המודלים המודרניים של דיור שיתופי שואבים השראה ממקורות היסטוריים. תומאס מור, הוגה דעות אנגלי שחי במאה ה-16 תיאר בספרו "אוטופיה" חברה מושלמת אשר אין בה קניין פרטי ותושביה חיים ועובדים יחדיו, ואף חולקים את ארוחותיהם בחדרי אוכל גדולים שיתופיים. במאה ה-19, המשיך את קו מחשבה זה שארל פורייה, הוגה מזרם הסוציאליזם האוטופי, שהגה את רעיון ה"פאלאנסטר" (Phalanstère) - בתי מגורים ענקיים שאמורים היו לספק למשפחות החברות בהם את כל צורכיהן ובכלל זה מגורים, מזון, חינוך ותרבות, תוך חיסכון בעלויות התפעול הנובע משימוש בטכנולוגיות המתקדמות ביותר, שלהון המשותף תהיה גישה טובה יותר אליהן מאשר להון הפרטי.
גאורג זימל, סוציולוגי ופילוסוף גרמני, עסק בעיר המודרנית ובאופן בו היא משפיעה על תושביה. הוא טען שבניגוד לחיים בכפר או בעיר קטנה, אשר חונקים את מי שמחפש חופש, ייחודיות והגשמה עצמית, החיים בעיר הגדולה מאפשרים לאינדיבדואל חירות רבה. אך מצד שני, טוען זימל כי חיי העיר עשויים לייצר בקרב רבים אדישות ותחושת בדידות עמוקה.
דיור שיתופי באירופה במאה ה-20.
השינויים הפוליטיים והחברתיים לאורך שתי מלחמות העולם הובילו לניסויים חברתיים בדיור באירופה, בתוך כך צורות שונות של דיור שיתופי.
אוסטריה.
בווינה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, אלפי בני אדם סבלו ממצוקת דיור חריפה. משפחות רבות נאלצו להסתפק בדירות קטנות, מחירי הדיור זינקו ואנשים רבים נותרו ללא קורת גג. בתגובה, אלפי פועלים שנדחקו לחיים בשולי העיר התאגדו לתנועת "עזרה-עצמית" (self-help) והקימו בכוחות עצמם מערך של דיור שיתופי בשולי העיר. הם בנו בעצמם מבנים למגורים הכוללים צרכים משותפים כמו גני ילדים, מכבסה, שטחים פתוחים, חנות שיתופית ועוד. תנועה זו הניחה את היסודות הרעיוניים לרפורמת הדיור החברתי שהובילה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באוסטריה בשנות ה-20, במסגרתה נבנו למעלה מ-60,000 דירות בלב העיר בצורת סופר-בלוקים של דיור ציבורי. דוגמה בולטת לבלוקים אלה הוא שיכון קרל-מרקס-הוף בווינה שנבנה בין השנים 1927–1930. השיכון כולל 1,300 יחידות דיור בנויות מסביב לחצר עם מגרשי משחק, מעונות יום, מכבסה, מרפאה, ספרייה, דואר וחנויות.
גרמניה והולנד אימצו גם הן מדיניות זו של "אדריכלות עממית" וקידמו בשנים אלה בנייה להמונים תחת הכוונה ציבורית על־ידי מחקר, חקיקה, מימון וניהול, בהובלת אדריכלים מתקדמים, שהזדהו עם המשימה החברתית.
דנמרק.
בסוף שנות ה-60 גבר ברחבי צפון אירופה שיח שערער על מגבלות היכולת של התא המשפחתי לספק לאינדיבידואל מענה חברתי-קהילתי, והעלה את הצורך בצורות מגורים חדשות, אינטגרטיביות יותר. בשנות ה-70 גבר העניין בקרב איגודי דיור בדנמרק ומשרד השיכון הדני השיק תחרות לצורות מגורים אלטרנטיביות. תחרות זו באה בניגוד לתנופת הבניה של רבי-קומות שתפסה תאוצה במדינה ותוארה על ידי התומכים בצורות אלטרנטיביות כ"שממה של פרברים משפחתיים". ב-1978 זכה בתחרות הפרויקט Tinggården שהציע מתחמי מגורים של בתים מקובצים סביב חצר משותפת, בנוסף למבנה שיתופי ובו מטבח ופעילויות משותפות נוספות. הפרויקט השפיע רבות על תכנון מגורים שיתופיים בדנמרק אשר רווחים במדינה עד היום.
