E-7 וודג'יטאל (737 AEW&amp;C) הוא מטוס התרעה קדמית ובקרה דו-מנועי מוטס המבוסס על בואינג 737. הוא קטן יותר מבואינג E-3 סנטרי מבוסס על ה-707, ויש לו אנטנת מכ"ם קבועה ומערך של מכ"מי סרוקה אלקטרונית במקום אנטנת סיבובית.
פיתוח ועיצוב.
הוא תוכנן עבור חיל האוויר המלכותי האוסטרלי תחת "פרויקט וודג'יטאל" וסומן E-7A וודג'יטאל. בשנת 1999, אוסטרליה העניקה לבואינג חוזה לאספקת ארבעה מטוסי AEW&amp;C עם אופציות לשלושה מטוסים נוספים.
ה-737 AEW&amp;C דומה ל-737-700ER. הוא משתמש במכ"ם MESA. ה-AEW ומכ"ם המעקב הסרוקים אלקטרונית ממוקם על סנפיר גב על גבי גוף המטוס, המכונה "כובע העליון", ומיועד להיות עם שפעה אווירודינמית מינימלית. המכ"ם מסוגל לבצע בו-זמנית חיפוש אוויר וימי, בקרת אש ומעקב אחרי מטרות; עם טווח מרבי של למעלה מ-600 ק"מ.
שינויים אחרים כוללים סנפירי גחון כדי לאזן את המכ"ם ואמצעי נגד טילים נגד מטוסים המותקן על האף, קצות הכנפיים והזנב. תדלוק בטיסה מתבצע באמצעות כלי קיבול על גבי גוף המטוס הקדמי. תא הנוסעים כולל שמונה עמדות מפעילים עם מקום לארבעה נוספות.
הקמעות מארסלאן טאש
הקמעות מארסלאן טאש הם שני קמעות שנמצאו בחדתו (ארסלאן טאש) בצפון מערב סוריה, המכילים כתובות לחשים וציורים מאגיים. הקמעות כתובים בעברית-פיניקית בכתב ארמי קדום ומתוארכים למאה ה-7 או ה-6 לפנה"ס.
גילוי.
ב-1933 רכש הרוזן רוברט די מניל די ביסון מאיכר שני לוחות אבן גיר כתובים, המסומנים כ-Arslan Tash 1 ("AT1") ו-Arslan Tash 2 ("AT2") הקטן יותר, ומוצגים כעת במוזיאון חלב. רישומיו ותצלומיו של AT1 פורסמו בשנת 1939. הרוזן יצר יציקות גבס מהלוחות, אך הם אבדו.
תיאור.
שני הקמעות עשויים מאבן גיר, וכתובות מכמה מעבריהן בעברית-פיניקית בכתב ארמי מוקדם. בראש שני הקמעות נקובים חורים, דרכם השחילו חוטים לתלייה ונשיאה. הכתובות מתוארכות על ידי רוב החוקרים למאה ה-7 לפנה"ס, אולם מיעוטם מתארכים למאה ה-6 לפנה"ס.
הקמע הראשון.
גודלו של הקמע 7×8.5 ס"מ בערך. בצדו האחד מצויר כרוב בעל ראש אדם חבוש קובע מלחמה וגוף אריה מכונף, ומתחתיו דמות זאבה בעלת זנב עקרב הבולעת אדם עד למותניו. בצד השני מצויר גבר לבוש לבוש אשורי, חגור חרב לשמאלו, מניף גרזן בידו הימנית, וידו השמאלית שלוחה לפניו בתנועת הרתעה. הכתובות נכתבו הן בין ציורי הדמויות והן על הדמויות עצמן.
זהות הדמויות ומשמעותן אינה ברורה. ויליאם אולבריט טען שהדמויות כולן מסמלות כוחות הרסניים. נפתלי טור-סיני טען לעומתו שהדמויות מסמלות את הכוחות המגינים מפני שֵדות - הכרוב הוא חורון, הזאבה היא האלה המצרית סז הבולעת את השֵדות ונזכרת בכתובת, והגבר הוא אל כלשהו. תאודור גסטר מבחין בין הדמויות- הוא האמין שהגבר הוא האל אשור הנלחם בשדות, והכרוב והזאבה מסמלים את השדות לילית המכונפת ו-barbārtu (כלומר "זאבה") הנזכרת בלוחות השבעה אכדיים. יצחק אבישור האמין שהכרוב והזאבה הן אכן לילית וברברתו, אך הגבר מתאים יותר לחורון, כפי שמשתקף בתיאורים אוגריתים ומצריים.
