עוד בשנת 1940 החל לקלרק במתקפות כנגד בסיסי האיטלקים בלוב, כאשר עיקר חייליו הם מחיל הרגלים הסנגלי, חיילי מדבר ניידים המנוסים בפשיטות מדבר, ועמם סגל קצינים צרפתי שגילה יוזמה ומסירות. בשנת 1941 הצליח לכבוש את נווה המדבר אל-כופרה במסגרת הקרב על אל-כופרה, והחזיק בו. בפברואר 1942 פשט על מורזוק וגרם לצבא המצוי שם נזק כבד. עם זאת, המסע אל העמדות האיטלקיות מעמדותיו של לקלרק בפור לאמי ובפיה לארגו היה מסע ארוך וקשה, דרך מאות קילומטרים של אדמת מדבר, כאשר כוחותיו של לקלרק סבלו מנחיתות ומחוסר ניידות. עם זאת לא ויתרו דה גול ולקלרק על החלום להתערב בלחימה בצפון אפריקה, ולחבר את כוחות צרפת החופשית מצ'אד דרך בסיסי האיטלקים בפזאן עם הכוחות הלוחמים בצפון כנגד האיטלקים והגרמנים. לקלרק הגיע לצ'אד כשהוא מצויד בפקודתו של דה גול להכין מתקפה זו.
בסוף שנת 1942 השתנה המצב הצבאי. תבוסת כוחות הציר בקרב אל עלמיין גרמה לנסיגה של כוחות גרמניה ואיטליה במצרים ובלוב, כשבעקבותיהם שועטת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי. מבצע לפיד בו נחתו יחידות של צבא ארצות הברית והצבא הבריטי בחופי מרוקו ואלג'יריה הביא לנוכחות צבאית משמעותית יותר של בעלות הברית באפריקה, כאשר בתוניסיה התרכז ריכוז גדול של כוחות הציר לקראת המערכה בתוניסיה. נראה כי בשלו התנאים לחבירה צרפתית מאזור אפריקה המשוונית אל הכוחות הלוחמים באזור הים התיכון.
המצב הפוליטי אף הוא חייב פעולה של אנשי צרפת החופשית. לאחר מבצע לפיד הושם בראש הכוחות הצרפתיים במושבות צפון אפריקה האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, איש וישי שהיה מעורב בשיתוף הפעולה עם הגרמנים. לאחר שזה נרצח, בדצמבר 1942, הושם בראש הכוחות הגנרל אנרי ז'ירו, שהיה אמנם, נאמן למטרת בעלות הברית, אך היה יריב פוליטי של דה גול. דה גול ואנשיו, שלחמו מזה כשנתיים כנגד הגרמנים, היו חייבים לפעול על מנת להראות כי עודם גורם חשוב במערך הכוחות.
בספטמבר 1942 פקד דה גול על לקלרק להתחיל בפעולות ההכנה, וב-28 בנובמבר ניתנה פקודת הביצוע, לנוע לכיבוש פזאן ולאחר מכן לנוע צפונה בכיוון טריפולי בהתחשב במבצעי בעלות הברית באזור. לקלרק דיווח ישירות לדה גול, אך נאמר לו להתחשב בהוראותיו של הגנרל הרולד אלכסנדר מפקד הכוחות הבריטים בצפון אפריקה.
סדר הכוחות.
הכוחות היוצאים למערכה מצד צרפת החופשית מנו בעיקרם שתי פלגות ושני גדודים, שכללו בעיקר רגלים, אך גם "פלוגה כבדה" ו"פלוגת סיור ממונעת", וכן סוללת תותחים או חצי סוללה לגדוד. התותחים בהם השתמשו היו בעיקרם תותחים נגררים בקוטר 75 מ"מ, וכן תותח נ"מ אחד מסוג "בופורס". סך כל הכוח העיקרי - 2,400 חייל לאלו נוספו פלוגת סיור רכובה על גמלים, עתודה ניידת וגדוד ממונע. בסך הכל מנה הכוח היבשתי שיצא למתקפה - 3,650 קצינים וחיילים. הסיוע האווירי ניתן מלהק "ברטאן" של חיל האוויר של צרפת החופשית, שכלל כ-14 מטוסים מסוגים שונים. עיקר הכוח היו חיילים מקומיים ואנשי הגדודים הסנגלים. 175 קצינים ומש"קים היו צרפתים.
הכוח האיטלקי המוצב בעמדות ההגנה כלל בין 5,000 ל-6,000 חיילים מקומיים, ומספר לא ידוע של איטלקים, שכן כשהתחילה המערכה נסו רבים מהם צפונה. עם תחילת המערכה נמצאו במקום כ-600 איטלקים. הכוח היה חמוש היטב, וכלל גם אלמנטים של חיל אוויר ושריון, אך מצבו המורלי היה גרוע, והוא סבל מקשיי לוגיסטיקה חמורים.
