גבריאל מוקד כתב על היצירה שהיא "אבן דרך מונומנטלית בדרכה של הפרוזה הישראלית הצעירה. נעשה בספר ניסוי ספרותי של שילוב בין המשפטים הקצרים לבין אלו שמשתרעים על פני עמודים שלמים, הזיקה בין המונולוג לדיאלוג, בין הזמן הסובייקטיבי של הרגע למול זה האובייקטיבי של העלילה, עיצוב "זהות והפרד" של הדמויות הפועלות - כל אלו הן סוגיות חשובות בתורת הספרות שס. יזהר מתמודד איתן באומץ. ובין שהוא מצליח בכך, בין אם לאו, הרקע של הספר כולו מעניק משמעות לניסוי החדש הזה. ייתכן שיזהר הושפע מג'ויס ומפרוסט, אך אין הוא מחקה אותם. היצירה שומרת לחלוטין על הרקע המקומי ההיסטורי והגאוגרפי. מעל הכל מתפעל מוקד מהתגלית הסגנונית של היצירה. יזהר, לדעתו התעלה כאן מעל לדפוסים הלשונים של הספרות העברית, וה"התפעמות הסגנונית" תואמת לחלוטין, לדעתו, את החוויה המתוארת.
גם מוקד מתייחס בהתפעלות אל תיאורי הנוף שבספר, המעידים על יכולת אמנותית מופלאה ואל חווית האימה שבקרב, כפי שהיא מתבטאת מדמותו של היחיד. הוא רומז למבקרים אחרים שנרתעו דווקא מהצד הזה של היצירה, שהגישה הלאומית-דתית שלהם פגמה בהערכת היכולת הזו לתאר את האימה, החרדה, לבטי המצפון והתסכול שמתעוררים ביחיד אל מול חוויות המלחמה.
ניצה בן ארי מסכמת את קטע ההתקבלות של "ימי צקלג" במילים אלו: "עשרות שנים היו צריכות לחלוף עד שחוקרים ומבקרים כדן מירון, אבי מעפיל, גידי נבו ועמית עסיס החלו להראות כיצד יש לקרוא את ימי צקלג ולגלות מה יש בו. אבל אז, שלושה חודשים אחרי שהספר יצא לאור באה הביקורת של קורצווייל וחיפשה בספר את ה'אפוס' שלא היה בו".
סאטירה.
במערכון 'פלמ"ח' של החמישייה הקאמרית שנכתב בשנות ה-90 ומופיע באוסף הירוק של החמישייה, מלגלגים על דמות הפלמ"חניק המהורהר ועל השימוש של גיבורי הרומן בשפה מליצית.
סדרת הטלוויזיה "היהודים באים" הקדישה מערכון לספר, בפרק האחד עשר של העונה השנייה. במערכון נראה ס. יזהר זוכה בפרס ישראל על הספר, אך מתברר שאף אחד מהשופטים לא קרא את הספר עב-הכרס. לאחר שיזהר עולה לבמה לקבל את הפרס, מתברר שהוא בעצמו לא זוכר את תוכנו של הספר.
תארוך פחמן
האמנה האזרחית של הצילום
האמנה האזרחית של הצילום הוא ספר שכתבה ד"ר אריאלה אזולאי ויצא לאור בהוצאת רסלינג בשנת 2006. הספר עוסק בפגיעה בזכויות האדם והאזרח, בצילום, בשימוש בצילום כדי להציג את הפגיעה בזכויות וברתימת הצילום למאבק לשמירת זכויות האדם והאזרח, אלה המכונים בספר בעלי מעמד אזרחי פגום.
אריאלה אזולאי מציגה תפיסה של אזרחות כמסגרת של שותפות וסולידריות בין נשלטים, שאינה מכוננת ריבונות ואינה מוגבלת על ידה. היא מציגה תורת צילום המבוססת על ניתוח הצילום כצירוף בין שני מפגשים משלימים: האחד מתקיים בין המצלמה, הצלם והדמות המצולמת והאחר מתקיים בין התצלום לצופה.
בצירופם יחד שני המפגשים הללו הופכים את הצילום לאירוע מיוחד רב-ממדי. הדיון התאורטי של אזולאי מלווה בקריאה קרובה בתצלומים ובשחזור קפדני של מצבים קונקרטיים שונים בהם מעורבים התצלומים. היא מציגה זירה אחת ממנה התצלומים נעדרים בעקביות: היא זירת האונס. הפרקים הפותחים של הספר חוזרים לרגע מכריע בעיצוב האזרחות המודרנית, עת המהפכה הצרפתית, ולרגע מכריע בהופעת הצילום – ההכרה בחוסר האפשרות להשיג מונופול על השימוש בצילום.
