שני עורכי הדין עבדו אצל איגודי הרכבות, והיו שהאשימו שמינויים נועד לבטל פסק דין (שלא היה אהוד בקרב בעלי העסקים) שעל הממשל לשלם את החובות מלפני 1862 בזהב ולא בשטרות. הם אכן ביטלו את פסק הדין.
גרנט נאלץ למנות עוד שני שופטים בכהונתו השנייה. בפעם הראשונה הציע את וורד האנט ב-3 בדצמבר 1872, והוא אושר בסנאט ב-11 בדצמבר 1872. במאי 1873, מת סלמון צ'ייס, נשיא בית המשפט. גרנט הציע את התפקיד לרוסקו קונקלינג ולטימותי האו, שני סנאטורים, שוויתרו על כך. גרנט ניסה למנות שופט שלוש פעמים: ג'ורג' הנרי ויליאמס, שהוצע ב-1 בדצמבר 1873, פרש ב-8 בינואר 1874, עקב חוסר תמיכה בסנאט. כלב קושינג, שהוצע ב-9 בינואר, פרש ב-13 בינואר, כיוון שהיה מקושר לג'פרסון דייוויס. מוריסון וייט, שהוצע ב-19 בינואר, אושר בסנאט עם שישים ושלושה תומכים וללא מתנגדים ב-21 בינואר 1874. וייט היה מקובל על כל הצדדים, אולם אישר בתקופתו שני פסקי דין שפגעו בחוקי השיקום ובהגנה על השחורים בדרום.
וטו.
גרנט הטיל וטו על יותר חוקים מקודמיו עם 93 הטלות וטו. ארבעה מתוכם בוטלו בידי הקונגרס.
מינויים בעייתיים לקבינט.
המפורסמים במינוייו של גרנט שהיו מעורבים בשערוריות:
חברי קבינט תומכים ברפורמה.
הקבינט של גרנט היה מפולג בין מוכשרים ותומכי רפורמה לבין אלו שהיו מעורבים במינויים פוליטיים ובשחיתות מפלגתית. כמה חברי קבינט שתמכו ברפורמה היו מוכשרים שתרמו לממשל. הם התנגדו לדרישות המפלגה למינויים פוליטיים ודרשו בחירת עובדי ציבור יעילים. המינוי המוצלח ביותר של גרנט היה מזכיר המדינה המילטון פיש, שאסף מידע מהפקידים שלו. פיש הנהיג מבחני קבלה למחלקה שלו, בניגוד למערכת הקודמת, שקבעה שהמלצות חברי קונגרס יספיקו. היעילות עלתה.
עוד חבר קונגרס שתמך ברפורמה היה ג'ורג' באוטוול, מזכיר האוצר. הוא פיטר מועלים בכספים ופעל למניעת זיופי שטרות. בנוסף לכך, פעל לשיטה אחידה של חשבונאות בבתי המכס. באוטוול והתובע הכללי איימוס אקרמן היו שני חברי הקבינט החזקים ביותר שתמכו בזכויות השחורים.
במהלך כהונתו של אקרמן כתובע הכללי, בין 1870 ל-1871, הוגשו אלפי כתבי אישום כנגד הקו קלוקס קלאן לצורך אכיפת חוקי זכויות האזרח. אקרמן עבר לג'ורג'יה מהצפון לאחר לימודיו והיו לו עבדים. הוא לחם למען הקונפדרציה והיה "Scalawag" במהלך תקופת השיקום, שתמך בזכויות השחורים. כתובע הכללי, הפך לחבר הקונפדרציה לשעבר הראשון שהגיע לקבינט. אקרמן לא חשש מהקלאן והתחייב להגנת השחורים. גרנט שלח סוכנים חשאיים ממחלקת המשפטים לחדור אל הקלאן ולהשיג מידע. החקירות חשפו לבנים שהשתתפו בפעולות הקלאן. גרנט דרש שהקלאן יתפרק מנשקו. כשהקלאן התעלם מכך, שלח גרנט חיילים לתשעה מחוזות בקרוליינה הדרומית כדי לחסל את הקלאן. בנוסף, בנג'מין בריסטו, פרקליט המדינה הראשון, הגיש אלפי כתבי אישום נגד חברי הקלאן.
בריסטו היה מזכיר האוצר והאהוד ביותר מקרב תומכי הרפורמה. הוא תקף את השחיתות במחלקת האוצר וחשף שיצרני הוויסקי לא שילמו את כל המיסים לאוצר, בעיקר אלו בסנט לואיס. הוא חשף הונאה בת 1.2 מיליון דולרים. ב-13 במאי 1875, הוא ביצע מעצרים המוניים, וחיסל את הונאת הוויסקי. אף על פי שהנשיא גרנט לא היה ידיד של בריסטו, רצונו של בריסטו היה לשמור על המוניטין של גרנט.
