כמו לנין ראה מנדל באימפריאליזם מערכת שמעבירה את המוקד המהפכני, בניגוד לדעתו של מרקס, אל העולם השלישי.
החל משנות התשעים הרבה לעסוק בניתוח הבירוקרטיה בקפיטליזם, בסטליניזם ובארגוני העובדים, ובניסיון לשרטט אפשרות, איך בחברה סוציאליסטית עתידית אפשר יהיה להימנע מהיווצרות בירוקרטיה.
ספר שונה לגמרי של מנדל הוא "ההיסטוריה החברתית של רומן המתח".
דניאל בן־סעיד
דניאל בן־סעיד (Daniel Bensaïd, 25 במרץ 1946 - 12 בינואר 2010) היה פילוסוף ותאורטיקן של הטרוצקיזם הצרפתי.
חייו.
בן סעיד נולד בטולוז להורים אלג'יראים יהודים מאוראן. אביו, חיים בן-סעיד, היה אלוף צפון אפריקה באגרוף במשקל מעורב. במלחמת העולם השנייה הוא נתפס על ידי הנאצים, אך הצליח לברוח להסתתר תחת שם בדוי. שני אחיו נרצחו.
דניאל למד ספרות בפריז והשתתף במהומות מאי 1968. החל משנת 1969 הוא היה, יחד עם הנרי וובר, חבר הלשכה פוליטית של "הליגה הקומוניסטית" שהייתה חברה באינטרנציונל הרביעי. הוא ערך את כתב העת של הארגון, לצד הפרופסורה שלו בפילוסופיה באוניברסיטה פריז-VIII. הוא היה אחד המייסדים של המפלגה החדשה האנטי-קפיטליסטית בשנת 2009.
הייתה לו מעורבות גדולה בתנועות שמאל בדרום-אמריקה, ובין היתר היה אחד השושבינים של הניצחון של לולה בברזיל. כבר בשנת 1990 אבחנו אצלו את מחלת האיידס, ובינואר 2010 הוא נפטר בפריז ממחלת הסרטן.
תרומתו בפילוסופיה.
דניאל בן-סעיד ממשיך את דרכו של ולטר בנימין. בניגוד למרקסיסטים אחרים, העתיד לדעתו לא ברור.
כמו כן עסק בן-סעיד בז'אן ד'ארק, ובעיקר בקריאה מחודשת בפילוסופיה של קרל מרקס.
תפיסותיו הפוליטיות.
הוא אומנם לא היה מרקסיסט דוגמטי, אך היה רחוק מהפוסט-מודרניזם. לפי דעתו, מהפכת אוקטובר הייתה מהפכה ולא הפיכה, והסטליניזם היה מנוגד ללניניזם.
לדעתו, עם כל ההערכה לתנועה האנטי-גלובליזציה, לא יושג כלום, אם לא משיגים את השלטון. לכן מותר, ולעיתים רצוי, אפילו להשתתף בממשלה שמרנית, כדי להשפיע עליה מבפנים.
מיחשוב קוונטי
ז'אן-לואי בארו
ז'אן-לואי בארו (בצרפתית: Jean-Louis Barrault, 8 בספטמבר 1910 בלה ווזינה באיל-דה-פרנס - 22 בינואר 1994 בפריז) שחקן, במאי ופנטומימאי צרפתי.
חייו.
את הופעת הבכורה שלו נתן בארו בגיל 21. החל משנת 1935 הוא ביים ושיחק עם קבוצה משלו והשתתף בסרטים שונים. הוא הושפע בין היתר מאנטונן ארטו ומתפיסתו התיאטרונית. תפקידו המפורסם ביותר היה בסרט "ילדי גן-העדן" של מרסל קרנה, שם שיחק את ז'אן-גספאר דבורו, מי שלמעשה המציא את הפנטומימה המודרנית.
בשנת 1940 הוא נקרא לקומדי פראנסז, ובאותה שנה התחתן עם השחקנית מדלין רנו. עם התיאטרון הפרטי הם מופיעים בכל רחבי העולם, ובשנת 1959 הם מתמנים לנהל את התיאטרון הלאומי "L'Odéon". אחד הבימויים הנועזים היה "הפרגודים" של ז'אן ז'נה, שמיד אחרי מלחמת אלג'יריה יצר שערורייה. במהפכת מאי 1968 הוא הותקף הן מצד המתקוממים והן מצד השלטונות ופוטר מהתיאטרון.
במאי 1974 הוא פתח תיאטרון אחר בתחנת הרכבת הישנה ד'אורסה.
הוא ואשתו קבורים בבית הקברות "דה-פאסי", כמו קלוד דביסי, גבריאל פורה, ז'אן ז'ירודו ואחרים.
