בספר שופטים נזכרת אַיָּלוֹן כאחת הערים אשר שבט דן לא הצליח לרשת, אך נחלות שבטי "בֵּית יוֹסֵף" (מְנַשֶּׁה ואֶפְרַיִם) הגיעו עד האזור והָאֱמֹרִים שישבו באַיָּלוֹן העלו מס (לבני אֶפְרַיִם):
עוד נזכרת אַיָּלוֹן כאחת מהערים שנתנו בני דָן ללווים:
מאוחר יותר נאמר שהיו אלה דווקא בני אֶפְרַיִם שנתנו את אַיָּלוֹן ללוויים:
בימי הממלכה המאוחדת נכללה בכל אופן אַיָּלוֹן בנציבות השנייה של שְׁלֹמֹה, וכשפוצלה הממלכה נשארה אַיָּלוֹן בתחום ממלכת יְהוּדָה, וכך היא נזכרת גם ברשימת הערים שביצר רחבעם (כנראה לקראת או בעקבות מסע המלחמה של פרעה שִׁישַׁק שהתרחש בימיו):
היסטוריה.
מממצאים שנמצאו בסקר שנערך בתל ב-1968 עלה כי היה נושב כבר בתקופת הברונזה, ומשוער שהישוב שכן קודם לכן בתל קוּקַע הסמוך, שם נמצאו ממצאים מתקופת הברונזה הקדומה.
כנראה שאיילון היא "אילונ" הנזכרת במכתבי אל-עמארנה במאה ה-14 לפנה"ס, כמקום בו ישב אחד מבניו של מִלְכִּאלֻ, המושל של גזר. איילון מוזכרת גם בכתיב חסר "ילונ" כעיר שבשטחה נבזזו שיירות ששלח עבדיחבה מלך ירושלים לפרעה אמנחתפ הרביעי. איילון נזכרה גם ברשימת הערים שהחריב שישק הראשון במסעו לארץ ישראל בשנת 925 לפנה"ס לערך. העיר בוצרה על ידי רחבעם מלך יהודה, אך ההתיישבות בה לא הייתה רציפה, והיא חודשה בימי שיבת ציון. בתקופה הרומית והביזנטית תפסה העיר אמאוס השכנה את מקומה של אַיָּלוֹן כעיר החשובה השולטת על הדרך לירושלים באזור. היישוב באַיָּלוֹן כונה אז בשם "אלוס" או "יאלו", והוא נזכר באונומסטיקון של אוסביוס במקום השוכן במיל ה-2 דרך מאמאוס לירושלים.
בשנת 1133 הקים פולק מאנז'ו את מבצר "קסטלום ארנולדי" (Castellum Arnoldi) בראש התל, וזה חלש על הדרך העולה לירושלים דרך בית חורון. המבצר חרב בשנת 1187 בידי צלאח א-דין. שרידי החומה הצלבנית המערבית וחלק מהחומה הדרומית עדיין עומדים על תילם בראשו של התל. סמוך לתל קם הכפר הערבי יַאלוּ אשר שימר כמשוער את שמה של העיר המקראית, והוא שכן במקום עד שחרב ב-1967 ותושביו גורשו. שרידי הכפר פזורים סביב התל, הנמצא כיום בתחום פארק אילון-קנדה.
אלן פטון
אלן סטיוארט פטון (באנגלית: Alan Stewart Paton; 11 בינואר 1903 - 12 באפריל 1988) היה מחנך, סופר ופוליטיקאי דרום אפריקאי, שפעל רבות נגד משטר האפרטהייד במדינה. פסגת יצירתו הספרותית היא הנובלה "זעקי, ארץ אהובה" שמתארת את הבעיה הבין-גזעית בדרום אפריקה ואשר זיכתה אותו בהכרה בינלאומית.
חייו האישיים.
פטון נולד בפיטרמאריצבורג בפרובינציית נאטאל (כיום קואזולו-נאטאל), בנם של יוניס וורד פטון ושל ג'יימס פטון ששימש כעובד מדינה. פטון סיים את לימודיו בקולג' של מאריצבורג ב-1918, שם פרסם כמה משיריו הראשונים בעיתון הקולג'. המשיך ללימודים באוניברסיטה של נאטאל, שם רכש ב-1924 תואר ראשון בפיזיקה וכן תעודת הוראה. לאחר סיום לימודיו עבד פטון כמורה, תחילה כמורה לכימיה ומתמטיקה בתיכון של איקופו בין השנים 1928-1925 ולאחר מכן חזר לעיר הולדתו ולימד בקולג' של מאריצבורג בין השנים 1935-1928. בזמן שהותו באיקופו פגש את דוריס אוליב פרנסיס והשניים נישאו ב-1928 וחיו ביחד עד למותה מנפחת ב-1967. לשניים נולדו שני בנים – דייוויד (1930) וג'ונתן (1936). חייהם המשותפים מתוארים בספרו Kontakion for You Departed שפורסם ב-1969. פטון נישא בשנית למזכירה שלו, אן מרגרט הופקינס, באותה השנה שבה פורסם הספר. פטון נפטר בביתו בעיירה בותא'ז היל, דרום אפריקה, בשנת 1988.