ב-1875, ציוות גרנט בין בריסטו ואדוארדס פיירפונט, התובע הכללי. הצוות חיסל את הונאת הוויסקי. למרות זאת, פיירפוינט לא תמך במעורבות ממשלתית בנושא זכויות האזרח.
כשהנשיא גרנט ניסה למצוא מחליף למזכיר המלחמה במקום ויליאם בלקנאפ שהתפטר ב-1876, הוא פנה לאלפונזו טאפט. טאפט שירת בתפקיד עד שהפך לתובע הכללי. בתפקידו הקטין את ההוצאות הצבאיות והוביל לכך שתפקידי סוחרים בתחנות הצבאיות יינתנו רק לאנשים אמינים. גרנט מינה את טאפט לתפקיד התובע הכללי. בבחירות של 1876, נפגש טאפט עם דמוקרטים בניסיון להגיע לפתרון המחלוקת, והקים את הוועדה לתוצאות הבחירות.
ב-1875, הייתה שחיתות במחלקת הפנים, שהובילה להתפטרותו של קולומבוס דלאנו, שלכאורה לקח שוחד. ב-19 באוקטובר, מונה זכריה צ'נדלר לתפקיד, ואושר בסנאט בדצמבר. צ'נדלר פיטר את הפקידים במשרד הפטנטים, שמעלו בכספים והרוויחו כסף ללא עבודה. צ'נדלר פישט את רישום הפטנטים והוריד הוצאות. צ'נדלר פיטר גם את כל הפקידים המושחתים בלשכה לענייני אינדיאניים, ואסר על הופעת "עורכי הדין האינדיאניים" שקיבלו שמונה דולרים ליום והוצאות על ייצוג, לכאורה, של השבטים.
ג'ון קרסוול, שר הדואר, ביצע רפורמה במחלקה שלו. הוא קיצץ בהוצאות והגדיל את נתיבי הדואר. הוא ביטל את זכות חברי הקונגרס לשלוח דואר על חשבון הממשלה.
לאחר הנשיאות.
טיול עולמי ודיפלומטיה.
לאחר עזיבת תפקידו, נשארו גרנט ובני משפחתו עם פיש בניו יורק במשך חודשיים לפני שיצאו לטיול ברחבי העולם. הם הגיעו לפילדלפיה ב-10 במאי 1877, כדי לחגוג את עזיבתם. ב-16 במאי, יצאו גרנט וג'וליה בספינה לאנגליה. ממשל הייז, שהיה מודע לאהדה כלפי גרנט, עודד אותו לנסוע ברחבי העולם בשם המדינה, מעשה חסר תקדים לנשיא לשעבר. גרנט הגיע לליברפול במאי והתקבל באהדה. הוא סעד עם המלכה ויקטוריה בטירת וינדזור, ונאם בלונדון.
לאחר מכן, ביקר גרנט בסקוטלנד, ואת בתו נלי בסאות'המפטון, כיוון שהיא נישאה לבריטי במהלך נשיאותו של גרנט. גרנט וג'וליה נסעו לפריז וביקרו את לאון גמבטה, שאותו החשיב גרנט לאחד מהאנשים הגדולים שפגש בטיולו. לאחר מכן נסעו לאיטליה, לנאפולי, פומפיי ולהר וזוב. את חג המולד של 1877 בילו על ספינה אמריקנית שעגנה בפלרמו. לאחר שחצו את הים התיכון, נפשו בחורף במצרים ובארץ ישראל. הם הגיעו אל קונסטנטינופול ב-3 במרץ 1878, עם החתימה על חוזה סן סטפנו. לאחר מכן ביקרו ביוון, ונפגשו עם האפיפיור לאו השלושה-עשר בוותיקן. ב-1878 ביקרו בהולנד, ואז עברו לגרמניה, שם דיבר גרנט על נושאים צבאיים עם הקאנצלר אוטו פון ביסמרק, ואמר לו שלקראת סוף מלחמת האזרחים, נלחם צבא האיחוד כדי לשמור על האיחוד ולחסל את העבדות. ברוסיה, שאל הצאר אלכסנדר השני את גרנט בנוגע לעתידם של האינדיאנים. לאחר טיול בספרד, חזרו הגרנטים לאנגליה, דרך פריז. משם, נסעו בספינה פרטית לים התיכון ועצרו במרסיי, ואז לאלכסנדריה כדי לבקר במצרים ומשם דרך תעלת סואץ להודו.
