בחוזים המקוריים לעונה הראשונה השתכר כל שחקן 22,500 דולר לפרק. בעונה השנייה קיבל כל שחקן בצוות שכר שונה, החל מ-20,000 דולר ועד ל-40,000 דולר לפרק. לפני שהחלו הדיונים על השכר לעונה השלישית החליטו השחקנים כי ידונו בהם כקבוצה אחת, בניגוד לעמדת חברת ההפקה, האחים וורנר, שהעדיפה לדון עם כל שחקן בנפרד. התוצאה הייתה ששכר כל אחד מהשחקנים השתווה לשכר הנמוך ביותר שניתן לאחד מחברי הצוות, כלומר שכרם של אניסטון ושווימר קוצץ. השחקנים השתכרו 75,000 דולר לפרק בעונה השלישית, 85,000 דולר בעונה הרביעית, 100,000 דולר בעונה החמישית, ו-125,000 דולר בעונה השישית. חברי הצוות קיבלו משכורות בסך 750,000 דולר לפרק בעונות מספר שבע ושמונה, ובעונות האחרונות, תשע ועשר, כל שחקן השתכר במיליון דולר לפרק. החל מהעונה החמישית, קיבל צוות השחקנים גם כספי תמלוגים על שידורים חוזרים.
הופעות אורח.
שלל ידוענים הופיעו בסדרה בהופעות אורח, להלן רשימה חלקית שלהם.
הפקה.
הרעיון המרכזי.
דייוויד קריין ומרתה קאופמן החלו לפתח שלושה פיילוטים טלוויזיוניים חדשים - לעונת סתיו 1994 - לאחר ביטולו של הסיטקום שלהם, "אלבום משפחתי", על ידי CBS בנובמבר 1993. בסופו של דבר החליטו קאופמן וקריין להגיש את הסדרה העוסקת ב"שישה אנשים בשנות העשרים לחייהם, העושים את דרכם במנהטן" ל-NBC, שהרגישו כי הכי תואמת לסגנון הרשת. קריין וקאופמן הציגו את הרעיון לשותפם להפקה קווין ברייט, ששימש כמפיק בפועל בסדרת הטלוויזיה שלהם, "Dream On", ששודרה ב-HBO. הרעיון לסדרה עלה כשקריין וקאופמן החלו לחשוב על הזמן שבו הם סיימו את המכללה והחלו לחיות לבדם בניו יורק, ובו, לדברי קאופמן, "העתיד היה רק סימן שאלה אחד גדול". הם מצאו את הקונספט מעניין, שכן לטענתם "כולם מכירים את ההרגשה הזו", ומשום שהרגישו קשר בין סיפורי הדמויות לאותו שלב בחייהם הפרטיים. הצוות קרא לסדרה בשם "Insomnia Cafe", והגישו את תקציר התסריט ל-NBC בדצמבר 1993.
בו בעת, וורן ליטלפילד, שהיה מנכ"ל NBC בידור באותו זמן, חיפש קומדיה העוסקת באנשים צעירים החיים במשותף וחולקים בהוצאות. ליטלפילד ראה בחזונו קבוצה של אנשים שמשתפים תקופות משמעותיות בחייהם עם חבריהם, שיהפכו ל"בני משפחה חדשים, חלופיים". בכל אופן, ליטלפילד התקשה להוציא לפועל את הרעיון, ומצא את התסריטים הראשוניים שפותחו על ידי NBC נוראיים. כשקאופמן, קריין וברייט הגישו את "Insomnia Cafe", ליטלפילד התרשם מן העובדה שהכותבים כבר ידעו בפרוטרוט את דמויותיהם הראשיות. NBC קנתה את הרעיון כ"פיילוט השמה", שמשמעו שהרשת הסתכנה בחובות כלכליים כבדים אם הפיילוט לא היה הופך לסדרה. קאופמן וקריין החלו לכתוב את תסריט הפיילוט (הפרק הראשון) לסדרה שנקראה כעת " Friends Like Us, חברים כמונו", במשך שלושה ימים. ליטלפליד רצה שהסדרה תייצג את דור ה-X ותחקור את הסוג החדש של החיבור והקשר השבטיים, אך השלישייה לא הייתה שותפה לחזונו. קריין טען כי הסדרה אינה מיועדת רק לדור אחד, והוא רצה להפיק סדרה שכולם יהנו לראות. NBC אהבה את תסריט הפיילוט והזמינה את הסדרה תחת שם-כותרת אחר, "Six Of One, שישה מאחד", בעיקר מפני הדמיון לשם סדרה אחרת, של ABC, שנקראה בשם "These Friends Of Mine, החברים האלה שלי".
ליהוק.
