פסיג הוא גרוש ואב לארבעה. מתגורר בנתניה.
צלחת אירוסין
בקרב חלק מקהילות היהודים, צלחת אירוסין היא צלחת שיוחדה לטקס 'שבירת הצלחת' באירוע האירוסין. צלחות אירוסין יכולות להיות חלקות או מעוטרות.
נהוג לשבור צלחת סדוקה או פגומה במעט כדי שלא לעבור על איסור בל תשחית. באירוסין שבהם חותמים על שטר תנאים נהוג לשבור את הצלחת לאחר קריאת השטר וחתימתו. טקס שבירת הצלחת הוא מנהג ואיננו הלכה.
יש הנוהגים שאם החתן ואם הכלה אוחזות יחדיו בצלחת האירוסין ומשליכות אותה לרצפה. יש רווקים ורווקות הנוטלים שברים, מתוך אמונה כי שבר מצלחת האירוסין היא סגולה למציאת זיווג.
למנהג שבירת הצלחת מספר טעמים:
פאביוס שך
פאביוס שך (שאך, ש"ך; בגרמנית: Fabius Schach; 1 באוקטובר 1868, וֶקְשְׁנֶה, רוסיה – 3 באוקטובר 1942, טרזיינשטאט) היה מראשוני התנועה הציונית ומייסדיה בגרמניה.
קורות חיים.
שך נולד בעיירה וֶקְשְׁנֶה (Viekšniai) שברוסיה (כיום בליטא, לא הרחק מהגבול עם לטביה), בנו של רב, נצר לרבי שבתי הכהן (הש"ך). התחנך בישיבות ובאוניברסיטת ברלין. בתקופת שהותו בגרמניה החל לבוא במגע עם פעילות ציונית, ובשנת 1893 התמנה למזכיר סניף האגודה להתגוננות מפני האנטישמיות בעיר קלן. בתקופה זו עבד בשיתוף פעולה עם מקס בודנהיימר, וכעבור זמן קצר מונה על ידי בודנהיימר ודוד וולפסון למזכיר האגודה היהודית-לאומית בקלן. בתקופה זו השתתף בשלוש הוועידות הראשונות של ציוני גרמניה ובשני הקונגרסים הציוניים הראשונים. לאחר מכן פסקה פעילותו עקב חשדות שהועלו נגדו על פרסום דברי התנגדות להרצל. בשנת 1899 הודיע על פרישתו מפעילות בקבוצה הציונית בקלן.
פעילותו העיקרית להפצת רעיון הציונות נעשתה בראשית דרכו בתנועה, עת פרסם את החוברת הקצרה "לשון שקמה לתחייה" ("Eine auferstandene Sprache") על תחיית השפה העברית (ככל הנראה ב-1892) ואת החוברת "יהדות עממית או סאלונית" ("Volks- oder Salonjudenthum"; 1893) כנגד תופעת ההתבוללות בקרב יהדות גרמניה. בוועידת ציוני גרמניה הראשונה ובקונגרס הציוני הראשון לקח חלק בניסוח מטרות התנועה הציונית.
לאחר הפסקת פעילותו הרשמית בתנועה הציונית עסק שך בכתיבת ועריכת שבועונים יהודים ועבריים.
שך התגורר בברלין. ב-14 בספטמבר 1942, בעת מלחמת העולם השנייה, גורש לטרזיינשטאט, ושם נספה כעבור שבועיים וחצי, בגיל 74.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
פביוס שך
יוסף מזל
יוסף מזל (נכתב גם יוסף מאזל; באנגלית: Joseph Massel; תר"י, 1850, ליטא, רוסיה - כ"ד באלול תרע"ב, 6 בספטמבר 1912, מנצ'סטר, בריטניה) היה משורר ומתרגם עברי ופעיל ציוני.
קורות חיים.
מזל נולד בשנת 1850 באימפריה הרוסית, באזור ליטא, נכדו של אספן הספרים יוסף מזל. מאוחר יותר (בשנת 1882 או 1895) עבר לאנגליה והתגורר במנצ'סטר, בה הקים בית דפוס עברי ועמד בראשו. מזל היה מדוחפי השפה העברית כשפה לאומית לעם היהודי, ובבית הדפוס הוציא לאור את כתבי ישראל כהן (1879–1961).
