"היא החזירה את הגוף לציור על רקע תקופה שבה הגוף נעלם מהיצירה", סיפר הצייר לארי אברמסון לאחר מותה. "הציורים שלה התמקדו בגוף ובבני אדם ועסקו בסביבה חברתית ופוליטית. [...] היא הייתה מציירת דברים שלא ציירו אותם במסורת של ציור הגוף, כמו השערות השחורות על הרגליים, קמטים וצלקות".
ז'אן פראנסה
ז'אן פראנסה (בצרפתית: Jean René Désiré Françaix 23 במאי 1912 בלה מאן - 25 בספטמבר 1997 בפריז) היה מלחין נאו-קלאסי, פסנתרן ומתזמר צרפתי, שנודע בתפוקתו הפורה ובסגנונו הנמרץ.
חייו.
כשרונותיו הטבעיים של פראנסה זכו לעידוד בגיל צעיר מצד משפחתו: אביו, מנהל הקונסרבטוריון בלה מאן, היה מוזיקולוג, מלחין ופסנתרן ואמו הייתה מורה לשירה. כבר בגיל שש החל לחבר מוזיקה ופרסומו הראשון, בשנת 1922, משך את תשומת לבו של מלחין, שעבד בבית ההוצאה וניווט את הילד המוכשר אל מורה מחוננת, נדיה בולאנז'ה. בולאנז'ה סייעה להתפתחות הקריירה של פראנסה בראותה במלחין הצעיר את אחד הטובים, אם לא המצטיין, בתלמידיה. גם איזידור פיליפ, פסנתרן ופדגוג ידוע-שם, לימד את פראנסה. ז'אן פראנסה עצמו ניגן לעיתים קרובות את יצירותיו הוא וזכה לשבחי הקהל; יש לציין כי ביצוע הבכורה של הקונצ'רטינו שלו לפסנתר ותזמורת בפסטיבל באדן-באדן בשנת 1932.
ז'אן פראנסה היה פסנתרן עתיר-כישרון מגיל צעיר. הוא זכה בפרס ראשון לפסנתר בקונסרבטואר של פריז (ההכשרה המוזיקלית הרשמית היחידה שלו) והיה מבוקש להופעות הן כמלווה והן כסולן. הופעות נודעות שלו היו בדואט עם הצ'לן הצרפתי מוריס ז'נדרון ונגינת הקונצ'רטו לשני פסנתרים של פרנסיס פולנק יחד עם המלחין בכמה הזדמנויות, כאשר ז'אק פברייה לא היה זמין. הקונצ'רטו לשני פסנתרים של פראנסה עצמו נכתב בשביל בנותיו, ששתיהן היו פסנתרניות צעירות ומלבלבות בתקופת חיבורו.
תעסוקתו העיקרית של ז'אן פראנסה הייתה קריירת ההלחנה שלו, הפעילה במידה שאינה מצויה. פוריות כתיבתו עמדה בעינה לכל אורך חייו; ב-1981 תיאר את עצמו כ"מלחין בקביעות", אך זה מסיים יצירה אחת וכבר מתחיל חדשה, וכך המשיך עד מותו ב-1997.
יצירתו.
מוריס ראוול אמר על פרנסה הצעיר, בשיחה עם הורי הנער, "בין סגולותיו של הילד אני מבחין מעל לכל בזו, שהיא החשובה והמועילה ביותר לאמן - הסקרנות: הישמרו שלא לדכא בו סגולות אלה, עכשיו או בעתיד, אחרת תסתכנו בכך שהרגישות הצעירה הזו תיבש ותקמול." ההורים קיבלו את העצה וז'אן הצעיר עלה כפורח: פרנסה היה מלחין פורה, שכתב יותר מ-200 יצירות במגוון סגנונות גדול.
בהיותו פסנתרן וירטואוז, רבות מיצירותיו נכתבו לפסנתר, בייחוד היצירות הקאמריות הרבות, שחיבר לכמעט כל כלי תזמורתי והרכב מקובל. הוא היה מתזמר מיומן, תכונה שבאה לביטוי בשימוש שעשה בגוני צליל. פראנסה כתב יצירות ברבות מן הצורות המוזיקליות הגדולות העיקריות, בהן קונצ'רטי, סימפוניות, אופרה, מוזיקה לתיאטרון ולבלט ויצירות שנשענו על מסורות, שחנן סר במאה ה-20, כגון הקנטטה. על אף נטייתו לשוות אופי מודרני לאופני הביטוי הנושנים, היה פראנסה נאו-קלאסיציסט מושבע, שדחה אטונליות ושיטוטים חסרי-צורה, והסתמך על ספרות העבר הגדולה ליצירותיו הווקאליות. פראנסה חיבר גם מוזיקה לעשרה סרטים, בשביל הבמאי סשה גיטרי.
