הארי דין סטנטון משחק בתור אסיר ושר ומנגן בגיטרה את הגוספל "Ain't No Grave" לאורך הסרט ובעיקר בסצנה בו מתעללים הסוהרים בלוק ומכריחים אותו לחפור את קברו.
משפט המפתח של הסרט הוא זה של המפקד הקפטן "מה שיש לנו כאן זה כישלון לתקשר" המושמע גם על ידי לוק לפני מותו. הוא שובץ במקום ה-11 ברשימת מאה שנים... מאה ציטוטים של מכון הסרטים האמריקאי.
ב-2005 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס על היותו בעל "חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית".
תקציר העלילה.
לוקס "לוק" ג'קסון (פול ניומן) הוא חייל משוחרר ממלחמת וייטנאם שנתפס שיכור ומשחית מדחנים ונדון לשנתיים מאסר. הוא נדון לשנתיים מאסר ועבודת פרך, בקבוצה בה חלק מהאנשים אזוקים ברגליהם בעת העבודה ("Chain Gang"). מפקד הכלא הוא הקפטן (סטרות'ר מרטין) ולידו המשגיח בצריף, קאר (קליפטון ג'יימס) והסוהר הראשי גודפרי (מורגן וודוורד) שמסתובב כל הזמן כשמשקפי שמש לעיניו ונושא רובה טעון.
קאר מפרט בפני האסירים את חובתם לפי הפקודות ומי שמפר אותם נכלא בתוך תא צר ומבודד שנקרא "קופסה".
ראש האסירים הוא דראגליין ("דראג") (ג'ורג' קנדי) והוא מקבל את לוק בחשדנות. הם מנהלים תחרות איגרוף ולוק לא נכנע עד שהוא מאבד את הכרתו. לאחר מכן הוא מנצח את כולם במשחק פוקר כי יש לו "יד מגניבה" ("Cool Hand").
מעמדו של לוק עולה לאחר שהוא מצליח לעמוד בהתערבות שלו לאכול 50 ביצים בשעה אחת. לוסיל (ג'וי הרמון), חברתו של הקפטן שוטפת את הרכב שלו כשהיא מכסה טפח ומגלה טפחיים, לנגד עיניהם התאבות של האסירים. לוק מדרבן את האסירים לגמור את העבודה בכביש בשיא המהירות.
אמו של לוק, ארלטה, (ג'ו ואן פליט) היא אשה חולה שמגיעה לבקר אותו ומוסרת לו כי היא אוהבת אותו למרות מה שעשה.
כאשר מגיעה הידיעה שאמו נפטרה, הוא מחליט לברוח אך נתפס לאחר מספר ימים ומובל מוכה וחבול אל קבוצת האסירים העובדים בכביש. הקפטן חובט בו לעיני כולם ומסביר כי זה תוצאה מחוסר אפשרות לתקשר.
לאחר זמן הוא בורח שוב ושולח בתוך מגזין, תמונה שלו בין שתי יפהפיות וכלום מעריצים אותו. כאשר הוא נתפס שוב ומוכה הוא מודה שהתמונה הייתה מזויפת. האסיר קוקו (לו אנטוניו) קורע את התמונה.
הפעם הוא עובר התעללויות קשות כמו ישיבה ב"קופסה" וחפירת בור עמוק באדמה עד שהוא נשבר ומבקש סליחה ואז ערכו יורד בעיני האסירים.
לאחר זמן הוא מוחזר לעבודה אך בורח שוב ביחד עם דראג. הם מתפצלים ולוק נכנס לכנסייה נטושה ו"משוחח" עם ישו. דראג נתפס ומוכן להוליך את המחפשים ללוק ללא אלימות. הוא מבקש מלוק להיכנע.
לוק מסרב, פותח את החלון, קורא לעבר הקפטן "זה חוסר יכולת לתקשר" ואז יורה בו גודפרי ופוצע אותו קשה. דראג מתנפל על גודפרי ולוק הפצוע מוכנס למכוניתו של הקפטן על מנת להעבירו למרפאת הכלא ולא לבית החולים כדי שימות בדרך.
הרכב רומס את משקפיו של גודפרי.
לבסוף - כל האסירים מעלים חוויות וזכרונות מלוק כשהם עובדים בצומת הבנויה כצלב וברקע תמונת לוק והבחורות כשהקרעים המאוחים גם כן בצורת צלב.
פרסים.
