בשנת 2008 הקים אלנו את חברתו - "קבוצת יאניק אלנו" המיועדת להפצת רעיונותיו ומוצריו המותגים בצרפת ובעולם בתחום מסעדנות הפאר. באותה בשנה לקח בידיו גם את ניהול מסעדת "לה שבאל בלאן" ("הסוס הלבן") בקורשבל, כעת בעלת שני כוכבי מישלן.
בשנת 2014 הוא החליף את כריסטיאן לה סקר במסעדה "לדואן" בפריז וזכה עבודה מספר כוכבים של מישלן.
מנחם חודרה
מנחם חודרה או " מנחם ביי חודרה" (Menahem Bey Hodara, 1869–1926) היה רופא עור טורקי יהודי, קולונל בצבא הטורקי. היה חלוץ תחום ההיסטופאתולוגיה של העור באימפריה העות'מאנית.
תחילת דרכו.
מנחם חודרה נולד בשנת 1869 באיסטנבול (קונסטנטינופול) במשפחה יהודית ספרדית והתיתם בילדותו.
אחרי לימודי תיכון, נשלח עם מלגה מטעם הקהילה היהודית ללימודי רפואה באקדמיה הצבאית לרפואה
"מכּתבּ אי תיבייה אי שאחנה" Mekteb i Tıbbiye-i Şahane - בעירו.
סיים חוק לימודיו בגיל 20 ועבד בהמשך בבית החולים של הצי הטורקי.
בהמשך נשלח ד"ר חודרה על ידי משרד הצי העות'מאני להמבורג בגרמניה, לצורך השתלמות בתחום מחלות העור והמין. בהמבורג היה לתלמידו של הדרמטולוג הנודע, ממוצא יהודי פאול גרסון אונה.
מאוחר יותר עבד והשתלם בבתי חולים בווינה - אצל מוריץ קפושי ופרדיננד הברה ובמספר בתי חולים בפריז.
פעילותו הרפואית.
בחזרתו לטורקיה, ד"ר מנחם חודרה ערך מחקרים וכתב מאמרים רבים בשפות טורקית, צרפתית וגרמנית.
מרפאתו הפרטית שגשגה והוא הפך, בין היתר, להיות גם רופא ההרמון של הסולטאן עבדול חמיד השני.
בשנת 1898 חודרה עשה אחד המחקרים הראשונים שבישרו את השתלות השיער כאשר ניסה להשתיל שערות בריאות חתוכות בקרחות שנגרמו על ידי פטריית הגזזת.
באחד ממאמריו, ב-1906, למשל, פרסם מקרה של אקנתוזיס ניגריקנס בעקבות סרטן בשד.
חודרה תרם גם לחקר הספירוטריכוזיס
(תאר למשל מקרה של אלח ספיוטריכוטי שהתפתח אצל רופא עמית)
, כמו כן חקר את תכונות החומצה הסליצילית, החומצה הכריסופונית,
מחלות עור נפוצות במזרח, את הילפת השטוחה הקווית, כיבים ורידיים, וכו'.
מחלת חודרה.
חודרה נמנה עם החוקרים הראשונים שתארו את המחלה הנקראת טריכורקסיס נודוזה, הפוגעת בשערות הקרקפת.
מנחם חודרה היה נשוי לאסטרלה לבית נר.
לזוג נולדו שמונה ילדים: 2 בנים - סמי וויקטור, ו-6 בנות - לוסי, אליז, לאורה, רבקה, רחל ואדילה.
שלוש מבנותיו השתקעו במצרים.
אחרי מותו באיסטנבול בשנת 1926 בגיל 56, בני משפחתו התפזרו במצרים, בריטניה וצרפת.
מפרסומיו.
("צמיחת שערות על צלקות גזזת באמצעות סקריפיקציות והשתלות של חלקי חוטי שערה") 1899
קישורים חיצוניים.
"Isaac Landman (ed) - "Universal Jewish Encyclopedia,
vol.5 1948,p.406
McFarland, Jefferson,NC 1996
" Springer Enzyklopädie- Dermatologie, Allergologie, Umweltmedizin"
Berlin 2002
דרך לדו
דרך לדו נבנתה ונסללה במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, ונועדה לאפשר מעבר אספקה בדרך היבשה מבעלות הברית לסין, לאחר שהיפנים השתלטו על דרך בורמה ששימשה למטרה זו עד שנת 1942. הדרך נפתחה לתנועת אספקה בינואר 1945, ועברה בין לדו, באזור אסאם שבצפון-מזרח הודו, לבין מחוז יונאן שבדרום-מערב סין. עיקר מהלכה היה בתחומי בורמה, והיא עברה דרך הערים שינגבוויאנג, מיטקינה ובהאמו במחוז קאצ'ין שבבורמה.
