הגליל העליון נחשב כאתר מרכזי בתהליך הגאולה במספר 'מדרשי גאולה' (סדרת מדרשים שחוברו לאחר חתימת התלמוד ועד ראשית האלף השישי).
במהלך מסעות הצלב הקימו הצלבנים בגליל העליון, כמו גם בדרום לבנון, מספר מבצרים מרשימים, ובהם המונפורט.
משנת 1777 ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 התקיימה עלייה חסידית לערי הגליל העליון - טבריה וצפת, שהפכו עם הזמן לערים יהודיות ברובן. ב-1882 הוקמה ראש פינה, המושבה היהודית הראשונה בגליל, וב-1883 הוקמה יסוד המעלה. בהמשך הוקמו תל חי וכפר גלעדי, שננטשו ב-1920 לאחר מאורעות תל חי.
אוכלוסייה.
העיר צפת מכונה "בירת הגליל העליון". מוקדי אוכלוסייה בולטים נוספים בגליל העליון הם קריית שמונה, חצור הגלילית, ראש פינה. בשל אופי השטח, רוב ההתיישבות בגליל העליון היא ביישובים של ההתיישבות העובדת (קיבוצים, מושבים ומושבות). כמו כן, קיימים כפרים רבים של בני מיעוטים, בדואים, ודרוזים. מרבית השטח בגליל העליון המזרחי מצוי בתחום המועצה האזורית הגליל העליון והמועצה האזורית מבואות החרמון. למרום הגליל מקבילה פחות או יותר המועצה האזורית מרום הגליל. מרבית החלק הצפוני של הגליל העליון המערבי מצוי בתחום המועצה האזורית מעלה יוסף, והחלק המערבי בתחום המועצה האזורית מטה אשר.
נכון לשנת 2020 נבנו שכונות חדשות בצפת, חצור הגלילית ובמרבית קיבוצי הגליל העליון החלו לאכלס את ההרחבות הקהילתיות.
תיירות.
בזכות נופו ואקלימו הגליל העליון הוא אזור תיירותי המושך מטיילים רבים. ניתן לבצע בו טיולים רגליים, רכובים, ואחרים. כמו כן, יש בו אטרקציות תיירותיות רבות כמו חוות סוסים, אתרים ארכאולוגיים, וערים עתיקות.
מדי שנה מטיילים בגליל העליון כמיליון וחצי מבקרים בנחלי מקורות הירדן, בנהר הירדן, בוואדיות ובאטרקציות תיירותיות רבות שיש באזור. הגליל העליון הוא האזור היחיד במדינת ישראל שבו מותר שיט בנחלים ופועלים בו כחמישה אתרים שונים. בגליל העליון קיימים חניוני לינה מוסדרים אשר מיועדים לציבור המטיילים כחלק מניסיון שנעשה בשנים האחרונות לשמור על סביבת הנחלים מפגיעה ומנזקים שנגרמו בעקבות ריבוי המטיילים באזור.
איקוולאונה
איקוולאונה או איקובלאונה (בלטינית: Icovellauna, מקלטית: "מים") היא אלה שפולחנה היה נפוץ בגאליה (צרפת של ימינו) ובמערבה של גרמניה. מקדשים לאלה זו הוקמו במץ ובננסי (שניהם בצרפת), ומקדש נוסף התגלה בטריר (בגרמניה).
המקדש שהתגלה במץ (בשנת 1879, על ידי האב מולר) היה מקדש מתומן ובמרכזו בריכה. גרם מדרגות שהקיף את מבנה המקדש ואת הבריכה, הוביל לתוך הבריכה ואיפשר למאמינים להניח בה מנחות ולשאוב ממימיה המקודשים. צורת המקדש, וכן פסלונים של האל מרקוריוס מהמיתולוגיה הרומית, מעידים כי מדובר במקדש מרפא, וכי איקוולאונה הייתה אלת מרפא.
לקריאה נוספת.
Oxford University Press US‏, 1998
איקובלאונה
דוד בנבנשתי
דוִד בֶּנְבֶנִשְׂתִּי (1897 – 1993) היה גאוגרף ומחנך ישראלי, חתן פרס ישראל לשנת ה'תשמ"ב-1982 בהקניית ידיעת הארץ ואהבתה ויקיר ירושלים (1969).
