שלא כמו בבחירות הקודמות בהן היה פיצול, ערכו הדמוקרטים-רפובליקנים קמפיין נרחב לג'פרסון, ואילו הפדרליסטים לאדמס. העימות היה חריף, כשהפדרליסטים מקשרים את הדמוקרטים-רפובליקנים למהפכה הצרפתית האלימה והדמוקרטים-רפובליקנים מאשימים את הפדרליסטים בהעדפת מונרכיה ואריסטוקרטיה. הרפובליקנים ניסו לקשר בין אדמס למדיניותו של אלכסנדר המילטון במהלך ממשל וושינגטון, שטענו שתמך יותר מדי בבריטניה ובממשלה מרכזית חזקה. למרות זאת, המילטון עצמו התנגד לאדמס וניסה למנוע את בחירתו. במדיניות החוץ, הדמוקרטים-רפובליקנים גינו את הסכם ג'יי של הפדרליסטים שנראה להם יותר מדי עוזר לבריטניה. הפדרליסטים תקפו את מוסריותו של ג'פרסון, טענו שהיה אתאיסט ושברח ממלחמת העצמאות. תומכי אדמס גם טענו שג'פרסון היה תומך מדי כלפי צרפת, טענה שחוזקה כשהשגריר הצרפתי הביך את הדמוקרטים-רפובליקנים בכך שתמך בהם ציבורית וגינה את הפדרליסטים ממש לפני הבחירות.
על אף שאדמס ניצח, ג'פרסון קיבל יותר אלקטורים מאשר פינקני ונבחר להיות סגן הנשיא. לא ג'פרסון ולא אדמס ניהלו מסע בחירות.
הבחירות התחילו תקופה חדשה בתולדות הפוליטיקה האמריקנית, תקופה בה ניו אינגלנד תמכה בפדרליסטים ואילו הדרום בדמוקרטים, כשמדינות הביניים שומרות על איזון.
מועמדים.
לפני התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית ב-1804, כל אלקטור הצביע לשני אנשים, אבל לא הפריד בין בחירת הנשיא לסגנו. מי שקיבל הכי הרבה קולות נבחר לנשיאות, והמקום השני מונה לסגנו. לכן שתי המפלגות הריצו כמה מועמדים לנשיאות, כדי למנוע מיריביהם להגיע למקום השני. המועמדים הללו אמנם היו מועמדים לסגנות הנשיאות, אבל לפי החוק כולם רצו לנשיאות. לכן אדמס וג'פרסון התחרו מול מועמדים ממפלגתם. התוכנית הייתה שאחד מהאלקטורים יצביע לאדמס או לג'פרסון, ולמועמד שאינו המועמד השני, וכך יבטיח שהמועמד הראשי יזכה לקול אחד יותר מאשר שותפו.
המועמדים הפדרליסטים.
המועמד של המפלגה הפדרליסטית היה ג'ון אדמס ממסצ'וסטס, סגן הנשיא היוצא ומנהיג המפלגה. שותפו במירוץ היה תומאס פינקני, שבאופן טכני התמודד מולו לנשיאות. המצב הזה הפך למציאותי כשאלכסנדר המילטון, שהתנגד לאדמס, פעל למען היבחרו של פינקני ושכנע אלקטורים של ג'פרסון מדרום קרולינה לתמוך דווקא בפינקני. הוא לא הצליח, אולם המקרה גרם למתיחות בין אדמס והמילטון במהלך כהונתו של הראשון.
תוצאות.
טנסי הצטרפה לארצות הברית אחרי הבחירות הקודמות, וכך היו 138 אלקטורים.
לפי השיטה שהייתה נהוגה אז, לאלקטורים היו שתי הצבעות, אבל כל אחת מהן הייתה לנשיא. מי שהגיע למקום השני במירוץ לנשיאות היה סגן הנשיא (התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, שינה את שיטת הבחירה). כל מפלגה ניסתה לשנות את התוצאות בכך שמספר אלקטורים יצביעו למועמד לנשיאות וגם למישהו שאינו המועמד לסגנות הנשיאות, מה שיגרום למועמד לסגנות הנשיאות להיות במרחק כמה קולות מהמועמד הנשיאותי (ובכך למנוע סיבוב בחירה בבית הנבחרים של ארצות הברית), אך המזימות הללו סוכלו בגלל כמה גורמים:
התוצאה הייתה שיותר מדי אלקטורים של אדמס לא נתנו את ההצבעה השנייה לפינקני, אז אדמס נבחר לנשיאות בזמן שיריבו, ג'פרסון נבחר לסגן הנשיא.
