נטמנה לצד הוריה בפורט מיטשל, קנטקי.
מרק בול
אי התאם עצמי
סלאח א-דין א-סבאע'
סלאח א-דין א-סבאע' (בערבית - صلاح الدين الصباغ; 1889–1945) היה קצין עיראקי שהיה ממנהיגי מרד רשיד עאלי אל-כילאני בתקופת מלחמת העולם השנייה.
חייו.
א-סבאע' נולד במוסול למשפחה ממוצא לבנוני, וכנער למד במכללה הצבאית באיסטנבול. הוא קיבל דרגת קצונה בצבא האימפריה העות'מאנית ב-1915. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת א-סבאע' בארץ ישראל ובמקדוניה. לאחר מכן הצטרף אל האמיר פייסל ושב עמו לעיראק ב-1921 על מנת לקחת חלק בהקמת צבא עיראק. הוא עלה בסולם הדרגות, ובסוף שנות ה-30 הגיע לדרגת ליטננט-קולונל.
על פי ההסכם האנגלו-עיראקי מ-1930 הייתה עיראק מדינה עצמאית, אך נמצאה תחת פיקוח הדוק של בריטניה ששלטה במדיניות החוץ שלה, והייתה בעלת הזכות להציב בסיסי צבא על אדמתה. חברת הנפט העיראקית, תאגיד בינלאומי שאחוזים נכבדים ממנו בשליטה בריטית, הייתה בעלת הזיכיון העיקרי להפקת נפט מאדמת עיראק. בנסיבות אלו, נוצר בעיראק ימין קיצוני, לאומני ופרו נאצי, שא-סבאע' היה אחד מראשיו.
לאחר מותו של המלך פייסל הראשון, בשנת 1933, עלה לשלטון בנו ראזי. ראזי לא הצליח לקבל את נאמנות הצבא כשם שקיבל אביו. ב-1936 ערך קצין צבא בשם בכר סדקי הפיכה צבאית, ובה כפה על ראזי את פיטורי ראש ממשלתו יאסין אל-האשמי והעלאת אחר במקומו, חכמת סוליימן. סדקי הוא ששלט בפועל בעיראק לאחר ההפיכה. אך הקצינים הלאומנים והשאפתנים לא היו מרוצים מהפכת סדקי. ההפיכה התבצעה באמצעות שיתוף פעולה בין פוליטיקאים מהשמאל ומהימין, ובין קצינים פאן-ערבים. שיתוף הפעולה הפוליטי כשל, ואילו סדקי נקט במדיניות שהייתה רחוקה מהקו הפאן-ערבי של הקצינים. מוצאו הכורדי ומוצאו התורכמני של ראש ממשלתו החשידו אותו בעיני קבוצת הקצינים. באוגוסט 1937 נרצח סדקי, והמשטר הקודם הושב לתקנו.
לאחר הפיכת סדקי, היה הצבא בעל המילה האחרונה במינויי הממשלות בעיראק. קבוצה של ארבעה קצינים, בדרגת עקיד המקבילה לדרגת קולונל בצבאות המערב, שכונתה "המרובע המוזהב" (א-סבאע' עצמו, וביחד עמו עקיד כמאל שביב, עקיד פהמי סעיד ועקיד מחמוד סלמאן) התגבשה, והייתה מעורבת בכל חילופי המשטר הרבים בעיראק בסוף שנות ה-30. יש הסופרים בתקופה זו כחמש הפיכות צבאיות, בהן העלה הצבא מועמד משלו לראשות הממשלה, לרוב אישיות פוליטית פרו נאצית כטה אל-האשמי או רשיד עאלי אל-כילאני.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה עיראק מחויבת על פי ההסכם האנגלו-עיראקי לסייע לבריטניה במלחמתה, להכריז מלחמה על אויביה, ולהעמיד לרשותה מתקנים אסטרטגיים, נמלים, פסי רכבת, שדות תעופה. על אף גישתו הפרו-בריטית של השליט ההאשמי, העוצר עבד אל-אילה (שמונה לעוצר לאחר מותו של ראזי בתאונה והמלכת בנו הפעוט פייסל השני) שנתמכה על ידי אישים מרכזיים בממשל כנורי סעיד, משכו הקצינים לכיוון מדינות הציר. על אף שעיראק ניתקה את היחסים עם גרמניה, כמתחייב מההסכם, היא לא הכריזה עליה מלחמה, וכאשר הצטרפה איטליה הפשיסטית למלחמה לא ניתקה עמה את היחסים.
