בשנת 1969 ייסד את המכון הטכנולוגי חולון בתמיכתו של ראש העיר דאז, פנחס אילון. כחלק מתפיסתו החינוכית של ד"ר מרגלית כי כדי להכין את המהנדסים לעבודה בתעשייה הישראלית המתפתחת אין די בהכשרה טכנית מקצועית בלבד, הוחלט להפוך את המכון למרכז אקדמי לחינוך טכנולוגי המשלב רכישת התנסות מעשית בתעשייה. היות שבאותה תקופה קמו מוסדות רבים להכשרת מהנדסים, התאים ד"ר מרגלית כראש המכון את פעולת המכון והפכו ל"מרכז לחינוך טכנולוגי" אשר יכשיר מורים אקדמאיים טכנולוגיים. ד"ר מרגלית לא שקט על שמריו והיה קשוב כל העת לצורכי התעשייה מחד ומערכת ההכשרה הטכנולוגית מאידך. אחד הרעיונות החדשים שהוביל היו פיתוח מחלקה להוראת העיצוב. ד"ר מרגלית זיהה את הצורך הגובר במעצבים והציע את הפתרונות המתאימים במכון. הוא הבין את חשיבות המיקום של העיצוב התעשייתי כחלק אינטגרלי מהתעשייה.
ומחלום וחזון, המחלקה לעיצוב והפכה עם השנים לחממה למעצבים תעשייתיים מהמובילים בישראל.
לאחר סיום עבודת הדוקטורט בארצות הברית, באוניברסיטת סנטה ברברה בקליפורניה, חזר מרגלית למכון הטכנולוגי בחולון כדי להעמיק ולפתח את השילוב בין שני התחומים שהיו נשמת אפו: חינוך טכנולוגי וארכיטקטורה. החיבור בין שניהם בא לידי ביטוי במחלקה לעיצוב תעשייתי שהייתה בבת עינו.
ואם המכון היה חזון שהתגשם, הרי שהשכנות המכובדת למוזיאון העיצוב חולון אשר נטל על עצמו למלא תפקיד מרכזי בשינוי התפיסה ליחסי עיצוב - סביבה - קהילה הולידה חיבור שהוא כמעט ברור מאליו בין השניים.
מוזיאון העיצוב חולון חנך ב-28 ביולי 2013, את גלריית מרגלית, על שם ד"ר אברהם מרגלית.
מערב אוקספורדשייר
מערב אוקספורדשייר הוא תת-מחוז של מחוז אוקספורדשייר באנגליה, בריטניה. תת-המחוז מכיל עיירות כמו וודסטוק, ברפורד, צ'יפינג נורטון, צ'רלברי וויטני, שבה נמצאת המועצה.
האזור הוא בעיקרו כפרי ונמצא בו יער, הפעילות העיקרית היא בחקלאות ובמקצועות נלווים.
המחוז הוקם ב-1 באפריל 1974.
מערב אוקספורדשייר נמצא בתוך אגן ההיקוות של נהר התמזה.
חלל מים
מגדל הפנינה המזרחי
תחושת העוצמה
תחושת העוצמה (באנגלית: The Feeling of Power) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזיק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה בפברואר 1958 במגזין מדע בדיוני והודפס מחדש ב-1959 בקובץ הסיפורים "מחר כפול תשע". הסיפור הופיע גם במקראה הישראלית לבתי ספר יסודיים 'פתחו את השער'.
עלילה.
בעתיד הרחוק, החברה האנושית חיה בסביבה המבוססת על מחשבים ומכונות בעוד בני האדם שכחו את יסודות המתמטיקה, כולל אפילו היכולת לספור.
"הפדרציה הארצית" נמצאת במלחמה עם כוכב דנב. במלחמה משתמשים בכלי נשק ארוכי טווח הנשלטים על ידי מחשבים כבדים, יקרים וקשים להחלפה. בחלוף 5 שנות מלחמה מתגלה כי טכנאי מדרג נמוך בשם מיירון אוב עשה הנדסה לאחור למחשבים ישנים ו"גילה" שיטה לכפול מספרים בעזרת עיפרון ונייר. בתחילה הוא מתקשה לשכנע את הגנרלים בנכונות תגליתו אך לאחר מספר הדגמות הם משתכנעים וחושבים כיצד לרתום את השיטה לשימוש מלחמתי.
בעקבות הגילוי נפתח מבצע "מספר" בו נרתם החשבון לטובת המלחמה. הגנרלים העלו רעיונות על טילים מאוישים, כיוון שלטענתם הם יעילים וזולים יותר מהטילים הקיימים.