אריאלה אזולאי מתבוננת על הצילום ונושאיו בפרספקטיבה עיונית רחבה ושואבת את שראה מאולאמפ דה גוּז', מחנה ארנדט, מוולטר בנימין, ממישל פוקו ומקרול פייטמאן. פרספקטיבה זו מאפשרת לה להציב ולראות על מישור אחד את המצלמה עצמה, את האסון הפלסטיני ואת הגוף הנשי המופקר. אריאלה אזולאי כותבת על הפונקציה הפוליטית של הצילום ועל האזרחות בחברה. הפוליטיקה והאזרחות אינם רק כפי שהממסד, בין אם זאת המדינה ובין אם אלה מוסדות התקשורת או האמנות הרגילו אותנו לקבלם, אלא בעיקר כפי שהממסד לא היה רוצה שנשתמש בהם. הצילום נתפס ומוצג ככלי לשיקום והעצמה של אזרחות המערערת על כללי המשחק הדמוקרטי כפי שהמדינה, התקשורת והאמנות מרגילות אותנו לראות אותם.
אזולאי מובילה את הקוראים למסע בשני מסלולים מקבילים: ההיסטוריה של זכויות האדם והאזרח וההיסטוריה של המצלמה ושל הצילום. עיונה בשני מסלולים אלה מאפשר לה לשוב ולהוכיח כי "הצילום הוא הכיסוי האזרחי היחיד העומד לפעמים לרשותו של מי שנושל מאזרחותו". לאחר שהמצלמה הולאמה לצורכי המדינה נוצר מצב חדש של הרחבת המבט, ייצור המוני של דימויים ושל נגישות למבט שלא נשלט על ידי כוח ריבוני. הצילום, כך טוענת אריאלה אזולאי, הגיע לעולם עם הוראות שימוש שגויות. הוראות אלה מצמצמות את הצילום לתצלום ואת המבט בו לזיהוי המצולם. מעשה הצילום הוא הרבה יותר מורכב ממה שמודפס על נייר הצילום. התצלום נושא את חותם האירוע וכדי לשחזר אותו יש לצפות בתצלום.
הצפייה בצילומים בהם ניתן לקרא פגיעה באחרים ולרוב אלה בעלי מעמד אזרחי פגום, היא מיומנות אזרחית. האזרחות היא אמצעי לדעת אזולאי, למאבק המופקד לפרעון במפגש עם תצלומים של פגיעה באחרים. האמנה האזרחית של הצילום מנתחת את הפרקטיקה של השימוש בצילום במונחים של אזרחות וממשיגה את האזרחות בתוך הצילום. אזולאי מרבה לכתוב על מעמדם האזרחי הפגום של הפלסטינים תוך הבאת דוגמאות רבות. היא מביאה צילומי עיתונות רבים המאששים את טענותיה ומדריכה את הקורא להתבונן בהם כדי להבין את המצוקות שהם מתארים ואת המצב על סף אסון שהאנשים המוצגים בצילומים נמצאים. גם שרותי הביטחון של המדינה משתמשים בצילום לצרכיהם. הם משיגים צילומים שהמצולמים נראים בהם באופן המחשיד אותם כמשתפי פעולה או במצבים מביכים וכך מופעל לחץ לשתף פעולה מחשש שהצילומים יופצו ברבים.
אזולאי כותבת על עבודותיה של מיכל היימן המציגה צילומי עיתונות מעובדים בתוספת כותרות, בהשוואה לציורים ידועים ובשתילת דמותה שלה בצילומים. היימן מנסחת יחסים חדשים בין אובייקט האמנות, הסובייקט והדיבור ומפגישה בין הפרקטיקה של הצילום וזאת של הפסיכואנליזה, בכתיבה ובעבודות מיצב בחללים מוזיאליים. היימן עוסקת בנושאים אלה עסקה בסדרת העבודות: "צלם לא ידוע", "נשים שוכבות", "Photo Rape", "על מה את חושבת?", "Holding", "אני הייתי שם", ובסדרת עבודות הווידאו: "התקפות על חיבור" ו"סוג בת".
סיפורי אבו-נימר
"סיפורי אבו נימר" (בהרחבה: "סיפורי אבו נימר: לאנשים שלא מפינים ערבית ולא מכירים טוף אל-ערבים") הוא ספר סיפורים עממיים, פתגמים ומשלים מאת דן בן אמוץ. הסיפורים התפרסמו בתחילה כטור במעריב ויצאו בספר לראשונה בשנת 1982, בהוצאת זמורה ביתן מודן. מאז יצאו מספר מהדורות.
