מכיוון שממשלת ההאן חזתה את התגובה הבריטית ניתנה הוראה לפנות את העיר מתושביה, ולפיכך גבתה ההפגזה את חייהם של חמישה אנשי סצומה. בצד השני נהרגו אחד-עשר בריטים, בהם מפקד אוניית הדגל וסגנו. הנזק לרכוש, לעומת זאת, היה רב: כחמש מאות בתי עץ בקגושימה נשרפו, שלוש ספינות סוחר טובעו וחמש ג'ונקות נשרפו. סיום האירוע איפשר ליפנים להציל את כבודם, ואף נחשב לניצחון, בהתחשב במניין ההרוגים.
מגעים אחרונים ופיוס.
לאחר התקרית לוותה ממשלת סצומה 25,000 לירות שטרלינג ממשלת השוגון על מנת לשלם את הפיצויים. התוקפים מעולם לא עמדו למשפט, אך תשלום הפיצויים הספיק לבריטים על מנת לשכך את כעסם וסלל דרך לחתימת חוזה סחר בין סצומה לבריטניה, במסגרתו רכשה ממשלת סצומה ספינות מלחמה. תקרית זו סייעה למעשה להתחממות היחסים בין ההאן לבריטניה, שלאחר מכן, במלחמת בושין, הפכו לבעלות ברית.
הפגזת קאגושימה
מערכת שליטה ובקרה
ספר המעשים לבני ארץ ישראל
ספר המעשים לבני ארץ ישראל או "ספר המעשים שלבני ארץ ישראל" הוא קובץ מנהגים של בני ארץ ישראל שנכתב לאחר חתימת התלמוד הירושלמי. בני ארץ ישראל נהגו לפיו, ככל הנראה, במאות ה-7 וה-8 לספירה הנוצרית.
מתקופה זו, ימי השלטון הביזנטי בארץ-ישראל, השתמרו שרידים של הלכות המכונות המעשים לבני ישראל, בכתבי-יד שהתגלו בגניזה הקהירית, וגם בספרות הגאונים והראשונים, בימי הביניים. לספר זה היו שתי מהדורות כאשר הראשונה נוהגת לפי התלמוד הירושלמי ואילו המהדורה השנייה נותנת יותר דגש לתלמוד הבבלי.
הלכות אלה פותחות צוהר אל חיי היהודים בארץ-ישראל באותה תקופה, לא רק מנקודת מבט של תולדות ההלכה, אלא חושפות גם היבטים היסטוריים של חיי החברה, התרבות והכלכלה.
מלגשים
מלגשים (במלגשית: Malagasy,בצרפתית: Malgaches) הם עם או קבוצה אתנית המהווה כמעט את כל האוכלוסייה של האי מדגסקר. מספרם נאמד ב-20 מיליון אנשים. בני מיעוט מלגשי חיים גם בראוניון (כ-5 אלפים), בקומורו ובמיוט (כאלפיים), באיי סיישל (כאלף) ובצרפת (כאלפיים).
המלגשים מדברים בשפה המלגשית, על ניביה, שהיא שפה מלזו-פולינזית, חלק ממשפחת השפות האוסטרונזיות.
המלגשים מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות, "בני הגבהים" מרינה, סיהנאקה ובצילאו, החיים על הרמה המרכזית, סביב אנטננריבו, אמבטונדרזאקה, ופיאנארנצואה, ו"תושבי שפת הים" בשאר הארץ.
חלוקה זו מתבססת על דפוסי ההתיישבות ההיסטוריים. המתיישבים האוסטרונזים מבורנאו הגיעו לאי בין המאות הרביעית והעשירית לספירה והקימו רשת של נסיכויות על הגבהים המרכזיים, אזור בו יכלו לגדל את האורז שהביאו איתם בסירות הקאנו ה"שלוחות" שלהם. מאוחר יותר הגיעו לאי מתיישבים רבים ממזרח אפריקה שייסדו גם הם ממלכות לאורך שפת הים שהייתה פחות מאוכלסת.
ההבדלים במוצא האתני בולטים בין תושבי הגבהים ואלו שבשפת הים. בנוסף קיימים הבדלים בהיסטוריה הפוליטית שלהם.
בשלהי המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 מלכי השבט מרינה איחדו את כל הנסיכויות שלהם וכפו את שלטונם גם על שכניהם, בני בצילאו. מאוחר יותר הצליחו להרחיב את שליטתם על מרבית אזורי שפת הים. ההתנגדות הצבאית ובסוף תבוסתם של תושבי שפת הים הביאו להישארותם במעמד נחות תחת חסות של הברית מרינה-בצילאו.