בסופו של דבר, אוב מתחרט בהבינו כי התגלית תגרום להרס וחורבן ולכן הוא מתאבד.
פרנק ויילד
ג'ון רוברט פרנסיס ויילד (באנגלית: John Robert Francis Wild 10 באפריל 1873 - 19 באוגוסט 1939), שנודע בשם פרנק ויילד, היה קומנדר בצי המלכותי, חבר בחברה הגאוגרפית המלכותית וחוקר ארצות. הוא יצא לחמש משלחות לאנטארקטיקה, עליהן קיבל את מדליית הקוטב עם ארבעה פסים, אחד מן השניים שזכו לכבוד זה. השני היה ארנסט ג'ויס.
חייו.
פרנק ויילד נולד בסקלטון-אין-קליבלנד, נורת' יורקשייר, הבכור לשמונה בנים ושלוש בנות שנולדו למורה בנג'מין ויילד ולאשתו מרי, שהייתה תופרת. מקום הולדתו של ויילד היה קרוב למרטון, מקום הולדתו של קפטיין ג'יימס קוק, שלדברי אמו של ויילד היה מאבות משפחתה. בשנת 1875 עברה המשפחה מסקלטון לסטיקפורד בלינקולנשייר, ובשלהי 1880 עברה שוב לוולדרייק, סמוך ליורק.
לבסוף עקרה משפחת ויילד את משכנה לברדפורדשייר. אבי המשפחה מונה ללבלר קרן הצדקה הכנסייתית ופרנק למד בבדפורד. בשנת 1889, בן 16, התגייס לצי הסוחר וקיבל הכשרה ראשונית בשיוט בספינת המפרשים "סובארון". בצי הסוחר עלה לדרגת קצין שני. בשנת 1900, בגיל 26, התגייס לצי המלכותי. מפקד תושבים לשנת 1901 מלמד, שבזמן זה שירת כחובל כשיר באונייה אדינבורו, שעגנה בנמל שירנז.
חקר אנטארקטיקה.
פרנק ויילד השתתף במשלחות הבאות לאנטארקטיקה:
בשנת 1910 פנה סקוט אל ויילד בהצעה להצטרף אליו למשלחת טרה נובה, שהחל לארגן אז. ויילד סירב, משום שהעדיף להמתין למשלחת שיארגן שקלטון.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית.
לאחר שאוניית המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, אנדיורנס, נלכדה בקרח דחוס בים ודל ולבסוף נמחצה ושקעה, נאלצו אנשיה לחנות תחילה על מצוף קרח מתבקע והולך, ואחר לעשות את דרכם על פני הקרח הבוגדני עד שהופיע לבסוף נתיב מים פתוחים, שאיפשר להם להפליג במסע קשה ומסוכן בשלוש סירות הצלה קטנות אל אחד משני יעדים אפשריים. לבסוף הצליחו להגיע, כל שלוש הסירות ואנשיהן, חולים, פגועים ומותשים, אל אי הפיל הנידח והשומם, שם הקימו בסיס זמני עד שתגיע הצלה. כסגנו של שקלטון במשלחת, נשאר ויילד כממונה על 21 אנשים על אי הפיל כששקלטון ועוד חמישה מאנשיו הפליגו בסירת ההצלה ג'יימס קיירד, הגדולה בשלוש, להזעיק עזרת מחלצים במסע הרואי אל ג'ורג'יה הדרומית. מ-24 באפריל עד 30 באוגוסט 1916 המתינו ויילד ואנשיו על אי הפיל, מקיימים את נפשם בקושי רב על תזונה של כלבי ים, פינגווינים ואצות. לבסוף הגיע שקלטון לחלץ אותם על סיפון הספינה הצ'יליאנית "ילכו". "פוינט ויילד" על אי הפיל נקראת על שם פרנק ויילד, ובה יד זיכרון להנצחת הקפטיין הצ'יליאני לואיס פארדו, שהציל את ויילד ואנשיו.
לאחר המשלחת.
עם שובו לממלכה המאוחדת ב-1916, התנדב ויילד לשירות במלחמת העולם הראשונה וקיבל דרגת לייטננט זמני בכוח העתודה ההתנדבותי של הצי המלכותי. אחרי קורס ברוסית, מונה ויילד לקצין תובלה של הצי המלכותי בארכנגלסק, שם פיקח על אמצעי לחימה שהגיעו במהלך המעורבות של בעלות הברית ברוסיה. אחרי המלחמה נסע ויילד לדרום אפריקה, שם ניהל חוה בניאזאלנד עם פרנסיס ביקרטון וג'יימס מק אילרוי, עמיתים משכבר הימים באנטארקטיקה.