הקמע השני.
גודלו של הקמע 1.5×3.3 ס"מ. הקמע השתמר כמעט באופן מושלם, בניגוד לקמע הראשון. הקמע כתוב משני צדיו ומדפנותיו, ועל אחד מצדדיו מצוירת מפלצת דמונית בעלת ראש מעוגל ועין גדולה ועגולה, חסרת צוואר, בעלת גוף אדם, וכפות רגליה בצורת עקרבים. כמו הזאבה מהקמע הראשון, המפלצת בולעת אדם עד מותניו. בניגוד לקמע הראשון, אין כיתוב על הציור של הקמע השני.
די מניל די ביסון שיער שבשל הדמיון במוטיב של בליעת האדם, ייתכן ששני הקמעות יוצרו בידי אדם אחד. לדעתו, אופיה המזיק של המפלצת ניכר והיא האנשה של עין הרע. יצחק אבישור מאמין שהראש הוא כנראה ראש נחש, ושהעין הגדולה וחסרת האישונים רומזת לנחש, ויכולה לרמז גם לעין הרע שנגדה נכתבו קמעות רבים. הוא השווה את הפה הגדול לתבליטים בבליים כמו חומבבה, ואת רגלי העקרבים לחותמי גליל בבליים קדומים לכתובת, וכן לעשרות קמעות מהתקופה היוונית והרומית עליהם מצוירות מפלצות עם רגלי נחשים. עם זאת, הוא ציין כי אין זיהוי מוגדר למפלצת או למזיק בקמע.
הכתובת ומשמעותה.
הכתובת על הלוח הראשון ידועה בשם KAI 27, והיא מובאות כאן כפי שמובאות שם, אף שיש קריאות רבות לטקסט. הכתובת השנייה מובאת לפי יצחק אבישור.
הקמע הראשון.
על הצד בו מצוירים הכרוב והזאבה כתוב בין הציורים:
הכתובת נמשכת בכתובת שעל צדו השני של הקמע, מסביב לציור הגבר עם הגרזן:
הכתובת נמשכת בשוליים:
הכתובת שעל הכרוב היא:
הכתובת שעל חזה הגבר:
הכתובת על הזאבה היא:
הקמע השני.
הכתובת מתחילה בצד ללא הציור:
הכתובת ממשיכה בצד השני, מסביב לציור המפלצת:
משמעות הכתובות וסגנונן.
הכתובת הראשונה מכוונת כנגד שדים ומחלות: "עפתא", "חנקת אמר" (חונקת הכבש), ואולי גם "לילין" (שדים) או "לילית". די מניל די ביסון, אולברייט ואבישור טענו שהקמע נועד לעזור ליולדת (חלקם מצאו בקריאה את המלים "חל ולד" ו"פתח רחם"), אולי למען אישה עקרה או אישה שנשות בעלה מציקות לה. קמעות כאלה נהוגים עד היום בארצות המזרח, בשם הערבי "ללעישא". טור-סיני טען לעומתם שהקמע נועד נגד הרוחות העפות בלילה בחדר החשוך.
בכתובות יש הד לשירה פיניקית. תוכן הכתובת שעל הקמע הראשון כולל את התקבולת "בית אבוא בל תבואון / וחצר אדרוך בל תדרכון", הבנוי לפי חוקי התקבולת הכנענית-מקראית, וכולל צמדי מילים הנפוצים בשירה האוגריתית ובתנ"ך (בית/חצר, בא/דרך). בלחשים מופיעה גם מליצת המספר העולה, הקיימת הן באוגרית והן במקרא: "ושבע צרותי / שמונה נשות בעלי". גם בכתובת השנייה ניכר מבנה ספרותי כנעני מחושב, ודפוסים סגנוניים של השירה הכנענית-עברית. הכתובתבנויה בחרוזים מסועפים, ומזכירה את המילה "ענ" (עין) מספר טיפולוגי שלפעמים, שבע, הנפוץ בספרות הכנענית והעברית.
מקוריות הממצא.
האותנטיות של הקמיעות הוטלה בספק על ידי חוקרים שבחנו את הממצאים במוזיאון הלאומי של חלב. עם זאת, חוקרים אחרים הגנו על הקמעות כאמיתיים. חוקרים נוספים השאירו את העניין פתוח לשאלה.
