אבותיו של פוירשטיין הגיעו מקליינוולסרטל. אביו היה הפסל יוהאן מרטין פוירשטיין, אמו מארי אגאתה קתרין פוירשטיין לבית מולר. הוא למד בתיכון בקולמר עד 1870 ולמד אמנות בתחילה במינכן.
בשנת 1878 עבר לפריז, בין השנים 1880 ל־1882 עבד כצייר ז'אנר באלזס. ב־1882–1883 ערך טיול באיטליה ואז נסע למינכן, שם פנה לציור דתי. בין השנים 1898–1924 היה פרופסור לציור דתי באקדמיה לאמנות במינכן.
על הישגיו העניק לו המלך לודוויג השלישי ב-1914 צלב האבירים של מסדר הכבוד של הכתר הבווארי. הפרס נקשר לעלייה למעמד האצולה האישית והוא הורשה לכנות את עצמו ריטר פון פוירשטיין לאחר רישומו במרשם האצילות.
יצירתו.
בדומה לצייר הדתי הנס פייבוש בבריטניה, גם פוירשטיין התמחה בציורי כנסיות, ויצר עבודות רבות. את עבודותיו של פוירשטיין ניתן למצוא במוזיאונים במינכן, בכנסייה במינכן, בכנסיית קורפוס כריסטי בברלין, בכנסיות רגנסבורג, בכנסיית סנט קלרה בנירנברג, בכנסיות אלזסיות, בברייסגאו ובקפלה הגרמנית של בזיליקת סנט אנטוני בפדובה.
שני ציורי מזבח צדדיים גדולים נמצאים בכנסיית סנט אגתה בדיטיקון, שווייץ. בנוסף, עבודות רבות הן בבעלות פרטית.
פוירשטיין היה נשוי לאחותו של אמיל קייזר. מכיוון שהיא באה מסטאנס במרכז שווייץ, ואחותה הייתה נשואה לארנסט צימרמן, הם בילו את חופשותיהם לעיתים קרובות בסטאנס, שם הכירו גם את אדוארד צימרמן.
ליגת העל הקונגולזית בכדורגל
ליגת העל של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו נקראת גם לינה-פוט (באנגלית: Linafoot) נקראת מסיבות מסחריות גם וודאקום ליג 1, היא ליגת הכדורגל הבכירה ברפבוליקה הדמוקרטית של קונגו, שהוקמה ב-1958. הליגה מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הקונגולזית וכפופה לקונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF).
הליגה מתחילה בדרך כלל באוגוסט-ספטמבר ומסתיימת במאי-יוני של העונה העוקבת. נכון לעונת 2019/2020, בליגה 16 קבוצות, כאשר הקבוצות המסיימות במקומות הראשון (האלופה) וה-2 (הסגנית) מעפילות לליגת האלופות האפריקאית, והקבוצות שמסיימות במקומות ה-3 וה-4 מעפילות לגביע הקונפדרציה האפריקאי. הקבוצות שמסיימות במקומות 14 ו-15 וה-16 יורדות לליגת המשנה הקונגולזית ("ליג 2").
קבוצת TP מזמבה מלובומבאשי היא קבוצת הכדורגל המצליחה ביותר בקונגו, עם 17 זכיות באליפות הליגה. שנייה בדירוג היא קבוצת הכדורגל ויטה קלאב מקינשאסה עם 14 אליפויות, ושלישית היא קבוצת DC מוטמה פמבה עם 12 אליפויות הליגה, ובצוותא הן הקבוצות העיקריות השולטות בכדורגל הקונגולזי.
הליגה מדורגת במקומות הראשונים בדירוג הליגות ה-5 שנתי של ה-CAF (דירוג הליגות האפריקאי) באופן מסורתי.
ליגת העל של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
גיי באשינג
ארנסט צימרמן
ארנסט קארל גאורג צימרמן (בגרמנית: Ernst Karl Georg Zimmermann; 24 באפריל 1852 - 15 בנובמבר 1901) היה צייר גרמני.
חיים ועבודה.
ארנסט צימרמן קיבל שיעורי אמנות ראשונים מאביו ריינהרד סבסטיאן צימרמן (1815-1893).
בשנת 1868, התחיל ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן והיה תלמידו של וילהלם פון דיץ , איתו עבד עד 1874. לאחר שצייר כמה תמונות ז'אנריות הומוריסטיות (איש זקן, המתקן את כינורו, 1871, על חבל דק באסם בכפר, 1874; נסיכה צעירה 1877), הוא השתנה לכיוון ציור היסטורי בשנת 1879 שצייר את ישו בן שתים-עשרה במקדש, עם דגש מיוחד על אלמנטים צבעוניים.
