איירונס הציע שתאוריית האיתות היקר יכולה להסביר התנהגות דתית יקרה. הוא טען שגילויי דת שקשה לזייף מגבירים את האמון והסולידריות בקהילה, ומייצרים יתרונות רגשיים וכלכליים. הוא הראה שאותות תצוגה בקרב יומוט טורקמנים מצפון איראן עזרו להבטיח הסכמי סחר. גילויים "ראוותניים" אלה סימנו מחויבות לאסלאם כלפי זרים וחברי קבוצה. ריצ'רד סוסיס הוכיח שלאנשים בקהילות דתיות יש סיכוי גבוה פי ארבעה לחיות זמן רב יותר מאשר עמיתיהם החילוניים, וכי תוחלת החיים הארוכה הללו הייתה בהתאמה עם מספר הדרישות היקרות שנדרשו מחברי הקהילה הדתית. עם זאת, ייתכן שלא נשללו משתנים מבלבלים. ווד מצא שהדת מציעה תחושה סובייקטיבית של רווחה בתוך הקהילה, שבה איתותים יקרים מגנים מפני נצלנים ועוזרים לבנות שליטה עצמית בקרב חברים מחויבים. איאנקון (Iannaccone) חקרה את ההשפעות של אותות יקרים על קהילות דתיות. בסקר שבוצע, ככל שהייתה הכנסייה קפדנית יותר, הנוכחות והתרומות לאותה כנסייה עלו באופן יחסי. למעשה, אנשים היו מוכנים יותר להשתתף בכנסייה שיש לה דרישות מחמירות יותר מחבריה. למרות תצפית זו, תרומות ומעשים יקרים המתקיימים בהקשר דתי אינם קובעים בפני עצמם שהחברות במועדונים אלו שווה למעשה את עלויות הכניסה המוטלות.
למרות התמיכה הניסיונית בהשערה זו, היא נותרה שנויה במחלוקת. ביקורת נפוצה היא שקל לזייף את האדיקות, למשל פשוט על ידי השתתפות בטקס דתי. עם זאת, ההשערה צופה שאנשים נוטים יותר להצטרף ולתרום לקבוצה דתית כאשר הטקסים שלה יקרים - למשל צומות, סיגוף (נזירות) או פגיעה עצמית (כמו בטקס העשוראא). ביקורת נוספת שואלת במפורש: מדוע דת? אין יתרון אבולוציוני לדת המתפתחת על פני אותות אחרים של מחויבות כמו לאום, כפי שאיירונס מודה. עם זאת, החיזוק של טקסים דתיים כמו גם מערכת התגמול והענישה הפנימית שנמצאת בדת הופכת אותה למועמדת אידיאלית להגברת שיתוף הפעולה בין קבוצות. לבסוף, אין מספיק ראיות לעלייה בכשירות כתוצאה משיתוף פעולה דתי. עם זאת, סוסיס טוען להטבות מהדת עצמה, כגון תוחלת חיים גבוהה יותר, בריאות משופרת, סיוע הדדי בזמן משברים ורווחה פסיכולוגית רבה יותר. אף על פי שגם היתרונות כביכול שיש בדת וגם מנגנון האיתות היקר הועמדו למבחן.
חלק מהחוקרים רואים בהופעתה של השפה תוצאה של שינוי חברתי כלשהו, שינוי שבאמצעות יצירת רמות חסרות תקדים של אמון ציבורי, שיחרר פוטנציאל גנטי ליצירתיות לשונית, פוטנציאל ששכב בעבר רדום. "תאוריית אבולוציה של טקסים/דיבור" רואה בטקסים סימנים יקרים המבטיחים כנות ואמינות של תקשורת בשפה. חוקרים במחנה האינטלקטואלי הזה מצביעים על העובדה שאפילו לשימפנזים ולבונובו יש יכולות סמליות סמויות, אם כי באלה הם עושים שימוש בטבע רק לעיתים רחוקות, אם בכלל. בהתנגדות לרעיון המוטציה הפתאומית של גולד ואלדריג', המחברים הללו טוענים שגם אם מוטציה מקרית תתקין איבר שפה בפרימאט ביפדאלי מתפתח, היא תהיה חסרת תועלת באופן הסתגלותי בכל התנאים החברתיים של הפרימטים הידועים. מבנה חברתי מאוד ספציפי - כזה שמסוגל לשמור על רמות גבוהות מהרגיל של אחריות ואמון ציבוריים - חייב להתפתח לפני או במקביל לשפה כדי להפוך את ההסתמכות על "אותות זולים" (מילים) לאסטרטגיה יציבה מבחינה אבולוציונית. האופי האנימיסטי של שפת האדם הקדום יכול לשמש כעלות דמוית הכבדה שעזרה להבטיח את מהימנות התקשורת. ייחוס המהות הרוחנית לכל מה שמסביב לבני האדם הקדומים שימש כמנגנון מובנה שקשה לזייף, מנגנון שסיפק אימות מיידי והבטיח את מהימנות הדיבור של האדם כסימן הכבדה שקשה ולמעשה בלתי אפשרי לזייף.
