תוכניות מעשיות ראשונות לסלילת מסילת הברזל נעשו בידי החברה האמריקאית "הנרי אולן את קומפאני" (Henry Ulen &amp; Company) החל ב-1924. בשנים שלאחר מכן, רזא ח'אן שהיה לשאה ב-1925, חוקק חוקים שהבטיחו מימון לפרויקט באמצעות מיסים שהוטלו על סוכר ותה, והמסחר בהם הולאם. במגעים נוספים הוסכם על סלילת שני מקטעים שיתחילו בצפונה ובדרומה של המסילה, על מנת לתמחר את עלות הקו כולו. החברה האמריקאית החליטה על התאגדות עם החברה הגרמנית "קונסורציום לעבודות בניה בפרס" (Konsortium für Bauausführungen in Persien), ויחד יצרו שותפות שנקראה "סינדיקט מסילת הברזל בפרס" (Syndicat du Chemin du Fer en Perse). שותפות זו החלה בהקמת מקטעי המבחן החל ב-1927 - החברה האמריקאית החלה בעבודות בקצה הדרומי, והגרמנית בקצה הצפוני. עיכובים ובעיות טכניות, בעיקר בקטע הדרומי, הביאו לכך שממשלת איראן לא העבירה תשלומים כמוסכם, וב-15 במאי 1930 הלאימה את שני הקווים שכבר נסללו, באורך של כ-400 ק"מ. בתגובה סיימו האמריקאים את ההתקשרות והשותפות עם הגרמנים התפרקה.
ב-1933 נקשרה איראן בחוזה עם החברה הדנית "קמפסאקס" (Kampsax) שעסקה אותה עת בסלילת מסילות ברזל בטורקיה. ההתקשרות נעשתה בהמלצה טורקית ולאור העובדה שדנמרק, בהיותה מדינה קטנה, לא היוותה סיכון ליציבות איראן. קמפסאקס חילקה את הפרויקט ל-43 מקטעים, ולשם ביצועם נקשרה בחוזי משנה עם חברות מאירופה, ארצות הברית ואיראן. מהנדסים של קמפסאקס פיקחו על העבודות בכל אחד מהמקטעים ממטה החברה שהוקם בטהראן. החוזה חייב את קמפסאקס לסיים את ההקמה עד מאי 1939, אך החברה הצליחה לסיימו כשנה לפני כן, והמסילה נחנכה באופן רשמי ב-26 באוגוסט 1938. סלילת המסילה נתפסה כהצלחה של רזא ח'אן וכהוכחה לכך שניתן לממש פרויקט תשתית רחב היקף במימון עצמי.
במלחמת העולם השנייה.
ב-25 באוגוסט 1941 פלשו הבריטים והרוסים לאיראן. הסיבה העיקרית לפלישה הייתה למנוע מאיראן להצטרף למדינות הציר, אולם היו לכך מספר סיבות נוספות ואחת מהן הייתה ליצור את המסדרון הפרסי . המסדרון הפרסי היה ציר אספקה של ציוד ותחמושת שממשלות ארצות הברית ובריטניה סיפקו לברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה, ומסילת הרכבת הטראנס-איראנית הייתה מרכיב חשוב בו. בספטמבר 1941 השתלטו בעלות הברית על הפעלת המסילה - הבריטים היו אחראים על הקטע שמדרום לטהראן והרוסים על הקטע שמצפון לה. חיל ההנדסה המלכותי האריך את המסילה לח'וראמשהר בדרום ובנה חצרות עיתוק חדשות בבנדר שאהפור, אהוואז ואנדימשק . בתחילת 1942 ניתן היה לשנע 978 טונות של ציוד ביום שעשו את דרכם צפונה ברכבת יומית אחת. אך לקראת סוף 1943, לאחר עבודות הבינוי וההרחבה והגדלת הציוד הנייד, גדל נתון זה ל-5,400 טונות של ציוד ביום, וב-1944 ל-6,500 טונות ביום.
