ג'ורדנו כתב על כך שההתנגדות הגרמנית לנאציזם הייתה מוגבלת ליחידים ולקבוצות קטנות, והייתה בלתי פופולרית. הוא כתב פרק על "אנטי-קומוניזם פרברטי", ועל תחושת העוול שחשו גרמנים שגורשו לאחר מלחמת העולם השנייה ממזרח אירופה והקימו בגרמניה ב-1957 אגודה של מגורשים, Bund der Vertriebenen , שתבעו פיצויים על גירושם, על הרכוש שאיבדו ועל הסבל שעברו. הוא תיאר כיצד הגרמנים שהפכו לדמוקרטים בכפייה, ה-Zwangsdemokraten, שהתגלמו בדמותו של פרנץ יוזף שטראוס, מנהיג הימין החדש, ביטאו את הכמיהה ל"איש חזק", "מנהיג חזק". הוא תיאר כיצד הם התעלמו מפשעי הנאציזם והתמקדו במקום זאת בנזקי הגוף והנפש ובסבל האזרחי שאירע בעת הפצצות גרמניה על ידי חיל האוויר המלכותי. במהדורת 1998 הוסיף ג'ורדנו פרק על האנטי-פשיזם של מזרח גרמניה וכיצד הפך גם זה לתירוץ עבור הגרמנים - הקביעה השגויה שהם היו קומוניסטים ולכן אנטי נאצים.
התקבלות וביקורת.
יירגן מילר-הוהאנגן (Jürgen Müller-Hohagen), ראש המכון לפסיכולוגיה וחינוך, מכון השוכן כיום באתר מחנה הריכוז לשעבר דכאו, העיר על הספר כי לדיכוי ולהכחשת האשמה לאחר 1945 יש השפעה על התרבות הפוליטית של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה עד היום, וזו תינשא לאורך זמן. הוא מציין שיכולה להיות גם "אשמה שלישית": ככל שהצאצאים המשיכו להכחיש את אשמת הדורות הקודמים, הם למעשה התמידו בשיתוף פעולה חוצה דורות עם ההשתקה של נושא הנאציזם, וכך נשאו משהו מהאלימות הנאצית.
בשנת 2018 ארגנו המכון התרבותי של המבורג Kulturlotse Hamburg, והמרכז לחקר היסטוריה בת זמננו בהמבורג אירוע בנושא ראלף ג'ורדנו וספרו: "על האקטואליה של התערבות עיתונאית: חוב שיינשא לאורך זמן". לאור ההתפתחויות הפוליטיות הנוכחיות, מטרור המחתרת הנאו-נאצית ועד הסרת הטאבו מעל השיח הגזעני, עמדה למבחן ההערכה המחודשת של התמודדות מערב גרמניה עם העבר הנאצי, התמודדות שנתפסה עד אז כסיפור הצלחה. באירוע נדונו השפעות נאציות בהווה של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית, כמו גם האתגרים של תרבות זיכרון ביקורתית.
ביקורת על ג'ורדנו כתב מנפרד קניטל ב-1993 בספרו "אגדת האשמה השנייה". הוא טען שההתמודדות עם העבר בעידן אדנאואר מתמקדת בתקופה שחלפה מאז קבלת חוקתה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (גרמניה המערבית). אייקה וולגאסט מהמחלקה להיסטוריה ביקר את איכות תרומתו של ג'ורדנו בחיבורו "התמודדות עם העבר בתקופה המיידית שלאחר המלחמה". (Vergangenheitsbewältigung in der unmittelbaren Nachkriegszeit) ג'ורדנו טען כי בעשור שחלף מאז פרסם את הספר לראשונה חלק התקדמות בגרמניה, בסוגיית ההתמודדות עם אשמת הדור הראשון.
מבנה ליגות הכדורגל בצרפת
מבנה ליגות הכדורגל בצרפת היא סדרה של ליגות מחוברות זו לזו בצרפת ובמונקו. בשתי הרמות העליונות של המערכת נמצאת ליגת הכדורגל המקצוענית, המורכבת משתי חטיבות לאומיות מקצועיות, ליגה 1 וליגה 2. מתחת לליגות האלו נמצאות מספר ליגות המנוהלות על ידי התאחדות הכדורגל הצרפתית. ברמה 3 נמצאת האליפות הלאומית (נאשיונל) החצי-מקצוענית. מתחתיה נמצאת הנאשיונל 2 (רמה 4), המחולקת לארבע חטיבות אזוריות מקבילות, ואחריה הנאשיונל 3 (דרגה 5), המחולקת ל-12 חטיבות אזוריות מקבילות. מתחת לזה יש עוד הרבה ליגות וחטיבות אזוריות ומחלקתיות. מועדונים שמסיימים את העונה בחלק העליון או בסמוך להם עשויים להיות זכאים לעלות לליגה גבוהה יותר. באופן דומה, מועדונים שמסיימים בתחתית או בסמוך לחלק התחתון שלהם עלולים לרדת לליגה נמוכה יותר.
