ב-1870 חדלה האוניברסיטה מלהיות אוניברסיטה אפיפיורית והפכה לאוניברסיטה של בירת איטליה. ב-1935 הושלמה בניית הקמפוס החדש שלה ואליו קובצו כל מוסדות ההשכלה הגבוהה בעיר. מאז אותה שנה ואילך נמצאת האוניברסיטה בפיקוח ממשלתי.
בין בוגרי האוניברסיטה מספר חתני פרס נובל, ביניהם אמיליו סגרה. הפיזיקאי אנריקו פרמי היה פרופסור באוניברסיטה.
נכון לעשור הראשון של המאה ה-21 יש באוניברסיטה 21 פקולטות בהן מעל 140,000 תלמידים. בספריית אלסנדרינה האוניברסיטאית שנבנתה ב-1670, מצויים כמיליון וחצי ספרים. לאוניברסיטה מספר רב של קמפוסים ברחבי העיר רומא, המרכזי שבהם - "הקריה האוניברסיטאית" (Città Universitaria), ששטחו מעל 400 דונם, נמצא סמוך לתחנת רומא טרמיני. לאוניברסיטה ארבעה קמפוסים מחוץ לתחומי העיר רומא, בצ'יוויטווקיה, לטינה, פומנציה, ובריאטי.
פקולטות.
הפקולטה לרפואה ולכירורגיה.
בשנת 1824 הבולה של לאו ה-12 הציגה את הרפורמה הרפואית באוניברסיטה לפיה השיעורים נערכו בעיקר בלטינית, והאוניברסיטאות ספיאנצה ברומא ואוניברסיטת בולוניה היו היחידות שהוסמכו להעניק תארים ברפואה (תואר ארבע-שנתי) וכירורגיה (תואר שלוש-שנתי). בשנת 1870, בתקופת ממלכת איטליה, התמזגו הפקולטות לרפואה ולכירורגיה לפקולטה אחת, עם מסלול לימודים אחד בן חמש שנים, שהפך לשש-שנתי בשנת 1876. הפקולטה פועלת במסגרת בית החולים פוליקליניקו אומברטו I מאז פתיחתו בשנת 1904.
דירוגים.
בית הספר לרפואה ולכירורגיה של אוניברסיטת ספיאנצה נחשב בדירוגים בינלאומיים רבים לאחד ממאה בתי הספר לרפואה הטובים בעולם:
מיקומים.
בנוסף למשרדים הרבים בפריפריה ברומא, לאוניברסיטה יש סניף בלאטינה. הנכסים שבבעלותה או שהוענקו לה לשימוש תמידי מבעלות המדינה נמצאים ברשותה למעלה ממאה שנה, מתוכם 38 נכסים מצויים בתוך העיר האוניברסיטאית, והשאר מופצים ברחבי רומא. לה ספיאנצה קשורה גם לשני בתי חולים - פוליקליניקו אומברטו I ובית החולים סנט'אנדראה, לצורך פעילויות הוראה ומחקר הקשורות לרפואה.
העיר האוניברסיטאית.
העיר האוניברסיטאית (באיטלקית: Città universitaria) היא הקומפלקס המרכזי של האוניברסיטה והוא נמצא ברובע סן לורנצו. העיר האוניברסיטאית תופסת כ-439,000 מ"ר.
פסל מינרווה.
מהכניסה הראשית לעיר האוניברסיטאית הפרספקטיבה מפותחת באופן כזה שמציג את דמות פסל מינרווה (באיטלקית: Statua della Minerva), לאות דמותה של האלה מינרווה, והוא אחד מסמליה של האוניברסיטה ופרי יצירתו של הפסל האיטלקי ארטורו מרטיני. הפסל עשוי ברונזה ומונח על גבי בסיס שנמצא בתוך בריכת מים. הפסל הוצב מול פאלאצו דל רטוראטו, על ידי מרצ'לו פיאצ'יני.
הגן הבוטני של אוניברסיטת ספיאנצה.
הגן הבוטני של אוניברסיטת ספיאנצה, נקרא גם הגן הבוטני של רומא, נולד כגן פשוט כבר במאה ה-11, אם כי במציאות הגן הראשון שקשור לאוניברסיטה הוקם על ידי האפיפיור ניקולס החמישי בשנת 1477, ואז הועבר לפונטה של אקווה פאולה. בסוף המאה ה-15, בשנת 1492, הוקם הגן בתוך פאלאצו סלוויאטי. כיום הוא ממוקם מאחורי האקדמיה דיי לינצי, באזור טרסטוורה, אם כי חלק ניכר מהצמחייה נשמר בגן הבוטני שבתוך העיר האוניברסיטאית.