קריירה מוקדמת ותחילת דרכו כסופר.
כבר בתחילת הקריירה שלו גילה פטון עניין רב בנושאים חברתיים וביחסים בין הגזעים במדינה, וב-1930 הצטרף למוסד ליחסים הבין-גזעיים של דרום אפריקה. פטון התיידד עם הפוליטיקאי הליברלי יאן הנדריק הופמייר ועם אנשי רוח ופוליטיקאים נוספים בחוגים הליברליים של דרום אפריקה ובה בעת התגבשה תפיסת עולמו באשר ליחסים בין שחורים ללבנים במדינה ובנוגע לאחריות שיש ללבנים כלפי מצוקותיהם של השחורים. ייתכן שמתוך כך היה מעוניין לסיים את עבודתו שהתרכזה עד אותה העת בבתי ספר לבני נוער לבנים בנאטאל.
בהמלצתו של הופמייר, מונה פטון למנהל מוסד דיפקלוף לעבריינים אפריקאים צעירים, שליד יוהנסבורג, והחזיק במשרה בין השנים 1949-1935. במהלך כהונתו הנהיג שורה של רפורמות שנועדו ליצור תנאים להשתלבותם חזרה בחברה של אותם נערים, ביניהן מדיניות של מעונות פתוחים, היתרי עבודה וביקורי בית: הנערים התגוררו במעונות סגורים אולם כאשר גילו התנהגות טובה הועברו למעונות פתוחים באותו המתחם. חלק מהנערים הורשו לעבוד מחוץ למוסד ובחלק מהמקרים אף הותר להם להתגורר בחוץ תחת השגחתה של משפחת אומנה. פחות מ-1% מתוך עשרת אלפים הנערים שהותר להם להתגורר מחוץ למוסד במהלך כהונתו של פטון, מעלו באמון וברחו מהמוסד.
בשנת 1942, במהלך כהונתו במוסד לעבריינים צעירים, מונה לעמוד בראש ועדה של הבישופות האנגליקנית לחקר היחסים בין הכנסייה לגזעים השונים במדינה.
במלחמת העולם השנייה התנדב פטון לשרת אך בקשתו נדחתה בטענה שכישוריו המקצועיים אינם נחוצים. בתום המלחמה יצא לחקור מוסדות לעבריינים צעירים ברחבי העולם והגיע לאירופה, ארצות הברית וקנדה. בזמן שהותו בנורווגיה החל לעבוד על יצירת המופת שלו "זעקי ארץ אהובה", שאותה סיים לכתוב בסן פרנסיסקו ב-1946. שם פגש את אוברי ומריגולד בארנס, שקראו את כתב היד ומצאו הוצאת ספרים שתסכים לפרסם את הספר. בשנת 1949 הוענק לו פרס אניספילד-וולף עבור הספר.
הצלחתו הרבה של הספר אפשרה לו לפרוש מתפקידו כמנהל המוסד לעבריינים צעירים, לעבור לעירה אנרלי שבחופה הדרומי של נאטאל ולהתמסר כל כולו לכתיבה.
התנגדותו לאפרטהייד.
