במושב שנערך על ידי הנציבות לקידום מעמד האישה, עמותת "איתך" הציגה את תוצאות המחקר שערכה במשך שנתיים, בו נאמר כי 90% מהנשים שהשתתפו במשאל דיווחו על חשיפתן לאלימות במקומות ציבוריים, 67% נמנעו משימוש בסוכנויות חיצוניות מחשש ש הם איבדו את התמיכה במשפחה וילדים, 58% מהנשים הבדואיות סובלות מאלימות פסיכולוגית או פיזית, השקט והדממה שמלווים האישה "המוכה" ו-"החבוטה" וכניעתה מחשש לבושה, מגבירים את האלימות כלפיה ומפחיתים את מעמדה בחברה, ובשביל השקטה שלהן היה קשה לראיין אותן. בדו"ח העמותה נמסר עוד כי מה שמבדיל את הנשים המתלוננות הוא שהן מתלוננות לאחר סבל במשך שנים, וכולן אינן מסתפקות בתוצאות הצעד הנועז או האומלל שעשו, ואף אחד לא שומע את התלונה בשפתן בתחנות המשטרה, החוקר אינו מדבר ערבית והמתרגם אינו מעודד אותם הגיש תלונה. והמשטרה לא רואה את עצמה אחראית לשינוי המציאות, אפילו במשרדי הרווחה הרוב העובדים הסוציאליים אינם דוברים ערבית. נשים בדואיות שמגיעות לרווחה סוציאלית בגלל מצוקה כלכלית, חשיפתן לאלימות אינה מטופלת למרות קיומן של הוראות ברורות בנושא זה, וכיום יש רק שני מקלטים לנשים מוכות
סיבות לאלימות נגד נשים בחברה הבדואית.
אחד הגורמים העיקריים לאלימות נגד נשים בדואיות בנגב הוא הפוליגמיה (ריבוי נשים). כ-30% מהנשים הבדואיות חיות בנישואים פוליגמיים.
גורם עיקרי נוסף לאלימות נגד נשים בדואיות הוא עליית המודעות העצמית והתקדמות של האישה מבחינת לימודים וקבלת תעודות אקדמיות, והשתלבותה בחיים הכלכליים בחברה, דבר שהביא עימו מפגש עם מציאות וערכים שונים. לפי הנורמות המגדריות הרלוונטיות, הגבר הבדואי הוא זה שמתפקידו להיפגש עם מציאות זו ולהיחשף אליה, ובכך משמש בעצם כבעל יכול לגרום לשינוי בחברה שבה הוא חי. לפי אותן נורמות, האישה, לעומת זאת, קשורה למרחב הביתי וליחידה המשפחתית, והחשיפה לשינויים חלים עליה רק דרך חשיפתו של הגבר, והשינויים בחייה תלויים באביה או בעלה. אחת הדילמות המשמעותיות ביותר היא מתן הרשות להשכלת הבנות. מצד אחד ההשכלה מגדירה מחדש את תפקידה של האישה בחברה, היא עלולה לבחור בדרכים חדשות ולקחת על עצמה תפקידים פעילים יותר במסגרת המשפחתית והחברתית, אך מצד שני יש חשש גדול משינויים אלו הדורשים ויתורים רבים מצד הגבר הבדואי.
בדו"ח שנכתב ב-2013 בנושא זה, עורכת הדין, אינסאף אבו רביעה, בחנה את התופעה, את ההיקף שלה, את המרכיבים שלה ואת המאפיינים על סמך פניות של נשים לעמותת "איתך". בהקשר לכך ציינה, שמכיוון שהמחקר לא כולל נשים שלא פנו לקבל עזרה, נראה שהתמונה קשה יותר. בדו"ח נבדקו סוגים שונים של אלימות כלפי נשים בדואיות - אלימות מינית, כלכלית, נפשית, מילולית ופיזית, וצוין גם כי ב-90 אחוז מהמקרים האלימות הזו מתרחשת בצורה פומבית כאשר כולם (שכנים, משפחה) עדים לכך. נשים רבות חושבות שהאלימות במשפחה הוא עניין פרטי ומאמינות שהחברה לא אחראית למקרים כאלה. מעבר לכך, הן חושבות כי אם בן הזוג שלהן ייעצר או ייכנס לכלא זה אומר שהן לא מחונכות, זו בושה גדולה עבורן והן חוששות שלא תהייה להן יותר תמיכה כלכלית ונפשית מפני בן זוג או משפחתו, או לפעמים מפני משפחותיהן, והן יישארו חסרות-כל, ולכן הרבה מהן כנועות לבן הזוג שלהן.
