בספטמבר 1922 חזר ז'בוטינסקי לארץ ישראל, והוא ביקר אצל אמו החולה, נפגש באופן פרטי עם הרברט סמואל והשתתף במספר ישיבות של ההנהלה הציונית בירושלים. בנובמבר 1922 יצא ללונדון והעלה את טענותיו בפני ההנהלה הציונית שם. לפי עמדתו, המדיניות חסרת האחידות והחלשה כלפי השלטון והנציב הבריטי בארץ ישראל הינם הסיבה למדיניותם השלילית של הבריטים. ז'בוטינסקי, כחבר ההנהלה, גם דרש לעיין במסמכי טיוטה של הבריטים בדבר הקמת מועצה מחוקקת וחוקה לארץ ישראל. לפי ראייתו, הדבר עלול היה לסכן את הציונות בשל המדיניות הבריטית הפרו-ערבית שתשפיע על ניסוח החוקה והרכב המועצה הארצית. ז'בוטינסקי נענה בתקיפות כי לא יקבל את הניירת וכי אין שהות להנהלה לחכות להסתייגויותיו, וההנהלה הודיעה כי אינה מתנגדת לתוכנית הבריטית. לז'בוטינסקי נאמר במפורש כי ההנהלה חוששת לקומם את הבריטים אם לא תיענה להצעה. ז'בוטינסקי ראה בחומרה את אי ההחלטיות בהנהלה הציונית בדבר תוואי פעולתה. הוא דרש כי הוועד הפועל יחזור לייצג כראוי את התנועה הציונית בפני ממשלת הוד מלכותו, וכי יוצהרו בפומבי מטרות הציונות ומדיניותה. עליה גם לעמוד על כך שהממשלה הבריטית תשנה את מדיניותה המזיקה קשות לציונות. הצעת ההחלטה של ז'בוטינסקי נדחתה, והיחס כלפיו היה בבחינת "ילד חורג" ונון-קונפורמיסט. בסוף 1922 הגיש ז'בוטינסקי את התפטרותו מההנהלה ומההסתדרות הציונית.
במהלך 1922 החל ז'בוטינסקי לעבוד בעיתון "ראזסווייט" ("Рассвет", מרוסית: "השחר") הברלינאי, ופרסם בו את מאמריו הראשונים, ששימשו מעין יסוד לתורה הרוויזיוניסטית. בסתיו 1923 שלח העיתון את ז'בוטינסקי למדינות הבלטיות למסע הרצאות. הרצאותיו ונאומיו בפני סטודנטים ואגודות צעירים ציוניים הפגישו אותו עם תומכים רבים בפעולותיו ורעיונותיו בעניין הגדוד העברי ומדיניות ההסתדרות הציונית. באותה שנה גם פרסם ז'בוטינסקי בעיתונו את המאמר "על קיר הברזל (אנחנו והערבים)". במאמרו קובע ז'בוטינסקי כי ערביי ארץ ישראל הם "אומה חיה" וכי אין צל של סיכוי שייתנו את הסכמתם למהלכי הגשמת הציונות בארץ ישראל. כדי להפיג כל תקווה מצדם "להיפטר" מהציונים ומהלכיהם יש לכונן את מה שכינה "קיר ברזל" – גדודים יהודיים בפיקוד בריטי כחלק מן הכוח הקולוניאלי הבריטי במזרח התיכון, אשר יהוו חזית מבוצרת מבחינת כוח צבאי ועמידה בלתי מתפשרת על עמדות הציונות. מאמר זה היה חלק מהשקפתו של ז'בוטינסקי שאין תקומה לרעיון הציוני אלא כחלק מן האימפריאליזם הבריטי ונחשב לאחד מעמודי התווך של המחנה הז'בוטינסקאי המתהווה.
ב-27 בדצמבר 1923 נוסד בריגה, בהדרכתו ובהשפעתו של ז'בוטינסקי, ה"בית"ר" – "ברית על שם יוסף תרומפלדור". במהלך השנים 1923–1924 ערך ז'בוטינסקי תעמולה פוליטית גדולה שדרשה רוויזיה (בחינה מחדש) בכל מפעלי ההסתדרות הציונית העולמית, תוך מאבק נגד הסוכנות היהודית המורחבת.
ב-1924 השתקע ז'בוטינסקי בפריז והעביר לשם גם את העיתון "ראזסווייט", שהיה עתה לעורכו הראשי. ב-19 בדצמבר אותה שנה הופיע הגיליון הראשון של העיתון הפריזאי בעריכתו. כבר ב-30 במאי 1924 הנפיק דרכון מסע לגרמניה, צרפת וצ'כוסלובקיה, למפגשים עם תומכים ברעיון הרויזיוניסטי.