המסע הצבאי.
על אף שהפקודה לצאת לקרב ניתנה על ידי דה גול כבר ב-2 בדצמבר השתהתה תחילת המתקפה עד ה-12 בדצמבר שכן רומל הצליח לעצור את התקדמות הארמייה השמינית באל עגילה. ב-12 בדצמבר יצאו הכוחות לדרכם מבסיסם בפיה לארגו. המסע מפיה לארגו אל העמדות הקדמיות של האיטלקים בפזאן ארך עשרה ימים. ב-22 בדצמבר יצאו שני טורים בכיוון קאטרון ואום אל ארנב. ב-12 בינואר נפלה סבהא שהיוותה את המכשול העיקרי בדרך לטריפולי, יעדם הסופי של הכוחות. ב-13 בינואר נפלה מורזוק, שהיוותה מעוז חשוב, ויעד חוזר ונשנה להתקפותיו של לקלרק בשנה שקדמה למבצע. בתאריך זה הודיע דה גול ברדיו לעם הצרפתי על הניצחון בפזאן.
במשך כמה ימים נוספים המשיכה הלחימה. ב-23 בינואר הגיעו כוחות צרפת החופשית אל הון והעיירה הסמוכה סוקנא, וחברו שם לכוחות הארמייה השמינית. ב-24 בינואר נכבשה העיירה מיזדה, הנמצאת מרחק 160 ק"מ דרומית לטריפולי.
עם תחילת המערכה נשלח קולונל בשם קרטיה ליצור מגע עם אנשיו של אנרי ז'ירו באלג'יריה. אלו החלו בתקיפת מוצבים איטלקים בפזאן, ואף הצליחו לכבוש את המוצב גאת. ניסיונם של האלג'יראים לכבוש את רדאמס נכשל, ולקלרק שלח מערבה כוח שיסייע להם. ב-25 בינואר נכבשה אף רדאמס על ידי הכוח המשולב.
אבדות הצרפתים בכל הלחימה היו טייס אחד הרוג, טייס פצוע, ו-50 חיילים פצועים. אבדותיהם של האיטלקים לא ידועות, רובם נסו צפונה כאשר החלה הלחימה. בשבי נפלו 600 איטלקים וכ-5,000 חיילים מקומיים ששוחררו מייד לבתיהם.
תוצאות הקרב.
בנאומו ברדיו ב-13 בינואר אמר דה גול:
מעמדה של פזאן היה שנוי במחלוקת. הבריטים רצו לשמור אותה תחת מינהל בריטי, ואף שלחו מספר קצינים שישמשו כקציני מנהלה, עוד בטרם החל הקרב. דה גול עמד על כך שפזאן תישאר תחת ממשל צרפתי, שכן היא הקשר הגאוגרפי בן המושבה הצרפתית בתוניס ובין צ'אד. בסופו של דבר נותרה פזאן תחת ממשל צרפתי עד לשנת 1951.
לקלרק וכוחותיו חברו אל הארמייה השמינית, והמשיכו בלחימה. כוחות אלו הצטיינו בלחימה במערכה בתוניסיה, ולאחר המשיכו ללחימה ביתר המערכות, עד לשחרור צרפת.
יוהאן לודוויג בורקהרדט
יוהאן לודוויג בורקהרדט (בגרמנית: Johann Ludwig Burckhardt; 24 בנובמבר 1784 - 15 באוקטובר 1817) היה נוסע שווייצרי ומזרחן. שב וגילה לעולם המערבי את שרידי פטרה שבירדן.
ביוגרפיה.
ראשית דרכו ולימודיו.
בורקהרדט נולד בלוזאן, בחלק דובר הצרפתית של שווייץ. הוא כתב את מכתביו בצרפתית וחתם בשם "לואי". הוא ידוע גם בשמו הצרפתי ז'אן לואי בורקהרדט. לאחר שלמד בלייפציג ובאוניברסיטת גטינגן, נסע ב-1806 לאנגליה שם הועסק ב"אגודת אפריקה" , גוף מדעי לחקר אפריקה המערבית, וקיבל את תמיכתה למסע מחקר למציאת מקורות נהר הניז'ר. בורקהרדט סבר שמוטב לו להציג עצמו במסעו כמוסלמי ומשום כך תכנן לעבור קודם כול בלבנט כדי להתערות במנהגי המוסלמים. כהכנה למסעו במזרח למד ערבית באוניברסיטת קיימברידג' ואף ניסה לסגל לעצמו אורח חיים סגפני. באביב 1809 הפליג בורקהרדט למלטה ובסתיו באותה שנה הגיע לחלב שבסוריה כדי לשפר את שליטתו בערבית וללמוד את השריעה - המשפט המוסלמי. שמו המוסלמי של בורקהרדט היה שיח' אברהים אבן עבדאללה. קיימים חילוקי דעות לגבי התאסלמותו. על פי מספר מקורות נראה כי המיר את דתו מתוך כוונה כנה, אולם משפחתו הכחישה זאת. לאחר שנתיים בסוריה השלים את לימודיו ורכש שליטה בערבית, בקוראן ובפרשנויות השונות לכתבי הדת המוסלמיים.
