הגבישים של הספיוליט מופיעים לעיתים נדירות בצורת סיבים לאורך [001] שאורכם עד שני ס"מ אורך, אבל צורת המינרל היא בדרך כלל גושית, חרסיתית או כמסה חסרת צורה. לספיוליט יש פצילות טובה בכיוון אחד (011). הקשיות של המינרל נמוכה, 2 בסולם מוס. משקלו הסגולי הממוצע אף הוא נמוך, 2 גרם לסמ"ק. הסיבה לכך הוא המבנה הנקבובי שמשקף את המבנה הגבישי של תעלות מקבילות. לספיוליט יש את שטח הפנים הגדול ביותר מבין כל מינרלי החרסית, כ-300 מ"ר לגרם. עובדה זו מסבירה מדוע דגימות יבשות נקבוביות של ספיוליט יכולות לצוף על פני מים. וכן את יכולת ספיגת המים של המינרל המגיעה לכמות השווה למשקלו.
תכונות אופטיות.
אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי. מקדמי השבירה של הספיוליט הם: nα=1.520, nβ=1.520 ו-nγ=1.530-1.548. גבישי הספיוליט שקופים למחצה, צבעם בדרך כלל הוא בגוונים של לבן, לבן אפרפר, לבן עם כתמי צבע צהבהבים או אדמדמים, או ירוק כחלחל. הברק של הספיוליט הוא אדמתי עד עמום. הספיוליט ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו). הגוון של המינרל מזווית אחת (X) הוא חסר צבע עד צהוב חיוור מאוד וזהוב מזוויות אחרות (Y ו-Z).
גילוי ומקור השם.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1847 בבטולינו (Bettolino) שליד העיירה בלדיסרו קנבסה (Baldissero Canavese) בנפת טורינו שבמחוז פיימונטה שבצפון איטליה. מקור השם מיוונית ספיון – דיונון. המינרלוג הגרמני ארנסט פרידריך גלוקר (Ernst Friedrich Glocker; 1858-1793) נתן למינרל את שמו בשל הדמיון שבין המינרל הקל והנקבובי לעצם של הדיונון. אבל המינרל היה מוכר עוד קודם לכן כחומר ששימש לגילוף חפצים, שעקב היותו קל ונקבובי היה מסוגל לצוף על פני המים ולכן קיבל את הכינוי "מרשאום" ("Meerschaum" גרמנית - "קצף-ים").
שימושים.
שימושים היסטוריים.
כאמור, הספיוליט היה מוכר לפני שזוהה כמינרל ב-1847 כחומר ששימש לגילוף חפצים, בשם "מרשאום" או בשמו הצרפתי המקביל "אקום דה מר" (écume de mer). רוב תפוקת המרשאום העולמית מגיעה מאסיה הקטנה, בעיקר ממישור אסקישהיר בטורקיה שבין אנקרה לאיסטנבול. המינרל מצוי במשקעים של סחף נהרות, אותם כורים בצורה נרחבת. נטען כי באזור יש 4,000 פירים המובילים למנהרות אופקיות שבהם חוצבים את המרשאום. האתרים העיקריים הם Sepetçi Ocağı ו- Kemikçi Ocağı, כ-30 קילומטרים דרומית מזרחית לאסקישהיר. המינרל מצוי בלוויית מגנזיט, כשהמקור לשני המינרלים היא קבוצת הסרפנטין. מרשאום שזה עתה נחצב הוא רך, אך הוא מתקשה בהשפעת חום השמש או בייבוש.
מקומות נוספים בהם מוצאים מרשאום, אם כי בכמויות קטנות הם ביוון, בתבאי ובאיים אביה וסאמוס; כמו כן, בתוך סרפנטין בהרובשיץ (Hrubschitz) בסמוך לקורמאו (Kromau) שבמוראביה שבצ'כיה. כמות מוגבלת מצויה גם במספר מקומות בצרפת בספרד, ובמרוקו. בארצות הברית הוא מצוי בתוך סרפנטין בפנסילבניה (בנוטינגהאם (Nottingham) במחוז צ'סטר (Chester) ובקרוליינה הדרומית ויוטה.
במרשאום נעשה לעיתים שימוש כתחליף לסטיאטיט או כחלק מהחומר המטהר המכונה אדמת פולר (fuller's earth) וכחומר לבנייה; אבל השימוש העיקרי הוא לגילוף מקטרות או פומיות לסיגריות. כתוצאה מעישון משנות מקטרות ממרשאום את צבען, לגוונים של צהוב, כתום ואדום מהבסיס כלפי מעלה. כאשר מכינים את המרשאום לגילוף עבור מקטרת נוהגים לגרד את הגבשושיות הקטנות שעל פני האבן, לייבש אותה, ואז לשייפה ולהבריקה באמצעות שעווה. במצב זה נוהגים לגלף את המקטרת, לשייף באמצעות נייר זכוכית לחמם בשעווה או סטארין, ואז להבריק.
