האנדרטה מורכבת משני חלקים עליהם חקוקים שמות הנופלים. במרכז האנדרטה נמצא סמל מוגדל של החטיבה: זוג כנפיים וביניהם - חרב.
על חלקה הימני נכתב: הישאג אריה ביער וטרף אין לו? היתן כפיר קולו ממענתו בלתי אם לכד? ()
על החלק השמאלי כתוב פסוק מקינת דוד: מנשרים קלו, מאריות גברו ().
על החלק הימני נמצאים סמלי הגדודים המרכיבים את החטיבה, לצד יחידות שהחטיבה מנציחה: גדוד נחשון, גדוד שמשון, סיירת חרוב, גדוד דוכיפת, גדוד לביא, גדוד נצח יהודה,ויחידת שמשון.
חזי משיטה
יחזקאל (חזי) משיטה הוא קצין צה"ל בדימוס, בדרגת תת-אלוף, שכיהן כראש מספן המודיעין בחיל הים הישראלי. בשנים 2017 עד 2021 עמד בראש האגף לשיקום נכים במשרד הביטחון.
ביוגרפיה.
משיטה גדל בקריות. עם גיוסו לצה"ל השלים קורס חובלים והוסמך כקצין מכונות. בהמשך עבר לשמש כקצין שיט. הוא שירת כמפקד הסטי"ל אח"י ניצחון, ופיקד על אח"י קשת במבצע דרך נץ. משיטה מילא מספר תפקידי פיקוד בחיל ובהם נספח חיל הים בארצות הברית. בשנים 1999–1997 שימש כמפקד שייטת 3. בהמשך שימש כראש מספן המודיעין, בין היתר במבצע תיבת נוח. לאחר פרישתו מצה"ל שימש בשנים 2007–2004 כמנכ"ל עמותת אור ירוק. לאחר מכן בשנת 2008 מונה לעמוד בראש המטה שפעל למען שחרור החייל גלעד שליט בשנת 2009 פרש מתפקידו זה. לאחר מכן מונה לתפקיד ראש מִנְהֶלֶת המעבר של צה"ל לנגב במשרד הביטחון.
וולוצ'יסק
וולוצ'יסק (באוקראינית: Волочиськ) היא עיירה במחוז חמלניצקי, על נהר זברוץ', במערב אוקראינה. העיירה היא מרכז תחבורה חשוב ומסילות רכבת וכבישים ראשיים עוברים בה.
היסטוריה.
לפני הקמת היישוב חיו כנראה באזור שבטים סלאביים. במאות התשיעית והעשירית השתייך האזור לנסיכות רוס של קייב.
בשנת 1241 נפגע האזור בפשיטות המונגולים והטטרים, שכבשו את קייב והיו בדרכם מערבה.
וולוצ'יסק הוקמה כנראה במהלך המאה ה-13, ומיקומה היה על ציר מסחרי ראשי, ממזרח למערב, בנסיכות גאליץ'-וולין. סוחרים העבירו סחורות דרך הנהר ונהגו לעגון באזור, וכך החלה בנייה באזור, על שתי גדותיו של הנהר זברוץ', בנייה ממנה צמח היישוב. שמו הראשון של היישוב היה Volochyshche, ומקור השם הוא במילה האוקראינית volochyty שפירושה להעביר או להסיע סחורה. לימים השתנה שמו של היישוב שעל הגדה הנגדית של הנהר, והוא נקרא Pidvolochysk, שפירושו "ליד וולוצ'יסק" או "תחת וולוצ'יסק".
במאה ה-14 נכבשה וולוצ'יסק על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא ולאחר מכן נכבשה על ידי ממלכת פולין, אשר מהמאה ה-16 הייתה חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי. בתקופה זו הייתה וולוצ'יסק כפר. במאה ה-16 התרחב המסחר בין תושבי הכפר וסביבתו, והכפר הפך למרכז מסחרי אזורי.
הקוזאקים של חמיילניצקי כבשו את היישוב בעת מרד חמלניצקי, אך הובסו על ידי הפולנים בשנת 1648. בתקופה מסוימת במאה ה-18, היה הכפר שייך למשפחת פוטוצקי. בעליו של הכפר משנת 1772, מרשל הכתר הפולני פרידריק יוזף מושינסקי, הקים ביישוב ובסביבתו בנק, שתי טירות ובית ספר. במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקמו בכפר מפעלי תעשייה, בהם מבשלה, מפעל נרות, מפעל סוכר בבעלות יזם גרמני ועוד. כמו כן הוקמה תחנת רכבת על ציר מסילת הרכבת מקייב ללבוב.
