בעקבות תפיסת הנשק ב-5 בנובמבר 2009 הגישה ישראל לאו"ם תלונה כנגד איראן, על הפרת שתי החלטות של מועצת הביטחון של האו"ם: החלטה 1373, האוסרת על תמיכה בטרור, והחלטה 1701, האוסרת על חימוש חזבאללה.
איראן וסוריה הכחישו את הימצאותו של נשק על הספינה, גם המצרים טענו כי בנמל דמיאט, הנקודה האחרונה שבה עגנה הספינה, הוטען על הספינה מטען אזרחי בלבד. ארגון חזבאללה הכחיש קשר לנשק, וגינה את "הפיראטים הישראלים הפועלים במים בינלאומיים".
מדבר מלח
מדבר מלח הוא מישור המכוסה מלח ומינרלים אחרים. צבעה של שכבת המלח הוא ברוב המוחלט של המקרים לבן, כך שמרחוק המישור נראה כמכוסה בשלג.
מדבר מלח נוצר באזור מדברי במקום בו קצב התאיידות המים גבוה מקצב הגעת המים, שאם לא כן היה נוצר במקום ים, אגם או אגם מלח (אין להתבלבל עם בריכות אידוי מלאכותיות להפקת מלח). המים באזור זה אינם מחלחלים בקרקע ולאחר התאדותם נשארים משקעי מלח ומינרלים שבמשך אלפי שנים הצטברו על פני השטח. תהליך זה מתרחש בדרך כלל במישור, דבר המסביר את השם הלועזי המעט שונה - Salt flats (מישורי מלח). דרך הגעת המים יכולה להיות על ידי גשם או זרימת נהרות ונחלים. כך למשל ים המלח היה מדבר מלח אם נהר הירדן לא היה זורם אליו.
משמעות מדבר המלח לאדם.
ישנה סכנה גדולה בתנועה על מדבר מעין זה בשל העובדה שקרום המלח הקשיח למראה הוא שביר ויכול לכסות על ביצה מליחה המסוגלת לבלוע משאית. תכונה זו היוותה נכס גדול לצבא בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, כשמדבר מלח מעין זה בשקע קטארה שבמדבר לוב הגביל ותחם את יכולת התמרון של כוחות השריון שבפיקודו של פילדמרשל ארווין רומל במהלך הקרבות באזור.
אזורים אלו הם צחיחים מאוד בשל מיעוט המים המגיעים אליהם ומכיוון שהאדמה היא מליחה, אין אפשרות לגדל עליה דבר גם במקרה של שינוע מים. לעיתים, ניתן לבצע תהליך של הדחת הקרקע כפי שנעשה בצפון הנגב על ידי מדינת ישראל. פתרון זה לרוב אינו ישים מכיוון שאחוז המלח באדמה גבוה. (במקרה שצוין לעיל, ריכוז המלח בנגב היה נמוך משמעותית מזה הקיים במדבר מלח ממוצע). תנאים קשים אלו גרמו לכך שלאורך ההיסטוריה מעט מאוד יישובים הוקמו לצד מדבריות מלח. הדבר השתנה במעט בימי הביניים כשהמלח נעשה יקר מאוד ובמשך שנים רבות היה בעל ערך רב יותר מזהב. תהליך זה התגבר בסוף המאה ה-20 בה הומצא והתפתח שימוש רב במינרלים שנוצרו במקומות עשירים במלח כגון פוספטים לתעשיות הדשן וחומרי הנפץ.
השיתין
השיתין (שיתים, בהגיה ארמית) הן שני נקבים שהיו במזבח העולה, שלשם ניסכו את יין הנסכים בבית המקדש, ואת המים בחג הסוכות. מעל שני השיתין היו שני ספלי כסף שבתחתיתם היה נקב כדי שהמים והיין ישפכו לתוך השיתין.
השיתין במזבח ירדו עד למאגר תת-קרקעי מתחת לרצפת העזרה, במערב הכבש היה פתח בגודל אמה על אמה שהוביל למאגר, ופעם בשבעים שנה היו מורידים פרחי כהונה לנקות את המאגר, היין הקרוש שהוצא נשרף במקום קדוש בעזרה. בתלמוד הובאה דעה שהמאגר חילחל עד התהום.
אגדות חז"ל על מקור השיתין.
באגדות חז"ל נמצאות מספר תיאורים למקור השיתין. לדעה אחת, היה המאגר התת-קרקעי שקע טבעי בסלע שנברא בששת ימי בראשית ולא נוצר על ידי בני אדם. לפי אגדה אחרת נחפרו השיתין על ידי דוד המלך, ויש אומרים שדוד הוצרך לחפור מפני שהמאגר הטבעי התמלא בסלעים ועפר.