ארנסט צימרמן, שהתגורר בבית אביו במינכן, היה לעיתים קרובות מבקר באגם קונסטנץ. שם רכש פונדק בשנת 1879. באחת מנסיעותיו ממינכן לאגם קונסטנץ, הוא נפצע מסוסו שבעט בו, מה שיצר שנים של בעיות בריאות. הפונדק הפך למאמץ גדול בשבילו, והוא מכר אותו ורכש בית במרסבורג. שם הקים את הסטודיו שלו ובילה במקום שבועות רבים של השנה.
בגיל 49 הוא נפטר במינכן מסיבוכים מהשבר ברגלו.
עבודותיו הגדולות המאוחרות יותר הן: "הערצת הרועים" (1883), "ישו והדייגים" (1886), "ישו המנחם" (1888) ותמונות ז'אנר שיעורי מוזיקה, חברים עסקיים ועוד. בציורי הטבע דומם שלו צייר דגים, נושא שלא נחשב על ידי בני דורו.
הוא היה פרופסור מלכותי. היה לו חוג נרחב של חברים ומכרים, כמו פרנץ פון לנבאך, וילהלם בוש והנסיך יורש העצר לויטפולד.
צימרמן היה נשוי לאחותו של אמיל קייזר. בנו היה הצייר ארנסט ריינהרד צימרמן (1881–1939). מכיוון שאשתו הגיעה מסטאנס, שווייץ, ואחותם הייתה נשואה למרטין פוירשטיין, הם בילו את חופשותיהם לעיתים קרובות בסטאנס, שם הכירו גם את אדוארד צימרמן.
ראזק עבד אל-קאדר
ראזק עבד אל-קאדר (בערבית: رزاق عبد القادر; שם עברי: דב גולן; 13 באוקטובר 1914 - 6 באוגוסט 1998), הוא נינו של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי (בערבית: عبد القادر الجزائري), היה מהפכן וסוציאליסט, התאהב ברעיון הקיבוץ, בציונות ובישראל ואף ריגל עבורה.
ביוגרפיה.
אב-סבו, עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, ומשפחתו גורשו מאלג'יריה ובשנת 1855 היגרו לדמשק. ראזק עבד אל-קאדר נולד ב-13 באוקטובר 1914, בדמשק כבן בכור לאביו האמיר סעיד עבד אל-קאדר ולאמו הוסניה שהייתה ממוצא אלבני. הוריו בחרו ברב הקהילה היהודית לקיים את טקס המילה של בנם. השם שניתן לו הוא על שם הסבא-רבא: עבד אל קאדר אליו התווסף התואר "ראזק" (בערבית: המגן).
משפחתו הייתה משפחה פיאודלית - אריסטוקרטית ובעלת אמצעים וקרקעות לרוב, וככזאת ראזק נשלח ללימודים בבתי ספר יוקרתיים בבירות.
על פי עדותו של יוחנן שרת, (חברו של ראזק ממגדל), משפחתו נהגה לנפוש בקריית שמואל, בטבריה, בשפרעם, בכרמל וגם בתל אביב: .
בתחילת שנות ה־30 של המאה ה-20, נרצח אביו של ראזק בעת קטטה. ראזק הצעיר נכנס לנעלי אביו, הפך לראש המשפחה והחל לנהל את הרכוש העצום שהיה בבעלותה. בין שאר עסקיו, הוא מכר מקרקעות המשפחה לפיק"א עוד טרם קום המדינה.
בסיוריו של ראזק ברחבי הגולן והגליל הוא יצר קשרים ידידותיים עם חברי קיבוצים שנוסדו באזור באותן שנים, כמו אפיקים בשנת 1932 ועין גב בשנת 1937. "הוא היה סוציאליסט־מרכסיסט בנפשו", אומר מוקי צור מעין גב, "וככזה, ראה בהתיישבות הקיבוצית את התגשמות הסוציאליזם". בשנת 1934 פנה למזכירות של קיבוץ אפיקים בבקשה להתקבל כחבר קיבוץ, אך נדחה, עקב היותו מוסלמי.
ראזק העריך את ההתיישבות העובדת והרעיון הקיבוצי עורר בו עניין רב אשר גרם לו להיחשף לספרים אודות הציונות וההיסטוריה של העם היהודי.
ראזק האמין בזכותם ההיסטורית של היהודים על ארץ ישראל. השקפתו זו באה לידי ביטוי במאמר שהופיע בעיתון דבר תחת הכותרת: עמי ערב אינם שונאים את ישראל. ליהודים זכות היסטורית על הארץ.
