ערב מלחמת העולם הראשונה מנתה חיפה כ-24,600 תושבים, ולפי הערכות שונות הורכבה היא מ-40% ערבים מוסלמים, 40% ערבים נוצרים בני כמה עדות ראשיות, 15% יהודים ועוד מגוון עדות ודתות אירופאיות וים-תיכוניות שהשלימו את מנין האוכלוסין.
אופייה הרב-תרבותי של העיר התבטא במרכזיותה לדתות המסורתיות ולדת חדשה – הבהאים, שקבעו בה את משכנם בראשית המאה ה-20. בעיר נמנו תושבים גרמנים, רוסים, צרפתים, יוונים, איטלקים, אנגלים, ספרדים ואחרים - וכל אלה העניקו לה גוון בינלאומי וים-תיכוני מודגש. מעמדה הבינלאומי הודגש על ידי הסחר הימי והמסילה החג'אזית, ולא בכדי נחשבה 'עיר מפתח' מבחינה אסטרטגית למי שרוצה לשלוט במרחב הצפוני של ארץ ישראל. השפעתה של העיר וכוח משיכתה הגיעו זה מכבר לתוככי סוריה ולבנון, ולא בכדי ראו בה הבריטים יעד אסטרטגי מרכזי לשאיפותיהם בלבנט. מעמדה כעיר ראשית במרחב הובטח - ועתידה נראה מזהיר.
עם פרוץ המלחמה, נבלמו כל התהליכים האלה - והעיר נסוגה מבחינה כלכלית ובודדה מתחום השפעתה. ברם, במהלך המלחמה לא נגרם בה חורבן של ממש, לעיתים היא אף הפכה עיר מקלט למגורשי תל אביב/יפו - ועם תום המלחמה, בספטמבר 1918, התאוששה באופן מיידי ומואץ. על יסודות אלה של עיר נמל חשובה, צומת רכבות מרכזי, תעשייה בראשיתה, אוכלוסייה רבת-תרבויות ובני דתות שונות שיצרו בה מצב של קיום משותף ואינטרסים משותפים, זינקה חיפה עוד יותר מהר אל עבר פריחה ושגשוג חסרי תקדים שפקדו אותה בתקופת המנדט הבריטי.
תומס פרנסס מאהר
תומס פרנסיס מאהר
תומאס פרנסיס מאהר
חוסה פבלו פיינמן
חוסה פבלו פיינמן (בספרדית: José Pablo Feinmann; 29 במרץ 1943 – 17 בדצמבר 2021) היה סופר, פילוסוף ומסאי מארגנטינה.
פיינמן נולד בבואנוס איירס. הוא למד פילוסופיה באוניברסיטת בואנוס איירס, שם לימד עד שנת 1974. בשנת 1973 ייסד את מרכז הפילוסופיה של אמריקה הלטינית. הוא שיתף פעולה עם מספר מגזינים ולימד קורסים של פילוסופיה בטלוויזיה.
פיינמן כתב כמה מסות, בהן "פילוסופיה ואומה" (1982), "מהי פילוסופיה?" (2006) ו"הפילוסופיה והבוץ של ההיסטוריה" (2008). כמו כן כתב מספר רומנים, בהם "ימים אחרונים של הקורבן" (1978), "הפשעים של ואן גוך" (1994), "הביקורת של הנשק" (2003) ו"הצל של היידגר" (2005). בנוסף לכך כתב פיינמן תסריטים. אחדים מספריו תורגמו לאיטלקית, לצרפתית ולגרמנית.
הוא נפטר ב-17 בדצמבר 2021.
ליאון פסטינגר
התפלגות חי בריבוע
הי מן
חילה (נהר)
נהר חילה (באנגלית: Gila River) הוא נהר באורך 1,044 ק"מ במדינות ניו מקסיקו ואריזונה, ארצות הברית, אחד מיובליו הראשיים של נהר הקולורדו. הנהר מתחיל במערב מדינת ניו מקסיקו וזורם מערבה דרך מדינת אריזונה עד שנשפך לנהר הקולורדו ביומה שבגבול עם מדינת קליפורניה ועם מקסיקו.
חלקו המזרחי של הנהר זורם בהרים, בעיקר דרך שמורות טבע. כאשר הוא יורד מההרים לרמה מישורית דרומית לפיניקס הזרם של המים נחלש משמעותית וכמות המים יורדת, וזאת בעקבות השקיה מרובה באזור החקלאי הזה.
