שלינק עובר להתגורר במלונו של התולעת. מרי, אחותו של גרגה, עוברת לגור איתו, ומתאהבת בו. ג'יין, חברתו של גרגה, נמצאת שם אף היא, עובדת כזונה עבור הבבון. מעט אחרי-כן גרגה מחליט לנסוע לטהיטי. שלינק מגיע לביתו של גרגה ומציע לעבוד עבור בני המשפחה ולספק להם כסף, בתמורה לכך שהם יספקו לו מקום מגורים.
בעוד שהם סבורים שגרגה עזב לטהיטי, מתברר שהוא מעולם לא עזב את שיקגו. הוא הולך למלון בו שלינק שוהה. שם הוא פוגש את מרי שמתגוררת במלון, ומאוכזב מכך ששלינק השתלט על אחותו ועל משפחתו. גרגה מנסה לגרום לשלינק להתחתן עם מרי, אולם היא מתחילה לחשוש ובורחת למנקי, שלוקח אותה בשמחה. גרגה גורם לשלינק לתת לו את שארית כספו.
בינתיים, גרגה שב לביתו ונושא את חברתו לשעבר ג'יין אחרי שלקח אותה מבן-זוגה הבבון. משפחתו חיה ברווחה מהכסף ששלינק נתן להם. כשהם חוגגים את הנישואים בארוחת ערב, שלינק מגיע ובידו מכתב המודיע לגרגה שהוא ייאלץ ללכת לכלא למשך שלוש שנים כעונש על פברוק עסקת העצים. שלינק מציע לגרגה להעיד לטובתו ולהציל אותו, חרף זאת גרגה מחליט להיכנס לכלא, למרות שהדבר יהרוס את משפחתו. כשאמו שומעת זאת, היא עוזבת את המשפחה. גרגה כותב מכתב בו הוא מאשים את שלינק שהציע הצעות מגונות לאשתו ואנס את אחותו, כשהייתה מועסקת אצלו. הוא מכניס את המכתב לכיסו ואומר לאביו שהוא ימסור את המכתב למשטרה ממש לפני שחרורו שלו.
כעבור שלוש שנים גרגה מוסר את המכתב למשטרה. שלינק נאלץ לנוס על נפשו ממחסן העצים החדש שלו, אותו בנה בשנים שגרגה היה בכלא. גרגה לוקח איתו כמה אנשים למלון הסיני כדי להראות להם מה עלה בגורלן של אחותו ואשתו. מרי וג'יין עובדות כעת כזונות במלון, וג'יין מסרבת אפילו לשקול לשוב לחיות עם גרגה. שלינק חוזר למלון אחרי שהעלה באש את מחסן העצים. הוא מספר לגרגה שהקרב ביניהם טרם הסתיים ועליהם לברוח מייד.
באוהל מחוץ לשיקגו, גרגה נוכח לדעת שהקרב נסוב על לגעת באדם אחר על ידי-כך ששונאים אותו. ברם, הוא מחליט שהקרב התארך יתר על המידה. גרגה מכריז על עצמו כמנצח ועוזב את המקום. מרי מגיעה ורואה את שלינק גוסס באוהל. היא מגינה על גופתו המתה מההמון הזועם שרוצה לבצע בו לינץ'.
בשיקגו, גרגה מוכר את מחסן העצים השרוף למנקי. גרגה מחליט לעזוב לניו יורק.
הפרעות הנאצים בזמן הצגת בכורה.
הצגת הבכורה של "ג'ונגל הערים" התקיימה ברזידנץ תיאטר במינכן, ב-9 במאי 1923, בכיכובם של אוטו ורניק שלינק וארוין פאבר בתפקיד גרגה. בזמן ההצגה הפריעו הנאצים מספר פעמים, לגלגו, שרקו וזרקו פצצות סירחון על השחקנים שניצבו על הבמה. המעשה גרם לשערורייה שנהפכה להרגל לו מצפים בהצגות הבכורה של מחזותיו ומחזות הזמר של ברכט בתקופת רפובליקת ויימאר
במאי ההפקה היה אריק אנגל, הייתה זו ההפקה הראשונה בה ביים מחזה של ברכט והשותפות ביניהם הייתה ארוכת שנים ונמשכה עד למותו של ברכט, ב-1956. במהלך הפוגה לפני תחילת החזרות, ברכט, אנגל ופאבר חברו לקרל ולנטין ושחקנים אחרים ממינכן ועשו סרט קצר וקומי בן 33 דקות בשם "מסתורי המספרה" (Mysterien eines Friseursalons).
הפקות מפורסמות.
