השוורים הראשונים נוצרו ב-1956 בידי מנולו פרייטו, כפרסומת למותג הברנדי "וטראנו" של יצרנית השרי אוסבורנה. השוורים היו שחורים, והמילה "Veterano" הופיעה עליהם באדום. בתחילה יוצרו השוורים מעץ, אך פגעי מזג האוויר הביאו להחלפתם בשוורים ממתכת ב-1961. באותה העת היה גובהו של כל שור 7 מטרים. ב-1962 נאסר על הצבת פרסומות במרחק של 150 מטרים מהדרך. השוורים הוצבו עתה רחוק יותר מהדרכים, וכדי שניתן יהיה להבחין בהם, הם הוגבהו לכדי 14 מטרים, גובהם הנוכחי.
ב-1988 שוב תוקן חוק הדרכים הספרדי, ונאסר כליל על הצבת פרסומות לצדי הדרכים. הכיתוב "Veterano" נמחק מהשוורים, אך הם נותרו במקומותיהם, משלא היוו עוד פרסומות. ב-1994 נאסר גם על הצבתם של השוורים עצמם, אך הציבור הספרדי, שהתרגל לנוכחותם בצדי הדרכים, הביע תרעומת על כך, ודרש להשאירם. ב-1998 פסק בית המשפט העליון כי נוכח "ערכם האסתטי והתרבותי", ניתן להשאירם.
כיום מוצבים ברחבי ספרד 89 שוורים. הם הפכו מזוהים עמה, ומהווים סמל בלתי רשמי. השוורים מופיעים על מוצרי מרצ'נדייזינג ומזכרות לתיירים, ואוהדים של נבחרת הכדורגל הספרדית נוהגים להניף את דגל ספרד שעליו מצויר השור. 21 השוורים המוצבים באנדלוסיה הוכרזו כאתרים היסטוריים, ונהנים מהגנה מיוחדת בשל כך. כשחברת אוסבורנה תבעה בעלי חנויות מזכרות בסביליה שמכרו מזכרות הכוללות את השור, בטענה שעשו שימוש בסימן מסחרי של החברה ללא היתר, דחה בית המשפט את התביעה, בנימוק שהשור הוא "מורשת תרבותית ואומנותית של העם הספרדי". בית המשפט קבע שהשור מהווה סמל המייצג מכנה משותף רחב לעם הספרדי, המאפיל על מקורו כסימן מסחרי.
בסרטו של ביגאס לונה, "נקניק נקניק", מהווה השור מוטיב חוזר, כאשר שני גיבורי הסרט, בגילומם של חאווייר ברדם ופנלופה קרוז, מקיימים יחסי מין למרגלות אחד השוורים, ובהמשך, כשיחסיהם מתערערים, מכלה ברדם את זעמו ומנפץ את אחד השוורים. כדי להפיס את דעת הקהל, טרח לונה לציין כי השור שנהרס הוא העתק ולא שור מקורי. גם מחוץ לספרד נתפס שור אוסבורנה כאחד מסמליה של ספרד. ב-1972 עיטר השור את עמוד השער של הניו יורק טיימס, בכתבה שעסקה במדינה, וב-1983 יצר האמן קית' הרינג יצירה בהשראתו.
מנגד, באזורים בדלניים יותר של ספרד, היותו של השור סמל של השלטון המרכזי גרר עוינות. השור היחיד בקטלוניה, בעיירה אל ברוק, נהרס או הושחת מספר פעמים בין 1998 ל-2009. שור אחר, שנתגלה רק כ-30 שנים לאחר שהוצב, עם כריתתם של ברושים שהסתירו אותו, נהרס זמן קצר לאחר מכן, ורוססו עליו כתובות נאצה נגד ספרד. גורמים לאומניים בקטלוניה אף אימצו את החמור כסמל לאומי, כתחליף לשור. בגליסיה נצבע שור אוסבורנה בכתום בשנת 2008 כמחאה נגד השלטון המרכזי בספרד.
פתרון סביר
פתרון במשחק בצורה קואליציונית, נקרא פתרון סביר (reasonable) אם כל שחקן איננו מקבל תשלום הגבוה מהתרומה השולית הגבוהה ביותר שלו לקואליציה במשחק.
הגדרה.