כמו כן, הלגיטימציה בקרב החברה הבדואית גורמת לכך שמעט מאוד נשים מתלוננות על האלימות נגדן. מהדו"ח עולה כי 65 אחוזים מהנשים שנפגעו לא פנו לעזרה ולא התלוננו, ו-79 אחוזים טענו כי לא קיבלו תמיכה מהסביבה הקרובה שלהן. הסיבה לכך קשורה במחשבה שאישה שנפגעה מאלימות היא זו שאחראית למעשים שלה, ולכן נענשה עליהם. כשבודקים את אחוזי האלימות לפי גילאים עולה כי ככל שגיל אישה עולה, כך פוחתת האלימות כלפיה מכיוון שבגילים האלה הנשים נחשבות פחות "מסוכנות" ופחות "מושכות מינית".
תפקוד מוסדות המדינה, מניעה ואכיפה.
באופן כללי, אישה מוכה זכאית לבקש צו הגנה כנגד מי שתקף אותה.
מאידך, אלימות נגד נשים לרוב לא נחשבת לעילה לגירושין בבית דין רבני. גם במקרים שבהם רשויות החוק הרחיקו בעלים אלימים מהבית ואפילו הרשיעו אותם בעבירה של אלימות במשפחה, בתי הדין הרבניים לא תמיד סברו שיש לאישה זכות הלכתית להתגרש.
באחד המקרים הוצגו הוכחות לאלימות פיזית ונפשית מצד הבעל כלפי האישה, והדיינים סברו שזו לא עילה מספקת לגירושין. במקרה אחר דן בית הדין הרבני באשדוד במקרה בו אדם הורשע באלימות כלפי אשתו, איים עליה ברצח, ריצה עונשי מאסר וסירב לתת לה גט. בית הדין קבע שהאישה לא הוכיחה עילת גירושין שמאפשרת כפיית גט. במקרים רבים אחרים נטו בתי הדין להקל ראש כלפי גילויים של כל סוגי האלימות כלפי נשים, לרבות הקשות ביותר.
גם בתי הדין השרעיים (בית דין מוסלמי) לא עושים שימוש בסמכות שלהם ומעדיפים לעודד תהליכים של גישור כדי למנוע בעיות בתוך הקהילה. כמו כן, בכפרים הלא-מוכרים בנגב אין תחנות משטרה, כך שאין לנשים האלו לאן לפנות.
בוריס שוסטר
בוריס שוסטר הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש כנספח צה"ל במוסקבה. בעבר שימש במגוון תפקידים בזרוע הים, האחרון שבהם כמפקד בה"ד חיל הים.
משפחה.
בוריס שוסטר הוא בן למשפחת עולים מברית המועצות, אשר עלו לישראל בשנת 1991 ומתגוררים באשקלון. שוסטר למד בבית הספר אורט ימי אשדוד.
שוסטר נשוי לסבטה ואב לשלושה ילדים.
שירות צבאי.
בשנת 2000 התגייס לחיל הים והתנדב לקורס חובלים, אותו סיים ב 2002. לאחר סיום קורס החובלים שימש כקצין משמרת גשר ולאחר סיום בית הספר לפיקוד ימי שימש כקצין נשק באח״י עצמאות בשייטת ספינות הטילים. בשנת 2004 נעשה מפקד דבורה ומאוחר יותר כמפקד סיירת בפלגה 916 בגזרת רצועת עזה.