לחילה נשפכים יובלים רבים, החל במזלג המזרחי והמערבי של הנהר המתמזגים על מנת ליצור את גוף המים הראשי בסמוך לחילה הוט ספרינגס (Gila Hot Springs) בניו מקסיקו. לפני סטאפורד (Safford) נשפך לנהר היובל סן פרנסיסקו ונחל האכזב סן סימון. בהמשך נשפך לחילה הנהר סן קרלוס מצפון במאגר סן קרלוס. בווינקלמן (Winkelman) נשפך אליו הנהר סן פדרו ואז הנהר סנטה קרוז דרומית לקאסה גראנדה (Casa Grande). בהמשך, מעט מערבית לפיניקס, נשפך נהר סולט לנהר חילה. בעקבות מערכות השקיה המוזנות מהמים ובהיותו של הנהר מקור מים חשוב ליישובים באזור הנהר התייבש והפך לנהר אכזב בחלקו, בעיקר החל מאזור פיניקס ועד שנשפך לנהר הקולורדו. בחלקו המזרחי, באזור בו זורמים המים הנהר מגיע לעומק של כ-12 מטרים.
הסכר היחיד על הנהר הוא סכר קולידג' אשר יוצר את מאגר סן קרלוס. בנהר יש מספר מיני דגים, בהם טרוטת חילה ("Oncorhynchus gilae"), מין טרוטה אנדמי לנהר חילה וליובליו.
היסטוריה.
לאחר חתימת הסכם גואדלופה אידלגו בין ארצות הברית למקסיקו שימש נהר חילה גבול בין שתי המדינות עד 1853, כאשר החלק הדרומי של אריזונה נרכש על ידי ארצות הברית ברכישת גדסדן.
חיים פסח
חיים פסח (נולד ב-23 בפברואר 1939) הוא עורך ספרותי, מבקר ספרות ומתרגם ישראלי. הוא נולד וגדל בתל אביב, בה הוא חי גם היום. הוא נשוי ואב לבן.
תרגום וביקורת ספרות באנגליה.
פסח החל לפרסם מאמרים וכתבות בנושאי תרבות אנגלית במוסף "תרבות וספרות" של העיתון "הארץ" בעת ששהה באנגליה, בסוף שנות השבעים של המאה העשרים. מאנגליה שלח פסח מאמר ביקורת בשם "חגיגה של גסיסה ושל התפוררות" אל מוסף תרבות וספרות של עיתון הארץ (23.9.1977), שעסק בספרו של יעקב שבתאי "זיכרון דברים", שאך ראה אור, ובו הקדים את מבקרי הזמן בזיהוי ערכו הספרותי של הרומן, שנחשב היום לאחת מפסגות הפרוזה הישראלית. שבתאי עצמו שיבח את המאמר, וכתב לאשתו:
באותה תקופה גם תרגם לאנגלית סיפורת ושירה עברית, והתרגומים פורסמו בכתבי עת אנגליים ובאנתולוגיה בהוצאת המכון לתרגום ספרות עברית. פסח המשיך לפרסם מאמרים במוסף זה עם חזרתו לארץ.
עריכה ספרותית בהוצאות ספרים.
עם עובד.
בראשית שנות השמונים מונה לעורך בהוצאת עם עובד, ושימש בתפקיד כחמש שנים. בתפקידו זה ערך ספרים כגון הרומן הדרך לעין חרוד מאת עמוס קינן, וכן ערך סדרת ספרי שירה, ובהם ספרו הראשון של חזי לסקלי, "האצבע".
זמורה-ביתן.
מהוצאת עם עובד עבר פסח להוצאת זמורה-ביתן, ושימש בה עורך ראשי במשך כשש שנים; ככזה, הוביל את בחירת הכותרים שיצאו בהוצאה בשנים אלה, הן המתורגמים והן העבריים בסדרת "עמודים לספרות עברית". בין הספרים שערך בתקופה זו:
כמו כן ערך פסח את ספרי השירה הבאים:
כתר.
באמצע שנות התשעים עבר פסח להוצאת כתר, ושימש שם עורך מקור ותרגום תחת העורך הראשי דאז, יון פדר. ב"כתר" יסד פסח את הסדרה "כותרים", ובה ערך והוציא את ספרי המקור הבאים:
כמו כן ערך סדרה בשם "קצרים" של ספרונים המחזיקים סיפור אחד כל אחד, ובה ערך כעשרים ספרונים.
בסדרת כותרים יצאו גם התרגומים הבאים, בעריכתו של פסח:
בבל.
