מבקר הסרטים ג'יימס הוברמן כתב על אגירה כי הוא "אינו רק סרט נהדר, אלא גם סרט נחוץ.. היצירה הקולנועית השלישית של הרצוג.. גם ציון דרך חשוב וגם מטפורה חברתית"; המבקר דני פרי כתב, "לראות את אגירה בפעם הראשונה היא חוויה שוות ערך לגילוי יצירת מופת אמיתית. הסרט סוחף ושובה אותך בקסמו; תחילה כמו בחלום, ואחר כך כמו בהזיה"; רוג'ר איברט צירף את אגירה לרשימת הסרטים האהובים עליו בכל הזמנים, ובהוצאת הירחון הבריטי Sight &amp; Sound מ-2002 כלל אותו בין העשרה הראשונים. באותה הוצאה ציינו המבקר הקולנועי ניגל אנדרוס והבמאי סנטוש סיוון גם הם את אגירה ברשימת עשרת הסרטים האהובים עליהם. מרטין סקורסזה כלל אותו ברשימת "39 הסרטים הזרים הנחוצים לכל יוצר סרטים צעיר".
מגזין הרולינג סטון כלל את הסרט ברשימת "מאה הסרטים הגאוניים של מאה השנים האחרונות" ב-1999. כמו כן נכלל אגירה ברשימת "מאה הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים" של מגזין טיים, אשר נכתבה על ידי ריצ'רד שיקל וריצ'רד קורליס. מגזין אמפייר בחר בו למקום ה-19 ברשימתו של "מאה הסרטים הטובים ביותר של עולם הקולנוע" ב-2020.
הסרט זכה במספר פרסי קולנוע לאורך השנים. ב-1973 קיבל את פרס הסרטים הגרמני עבור סינמטוגרפיה ובשבח של "הישגים אישיים יוצאים מן הכלל". ב-1976 זכה בתואר הסרט הזר הטוב ביותר מידי סינדיקט מבקרי הסרטים הצרפתי. ב-1977 זכה בפרס הסינמטוגרפיה הטובה ביותר מידי איגוד המבקרים האמריקני, ובהמשך קיבל את פרס הגרנד פריקס מידי איגוד המבקרים הבלגי ב-1976, והיה מועמד לקבלת פרס סזאר לסרט הטוב ביותר.
השפעה.
סרטו של פרנסיס פורד קופולה "אפוקליפסה עכשיו" מ-1979 אשר התבסס על ספרו של ג'וזף קונרד "לב המאפליה" מ-1902 הושפע רבות גם מאגירה, ולדעת מספר מבקרים הציג "ציטוטים ויזואליים" שונים ביחס לתפאורה הטבעית שנראתה ביצירתו של הרצוג. קופולה אמר כי "אגירה, עם כל החזותיות המדהימה שבו, היה גורם משפיע ומשמעותי עבורי. הייתי עושה טעות אילולא הזכרתי אותו".
מספר מבקרים טענו שאגירה השפיע באופן ישיר גם על הרבה סרטים אחרים. מרטין רובין כתב כי "בין הסרטים שהושפעו הכי הרבה מאגירה הם אפוקליפסה עכשיו של קופולה והעולם החדש של טרנס מאליק". ג'יימס הוברמן הסכים עם הבחנתו של רובין, והוסיף כי "חלום האמזונאס הדמדומי" של הרצוג "היווה השפעה גדולה עבור העולם החדש של מאליק ממנה הוא אינו יכול להתנער". ערוץ ארבע הבריטי ציין כי "השפעתו של הסרט היא מדהימה, פשוטה באופן מתעתע, וענקית הלבושה בבגדים קטנים, הן ברובד הסגנוני והן ברובד המבני, ופירותיה נראות במגוון רחב של סרטים, ביניהם אפוקליפסה עכשיו, המיסיון, הטורף, ופרויקט המכשפה מבלייר".
דיוק היסטורי.
