היסטוריה.
המפה הופקה בשנת 1513 בידי האדמירל והקרטוגרף העות'מאני פירי ראיס לצורכי מודיעין צבאי, והוצגה לסולטן העות'מאני סלים הראשון ב-1517. היא הייתה בשימוש במשך שנים עד כניסתן של מפות אחרות ואמצעים חדשים לניווט ימי.
המפה, שהייתה בשימוש במאה ה-16, התגלתה מחדש ב-9 באוקטובר 1929, כאשר ביקש משרד החינוך הטורקי מהתאולוג הגרמני גוסטב אדולף דייסמן (1866–1937) לקטלג את הפריטים הלא-אסלאמיים בארמון טופקאפי באיסטנבול, שהיה שנים רבות מעונם של הסולטנים העות'מאנים. בין הפריטים שלא יוחסה להם חשיבות הייתה המפה, שזוהתה בעזרת המזרחן פאול קאלה כמפת פירי ראיס. הגילוי גרם לסנסציה בינלאומית, ונקשר למאמציהם של גאוגרפים במשך מאות שנים לגלות את "המפה האבודה של קולומבוס". חיפוש מחודש אחר המפה המקורית שנטען כי ממנה הועתקה מפת פירי ראיס לא הביא לתוצאות.
המפה נחשבת לחפץ לאומי בטורקיה והיא מונצחת בשטרות טורקיים שונים. מאז גילויה היא נשמרת בספרייה של ארמון טופקאפי, אך אינה מוצגת לציבור. מפת פירי ראיס צוינה בשרבוט ‏גוגל במלאת 500 שנים ליצירתה.‎
תוכן המפה.
המפה היא תרשים המכסה את קווי האורך בתחום הכולל את האוקיינוס האטלנטי ואת היבשות שמשני צדיו. קו החוף של מערב אפריקה ושל חצי האי האיברי משורטטים בצורה די מדויקת. החלק הצפוני של חופי דרום אמריקה משורטט אף הוא בדיוק סביר, וממוקם בצורה נכונה ביחס לאפריקה. חלק גדול מהאיים הקריביים ממופים גם הם די במדויק. אך בצפון אמריקה מצויר קו חוף שאינו דומה למציאות.
למפה מצורפות הערות שוליים רבות בטורקית, וכן תיאורים בגוף המפה. מהם רבים דמיוניים. בדרום מתוארים "שוורים עם שש קרניים".
טענה מפורסמת היא שמפת פירי ראיס מתארת את אנטארקטיקה בצורה מדויקת, והיא נקשרה בתאוריות סביב ידע לא אנושי או לא טבעי, והופצה בין השאר על ידי ארלינגטון ה. מלרי, ארכאולוג חובב, וכן על ידי אריך פון דניקן. ביטוי לתאוריות אלו בא בספרו של צ'ארלס הפגוד "מפות מלכי הים העתיק" (1966), ובו הוא מעלה תאוריות על ציוויליזציה מפותחת עתיקה.
לטענות אלו תפוצה רבה, אך הן אינן מבוססות ואין מחקרים שתומכים בהן. לפי גרגורי מקינטוש, היסטוריון של הקרטוגרפיה, בספרו "המפה של פירי ראיס", ישנה שגיאה מהותית בתיאור המיוחס לאנטארקטיקה: היא מצויה מאות קילומטרים מצפון למיקומה הנכון, וכן חסר לחלוטין מעבר דרייק. גם הדיווח במפה כי מדובר באזור חם אינו תואם את המציאות. לדעת מקינטוש מדובר בעיבוד של החוף הארגנטיני, ואולי יש קשר ליבשת הדמיונית טרה אוסטרליס שהיוונים שיערו את קיומה משום שהניחו שיש משקל נגד על הארץ כדי לאזן את משקלם של היבשות המוכרות להם. בטענות אלו תומך גם סטיבן דאץ' מאוניברסיטת ויסקונסין-גרין ביי.
ב-1528 הפיק פירי ראיס מפת עולם נוספת, שממנה נותרה רק הפינה ‏‏הצפונית-מערבית על מסגרתה. המפה מראה את ‏‏גרינלנד ואת אמריקה הצפונית מלברדור וניופאונדלנד בצפון ועד ‏‏פלורידה, קובה, ‏‏היספניולה, ג'מייקה וחלקים ממרכז אמריקה – ‏‏הונדורס וחצי האי ‏יוקטן – בדרום. המפה, הנשענת על מקורות ‏ספרדיים ופורטוגזיים, מייצגת ‏ידע שנצבר בעשורים השני והשלישי של המאה ה-16. גם מפה זו מצויה במוזיאון של ‏ארמון טופקאפי באיסטנבול.‏‏‏
זוקי קריסטל
זוקי (חנינה) קריסטל ((Anne Vivian Zuckerman-Crystal (Zucky; לונדון, 29 באפריל 1936 - 20 באוגוסט 2013) הייתה כוריאוגרפית, מורה לתנועה לשחקנים וציירת.
