באנגליה הרנסאנס נטה להתבטא בבתים רבועים גדולים כדוגמת בית לונגליט, מקום מושבו של מרקיז באת'. לעיתים קרובות היו בבניינים אלה מגדלים סימטריים שמרמזים על ההתפתחות מהארכיטקטורת הביצורים של ימי הביניים. הדבר בולט במיוחד בבית הטפילד שנבנה בין השנים 1607–1611, בו מצויים מגדלים מימי הביניים וכיפה איטלקית גדולה. זו הסיבה שבניינים רבים בסגנון הנאו-רנסאנס האנגלי המוקדם יש לעיתים קרובות 'אווירת טירות', מאשר מבמדינות אירופאיות אחרות.
לידת הנאו-רנסאנס.
כשבמאה ה-19 אדריכלות הרנסאנס נכנסה לאופנה, היא לעיתים קרובות התממשה לא רק בצורתה המקורית בהתאם לגאוגרפיה, אלא כהכלאה של כל הצורות הקודמות שלה, בהתאם לגחמותיהם של אדריכלים ופטרונים יותר מאשר הגאוגרפיה והתרבות. אם זה לא היה מספיק מבלבל, הנאו-רנסאנס לעיתים קרובות השאיל אלמנטים ארכיטקטוניים מהתקופה המנייריסטית, ובמקרים רבים אף השאיל אלמנטים מתקופת הבארוק המאוחרת. מנייריזם ובארוק היו שני סגנונות ארכיטקטורה מנוגדים ביותר. המנייריזם הודגם ב'פלאצו דל טה' ואילו הבארוק ב'ווירצבורג רזידנס'.
כך, הרנסאנס האיטלקי, הצרפתי והפלמי בשילוב כמות גדולה של סגנונות מתקופות מאוחרות יותר, היה יכול לגרום לקושי רב בזיהוי צורות שונות של ארכיטקטורה מהמאה ה-19. הבחנה בין כמה צורות של מבני נאו-רנסאנס צרפתיים מאלה של התחייה הגותית יכולה לעיתים קרובות להיות קשה במיוחד, כששני הסגנונות הללו היו פופולריים באותו הזמן במהלך המאה ה-19.
שירי ההלל של ג'ון ראסקין לפלאים הארכיטקטוניים של ונציה ופירנצה תרמו להסטת תשומת לבם של חוקרים ומעצבים, עם מודעות מוגברת בנוגע לעבודות שיקום הנאו-קלאסיציזם המאוחר, התחייה הגותית ועד לרנסאנס האיטלקי. כתוצאה של מודעות עצמית, מאפייני הנאו רנסאנס הופיעו לראשונה בסביבות 1840 ובשנת 1890 תנועה זו כבר החלה לדעוך. ארמון השלום בהאג שהושלם בשנת 1913 היה אחד מהבנייניים הידועים האחרונים בעלי מאפייני הנאו-רנסאנס הצרפתי.
צ'ארלס בארי הציג את הנאו רנסאנס לאנגליה עם עיצובו של מועדון הנוסעים (1829–1832) ברחוב פול מול, הסיטי של וסטמינסטר, לונדון. דוגמאות מקומיות מוקדמות אך טיפוסיות של הנאו-רנסאנס הן טירת פרייר ומגדלי מנטמור, שניהם תוכננו בשנות ה-25 של המאה ה-19 על ידי ג'וזף פקסטון בעבור בני משפחת רוטשילד. הסגנון מאופיין במוטיבי הרנסאנס המקורי, שנלקחו מאדריכלי הקואטרוצ'נטו כמו אלברטי. מוטיבים אלה כללו בנייה מסותתת בגסות עם אבני פינה, חלונות ממוסגרים על ידי נדבכים ודלתות מכותרות על ידי גמלונים ואנטבלטורות. אם הבניין היה בעל מספר קומות, בקומה העליונה בדרך כלל הייתה עם חלונות מרובעים קטנים המייצגים את קומת הביניים הקטנה של עיצובי הרנסאנס המקורי. עם זאת, סגנון נאו-הרנסאנס שהגיע מאוחר יותר התמזג עם האדריכלות הרומנסקית והבארוק, תכונות שלא נמצאן באדריכלות הרנסאנס המקורי שהייתה לעיתים קרובות יותר נוקשה בעיצובה.
