קנדי נולדה בעיר רוצ'סטר שבניו יורק לננסי הלן ולדניאל ג'רלאד קנדי.
החלה ללמוד משחק בתיאטרון השחקנים הקהילתי שברוצ'סטר והופיעה כילדה בהצגה של אגאתה כריסטי.
לקנדי שני ילדים מנישואיה לשחקן לארי דילג.
קריירת משחק.
תיאטרון.
בשנת 1971 השתתפה במחזמר "גריז".
טלוויזיה.
החלה את דרכה כשחקנית בשנת 1979 לצידה של השחקנית המצליחה סטוקרד צ'אנינג בסיטקום "סטוקרד צ'אנינג ברק חברים".
לאחר מכן הובילה לצידו של הקומיקאי האנגלי פיטר קוק את צוות השחקנים של הסדרה הקומית "שנינו".
בתחילת שנות ה-90 הופיעה בסדרת הדרמה "חזית הבית" בתפקיד רות' סלואן.
קנדי התפרסמה בסוף שנות ה-90 בסדרה הקומית "דארמה וגרג"' בתפקיד אבי אוניל, אמהּ ההיפית של הדמות הראשית, דארמה (ג'נה אלפמן). משנת 2013 משחקת בקומדיית המצבים "ממי" ברשת CBS, את דמותה של מרג'ורי ארמסטרונג.
קולנוע.
ב-1989 השתתפה בדרמה המשפחתית "פתאום הורים".
ב-1990 התפרסמה קנדי לראשונה בקולנוע בדרמה הקומית "רדיו חזק" בתפקיד מרלה אמו של שדרן הרדיו הפיראטי הצעיר מארק האנטר (כריסטיאן סלייטר).
בשנת 2009 שיחקה קנדי בקומדיה הפוליטית "בסוד העניינים" בתור סגנית מזכיר המדינה קארן קלארק.
ב-2010 השתתפה בקומדיה "אל תלחצי אני בדרך" בתפקיד אמה של סוזן הייגמן (מישל מונאהן).
בשנת 2011 הופיעה בסרטו המצליח של וודי אלן "חצות בפריס" בתפקיד הלן אמה השמרנית של אינז (רייצ'ל מקאדמס). בשנת 2012 שיחק בקומדיה הרומנטית "עד החתונה זה יעבור" לצד ג'ייסון סיגל ואמילי בלאנט.
יוחנן טברסקי (סופר)
יוחנן טבֶרסקי (כ"ה באייר תר"ס, 24 במאי 1900 – כ"ה בחשוון תשכ"ח, 28 בנובמבר 1967) היה פרופסור לתולדות עם ישראל, עיתונאי וסופר, מעורכי הוצאת "דביר".
קורות חיים.
טברסקי נולד בשנת 1900 בשפיקוב, שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), נצר לשושלות אדמו"רי טריסק, רחמסטריווקא וסקווירא. אביו, הרב מנחם נחום, היה אדמו"ר בוורשה עד השואה. טברסקי גדל בחצר סבו, רבי יעקב אריה, האדמו"ר מטריסק, שעבר עם חצרו לעיר קובל שבווהלין. יוחנן למד, בעיקר בעצמו, לימודי קודש וחול והחל בכתיבה בעברית וביידיש.
ב-1918 למד בגימנסיה באודסה, ובשל הפוגרומים באוקראינה, עבר עם משפחתו לבסראביה, שם לימד ולמד בקישינוב. ב-1921 נסע ללמוד באוניברסיטת ברלין, שם למד בעיקר פסיכולוגיה.
בשנת 1926 היגר לארצות הברית. תחילה לימד בניו יורק, ומ-1927 בבית המדרש למורים העברי בבוסטון. ב-1933 התמנה כפרופסור לתולדות עם ישראל וביקר לראשונה בארץ ישראל.
ב-1948 עלה לארץ ישראל. בישראל נמנה עם עורכי הוצאת "דביר". ב-1924 החל לפרסם את סיפוריו ב"העולם", ומאז כתב במרבית העיתונים העבריים בארץ ישראל ובארצות הברית. פרסומיו כללו סיפורים, רומנים היסטוריים, מסות על ספרות ומאמרי ביקורת. היה חבר ועד אגודת הסופרים העברים.
בשנת תשט"ז זכה בפרס ברנר לספרות.
טברסקי נפטר בסוף שנת 1967 ונטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
באלול תרצ"ז נישא לוורדינה בת משה טמשס מקהיר (מראשוני המושבה זכרון יעקב). היה אב לחגית.