ביוגרפיה.
דוד בנבנשתי נולד בסלוניקי ב-1897, נצר למשפחת רבנים ידועה בסלוניקי. סבו הרב בנבנשתי שמואל יוסף היה אב בית דין בסלוניקי. בילדותו הקים עם חבריו, נתן שלם ויצחק רפאל מלכו, את "אגודת דורשי עברית" 1910. עלה לארץ ישראל ב-1913. בשנת 1918 סיים את לימודיו בבית המדרש למורים העברי בירושלים והתגייס לגדוד העברי בצבא הבריטי ושירת בו שנתיים. בשנים 1920–1926 לימד בזכרון יעקב, במאיר שפיה ובכפר הילדים גבעת המורה שליד עפולה. היה חבר בארגון "ההגנה" ונפצע בהגנת ירושלים במלחמת השחרור. בשנים 1926–1963 היה מורה ומנהל בית הספר העממי "בית הכרם" בירושלים. ב-1927 הקים ביחד עם חבריו נתן שלם ופנחס כהן את אמא"י (אגודת משוטטים ארץ ישראלית), שהייתה הקבוצה המאורגנת הראשונה שארגנה סיורי עומק ברכב וברגל בארץ ישראל ובארצות השכנות. בעל תואר MA מן האוניברסיטה העברית בירושלים (1935) בתחום ידיעת א"י. ב-1964 שימש מנהלו הראשון של יד יצחק בן-צבי, וכן היה בין יוזמי וראשי אגודת אכסניות הנוער, יושב ראש מועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל ויושב ראש וועדת שמות הרחובות של עיריית ירושלים.
בנבנשתי פרסם סדרה של ספרי לימוד על ארץ ישראל שהיו מיועדים לתלמידי בתי הספר, אשר נהפכו לספרי הלימוד הסטנדרטיים ללימוד המולדת. שרטט והוציא ביחד עם בן-ציון לוריא מפות קיר גדולות שהיו תלויות בכיתות בתי הספר ברחבי מדינת ישראל. ספרו החשוב ביותר ביחד עם פנחס כהן הוא "מורה דרך בארץ-ישראל", שהיה מורה הדרך הראשון לסיורים ברגל בארץ-ישראל (1937), ושמש את סיירי הפלמ"ח. כתב מאמרים רבים בנושאי מסורתה התרבותית והלשונית של קהילת סלוניקי ויהדות ספרד. נשלח פעמים אחדות להציל אוספים ארכיוניים של קהילות יוון שנכחדו בשואה. בנבנשתי כתב מספר ספרים אוטוביוגרפיים על חייו: "זכרונות נעורים: לקט", "משאלוניקי לירושלים: פרקי חיים", "הגדוד העברי בימי מלחמת העולם הראשונה: יומן", "דרכו של מורה: פרקי חיים בהוראה".
דוד בנבנשתי היה נשוי ללאה לבית פרידמן, שעלתה לארץ-ישראל מסובאלק שבליטא ב-1924 ועבדה כאחות ציבורית בקליניקות לאם ולילד של הדסה במשך כששים שנה. בנו, ד"ר מירון בנבנשתי, היה סופר ועיתונאי בעיתון "הארץ" וסגן ראש עיריית ירושלים, בנו השני, ד"ר רפאל (רפי) בנבנשתי, הוא היסטוריון כלכלי, יועץ לשיתוף פעולה אזורי והיה יועץ כלכלי לבנק העולמי, לשר האוצר ולשר לשיתוף פעולה אזורי, ונכדו, איל בנבנשתי, הוא פרופסור למשפטים באוניברסיטאות קיימברידג', תל אביב וניו יורק.
מימי רץ-ויזנברג
מימי רץ-ויזנברג (נולדה ב-1952) היא מנהלת אמנותית וכוריאוגרפית של קבוצת מחול הנושאת את שמה.
רץ-ויזנברג היא בוגרת המרכז לאומנויות ”Davis Center For Performing Art” שבניו יורק, והיא השתלמה ב-"Nikolais/LouisDance Theatre Lab".