אף על פי שחלק נרחב מעלילת הסרט ומרבית הדמויות המשתתפות בו נבראו בדמיונו של הרצוג, הבחינו היסטוריונים כי הסרט משלב בסיפורו מספר אירועים אמיתיים אשר התרחשו במאה ה-16. סיפורו של הרצוג מיזג שני מסעות שלקחו חלק בעולם החדש; האחד בהובלתו של גונסאלו פיסארו ב-1541, אשר הסתיים בגילוי נהר האמזונאס בידי פרנסיסקו דה אורייאנה, והשני בהובלתו של דון פדרו דה אורסוה ב-1560.
המשלחת הראשונה בראשותו של פיזארו יצאה מכיוון העיר קיטו אל אגן האמזונאס בחיפוש אחר אל דוראדו, אולם נתקלה בדרכה בקשיים רבים. אבוד בנבכי הג'ונגל, סבר פיזארו כי הוא נמצא בקרבת עיר הזהב וציווה לשלוח קבוצת סיור קטנה עם אורייאנה בראשה בכדי למצוא את העיר ולשוב אליו עם חדשות על מיקומה. הקבוצה השתמשה בספינת בריגנית על מנת לשוט במורד הנהר, אך משלא מצאה דבר ולאחר שנכשלה לחזור על עקבותיה בשל הזרם החזק, המשיכה בכיוון נהר הנאפו עד שהגיעה לשפך האמזונאס ב-1542. אחד מאנשי הקבוצה היה המיסיונר גספאר דה קרוואחל, אשר ניהל יומן בו תיעד את מסעם.
גספאר דה קרוואחל (1500-1584) האמיתי היה נזיר ספרדי דומיניקני אשר התיישב בפרו והקדיש את חייו להמרת הילידים האינדיאנים לנוצרים. הוא היה ידוע במזגו הנעים והאדיב, בניגוד לדמותו בסרט אשר הוצגה כאיש דת פחדן ואלים המציג את הכנסייה כ"גוף שתמיד צודד בחזקים".
מרבית הדמויות המרכזיות בסרט, ביניהן אגירה ובתו פלורס, דון אורסוה ופילגשו אינס, והאציל פרננדו דה גוסמן, השתתפו במשלחת השנייה אשר עזבה את פרו ב-1560 בחיפוש נוסף אחר אל דוראדו. באישורו של מושל פרו, ארגן אורסוה משלחת בת שלוש מאות אנשים והחל בהכנות המסע לאורך נהר האמזונאס. הוא לקח איתו את פילגשו, דונה אינס, אישה מעורבת ממוצא מסטיסי.
במהלך המסע החליט אגירה, אשר היה חייל מיומן ומקצועי, כי יוכל למוטט את השלטון הספרדי בפרו בעזרת שלוש מאות החיילים שעמדו לרשותו, וציווה עליהם להרוג את אורסוה. לאחר מכן הכתיר את פרננדו דה גוסמן לנסיך פרו, אך לבסוף ציווה להרוג גם אותו לאחר שהתנגד לתוכניתו לשוט לעבר האוקיינוס האטלנטי, לכבוש את פנמה ולפלוש לפרו. חיילים רבים אשר ניסו למרוד באגירה הוצאו להורג. החיילים הנותרים כבשו את האי מרגריטה הסמוך לחופי ונצואלה והחלו בהיערכות לקראת פלישה מסיבית לכיוון היבשת הראשית. עד אז שמעו אנשי השלטון הספרדי על תוכניותיו של אגירה, וכאשר הגיעו חייליו לוונצואלה, הציעו להם סוכני הממשלה חנינה בתמורה לכניעתם. לאחר תבוסתו רצח אגירה את בתו פלורס, אשר נותרה לצדו לאורך כל מסעו, ומעט לאחר מכן נלכד וגופתו בותרה.
