מבקר הקולנוע איוואן דנילוב כתב בעיתון "קיריל ומפודיום" כי "למרות היותה קומדיה קלילה, היא מותגה כסרט שמגיע מבית היוצר של הסרט "אדמירל" - הדבקת התווית הזו על גבי כרזות הסרט נועדה להבטיח תו איכות לסרט. למרות העובדה ש"אדמירל" גרר ביקורת חריפה מאוד מבחינת ההפקה, הוא היה אחד הסרטים המקומיים הטובים ביותר בתחילת המאה ה-21. יתר על כן, הסרט הוא אכן מוצר איכותי מאוד. ידם של מפיקים ברמה גבוהה נראית מיד - הסרט מכיל את מיטב השחקנים המקומיים, עבודת מצלמה טובה, תסריט מצחיק מאוד ופסקול מצוין."
הפקה.
צילומי הסרט נערכו במשך שנתיים והתרחשו בעיקר במחוז המשנה אוסטרובסקי שבמחוז פסקוב, כמו גם במחוז המשנה אופוצ'קה אופוצ'צקי.
טקסט (ספר)
"טקסט" הוא רומן ריאליסטי מאת הסופר דמיטרי גלוכובסקי, שיצא לאור ב-15 ביוני 2017 על ידי הוצאת הספרים "AST". הוא מספר על מספר ימים בחייו של סטודנט לפילולוגיה שחזר למוסקבה לאחר שהשתחרר מהכלא. המחבר מפנה את תשומת הלב לאופן שבו תוך כמה שנים הטכנולוגיה שינתה את מערכת היחסים בין אנשים, והטלפון הפך ל"אני" השני של האדם.
בשנת 2019 שוחרר עיבוד קולנועי של הבמאי קלים שיפנקו, שאת התסריט שלו כתב גלוכובסקי עצמו. עיבוד הסרט זכה בפרס נשר הזהב לסרט העלילתי הטוב ביותר. גלוכובסקי קיבל את פרס ניקה לתסריט הטוב ביותר.
הספר תורגם לעברית על ידי פיודור מקרוב, בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן בשנת 2021. תורגם גם לגרמנית, אנגלית ושפות נוספות.
עלילה.
מוסקבה, סתיו 2016. איליה גוריונוב, בן 27, חוזר לעיר, סטודנט לשעבר לפילולוגיה שריצה שבע שנים בכלא בגין סם שהושתל במועדון בו שהה. הוא מתקשה להכיר את עיר הבירה, שהשתנתה רבות במהלך השנים. במיוחד עינו נצמדת לסמארטפונים שבעבר היו רק אצל המתקדמים ובעלי הממון ועכשיו אצל כולם.
גורוניוב יוצא הביתה ללובניה שליד מוסקבה. היא, בניגוד למוסקבה, נשארה ללא שינוי. איליה מכוסה בזיכרונות: שנות לימודים, חברתו לשעבר, החברים. איליה חולם סוף סוף לראות את אמו, איתה התגורר לפני מעצרו, אך כשהגיע הביתה, הוא מגלה שאמו מתה מהתקף לב יום לפני שובו.
איליה מזמין את חברו הוותיק סריוגה למקום שלו, אך עם הפגישה הוא מבין שהם הפכו זרים זה לזה. בעזרת טלפון של חבר, גוריונוב מוצא ברשת VK את הפרופיל האישי של פיוטר "פטיה" חאזין, סגן בשירות הפדרלי לשליטה בסמים, ששלח את איליה לכלא לפני שבע שנים על ידי השתלת הסמים באותו מועדון. איליה מכנה אותו "כלבה" בינו לבין עצמו. כשהוא רואה את פניו המרוצות של האיש ששבר את חייו, מחליט הגיבור לנקום.
כתוצאה מכך, לידיו של גוריונוב מגיע הסמארטפון של המפליל שלו, בו כל חייו וכל הלכלוך על חאזין מוסתר. כשהבין שהוא עצמו נידון, איליה מתחיל לחיות את חייו של אדם אחר, אבל באמצעות הטלפון שלו. איליה מנסה לפתור את הסכסוכים המשפחתיים של "הכלבה" ומתאהב בחברתו נינה באמצעות סרטון ותמונה בטלפון של חאזין. כשהוא מתיימר להיות חאזין, הגיבור מגלה את כל הפרטים והחסרונות שלו ומוצא דרך להשיג 250 אלף יורו מהשותפים שלו. בסופו של דבר, איליה עומד בפני בחירה מוסרית: לעזוב את הארץ עם הכסף הזה או להציל את נינה.
