בידל היה הפקיד הבכיר היחידי בממשל רוזוולט שהתנגד לכליאת היפנים בארצות הברית כבר מראשיתה. ב-1943 לאחר שכליאת היפנים כבר בוצעה, הוא ביקש מהנשיא שיורה על סגירת המחנות: "הנוהג הנוכחי של החזקת אזרחים אמריקאים נאמנים במחנות ריכוז לזמן ארוך יותר מהנחוץ הוא מסוכן ומעורר שאט נפש לעקרונות של הממשלה שלנו". רוזוולט התנגד לבקשתו של בידל והמחנות נסגרו רק שנה לאחר מכן.
בידל הגביר את המאמצים של מחלקתו לטובת זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים כאשר הנחה את התובעים הפדרליים לנהל את התביעות שלהם כנגד עבודת כפייה במדינות הדרום.
בממשל טרומן.
לבקשתו של הנשיא הארי טרומן התפטר בידל לאחר מותו של הנשיא רוזוולט. זמן קצר לאחר מכן מניה טרומן את בידל כשופט במשפטי נירנברג.
ב-1947 מינה אותו טרומן כנציג ארצות הברית במועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות. לאחר שהמפלגה הרפובליקנית סירבה לאשר את המינוי, ביקש בידל מטרומן לסגת מההחלטה.
ב-1950 הוא מונה כיושב ראש הארגון "אמריקאים למען פעולה דמוקרטית" . בתפקיד זה הוא שימש שלוש שנים. בעשור הבא הוא כתב שני כרכים של זכרונותיו: "עבר מזדמן" (A Casual Past) ב-1961 ו"בסמכות קצרה" (In Brief Authority) ב-1962. תפקידו האחרון היה לשמש כיושב ראש ועדת הזיכרון לפרנקלין ד. רוזוולט עד להתפטרותו ב-1965.
חיים אישיים.
ב-1918 נשא בידל לאישה את המשוררת קתרין גריסון צ'פין. לזוג נולדו שני בנים.
פרנסיס בידל נפטר ב-4 באוקטובר 1968 מהתקף לב בבית הקיץ שלו בקייפ קוד בגיל 82. הוא נטמן בכנסיית סנט תומאס שבווייטמארש, פנסילבניה.
ספריו.
כשרון הכתיבה של בידל התגלה עוד זמן רב לפני פרסום הביוגרפיות שלו. ב-1927 הוא כתב רומן אודות החברה בפילדלפיה, The Llanfear Pattern. ב-1942 הוא כתב ספר אודות שלושים שנות היכרותו עם אוליבר ונדל הולמס בביוגרפיה שנקראה "כבוד השופט הולמס" (Mr. Justice Holmes), שפורסמה ב-1944, ועובדה ב-1946 למחזה בברודוויי וב-1950 לסרט בשם "היאנקי הנפלא" . ב-1944 הוא פרסם את הספר "חשיבה דמוקרטית והמלחמה" (Democratic Thinking and the War). ספרו משנת 1949 "התקווה הטובה ביותר של העולם" (The World's Best Hope) סקר את תפקידה של ארצות הברית בתקופה שלאחר המלחמה. ב-1963 נבחר בידל כעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בתרבות הפופולרית.
בסרט נירנברג משנת 2000 גולמה דמותו של בידל על ידי לן קאריו. מחזה על דמותו בשם "לנסות" הועלה בשנת 2004 על ידי ג'ואנה גלאס, שהייתה מזכירתו האישית בשנים 1967–1968.
דן רוט
דניאל פרנסואה רוט (באפריקאנס: Daniël François Roodt; נולד ב-26 במאי 1957) הוא סופר, דוקטור לספרות אפריקאנרית ופעיל פוליטי אפריקאנרי.
ביוגרפיה.
רוט נולד בשנת 1957 בספרינגס שבמזרח ראנד . הוא בוגר בית הספר Hoër Seunskool Helpmekaar ולאחר מכן למד אפריקאנס, פילוסופיה ומדעי המדינה באוניברסיטת ויטווטרסראנד שם קיבל לבסוף את הדוקטורט שלו בספרות אפריקאנרית כשנושא התזה שלו עוסק בכתביו של יאן מיילס. בשנת 1985 הוא ואשתו קארין ברחו לצרפת, כדי להתחמק מגיוס חובה. הוא חי בצרפת שמונה שנים והשתתף שם בהרצאות של פילוסופים צרפתים ידועים כמו ז'אן פרנסואה ליוטארד, ז'יל דלז, אלן בדיו, הלן סיקוס, ז'אק רנסייר, ז'אק דרידה ואחרים. הוא קיבל בצרפת תואר בפילוסופיה הצרפתית בהנחיה של רנה שרר.
