המערך הלוגיסטי הוא מונח המתאר את המעטפת הצבאית הרב זרועית התומכת את הצבא ויחידותיו בשגרה ובחירום. שיאו של המערך הלוגיסטי נבחן בעת מלחמה, בה יסופקו המרכיבים הלוגיסטיים הנדרשים באמצעות פתיחת נתיב יבשתי, אווירי או ימי המגיע עד לעומק שטח האויב, באופן המוכוון כלפי הכוחות ומותאם לצרכים של הכוחות הלוחמים והיחידות. המערך הלוגיסטי במלחמה מורכב מתחומי הספקה (דלק, תחמושת, מים, מזון, ציוד וסוללות), רפואה (טיפול רפואי, פינוי נפגעים ותברואה), טכנולוגיה ואחזקה (תיקון אמצעי לחימה, גרירה וחילוץ), בינוי ותשתיות והיסעים.
היסטוריה.
משחר ההיסטוריה הצבאית האנושית המתועדת מנהלים צבאות שונים מאמצי לחימה ממושכים, הנמשכים מפרקי זמן של ימי קרב בודדים ועד לשנות מלחמה ארוכות. קרבות רבים לאורך ההיסטוריה הוכרעו בהתאם ליכולתו של צבא לאפשר אספקה סדירה לכוחות הלוחמים – מזון, מים ואמצעי לחימה. היו מקרים בהם הביאו צבאות לוחמים את כלי נשקם ומזונם מהבית, על מנת להתמודד עם אתגרי הלוגיסטיקה בקרב ובמקומות בהם לא היה ניתן להעביר אספקה סדירה. הלוחמים בעת העתיקה הלכו רגלית לשדה הקרב, והיו מוצאים את מזונם בדרך או לוקחים אותו כשלל וביזה. עדות לכך אנו מוצאים בדברי הרמב"ם בהלכות מלחמה (המאה ה-12):
הצבא האשורי היה הראשון שעשה שימוש במערך לוגיסטי צבאי. בשל גודלו הרב, עשרות אלפי חיילים רגלים, אלפי מרכבות ואלפי פרשים, נדרשו האשורים לתחזק את מערכי הלחימה על ידי יצירת קווי הובלה לוגיסטיים, בימי מלחמה ובעת שלום. מאוחר יותר - צבא מוקדון, שהתפרסם בעיקר על-ידי אלכסנדר הגדול, ערך מסע כיבושים גדול מאוד שהגיע עד להודו, ונדרש לוודא רציפות אספקתית לאורך כל מסעו על מנת לצלוח את הקרבות שבדרך. המילה 'לוגיסטיקה' המוכרת כיום, הגיעה כנראה מצבא זה, במקור 'לוגיסטיקוס'  - λογιστικός .
קפיצת המדרגה הגדולה ביותר בלוגיסטיקה הצבאית התרחשה רק לאחר כ-1,500 שנים על-ידי הגרנד ארמה של המצביא נפוליאון בונפרטה, שהכיר במרכזיותם של נשק חם ותותחים אשר דרשו התארגנות לוגיסטית מיוחדת. נפוליאון רכש סוסים ופרשים רבים כדי להוביל תחמושת ולגרור את התותחים אל עומק שדה המערכה. בנוסף, הקים מצבורי אספקה קדמיים בסמוך לשדה הקרב על מנת לאפשר את רציפות הלחימה. קצין שווייצרי ששירת בצבא נפוליאון, אנטואן-אנרי ז'ומיני, כתב ספר חשוב בנושא הלוגיסטיקה הצבאית - "אמנות המלחמה". בספרו הוא הגדיר את הלוגיסטיקה הצבאית: האמנות המעשית של הנעת צבאות.
הר קליבלנד (מונטנה)
הר קליבלנד (באנגלית: Mount Cleveland) הוא הר ברכס לואיס, בשטח הפארק הלאומי גליישר, במחוז גליישר שבמדינת מונטנה שבארצות הברית.
ההר ממוקם בחלק הדרום-מזרחי של הפארק הלאומי גליישר.
ההר ממוקם 4.8 קילומטרים דרומית-מזרחית לקצה הדרומי של אגם ווטרטון.
ההר הוא ההר הגבוה ברכס לואיס (המשתרע על כל חלקו הצפוני של הפארק, ואף ממשיך לתוך החלק הדרומי של פרובינציית אלברטה שבקנדה), והגבוה בהרי הפארק הלאומי גליישר; גובהו של ההר 3,191 מטרים מעל פני הים. הר קליבלנד הוא ההר ה-147 בגובהו במונטנה, וה-5,076 בגובהו בארצות הברית.