דמות נוספת שבחשה בפוליטיקה העיראקית באותה התקופה היא המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני שהגיע לעיראק באוקטובר 1939. המופתי חבר אל אל-כילאני ואל חבורת הקצינים, והללו הקימו חבורה סודית של שבעה אנשים שנועדו להעביר את עיראק לצד הנאצים במלחמה. גוף זה התכנס ב-28 בפברואר 1941, והחליט להפיל את העוצר עבד אל-אילה, להדיח את ראש הממשלה טה אל-האשמי, ולנקוט במדיניות של סיום הוויתורים לבריטניה.
ב-1 באפריל 1941 פעלו אנשי "ריבוע הזהב". הם הביאו ליציאתו לגלות של העוצר עבד אל-אילה, והחליפו את ראש הממשלה בראש ממשלה מטעמם, אל-כילאני. עד מהרה החל הממשל החדש להעלות דרישות לגירוש החיילים הבריטים מבסיסיהם בעיראק. שיתוף הפעולה עם הנאצים הפך לגלוי ומוצהר כמעט. הסכסוך החמיר למלחמה, המלחמה האנגלו-עיראקית במסגרתה התעמת הצבא העיראקי עם כוחות הצבא הבריטי, ונחל תבוסה. א-סבאע', שפיקד על הכוחות העיראקיים, לא זכה לנאמנות כל הצבא העיראקי, וחלקים מצבא זה נותרו מסוגרים בבסיסיהם וסירבו להילחם כנגד הבריטים. על אף ההבטחות שקיבלו אנשי אל-כילאני, לא העבירו הגרמנים את הסיוע לו ציפו המורדים אלא במסגרת מצומצמת ביותר. בסוף מאי הובס משטרו של אל-כילאני, ומרבית המעורבים במרד נאלצו להימלט מהמדינה.
א-סבאע' נמלט לטורקיה, שם כתב אוטוביוגרפיה בשם "אבירי הערביות בעיראק" (בערבית - "فرسان العروبة في العراق"; האוטוביוגרפיה פורסמה בעיראק לאחר מותו, בשנת 1956). א-סבאע' היה אחרון קציני המרובע המוזהב שנותר בחיים, לאחר שיתר חבריו נתפסו בסמוך לאחר המלחמה והוצאו להורג. הוא עצמו, בשנת 1942, נדון למוות שלא בפניו על ידי בית דין בעיראק. טורקיה הייתה נייטרלית במשך רוב שנות המלחמה, אך לקראת סיום המלחמה החליטה להכריז מלחמה על גרמניה. מפנה זה במדיניותה הביא להסגרתו של א-סבאע' לידי העיראקים, ולהוצאתו להורג בתליה, בשנת 1945.
עקיבא מפעי
רבקה משולח
רבקה משולח (נולדה ב-1934) היא מתרגמת ויועצת אמנותית ישראלית.
ביוגרפיה.
משולח נולדה בתל אביב והייתה חברת קיבוץ משגב עם. בוגרת החוג לספרות עברית והמחזור הראשון של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, והשתלמויות באוניברסיטת ניו יורק בארצות הברית ובאוניברסיטת סנט לורנס, במונטריאול קנדה. בנוסף, משולח למדה משחק אצל פאני לוביץ' ועסקה בבימוי במסגרת חוגים דרמטיים בקיבוצים שפיים ויקום, בבתי ספר תיכוניים, ובמכינה של סמינר הקיבוצים.
החלה את דרכה כשחקנית בסטודיו למשחק של אמנון מסקין ובבמת השחקנים. אך החליטה ולנטוש את המשחק להתמקד בתרגום מחזות. החל משנת 1966 תרגמה מחזות עבר "במת השחקנים", את "אהבה מיוחדת במינה", שלושה מערכונים מאת טנסי ויליאמס, את המחזה "מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים", מאת המחזאי הבריטי דיילי האליוול ואת "אלפי", מאת ויל נורטון.