ביוגרפיה.
בתם של ד"ר ארתור צוקרמן ורות פנסטר-צוקרמן. אביה כיהן כרב קונסרבטיבי בארגון "הלל" בסיטי קולג', ניו יורק. אמה הייתה מרצה וחוקרת לספרות אנגלית וגרמנית. קריסטל גדלה והתחנכה בעיר ניו יורק.
הכשרתה במחול.
את ראשית השכלתה במחול רכשה קריסטל בבית הספר התיכון לאמנויות הבמה ניו יורק , לאחר מכן השתלמה במחול וכוריאוגרפיה במסגרות שונות. לימודי מחול עם מרתה גרהם, חוזה לימון ואנה סוקולוב, כוריאוגרפיה וקומפוזיציה אצל המורים לואיס הורסט ובסי שונברג. כמו כן למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת סיטי קולג', ניו יורק.
עלייה לישראל.
כנערה הייתה פעילה בתנועת הנוער הציוני בניו יורק. במסגרת המכון למדריכי חו"ל, הגיעה לישראל לתקופה של שנה (1953-1954). בשנת 1957 עלתה לישראל, ללא בני משפחתה. עם הגיעה לישראל החלה קריסטל בהוראת מחול. היא לימדה נערות צעירות, בבאר שבע ודימונה, כפעילות ציונית-חלוצית. זמן קצר לאחר מכן החלה לפעול בתל אביב. היא לימדה מחול במסגרות שונות, בין השאר בבית הספר לריקוד של רינה גלוק ובמקומות נוספים בעיר. בתוך זמן לא רב החלה מתערה בסצנת המחול בישראל ובמיוחד בכוריאוגרפיה לתיאטרון.
הוראה.
מראשית שנות ה-60 ואילך, יצרה כוריאוגרפיות לעשרות הצגות, בכל התיאטרונים הרפרטוארים בישראל, כמו גם להפקות פרטיות רבות. היא השתתפה כרקדנית בהצגת התיאטרון הקאמרי "הקיסר ג'ונס", ובלהקת "בימת מחול". יצרה כוריאוגרפיות למופעים ציבוריים גדולים, כדוגמת: חגיגות "עשור אילת". חגיגות היובל בקיבוצים: "25 שנים לקיבוץ שער העמקים", "50 שנות דגניה", חגיגות היובל בקיבוץ גניגר, ועוד.
מראשית שנות ה-60 ובמשך קרוב ל-40 שנה, עסקה זוקי קריסטל בהוראת תנועה לשחקנים, ב'בית צבי' וזכתה להערכה רבה בקרב תלמידיה הרבים. עיקר פרסומה בא לה מתוקף המעמד והערכה להם זכתה כמורה ובשל שיטות ההוראה הייחודיות שפיתחה. היא כונתה "המורה המיתולוגית לתנועה" והעניקה לשחקנים את יסודות הבנת הגוף ושפת התנועה, היא עסקה באימפרוביזציות בתנועה, שהקנו לתלמידיה את יסודות העבודה על תפקיד ובניית 'דמות' בתיאטרון, תוך הבנת המניעים התנועתיים שלה. היא השתמשה בשיטות הוראה מגוונות, בין היתר בהוראת תנועה לתיאטרון על פי שיטת לַבַּן- Labanotation Theatre.
שיטת ההוראה שלה ב'בית צבי' הייתה עשירה בפעילות וביצירה (בנוסף להוראה, גם העלתה הצגות עצמאיות בתנועה, שעובדו על ידה לבמה). במהלך השנים הכשירה זוקי קריסטל מאות רבות של שחקנים בבית הספר למשחק 'בית צבי' ברמת גן, בתיכון לאמנויות ע"ש תלמה ילין בגבעתיים ואף לימדה בלונדון. תלמידיה, בוגרי בתי הספר בהם לימדה, תופסים עמדות בכירות על במות התיאטרון, בתעשיות הקולנוע והטלוויזיה, מזה שנים רבות.
בין תלמידיה הבולטים ניתן למנות את: שלום חנוך, יוסי פולק, ספי ריבלין, ריטה, ליאור אשכנזי, איתי טיראן, שמואל וילוז'ני, יעקב כהן, מיכל ינאי, נתי רביץ, רמה מסינגר ועידית טפרסון. מלבדם, לימדה את הבמאים-לעתיד אילן רונן, אבישי מילשטיין, שפרה ודלית מילשטיין.
