ני גלקור הגישה בשנות ה-60 את "Buntús Cainte", תוכנית טלוויזיה לילדים ללימוד השפה האירית. היא הייתה המנחה של אירוויזיון 1971, הפעם הראשונה בה אירלנד אירחה את התחרות. ב-1973 הנחתה את תחרות הקדם הלאומית לבחירת נציג אירלנד באירוויזיון.
ב-1978 נוסד באירלנד ערוץ הטלוויזיה "RTÉ2" שהיווה את הערוץ השני במדינה, זאת לאחר החלטת הממשלה על שינוי התקשורת הטלוויזיונית במדינה, והיא היוותה את אחד המנחים הראשונים בערוץ שלקחו חלק בפתיחתו.
בשנות ה-80 את עבודתה בטלוויזיה ופנתה לתחום הפיסול, היא נשואה לסאן או היגין, שגריר אירלנד בארצות הברית.
נחלת יצחק (מרכז תל אביב)
נחלת יצחק היה בעבר שמו של אזור במרכז תל אביב, השוכן מצפון לשכונת תל נורדאו ומדרום לבית הקברות טרומפלדור, ובין רחוב פינסקר במזרח לבין רחוב הירקון במערב.
באותו אזור הוקמה שכונה בתחילת שנות ה-20 על שטח אדמה, שנקנה בשנת 1913 מ-אמין נסיף, וזאת ביוזמתו של יצחק ויגזיל, ועל כן נקרא האזור נחלת יצחק. בשנת 1921 פרסם ריכרד קאופמן תוכנית בניין ערים לשכונה, שבו היו מגרשים על שטח 500–600 דונם לבנייה.
בדצמבר 1921 היו כ-50 חברים במסגרת החברה ששימשה להקמת השכונה, אשר התעתדו להתחיל בבנייה בתחילת 1922.
במהלך שנות ה-20 הוקמה שכונת נחלת יצחק ממזרח לנחל איילון. במקביל, השכונה שהוקמה על אדמות אמין נסיף נטמעה בתוך הבנייה הרחבה במרכז תל אביב, ואבדה את צביונה כשכונה נפרדת. על כן, במהלך הזמן נפסק השימוש בשם "נחלת יצחק" לציון השכונה.
ג'רג' הג'י
ג'רג' הג'י במקור שנברגר – Schönberger, בהונגרית: Hegyi György; בודפשט, 26 בפברואר 1922 – בודפשט, 8 באפריל 2001) היה צייר, אמן פסיפס ואמן ויטראז' יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
ג'רג' שנברגר נולד במשפחה יהודית. אביו היה מנהל המכון לעיוורים יהודים, ואמו הייתה עקרת בית. הוא צייר מגיל צעיר והתפעל מיצירותיהם של אביו וסבו. הוא ירש את הכישרון האמנותי בעיקר מדודו, הצייר ארמנד שנברגר. אחרי סיום בית הספר היסודי הפך לתלמיד הגימנסיה היהודית של בודפשט ברחוב אבוני, שם גברה אהבתו לאמנות ולציור עוד יותר.
לימודים פרטיים.
לאחר שסיים את לימודיו הוא לא הצליח להתקבל לאוניברסיטה לאמנויות יפות בגלל יהדותו וחוק הנומרוס קלאוזוס. הוא למד בבית הספר הפתוח (חופשי) והשתתף בשיעורי הציור של אישטוואן אורקני שטרסר. הוא נכנס לראשונה לסדנת יצירה אצל פסח עיר-שי (שמו בהונגרית היה: אישטוואן אירשאי). אירשאי היה אחד המעצבים הגרפיים הפרסומיים והידועים ביותר באותה תקופה. כתלמידו של אלמוש יאשיק התוודע הג'י לשיטות וכלים שונים: עפרון, פסטל, עט, צבעי מים, טמפרה וכו'. המורה הבא והמנטור שלו היה פרנץ רייכנטל, שאליו קשורה גם החוויה הראשונה של הג'י בסנטנדרה. סנטנדרה מילא תפקיד חשוב מאוד במהלך חייו. מאוחר יותר הפך לחבר במושבת האמנים הוותיקה בעיירת האמנים ושם בילה בכל קיץ.