פתרון x נקרא פתרון סביר במשחק בצורה קואליציונית formula_1 אם לכל formula_2 ולכל formula_3
מתקיים formula_4
כלומר, אף שחקן במשחק לא מקבל תשלום הגבוה מהתרומה הגבוהה ביותר שלו לקואליציה שאינה מכילה אותו קודם לכן.
דוגמה לפתרון סביר.
נסתכל על המשחק הבא:
formula_5
התרומה השולית המקסימלית של שחקן 1 היא 2, והתרומה השולית המקסימלית של שחקן 2 היא 3. לכן אם formula_6 הוא מושג פתרון סביר, אז formula_7 ו- formula_8.
דוגמאות למושגי פתרון סבירים.
• הליבה היא מושג פתרון סביר. יתר על כן, כל פתרון שאיננו פתרון סביר סותר בהכרח את עקרון הסבירות הקבוצתית.
לולה (להקה)
לולה היא להקה ישראלית שהוקמה בשנת 1997 והתפרקה באופן לא רשמי בשנת 2000. הלהקה ידועה בעיקר בזכות השיר "ימים של שקט" שהיה ללהיט היחיד שלה, ולכן ניתן להחשיבה כלהקה של להיט אחד.
היסטוריה.
הלהקה הוקמה על ידי עידן אלתרמן, ירדן בר-כוכבא, יסמין קדר ואבי גרייניק. באותה תקופה שיחקו אלתרמן, בר כוכבא וגרייניק יחד בהרכב "פלטפוס", מבית היוצר של "דומינו גרוס". בר כוכבא שיחקה בהצגת היחיד "הגר" וב"תסתכלו עלי" וקדר שיחקה בסדרת הטלוויזיה "פאזל", כך שלמעשה כל הארבעה היו מוכרים כשחקנים וכקומיקאים. בעקבות יוזמה של בר כוכבא החליטו הארבעה ליצור פרויקט מוזיקלי. תחילה תכננו לבצע גרסאות כיסוי לשירים מוכרים אולם לבסוף הוחלט ליצור חומר מקורי. הלהקה עבדה על האלבום שלוש שנים, בעיקר בעבודה על הפסנתר וליווי גיטרה. לאחר זמן מה הצטרפו עמירם גרוס כמפיק, ונתן כהן מלהקת "הנשמות הטהורות" כיועץ מוזיקלי ושותף בהפקה.
בינואר 2000 יצא השיר "ימים של שקט" שהפך ללהיט, ובעקבותיו יצא האלבום "ימים של שקט" שמכר כעשרת אלפים עותקים. היו שהשוו בין הלהקה ללהקת גזוז ולאלבום "הכבש השישה עשר" בשל הטקסטים המלאים בהומור והדגש על הרמוניית הקולות.
מילות שבעה מתוך שנים עשר השירים נכתבו על ידי בר כוכבא, את השיר "תאר לך" כתב תומר שרון, חברם לתוכנית "פלטפוס" והשיר "מורים אינם מספרים" הולחן למילים של יואל הופמן. הלחנים ברובם הם של גרייניק או קדר ולחן אחד ("נגע לו ללב") של אלתרמן. גרייניק ניגן בגיטרות ובקלידים ושאר חברי הלהקה השתתפו בתפקידי השירה.
לאחר פירוק הלהקה.
הלהקה לא הוציאה אלבומים נוספים ולמעשה פורקה. עם זאת המשיכו חברי הלהקה (למעט קדר) ליצור פרויקטים מוזיקליים שונים לצד קריירת המשחק. בר-כוכבא הוציאה בשנת 2009 אלבום משותף עם המוזיקאי דידי שחר, גרייניק הוציא בשנת 2004 אלבום עצמאי בשם "יש מי שאוהב", אף הוא בהפקת נתן כהן, וכמו כן הלחין שירים לזמרים דוגמת נורית גלרון. אלתרמן העלה בשנת 2011 מופע הומוריסטי של שירי רוק מתורגמים. כמו כן השתתפו שני האחרונים במחזות זמר שונים.
בשנת 2013 הקליטו אלתרמן ובר-כוכבא, יחד עם המוזיקאים דידי שחר וטל בלכרוביץ', אלבום שירי ילדים משיריה של רינת הופר בשם "ענן על מקל", שזכה להצלחה רחבה.