בית הבד
סוף הרומן (סרט, 1955)
סוף הרומן (באנגלית: The End of the Affair) הוא סרט רומנטי אמריקאי - בריטי משנת 1955 בשחור לבן בבימויו של אדוארד דמיטריק, עם ואן ג'ונסון, דבורה קר וג'ון מילס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת גרהם גרין (1951). ב-1999 הופק רימייק בכיכובם של רלף פיינס וג'וליאן מור.
העלילה מתרחשת בלונדון בתקופת מלחמת העולם השנייה וקצת לאחריה.
דברה קר הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הבריטית הטובה ביותר.
אדוארד דמיטריק היה מועמד לפרס דקל הזהב.
תקציר העלילה.
מוריס בנדריקס (ואן ג'ונסון) הוא סופר ועיתונאי ששוחרר משירות צבאי בשל פציעה.
במסגרת עבודתו הוא מראיין עובדי ציבור ונפגש עם הנרי מיילס (פיטר קושינג) שמכיר לו את אשתו, שרה (דברה קר). תוך זמן קצר מתחיל רומן אהבה סודי ביניהם. מוריס מוצא חן בעיניה יותר מבעלה היבש והמשעמם. הם מבלים מחוץ לעיר ואחר כך בדירתו של מוריס בלונדון. הוא רוצה לשאתה והיא עדיין קשורה להנרי.
באחד הלילות פוגע טיל V-1 בבית של מוריס. דלת הכניסה נופלת עליו והוא נפצע. שרה בטוחה שהוא מת ונודרת לאלוהים שאם יחיה היא תעזוב אותו. מוריס מתאושש אך שרה בורחת משם לכנסייה ומתייעצת עם כומר והם נפרדים לשנה.
כעבור שנה נגמרת המלחמה ומוריס נפגש עם הנרי שמספר לו על התנהגות מוזרה של אשתו שנעלמת לעיתים קרובות. מוריס שוכר את שירותיו של החוקר הפרטי אלברט פרקיס (ג'ון מילס). הוא מצליח להשיג את היומן של שרה ובה היא כותבת על הנדר שלה.
מוריס עוקב אחרי שרה ברחוב בגשם שוטף ומבקש שתחזור אליו. היא מתלבטת ולבסוף מחליטה לחזור אליו ואורזת את חפציה אלא שבאותו רגע מגיע הנרי ומדבר אל ליבה והיא מחליטה להישאר אתו. היא לוקה בדלקת ריאות קשה ומתה ובזה מסתיים הרומן שלה עם מוריס.
לופש
חג המולד בגרמניה הנאצית
חגיגות חג המולד בגרמניה הנאצית הותרו, אם כי היו ניסיונות של המשטר להתאים את החג הדתי הנוצרי לאידאולוגיה הנאצית. מוצאו היהודי של ישו הטרידו את ממשלת גרמניה הנאצית. בשל כך, בין 1933 ל-1945 הנאצים פעלו לכך שהחגיגות של החג במדינה יעסקו בעיקר בהיבטים התרבותיים והטרום-נוצריים של החג. עם זאת, החגיגות בכנסיות לא השתנו ואופייהן נותר כמו שהיה לפני עליית הנאצים לשלטון.
חג המולד תחת המשטר הנאצי.
אידאולוגים נאצים טענו כי המרכיבים הנוצריים של חג המולד התבססו על מסורות גרמניות עתיקות. הם טענו שלערב חג המולד במקור לא היה שום קשר להולדתו של ישו ושהחג ציין בכלל את יום ההיפוך של חודש דצמבר ואת "לידתה מחדש של השמש" וזאת בהתאם לאמונה הנאצית שצלב הקרס היה סמל קדום של השמש וכן שסנטה קלאוס היה המצאה נוצרית מחדש של האל הגרמני אודין. בהתאם, פורסמו כרזות שתיארו את אודין כ"איש חג המולד ויום ההיפוך", בכרזות נראה אודין בעל זקן אפור עבה וחובש כובע חורפי ואף נושא שק מלא במתנות. מרים, אם ישו וישו עצמו תוארו כאם וילד בלונדינים (וזאת בהתאם למודל היופי הנאצי).