נשיא הצה"ר וראש בית"ר.
באפריל 1925, התרכזו בפריז נציגי קבוצות "תומכות ז'בוטינסקי", וכינו עצמן לראשונה "הציונים הרוויזיוניסטים", התארגנות שהתגבשה לידי "ברית הציונים הרוויזיוניסטים" (בקיצור: הצה"ר), שנוסדה באותה שנה בוועידת ייסוד עולמית שכינס ז'בוטינסקי בפריז. הצה"ר הוגדרה כתנועה הפועלת במסגרת ההסתדרות הציונית, ובתור העומד בראשה, הוחזר ז'בוטינסקי אל שורות ההסתדרות הציונית כשהוא נבחר מטעם סיעתו החדשה.
באותה שנה נבחר בבחירות לקונגרס הציוני ה-14 לציר מטעם ארץ ישראל.
בעת שהותו בפריז, הצטרף ז'בוטינסקי כשותף אל ד"ר שמואל פרלמן (לימים עורכו של העיתון "הארץ"), בעל הוצאת ספרים בשם "הספר". יחד פרסמו השניים, במסגרת ההוצאה, ספרי לימוד וספרות עזר בעברית לתלמידים. שני פרסומים חדשניים לאותה עת היו האטלס העברי השני ב-1925, וה"כל בו" לתלמידים ב-1926, מעין יומן נוער שכלל נתונים מדעיים וגאוגרפיים, לצד ביוגרפיות של גדולי עם ישראל, מדריך להליכות ונימוסים, מדריך לכללי ההגייה הנכונה של העברית במבטא הספרדי, ומאמרים על הגדודים העבריים. ההוצאה, שמקום מושבה היה בלונדון, הוציאה גם את ספרי "שרלוק הולמס" ואת ספרו של אנתוני הופ "השבוי מזֶנדָה" ("The Prisoner of Zenda", תורגם כ"השבוי מצנדה"), אשר תורגמו לראשונה לעברית.
במשך שנותיו, האמין ז'בוטינסקי כי "גלגל המנוף בחיי הציבור – זהו הנוער!" (מתוך "הארץ", 3.11.1926) ואל תנועת הנוער והצעירים "בית"ר" התייחס כ"בבת עיני" ואל חניכיה "בני חלומי וסברי". צעירי בית"ר התחנכו על ברכי תורתו האידאולוגית של ז'בוטינסקי, שערכיה העיקריים היו "התמסרות לרעיון הממלכתי במקום הרעיון המעמדי" (כלומר שלילת העירוב בין סוציאליזם לציונות), ערך ההדר בכל דרכי התנהגותו ואורחות חייו של האדם, חינוך לחלוציות ולצבאיות. נאמר על ז'בוטינסקי כי אם לתנועה הציונית ולמפלגה הרוויזיוניסטית נתן את אונו וכישרונו, הרי שלבית"ר נתן את נשמתו וכל אהבתו. ניתן לציין גם כי תלמידיו ותומכיו של ז'בוטינסקי נהגו שלא לקרוא לו בשמו הפרטי או בשם משפחתו, אלא בתואר "ראש בית"ר", וכך גם נהגו לעשות שנים רבות לאחר מותו.
ז'בוטינסקי הגדיר את האידאולוגיה של תנועתו כ"חד־נס" (מוניזם): דגל אחד, לאומי, בניגוד לצירוף הציוני–סוציאליסטי של תנועת הפועלים. הוא טען כי תפיסתה המעמדית של הציונות הסוציאליסטית מפלגת את העם היהודי ומעמידה את האינטרסים של מעמד חברתי אחד מעל האינטרסים של כלל האומה, ואילו הרוויזיוניזם, לעומתה, אינו מערב מטרות זרות במטרה הלאומית.
ב-1926 ערך ז'בוטינסקי מסע תעמולה בארצות אירופה. בעזרתו של יושב ראש קרן קיימת לישראל מנחם אוסישקין, קיבל הזמנה מטעם הקרן להגיע באוקטובר לארץ ישראל לצורך הכנת סרט על חיי היישוב ("גַנצוֹרי"). תכונה רבה הורגשה בזמן ביקור זה, הן בקרב תומכיו הרוויזיוניסטים והן בקרב מתנגדי דרכו. בירושלים, בחיפה ובתל אביב התמלאו האולמות כדי לשמוע את דבריו.
במהלך ביקורו, השתתף בוועידה הארצית הראשונה של הצה"ר בתל אביב, נפגש בפעם האחרונה עם אחד העם ופרש בפניו את משנתו, השתתף בישיבת הוועד הלאומי, בה התקבלה בהשפעתו ההחלטה לדרוש ממשלת המנדט את הקמתה של יחידה צבאית עברית. בדצמבר חזר לפריז וכינס את הוועידה השנייה של הצה"ר, שעל פי הצעתו החליטה להפוך את בית"ר ממרכז תעמולתי הממוקם בריגה להסתדרות עולמית של הנוער של צה"ר.