ברגע שהיה ברור כי הסדרה הפכה ל"פרויקט מועדף" של NBC, ליטלפילד סיפר שהוא קיבל טלפונים מכל סוכן-שחקנים אפשרי בעיר, בקשר לתפקיד בסדרה ללקוחותיהם. אודישנים לתפקידים המרכזיים נערכו בניו-יורק ובלוס אנג'לס. מנהל הליהוק צמצם מרשימה של 1,000 שחקנים שהגישו מועמדות לכל תפקיד, רשימה של 75 שחקנים לכל תפקיד. אלו שעברו שלב זה ערכו אודישן נוסף מול קאופמן, ברייט וקריין. עד סוף מרץ (הסדרה התעתדה לעלות לאוויר בספטמבר), מספר המועמדים לכל תפקיד צומצם לכשלושה - ארבעה שחקנים לדמות, ואלו ערכו עוד אודישן בנוכחות לס מונבס, שהיה אז נשיא חטיבת הטלוויזיה של האחים וורנר.
מכיוון שכבר עבדו בעבר עם דייוויד שווימר, יוצרי הסדרה כתבו את דמותו של רוס בשבילו, והוא היה השחקן הראשון שלוהק. המפיקים רצו את קורטני קוקס בתפקיד רייצ'ל, אך קוקס סירבה וביקשה לשחק את מוניקה. קאופמן אמרה כי לקוקס הייתה "אנרגיה משמחת, חיובית" שלא עלתה בקנה אחד עם איך שהם ראו את דמותה של מוניקה. בעת האודישן של קוקס, המפיקים הופתעו מהכיוון החדש שאליו לקחה את דמותה של מוניקה וליהקו אותה לתפקיד. כשמאט לה-בלנק נבחן לתפקיד של ג'ואי, הוא שינה במקצת את הדמות. הכותבים לא תכננו במקור שג'ואי יהיה מעין כסיל, אדם מעומעם קמעה, אך מצאו את זה כמקור מרכזי לקומדיה. לה-בלנק במבחנו גם הכניס הרבה יותר רגש בדמותו של ג'ואי מכפי שהכותבים התכוונו. אף על פי שקריין וקאופמן לא רצו את לה-בלנק לתפקיד בזמנו, הרשת הכריחה אותם ללהק אותו. ג'ניפר אניסטון, מת'יו פרי וליסה קודרו לוהקו לתפקיד על פי האודישן שלהם.
עוד מספר שינויים הוכנסו בעלילת הסדרה על פי הליהוקים הסופיים שלה. המפיקים נוכחו לדעת כי הם צריכים לשנות במעט את הדמויות על מנת שיתאימו לשחקניהם, ותהליך הגילוי הסופי של אופי הדמויות נמשך בכל העונה הראשונה. קאופמן הכירה בכך שדמותו של ג'ואי הפכה "למשהו חדש לגמרי", וגם ש"עד שלא עשינו את פרק חג ההודיה הראשון, לא קלטנו כמה ההפרעות הנפשיות של מוניקה מצחיקות".
הסדרה מפורסמת גם בהופעות האורח המגוונות והמפתיעות שלה, הכוללות את כריסי היינד, ג'יי לנו, גארי אולדמן, קת'לין טרנר, איזבלה רוסליני, בילי קריסטל, רובין ויליאמס, וינונה ריידר, ג'ייסון אלכסנדר, ג'ף גולדבלום, ריס ויתרספון, כריסטינה אפלגייט, ברוק שילדס, בראד פיט, ג'וליה רוברטס, אל מקפירסון, ז'אן-קלוד ואן דאם, ברוס ויליס, סוזן סרנדון, בן סטילר, דני דה ויטו, אדם גולדברג, מייקל ורטן, שון פן, צ'ארלי שין, אלן פומפאו, ראלף לורן, דניס ריצ'רדס, יו לורי, מורגן פיירצ'יילד, צ'רלטון הסטון ועוד.
כתיבה.
בשבועות שלאחר ההודעה בציבור כי NBC מוציאה לפועל את "חברים", קיבלו וסקרו קריין, קאופמן וברייט תסריטים שנשלחו אליהם על ידי כותבים, שבמקור הכינו אותם לסדרות אחרות, ובעיקר קיבלו פרקי סיינפלד שלא יצאו אל הפועל. קאופמן וקריין שכרו צוות של שבעה כותבים צעירים, מכיוון ש"כשאתה בן ארבעים, כבר פשוט אין לך את זה. הרשתות והאולפנים מחפשים צעירים שהרגע יצאו מהמכללות". היוצרים הרגישו כי שימוש בשש דמויות מרכזיות שוות, במקום להבליט אחת או שתיים מהן, יוביל ל"מספר עצום של קווי עלילה, שיהפכו את הסדרה לסיפור הצלחה". את רוב סיפורי העלילה הגו הכותבים, אף על פי שגם השחקנים הוסיפו רעיונות. במקור, הכותבים תכננו סיפור אהבה גדול בין ג'ואי ומוניקה, מכיוון שבטיוטת הסדרה, שתי הדמויות הללו היו המיניות ביותר מבין החבורה. הרעיון ליחסים רומנטיים בין רוס ורייצ'ל עלה בזמן שקאופמן וקריין כתבו את פרק הפיילוט.
