ואנג עלה לשלטון בינואר בשנת 9 לספירה. לאחר שנים של פולחן אישיות בתקופת היותו עוצר, יצר ואנג לעצמו תדמית של מנהל מוכשר, ולכן עלייתו לשלטון נראתה באור חיובי בתחילה.
ואנג החל לבצע תוכנית רפורמה בהחזקת האדמות. הוא חילק קרקעות של בעלי אדמות גדולים שסיכנו בעושרם את הקיסר, לאיכרים, למשלמי המיסים ולבעלי המעמד הנמוך. בנוסף הלאים ואנג את הזהב והנפיק כסף חדש. צעדים אלו גרמו למורת רוח והתמרדות של המעמד הגבוה, הסוחרים ובעלי הקרקעות. בלחץ האצולה הוא נאלץ לחזור בו בשנת 12 ולבטל חלק מהצעדים. במהלך השנים הממשלה הפכה למושחתת ומשותקת, והניתוק שלה מהעם הגביר את התסיסה נגד הקיסר. בנוסף, בשנים שלפני שלטונו, ובשנות שלטונו שינה הנהר הצהוב כמה פעמים את מסלולו (בעיקר בשנים 2, 5 ו-11 לספירה) תוך שהוא גורם לשיטפונות ומגפות ברחבי סין. איכרים ותושבים אחרים נעקרו ממקומם, ואט אט הצטרפו למורדים בקיסר תוך יצירת צבא מורדים גדול.
בתוך כך נוצרו לואנג גם חזיתות מבחוץ. הוא נהג ביהירות וגסות כלפי מלכים של מדינות שכנות ובכך קנה לו אויבים. מדובר בשבטים מונגולים מצפון מערב, שבטים מדרום מערב, שבטים קוריאנים מצפון מזרח, ושבטים שישבו על דרך המשי לאסיה המרכזית. הטעות של ואנג הייתה יצירת החזיתות מחוץ לקיסרות, שהביאה אותו לרכז את צבאו בעיקר מולן, במקום להתרכז בדיכוי המרידות שפשטו בכל רחבי הקיסרות.
רק בשנת 22 שם לב ואנג שהבעיה הראשית שלו היא בעיית הפנים. באיחור רב הוא שלח את צבאו לרחבי הקיסרות ללחום במורדים. לאחר הצלחות מועטות בקרבות וחיסול ריכוזי מורדים גדולים בקרבות במהלך השנים 23-22, הותש צבאו של הקיסר וניגף מול המורדים הנחושים.
באוקטובר שנת 23 צרו המורדים על ארמונו של ואנג אשר התבצר עם אלף מאנשיו במקום. ואנג נהרג בקרב ב-6 באוקטובר שנת 23, בגיל 68. בתום הקרב הושחתה גופתו של ואנג, וראשו נכרת ונלקח לבירת האן וואן-צאנג, שם נתלה על חומת העיר.
בניו.
בשנת 5 לפנה"ס, כשבנו וָאנְג חְווֹ רצח משרת, הוא ציווה עליו לבצע התאבדות. בזמן קיסרותו, היו לואנג שני בנים חיים מתוך 9 בנים ובנות. הבוגר לא היה כשיר להנהגה, ולכן הוא בחר בצעיר וָאנְג לִין כיורשו, והעניק לו הכשרה.
אימה באמטוויל
אימה באמטוויל (באנגלית: The Amityville Horror) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2005, אשר בוים על ידי אנדרו דאגלס על פי תסריט מאת סקוט קוסאר. הסרט הוא עיבוד מחדש לסרט האימה המצליח "הלילה ה-19" (באנגלית נקרא גם הוא "The Amityville Horror") משנת 1979. שני הסרטים שואבים השראתם מספר באותו השם, אשר בתורו מתיימר להיות תיעוד של מקרה אמיתי, על אף מחלוקת משפטית רבה בנושא.
עלילה.
הסרט עוקב אחר משפחת ג'ורג' וק'תי לוץ, אשר עוברת לגור בבית חדש בלונג איילנד, יחד עם שלושת ילדיהם. המשפחה איננה מודעת לכך שדייריו הקודמים של הבית, משפחת דה-פו, נרצחו על ידי אחד מילדי המשפחה, רונלד שנה קודם לכן. רונלד רצח את אחיו והוריו בעזרת רובה, וטען לאחר מכן כי בילה זמן רב במרתף הבית, שם שמע קולות אשר עודדו אותו לבצע הרצח.
