יצחק לבנון (נולד 5 בנובמבר 1945) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל במצרים וכיום מרצה במרכז הבינתחומי הרצליה.
ביוגרפיה.
לבנון נולד בביירות בירת לבנון. אמו שולמית קישיק-כהן הייתה מרגלת למען ישראל בלבנון ופעילת עלייה אשר עסקה בהברחת יהודים מסוריה ומלבנון לישראל. ב-1967 עלה לארץ עם משפחתו. את דרכו בשירות החוץ החל בשנות ה-80, ומילא שורה ארוכה של תפקידים בהם מנהל המחלקה לתקשורת ערבית במשרד החוץ, שליח ישראל למוסדות האו"ם בז'נבה, ותפקידים שונים במשלחות הישראליות באו"ם, ונצואלה, קולומביה, צרפת וקנדה. לאחר מכן היה הקונסול הכללי בבוסטון.
בנובמבר 2009 מונה לבנון לשגריר במצרים. הוא כיהן בתפקיד זה בתקופת ההפיכה במצרים. בעת תקיפת שגרירות ישראל במצרים שהה לבנון בקהיר וחולץ ממצרים בטיסה מיוחדת של חיל האוויר.
בסוף שנת 2011 פרש משירותו במשרד החוץ. כיום מרצה לבנון במרכז הבינתחומי הרצליה ומפרסם מאמרים בענייני המזרח התיכון.
בשנת 2022 לבנון הוציא לאור את ספרו בעין הסערה: סודות דיפלומטיים (ידיעות ספרים).
המרכז האירופי לדיני נזיקין וביטוח
המרכז האירופי לדיני נזיקין וביטוח (באנגלית: European Centre of Tort and Insurance Law ובקיצור המקובל ECTIL) הוא מרכז המחקר החשוב ביותר של האיחוד האירופי בתחומי הנזיקין והביטוח. פועל מווינה שבאוסטריה.
שלוש מטרותיו העיקריות:
המרכז נוסד על ידי הקבוצה האירופית לדיני נזיקין כבסיס מוסדי להגשמת יעדים אלה.
אחד מהפרויקטים השאפתניים ביותר של המרכז, אשר הוצא אל הפועל באמצעות קבוצת הנזיקין, הוא ניסוח עקרונות דיני הנזיקין האירופיים (Principles of European Tort Law הידועים ביבשת גם בשם המקוצר PETL). בנוסף לכך מוציא המרכז ספרים העוסקים בסוגיות שונות בדיני הנזיקין באופן השוואתי – תוך ניסיון לתת במה לכל השיטות באיחוד האירופי ולזהות עקרונות, מגמות או תוצאות – ברמת האיחוד.
המרכז עורך מדי שנה את הכנס השנתי של דיני הנזיקין האירופיים בווינה בו מוצגים דוחות של כל מדינות האיחוד האירופי ואיגוד הסחר החופשי האירופי ונדונות סוגיות אקטואליות בתחום זה. לאחר כל כנס מוציא המרכז את ספר השנה של דיני הנזיקין בו מופיעים דוחות של המדינות השונות ודוחות משווים ומסכמים.
בפעילות המרכז מעורבים שני חוקרים ישראלים. פרופסור ישראל גלעד מן האוניברסיטה העברית הוא חבר קבוע בקבוצת הנזיקין, הגוף המייסד, ובמרכז עצמו ונוטל חלק בעריכה ובכתיבה של פרסומי המרכז. פרופסור רונן פרי הוא הרפורטר של ישראל לספר השנה של דיני הנזיקין וחבר קבוע של המרכז.
צום הפסחא
מזמור י&quot;ט למדינת ישראל
א. א. ריצ'ארדס
א. א. ריצ'רדס
שלכת (פירושונים)
הפקולטה להנדסת מכונות בטכניון
הפקולטה להנדסת מכונות בטכניון בחיפה נוסדה בשנת 1935, והיא עוסקת בהכשרה של מהנדסי מכונות. דקאן הפקולטה הוא פרופ' אולג גנדלמן.
היסטוריה.
הפקולטה הוקמה בשנת 1935, לאחר שתחום הנדסת המכונות פוצל מהפקולטה לטכנולוגיה. לפקולטה כ-8,000 בוגרים, כשבוגרי הפקולטה תופסים עמדות מפתח בתעשייה האזרחית, הביטחונית ובאקדמיה.
