מ-1883 עד 1887, הוא למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה ולאחר מכן, במשך שנה, ביקר בשיעורים באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.[2] בתקופה זו, הוא החל לעבוד כמאייר במגזינים. עבודתו הידועה הראשונה הייתה עבור Север ("צפון") כתב עת ספרותי שבועי שהחל לצאת לאור ב-1888. זמן קצר לאחר מכן, הוא הועסק ב-Нива ("גריינפילד"), שהיה המגזין הפופולרי ביותר ברוסיה בסוף ה-19. הוא גם עבד עבור Мир искусства ("עולם האמנות" ) ובכתב עת סאטירי בשם Шут ("השוטה").
בשנות ה-90 עבד עבור אלכסיי סובורין, וסיפק איורים ליצירות של פושקין, צ'כוב ולרמונטוב. ב-1901 הוא היה אחד מכמה אמנים שאיירו מהדורה מיוחדת של "נשמות מתות" מאת ניקולאי גוגול, בהוצאת אדולף מרקס. הוא גם עיצב כרזות תיאטרון וסדרה פופולרית של גלויות המתארות את רוסיה הישנה, ​​בהוצאת Maison Lapine מפריז.
לאחר 1900, הפופולריות שלו הובילה אותו לנסות את כוחו במגוון רחב יותר של פרויקטי עיצוב. הוא יצר דגמים עבור מפעל הפורצלן הקיסרי ועבד עם בית פברז'ה. בשנת 1903, עבור הנשף המפורסם בארמון החורף, הוא התייעץ עם מומחים ויצר סקיצות לתלבושות היסטוריות. האורחים בנשף שילמו עבורם הון תועפות, שכן רבים מהם נעשו עם תכשיטים אמיתיים. מאוחר יותר יצא לאור אלבום מתנות במהדורה מוגבלת ובו צילומי המשתתפים, ובו "תרומות" לטובת החיילים הרוסיים במזרח הרחוק. חלק מהתלבושות המקוריות הוצגו במוזיאון הארמיטאז' בשנת 2003.
ב-1910 עבר לפריז, אך המשיך להציג ברוסיה ולתרום למגזינים הרוסיים. במהלך מלחמת העולם הראשונה, בהנחיית "הוועדה לאיסוף ואחסון שלל המלחמה", הוא צייר דיוקנאות של קציני חיל המשלוח הרוסי בצרפת לצורך שימוש בסופו של דבר במוזיאון המלחמה.
לאחר המהפכה, הוא סבל מחוסר אהדה של הממשלה החדשה, הפך לגולה מרצון בצרפת, והחל לעבוד עם אלה שעזבו את רוסיה לאחר המהפיכה. בהסתמך על הניסיון הקודם שלו בעיצוב תלבושות, הוא יצר תלבושות עבור הרקדניות מתילדה קשסינסקה ואנה פבלובה. הוא גם יצר איורים לספרים של סופרים צרפתים, ביניהם אמיל גבהרט, ארנסט רנן ואלברט סמיין.
ב-1921 הוא השתתף בתערוכה שהעלו גולים מהאקדמיה הקיסרית לשעבר לאמנויות. ארבע שנים לאחר מכן, הוא עזר להקים את "המכון הרוסי לאמנות ותעשייה".
הוא חלה במחלה קשה זמן לא רב לאחר מכן, ומת בבית אבות עבור מהגרים רוסיים, מדרום לפריז.
במהלך התקופה הסובייטית, הוא ספג ביקורת על עבודותיו "כדקדנס" ו"וולגריות בורגנית".
בשנות ה-90 התחדש העניין ביצירתו.
הוא מוערך במיוחד בזכות התיאורים המדויקים והמפורטים של התרבות הרוסית הישנה.
I Swear
I Swear (בעברית: אני נשבע) הוא שיר שנכתב על ידי גארי בייקר ופרנק ג'יי. מאיירס שנהיה ללהיט של אמן הקאנטרי האמריקאי, ג'ון מייקל מונטגומרי , ב-1993 ושל להקת ה-R&amp;B האמריקאית, All-4-One , ב-1994. השיר הוא בלדה שבה המספר מבטיח לאהבתו שהוא תמיד יאהב אותו/אותה.
השיר יצא ב-19 בנובמבר 1993 כסינגל המוביל מאלבום האלופן השני של מונטגומרי, "Kickin' It Up" , ובליווי וידאו קליפ בבימויו של מארק בול. הגרסה של מונטוגמרי הופיעה למשך ארבעה שבועות במקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי, והופיעה, בשיאה, למקום ה-42 בבילבורד הוט 100.