אורן מוברמן
אורן מוברמן (נולד ב-4 ביולי 1966) הוא תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע ישראלי הפועל בארצות הברית.
ביוגרפיה.
מוברמן נולד בישראל וגדל בגבעתיים. בגיל 12 עזבה משפחתו את ישראל בעקבות אביו שעבד כמנהל בשלוחה האמריקאית של בנק לאומי. מוברמן למד בתיכון יהודי במנהטן והיה פעיל בשבט צופי צבר בקווינס. הוא חזר לארץ כדי לשרת בצבא, ואת שירותו עשה בנח"ל המוצנח. אחרי השחרור חזר לניו יורק, והחל בלימודי קולנוע בברוקלין קולג'. בזמן הלימודים החל לכתוב ביקורות קולנוע בעיתון ישראלי מקומי בניו יורק ולאחר מכן כתב גם במגזין האמריקאי Interview, טור שכלל ראיונות עם אנשים בתחום הקולנוע.
תפקידו הראשון בעסקי הקולנוע היו כעוזר הפקה בסרט "Vanya on 42nd Street", של הבמאי לואי מאל. לאחר מכן כתב את התסריט לסרט "" שזכה בשני פרסים בפסטיבל ונציה. בנוסף, כתב ביחד עם טוד היינס את התסריט לסרטו הביוגרפי על בוב דילן, אני לא שם.
סרטו הראשון כבמאי, "השליח", זכה להצלחה רבה והוקרן לראשונה בשנת 2009 בפסטיבל סאנדנס, זכה בפרס דוב הכסף לתסריט בפסטיבל ברלין. הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב ולשני פרסי אוסקר, בהם לתסריט הטוב ביותר.
סרטו השני " מ-2011, אותו כתב בשיתוף עם ג'יימס אלרוי. הסרט זכה לביקורות מעורבות, ורוב השבחים הלכו לוודי הרלסון, כשחקן הראשי בסרט.
בשנת 2015 ביים וכתב את הסרט ", בכיכובם של ריצ'רד גיר, סטיב בושמי וג'נה מאלון. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-7 בספטמבר 2014.
בשנת 2017 ביים וכתב את הסרט ", המבוסס על מ-2009 מאת הסופר הרמן קוך. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-10 בפברואר, ובבתי הקולנוע בארצות הברית הופץ ב-5 במאי 2017 באופן רשמי.
בשנת 2021 החל לעבוד על סרטו הרביעי "Raised Eyebrows"" המבוסס על ספרו של סטיב סטוליאר באותו שם משנת 1996; ועוקב אחר ימיו האחרונים של הקומיקאי והשחקן היהודי-האמריקאי גראוצ'ו מרקס בגילומו של ג'פרי ראש.
מוברמן מיוצג על ידי סוכנות הכישרונות Creative Artists Agency (CAA) מלוס אנג'לס.
אלצ'ידה דה גספרי
אלצ'ידה דה גספרי (באיטלקית: Alcide De Gasperi; 3 באפריל 1881 - 19 באוגוסט 1954) היה מדינאי איטלקי, מייסד המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, וראש ממשלת איטליה הראשון שמונה מטעמה, בשנים 1945–1953. דה גספרי נחשב לאחד ממייסדי האיחוד האירופי יחד עם רובר שומאן הצרפתי וקונראד אדנאואר הגרמני.
ביוגרפיה.
דה-גספרי נולד בפרובינציית טרנטו, אזור שהיה שייך לאימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1896 הוא הצטרף לשורות המפלגה הסוציאליסטית-נוצרית. בשנת 1911 הוא נבחר לחבר ברייכסטג האוסטרי, בתפקיד זה כיהן עד שנת 1917. לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הצטרף חבל טרנטו לממלכת איטליה, ודה-גספרי קיבל אזרחות איטלקית.
ב-1919 ייסד דה גספרי את המפלגה העממית האיטלקית וב-1921 הוא נבחר לפרלמנט האיטלקי עד שנת 1924. באותן שנים עלתה המפלגה הפשיסטית לשלטון באיטליה. מפלגתו של דה גספרי הצטרפה לקואליציה בראשותו של בניטו מוסוליני באוקטובר 1922, אך לאחר שהשתלט מוסוליני על מוסדות השלטון באיטליה והנהיג שינויים בחוקת המדינה, פרשה מפלגתו של דה גספרי מהקואליציה.