פרסי אוסקר:
פרסי גלובוס הזהב
קבוצת מידאה
קבוצת מידאה (בסינית: 美的集团, באנגלית: Midea Group) היא יצרנית מוצרי חשמל סינית, שהוקמה על ידי חה שיאנגג'יאן בשנת 1968. המטה שלה בעיר בייג'יאו, מחוז שונדה, פושאן, גואנגדונג והיא רשומה בבורסה לניירות ערך של שנג'ן. נכון לשנת 2018, החברה העסיקה כ-135,000 עובדים בסין ומחוץ לה עם 200 חברות בת ומעל 60 סניפים בחו"ל. קבוצת מידאה רשומה בבורסת שנג'ן מאז שנת 2013. היא רשומה ב- Fortune Global 500 מאז יולי 2016. מידאה מייצרת מכשירי תאורה, מכשירי מים, טיפול ברצפות, מכשירי מטבח קטנים, כביסה, מכשירי בישול גדולים ומכשירי קירור. יש לה גם היסטוריה ארוכה בייצור מוצרים ביתיים ומסחריים בתחום החימום, אוורור ומיזוג אוויר (HVAC). בקיץ 2016 ביצעה מידאה מהלך מתוקשר לרכישת חברת הרובוטיקה הגרמנית KUKA. זהו היצרן הגדול בעולם של רובוטים ומכשירי חשמל.
שווי החברה (ינואר 2021) 111 מיליארד דולר.
מידאה
ריכרד גרסטל
ריכרד גרסטל (בגרמנית: Richard Gerstl; 14 בספטמבר 1883 - 4 בנובמבר 1908) היה צייר ושרטט אוסטרי שנודע בזכות הדיוקנאות האקספרסיביים שלו. הוא לא זכה לשבחים במהלך חייו, וניהל רומן עם אשתו של ארנולד שנברג שהוביל להתאבדותו.
חיים.
ריכרד גרסטל נולד למשפחה עשירה של אמיל גרסטל, סוחר יהודי, ומריה פייפר, אישה לא יהודיה.
בתחילת חייו החליט גרסטל להיות אמן, למורת רוחו של אביו. לאחר שלמד בצורה גרועה בבית הספר, נאלץ לעזוב את הגימנסיה המפורסמת בווינה כתוצאה מ"קשיים משמעתיים" והוריו העשירים סיפקו לו מורים פרטיים.
בשנת 1898, בגיל חמש עשרה, התקבל גרסטל לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם למד אצל כריסטיאן גריפנקרל הידוע לשמצה כמורה קשה. גרסטל החל לדחות את סגנון הזצסיון הווינאי ואת מה שלדעתו היה אמנות יומרנית.
מתוסכל מחוסר קבלת סגנון הציור שלו, המשיך גרסטל לצייר ללא כל הדרכה רשמית במשך שנתיים. בקיץ 1900 ו- 1901 למד גרסטל בהדרכתו של סיימון הולוסי בנגיבניה. בהשראת נטיותיו הליברליות יותר של היינריך לפלר, גרסטל ניסה שוב להיכנס לחינוך פורמלי. אך סירובו להשתתף בתהלוכה לכבוד הקיסר פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה, הוביל לעזיבתו את בית הספר. גרסטל הרגיש כי השתתפות באירוע כזה היא "לא ראויה לאמן". היציאה האחרונה שלו מהסטודיו של לפלר התרחשה בשנת 1908.
ב -1904 וב -1905, גרסטל שיתף סטודיו עם חברו לשעבר לכיתה וחבר האקדמיה, ויקטור האמר. האמר אומנם סייע בהכנסת גרסטל להדרכתו של לפלר ויחסיהם היו ידידותיים, אך קשה לקבוע כמה קרובים היו שני האמנים מכיוון שגרסטל התקשה להתקשר עם אמנים אחרים. עד שנת 1906 רכש גרסטל סטודיו משלו.
אומנות.
גרסטל היה חלוץ האקספרסיוניזם האוסטרי. תערוכה שלו בין 7 עד 14 ביולי 1907 באקדמיה לאמנויות יפות בווינה היא התערוכה היחידה הידועה מיצירותיו שהתרחשה במהלך חייו. הוא התנגד באופן מוחלט ודחה את פרקטיקת האמנות של זמנו, הכוונה לסגנון היוגנשטיל וגוסטב קלימט. הוא השתייך במשך שנים כאמן צעיר, לחוג האוונגרד הווינאי.