בתחילת המאה ה-20 היו ביישוב 190 חנויות, מספר בתי ספר, בהם בית ספר כנסייתי, ומוסדות חינוך ותרבות נוספים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה והקרבות בעת הקמתה וקיומה של הרפובליקה העממית של אוקראינה, הייתה וולוצ'יסק נקודה מרכזית לחניית כוחות צבא של כל הצדדים, בשלבים שונים של המלחמות והקרבות חנו בה: כוחות אוקראיניים, כוחות של הרפובליקה הפולנית השנייה בפיקוד יוזף פילסודסקי, כוחות של ברית המועצות הבולשביקית וכוחות של הלאומן האוקראיני סימון פטליורה.
בנובמבר 1920 הביס הצבא האדום את כוחותיו של פטליורה ליד וולוצ'יסק. התבוסה היוותה חלק משורת הקרבות בהן הכניעה ברית המועצות את אוקראינה והפכה אותה לרפובליקה סובייטית.
משנת 1923, וולוצ'יסק היא המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז. תהליך הקולקטיביזציה בוולוצ'יסק היה בין המהירים באזור. כתוצאה מכך, רבים מהאיכרים שנושלו נשלחו למחנות ריכוז בסיביר בשנים 1930–1931.
ביולי 1941 כבשו הגרמנים את היישוב במהלך מבצע ברברוסה. אלפים מתושבי היישוב נרצחו על ידי הגרמנים, רובם ככולם יהודים, ואלפים אחרים נשלחו לגרמניה לעבודות כפייה. במרס 1944 שוחרר היישוב בידי הצבא האדום.
שיקומה של העיירה החל מיד עם שחרורה, ובשנות החמישים כבר שבו מפעליה לתפקוד מלא ולתפוקה בהיקף דומה לזה שהיה לפני המלחמה.
בשנות השישים הוקמו בעיירה מפעל לשימורי מזון, מפעל טקסטיל וכן מפעלי בנייה, מתכות ומזון אחרים, שרובם מהווים את מקורות הכנסתה ותעסוקתה של העיירה עד היום.
יהודים.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 גרו בוולוצ'יסק כ-3,200 יהודים. עקב ההגירה מהיישוב, בעיקר לארצות הברית ולמערב אירופה, נשארו ביישוב לפני מלחמת העולם השנייה כ-500 יהודים.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים רוכזו כ-4,000 יהודי העיירה וסביבתה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה. כל יושבי הגטו נרצחו באוגוסט או בספטמבר 1942.
סן חואן דל סור
סן חואן דל סור (בספרדית: San Juan del Sur) היא עיירת חוף במחוז ריבס בדרום ניקרגואה, לא הרחק מהגבול עם קוסטה ריקה.
סן חואן דל סול ידועה בזכות החופים היפים שבה, אתרי הגלישה והצלילה (נחשבת כאחד היעדים היותר מוכרים באזור) בקרב צעירים המגיעים לאזור ואתרי הנופש מלבד בקרב תיירים מבחוץ, גם בקרב תושבי המדינה עצמה.
עיקר עיסוקם של תושבי האזור הוא דיג, צלילה ואירוח התיירים המגיעים.
פיפס
עטרת צבי
עטרת צבי הוא שמם של ספרים רבים. מקור השם מנבואת ישעיהו (כח, ה): "ביום ההוא יהיה ה' צבאות לעטרת צבי".
ז'וזף מיניירה
ז'וזף מיניירה (בצרפתית: Joseph Migneret; 1888–1949), חסיד אומות העולם מצרפת.
פעילותו בתקופת השואה.
מיניירה היה מורה בבית הספר היסודי הוספיטלייה סן ז'רבה בפריס משנת 1920, ומנהל בית הספר משנת 1937. בית הספר שכן באזור שנודע בתור הרובע היהודי, ה"פלעצל" (Pletzl), מקום משכנם של מהגרים יהודים ממזרח אירופה.
החל בקיץ 1942, בתקופת גירוש היהודים מפריז, גורשו רבים מתושבי האזור היהודים לאושוויץ ורובם המוחלט נרצחו. ביניהם היו 165 מתלמידי בית הספר הוספיטלייה סן ז'רבה. הילדים הופרדו מהוריהם, רוכזו במחנות ריכוז באזור פריז, בעיקר במחנה הריכוז דראנסי ומשם נשלחו לאושוויץ.