משלחות ספרדיות אחרות השפיעו גם הן על הסיפור; השיחה בין שני הילידים וחייליו של אגירה בה נרצחו בידי קרוואחל לאחר שסירבו לקבל את ספר התנ"ך, נולדה ככל הנראה בהשראת מאורעות שקדמו לקרב קחאמרקה, בהן סירב לכאורה קיסר בני האינקה אטוואלפה לקבל את מסמך הרקרימיינטו. כמו כן, כתביו של אלוור נונייס קבסה דה ואקה מזכירים תקרית בה נראתה ספינה על צמרת העצים לאחר סערה טרופית כבדה בהיספניולה:ביום שני בבוקר ירדנו לנמל ולא מצאנו את הספינות. ראינו מספר מצופים על פני המים ומכך הבנו שהן אבדו. הלכנו לאורך החוף בכדי לחפש אותן, אך לאחר שלא מצאנו דבר, המשכנו לעבר העצים, וכעבור רבע ליגה מצאנו את אחת מסירות הספינה על העצים.צורת משחקו האגוצנטרית ומלאת הכעס של קינסקי תאמה לדמותו ההיסטורית האמיתית של אגירה, אשר תואר כ"מגלומן רצחני" ונחשב בידי רבים מחייליו למטורף. צליעתו של קינסקי בסרט נועדה לחקות נכות אמיתית ממנה סבל אגירה כתוצאה מפציעת קרב. נאומיו של קינסקי לחיילים כפי שנראו בסרט היו קצרים אך להוטים, והתבססו על תיאורו האמיתי של יכולותיו הרטוריות של אגירה כ"פשוטות אך אפקטיביות".
אופיו של הסרט מבחינת קפדנות ודיוק היסטוריים תואר על ידי כתב העת הקולנועי South Atlantic Review כמזכיר את מחזותיו של שייקספיר; "בדומה לשייקספיר, הרצוג פותח בתיאור מאורעות אמיתיים ומציג דמויות היסטוריות, אולם במהרה מעצב אותן בשנית ורוקם מחדש את המתרחש, בעת ובעונה אחת מספק תשובות ומעלה שאלות מבלבלות עוד יותר, לא רק הופך 'היסטוריה' ל'אומנות', אלא מטיל ספק ביוצרי ההיסטוריה, ובהיסטוריה עצמה".
מספר השוואות נעשו בין האימפריאליזם הספרדי למשטר הנאצי, עם דגש על נאום הסיום של אגירה כאנלוגיה היסטורית לחזונו של היטלר והפשיזם הגרמני. כתב העת הקולנועי Film Quarterly הרחיב נקודה זו וטען כי ליהוקו של קינסקי הוא הסמל להשוואה ההיסטורית.הרצוג נכנס אל המימד הזה כאשר בחר ללהק שחקן בעל מאפיינים נורדים: קלאוס קינסקי, עם שערו הבלונדיני ועיניו הכחולות. לפי תיעודים היסטוריים, היה אגירה 'בעל קומה נמוכה, גופו קטן, תוויו חולים, פניו קטנות ורזות, וזקנו שחור'; האגירה של הרצוג אינו בעל קומה נמוכה, ואף על פי שגם אינו גבוה במיוחד, צליעתו גורמת לו לעמוד בזקיפות. בניגוד לאגירה ההיסטורי, דמותו הקולנועית היא בעלת תווי גוף גדולים יחסית, בלונדינית, וחסרת זקן. דרך האביר הנורדי והבלונדיני הזה רומז הרצוג על עידן מוקדם יותר של התרחבות: ימי הביניים הגרמניים והאימפריאליזם הדתי של מסעי הצלב והאבירים הטאוטונים, וכמו כן לתקופה קרובה יותר: שנות ה-30 של המאה ה-20, בה התמזגו לידתו-מחדש של הסטריאוטיפ הנורדי (אשר נראתה לרקע רעיון עליונות הגזע) וכיבוש העולם בידי היטלר. דמותו העיקרית של הרצוג היא יותר מסתם קונקיסטאדור של תקופת זמן אקראית; היא התגשמות האימפריאליזם באדם. מבעד לנקודת המבט הזו, בימויו של הרצוג בתור יצירה מחדש של תקופה מסוימת בהיסטוריה, קרי הכיבושים הספרדיים בעולם החדש, הופך למסכת בנושא רוע האימפריאליזם לאורך הדורות. אין זה מפתיע, אפוא, שסרטו מתעלם מפרטים היסטוריים מדויקים ויוצר קולאז' של בדיון ואמת.
יוז'ף גלאטר
יוז'ף גלאטר (בהונגרית: Glatter József; ג'נג'ש, 16 בדצמבר 1880 – ווינדזור, אונטריו, 30 במאי 1934) היה נהג קטר יהודי-הונגרי, סוציאל-דמוקרטי, לימים עובד מפלגת הקומוניסטים של הונגריה.
ביוגרפיה.