הבמאי הגרמני הנודע פיטר שטיין ביים סרט טלוויזיה פורץ דרך של "ג'ונגל הכרך" בתיאטרון מיוניך קאמרשפיל ב-1968, בזמן שהיה שם עוזר במאי, ולפני שהוא יסד את תיאטרון שאוביהנה המשפיע בברלין המערבית, כמה שנים לאחר מכן. השחקן הגרמני דייטר לייזר, הידוע לקהל דובר האנגלית בשל תפקידו בסרט The Human Centipede (2010), כיכב כקולי קאוץ', בהופעת הבכורה שלו בסרטים.
אל פצ'ינו כיכב בהפקה שלא האריכה ימים בתיאטרון Circle in the Square בעיר ניו יורק ב-1979, בבימויו של הבמאי הרומני ליביו צ'ולי (Liviu Ciulei).
ג'ודיט מאלינה ביימה הפקה בתיאטרון החי בניו יורק, הצגת הבכורה התקיימה ב-16 בדצמבר 1960.
באוקטובר 1991, רות ברגהאוס ביימה את המחזה בתיאטרון תאליה בהמבורג כחלק מסדרת "טקסטים קשורים", כפי שהיא כינתה אותם, בכללם של "מות דנטון" גאורג ביכנר.
המחזה בתיאטרון המקצועי הישראלי.
תיאטרון החאן, הצגת בכורה: פברואר 1976
תחנת הכוח ירושלים
תחנת הכוח ירושלים היא תחנת כוח היסטורית הסמוכה לתחנת הרכבת ולמושבה הגרמנית בעיר.
בשנת 2022 החליטה חברת החשמל לקרוא לתחנה על שם מאיר טוביאנסקי, שעבד שם.
היסטוריה.
הרישיון ליצור חשמל באזור ירושלים הוענק על ידי נשיא עיריית ירושלים והמותצרף של סנג'ק ירושלים עוד בינואר 1914 ליווני בשם אויריפידס מברומטיס. החוזה כלל גם את הזכות להקים ולהפעיל רכבת קלה המופעלת בחשמל, במרחב העיר ירושלים.
כשכבשו הבריטים את ארץ ישראל ניסה פנחס רוטנברג לקבל לידיו את הזיכיון לאזור ירושלים ולהוסיף אותו לחברת החשמל שהייתה בבעלותו. במהלך כל שנות המאבק לא התקדמה הקמת רשת החשמל בירושלים. בשנת 1926 הציב הנציב העליון אולטימטום למברומטיס וביקש לקבל לידיו את כל השרטוטים והתוכניות ברמה מקצועית עד לחודש ספטמבר 1926. מברומטיס החליט למשוך את ידיו מהצעתו ולאחר דיון בבית הדין הבינלאומי בהאג נמכר הזיכיון לחברה הבריטית "בלפור-ביטי" (), שהייתה בעלת ניסיון רב בייצור חשמל. החברה קיבלה זיכיון להקמת תחנת כוח, להולכה ולשיווק שירותי חשמל באופן בלעדי ברדיוס של 20 ק"מ סביב כנסיית הקבר שכלל את שכונות מערב ירושלים ומזרחה עד יריחו, צפון העיר עד רמאללה ואל-בירה ודרומה עד בית ג'אלא, בית סאחור ובית לחם. הרישיון נתן ל"בלפור ביטי" זיכיון בלעדי לייצור חשמל באזור לשישים שנה, והיא הקימה חברת בת בשם "חברת החשמל והשירות הציבורי לירושלים בע"מ" (Jerusalem Electric &amp; Public Service Corporation – JEPSC). הקמת תחנת הכוח החלה בשנת 1926 והיא הושלמה בשנת 1929, לאחר שהחברה הקימה גם רשת חשמל ברחבי ירושלים.
לאחר 1948, עם הקמת מדינת ישראל וחלוקת ירושלים, נותר מבנה תחנת הכוח בחלקה המערבי של ירושלים, שבשליטת מדינת ישראלת ואילו ירושלים המזרחית נותרה מנותקת מחשמל. בשנת 1949 החל משא ומתן על איחוד בין חברת החשמל לישראל לבין JEPSC. התחנה המשיכה לספק חשמל באופן בלעדי לירושלים, אך לא יכלה לעמוד בביקוש והעיר סבלה מהפסקות חשמל, עד שחוברה לרשת הארצית.
המבנה עבר לבעלות "חברת החשמל לישראל" באופן רשמי בשנת 1954. חברת החשמל המשיכה להפעיל את התחנה עד ראשית שנות ה-60 אז עברה התחנה למתכונת חירום. המבנה נעזב על ידי החברה בסוף שנות ה-80. בשנות ה-90 שומר המבנה על ידי חברת החשמל והוא משמש כתחנת משנה של החברה.
