ב-1622 נוסדה משפחת האצילים הסן-הומבורג שמושבה היה בהומבורג. את השושלת הקים הלנדגראף גאורג הראשון מהסן-דרמשטט שעמד בראש נסיכות פיאודלית, והחליט לחלק בין בניו את שטחי הנסיכות. את השטח שכלל את הומבורג והכפרים שמסביבה קיבל בנו פרידריך, שקיבל את הכינוי הלנדגראף פרידריך הראשון מהסן הומבורג. המשפחה הייתה כפופה להסן-דרמשטט בלא ריבונות עד 1806. אחד מצאצאיו, פרידריך השני (1708-1680) זכה לפרסום כנסיך מהומבורג. כגנרל על כוחות ברנדנבורג הוא תקף את הצבא השוודי בקרב פהרבלין (Fehrbellin). הניצחון בקרב ביסס את מעמדו של בית ברנדנבורג-פרוסן ושימש מקור לרומן "Prinz Friedrich von Homburg oder die Schlacht bei Fehrbellin" שכתב היינריך פון קלייסט. מ-1817 עד 1866 הייתה הסן-הומבורג מדינה עצמאית (שגודלה 176 קמ"ר) בפדרציה הגרמנית, כתוצאה ממלחמת שבעת השבועות בין אוסטריה לפרוסיה סופחה הומבורג לשלטון פרוסיה.
עיר ספא ומשכן קיסרי.
עם בואה של תעשיית הספא לעיר באמצע המאה ה-19, שקצרה רווחים גדולים מהקזינו שנבנה בעיר, התפרסמה העיר כעיר מעיינות מרפא קוסמופוליטית. המרחצאות של באד הומבורג היו חביבים במיוחד על האצולה הרוסית.
תעשיית הספא החלה עם גילוי "מעיין אליזבת" (Elisabethenbrunnen) ב-1834, אם כי הקידומת באד ניתנה לעיר רק ב-1912. בניין הספא והקזינו הראשון בהומבורג נבנו בשנים 1842-1841 על ידי האחים פרנסואה (François 1877-1806) ולואי בלאן (Louis Blanc 1852-1806), שאחר כך רכשו את הקזינו במונטה קרלו, ומשום כך מכנים לעיתים את הקזינו של באד הומבורג "האם של מונטה קרלו". הקזינו נסגר ב-1873 בשל החוק הפרוסי שאסר הימורים, ונפתח מחדש רק אחרי מלחמת העולם השנייה ב-1949-1948. ב-1860 חוברה העיר לפרנקפורט באמצעות מסילת רכבת ה"הומבורגר באן" (Homburger Bahn).
ב-1888 התפרסמה באד הומבורג ברחבי הקיסרות הגרמנית משום שוילהלם השני, קיסר גרמניה הכריז על טירת באד הומבורג כמעון הקיץ הקיסרי, ואחר כך מימן את בניית כנסיית המושיע (Erlöserkirche, נבנתה בשנים 1905-1901) הסמוכה. אשתו, הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין, תרמה לכנסייה את המזבח המשובץ באבנים טובות שיועד במקור לכנסייה במתחם אוגוסטה ויקטוריה שבירושלים. גם אמו של וילהלם, ויקטוריה, אלמנת הקיסר הקודם, ובתה הבכורה של המלכה ויקטוריה מבריטניה התגוררה במקום שנים רבות. אחיה, המלך לעתיד אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, התארח במקום לעיתים קרובות. אדוארד פרסם את מגבעת הומבורג ואת המכנסיים ששוליהם מגולגלים כלפי מעלה באופן קבוע, שפגש במקום. הוא אף עבר 32 פעמים צומות לריפוי.
"מועדון הגולף של באד הומבורג" (Homburger Golf Club 1899 e. V) ברודרוויסן (Röderweisen) שבדורנהולצהאוזן (Dornholzhausen) – כיום חלק מבאד הומבורג - הוא מועדון הגולף הוותיק ביותר בגרמניה. שורשיו בפארק ההבראה של באד הומבורג ("קוּרפארק"), שבו אפשר עדיין למצוא בניינים של מועדונים ישנים ואפילו קטעים של מסלול גולף שעדיין ניתן לשחק בהם.
לא רחוק ממנו ניצבת קפלה רוסית – למעשה שמה המדויק הוא כנסיית כל הקדושים – כנסייה השייכת לנצרות האורתודוקסית שאבן הפינה שלה הונחה בנוכחות הזוג הקיסרי הרוסי ב-16 באוקטובר 1896, אם כי הם לא נכחו בטקס ההקדשה כשהמבנה הושלם, כמעט שלוש שנים אחר כך.