טארק עלי
טארק עלי (Tariq Ali, נולד ב-21 באוקטובר 1943 בלאהור בפקיסטן) הוא סופר בריטי, יליד פנג'אב, כותב בהגארדיאן, תסריטאי והיסטוריון.
חייו.
סבו, מצד אמו, היה מנהיג בליגה המוסלמית האוניוניסטית ובשנים 1942-1937 ראש ממשלת פנג'אב. שני הוריו ממשפחות אצולה, אך אביו היה קומוניסט ואתאיסט. בזמן לימודיו באוניברסיטת פנג'אב בעיר הולדתו לאהור ארגן הפגנות נגד הדיקטטורה הצבאית ששלטה בפקיסטן. כדי לברוח ממעצר, היגר לאוקספורד, שם למד מדעי המדינה ופילוסופיה. היה הפקיסטני הראשון שהתמנה ליושב ראש ארגון הסטודנטים של אוקספורד.
הוא היה מעורב בהתנגדות נגד מלחמת ווייטנאם, ושימש כעורך כתב עת פוליטי. בשנת 1968 הצטרף ל"קבוצה הבינלאומית המרקסיסטית", בעלת הנטייה הטרוצקיסטית ובהמשך הנהיג אותה. בשנות השבעים היה מקורב לג'ון לנון וערך איתו טקסטים לשירים שלו.
אחרי הפיגועים של ספטמבר 2001 הוא כתב את The Clash of Fundamentalisms ובו הוא טען, ששתי צורות של פונדמנטליזם עומדות זו מול זו: האסלאמי והאימפריאליסטי.
ביולי 2012 קרא עלי לתמוך בתוכניתו של קופי ענאן לשביתת נשק בסוריה.
הסופר הבריטי הביע עמדה בעד פירוק האיחוד בין סקוטלנד לממלכה המאוחדת.
רומנים.
את הרומן הראשון הוציא עלי בשנת 1991 ובו תיאור סאטירי של השמאל הרדיקלי באירופה. לאחר מכן הוציא את ה"קווינטט המוסלמי", חמישה רומנים, שעלילתם מתרחשת בימי הביניים.
מתוך ה"קווינטט המוסלמי" תורגם לעברית:
טוני קליף
טוני קליף (נולד בשם יגאל גליקשטיין; 20 במאי 1917, זכרון יעקב - 9 באפריל 2000, לונדון) היה מנהיג מפלגת הפועלים הסוציאליסטית (SWP) הטרוצקיסטית הבריטית, הוגה ומחברם של ספרים חשובים על תולדות הקומוניזם.
חייו.
קליף נולד בתור יגאל גליקשטיין בזכרון יעקב, בנם של זוג ילידי פולין, אסתר (לבית ויסוסקי) ועקיבא גליקשטיין, קבלן-מהנדס, ולו שני אחים ואחות. אחיו חיים גליקשטיין היה עיתונאי, מזכיר "דבר", מבקר תיאטרון ומתרגם. בן אחותו אלכסנדרה הוא דוד טרטקובר. בביתו ביקר תכופות משה שרת, ראש הממשלה השני של מדינת ישראל. לעיתים היו מבקרים את דודו, חיים מרגליות קלווריסקי, ברחובות. דוד אחר היה הרופא הלל יפה.
היה תחילה חבר בשומר הצעיר, בגיל 17 כבר העז להתמודד מול אבא חושי בחיפה ולהתגרות בו, מה שגרם למנהיג של חיפה לשלוח אליו ביריונים שיישברו לו את האצבע. האויב האמיתי, מבחינתו, לא היו נאצים, אלא הבריטים. אחר-כך ירד למחתרת במסגרת פעילותו ב"ברית הקומוניסטים המהפכנים", הקבוצה הטרוצקיסטית הראשונה בארץ. בתקופה זו הוא קיבל על עצמו את שם הכיסוי טוני קליף, ואיתו הוא נשאר גם אחר-כך. בשנת 1944 הוא התחתן, ובקיץ 1946 עבר הזוג לגור בלונדון. אך הוא המשיך בינתיים לעסוק בעיקר בנושאים של המזרח התיכון. זמן קצר אחרי הגעתו ללונדון הוא פנה לתנועת הפועלים האנגלית והזהיר מפני הסכנה של הפונדמנטליזם המוסלמי, אז בדמות האחים המוסלמים, והאשים את הכובש הבריטי בשימוש בהם. את דבריו הוא.
בזמן שגם "השומר הצעיר" כבר קיבל במהלך שנת 1947 את תוכנית החלוקה, התנגדו לה הטרוצקיסטים:
מאז חי באנגליה, עם אשתו, שני בנים ושתי בנות, אך לא קיבל אזרחות בריטית מעולם, והוא דיבר אנגלית במבטא ישראלי. הוא נקבר בבית הקברות הייגייט, לא רחוק מקרל מרקס.
