מוזלי שיחזר את התקיפה בדייקנות והסביר שהמניע היה שהוא "רצה להרוג אישה". מוזלי העדיף להרוג נשים כיוון שלדבריו הן "היו קלות יותר ולא נלחמו בחזרה". הוא הצהיר שבאותו לילה התעורר בסביבות השעה 2:00, עזב את הבית ונסע ברחובות על מנת לחפש קורבן. הוא ראה את ג'נובזה הולכת ברחוב ועקב אחריה עד למגרש החניה.
מוזלי הורשע ברצח וב-15 ביוני 1964, נגזר עליו עונש מוות. כשהקריא ראש חבר המושבעים את גזר הדין, התמלא אולם בית המשפט קריאות שמחה רבות. לאחר ששככו הקריאות, הוסיף השופט ואמר "אינני מאמין בעונש מוות, אך כשאני מסתכל על המפלצת הזו - לא הייתי מהסס להפעיל את המתג בעצמי!" ב-1 ביוני 1965 מצא בית המשפט לערעורים של ניו יורק כי למוזלי הייתה צריכה לעמוד האפשרות להעלות טענת אי-שפיות בשימוע שלפני משפטו הראשון והמתיק את עונש המוות למאסר עולם.
בשנת 1968, הועבר מוזלי לבית חולים בבאפלו, ניו יורק, לאחר שפצע את עצמו בבית הכלא. במהלך שהותו בבית החולים השתלט מוזלי על השומר שהיה איתו ופצע אותו. לאחר מכן הוא הצליח לקחת חמישה בני ערובה ואנס אחת מהן מול בעלה. הוא נתפס רק לאחר מרדף שנמשך יומיים. מוזלי גם השתתף במהומות שהתחוללו בכלא אטיקה בשנת 1971. במהלך שהותו בכלא הוענק למוזלי תואר ראשון בסוציולוגיה.
בשנת 1984 עבר מוזלי שימוע ראשון בוועדת השחרורים של בית הכלא. להגנתו הוא טען ש"עבור הקורבן בחוץ, זה עניין חד-פעמי שאורך שעה או דקה אחת, אך בשביל האדם שנתפס, זה לנצח". השימוע האחרון של מוזלי נערך בנובמבר 2013 והוא לא שוחרר. היה זה השימוע ה-16 במספר. הוא נפטר בגיל 81 בתאו, ב-28 במרץ 2016.
תגובה ציבורית.
לאחר שהתפרסם המקרה של ג'נובזה, רבים ראו אותו כדוגמה לחוסר האכפתיות של האנשים הגרים בערים גדולות כדוגמת ניו יורק, או של האנושות בכלל. מרבית התגובות האלו הגיעו בעקבות מאמר של "הניו יורק טיימס" שנכתב על ידי העיתונאי מרטין גנסברג ופורסם ב-27 במרץ 1964 - שבועיים לאחר הרצח. כותרת המאמר הייתה "38 אשר ראו רצח ולא התקשרו למשטרה". אחד הציטוטים מהמאמר שהשפיעו בעיקר על הציבור היו מאחד השכנים שהסביר שראה חלק מהתקיפה אך התלבט האם להתקשר למשטרה כיוון שהוא "לא רצה להיות מעורב".
הסופר הרלן אליסון פרסם סדרת מאמרים בתחילת שנות ה-70 ובהם התייחס לעדים מהמקרה כ"שלושים ושמונה בני זונות" אשר "עמדו מהצד וצפו בג'נובזה נדקרת למוות מולם מבלי לעשות דבר". במאמר אחר הוא טען שאחד השכנים אפילו הגביר את עוצמת השמע במקלט הרדיו שלו על מנת שלא יישמע את זעקותיה של ג'נובזה.
אך על אף ששכניה של ג'נובזה הוכפשו קשות על ידי מאמרים אלו, התפיסה של "38 אנשים שלא עשו כלום" היא מיתוס. המאמר של הניו יורק טיימס מתחיל בכותרת המשנה:
עם זאת, מחקר שנערך בשנת 2007, 43 שנים לאחר האירוע, טען שרוב המידע הפופולרי בקשר לרציחתה של קיטי ג'נובזה איננו נכון. המחקר לא מצא "שום עדות לנוכחותם של 38 עדים, או שמישהו מהעדים צפה רצח, או שאף אחד מהעדים לא נקף אצבע".
