ניקולט אדריאנה בראוינינג (בהולנדית: Nicolette Bruining; 27 באוגוסט 1886 – 12 באפריל 1963) הייתה תאולוגית הולנדית ונשיאה מייסדת תאגיד השידור הרדיו הפרוטסטנטי הליברלי ההולנדי, מורה וחסידת אומות העולם.
ביוגרפיה.
ניקולט אדריאנה בראוינינג נולדה ב־27 באוגוסט 1886 בסטומפטורן, הולנד לאיידה הלנה אליזבת (לבית הויגנס) ואלברטוס בראוינינג. היא סיימה את לימודיה בגימנסיה בארלאוס באמסטרדם והחליטה ללכת בעקבות אביה ולמדה תאולוגיה באוניברסיטה. היא נרשמה לאוניברסיטת אמסטרדם, שם אביה היה פרופסור, וסיימה תואר ראשון בשנת 1912. באותה שנה היא החלה ללמד תאולוגיה בבתי ספר שונים, כולל בית הספר להכשרת מורים של אגודת האג. בשנת 1916 היא הציגה את עבודת הדוקטורט שלה על התאולוג הלותרני ההולנדי פרנץ הרמן ריינהולד פון פרנק. היא הצטרפה לאיגוד הפרוטסטנטים הליברלים וכיהנה כיו"ר הסניף בהאג. היא גם החלה להטיף בעיריות שונות הן בסניף הליברלי של הכנסייה הרפורמית והן באגודה הפרוטסטנטית בהולנד.
בשנת 1923 סייעה בהקמת ה-NPB Vrijzinnige Geloofsgemeenschap (קהילת האמונה הליברלית) כדי להרחיב את היקף הקהילה בכנסייה. במיוחד היא הציעה להשתמש במדיום הרדיו החדש להפצת התפיסה הנוצרית הליברלית. בשנת 1925 הקימו ברואינינג ואד ספלברג ועדה שתחקור את האפשרות לשדר תוכניות תמיכה במיזם. הם גילו שהגוף הממשלתי האחראי על רישוי שידור ייתן זמן אוויר רק לארגונים שהוקמו כחוק. כתוצאה מכך המשיך הוועד המרכזי בשנת 1926 להקים את תאגיד השידור הרדיו הפרוטסטנטי הליברלי, (VPRO); בראוינינג הייתה נשיאת התאגיד וספלברג שימש כמזכיר התאגיד. בראוינינג פרסמה את גישתם הן בשידוריהם והן במאמרים המתפרסמים לעיתים קרובות במגזין הרדיו "Vrije Geluiden" (צלילים חופשיים), שדגל באחדות והזמין את כל התנועות האינטלקטואליות להשתתף. במהלך הכיבוש הנאצי בהולנד נאסר על תאגיד השידור לשדר.
בראוינינג לימדה עברית בכיתות הגבוהות בבית הספר התיכון העירוני בהאג, אך בשנת 1941 גורשו כל התלמידים היהודים והיא עזבה את לימודיה במחאה. היא הסכימה להמשיך ללמד סטודנטים בביתה. כשאחת מתלמידותיה, אליזבת ויסוויץ ומשפחתה, אוימו בגירוש, בראוינינג שימשה כמתווכת עם המחתרת ההולנדית כדי לעזור למשפחה למצוא בתי מחסה. היא, סיפקה קופונים לקצבת מזון, העבירה מכתבים בין בני המשפחה ובאופן אישי. היא הייתה צריכה להעביר את ההודעה הכואבת לויסוויץ כי הוריה נבגדו ונשלחו למחנה המעבר וסטרבורק. שתי בנות משפחת ויסוויץ שרדו את המלחמה, הודות לעזרתה של בראוינינג.
בשנת 1945 הותר לתחנת הרדיו לחזור לשדר. בראוינינג וספלברג הוחזרו לעבוד בתחנה בשנת 1947. בשנת 1951, כאשר הוקמה קרן הטלוויזיה ההולנדית, כיהנה בראוינינג בדירקטוריון כנציגת VPRO. לאורך כל שנות ה-50 הנחתה תוכנית המכונה "היום" התוכנית שודרה בשידור חי לפי בקשתה. היא פרשה בשנת 1956 והפכה לנשיאת כבוד של VPRO לכל החיים. בראוינינג נפטרה ב־12 באפריל 1963 בהאג. לאחר מותה, היא זכתה לכבוד על ידי ממשלת ישראל ב־7 במרץ 1990 והוקרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.