כבר במאה ה-19 בדקו מהנדסי רכבות בריטיים את מעבר פאנגסאו שבגבול הודו-בורמה, שגובהו הממוצע כ-1,100 מ'. הם הגיעו למסקנה שהמסלול יוכל לחצות את בורמה ולרדת ולהגיע עד לעמק הוקאוונג, אך ההצעה לסלול את הדרך נזנחה בסופו של דבר. לאחר שהבריטים נדחקו ממרבית שטחה של בורמה בידי היפנים, גברה שוב חשיבות סלילת דרך האספקה לסין בעיני האמריקנים. לאחר שגם רנגון נכבשה בידי היפנים, ולפני שסלילת דרך לדו הושלמה, הועברה האספקה לסינים בדרך האוויר, בעיקר באמצעות רכבת אווירית שעברה מהודו לסין מעל הקצה המזרחי של הרי ההימלאיה, באזור שכונה "הדבשת" (the Hump).
תכנון וסלילה.
ב-1 בדצמבר 1942 הסכים הגנרל הבריטי ארצ'יבלד וייוול, המפקד העליון של הכוחות הבריטיים בזירת המלחמה במזרח הרחוק, להכפיף את מבצע סלילת דרך לדו למפקדה הצפונית הסינו-אמריקנית בבורמה (NCAC), תחת פיקודו של המפקד האמריקני ג'וזף סטילוול. הדרך נועדה להיות נתיב האספקה העיקרי לסין, ותוכננה ונבנתה בפקודת סטילוול. היא תוכננה מלדו שבמזרח אסאם שבהודו, עד להשתלבותה עם דרך בורמה ליד מונג-יו. משם יוכלו משאיות האספקה להמשיך בדרך בורמה, ששימשה לאספקה עד ניתוקה בידי היפנים בתחילת 1942, עד קונמינג במחוז יונאן שבסין עצמה, יעדה המתוכנן של הדרך. ההערכה הייתה שהיקף האספקה בנתיב זה יוכל להיות כ-65,000 טונות בחודש, היקף גבוה בהרבה מזה שהועבר בדרך האוויר מהודו לסין מעל ההימלאיה.
מכיוון שמרבית שטחה של בורמה היה בשליטת היפנים, חסרה למתכנני הדרך לפני תחילת הסלילה אינפורמציה רבה, כמו נתונים על התנאים הטופוגרפיים בתוואי, סוג הקרקע בו, משטר הזרימה בנהרות, וכדומה, נתונים שהתבררו רק תוך כדי העבודה ועם ההתקדמות בנתיב הסלילה.
הדרך כולה נבנתה ונסללה בידי כ-15,000 חיילים אמריקניים ועוד כ-35,000 עובדים מקומיים, בעלות של כ-150 מיליון דולר. 1,100 אמריקנים ומקומיים רבים נוספים נספו במהלך העבודות.
העבודה בקטע הראשון של הדרך, כ-100 מייל (כ-160 ק"מ), החלה בדצמבר 1942. חלק זה יצא מלדו, עבר במסלול צר ותלול דרך מעבר ההרים פאנגסאו, שכונה "מעבר הגיהנום" בשל התנאים הטופוגרפיים הקשים שבו, והגיע לשינגבוויאנג שבבורמה. חלקים בקטע זה היו בגובה של כ-1,400 מ', והיה צורך לחפור ולפנות בממוצע כ-1,800 מ"ק אדמה לכל קילומטר שנסלל. המסלול עבר דרך מדרונות תלולים, כלל עיקולים חדים, מהלכים של כ-60 מטרים בין עיקול לעיקול, ורובו היה מוקף ביערות גשם צפופים. הדחפור הראשון הגיע לשינגבוויאנג ב-27 בדצמבר 1943.
