כאשר הם מגיעים לבית הספר, עם תיקים המכילים כלי נשק ותחמושת, נתקלים אלכס ואריק בג'ון, ואומרים לו להתרחק מהמקום כי "משהו רציני עומד לקרות". ג'ון, שמבין מה עומד להתרחש, מנסה ללא הצלחה למנוע מתלמידים נוספים להיכנס לבית הספר ומשתדל להזעיק עזרה. שני הנערים החמושים נכנסים לבית הספר, ולאחר שתוכניתם לפוצץ חלק מהמתחם באמצעות מטעני צד נכשלת, הם נכנסים לספרייה ופותחים בירי חסר אבחנה לכל עבר. ההרוגה הראשונה היא מישל (קריסטן היקס), העובדת בספרייה. אחריה נורה אליאס (אליאס מקונל), שנראה קודם לכן מצלם תמונות ברחבי בית הספר ומפתח אותן. רגע לפני שנורה למוות, הוא מצלם תמונה בודדת של הרוצחים.
ברחבי בית הספר מחלחלת ההבנה שהירי הנשמע הוא אמיתי, התלמידים נכנסים לפאניקה כללית, והמורים עושים מאמץ לפנות אותם מהבניין במהירות האפשרית. אלכס ואריק מתפצלים, וממשיכים בנפרד את מסע ההרג. במסדרון אריק יורה למוות בנייט דבר המכניס את "הברית ההומו-לסבית" לפאניקה. כולם בורחים דרך החלון למעט אכדיה (אלישיה מיילס) שקופאת במקום מפחד ונשארת מאחור בכיתה. אלכס נכנס לשירותי בית הספר, שם הוא יורה למוות בבריטני, בג'ורדן ובניקול. באותה עת בני (בני דיקסון) עבר ליד הכיתה שם נורה נייט ועוזר לאכדיה לצאת דרך החלון. לאחר מכן בני הולך למסדרון ושם רואה את אריק מכוון רובה אל עבר מנהל בית הספר, מר לוס, וגוער בו על יחסו לתלמידים. בני מנסה לעצור את אריק אך זה מבחין בו ויורה בו. הוא מניח למר לוס לנסות ולהימלט, אך לאחר שזה פותח בריצה הוא יורה בו בגבו והורגו.
אלכס נכנס לקפיטריה ומתיישב על אחד הכיסאות. מהגופות המפוזרות במקום ניכר כי הוא כבר ביקר בו. אריק נכנס אף הוא למקום, והשניים מנהלים שיחה קצרה, שנקטעת כאשר אלכס יורה בחזהו של אריק בעת שזה באמצע משפט. אלכס עוזב את המקום באדישות ועוקב אחר רחש המגיע מאזור המטבח, שם הוא מוצא בחדר המקפיא את ניית'ן ואת קארי. הוא מכוון את הרובה לעבר הזוג המפוחד, ושר בלגלוג "אן דן דינו", כדי לקבוע במי מהם יירה קודם.
הסרט מסתיים בנקודה זו, ולמעשה לעלילה עצמה אין סיום מובחן בתום הסרט. השוט האחרון הוא של תמונת הפתיחה - שמים מעוננים שהולכים ומתקדרים.
דמויות ושחקנים.
בהשפעת סרטי הנאו-ריאליזם האיטלקי, שבהם מגלמים השחקנים את עצמם, כמעט כל שמות הדמויות הם שמותיהם האמיתיים של השחקנים, ומרבית הדיאלוגים מאולתרים או שנכתבו על ידי השחקנים עצמם. רוב הדמויות הן סטריאוטיפים של בני נוער בגיל בית ספר תיכון, והשחקנים הם תלמידי תיכון בעצמם.
הפקה.
הגיית הרעיון.
