במהלך דוגמנות העבודה הראשונה שלה, החלה קינג להשתמש בהרואין והייתה לה התמכרות לסם מגיל 14 עד 19, אז היא נסעה לשיקום ולגמילה. החבר שלה דאז, צלם האופנה בן ה-20 דייוויד סורנטי, נפטר מ"מחלת כליה שחשבה שקרתה בשל שימוש מוגזם בהרואין. " היא יצאה במשך זמן קצר עם זמר הקאנטרי קיד רוק כאשר הייתה בת 21.
בשנת 2014 היא חשפה את מאבקיה באנדומטריוזיס ובתסמונת השחלות הפוליציסטיות, שהובילו לאי פוריות. קינג ספגה חמש הפלות והריון חוץ רחמי לפני הולדת בנה הראשון.
בינואר 2005, בזמן שעבדה על סט הצילומים של "Fanboys", היא החלה לצאת עם במאי הסרט, קייל ניומן. תוך שלושה חודשים מיום היכרותם, עברו השניים להתגורר יחד. השניים התארסו באפריל 2007, והם נישאו ב-23 בנובמבר 2007. נולד להם בן, ג'יימס נייט ניומן ב-6 באוקטובר 2013. ב-16 ביוליר 2015 נולד בנם השני של הזוג. טיילור סוויפט היא הסנדקית שלו.
במאי 2020 הגישה קינג בקשה לגירושין מניומן לאחר 13 שנות נישואין. כמו כן הגישה קינג צו מניעה זמני נגד ניומן.
מולי פיקון
מוֹלִי פִּיקוֹן (ההטעמה בהברה האחרונה: פיקון; בכתיב יידי: מאָלי פּיקאָן; בכתיב אנגלי: Molly Picon; 28 בפברואר 1898 – 5 באפריל 1992, לנקסטר, פנסילבניה) הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית, ופזמונאית פורה ביידיש. את עולמה קנתה בתיאטרון ובקולנוע האידישאיים, ועם דעיכת תיאטרון היידיש הופיעה בהפקות בשפה האנגלית.
ביוגרפיה.
נולדה בניו יורק, ארצות הברית בשם מלכה (מרגרט) אופייקוּן (Opiekun), הבכורה משתי בנותיהם של קלרה לבית אוסטרוב ולואיס (לייב) אופייקון, שהתגוררו, כחלק ניכר מן המהגרים היהודים ממזרח אירופה, בלואר איסט סייד במנהטן. אמה, ילידת קייב, עבדה כתופרת, ואביה, יליד ורשה, היה חייט. כשהייתה בת שלוש עברה המשפחה לגור בפילדלפיה. בגיל חמש החלה מולי להופיע בערבי כישרונות צעירים וקטפה פרסים רבים. שם משפחתהּ (שפירושו בפולנית "מגן" או "משגיח") שונה בהמשך לפיקון.
בשנות העשרה לחייה השתתפה פיקון במופע וודוויל בשם "ארבע העונות", שאתו יצאה ב-1919 לסיבוב הופעות. כאשר הגיעו חברי המופע לבוסטון מצאו שהתיאטראות סגורים בשל מגפת שפעת. פיקון מצאה את דרכה לתיאטרון היידיש המקומי בחיפוש אחר עבודה, ושם פגשה את יעקב קאליך (קאלעך), מנהל בית הגרנד אופרה, שהעסיק אותה אצלו. השניים התחתנו ב-29 ביולי באותה שנה, והיו נשואים עד מותו מסרטן ב-1975. לבני הזוג לא היו ילדים.
הופעותיה בניו יורק סימנו אותה ככוכבת התיאטרון היידי בשדרה השנייה.
פיקון הופיעה בסרטי קולנוע רבים, החל בסרטי ראינוע. באחד הסרטים הראשונים שהופיע בהם, "מזרח ומערב" (1923), העוסק בהתנגשות עולם התרבות היהודי הישן עם זה החדש, גילמה פיקון יהודייה ילידת ארצות הברית הנוסעת עם אביה לבקר במולדתו גליציה. ב-1931 ייסדה בשדרה השנייה תיאטרון שנקרא לכבודה על שמה.
בסרטה המפורסם ביותר, "אידל מיטן פידל" (1936), מגלמת פיקון נערה יהודייה-פולנייה, היוצאת עם אביה האביון למצוא פרנסה כמוזיקאים נודדים. כדי להקל על דאגותיו של אביה, החרד למחשבה על הצרות העלולות להתרגש על בחורה צעירה הנודדת בדרכים, מתחפשת הבת לנער, וקוראת לעצמהּ "אידל".
