ב-3 באפריל 1945 הועברה חזן עם קבוצה של 1,000 נשים לטאוכה - מחנה ריכוז ועבודות כפייה ליד לייפציג (מחנה משנה של בוכנוואלד). באותה עת שהו במחנה כמה אלפי נשים וכמה מאות גברים. גם במחנה זה הצטרפה חזן למרפאה כאחות, שם סייעה לרופא המחנה דר' אלכסנדר הרמן, יהודי מפראג. ב-15 באפריל, בעת שכוחות בעלות הברית התקרבו ללייפציג מכיוון מערב, פינו אנשי ה-אס אס את טאוכה והוציאו את כל האסירות לצעדת מוות בכיוון מזרח. חזן נשארה במחנה עם ד"ר הרמן ומתנדבים נוספים כדי לטפל ב-140 החולים והחולות הקשים שלא היו מסוגלים להצטרף לצעדה. ב-18 באפריל, בעוד הצבא האמריקני כובש את לייפציג, הוטל על חוליית חיסול ניידת של ה-אס אס לרצוח את כל האסירים והאסירות שנותרו במחנות סביב לייפציג. לאחר שטבחה כ-300 אסירים במחנה עבודת הכפייה טקלה, עשתה חוליית ה-אס אס את דרכה לטאוכה הסמוכה. שני אסירים פולנים פצועים, שנמלטו מטבח טקלה, הביאו את הבשורה לטאוכה. ד"ר הרמן וחזן יחד עם אסירים נוספים, החביאו את החולים הקשים ביער סמוך למחנה עד רדת החשיכה. במהלך הלילה שבין ה-18 ל-19 באפריל הם נשאו אותם מרחק של מספר קילומטרים אל אזור הכיבוש האמריקאי ובכך הצילו את חייהם. 19 באפריל 1945 היה יום השחרור של חזן.
לאחר השחרור.
לאחר תקופת התאוששות בבית חולים אמריקאי בלייפציג, נסעה חזן בסוף יוני 1945 ברכבת של הצלב האדום ללייז', ומשם הבריחה את הגבול לצרפת והגיעה לפריז. לאושרה היא פגשה בפריז חיילים מיחידת התובלה 178 שהשתייכה לבריגדה היהודית. יחידה זו הובילה חיילים בריטים מאיטליה לצרפת ובדרך חזרה, באופן לא לגלי, הבריחה יהודים ממחנות עקורים באירופה אל מחנה הבריגדה בטרביזיו, שבצפון איטליה, ומשם לנמלי הים התיכון. חיילי הבריגדה הסיעו את חזן במשאיתם למפקדתם בטרביזיו. משם היא נלקחה לרומא, כדי להתראיין במערכת העיתון "לחייל", עיתונם היומי של מתנדבי היישוב העברי בצבא הבריטי. עורך העיתון היה חייל הבריגדה חיים זלשינסקי. לאחר מספר ימים ברומא, במהלכם נוצר קשר רומנטי בין חזן לזלשינסקי, היא הועברה למחנה עקורים בדרום איטליה, בכפר הדייגים הקטן סנטה מריה די-באני. במשך שלושה חודשים שימשה חזן כמדריכה ומורה לקבוצת נערות יתומות שורדות שואה, שלה היא קראה "קבוצת פרומקה", לזכרה של מדריכתה ב"החלוץ-דרור" פרומקה פלוטניצקה, אשר נספתה בהתקוממות בגטו בנדין. לאחר קבלת אישורי עלייה ("סרטיפיקטים"), הפליגה הקבוצה ב-4 בנובמבר 1945 על סיפונה של אוניית הקיטור "פרינסס קתלין" מנמל טאראנטו והגיעה לנמל חיפה כעבור ארבעה ימים. לאחר שהות קצרה במחנה המעצר בעתלית נלקחה "קבוצת פרומקה" לקיבוץ רמת הכובש. חזן שהתה עם קבוצתה עוד שלושה שבועות כדי לסייע בקליטת הנערות בקיבוץ, ולאחר מכן נשלחה על ידי מרכז "החלוץ" לבית הבראה בקיבוץ גבעת ברנר, שם העבירה חודש בכתיבת זיכרונותיה. המסמך שהתקבל, השמור כיום בארכיון בית לוחמי הגטאות, הוא אחד העדויות הראשונות להתנגדות היהודית בשואה. הוא פורסם בשנת 1991 כספר "קראו לי ברוניסלבה" (הוצאת הקיבוץ המאוחד-בית לוחמי הגטאות).