ההר אינו ההר הגבוה במדינת מונטנה (ההר הגבוה במונטנה הוא פסגת גרניט, שגובהה - 3,904 מטרים מעל פני הים - היינו, גבוהה ב-700 מטרים מהר קליבלנד). יחד עם זאת, הר קליבלנד נודע בגובהו בשל התנשאותו הרבה ומדרונותיו התלולים. הר קליבלנד מתנשא לגובה של 1,593 מטרים מעל סביבתו. המדרונות הצפון-מערביים של הר קליבלנד עולם גובה יחסי של 1,200 מטרים על פני מרחק של 0.64 קילומטרים. וחלק ממדרונות ההר אנכיים לחלוטין - דבר נדיר ביותר בארצות הברית. בשל כך הר קליבלנד הוא והוא ההר ה-4 בהתנשאותו במונטנה וההר ה-80 בהתנשאותו בארצות הברית.
היסטוריה.
מקור השם.
החלק המזרחי של השטחים שהפכו לימים לשטחי הפארק הלאומי גליישר, נרכשו בשנת 1895 (תקופת הכהונה השנייה של נשיא ארצות הברית קליבלנד), על ידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית מקונפדרציית בלאקפוט.
נרכש על ידי הממשלה הפדרלית מקונפדרציית Blackfoot.
בשל כך החליטה הוועדה לשמות גאוגרפיים של ארצות הברית לקרוא להר על שמו של הנשיא קליבלנד.
טיפוס על ההר.
הטיפוס הראשון המתועד לפסגת הר קליבלנד בוצע בשנת 1920 על ידי פרנק ב. וין (Frank B. Wynn).
גאולוגיה.
בדומה להרים אחרים בפארק הלאומי גליישר, הר קליבלנד מורכב מסלעי משקע שמקורם החל בתקופת הפרקמבריון ועד לתקופת היורה. סלעי משקע אלה נוצרו בים רדוד, שהחל להתרומם החל מלפני 170 מיליוני שנים.
הרי גרין
הר קליבלנד
בוגומיל דויזון
בוגומיל דויזון (בפולנית וגרמנית:Bogumil Dawison, 15 במאי 1818 - 1 בפברואר 1872)
היה שחקן תיאטרון יהודי-פולני שהפך לאחד מכוכבי התיאטרון בשפה הגרמנית.
קורות חייו.
ראשית חייו.
דויזון נולד בשנת 1818 ברובע יהודי בוורשה כבנם של איגנאצי ורוזליה דוידסון, יהודים מתבוללים ועניים. בנעוריו ידע חיי מחסור והתפרנס למחייתו ככתבן ומעתיק מסמכים, צייר שלטים, ומחבר מאמרי רוויו, למשל ב"גזטה ורשבסקה". למד לבד גרמנית וצרפתית.
אחרי שהתנצר לפי הנצרות הרומית-קתולית שינה את שם המשפחה ל"דויסון". בעידוד חברים מן הסביבה היהודית המודרנית, למד למשך שנה (1837-1836) בבית ספר לתיאטרון בעיר הולדתו.
התחלת קריירת המשחק בפולנית.
בשנת 1837 הופיע לראשונה על במת התיאטרון הפולני "ויילקי" בעיר הולדתו במחזה הצרפתי "שני אסירי הגלרות" מאת בוארי, קרמוש ופוז'ול. גילם בהתחלה תפקידי מאהב והמנטורית שלו באותה תקופה הייתה השחקנית לאונטינה הלפרטובה. בשנים 1838–1840 שיחק בתיאטרון בווילנה אולם נאלץ לעזוב אחרי שנתקל בבקורות עוינות והערות אנטישמיות. ב -1840 בעזרתו של יאן נפומוקן קמינסקי מצא עבודה בלבוב שהייתה תחת שלטון אוסטרי.
הקריירה בגרמנית.
ימי לבוב.
כשהוא מוקסם מכישרונו של דויזון, המצנט ומייסד התיאטרון הפולני בלבוב, סטניסלב סקארבק, שלח אותו לווינה. שם בסיועם של יולי רטיך ולודוויג לווה התחיל להופיע גם על במות גרמניות.
אחרי שובו ללבוב ב-9 באוגוסט 1841 שיחק דויזון בו זמנית בתיאטראות בפולנית ובגרמנית. הוא עורר איבה בקרב פולנים בעיר שהאשימו אותו ב"גרמנופיליה" והוכה קשות על ידי עמית פולני בשם מ. זפולסקי. אף-על-פי-כן דויזון ואשפרגרובה נחשבו לעמודי התווך של זירת התיאטרון בלבוב. התחיל באותה תקופה גם לביים ולתרגם מחזות מגרמנית וצרפתית לפולנית.