גרסת הכיסוי של All-4-One יצאה באפריל 1994, והפכה ללהיט מספר אחת במספר מדינות, ואפילו הגיעה למקום הראשון בבילבורד הוט 100, ולמקום ה-98 ברשימת 100 השירים המובילים של בילבורד.
גרסת All-4-One.
לאחר יציאת הגרסה של מונטגומרי, קבוצת הפופ וה-R&amp;B האמריקאית, All-4-One , הקליטה גרסת כיסוי של השיר תחת הפקתו של דייוויד פוסטר לאלבום הבכורה שלהם, "All-4-One".
הגרסה של All-4-One הגיעה למקום הראשון במצעדי מוזיקה רבים, כולל לבילבורד הוט 100 (שהיה במקום הראשון למשך 11 שבועות רצופים) ומצעד הסינגלים הבריטי (שהיה במצעד למשך 18 שבועות, כאשר הופיע במקום השני למשך שבעה שבועות רצופים). מאוחר יותר, השיר דורג במקום ה-98 ברשימת 100 השירים המובילים של בילבורד.
ביקורת.
המגזין בילבורד תיאר את השיר כ-"בלדה המנונית בלתי נשכחת". העיתונאי האמריקאי, לארי פליק, כתב כי: "ההמשך לשיר 'So Much in Love' מדגיש שוב את ההרמוניות החלקות של הרביעייה הגברית הזו. המפיק דייוויד פוסטר מספק סינת'ים רכים, סולו סקסופון מלטף, ושפריץ כולל של דרמה, שמשלים את הרומנטיקה הבלתי מעורפלת של הבלדה הכה-להיטית הזו. כשבני נוער נכנסים לנשף הסיום, צפו שהשיר הזה יהיה ניגון השיא של הערב. אההה, אהבה צעירה..." אם. אר. מרטינז, מ-"Cash Box", אמר כי: "[לסינגל] יש שירה מנצנצת, עיבודי פופ מעולפים ושירה מצערת (עם זאת מלאת נשמה)". הכותב המוזיקלי, ג'יימס מאסטרטון, ציין בפרשנות השבועית שלו למצעד הבריטי כי השיר "תויג על ידי רבים כ-'End of the Road' של השנה. זאת כי אפשר לראות על מה כל ההייפ. ההרמוניה של ארבעה בני נוער אמריקאים ששרים במספרה יוצר תקליט מדהים. נותר לראות רק אם זה מחקה את ההצלחה האמריקאית, אבל ההצלחה של הטופ 10 כמעט מובטחת."
דייב שולין, מ-"Gavin Report" , החמיא לההפקה המוזיקלית של השיר באומרו: "[ההפקה] מלטשת את זה בדיוק עבור קהלי פופ שכמו עמיתיהם בארץ, יספגו את המילים ... אלה שחושבים על נישואים ללא ספק ישחקו את זה בזמן שהם הולכים במעבר, ומי שכבר קשרו את הקשר אולי ירצו לחדש את נדריהם רק כדי שיוכלו להפוך את 'I Swear' לחלק מהטקס ." המגזין הפאן-אירופי "Music &amp; Media" טען כי: "מאז שוויטני [יוסטון] הוציאה גרסת כיסוי של דולי [פרטון], נאשוויל נהפכה להיות בירת ה-R&amp;B. כעת, רביעיית ההרמוניה הווקאלית, שנמצאת בין שי לבויז טו מן , מלטשת את הלהיט מספר 1 של ג'ון מייקל מונטגומרי". עוד נכתב כי: "זה שיר אהבה יפהפה. העובדה שהוא נמצא בפול פוזישן בכל מצעד מוזיקה אמריקאי שניתן להעלות על הדעת מראה את הפוטנציאל העצום שלו. כאן בגרמניה זה אולי ישן, אבל זה יהיה להיט בטווח הארוך." אלן ג'ונס, מ-"Music Week" , אמר השיר הוא "בלדה יפה ועוצמתית [ש]צריכה להיות גדולה".
גרסאות נוספות של All-4-One.
All-4-One וג'ון מייקל מונטגומרי הקליטו גרסת דואט מעודכנת של "I Swear" למהדורת הדלוקס של אלבום האולפן השמיני של הלהקה, .
ב-2021, All-4-One הקליטה גרסת רמיקס של "I Swear" לקליפ מוזיקה המקדם את Xbox All-Access, שכותרתו "It's All There".