הולנד.
הולנד היא מהמדינות המובילות בעולם במודלים של דיור שיתופי. ב-1969 פרסמה ליז ואן-דן כתבה בעיתון הקוראת לאדריכלים לתכנן פרויקט מגורים שיכיל מטבח וחדר אוכל מרכזיים, מכבסה, גן ילדים ומרחבים משותפים נוספים, שיהיו מוקפים בדירות קטנות. אמנם אף אדריכל לא נענה למודעה, אך אנשים רבים ברחבי הולנד גילו עניין ופנו אליה. בתקופה זו החלו לעלות בהולנד שאלות לגבי מעמדה של המשפחה הגרעינית, ורעיונות שיתופיים כמו קומונות סיקרנו רבים. העניין הרב שגילו תושבים ואנשי מקצוע במודעה הוביל בסופו של דבר ליצירת שלוש קהילות שיתופיות ברחבי הולנד שהחלו לקום מסוף שנות ה-70. מי שהוציאו לפועל את הפרויקטים האלו ביקרו בגרמניה ודנמרק בפרויקטים דומים, שהיו בבעלות פרטית. המודל ההולנדי שאף להיות בעל אופי דמוקרטי יותר ופתוח גם לבעלי הכנסה נמוכה, ולכן הוא הוקם על ידי איגודי דיור ובתמיכת הרשויות המקומיות והשלטון המרכזי. בשנות ה-80 התפתחו פרויקטים אלה לשמש גם את הגיל השלישי. הרשויות המקומיות בהולנד לוקחות חלק במימון קהילות אלה, מתוך הבנה שצורת מגורים זו תורמת לבריאות ורווחת הדיירים, מה שבסופו של דבר מפחית עומס מהמערכות הציבוריות.
היסטוריה של דיור שיתופי בישראל.
מקובל לראות בקיבוצים את פרויקט הדיור השיתופי הגדול בישראל, שעד היום מהווה דוגמה עולמית לחיי קהילה קואופרטיביים. למעשה, תנועת העבודה קידמה במאה ה-20 מודלים דומים גם בעיר, ובמרכזם מעונות העובדים.
מעונות עובדים.
העלייה השלישית (1919–1923) הביאה לארץ את הרעיונות של חברה סוציאליסטית קואופרטיבית. המספר הגדול של עולים הוביל למצוקת דיור בתל אביב בשנות ה-20, ופועלים רבים חיו בתנאי מגורים ירודים וצפופים. למרות המאמצים הרבים שהושקעו בהתיישבות הסוציאליסטית החקלאית ולצידם שלילת חיי העיר הבורגניים, תנועת העבודה חיפשה פתרונות גם לשיכון הפועלים בעיר. כך החלו לקום ביוזמתה של ההסתדרות שכונות פועלים ומעונות עובדים בערים – בעיקר בתל אביב (כ-700 יחידות דיור) אך גם בחיפה (כ-500 יחידות דיור) וירושלים (90 יחידות דיור).
מעונות העובדים נבנו כבתים משותפים בהשראת הסופר-בלוקים בווינה, ושולבו בהם חנויות ׳תנובה׳, גני ילדים, מטבחים קואופרטיביים, מכבסות וחדרי תרבות וקריאה. הם הוקמו סביב גינה פנימית רחבת-ידיים, שסימלה את חיי החברה המשותפים כמו גם את חשיבות עבודת הגן והקשר לאדמה. האדריכלית ניצה מצגר-סמוק כתבה על כך: "התיישבות העירונית של הפועל בלטה בקונטקסט העירוני בהתארגנות החברתית של השכונות על־פי רעיון הקואופרציה. רעיון הקואופרציה הובא ארצה עוד בתחילת שנות ה־20 על־ידי העולים מברית־המועצות, ובעקבות בנייה אינטנסיבית של שיכוני פועלים בווינה בשנות ה־20. שיתוף הפעולה לא הסתיים בבנייה; המטרה הייתה לספק לדיירי השכונות שירותים תרבותיים ומסחריים, ולהשאיר את השטחים המשותפים, כגון הגג וגינת החצר, לשימוש כל הדיירים. שיתוף הפעולה היה מלא גם בתכנון השכונה, והוא נעשה בתיאום של המרכז עם נציגי הדיירים והמתכננים."