המנהל הקולוניאלי הצרפתי ניצל בהמשך את הפערים הפוליטיים כשנתנו לתשתית המנהלית של בני המרינה להשתתף בניהול המושבה. מורשת חוסר השוויון הפוליטי המשיכה לרדוף את ההיסטוריה של המדינה הצעירה מדגסקר גם אחרי השגת העצמאות בשנת 1960. הזהויות האתניות או האזוריות יכלו לא פעם לסייע או להפריע בהצלחת המועמדים בבחירות הדמוקרטיות.
במדגסקר המודרנית מבחינים באופן רשמי בין 18 אתניות עיקריות, המתאפיינות בפולחן אבות ייחודי ובאזורים הגאוגרפיים שבהם חיים.
SU-85 (ר"ת של: Samokhodnaya Ustanovka-85 - 'כן תותח בעל היסע עצמי') הוא משחית טנקים שפותח בברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר נבנה על בסיס ה-SU-122. שלא כמו תותחים מתנייעים אחרים שפותחו על ידי הסובייטים במלחמה כגון ה-SU-122 וה-SU-76, ששימשו כתותחי סער וככלי נ"ט, ה-SU-85 תוכנן במיוחד כמשחית טנקים כדי להתמודד עם האיום מצד טנק הטיגר הגרמני.
פיתוח ועיצוב.
בינואר 1943 שבו הסובייטים בשלמותו טנק גרמני חדש באזור לנינגרד, הטיגר. השריון של הטיגר היה עבה ביותר וחסין מפני תותחי ה-7.62 ס"מ של ה-T-34 וה-KV (הטנקים המתקדמים ביותר של הצבא האדום בתקופה) בטווחי קרב סבירים, מה שהוביל את המהנדסים הסובייטים לנסות ולפתח במהרה משחיתי טנקים עם תותחים חזקים יותר שיוכלו להתמודד עם האיום החדש.
העדיפות הראשונה של המפתחים הייתה לפתח תותח ארוך קנה כמו תותח ה-88 מ"מ הגרמני, שיוכל לחדור את השריון של הטיגר. במבחני שדה שנעשו על ידי הסובייטים התברר כי גם תותח הנ"מ בקוטר 85 מ"מ וגם תותח השדה מדגם A-19 בקוטר 122 מ"מ מסוגלים לחדור את הטיגר. צוות הפיתוח בראשותו של פ. פטרוב (Fyodor Petrov) נתבקש לפתח תותח 85 מ"מ חדש אשר ישתמש באותה התחמושת של תותח הנ"מ 85 מ"מ, ויורכב על כלי משוריין. לאחר שניסיון להרכיב את תותח ה-122 מ"מ על התותח מתנייע SU-122 בתור ה-SU-122P נכשל בגלל משקלו של התותח, פנו המפתחים להרכבת התותח החדש של פטרוב, ה־D-5 בקוטר 85 מ"מ על ה-SU-122 .
מאחר שה-SU-122 (שנבנה על תובת ה-T-34) תוכנן לשאת תותח הוביצר, לא היה לו את הציוד האופטי הדרוש להרכבת תותח נ"ט. המפתחים במפעל Uralmash התגברו על הבעיה בעזרת התקנתו של בסיס תותח בצורת כדור, שהוסיף למיגון ושיפר את צידוד התותח. התקנת התותח דרשה שינויים במבנה העל של הכלי, אולם המתאר הכללי שלו נשאר זהה. הכלי חולק לשני תאים, כשמאחור יושב המנוע מסוג V-12 דיזל בעל הספק של 500 כ"ס, ומקדימה תא הלחימה בו ישבו ארבעת אנשי הצוות.
ייצור.
ייצורו של ה-SU-85, שדגם האבטיפוס שלו נבנה בזמן קצר, החל באמצע 1943 במפעלי אורלמש. 100 הכלים הראשונים נכנסו לשירות בחודש אוגוסט 1943. ייצורו של ה-SU-85 נפסק בספטמבר 1944 מאחר שה-T-34-85, שהיה בעל תותח 85 מ"מ זהה נכנס לשירות ולא היה טעם בהמשך ייצורו של משחית טנקים ללא כוח אש עדיף. את מקומו של ה־SU-85 ביחידות השדה תפס ה-SU-100, שהיה בעל כוח אש עדיף ושריון משופר. בסך הכל נבנו 2,050 יחידות של ה-SU-85 .