בעקבות גירוש הילדים היהודים, התרוקן בית הספר מתלמידיו והוא חדל לפעול. הורים לילדים שלמדו בבית הספר, וצעירים שהיו בוגרי בית הספר, פנו לז'וזף מיניירה בבקשת עזרה. מיניירה החל לפעול במחתרת שסיפקה ליהודים מסמכים מזויפים וסייעה להם לברוח ולהתחבא. בין היתר הסתיר בני משפחה אחת בביתו.
הנצחתו.
בשנת 1990 הוכר ז'וזף מיניירה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם. בשטח הרובע הרביעי של פריז הוקם לזכרו גן ציבורי.
כוחות ההגנה של קנדה
סין (קרואטיה)
סין (בקרואטית: Sinj; באיטלקית: Signo) היא עיר במחוז ספליט-דלמטיה שבקרואטיה. העיר ממוקמת 33 קילומטרים צפונית-מזרחית מהעיר ספליט ו-20 קילומטרים מהגבול עם בוסניה והרצגובינה, בגובה 326 מטרים מעל פני הים. אוכלוסיית העיר מנתה 24,826 בשנת 2011.
היסטוריה.
העיר הוקמה בזמן שלטון העות'מאנים בקרואטיה בשנת 1524, שלטון שנמשך עד 1686, התפתחותה הייתה סביב מבצר עתיק שהוקם על ידי העות'מאנים מהמאה ה-16 עד סוף המאה ה-17. כשנכבשה על ידי הוונציאנים, המנזר הפרנציסקני ו"כנסיית גוספא סינסקה" בעיר, הפכו למקום של עלייה לרגל. בשנת 1715 גורש העות'מאני האחרון מהעיר.
לאחר קונגרס וינה בשנת 1815 עד 1918, העיירה הייתה חלק מהמונרכיה האוסטרית (הצד האוסטרי לאחר הפשרה של 1867) בדלמטיה. שמה האיטלקי של העיר (סיןו-Signo) היה בשימוש שנת 1867.
חינוך.
בעיר פועלת "הגימנסיה הפרנציסקנית לדקדוק", שהוקמה בשנת 1838 והיא מהראשונים המלמדים דקדוק בקרואטיה.
תרבות ופנאי.
מאז שנת 1715 מתקיים בעיר בכל יום ראשון הראשון של חודש אוגוסט, פסטיבל "סינסקה אלקה" המושך אליו מבקרים רבים. הלהקה המקומית "קלאפה סין" (שהוקמה בשנת 1982) היא מהוותיקות בקרואטיה ומתאפיינת בשירה הדלמטית המקורית. הלהקה הופיעה במדינות רבות בשלוש יבשות. אירופה, אמריקה ואפריקה.
ספורט.
בענף הכדורסל מייצגת את העיר קבוצת אלקר סין, שהעפילה בשנת 1984 עד לגמר הגביע היוגוסלבי וכיום המתמודדת בליגה הבכירה בקרואטיה. בענף הכדורגל הקבוצה הבכירה היא יונאק סין, המתמודדת בליגה השלישית. כמו כן פועלים בעיר מועדונים בענפי הרוגבי, האיגרוף ועוד.
קישורים חיצוניים.
תמונות מהעיר
צולל ביצות
צולל ביצות או צוֹלֵל בִּצּוֹת (שם מדעי: "Aythya nyroca") הוא מין ברווז מקבוצת הצוללים.
פירוש השם.
שמו בערבית של הצולל המצוי הוא - חַמְרַאוִי אַבְּיַד אלְעֵין, שפירושו בעברית הוא "חלודן לבן-עין". פירוש השם המדעי - Aythya הוא "עוף ימי" (שהוזכר על ידי אריסטו) ו-nyroca - שם לברווז ברוסית.
פירוש השם באנגלית - Ferruginous Duck הוא ברווז "חלוד", אף על פי שיש בשפה העברית מין שנקרא "צולל חלוד" (שצבעו פחות חלוד מאשר צבעו של צולל הביצות), צולל הביצות לא נקרא כך כי ייחודו הוא בשהייה בביצות, בכך הוא שונה משאר הצוללים שמעדיפים את המים הפתוחים, ומכאן שמו.
מידע כללי.
תפוצה.