מנהיג מפלגת הפועלים הסוציאליסטית.
בין היורשים השונים של טרוצקי היה וויכוח האם אפשר לקרוא לברית המועצות עדיין מדינת פועלים, אומנם מנוונת, אך בעלת סיכוי גדול לחזור להיות מדינת פועלים אמיתית, או שהיא למעשה איבדה את אפיונה כמדינת פועלים, כלומר מדינה, שהכוח הוא בידיים של הפועלים, והיא קפיטליסטית במסווה. אותו וויכוח התעורר לגבי המדינות שנכבשו על ידי הצבא האדום בסיום מלחמת העולם השנייה. קליף היה בדעה, שבשני המקרים מדובר בקפיטליזם מדינתי (State capitalism). ברית המועצות הפסיקה לדעתו להיות מדינת פועלים בשנת 1928, וחוקי הכלכלה הקפיטליסטית (חוק הערך) פעלו בה לא כתוצאה של קונפליקטים מעמדיים פנימיים, אלא כתוצאה ממרוץ הנשק מול האימפריאליזם האמריקני.
בשנת 1950 הוא הקים עם אחרים את מה שמאוחר יותר ייקרא "מפלגת הפועלים הסוציאליסטית" (Socialist Workers Party - SWP). המפלגה זכתה לעליה במספר החברים בה מתוך שורות המפלגת הלייבור, בשנות השישים גם במסע ההסברה נגד החימוש הגרעיני, בשנות השבעים במאבק נגד נאו-נאצים ובשביתת הכורים בבריטניה (1984–1985).
אחרי התמוטטות ברית המועצות בשנות התשעים הפכה ה-SWP המפלגה הגדולה ביותר בצד השמאלי של המפה.
חוץ מניתוחיו על אופיו של המשטר במזרח אירופה בולטים האוטוביוגרפיה שלו והביוגרפיות שלו של לנין ושל טרוצקי.
אאוג'ניו ברבה
אֵאוּגֶ'נְיוֹ בַּרְבָּה (באיטלקית: Eugenio Barba; נולד ב-29 באוקטובר 1936 בברינדיזי) הוא איש תיאטרון ממוצא איטלקי הפועל בדנמרק, מייסד תיאטרון אודין ובית הספר הבינלאומי לאנתרופולוגיה של התיאטרון.
חייו.
ברבה גדל בגליפולי שבנפת לצ'ה בדרום איטליה. אביו נפצע במלחמת העולם השנייה ונפטר לאחר מכן. עם סיום לימודיו באקדמיה צבאית, עזב את התוכניות שלו ללכת בדרכו הצבאית של אביו והיגר לנורווגיה, שם למד באוניברסיטת אוסלו ספרות נורווגית ותולדות הדת. בשנת 1960 עבר לוורשה כדי ללמוד בימוי תיאטרון, אחרי שנה הוא הצטרף ליז'י גרוטובסקי ונשאר איתו במשך שלוש שנים.
אחר כך נסע ברבה להודו, שם הכיר את תיאטרון הקתקאלי. אחרי חזרתו לאוסלו הוא החל ללמוד אנתרופולוגיה וסנסקריט והקים בשנת 1964 את ה-Odin Teatret בהולסטברו, עיר במרכז דנמרק עם אוכלוסייה כמעט קבועה של 30,000 עד 40,000 תושבים. זהו אזור חקלאי, וגם התיאטרון ממוקם בחווה חקלאית לשעבר.
תיאטרון בין-תרבותי.
אודין הוא אל מהמיתולוגיה הנורדית, ושם התיאטרון על הניסיון להתחבר למסורות עתיקות. ברבה, כמו רוב אנשי התיאטרון החשובים במאה העשרים, הבין את הצורך בהתחדשות אומנות התיאטרון:
כמו רבים אחרים, הוא ניסה להביא "דם חדש" באמצעות ניסיונות עם השפעות תרבותיות שונות. אך היה לו גם סייג מסוים, ובמכתב (לא אישי, כי הוא פרסם אותו) לשותפו לדרך ריצ'רד שכנר הוא כותב:
פרסים.
ברבה זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות בעולם, כמו אורהוס, איקוצ'ו, בולוניה, הוואנה, וורשה, הונגקונג, בואנוס איירס ועוד.
רוני כתריאלס
רונלד "רוני" כתריאלס (קרי: קַסְרִילְס, אנגלית: Ronnie Kasrils; נולד ב-15 בנובמבר 1938 ביוהנסבורג) הוא פוליטיקאי יהודי דרום-אפריקאי.
חייו.