כמו כל הסגנונות האדריכליים, הנאו-רנסאנס לא עוצב בין לילה, אלא התפתח לאט. אחד הסימנים הראשונים שלו היה כלא הנשים בווירצבורג, שהוקם בשנת 1809 בתכנונו של פיטר שפיט. קומת קרקע סותתה בגסות וכללה קשת חצי עגולה, עם אכסדרה זעירה בסגנון מצרי, מעליה היה רצף של שישה חלונות קמורים גבוהים ומעל אלה, ממש מתחת לגג, היו חלונות קטנים של הקומה העליונה. בניין זה מבשר תופעות דומות בעבודתו של האדריכל האמריקאי הנרי הובסון ריצ'רדסון שעבודתו בסגנון הנאו-רנסאנס הייתה פופולרית בארצות הברית במהלך 1880. הסגנון של ריצ'רדסון במהלך ובסוף עידן התחייה היה תערובת נוקשה של שתי תכונות מן האדריכלות הרומנסקית והרנסאנס, זה בא לידי ביטוי בתכנון החנות "המחסן של מרשל פילד" בשיקגו, שבנייתה הושלמה בשנת 1887.
עם זאת, בעוד שבדמי ימיה האדריכלות הנאו-רנסאנסית אופיינה בפשטות ובסגנון קלאסי מוקדם, מה שבא אחר כך היה הרבה יותר מצועצע. תקופה זו יכולה להיות מוגדרת על ידי חלק מבתי האופרה הגדולים באירופה כמו הבורגתיאטר של גוטפריד זמפר בווינה, וכן בית האופרה שלו בדרזדן. מקורו של סגנון מצועצע זה של הוא בצרפת ולעיתים מקרא גם הסגנון "האימפריה השנייה", סגנון בו היה נהוג לשלב כמה אלמנטים מהבארוק. בשנת 1875 זה הפך לסגנון המקובל בכל מבני הציבור באירופה. באנגליה, סר ג'ורג' גילברט סקוט עיצב את משרד החוץ בלונדון בסגנון זה בין השנים 1860–1875, שם הוא שילב תכונות פלדיאניות מסוימות.
בהמשך לארמון סנסוסי (1851), הנאו-רנסאנס הפך לסגנן מחייב עבור אוניברסיטאות ומבנים ציבוריים, בנקים, מוסדות פיננסים ווילות עירוניות בגרמניה. בסנסוסי של שנת 1851, אפילו הביטוי הרומאי המבוסס ביותר, שער ניצחון, ננטש והוחלף בגרסה נאו-רנסאנסית בעבור פרידריך וילהלם הרביעי בהצבת טריומפטור ביום ה-106 להיווסדו של סנסוסי. בין הדוגמאות הטובות ביותר של הסגנון הן וילת מאייר בדרזדן, וילת האס בהסה, וילת מייסנר בלייפציג וארמון בורזיש בברלין; הגרסה הגרמנית של הנאו-רנסאנס הגיע הגיעה לשיאה בפרויקטים פומפוזיים כמו בית העירייה בהמבורג (נבנה בשנים 1886–1897) והרייכסטאג בברלין (הושלם בשנת 1894).
באוסטריה, היו חלוצים מפורסמים בתחום כמו רודולף איטלברגר, מייסד המכללה הוינאית לאומנויות ומלאכה (היום אוניברסיטת האמנות השימושית וינה). הסגנון מצא חסד מיוחד בווינה שם כל הבלוקים והרחובות נבנו במה שנקרא נאו-רנסאנס, ובמציאות, מצבור של אלמנטים קלאסיים השאולים מתקופות היסטוריות שונות.
נאו-הרנסאנס היה גם הסגנון האהוב בממלכת הונגריה בשנות השבעים ובשנות השמונים של המאה ה-19. בבירה שצמחה במהירות, בודפשט, מבני ציבור מונומנטליים רבים נבנו בסגנון נאו-רנסאנס כמו בזיליקת אישטוון הקדוש ובית האופרה של בודפשט. שדרת אנדראשי היא מכלול יוצא דופן של מבנים נאו-רנסאנסים עירוניים מהעשורים האחרונים של המאה ה-19. האדריכל ההונגרי המפורסם ביותר של עידן זה, מיקלוש איבי, העדיף את הנאו-רנסאנס ביצירותיו.
