ניקולאס (ניק) ברומפילד (באנגלית: Nicholas Broomfield; נולד ב-30 בינואר 1948) הוא במאי סרטי תעודה אנגלי. יצירותיו עוסקות במגוון נושאים: מסרטים על בדרנים ואושיות תרבות, לעבודות פוליטיות דוגמת תיעוד של דרום אפריקה בזמן האפרטהייד ואחריו. ברומפילד עובד על פי רוב עם צוות מינימלי, בו הוא ומקליט את הסאונד בעצמו ונעזר בצלם אחד או שניים. לעיתים קרובות ניתן לראות אותו בסרט הגמור, לרוב כשהוא מחזיק במיקרופון ועם מכשיר ההקלטה סביב צווארו.
ביוגרפיה.
ניק ברומפילד הוא בנו של הצלם מוריס ברומפילד וסוניה לגוסובה, יהודיה צ'כית. ברומפילד התחנך בפנימיה פרטית לבנים בשם "סידקוט" הקשורה לאגודת הקווייקרים, בדרום מערב אנגליה. למד משפטים באוניברסיטת קארדיף ומדעי המדינה באוניברסיטת אסקס. לאחר מכן למד קולנוע ב-NFTS בלונדון. סגנונו המוקדם היה "סינמה וריטה" ("קולנוע האמת") קונבנציונלי.
קריירה.
אחרי יותר מעשור שבו עבד כקולנוען, ברומפילד שינה את סגנון הקולנוע שלו, והחל להופיע בעצמו על המסך בסרט Chicken Ranch מ-1983. אחרי דיונים בתקציבו וטבעו של הסרט, החליט ברומפילד שישלים את הסרט רק אם יוכל לצלם גם את תהליך הפקתו – הדיונים, הראיונות הכושלים והמבויים הסתומים.
מעבר סגנוני זה הושפע מקשייו של ברומפילד להפיץ את סרטו הקודם, "לילי טומלין", שתיעד את מופע הקומדיה האמריקאי "The Search for Signs of Intelligent Life in the Universe" בכיכובה של לילי טומלין. זו טענה שהסרט היווה ספוילר לתוכניתה והגישה תביעה לפיצויים על סך 7 מיליון דולר. הסרט הוצג בטלוויזיה אך לא הופץ מעבר לכך.
ברומפילד נודע בסגנון היצירה הרפלקטיבי שלו, וסרטיו עוסקים לא רק בנושא הסרט לכאורה, אלא גם בעשייה עצמה. השפעתו בתחום הקולנוע הדוקומנטרי ניכרת בעבודותיהם של קולנוענים צעירים בתחילת המאה ה-21 כגון מייקל מור, לואי ת'רו ומורגן ספורלוק.
סרטו של ברומפילד Soldier Girls מ-1981 זכה בפרס BAFTA לסרט תיעודי. הסרט קורט &amp; קורטני , על המוזיקאים האמריקאיים קורט קוביין וקורטני לאב, שנוצר לאחר מותו של קוביין, נבחר ב-1998 להקרנה בפסטיבל סאנדנס, אך ההקרנה בוטלה אחרי שקורטני לאב איימה לתבוע בגלל זכויות היוצרים על השירים.
קולנוע ישיר.
ב-2006 ברומפילד שינה שוב את סגנונו שוב ואימץ טכניקות של מה שהוא כינה כ"קולנוע ישיר": שימוש במי שאינם שחקנים שיגלמו את עצמם בדרמות עם תסריט. הסרט Ghosts שיצר עבור ערוץ 4 בעקבות אסון מפרץ מורקאם , בו לפחות 21 מהגרים סינים שעבדו באיסוף צדפות טבעו בים. הסרט עזר לגייס קרוב ל-500,000 פאונד כדי לעזור למשפחות הקורבנות.
ב"הקרב על חדיתה" מ-2007, ברומפילד עבד עם נחתים אמריקאיים לשעבר ופליטים עיראקיים כמו גם עם שחקנים ידועים. הסרט צולם ברצף שאיפשר לצוות לבנות את הדמויות עם התפתחות העלילה. הוא גם צולם בלוקיישנים אמיתיים, ועם צוות קטן. אף על פי שעבד מתסריט מפורט, ברומפילד נתן לשחקנים לאלתר ולהוסיף דיאלוגים. ברומפילד ביסס את התסריט שלו על מחקר שערך עם נחתים שלחמו באותו יום ועם ראיונות עם ניצולים מהטבח, כמו גם על דו"ח של 6000 עמודים של שירות החקירות הפליליות של הצי. הסרט זכה בפרס "סיגניס" בסרי לנקה ובפרס צדף הכסף לבמאי הטוב ביותר בפסטיבל סן סבסטיאן בספרד.