סגנונו של פראנסה מצטיין בקלילות ושנינות (מטרתו המוצהרת הייתה "לגרום הנאה"), ויש בו גם מאופי השיחה, המתבטא ביחסי גומלין בין הקווים המוזיקליים. במהלך הקריירה שלו כמעט לא חל שינוי בסגנונו; על אף השפעתם של מלחינים שהעריץ (כמו עמנואל שברייה, איגור סטרווינסקי, מוריס ראוול ופרנסיס פולנק) על כתיבתו, מיזג פראנסה את מה שליקט מהשראתם אל תוך האסתטיקה המובהקת שלו עצמו, שבאה לביטוי כבר ביצירות המוקדמות.
שרון מקגריין
שרון מקגריין (באנגלית: Sharon Bertsch McGrayne) היא סופרת מדע פופולרי אמריקאית.
אודות.
סיימה תואר ראשון בהצטיינות מסוורת'מור קולג' (Swarthmore College). כתבה מספר ערכים בעבור האנציקלופדיה בריטניקה, בהם הערך בנושא האטום והגרעין, חשמל ומגנטיות.
ספרה האחרון עוסק בכלל בייס (Bayes' Rule), כלל סטטיסטי המאפשר עדכון ההערכה על עובדה מסוימת, כאשר אין מידע מדויק אודותיה. הספר יצא בהוצאות אוניברסיטת ייל.
בסאראב השני
בסאראב השני, הידוע לפעמים כ"בסאראב ווייבוד" (נפטר ב - 1458), היה וויווד (שליט) של ולאכיה. הוא שלט ב-1443-1442.
בסאראב היה בנו של השליט לשעבר דן השני, ושלטונו התקיים בין שלטון מירצ'ה השני לבין חזרתו לכס המלכות של אביו של מירצ'ה, ולאד דראקול.
מירצ'ה השני עלה לשלטון בשנת 1442, כשוולאד דראקול זומן לחצר העות'מאנית לשם משא ומתן על התמיכה העות'מאנית, תמיכה לה היה זקוק כדי להגן על שלטונו מפני יאנוש הוניאדי, הוויווד של טרנסילבניה. אולם הסולטאן עצר וכלא אותו במבצר בגליפולי
בעקבות הקרב של סנטימברו בשנת 1442, יאנוש הוניאדי נכנס בכוח לוולאכיה, מירצ'ה השני הודח מהשלטון על ידי צבאו של הוניאדי, ונאלץ לברוח. הוניאדי העלה לשלטון בוולאכיה את בסאראב השני.
עם זאת, החזיק בסאראב השני את השלטון רק זמן קצר (מאוגוסט 1442 ועד הסתיו של שנת 1443), ואיבד אותו בתוך שנה לוולאד דראקול, ששוחרר מן הכלא וחזר בתמיכת הסולטאן.
בסאראב השני נמלט לטרנסילבניה, ובשנת 1458 הוזכר שוב על ידי הסקסונים בטרנסילבניה כטוען לכתר וולאכיה נגד ולאד המשפד.
שמיכת פוך
שמיכת פּוּך (מרוסית: Пух, נוצת פלומה. בעברית: שמיכת מוֹך) היא שמיכה רכה מלאה בנוצות פלומה (מוך) של אווזים, ברווזים או של עופות אחרים, או תחליף סינתטי לנוצות, ומשמשת להתכסות בזמן השינה, בעיקר בחורף. מקורה של שמיכת הפוך באירופה הכפרית, שם היו השמיכות ממולאות בנוצות של אדרית שחורת-כיפה הידועות בתועלתן כמבודד תרמי.
המודעות לצער בעלי חיים הנגרם בתהליך תלישת הנוצות עלתה, ולכן משתמשים יותר בתחליפים סינתטיים, שגם אינם אלרגניים כמו שמיכת פוך או נוצות.
היסטוריה.
באמצע המאה השמונה עשרה, תומאס נוג'נט, אנגלי שהיה בטיול גדול ועבר אז בוסטפאליה, ציין בפליאה:
הנוצות לייצור שמיכות הפוך הביא להתנגדות מצד ארגוני זכויות בעלי חיים לשימוש בשמיכות אלו. התנגדות זו, נמצאו תחליפים הניתנים ליצור בעלות נמוכה וכן בעלי אורך חיי מדף ארוכים יותר מפוך, כמו מיקרופייבר, ובשילוב העובדה שההמצאה הוזילה את השמיכות העשויות מהם, הביא לירידה בפופולריות ובמכירות של שמיכות הפוך.