ב-1846 בעת הגברת התסיסה המהפכנית בגליציה (ימי "הטבח בגליציה"), מתוך חשש לפרעות נגד יהודים, עזב האמן את לבוב והתחיל להופיע על במות גרמניות- בשלזיה - בברסלאו, בריג, אוהלאו (אולאבה) וכמו כן בשטטין.
הודות לחסותו של לואיס שניידר עבר לשחק בברלין ובתיאטרון תאליה בהמבורג, שבו ריתק את הקהל.
ב-1848 חזר ללבוב, בה נשא לאישה שחקנית ואצילה פולנייה קתולית, ואנדה אוסטויה סטאז'בסקה.
פריצת הקריירה בווינה ובדרזדן.
בשנת 1849 הוא השיג את החוזה המיוחל עם הבורגתיאטר בווינה, בו עבד עד שנת 1853. מנהל התיאטרון, היינריך לאובה עודד אותו לגלם תפקידי אופי. אולם התנהגותו האגוצנטרית של דויזון הכשילה את היחסים בין השניים.
בעת פעילותו בווינה עזר דויזון לקדם את השחקן הצעיר זיגווארט פרידמן.
אחר כך בשנים 1854–1864 שיחק בתיאטרון המלכותי הסקסוני בדרזדן, בו הצטיין בסגנון משחק תקיף, ריאליסטי, לפי מבקרים אחדים - אף תוקפני ותכופות לא מלוטש
דויזון הצטיין בתפקידי אופי כמו שיילוק בהסוחר מוונציה מאת שייקספיר, מפיסטו בפאוסט מאת גתה ופרנץ מור בהשודדים מאת שילר. עם התפקידים ששיחק נמנו גם המלך ליר, ריצ'רד השלישי, המלט, מרקוס אנטוניוס, קרל החמישי (במחזה דוקטור פאוסטוס מאת כריסטופר מרלו) וכו'.
בשנות ה-50-ה60 יצא דוויזון לסיורי הופעות בלייפציג, ברלין, ויימאר, ברסלאו, פראג, מינכן, אוגסוברג, סנקט פטרבורג, פשט, מגדבורג, שוורין, נירנברג, קניגסברג, ריגה וורשה.
בשנת 1855 אחרי הגעתו לברלין ב-17 ביוני הופיע בארמון המלכותי בפוטסדם בחגיגה של גדוד חיל המשמר וכהוקרה לכישרונו זכה במתנה - קופסת טבק יקרה מזהב - מידי מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הרביעי
בסנקט פטרבורג זכה להצלחה אדירה.
בשנת 1859 בפריז התבלט בחגיגות המאה להולדתו של שילר על ידי דיקלומיו מכתבי ההמשורר, אותם הילל אלפרד דה ויניי. הם היו ביוטי לניצחון הדיקלום הריאליסטי בניגוד למסורת התיאטרונית הגרמנית הישנה.
ב-1859 נפטרה אשתו, ואנדה, וב-1861 התחתן דויזון בדרזדן עם זמרת האופרטה והפסנתרנית קונסטנצה יאקובי, בתו של כומר לותרני. אז עבר דויזון לדת הלותרנית
אשתו השנייה התלוותה אליו לסיורים רבים.
ב-1864 עזב דויזון את תיאטרון החצר בדרזדן בעקבות ריב עם המנהל הסקסוני קרל אוגוסט לודוויג קוואנטר.
כפי שדווח במגזין אמנויות מקומי דויזון שיחק על במת תיאטרון זה 597 פעמים ב-566 ערבים.
החל מ-1864 יצא השחקן לסיורי הופעות רבים ומוצלחים, כולל באמריקה בשנים 1866 ו-1867 עם להקת התיאטר אן דר וין. לפי העיתון "די פרסה" באמריקה שיחק דויזון למשך 8 חדשים ב-76 ערבים ב-30 תפקידים שונים.
מרוב תשישות נפשית וגופנית נאלץ להפסיק לשחק וחזר לדרזדן, בה נפטר בפברואר 1872.
הובא לקבורה בבית הקברות האוונגלי אלטן אנן פרידהוף (Alten Annenfriedhof) ברובע Südvorstadt של דרזדן.
חייו הפרטיים.
דויזון היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה השחקנית הפולנייה ואנדה אוסטויה-סטאז'בסקה (שמתה ב-1859), אם בנו.