לפי דבריו של בן אמוץ בראיון פיקטיבי עם עצמו שפרסם בסוף הספר, מקורם של הסיפורים בשיחות שערך עם מספר סיפורים ערבי זקן מיפו, שאותו הכיר במהלך חתונה ובהמשך רשם את הסיפורים מפיו, בלשונו. בן אמוץ סירב לגלות מיהו "אבו נימר" המקורי והיכן בדיוק הוא מתגורר, ולפיכך הסברה היא שבן אמוץ כתב את הסיפורים מדמיונו לשונם של הסיפורים ציורית, מערבת עברית וערבית ושזורה ניבים והמצאות לשוניות.
בין גיבורי הסיפורים אבו נוואס המחוכם, השופט קרקאש האוויל, "שעושה משפט כמו שכתוב בספר" בלי להתחשב בטיעונים המובאים בפניו, הארמני הקמצן קרוטיאן ועוד גלריה של דמויות שסיפוריהן נטועים בימי האימפריה העות'מאנית ועד ימי ראשית מדינת ישראל. כמו כן משובצים בספר פתגמים עממיים ומשלי חיות.
הספר מעוטר בדמויות כרכוֹז וחג'יוואת, שני גיבורים עממיים מתוך תיאטרון צלליות שהיה נפוץ באימפריה העות'מאנית.
הסיפורים הועלו על הבמה פעמיים, פעם בהפקת תיאטרון צוותא, עם בסאם זועמוט כמספר, ופעם כמופע יחיד של דודו אלהרר.
יצחק דור
הרב אברהם יצחק דור (נולד ב-1962) הוא ראש ישיבת חורב, ואיש ציבור ציוני-דתי.
ביוגרפיה.
נולד בשנת ה'תשכ"ב (1962) בהוד השרון ליוסף ואסתר דור. אביו היה פליט שואה שהבריח ילדים יהודים ממנזרים לישראל בתום מלחמת העולם השנייה. אמו היא בת למשפחת שטמפפר, ממייסדי פתח תקווה ונתניה. הוריו היו ממייסדי מערכת החינוך הממלכתי דתי בצפון. בשנות ילדותו הראשונות, עבר עם משפחתו מהוד השרון לעפולה, ומשם לפתח תקווה. התחנך בישיבה התיכונית בנחלים, ובישיבת מרכז הרב, שם הוסמך לרבנות על ידי ראש הישיבה הרב אברהם שפירא, וכן על ידי הרב מרדכי אליהו. שם עסק גם בביאור סוגיות במסכת שבת וכתובות במסגרת מכון הלכה ברורה. רבותיו המובהקים הם הרב צבי יהודה קוק (שאצלו למד כשנה וחצי) והרב אברהם שפירא.
בעל תואר ראשון במדעי החברה והרוח ותואר שני בחינוך. שירת כקצין בסדיר ובמילואים בחיל התותחנים ובשריון, והשתחרר בדרגת רב-סרן. מתגורר בירושלים. הרב דור מכהן גם כרב בשכונת רמות ומעביר שיעורים במגוון נושאים. מלמד מחשבת ישראל במכללה להשכלה גבוהה. נשוי ואב לשישה ילדים.
בשנת תשע"ג נבחר על ידי הרבנים הראשיים לישראל, בהתייעצות עם השר לשירותי הדת ובאישור הממשלה, לאחד מחברי הגוף הבוחר לרבנות הראשית לישראל. בשנת תשע"ד נבחר גם לאחד מחברי הגוף הבוחר של הרבנים הראשיים לירושלים.
דרכו החינוכית.
לאחר שנות לימודיו בישיבת מרכז הרב, הוא החל את דרכו החינוכית כר"מ בישיבה התיכונית חורב בירושלים. בשנת ה'תש"ס נרתם לעמוד בראשות ישיבת נתיב מאיר, שעמדה בפרשת דרכים לאחר שראש הישיבה זאב קופלוביץ' הורשע בביצוע עבירות מין בתלמידים. לאחר שנתיים מוצלחות בראשות הישיבה, שסייעו לשיקומה, שב לישיבת חורב בשנת ה'תשס"ב, לעמוד בראשה כראש הישיבה. ישיבת חורב היא בין הישיבות המובילות בזרם הציוני דתי. בשנת תש"ע זכתה הישיבה בראשותו בפרס החינוך הדתי.
פרשת האח דניאל
אקווה סוליס
באבל באבל
4 ערי הקודש
לילכ