רוב החוקרים כיום מקבלים את האותנטיות של הקמעות.
הדיוויזיה ה-45 (ארצות הברית)
הדיוויזיה ה-45 (באנגלית: 45th Infantry Division) היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה.
היסטוריה.
בין מלחמות העולם.
הדיוויזיה הוקמה והוכרה פדרלית כיחידת המשמר הלאומי ב-3 באוגוסט 1923 באוקלהומה סיטי, אוקלהומה. היא כללה את חטיבת הרגלים ה-89 של המשמרות הלאומיים של קולורדו ואריזונה, וחטיבת הרגלים ה-90 של המשמר הלאומי של אוקלהומה. כתוצאה משורשי המיליציות הללו, כשהדיוויזיה אורגנה כהלכה, רבים מחבריה היו קלעים ואנשי חוץ מאזורי הגבול המרוחקים של דרום מערב ארצות הברית. המפקד הראשון של הדיוויזיה היה מייג'ור גנרל ביירד ה' מרקהאם.
דיוויזיית חיל הרגלים ה-45 עסקה בתרגילים סדירים אך ללא אירועים גדולים בשנותיה הראשונות, אם כי גורמי קולורדו של הדיוויזיה הוזעקו כדי לעזור לדכא שביתת כריית פחם גדולה. תחילתו של השפל הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20 צמצמה מאוד את מימון ההכשרה והציוד שלה. מייג'ור גנרל רוי הופמן קיבל את הפיקוד ב-1931, ואחריו אלכסנדר מ' תותיל, אלכסנדר א' מקפרן ב-1935, ויליאם ס' קי ב-1936. ב-1937, שוב נקראו חיילי הדיוויזיה, הפעם כדי לעזור לנהל מכת ארבה שפגעה בקולורדו.
סמל תג הכתף המקורי של הדיוויזיה, שאושר באוגוסט 1924, הציג צלב קרס, סמל אינדיאני נפוץ, כמחווה לאזור דרום-מערב ארצות הברית בו הייתה אוכלוסייה גדולה של אינדיאנים. עם זאת, עם עלייתה של המפלגה הנאצית בגרמניה, עם סמל צלב הקרס הידוע לשמצה, הדיוויזיה ה-45 הפסיקה להשתמש בסמל.
ב-16 בספטמבר 1940, דיוויזיית הרגלים ה-45, בפיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם ס. קי, עברה לשליטת המדינה. זו הייתה אחת מארבע דיוויזיות המשמר הלאומי שעברו לשליטת המדינה באותו יום, לצד דיוויזיות הרגלים ה-30, ה-41 וה-44. אנשיה החלו מיד באימוני קרב בסיסיים בפורט סיל, אוקלהומה. באוגוסט 1941, דיוויזיית הרגלים ה-45 השתתפה בתימרוני לואיזיאנה, התרגילים הגדולים ביותר בזמן השלום בהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית. הדיוויזיה הוקצתה לקורפוס ה-8 עם דיוויזיית הרגלים ה-2 ודיוויזיית הרגלים ה-36, והם התמקמו ליד פיטקין, לואיזיאנה. הדיוויזיה עדיין פעלה עם ציוד מיושן ממלחמת העולם הראשונה, לא הצליחה בתרגילים אלו, וספגה ביקורת מצד קצינים שראו אותה "חלשה". למרות הליקויים הללו, פחות מחודש לאחר מכן, הוארך גיוסם של הלוחמים בשמונה עשר חודשים נוספים, למורת רוחם, בגלל החששות מכניסה אמריקנית צפויה למלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך שנת 1942, היא המשיכה את האימונים במחנה בארקלי, טקסס, לפני שעברה לפורט דוונס, מסצ'וסטס, כדי לעבור אימוני תקיפה אמפיביים כהכנה לפלישה לאיטליה. לאחר מכן היא עברה למחנה פיין, ניו יורק לזמן קצר לאימוני לוחמה בחורף, אך לא הצליחה להתאמן בשל מזג אוויר ירוד מתמשך. בינואר 1943 היא עברה לפורט פיקט, וירג'יניה, להכשרתה האחרונה. הדיוויזיה, בפיקודו של מייג'ור גנרל טרוי מידלטון, חייל בצבא הסדיר ומעוטר מלחמת העולם הראשונה, עברה למחנה פטריק הנרי בנמל המפטון רודס, כדי להמתין להעברתה לאירופה.