כתיבה.
"טקסט" צמח מתוך ניסיון לכתיבת תסריט, שקיבל גלוכובסקי בשנת 2011.
לדברי המחבר, רעיון היצירה הבשיל במשך מספר שנים, בעוד שהעבודה עצמה ארכה מספר חודשים. גלוכובסקי הראה את כתב היד בפני גורמי ביטחון ופושעים שהרצו את עונשם בכלא. לדבריו, אחד מהם אמר: "ממש עליי עכשו זה כתוב".
ב-20 במרץ 2017 הופיעה הגרסה הראשונה של עטיפת הרומן בקהילה הרשמית באתר VKontakte. עשרה ימים לאחר מכן החלו להתפרסם הקטעים הראשונים מתוך "טקסט" בדפי הקהילה, כמו גם קדימונים וראיונות עם גלוכובסקי על הספר. ואז כל הפרקים הראשונים פורסמו ב-VKontakte. גלוכובסקי גם ארגן שידור חי של הקראות מתוך הרומן שלו. ב-14 ביוני הציג המחבר את הרומן במרכז העיתונות של שירות החדשות הלאומי במוסקבה ולמחרת החלה מכירת ספר חדש.
לרומן יש פסקול משלו, המתפרסם בדף היצירה ב-VKontakte. הרומן יצא לאור במהדורת דפוס ובגרסה אלקטרונית ויש גם גרסת שמע.
הכרה.
מבקרי הספרות בירכו את ה"טקסט" כיציאתו של גלוכובסקי מנישת ספרות העשרה ל"ספרות גדולה" עם "ריצות מוסריות" וכניסיון לממש את הז'אנר של "ריאליזם סוציו-פסיכולוגי חמור" באמצעות "המונולוג הפנימי האינסופי של הגיבור".
מבקרת הספרות אנה נרינסקאיה ציינה את הפרטים החדישים שבהם מתמקד המחבר, המבדילים את הטקסט מהגוף העיקרי של הספרות הרוסית המודרנית, שם המודרניות מוצגת לעיתים קרובות יותר "בצורה של מטאפורה, בתיאורים של משהו מימי הביניים, באיזו בנייה פנטסטית. כמה ביקורות ציינו את ההתייחסויות של ה"טקסט " כלפי החטא ועונשו עם התפתחות דומה מ"רומן נקמה" ל"רומן על חמלה ותשובה".
עיבודים.
תיאטרון.
שנה לאחר פרסומו, הרומן הפך להצגה תיאטרלית שהועלתה על במת תיאטרון הדרמה במוסקבה על שם מ.נ. ירמולובה על ידי הבמאי מקסים דידנקו, הצגת הבכורה התקיימה ב-15 במאי 2018. גלוכובסקי לקח חלק בהפקה והשתתף בבכורה באולם. את הדמויות הראשיות - איליה, פטיה ונינה - גילמו השחקנים איליה מלנין, ארטיום טקאצ'נקו וכריסטינה אסמוס, בהתאמה (שגם גילמה את התפקיד בעיבוד קולנועי).
קולנוע וטלוויזיה.
ב-24 באוקטובר 2019 שוחרר עיבוד קולנועי, שביים קלים שיפנקו לפי תסריט של גלוכובסקי עצמו, שגילם תפקיד קטן בסצנה בסרט. את התפקידים הראשיים גילמו אלכסנדר פטרוב (איליה), איוואן יאנקובסקי (פטיה) וכריסטינה אסמוס (נינה). בשל לוח זמנים עמוס, הצליח גלוכובסקי לבקר בהפקת הסרט רק כמה פעמים. הוא נפגש שוב ושוב עם במאי הסרט ודן בתפקידי השחקנים. היה זה עיבוד קולנועי ראשון לאחת מיצירותיו של גלוכובסקי, שצולמה. גרסת במאי, כסדרת טלוויזיה בת 5 פרקים שודרה בטלוויזיה הרוסית בשנת 2020.
