לי, במוצאו מהונג קונג, הוא אמן לחימה במסורת של מנזר שאולין - מסדר של נזירים בודהיסטים לוחמים בעל השקפה פילוסופית מעמיקה, אמונה ביושר ואהבת הזולת, כמו גם מסורת לימוד אמנויות הלחימה. הוא זוכה להזמנה לטורניר אמנויות לחימה על אי אותה מארגן האן המסתורי (שי קיין). לי לומד מהסיפו (מאסטר) שלו, שהאן היה בעבר אף הוא תלמיד בשאולין, אולם הוא גורש מהמסדר, משום שהפר את קוד ההתנהגות. הסיפו מזכיר ללי כי כדי לנצח את האויב יש להילחם לא רק בגופו אלא גם בדמותו ובתדמיתו. עצה זו מוכיחה את עצמה בהמשך העלילה.
סוכן המודיעין הבריטי, ברתווייט, מבקש מלי סיוע במשימה חשאית. האן חשוד כמי שמעורב בסחר סמים, אותם הוא מיצר במנזרו ובסחר בבני אדם, אותם הוא שובה במנזרו. אולם מאחר שהאן התבצר באי קטן שחלקו הוא מעבר לתחום השיפוט של בריטניה, אין באפשרותם לנהל כל חקירה או מעצרים רשמיים במקום. האן מנהל בית ספר לאמנויות לחימה על האי ובעזרת התחרויות הבינלאומיות שהוא מארגן במקום הוא מגייס אמני לוחמה מוכשרים, שישרתו אותו בעסקיו.
לי הוא המועמד האידיאלי למשימה, בשל כישורי הלחימה בידיים ריקות הנדרשים שם, לאור העובדה שהאן אינו מרשה להכניס כלי נשק לאי. לפני שהוא עוזב, לי לומד מאביו, שאחד הבריונים של האן, אוהרה (אמן הלחימה רוברט "בוב" וול), גרם למותה של אחותו הבכורה, סו לין, לפני שנים כאשר ניסה לאנוס אותה. מונע הן מהצורך לשמור על שלום הציבור והן מיצר נקמה, לי מגיע לאי של האן וזוכה לקבלת פנים חמה.
אל האי מגיעים גם מתמודדים נוספים, ביניהם רופר (השחקן ג'ון סקסון), נער שעשועים ומהמר אמריקאי לבן, שבורח מפני המאפיה, וויליאמס (אמן הלחימה ג'ים קלי), פעיל זכויות אדם אמריקאי שחור, שבורח מהחוק משום שהכה שוטרים לבנים. רופר וויליאמס מביסים את המתמודדים מולם בתחרות, שנערכת בשעות היום. מהתחרויות, שומריו של האן לא מאפשרים לאיש להיעדר. בלילות תושבי האי נתונים במעצר בית ובין השאר מסופקות להן זונות שיורידו את המוטיבציה שלהם לטייל בחוץ וידווחו במקרה שהם שוברים את העוצר. לי בוחר בזונה שמידע מוקדם מאפשר לו לזהות אותה כסוכנת בריטית והיא מאפשרת לו לנהל חקירה בלילות. לי מתחיל בחיפושיו באי אחרי ראיות ומגלה כניסה סודית למרתף תת-קרקעי. הוא נתקל בשומריו של האן אבל מצליח לגבור עליהם לפני שהם יכולים לזהותו. ויליאמס מבחין בו כשהוא יוצא ממרפסת חדרו, אך שומר של האן מזהה את ויליאמס ומדווח להאן.
ביום שלמחרת מזהיר האן את המתמודדים שלא ייצאו מחדריהם בלילה. הוא מעניש את שומריו בשל כישלונם במילוי חובתם והשומרים זוכים למוות אכזרי מידיו של בולו הסדיסטי (השחקן ומפתח הגוף בולו יאנג), שומר ראשו הראשי של האן. רגעים מספר לאחר מכן נקרא לי לקרב הראשון שלו ומתברר שהיריב שלו הוא אוהרה. לי מביס את אוהרה ונאלץ להרוג אותו מכיוון שאוהרה מנסה לתקוף אותו בעזרת בקבוקי זכוכית שבורים. האן מודיע שהתקפתו המגונה של אוהרה ביישה אותו ומסיים את הקרבות לאותו יום.
האן מזמן את ויליאמס ומאשים אותו בהתקפת שומריו בלילה הקודם. אם כי ויליאמס מכחיש זאת בכעס ודורש לעזוב את האי לאלתר. אולם האן לא מאפשר לאנשים שיודעים יותר מדי לעזוב את האי, אלא אם כן גייס אותם לשורותיו. האן הורג את ויליאמס אחרי קרב קצר.