יצור חפצים ממרשאום התבצע במרכזי ייצור כדוגמת וינה. עם זאת, מאז שנות השבעים של המאה ה-20 אסרה טורקיה על יצוא מרשאום, בכוונה להקים תעשיית מרשאום מקומית. היצרנים הידועים המקוריים של חפצי מרשאום נעלמו. כיום, מקטורת מרשאום שלא מיצרנים טורקיים מיוצרים ממרשאום דחוס או ממרשאום אפריקני שאיכותו ירודה לעומת המרשאום מטורקיה. חיקויים עשויים מגבס ומחומרים אחרים.
המינרל הלבן הרך והקל המופק בלנגבאנשייטן (Långbanshyttan) בוורלנד הידוע כ"אפרודיטה" (Aphrodite מיוונית "קצף-ים") הוא סוג של מרשאום.
שימושים מודרניים.
לספיוליט יש כושר ספיחה וספיגה מעולים בשל שטח הפנים הנרחב והנקבוביות הרבה שלו. המינרל מסוגל לספוח גזים וריחות רעים ולספוג מים ונוזלים אחרים בכמות הקרובה למשקלו. המינרל אינו מתנפח בעת ספיגת מים ואינו מתפרק גם כשהוא רווי לחלוטין. בתרחיף יש לספיוליט צמיגות גבוהה היציבה גם בריכוזים גבוהים של מלח, תנאים הגורמים לתרחיפים אחרים של מינרלי חרסית, כדוגמת בנטוניט להתגבש.
שימושי המינרל:
סכנות בריאותיות.
בשל האופי הסיבי של המינרל, יש לשאיפת האבק הנוצר ממנו השפעה כשל אזבסט והוא עלול לגרום לתופעות כדוגמת סיליקוזיס. האתר International Programme on Chemical Safety המופיע בפסקת הקישורים החיצוניים מפרט את הכמויות באוויר של ספיוליט שנחשבות מתחת לסף סכנה בריאותית.
מקור ותפוצה.
ספיוליט הוא מינרל חרסית המצוי יחד עם סרפנטין שיכול לשקוע במים מלוחים אלקליים בסביבות צחיחות.
הספיוליט הוא מינרל נפוץ, אבל לא בכמויות גדולות. מקומות בהם ניתן למצוא את המינרל באיכות טובה כוללים את אסקישהיר בטורקיה; ולאקאס (Vallecas) בסמוך למדריד וקבאנס (Cabañas) בסמוך לטולדו שבספרד; נוגססואק (Nugssuaq) בגרינלנד, סמוך לאגם אמבוסלי בקניה; סמוך לאגם נטרון בטנזניה; מאמפנדרנדווה במדגסקר; בהר סנט-אילר שבדרום הפרובינציה של קוויבק שבקנדה; בגוברנור (Gouverneur) במחוז סנט לורנס בניו יורק ובאש מידאוז (Ash Meadows) מחוז ניי (Nye) בנבדה שבארצות הברית; מסרו מרקדו (Cerro Mercado) במדינת דורנגו שבמקסיקו; ומקוזאו מחוז טוצ'יגי שביפן.
ברנוורד מהילדסהיים
המיתולוגיה הרומנית
חיל הז'נדרמים המיוחד של רוסיה
חיל הז'נדרמים המיוחד או גיס הז'נדרמים הנפרד (ברוסית: Отдельный корпус жандармов) היה משטרה פוליטית של האימפריה הרוסית שעסקה בהוצאה לפועל של צווי משפט, רדיפת עריקים, מאבק במהומות ופיזורם, מעצר פושעים מסוכנים וסיוע למשטרות מקומיות בעת הצורך.
בהתאם להנחיות משנת 1871 חקירת פשעים נגד המדינה היו באחריות בלעדית של החיל. אם במהלך החקירה התגלו פשעים נוספים, הם היו מועברים למשטרה. בהקמתו החיל היה חלק מצבא האימפריה הרוסית ובהמשך הוכפף למשרד הפנים. נכון לשנת 1892 בחיל שירתו כ-15 אלף חיילים וקצינים.
היסטוריה.