גרנט טען בתחילה שהמושבה הבריטית בהודו הייתה אנוכית, אולם לאחר מכן הכיר בחשיבותה. לאחר מכן ביקרו בבורמה סיאם (שם פגש במלך), סינגפור ווייטנאם הצרפתית. לאחר שעזבו את הונג קונג, ביקרו בשנגחאי, ובפקינג, שם ביקר את הגישה של המערביים כלפי הסינים, שהשווה לבעלי עבדים לפני המלחמה. הוא התנגד להיפגש עם המלך הסיני שהיה ילד בן שבע, אולם דיבר עם ראש הממשלה ועם הגנרל. הם שוחחו בנוגע לסכסוך עם יפן, וגרנט הסכים לשמש כמתווך ביניהם. לאחר מכן נסע ליפן על ספינה אמריקנית ופגש את הקיסר מייג'י, וניסה לשכנע את היפנים להשלים עם הסינים. יפן, בעלת העליונות הצבאית, סיפחה את האיים שהיו במחלוקת בין שתי המדינות לאחר שגרנט עזב את המדינה.
משפחת גרנט הפליגה אל סן פרנסיסקו בספטמבר 1879. לאחר ביקור בפארק הלאומי יוסמיטי, חזרו לפילדלפיה ב-16 בדצמבר 1879. המסע בן השנתיים שלהם זכה להתלהבות ציבורית, והרפובליקנים ראו בגרנט מועמד לכהונת הנשיא ב-1880.
ניסיון לכהונה שלישית.
סיעת "האיתנים" במפלגה, שהונהגה בידי רוסקו קונקלינג, חשבה שגרנט יסייע לסיעה שלהם להשיג כוח. מתנגדיהם דחו את הניסיון להחזיר את גרנט לכהונה שלישית. גרנט לא אמר שום דבר בציבור, אולם רצה את התפקיד, אף על פי שרצה שג'ון שרמן או ג'יימס בליין יבחרו לנשיאות. קונקלינג ואנשיו תמכו בגרנט. בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1880 ביוני בשיקגו, היו יותר צירים שהיו מחויבים לגרנט מאשר כל מועמד אחר, אולם הוא עדיין לא השיג רוב.
בוועידה, העמיד קונקלינג את גרנט לבחירה. גרנט השיג 304 מתוך 370 קולות נחוצים, כשבליין משיג 284 ושרמן 93. בסיבובים הבאים המצב לא השתנה. לאחר שלושים ושישה סיבובים, החליטו הצירים של בליין לשתף פעולה עם צירים של מועמדים אחרים כדי לבחור במועמד פשרה: ג'יימס גרפילד מאוהיו. גרנט השיג רק 306 קולות בסיבוב האחרון ולא הצליח להיבחר. לאחר מכן הצירים הביעו תמיכה פה אחד בגרפילד.
גרנט נאם ותמך בגרפילד, אולם לא ביקר את המועמד הדמוקרטי, וינפילד סקוט הנקוק, ששירת תחתיו בארמיית הפוטומאק. גרפילד ניצח ברוב דחוק בקרב המצביעים, אולם השיג 214 אלקטורים לעומת 155 להנקוק. לאחר הבחירות, תמך גרנט בגרפילד, וביקש ממנו לכלול את סיעת האיתנים בממשלו. ב-2 ביולי 1881, נורה גרפילד בידי מתנקש ונהרג ב-19 בספטמבר. גרנט בכה כששמע על מותו של גרפילד.
ניסיונות עסקיים.
כשגרנט חזר לאמריקה, רוב חסכונותיו חוסלו והוא נאלץ להשיג כסף חדש לבית. חבריו קנו לו בית באפר איסט סייד, וגרנט החליט להשקיע בבניית מסילת רכבת דרומית למקסיקו. גרנט לחץ על צ'סטר ארתור, שהחליף את גרפילד כנשיא ב-1881, להגיע להסכם סחר חופשי עם מקסיקו, אולם הסנאט דחה את ההסכם ב-1883. מסילת הרכבת נפלה לאחר מכן.
בנו של גרנט, יוליסס, פתח בית השקעות בניו יורק. הפירמה הצליחה בהתחלה, וגרנט הצטרף אליה והשקיע בה 100,000 דולר. המשקיעים קיבלו ריבית גבוהה על ההשקעות, אולם החברה נפלה במהירות. גרנט איבד את כל כספו, ונאלץ למכור נכסים.
זכרונותיו, פנסיה ומותו.
כדי להחזיר את ההכנסה שלו, כתב גרנט כתבות על הקרבות ממלחמת האזרחים תמורת תשלום. הכתבות זכו לביקורות מצוינות, והעורך הציע לגרנט לכתוב ספר זיכרונות.