השימוש בגרזן ככלי נשק הוא קדום כהמצאת הגרזן עצמו, והיה קיים כמעט בכל התרבויות האנושיות לאורך ההיסטוריה. עקרון הפעולה של המרכזי של הגרזן הוא הנפה וריכוז האנרגיה הקינטית אל הלהב אשר נמצא בקצהו, (הידית של הגרזן פועלת כמנוף ומגבירה את המומנט המועבר אל להב הגרזן). לצד זאת, היו גרזנים אשר שימשו להטלה, גרזנים עם דוקרנים היוצאים מראש ומגב הלהב, פטיש היוצא מגב הלהב או להב גרזן אשר מושחז גם בחלקו התחתון לטובת "גריפה" של מגנים או תפיסה של גפיים/חלקי שריון בדומה לקרס.
השימוש בגרזן בקרב.
הגרזנים היו כלי נשק פופולרי לאורך אלפי שנים, ממגוון סיבות, המרכזיות שבהן:
יודגש כי, הצורה המוכרת, של ראש שטוח עם להב רחב (אשר לעיתים מזכיר חצי סהר) מזוהה בעיקר עם עמים אירופאים ועמים מן המזרח. באשר לגרזן דו-ראשי, אלו כמעט ולא היו בשימוש באירופה אך מוכר שימוש בעולם האסלאם.
ישנן עדויות רבות של שימוש בגרזני קרב לאורך תקופות שונות, להלן מספר דוגמאות לשם ההמחשה:
לקראת המאה ה-16 וכניסת אבק השריפה לשדה הקרב לצד הוזלה בעלויות של הכנת חרבות, נצפה פיחות בשימוש בגרזנים בשדה הקרב האירופאי ומרחבים נוספים, אף על פי שהיה בשימוש בקרב צבאות שונים, תפקידו עבר לאיטו בתור כלי תחזוקה ולעיתים ככלי ביחידות הנדסיות. כיום ניתן לראות שימוש מועט של טומהוקים מודרניים בקרב יחידות שונות.
בצלאל גבר
בצלאל גבר (נולד ב-16 ביולי 1921) הוא איש ציבור ישראלי. כיהן בתפקיד ראש מועצת עומר הראשון.
ביוגרפיה.
נולד ביולי 1921 בירושלים, גדל והתחנך במושבה רחובות. נכדו של החלוץ יצחק יעקובי, מורה ומחנך ממייסדי הסתדרות המורים.
בגיל 14 הצטרף להגנה ועסק בהדרכה בנשק, בקשר ובאיתות. בגיל 16 הצטרף לקבוצת הסוללים שהקימה את הקיבוץ כפר המכבי בעמק זבולון. כעבור שנה שב לרחובות וחזר לפעילותו בהגנה. באותה שנה (1938) התגייס למשמר הנע של משטרת היישובים העבריים.
במלחמת העולם השנייה בשנת 1941 התגייס לצבא הבריטי ושירת כחמש שנים. במלחמה, לחם בעיקר במזרח התיכון ובצפון אפריקה. עם שחרורו מהצבא הבריטי בשנת 1946, הפך לחבר בקואופרטיב להובלה "שלב".
בשנים 1947–1948 היה נהג בשיירות לנגב ולירושלים הנצורה. נתקע בשיירה הגדולה בירושלים והיה נצור ממרץ ועד יוני 1948.
בשנת 1949 התגייס לצה"ל לחיל התותחנים, סיים קורס קצינים ושירת כמפקד סוללה בתותחנים. לחם במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים כאיש מילואים.
בשנת 1960 ירד לנגב, התגורר בבאר שבע ולקח חלק בהקמת הקמ"ג, כאחראי על תחום התחבורה והתקשורת. ב-1964 החל לנהל את סניף חברת שיכון ופיתוח בנגב, שעסקה בבניית אלפי דירות ביישובים ובערים בנגב. במקביל, עסק בהתנדבות בחידוש ההתיישבות ובפיתוח היישוב עומר. משנת 1965 כיהן תחילה כיו"ר הוועד המקומי של היישוב. בשנת 1975 התמודד בבחירות הראשונות לראשות המועצה המקומית עם הקמתה. בבחירות 1978 התמודד שוב וזכה, והמשיך לכהן בתפקיד זה עד שפרש ב-1985.
בשנת 1977 הצטרף למפלגת "שלומציון" שהקים אריאל שרון ונכלל ברשימת המפלגה ב.
בשנת 1980 הגה את הרעיון להקמת יישוב נוסף דומה לעומר בשם "מיתר" ועסק בארגון הקמתו.