הוא חזר לדרום אפריקה בשנת 1992, והתחיל לעבוד בסיטיבנק ביונהנסבורג כאשר הוא מתמחה בשווקים הפיננסיים וסחר במכשירים פיננסיים. ב-1999 התפטר מסיטיבנק ועסק בתחילה כיועץ פיננסי אך יותר ויותר מצא את עצמו מעורב במאבק סביב השפת האפריקאנס, וגם בדיון הציבורי סביב תרבות ופוליטיקה. בפברואר 2000 הוא הקים את קבוצת הפעולה הפרו-אפריקאנרית (die Pro-Afrikaanse Aksiegroep, PRAAG) השואפת לשימור השפת האפריקאנס ולהחייה של הפוליטיקה האפריקאנרית.
במאי 2011 רוט התמודד כמועמד מטעם חזית החירות פלוס במהלך הבחירות המוניציפליות כמועמד ביוהנסבורג, אך לא נבחר.
בשנת 2013 מונה לסגן המנהיג והדובר של החזית הלאומית, הוא השתתף בבחירות הכלליות בדרום אפריקה בשנת 2014, אך לא זכה להצלחה רבה וסולק מן המפלגה.
פְּעִילָנוּת.
לרוט יש דעות נחרצות על שמירה התרבות האפריקאנרית, מה שהביא למחלוקת מסוימת בתקשורת הדרום אפריקאית. הוא מנהל בלוג ואת האתר של PRAAG, ומגיב על נושאים שונים בדרום אפריקה. רוט גם כותב באופן קבוע מכתבים בנושאים פוליטיים לעיתונים שונים בדרום אפריקה ולאתרי אינטרנט שונים. הוא פעיל בנושא התקפות חווה בדרום אפריקה ועוסק בהפצת הנושא בעולם, הוא בדרך כלל משתף פעולה בנושא עם אביגדור אסקין.
כתיבה.
כסטודנט הוא כבר פרסם אוסף שירים סאטירי ורומן קצר. בתחילה עבודתו הייתה אנטי-ממסדית והוא קרא תיגר על קהילת הספרות האפריקאנרית השמרנית בשנות השמונים ביצירות כמו Sonneskyn ו-Chevrolet ו-Kommas uit een boomzol. הוא אף מתואר יחד עם אמפי קוטזי על ידי ארכיון UWC-Robben Island Mayibuye ככותב אפריקאנרי פרוגרסיבי. חלק מעבודותיו נאסר לפרסום על ידי ממשלת דרום אפריקה בשנות השמונים.
הפרסום הראשון של רוט אחרי "Twee sinne" הוא מאמר ביקורתי בנושא ועדת האמת והפיוס בדרום אפריקה שכותרתו Om die Waarheidskommissie te vergeet (שכחת ועדת האמת, 2001). זה יהיה הפרסום הראשון שרוט פרסם במסגרת הארגון שלו PRAAG. בשנת 2004 פרסם הוא פרסם דרך PRAAG את הרומן שלו "Moltrein", העוסק במוזיקאי מבטיח שעוזב את דרום אפריקה במהלך שנות השמונים כדי להימנע משירות צבאי בכוח ההגנה של דרום אפריקה.
בשנת 2005 שחרר רוט את "The Scourge of the ANC", ספר ביקורת על הקונגרס הלאומי האפריקני, וגם על הממשלה הלבנה האחרונה של דרום אפריקה בהנהגת דה קלרק.
בשנת 2015 פרסם רודט את החיבור "Raiders of the Lost Empire: South Africa's English Identity" ובו הוא "בוחן את הזהות האנגלית 'החדשה' של המדינה אשר מושתתת על הזהות הקולוניאלית הישנה של המאה התשע עשרה כאשר המעילים האדומים פלשו לכף התקווה טובה."
חייו האישיים.
רוט גר עם אשתו קארין (לבית ברדנקאמפ) ושלושת ילדיהם ביוהנסבורג, דרום אפריקה.
מחלוקות.