הפקולטה כיום.
בפקולטה להנדסת מכונות לומדים כיום כ-1,150 סטודנטים לתואר ראשון בהנדסת מכונות, וללימודים מתקדמים. סגל הפקולטה כולל 37 חברי סגל אקדמי בכיר, מרצים נספחים, מומחים מהתעשייה וסגל זוטר המורכב ממשתלמים לתארים גבוהים. בפקולטה מעבדות מחקר והוראה, חוות מחשבים וספריה. הפקולטה כוללת כיום 3 מרכזי מחקר עם למעלה מ-35 מעבדות מחקר, ובנוסף קיים בפקולטה מרכז מצוינות בביו-מכניקה אליו שייכים 21 חברי סגל.
מרכז לרובוטיקה על שם לאומי.
בשנת 2011 הוקם בפקולטה מרכז לרובוטיקה על שם לאומי לטיפוח החינוך והידע בתחום הרובוטיקה. מטרות המרכז הם להוות ארגון-גג חינוכי להדרכה והכוונה בתחום הרובוטיקה, ולשמש כתובת לכל העוסקים בתחום זה בארץ. עידוד והחדרת מוטיבציה ללימודי המדעים והטכנולוגיה בקרב בני הנוער, חינוך
לרובוטיקה דרך תחרויות, עבודה שיתופית של סטודנטים ותלמידי בתי ספר - יתרמו רבות לעידוד בני נוער להתמחות בתחום גם בשלב לימודיהם האקדמיים .
המרכז מקיים כל שנה כמה תחרויות לבני נוער:
חוברת (גלריה גורדון)
"חוברת" היא פנזין או קובץ מודפס של יצירות אמנות מושגיות שיצאה במאי 1974 בהוצאת גלריה גורדון. היא הכילה יצירות טקסט ועבודות מושגיות של דוד אבידן, תמר גטר, דוד גינתון, יאיר גרבוז, רפי לביא, מיכל נאמן ואפרת נתן. "חוברת" היוותה ביטוי לשימוש הנרחב בטקסטים באמנות מושגית בשנות השבעים של המאה ה-20. גרבוז הגדיר בדיעבד את יצירותיהם של משתתפי ה-"חוברת" כניסיון "בהגדרת טריטוריה פיזית ונפשית ובסימון מידותיה וגבולותיה."
החוברת, בת 48 עמודים לא ממוספרים, שהודפסו בסטנסיל. מיעוטם מודפס משני צדי הדף. "חוברת" הודפסה במכונה שהייתה שייכת ל"מדרשה לאמנות". בספרו "כל הסיכויים שבקרוב תעבור כאן רכבת" (2000), תיאר יאיר גרבוז את המניע שלו ושל רפי לביא להפקת החוברת כרצון להצגת העבודות המושגיות שיצרו האמנים במעין "תערוכה במדיום הסטנסיל". את המימון להפקתה סיפק שעיה יריב, בעליה של גלריה גורדון, שבה גם נמכרו עותקיה.
האמנים המשתתפים יצרו עבור "חוברת" עבודות בעלות ממד ארס פואטי בולט. דוד אבידן, לדוגמה, הדפיס את השיר "תרומה צנועה לתאוריה-של-הפואטיקה", שפורסם שנה קודם לכן בספרו "שירים שימושיים". אל מילות השיר מצורפות 22 הערות שוליים ממוספרות, בהתאמה למילות השיר. רפי לביא יצר מפות מנטאליות של דירתו ושל אזור מגוריו בתל אביב, ואילו יאיר גרבוז פרסם טקסט בשם "ביוגרפיה+תחביבים+רשימות+הסברים+תוכן העניינים" ובו דיווח בגוף ראשון על משמעות היות אמן, לצד סדרת רשימות המתבססות על שדות סמנטיים שונים, כגון מוצרי נייר וחומרי אמנות.
בעבודות רבות ישנה התייחסות אל הגוף ואל התודעה ומגבלותיהם. דוד גינתון, לדוגמה, יצר דפים ובהם כתמים שנוצרו על ידי הטבעת חלקי גופו, בצירוף כותרות מבארות כגון "נחתם על ידי האף". מיכל נאמן יצרה דפים המשלבים התייחסויות פוליטיות עם דימויים גופניים, כגון גרסה ל"גדי בחלב אמו". תמר גטר פרסמה דפים ובהם בדיקה תודעתית של גודלה של גלוית דואר, לצד עבודת טקסט המעמתת בין צורה לטקסט.