האלקטורים הצביעו כמפורט להלן בטבלה:
לאחר הבחירות.
ארבע השנים הבאות היו הפעם היחידה בהיסטורית ארצות הברית שהנשיא וסגן הנשיא היו ממפלגות שונות (ג'ון קווינסי אדמס וג'ון קלהון היו יריבים פוליטיים אולם שניהם היו מהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית; אנדרו ג'ונסון, שהיה סגנו השני של אברהם לינקולן, היה דמוקרט אולם לינקולן בחר בו בכוונה כדי ליצור אחדות לאומית). ג'פרסון השתמש בעמדתו כסגן הנשיא כדי לתקוף את המדיניות של אדמס, מה שהביא לו שליטה בבית הלבן ארבע שנים לאחר מכן.
הבחירות סימנו את הצורך הראשון בתיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית. ב-6 בינואר 1797, הועלתה בקשה להצעת חוק שתפריד בין בחירת הנשיא לבין בחירת סגנו, אך שום דבר לא נעשה בנידון, מה שהכין את הקרקע לתיקו בבחירות הבאות.
צ'ארלס פרסי סנואו
צ'ארלס פרסי סנואו, הברון סנואו (באנגלית: Charles Percy Snow; 15 באוקטובר 1905 – 1 ביולי 1980), היה פיזיקאי וסופר אנגלי, שמילא בנוסף כמה תפקידים מרכזיים בשירות הציבורי בבריטניה. הוא ידוע במיוחד בזכות סדרת אחד עשר הרומנים שלו שנכתבו בין השנים 1940–1970, ושנודעו ביחד בשם "זרים ואחים" (Strangers and Brothers), ובזכות הרצאה שנשא בשנת 1959 תחת הכותרת "שתי התרבויות", שבו הביע צער על הפער בין מדענים ובין אנשי רוח.
סנואו נולד במחוז לסטר באנגליה. הוא למד באוניברסיטת לסטר ואחרי כן באוניברסיטת קיימברידג', והיה לחבר סגל ב-Christ College באוניברסיטה זו בשנת 1930. בשנים 1940–1966 הוא שימש במספר תפקידים בכירים בשירות הציבורי הבריטי. ב-1957 ניתן לו תואר אבירות, ובשנות 1964 ניתן לו תואר ברון. בשנת 1950 נשא סנואו לאשה את הסופרת פמלה הנספורד ג'ונסון. נולד להם בן אחד בשנת 1952.
סנואו חתם על יצירותיו בראשי תיבות של שמותיו הפרטיים, סי. פי. סנואו.
עבודתו הספרותית.
הרומן הראשון של סנואו, שיצא בשנת 1932, הוא רומן בלשי בשם "מוות בהפלגה" (Death under Sail). עם זאת הוא ידוע בעיקר בזכות סדרת הרומנים שלו, "זרים ואחים", שמתארת אינטלקטואלים באקדמיה ובשירות המדינה בתקופה המודרנית. הידוע מבין הרומנים בסדרה הוא "האדונים" (The Masters), שעוסק בפוליטיקה הפנימית של קולג' באוניברסיטת קיימברידג', בעת שהקולג' בוחר נשיא חדש. הוא מתאר כיצד שיקולים לא אקדמיים משפיעים על החלטותיהם של חברי הסגל, שאמורים להיות אובייקטיביים. ספרים חשובים נוספים בסדרה הם "האנשים החדשים" (The New Men) ו"מסדרונות הכח" (Corridors of Power).
שתי התרבויות.
ב-7 במאי 1959 נשא סנואו הרצאה פומבית רבת השפעה באוניברסיטת קיימברידג'. כותרת ההרצאה הייתה "שתי התרבויות". ההרצאה פורסמה לאחר מכן בספר, תחת הכותרת "שתי התרבויות והמהפכה המדעית". סנואו טען שבחוגים המלומדים בחברה המודרנית נוצרו שתי תרבויות נפרדות - זאת של המדענים, וזאת של אנשי הרוח. שתי התרבויות מתרחקות אחת מהשנייה במידה שהן אינן מסוגלות לתקשר זו עם זו. לדוגמה, מרבית המדענים לא קראו רומנים של צ'ארלס דיקנס ובאופן דומה, מרבית אנשי הרוח אינם יודעים להסביר מהו החוק השני של התרמודינמיקה. לדעת סנואו, היווצרות שתי התרבויות מהווה מכשול משמעותי בפני פתרון בעיות העולם.
הרצאתו של סנואו עוררה ויכוח ער, וטענתו עדיין מצוטטת בהקשרים שונים.
