו של הפולי ברז'ר (Folies Bergères).
תולדות חייו.
זיגפלד נולד בשיקגו למשפחה יוצאת גרמניה. אביו היה בעל קונסרבטוריון בעיר. את דרכו כאמרגן החל בתערוכה העולמית של שיקגו (1893), שם שימש כמנהלו של איש שרירים גרמני, עמו הגיע לניו יורק. ב-1896 פגש במופע בלונדון את אנה הלד, רקדנית מפריז (ממוצא יהודי-פולני). הוא הזמין אותה לבוא עמו לניו יורק, והיא הסכימה והפכה שותפתו לדרך עד 1913. בהשפעת המופעים הפריזאיים של הלד החל להעלות בברודוויי סדרת מופעים שנקראו "רוויו זיגפלד פוליס" והיו סוג של וודוויל, מופע בידור שעירב גם להטוטנות ומופעי בדיחות, אך בניגוד לוודוויל, צירו העיקרי של הרוויו היה מוזיקלי וכלל ריקודים בהופעתן של עשרות נשים צעירות שכונו "נערות זיגפלד". הרוויו גם הוצג בתיאטרון ייעודי בברודוויי ולא נדד כלהקות וודוויל.
המופעים הפכו אקסטרווגנטיים משנה לשנה, עתירי תפאורות, תלבושות ופעלולי תאורה. על במתו של זיגפלד החלו את הקריירה שלהם אמנים כמנצח התזמורת פול וייטמן (1923) והבדרנים וו. סי. פילדס (1915), אדי קנטור (1917), ריי בולג'ר ופאני ברייס. גם המלחינים ג'רום קרן וג'ורג' גרשווין עשו צעדים ראשונים בהלחנה למחזות זמר במופעיו של זיגפלד. בנוסף ל"פוליס" הפיק זיגפלד עשרות מחזות זמר בהם "Sally" (1920), "Kid Boots" (1923), "Betsy" (1926) ו-"Show Girl" (מאת ג'ורג' ואיירה גרשווין, 1929). הוא העלה גם מחזות היסטוריים כ"לואי ה-14" ו"שלושת המוסקטרים" וייבא לארצות הברית אופרות קומיות מלונדון כ-"Bitter Sweet" (1930).
ב-1927 חנך את תיאטרון זיגפלד בן 1,600 המושבים בשדרה השישית בין רחובות 54 ו-55 והפך לבכיר האמרגנים של ברודוויי. לחנוכת התיאטרון הזמין מג'רום קרן ואוסקר המרשטיין את המופע ספינת השעשועים. אולם, משום שחשש מפני כישלון ההפקה חנך את התיאטרון עם המחזמר "ריו ריטה", ורק לאחריו הועלה המחזמר "ספינת השעשועים" בהצלחה אדירה. זיגפלד השקיע בתיאטרון את כל הונו, 2.5 מיליון דולר, ואת השקעותיו האחרות איבד במפולת שהחלה את השפל הגדול בארצות הברית. הוא הצליח להשתקם בעזרתם של ידידים ולהניע מחדש את הופעות "ספינת השעשועים", ואף להפיק מחזות חדשים, שהבולט בהם היה "Simple Simon" (מאת רוג'רס והארט) עד שברודוויי קרסה באוקטובר 1932.
בין אפריל 1932 ועד יוני אותה שנה הועלתה תוכנית שבועית (בימי א') ברשת CBS ברדיו בשם "The Ziegfeld Follies of the Air".
זיגפלד נפטר מדלקת של קרום הריאה (אדר), בהוליווד אליה הגיע רק מספר ימים לפני כן.
בקולנוע.
בשנת 1936 הופק הסרט "זיגפלד הגדול", ביוגרפיה מוזיקלית של זיגפלד. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר וזיכה את לואיז ריינר (בתפקיד אנה הלד) בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ואת רוברט לאונרד במועמדות לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
בשנת 1946 הופק הסרט "שגיונות זיגפלד" בבימויו של וינסנט מינלי עם ג'ין קלי, פרד אסטר, ג'ודי גרלנד, ריי בולג'ר, פאני ברייס, אסתר ויליאמס, לוסיל בול, קתרין גרייסון ועוד, שניסה לשחזר על הבד את מופעי הראווה של זיגפלד.
