זהו כלב בגודל בינוני בעל מראה ספורטיבי, כתפיים ואחוריים שריריים וגפיים מפותחים היטב. הראש מעט מעוגל, ורחב בין העיניים. ואוזניים זקופות. פרוותו חלקה וכפולה, היא מופיעה בשלל צבעים ומרקמים שהעיקריים מביניהם: חום כהה, חום-אדמדם, צבע זהוב, אפור-כחלחל, שחור ושילוב גוני שחור עם חום-צהבהב. משקלו נע לרוב בין 14–20 קילוגרמים, וגובהו בין 41–51 (עד השכם).
הזנים: קלפי העבודה וקלפי התערוכה.
מאז ראשית התפתחותו של הגזע, הקלפי טופח לשם עבודה. הגזע המקורי עבר ברירה מלאכותית בה פותח זן העבודה תוך שימת דגש על יכולת עבודה וסיבולת גבוהות. לזן זה יש מבנה גוף רזה ושרירי, חסר "תוספות" מיותרות. השחור עם הכתמים החומים-זהובים נחשב המופע המקורי שלו, שכאמור זה לא פותח למטרות מראה, אך הוא מופיע גם בצבעים האחרים הנמנים מעלה. עם הזמן, טופח הזן שנקרא "קלפי התערוכה" המודרני תוך שימת דגש על מבנהו ומראהו. הוא לרוב גדול יותר מזן העבודה, יש לו פרווה עדינה יותר והוא משמש גם כחיית מחמד.
אופי, טיפול ואחזקה.
זהו כלב עבודה חרוץ ובלתי נלאה, שהאינטליגנציה שלו ניכרת לכל מי שרואה אותם בפעולה. תשוקתו של הכלב לעבוד בין כבשים היא אינסטינקטיבית: כלבים צעירים ולא מאומנים יכולים לחקות באופן טבעי תנועות ופעולות הדומות לאלו של מנוסים מהם, ללא למידה מכלב אחר. הקלפי תמיד דרוך ועומד על המשמר, וניחן בחשיבה עצמאית וכושר מנהיגות גבוה במיוחד, כך שכמעט ואינו זקוק להוראות מבעליו (אף על פי שכלבים אלו מאומנים להגיב לפקודות, כמו שריקות שונות). תכונות אלו הופכות אותו לכלב עבודה מצוין, ממושמע מאוד וקל לאילוף. הוא מלא מרץ, זריז וקל רגליים, ומסוגל לפרוץ בריצה פתאומית ולעצור באותו האופן, ולכן הוא משתעמם בקלות וזקוק לפעילות רבה. זהו כלב אמיץ ונאמן מאוד, ונחשב כ"כלב של אדם אחד" (לכן, כאשר חוואי מגיע לבחור כלב חדש, הוא לרוב עושה זאת מבין קבוצת גורים, ולוקח עמו את זה שבאופן טבעי נמשך ומתחבר אליו). אצל הקלפי קיימת הבחנה ברורה בין עבודה ומנוחה: בעת מנוחה בבית הוא רגוע ושקט, בעוד שבזמן העבודה הוא רץ כאחוז תזזית בשדה.
שני הזנים של הקלפי צריכים מרחב, והרבה ממנו. הוא אינו כלב בית: ריצה יומית של 50–60 קילומטרים היא פעולה שבשגרה הנעשית ללא בעיה על ידי גזע נמרץ זה. לכן, גידולו חייב להיעשות בבתים בעלי שטחים פתוחים, מהם יפיק הכלב הנאה מרובה. כאמור לעיל, מעצם טיפוחו המסורתי כ"חולה-עבודה", הוא משתעמם בקלות ולכן זקוק לפעילות רבה ולעבודה קבועה (אי הפעלת הקלפי תוביל לבעיות התנהגותיות). כמו כן, הודות לטיפוח זה הוא גזע בריא וחסון מאוד, שבשונה מכלבי תערוכה, כמו הרועה הגרמני, שטיפוחם לשם מראה היה לעיתים קרובות על חשבון בריאותו הכללית של הגזע, אין לו בעיות בריאות תורשתיות נפוצות אשר עשויות לדרוש טיפול קבוע (אם כי, כמו אצל כל גזעי הכלבים, יכולות להופיע פרכת, טמירות אשכים, מחלת אגן תורשתית וניוון רשתית פרוגרסיבי – PRA). זן העבודה אינו זקוק לטיפוח רב, הודות לפרוותו הקשה והקצרה שאינה מצריכה סירוק או תספורת תכופים. טיפוח יעשה על ידי סירוק קל ועיסוי באמצעות מגבת. רחיצה צריכה להיעשות רק בעת צורך. הקלפי מתאים לגידול ילדים כאשר גדל הוא יחד עמם. כמו כן ובאותו אופן, הוא מתאים לחיים משותפים עם חיות אחרות, אותם אף ינסה לרעות. הקלפי משמש גם ככלב שמירה מצוין, מעצם היותו כל הזמן בתנועה.