השלמת קטע ראשון זה אפשרה העברה של אספקה לכוחות שתקפו את הדיוויזיה ה-18 היפנית, שהגנה בכוחות גדולים על השטחים שכבשו היפנים בצפון בורמה, ובכללם הערים קאמאינג, מוגאונג ומיטקינה. לפני סלילת הקטע עד שינגבוויאנג, היו כוחות בעלות הברית, ברובם כוחות סיניים שאומנו בידי האמריקנים, תלויים לחלוטין באספקה אווירית שעברה מעל פאטקאי. היפנים אולצו לסגת ונדחקו דרומה, ובכך התאפשר המשך עבודות ההקמה והסלילה של הדרך. בחלק מתוואי הדרך השתמשו הסוללים בדרך שהקימו היפנים עצמם במהלך שלטונם בשטח, מה שהקל על הסלילה וזרז את התקדמות העבודות. במקביל לסלילה, הונח לצד הדרך גם צינור נפט בקוטר של 10 ס"מ, הן לשימוש הסוללים והן כצינור לאספקת דלק לרכבי האספקה שיעברו בדרך לסין, במקום להעבירו באמצעות משאיות מכל.
לאחר השלמת הקטע הראשון עד שינגבוויאנג, נסללו והוקמו קטעי דרך נוספים, דרך ואראזופ, מיטקינה ובהאמו, כ-600 ק"מ מלדו. בנקודה זו התחברה הדרך לשלוחה של דרך בורמה הישנה, ואף שקטעים שונים שופרו בהמשך, הדרך, כבר בשלב זה, הייתה עבירה ויכלה לשמש כנתיב אספקה אופרטיבי. השלוחה עברה דרך נמקאם, 558 ק"מ מלדו, הגיעה לצומת עם דרך מונג-יו, 748 ק"מ מלדו, והשתלבה עם הנתיב הראשי של דרך בורמה הישנה.
בין לדו לצומת מונג-יו, עברה הדרך מעל 10 נהרות רחבים ו-155 נהרות קטנים יותר, ונבנו לאורכה מאות גשרים, גשר אחד בממוצע לכל 4.5 ק"מ.
בסוף 1944, כשנתיים לאחר שסטילוול החל בבניית הדרך, נעשה החיבור המלא בין דרך לדו ודרך בורמה, אף כי כמה חלקים בדרך באזור עמק הוקאנג, שנהרסו בגשמי מונסון עזים, היו זקוקים לתיקונים. הדרך הפכה לנתיב האספקה העיקרי בין אזור אסאם שבהודו לקונמינג שבסין, באורך כולל של 1,736 ק"מ. ב-12 בינואר 1945 יצאה מלדו השיירה הראשונה של משאיות אספקה שכללה 113 משאיות, בראשות גנרל פיק, והגיעה לקונמינג שבסין ב-4 בפברואר 1945. בששת החודשים שלאחר פתיחתה, העבירו בדרך לדו אספקה בהיקף של 129,000 טונות מהודו לסין. 26,000 המשאיות שהובילו את האספקה מהודו, ניתנו אף הן לסינים.
בכל שבעת חודשי השימוש בדרך לדו במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, הועברו בה 147,000 טונות של אספקה, כשבמעבר האווירי, הדבשת, שעבר מהודו לסין מעל רכס ההימאליה, הועברו כ-650,000 טונות של אספקה ב-42 חודשי הפעלתו במהלך המלחמה.
רכיבת אופניים
מערכת מידע גאוגרפי
הנוער הגאה
מחר לנצח
מחר לנצח (באנגלית: Tomorrow Never Dies) הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי מסוגת ריגול והשמונה עשר בסדרת ג'יימס בונד והשני בו מככב פירס ברוסנן כסוכן MI6 הבדוי ג'יימס בונד. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1997. ברוס פיירסטין כתב את התסריט, והבמאי הוא רוג'ר ספוטיסווד.
עלילה.
SIS שולח את ג'יימס בונד לסכל בזאר טרור על הגבול הרוסי. למרות הגיבוי ש-M (ג'ודי דנץ') מעניקה לבונד להשלים את משימתו, האדמירל הבריטי רובאק מורה לפריגטה המלכותית צ'סטר לירות טיל על הבזאר. בונד אז מגלה ששני טילים בעלי ראש נפץ גרעיני מותקנים על מטוס קרב ונאלץ לברוח עם המטוס מספר שניות לפני שהטיל מחסל את הבזאר.