כנימת עלה
שווה-רגלאים
שווה-רגלאים המכונים "איזופודים" (שם מדעי: "Isopoda") היא סדרה של סרטנים עילאיים, הכוללים את הכדרורוניים המכונים בשם העממי "אורי כדורי" או "אוטובוס". ישנם מאובני שווה-רגלאים המתוארכים לקרבון פנסילבני, לפני כ-300 מיליון שנה.
תיאור.
שווה הרגלאים הם סרטנאים קטנים יחסית עם שבעה זוגות רגליים, בגודל החל מ-300 מיקרומטר ועד לכמעט 50 סנטימטר במקרה של ה-"Bathynomus giganteus". הם בדרך כלל שטוחים בציר הגב-בטן, אם כי מינים רבים סוטים מתבנית זו, במיוחד אלו החיים במעמקי הים או במי תהום. חילוף גזים מתבצע על ידי גפיים אחוריות מיוחדות דמויות זימים (Pleopods) בחלקו האחורי של הגוף. בשווה-רגלאים היבשתיים, היוצרים את תת-סדרת הטחביות, גפיים אלו התפתחו במקרים רבים למבנים דמויי ריאות, "ריאות" אלה ניתן לראות בקלות יחסית בחלקם התחתון. עיניים, כאשר הן קיימות, תמיד מחוברות ישירות, ואינן על גבעולים. הם חולקים עם ה-Tanaidacea את חיבור הפרק האחרון של הבטן עם מקטע ה-telson, היוצר את ה-pleotelson, בנוסף, פרקו הראשון של החזה שלהם מחובר לראש. הגפיים האחוריות (Pleopods) מתפצלות לשניים (Biramous) בעוד שהקדמיות (Pereiopods) אינן מתפצלות (Uniramous).
אקולוגיה.
בסביבות ה-4,500 מינים של שווה-רגלאים נמצאים בסביבות הימיות, בעיקר על קרקעית הים. כ-500 מינים נמצאים במים מתוקים; הנותרים הם כ-5,000 מינים השייכים לתת סדרת הטחביות, מה שהופך אותם, בפער ניכר, לקבוצה המצליחה ביותר של סרטנאים יבשתיים. במעמקי הים, חברי תת-הסדרה Asellota מהווים רוב כמעט מוחלט, לאחר שעברו התפשטות והתגוונות אדפטיביות (Adaptive radiation, תהליך אבולוציוני שבו מספר המינים גדל במהירות) רחבות היקף בסביבה זו.
מספר קבוצות שווה-רגלאים פיתחו אורח חיים טפילי. תת-הסדרה Epicaridea היא טפילית כולה, בעוד שתת-הסדרה הפוליפילטית Flabellifera היא טפילית בחלקה. "Cymothoa Exigua" לדוגמה, הוא טפיל של הדג "Lutjanus guttatus" החי במפרץ קליפורניה; הוא אוכל את לשון הדג, ותופס את מקומה, זהו למעשה המקרה היחיד הידוע של טפיל המחליף פונקציונלית מבנה של הפונדקאי.
מגוון וסיווג.
שווי הרגלאים שייכים לסדרת העל הגדולה יותר Peracarida, המאופיינת בנוכחות של שקיק ביצים מיוחד (Brood pouch). קיימים בסביבות ה-11,437 מינים מתועדים של שווה-רגלאים המסווגים לעשר תת-סדרות.
התפתחות.
פגיות שווה הרגלאים בוקעות בתור Mancae, והן דומות בצורתן לשווה-רגלאים בוגרים, אך הן חסרות את זוג הרגליים הקדמיות (pereiopods) האחרון. היעדר שלב שחייה במחזור החיים מגביל את יכולת ההפצה העצמית של שווה הרגלאים, וייתכן שהיה הגורם לרמות הגבוהות של מינים אנדמיים בסדרה. כמבוגרים, שווה-רגלאים נבדלים מסרטנאים אחרים בכך שהם מחליפים את השלד חיצוני שלהם (בתהליך הנקרא ecdysis) בשני שלבים.