בית משותף רב בנייני.
דוגמה נוספת למתחם מגורים עירוני הכולל אלמנט דומיננטי של שיתוף הם פרויקטים שבמסגרתם הוקם ונרשם בית משותף מתוך כוונה עסקית־שיווקית לאגד את כלל הבניינים במתחם מסוים במסגרת חוזה. הרעיון הכלכלי היה ניצול היתרון לגודל כדי לספק לדיירי הפרויקט קניין בעלות סבירה, כמו גם שירותים יוצאי דופן בנוף הבתים המשותפים כגון בריכת שחיה, גינה מרכזית גדולה, חדרי כביסה וגגות פתוחים ומטופחים. ניהול ענייני הבית המשותף טופל על ידי וועד מאורגן.
מודלים לדיור שיתופי בישראל.
קיבוץ עירוני.
החל מסוף שנות ה-70 החלו לקום בארץ באופן עצמאי קהילות שמאמינות כי ניתן ליישם את חיי השיתוף הקיבוציים גם במרחב העירוני. הקיבוץ העירוני הוא קהילה (הגדרה משפטית: אגודה שיתופית) המקיימת חיי שיתוף בתוך הסביבה העירונית. הקיבוץ העירוני הראשון שהוקם בישראל הוא "קיבוץ ראשית" (מעורב דתיים וחילונים) בירושלים, אחריו הוקמו "תמוז" בבית שמש ו"מגוון" בשדרות. חברי הקיבוצים תמוז ומגוון מקיימים אורח חיים שיתופי ברמת הדיור, ההכנסות וכלל הנכסים.
פילוסופיה: מהות הרעיון היא כינונם של מתחמי מגורים המקיימים מערכת שיתופית משמעותית אשר מבקשת לנצל יתרונות הגלומים בהתארגנות קבוצתית, תוך הבחנתה של הקבוצה מסביבתה החיצונית. בקבוצות השיתופיות יש ניסיון מודע ליצור זהות ״קהילתית״ ברבדים סמליים ומעשיים.
מאפיינים פיזיים: הקיבוץ מבסס עצמו על עקרונות של עבודה עצמית ושל שיתוף בהכנסות ובנכסים, בצריכה ובחינוך על בסיס עקרונות של שוויון וערבות הדדית בין החברים בו. שני עקרונות בסיסיים עומדים בבסיסן של כלל ההתארגנויות: הראשון הוא הרצון במסגרת חברתית גדולה יותר מהתא המשפחתי והשני הוא הרצון להשפיע על הסביבה הסוציאלית הקרובה, לרוב באמצעות פרויקטים של חינוך ועבודה בקהילה. רוב חברי הקיבוץ מוצאים את פרנסתם בתחומי השירותים החברתיים העירוניים או הלאומיים. מיקום הקיבוץ בתוך העיר מאפשר לחבריו מגוון רחב של תחומי תעסוקה וקבלת שירותי חינוך ושירותים מוניציפליים אחרים מהיישוב.
מאפיינים כלכליים: קיימים הבדלים באופנים השיתופיים של קיבוצים עירוניים שונים. יש הדוגלים בחיים סוציאליסטיים־קומונליים, כלומר חיים בשיתוף מלא. עקרון השיתוף מתממש במלואו כאשר מתקיימים שיתוף בהכנסות ובנכסים ובניתוק בין התרומה לתמורה. אצל קבוצות אחרות, השותפות הכלכלית מוגבלת ומגיעה לידי ביטוי בשותפות ברכוש כללי כגון דיור ותחבורה.
מרבית הקיבוצים העירוניים משתכנים בשכירות במתחמי מגורים משותפים בדירות שיכונים המרוכזות בבניין משותף או לחלופין נפרסים בשכונת מגורים בעיר. ישנם קיבוצים עירוניים המבוססים על קבוצות רכישה מאורגנות (דוגמת תנועת "דרור ישראל" בעכו או קבוצת "מגוון") על ידי לקיחת משכנתאות משותפות, קניית מגרשים בעיירות פיתוח והקמת קיבוץ עירוני ברוח המאפיינת את צורכי השיתוף החברתיים.