בתרבות הפופולרית.
המונח "יום שמיכת הפוך" משמש במדינות מסוימות כדי לתאר את הקצבה של יום אחד או יותר בשנה, כאשר העובדים יכולים פשוט לטלפן ולומר שהם לא באים לעבודה, למרות שהם לא הודיעו על כך מראש והם לא חולים. מתן הטבה זו הפכה לאופנתית בסוף 1990 בחברות גדולות רבות בבריטניה.
טוני קוקס
ג'וזף אנתוני "טוני" קוקס (באנגלית: Joseph Anthony "Tony" Cox; נולד ב-31 במרץ 1958) הוא שחקן אמריקאי הידוע בשל ההופעות הקומיות שלו ב"סנטה רע", אני, עצמי ואיירין, מת לדייט ודיזסטר מובי. הוא ידוע גם עבור משחקו בסרט ווילו של ג'ורג' לוקאס כמו גם כהאוק ב. בשני הספין-אופים לסרטים שלאחר מכן, הוא שיחק את "Widdle Warrick". קוקס גם הופיע בקליפים "Just Lose It" של הראפר אמינם ו"From tha Chuuuch to da Palace" של סנופ דוג.
קורות חייו.
ג'וזף אנתוני קוקס נולד במנהטן, ניו יורק, לג'ו ג'ונס ולהנרייטה קוקס. הוא בילה את ילדותו ביוניונטאון, שבאלבמה עם סבתו וסבו, לוטי והנרי ג'ונס. אמו, הנרייטה קוקס-פן ואביו החורג, רודולף (רודי) פן מתגוררים כיום בקולג' פארק שבג'ורג'יה. בגיל 10 הוא הפך למתופף.
לאחר סיום לימודיו בתיכון, למד קוקס באוניברסיטת אלבמה ובמקור תכנן ללמוד מוזיקה. קוקס אמר בריאיון למגזין "Jet" בשנת 2003, "ניגנתי על פי שמיעה. זה היה בדיוק כמו בסרט "Drumline". התחרתי בתיפוף נגד כמה מתופפים מבית הספר, והם לא היו טובים ממני בשום דבר. פשוט לא יכולתי לקרוא תווים".
קריירה.
זמן קצר לאחר סיום לימודיו בתיכון, החליט קוקס להמשיך לשחק לאחר שצפה בבילי ברטי, ננס שהיה שחקן וגם המייסד של אגודת "האנשים הקטנים של אמריקה". בעידודם של קרובי משפחה וחברים, הוא עבר ללוס אנג'לס בגיל 18. הוא התחיל לקחת שיעורים בבית הספר למשחק מריק סטודיו עם השחקנית דה דה טילמן ועד מהרה החל לעבוד בפרסומות, סרטים ותפקידים בטלוויזיה. הוא ידוע בזכות תפקידיו בסנטה רע שם שיחק את מרקוס, במוחם של צוות פיצוח בטוח, במת לדייט שם שיחק פרודיה על ד"ר היצ' מהיצ'. כשחקן מוביל שני לצד בילי בוב תורנטון, תפקידו של קוקס בסנטה רע היה התפקיד הראשון והיחיד שלו כדמות הראשית (נכון ל-2011).
חיים אישיים.
קוקס הוא בעלים של 350 דונם (1.4 קילומטר מרובע) בחווה בסדונה, אריזונה. הוא פגש את אשת אותליה, במהלך התיכון והם נישאו בסופו של דבר בשנת 1981 כאשר קוקס היה בן 23.
קוקס סובל מגמדות וגובהו הוא 107 סנטימטרים בלבד.
המקצוע לוחם
צ'ושו
צ'וֹשוּ (ביפנית: 長州藩) היה האן פאודלי בתקופת אדו, במקום בו שוכן היום מחוז ימאגוצ'י. ההאן מילא תפקיד חושב בהדחת שוגונות טוקוגאווה בסוף תקופת אדו, ותושבי ההאן היו ממובילי רסטורציית מייג'י.
היסטוריה.
שליטי האן צ'ושו היה צאצאיו של המצביא מתקופת סנגוקו מוטונארי מורי. לאחר מותו התמנה נכדו, טרומוטו מורי, לדאימיו של ההאן ובא בברית עם טויוטומי הידיושי, ברית שהתבררה בהמשך כטעות. לאחר שהביס טוקוגאווה איאיאסו את צבאו של טויוטומי בקרב סקיגהארה ב-1600 נאלץ מורי לעזוב את מקום מושבה המסורתי של משפחתו באקי ולעבור למחוז נאגטו (שהיה ידוע גם כצ'ושו) ולוותר על רבים מנכסיו.