ישנן רשויות מחוקקות המורכבות מבית מחוקקים אחד (כך בישראל, בה הכנסת היא בית המחוקקים היחיד), וישנן רשויות בנות שני בתי מחוקקים המכונים בית עליון ובית תחתון (כך בארצות הברית, בה חוק צריך לעבור את אישור בית הנבחרים (הבית התחתון) והסנאט (הבית העליון)). לעיתים כוללות רשויות מחוקקות שלושה ואפילו ארבעה בתי נבחרים, או שלושה גופים (כך הדבר בממלכה המאוחדת ובממלכות חבר העמים, בהם הפרלמנט הבריטי מורכב מבית תחתון - בית הנבחרים הבריטי, בית עליון - בית הלורדים ומהמונרך המאשר את החוקים).
לפי מחקר שנערך בשנת 2000, מתוך 177 מדינות ל-65 מהן (37%) יש שני בתי מחוקקים. ל-112 מדינות יש בית מחוקקים יחיד.
ברוב השיטות הפרלמנטריות הבית התחתון הוא החזק מבין שני בתי המחוקקים, אולם ישנן שיטות בהם לשני בתי הנבחרים מעמד שווה או מעמד דומה.
רשות מחוקקת יכולה להתקיים גם בדיקטטורות. במקרה זה מצויות סמכויות הרשות בידי אדם אחד (הדיקטטור, ולא בידי גוף נבחר).
גם במדינות דמוקרטיות מצויות סמכויות שונות של הרשות המחוקקת בידי גופים שאינם מהווים חלק מבית המחוקקים. חלק מסמכויות אלה מצויים בידי גופים השייכים לרשויות אחרות ובהם הרשות המבצעת והרשות השופטת, ולעיתים לשרי ממשלה ולגופי צבא ושיטור (השייכים לרשות המבצעת) וכן לגופים שיפוטיים (השייכים לרשות השופטת) יש סמכויות להתקין תקנות. בשטחי יהודה ושומרון אשר בשליטת ישראל, נתונות סמכויות החקיקה באפן חלקי בידי המושל הצבאי, והחוקים המתקבלים בכנסת טעונים אישור מצידו על מנת שיחולו בהם.
היו שיטות ממשל בהן לא היווה הפרלמנט חלק מהרשות המחוקקת. כך למשל באימפריה העות'מאנית, לא היה הפרלמנט, שהתכנס לעיתים רחוקות חלק מהרשות המחוקקת. כל סמכויות החקיקה היו נתונות בידי הסולטאן, והפרלמנט נחשב גוף מייעץ בלבד.
רמות ממשל.
הרשות המחוקקת קיימת בכל רמות השלטון. במדינה פדרלית תתקיים רשות מחוקקת הן ברמה הפדרלית, והן ברמה המדינתית, ובהתאם יפעלו בתי מחוקקים מדינתיים לצד הרמה הפדרלית.
ברמת השלטון המקומי יכולות סמכויות החקיקה להיות בידי גוף מבצע (שר בממשלה או ראש עיר) או בידי אספה מחוקקת (כגון מועצת עיר).
הסנאט
בזיליקת סן לורנצו
בזיליקת סן לורנצו (באיטלקית: Basilica di San Lorenzo) היא כנסייה בתבנית בזיליקה, מהגדולות והעתיקות בעיר פירנצה. הכנסייה שימשה כשלוש מאות שנה כקתדרלה העירונית והייתה כנסייתה הרשמית של משפחת שליטי פירנצה, משפחת מדיצ'י. במתחם הכנסייה, הממוקמת במרכז השוק העירוני, נמצאים גם קפלת מדיצ'י, הספרייה הלורנציאנית שתוכננה על ידי מיכלאנג'לו, לשכת כלי הקודש הישנה בתכנונו של פיליפו ברונלסקי והלשכה החדשה שנבנתה לפי תכנון של מיכלאנג'לו. במבני הכנסייה מצויים קבריהם של רבים מבני משפחת מדיצ'י, חלק ממצבות הקבר הן יצירות אמנות בעלות חשיבות משל דונטלו, ורוקיו ומיכלאנג'לו. כמו כן בכנסייה יצירות מאת פיליפו ליפי, אניולו ברונזינו, דזידריו דה סטיניאנו ואחרים.
היסטוריית הבנייה.