זוטקרב
קרב טור
קרב טור (בצרפתית: Bataille de Tours; ידוע גם כקרב פואטייה, בצרפתית: Bataille de Poitiers) הוא קרב שהתרחש ב-10 באוקטובר
732 בין המוסלמים המורים לבין הפרנקים בגאליה.
רקע.
ב-732 הצליחו המוסלמים המורים מאל-אנדלוס לחצות את הרי הפירנאים (הגבול הנוכחי בין צרפת וספרד), התקדמו צפונה והגיעו עד עמק הלואר (במרכז צרפת, בו זורם נהר הלואר, הארוך בנהרות צרפת). שום דוכס מקומי, אף לא "אודו הגדול", דוכס אקיטן, שהנחיל לערבים תבוסה מוחצת בקרב טולוז (721) לא הצליח לבלום התקדמותם. אי לכך אודו נאלץ להיעזר בקרל מרטל ("הפטיש"), דוכס הפרנקים והשליט בפועל של ממלכתם. בתמורה, "אודו הגדול" נאלץ להשתעבד לחסות האימפריה הפרנקית על דוכסותו.
הקרב.
קרל מרטל, דוכס הפרנקים, יצא כנגד צבא המוסלמים בראשותו של עבדול רחמן אל-ע'פיקי (عبد الرحمن الغافقي, תעתיק מדויק: עבד אלרחמן אלע'אפיקי), שליט אל-אנדלוס. הקרב נערך ב-732 בין הערים טור (Tours) ופואטייה (Poitiers), באזור החיץ שבין דוכסות אקיטן (אקוויטניה) לבין האימפריה הפרנקית.
בקרב נהרג אל-ע'פיקי והלוחמים המוסלמים נהדפו חזרה. בעיני העולם הנוצרי, קרל נהפך לגיבור הגדול שהציל את אירופה מאיום הכיבוש המוסלמי, והוא כונה מאז "הפטיש" (מרטל), בדומה ללא מעט גיבורי מלחמה קדמונים (ראו ערך יהודה המכבי).
השפעת הקרב.
בקרב פואטייה הגיעו למעשה המוסלמים לשיא התקדמותם; לאחר תבוסתם בקרב זה, הם נהדפו אחורה וחזרו עד הרי הפירנאים - גבול צרפת-ספרד. לימים, הם נהדפו משם ונותרו לשלוט על חצי האי האיברי, ספרד ופורטוגל דהיום, עד סוף המאה ה-15, כשסולקו סופית מכל ספרד.
כיתב-אי אקדס
משכן הצדק העולמי
גארודה אינדונזיה
גארודה אינדונזיה (באנגלית: Garuda Indonesia) היא חברת התעופה הלאומית של אינדונזיה. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי סוקרנו-האטה הסמוך לבירה ג'קרטה. החברה נקראת על שם הגארודה, שהוא עוף מיתי שמקורו במיתולוגיה ההינדואית ובמיתולוגיה הבודהיסטית והוא מוכר כמלך הנשרים.
החברה זכתה בשנת 2018 במקום התשיעי בתואר "חברת התעופה הטובה ביותר".
תולדות החברה.
החברה החלה בפעילות חלקית במלחמת העצמאות האינדונזית בשנת 1940 כשהיא מפעילה מטוס דאגלס DC-3 דקוטה. החברה נוסדה באופן רשמי בינואר 1949 ובשנת 1953 כבר החזיקה בצי שכלל 46 מטוסים.
בתחילת שנות ה-60 קיבלה החברה את מטוסי הסילון הראשונים שלה ובעקבות כך החלה לטוס להונג קונג ולאירופה לערים אמסטרדם ופרנקפורט.
המשבר הכלכלי באסיה בסוף שנות ה-90 פגע קשות בחברה, ובעקבות כך היא חדלה מלטוס לאירופה וצפון אמריקה.
לאחר ההתאוששות מהמשבר הכלכלי, השיקה החברה בשנת 2001 חברה בת לטיסות חסך (Low Cost) "סיטילינק" המפעילה טיסות פנים באינדונזיה.
בשנת 2010 חתמה גרודה אינדונזיה על הסכם להצטרפות לברית התעופה SkyTeam עד 2014. הם הפכו לחברת התעופה הבינלאומית העשרים שהצטרפה לברית.
צי המטוסים.
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2021:
טרקוויניוס סופרבוס
טרקויניוס סופרבוס
מג'ד אל שמס
מהר&quot;ם שיק
אא&quot;ק אתונה (כדורסל)
א.א.ק. אתונה (כדורסל)