ברוסיה, הסגנון הוצג על ידי אוגוסט מונטפרנד בבית דמידוב (1835), הראשון בסנקט פטרבורג, שלקח "גישת סיפור אחר סיפור לקשיוטי החזית, בניגוד לשיטה הקלאסית, בה החזית נוצרת כמקשה אחת". קונסטנטין טון, האדריכל הרוסי הפופולרי ביותר באותו הזמן, השתמש באלמנטים איטלקיים בשפע בחלק מעיצוב הפנים של הקרמלין (1837–1851). אדריכל אופנתי נוסף, אנדרי שטקנשניידר, היה אחראי על ארמון מרינסקי (1839–1844) עם אבן מחוספסת בקומה הראשונה המזכירה ארמונות פאלאצו איטלקיים.
נוי והדר
אספקת המים לקיסריה
1914 בספורט
טניס.
גביע דייוויס.
נבחרת אוסטרלאסיה ( אוסטרלאסיה) זכתה בגביע לאחר ניצחון 2:3 על נבחרת ארצות הברית.
כדורגל.
כדורגל לפי מדינות.
ברזיל.
בשל גודלה של ברזיל, אליפויות נערכו על בסיס אזורי.
שחייה.
שיאי עולם.
שחיינים.
28 ביולי בליברפול, בריטניה – שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:56.6 דקות
אריק בנאדו
בוטולינום טוקסין
טרמפולינה במשחקים האולימפיים
תחרויות טרמפולינה נערכות במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סידני (2000). התחרויות נערכות הן לגברים והן לנשים.
שיטת התחרויות.
בשלב המוקדם מתחרים 16 מתעמלים, לכל היותר שניים מכל מדינה. הם מבצעים שני תרגילים, תרגיל רשות ותרגיל חובה, והניקוד המצטבר שלהם הוא הניקוד הסופי. 8 המתעמלים בעלי הציון הגבוה ביותר מעפילים לשלב הגמר. בשלב הגמר מבצעים המתעמלים תרגיל אחד.
קדקס
הליגה הצבאית של בולגריה
הליגה הצבאית או האיחוד הצבאי (בבולגרית: Военна лига וגם Военен съюз) היה ארגון פוליטי בממלכת בולגריה שהורכב מקציני צבא בסדיר ובמילואים, אשר מילא תפקיד מרכזי בעיצוב המפה הפוליטית בבולגריה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הן באופן גלוי והן באמצעות הפעלת מיליציות שפגעו במתנגדיה.
הקמת הליגה ופעילותה.
לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה נחתם חוזה ניי ובמסגרתו נקרעו מהממלכה שטחי תראקיה היוונית, מקדוניה הווארדארית ודרום דוברוג'ה. הממלכה נאלצה לשלם פיצויי עתק וצבאה צומצם לכדי ז'נדרמריה. אלפי קצינים נפלטו מהצבא וחלקם כגון הגנרל פנצ'ו זלאטב והקולונלים קימון גאורגייב ודמיאן ולצ'ב הקימו את "הליגה הצבאית". חלק מחברי הליגה היו אנטי מלוכנים דה פקטו וחלקם כגון הגנרל זלאטב החזיקו בעמדות פרגמטיות ושירתו מעת לעת גם את בית המלוכה. ב-1923 נטלו חברי הליגה הצבאית חלק בהפיכה שהובילה להדחתו ולרציחתו של ראש ממשלת בולגריה אלכסנדר סטמבוליסקי. בהמשך אותה השנה, בעת ניסיון ההפיכה של הקומוניסטים תמך חלק נכבד מחברי הליגה בשלטון המלוכני. במהלך תקופת כהונתו של אלכסנדר צאנקוב כראש הממשלה ולאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה היו רבים מחברי הליגה הצבאית חברים במיליציות שתקפו ורצחו אישים מחוגי השמאל הפוליטי בבולגריה.