בשנת 1986 יזם והקים את "גני עומר" - כפר מגורים לאוכלוסייה מבוגרת בעומר, והמשיך לנהלו עד לפרישתו לגמלאות ב-2002.
בנוסף, עסק בארגון ובהקמת בתי אבות נוספים כגון בית יונה וגני יעלים.
מתגורר משנת 1965 בעומר.
שמעלקא מניקלשבורג
פרנץ יוזף יונג
פרנץ יוזף יונג (בגרמנית: Franz Josef Jung; נולד ב-5 במרץ 1949) הוא פוליטיקאי גרמני, לשעבר שר ההגנה ושר העבודה של ממשלת גרמניה מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU) תחת הקנצלרית אנגלה מרקל. באוקטובר 2009 התפטר מתפקידו כשר העבודה בעקבות התקיפה האווירית בקונדוז מתקופת כהונתו כשר ההגנה.
קריירה פוליטית.
ב-17 באוקטובר 2005 מונה לשר ההגנה על ידי ראש הממשלה אנגלה מרקל. בזמן שרותו כשר ההגנה נודע בדעותיו המחמירות כלפי פרויקט הגרעין של איראן וטען שככל שאיראן תתקדם לנשק גרעיני כך יגבר הצורך להציב עמדות הגנה גם באירופה. בדצמבר אמר בריאיון לסוכנות הידיעות רויטרס ש-"התפתחויות אלה הן בדיוק הדברים שמסבירים מהו ההיגיון במערכת הגנה שכזו יש לנקוט צעדי מניעה נגד הגידול הצפוי בטווח הטילים של מדינות בעייתיות מסוימות גם אם מדובר בעתיד הרחוק"
ב-28 באוקטובר 2009, בממשלתה השנייה של מרקל, התמנה יונג לתפקיד שר העבודה כאשר את תפקידו כשר ההגנה תפס קרל תיאודור צו גוטנברג. כחודש לאחר מינויו, ב-29 בנובמבר 2009 התפטר רמטכ"ל הבונדסוור (צבא גרמניה) וולפגנג שניידרהאן בעקבות חשיפה ביומון בילד על הפצצה של כוחות נאט"ו שיזמה גרמניה על שתי מכליות דלק באפגניסטן שבה נהרגו כ-69 אנשי טאליבאן ו-30 אזרחים, ביניהם לפחות שני ילדים. היה זה מבצע ההפצצה הגדול ביותר בהיסטוריה הצבאית של גרמניה מאז מלחמת העולם השנייה. מסמכים העידו שיונג, אז שר ההגנה, ידע על הטבח אולם טייח את הפרשה יחד עם מפקד הצבא וטען שבהפצצה נהרגו אנשי טאליבאן בלבד. בעקבות הפרשה התפטר רמטכ"ל הצבא שניידרהאן ואת מקומו החליף פולקר ויקר. יממה בלבד לאחר מכן התפטר גם יונג ואמר: "אני לוקח על עצמי את האחריות הפוליטית על נוהלי הדיווח של ההגנה". מאוחר יותר פוטר גם סגנו של יונג בשל חשד למערבותו בטיוח. את מקומו של יונג כשר העבודה תפסה אורסולה פון דר ליין.
יונג הוא קתולי, נשוי לביאטה ואב לארבעה ילדים.
מלמטה למעלה
ליונל רואייה
לואי-פרדינאן-ליונל-נואל רואייה ( בצרפתית: Louis Ferdinand Lionel-Noël Royer; 25 בדצמבר 1852 - 30 ביוני 1926) היה צייר צרפתי של ציורים היסטוריים, מיתולוגיים ודתיים, חלקם מונומנטליים, נציג של "האסכולה האקדמית". נודע, בין השאר, בציורי הקיר מחיי ז'אן ד'ארק בבזיליקה די בואה שני בדומרמי-לה-פוסל.
ילדותו וצעירותו.
ליונל רואייה נולד בשאטו-די-לואר במחוז סארט. זמן קצר אחרי לידתו המשפחה עברה לעיר טור. ליונל התייתם מאביו, נואל, ויקטורין רואייה, אמו, עבר עם ילדיה לעיר מאן. רואייה עבד מגיל צעיר כחניך במפעל לקישוטים.