רוט עורר מחלוקת לאחר יצירת אתר אינטרנט אודות העיתונאי, הסופר והפעיל דרום אפריקאי מקס דו פריז. רוט הסביר כי הוא הקים את האתר 'כך שלכל מי שתמיד רצה לומר משהו על "האידיוט הטיפש הזה", אך אין לו את האמצעים, יש לו כעת את ההזדמנות. כאשר פנה אליו עיתון יום ראשון באפריקאנס Rapport לצורך תגובה, ענה דו פריז כי "זה רק מאשר את מה שחשדתי: שיש לדן יש משיכה הומו-ארוטי כלפ". בחודש מאי 2011, שם התחום הנדון נתפס על ידי הרגולטור של שמות הדומיין הדרום אפריקאים, וניתן לדו פריז. שופט קבע כי רודט עשה שימוש לרעה בשמו של דו פריז במסגרת מסע לשון הרע נגד האחרון. מאז האתר לא מקוון.
במרץ 2010 יעץ רוט לאפריקאנרים לתמוך בקבוצת הכדורגל של הולנד במקום בנבחרת דרום אפריקה בגביע העולם של פיפ"א, שאירחה דרום אפריקה ביוני וביולי 2010.
במאי 2010 רוט נסע לאירופה ושם נפגש עם חברי התנועת ההתנגדות השוודית (שוודית: Svenska Motståndsrörelsen) קבוצה סקנדינבית המתארת את עצמה כארגון לאומי-סוציאליסטי.
רוד היה נושא לדיווח בתוכנית הדיילי שואו שכותרתו "הגזענים המדהימים" מאת הקומיקאי ג'ון אוליבר ביוני 2010, בו הושמעו מספר הצהרות שבהם מפגין רוט כביכול דעות קדומות על דרום אפריקאים שחורים. זה הביא את אוליבר להצהיר באופן סאטירי על דעותיו של רוד כמייצגות "כמה מהדוגמאות הטובות ביותר לקנאות וינטג". רוט הצהיר כי מפיקי התוכנית ערכו את הריאיון כדי להציגו באור שלילי ואיים לתבוע את התוכנית על לשון הרע. ארגון זכויות האזרח הדרום אפריקני AfriForum מתח ביקורת פומבית על הצהרות רוט כגזעניות.
ב -2012 הורה נציב העיתונאים לצהובון יום ראשון לפרסם התנצלות בעמוד הראשון בפני רוט על פרסום מאמר שמשמיץ אותו.
ביבליוגרפיה.
As vertaler:
As mede-vertaler:
קישורים חיצוניים.
אתר הבית של Praag
דף הפייבוק של דן רוט
ערוץ היוטיוב של דן רוט
יוליוס אקסטר
יוליוס אקסטר (בגרמנית: Julius Exter; 20 בספטמבר 1863 - 16 באוקטובר 1939) היה צייר ופסל גרמני.
חיים.
יוליוס אקסטר הגיע ממשפחה נרחבת של סוחרים שבסיסה בלודוויגסהאפן, נוישטט ובאד דורקהיים. הוא היה בנו של איש העסקים קרל אוגוסט אקסטר ובן דודו של האדריכל אוגוסט אקסטר.
תחילה למד בגימנסיה הגדולה במנהיים. ב־26 באפריל 1881 תועד כניסתו לכיתת העתיקות באקדמיה לאמנות במינכן, שם לימים התאמן כצייר. עד מהרה התיידד עם פרנץ פון שטוק, שהיה בן אותו גיל ועבר מבית הספר לאומנויות ומלאכה לאקדמיה באותה שנה, שהתאפיין בעיקר באהבתם לציור באוויר הפתוח.
בשנת 1898 נישא יוליוס אקסטר לציירת והפסנתרנית יודית אנה קולר (1868–1952), בתו של המו"ל קרל כריסטיאן קוהלר שבסיסו בדרמשטאדט. הנישואים, מהם נולדו הילדים יהודית (1900–1975; ציירת ופסל) וקרל (1902–1982; צייר ומעצב תפאורה), התגרשו בשנת 1917.
בית החווה שנרכש על ידי יוליוס אקסטר באוברסי-פלדוויס בשנת 1902 הפך למעון האמן ולמיקום בית הספר שלו לציור, שנודע ברחבי אירופה. הוא עצמו עבר לבסוף ממינכן לפלדוויס בשנת 1917. ב -1902 הוא מונה לפרופסור משנה וחבר כבוד באקדמיה לאמנויות.
יוליוס אקסטר נפטר ב־16 באוקטובר 1939 בביתו. בשנת 1972 הבת יודית הורישה את אחוזת אביה ואת הבית בפלדוויס למדינת בוואריה בתמורה לקצבה. הבית של אקסטר פתוח לקהל הרחב כמוזיאון וגלריה; יצירות רבות של אקסטר ממוקמות בטירה העתיקה בהרנכימיזה.
יצירה.