שירות קרבי.
ה-SU-85, שנכנס לשירות באוגוסט 1943, הופעל ביחידות של אגד ארטילרי עצמאי אשר הורכבו מ-12 כלים כל אחד.
ב-1944 הופעלו ה-SU-85 גם בגדודי משחיתי טנקים. כל גדוד הורכב תחילה מ-16 SU-85 מחולקים לשלוש סוללות, כלאחר מכן גדל מספר הכלים בכל גדוד ל-21.
ה-SU-85 תוכנן לפעול בקרב מאחורי הכוח העיקרי לו הוא סייע, ולתקוף את הטנקים הכבדים של האויב מטווחים רחוקים. ה-SU-85 לא התאים לקרבות פנים אל פנים, מאחר שמחסור במקלעים הפך את הכלי לפגיע מאוד לחיילים רגלים. בסך הכל הוכיח עצמו הכלי כמצליח ויעיל במיוחד כנגד טנקי אויב כמו הטיגר והפנתר הגרמנים.
מלבד הצבא האדום, שירתו SU-85 במהלך המלחמה בצבא הפולני, שם הורכבו מהם שני אגדים עצמיים - מס' 13 ומס' 28. כמו כן בחטיבת השריון הצ'כוסלובקית ה-1 היו 2 SU-85 בפלוגת המפקדה..
יהודית מצקל
יהודית מַצקֶל (24 באפריל 1951 – 13 בפברואר 2013) הייתה אמנית, צלמת ואוצרת ישראלית. התגוררה ויצרה בכפר אהרון, נס-ציונה.
ביוגרפיה.
מצקל נולדה ב-1951 בבוקרשט בירת רומניה.
בשנת 1971 התקבלה למכון לאמנות בבת-ים, ושם התמחתה בציור ורישום. במכון למדה תחת אבא פניכל, אליהו גת, צבי שור, אבינועם קוסובסקי, חיים רוזנטל, אלי סיני ואחרים. בין השנים 1974-1981 מצקל למדה באוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות, החוג לתיאטרון, עם התמחות במסלול עיצוב במה והחוג לתולדות האמנות.
בשנים 1995–1998 היא למדה במדרשה לאמנות, המחלקה לצילום, בית ברל, בכפר סבא.
מתחילת שנות ה-90 יהודת מצקל פעלה הן כאוצרת והן כאמנית, ויצירותיה התפרסמו במגוון מוזיאונים וגלריות ברחבי ישראל.
בנוסף לעבודתה כאמנית, מצקל גם הרצתה במסגרת קורסי אוצרות במרכז שורשים בתל אביב, ובבית הספר לאמנות קמרה אובסקורה, תל אביב. כמו כן היא גם כתבה במגזין הצילום קונטקט.
יצירתה.
בעבודות הצילום שלה עסקה מצקל בנושאים אישיים כמו גם בנושאים לאומיים ומקומיים. היא עסקה בצילום תיעודי בתכנים של אימהות בהקשר ישראלי.
בנוגע למקורות ההשראה שלה, סיפרה מצקל:
אמא של חייל.
במהלך שנות ה-90 יצרה מצקל גוף עבודות בו היא בחרה לצלם את גופה כמצע המרכזי. גופה של מצקל אינו מוצג בשלמותו כי אם במקוטע. הקטע החוזר בכל צילום הוא מרכז גופה, הבטן - החלק הרך היורד מתחת לחזה אל שיפולי המותניים, הטבור, ועד לקו התחתונים, שהוא מקום הרחם. מצקל מתייחסת לחלק זה של גופה כאל מרכז הזיכרון שלה, זיכרון של עבר והווה, של שני ההריונות ולידת שני בנים, של גידול יומיומי ופרידות יומיומיות, עד לפרידה המשמעותית מהבן הבכור שהתגייס לצבא.
לדבריה, עבודותיה נוצרו כתיעוד של מצב רגשי. תיעוד קיומי של התמודדתה היומיומית עם עובדת שירותו של בנה בצבא. היא מתארת מצב שקשה לה לקבל אבל היא לא מביאה הצעות לשינוי או פתרון. זהו סיפורה הפרטי.
יצירתה של מצקל מבוססת על ישראל של שנות התשעים, ארץ המבכה יומיום את מתיה, אך גם מתפכחת לאיטה מן המיתוס של הגבריות ההרואית והלוחמת.
בן נולד מת.