זמן קצר לאחר אירועי הטבח בתיכון קולומביין, החליט גאס ואן סנט לביים סרט טלוויזיה על אודות אירועי הטבח. עוד בשלביו הראשונים של הפרויקט, התעניינה בו השחקנית והמפיקה דיאן קיטון, שעבדה באותה עת ברשת HBO, והיא שכנעה את קולין קלנדר (Colin Callender), נשיא מחלקת הסרטים והמיני-סדרות ב-HBO, להשקיע במיזם. על מנת להימנע מתיאור ישיר של האירועים, הציע לו הרמוני קורין, תסריטאי הסרט "ילדים" (Kids, 1995) שאותו הפיק ואן סנט, ליצור סרט הדומה ל"אלפנט" משנת 1989, סרט שהופק עבור ה-BBC ובוים בידי אלן קלארק (Alan Clarke), העוסק באלימות בני נוער בבתי הספר של צפון אירלנד. קורין אף הציע לכתוב את התסריט לסרט בעצמו, מאחר ש"אלפנט" של קלארק היה הסרט האהוב עליו, אך לא עשה זאת לבסוף. ואן סנט ביקש מהסופרת ג'יי ט'י לירוי (JT LeRoy) לכתוב את התסריט, והיא נענתה לבקשה. על אף שדיאן קיטון (בשלב זה המפיקה בפועל של הסרט) אהבה את התוצאה, סבר ואן סנט שהתסריט שגרתי מדי ואיבד עניין ביצירת הסרט. במקום זאת, הציע ואן סנט לזנוח את התסריט שכתבה לירוי ולצלם את הסרט ללא עלילה כלל וללא שחקנים מקצועיים. להפתעתו הסכים לכך צוות ההפקה, וכך יצא הפרויקט לדרך.
ליהוק.
כל התפקידים הראשיים בסרט נועדו לשחקנים לא מקצועיים, תושבי עיר הולדתו של ואן סנט, ומקום התרחשות העלילה נקבע לעיר פורטלנד שבאורגון. לתפקידי התלמידים בסרט ביקש ואן סנט ללהק תלמידי תיכון רגילים ולא שחקנים מקצועיים, וליום מבחני הבמה, שהיה פתוח לכול, הגיעו כ-3,000 צעירים שביקשו להיבחן לתפקיד בסרט. התלמידים חולקו לקבוצות ונפגשו עם המלהקת הראשית של הסרט, מלי פין (Mali Finn), זוכת פרס אמי לליהוק. על העבודה עם שחקנים לא מקצועיים אמר ואן סנט:
צילום.
את הסרט צילם האריס סַביידס (Harris Savides), שכבר שיתף פעולה עם ואן סנט בסרטיו "למצוא את פורסטר" ו"ג'רי". האריס זכה לתשבחות על סגנון הצילום של הסרט, ואף היה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט לצילום על עבודתו בסרט. מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס, אלביס מיטשל (Elvis Mitchell), כתב: "האריס גייס את כל כישרונו לביצוע רומנטיזציה של הנטורליזם", וציין את התנועה המתמדת של המצלמה ואת הטייקים הארוכים. הסרט צולם במהלך 20 יום במהלך חודש נובמבר 2002. הצילום שאב השראה מהסרטים התיעודיים של פרדריק וייסמן (Frederick Wiseman), ומעבודותיו של הצלם פורץ הדרך ויליאם אגלסטון.
הסרט מאופיין בסגנון צילום מינימליסטי, מורכב מסצנות ושוטים ארוכים במיוחד, וכולל תנועות דולי איטיות. ממאפייניו הבולטים של הסרט הם השוטים הארוכים שבהם עוקבת המצלמה אחר אחת הדמויות כשגבה מופנה למצלמה. מאפיין זה, לצד האופי המינימליסטי של הצילום, מושפע מהסרט הקצר "אלפנט" של ה-BBC, משנת 1989, שאף היווה השראה לשם הסרט, ושהוצע בשלב מוקדם של ההפקה על ידי קולין קלנדר כמודל לַסרט. ואן סנט ציין בריאיון לאתר IGN כי סטנלי קובריק בסרטו "תפוז מכני" היווה השראה בעניין התאורה בסרט. כך, במהלך צילומי "אלפנט", נעשה שימוש בעיקר בתאורה טבעית (או בתאורת נורות הניאון הרגילות שבבית הספר), בדומה ל"תפוז מכני" שבו לא נעשה שימוש בתאורה הוליוודית קונבנציונלית, כי אם בתאורה שהייתה קיימת וללא עזרי תאורה מלאכותיים נוספים.
פסקול.
את פסקול הסרט יצר מעצב הפסקולים (sound designer) לזלי שץ (Leslie Shatz), שהשתדל לאפיין את המוזיקה באופי מינימליסטי, באופן שיתרום לתחושה הפשוטה והגולמית שבסרט. הפסקול מורכב בעיקר מצלילי אמביינט ומרחשים עדינים. השחקן הראשי, אלכס פרוסט, השתתף אף הוא בהגיית הרעיונות למוזיקת הפסקול. רוב המוזיקה בסרט מתאפיינת בסגנון מוזיק קונקרט, סגנון מוזיקלי אוונגרדי שהיה נפוץ בצרפת בסוף שנות ה-40, המתבסס על צלילים בעלי גוון טבעי יותר מהרגיל, המופקים באמצעות כלי נגינה קונבנציונליים.