פרסם שירה ותרגומים, חלקם תחת שמות העט "אחד מאוהבי ציון" ו"כלכל בן איתן הגדי". הוא תרגם לעברית חלק משיריו של הנרי וואדסוורת' לונגפלו ואת יצירתו של ג'ון מילטון "סמסון אגוניסטיס" ("שמשון הגיבור"). בשנת 1903 הוציא לאור את קובץ "המקהלה", ובו תולדותיהם של פייטנים עבריים בין השנים 1725–1903. פרסומיו כללו מאמרים בעיתון "השילוח" ותרגום ספר אחיקר החכם.
היה מראשוני התומכים באנגליה בציונות המדינית. ב-1883 נמנה עם המתיישבים היהודים שניסו לייסד מושבה בלטקיה/סוריה, בעזרת ה"חברה להתיישבות יהודים בסוריה" שנתמכה על ידי גורמים מילנריסטיים בבריטניה. בסוף קיץ 1883 כשל הניסיון והמתיישבים בראשותו של יוסף מזל הועברו לקפריסין, שם ניסו להיאחז באדמות אורידס, שליד הכפר קוקליה במחוז פאפוס. מזל הרבה לדווח לעיתון הנודע "ג'ואיש כרוניקל" ונחשב לדובר המתיישבים. הוא נכנס לעימות עם אליזבט פין, שהייתה מזכירת החברה ואלמנתו של הקונסול הנודע בירושלים ג'יימס פין, ועזב בסוף 1883 את קפריסין בחזרה לאנגליה. לקח חלק בפעילות אגודות ציוניות, היה סגן נשיא האגודה הציונית במנצ'סטר והשתתף במספר קונגרסים ציוניים.
נפטר בשנת 1912.
ארכיונו, ובו התכתבות, טיוטות בכתב יד ובדפוס של שירים וקטעי ספורים, נאום בכתב ידו, קטעי עיתונות ותצלומים, נמצא בבעלות הספרייה הלאומית.
דגן יבזורי
דגן יבזורי (נולד ב-15 באוקטובר 1985) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הקלעי בהפועל מגידו מהליגה הארצית ובעבר בנבחרת ישראל. יבזורי נחשב לקלעי מצטיין, בעיקר מטווח השלוש.
קריירה.
יבזורי נולד במשמר העמק כבן הדור השלישי למשפחת כדורסלנים ענפה, שהבכיר שבה, בן הדור הראשון אמיר יבזורי, שיחק בשנות החמישים והשישים בקבוצת הצמרת הפועל משמר העמק ובנבחרת ישראל. את שנותיו הראשונות כמקצוען העביר יבזורי בליגה הלאומית, במדי מכבי קריית ביאליק והפועל עפולה, אך רק בשנת 2004 כאשר עבר להפועל יקנעם/מגידו מהליגה הארצית זכה לקבל דקות משחק והפך לאחד השחקנים המובילים בליגה. כבר בשנתו השנייה הוביל את יקנעם לעלייה לליגה הלאומית ועם ממוצעים של 18.4 נקודות, 3.8 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים למשחק בעונת הוביל אותה לחצי גמר הפלייאוף ולרבע גמר גביע המדינה. בנוסף על כך זכה בתואר הישראלי המצטיין ונבחר לחמישיית העונה בליגה הלאומית. בעונת , עלה לראשונה לליגת העל כשחתם בהפועל גלבוע/עפולה, אך הקבוצה ירדה ליגה בסיום העונה ויבזורי הוחתם בהפועל גלבוע גליל. בגלבוע הפך לשחקן שישי והעמיד ממוצעים של 5.4 נקודות, 1.3 ריבאונדים וחטיפה אחת בכ-16 דקות למשחק. גם את העונה הבאה פתח בגלבוע.
לקראת עונת חתם יבזורי בהפועל חולון, אך שוחרר ממנה עוד לפני פתיחת העונה, עקב בעיות כלכליות. בספטמבר 2010, חתם להמשך החוזה בקבוצת הפועל גלבוע גליל. בסך הכל שיחק חמש עונות במדי גלבוע גליל. ב-2013 עבר יבזורי לשחק עבור מכבי חיפה לשתי עונות.
ב-2 ביולי 2015 חתם יבזורי על חוזה לשלוש שנים במכבי תל אביב. בינואר 2017 לאחר שהחל את העונה במכבי תל אביב ומיעט לשחק, עבר לקבוצת הפועל חולון.
ביולי 2017 חתם במכבי חיפה לשלוש שנים.
ב-12 ביולי 2018, חתם יבזורי בעירוני נהריה לעונה.
ביוני 2019 חתם יבזורי ל-4 עונות בהפועל מגידו מליגה א', וסייע לה לעלות בסוף עונת 2020/2021 לליגה הארצית.