חיים אישיים.
לניק שני בנים, ברני וצ'ארלי ברומפילד. בראיון ל-BBC הצהיר ברומפילד כי הוא אינו מאמין באלוהים ואמר: "אני מאמין שיש טוב בחוץ, ואני חושב שיש טוב בכל אחד. כולנו צריכים כנראה לצאת לחפור כדי למצוא אותו."
סאמי
דיטריך, רוזן אולדנבורג
דיטריך, רוזן אולדנבורג (בערך 1398 – 14 בפברואר 1440) היה שליט פיאודלי בצפון גרמניה, שהחזיק ברוזונויות דלמנהורסט ואולדנבורג. הוא כונה "פורטונטוס", מכיוון שהצליח להביא את דלמנהורסט תחת שליטת הענף שלו באולדנבורג.
דיטריך היה אביו של כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, שהקים את השושלת הנוכחית של כס המלכות הדני.
ביוגרפיה.
דיטריך מאולדנבורג נולד בערך בשנת 1398 לכריסטיאן החמישי, רוזן אולדנבורג ואגנס, רוזנת הונשטיין. סבו, קונרד הראשון, רוזן אולדנבורג, השאיר את אדמותיו מחולקות בין אביו ודודו של דיטריך, קונרד השני.
אביו של דיטריך, כריסטיאן החמישי, הצליח לאחד את הנחלות כאשר בנו של קונרד השני מוריץ השני מת ב-1420. לאחר מכן, רוב רכוש משפחת אולדנבורג היה תחת שלטון הענף של דיטריך. עם זאת, לבית היו כמה ענפים קטנים עם אחוזות ותביעות, כפי שהיה נהוג בכל פייף בימי הביניים.
דיטריך מאולדנבורג היה נכדה של אינגבורג מאיצהו, נסיכה מהולשטיין שהתחתנה עם קונרד הראשון, רוזן אולדנבורג. לאחר מותו של אחיה היחיד, גרהרד החמישי, רוזן הולשטיין-איצההו-פלן ב-1350, אינגבורג ויורשיה היו יורשי סבתה אינגבורג משוודיה, אשתו הראשונה של גרהרד השני, רוזן הולשטיין-פלן. בתם הבכורה של ולדמאר, מלך שוודיה והמלכה סופיה מדנמרק, שהייתה בעצמה בתם הבכורה של אריק הרביעי, מלך דנמרק ואשתו יוטה מסקסוניה שלא היו לה צאצאים זכרים. כיוון שלא היו צאצאים לגיטימיים חיים אחרים של המלך ולדמר בשלב זה, נחשב דיטריך ליורש המלכים ולדמר הראשון משוודיה ואריק הרביעי מדנמרק.
דיטריך ירש את אביו כראש בית אולדנבורג ב-1403.
בצעירותו התחתן דיטריך עם בת דודה רחוקה, אדלהייד, רוזנת אולדנבורג-דלמנהורסט, בתו של אוטו הרביעי, רוזן אולדנבורג-דלמנהורסט, מטעמי ירושה ואיחוד הנחלות התורשתיות. על פי ההערכות, אדלהייד מתה ב-1404. בשנת 1423, דיטריך התחתן שוב, עם הלוויג משאונבורג, אלמנתו של בלתסר, נסיך מקלנבורג ובתם של גרהרד השישי, רוזן הולשטיין-רנדזבורג ואליזבת מבראונשווייג.
נישואיו השניים חיזקו את תביעתו במונרכיות הסקנדינביות מאחר שהלוויג הייתה צאצאית של אריק החמישי, מלך דנמרק הוקון החמישי, מלך נורווגיה ומגנוס הראשון, מלך שוודיה.
בתקופה זו, סקנדינביה נשלטה על ידי איחוד קאלמאר, שהוקם על ידי מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק. בשנת 1387, היא איבדה את יורשה אולף הרביעי, מלך נורווגיה, ולכן ירש אותה אריק מפומרניה ואחותו קתרין, שהייתה נשואה לנסיך הפאלץ ובוואריה.
ב-14 בפברואר 1440 מת דיטריך, ובנו כריסטיאן ירש את נחלותיו. בשנת 1448 עלה כריסטיאן לשלטון בממלכת דנמרק, לאחר מותו של כריסטופר השלישי, מלך דנמרק, ובשנת 1450 עלה לשלטון גם בממלכת נורווגיה, לאחר הדחתו של קרל השמיני, מלך שוודיה. בשנת 1457 לאחר מלחמה ממושכת נגד קרל, עלה כריסטיאן לשלטון גם בממלכת שוודיה, ואיחד תחת שלטונו את כל מדינות סקנדינביה.
