ב-2002 פרצה מחלוקת בנוגע לגילה. קולטר טענה שגילה צעיר מ-40, ואילו לויד גרוב, עיתונאי בוושינטון פוסט, טען שתאריך הלידה הרשום שלה הוא 8 דצמבר 1961. עם זאת, רישיון הנהיגה שלה מעיד כי נולדה ב-8 בדצמבר 1963. לבסוף שככה הסערה, אך קולטר לא אישרה אף אחד מהתאריכים בתואנת פרטיות.
כסטודנטית לתואר ראשון באוניברסיטת קורנל, קולטר סייעה לייסד את העיתון "The Cornell Review", והייתה חברת אחוות הנשים הלאומית דלתה גאמא. ב-1984 סיימה תואר ראשון בהצטיינות בהיסטוריה באוניברסיטת קורנל. ב-1988 קיבלה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת מישיגן, שם התקבלה לחברות ב-Order of the Coif, וערכה את כתב העת Michigan Law Review. במישיגן שימש קולטר כנשיאת הסניף המקומי של החברה הפדרליסטית ולמדה במרכז העיתונות הלאומי. לאחר מכן עבדה קוטלר כמתדיינת בבתי משפט במרכז לזכויות הפרט.
קריירה.
לאחר לימודי המשפטים עברה קולטר לקנזס, והתמחתה בבית המשפט לערעורים. עם תום תקופת ההתמחות, עברה לניו יורק ועבדה תקופה קצרה במשרד עו"ד פרטי. שם התמחתה במשפט תאגידי. ב-1994 ניצחה המפלגה הרפובליקנית בבחירות לסנאט. קולטר עברה לוושינטון, וחבר הסנאט ספנסר אברהם מינה אותה ליועצת. במסגרת עבודה השתתפה בניסוח חוקים לגירוש זרים שהורשעו בפשעים.
בשנת 2000 שקלה קולטר להתמודד לקונגרס בקונטיקט מטעם המפלגה הליברטריאנית. קולטר לא ביקשה להיבחר, אלא להכשיל את בחירתו-מחדש של כריס שאיס לאחר שהצביע נגד הדחת קלינטון. עם זאת, לאחר שנפגשה עם הנהגת המפלגה הליברטריאנית בקונטיקט, סירבה המפלגה לתמוך בה. כתוצאה מכך נמנעה התרחשותו של, כדבריה: "מסע בחירות שקרי לגמרי, עתיר תשומת לב תקשורתית, בסגנון ג'סי ונטורה". בסופו של דבר ניצח שיאס בבחירות, והמשיך להיות נציג מחוזו בקונגרס עד 2009.
קולטר פרסמה שנים-עשר ספרים, וכותבת טורי מערכת במספר עיתונים. ידועה בעיקר על שום סגנונה הפולמוסי, ומעידה על עצמה, "אני אוהבת להתסיס. אינני מעמידה פנים, ואינני מתיימרת להיות אובייקטיבית או מאוזנת, כמנהג שדרי הרדיו". סגנונה הסאטירי הושווה לזה של קלייר בות' לוס, אחת ממושאי הערצתה. נוסף על הכתיבה, מרבה קולטר להופיע בטלוויזיה וברדיו, וכן לנאום בפני סטודנטים. לא אחת מלהיט סגנונה את האווירה, בין מתמיכה בין מבוז: במהלך אחת מהרצאותיה באוניברסיטת אריזונה, הושלכה עליה עוגה. היא נוהגת לסנוט במפגינים ובאנשים שמפריעים לה לשאת את דברה. בכל שנה מבלה קולטר כשלושה חודשים בעריכת חוגי-בית ברחבי ארצות הברית, ויותר מכך כשעליה לקדם ספר חדש פרי עטה. ב-2010 הרוויחה, לפי הערכות, כחצי מיליון דולר מהרצאותיה. קולטר מרצה על שמרנות מודרנית, נישואים חד-מיניים ו'צביעות הליברליזם האמריקאי המודרני'.
ספריה.
קולטר כתבה 12 ספרים, מהם מספר רבי מכר.
פשעים כבדים ועבירות קלות: משפטו של ביל קלינטון (1998)
ספרה הראשון של קולטר פורסם בידי בית ההוצאה רג'נרי (Regnery) ב-1998. הספר מתאר את ניאופיו של קלינטון ושקריו (תחת שבועה) בניסיון להסתיר זאת. קולטר גם סוקרת כמה מחלוקות מסביב לנשיאותו של ביל קלינטון, בכללן מוניקה לווינסקי, פאולה ג'ונס Whitewater Travelgate, Filegate, Wampumgate, the China secrets scandal, ומותו של וינסנט פוסטר. בפרק האחרון היא מתארת את ההיסטוריה של תהליך האימפיצ'מנט (impeachment) ומביאה טיעון רגשי שמצדיק את הדחתו של קלינטון.