המלך צ'וללונגקורן מסיאם (כיום תאילנד) שלח ביתן גן תאי בהכרת תודה על מרפא מוצלח. הביתן הוקם ב-1914.
הורקס (Horex) הייתה חברת אופנועים גרמנית ידועה של "Horex - Fahrzeugbau AG", שנוסדה בבאד הומבורג על ידי פריץ קלימן (Fritz Kleemann) ב-1923.
התקופה המודרנית.
עסקי הספא הלכו והתדרדרו עקב שתי מלחמות העולם, אבל חשיבות העיר דווקא גדלה משום שמוקמו בה מטות של רשויות שונות וגופי ממשל. בסתיו 1946 כבר הורה הממשל הצבאי על הקמת רשויות לשני האזורים. באד הומבורג נבחרה כמקום המושב של המרכז המנהלי הפיננסי. ב-23 ביולי 1947 הקימה "מועצת הכלכלה של שני האזורים" במקום את "המרכז המיוחד של הכסף והאשראי" כהכנה לרפורמה במטבע. בראש המרכז עמד לודוויג ארהארד. גם אחרי שנוסדה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה – גרמניה המערבית, ובון נקבעה כבירתה, נשארו בבאד הומבורג מנהלת החוב הפדרלי (Bundesschuldenverwaltung), המשרד לטיפול בניירות ערך (Amt für Wertpapierbereinigung), והמשרד הפדרלי להשוואה (Bundesausgleichsamt).
במאה ה-20 הפכה באד הומבורג לאזור מגורים חביב על המעמד העליון. ב-30 בנובמבר 1989 נרצח אחד מחבריו, אלפרד הרהאוזן (Alfred Herrhausen). הרהאוזן, שהיה מנכ"ל דויטשה בנק, נהרג ונהגו נפצע ממטען צד מתוחכם שהונח בדרך מבאד הומבורג. משערים כי את הפצצה הכינו אנשי סיעת הצבא האדום, אם כי סברה זו לא הוכחה בוודאות מעולם.
הקהילה היהודית.
בבאד הומבורג התקיימה קהילה יהודית קטנה מאז המאה ה-16.
בין השנים תרי"א (1852) - תרל"ה (1875) כיהן כרב במקום רבי פנחס זליגמן פרום.
במהלך שנות ה-20 של המאה העשרים התגוררו בבאד הומבורג סופרים ואינטלקטואלים עבריים, ובהם ש"י עגנון, חיים נחמן ביאליק, אחד העם, יעקב פיכמן, משה גליקסון, נתן ביסטריצקי, נתן בירנבוים וזליג ושושנה פרסיץ.
בשנת 1921 עברו ש"י עגנון ואשתו מוויסבאדן לדירה מרווחת בבאד הומבורג. ב-6 ביוני 1924 פרצה שרֵפה בדירה זו, כתב יד מקור של עגנון ואוסף ספריו הגדול עלו באש. עגנון היה מאושפז בבית חולים בעת השרפה, ואשתו וילדיו ניצלו ברגע האחרון. זמן קצר לאחר השרפה עלה עגנון לארץ ישראל. בפארק העירוני במרכז העיר מוצב פסל של עגנון.עיריית באד הומבורג הציבה את הפסל לכבודו של עגנון כאשר קיבל את פרס נובל לספרות.לדברי ספרנית העירייה נמסר לה כי נשרף כתב יד שהכיל 1500 עמודים. עגנון ראה באירוע השרפה אות משמיים אשר בעקבותיו עלה לארץ ישראל.
בשנת 1922 עבר חיים נחמן ביאליק, בעצת רופאו, מברלין לבאד הומבורג, והתגורר בה כשנתיים, עד לעלייתו לארץ ישראל. בתקופה זו התהדקו הקשרים בין ביאליק לעגנון. יעקב יהודה ורשנר התמנה לרב עיר לאחר מלחמת העולם הראשונה וכיהן עד לשנת 1935.
כיום, ישנה קהילה יהודית המורכבת בעיקר מיהודים יוצאי ברית המועצות. רב הקהילה הוא הרב שלום בער רבינוביץ', חסיד חב"ד. ב-2013, נערכה בעיר הכנסת ספר תורה ראשונה מאז מלחמת העולם השנייה, ובמלאת שמונים שנה לליל הבדולח, ב-9 בנובמבר 2018, נחנך בית כנסת חדש ברחוב Töpferweg 1. בבית הכנסת שנחנך ישנו מגוון רחב של פעילויות וגן ילדים יהודי.