המבנה תוכנן על ידי ברונלסקי, אך לא הושלם לפי תכנונו ובנייתו ארכה זמן רב. הבנייה החלה ב-1419 אולם התקדמה באיטיות בשל קשיי מימון וב-1440 ניצבה מושלמת רק "לשכת כלי הקודש הישנה". ב-1442 לקחה על עצמה משפחת מדיצ'י לממן את השלמת הכנסייה. ב-1446 נפטר האדריכל ברונלסקי והעבודה נמשכה בפקוחם של אחרים. ב-1459 קודשה הכנסייה אך בשנות ה-80 של המאה ה-15 עדיין הייתה בתהליכי בנייה. בסיום ההקמה רבים מהפרטים היו שונים מתכנונו המקורי של ברונלסקי, החלק היחיד שניתן לומר בוודאות שהוא מתאים לתכנון המקורי הוא לשכת כלי הקודש הישנה.
בשנת 1518 הזמין האפיפיור לאו העשירי (מבית מדיצ'י) ממיכלאנג'לו לתכנן ולהקים חזית שיש קרארה לכנסייה. לאחר שערך מיכלאנג'לו דגם עץ, נפטר והקמת החזית לא החלה. לפיכך, לכנסייה אין חזית מפוארת וחזיתה עירומה ונמצאת במצב לא גמור מאות שנים.
בשנת 1740 הוקם לצד הכנסייה מגדל פעמונים.
לשכת כלי הקודש הישנה.
החלק העתיק ביותר בכנסייה, והיחיד שהוקם בימי ברונלסקי הוא "לשכת כלי הקודש הישנה" (Sagrestia Vecchia). מבנה זה מהווה דוגמה מובהקת לאדריכלות הרנסאנס.
המבנה הוא ריבוע מושלם בעל כיפה המורכבת מעל פנדנטיבה. החלל הפנימי מחולק על ידי עמודים דקורטיביים (שאינם בעלי תפקיד תומך) המדגישים את הסימטריה. העמודים, עם כותרות מהסדר הקורינתי, תומכים אנטבלטורה הנמשכת לאורך המבנה ומקנה לו מראה קלאסי.
העיטורים הפנימיים הם מעשה ידי דונטלו.
במרכז מצויים הסרקופגים המפוארים של ג'ובאני די ביצ'י דה מדיצ'י (אביו של קוזימו דה מדיצ'י, הקבור לפני המזבח הגדול של הבזיליקה) ורעייתו. בקירות משני צדיהם קבועות מצבותיהם של נכדיהם, ג'ובאני די קוזימו דה מדיצ'י ופיירו די קוזימו דה מדיצ'י, מעשי ידי אנדריאה דל ורוקיו.
לשכת כלי הקודש החדשה.
מול הלשכה הישנה ממוקמת לשכת כלי הקודש החדשה (Sagrestia Nuova). הלשכה הוזמנה על ידי הקרדינל ג'וליו די ג'וליאנו דה-מדיצ'י (לימים האפיפיור קלמנס השביעי) כמאוזוליאום לקבורת בני משפחת מדיצ'י ותוכננה החל מ-1520 על ידי מיכלאנג'לו, שגם תכנן את קברי בני משפחת מדיצ'י בתוכה.
כמו הלשכה הישנה גם זו בעלת מבנה קובייתי עוטה כיפה.
מיכלאנג'לו לא השלים את העיטור הפיסולי שתוכנן בפנים הלשכה ואת ציור הפרסקו "מדונה עם ילד", תחילה בשל גלותם הזמנית של בני משפחת מדיצ'י מהעיר (ב-1527), לאחר מכן בשל שהייתו ברומא ולבסוף בשל מותו.
שתי המצבות המפוארות בלשעה, מעשה ידיו של מיכלאנג'לו, אינן של האחים לורנצו דה מדיצ'י (לורנצו המפואר) ואחיו (ג'וליאנו דה מדיצ'י, הקבור מתחת למזבח), שמצבות קבריהם תוכננו אך לא הוקמו, אלא של שני בנים זוטרים למשפחה, לורנצו די פייטרו, דוכס אורבינו (1492–1519) וג'וליאנו די לורנצו, דוכס נמור (1479–1516).
קפלת מדיצ'י.
באפסיס נמצאת קפלת בני מדיצ'י או "קפלת הנסיכים" (Cappella dei Principi ;Cappelle Medicee). המבנה בתבנית מתומן עוטה כיפה מרשימה בגובה 52 מטרים, שחורגת בגודלה ובפרופורציות שלה ממבנה הבזיליקה. לקפלה כניסה נפרדת מבחוץ. היא בנויה מעל קריפטה בה קבורים כ-50 מבני משפחת מדיצ'י. הרעיון להקמת הקפלה היה של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה והיא הושלמה בימי בנו. בקפלה קבורים הדוכסים הגדולים של טוסקנה מלורנצו הראשון דה מדיצ'י ויורשיו עד קוזימו השלישי (נפטר ב-1723).