בדצמבר 1942 החליפו האמריקאים את הבריטים בהפעלת החלק הדרומי של המסילה. הפעלת המסילה הייתה כרוכה בקשיים רבים - בשל המנהרות הרבות סבלו נהגי קטרי הקיטור מעשן וגזי פליטה, ובשל האקלים המדברי הקשה הייתה בעיה באספקת המים לקטרים. לכן החלו האמריקאים בהחלפה הדרגתית של קטרי הקיטור לקטרי דיזל. המסדרון הפרסי היה ציר האספקה העיקרי בהכנות למבצע בגרטיון שהחל ב-22 ביוני 1944. לשם כך שונעו דרך המסדרון 1.6 מיליון טונות של ציוד ב-1943 ו-1.7 מיליון טונות ב-1944. סך הכל, בין נובמבר 1941 למאי 1945 הועברו במסדרון 4.1 מיליון טונות של אספקה ותחמושת, שהיו שווי ערך לתכולתן של 646 ספינות. נתון זה שווה לרבע מכלל הסיוע שניתן על ידי בעלות הברית לברית המועצות.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
עם סיום המלחמה, במאי 1945, החליפו הבריטים את האמריקאים בהפעלת המסילה, אך לאחר מספר חודשים העבירוה לידי האיראנים. הקו עצמו הוארך ב-1960 ב-36 ק"מ, מבנדר טורכמן לגורגן שבצפון איראן. מסילת הרכבת הטראנס-איראנית הייתה הציר המרכזי ממנו התפצלו קטעים חדשים של רשת מסילות הברזל במדינה, והחל ב-1963, במסגרת המהפכה הלבנה, נסללו מסילות ברזל למשהאד, טבריז ואספהאן. הקטע שבין ח'וראמשהר לאהוואז ניזוק קשות במלחמת איראן-עיראק והיה משותק מ-1980 עד 1988.
ב-2009 הסכימו איראן, קזחסטן וטורקמניסטן על סלילת מסילת רכבת שתחבר את שלוש המדינות. באיראן הסתמכה מסילה זו על הקטע הצפוני של מסילת הרכבת הטראנס-איראנית. הבנייה החלה ב-2009 וב-3 בדצמבר 2014 נחנך המקטע הצפוני בשטח איראן, המגיע עד הגבול הטורקמני.
אזאד הינד
מענק כספי
מענק כספי הוא כסף הניתן על ידי גורם, לעיתים קרובות, גוף ציבורי, קרן צדקה או מוסד מיוחד למתן מענקים ליחיד או לגוף אחר (בדרך כלל, ארגון ללא מטרות רווח, לעיתים עסק או גוף ממשלתי מקומי) עבור מטרה ספציפית הקשורה לתועלת הציבור. להבדיל מהלוואות, לא מחזירים מענקים כספיים.
המענק הוא תרומה כספית. האדם או הגוף המקצה את המענק משמש כתורם כספי המענק למקבל המענק. גופים כלכליים כגון חברות או משקי בית פרטיים זכאים לקבל מענקים כספיים. המענקים יכולים להינתן עם החזר מותנה או ללא תנאי כלל.
בישראל ניתן מענק שחרור לחיילים משוחררים על ידי האגף והקרן לחיילים משוחררים.
עדויות אקונומטריות מראות כי מענקים ציבוריים לחברות יכולים ליצור תוספת במשרות, מכירות, ערך מוסף, חדשנות והון.
אגרסלוק
אגרסלוק (בהונגרית: Egerszalók) הוא כפר גדול במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
הכפר ממוקם 5 קילומטרים מאגר. והאזור כולו היה מיושב לסירוגין כבר מהתיישבות המדיארים במרכז אירופה.
בחלקו הדרומי של הכפר יש מים הזורמים מצלע הר בחום של 65–68 מעלות צלזיוס ומכילים שלל מינרלים, סידן, נתרן ומגנזיום ובעלי סגולות רפואיות. המים סווגו כמרפאים בשנת 1992 על ידי משרד הבריאות. מתוך הכרה בערך שלו, הכפר הוא כיום מרכז תיירות רפואית בדגש על הספא. אל המים המרפאים של הכפר באים הרבה אנשים והם מסייעים בעיקר עבור אנשים עם פציעות עצם, מפרקים וראומטיזם. בנוסף יש בכפר אגם דיג גדול.
בשנת 1880 חיו בכפר 5 יהודים וחלק מיהודי הכפר נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
אגרסולאט
אגרסולאט (בהונגרית: Egerszólát) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
הכפר ממוקם 12 קילומטרים מערבית לאגר.
כמו יישובים רבים באירופה גם באגרסולאט מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 1,088 ובשנת 2021 רק 1,034 תושבים.
התיעוד המוקדם ביותר של הכפר מתוארך לשנת 1248 ומאז האזור היה מיושב לסירוגין.