לפי אגדה זו, כשחפר דוד את מאגר השיתין הגיע עד למי התהום. מי התהום החלו לעלות והייתה צפויה סכנה שהמים יציפו את העולם. דוד רצה לכתוב על צרור אבן את השם המפורש ולזרוק אותו אל המים, אך לא ידע אם הדבר מותר מפני שיש סיכוי שהמים ימחקו את השם, ומעשה זה אסור. דוד המלך התחיל לחפש האם משהו יודע, ואחיתופל ענה שהדבר מותר, משום קל וחומר:
שהרי בפרשת סוטה היו מוחקים במים את השם המפורש כדי להשכין שלום-בית בין הבעל לאישה, כך גם אפשר לעשות במקרה הזה כדי להשכין שלום בעולם. דוד עשה כעצת אחיתופל וזרק צרור אבן שעליו היה כתוב השם המפורש למים, והמים אכן ירדו, אך יותר מדי: 16,000 אמות המים ירדו לעומק, הרבה יותר ממה שהיה צריך. הייתה סכנה שהעולם יתייבש ולכן דוד המלך התחיל לשיר את שירי המעלות, כדי שהמים יעלו.
15 שירי מעלות שר דוד, כל שיר כנגד 1,000 אמות, וכך המים עלו 15,000 אמות ונשארו 1,000 אמות מתחת פני האדמה.
לזכר אותם שירי מעלות הקים שלמה המלך 15 מעלות לפני שער ניקנור.
לפי הגותם של חסידי אשכנז, מצא דוד מעל מי התהום צרור אבן עליו היה חקוק השם של מ"ב אותיות. אבן זה הושם מעל פי התהום בשעת בריאת העולם, כדי שהמים לא יעלו. כשהגיע המבול, נלקח הצרור וכך פרצו כל מעיינות התהום ושטפו את העולם. לאחר המבול הוחזר האבן למקומו ונמצא שוב על ידי דוד בשעת חפירת השיתין
זיהוי מאגר השיתין.
החוקר ד"ר קונרד שיק שעסק רבות בנושא אבן השתייה, מזהה את המערה שבאבן ("בור הרוחות") כמאגר התת-קרקעי של השיתין, ואת החלל שבתקרת המערה, הסתום בפקק אבן, זיהה כפתח ה"אמה על אמה" שדרכו ירדו לבור לנקותו.
מעילה ביין שבשיתין.
לפי ההלכה במשנה, אם הכניס אחד ידו לתוך השיתין והוציא את היין לפני שחילחלו לתהום, אינו נקרא מועל בהקדש ואינו חייב להביא קרבן מעילה, מאחר שכבר נעשתה המצווה ביין.
לשכת פנחס המלביש
לשכת פנחס המלביש הייתה אחת משתי הלשכות שהיו משני צדי שער ניקנור. הלשכה נקראה בשם זה, מכיוון ששמו של הממונה (הראשון) על הלשכה היה פנחס.
השימוש בלשכה.
בלשכה זו אחסנו את בגדי הכהונה של הכהנים, ברשות הממונה - פנחס. לדברי הרמב"ם הוא היה גם אחראי על הכנת הבגדים ואריגתם.
יש אומרים שלשכת פנחס הייתה מעין חדר הלבשה בו הלבישו את הכהנים בבגדיהם לפי מידתם לפני תחילת העבודה במקדש, ובעת יציאת אדם מבית המקדש והר הבית, ואילו המחסן בו אוחסנו בגדי הכהונה בפועל, היה לשכת הגזית.
מבנה הלשכה ומיקומה.
הלשכה הייתה בנויה מצפון לשער ניקנור.
קדושת הלשכה הייתה כקדושת העזרה, אף שהיא עצמה שכנה מתחת לעזרת הנשים, וזאת מפני שהיא הייתה פתוחה לעזרה.
לשכה זו הייתה בנויה מ-24 חלונות כנגד כ"ד משמרות כהונה, ובכל חלון אוחסנו בגדי הכהונה של אותו משמר, כאשר כל חלון מחולק לארבע מדפים:
בכל שבוע נפתח החלון של המשמר שעבד באותו השבוע, מלבד החלון של משמרת בילגה שנשאר סגור.
דוד מייזלר
דוד מייזלר (Mejzler), 20 בספטמבר 1913 - 11 בינואר 1996) היה פרופסור למתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קורות חיים.