הערות שוליים.
פנורמה
שפרה ווערבער
הרי רודופי
יצחק בריק
יצחק בריק (נולד ב-7 בנובמבר 1947) הוא איש צבא ישראלי, שסיים את שירותו בצה"ל בדרגת אלוף. שירת בחיל השריון כמפקד חטיבה, אוגדה וגיס וכיהן כמפקד המכללות הצבאיות. לחם כמפקד פלוגה במילואים במלחמת יום הכיפורים ועוטר בעיטור העוז; כיהן במשך כעשור בתפקיד נציב קבילות החיילים. לאחר פרישתו מתפקיד זה בשנת 2018 הוא מתעסק בהעלאת ביקורת חריפה על צה"ל ומשרד הביטחון באמצעי התקשורת.
ביוגרפיה.
בריק נולד וגדל בקיבוץ גלאון, התגייס לצה"ל ב-1965 ועשה את מרבית שירותו בחיל השריון, החל מתפקידו כתותחן טנק בגדוד 82. בהמשך עבר קורס מפקדי טנקים ובמלחמת ששת הימים שימש כמפקד טנק בגדוד 63 של חטיבה 14, שלחמה תחת אוגדה 38 בקרבות בחצי האי סיני. לאחר קורס קצינים שובץ בחטיבה 7, ושימש כמפקד מחלקה בפעולת כראמה. בהמשך מונה למפקד פלוגה. ב-1969 השתחרר מצה"ל, עבר לרכז את המשק בקיבוצו וסיים תואר ראשון בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
במלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד פלוגה בגדוד 113 בפיקודו של אסף יגורי, הגדוד השתייך לחטיבה 217 של אוגדה 162. את המלחמה החל בריק בהצטיידות בימ"ח ונסיעה לילית עם כוח קטן לעבר תעלת סואץ. הכוח בפיקודו נקלע למארב קומנדו מצרי, בריק נפגע מרשף של טיל נ"ט ונכווה קשה בפניו, על אף הפציעה שב ליטול את הפיקוד על הטנק ויחד עם חבריו השמיד את פלוגת הקומנדו. ביום למחרת, 8 באוקטובר 1973, השתתף עם יחידתו במתקפת הנגד הכושלת של צה"ל, לאחר הנסיגה ארגן מספר טנקים, חזר והסתער כדי לחלץ טנקים ונפגעים, בקרב פגע ב-25 טנקים ועצר בכך את התקדמות הכוחות המצרים. בהמשך הלחימה השתתף בצליחת התעלה וסיים את המלחמה, לאחר שהחליף שבעה טנקים, ונותר אחד מהלוחמים הכשירים הבודדים מגדודו, שמנה יותר מ-200 איש לפני הקרבות. על מעשיו אלו הוענק לו עיטור העוז.
לאחר המלחמה המשיך להתקדם בדרגותיו במילואים ומילא תפקיד של מפקד גדוד. ב-1980 חזר לשירות קבע ומונה למפקד חטיבה 786. בריק תכנן להישאר בצבא במשך שנתיים, אך מלחמת לבנון הראשונה השאירה אותו בשירות קבע. במהלך השנים הבאות התמנה לסגן מפקד אוגדה סדירה ולמפקד חטיבה 14, בשנת 1988 למפקד עוצבת אתגר - אוגדת מילואים בפיקוד הצפון, בשנת 1990 למפקד עוצבת געש ואחר כך לסגן מפקד המפח"ש. ב-1994 מונה למפקד המכללות הצבאיות בדרגת אלוף. בנוסף התמנה ב-1995 למפקד הגיס הדרומי - גיס 441. השתחרר משירות הקבע ב-1999, כשבמילואים המשיך לכהן כמפקד הגיס.
לאחר שחרורו עסק בריק בפיתוח הנגב והגליל, הוא התמנה ליועצו המיוחד של התעשיין סטף ורטהיימר ולממונה על פיתוח אסטרטגי של הפריפריה מטעם קרן סאקט"א רש"י. בשנת 2000 מונה ליו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית עמק יזרעאל. מדצמבר 2008 עד דצמבר 2018 כיהן נציב קבילות החיילים.
בשנת 2016 הוענק ליצחק בריק אות יקיר חדרה בשנת ה-125 לייסוד העיר. בשנת 2019 קיבל את אות אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות המבקרת.