ב-1961 השתתפה במחזמר "חלב ודבש" בברודוויי.
ב-1963 השתתפה בסרט דירת הרווקים בתור אימו של פרנק סינטרה.
ב-1971 השתתפה יחד עם חיים טופול בסרט כנר על הגג בתפקיד "ינטה". בשנת 1974 שיחקה בקומדיה "הכל למען פיט" לצד ברברה סטרייסנד.
ב-1980 ביקרה בישראל והופיעה במסגרת שעה טובה עם מני פאר, בו דקלמה קטע יידי קצר אודות אובדן הכבוד במהלך הזיקנה, שבו אישה זקנה בבית אבות, נזכרת בגעגוע בילדותה ובצמתי האושר בחייה.
פיקון נפטרה בגיל 94 ממחלת אלצהיימר, ונקברה בחלקת "הברית התיאטרלית ביידיש" בבית הקברות מאונט הברון שבקווינס.
מאלי פיקון
מאלי פיקאן
אצטבולריה
אצטבולריה (שם מדעי: "Acetabularia") הוא סוג של אצות ירוקניות, המצויות בדרך כלל במים באזורים בעלי אקלים סובטרופי. אצטבולריה הוא יצור חד-תאי אאוקריוטי, אך גדול ביותר ומורכב ביותר בצורתו, דבר ההופך אותו לאורגניזם מודל מצוין בתחום הביולוגיה התאית.
אצת אצטבולריה בוגרת דומה בצורתה לעליו הסגלגלים של צמח כובע הנזיר, בכך שיש לאצה זו שלושה חלקים אנטומיים עיקריים: ריזואיד תחתון הנראה כאסופת שורשים קצרים, גבעול ארוך באמצע המגיע לאורך של בין חצי ל-10 ס"מ וחלק עליון בצורת מטרייה המורכב מהסתעפויות רבות היכולות להתאחד לצורת כובע.
גרעין התא של האצטבולריה ממוקם בריזואיד ומאפשר לתא ליצור מחדש את כל התא אם כובע האצה מוסר בצורה מלאכותית. אפשר גם להחליף את הכובעים בין שתי אצטבולריות שונות, גם בין מינים שונים.
אצת האצטבולריה התפרסמה בעיקר בשל סדרת הניסויים שביצע יואכים המרלינג בין שנות ה-30 ל-50 של המאה ה-20, שהוכיחה כי המידע הגנטי של התא מצוי בגרעין.
חוסר דם אפלסטי
ניסיון המרד של 15 במאי 1932
ניסיון המרד של 15 במאי
האדום המסוכן
בית הקברות מאונט היברון
מאונט היברון (מאנגלית: Mount Hebron, "הר חברון") הוא בית קברות יהודי בשכונת פלאשינג שברובע קווינס בניו יורק. נוסד בשנת 1909 כחלקה היהודית של בית הקברות סֶדַר גרוֹב (Cedar Grove). הקבורה הראשונה במקום נערכה ב-14 באפריל 1909, ומאז נקברו בבית הקברות יותר מ-217,000 בני אדם.
בית הקברות ידוע במיוחד בחלקת ה-Yiddish Theatrical Alliance, שבהּ קבורים רבים מענקי תיאטרון היידיש מארצות הברית ומחוצה להּ, בהם מנשה סקולניק (1892–1970), מוריס שוורץ (1891–1960), בוריס טומשבסקי (1866–1939) ואשתו בסי טומשבסקי (1873–1962), אידה קמינסקה (1899–1980), פסח בורשטיין (1896–1986), מולי פיקון-קאליש (1898–1992) וליליאן לוקס (2005-1918).
כמו כן טמונים בבית הקברות שניאור זלמן שכטר (1847–1915), מגלה וחוקר גניזת קהיר ומורה-דרכה של היהדות הקונסרבטיבית וליאו פרנק, היהודי היחיד שנפל קרבן ללינץ' בארצות הברית.
בית העלמין מאונט הברון
בית העלמין הר חברון
בית הקברות הר חברון
ראובן גפני
ראובן גפני (5 בפברואר 1946 - 16 באוקטובר 2015) היה פסל ישראלי.
ביוגרפיה.
גפני עלה לישראל בשנת 1951 והתגורר בקיבוץ דברת. במהלך שירותו הצבאי בחטיבת הצנחנים נלחם במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ופעולות בעומק לבנון. הוא למד אמנות במכללה האקדמית עמק יזרעאל ולאחר מכן השתלם במספר בתי ספר לאמנות ברחבי הארץ.