עיבוד הסרט זכה בארבעה פרסי נשר הזהב (2020): בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (אלכסנדר פטרוב), שחקן המשנה הטוב ביותר (איוואן יאנקובסקי) ועריכת הסרט הטובה ביותר (טים פאבלקו). דמיטרי גלוכובסקי קיבל את פרס ניקה (2020) עבור התסריט הטוב ביותר ואת פרס פרנסואה שאלה בתור התסריט הטוב ביותר בקולנוע הרוסי, במסגרת פסטיבל הסרטים הונפלור (2019).
רנוואלונה השלישית
רנוואלונה השלישית או לפי ההיגוי המלגשי - רוונואלו השלישית (במלגשית:Ranavalona fahatelo, , 22 בנובמבר 1861 - 23 במאי 1917) הייתה מלכת מדגסקר (ממלכת אימרינה), השליטה הסוברנית האחרונה של האי, בין 30 ביולי 1883 ל-28 בפברואר 1897 . שלטונה התאפיין במאמצים נואשים למנוע את המזימות הקולוניאליות של צרפת בנוגע למולדתה. בצעירותה, כנסיכה, נמצאה ראויה לרשת את המלכה רנוואלונה השנייה. בדומה למלכות הקודמות, התחתנה בנישואים פוליטיים עם גבר בן לאליטת הובה, ראינילאיאריווני, שבתור ראש ממשלה היה אחראי על הניהול השוטף של הממלכה ועל מדיניות החוץ שלה.
כדי לנטרל את השפעת צרפת, ניסתה המלכה רנוואלונה השלישית לחזק את הסחר והיחסים הדיפלומטיים עם מעצמות אחרות, אולם מתקפות צרפתיות על ערי הנמל ועל עיר הבירה אנטננריבו הביאו בשנת 1895 לכיבוש הארמון המלכותי על ידי הצרפתים ושמו קץ לריבונות ואחר כך אף לאוטונומיה של המדינה בת המאה.
רנוואלונה וחצרה הורשו תחילה להישאר בתפקידים סמליים, אבל פריצת תנועת ההתנגדות העממית - ההתקוממות מנאלאמבה - וחשיפת מזימות אנטי-צרפתיות בחצר המלכה גרמו בשנת 1897 להגלייתה לאי ראוניון.
בעלה, ראינילאיאריווני, מת באותה שנה. בהמשך הועברה רנוואלונה לווילה בעיר אלג'יר, יחד עם כמה מבני משפחתה. לה, לבני משפחתה ולמשרתים שליוו אותה, הוענקו קצבאות והובטחה להם רמת חיים נאותה, לרבות מסעות מזדמנים לפריז לשם קניות וטיולים. עם זאת, על רנוואלונה נאסר לצמיתות לשוב למדגסקר, על אף בקשותיה החוזרות.
בשנת 1917 היא נפטרה בגלל תסחיף בווילה שלה באלג'יר בגיל 55. גופתה נקברה באלג'יר אך כעבור 21 שנה הועברה באונייה למדגסקר, והונחה בתוך קבר המלכה רסוהרינה במתחם הארמון רובה באנטננריבו.
קורות חייה.
ראשית חייה.
רנוואלונה השלישית נולדה ב-22 בנובמבר 1861 בכפר אמפריבה, במחוז מנג'קאזפי, קרוב לאנטננריבו, בשם "הנסיכה רזפינדראהטי" (Razafindrahety ). הוריה היו אנדריאנצימיאנטרה ואשתו ודודניתו, הנסיכה רקטאקה. היא הייתה אחיינית המלכה רוונאלונה השנייה ונינה של המלך אנדריאנמפואינימרינה, מה שהפך אותה ליורשת פוטנציאלית של כתר מדגסקר.
בילדותה אחת השפחות ששירתה את המשפחה הופקדה על הטיפול בה .
בהגיעה לגיל בית הספר נלקחה הנסיכה תחת חסות דודתה, המלכה רוונאלונה השנייה שדאגה שתתחנך אצל מורה פרטי ברוח הקונגרגציונליסטית הקלוויניסטית שהתשייכה לחברה המיסיונרית מלונדון LMS . הצטיירה כילדה חרוצה וסקרנית שאהבה ללמוד ולקרוא, כולל לימוד את כתבי הקודש הנוצריים, ויצרה קשרים לבביים עם מוריה. המשיכה במסגרת בית הספר הקונגרגציה של אמבטונאקאנגה, בית הספר התיכון לבנות ובית הספר המרכזי לבנות של החברה המיסיונרית של לונדון והצטיינה בלימודיה.
בבגרותה.