בית החולים פרס
יחסי אוזבקיסטן–סין
יחסי סין-אוזבקיסטן (באוזבקית: Xitoy-O'zbekiston munosabatlari) הם היחסים הדיפלומטיים שבין סין לאוזבקיסטן. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה בשאנגחאי.
היסטוריה.
סין הכירה בעצמאותה של אוזבקיסטן ב-27 בדצמבר 1991 ושתי המדינות כוננו יחסים ב-2 בינואר 1992. שתי המדינות חתמו על "אמנת ידידות ושיתוף פעולה סין-אוזבקית" בשנת 2005, במהלך פגישתו של נשיא אוזבקיסטן אסלאם קרימוב עם נשיא סין חו ג'ינטאו בבייג'ינג.
אוזבקיסטן שיתפה פעולה עם סין בהסגרת פעילים אוגוריים נגד סין.
ראש ממשלת אוזבקיסטן עבדוללה אוריפוב כינה את סין "השותפה הקרובה ביותר" של אוזבקיסטן בפגישה שנערכה ב-26 באוגוסט 2019.
יחסים כלכליים.
סין היא כיום השותפה המובילה באוזבקיסטן כמקור היצוא והיבוא הגדול ביותר. סין הגדילה גם את הלוואות הפיתוח שלה לאוזבקיסטן. סין רואה באוזבקיסטן חלק קריטי ביוזמת החגורה והדרך.
ראיתיכם שוב בקוצר ידכם
רְאִיתִיכֶם שׁוּב בְּקֹצֶר יֶדְכֶם הוא שיר מחאה של חיים נחמן ביאליק, שפורסם לראשונה בכתב העת "מאזנים" ב-22 באוקטובר 1931. השיר נכתב לאחר שביאליק השתתף בקונגרס הציוני העולמי השבעה עשר בבזל, שם הודח חיים ויצמן, שבו תמך ביאליק, מנשיאות ההסתדרות הציונית, על ידי האופוזיציה, ובראשה הפלג הרוויזיוניסטי.
אין להוציא מכלל אפשרות שביאליק מחה נמרצות בשיר גם כנגד חבורת סופרים צעירים מודרניסטים בהנהגת אברהם שלונסקי, שהתרכזה בכתב העת "כתובים", וקידשה מלחמה בסגנונו ושירתו של ביאליק בפרט, ובאגודת הסופרים בכלל. האגודה בראשות ביאליק פרשה מ"כתובים" והקימה את "מאזניים".
השיר מבטא מפח נפש וזעם גדול עד כדי גידופים המוטחים בעם או בקהילה, אליה הוא מיועד, והכותרת שלו משמשת מדי פעם לאנשים שונים שיוצאים בקריאת מחאה כנגד קהילה כלשהי.
הרקע לכתיבת השיר.
קהל יעד ציוני.
הקונגרס הציוני השבעה עשר התכנס בבזל ביולי 1931, על רקע של משברים שהתרחשו ביחסים בין התנועה הציונית לבין שלטונות המנדט הבריטי. מאורעות הדמים בשנת תרפ"ט, ההמלצות להגביל את העלייה וההתיישבות היהודית בארץ ישראל ופרסום הספר הלבן של פאספילד – נתפסו על ידי רבים ממשתתפי הקונגרס ככישלון מדיניותו הפייסנית של חיים ויצמן. במהלך הועידה הודח ויצמן מתפקידו כנשיא ההסתדרות הציונית, ובמקומו נבחר נחום סוקולוב. בד בבד נדחתה הצעת הרוויזיוניסטים לקבל רוב להכרזה שמטרתה הסופית של הציונות היא להקים מדינה יהודית משני צדי הירדן. זאב ז'בוטינסקי קרע את כרטיס החבר שלו כתגובה לדחייה ועזב בזעם את הקונגרס עם סיעתו.
ביאליק, שהיה חסידו של ויצמן, השתתף בקונגרס, וצפה בדיונים כשהוא מזועזע מהדחתו המשפילה של המנהיג הציוני. במכתב אישי שכתב לחברו יהושע חנא רבניצקי הוא התבטא: "לא קונגרס היה זה כי אם ביצה עמוקה וסרוחה אשר כל באיה לא ישובון". על משתתפי הקונגרס כתב שהם צירוף מבחיל של זקנים חלושי דעת וקטני נפש, כשאת עיקר זעמו שפך על הסיעה הרוויזיוניסטית, אך גם הסיעות האופזיציוניות הקטנות לא יצאו ריקם. את הטיוטה הראשנה של השיר כתב ביאליק במהלך הקונגרס עצמו, ולאחר שבועות מספר השלים אותו בקרלסבד, שם שהה לצורך מנוחה ומרפא. הוא הגדיר את השיר כיצור כלאיים בין שיר ובין מאמר.