גרסאות נוספות.
11 המתמודדות האחרונות של "Popstars: Girls forever" (העונה התשיעית של Popstars ) הוציאו גרסת כיסוי לשיר בשיתוף פעולה עם גארי בייקר ב-19 בנובמבר 2010. גרסת הכיסוי הגיעה, בשיאה, למקום ה-69 בגרמניה.
בסרט גנוב על המיניונים, המיניונים שרו גרסת כיסוי מיניוני לשיר במהלך חתונתם של גרו ולוסי ויילד. השיר יצא בשם "Underwear".
בשנת 2021, להקת הקאנטרי א-קפלה האמריקאית, Home Free , הוציאה גרסת כיסוי לשיר. גרסת הכיסוי לווה בווידאו קליפ, שפורסם ב-19 בפברואר, שצולם כהומאז' לשון לסרטוני המוזיקה הרומנטיים של שנות השמונים והתשעים.
עיתונות אמיצה
ישראל גורשטייין
נבואת המספד בירושלים
המספד בירושלים הוא אירוע שעתיד להתרחש על פי נבואה בספר זכריה. לפי הנבואה, לאחר שה' יושיע את יהודה וירושלים מכל העמים שיצורו עליהם, בית דוד ויושבי ירושלים יספידו הספד גדול על דמות שנדקרה. ההספד מתואר כהספד עצוב ביותר שמשתווה לצער של הורים על שכילת בנם היחיד או הבכור, ויהיה גדול כמו . לפי עמדה מקובלת אצל חז"ל ופרשנים רבים, המספד בירושלים יהיה על מותו של משיח בן יוסף.
הנבואה.
בספר זכריה מתוארת נבואה לפיה מגיעים כל העמים לצור על ירושלים, וה' נותן ביושבי ירושלים גבורה להילחם באויביהם ויושיע אותם. לאחר הניצחון, בית דוד ואנשי ירושלים מספידים דמות חשובה שנדקרה:
הנביא זכריה משווה את העצב שבמספד לצערם הנורא של הורים ששכלו את בנם היחיד או הבכור. הנביא מוסיף ומשווה ל, מספד שכנראה היה מפורסם בגודלו בעבר, אך אינו מופיע במקום אחר במקרא. התלמוד מביא פסוק זה כדוגמה לפסוק שלא ניתן להבינו ללא עזרת תרגום. אכן, תרגום יונתן בן עוזיאל זיהה את המספד אליו משווה זכריה כשני מספדים שנערכו למלכים שונים: המספד לאחאב בן עמרי מלך ישראל שנהרג בקרב על רמות גלעד מול מלך ארם בן הדד (הדדרימון בן טברימון), והמספד על יאשיהו בן אמון מלך יהודה שנהרג בקרב מול פרעה נכו בבקעת מגידו.
המספד בירושלים ייערך בהפרדה בין משפחות שונות וכן בהפרדה בין גברים לנשים:
זהות המוספד.
המקרא עצמו לא מציין מי הדמות המוספדת. בתלמוד נחלקו רבי דוסא וחכמים מיהו המוספד: לפי עמדה אחת מדובר בהספד על משיח בן יוסף שנהרג. לפי העמדה השנייה, מדובר בהספד על יצר הרע. העמדה השנייה מתבססת על אגדה תלמודית לפיה יצר הרע יתבטל בעתיד: .
פרשנים רבים אימצו את הזיהוי של המוספד כמשיח בן יוסף. לפי פרשנות זו יש משמעות סמלית מיוחדת לכך שמי שמספיד את משיח בן יוסף הם דווקא בית דוד ויושבי ירושלים. בין בית יוסף ובית יהודה שרר מאבק שמקורו בתכונות הבולטות השונות של האחים יוסף ויהודה. מאבק זה היה אחד הגורמים לפילוג המלוכה במשך מאות שנים. המספד של בית דוד על משיח בן יוסף הוא ביטוי לכך .
עם פטירתו של בנימין זאב הרצל, נשא הרב קוק נאום בשם המספד בירושלים. בנאום זה מתאר הרב קוק את הרצל והציונות כ. הרב קוק יוצק תוכן רעיוני למספד המתואר בזכריה, ובתוך כך הוא מבחין ביחס בין משיח בן דוד המייצג את תנועת הבניין הרוחני של עם ישראל, לבין משיח בן יוסף המייצג את תנועת הבניין המעשי של האומה.
קלרינטן
בית כנסת אוהל נחמה
אוהל נחמה
Go-Set