בשנת 2009 גילמה בסרט "הזרים" (Die Fremde) אישה טורקייה צעירה העוזבת את איסטנבול כדי לחזור למשפחתה בברלין. על הופעתה זכתה בשנית בפרס לולה (אשר זכתה בו גם על הופעתה בסרט "ראש בראש"). שנה לאחר מכן לוהקה לתפקיד שאיי בעיבוד הטלוויזיוני לסדרת ספרי הפנטזיה "שיר של אש ושל קרח", "משחקי הכס". ב-2011 לוהקה כשחקנית קבועה בסדרת הפשע Tatort בתפקיד החוקרת שרה ברנדט, לצדו של השחקן הראשי, אקסל מילברג. על ליהוק זה אמרה כי היא שמחה לא לשחק דמות ממוצא זר, שהיווה ליהוק סטריאוטיפי עבורה בעבר.
חייה האישיים.
קקילי מתגוררת בהמבורג.
היא תומכת בארגון Terre des Femmes (בצרפתית: "כדור הארץ של הנשים"), שמטרתו להילחם באלימות נגד נשים במשפחות מוסלמיות. בדצמבר 2006, באירוע נגד אלימות במשפחה שנערך בברלין בחסות העיתון הטורקי "הורייט" (Hürriyet), אמרה קקילי ש. בתגובה, הקונסול הדיפלומטי הטורקי עזב את המקום.
סמל קסטיליה ולאון
סמל קסטיליה ולאון הוא סמלה הרשמי של הקהילה האוטונומית קסטיליה ולאון שבספרד.
הסמל מעוצב כמגן "ספרדי" מחולק לרבעים שמבוססים על הסמלים ההיסטוריים של ממלכת קסטיליה וממלכת לאון. הרבע הראשון והרביעי מציגים את סמל קסטיליה: שדה אדום ובו טירת זהב בעלת שלושה צריחים שחלונותיה ודלתה כחולים.
הרבע השני והשלישי מציגים את סמל לאון: שדה לבן שעליו אריה סגול זקוף שפונה שמאלה, לשונו וטפריו אדומים ובראשו כתר זהב.
מעל המגן מותקן כתר בעל שמונה פרחים מעוטרים בפנינים שבסיסו מקושט בפנינים, אבני אודם וברקת.
סמלי הממלכות היו בשימוש כבר מהמאה ה-12 והסמל הנוכחי נוצר לאחר איחוד הממלכות ב-1230. הסמל חזר לשימוש לאחר הקמת הקהילה האוטונומית ומעמדו נקבע בחוק ב-1983. הסמל מופיע גם בסמלי ערים בהן שלטה הממלכה, כגון סמלי חאאן, טולדו ולוס אנג'לס.
הסמל והדגל של ממלכת קסטיליה ולאון היו בשימוש הקרוולות שבהן שטו מגלי הארצות ובכללם כריסטופר קולומבוס. גם בציור בו תובע קולומבוס בעלות על היבשת החדשה נראה הסמל על נסו.
בית המדרש למורים בבית הכרם
אל תתנו להם רובים
תאו&quot;ם
עדי יפה
שמירת העיניים
עקרבנוניים
עַקְרַבְנוּנִיִּים (שם מדעי: Scorpaenidae) היא משפחת דגי מי ים בעיקר, הכוללת רבים ממיני הדגים הארסיים בעולם. כפי שמלמד שמם, לדגים ממשפחת העקרבנוניים קוצים חדים המכוסים בריר ארסי. משפחת דגים זו גדולה, ומכילה מאות מינים. תפוצתם בימים טרופיים וממוזגים, אולם בעיקר באזור האינדו-פסיפי שבין האוקיינוס ההודי לאוקיינוס השקט.
מגוון ביולוגי.
למינים מסוימים במשפחה מראה מרהיב, כגון הזהרון, הם ארסיים מאוד ונחשקים כדגי נוי באקווריומים. לעיתים דגים אלו מכונים דגי האש, דגי דרקון ודגי העוקץ.
מאפייניהם של משפחת דגים זו הם גוף דחוס, חריצים ו\או קוצים על ראשם, קוץ אחד או שנים על מכסה הזימים, ו-3 עד 5 קוצים באזור הלחי. סנפיר הגב מכיל 11 עד 17 קוצים, לרוב ארוכים ונפרדים אחד מהשני, וסנפירי החזה יהיו מפותחים מאוד. הקוצים של סנפירי הזנב, השת ואחורי השת מכילים בלוטות ארס בבסיסם.