ביאליק דחה הפצרות רבות מכיוונים שונים לגנוז את השיר הקשה, ובאוקטובר 1931 התפרסם השיר ב"מאזניים" כשהוא גורר אחריו התפרצות סוערת של תגובות שנמשכה חודשים רבים. ז'בוטינסקי, שנפגע קשות מהשיר, פרסם מאמר נוקב ביידיש, כשהוא מאשים את ביאליק כמי שסרה ממנו רוח השירה והוא הפך לפחדן שתומך בוויצמן. לימים התפייס ז'בוטינסקי עם ביאליק.
ביאליק עצמו התבטא בצורה אמביוולנטית על זהותו של קהל היעד של שירו. במכתב לרבניצקי הוא מדבר בעיקר על ז'בוטינסקי וסיעתו, אך במכתב לאשתו, שחששה למעמדו בעקבות השיר, הוא כותב שכלל לא התכוון ליריביו הפוליטיים אלא ל"עניינים ספרותיים ידועים".
קהל יעד ספרותי.
המרד של הסופרים המודרניסטים בביאליק החל בשנתו החמישית של כתב העת "כתובים", כשאברהם שלונסקי ואליעזר שטיינמן עומדים בראש התוקפים. תחילה תקף שלונסקי את כתב העת "מאזניים", שפרש מ"כתובים", בכך שהוא שמרני שדוחה סופרים מודרניים ומנסה להחזיר את ימי הזוהר של הסופרים הוותיקים כגון דוד שמעוני, המשוררת אלישבע, גרשון שופמן, ובראשם ביאליק. שלונסקי החליט שהגיע עת חילוף המשמרות, וראה את עצמו כיורשו של ביאליק. גיליון "כתובים" מיוחד בשם "דור דור ודורשיו – דור ודור ודורסיו" הוקדש ליוצרים שנדחו בזמנם על ידי הביקורת הממסדית עקב חדשנותם. שלונסקי ושטיינמן טענו שביאליק העסוק במפעלי הכינוס שלו, מפלה את המשוררים הצעירים וחולש על התקציבים של הוצאות הספרים הוותיקות.
התקיים שוני מהותי בין שירת ביאליק ובני דורו לבין סגנון השירה החדש, שהיה מודרניסטי ואקספרסיוניסטי באופיו, והתבסס על שירת אירופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. בין המשוררים החדשים נמנו מלבד שלונסקי ושטיינמן גם אורי צבי גרינברג, דוד פוגל ואחרים. במקום שירת היחיד שלטה ביצירתם הזיקה אל חברת ההמונים המודרנית, במקום הכמיהה אל הטבע – התמקדות במציאות הטכנולוגית העירונית החדשה, במקום טיפוח הדמיון הפיוטי – קונקרטיות וחשיפה של הגופניות. שירתו של ביאליק נדמתה למשוררים הצעירים כאילו שהגיעה מעולם שאבד עליו הכלח, אישיותו הטילה צל עליהם והם ניסו לקעקע את דמותו הספרותית והציבורית כאחד.
על השיר.
השיר מורכב משאלות תאורטית של המשורר אל קהלו: וכיוצא בזה. השאלות נועדו להפנות את תשומת לב הקהל בראש ובראשונה למצבם העלוב, המסוכסך, הנרפה וחדל הישע. תמיהה נוספת המובעת בשיר היא היכן המנהיג הראוי שיוביל אותם?
כפי שטענו המבקרים ואף ביאליק הציג כך את השיר, "ראיתיכם שוב בקוצר ידכם" נופל בהגדרתו בין שיר לירי למאמר, הן במבנהו והן בתוכנו. בולטים בשיר החיסרון במקצב, בחרוז, בבתים ובמאפיינים ליריים אחרים. לעומת זאת קיימים בשיר בצורה בולטת מאוד מילים קשות, מעליבות, משפילות ומגדפות שבאות בגוף שני נוכח רבים, דבר שלא אופייני אף בשירי תוכחה. כאילו מגדף המשורר את הקורא.