משם המשיך למסעות הסברה בארצות הברית ובארצות הבלקן, אשר הביאו להצטרפות חברים חדשים רבים להצה"ר. בבחירות לקונגרס הציוני ה-15 ב-1927, גדלה סיעת הצה"ר. ז'בוטינסקי עצמו עמד בראש רשימה מספר שלוש, שנבחרה ברוב קולות על ידי משלמי השקל ביהדות גאלאץ והתמנה לציר בקונגרס היהודי.
בשנים אלו היה המצב בארץ שפיר כלכלית וביטחונית. אזהרותיו הקודרות של ז'בוטינסקי על הצורך בהגברת העלייה וההתיישבות לא התקבלו בציבור הרחב. בתקופה זו התאמץ ז'בוטינסקי למצוא מקור פרנסה. הוא הוחרם על ידי עיתוני הציונות, והעיתונות הרוויזיוניסטית לא יכלה לשלם לו שכר. ב-1928 פרסם ז'בוטינסקי את הרומן "שמשון", שבו מתואר האדם היהודי החדש שאותו שאף ז'בוטינסקי לגבש.
מארצות הברית הגיעה אל ז'בוטינסקי הצעה מ"מסדר בני ציון" לנהל בארץ ישראל את חברת הביטוח "יהודה", וז'בוטינסקי נענה בחיוב.
בערב סוכות תרפ"ט הוא הגיע לארץ ישראל, כשמשפחתו עתידה להצטרף אליו. בהגיעו הומטרו עליו חצי ביקורת נוקבת מצד החוגים הערביים וארגוני השמאל. ז'בוטינסקי הביא לכינוס הוועד הלאומי באוקטובר 1928, נאם בפניו על אי-אמונו בהסתדרות הציונית והעלה הצעה להקים נציגות בעלת מעמד בלונדון; הדיון בהצעתו התמוסס.
אז עבר ז'בוטינסקי לערוך לתקופה קצרה את העיתון "דואר היום" וארגן בו מערכת בעלת הרכב רוויזיוניסטי. בסוף השנה חזר לאירופה כדי להשתתף בוועידת הצה"ר השלישית בווינה.
ז'בוטינסקי חזר לארץ בינואר 1929.
באותה שנה ייסד את "אגודת הדומיניון העברי". על רקע התנגדותו לסוכנות היהודית המורחבת, התערערו יחסיו עם השמאל. באספת הנבחרים בתל אביב התנגד ז'בוטינסקי לבחירת צירים מטעם היישוב לוועידת הסוכנות היהודית המורחבת. לאחר שנאם, פרץ ויכוח סוער, שהידרדר להתקפה פיזית עליו ועל כמה מצירי הצה"ר. ביולי נסע לאירופה, מכורח היותו נציג סיעתו, כדי להשתתף בקונגרס הציוני ה-16 שהתכנס בתחילת אוגוסט בציריך.
בנאומו הדרמטי בקונגרס, קרא להקמת מדינה יהודית משני עברי הירדן, ודרש ממשלת בריטניה לבטל את הספר הלבן מ-1922, להתעלם מהתנגדות הערבים לשאיפות הציונות ולסייע באופן פעיל ביישומה של הצהרת בלפור. כמו כן, תקף את התקוות שתלו בממשלתו של רמזי מקדונלד ואת היוזמה להרחבת הסוכנות היהודית על ידי צירוף לא-ציונים אליה.
בזמן הקונגרס, החלה הסתה נגדו מצד הערבים, אליה הצטרפו גם מספר חוגים יהודיים. בנובמבר חזר לארץ לתקופה קצרה. ז'בוטינסקי רצה להעיד בפני ועדת שו בעניין פרעות תרפ"ט, אך ההנהלה הציונית שללה זאת ממנו בנימוק שהאחריות על פריצתן נופלת על פעילי בית"ר. בתל אביב נאם בפני 6,000 איש נאום ביקורת חריף נגד הוויתורים לערבים ומדיניות ההסתדרות הציונית. לאחר מכן הודיעו לו כי הנציב העליון לא היה שבע רצון מנאומו.
מארץ ישראל יצא לדרום אפריקה לצורך תעמולה. לאחר יציאתו, שללו ממנו הבריטים באותה שנה את אשרת הכניסה לארץ ישראל, והוא לא שב אליה עוד בחייו.
בשל האיסור על כניסתו לארץ, הוא העיד ב-24 בינואר 1930 בפני ועדת שו בישיבה סגורה בלונדון.