אלויס, נסיך ליכטנשטיין
אלויס, נסיך ליכטנשטיין (גרמנית: Alois von Liechtenstein, 17 ביוני 1869 - 16 במרץ 1955), היה אביו של פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין.
קורות חיים.
אלויס נולד ב-17 ביוני 1869 בהולנג, לאלפרד, נסיך ליכטנשטיין והנרייטה, נסיכת ליכטנשטיין, בתם של אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ופרנציסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו. בצעירותו שירת אלויס בצבא האוסטרו-הונגרי ברגימנט האולאנים ה-12, והגיע לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-20 באפריל 1903 התחתן אלויס עם בווינה אליזבת אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה ומריה תרזה, נסיכת פורטוגל, לאחר שקיבל אזרחות אוסטרית מפרנץ יוזף, קיסר אוסטריה.
ב-26 בפברואר 1923 ויתרו אלויס ואחיו על זכות הירושה של נסיכות ליכטנשטיין, ומכיוון שלאחיו הגדולים לא היו בנים, הפך בנו של אלויס - פרנץ יוזף לנסיך הכתר. בשנת 1938 מת דודו פרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין ללא ילדים, ובנו של אלויס - פרנץ יוזף עלה לשלטון במקומו.
אלויס היה חבר האקדמיה למדעים ואמנויות, ואף קיבל את התואר אביר מסדר גיזת הזהב. בשנת 1944 עבר אלויס מטירת ולקה לוסיני שבמוראביה לטירת ואדוץ שבליכטנשטיין, שם התגורר עד למותו ב-16 במרץ 1955.
משפחתו.
ב-20 באפריל 1903 התחתן אלויס עם אליזבת אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה ומריה תרזה, נסיכת פורטוגל, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
לאה מיזל
לֵאָה מַיְזֶל (נולדה בשנת תשכ"א, 1961) היא עיתונאית וסאטיריקנית חרדית. ידועה בשם העט עליזה, שבו כתבה במשך שנים במוסף הנשים של עיתון "משפחה", "בתוך המשפחה".
ביוגרפיה.
נולדה בירושלים לרב אריה פינקל, ראש ישיבת מיר-ברכפלד, ולאסתר גיטל, בתו של הרב שמואל אהרן יודלביץ. היא מתגוררת בירושלים והייתה נשואה לרב סער מיזל, מראשי מערכת האנציקלופדיה התלמודית. לבני הזוג חמישה עשר ילדים.
כתיבה בעיתון משפחה.
במשך שנים פרסמה מיזל טור סאטירי שבועי בשם "עליזה" במוסף לנשים של העיתון "משפחה". בטור מתחה לעיתים ביקורת על נושאים הקשורים לציבור החרדי. חלק מן הטורים הופיעו בשני ספרים הנושאים אותו שם. בהמשך החלה לכתוב בשמה האמיתי כתבות במגזין העיתון.
קינה לאישה החרדית.
בינואר 2007 פרסמה מיזל ב"משפחה" שיר סאטירי תחת הכותרת קינה לאישה חרדית. השיר מבקר את מדיניות הרבנים בציבור שבו נשים נדרשות לעבוד כדי לפרנס את בעליהן, אך מאידך הן מוגבלות למקצועות מסורתיים ונאסר עליהן ללמוד מקצועות רווחיים. מיזל משתמשת בשיר בסגנון הלקוח משירו המפורסם של אבן עזרא: . השיר עורר סערה, ו"יתד נאמן" פרסם מאמר תגובה של העורך יצחק רוט שבו הוא משווה את הביקורת של מיזל לביקורתו של קורח נגד משה רבנו. שבוע לאחר מכן פרסם העיתון "משפחה" התנצלות וטען שהמסר בשיר הוצא מהקשרו.
דנה צרפתי
דנה צרפתי (נולדה ב-1970) היא מעצבת תפאורה ותלבושות ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה וגדלה בראשון לציון. אבי סבה של אמה היה הרב יחזקאל עזרא יהושע הלוי, מחכמי בבל, שעלה לארץ ישראל במאה ה-19. הוא התיישב בירושלים, כתב פירוש לתהילים: "תהלה ותפארת" ופירוש להגדה של פסח, כן הקים את בית הכנסת "שושנים לדוד" שקיים ופעיל עד היום בשכונת הבוכרים, מאז ישבה המשפחה בירושלים. הורי אביה עלו לישראל מבסרביה (היום חלק ממולדובה), במסגרת תנועת גורדוניה ב-1931. אביה, שלום כהן שנפטר כשהייתה בת 19, גדל בגן יבנה, היה ממקימי יחידת הקשר 533 בחיל האוויר עליה גם פיקד. אמה, אורה כהן (במקור לוי), עסקה בארגון קבוצות לטיולים מאורגנים בחו"ל.