רוב המינים הם שוכני קרקעית, הניזונים מסרטנאים ודגים קטנים. רבים מהם שוכני מים רדודים, אולם חלק מהם חיים במים עמוקים עד 2,200 מטר. רוב העקרבנוניים, כגון האבנון, ימתינו לטרפם ממקום מחבואם כאשר הם מוסווים וימתינו לטרף שיחלוף על פניהם ואז יבלעו אותו בהתקפה מהירה וקצרה, כאשר הזהרון לרוב יארוב לטרפו. כאשר הזהרון לא אורב לטרפו, הוא עשוי לקבץ את טרפו, דגים, חסילונים וכדומה, לפינה כל שהיא לפני שיבלע אותם. העקרבנוניים ניזונים באמצעות פעירת פיהם, ולאחר מכן את הזימים שלהם בהפרש של חלקיק השנייה, דבר היוצר יניקה. רבים מהדגים הטורפים ניזונים בדרך זו כגון הבס, הדקר וכדומה אולם העקרבנוניים, הם מבין הבודדים אשר להם מלתעות בעלות שיניים.
מיון.
מיון משפחת העקרבנוניים הוא מורכב ועדיין לא הסתיים. מערכת מיון אחת בשם "Fishes of the World" מכירה ב-10 תתי-משפחה ו-388 מינים, כאשר מערכות מיון אחרות מכירות ב-3 תתי משפחה, 25 סוגים ו-201 מינים, כאשר יתר המינים שויכו למשפחה אחרת.
סוגי עקרבנוניים מודרניים:
המלחמה האנגלו-מצרית
המלחמה האנגלו-מצרית התרחשה בשנת 1882 בין כוחות מצרים וסודנים בפיקודו של הקולונל אחמד עוראבי , לבין האימפריה הבריטית.
רקע.
בשנת 1878, יזם הקולונל אחמד עוראבי, קצין בצבא המצרי, הפיכה כגד תאופיק פאשא הח'דיו של מצרים וסודאן, בגלל התמרמרות על השפעה גוברת והולכת של מעצמות אירופה במצרים עקב חובות אדירים - שנצטברו על ידי הח'דיו הקודם, איסמאעיל פאשה - שמצרים הייתה חייבת להם, ועל הפליית המצרים הן בתעסוקה, הן בצבא והן בממשל.
בינואר 1882 שלחו בריטניה וצרפת איגרת תמיכה משותפת בח'דיו. ב-20 במאי 1882, ספינות מלחמה בריטיות הגיעו סמוך לחוף של אלכסנדריה, ואילו צרפת נסוגה ברגע האחרון והחליטה להימנע מהתערבות בנעשה במצרים. ב-11 ביוני 1882 פרצו מהומות אלימות באלכסנדריה בהם נהרגו 50 אירופאים, אם כי הקולונל עוראבי הורה לכוחות שלו להפסיק את המהומות. ב-11 ביולי 1882 החלו ספינות של הצי הבריטי להפציץ את אלכסנדריה.
הגורמים לפלישה הבריטית.
הגורמים לכך שממשלת בריטניה שלחה את הצי המלכותי לחופי אלכסנדריה והתערבה אקטיבית בנעשה במצרים, ההפך מהדרך בה נהגה צרפת, נתונים במחלוקת של ההיסטוריונים.
בחיבורם "אפריקה והוויקטוריאנים" ("Africa and the Victorians"; נדפס בשנת 1961), טוענים רונלד רובינסון וג'ון גלאגר, שניתנה פקודה לכוחות הבריטיים לפלוש למצרים על מנת לדכא את מה שהבריטים הבינו כ"אנרכיה", שנגרמה כתוצאה ממרד עוראבי, ולהגן על השליטה הבריטית בתעלת סואץ, שהייתה קריטית לנתיב הספנות והמסחר לאוקיינוס ההודי.
א.ג. הופקינס מתנגד לטענתם של רובינסון וגלאגר, ומצטט מסמכים מקוריים ומקורות מייד שנייה בשביל לבסס את טענתו שהבריטים לא צפו כלל סכנה לשליטה בתעלת סואץ בעקבות מרד עוראבי, כיוון שעוראבי וכוחותיו לא היו "אנרכיסטים" כאוטיים, אלא שמרו למדי על חוק וסדר. הוא מציע טענה חלופית, ולפיה הקבינט של ראש הממשלה הבריטי ויליאם גלאדסטון הונע מתוך כוונה להגן על האינטרסים של משקיעים ובעלי איגרות חוב בריטים במצרים, אך גם ממניעים פופוליסטיים בבית הפוליטי שלהם. הופקינס מביא מקורות, על פיהם ההשקעות הבריטיות במצרים צמחו בצורה מסיבית בשנות ה-80 של המאה ה-19, הן כתוצאה מחובותיו של הח'דיו מבניית תעלת סואץ, והן בגלל החיבור הקרוב שהתקיים בין הממשלה הבריטית לסקטור הכלכלי. על פי דבריו, הסכנה לאינטרסים הכלכליים הבריטים במצרים, עלו בקנה אחד עם רצונה של המפלגה הליברלית השלטת במדיניות חוץ מיליטנטית, שתוכל לזכות אותה ברווחים פוליטיים בהתמודדות נגד המפלגה השמרנית. הופקינס מצטט מכתב שנשלח לאחד מחברי הקבינט של גאלדסטון על ידי סר אדוארד מאלט, הקונסול הכללי הבריטי במצרים באותה תקופה, בו הוא מברך על הפלישה וכותב בפירוש שהוא מקווה שהפלישה תחזק את הפופולריות של הליברלים.