מארק טוויין מביא בספרו מסע תענוגות לארץ הקודש מסורת לפיה מרכז הקפלה יועד עבור קברו של ישו, שמשפחת מדיצ'י התכוונה לגנוב או לרכוש מכנסיית הקבר בירושלים. קיים דמיון מסוים בין המבנה המעוגל של הקפלה וגובהה לבין הרוטונדה של כנסיית הקבר.
פסטיבל בריטניה
פסטיבל בריטניה (באנגלית: The Festival of Britain) היה יריד ותערוכת אמנות שנערכה בלונדון בירת הממלכה המאוחדת בשנת 1951. התערוכה נפתחה ב-3 במאי, והיא התנהלה ברובה באזור סאות' בנק - הגדה הדרומית של נהר התמזה, בסמוך לתחנת ווטרלו. תערוכות נוספות נערכו בפופלאר, בפארק באטרסי, בדרום קנזינגטון ובאולם קלווין שבגלאזגו, וכן נערכו מספר אירועים בקארדיף, סטרטפורד שעל הנהר איוון, באת', פרת', בורנמות', יורק, אלדבורג, אינברנס צ'לטנהאם ואוקספורד.
הפסטיבל נערך זמן קצר יחסית לאחר תום מלחמת העולם השנייה, ובעת שנערך טרם שוקמו חלקים רבים מהעיר לונדון שנהרסו במהלך הבליץ (הפצצות הלופטוופה - חיל האוויר הגרמני). מטרת הפסטיבל הייתה לעודד את הציבור הבריטי, וליצור תחושה של שיקום המדינה. אחת ממטרות הפסטיבל הייתה להראות את השיקום המתוכנן של הערים ההרוסות של בריטניה בעקבות המלחמה.
כמו כן הפסטיבל ציין מאה שנה לתערוכה הגדולה שנערכה בלונדון בשנת 1851.
התערוכה הוקמה ביוזמתו של ג'רלד בארי ושל הרברט מוריסון, המשנה למנהיג מפלגת הלייבור.
לאחר קבלת ההחלטה על קיום הפסטיבל הוקמה מועצה מייעצת שעסקה בארגונו של הפסטיבל, בהנהלת גנרל הייסטינגס איזמי. מוריסון מינה גם ועדת עזר המורכבת מפקידים עובדי המדינה ששימשו כמקשרים בין משרדי המדינה השונים שעסקו בארגון הפסטיבל. במרץ 1948 הוקם מטה כללי, שהפך למשרד ממשלתי בעל תקציב משלו.
סאות' בנק.
אזור התערוכה היה אזור של מחסנים ובתי מגורים של אוכלוסייה מהשכבות הנמוכות (בתי מגורים של עובדי המפעלים בסביבה). במסגרת הכנת האתר נהרסו המחסנים והמבנים. ביקורת רבה הוטחה לגבי עלות הפרויקט (כ-8 מיליון ליש"ט) אשר הושקעה בהריסת מבני מגורים של אנשים קשי יום. הפועלים הפגינו נגד העבודות וחסמו את הרחובות במטרה למנוע את פיצוץ בתיהם.
בשנת 1948 מונה האדריכל הצעיר יו קייסון, בן ה-38, לניהול הפרויקט. בסיום העבודות בשנת 1952 קיבל תואר אבירות בשל עבודתו.
אזור התערוכה נועד על ידי מארגניה להציג למבקרים בתערוכה את העקרונות המודרניים של התכנון העירוני - עקרונות אשר צפויים היו להיות מיושמים בעת שיקום העיר לונדון. עקרונות אלה כללו בנייה לגובה, מעברים עיליים להולכי רגל והימנעות מבניית רחובות בצורת שתי וערב. המבנים נבנו בסגנון הברוטליסטי שלא היה בשימוש בבריטניה קודם למלחמת העולם השנייה. לימים נהרסו כל המבנים למעט אולם הפסטיבל המלכותי, ביוזמת ממשלת בריטניה והעומד בראשה וינסטון צ'רצ'יל שראה במבנים אלה מבנים "סוציאליסטים" מידי.
מבני הפסטיבל.
כיפת התגליות.
כיפת התגליות היא כיפה שקוטרו 111 מטרים וגובהו 28 מטרים. בעת בנייתה הייתה כיפה זו הכיפה הגדולה בעולם. המבנה נבנה מבטון ואלומיניום בסגנון מודרניסטי והכיל בתוכו מופעים ומוצגים רבים של הפסטיבל.