מקור הביטוי ("Unparliamentary Language") בבית הנבחרים הבריטי. לפי הנוהג והמסורת בבית הנבחרים, ביטויים הכוללים עלבונות, גסויות או לשון פוגענית, במיוחד כאשר הם מופנים לחבר אחר בבית הנבחרים, נחשבים כהתבטאויות בלתי פרלמנטריות. האשמה של חבר פרלמנט אחר בשקרים או בשכרות נחשבת אף היא כהתבטאות בלתי פרלמנטריות, וכך גם קריאות מסוימות כלפי חבר פרלמנט אחר, כגון "פחדן", "בוגד", "חזיר", "עכברוש", "חוליגן" או "ילד רחוב". רשימה זו אינה רשימה סגורה, וההחלטה אם התבטאות נחשבת לבלתי פרלמנטרית מסורה ליושב ראש הישיבה.
כאשר חבר פרלמנט מתבטא באופן בלתי פרלמנטרי, על היושב ראש להורות לו לחזור בו מדבריו. אם הוא מסרב לכך, היושב ראש רשאי להורות על סילוקו מהאולם, או לפתוח בהליך המכונה "naming", המאפשר את הרחקתו מחמישה ימי דיונים במקרה שזו הפעם הראשונה בה נפתח נגדו ההליך, עשרים ימי דיונים אם זו הפעם השנייה, או תקופה המסורה להחלטת חברי הבית אם זו הפעם השלישית.
כדי שלא להתבטא באופן בלתי פרלמנטרי, כמה מחברי הפרלמנט נוהגים להתנסח באופן עקיף. וינסטון צ'רצ'יל נחשב לאחד הבולטים בין חברי הפרלמנט שאימצו דרכי התבטאות כאלה. בין התבטאויותיו המפורסמות, שנועדו להתחמק מאמירה מפורשת כי בני הפלוגתא שלו הם שקרנים: "Terminological inexactitude" ("אי-דיוק טרמינולוגי") ו-"Economical with the truth" ("חסכן באמת").
הכנסת.
תקנון הכנסת אינו קובע הוראות מפורשות בדבר התבטאויות בלתי פרלמנטריות. עם זאת, התקנון מסמיך את יושב ראש הכנסת לקרוא לסדר את מי שמתנהג "בצורה הפוגעת בכבוד הכנסת או בכבוד אחד מחבריה", ולהרחיקו מהדיון אם נקרא לסדר שלוש פעמים. סמכות דומה מסורה לראשי ועדות הכנסת.
מלבד הסעד המיידי, רשאי כל אדם להגיש קובלנה נגד חבר הכנסת לוועדת האתיקה, וזו רשאית להטיל על חבר הכנסת סנקציות שונות, אם מצאה כי התבטאותו מגיעה לכדי פגיעה בכבוד הכנסת. בשנת 2001 החליטה הוועדה כי היא "רואה בחומרה מיוחדת שימוש בביטויים שיש בהם האשמת אדם פלוני ברצח, בהסתה לרצח, בהריגה, בשפיכות דמים, בגרימת מוות, בבגידה, בהשתייכות לקבוצות טרור וכן הכינוי "נאצי".
בדרך כלל, מסתפקת ועדת האתיקה בעונש של הערה או נזיפה אך במספר מקרים הטילה עונשים חמורים יותר. באחד המקרים הבולטים נדון עניינו של חבר הכנסת עיסאם מח'ול, שבזמן נאום במליאה כינה את הממשלה "ממשלת דמים". הוועדה קבעה כי מדובר בפגיעה בכבוד הכנסת, אסרה עליו להשתתף בישיבות הכנסת למשך עשרה ימים, ושללה את זכות הדיבור שלו לשלושה ימים. לאחר שהכנסת דחתה את ערעורו, עתר מח'ול לבג"ץ. בעתירתו טען כי חסינותו מגנה עליו מפני פעולות משפטיות עקב מעשים שעשה במסגרת מילוי תפקידו, ועל כן החלטת ועדת האתיקה בטלה. בג"ץ דחה את העתירה, וקבע שהחסינות נועדה להגן מפני התעמרות הרשות המבצעת, ולא מפני הליכים פנים-פרלמנטריים. עוד נקבע, כי אם תתקבל עתירתו של מח'ול, המשמעות היא שמוסד ועדת האתיקה ירוקן מתוכן.