במהלך הפקת הפיילוט, ביקשה NBC לשנות את התסריט כך שיכיל סיפור עלילה אחד מרכזי, וכמה משניים, אך הכותבים סירבו, ברצונם לשמור על שלושה קווי-עלילה שווים במשקלם. NBC גם חשבה שצוות השחקנים צעיר מדי, ודחפה יצירת דמות מבוגרת שתוכל לתת למבוגרים הצעירים עצות. קריין וקאופמן הסכימו בעל כורחם, וכתבו טיוטה לפרק מוקדם שכלל את "פאט השוטר" (Pat the Cop - משחק מילים באנגלית שמשמעו "לטף את השוטר"). קריין חשב שהדמות הזו נוראית, ובסופו של דבר NBC חזרה בה והדמות בוטלה.
בכל קיץ, כתבו המפיקים בכלליות את קווי העלילה לעונה הבאה. לפני שפרק כלשהו נכנס לתהליכי הפקה, קריין וקאופמן היו משכתבים את התסריט - שנכתב על ידי כותב אחר - בעיקר אם היה אלמנט כלשהו שהרגיש זר לסדרה או לדמויות. שלא כמו סיפורי עלילה אחרים, על סיפור האהבה בין ג'ואי ורייצ'ל הוחלט ממש באמצע העונה השמינית. היוצרים לא רצו שרוס ורייצ'ל יחדשו את הקשרים ביניהם כל כך מהר, ובשעה שחיפשו קווי-עלילה שיהוו מכשול לרומנטיקה ביניהם, אחד הכותבים הציע שלג'ואי יהיה עניין רומנטי ברייצ'ל. קו העלילה הזה שולב בסדרה, אך השחקנים חששו שסיפור האהבה הזה יידחה אצל הצופים וייצור ניכור בקרב הקהל לדמויותיהם, ולכן הכיוון הרומנטי הזה הופסק, ורק עלה מחדש בפרק סיום העונה. בעונה התשיעית, הכותבים לא ידעו כמה מקום בעלילה יש לתת לבתה התינוקת של רייצ'ל, מכיוון שמצד אחד לא רצו שהסדרה תעסוק בתינוקות, אך מצד שני לא רצו שיורגש כאילו התינוקת לא קיימת. קריין סיפר כי לקח להם זמן להסכים להפקת עונה עשירית, ולבסוף החליטו לצלם אותה מכיוון שנשארו להם מספיק קווי-עלילה להכניס כדי להצדיק את העונה. קאופמן וקריין לא היו מסכימים לעוד עונה, 11 במספר, גם אם כל צוות השחקנים היה רוצה להמשיך.
צילומים.
העונה הראשונה צולמה באולפן 5 באולפני וורנר ברוס בברבנק, קליפורניה. מנהלי NBC דאגו שתפאורת בית הקפה הייתה חדשנית מדי, וביקשו שמוקד ההתרחשות יהיה במזנון מהיר, ולא בבית קפה, אך לבסוף הסכימו עם קונספט בית הקפה. קליפ הפתיחה של הסדרה צולם במזרקה שהייתה בחוות וורנר ברוס, בשעה 4:00 בבוקר, והיה זה בוקר קר במיוחד. בתחילת העונה השנייה, ההפקה עברה לאולפן 24 הגדול יותר, ששינתה את שמה ל"במת חברים" לאחר סיום הסדרה. צילומי הסדרה החלו בקיץ של שנת 1994 אל מול קהל חי, שלהם ניתנו תקצירים והסברים על הסדרה כדי שירגישו בנוח ויכירו יותר את שש הדמויות המרכזיות. במהלך ההפסקות בין הסצנות, נשכר סטנדאפיסט שיבדר את הקהל וישאיר אותו במצב רוח טוב. תהליכי הצילום של כל פרק, שנמשך בערך 22 דקות, נמשכו כשש שעות, פי שניים ממשך צילומי פרק בסדרת סיטקום רגילה, בעיקר בשל צילומים חוזרים ושכתובים רבים לתסריט הסדרה.