בשנת 1840 חיו בכפר שישה יהודים, בשנת 1880 חיו 21 יהודים ובשנת 1910 חיו 15 יהודים חלק מיהודי הכפר נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
אולכסה דוב-בוש
אולכסה ואסילייביץ' דוב-בוש (1700, הכפר פצ'ניז'ין, פולין-ליטא — 24 באוגוסט 1745, הכפר קוסמץ', פולין-ליטא) היה מנהיג תנועת המורדים של עמי הקרפטים.
ביוגרפיה.
יליד משפחת איכרים שירדה מנכסיה. אולכסה דוב-בוש הצטרף מוקדם למאבק השחרור האנטי -פאודלי של תושבי הקרפטים המזרחיים, שהתאחדו נגד האצילים שעסקו בחלוקת העושר המופרז של האדונים הפיאודליים ושותפיהם לטובת האיכרים העניים ביותר. פעילותו של דוב-בוש זכתה לתמיכה רבה באוכלוסייה המקומית - על פי האגדות, פעם אפילו נעזר במייסד החסידות הבעל שם טוב.
בשנת 1738, דוב-בוש כבר הוביל יחידת מרד רבות עוצמה, שפעלה לא רק בארץ מולדתו של אולכסה - אזור פצ'נזצ'ין ומעבר יבלוניבסקי הסמוך - אלא גם כמעט בכל שלוחות הקרפטים האוקראינים: באזור הקרפטים, בוקובינה וטרנסקרפטיה. יחידות האופרישקי, בראשותו של דוב-בוש, ירדו לא פעם לאזורים הנמוכים של גליציה והקרפטים. הוא תקף את האצילים ובעלי הקרקעות הפולנים וההונגרים. דוב-בוש חילק את הרכוש המוחרם בקרב איכרים.
אמנם בתחילה פעל אולכסה יחד עם אחיו איוואן, אך לאחר שבשנת 1739, במהלך ריב, איוואן דוב-בוש גרם לפציעות קשות ברגלו של אחיו עם גרזן, אולכסה צלע למשך שארית חייו. בשנת 1740 הגיעה תנועת האופרישקי בראשות דוב-בוש לשיאה. בהסתערות הכוחות הפולנים נסוג דוב-בוש לעמק בוקובץ, משם ירדו לצ'ורנוהורה, קולומויצ'ינה, בוקובינה וטרנסקרפטיה (באותה תקופה פעל איוואן דוב-בוש במערב, ליד פשמישל). בשנת 1744 פעל אולכסה דוב-בוש באזור טורקה ןדרוהוביץ'. הוא ביצע מספר פשיטות על סולוטווין ונדבירנה, כבש את מבצר בוגורודצ'נסקאיה לזמן קצר. בסופו של דבר, הוא נהרג בבגידה על ידי תושב הכפר קוסמאצ'י (כיום אזור איוואנו-פרנקיבסק), סטפן דז'ווינצ'וק, ששיתף פעולה עם השלטון הפולני.
מורשת.
פעילותו ומותו הטרגי של אולכסה דוב-בוש מצאו את השתקפותם בסיפורי עם ואגדות אוקראיניות שהביאו גם להופעתם של שמות טופונימיים רבים, כגון "סלע דוב-בוש", "אבן דוב-בוש" (למשל סלעי דוב-בוש באזור איוואנו-פרנקיבסק).
דמותו ידועה לא רק בפולקלור האוקראיני, אלא גם במסורת העממית בעל פה של הספרות ההונגרית, הפולנית והמולדובית. בשנת 1941 הפסל ובמאי הקולנוע איוואן קוואלרידזה החל לצלם את הסרט "אגדת דוב-בוש", שהפקתו הופסקה בשל המלחמה. בשנת 1960, הבמאי ויקטור איוואנוב צילם סרט עלילתי על חייו של אולכסה דוב-בוש עם אפאנסיי קוצ'טקוב בתפקיד הראשי המבוסס על אותו תסריט.
בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "אגדת הקרפטים" וב-2022 יצא לאקרנים האפוס ההיסטורי דוב-בוש, בהפקת חברת FILM.UA Group ובתמיכת משרד התרבות של אוקראינה.
בפצ'ניז'ין, מחוז קולומיסקי, הוקם המוזיאון להיסטוריה ולמידע מקומי של אולכסה דוב-בוש (סניף של מוזיאון איוואנו-פרנקיבסק לאומנות מקומית).
בקייב, צ'רנוביץ, לבוב, איוואנו-פרנקובסק ודולינה נקראו רחובות על שמו.
דוב-בוש (סרט)