ב-1924 הפך למעשה דה גספרי, לראש המחנה הפוליטי המתנגד למפלגה הפשיסטית. בנובמבר 1926 הוציא מוסוליני את מפלגתו של דה גספרי מחוץ לחוק, ובשנת 1927 נעצר דה גספרי על ידי המשטר ונשפט למאסר של ארבע שנים על שימוש במסמך מזויף כדי להשיג דרכון. בלחצם של מוסדות הכנסייה והוותיקן הוא שוחרר ב-1928.
בשנת 1929 קיבל דה גספרי מקלט מדיני בוותיקן ברומא, שם הוא שימש כספרן בספריית הוותיקן במשך 14 שנים עד נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה בשנת 1943.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הקים דה גספרי את המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה, שבתחילה הייתה בלתי חוקית. לאחר שחרור דרום איטליה על ידי בנות הברית צורף דה גספרי לוועד השחרור הלאומי. לקראת סוף המלחמה היה חבר בוועד השחרור של איטליה הצפונית. הוא כיהן כשר בלי תיק ובהמשך כשר חוץ בממשלתו של איוונו בונומי, ומיוני 1945 כשר חוץ בממשלתו של פרוצ'ו פארי.
כבר ביוני 1945 עלה שמו של דה גספרי כמועמד לתפקיד ראש הממשלה, אך הוא זכה בתפקיד רק בדצמבר 1945.
ראש ממשלה.
דה גספרי שימש כראש ממשלת איטליה במהלך שמונה שנים, בהן הקים ממשלות רבות.
תחת שלטונו הפכה איטליה בשנת 1946 מממלכה לרפובליקה, מפלגתו ניצחה בבחירות של שנת 1948, המדינה הצטרפה לנאט"ו ב-1949 וחיזקה את יחסיה עם ארצות הברית שסייעה לשיקום כלכלת איטליה באמצעות "תוכנית מרשל". בשנות שלטונו של דה גספרי הפכה איטליה גם לאחת ממייסדות האיחוד האירופי אשר החל את תחילת דרכו ב"איחוד קהילת הפחם והפלדה". בשנת 1950 הוא הוביל מהלך לרפורמה אגררית של הפקעת אחוזות והעברת הקרקע לאיכרים חסרי קרקע, אולם הרפורמה לא יצאה אל הפועל.
בבחירות ביוני 1953, ירד כוחן של המפלגה הדמוקרטית נוצרית ובנות בריתה במרכז המפה הפוליטית ודה גספרי לא השיג רוב במרכז המפה הפוליטית להקמת ממשלה חדשה. דה גאספרי ניסה בכל זאת להרכיב ממשלת מיעוט, תוך שילוב שר ביטחון שיקרוץ למלוכנים, אולם כשל בכך. בעקבות זאת, הועבר התפקיד של הרכבת הממשלה לאיש מפלגתו, אטיליו פיצ'יוני, ולאחר שזה לא הצליח הועבר התפקיד לג'וזפה פלה שהצליח לקבל את תמיכת המלוכנים. פלה לא כלל את דה גספרי בין שריו, צעד שפורש כניסיון לעבור למדיניות חוץ מאוזנת יותר שלא נשענת על ברית נאט"ו. דה גספרי המשיך להנהיג את מפלגתו ולקראת סוף 1953 יצר משבר קואליציוני עקב חוסר שביעות רצון מהשותפות של פלה עם המלוכנים. לאחר התפטרות פלה בראשית ינואר 1954, הצליח דה גספרי לגבש קואליציה חדשה של מפלגות המרכז, אך סירב לעמוד בראש הממשלה והתפקיד הועבר לידי שלבה.
באפריל 1954 הוביל דה גאספרי ועידה בין פרלמנטרית לדיון על שיתוף פעולה אירופי. במאי 1954 נתמנה דה גספרי לנשיא הפרלמנט של קהילת הפחם והפלדה האירופית.
באוגוסט 1954 מת דה גספרי. קברו נמצא בבזיליקת סן לורנצו שמחוץ לחומות רומא.
דה-גספרי נחשב לאחד מבכירי המדינאים באיטליה במאה ה-20. הוא נחשב למנהיג אמיץ אשר התנגד למשטר הפשיסטי ואשר שיקם את איטליה לאחר תבוסתה במלחמת העולם השנייה.
מנהל מערכות מידע