ההמלטה כוללת בדרך כלל בין 4 ל-7 גורים. אלו רגועים, צייתנים ומהירי למידה.
שימושים.
הגזע שימש במקור ועודו משמש ככלב רועים היכול לעבוד תחת מאמצים רבים, אף בתנאי טמפרטורה קיצוניים. נאמר כי קלפי טוב אחד שווה לגברים רבים, מיוחד באזורים הרריים ועל פני שטחים נרחבים. למרות גודלו, זהו כלב המסוגל לעבוד עם בקר, צאן, עופות, איילים וכו'.
מייק רוסמן
מייק רוסמן (באנגלית: Mike Rossman), שנולד ב-1 ביולי 1955 היה מתאגרף מקצוען יהודי אמריקאי, אלוף העולם במשקל קל כבד.
ביוגרפיה.
מייק רוסמן נולד בעיירה טרנסוויל בניו ג'רזי כבנם של אמריקאי ממוצא איטלקי ואם יהודייה. לאחר שהתחיל להתאגרף בגיל 14 החליט אביו להחליף את שם בנו ממיכאל אלברט דה פיאנו (Michael Albert DePiano) לשם מייק רוסמן (רוסמן היה שם משפחת אימו), כדי להדגיש את יהדותו לצרכים מסחריים. מאותן סיבות כונה "The Kosher Butcher" ו-"The Jewish Bomber". לשם הדגשת יהדותו מייק רוסמן נושא קעקוע של מגן דוד על זרועו ועל המכנסים שלו רקום מגן דוד.
רוסמן הצטיין באגרוף החובבני וצוין כ"מתאגרף השנה" בשנת 1977, כשבמאזנו היו 20 ניצחונות מתוך 23 קרבות. הוא עבר לאיגרוף המקצועני ובשנת 1978 זכה באליפות העולם במשקל קל-כבד לאחר שניצח את המתאגרף הארגנטיני ויקטור גאלינדז. בתקופה זו היה משקלו 85 קילוגרמים וגובהו 186 סנטימטרים. ב-1979 בקרב גומלין, ניצח גאלינדז וזכה בחזרה בתוארו.
הקריירה המקצוענית של רוסמן הסתיימה בשנת 1983 עם מאזן של 44 ניצחונות, 7 הפסדים ו-3 קרבות שהסתיימו ללא הכרעה.
בדרך אל החתולים
שוקר חשמלי
שׁוֹקֶר חַשְׁמַלִּי (מַהֲלוֹם) הוא נשק אל הרג, המשמש לניטרול באמצעות מכת חשמל על ידי שיבוש תפקוד השרירים השטחיים ו/או על ידי גרימת כאב, מבלי לגרום לפציעה משמעותית לזה שעליו מופעל הנשק.
שימוש על ידי כוחות ביטחון.
במשטרה, ביחידות צבאיות וביחידות אחרות השוקר הנמצא בשימוש הוא מסוג "אקדח טייזר" (המכונה גם "אקדח שוקר" או פשוט כ"טייזר"), היכול לפעול ממרחק של כמה מטרים בודדים מהמטרה.
במשטרה.
במשטרה השוקר משמש למטרות של פיזור מפגינים, טיפול בגורמים אלימים ולנטרול פושע במקרים בהם הוא מתפרע ולא מפסיק לזוז.
ביחידות צבאיות.
בצבא השוקר משמש כאשר תופסים מחבל, כאשר נגמרים הכדורים בנשק או כאשר המטרה נמצאת בטווח קרוב (עד 2.5 מטרים).
ביחידות אחרות.
ביחידות כגון ימ"מ, SWAT, GIGN, GSG-9, SAS ועוד, מייעדים את השוקר למקרים כגון חטיפת בני ערובה, מרדפים מטווח קצר ולחימה בשטח בנוי (במבנים קטנים כגון חדרי דירה).
הגנה עצמית.
ברוב מדינות העולם (בהן ישראל) השוקר נמצא בדגם הסטנדרטי לצורך הגנה עצמית מטווח אפס ממקרים של שוד, אלימות, תקיפה, פיגוע דקירה ועוד.
חוקיות.
נכון לתאריך 22.10.2015, נשיאת שוקר חשמלי במרחב הצבורי מותרת. עם זאת ישנם מקומות (כמו קניונים, בתי משפט, בתי חולים וכו') אשר מגבילים נשיאת שוקר חשמלי בכניסה אליהם, ולעיתים ניתן להפקידו בכניסה.
