במהלך רוב המאה ה-19 התחולל סכסוך בין האימפריה הבריטית לבין האימפריה הרוסית באזור הגבול בין הודו ורוסיה. אזור זה כלל, בעיקר, את פקיסטן ואפגניסטן. במהלך סכסוך זה שאף כל צד להשתלט על עמדות שולטות וצירים ראשיים וזאת כדי למנוע פלישה לשטחיו על ידי הצד השני.
עיקר הקרבות התחוללו כנגד השלטון האפגני במהלך המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה והמלחמה האנגלו-אפגנית השנייה אולם השטחים עליהם ניסתה בריטניה להשתלט אוכלסו על ידי שבטים מקומיים (בעיקר פשטונים) בעלי שאיפות לעצמאות לכן חלק מתהליך ההשתלטות על אזורים אלו כלל מלחמות ובריתות של המעצמות עם אותם שבטים. בשלהי המאה ה-19 התייצב חלק גדול מקו גבול זה אך היו עדיין אזורי ספר בהם התקיימו פעולות התגדות של בני השבטים. אחד מאזורים אלו היה מעבר ח'ייבר והאזורים הסמוכים לו. מעבר זה, המחבר את פשוור (פקיסטן) עם ג'לאלאבאד וקאבול (אפגניסטן), שימש, במשך מאות שנים, מעבר מצפון אפגניסטן לפקיסטן ולהודו ולכן נתפס בעיני הבריטים כנקודה אסטרטגית.
מדרום למעבר חי שבט הפשטונים האפרידים ומצפון ישב שבט הפשטונים המוהמנדים . שני שבטים אלו סירבו להיכנע למרות של בריטניה ויצרו תסיסה מתמדת באזור דבר שאילץ את הבריטים להחזיק במקום כוחות משמר וכן לשלוח מדי פעם תגבורות כדי לדכא התקוממויות (1851, 1852, 1854, 1864, 1879, 1880).
ב-1893 פעל הדיפלומט הבריטי מורטימר דוראנד יחד עם שליט אפגניסטן לקבוע את קו הגבול בין אפגניסטן לאימפריה הבריטית (נקרא "קו דוראנד" ). קו זה הכניס את בני השבטים הללו לשליטתה של בריטניה דבר שהעצים את התסיסה כנגד הבריטים. באותה תקופה קם לשבטים הפשטונים מנהיג בשם סרטור פקיר שקרא לג'יהאד נגד הבריטים והוביל את המרד.
המצב לפני פרוץ המרד.
הכוח שהקצו הבריטים לשליטה במחוז מלקנד שמצפון לפשוור כלל מספר רגימנטי רגליים וביניהם רגימנט הרגלים הסיקי ה-45 , רגימנט הרגלים הפונג'אבי ה-24 רגימנט הרגלים הפונג'אבי ה-31 , רגימנט הפרשים הבנגלי ה-11 , סוללות תותחי שדה ועוד. המפקד של כוחות אלו היה גנרל וויליאם הופ מייקלג'ון .
בנוסף הוקצו 3 רגימנטים נוספים לתמיכה בכוחות במלקנד בפיקודו של קולונל שלח (Schalch). בסיס האם של כוחות אלו היה בעיר נושרה שממזרח לפשוור בה פעל גם בית חולים צבאי. מבסיס זה נהגו הכוחות לצאת, כ-60 ק"מ צפונה, כדי לסייע לכוחות הקבע להחזיק את המוצבים באזור מעבר מלקנד וצ'קדרה .
המחנה העיקרי, שהקימו הבריטים בקרבת מעבר מלקנד, נקרא "המחנה הדרומי" שהוקם בבקעה מוקפת הרים. במחנה זה חיו חלק מהחיילים באופן קבוע ואף הביאו את בני משפחותיהם. בגלל היות מחנה הדרומי בשטח נחות טופוגרפית וקשה להגנה הקימו הבריטים מחנה נוסף, מוגן יותר, שנקרא "המחנה הצפוני". שני המחנות אוכלסו על ידי כ-1,000 חיילים בריטים. מחנה נוסף הוקם בקרבת צ'קדרה בו החזיקו כ-200 חיילים בריטים.
המצור על מלקנד וצ'קדרה.
26 ביולי.
השמועות הראשונות על התקבצות לוחמים פשטונים בקרבת מחנות מלקנד וצ'קדרה הגיעו לפיקוד הבריטי מתצפיתנים ב-26 ביולי 1897. המפקדים הבריטים הספיקו לשלוח בקשה לתגבורת ממחנה האם לפני שקווי התקשורת נותקו.