האן לוקח את רופר לסיור במערכת המרתפים התת-קרקעי שלו, שם הוא מנהל את עסקיו הבלתי חוקיים ומזמין את רופר להיות נציגו בהברחת ההרואין לארצות הברית. רופר מתלבט והאן מראה לו את גווייתו המרוטשת של ויליאמס, ברמזו שרופר יעמוד בפני גורל דומה אם הוא יסרב לשתף פעולה. באותו הלילה, לי פורץ למרתפים ואוסף די ראיות כדי להשיג צו למאסרו של האן. אולם לי מפעיל בלא יודעין את האזעקה כשהוא משתמש במשדר הרדיו על מנת לתקשר עם ברתווייט. הוא לוחם בכמה משומריו של האן במהלך בריחתו, אך לבסוף נשבה במלכודת.
בבוקר המחרת, האן מבקש מרופר להילחם בלי כמבחן לנאמנותו. רופר מסרב ובמקום זאת האן שולח אותו להילחם בבולו. רופר, שחינו של בולו סר ממנו כשזה הרג את השומרים הכושלים, מנצח את בולו והורג אותו. האן הזועם מורה על אנשיו להרוג את לי ורופר גם יחד. אף על פי שהם נחותים במספרם, מצליחים לי ורופר להדוף את האויב, עד שהזונה ששיתפה פעולה עם לי משחררת את השבויים מהמרתף של האן והם מצטרפים לצידם של לי ורופר.
בתוך מהומת המלחמה מנסה האן לברוח מהאי, כשלי עוקב אחריו. לי אומר להאן בזעם: "המטת חרפה על משפחתי והמטת חרפה על מקדש שאולין!" האן, שמפחד להתמודד עם לי בעזרת אמנות לחימה בורח אל משרדו ושם מתגלה סליק נשק שכל פריטיו מורכבים בידים תותבות המשמשות את האן קטוע היד. מתברר שהאן, שאסר על הכנסת נשק לאי בטיעון כי יש לקדש את המלחמה בידיים ריקות, הסתובב בעצמו כל הזמן חמוש.
האן בורח אל חדר מלא במראות שבו לי מתקשה להבדיל בינו לבין דמויותיו הרבות. האן ממתין שלי יתמקד בבבואתו בחדר המראות כדי להשיג יתרון על לי. לי נזכר בעצתו של המאסטר וכשם ששבר את תדמיתם הבלתי מנוצחת של שומרי האן, הוא שובר את המראות הנושאות את בבואתו של האן. כך הוא מאלץ את האן לעמוד מולו פנים אל מול פנים ומביס אותו.
כשלי שב לרופר, הוא נוכח לדעת שרוב אנשיו של האן הובסו. מסוקי הצבא מגיעים בתגובה לקריאת המצוקה ששיגר לי. רופר ולי מביטים זה בזה בסיפוק רב.
ההצלחה בקופות.
"הדרקון" הכניס לפי המשוער כ-$25,000,000 בצפון אמריקה, וסכום משוער של $90,000,000 ברחבי תבל,
עם תקציב של $850,000.
בהונג קונג הכניס הסרט HK$3,307,536
– סכום גדול מאוד לאותה עת, אולם קטן בהרבה מסרטיו של ברוס לי "אגרוף הזעם" ו"דרכו של הדרקון".
ביקורות.
הסרט נחשב בעיני מבקרים כאחד הסרטים הטובים ביותר של שנת 1973. ואחד הפופולריים ביותר שבהם.
כעת הוא זוכה למדרוג של 97% במשאל מצטבר באתר Rotten Tomatoes, כש-37 סוקרים מעניקים לו ציון ממוצע של 7.8/10.
ב-2004 הוכרז הסרט כ"משמעותי תרבותית" בידי ספריית הקונגרס ונבחר לשימוש בארכיב הסרטים הלאומי. הסרט גם נמצא ברשימת 500 הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים של המגזין אמפייר שפורסמה ב-2008.
צלילת במה
צלילת במה (הסטייג'-דייב, באנגלית: Stage Diving) היא קפיצה של אומן אל תוך הקהל מן הבמה. זו פעולה יחסית נפוצה בהופעות רוק והבי מטאל למיניהן. הקהל אמור לתפוס את האומן הקופץ ולשאת אותו על גבי הידיים ב-"גלישת קהל" (באנגלית: Crowd Surfing)
איסור על צלילת במה.