עם מעברם לביתם החדש אירועי העבר מתחילים להשפיע באורח מיסטי על הדיירים החדשים: אבי משפחת לוץ, ג'ורג', מבלה גם הוא זמן רב במרתף; הבת צ'לסי, מתיידדת עם חברה דמיונית שמתגלה כרוחה של אחת מבנות דה-פו ונקשרת לצעצוע שזו האחרונה קברה; ליסה, שמרטפית אשר נשארת לשמור על הילדים, מסכימה כהלצה להיכנס לארון בו נורתה הילדה ג'ודי, ורוחה של זו מתגלה לה וגורמת לה לטראומה קשה וכן הלאה. כמו כן קירות הבית מתחילים לדמם ומגנטים שהושמו על המקרר מארגנים עצמם מחדש כדי ליצור המילים "טפוס'תם ותהרוג'תם" (Catchem and Kill 'Em). כאשר המשפחה מבקשת מכומר לברך הבית, הוא מותקף על ידי נחיל זבובים, ונמלט מהבית.
לאחר עוד כמה אירועים על טבעיים, קת'י מתחילה לחקור אודות הבית, ולבסוף מגלה כי בעבר התגורר בו כומר סדיסט בשם קצ'ם (Katchem, ומכאן המילים שיצרו המגנטים), אשר נהג לענות אינדיאנים במרתף הבית. בעוד שקת'י ממהרת לביתה, ג'ורג' מגלה את חדר העינויים של קצ'ם ובו גופות קורבנותיו וכן רוחו - אשר משתלטת על ג'ורג'. לאחר שקת'י מגיעה לביתה, ג'ורג' אחוז הדיבוק מנסה להרוג אותה ואת ילדיו, אך אלו מצליחים (לאחר מרדף ממושך) להמם אותו ולהרחיקו מהבית. כאשר הם מתרחקים מהבית, ג'ורג' חוזר להכרתו, ורוחו של קצ'ם נעלמת מגופו.
ביקורת כלפי הסרט ונאמנות למקור.
בעוד שהסרט הופק כ"חידוש" לסרט המקורי, וכמוהו טוען כי מבוסס על סיפורם האמיתי של משפחת לוץ, הרי שספקנות רבה קיימת לגבי נכונות הפרטים. משפחת לוץ אכן התגוררה בבית בלונג איילנד ואכן טענה שזה רדוף רוחותיהם של קורבנותיו של רונלד דה-פו, אשר אכן רצח את משפחתו. אך מנגד, פרקליטו של דה-פו בעצמו, בהתייחסו לספר שנכתב בעקבות סיפורם של משפחת לוץ, אמר "אני יודע שזאת רק מתיחה. אנו המצאנו את סיפור האימה לאחר שתיית כמה בקבוקי יין." משפחת לוץ הגישה תביעות כנגד מספר גופי תקשורת אשר התייחסו לנושא, כמו גם נגד וובר ואחרים, מהן חלקן נדחו על הסף בעוד שאחרות נדחו. עם זאת, משפחת לוץ המשיכה לטעון כי הסיפור הוא אמת לאמיתה.
עיבוד מחדש זה הוסיף אלמנטים בדיוניים אשר לא נכללו בסיפור המקורי של משפחת לוץ, והקשר אליו הוא בעיקר בקווים הכלליים של העלילה. כך, לדוגמה, דמותה של ג'ודי דה-פו לא הופיעה בספר, ומנגד החברה הדמיונית של צ'לסי לוץ לא הייתה ממשפחת דפו אלא דווקא כן נקראה "ג'ודי" והייתה מעין חזיר שטני. כמו כן, הספר לא מזכיר כל ניסיון של ג'ורג', תחת השפעת דיבוק או לא, להרוג את משפחתו, וסיפורו של הכומר קצ'ם אינו מופיע גם כן. ג'ורג' לוץ הגיש תביעה כנגד יוצרי הסרט אך נפטר בטרם זו הושלמה.
הסרט לא היה חביב גם על מבקרי קולנוע, ובאתר Rotten Tomatoes, המסכם ביקורות קולנוע ממקורות רבים, רק 24% מסך הביקורות שנאספו היו חיוביות.
רווחים.