אף לא אחד מהעדים צפה בתקיפות בשלמותן, זאת עקב המבנה המורכב של מתחם הדירות והעובדה שהתקיפה התרחשה בכמה חלקים ובאזורים שונים של המתחם. מרבית העדים שמעו רק חלקים מהמתרחש ולא הבינו כמה שהתקיפה חמורה. אף לא אחד מהעדים ראה את התקיפה הסופית והאונס. בנוסף לכך, בתקיפה הראשונה נוקבו ריאותיה של ג'נובזה, כך שמרבית הסיכויים הם שהיא לא הייתה מסוגלת לצעוק בקול רם.
למרות זאת, התגובה התקשורתית למקרה הובילה את משטרת העיר ניו יורק לשדרג את מערכת הטלפוניה שלה. המערכת שהייתה קיימת באותו זמן לא עבדה היטב, העבירה שיחות למחלקות הלא נכונות ולעיתים הייתה מנתקת את השיחה. בנוסף לכך, קהילות שונות החלו לארגן תוכניות משמר שכונתי ותוכניות דומות לשמירת הסדר בקהילה.
המחקר הפסיכולוגי שהתעורר לאחר הרצח.
חוסר התגובה של כמות גדולה כל כך של אנשים שהיו עדים לתקיפה הובילה למחקר בפסיכולוגיה חברתית של אפקט הצופה מהצד ואפקט דילול האחריות. באופן זה, המקרה של קיטי ג'נובזה הפך למקרה מוכר מאוד בפסיכולוגיה חברתית. המחקר התחיל בעבודתם של הפסיכולוגים ג'ון דארלי וביב לאטאן, אשר הראו שבניגוד לציפייה המקובלת, כמות גדולה של צופים מהצד מפחיתה את הסיכוי שמישהו ינסה לעזור לאדם במצוקה. הסיבות לכך מגוונות וכוללות את העובדה שהצופים רואים שאנשים אחרים לא עוזרים גם הם; צופים מאמינים שמישהו אחר יודע טוב יותר איך לעזור; או שצופים מרגישים לא בנוח להגיש עזרה כשמישהו מתבונן עליהם.
בשנת 2007, המגזין American Psychologist פרסם מאמר שסקר את האופן שבו המקרה של קיטי ג'נובזה מתואר בספרי לימוד בפסיכולוגיה חברתית. כותבי המאמר הגיעו למסקנה שהמקרה מובא כמשל ולא כעובדה, בעיקר עקב ההישענות על הדיווח העיתונאי הלא מדויק בזמן האירועים. לפי דברי החוקרים, למרות חוסר הדיוקים שבדיווחים אלו, סיפורה של ג'נובזה ממשיך להיות חלק משמעותי בספרי הלימוד של הפסיכולוגיה החברתית, אולי כיוון שהדרמטיות שלו מאפשרות למרצים לעורר עניין בסטודנטים.
הפסיכולוגית הפמיניסטית פרנסיס צ'רי טענה שהפרשנות של האירוע דרך ההסתכלות על אפקט הצופה מהצד איננה מושלמת. היא הצביעה על מחקרים המראים שאנשים, בעיקר באותה תקופה שבה בוצע הרצח, נוטים להתערב פחות כאשר הם רואים גבר תוקף אישה שהם חושבים שהיא חברתו או אשתו.
המקרה של קיטי ג'נובזה בתרבות הפופולרית.
רצח קיטי ג'נובזה, והמיתוס על 38 אנשים שראו ולא עשו דבר, נלמדים עד היום בקורסי מבוא לפסיכולוגיה סביב לעולם והסיפור מוכר דרך שלל ספרים, תוכניות טלוויזיה ועוד.
יהודים למען שימור הבעלות על כלי ירייה
יהודים למען שימור הבעלות על כלי ירייה (אנגלית: Jews for the Preservation of Firearms Ownership (JPFO)) הוא ארגון אמריקאי שמטרתו לקדם את זכותם של אזרחי ארצות הברית להחזיק ולשאת נשק חם. הארגון מפרש זאת כ"זכות טבעית וקדמונית" המנוסחת בתיקון השני לחוקה האמריקאית. הארגון נוסד ב-1986 על ידי אהרון זלמן, סוחר נשק ויוצא הצי של ארצות הברית.
ה-JPFO ידוע במסעות הפרסום עם המוטיב של השוואת מדיניות צמצום נשק לחקיקה הטוטאליטרית בנושא זה. אחת מססמאותיו המפורסמות, "כל מי שבעד הגבלות נשק שירים את ידו, הימנית", ברמז מפורש להצדעה במועל יד.. טיעון נוסף שהארגון מקדם הוא שהשמדות עם עולות בקנה אחד עם מדיניות הגבלת נשק אזרחי, ומביא דוגמאות לכך מההיסטוריה המודרנית.