עיקר המאמץ הפשטוני היה לכבוש את מחנות מלקנד והתקפתם החלה לקראת ערב כשתקפו את המחנה הדרומי מארבעה כיוונים:
27 ביולי.
במהלך היום תוגברו הכוחות הבריטים המחנה הדרומי על ידי שאר הכוחות מהמחנה הצפוני ובערב של יום הגיעה תגבורת של פרשים מכוחות התגבור מבסיס האם בנושרה . במקביל הגיעו לזירה כוחות פשטונים רעננים שפתחו עם ערב במתקפה שנייה על המחנה הדרומי. הקרבות נמשכו מספר שעות כשהפשטונים הגיע להישגים טקטיים אולם בסופו של יום הצליחו הבריטים, בהתקפת נגד, להדוף את הפשטונים למרחק של 3 ק"מ מהמחנה במחיר של 12 הרוגים ופצועים רבים.
28 ביולי.
במהלך כל היום ירו הפשטונים על הכוחות הבריטים מההרים המקיפים את המחנה ופגעו במספר חיילים. עם ערב ניסו להתקדם לכוון המחנה אך נהדפו.
29 ביולי.
במהלך היום חיזקו החיילים במחנה הדרומי את ביצוריהם למרות המשך ירי הצלפים של הפשטונים. במהלך היום הגיעו כוחות התגבור מבסיס האם אולם שניים מהרגימנטים שהגיעו נאלצו לעצור במרחק מהמחנה לצורך התאוששות לאחר שאיבדו 40 חיילים בדרכם בת היומיים למלקנד בגלל מכת חום.
30 ביולי.
לפנות בוקר יצאו הפשטונים להתקפה נוספת על המחנה הדרומי במהלכה נפצע מנהיג הפשטונים סרטור פקיר . בערב אותו יום יצאו הפשטונים שוב להתקפה שנהדפה.
31 ביולי.
בבוקר אותו יום הצליחו התגבורות לחבור לכוחות המגינים כשהם מביאים איתם כמות גדולה של תחמושת על גבי 243 פרידות. היקף ההתקפות פחת לאחר שהפשטונים הסיטו חלק מכוחותיהם לתגבור המצור על צ'קדרה .
פריצת המצור 1–2 באוגוסט.
כשהגיעה הידיעה על המצור הטיל הפיקוד הבריטי על מייג'ור גנרל סר בינדון בלאד את הפיקוד על דיוויזיה בת 2 בריגדות שנועדה לפריצת המצור וכללה כ-7,000 חיילי רגלים, כ-700 פרשים ו-24 תותחים. הכוח הגיע למלקנד ב-1 באוגוסט והדף את הפשטונים הצרים מסביב למחנה. הגעת הדיוויזיה למלקנד איפשרה למייקלג'ון לשלוח חלק מכוחותיו לסייע לנצורים בצ'קדרה. ב-2 באוגוסט הוסר גם המצור מצ'קדרה.
על אף שהמצור נפרץ המשיכו הפשטונים להטריד את הכוחות הבריטים לכן המשיך בלאד עם כוחותיו צפונה במסע עונשין אל תוך הטריטוריות של השבטים במערכה שנמשכה עד תחילת 1898. לעזרתו נוספו גם כוחות ממחנה מלקנד בפיקודו של מייקלג'ון וכן דיוויזיה נוספת בפיקודו של מייג'ור גנרל סר אדמונד אלס .
תיעוד המערכה.
למערכה זו הצטרף לוטננט משנה וינסטון צ'רצ'יל ככתב צבאי. את חוויותיו קיבץ בספר בשם "The Story of the Malakand Field Force" אותו הקדיש למפקדו מייג'ור גנרל סר בינדון בלאד .
אותות הערכה.
כל משתתפי המערכה קיבלו את מדליית הודו עם אבזם "מלקנד 1897".
Le Vingtième Siècle
Le Vingtième Siècle (בעברית: המאה העשרים) היה עיתון בלגי בצרפתית, שהתפרסם בין השנים 1895–1940. מוסף הילדים שלו, "", היה ידוע בתור המגזין שבו התפרסמו לראשונה פרקי "הרפתקאותיו של טינטין".
היסטוריה.
"Le Vingtième Siècle" הוקם בשנת 1895 על ידי , ואתנאז דה ברוקוויל. הגיליון הראשון פורסם ב-6 ביוני 1895. הפופולריות של העיתון לא הייתה גדולה, והוא החזיק מעמד רק בזכות תמיכתו של הפוליטיקאי שארל דה ברוקוויל, שהיה אחיו של אתאנז.