עוד בתקופתו של פיוטר הגדול היה נהוג שהצבא זוכה לסיוע של כוחות המשטרה באמצעות פרשים. מספר הפרשים המסייעים היה משתנה בהתאם לצורך והיה נפוץ במיוחד במוסקבה ובסנקט פטרבורג.
לצורך הסדרת הנושא, ב-1 בפברואר 1817 הוקמו קבוצות ז'נדרמים בסנקט פטרבורג, מוסקבה, ערים שהיו מרכזי המחוזות (גוברניות) ובשלושה ערי נמל: אודסה, פאודוסיה וטגנרוג. בהמשך השנים הוקמו קבוצות בערים נוספות.
קציני הז'נדרמים באו לרוב מקרב הצבא. מכיוון שקידום קצינים בחיל היה מהיר יותר, על כל מקום פנוי היו מספר מועמדים מקציני צבא. ב-26 ביוני 1826 הוקם משרד ראש הז'נדרמים כאשר הרוזן אלכסנדר בנקנדורף מהמחלקה השלישית של הקיסר היה לראשו, ב-1871 החיל קיבל סמכות לחקור תיקים פליליים ופוליטיים והפך בפועל למשטרה פוליטית.
בהתאם לצו מ-25 ביוני 1882 שר הפנים קיבל תואר מפקד הז'נדרמים. בעקבות ההתנקשות בחיי שר הפנים דמיטרי ספיאגין ב-1902 גדודי הז'נדרמריה ככוח ביטחון המדינה הוכפפו סופית למחלקת האוכרנה. בתחילת 1917 מספר הערים בהן היו יחידות ז'נדרמים הגיעה ל-75. לאחר מהפכת פברואר, במרץ 1917 החיל בוטל וחלק ממשרתי החיל גויסו לצבא והיתר הוצאו לגמלאות. כל התיקים שטיפולם לא הסתיים הועברו לידי משרד התובע הכללי והפרקליטות ותיקים שקשורים לריגול הועברו לצבא.
מבנה החיל.
נכון לשנת 1913, מבנה החיל היה כדלקמן:
אבן איסחאק
מרג'עיון
סלמאן מוצפי
הרב סלמאן מוצפי (כ"ז בשבט ה'תר"ס, 27 בינואר 1900 - י"ז בטבת, ה'תשל"ה, 31 בדצמבר 1974) היה מקובל וראש ישיבת "בני ציון" בירושלים.
ביוגרפיה.
נולד בבגדאד שבעיראק, להוריו חכם ציון מאיר ופרחא, בן למשפחה שקודם לכן היה שמה מוספיא. למד בישיבת מדרש בית זלכה, אצל רבו המובהק, הרב יהודה פתיה. עמד בקשר עם הרב יעקב חיים, בנו של הבן איש חי. באלול ה'תרע"ח (1918) נסמך לשוחט ולמוהל. שימש כעוזרו ושליחו של ציר הסנאט היהודי-עיראקי מנחם דניאל וניהל את עסקיו מעבר לים.
בט"ו באלול ה'תרצ"ה (7 בספטמבר 1935) עלה עם משפחתו לארץ ישראל והשתקע בשכונת הבוכרים. בחודש אלול ה'תש"ב (1942) ייסד את ישיבת "בני ציון" סמוך לקבר רחל, שבה עסקו בעיקר בלימוד הזוהר והקבלה. בעקבות פרוץ מלחמת העצמאות עברה הישיבה לשכונת מקור ברוך.
נפטר בטבת ה'תשל"ה, ונקבר בחלקת הרבנים הספרדים בהר המנוחות בירושלים. על שמו רחובות בשכונת בית וגן בירושלים ובביתר עילית.
משפחתו.
היה נשוי לטובה. בניו הם הרב בן-ציון מוצפי - ראש ישיבת בני ציון, והרב יהודה מוצפי שהיה ראש ישיבת מנחת יהודה ועוזרו של הרב מרדכי אליהו. חתנו, בעל בתו ציפורה (נפטרה ה'תש"ף), הוא הרב דוד בצרי, ראש ישיבת השלום. בתו שרה פנירי עסקה רבות בפעילות חסד. נכדו המקובל הרב יצחק בצרי.
מהפיכת סדום ועמורה
יוסף שרב
יוסף שרב (28 באוקטובר 1933 – 15 ביוני 2016) היה מדליסט פאראלימפי ישראלי.
ביוגרפיה.
שרב הפך נכה צה"ל במהלך תאונת דרכים עם אוטובוס במסגרת תפקידו, והיה בשיקום במשך כמה שנים.