יצירותיה הוצגו בפסטיבלים בעולם, למשל יצירתה "קולות" שהוצגה בפריז במופע מיוחד לרגל יום העצמאות ה-60 למדינת ישראל. היא קיבלה מענקים שונים לעסוק בכוריאוגרפיה ממשרד החינוך, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ועוד. בנוסף, יצרה כוריאוגרפיה לתיאטרון - למשל להצגת "סיפורי הרכבת" של שלום עליכם בבימויו של רמי דנון, ולהצגת "חמור ליל קיץ" בבימויו של שמואל וילוז'ני. בנוסף עיבדה את "השחף" מאת צ'כוב לתיאטרון תנועה.
רץ-ויזנברג מלמדת כוריאוגרפיה ואלתור לרקדנים ושחקנים בבית הספר לאומנויות הבמה במכללת סמינר הקיבוצים בתל אביב.
נשואה למלחין מנחם ויזנברג.
ברנהרד שלינק
פרופ' ברנהרד שלינק (בגרמנית: Bernhard Schlink; נולד בבילפלד שבגרמניה ב-6 ביולי 1944) הוא סופר, היסטוריון, משפטן ושופט גרמני, המתגורר בברלין.
קריירה.
שלינק למד משפטים באוניברסיטת היידלברג ובאוניברסיטה החופשית של ברלין.
הוא מכהן משנת 1988 כשופט בבית המשפט החוקתי של נורדריין-וסטפאליה ומשנת 2006 כפרופסור למשפט ציבורי ופילוסופיה של המשפט באוניברסיטת הומבולדט בברלין. הוא מחלק את זמנו בין ברלין לניו יורק.
ספרו המפורסם ביותר, "נער קריאה", תורגם ליותר מ-50 שפות ועובד בשנת 2008 לסרט קולנוע בכיכובה של קייט וינסלט, שזכתה בפרס אוסקר על משחקה בו.
יורם לינדנשטראוס
יורם לינדנשטראוס (28 באוקטובר 1936 - 29 באפריל 2012) היה מתמטיקאי, פרופסור במכון איינשטיין למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר זר של האקדמיה האוסטרית למדעים, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל במתמטיקה.
קורות חיים.
יורם לינדנשטראוס היה בן יחיד לזוג משפטנים שעלו לארץ ישראל מברלין. הוא התחיל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1954, כשהיה בן 18, במקביל לשירותו הצבאי. החל ללמוד בצורה סדירה ב-1956, ואת התואר השני קיבל ב-1959. קיבל תואר דוקטור ב-1962, על עבודה שנושאה הוא הרחבות של אופרטורים, בהנחיית אריה דבורצקי וברנקו גרונבאום. עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת וושינגטון בסיאטל בשנים 1962–1965. מונה למרצה בכיר באוניברסיטה העברית ב-1965, לפרופסור חבר ב-1967 ולפרופסור מן המניין ב-1969. ב-1985 הופקד על הקתדרה על שם מילר.
שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (פעמיים), באוניברסיטת טקסס באוסטין, באוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס, באוניברסיטת טקסס A&amp;M ולתקופות יותר קצרות של חודשים ספורים ב-IHES בצרפת, במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, במכון מיטג-לפלר בסטוקהולם ובאוניברסיטת מורסיה בספרד.
המתמטיקאים שסיימו דוקטורט בהדרכתו הם: פרופסור אלדו לזר מאוניברסיטת תל אביב (1968), פרופסור מרדכי ציפין מהאוניברסיטה העברית (1968), פרופסור יהורם גורדון מהטכניון (1971), פרופסור יואב בנימיני מהטכניון (1973), פרופסור יעקב שטרנפלד מאוניברסיטת חיפה (1976), פרופסור גדעון שכטמן ממכון ויצמן למדע (1976), פרופסור יונתן ארזי מאוניברסיטת חיפה (1977), פרופסור ישראל אהרוני מבית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים (1978), ד"ר אלן הנסן מדנמרק (1981), פרופסור מרק רודלסון מאוניברסיטת מיזורי (1997), ד"ר יוסי לונקה (1998) ופרופסור אסף נאור מאוניברסיטת ניו יורק (2002).
לינדנשטראוס היה יו"ר הוועדה הישראלית למתמטיקה שפועלת במסגרת האקדמיה הישראלית למדעים ושימש כנציגה לארגון המדעי הבינלאומי.