שני סרטונים של השיר "ימים של שקט" שהעלתה יסמין קדר לערוץ שלה ביוטיוב זכו יחד בלמעלה מ-135,000 צפיות.
בשנת 2016 התאחדה הלהקה, ובחודש מאי של אותה שנה הוציאה את הסינגל "כל פעימה שלב מחסיר". את השיר כתב והלחין גרייניק בעקבות ביקור שלו יחד עם אלתרמן בבית איזי שפירא.
מקסימיאנוס
מַרְקוּס אוֹרֶלְיוּס וַלֶרְיוּס מַקְסִימִיָאנוּס הֶרְקוּלִיוּס אוֹגוּסְטוּס (לטינית: Marcus Aurelius Valerius Maximianus Herculius Augustus; יולי 310-250) הידוע כמקסימיאנוס היה קיסר רומי מיולי 285 ואוגוסטוס מ-1 באפריל 286 לצד דיוקלטיאנוס, עד התפטרותם המשותפת ב-1 במאי 305. יחד עם דיוקלטיאנוס הוביל את הטטררכיה הראשונה באימפריה הרומית והיה אחד הנפשות הפועלות במהלך הטטררכיה השנייה ואחד הגורמים להתפרקותה.
לאחר תקופת שלטונו הקצובה לצידו של דיוקלטיאנוס וויתור מרצון על כיסא האוגוסטוס הוא חזר מפרישה ובסיבוב השני הכריז על עצמו אוגוסטוס בשנת 306, ולקח חלק פעיל בסיסכוכים בין שליטי הטטררכיה השנייה תחילה על מנת להבטיח את זכויות בנו מקסנטיוס ובהמשך הוא לחם לצד מתנגדיו. בשנת 308 הוא אולץ לוותר על תביעתו לתואר אוגוסטוס. בסיבוב שלישי הוא ניסה, שוב, את מזלו לאחוז במושכות השלטון בניסיון להדיח את קונסטנטינוס, ומשכשל והובס בקרב הוא אולץ בשנת 310 להתאבד. בסיכומו של דבר משירד מקסימיאנוס סופית מעל במת ההיסטוריה הוחזרו לו בדיעבד שמו הטוב ותארו והוא הוכרז כאל על פי מיטב המסורת הרומאית.
קורות חייו.
מקסימיאנוס מתואר על ידי ההיסטוריון הרומאי בן זמנו אורליוס ויקטור כאדם אנרגטי ובעל אופי קשוח ואגרסיבי מחד ונאמנות כמעט עיוורת, תכונות שהפכו אותו למועמד אידיאלי כיד ימינו של דיוקלטיאנוס. הוא היה אדם חסר השכלה שהעדיף לעשות מעשה גם ללא מחשבה או תכנון ושאיפותיו התמקדו במישור הצבאי והוא נטה להתרחק מחישובים פוליטיים.
לקטנטיוס , ההוגה הנוצרי ויועצו של הקיסר קונסטנטינוס, כתב על מקסימיאנוס כי הוא היה בן ברית מתאים לדיוקלטיאנוס בהיותם בעלי תפיסת עולם דומה אך מקסימיאנוס בהיותו אדם מרקע שונה וחסר עידון היה חסר מעצורים בדרכו לממש את רצונותיו ומשעלה לגדולה וריכז בידיו כוח של שליט הוא ניצל את כוחו על מנת להשביע את תאוותיו, הוא מתואר כמי שתקף נשים מכל מעמד חברתי וכי במסעותיו הוא היה מלווה בנשים צעירות שתפקידן היה להשביע את רצונותיו ותיאבונו.
בטרם עלייתו לשלטון.
מקסימיאנוס נולד באזור סירמיום באותה תקופה חלק מהפרובינציה הרומאית פאנוניה, תאריך לידתו לא ידוע ומחקרים היסטוריים מציינים כי נולד בין השנים 240 ל 250 לספירה למשפחה ממעמד נמוך ככל הנראה סוחרים. המקורות הרומאיים מכילים תיאורים מעורפלים על ילדותו העשוקה שגדל בסביבה הקשה והאכזרית של אזורי הספר לאורך נהר הדנובה ומהללים אותו כאיש צבא אילירי בעל גינונים ראויים ליליד פאנוניה.