מאז תרגמה עשרות מחזות לעברית עבור תיאטראות הרפרטואר בישראל בהם:
כמו כן, תרגמה את: "מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים", "אלפי", "הצילו", "מחול המוות", "גן הדובדבנים", "מטמורפוזה", "קייטנים", "עיר חופשית", "אויב העם", "בצל הבגידה", "תיבת הצללים", "החגיגה", "אפר", "עמודי החברה", "הסערה" (אוסטרובסקי), "מסיבת יום הולדת", "כך משתעשעת אמי המשוגעת", "פנשן", "רוחות", "הים", "חיי חזיר", "יגור בוליצ'וב", "סיבוב מסוכן", "נשים בצמרת", "שקרים", "מיכאל קולהאס", "הלפרין וג'ונסון", "המנצח", "ביקור הגברת הזקנה", "עולמה של איימי", "בנך יחידך", "מאסטר קלאס", "הגולד האחרון", "איך למדתי לנהוג", "לגמור יפה", "אילוף הסוררת" ומחזות נוספים.
משנת 1977 משמשת יועצת אמנותית ועורכת תוכניות עבור הצגות בתיאטרון הקאמרי.
חיים אישיים.
משולח הייתה נשואה לשחקן מיכאל כפיר.
צ'ארלס קווארד
צ'ארלס ג'וזף קווארד (באנגלית: Charles Joseph Coward; 1905 – 1976), המכונה "הרוזן מאושוויץ", היה חייל בריטי שנפל בשבי הגרמנים במלחמת העולם השנייה אשר הציל יהודים מאושוויץ.
בשבי ובבריחות.
צ'ארלס קווארד נולד באנגליה בשנת 1905. התגייס לצבא הבריטי ב-16 ביוני 1937. בשנת 1940 כשהיה רב-סמל פלוגתי ביחידת תותחנים השתתף קווארד עם יחידתו במערכה על צרפת. ב-25 במאי 1940 נפל בשבי הגרמנים ליד קאלה. קווארד עבר מספר מחנות שבויים וניסה לברוח מספר פעמים, אך נתפס בכל פעם. לבסוף הוכנס על ידי הגרמנים לכלא בגרמניה. בכלא התוודע אל יצחק פרסקי, שבוי יהודי מארץ ישראל ממתנדבי היישוב בחיל החפרים. פרסקי, אביו של שמעון פרס מי שיהיה לימים נשיא מדינת ישראל, נשבה על ידי הגרמנים ביוון באפריל 1941. גם ליצחק פרסקי היה עבר של בריחות מן השבי. לאחר שנשבה והיה בדרך למחנה השבויים, קפץ מהרכבת והסתתר במשך תקופה ארוכה בהרים, נזירים יוונים שחיו במנזרים הררים נתנו לו מדי פעם מעט מזון, אך לבסוף, בעקבות הלשנה, נתפס על ידי הגרמנים. לאחר שנתפס, ברח יצחק שוב מן השבי ונתפס בשנית.
ההיכרות ביניהם הביאה לבריחה משותפת מן הכלא. שניהם חפרו מנהרה ונמלטו מן הכלא, גנבו בגדים אזרחיים והתחזו לכפריים גרמנים. יצחק פרסקי ששלט בשפה הגרמנית אמר לחברו להעמיד פני אילם כדי שמבטאו האנגלי לא יסגיר אותו. הם עלו לרכבת במטרה להגיע לגבול שווייץ, אך שוטרים גרמנים עצרו אותם. קווארד ניסה לדבר והשוטרים גילו כי הם שבויים נמלטים. שניהם נחבשו בצינוק ולאחר מכן נשלחו למחנה שבויים בפולין E715 ליד העיירה אושוויינצ'ים, שהיה חלק ממחנה מוֹנוֹבִיץ. מחנה מונוביץ היה אחד המחנות בקומפלקס המחנות של אושוויץ ופעל כמחנה עבודת כפייה עבור מפעל "בונה" (Buna) של חברת אי גה פארבן. בעבודת הכפייה הועסקו כ-10,000 אסירים יהודים ובמחנה השבויים הוחזקו בין 1,200 ל-1,400 שבויים בריטים.
הודות לשליטתו בשפה הגרמנית נתמנה קווארד לנציג השבויים מטעם הצלב האדום. בתוקף תפקידו הוא הורשה לנוע בחופשיות יחסית במחנה ובעיירות הסמוכות לו. עד מהרה נודע לצ'ארלס קווארד דבר קיומו של מחנה ההשמדה אושוויץ - בירקנאו הסמוך, ונתברר לו כי מתנהלת בו השמדה המונית של יהודים. הוא צפה בהגעתן של רכבות עמוסות ביהודים למחנה ההשמדה, ובסלקציה שבוצעה לשם הפרדתם של היהודים לעבודת פרך או להובלה לתאי הגז בבירקנאו.
הצלת יהודים.