עוד לא מלאו לו 18 כשהשתתף ביחידה של "מתנדבי המערב" במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 ובעיקר בקרב לואני ב-2 בדצמבר תחת 1870 תחת פיקודו של הגנרל אתאנאז דה שארט דה לה קונטרי. הגנרל, שהתרשם מכישרון הצעיר לציור, העניק לו מלגת לימודים בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ("בוזאר") בפריז. שם היה רואייה תלמידם של אלכסנדר קאבאנל ושל ויליאם בוגרו, נציגים של הזרם האקדמיסטי שהתנגדו לאימפרסיוניזם, ודגלו בסגנונות הנאו-קלאסיציסטי ורומנטיציסטי.
פעילותו האמנותית.
רואייה הציג החל משנת 1874 בסלון לציור ופיסול וזכה בשנת 1884 במדליה בדרגת 3, וב-1896 במדליה בדרגת 2. ב-1882 הוא זכה בפרס השני של רומא ובשנת 1900 במדליית ברונזה בתערוכה העולמית של פריז.
התחיל את הקריירה עם ציורים בנושאי דת, ("ישו על הצלב" 1879) והתמחה בהמשך בציור דיוקנאות ובראש ובראשונה של סצנות היסטוריות.
עם יצירותיו המפורסמות נמנות "ורקינגטוריקס נכנע לקיסר" (1899) והציורים המקשטים את בזיליקת דומרמי המוקדשת לז'אן ד'ארק.
רואייה תרם מכישרונו גם לאיורי אקטואליה במוספים מאוירים של עיתוני התקופה, כמו ב"דרייפוס בבית הכלא" או "אוגיסט קונט ושלוש המוזות שלו".
לזכר קרב לאוני, שבו השתתף, הוא תרם שתי תמונות לכנסייה שנבנתה מחדש באותו כפר, אחת המתארת את "מתנדבי המערב" נוכחים במיסה לפני יצאתם לקרב, והשנייה המתארת את שעותיו הליליות הקשות של הגנרל דה סוני שאיבד רגלו בשדה הקרב.
בשנת 1897 תרם רואייה לחברה ההיסטורית והארכאולוגית של מן, שהוא נמנה עם חבריה, עשרה דגמי בצבע מים המציגים את חיי ז'אן ד'ארק שהוצגו ב-1893 בתחרות של אמני ויטראז'ים בקתדרלת אורליאן, ושהוא לא הספיק להשלימם.
בוויטראז' "מלאך מפקיד את החרב בפיירבואה" Dépôt de l'épée de Fierbois par un ange, בדיוקנו של ז'אן פוטון דה קסנטראי (מלוחמיה הנאמנים של ז'אן ד'ארק) ניתן לראות את תווי פניו של האדריכל פול סדי, שתכנן את הבזיליקה.
לרואייה נולדו שתי בנות ובן. האחרון, כומר בהכשרתו, מת במלחמת העולם הראשונה, בעקבות הרעלה באמצעות גז לחימה.
רואייה נפטר ביוני 1926 בנאי-סיר סן והובא לקבורה בפונטנה-או-רוז.
עם תלמידיו נמנה האמן א.ו.ד. גיונה
ציורים.
בעיני ההיסטוריונים התמונה נחשבת "מלאכת מחשבת של אנכרוניזם" בגלל היצירתיות שהפעיל האמן בשחזור הפנטזיסטי של התקופה והאווירה.
התלמידים בצרפת לומדים בימינו שבניגוד לתמונה, לוורקינגטוריקס לא היה שפם, לסוסו לא היו רתמות אוכף כמו שצויר,
הוצגו קודם ב-1911 בתערוכה ב"סלון" ואחר כך בבזיליקה החל משנת 1913.
רואייה הצטיין גם בעדינותם ודיוקם של רישומיו.
לקריאה נוספת.
Journal Acta Archaeologica Akadémiai Kiadó Budapest 1588-2551 (Online)
Volume 57, Numbers 1-3/March 2006 Pages 201-207 ISSN 0001-5210 (Print issue
,2012 Beaux livres Flammarion,
קישורים חיצוניים.
Jean-François Luneau "Felix Gaudin - peintre verrier et mosaïste" Presse Universitaire Blaise Pascal Clermont Ferrand 2006, עמודים 406-407
גישת מלמטה-למעלה
שלמה הלל בלונדהיים
שלמה הלל בלונדהיים (י"ב בניסן ה'תרע"ח - ט"ו בניסן ה'תשע"ח ; 25 במרץ 1918 - 31 במרץ 2018) היה רופא בכיר וחוקר בתחום המטבוליזם. מראשוני חוקרי המטבוליזם בישראל ומחלוצי המחקר בהשמנה. בלונדהיים הקים בבית חולים הדסה את המרפאה, המעבדה, והיחידה המטבולית הראשונות בישראל.
קורות חיים.