משפחתו.
לדיטריך היו שלושה בנים שנותרו חיים ובת אחת:
שושלתו.
דיטריך מאולדנבורג הוא אב קדמון ישיר של משפחת המלוכה הדנית וכן אב קדמון ישיר של משפחת המלוכה הבריטית, כמו גם משפחת המלוכה היוונית, משפחת המלוכה הנורווגית, והצארים הרוסים האחרונים מבית רומנוב-הולשטיין-גוטורפ.
וסילי נבנזיה
וסילי אלכסייביץ' נבנזיה (ברוסית: Василий Алексеевич Небензя; נולד ב-26 בפברואר 1962) הוא דיפלומט רוסי. הנציג הקבוע הנוכחי של רוסיה באו"ם.
נבנזיה משרת בתפקידו הנוכחי מאז 27 ביולי 2017. קודם לכן שירת כסגן שר החוץ של רוסיה (2013–2017), מנהל המחלקה לשיתוף פעולה הומניטרי במשרד החוץ (2012–2013) ותפקידים זוטרים יותר. תפקידו הראשון בשירות החוץ הרוסי היה כנספח בשגרירות ברית המועצות בתאילנד, בין השנים 1988–1990.
איגור קונאשנקוב
דיבגר
איוונקיב
איוונקיב (באוקראינית: Іва́нків) הוא יישוב עירוני במחוז קייב שבאוקראינה, הממוקם על הגדה השמאלית של הנהר טטריב ומונה 10,191 תושבים, נכון ל-2021.
היסטוריה.
יהדות איוונקיב.
יהודים החלו להתיישב בעיר במחצית השנייה של המאה ה-18 והדבר נבע ככל הנראה מהקצאת שטחים ליהודים במסגרת תחום המושב. ב-1865 נבנה בית כנסת בעיר ובשנת ה-1897 52% מהתושבים היו יהודים. בתחילת המאה ה-19 היו בבעלות יהודי העיר שני דוכני מסחר וטחנה. העיר סבלה משריפות תכופות במאה ה-19. שריפה חזקה במיוחד פרצה ב-31 במרץ 1891, והרסה את הישיבות ובתי כנסת. בשנת 1893 קיבלה הקהילה אישור לשחזורם. עד שנת 1900 היו שני בתי כנסת בעיר, שאינם קיימים עוד היום.
בשנת 1913 יהודי העיר ניהלו את רוב המסחר והיו בבעלותם מרבית החנויות: 19 חנויות ירקות, 4 חנויות בגדים, 2 חנויות למצרכים, 4 יצרני ברזל ו-3 חנויות למוצרי עור, זאת בנוסף לטחנה שהעסיקה 29 עובדים. כמו כן הייתה ספרייה יהודית, ביקור חולים ותלמוד תורה.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הגיעו הסובייטים ב-1918 לעיר. בשנים 1918–1921 פעלו בסביבה כנופיות אשר התעמתו עם הצבא האדום. במהלך הפשיטות של הכנופיות על העיר והישובים בסביבה, נפגעו גם יהודים והורו להם לשלם סכומי כסף, התנגדות גררה עונשים ו-150 יהודים נורו למוות בבית הכנסת באיוונקיב. במהלך אותן שנים התרחשו בסך הכל 3 פוגרומים במהלכם נהרגו חלק מיהודים ומרביתם ברחו. לאחר הפוגרום השלישי נשארו רק 4 משפחות יהודיות.
לאחר מלחמת האזרחים החלו היהודים לחזור לעיר וב-1939 התגוררו בה 430 יהודים. בערך מחיצתם הספיקו לעזוב עד כיבוש העיר ב-23 באוגוסט 1941 על ידי גרמניה הנאצית. מרבית היהודים שנשארו נרצחו על ידי האיינזצגרופן במהלך ספטמבר 1941. מסוף 1941 נלקחו לאיוונקוב יהודים מהמחוזות הסמוכים ונרצחו בסביבת העיירה. העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ב-11 בנובמבר 1943.
בעיר קיים בית קברות יהודי ובו כ-150 קברים.
גאוגרפיה.
איוונקיב ממוקמת בין קייב לפריפיאט, כ-68 קילומטרים דרומית לתחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל. בשונה מיישובים אחרים, איוונקיב לא נפגעה מאסון צ'רנוביל.
קרב זפוריז'יה