היו האשמות שקולטר העתיקה חלקים מהספר ממאמרו של מייקל צ'פמן "A Case for Impeachment". צ'פמן היה במגעים עם הוצאת הספר כדי להיות סופר הצללים שלו.
לשון הרע: שקרים ליברליים על הימין האמריקני (2003)
ספרה השני, פורסם בידי קראון פורום (Crown Forum) ב-2002, והפך לרב המכר מספר אחד של הניו יורק טיימס בקטגוריות ספרי
בספר מבקרת קולטר את "השליטה ההגמונית של השמאל על חדשות בתקשורת" וטוענת שהנשיא ג'ורג' ווקר בוש זכה לכיסוי תקשורתי שלילי. אל פרנקן, הקומיקאי והסופר לשעבר, וכיום הסנאטור ממדינת מינסוטה, הטיל ספק בדיוק העובדתי של הספר. הוא גם האשים את קולטר בכך שהיא ציטטה חלקים נרחבים תוך הוצאת דברים מהקשרם. אחרים בדקו את האשמותיה והטילו גם הם ספק לגבי הדיוק בעובדות ודרך הצגתן.
בגידה: הבוגדנות הליברלית מהמלחמה הקרה למאבק נגד הטרור (2003)
בספר קולטר טוענת שהתקשורת האמריקאית התייחסה אל הסנאטור ג'וזף מקארתי בצורה לא הוגנת והציגה אותו כמי שרודף אנשים בשל דעותיהם הפוליטיות. קולטר סבורה שמקארתי זיהה בהצלחה מרגלים קומוניסטיים זרים בארצות הברית.
בריאיון שנתנה לדייוויד בואומן, אמרה קולטר שג'וזף מקארתי הוא האיש המנוח אותו היא הכי מעריצה. קולטר טוענת ב"בגידה" שלא הבינו את מקארתי כהלכה ולא העריכו אותו כפי שהגיע לו, וש-Venona Cables ומקורות אחרים זיכו אותו מאשמה בכך שהם הראו שאכן היו מרגלים סובייטיים בממשל האמריקני. במאמציה המתמשכים לזכות את מקארתי, היא כתבה מספר טורי דעה שתקפו את סרטו של ג'ורג' קלוני "לילה טוב ובהצלחה", המספר על כתב הטלוויזיה אדוארד מורו ומקארתי. היא טוענת שמתארים בצורה שגויה את המקארתיזם כהרסני וכותבת שמקרה ההתאבדות היחיד שנגרם בגין המקארתיזם היה של ידידו של מורו, לורנס דוגן (Laurence Duggan).
איך לדבר לליברלי (אם אתה חייב) (2004/2005)
הספר הוא אסופה של מאמרי דעה אותם כתבה אן קולטר על ליברליזם, המלחמה נגד טרור, והתקשורת.
קולטר מביעה את דעותיה הפוליטיות. היא תוקפת את הניו יורק טיימס ואת המפלגה הדמוקרטית ומסכמת את דעתה על הליברלים בשני משפטים: "אתה רוצה להרגיז ליברל? הגן על ארצות הברית." בוויכוח עם הליברלים, היא מייעצת, "אל תתגונן", "תמיד תסתער על האויב", ו"לעולם אל תתנצל, אל תחמיא, או תהיה אדיב לדמוקרט."
הספר היה ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס במשך 17 שבועות.
כפירה: כנסיית הליברליזם (2006)
הספר הוא כתב האשמה נגד הליברליזם האמריקאי, אותו קולטר מחשיבה ככל כך לא מדעי ומבוסס בדברים כל כך רבים על אמונה שהוא מסתכם ב"דת פרימיטיבית" שיש לה "הקוסמולוגיה שלה, ההסברים שלה לגבי מדוע אנחנו כאן, האלים שלה, והכהונה שלה. עיקרי האמונה של הליברליזם הוא שהטבע הוא אלוהים ושבני האדם הם קופים."
קולטר טוענת שהליברליזם דוחה את רעיון האל וכי הוא מגנה אנשים מאמינים, ועם זאת עדיין יש לו את כל הסממנים של דת בעצמו.