היצירה המוזיקלית היחידה בסרט שלא נכתבה עבורו, היא היצירה לפסנתר "לאליזה" (בגרמנית: Für Elise) מאת לודוויג ואן בטהובן. בסרט מנגן את היצירה אלכס, מתחילתה ועד סופה, כאשר הוא ואריק נפגשים בביתו לפני סיום תכנון הטבח.
העיסוק באלימות בני נוער ובטבח בתיכון בקולומביין.
הסרט מבוסס בחלקו על הטבח בתיכון קולומביין, אירוע ירי המוני שביצעו שני תלמידים בני-עשרה, אשר התרחש ב-20 באפריל 1999 בבית הספר התיכון קולומביין במחוז ג'פרסון שבקולורדו. באירוע הטבח נהרגו 12 תלמידים ומורה אחד, ונפצעו 24 אנשים. מספר הקורבנות שגבה הטבח הוא השלישי בגובהו מבין אירועי הירי שהתרחשו בבתי ספר בארצות הברית, לאחר הטבח בווירג'יניה טק בשנת 2007 והטבח באוניברסיטת טקסס בשנת 1966. בסך הכול התרחשו בארצות הברית בין השנים 1997 ל-1999 שמונה אירועי ירי בבתי ספר. על עיסוקו של הסרט בנושא הירי בבתי הספר בארצות הברית, אמר ואן סנט: "הירי בבתי ספר באמריקה הגיע לשיא של כל הזמנים. רציתי לעשות משהו שינסה לתפוס את האווירה של צעירים ההולכים לבית הספר בזמנים אלו".
"אלפנט" הוא אמנם הסרט העלילתי הראשון באורך מלא שנגע בנושא הטבח בקולומביין, אך קדם לו בעיסוק בנושא סרטו התיעודי של מייקל מור "באולינג לקולומביין", שיצא בשנת 2002. סרטו של מור זכה בפרסים רבים, ובהם פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר, והוא נודע בשל ביקורותו החריפה על אחזקת כלי נשק בקרב אזרחי ארצות הברית.
גאס ואן סנט העריץ את הסרט "באולינג לקולומביין", אך הדגיש ש"אלפנט" מתייחס לסוגיה באופן שונה לגמרי. בסרטו "באולינג לקולומביין", בחן מור את המניעים לאלימות והציע את פרשנותו לסוגיה, בעוד שעל פי רוג'ר איברט, ואן סנט אינו מציע תובנות על אודות מניעיהם של הרוצחים, וסרטו אינו מציג תאוריות או מסקנות כלשהן על בני נוער, על החברה, על אחזקת כלי נשק, או על אופי התנהגותו של פסיכופת. בהקשר זה אמר ואן סנט: "לא רצינו להסביר דבר. ברגע שמסבירים משהו ישנן חמש אפשרויות אותן שוללים, מכיוון שבוחרים בהסבר מסוים. זה נוסף לבעיה של מתן הסבר לדבר שלא ניתן בהכרח להסבירו".
שם הסרט, משמעותו ומקורו.
שם הסרט, "אלפנט" (באנגלית: 'פיל'), הוא מחווה לסרט קצר בעל אותו שם שביים אלן קלארק עבור ה-BBC בשנת 1989, המציג את האלימות הקנאית בבתי הספר של צפון אירלנד כמצעד אנונימי של רציחות, וללא קו עלילתי. קלארק נפטר בשנת 1990, ולכן כאשר החל ואן סנט את העבודה על הסרט הוא פנה למפיק של "אלפנט" מ-1989, דני בויל, כדי לקבל את הסכמתו לשימוש בשם.
ואן סנט סבר תחילה כי השם רומז למשל ההודי העתיק "העיוורים והפיל", שמספר על קבוצת עיוורים המנסים לתאר יחד פיל. לצורך כך ממשש כל אחד מהם חלק אחר בגופו של הפיל, ועל כן אין הם מצליחים להגיע להסכמה כיצד נראית החיה. בג'ייניזם מובא סיפור זה כמשל לרבדיה הרבים של האמת, שאותה ניתן לראות בדרכים שונות. מקביל לכך הוא אחד המאפיינים הבולטים ב"אלפנט", מוטיב הצגתה של אותה התרחשות באותה נקודת זמן, מנקודת מבטן של דמויות שונות.