דנייפרוגס
דנייפרוגס (ברוסית: Днепровская гидроэлектростанция имени В. И. Ленина, ДнепроГЭС - תחנת כוח הידרואלקטרית שנבנתה על הנהר דנייפר והופעלה בשנת 1932. היא הייתה מסמלי התיעוש של ברית המועצות וממשיכה לפעול עד היום. עם הפעלתה הספקה היה כ-500 מגוו"ט והיא הייתה בין הגדולות בעולם באותה תקופה. הספק יחידות הייצור המותקנות עתה באתר מגיע לכ-1,500 מגוו"ט (18 יחידות בהספקים שונים).
היסטורית הקמה.
במשך שנים שיט ספינות בנהר הדנייפר היה בעייתי עקב אשדים על הנהר באזור העיר זפוריז'יה. במהלך המאה ה-19 היו תוכניות רבות לשיפור המצב ויצירת נתיב למעבר בטוח של אוניות. בשנת 1920, במסגרת תוכנית גואלרו, סוכם על הצורך בהסדרת השיט באזור ובניית תחנת כוח הידרואלקטרית. החלטה עקרונית על הנושא התקבלה על ידי ולדימיר לנין עוד בשנת 1921. תוך זמן קצר החלו הכנות לתכנון מפורט של הפרויקט ובשנת 1927 החלו עבודות באתר.
תכנון הפרויקט בוצע על ידי מהנדסים סובייטים בשיתוף פעולה עם מומחים מארצות הברית. רוב הציוד שהותקן בתחנת הכוח הובא מגרמניה ומארצות הברית. במהלך הבנייה באתר הייתה נוכחת קבוצת יועצים אמריקאים שיעצו במהלך הבנייה והרכבת הציוד.
להקמת הסכר היה צורך להציף שטחים משמעותיים ולפנות כמה אלפי תושבים. אורך הסכר מגיע לכ-1200 מ'. בעקבות הקמת הסכר נוצר מאגר מים בשטח של 420 קמ"ר.
היחידה הראשונה לייצור חשמל הופעלה בשנת 1932 ובשנת 1939 הגיעה תחנת הכוח להספק המתוכנן. סיום הבנייה אפשר מעבר אוניות על נהר הדנייפר ואספקת חשמל למפעלי תעשייה שונים באזורים הסמוכים לתחנת כוח. בטקס חגיגי לפתיחת המתקן השתתפו ראשי ברית המועצות והתחנה נקראה על שם לנין. למומחים האמריקאים שהשתתפו בבניית המתקן הוענקו עיטורי הדגל האדום של העמל. בניגוד לאתרי בנייה אחרים בשנות ה-30, בבניית המתקן לא השתתפו אסירי גולג. בשיא הבנייה עבדו באתר מעל 30 אלף פועלים. ליד המתקן נבנתה שכונה לבוני ועובדי התחנה, שחוברה עם העיר זפוריז'יה בשדרה שאורכה כ-12 ק"מ.
במלחמת העולם השנייה.
ב-18 באוגוסט 1941 פוצצו חיילים סובייטים חלק מהסכר והציוד באולם יחידות הייצור. כתוצאה מהפיצוץ נהרגו כ-1500 חיילים גרמנים שהיו באזור ותושבים רבים טבעו. לפיצוץ הסכר נדרשו כ-6 טון חומרי נפץ. הפיצוץ איפשר לעצור את התקדמות הצבא הגרמני באזור, אולם בקיץ 1942 הצליחו הגרמנים לחדש את פעילות התחנה בהספק מופחת. בסתיו 1943 פוצצו הגרמנים הנסוגים את הסכר פעם נוספת. הם תכננו להשתמש לפיצוץ בכ-300 טון חומרי נפץ. הדבר היה יכול להביא לאסון אזורי משמעותי. חיילי הצבא האדום הצליחו לנטרל חלק משמעותי של הנפצים ולמנוע פיצוץ כה גדול.
עבודות שיקום הסכר ותחנת הכוח החלו בשנת 1944 ונמשכו עד לשנת 1950. כמו בתחנה המקורית, בתחנת הכוח המחודשת הותקנו יחידות ייצור מתוצרת אמריקאית.
תחנת הכוח כיום.
במהלך שנות ה-50 בוצע חידוש הציוד במתקן והספק תחנת הכוח עלה ל-650 מגוו"ט. בשנות ה-60 הוקמה תחנת כוח נוספת דנייפרוגס-2 והספק כולל של יחידות הייצור באתר גדל לכ-1500 מגוו"ט. המתקן מחובר למערכת החשמל הארצית באמצעות קווים במתח 154 קילוולט ו-330 ק"ו. בשנת 2008 החל חידוש הציוד והחלפת יחידות הייצור הישנות.