בשנת 1948, ארבעה חודשים לאחר פרסום "זעקי ארץ אהובה", עלתה לשלטון בדרום אפריקה "המפלגה הלאומית" הימנית-לאומנית, אשר הנהיגה את מדיניות ההפרדה הגזענית של האפרטהייד. ב-1953 פטון היה בין מייסדיה של המפלגה הליברלית של דרום אפריקה שנאבקה נגד מדיניות האפרטהייד של המפלגה הלאומית, והתיידד עם ברנרד פרידמן, מייסדה של המפלגה הפרוגרסיבית שהתנגדה אף היא לאפרטהייד. עמיתו של פטון לכתיבה, לורנס ואן דר פוסט, שהיגר לאנגליה בשנות ה-30', סייע למפלגה בדרכים רבות. ואן דר פוסט ידע שהמשטרה החשאית של דרום אפריקה מודעת לעובדה שהוא מעביר כספים לפטון, אך אינה יכולה לעצור זאת באמצעים חוקיים. פטון עצמו דגל בהתנגדות לא-אלימה למדיניות האפרטהייד, כמו רבים אחרים במפלגה. למרות זאת, היו שנקטו דרך יותר ישירה ואלימה, עד שבשלהי שנות ה-60' משטר האפרטהייד פירק את המפלגה מטעמים גזעניים, היות שחבריה היו לבנים ושחורים כאחד. פטון כיהן כנשיא המפלגה החל מ-1956 ועד לפירוקה. בשובו מנסיעה לניו יורק בשנת 1960, אותה השנה שבה הוכרז על מצב חירום במדינה, דרכונו הוחרם ולא הושב לו במשך עשר שנים.
במהלך המשפט שהתנהל נגד נלסון מנדלה ב-1964 ובזמן כהונתו כנשיא המפלגה הליברלית, עמד פטון לצידו של מנדלה.
על ספרו זעקי ארץ אהובה אמר מנדלה:
בערוב ימיו פרש פטון לעיירה בותא'ז היל, שם התגורר עד למותו ב-1988.
יצירות נוספות.
שתי הנובלות הנוספות של פטון, "בואי אלי, לבן העור" (באנגלית: Too Late the Phalarope) שאותה כתב ב-1953 בעת עבודתו ביישוב של חולי שחפת ו"במצר" (באנגלית: Ah, but Your Land is Beautiful, 1981) וכן קובץ הסיפורים הקצרים שכתב (Tales From a Troubled Land, 1981) עוסקים כולם בנושאים הגזעיים שהעסיקו אותו ב"זעקי, ארץ אהובה". "במצר" נכתב כנובלה היסטורית המוסרת לקורא תיאור מדויק של תנועת ההתנגדות בדרום אפריקה בשנות ה-60', מבעד לעיניהן של תריסר דמויות דרום אפריקאיות מכל קצוות הקשת הפוליטית והחברתית.
פטון עסק רבות בכתיבת מאמרים שגם הם עסקו ברובם בפוליטיקה ובבעיות הגזעיות בדרום אפריקה. במאמרו Save the Beloved Country הוא משתמש בכותרת של ספרו המפורסם אולם שומר על קו יותר אקדמי שבאמצעותו הוא בוחן את הדמויות והבעיות המרכזיות במאבק נגד משטר האפרטהייד.
פטון הספיק לכתוב שניים מתוך שלושת כרכי האוטוביוגרפיה שלו שתכנן להוציא לאור: הראשון - (Towards the Mountain, 1980), עוסק בראשית חייו עד לפרסום זעקי, ארץ אהובה, אירוע שישנה את מהלך חייו, ואילו השני - Journey Continued (שפורסם ב-1988 זמן קצר לאחר מותו) עוסק בתקופה שלאחר פרסום הנובלה.
בנוסף עסק בכתיבת ביוגרפיות: ב-1964 כתב את Hofmeyr, ביוגרפיה של ידידו יאן הנדריק הופמייר שכיהן כחבר פרלמנט וכשר בממשלה. ב-1973 כתב את Apartheid and the Archbishop – הביוגרפיה של ג'פרי קלייטון, הארכיבישוף של קייפטאון.
בנוסף לכל אלה, פטון התעניין החל מגיל צעיר בכתיבת שירה, וקובץ משיריו פורסמו בביוגרפיה של פטון מאת פיטר אלכסנדר.
אדיקותם הנוצרית-מתודיסטית של הוריו והסגנון הפרוזאי של תרגום המלך ג'יימס לתנ"ך שנקרא בביתם מילאו את דמיונו והשפיעו רבות על סגנון הכתיבה שלו.
סילביה נייד
סילביה נייד (גרמנית: Silvia Neid; נולדה ב-2 במאי 1964 בולדורן) היא כדורגלנית עבר ומאמנת כדורגל גרמנייה. מאז יולי 2005, מתפקדת נייד כמאמנת נבחרת הנשים של גרמניה, לאחר שבמשך מספר שנים שימשה כעוזרת של טינה טיון-מאייר. נייד נחשבת לאחת הכדורגלניות המעוטרות ביותר בתולדות הכדורגל הגרמני, כשלזכותה שבע אליפויות ושישה גביעי מדינה.
ביוגרפיה.