ב-5 בינואר 1946 נישאו חזן וחיים זלשינסקי (1982-1911), שעיברת את שם משפחתו ליערי. הם התגוררו שנה בקיבוץ גליל-ים ולאחר מכן עברו לתל אביב, בה עבד יערי כעיתונאי בעיתון "דבר". לבני הזוג נולדו שני ילדים, אסתר בראל ויואל יערי. חזן נפטרה ב-18 בינואר 2004 בירושלים.
לאחר מותה, במאי 2019, העניק ארגון "בני-ברית העולמי" לחזן את "אות המציל היהודי", הניתן כהוקרה ליהודים שחרפו נפשם בהצלת בני עמם בשואה.
דמותה באמנות.
דיוקנה של בלה חזן, שנתלה ב-1955 בתצוגה "חיי אסירים" במוזיאון אושוויץ-בירקנאו תחת השם השגוי קריסטינה קוסובסקה (שמה המחתרתי של חברתה לונקה קוז'יברודסקה, שנספתה באושוויץ) שימש את הצלם-אמן שמחה שירמן כמושא ליצירתו "קריסטינה היקרה" (1992), שהוצגה בתערוכות רבות בישראל ובעולם.
ספרה של בלה חזן "קראו לי ברוניסלבה" שימש השראה למחזה "רק לעמוד בשמש היא רוצה", שנכתב על ידי עמר בוקצ'ין והוצג על-ידי תיאטרון "אוהל" של תנועת תרבות.
הנצחה.
שמה של בלה חזן-יערי חקוק בפסל "ידי הבחירה", שפיסל סם פיליפ לזכרם של יהודים שהצילו יהודים. הפסל ניצב ברחוב ירושלים בצפת.
מושל קרוליינה הצפונית
מושל קרוליינה הצפונית (באנגלית: Governor of North Carolina) הוא ראש המדינה וראש הרשות המבצעת במדינת קרוליינה הצפונית. המושל מתפקד כראש ממשלה ברמה המדינתית וכמפקד העליון של הכוחות המזוינים בקרוליינה הצפונית. המושל הנוכחי הוא רוי קופר הדמוקרטי, שהושבע לתפקידו ב-1 בינואר 2017 לאחר היבחרו בבחירות 2016.
סקירה היסטורית.
במקור, על פי חוקת קרוליינה הצפונית משנת 1776, היה המושל חלש מבחינה ביצועית, ונבחר על ידי בית המחוקקים (האספה הכללית של קרוליינה הצפונית) לתקופת כהונה בת שנה. אדוארד בישופ דאדלי היה למושל קרוליינה הצפונית הראשון הראשון שנבחר בבחירות ישירות בידי העם ב-31 בדצמבר 1836. מושלים כיהנו קדנציות בנות שנתיים מ-1836 עד שאומצה חוקה חדשה בשנת 1868. מאז, כל המושלים נבחרים לתקופות כהונה בנות ארבע שנים.
גם במאה העשרים, חוקת קרוליינה הצפונית הפכה את מושל המדינה לתפקיד נטול סמכויות עצמתיות. עד שנוסף תיקון לחוקת המדינה בשנת 1971, על פיו מושלי המדינה יכלו למלא באופן רציף קדנציה אחת בלבד בת ארבע שנים ולא להתמודד לתקופת כהונה שנייה ברציפות. לאחר העברת התיקון, בשנת 1980 היה ג'ים האנט המושל הראשון בתולדות המדינה שנבחר לכהונה שנייה. מושלים עדיין מוגבלים לשתי קדנציות רצופות בנות ארבע שנים כל אחת, אם כי ביכולתם להתמודד לתקופת כהונה נוספת שאינה רציפה. המושל האנט ניצל יכולת זו, וזכה בבחירות לתקופות הכהונה השלישית והרביעית שלו ב-1992 וב-1996 (בהתאמה) לאחר שהיה מחוץ לחיים הפוליטיים בין 1985–1993. סגן המושל מוגבל גם הוא לשתי תקופות כהונה רצופות בנות ארבע שנים. ככלל, קרוליינה הצפונית הייתה גם המדינה האחרונה בארצות הברית שהעניקה למושליה את הסמכות להטיל וטו על חקיקות, והסמכות לא נוספה לחוקת המדינה עד למשאל עם ב-1996.