בשואה.
במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה גברו בו תחושת השנאה לפשיזם ובוז לאנטישמיות. הוא נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בשנת 1943. הוא נשלח לטרנסילבניה, לזקרפטיה, וגם לשטחה של פולין הישנה. הג'י הצליח להימלט בעיר מונקצ'בו ועד הגעת הכוחות הסובייטיים באוקטובר 1944 הוסתר על ידי כומר קלוויניסטי. לאחר תום המלחמה ושואת יהודי הונגריה הוא נסע לקלוז'-נאפוקה, שם ארגן את התערוכה הגדולה הראשונה בחייו בשנת 1946.
לימודים רשמיים.
באותה השנה חזר לבודפשט ולבסוף הצליח להתקבל לאוניברסיטה. שם שובץ לכיתתו של רוברט בריני (מקודם: בקופן). הוא הגיע לצומת דרכים בשנת 1947. אמו, אחיו ואחותו עלו לישראל, וג'רג' הג'י נותר בהונגריה. (אביו נספה בשואה בשנת 1944 בצעדות מוות בודפשט-הדיישהאלום (סתיו 1944) של היהודים שגורשו למחנות עבודה באוסטריה ובגרמניה.
בשנת 1950 התחתן עם אחותו הצעירה של הפסל איבאן בירו. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה במגמת פסיפס, החל בקריירה אמנותית עשירה שלו שהיא מאופיינת בתקופות רבות ושונות (רישום, צבע שמן, פסיפס, זכוכית) בשפע של נסיעות ובתערוכות רבות.
שי גיבן
רון ורדי
מיכל הלפמן
מיכל הלפמן (נולדה ב-1973) היא יוצרת רב-תחומית ואמנית מיצב ישראלית.
ביוגרפיה.
מיכל הלפמן נולדה בשנת 1973. בוגרת המחלקה לאמנות בבצלאל, הלפמן היא אמנית רב-תחומית שפועלת במדיומים שונים, מווידאו, לפיסול, רישום ומיצב. הציגה תערוכות יחיד במוזיאון ישראל ובמוזיאון תל אביב לאמנות וכן השתתפה בביאנלה ה-50 לאמנות בוונציה. חיה ועובדת בתל אביב.
אמנות.
יצירותיה המוקדמות של מיכל הלפמן עשו שימוש במוטיבים הלקוחים בעולם מסיבות המועדונים של שנות ה-90 של המאה ה-20, עולם אליו נחשפה בעבודתה כמעצבת מסיבות במועדון "האומן 17" בירושלים. יחסים שבין קהל לאמן ומוטיבים של ארעיות וזמן הופיעו דרך קבע ביצירותיה. בעבודה "אוטוגלידה" (1999), לדוגמה, שנוצרה ביחד עם יגאל נזרי, יצרו השניים רכב שנע ברחבי ירושלים ושימש כאולפן הקלטות מאולתר. גם בתערוכה "Tiesto" שנקראת על שם הדיג'יי ההולנדי טייסטו שזכה לפופולריות בתחילת שנות ה-2000, מתכתבת הלפמן עם תרבות המועדונים.
במהלך שנות ה-2000 הודגשו ביצירותיה דימויים רומנטיים של נוף, שנוצרו תוך כדי שימוש בחומרים מתכלים. בעבודה "כוכב יאיר" (2003), לדוגמה, יצרה הלפמן סביבה מפוארת עשויה חומרים המדמים חומרים אציליים, שבמרכזה דימוי של ינשוף ארכאי מופשט. סביבה זו הדגישה אלמנטים ביקורתיים בתרבות הפוסט-מודרנית הישראלית.