יצירותיה לתיאטרון.
מבין יצירותיה הבולטות לתיאטרון ניתן לציין את הכוריאוגרפיה ל"הזמנה לארמון", בתיאטרון הקאמרי, "הכד השבור", בתיאטרון האוהל, "טלמכוס קליי" ו"סיפור אוריה" בבמת השחקנים, "כך משתעשעת אימי המשוגעת", בתיאטרון החאן הירושלמי, "אופרה בגרוש", בתיאטרון חיפה, "פיגמליון", בתיאטרון הקאמרי, "הלילה ה-12", בתיאטרון באר שבע, ובתיאטרון המסחרי "הכל עובר חביבי", "אני פשוש" (משירי ע. הלל). ועוד רבות נוספות.
במקביל להוראה, יצרה זוקי קריסטל כוריאוגרפיות להצגות רבות, בכל התיאטרונים בארץ. מראשית שנות ה-60 ואילך עבדה עם מיטב הבמאים והיוצרים, אשר פעלו ופועלים בארץ (בהם חנן שניר, עודד קוטלר, אמנון מסקין, מייקל אלפרדס, ציפי פינס ואחרים) והטביעה את חותמה, הן ככוריאוגרפית לתיאטרון והן כיוצרת עצמאית, אשר העלתה את יצירותיה בבתי הספר בהם לימדה, (בית צבי, תלמה ילין ובלונדון) ובמסגרות עצמאיות (תיאטרון נווה צדק, בימת צוותא ועוד). בין יצירותיה להפקות סטודנטים:
במשך שנים למדה והשתלמה בטכניקות טיפוליות שונות: שיטת אלכסנדר, שיטת פלדנקרייז, שיטת פאולה, תיאטרון בשיטת לבן והתעמלות בריאותית וגם לימדה שיטות אלו את תלמידיה הרבים.
מחלתה.
בחודש פברואר 2001 חלתה זוקי קריסטל במחלת כליות קשה, היא נזקקה לדיאליזה במשך שנה תמימה, עד אשר עברה השתלת כליה בחו"ל, שנה לאחר מכן, במרץ 2002, התנדבו תלמידי בית צבי ובוגריו להעלות לכבודה מופע הצדעה, שבאמצעותו גויסו כספים אשר היו דרושים לה להשתלה (מופע זה צולם לטלוויזיה ושודר בערוץ 2, שידורי טלעד). אמנים רבים התנדבו למענה ותרמו את יצירותיהם למכירה פומבית, שנערכה בתירוש בית מכירות פומביות (ינואר 2003), למען מטרה זו.
עולם האמנות.
באמצע שנות ה-90 החלה זוקי קריסטל מתעניינת בציור. היא למדה בבית הספר מימד, עם המורים: מרים כבסה ודלית שרון ולאחר מכן בסדנאות האמנות של מוזיאון תל אביב, עם המורים: מיכל גולדמן, מוטי פן ומירי נשרי.
ב-6 בנובמבר 2008 הציגה זוקי קריסטל בגלריה "שורשים", תל אביב, את תערוכת היחיד הראשונה שלה "חתולים", בה הציגה ציורי שמן, שצוירו על ידה במהלך ארבע שנים.
את תערוכתה השנייה "פנים", הציגה בגלריה שבבית העיתונאים בחודש דצמבר 2012. התערוכה הכילה ציורי דיוקן של דמויות מפתח בעולם התיאטרון ובקולנוע, רבים מהם הכירה אישית. את גרי בילו, המנהל האלמותי של בית צבי היטיבה לצייר, היא הצליחה להעביר בציוריה את "רוח הדמות".
את שתי התערוכות אצרה אוצרת האמנות מירי קרימולובסקי.
על משפחתה.
זוקי קריסטל, נישאה ב-1976 לאיש יחסי הציבור שמשון קריסטל בעליו של משרד "קריסטל אמנות בתקשורת", אשר היה תלמידה בבית צבי. לבני הזוג קריסטל שתי בנות תאומות: מיכל קריסטל - צלמת, ונעמה קריסטל - רקדנית מקצועית, בלהקת בת-דור ובלהקת המחול הקיבוצית.
זוקי (חנינה) קריסטל, נפטרה ממחלה ממארת ב-20 באוגוסט 2013.
הברדס
הברדס (באנגלית: The Hood) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת "The Hood #1" מיולי 2002, ונוצרה על ידי הכותב בריאן ק. ווהן והמאייר קייל הוץ.