אף שגרסטל לא התחבר לאמנים אחרים, הוא הרגיש שהוא נמשך למוזיקה. הוא עצמו ביקר בקונצרטים בווינה. בסביבות 1907 החל להתחבר עם המלחינים ארנולד שנברג ואלכסנדר פון זמלינסקי. גרסטל ושונברג פיתחו הערצה הדדית המבוססת על כישרונותיהם האישיים. גרסטל ככל הנראה הדריך את שנברג באמנות.
בתקופה זו עבר גרסטל לדירה באותו בית וצייר כמה דיוקנאות של שנברג, משפחתו וחבריו. דיוקנאות אלה כללו גם ציורים של אשתו של שנברג, מתילדה. הדיוקן המסוגנן שלה חיקה את האקספרסיוניזם הגרמני והשתמש בפסטלים כמו ביצירותיו של אוסקר קוקושקה. גרסטל ומתילדה התקרבו מאוד ובקיץ 1908 היא עזבה את בעלה וילדיה ונסעה לווינה עם גרסטל. שנברג היה בעיצומו של הלחנת רביעיית המיתרים השנייה שלו, אותה הקדיש לה. מתילדה חזרה לבעלה באוקטובר.
מבולבל מאובדן מתילדה וחוסר הקבלה האמנותית שלו, הביאו לכך כי גרסטל נכנס לסטודיו שלו בלילה של 4 בנובמבר 1908 ושרף כל מכתב ופיסת נייר שהוא מצא. אף על פי שציורים רבים שרדו את השריפה, הוא האמין כי הרבה מיצירות האמנות שלו, כמו גם ניירות אישיים ומכתבים הושמדו. לאחר שריפת ניירותיו, גרסטל תלה את עצמו.
אלואיס גרסטל, אחיו של ריכרד, מצא ציורים ושרטוטים באטלייה של האמן, אותם השאיר שנים רבות אצל סוכן שילוח. בסופו של דבר, שלושים וארבעה ציורים ניצלו מהחורבן על ידי אוטו קליר, בעל גלריה. קליר קנה ושיחזר את הציורים, ותערוכתו של ריכרד גרסטל ב 1931 - "גורלו של צייר", שעוררה סערה לא קטנה. זמן קצר לאחר מכן, הנוכחות הנאצית באוסטריה הפריעה להצגה נוספת של האמן ורק לאחר המלחמה נודע גרסטל בארצות הברית.
התערוכה הוצגה מאוחר יותר במינכן, ברלין ואאכן. הוא הפך לדמות מפתח בזירת האמנות האוסטרית, והעניק השראה לאמנים של התקופה שלאחר המלחמה.
מאז שנות השמונים, עם הכללת עבודותיו בתערוכות אמנות מווינה של ראשית המאה, הוכר מקומו של גרסטל בקאנון תולדות האמנות.
אנתמה
תמר מנור פרידמן
תמר מנור פרידמן (נולדה ב-1956) היא חוקרת ואוצרת בתחומי תולדות עם ישראל, אמנות מודרנית ואמנות ישראלית. משמשת כאוצרת ראשית לאמנות במוזיאון ישראל, ירושלים.
ביוגרפיה.
מנור פרידמן גדלה בבאר שבע. היא בוגרת תואר ראשון בפסיכולוגיה ותולדות האמנות ותואר שני באמנות מודרנית וישראלית - שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ומאז לימודיה היא תושבת העיר.
בתחילת דרכה שימשה עוזרת הוראה ועוזרת מחקר בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית ואת ניסיונה המוקדם בעבודה מוזיאלית רכשה מנור פרידמן במוזיאון מגדל דוד ירושלים ובבית התפוצות בתל אביב. בשנים 1989–1991 הצטרפה לצוות האגף לאמנויות במוזיאון ישראל בתפקיד עוזרת לאוצרת המחלקה לאמנות מודרנית והייתה שותפה להכנת תצוגת הקבע לקראת פתיחת "ביתן המאה ה-20" החדש.
בשנים 2009–2012 הייתה יועצת לאוספי האמנות בנציגויות משרד החוץ ואוצרת התצוגות בלונדון, בסטוקהולם ובניו-דלהי; בשנים 2014–2015 ריכזה את הצוות הרעיוני-מוזיאלי להכנת מתווה יסוד למוזיאון השפה העברית בהאקדמיה ללשון העברית; ובשנת 2017 עסקה בתיעוד אוספי האמנות והארכאולוגיה בבית הנשיא בירושלים.
מאז חודש מאי 2021 היא משמשת אוצרת ראשית לאמנות במוזיאון ישראל, ירושלים.
תמר מנור פרידמן נשואה ואם לשני ילדים.
פעילות אוצרותית.