משלחת שקלטון-רווט.
בשנים 1922-1921 היה ויילד סגן מפקד במשלחת שקלטון-רווט, משלחת שלקתה בחסר הן בציוד והן בתוכנית פעולה ברורה, בספינה קטנה בשם "קווסט". ארנסט שקלטון מת בהתקף לב במהלך המשלחת, בג'ורג'יה הדרומית, וויילד קיבל עליו את הפיקוד והשלים את המסע, במאבק כנגד תנאי מזג אוויר קשים בדרכו אל אי הפיל ולאורך החוף האנטארקטי.
אחיו הצעיר של פרנק, ארנסט ויילד, הלך בדרכו והיה גם הוא לימאי בצי הסוחר וחוקר אנטארקטיקה, וקיבל את מדליית הקוטב.
השנים הבאות.
ב-24 באוקטובר 1922 נשא ויילד אישה. אחרי משלחת שקלטון-רווט חזר ויילד לדרום אפריקה עם אשתו ועסק בעבודה חקלאית. ניסיון לגדל כותנה התגלה ככישלון פיננסי צורב, ולאחר חמש שנות בצורת ואחריהן שיטפון, אמר ויילד נואש. לאחר זאת נכנס לעסקי בניית מסילות רכבת וחוזה להארכת המסילה הדרום-אפריקאית עד לגבול עם סוואזילנד הנחיל לו הצלחה מסוימת לזמן מה, אך עם תום החוזה, נאלץ לחפש עבודה במקום אחר.
נישואיו של ויילד לא עלו יפה ואשתו, ורה, ביקשה להתגרש. הגירושין נכנסו לתוקף בשנת 1928. לאחר זאת עבד ויילד כמוזג בבאר של מלון בסואזילנד, שהיה שייך לחברו. השפל של 1930 אילץ אותו לעבור מעבודה לעבודה, בין השאר כמנהל עבודה במכרה יהלומים שפשט רגל, כמחפש מחצבים ברודזיה וכמנהל מחצבה. את הכנסתו הזעומה הגדיל במתן הרצאות מזדמנות על משלחת "אנדיורנס".
בשנת 1931 נישא ויילד בשנית, והפעם היו אלה נישואים מאושרים. בתשע השנים הבאות זכה למידה מסוימת של הצלחה כלכלית, אך בהמשך התערערה בריאותו, אם כי השלווה והחביבות שאפיינו אותו כל חייו לא נפגמו.
פרנק ויילד מת מדלקת ריאות וסוכרת בקלרקסדורפ, דרום אפריקה, ב-19 באוגוסט 1939.
פרסים ואותות הוקרה.
תואר מסדר הקיסרות הבריטית של ויילד ומדליית הקוטב שלו נמכרו בספטמבר 2009 תמורת 132,000 ליש"ט, יותר מכפליים משוויים.
ב-27 בנובמבר 2011 נטמן אפרו של פרנק ויילד, "יד ימינו של שקלטון" לימין קברו של שקלטון בגריטוויקן, ג'ורג'יה הדרומית; כד האפר נמצא בכוך בבית הקברות בראמפונטיין, יוהנסבורג על ידי העיתונאית והסופרת אנג'י באטלר, שחיפשה חומר לספר. בכתובת החרותה על לוח השחם גס-הסיתות שנקבע לציון המקום נאמר "פרנק ויילד 1939-1873, יד-ימינו של שקלטון". קרובי משפחתו של ויילד ונכדתו של שקלטון, אלכסנדרה שקלטון, השתתפו בטקס שניהל הכומר ד"ר ריצ'רד היינס, ראש הכנסייה באיי פוקלנד. באטלר אמרה, "מעתה יימצא אפרו במקום שנועד לו מלכתחילה. פשוט נדרש לו זמן רב להגיע למקומו." המסע אל ג'ורג'יה הדרומית, הטקס וההטמנה היו נושא תוכנית הרדיו של הבי.בי.סי. בסדרה "חציית יבשות". ב-25 בנובמבר 2011 הנפיקה ממשלת ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים סדרה של בולי זיכרון להנצחת פרנק ויילד לצד חלוצי אנטארקטיקה אחרים. הסדרה כוללת שמונה בולים בצמדים, בערכים של 60, 70 ו-90 פני, ו-1.15 ליש"ט. אפשר להזמין את הסדרה ממשרד הבולאות של איי פוקלנד.