ויטקה קמפנר
ויטקה קובנר (קמפנר)
הנקם
תנועה ללא שם
התנועה ללא שם היא שם לא רשמי אותו בחרו לעצמם צעירים בני מושבי עובדים ומושבים שיתופיים שבחרו לעזוב את מושביהם ומשקיהם לפרק זמן מסוים (בין חצי שנה לשנתיים) על מנת להענות לקריאתם של דוד בן-גוריון וראשי תנועת המושבים ולקבל על עצמם בתור "צו השעה" תפקיד של מדריך חברתי או מדריך חקלאי-חברתי באחד ממושבי העולים שהוקמו בישראל בשנותייה הראשונות.
רקע היסטורי.
בראשית דרכה של מדינת ישראל הוקמו במהלך מספר שנים כ-200 מושבי עולים שהתפרסו על פני כל שטחי המדינה. מושבי עולים אלו הורכבו מקבוצות עולים, לעיתים הומוגניות במקום מוצאן ולעיתים לא, אשר יועדו להפוך למושבי עובדים. מכיוון שאותם "מושבניקים" חדשים היו לרוב חסרי כל הכשרה חקלאית ובנוסף על כך חסרי זיקה ערכית להתיישבות שיתופית, החליטו בתנועת המושבים לשלוח בני משקים ותיקים כנהלל, כפר יהושע וכפר יחזקאל שידריכו את המתיישבים מקצועית בעבודה חקלאית וחשוב מכך - חברתית בהפיכתם לקהילה שיתופית חקלאית בארץ ישראל (ביישובים רבים הייתה הפרדה בין מדריך מקצועי למדריך חברתי וכשהפרדה כזאת הייתה מילאו תמיד בני המושבים את תפקיד המדריך החברתי).
עבודתם במושבי העולים.
חברי "התנועה ללא שם" היו אוטונומיים מאוד בפעולתם במושבי עולים והדבר ניכר הן בשיטות הפעולה שלהם והן בתפקידים אותם בחרו לקחת על עצמם במושבים. חלקם לקחו על עצמם את תפקיד מזכיר המשק או הגזבר (ולעיתים אף את שניהם) בניגוד לאלו שדרשו מהמתיישבים החדשים לקיים בעצמם בחירות דמוקרטיות לתפקידים אלו (מה שלעיתים גרר מאבקי חמולות שהובילו במספר מקרים מצומצם לפירוק נקודת התיישבות), חלקם התגוררו ב"קומונות" של מדריכי מושבים וחלקם עברו יחד עם משפחתם הצעירה להתגורר במושב בו עבדו, ועל ידי כך אפשרו גם לנשותיהם לקחת חלק פעיל כמדריכות חברתיות של נשות המושב שהגיעו לרוב מתרבות בה כוחה הפוליטי-חברתי של האישה מצומצם מאוד, אל המושב בו נדרשו לקיים שוויון בין המינים (מה שלעיתים גרם לתסיסה בקרב המתיישבים כלפי המדריכים עקב מה שקראו לו "המרדת נשיהם"). הבדל המהותי מכולם, היו מדריכים שבחרו להתעמת עם המתיישבים על קיום עקרונות המושב - קיום ערבות הדדית, שיווק משותף, עבודה חקלאית עצמית וכו', ולעומתם מדריכים שקיבלו את דרישותיהם של המתיישבים, שבחלקם לא היו מעוניינים בחיי שיתוף מכל סוג, וייצגו אותם אל מול המוסדות בדרישותיהם אלו (התנועה המיישבת והמחלקה להתיישבות בממשלה שתבעו מהמתיישבים התקדמות בכיוון מושב עובדים).
הישגיה של התנועה.
בשום שלב לא ענתה התנועה ללא שם על כל צורכי ההדרכה של ההתיישבות החדשה, הן מפאת מספרם המצומצם של בני המושבים הוותיקים שבחרו לקחת בה חלק (מה שהוביל להשלמת המכסה הנדרשת לא פעם מבני קיבוצים עוזבי משק ולעיתים אף עירוניים מוחלטים) והן מפאת חוסר ההצלחה של חלק מן המדריכים להתמודד עם הקשיים הכרוכים בניסיון ליישב עולים חדשים חסרי אוריינטציה חלוצית, לא אחת מסוכסכים בינם לבין עצמם, בעלי תחושת קיפוח ושאין בינם לבין מדריכיהם מכנה משותף ולו הנמוך ביותר כגון שפה או תרבות. ולמרות זאת ניכרים בצורה בולטת ההבדלים בהתפתחות החברתית והמשקית בין מושבים שזכו להדרכה רציפה לבן אלו שנשללה מהם. מדריכים רבים הצליחו בצורה לא מבוטלת במשימתם וזכו להערכה רבה מצד העולים המתיישבים. מספר מושבים מצומצם אף הוכר על ידי תנועת המושבים כמושבי עובדים.