גם עץ חג המולד וקישוטי חג המולד הוחלפו. כך למשל, הכוכב שנהוג לשים על צמרת העץ הוחלף בצלב קרס או בגלגל השמש הגרמני. בנוסף לכך, נעשה ניסיון להסיר את הקשר בין החג ללידת וביאת ישו ולהחליפו בביאת הפיהרר, אדולף היטלר שכונה באירועי החג "הפיהרר המושיע".
גם חלק משירי חג המולד שונו. המילים של השיר "לילה שקט, לילה קדוש" שונו והוסרה מהם כל התייחסות לאלוהים או לדת. גם שירים בהם הוזכר ישו, שונו ותוקנו בהתאם. חלק מהשירים שנכתבו או תוקנו היו פופולריים גם לאחר כניעת גרמניה הנאצית.
קטלוגים בחנויות המכילים צעצועים לילדים שהוצעו במהלך תקופת החג כללו חיילי אס אס משוקולד או צעצועים של טנקים, מטוסי קרב ומקלעים.
התנגדות למיתוג מחדש של חג המולד.
בעוד שרוב הגרמנים אימצו את המיתוג מחדש של הנאצים לחג המולד, היו דיווחים בתקשורת המערבית על קבוצות שכן ניסו לחגוג את החג כמו בימים עברו. אנשי הדת היו בין המתנגדים המרכזיים למיתוג החדש של חג המולד. בעקבות האיסורים הרבים הקשורים לחג שחוקקו על ידי הממשל הנאצי, אנשי הכנסייה הקתולית איימו על כל אישה שהצטרפה לליגת הנשים הלאומית-סוציאליסטית (אגף הנשים של המפלגה הנאצית) בנידוי מהכנסייה וכמה נשים דתיות החרימו את אירועי חג המולד שאורגנו על ידי נשים נאציות.
Neon Nature Tour
The Neon Nature Tour הוא סיבוב ההופעות השלישי של הזמרת-יוצרת הוולשית מרינה, הידועה גם בשם הבמה שלה לשעבר, מרינה אנד דה דיימונדס. סיבוב ההופעות הוכרז רשמית כשלושה חודשים לאחר יציאת אלבומה השלישי, "Froot", ב-23 ביוני 2015. סיבוב ההופעות החל ב-12 באוקטובר 2015, ביוסטון, טקסס במרכז המוזיקה Revention והסתיים ב-20 במרץ 2016 בסנטיאגו, צ'ילה, וכלל בסך הכל 52 הופעות במשך שישה חודשים.
רקע.
לאחר יציאתו של "Froot", החלה דיאמנדיס להופיע במטרה לקדם את האלבום, ובעיקר במופעים ובפסטיבלים שונים במהלך האביב והקיץ של 2015. במהלך סדרת ההופעות, הביעה דיאמנדיס עניין בלצאת לסיבוב הופעות רשמי בסתיו של אותה השנה. באפריל 2015, כשנשאלה על סיבוב ההופעות, סיפרה דיאמנדיס כי תקרא לו "Neon Nature Tour". חודשיים לאחר מכן, ב-23 ביוני 2015 הוכרז רשמית סיבוב ההופעות בצפון אמריקה, שכלל תשע עשרה הופעות שהתפרשו לאורך חודשיים. כשבועיים לאחר ההכרזה הראשונית של סיבוב ההופעות, ב-6 ביולי 2015, הוכרז החלק האירופאי שלו, הבנוי מעשר הופעות ברחבי בריטניה ואירלנד. בהמשך נוספו הופעות נוספות לשני חלקי סיבוב ההופעות.
ב-5 באפריל 2016 הכריזה דיאמנדיס באינסטגרם ובטוויטר על סיום סיבוב ההופעות, וכן סיומה של תקופת הקידום של "Froot", כאשר "Weeds" היא הרצועה היחידה באלבום שמעולם לא בוצעה בהופעה חיה.
ביקורות.
סיבוב ההופעות זכה לביקורות חיוביות על ידי המעריצים והמבקרים. פרנק מוג'יקה מהמגזין המקוון "Consequence of Sound" שיבח את ההופעה שהתקיימה ב-19 באוקטובר 2015, בתיאטרון היווני שבלוס אנג'לס, וכינה אותה "חוויית פופ שכולה הנאה".
גרוניה סוחארבה
משה כורסיה