"חוברת", נתקלה בביקורת לא אוהדות של יהושע קנז, עורך המוסף הספרותי ב"הארץ" ושל יגאל תומרקין, שפרסם כתגובה חוברת פארודית.
בל 204/205
בל 205 (אנגלית: Bell 205) הוא מסוק תובלה בינוני מתוצרת חברת בל האמריקנית. המסוק הוא גרסה אזרחית של המסוק הצבאי בל UH-1 אירוקוי. המסוק טס לראשונה בשנת 1956 ונכנס לשירות מבצעי בארצות הברית בשנת 1959.
מסוקי בל 205 הגיעו לחיל האוויר הישראלי כבר בשנת 1968 ולקחו חלק פעיל כבר באותה השנה בפעולות תגמול בירדן ובלבנון. המסוקים שימשו גם במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים, בעיקר כמסוקי חילוץ, אולם מפעם לפעם גם יצאו למשימות סיור ואבטחה. המסוק יצא משירות חיל האוויר הישראלי בשנת 1975, עם כניסת מסוק ה-בל 212 לשירות, שהוא שדרוג דו-מנועי של ה- בל 205.
פיתוח.
ב-1952 זיהה צבא ארצות הברית צורך במסוק חדש, למשימות תובלה כללית, פינוי רפואי ואימון מכשירים. על פי הערכת הצבא היו המסוקים הקיימים גדולים מדי, מחד, וללא כוח מספק, מאידך, ומורכבים מדי לתחזוקה יעילה. בנובמבר 1953 הגיש הצבא את הדרישות המעודכנות למחלקת הצבא שבמחלקת ההגנה של ארצות הברית. עשרים חברות ניגשו למכרז ובהם חברת בל הליקופטר. ב-23 בפברואר 1955 בחר הצבא בחברת בל והזמין ממנה שלושה מסוקים מדגם 204. למסוקים אלה ניתן הסימול XH-40.
דגם 204.
דגם 204 הונע על ידי אב טיפוס של מנוע לייקומינג YT53-L-1, בעל הספק של 700 כוח סוס. אב הטיפוס הראשון של דגם XH-40 טס לראשונה ב-20 באוקטובר 1956 בפורט וורת', טקסס. שני אבות טיפוס נוספים נבנו ב-1957, ועוד לפני בנייתם הזמין הצבא שישה מסוקי ניסוי נוספים שסומלו YH-40. במרץ 1960 הזמין הצבא מחברת בל 100 מסוקים, שסומלו HU-1A וכונו אירוקוי (Iroquois) על שם השבט האינדיאני בעל אותו שם.
בתוך זמן קצר זכה המסוק לכינוי "יואי" (Huey), שנגזר מסימול הדגם הצבאי, HU-1. ב-1962 הונהגה שיטת סימול חדשה לכל כלי הטיס של הכוחות המזוינים של ארצות הברית וסימול המסוק שונה ל-UH-1, אך הכינוי נותר.
דגם 204 היווה קפיצת מדרגה משמעותית בתכנון מסוקים, בהיותו המסוק הראשון שהונע על ידי מנוע טורבינה שסובב את ציר הרוטור. התקנת מנוע הטורבינה יצר מהפכה בביצועי המטוס: משקלו ירד באופן משמעותי ויחס הכוח מול המשקל עלה מאוד. צריכת הדלק ירדה וכך הוצאות האחזקה והתפעול. מנוע הטורבינה איפשר למסוק לשאת מטענים יעילים לטווח משמעותי במהירות סבירה. יתרונות אלו הפכו את דגמי 204 ו-205 למסוקים המוצלחים ביותר מתוצרת מערבית, מבחינת מספר המסוקים שנבנו.
דגם 204B סופק לראשונה ב-1961. עד 1967 סופקו 60 מסוקים כאלה לשוק האזרחי, במקביל למסוקי UH-1 הצבאיים. חברת אוגוסטה בל האיטלקית ייצרה ברישיון מסוקים נוספים עד 1973.
דגם 205.