ה-JPFO אינו מגביל את החברות בו ליהודים בלבד. הדרישה היחידה לחברים היא "שיכבדו את מגילת הזכויות".
בנוסף, אין לבלבל בין ארגון זה לארגון אחר הנושא את אותן ראשי תיבות, ה- Jewish People's Fraternal Order, שהייתה תנועה פרו-קומוניסטית במסדר העובדים הבינלאומי במהלך שנות הארבעים של המאה העשרים.
עמדות פוליטיות.
אחת הטענות של ה-JPFO היא שחוק הפיקוח על הנשק, שחוקק ב-1968 ואשר הגביל את הסחר בכלי נשק בין מדינות לסוחרים מאושרים, לקוח במלואו מהחקיקה הנאצית.. חוק כלי הירייה הגרמני שהיה קיים לפני עליית הנאצים לשלטון ב-1933, ושונה על ידי השלטון הנאצי ב-1938. הבסיס לטענת JPFO הוא שבחוק האמריקאי מ-68' הוכנס לראשונה מבחן לשימוש ספורטיבי" של כלי נשק, וכי קריטריון זה היה קיים באותו שם בחקיקה הגרמנית. הם מצביעים על כך שהחוק קודם על ידי הסנטור תומאס דוד (Thomas Dodd), אשר היה אחד מהתובעים במשפטי נירנברג.
ה-JPFO גם נוהג לבקר את החוסר בתקינה אחידה של הבדיקות הנערכות על ידי הלשכה לאלכוהול, טבק, כלי נשק וחומרי נפץ (ATF), והשפעתה על בעלי כלי הנשק.
ביקורת כלפי ה-NRA.
במהלך שנות קיומו, ה-JPFO ביקר את איגוד הרובאים הלאומי (NRA) פעמים לא מעטות, כשהאחרונה (נכון למרץ 2012) מתייחסת למכתב שנשלח לנשיא ברק אובמה במרץ 2011. הסיבה העיקרית לביקורת היא ש-JPFO מחשיב את יחס איגוד הרובאים לממשל כמרוכך מדי, ואף ותרני. לכן, ובהיות שניהם ארגוני זכויות נשק, קיימים יחסי "אהבה-שנאה" בין שני הארגונים ומפעם לפעם חילופי דברים בין ראשיהם. עם זאת, מבקרי מדיניות זו של ה-JPFO טוענים, שהיות איגוד הרובאים לובי פוליטי בעל תקציב ענק המבוסס בעיקרו על תרומות, עליו לקחת בחשבון הבטים שארגונים קטנים יותר פטורים מהם. טענה נוספת היא שמקור הביקורת הוא בעובדה ששני הארגונים מתחרים על לב אותו נתח אוכלוסייה.
חילוקי דעות עם הליגה נגד השמצה.
קיים עימות מתמשך בין ה-JPFO לליגה נגד השמצה סביב עמדות הארגון. ה-JPFO מאשים את הליגה בהתערבות ב"אותם ענייני הקהילה היהודית שאינם נוגעים להם", ואילו מצידו, מנכ"ל הליגה, אברהם פוקסמן, מתח ביקורת על הארגון במספר הזדמנויות לגבי מה שהוא מכנה "ניצול האנטישמיות לקידום האג'נדה החימושית שלו."
יהודים למען שימור הבעלות על כלי יריה
פסיכותרפיה דינאמית קצרת טווח בשיטת חביב דבנלו
פסיכותרפיה דינאמית קצרת טווח (באנגלית: Intensive short-term dynamic psychotherapy) היא סוג של טיפול פסיכותרפי דינאמי קצר מועד שפותח באוניברסיטת מקגיל על ידי הפסיכיאטר והפסיכואנליטיקאי הקנדי חביב דבנלו (באנגלית: Habib Davanloo) בין שנות ה-60 לשנות ה-90 של המאה ה-20. מטרת הטיפול הוא פתרון הקונפליקט האדיפלי באמצעות שימוש בכעס של המטופל כגורם הנעה מרכזי בטיפול.
דבנלו התבסס על שלושה עקרונות פסיכואנליטיים בסיסיים: שחרור רגשות חבויים באמצעות עבודה אקטיבית של פרשנות ההתנגדויות והגנות, השמת דגש רב על מערכת היחסים של ההעברה, וקישור בין תהליכי ההעברה לאנשים המשמעותיים בחייו העכשוויים ובעברו של המטופל. באמצעות עקרונות אלו הקונפליקט הלא מודע עולה ומתערפלים הסימפטומים שהיו קודם לכן.
היסטוריה.