אימא שלום
אימא שלום חייתה בדור השני לתנאים, בין חורבן בית שני למרד בר כוכבא, והיא מהנשים המעטות המוזכרות בשמן בתלמוד. אימא שלום הייתה בת למשפחה מיוחסת: בתו של נשיא הסנהדרין, רבן שמעון בן גמליאל הזקן, אחותו של רבן גמליאל דיבנה, אף הוא נשיא הסנהדרין, ואשתו של רבי אליעזר, מגדולי תלמידיו של רבן יוחנן בן זכאי. התלמוד מביא סיפורים אחדים על מעשיה של אימא שלום, מהם הקשורים באחיה, מהם הקשורים בבעלה ואחד הקשור בשניהם.
אזכורים בתלמוד.
סיפור במסכת שבת.
ב מסופר על מזימה של אימא שלום ואחיה, רבן גמליאל, להוכיח שדיין נוצרי לוקח שוחד. השניים הציגו בפני הדיין סכסוך ירושה המתקיים לכאורה ביניהם. כאשר שיחדה אימא שלום את הדיין בנר (מנורה) של זהב, פסק לטובתה על סמך מובאה מהספרות הנוצרית, וכאשר בא רבן גמליאל ושיחד את הדיין בחמור לובי, שינה את פסק הדין לטובתו בהתאם למובאה אחרת הקובעת שהנצרות לא באה לגרוע או להוסיף על תורת משה. אמרה אימא שלום לדיין "נהור נהוריך כשרגא" (כלומר רמזה לו "האר דבריך כנר"), והגיב רבן גמליאל: "אתא חמרא ובטש לשרגא" (רמז אף הוא לשוחד שלו "בא החמור ובעט בנר").
סיפור במסכת בבא מציעא.
בסוף סיפור תנורו של עכנאי, שבו כפה רבן גמליאל דיבנה את דעתו על רבי אליעזר, מסופר כי אימא שלום, אחותו של רבן גמליאל ואשתו של רבי אליעזר, השגיחה על רבי אליעזר שלא ייפול אפיים ארצה, משום שחששה שבתפילה במצב זה יתחנן על צערו וייענש אחיה על כך. יום אחד הופנתה תשומת לבה לעני, ורבי אליעזר נפל אפיים ארצה. ראתה זאת אימא שלום ואמרה לו "קום, קטלת את אחי", ואכן נשמע קול שופר מביתו של רבן גמליאל, שבישר על מותו. לשאלתו של רבי אליעזר, מנין לה שאחיה מת, ענתה "כך מקובלני מבית אבי אבא: כל השערים ננעלים חוץ משערי אונאה". וכפי שמוסבר במאמר 'האונאה והתנור':
סיפור במסכת עירובין.
סיפור נוסף מובא במסכת עירובין:
סיפור במסכת נדרים.
במסגרת דיון קצר במסכת נדרים מובא סיפור העוסק בחיי האישות של רבי אליעזר ואימא שלום:
שמה מונצח ברחוב "אימא שלום" בשכונת עין כרם בירושלים.
חדקן
חִדְקָן (שם מדעי: "Acipenser") הוא סוג של דג ממשפחת החדקניים. בעל 18 מינים, שרובם נמצאים במצב שימור מאוים (Threatened). החדקן הוא הסוג בעל מספר המינים הרב ביותר בסדרת החדקנאים.
במטבח העולמי.
יצרנים שונים מפיקים קוויאר שחור ממינים שונים של החדקן. נהוג להבחין בינו לבין קוויאר אדום, המופק מביצי אלתית.
מכיוון שלדג החדקן אין סימני כשרות, הדג ואף ביציו אינם כשרים על פי היהדות.
אמא שלום
בילי קרודאפ
בילי קרדאפ
לכשכש בכלב
לכשכש בכלב (באנגלית: Wag the Dog) הוא סרט סאטירי אמריקני אשר בוים על ידי בארי לוינסון ויצא לאקרנים בשנת 1997. הסרט, בכיכובם של רוברט דה נירו ודסטין הופמן, מבוסס על ספרו של לארי בייהרט, "גיבור אמריקאי" (American Hero). הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר: דסטין הופמן בקטגוריית השחקן הטוב ביותר (הפסיד את התואר לג'ק ניקולסון על השתתפותו בסרט הכי טוב שיש), והילרי הנקין ודייוויד מאמט בקטגוריית התסריט המעובד הטוב ביותר, על עיבוד מהספר "גיבור אמריקאי".
עלילה.