גברים.
ליגות לאומיות.
החל מ-2017–2018 חלו שינויים ברמות 3 ו-4 (בשם בלבד) וברמה 5 (שינוי מבנה משמעותי ושינוי שם).
ליגות אזוריות.
בעונת 2019/20, זה היה המבנה של הליגות האזוריות, הפועלות ישירות מתחת לליגות הלאומיות.
ליגות מחלקתיות.
בעונת 2019–20 זה היה המבנה של הליגות המחלקות, הפועלות ברמות שונות מתחת לליגות האזוריות (רמות 9-13).
מבנה ליגות הכדורגל בגרמניה
שיטת ליגות הכדורגל בגרמניה, מתייחסת לשיטת הליגות המקושרות באופן היררכי לכדורגל בגרמניה, שבעונת 2016/17 כללה 2,235 ליגות, 13 רמות ו-31,645 מועדונים, שבהן כל החטיבות קשורות יחדיו על ידי עקרון העלייה והירידה. שלוש הרמות המקצועניות המובילות מכילות חטיבה אחת כל אחת. מתחת לזה, לרמות החצי-מקצועניות והחובבניות יש חטיבות מקבילות יותר בהדרגה, שכל אחת מכסה אזורים גאוגרפיים קטנים יותר. קבוצות שמסיימות בראש החטיבה שלהן בסוף כל עונה יכולות לעלות גבוה יותר בפירמידה, בעוד אלו שמסיימות בתחתית ירדו ליגה. לכן, בתיאוריה, ייתכן שאפילו מועדון החובבים המקומי הקטן ביותר יעלה לפסגת הפירמידה ויהפוך לאלוף גרמניה בכדורגל יום אחד. מספר הקבוצות שעלו וירדו בין החטיבות משתנה, והעלייה לדרגים העליונים של הפירמידה מותנית בדרך כלל בעמידה בקריטריונים נוספים, בעיקר בנוגע למתקנים וכספים מתאימים.
מבנה.
מערכת ליגת הכדורגל הגרמנית מתנהלת בסמכות השיפוט של פדרציית הכדורגל הגרמנית והגוף המקצועי שלה ליגת הכדורגל הגרמנית, יחד עם חמש ההתאחדויות האזוריות שלה ו-21 ההתאחדויות המדינתיות שלהן.
על בראש המערכת נמצאות הבונדסליגה ברמה 1 והבונדסליגה השנייה ברמה 2. שתיהן מאורגנות על ידי ליגת הכדורגל הגרמנית המקצועית. אחרי הליגות האלו נמצאת הליגה השלישית, החטיבה המקצוענית הנמוכה ביותר בגרמניה, המוחזקת על ידי התאחדות הכדורגל הגרמנית עצמה.
הרמה המקצועית הרביעית מחולקת ל-5 חטיבות מרחביות, המאורגנות בדרך כלל על ידי אחת או שתיים מחמש ההתאחדויות האזוריות של התאחדות הכדורגל הגרמנית:
החל מרמה 5, החטיבות השונות של חובבים מלאים מנוהלות בדרך כלל על ידי 21 האגודות המדינתיות. עבור התאחדות הכדורגל של צפון מזרח גרמניה והתאחדות הכדורגל האזורית הדרום-מערבית, שני הגופים האזוריים עדיין מנהלים את החטיבות ברמה 5 שבתחום השיפוט שלהם, ולכן הפירמידות של ההתאחדויות החברות במדינה שלהם מתחילות ברמה 6.
פליקס ואלוטון
פליקס אדוארד ואלוטון (בגרמנית: Félix Edouard Vallotton; 28 בדצמבר 1865 - 29 בדצמבר 1925) היה צייר וחרט שווייצרי וצרפתי הקשור לקבוצת האמנים הידועה בשם תנועת הנאבי. הוא היה דמות חשובה בפיתוח חיתוך העץ המודרני. הוא צייר פורטרטים, נופים, עירום, טבע דומם ונושאים אחרים בסגנון ריאליסטי חסר רגש.