לעיתים דנה ועדת האתיקה גם בהתבטאויות בלתי פרלמנטריות שלא מופנות כלפי חבר כנסת אחר. כך, למשל, דנה הוועדה בעניינו של מאיר פרוש, שכינה את השופט מישאל חשין "חזיר" במהלך נאום במליאת הכנסת. במקרים אחרים, קבעה הוועדה כי אף שהתבטאויות מסוימות הן קשות, הרי שהן חלק מחופש הביטוי של חבר הכנסת כמייצג ציבור.
מדינות נוספות.
אירלנד.
בבית הנבחרים האירי קבע יושב ראש הבית רשימה של ביטויים שנחשבים להתבטאויות בלתי פרלמנטריות כשהם מופנים כלפי חבר אחר בבית הנבחרים, ובהם "פשיסט", "צבוע", "פחדן", "פרחח", "חלאה" ו"קומוניסט". אין לרמוז כי חבר הפרלמנט הדליף סודות, ובדומה לבית הנבחרים הבריטי, אין לרמוז כי חבר פרלמנט הוא שקרן או שיכור.
בשנת 2009 התנצל חבר בית הנבחרים פול גוגארטי על כך שהוא עומד להתבטא באופן בלתי פרלמנטרי, בטרם קרא לעבר עמיתו "Fuck You". ביטוי זה לא הופיע ברשימת הביטויים שנקבעה על ידי יושב ראש הבית ולכן לא ניתן היה להוציאו מן אולם הפרלמנט בשל ההתבטאות.
ניו זילנד.
בפרלמנט הניו זילנדי, עלבונות והאשמות בחוסר יושר נחשבים להתבטאויות בלתי מקובלות. לאורך השנים, קבע הפרלמנט ביטויים שונים שנחשבים כהתבטאויות בלתי פרלמנטריות. בין היתר: " פיננסי" (1933), "ליצן הבית" (1946), "ארנבים מהופנטים" (1949), "בעל אנרגיות של חילזון עייף שחזר מהלוויה" (1963) ו"אייתוללה" (1980).
מנגד, נקבע כי מספר ביטויים אינם נחשבים לבלתי פרלמנטריים. ב-1969 נקבע כך לגבי הכינוי "Commo" (קיצור לקומוניסט).
קנדה.
הפרלמנט הקנדי והאסיפות המחוקקות של אלברטה וקוויבק קבעו לאורך השנים כי מספר ביטויים אינם פרלמנטריים. בין היתר: "הגיע לאוויר העולם כתוצאה מתאונה" (1886), "חסר אינטליגנציה" (1934), "שקרן" (1959), "כלב ים מאולף" (1961), "מוסוליני הקנדי" (1964), "ישבן נפוח" (1967) ו"גזען" (1986).
רצח מדרגה ראשונה (סרט)
רצח מדרגה ראשונה (באנגלית: Murder In The First) הוא סרט קולנוע אמריקאית מסוגת דרמת מתח משנת 1995 בבימויו של מארק רוקו המבוססת על פרשה שהתרחשה בארצות הברית של שנות הארבעים אשר במהלכה הועמד לדין הנרי יאנג, אסיר בכלא אלקטרז, באשמת רצח מדרגה ראשונה.
עלילה.
בהיותו בן 17, יתום מהוריו ואחראי על אחותו הקטנה רוזטה, הנרי יאנג גונב חמישה דולרים מהמכולת השכונתית, אשר משמשת גם כמשרד דואר. הוא מואשם בפשע פדרלי ונשלח לרצות עונש מאסר במתקן הענישה לוונוורת' בקנזס. מאוחר יותר הוא מועבר לכלא אלקטרז, שם הוא משתתף בניסיון בריחה עם עוד שלושה אסירים אחרים.
ניסיון הבריחה נכשל, משום שאחד הבורחים, רופוס מקיין, למעשה "מכר" את שאר האסירים לסוהרי הכלא וכך זכה לתנאים טובים יותר. במהלך הבריחה, שניים מהאסירים נהרגים, מה שמותיר את יאנג ומקיין בחיים, ובכלא. כאמור, מקיין זוכה ליחס טוב יותר ותנאים משופרים, בעוד יאנג נשלח לתא הבידוד למשך תקופה בלתי מוגדרת, אשר לבסוף נמשכת שלוש שנים וחודשיים. מאוחר יותר, במשפט, יצוין כי השהות המקסימלית המותרת לאסיר בתא הבידוד לא תעלה על 19 ימים.