ג'ון גלבריית' ועטאף לוטפי אל-סעיד-מרזוט כותבים דברים הדומים לדבריו של הופקינס, אם כי הטיעון שלהם מתמקד בדרכים שבהן אנשים שונים במערכת הביורוקטית הבריטית השתמשו במעמדם כדי להציג את הפלישה למצרים כאופציה העדיפה ביותר לממשל גאלדסטון. הם מתארים בדבריהם מזימה של הקונסול, אדוארד מאלט, שצייר את הממשלה המצרית החדשה (לאחר ההפיכה, בראשות אחמד עוראבי) כלא יציבה, במטרה לדחוף את הממונים עליו בקבינט הבריטי להתערבות בריטית במצרים; על פי גילבריית' ואל-סעיד-מרזוט, מעשה זה של מאלט תרם להחלטה בריטית לפלוש למצרים. בנוסף, הם כותבים שהאדמירל באוצ'מפ סיימור, המפקד של ספינות הצי הבריטי שהפגיזו את אלכסנדריה, זירז באופן אישי את ההפגזה על אלכסנדריה, וכתוצאה מכך את הפלישה כולה, בכך שהפריז בתיאור הסכנה שנשקפה לספינותיו מצד כוחותיו של עוראבי באלכסנדריה, בטלגרמה ששלח לקבינט הבריטי.
מהלך המלחמה.
הפגזת אלכסנדריה.
הצי הבריטי הפגיז את אלכסנדריה מה-11 ל-13 ביולי, ולאחר מכן כבשו נחתים בריטים את העיר. ההפגזה הייתה לחלוטין חד צדדית, ובצד הבריטי אף לא ספינה אחת טבעה. חלקה הגדול של העיר נחרב מהשריפות שפרצו כתוצאה מההפגזה, וכן מהשריפות שהציתו אנשיו של עוראבי במטרה להחריב את העיר לפני שהבריטים ישתלטו עליה. לאחר כיבוש העיר השיבו הבריטים את הח'דיו תאופיק פאשא על כנו, שהכריז על עוראבי כמורד והוציא מידיו את כל הסמכויות הפוליטיות.
עוראבי הגיב בפרסום פתווה, שאושרה על ידי שייח' אל-אזהר, הקובעת שתאופיק הוא בוגד שהביא לכיבוש מצרים על ידי אומה זרה, והקובעת גם שתאופיק הוא בוגד בדתו. עוראבי הורה על גיוס חובה והכריז מלחמה על האימפריה הבריטית.
כוחות בריטיים בפיקודו של סר ארצ'יבלד אליסון ניסו בתחילה להגיע לקהיר דרך אלכסנדריה, אך כוחותיו של עוראבי הצליחו לעכב אותם 5 שבועות ליד כפר אל-דוואר. המצרים הקימו שם קווי הגנה חזקים, שכללו שוחות וסוללות, עמדות ירי וביצורים. כמו כן, הם החזיקו כלי ארטילריה מודרניים מתוצרת קרופ ותחמושת מכל הסוגים.
באוגוסט, פלש צבא בריטי, שמנה למעלה מ-40,000 חיילים בפיקודו של הלויטננט גנרל גרנט ג'וזף וולסלי, למצרים דרך תעלת סואץ. לווסלי ניתנה הסמכות להשמיד את כל כוחותיו של עוראבי ולנקות את המדינה מגורמים מהפכניים. סגנו וראש המטה שלו היה הלויטננט גנרל ג'ון מילר אדיי.
ב-28 באוגוסט וב-9 בספטמבר הותקפו כוחות בריטים על ידי המצרים ליד הכפר קאסאסין, 35 ק"מ מערבית לאסמאעיליה. שתי התקיפות נהדפו.
קרב תל אל-כביר.