בשנים האחרונות החלו הנהלות המועדונים לאסור על צלילת במה, בשל הסכנה הבטיחותית של המעשה. ככלל, ככל שהאמן המופיע מפורסם יותר והמקום בו הוא מופיע יקר יותר, ישנן הגבלות רבות יותר על הקהל, ולכן בהופעות גדולות ויקרות, הסיכוי שיאסרו על צלילת-במה הוא גדול יותר מאשר בהופעות קטנות. רבים מקהל חובבי מוזיקת המטאל והרוק מתקוממים על האיסור, מכיוון שלדעתם צלילת הבמה היא חלק בלתי נפרד מתרבות ההופעות של הרוק הכבד, ואיסורה פוגע בחוויה המוזיקלית והתרבותית, ובייחודו של הסגנון.
בהופעות פאנק רוק והארדקור פאנק, אשר ידועות כהופעות זולות וקטנות-מידה, צלילת הבמה הייתה ונותרה חלק בלתי נפרד ממהלך ההופעה, יחד עם הריקוד הפוגו.
גמברו רוסו
גמברו רוסו (באיטלקית: Gambero Rosso) הוא כתב עת איטלקי לאוכל ויין והוצאה לאור שנוסד ב-1986.
התרגום המילולי של השם הוא "חסילון אדום" ומקורו מפונדק ב"פינוקיו", שם סועדים השועל והחתול.
גמברו רוסו היה בתחילה מוסף בן שמונה עמודים של il manifesto, אשר נוסד בידי סטפנו בונילי ופורסם ב-16 בדצמבר 1986. הוא לקח חלק מרכזי בהפצת דעותיו של ארסי גולה, Arci Gola, שהיה חלוץ בתנועת המזון האיטי.
ב-1987 הוציא גמברו רוסו לאור מדריך ליינות איטלקיים בשם Vini d’Italia, שתוך זמן קצר הפך למשפיע ביותר מסוגו באיטליה. הוא גם תרגמו לאנגלית והוציאו בשם Italian Wines. החל ממהדורת שנת 2010, פורסם המדריך ללא השתתפותה של תנועות המזון האיטי, בעקבות מחלוקת שעוררה הדחתו של סטפנו בונילי מתפקידו.
החל מפברואר 1990 פורסם מדריך למסעדות איטליה.
ב-1992 החל גמברו רוסו להוציא לאור מגזין מסעדות חודשי.
ב-1999 הושק ערוץ הטלוויזיה Gambero Rosso Channel, בשיתוף עם Rai Sat.
ב-2002 נוסדה ברומא Città del gusto (עיר הטעם), הכוללת אולפני טלוויזיה, בית ספר לבישול, בר יין ומסעדות בסדר גודל של כ-10,000 מטרים רבועים.
משנת 2012 מפורסמת גרסה דיגיטלית וגם פותחה אפליקציה ייעודית.
דירוג היין.
דירוג היין של גמברו רוסו במדריך Vini d’Italia מסומן באמצעות מספר הכוסות (bicchieri) המופיעות בסמוך לשמו של היין. הציון הגבוה ביותר הוא שלוש כוסות (Tre Bicchieri),
ומדריך היין גם כולל רק יינות שהעורכים סבורים שהם "מעל הממוצע". הדירוג ניתן על סמך טעימה עיוורת שמבצעים מומחים.
חמא
פורבס טרוול גייד
פורבס טרוול גייד (באנגלית: Forbes Travel Guide; בעבר נקרא Mobil Guide או Mobil Travel Guide) הוא סדרת מדריכי נסיעות למלונות ומסעדות אותם הם מדרגים, נודעים כיום כפורבס טרוול גייד.
נוסד על ידי מוביל (Mobil) ב-1958, הוא מדריך הנסיעות הוותיק ביותר בארצות הברית. את הדירוג מעניקים חברי צוות אנונימיים שעובדים בשכר. הניקוד הוא מאחד עד חמישה כוכבים, לא ניתנים חצי נקודה או אפס נקודות), בהתבסס על מדדים אובייקטיביים. דירוג של ארבעה או חמישה כוכבים נחשב לכבוד גדול, כשרק 70-60 בתי מלון ומסעדות מקבלים את הניקוד המקסימלי. הדירוג משמש כתו איכות, שבו חברת Mobil רושמת כסימן מסחרי את הביטויים והסמלים המייצגים את דירוגי כוכבים, ומתירה רק למוסדות מדורגים להציג אותם.