בוגרת הגימנסיה הריאלית ראשון לציון (1988-1984) במגמה הביולוגית. יצאה לנח"ל במסגרת הנוער העובד והלומד. לאחר הטירונות עזבה את הגרעין ושירתה כפקידת לשכה של ראש להק המודיעין בחיל האוויר.
למדה רישום אצל הצייר מנחם מזרחי.
היא סיימה תואר ראשון בהצטיינות במגמה לעיצוב במה, בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב. מוריה העיקריים היו לידיה פינקוס-גני, בן-ציון מוניץ ומרים בילו גורצקי. צרפתי המשיכה לתואר שני בעיצוב במה והתמחתה בעיצוב תפאורה, תלבושות ותאורה, אחר-כך עשתה הסבה לתואר עיוני בחוג לתיאטרון ולמדה במסלול הישיר לדוקטורט, נושא התזה היה: "סימטריה בעיצוב הבמה במאות ה-17-15 באיטליה." בשנת 2006, עם סגירת המגמה לעיצוב במה הפסיקה את לימודי הדוקטורט וב-2010 שבה וסיימה תואר שני עיוני בתיאטרון בהצטיינות.
בין השנים 2006-1996 היא שימשה כמרצה במגמה לעיצוב במה בחוג לתיאטרון שבאוניברסיטת תל אביב. מאז 2006 היא מלמדת במגמה לעיצוב במה בבית הספר לתיאטרון בסמינר הקיבוצים משנת 2015-2017 ניהלה את המסלול לעיצוב במה. משנת 2017 מנהלת את המחלקה לעיצוב במכללת סמינר הקיבוצים. תחומי הלימוד במחלקה: עיצוב מוצר תקשורת חזותית עיצוב לדיגיטל ועיצוב במה.
עבודת העיצוב הראשונה של צרפתי בתיאטרון הרפרטוארי הייתה במסגרת ההתמחות לתואר שני בעיצוב במה ותלבושות להצגה "1913" בבימויו של גדי רול, כחלק מפרויקט שטרנהיים, שעלה בתיאטרון הבימה בשיתוף עם החוג לתיאטרון ב-1998. מאז עיצבה תפאורה ותלבושות להפקות רבות בתיאטרונים: הבימה, בית ליסין, החאן, באר שבע, חיפה, אורנה פורת, הקאמרי, המדיטק, תמונע ובאופרה הישראלית.
בין הבמאים עמם עבדה היו: גדי רול, חנן שניר, איציק ויינגרטן, דדי ברון, ציפי פינס, רוני פינקוביץ', סיני פתר, יוסי יזרעאלי, נויה לנצט, אודי בן-משה ומשה קפטן.
בשנת 2012 חידשה ביחד עם מעצבים נוספים את פעילות האגודה למעצבי במה בישראל והייתה חברה בוועד המנהל של העמותה במשך 3 שנים.
היא זוכת פרס הבמה לילדים ונוער 2012 על עיצוב התלבושות להצגה "צפרדי וקרפד".
דנה היא אם לשני ילדים.
ז'אק קנטי
נסים ז'אק קנטי (בצרפתית: Jacques Canetti, 30 במאי 1909 רוסה-7 ביוני 1997 סירן) היה מנהל אמנותי ומפיק מוזיקלי צרפתי יהודי יליד בולגריה. פעל בין השאר, בניהול חברות התקליטים "פולידור" ופיליפס והיה דמות מרכזית בקידומם של השאנסון הצרפתי ומבצעיו באמצע המאה ה-20.
זמרים וזמרים -יוצרים רבים זכו לטיפוחו בהתחלת הקריירה שלהם - למשל, אדית פיאף, שארל טרנה, האחים ז'אק, ז'ולייט גרקו, פליקס לקלר, שארל אזנבור, ז'ורז' בראסנס, ז'אק ברל, סרז' גינסבורג, גי ביאר, קלוד נוגארו, סרז' רג'אני, ז'אן מורו, רמון דבו, ז'אק איז'לן, מאיה קזביאנקה.
רקע משפחתי, ילדות וצעירות.