בעבודות מאוחרות יותר, משרטטת הלפמן את היחסים בין פועלה כאמנית למצבים פוליטיים בעולם. העבודה "CHANGE", למשל, עסקה בנושאים כמו הגירה ונתיבי הברחה, כשהדימוי שעומד במרכזה הוא פירמידה שלקוחה משטר הדולר, והתערוכה "היסטוריה עד גמר המלאי", עסקה בפעילה ההומניטארית גל לוסקי ובפעולת ההברחה במציאות ובאמנות. הלפמן מתייחסת בעבודותיה לדימויי מפתח בתולדות האמנות, ובעיקר במודרניזם, ומציעה להם פרשנות מחודשת.
תערוכות.
בשנת 2007 הציגה הלפמן במוזיאון ישראל את תערוכת היחיד "בת-דור", אותה אצר אמיתי מנדלסון. חלל התערוכה התחלק לשני חלקים: בכניסה לתערוכה מוצגת עבודת הווידאו "Just Be Good to Me" ובהמשך מתגלה מיצב מרובה אלמנטים שמשלב פיסול ורישום. בעבודת הווידאו נראית הלפמן עם בנה כשהיא מחתלת אותו במה שנראה כסביבה ביתית. בתמונה הבאה מתגלה כי הבית הוא רק תפאורה שמוצבת באמצע המדבר, ממנה יוצאת הלפמן עם בנה ונעלמת אל תוך ההרים. העבודה פועלת בלופ כשברקע נשמע השיר "Just Be Good to Me". בחלל השני יצרה הלפמן במה שבה הציבה בין השאר אובייקטים השאובים מעולם המחול: יציקה של רקדנית שכמו נוצרה בדמותה של "הרקדנית הצעירה בת ה-14" של דגה, אך הרקדנית של הלפמן בוגרת, לגופה מחוך והיא נועלת עקבים; בר מעוקם מעולם הבלט הקלאסי, לצד עמוד חשפנות שיוצא מהאדמה.
התערוכה של הלפמן נעה בין עיסוקה בתולדות האמנות ומחול, ובין עולמה האישי: התבגרות, אמהות, תשוקה ונשיות. הלפמן סיפרה כי שם התערוכה "בת-דור", כשם להקת המחול שזכתה להצלחה בשנות ה-70 והתפרקה זמן קצר לפני עליית התערוכה, נבחר בגלל הכשל הפנימי שקיים בו. מכיוון שהוא מקפל בתוכו הן את ההבטחה לעדכניות והקשבה להווה, אך בו בעת את היותו שייך לעבר ובן חלוף. "כי אם את עכשיו בת הדור, אז מחר את כבר לא."
בשנת 2019, הציגה הלפמן את התערוכה "היסטוריה עד גמר המלאי" בגלריה זומר בתל אביב. במרכז התערוכה עמדה עבודת הווידאו "Running Out of History" שמספרת את סיפורה של גל לוסקי, המייסדת והמנכ"לית של הארגון ההומניטרי IFA (Israeli Flying Aid). לוסקי עסקה בשנים האחרונות בהברחה מסיבית של סיוע הומניטרי לסוריה. בעבודת הווידאו מופיעה הלפמן האמנית כמבריחה בעצמה. הלפמן מתעניינת במושג ההברחה כדימוי, כשהיא מייצרת השוואה בין פעולת ההברחה במציאות לבין פעולת ההברחה באמנות. הלפמן מספרת כי עוד לפני שהכירה את סיפורה של לוסקי התעניינה ביחסים בין דמות המבריח לאמן "עניין אותי לחשוב על דמותו של המבריח כמקבילה לזו של האמן (...) שניהם עוסקים בפעולות של הסוואה, התוכן שהם מביאים איתם מפציע לתוך המרחב כאילו יש מאין." במהלך הווידאו, הלפמן שולחת לסוריה קובץ הדפסה של קוביות משחק. הקוביות ששולחת הלפמן מפרקות את המשפט " we will not forgive we will not forget", כך שהטלתן יוצרת קריאה אחרת ואף הפוכה על המצב בכל פעם. בסיום הווידאו מצורף תיעוד של הגעת הקוביות. ההגעה הפיזית של הקוביות והאזרחים הסורים שמשחקים בהם, מייצרת את הקשר בין פעולת ההברחה האמנותית של הלפמן לבין שינוי התודעה ואף המציאות.