מסעות במזרח.
במשך שהותו בסוריה ערך בורקהרדט מספר מסעות ותיעד אותם בצורה מפורטת. הוא נסע לתדמור, לדמשק, ללבנון ולחבלי ארץ הנמצאים כיום בממלכת ירדן. באחד ממסעותיו הוא ביקר בשרידי העיר הקדומה פטרה - בירת ממלכת הנבטים, והיה לאדם המערבי הראשון שתיעד את העיר העתיקה אחרי כ-1000 שנים מאז ננטשה. הוא המשיך במסעו מזרחה והגיע עד חצי האי סיני וקהיר. למרות תגלית זו, עדיין דבק בורקהרדט במשימה אותה נטל על עצמו - חקר נהר הניז'ר והוא נסע ב-1812 לקהיר במטרה להצטרף לשיירת סוחרים שיעדה היה חבל פזאן שבדרום מערב לוב. תחת זאת, יצא בורקהרדט למסע במעלה נהר הנילוס בניסיון להפליג ביובליו המערביים. ב-1813, במהלך מסעו, היה המערבי הראשון שגילה מחדש את מקדשי אבו סימבל הקבורים בחול כשרק האפריז של אחד המקדשים בולט מעל החול. הוא מסר את תגליתו לחוקר האיטלקי ג'ובאני בלזוני שהמשיך בחקירת האתר. כשלא יכול היה עוד להמשיך במסעו מערבה, פנה מזרחה ביבשה ועבר דרך ברבר, שנדי עד לסואקין שעל שפת ים סוף ולאחר שחצה את ים סוף לג'דה, החל בחג' למכה. הוא חלה במכה בדיזנטריה ונשאר שם במשך זמן רב בניסיון להחלים. לאחר מכן נסע לאל-מדינה ושהה שם שהות נוספת בניסיון להחלים ולהתאושש.
ביוני 1815 שב לקהיר במצב של תשישות קשה ונשאר בה להתאוששות עד אשר יצא באביב 1816 למסע אל הר סיני. ביוני באותה שנה שב לקהיר והחל שוב בהכנות למסע לפזאן שבלוב. הכנותיו נתקלו בקשיים והמסע התעכב מספר פעמים. באפריל 1817, כשהושלמו ההכנות ובורקהרדט עמד לצאת למסע, הוא חלה בדיזנטריה ונפטר בקהיר באוקטובר 1817. הוא נקבר כמוסלמי בבית קברות מוסלמי בקהיר וקברו שמור עד היום.
האנס גאורג גאדאמר
מכון רקח לפיסיקה
הוא המחלקה לפיזיקה של האוניברסיטה העברית בירושלים. המכון הוא חלק מהפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע, שממוקמת בקמפוס אדמונד י. ספרא בגבעת רם. הפעילות במכון כוללת מחקר והוראה בכל תחומי הפיזיקה. בפרט, חוקרי המכון עוסקים בתחומי האסטרופיזיקה, פיזיקת חלקיקים, פיזיקה של מצב מוצק, אופטיקה, פיזיקה גרעינית, פיזיקה של מערכות לא ליניאריות וביופיזיקה. המכון כולל קבוצות מחקר ניסיוניות ועיוניות.
היסטוריה.
המחקר בפיזיקה באוניברסיטה העברית החל בשנת 1928 עם מינויו של פרופ' שמואל סמבורסקי. מכיוון שעדיין לא הייתה תשתית ניסיונית באוניברסיטה, הוא ערך את ניסיונותיו בספקטרוסקופיה אטומית במעבדתו של אורנשטיין באוניברסיטת אוטרכט בהולנד. בשלב מאוחר יותר הוא זכה להכרה ופרסום כהיסטוריון של המדע. בשנת 1933 הצטרף למחלקה פרופ' ארנסט אלכסנדר ושנה לאחר מכן הגיע גם פרופ' גונטר וולפסון. הם הקימו את התשתית למחקר בפיזיקה ניסיונית באוניברסיטה.