נסים ז'אק קנטי נולד בשנת 1909 בעיר רוסה, בבולגריה, על הגדה הדרומית של הדנובה, בגבול עם רומניה. הוריו, ז'אק אליאס קנטי (1912-1881, יליד אדירנה) ומטילדה מזל לבית ארדיטי (1937-1886), היו שניהם בני משפחות של סוחרים מבוססים ששורשיהם ביהדות ספרד. אחיו הבכור, אליאס קנטי, היה לימים סופר מפורסם בשפה הגרמנית וחתן פרס נובל. אח אחר, ז'ורז' קנטי, היה לרופא וחוקר חשוב במכון פסטר בפריז והצטיין בחקר מחלת השחפת.
כשהיה בן שנתיים, המשפחה עברה לגור בווינה ולאחר מכן עברה למנצ'סטר באנגליה. אחרי שהתייתם בגיל 3 בעקבות מות אביו מהתקף לב, המשיך לבלות ז'אק את ילדותו יחד עם אמו ואחיו בערים אירופיות שונות: וינה, ציריך, מינכן ואחרי כן בפרנקפורט ובלוזאן. בשנת 1927, בגיל 18, השתקע בצרפת ונרשם לבית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז (Haute École d'Études Commerciales). ידע על בוריין לדבר ולכתוב בארבע שפות.
התקופה שבין מלחמות העולם, פולידור, רדיו-סיטה.
בגיל 20, חובב מושבע של מוזיקת ג'אז, הועסק ז'אק קנטי ככתב השבועון "מלודי מייקר", ארגן קונצרטים "ג'אז הוט" בכל הערים האוניברסיטאיות בצרפת וסייר ברחבי אירופה. הביא לראשונה לצרפת את לואי ארמסטרונג, קאב קאלוויי ודיוק אלינגטון. בנוסף לכך עמד מאחורי הקמת תזמורת הג'אז הראשונה של מוזיקאים שחורים בצרפת.
בשנת 1930, כשהוא בן 20 בלבד, אחרי שקרא מודעה שבה היה "דרוש צעיר אוהב מוזיקה ודובר גרמנית רהוטה", עזב ז'אק קנטי את בית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז, כדי להתקבל לחברת פולידור. שם היה אחראי בין השאר על הפקת תקליט של רביעיית גלימיר עם הרביעייה של מוריס ראוול.
בשנת 1933 שכנע את מרלן דיטריך להקליט את הדיסק הראשון שלה בצרפתית ("Assez" (די) ו"Moi j'm'ennuie" (משעמם לי).
אולם הקריירה שלו כמקדם כישרונות צעירים זינקה במיוחד אחרי היכרותו עם מרסל בלשטיין-בלאנשה, המייסד של תחנת הרדיו "רדיו סיטה" (Radio Cité) שקיבל אותו כמנהל אמנותי של התחנה.
בתוקף תפקידו זה הביא קנטי חידושים רבים בדגם של תוכניות הרדיו. ייסד תוכניות רדיו שהפכו לקלאסיקה, כדוגמת "המיוזיק-הול של הצעירים" ("Le music-hall des jeunes"), שפתחה את שעריה בפני כישרונות אלמונים כמו אדית פיאף, ואחר כך שארל טרנה. קנטי ערך גם את תוכנית הרדיו הראשונה המוקדשת לג'אז בצרפת. הלחין והקליט בחלילית את הג'ינגל הראשון של תחנת רדיו, יזם גם את התחרויות הראשונות בסגנון "כוכב נולד" ברדיו וניהל את ההקלטות הראשונות של אדית פיאף.
בימי מלחמת העולם השנייה.
עם הכיבוש הנאצי, בעזרת השחקנית פרנסואז רוזה (Françoise Rosay), נמלט קנטי ל"אזור החופשי". הוא ארגן יחד איתה סיורי הופעות בדרום צרפת ובצפון אפריקה תוך כדי מעורבות בניהול תיאטראות ותחנות רדיו. בשנת 1943 ייסד יחד עם פייר-ז'ואן ואיאר את התיאטרון "לה טרואז אן" (théâtre des Trois Ânes) (תיאטרון "שלושת החמורים") ברחוב מוגדור באלג'יר.
בשנים 1947–1962 - "לה טרואה בודה".
בשנת 1947 בשובו לפריז, הקים בשדרות קלישי את אולם המופעים "לה טרואה בודה" (les Trois Baudets). בשנים 1948–1962 כיהן כמנהל אמנותי בחברת התקליטים פיליפס.