במהלך תקופת בידודו של יאנג, הוא עובר מסכת התעללויות, פיזיות ונפשיות, מצד סוהרי בית הכלא ובראשם מנהלו, מילטון גלן (גארי אולדמן). הוא שורד בחיים את שלוש השנים הללו, ומוחזר לתא רגיל. במהלך ארוחת הצהריים הראשונה של יאנג מחוץ לתא הבידוד, לוחש לו אחד האסירים כי רופוס מקיין, היושב קרוב אליו, הוא האשם בסבלו. מתוך דחף וטירוף רגעי, יאנג רוצח את מקיין בעזרת כף, מה שגורם להעמדתו למשפט.
עורך הדין שמקבל את הטיפול בתיקו של הנרי יאנג, הוא ג'יימס סטמפהיל (כריסטיאן סלייטר) הצעיר והבלתי מנוסה בעליל. התיק מועבר לידיו של סטמפהיל מפאת סיכוייו האפסיים לזכות, שהרי כ-200 עדים ראו את מעשה הרצח שביצע יאנג. כאשר הוא מגלה את העובדות שמתחת לפני השטח ומבין את מצבו של יאנג, יוצא סטמפהיל כנגד כל הסיכויים למלחמה על שמו של הנרי יאנג, וחושף שחיתות בצמרת המשטרה, מנהלת בתי הסוהר ומשרד התובע הכללי. הוא הופך את משפטו של יאנג מזניח למתוקשר, וחושף לעיניה של אמריקה את פרצופם האמיתי של אוכפי החוק הנחשבים ביותר אז, ובראשם בית הסוהר עטור השבחים - אלקטרז. סטמפהיל מצליח להוריד את האישום מרצח מדרגה ראשונה להריגה ללא כוונת זדון, ואת העונש ממוות למאסר של שלוש שנים. למרות ההקלה הרבה בעונשו, הנרי יאנג בוחר להתאבד בתאו, לאחר שיצא מנצח, וכך סוגר את המעגל האומלל של חייו. בעקבות המשפט והגילויים המסעירים בנוגע לפשעים שבוצעו כנגד האסירים בכלא אלקטרז, מורשע מנהל הכלא, מילטון גלן, ובית הכלא נסגר ואינו מורשה עוד לשמש כמתקן ענישה.
הפקת הסרט.
על מנת ליצור אווירה אותנטית ולשדר אמינות לצופים, שלושת השחקנים הראשיים, בייקון, סלייטר ואולדמן, בילו תקופת זמן מסוימת בבתי כלא כאסירים.
בייקון אף הוריד ממשקלו כ-10 קילוגרמים על מנת לגלם את דמותו של הנרי יאנג.
קשר היסטורי.
הסרט מסתיים, כאמור, בחזרתו של הנרי יאנג הפיקטיבי לצינוק הכלא ומותו שם, בסוף שנות הארבעים, אך במציאות, אז הצינוקים כבר היו סגורים ובלתי חוקיים.
הנרי יאנג האמיתי מעולם לא הורשע על גנבת חמישה דולרים. הוא היה שודד בנק שלקח בן ערובה לפחות פעם אחת, והוא אף ביצע רצח בשנת 1933. לפני שנכלא באלקטרז בשנת 1936, יאנג ריצה עונשי מאסר בבתי כלא פדרליים במונטנה ובוושינגטון.
יאנג נשאר בכלא אלקטרז במשך 12 שנים, עד שהועבר ב-1948 למרכז לטיפול רפואי בפושעים פדרליים בספרינגפילד, מיזורי. כאשר סיים את ריצוי עונשו בכלא הפדרלי ב-1954, הוא הועבר למתקן ענישה מדיני בוושינגטון, שם ריצה מאסר עולם בגין הרצח שביצע בשנת 1933. כמו כן הרצח של רופוס מקיין עליו מדבר הסרט, לא בוצע באמצעות כף, אלא באמצעות שני סכינים שהוכנו מבעוד מועד בכלא.
בשנת 1972 הנרי יאנג השתחרר מהכלא בעזרת חנינה, קורותיו לא ידועים מאז.
אדין דז'קו
אדין דז׳קו (בבוסנית: Edin Džeko; נולד ב־17 במרץ 1986 בסרייבו) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת החלוץ באינטר מילאנו ובנבחרת בוסניה והרצגובינה.
קריירת המועדונים.
דז'קו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל הבוסני ז'לייזניצ'אר סרייבו. בשנת 2003 הוא עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, ושיחק תחילה בעמדת הקשר בטרם הוסט לעמדת החלוץ. הוא כבש שער אחד בלבד ב־20 משחקים במדי סרייבו בעונת של ליגת העל הבוסנית, ובעונת הושאל לקבוצת אוסטי נד לאבם.