בשנת 1914 החל לנהל את העיתון. נרה ניסה להפחית את הטון הקתולי בו התאפיין העיתון ולהפוך אותו לאוניברסלי יותר.
בשנת 1924 החל לנהל את העיתון , כומר קתולי שהיה תומך נלהב בפשיזם. בשנת 1927 הוא שכר את ז'ורז' רמי לעבודה בעיתון, והפקיד אותו על ניהול מוסף הילדים "Le Petit Vingtième", שם החלו להתפרסם בינואר 1929 פרקי "הרפתקאותיו של טינטין". בשנות פעילותו של רמי בעיתון, התפוצה שלו עלתה באופן משמעותי.
בשנת 1933 הודח ואלה מניהול העיתון בשל שערורייה פוליטית שעורר. לאחר פיטוריו הפך ויליאם איז'ה למנהל העיתון. איז'ה החזיק בהשקפה אנטי־נאצית ומאוחר יותר אף הפך לדמות מפתח בתנועת ההתנגדות הבלגית.
עם כיבוש בלגיה על ידי גרמניה במאי 1940 נסגר העיתון על ידי יחידות התעמולה של הוורמאכט, בשל העמדות האנטי־נאציות שהפגין איז'ה.
עמדות העיתון.
העיתון היה מזוהה עם הכנסייה הקתולית וזכה רבות לתמיכתה.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ובעידודו הנמרץ של נורבר ואלה, הפכו המסרים שביטא העיתון ליותר ויותר אנטי־קומוניסטיים, אנטי־קפיטליסטיים, אנטישמיים ואנטי־ליברליים. בטור "אירועים אקטואליים" שהתפרסם ב-"Le Petit Vingtième" ב-4 באפריל 1934, למשל, נכתב לגבי צעדיו האנטישמיים של אדולף היטלר בגרמניה: במאמר מערכת מ-1 בפברואר 1934 נכתב
בין השנים 1933–1940, תחת ניהולו של ויליאם איז'ה, הפכה נימת העיתון למתונה יותר.
אנרכיזם קומוניסטי
אנרכיזם פציפיסטי
אנרכיזם קפיטליסטי
אנרכיזם סינדיקליסטי
ג'ורג' אדה
ג'ורג אדה (או ז'ורז' אדה בערבית: جورج عدة, 22 בספטמבר 1916, תוניס – 28 בספטמבר 2008, תוניס) היה פוליטיקאי ואיש איגוד מקצועי יהודי-תוניסאי ומנהיגה לשעבר של המפלגה הקומוניסטית התוניסאית.
ביוגרפיה.
אדה נחשב דמות מכובדת בקרב האופוזיציה השמאלנית התוניסאית ותיאר את עצמו כיהודי תוניסאי אנטי-ציוני. הביע תמיכה ב"שחרור פלסטין", והכריז לעיתים קרובות על תמיכתו בזכויות "אוכלוסיית השהידים בפלסטין". הוא נלחם "למען חופש, דמוקרטיה וזכויות אדם", ו"להגנה על מטרות צודקות בתוניסיה ובעולם". הוא גם היה פעיל במאבק למען זכויות העובדים באיגוד העבודה הכללי של תוניסיה.
אדה הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית של תוניסיה (PCT) בשנת 1934. הוא השתייך לקבוצה שהמשיכה במאבק החשאי לאחר מעצרם של המנהיגים הנאו-דסטור והקומוניסטים בספטמבר 1934. הוא נכלא על ידי השלטונות הקולוניאליים הצרפתיים מספטמבר 1935 עד אפריל 1936. מיד לאחר שיצא מהכלא, מונה ב-1 ביוני 1936 בוועידה הלאומית של המפלגה כסגן המזכיר הכללי, וכיושב הראש בפועל של אגף הנוער הקומוניסטי.
באפריל 1940 הושם אדה במעצר בית בזגואן, ולאחר מכן בבז'ה, שם שהה עד 13 בנובמבר 1943, אז שברח לאלג'יריה השכנה.
אדדה נעצר שוב ב-1952 על ידי השלטונות הקולוניאליים הצרפתיים, ויחד עם מנהיגים אחרים של הדסטור והקומוניסטים נשלח לגלות פנימית בדרום תוניסיה. הוא שוחרר רק בשנת 1955. מאוחר יותר כתב על תקופה זו: