שמורה פורה השתרעה על שטח בן 12 דונם באפיק נחל פורה, הוא יובל של נחל שקמה. בשנת 2007 הוגדל שטח השמורה ב-283 דונם. שמה ניתן על שם חורבת פורה הנמצאת בגבולה המערבי. השמורה נקראת בערבית ח'רבת אלפורה. בחורף נאגרים בשמורה מי שיטפונות בסיוע סכר ונוצר אגם עונתי. במקום גשר נחל שקמה שנהרס, גשר זה מהווה שריד מסילת הרכבת הטורקית שנסללה בתקופת מלחמת העולם הראשונה מטול כרם לבאר שבע, ומשם לקוסיימה בחצי האי סיני. הגשר נהרס בשיטפונות בשנות ה-70 של המאה ה-20.
בשנים האחרונות נודעה השמורה במרבדי הכלניות האדומים שלה, שהתרבו והתרחבו בעשור הראשון של המאה ה-21, והיא נכללת בפסטיבל דרום אדום הנערך מדי חורף בחודש פברואר בנגב המערבי.
הכניסה הראשית לשמורה היא מכביש 40.
אוצר הגאונים
לי אוונס
לי אדוארד אוונס (באנגלית: Lee Edward Evans; 25 בפברואר 1947 – 19 במאי 2021) היה אתלט אמריקאי. היה אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968), אלוף פאן אמריקה (ויניפג 1967), שיאן עולם (1968–1988) ו-5 פעמים אלוף ארצות הברית (1966–1969 ו-1972) בריצת 400 מטר.
ביוגרפיה.
אוונס נולד במאדרה, קליפורניה. בתקופת התיכון היה בלתי מנוצח. מיד בתום לימודיו, בשנת 1966, זכה בריצת 440 יארד, במסגרת AAU. באותה שנה הוא רץ 400 מטר בזמן של 46.1 שניות ו-45.2 שניות. שנה מאוחר יותר הוא זכה שוב ב-AAU, ובשנת 1968 הוא ניצח גם ב-AAU וגם ב-NCAA.
שיאן עולם.
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-24 ביולי 1966 קבע אוונס בריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם רוברט פריי, טומי סמית' ות'רון לואיס שיא עולם חדש של 2:59.6 דקות, שיפור לשיא בן השנתיים של האמריקאים שנקבע באולימפיאדת טוקיו (1964) (3:00.7 דקות) ובכך הייתה לרביעייה הראשונה בהיסטוריה שרצה ריצה זו מהר יותר מ-3 דקות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בבייקרספליד, קליפורניה בסוף יוני 1967 זכה אוונס במדליית זהב בריצת 440 יארד בשיא אליפות חדש של 45.3 שניות, לפני וינסנט מתיוס (45.5 שניות), חודש לאחר מכן, ב שנערכו בויניפג, קנדה בסוף יולי תחילת אוגוסט הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.95 שניות, לפני חברו לנבחרת וינסנט מתיוס (45.13 שניות) ודון דומנסקי מקנדה (45.80 שניות) ובריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:02.03 דקות.
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוני 1968 זכה אוונס במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אליפות חדש של 45.0 שניות, לפני וינסנט מתיוס (45.0 שניות) וווין קולט (45.4 שניות). במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מקסיסו סיטי שנערכו באקו סמיט קליפורניה בספטמבר אותה שנה הוא סיים במקום ראשון בריצת 400 מטר בשיא עולם חדש של 44.06 שניות, לפני לארי ג'יימס (44.19 שניות) ורון פרימן (44.62 שניות). שיא העולם לא אושר מאחר שהוא השתמש בסוג ספייקס שהיו לו בנעלי הריצה ולא קיבלו אישור. לכן אושר שיא העולם של לארי ג'יימס.
אלוף אולימפי.
במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא עולם חדש של 43.86 שניות, לפני חבריו לנבחרת לארי ג'יימס (43.97 שניות) ורון פרימן (44.41 שניות), שיפור לשיא העולם הטרי בן החודש של לארי ג'יימס (44.19 שניות). שיא זה החזיק מעמד כ-20 שנים ונשבר על ידי בוץ' ריינולדס (43.29 שניות) ובריצת שליחים 4x400 מטר הצטרף אל הרביעייה וינסנט מתיוס בשיא עולם חדש של 2:56.16 דקות, לפני קניה (2:59.64 דקות) וגרמניה המערבית (3:00.57 דקות). כעבור 20 שנה הושווה שיא זה על ידי הרביעייה האמריקאית באולימפיאדת סיאול (1988) וכעבור עוד 4 שנים השיא נשבר באולימפיאדת ברצלונה (1992) (2:55.74 דקות).
בעת קבלת המדליה על ריצת 400 מטר באולימפיאדת מקסיקו, הוא איגרף את ידו שהייתה נתונה בכפפה שחורה, כהזדהות עם הכוח השחור.
בתחילת 1969 פורסם שהוא הסכים להתגייס למשטרת סן חוזה ליחידה חדשה שנועדה ליצור הבנה עם נוער אפרו אמריקאי ולהביא הבנה בין לבנים ושחורים. אולם למחרת הודיע אוונס שלא ישרת במשטרה "שהשקפתה הגזענית ידועה יפה".
בשנת 1970 רץ בתחרות בשווייץ 400 מטר ב-45.6 שניות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסיאטל, וושינגטון ביוני 1972 זכה אוונס בפעם החמישית במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.0 שניות, שבועיים לאחר מכן, במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מינכן שנערכו ביוג'ין, אורגון בתחילת יולי 1972 הוא סיים רק במקום רביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.1 שניות וצורף לרביעיית השליחים 4x400 מטר. שני האצנים וינסנט מתיו וווין קולט שזכו בריצת 400 מטר במדליות זהב וכסף בהתאמה במשחקים אולימפיים אלה, הפגינו בטקס חלוקת המדליות כמו טומי סמית' וג'ון קרלוס במשחקים האולימפיים במקסיקו סיטי. לאחר שהשניים הורחקו על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) וג'ון סמית' שסיים ראשון במבחנים האמריקאים אך נפצע בשרירי מיתר הברך במהלך הריצה, ארצות הברית לא יכלה להציב קבוצת שליחים לריצה זו, וכך, אוונס לא זכה להשתתף במשחקים אולימפיים אלה.
בשנת 1972 הפך אוונס למקצוען.
בשנת 2011 עבר ניתוח להסרת גידול סרטני גדול מבלוטת יותרת המוח.
נפטר ב-19 במאי 2021 לאחר אירוע מוחי.
לוסיל בול
לוסיל דזרי בוֹל (באנגלית: Lucille Désirée Ball; 6 באוגוסט 1911 – 26 באפריל 1989) הייתה בדרנית אמריקאית, שחקנית טלוויזיה ותיאטרון, מפיקה ודוגמנית.
לוסיל זכתה לפרסומה העיקרי בתוכניות הטלוויזיה בכיכובה "לוסי אהובתי", "שעת הקומדיה של לוסי ודזי", "המופע של לוסי" ו"הנה לוסי". קריירת המשחק שלה החלה בשנות השלושים ונמשכה עד לשנות השבעים.
בול הייתה מועמדת במהלך חייה ל-13 פרסי אמי וזכתה בארבעה, זכתה בפרס גלובוס הזהב לשנת 1979 ובפרסים מקצועיים אחרים. עבודתה החלה כדוגמנית, בשנת 1929, ומאוחר יותר היא הופיעה בתיאטראות ברודוויי ושיחקה תחת שם הבמה "דיאן בלמונט". בשנות השלושים החלה לשחק בסרטי קולנוע ובשנת 1951 החלה לככב לצד בעלה, דזי ארנז, בתוכנית הטלוויזיה "לוסי אהובתי" ששודרה עד שנת 1960. לאחר מכן היא כיכבה בתוכניות "המופע של לוסי" (1962 – 1968) ו"הנה לוסי" (1968 – 1974).
ביוגרפיה.
לוסיל דזרי בול נולדה בג'יימסטאון, ניו יורק להנרי ודזירי בול. היא גדלה תחילה בעיירה הסמוכה סלורון (Celoron), אך עבודתו של אביה כעובד בחברת טלפונים הביאה למעברים תכופים של המשפחה. עד היותה בת שלוש התגוררו הוריה גם במונטנה ובמישיגן. אביה נפטר בשנת 1915, ולאחר מותו היא גדלה בחסות אמה וסביה וסבותיה. אבי אמה נהג לקחת אותה לעיתים תכופות למופעי וודביל ועודד אותה לקחת חלק במופעי בית הספר.