אחת מיצירותיו הידועות של גפני היא תערוכת "החייל שלי" המורכבת משבעים פסלי חרס, המלווים את השיר "בן יפה נולד" אותו כתב אהוד מנור. התערוכה הוצגה לראשונה באתר ההנצחה בלטרון בטקס זיכרון במעמד ראש הממשלה יצחק רבין. בתחילת שנות ה-90, עם פרוץ גל האינתיפאדה, החל גפני להנציח את נפגעי פעולות האיבה באנדרטאות אמנותיות. האנדרטאות אותם עיצב ופיסל מוצגות ברחבי הארץ ואף בעיר מגוריו עפולה. בנוסף, פיסל ראובן אתר הנצחה במחלף גולני העומד בסימן "הישרדות חיילים" - יצירה המשלבת מוטיבים של מתכת וסלע.
בעשור השני של המאה ה-21 מוצגות חלק מיצירותיו בארצות הברית במגוון תערוכות בהן מוצגים פסלי ברונזה ותמונות ברזל גדולות. בנוסף, מפסל גפני עבודות יודאיקה המוצגות למכירה במספר גלריות בארץ. בעת האחרונה החל גפני יוצר פסלים סביבתיים ותמונות קיר גדולות. בין עבודותיו יצירה באורך 45 מטר הממוקמת בצומת גהה ועונה לשם "פתח תקווה - אם המושבות".
גפני התגורר בעפולה והחזיק גלריה ובית מלאכה בקיבוץ יפעת ובאתר "סקי בגלבוע".
דניאל מאזיה
דניאל מאזיה (באנגלית: Daniel Mazia; 18 בדצמבר 1912 - 9 ביוני 1996) היה ביולוג יהודי-אמריקאי. התמקד בתחום הביולוגיה התאית. ידוע בעיקר בשל מחקרו ב-1951 ביחד עם קטצ'ומה דאן כשבודדו את מבנה התא האחראי למיטוזה.
קורות חיים.
מאזיה נולד בסקרנטון, פנסילבניה וגדל בפילדלפיה. הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה (B.Sc) שלו ב-1933 ואת התואר דוקטור לפילוסופיה (Ph.D) ב-1937 מאוניברסיטת פנסילבניה.
בשנים 1937-8 הוא היה עמית במועצת המחקר הלאומית (חלק מן האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית) ובאוניברסיטת פנסילבניה והמעבדה לביולוגיה ימית בוודסהול, מסצ'וסטס. לאחר מכן הוא הצטרף לפקולטה לזואולוגיה באוניברסיטת מיזורי, שם לימד עד 1950. מ-1951 ועד פרישתו ב-1979, היה לפרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. מאז פרישתו מברקלי ועד למותו ב-1996, היה לפרופסור אמריטוס באוניברסיטת סטנפורד. מאזיה היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. הוא קיבל את מדליית אי.בי. וילסון ב-1981 על תרומתו לתחום הביולוגיה של התא.
מאזיה נפטר במונטריי, קליפורניה ב-9 ביוני 1996.
מאזיה מפורסם בעיקר בשל הניסויים שביצע באמבה, שהוכיחו כי לגרעין תפקיד חשוב בתהליכי ההתפתחות, הגדילה והרבייה של היצורים החיים.
פרדוקס הקשת
פרדוקס הקַשָּׁת הוא פרדוקס פיזיקלי, המתייחס למסלולו של חץ הנורה מקֶשֶׁת, ולפיו חץ עשוי להגיע אל מטרתו, אף על פי שבעת הירי הוא היה מכוון מעט ימינה או שמאלה מהמטרה.
המונח נטבע בשנות ה-30 על ידי רוברט אלמר (Robert P. Elmer, 1877–1951) שהיה קַשָּת ונשיא התאחדות הקַשתוּת של ארצות הברית.
פרדוקס הקשת רלוונטי אך ורק לקשתות לא ממרכזות (non-centershot bows), היינו קשתות מהעת העתיקה, שבהן החץ יוצא מימין או משמאל לקשת, ועל כן בעת הירי החץ איננו נמצא במישור אחד יחד עם המיתר המתוח. בקשתות מודרניות, שבהן החץ נמצא באותו מישור עם המיתר המתוח, פרדוקס זה איננו רלוונטי.
הסבר לתופעה.