יוסף מוהליבר
הרב ד"ר יוסף מוהליבר (מוהילבר; י"ב בחשוון ה'תרל"ג, 13 בנובמבר 1872, ראדום, האימפריה הרוסית – ו' באדר א' ה'תש"ג, 10 בפברואר 1943, ירושלים, פלשׂתינה-א"י) היה איש חינוך עברי, מנהל הגימנסיה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
מוהליבר נולד לשלמה בעיר ראדום שבאזור פולין (אז תחת שלטון האימפריה הרוסית), נכדו וחניכו של רבי שמואל מוהליבר. אמו שרה הייתה בתו של הרב הלל מיליקובסקי.
נסמך לרבנות, למד שפות ונשלח על ידו סבו ללימודים בבית הספר הגבוה לחקלאות במונפלייה שבצרפת. במהלך לימודיו היה מייסדי אגודת "עתידות ישראל", במשותף עם חיים מרגלית קלווריסקי ויהושע בוכמיל. בשנת 1894 הוסמך כאגרונום ועבר לקניגסברג שבגרמניה, שם סיים בשנת 1900 לימודי דוקטורט בפילוסופיה ופדגוגיה. במהלך תקופה זו ייצג את סבו כציר בקונגרס הציוני הראשון (1897). הוא הביא לקונגרס מכתב מאת סבו שבו הוא פירט את עיקרי משנתו הציונית, והוא הוקרא במלואו במהלך פתיחת הקונגרס.
באותה תקופה נישא לדבורה, בת אייזיק קבק. בשובו לפולין היה פעיל בחוגים הציוניים בביאליסטוק, שבה שימש רב מטעם בין השנים 1902–1915. מוהליבר ניהל את חברת "צדקה גדולה" ושימש יו"ר אגודת "חובבי שפת עבר", ניהל את תלמוד התורה על שם קלונימוס זאב ויסוצקי והביא לייסוד ספרייה ציבורית בעיר. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה וכיבוש העיר על ידי גרמניה, נמלט לאודסה וחי בה בין השנים 1916–1920. באותה עת נוסד בה בית מדרש עברי למורים מרשת "תרבות", ומוהליבר התמנה למנהלו. בשנת 1918 השתתף באספה הלאומית היהודית (שבעקבות "חוק האוטונומיה הלאומית" שחוקקה הרפובליקה העממית של אוקראינה) בקייב.
עם סגירת בית המדרש על ידי השלטונות בשנת 1920, עלה מוהליבר לארץ ישראל ושימש בירושלים סגן מנהל בית המדרש העברי למורים (1920–1923) ומחליפו של שלמה שילר כמנהל הגימנסיה העברית בירושלים (1923–1943). פעילותו הציבורית נמשכה כיו"ר הציונים הכלליים ב' בירושלים ויו"ר מרכז הסתדרות המורים. מטעם הוועד הפועל הציוני נבחר ליו"ר הוועדה לסידור החינוך. בשנת 1931 השתתף כציר בקונגרס הציוני הי"ז.
יצחק שלו, מחבר הספר פרשת גבריאל תירוש, למד בגימנסיה העברית בתקופת ד"ר מוהליבר. המנהל ד"ר רוזנבלום, אחת הדמויות בספר, הוא בן דמותו של ד"ר מוהליבר.
ד"ר מוהליבר נפטר בשנת 1943, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
משפחתו.
ד"ר מוהליבר היה נשוי לדבורה לבית קבק. בניהם: שמואל (שנולד זמן קצר לאחר פטירת הרב שמואל מוהליבר ונקרא על שמו), הארכיטקט שלמה מוהליבר ואריה מוהליבר, שהיה מאבות השחמט הארצישראלי. בתו של שמואל היא מיה מוהליבר, שהייתה סגנית מנכ"ל משרד הבריאות.
אורי ברנר
אורי ניסן ברנר (20 ביולי 1914, ירושלים – 24 במרץ 1993, מעוז חיים) היה סגן מפקד הפלמ"ח והיסטוריון צבאי.
חייו.
אורי ברנר נולד לחיה ברוידא ולסופר יוסף חיים ברנר. הוא נקרא על שם חברו של אביו, הסופר אורי ניסן גנסין, שנפטר כשנה לפני כן. בילדותו עבר בין בן שמן, תל אביב, זכרון יעקב, ועין גנים (פתח תקווה) בעקבות נדודי אביו ואמו.