דוד מייזלר נולד בשנת 1913 בעיירה פולונה ב (כיום במערב אוקראינה), למשפחה אמידה שב-1922 עקב התהפוכות באזור נושלה מרכושה ונאלצה לעבור מערבה לדובנו ב (כיום במערב אוקראינה). בילדותו למד עברית ובנערותו הצטרף ל. עבד כמורה ובמלחמת העולם השנייה שהה במוסקבה בעת שמשפחתו נספתה בשואה. בשנים 1948–1955 נמנה עם תלמידי המחקר של בוריס גנדנקו באוניברסיטת לבוב שהיה מנחה עבודת הדוקטורט שלו (התואר הוענק לו בשנת 1950), ובין היתר פרסם מאמרים עם יקטרינה רווחווה-יושצ'נקו. בשנת 1958 עלה לישראל והחל לעבוד ב (לימים המכון הישראלי לסיבים) במושבה הגרמנית בירושלים, במסגרתו פרסם מספר מחקרים. בשנת 1964 מונה למרצה בכיר באוניברסיטה העברית ובתחילת 1969 הועלה לדרגת פרופסור חבר ופרופסור מן המניין בשנת 1978. פרש לגמלאות בשנת 1984.
פרסם מספר מחקרים בתורת ההסתברות ובשימושיה. תרומותיו העיקריות הן למשפטי גבול של סדרות וריאציוניות רב ממדיות ובמיוחד לאבריהן המקסימליים. הוא אף הצביע על שימושים שונים של תוצאותיו, בעיקר בתורת הפולימרים.
מייזלר נחשב מורה מחונן, והיה אהוב על תלמידיו. ספר הרצאותיו "חשבון אינפיניטסימלי" היה למבוקש ביותר, ונמצא בשימוש עד היום במספר אוניברסיטאות בישראל. בנוסף, כתב מספר ערכים באנציקלופדיה העברית, בין היתר את הערך "הסתברות".
נישא לפניה, ולזוג נולדו שני בנים, גיורא וגילי. בנו, הוכרז כנעדר בתחילת מלחמת יום הכיפורים, לאחר שהטנק שלו נפגע. עדות של חבר ילדות שטען שפגש אותו שבוע לאחר מכן, עוררה תקווה שמא הוא עדיין בחיים. דוד מייזלר השקיע מאמצים רבים בניסיון לאתר את בנו, עד שביוני 1975 זוהתה אחת הגופות שהוחזרה על ידי המצרים כשל גיורא. גילי, בנו השני של מייזלר, יצר סרט תיעודי, בשם "גחליליות", המספר את סיפור החיפושים של מייזלר אחר בנו. החל מ-17 באוקטובר 2013 העלה גילי מייזלר לאינטרנט את יומן החיפושים אחר גיורא, שכתב דוד מייזלר. היומן כלל 650 עמודי מחברת, והועלה לרשת לפי קצב כתיבתו, באיחור של 40 שנה.
ארבאן
זמ&quot;ן נק&quot;ט
פרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר
אליעזר פלצינסקי
הרב אליעזר מנוח פלצינסקי (כ"ח בחשוון ה'תרע"ב, 19 בנובמבר 1911 - כ"ד בתשרי ה'תשס"ח, 6 באוקטובר 2007) היה ראש ישיבה וראש כולל בישראל ובחו"ל.
ביוגרפיה.
נולד בעיירה ווישקי הסמוכה לעיר דווינסק (דאוגבפילס) שבלטביה לרב שלמה יהודה לייב פליצינסקי – חתנו של הרב נתן צבי פינקל הסבא מסלבודקה, ומי שהיה לימים רבה של העיר דווינסק.
בגיל עשר היה לתלמידו של הרב מנחם מנדל ז'ק, רבה של ריגה. לאחר מכן למד בישיבת 'אור ישראל' שבסלבודקה אצל הרב יחזקאל ברשטין בעל ה"דברי יחזקאל" והרב יוסף פרבר. למד בישיבת מיר. בחורף תרצ"ז שלחו ראש הישיבה רבי אליעזר יהודה פינקל עם קבוצה של תלמידים בולטים ללמוד אצל הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק בבריסק.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לארץ ישראל. בשנת תש"ד (1944) נישא לעטיל, בת הרב אריה לוין (נפטרה באב תשע"ח). עמד בקשר עם החזון איש והתכתב איתו, בעיקר בדיני רשויות ומחיצות. ההתכתבות פורסמה בספרו "שלום יהודה - מועד" [הוצאה מחודשת תשס"ח]. בשנת תש"ו נקרא על ידי הרב אייזיק שר לסייע בהקמת ישיבת סלבודקה בבני ברק.