בשנת 1927 החלה בול להתראות עם בנו של פושע מקומי, ובתגובה שלחה אותה אמה ללימודים בבית הספר לאמנויות בעיר ניו יורק. יחד עמה למדה בטי דייוויס, אך שבועות ספורים לאחר מכן נשלחה בול חזרה לביתה בטענה שאין ביכולתה לפתח עתיד במקצוע. היא שבה לניו יורק ב-1929 כדוגמנית, אך הצלחתה נקטעה עם מחלתה בדלקת מפרקים שיגרונית. בול נאלצה לחדול מעבודתה למשך שנתיים ועזבה את העיר עד 1932, אז שבה והחלה לעבוד כדוגמנית הבית של המעצבת האטי קרנגי וחברת הסיגריות "צ'סטרפילד". בתקופה זו היא החלה להופיע גם בברודוויי, תחת שם הבמה "דיאן בלמונט". בול פוטרה משתי ההצגות הראשונות שאליהן לוהקה, ובשנת 1933 החליטה לעבור להוליווד ולהתחיל בקריירת משחק בקולנוע.
קריירת משחק וחברת ההפקות דזילו.
בול הופיעה בתפקידים זוטרים בסרטי קולנוע לאורך שנות השלושים. בשנות הארבעים היא הוחתמה על ידי חברת מטרו גולדווין מאייר, אך לא זכתה לפריצה מקצועית. בתקופה זו היא התפרנסה מעבודות ברדיו ובשנת 1937 השתתפה בקביעות בתוכניתו של פיל בייקר. בשנת 1938 היא השתתפה בתוכנית "Wonder Show" בהשתתפות הקריין גייל גורדון. בשנת 1940 פגשה בול בזמר יליד קובה דזי ארנז, ונישאה לו בנישואים שזכו לתשומת לב תקשורתית.
בשנת 1942 כיכבה בסרט "The Big Street", לצד הנרי פונדה.
בשנת 1948 לוהקה כאישה אנרגטית בתסכית הרדיו "My Favorite Husband". לאור הצלחת התוכנית ביקשה חברת CBS ליצור תוכנית טלוויזיה על בסיס אותו רעיון ובהשתתפותה. בול התנתה זאת בליהוק בעלה דזי לתפקיד הבעל בתוכנית. לאחר שהיססה CBS לליהוק שחקן זר ופסלה את פרק הפיילוט, בול וארנז אימצו את פורמט התוכנית ויצאו למסע הופעות. הצלחתו של הסיור הביאה את CBS להעלות את התוכנית, בהפקת חברת "דזילו" בבעלות הזוג. בול הייתה לאישה הראשונה בעסקי הטלוויזיה שעמדה בראש חברת הפקות, ולאחר גירושיה מארנז הייתה לבעליה. באותה תקופה היא התבקשה גם להנחות סדנת קומדיה במכון ברנדייס-בארדין.
"לוסי אהובתי" הייתה התוכנית בעלת הרייטינג הגבוה ביותר לאורך מרבית שנות שידורה. התוכנית שודרה בשידור חי והיוותה מקור לטכניקות צילום ובימוי רבות שנעשה בהן שימוש במשך עשורים ארוכים. במהלך שנים אלו כיכבו בול וארנז יחד גם בשני סרטי קולנוע – " Long, Long Trailer" (1954) וב"Forever, Darling" (1956).
בשנת 1953 זומנה בול להעיד בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית של הקונגרס האמריקני, בגין חברותה בשנת 1936 במפלגה הקומוניסטית. בעדותה הסבירה שנענתה לבקשת סבה.
בשנת 1960, עם סיום צילום הסדרה "שעת הקומדיה של לוסי ודזי", בול וארנז התגרשו. בול השתתפה באותה שנה במחזמר בברודוויי ולאורך שנות השישים השתתפה במספר סרטים. עיקר פרסומה המשיך להיות מתוכניות הבידור בכיכובה ברשת CBS: "המופע של לוסי" (1962–1968) ו"הנה לוסי" (1968–1974).
ב-1974 כיכבה בול בסרט המוזיקלי "MAME", המבוסס על המחזמר הפופולרי שבו כיכבה אנג'לה לאנסברי בתפקיד הראשי. הסרט נכשל בקופות והחזיר רק כחצי מתקציבו. בול לא כיכבה באף סרט לאחר מכן.