הוא היה פעיל גם כסופר ופרסם ביקורת אמנות במהלך שנות ה-90, והרומן שלו "החיים הרצחניים" פורסם לאחר מותו.
ראשית חייו.
ואלוטון נולד למשפחה שמרנית ממעמד הביניים בלוזאן, השלישי מבין ארבעה ילדים. אביו היה בעל בית מרקחת, ומאוחר יותר רכש מפעל שוקולד. אמו, הייתה בתו של אומן רהיטים. הסביבה המשפחתית הייתה חמה אך קפדנית, במסורת הפרוטסטנטית השווייצרית. החל משנת 1875 הוא למד בקולג' וסיים את לימודיו בלימודים קלאסיים בשנת 1882. הוא גם החל להשתתף בשיעורי רישום השמורים בדרך כלל לתלמידים המתקדמים ביותר. שם הראה מיומנות, כושר התבוננות וריאליזם. כאשר סיים את הקורס, הוא שכנע את הוריו לתת לו לנסוע לפריז כדי ללמוד אמנות ברצינות.
בינואר 1882 התיישב בשכונת סן ז'רמן דה פרה, ונרשם לאקדמיה ז'וליאן, שם למד אצל צייר הדיוקנאות ז'ול ז'וזף לפבר וצייר ההיסטוריה גוסטב בולנז׳ה, ושיכלל את כישוריו הטכניים. הוא בילה שעות רבות בלובר, והעריץ מאוד את יצירותיהם של לאונרדו דה וינצ'י, דירר וציירים מודרניים יותר, כולל גויה ומאנה .
ב-1883 כתב אביו של ואלוטון ללפבר, ושאל אם בנו יכול להתפרנס כצייר. לפבר הגיב שלואלוטון הצעיר יש את הכישרון והיכולת להצליח. באותה שנה הצליח ואלוטון בתחרות להיכנס לאקול דה-בו-ארט, אך החליט במקום זאת להישאר באקדמיה ז'וליאן, שבה היו חבריו. הוא גם החל לפקוד את בתי הקפה והקברטים של מונמארטר .
בשנת 1885 החל ואלוטון לכתוב יומן ושמר עליו כל חייו. כאשר הוא מת, היו רשומות בו אלף ושבע מאות יצירות שהוא צייר. באותה שנה הציג את עבודותיו הראשונות בסלון פריז באותה שנה הציג ציור בסלון האמנויות היפות בז'נבה.
קריירה מוקדמת (1887–1891).
בשנת 1887 הציג ואלוטון שני דיוקנאות בסלון פריז, אשר הוכיחו את מיומנותו. הם היו בריאליזם קיצוני וחרגו ממסורות ציור הדיוקן. הם זכו לביקורת קשה על ידי הפרופסור שלו, ז'ול לפבר. ואלוטון החל לעבוד יותר מחוץ לאקדמיה ז'וליאן, והחל לסבול מקשיים כלכליים; אביו, שלחברה שלו היו בעיות כלכליות משלה, לא היה מסוגל לפרנס אותו. גם בריאותו כשלה. ב-1889 חזר לשווייץ למספר שבועות כדי להתאושש, ושם צייר כמה נופים אלפיניים. ב-1889 הוא גם פגש את הלנה צ׳אטנאי, עובדת במפעל או בחנות בשווייץ, שהפכה לבת לוויה שלו במשך עשר שנים.
הוא הציג כמה ציורים בתערוכה העולמית בפריז ב-1889, ובאותה תערוכה ראה את גלריית ההדפסים היפניים, במיוחד יצירות של הוקוסאי, שהחלו להשפיע רבות על עבודתו. כדי להתפרנס, עבד ואלוטון בשחזור אמנות עבור בעל הגלריה אנרי הרו. ב-1890 הוא הפך למבקר אמנות של העיתון השווייצרי "לה גאזט דה לוזאן", וכתב כשלושים מאמרים על עולם האמנות של פריז עד 1897. באותה שנה ערך סיבוב הופעות באירופה, וביקר בברלין, פראג ובוונציה. הוא התרשם במיוחד מאיטליה, וחזר לשם לעיתים קרובות בשנים מאוחרות יותר.