במהלך סוף השבוע הראשון להקרנת הסרט באולמות הקולנוע בארצות הברית גרף הסרט 23.5 מיליוני דולרים, אך לאחר מכן חווה נפילות חוזרות ונשנות של כמחצית מההכנסות מדי שבוע, ולאחר שבועות ספורים ירד מהאקרנים בארצות הברית, לאחר שגרף כ-65 מיליוני דולרים. ברחבי העולם גרף הסרט 42 מיליוני דולרים נוספים, ובכך הגיע לסך הכנסות של כ-108 מיליוני דולרים. עם זאת, הסרט היה לרווחי לעומת עלויות ההפקה, אשר הסתכמו בכ-19 מיליוני דולרים בלבד. בעקבות ההצלחה, ולאור גודלה הבינוני, הודיעו אולפני הסרט על הפקת המשכון, אך יפיצו אותו הישר ל-DVD וזה לא צפוי לצאת לאקרנים באולמות הקולנוע.
עציון (פירושונים)
אור שמח
קלאר
קלר
קלר (Keller) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו מרתף.
פוטנציאל
טמיסטוקלה סולרה
טמיסטוקלה סולרה (באיטלקית: Temistocle Solera, 25 בדצמבר 1815 - 21 באפריל 1878) היה מלחין אופרה ולבריתן. הוא כתב מספר ליבריות עבור ג'וזפה ורדי, בהן הליברית לאופרה "נבוקו".
אליפות קולומביה בכדורגל
מון סני
מונצ'ניזיו
מונצ'ניסיו
מערכת מדדים מאוזנת
פרנצ'סקו מריה פיאבה
פרנצ'סקו מריה פיאבה (באיטלקית: Francesco Maria Piave, 18 במאי 1810 - 5 במרץ 1876) היה לבריתן איטלקי, ידידו הוותיק של ורדי ושותף ליצירתו.
חייו.
כמו ורדי, גם פיאבה היה פטריוט איטלקי נלהב, ובשנת 1848, בתקופת אביב העמים, כשגייסותיו האוסטריים של יוזף רדצקי פון רדץ נסוגו ממילאנו, שלח ורדי מכתב אל "האזרח פיאבה" בוונציה.
פיאבה נולד באי מוראנו שבלאגונה של ונציה, בתקופת מלכותו קצרת הימים של נפוליאון באיטליה. הוא הלך בעקבות סלבטורה קאמאראנו כלבריתן העיקרי של ורדי באמצע הקריירה של המלחין. פיאבה כתב את הלברית לאופרות של ורדי "ארנאני" (1844), "שני הפוסקארים" (1844), "אטילה" (1846), "מקבת'" (1847), "שודד הים" (1848), "סטיפליו" (1850), "ריגולטו" (1851), "לה טרוויאטה" (1853), "סימון בוקאנגרה" (1857) ו"כוחו של גורל" (1862). פיאבה היה אמור להכין גם את הלברית ל"אאידה", שאת ההזמנה לכתיבתה קיבל ורדי ב-1870, אלמלא פקד אותו אירוע מוחי ששלל ממנו את יכולת הכתיבה.
פיאבה כתב לבריות, הזכורות פחות, גם לג'ובאני פאצ'יני, סבריו מרקאדנטה, פדריקו ריקי ואפילו לברית אחת למייקל באלף.
פיאבה מת במילאנו בשנת 1876, בן 65, ונקבר שם בצ'ימיטרו מונומנטלה.
נוגדי קרישה
ויטה גורביץ
ויטה גורביץ (נולדה ב-1976) היא מנצחת מקהלות וזמרת ישראלית, וכן מייסדת ומנהלת מוזיקלית של מקהלת "ניצן".
ביוגרפיה.
גורביץ נולדה בשם ויטה סברדלוב ב-1976 בקייב שבאוקראינה (ברית המועצות) ועלתה לישראל ב-1991. ויטה החלה את דרכה בתחום פיתוח קול בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב כתלמידתה של חנה לויטן, ובמקהלת בת קול. את שירותה הצבאי עשתה כמוזיקאית מצטיינת בהרכב הווקאלי של צה"ל.
ויטה גורביץ למדה לתואר ראשון בניצוח תזמורת אצל יבגני צירלין ובזמרה קלאסית אצל רובין וויזל-קפסוטו, ולתואר שני בניצוח מקהלות, אצל סטנלי ספרבר, שני התארים מן האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
כזמרת השתלמה בסדנאות ובכיתות אמן רבות, ביניהן הסדנאות למוזיקה עתיקה (בהנחיתן של ג'יל פלדמן וננסי ארג'נטה), סדנת מוזיקה בת זמננו (אליזבט ניימן (מצו סופרן) וז'ולט נאג'), סדנה בינלאומית למוזיקה מגטו טרזיינשטט (פרופסור אמילי ברנדסון), וכן בכיתות אמן של מרים מלצר, הילדה צאדק ועוד.
פעילות מוזיקלית בולטת.