המבנה.
מבנה תחנת הכוח עצמו תוכנן, ככל הנראה, על ידי האדריכל בנימין צ'ייקין שתכנן מבנים רבים בעיר באותה תקופה.
המבנה בנוי אבן מעובדת בסיתות גס עם אולם מרכזי גבוה. משני צדדי הכניסה לאולם נבנו ביתנים קטנים בצורה סימטרית. בחלקו העליון של האולם נבנו חלונות קטנים להחדרת אור, בחזית חלונות עגולים ובאגפים חלונות מקושתים. במרווחים קבועים לאורך הקירות נמצאים פילאסטרים.
עמודי הפלדה שמחזיקים את המבנה תוכננו ונוצקו במפעל בסקוטלנד.
ב-1994 הועלתה בחלל התחנה הפקה יהודית-ערבית של המחזה רומיאו ויוליה בשיתוף פעולה של תיאטרון החאן עם תיאטרון אל-קאסבה מרמאלה בבימוי משותף של ערן בניאל ופואד עווד.
התחנה נכללת בסיורי "בתים מבפנים" באזור ירושלים
נהג אוטובוס
נהג אוטובוס הוא עיסוק שבו נהג מסיע נוסעים באוטובוס לפרנסתו. נהגי האוטובוס לרוב נוסעים במסלול קבוע שבו קיימות תחנות להעלאת ולהורדת נוסעים. יש נהגי אוטובוס שעובדים עבור חברות פרטיות ויש העובדים עבור חברות ציבוריות.
נהגי אוטובוס בעולם.
בארצות הברית.
נכון לשנת 2010, היו כמעט 650,000 נהגי אוטובוס בארצות הברית. רובם נהגו באוטובוס בית ספר, כלומר הם הסיעו תלמידים מביתם לבית הספר ולהפך. נכון לשנת 2004 71% מנהגי האוטובוס הועסקו על ידי בתי ספר מרחבי המדינה. במדינות רבות אחרות לא נהוג שישנה הסעה נפרדת לתלמידי בית ספר, ולכן אין בהן את ההפרדה שקיימת בארצות הברית בין נהג אוטובוס רגיל לבין נהג אוטובוס בית ספר. על מנת לנהוג באוטובוס בארצות הברית, על הנהג להחזיק ברישיון מתאים וכן לעבור הכשרה בתחזוקת הרכב. הנהגים צריכים להיות גם בעלי כישורים חברתיים על מנת לעבוד עם קהל הנוסעים.
באנגליה.
באנגליה, נהגי אוטובוס צריכים לעבור מבחן תאוריה ומבחן מעשי בנהיגה באוטובוס. אנשים בעלי מחלות או מוגבלויות רפואיות שונות אינם מורשים לנהוג באוטובוס. חלק מאלו הם כאבי מיגרנה (אם הם משפיעים על הראייה), אלכוהוליזם ואפילפסיה.
בעבר, לנהג לא הייתה כל תקשורת עם הנוסעים, שכן גביית כרטיסי הנסיעה נעשתה על ידי כרטיסן. כיום, אוטובוסים רבים מכילים מצלמה במעגל סגור במטרה להגן על הנהגים מפני תקיפות.
רוב הנהגים מגיעים לעיסוק זה לאחר שעבדו בעבודה אחרת. ישנם גם נהגי אוטובוס שעברו לעבודות אחרות כמו מאט מונרו (זמר), וישנם שחקנים שלמדו לנהוג באוטובוס עבור תפקידים בסרטים כמו רוברט קרלייל או קליף ריצ'רד.
באוסטרליה.
נהגי אוטובוס באוסטרליה צריכים להחזיק ברישיון נהיגה מיוחד. ברישיון זה ישנו רישום של עברות תנועה, עברו הפלילי של הנהג וכן מצבו הרפואי.
בשנת 2012, היה לאוסטרליה צי של 90,599 אוטובוסים שגמאו כולם יחד מרחק של 2 מיליארד קילומטרים. גילם הממוצע של האוטובוסים בתחבורה הציבורית הוא 11 שנים.
בשנת 2011, הועסקו כ-40,900 נהגי אוטובוסים במדינה. הם עבדו בממוצע 41.7 שעות בשבוע וגילם הממוצע עמד על 54 שנים. 87.4% מהנהגים עבדו עבור התחבורה הציבורית, מפעלים ורשות הדואר, 4% עבדו עבור שירותי הסעד והבריאות, 3.1% עבור מוסדות חינוך והדרכה ו-2.7% עבור תעשיות המזון והדיור.
נהגי אוטובוס בהיסטוריה.