חלק גדול מההתנגדות המסורתית של קרוליינה הצפונית לכוח ביצועי חזק נבע מהיחס הקשה שספגה המדינה ממושלים בריטים בעידן הקולוניאליזם על אמריקה בטרם המהפכה האמריקאית. לאחר שהמדינה קיבלה את עצמאותה מהאימפריה הבריטית, חוקת המדינה החלישה במכוון את הרשות המבצעת של הממשלה המדינתית וחיזקה את הרשות המחוקקת. מאז תום תקופת השיקום בשנות ה-70 של המאה ה-19, הרוב המכריע של מושלי המדינה היו דמוקרטים. הרפובליקני היחיד שנבחר למושל בין השנים 1876–1972 היה דניאל לינדזיי ראסל , שכיהן בשנים 1901–1897. ככל שהתחזקות המפלגה הרפובליקנית בקרוליינה הצפונית נסקה בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים, מערכות הבחירות לתפקיד המושל הפכו תחרותיות יותר ויותר, ובשנת 1972 היה זה ג'יימס הולסהאוזר שנהפך למושל הרפובליקני הראשון במדינה במאה העשרים. למרות זאת, הרפובליקנים עדיין התקשו לנצח בבחירות לתפקידים שמרכיבים כל אחד לחוד את הממשלה המדינתית, ותפקיד המושל נותר לרוב בידיים דמוקרטיות.
תפקידים וסמכויות.
לצד תחומי אחריות אחרים, מושל קרוליינה הצפונית עומד בראש "מועצת המדינה", המתפקדת למעשה כממשלה. המושל היה כאמור ראש הרשות המבצעת האחרון במדינות ארצות הברית שקיבל את סמכות הווטו; למושל לא הייתה סמכות זו עד 1996. למושל סמכויות נרחבות למינוי נציגי הרשות המבצעת, שופטים וחברי ועדות ומוצעות ציבוריות אחרות. עם זאת, במשרד המושל ישנו כוח מוסדי נמוך מהממוצע בהשוואה למושלים במדינות אחרות, על פי מחקר שנערך בשנת 2007.
רשימת מושלי קרוליינה הצפונית.
בשנה הראשונה לאחר הכרזת עצמאותה של קרוליינה הצפונית מעולה של ממלכת בריטניה הגדולה (אוקטובר 1775 עד אוקטובר 1776) כיהנו שלושה אישים בזה אחרי זה כנשיאי המועצה הזמנית של קרוליינה הצפונית, שנבחרו על ידיה. החל מאוקטובר 1776 עומד בראש המדינה מושל, שעד 1835 נבחר על ידי האספה הכללית של קרוליינה הצפונית, ומאז נבחר בבחירות ישירות.
מאז יצירת תפקיד המושל ועד היום, כיהנו בקרוליינה הצפונית 68 גברים ואישה אחת כמושלי המדינה ב-75 תקופות כהונה נפרדות.
נוזל קוונטי
נוזל קוונטי הוא שם כולל למערכות המפגינות מאפיינים של מכניקת הקוונטים ברמה המאקרוסקופית, ביניהן מערכות של נוזלי-על, מוליכי-על, אטומים קרים (קירור באמצעות לייזרים) ועוד. תופעה זו מתרחשת לרוב כאשר ישנה חשיבות גם לתופעות של מכניקת הקוונטים וגם לתופעות קוונטיות סטטיסטיות.
התופעה נחזתה לראשונה בין השנים 1924–1925 בידי אלברט איינשטיין, תוך שימוש במאמר שכתב סאטינדרה נאת בוז על הנושא של סטטיסטיקה קוונטית.
תנאי לנוזליות קוונטית.
תופעות קוונטיות מתרחשות לרוב בקנה המידה של אורך גל דה ברויי. עבור חומר מרוכז, תופעות אלו מתחילות להתרחש כאשר אורך גל דה ברויי של חלקיק גדול יותר מהמרחק בין חלקיקים צמודים בתווך שמרכיב את החומר.
אורך גל דה ברויי של חלקיק בעל מסה הוא:
כאשר h הוא קבוע פלאנק. את התנע נוכל למצוא באמצעות התיאוריה הקינטית של הגזים:
מכאן נוכל למצוא את הטמפרטורה, בה נציב את התנע שהתקבל מאורך גל דה ברויי:
המערכת תתחיל להתנהג כנוזל קוונטי כאשר אורך הגל formula_4 יהיה גדול מהמרחק בין חלקיקים שכנים בתווך, המסומן ב- formula_5, כלומר כאשר:
כאשר n זו צפיפות החלקיקים, והמעבר האחרון מתקבל משום ש- formula_7 עבור תווך תלת ממדי.
הטמפרטורה שהתקבלה- formula_8 מהווה את הטמפרטורה הקריטית האופיינית של המעבר לנוזל קוונטי, ויש לה משמעויות שונות כתלות במערכת בה מתבצע המעבר:
נוזליות קוונטית של גז בוזונים.