אם לדמוקרטים היה שכל: הם היו רפובליקנים (2007)
הספר הוא אסופת אמרות של אן קולטר, את חלקם בחרו מעריציה. כל פרק פותח במבוא קצר על הנושא הנידון אותה כתבה קולטר בשביל הספר ואחריו יש מבחר של ציטטות מכתביה. בין הפרקים: מקארתיזם, טרוריזם, התקשורת המוטה.
אשמה: "קורבנות" ליברליים והתקפתם על אמריקה (2009)
בספר טוענת קולטר שהליברלים תמיד משחקים את הקורבן, כשלמעשה הם המתעללים.
פובליציסטיקה.
טוריה של קולטר החלו להתפרסם החל מסוף שנות התשעים (מדי שבועיים החל מ-1999–2000) אותם כתבה עבור Universal Press Syndicate. הוא הופיע בעת ובעונה אחת בשישה אתרים שמרנים: Human Events Online, WorldNetDaily, Townhall.com, FrontPageMag, Jewish World Review ובאתר האישי שלה. מנהלו של אחד העיתונים בהם פרסמה אמר: "אכסניות שבהם התפרסמו טוריה של אן דבקים בה מכיוון שיש לה קהל מעריצים נאמן של קוראים שמרנים שמצפים לקרוא את טוריה בעיתונים המקומיים."
היא החלה לכתוב טור קבוע עבור כתב העת ג'ורג' ב-1999.
קולטר גם כתבה טורים שבועיים בלעדיים בשנים 1998–2003 עבור כתב העת השמרני Human Events, לו היא הוסיפה לכתוב לפרקים אחרי כן. בטוריה במגזין, היא דנה בשלטון החוק, סוגיות משפטיות, ונושאים משפטיים המשפיעים על הקונגרס ועל הרשות המבצעת.
ב-2001 שימשה קולטר כעורכת משנה ובעלת טור ב-National Review Online) NRO), ביקשו העורכים מקולטר לשנות קטע שכתבה אחרי פיגועי 11 בספטמבר בריאיון שנתנה לתוכנית הטלוויזיה הלאומית Politically Incorrect, האשימה קולטר את NRO בצנזורה ואמרה ששילמו לה 5$ עבור מאמר. NRO הפסיקה לפרסם את הטור שלה והדיחה אותה מתפקיד העריכה. יונה גולדברג, העורך הראשי של NRO אמר: "אנחנו לא 'פיטרנו' את אן בשל מה שהיא כתבה... אנחנו סיימנו את הקשר איתה מפני שהיא התנהגה לחלוטין בחוסר מקצועיות, ידידות, ונאמנות (בהתייחסו למחלוקת לגבי העריכה).
קולטר חתמה על חוזה עם USA TODAY כדי שתסקר את ועידת המפלגה הדמוקרטית של 2004. היא כתבה מאמר שהתחיל במילים: "כאן שורצות בוועידת השטן בבוסטון..." והתייחסה לכמה נשים שלא נקבה בשמן שהיו במקום כ"שמנות, בלי איפור, בלי חזייה, נועלות סנדלים, שעירות, פרגיות היפיות." העיתון סירב להדפיס את המאמר תוך שהוא מציין שהיה ויכוח בין העורכים לגבי "פגם יסודי בבהירות ובקריאות שלא ניתן לקבלו." העיתון פרסם מאמר המסביר זאת "קולטר אמרה למהדורה המקוונת של כתב העת Editor &amp; Publisher ש-USA Today לא אהבו את ה"טון" שלי, שהתאפיין בהומור, סרקזם, וכולי., הדבר מעלה את השאלה המסקרנת למה הם שכרו אותי לכתוב עבורם." USA Today החליפו את קולטר בג'ונה גולדברג, ובמקום זאת קולטר פרסמה את המאמר באתר שלה.
Arizona Daily Star הפסיק לפרסם את מאמר הסינדיקט (מאמר שמתפרסם בו-זמנית בכמה עיתונים) של קולטר באוגוסט 2005, בצטטו תלונות מקוראים "קוראים רבים סבורים שהיא צווחנית, מנופחת ונבזית. ואלו המילים בהן השתמשו קוראים שמזהים עצמם כקונסרבטיבים."
ביולי 2006 עיתונים אחרים החליפו את טורה של קולטר עם כותבי טורים שמרנים אחרים, זאת בעקבות פרסום ספרה הרביעי "כפירה: כנסיית הליברליזם".