במקביל, גילה עניין רב במתרחש בעולם, בעיקר בתחומים הנוגעים למדינאות, לפילוסופיה ולתפיסות עולם כמו קומוניזם ומרקסיזם. "מגיל 12 הייתי מרקסיסט", סיפר ראזק בראיון שנערך עימו בצרפת בשנות ה־60.
בסוריה בשנות ה-40.
ביוני 1941, ראזק חבר אל כוחות צרפת החופשית ובעלות הברית נגד צבא צרפת של וישי בסוריה. לאחר כיבוש סוריה שוחרר משירותו. על שירותו זה קיבל את אות צלב לורן הצרפתי.
בתום המלחמה ראזק עבד אל קאדר, שהיה הנציג הצרפתי בסוריה, יצר קשרים עם נקדימון אלטשולר אשר שימש כנציג פיק"א וקק"ל בסוריה והיה אחראי על פיקוח רישום הקרקעות של היהודים בחורן במסגרת הקדסטר שערכו הצרפתים בסוריה.
אלטשולר נעזר בראזק, בתיווכו של טדי קולק (לימים ראש עיריית ירושלים) שהיה "המוכתר" של קיבוץ עין-גב, אשר שיתף אותו בידיעותיו הנרחבות בנוגע לקרקעות בחורן והתבקש להפעיל את קשריו בפאריס ובדמשק. על פי עדויות מאוחרות של חבריו בעין גב, הוא גויס על ידי אלטשולר למחלקה הסורית של הפלמ"ח, שהפכה ב־1943 ל"מחלקה הערבית".
ראזק היה מקורב אל יוסף נחמני, שהיה סוכן הקרקעות של פיק"א וקק"ל, ובשליחותו של נחמני, שכנע מכרים ומשפחות ערביות למכור אדמות ליהודים. על פי עדותו של חברו מרדכי אורן, מראשי מפ"ם, ראזק התבטא בפניו:
קשריו עם ישראל מחוץ לגבולות המדינה.
באפריל 1946 סוריה הכריזה על עצמאותה. למחרת הולאמו כל האדמות במדינה, כולל אדמותיה של משפחת עבד אל־קאדר בדרום חורן, כמו גם האדמות שהיו שייכות ליהודים.
ראזק סירב להמשיך לחיות תחת המשטר הסורי וביוני 1946, כשהוא בן 32, עזב את הארץ לצרפת. משם המשיך לנהל את עסקיו ובפריז נוצר הקשר בין ראזק לבין אנשי לח"י, שפעלו מצרפת ומבלגיה נגד הבריטים בארץ ישראל.
ראזק ביקש להצטרף ללוחמים היהודים בארץ ישראל והבטיח לחברו, יהושע פלמון (ג'וש), מנהל המחלקה הערבית של הסוכנות היהודית (אותו הכיר היטב מעבודתם המשותפת במחלקה הערבית של הפלמ"ח), ולאנשי לח"י שגם שלושת אחיו, שהיו קצינים בצבא צרפת החופשית יצטרפו למאבק. חודשים אחדים לאחר מכן, הכריזה ישראל על עצמאותה ופלמון הודיע לראזק כי אין צורך במתנדבים נוספים לצבא העברי.
ב־1956 נחת בפריז איש המוסד יצחק שמיר כדי לגייס סוכנים מקרב אנשי לח"י שהכיר, שחיו אז בצרפת. אלה סיפרו לו על חברם האלג'ירי ראזק, ושמיר הציע לו להצטרף לשורות המוסד. בזכות קשריו הרבים, ראזק סייע לאנשי המוסד במידע מודיעיני שליקט.
חזון הקיבוץ.
ראזק ניצל את קשריו עם חבריו בהתיישבות העובדת, ביניהם ידידו אלטושלר, כדי לחזור לישראל ולהתנדב באחד הקיבוצים. בשנת 1953 הוא נכנס לארץ בדרכונו הצרפתי. רצונו היה למצוא מקום "בעל אידאולוגיה סוציאליסטית ברורה ובלתי מתפשרת". ראזק תכנן ללמוד את רעיון הקיבוץ הלכה למעשה, כדי שבעתיד, כאשר אלג'יריה תזכה בעצמאותה - הוא יקים שם מסגרות התיישבות בדומה לקיבוץ.
תחילה הגיע לקיבוץ רעים שבנגב, אך משלא השתלב שם, הוא עבר לקיבוץ חצור, בו נקלט בהצלחה אך לא התקבל כחבר בגלל היותו מוסלמי.
כאן, הכיר את צלינה קונסטלר, עולה חדשה מפולין באמצע שנות ה־20 לחייה.