אבישי כ&quot;ץ
אבישי כ"ץ (נולד ב-1935) הוא תת-אלוף במילואים, קצין הנדסה ראשי השמיני של חיל ההנדסה בשנים 1979–1983.
ביוגרפיה.
כ"ץ נולד בתל אביב וגדל בפרדס כץ. אביו קלמן ("קמי") כ"ץ היה מראשוני האצ"ל ואסיר בכלא עכו. אימו זהבה הייתה נכדתו של יצחק אייזיק בן-טובים. התגייס לצה"ל ב-1952 בגיל 17.5 בטרם השלים את לימודיו התיכוניים. הוא גויס לחיל ההנדסה, עבר קורס סמלי מודיעין ושירת כסמל סיור בפלוגה מבצעית. סיים קורס קצינים ומילא שורת תפקידים בחיל בהם: מפקד מחלקה, קצין הדרכה במפקדת קצין הנדסה ראשי (מקהנ"ר) ועוד. בזמן שירותו השלים את לימודיו התיכוניים וב-1964 יצא ללימודי אדריכלות בטכניון והשלים את התואר ב-1969.
ב-1958 בעת סיור צבאי לצורכי מודיעין בהר הצופים כמעט נהרג ממוקש שהוטמן באחד הבתים, אך למזלו ה"פרפר" של המוקש היה רקוב ולא פעל. לימים תיאר כ"ץ תקרית זו כ"חוסר שיקול דעת" מצידו. במלחמת ששת הימים שירת כמפקד גדוד מילואים בפיקוד הצפון והיה שותף לפריצת הצירים לרמת הגולן. בתקופת מלחמת ההתשה נשלח לקו בר-לב לסייע בבניית וביצור הקו, בעזרת מספר פלוגות הנדסה וכ-300 כלי ציוד מכני הנדסי שהושאלו מהשוק האזרחי.
ב-1972 מונה על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר לפקד על בית הספר להנדסה צבאית. בבהל"ץ ביצע כ"ץ מהפכה, בעיקר ביחס לחיילים: הוא הפסיק את תופעת הטרטורים וההתעללויות בחיילים על ידי מפקדים וחיילים אחרים שהייתה רווחת עד אז בבסיס. כמו כן אפשר למתגייסי מחזור מאי לצאת לקורסים פיקודיים בעקבות ריאיון עם חייל בעל מוטיבציה ממחזור זה, שהזכיר לו את עצמו. מהפכה נוספת הייתה שילוב נשים בתפקידי הדרכה בבהל"ץ. בעקבות מאמציו הפך בה"ד 14 (בסיס ההדרכה שבו נמצא בהל"ץ) לבסיס לדוגמה וזכה להערכה רבה בקרב הקצינים הבכירים בצה"ל.
במלחמת יום הכיפורים הקים גדוד המורכב מחיילי בהל"ץ, והלה סופח לאוגדה שנלחמה ברמת הגולן. הוא מונה על ידי הקהנ"ר תא"ל יצחק בן דב לקצין ההנדסה של פיקוד הצפון, ובתפקיד זה פיקד על הגדוד ושאר כוחות ההנדסה בפיקוד.
אחרי המלחמה, מונה כ"ץ לקצין האחראי על בדיקת תפקוד חיל ההנדסה במלחמה והפקת לקחים ממנה (למעט בדיקת מערך הצליחה בפיקוד הדרום שלא היה שותף בו). מהבדיקה שלו עלה שחיל ההנדסה, למעט מערך הצליחה, לא בא לידי ביטוי במלחמה, לעומת מלחמת ששת הימים. הוא בדק וקבע שהסיבה לכך הייתה שחיל ההנדסה היה מאורגן לא נכון והופעל בתורת לחימה לא נכונה. בעקבות הבדיקה המליץ על שורת מהפכות בחיל, שלא מצאו חן בעיני מפקדי החיל והביאו לעימות ביניהם.