בין השנים 2001 ו-2003 שימש פסח עורך ראשי בהוצאת בבל. שם ערך והוציא את הספרים הבאים, בסדרה "דרום":
כמו כן ערך את הסדרה "בבל (כיס) -- תרמיל" בשיתוף הוצאת משרד הביטחון, ובה ספרוני סיפורת מתורגמת מאת הרמן מלוויל, רוברט לואיס סטיבנסון, שטפן צווייג, מיגל דה סרוונטס, הנרי ג'יימס, ועוד.
עורך ספרותי עצמאי.
עבור ידיעות ספרים.
משנת 2004, עורך פסח, שעובד עתה כעצמאי, את הסדרה "קראתי" עבור הוצאת ידיעות ספרים. במסגרת זו ערך והוציא את הספרים הבאים:
עבור הוצאות אחרות.
בהוצאות אחרות, ערך פסח את הספרים הבאים:
מנה&quot;ס
אלקנה (דמות מקראית)
אֶלְקָנָה בן יְרֹחָם, מרמתיים צופים, דמות מקראית מתקופת השופטים, אביו של שמואל הנביא ונשוי לשתי נשים - חנה ופנינה. על-פי ספר דברי הימים, אלקנה היה מצאצאי קֹרַח. סיפורו של אלקנה מופיע בתחילת ספר שמואל.
ייחודו של אלקנה.
אלקנה נהג לעלות לרגל למשכן שילה בעת שכיהנו שם עלי הכהן ובניו חפני ופנחס.
על פי חז"ל, באותה תקופה רבים לא היו עולים לרגל, בגלל התנהגותם של בני עלי, שהיו מרעים לעולי הרגל; אולם אלקנה היה מקפיד לעלות לרגל, ובכל פעם היה עושה זאת בדרך אחרת – כל זאת על מנת לסחוף עוד אנשים לעלות לרגל לעבודת ה', ככתוב במדרש:
במדרש נאמר, שאלקנה היה עולה לרגל ארבע פעמים בשנה, שלוש מהתורה ואחת שקיבל על עצמו.
לפי חז"ל, אלקנה היה נביא, אחד מארבעים ושמונה נביאים שעמדו לישראל, כמו כן הוא אחד מעשרה נביאים שזכו לכינוי "איש האלהים", והוא איש האלהים שנשלח לעלי כדי להוכיחו על התנהגות בניו חפני ופנחס אל העולים למשכן, וכן התנבא על מותם, ועל כך שמשפחתו של עלי תרד ממעמדה, וכל בניה ימותו בגיל צעיר.
משפחתו.
בספר דברי הימים מוזכרת שושלתו של אלקנה, הוא משבט לוי, מצאצאי קורח. בנו של אלקנה הוא שמואל הנביא.
אלקנה היה נשוי לשתי נשים, חנה ופנינה. לפנינה היו ילדים (על פי אגדה, עשרה), ואילו חנה עקרה. פנינה הייתה מקניטה את חנה על היותה עקרה, אלקנה כתגובה ניסה לנחם את חנה. לימים זכתה חנה להיפקד בשמואל אותו נידבה לעבודת המשכן, ולאחר מכן נפקדה גם בילדים נוספים.
אטול לביאני
לביאני (בדיבהי: ފާދިއްޕޮޅު) הוא אטול באיים המלדיביים, נמצא במחוז צפון. האטול כולל 54 איים אך רק 5 מתוכם מיושבים, בירת האטול היא האי נאיפרו, מדרום לו נמצא האטול קאפו מצפון האטול נונו וממערב האטול באה. באטול 11,104 תושבים ובראשו עומד הצ'יף קאסים עבדול קארים.
טייסת 341 (חיל האוויר המלכותי)
טייסת 341 (באנגלית: No. 341 Squadron, בצרפתית: Groupe de Chasse n° 3/2), או טייסת אלזס, הייתה טייסת מטוסי קרב של חיל האוויר המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה, אשר אוישה על ידי טייסים צרפתים.
תולדות הטייסת.
הטייסת הוקמה ב-15 בינואר 1943 בבסיס חיל האוויר המלכותי טרנהאוס (Turnhouse) שבבריטניה (כיום זהו שדה התעופה של העיר אדינבורו). היא אוישה באנשי צוות אוויר מכוחות האוויר של צרפת החופשית, ובמיוחד בטייסים צרפתים ששירתו לפני כן בזירת צפון אפריקה בצדן של טייסות קרב בריטיות. פייר קלוסטרמן, לימים אחד מאלופי הטיס של צרפת במלחמת העולם השנייה, היה אחד הטייסים הראשונים שהוצבו לטייסת, בתחילת שירותו בחיל האוויר המלכותי.