בשנים 2012–2014 היה שוסטר מפקד אח״י חץ והשתתף בין השאר במבצע צוק איתן ומבצע חשיפה מלאה בו כוחות שייטת 13 ושייטת 3 לכדו אונית נשק מאיראן KLOS C, בים סוף. לאחר מכן מונה למדריך ראשי בקורס חובלים.
באוגוסט 2016 מונה שוסטר למפקד פלגה 916. הפלגה עמדה בחזית הלחימה נגד הסתננות מחבלים ולחימה נגד ארגוני טרור מרצועת עזה. בשנת 2018 קיבל שוסטר תעודת הערכה ממפקד חיל הים אליהו שרביט על רצף מבצעים חשאיים בשטחי אויב והצלחות מודיעיניות.
את תפקיד המפל"ג 916 סיים ביולי 2018. ומונה כמפקד פלגה 31 בשייטת ספינות הטילים.
באוגוסט 2019 מונה שוסטר למפקד בה"ד חיל הים והועלה לדרגת אלוף-משנה. הוא סיים את תפקידו ביולי 2021.
כיום משמש שוסטר כנספח צה"ל במוסקבה.
השכלה.
שוסטר הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בוגר קורס מפקדי חטיבות ובעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 2012 השלים שוסטר תואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
וילמוש קרצג
וילמוש קרצג, (במקור פרקש ליפוט קרמר עד 1881, בהונגרית: Karczag Vilmos; קרצג, 28 באוגוסט 1857 – באדן, אוסטריה, 11 באוקטובר 1923) היה סופר, פובליציסט, מחזאי, מנהל תיאטרון יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
וילמוש קרצג נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף קרמר, סוחר ושל פאני פישר. הוא שינה את שם משפחתו לקרצג (כשם עיר מולדתו) במהלך קריירת הכתיבה שלו. הוא סיים את הגימנסיה בדברצן ומשנת 1876 למד בבית הספר למשחק בדברצן. בין השנים 1879–1891 היה עוזר העורך של "המפקח של דברצן". (Debreceni Ellenőr) בשנת 1890 נשא לאישה את הזמרת יולישקה קופאצ'י. בשנת 1891 יסד את שבועון "מדיאר גניוס" (Magyar Genius) בבודפשט יחד עם יוז'ף הבשי (מקודם קורנשטיין). יצירותיו הוצגו על ידי התיאטרון הלאומי של בודפשט, תיאטרון העם (סובוטיצה) ומאוחר יותר על במות גרמניות. משנת 1901 הוא היה מנהל תיאטר אן דר וין בווינה ומשנת 1908 היה מנהל "תיאטרון ריימונד" (Raimund Theater). בתיאטראות שניהל יצאו לדרך אופרטות רבות של פרנץ להאר, אמריך קלמן – ואופרות של אחרים שהושקו בדרך להצלחה.
לב סרגייביץ' טרמן
לב סרגייביץ' טרמן או לאון טרמן (ברוסית: Лев Сергеевич Термен, בצרפתית: Léon Theremin; 27 באוגוסט 1896 – 3 בנובמבר 1993) היה מהנדס וממציא רוסי, שהמציא את הטרמין, כלי הנגינה הראשון למוזיקה אלקטרונית והמציא ציוד ריגול והאזנות סתר.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
לב טרמין נולד בשנת 1896 בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, כילד הבכור מבין שני ילדיה של משפחת אצילים רוסית שמצד האב היו לה שורשים צרפתים-הוגנוטים וגרמנים. הייתה לו אחות בשם הלנה. האב, סרגיי אמילייביץ טרמן היה משפטן ידוע. האם נקראה יבגניה אנטונובנה.
ההורים השתדלו לטפח את כישוריו ולהרחיב את אופקיו: אפשרו לו שיעורי צ'לו, הקימו בדירה מעבדה לפיזיקה ואחר כך אף מצפה כוכבים ביתי.
טרמין נשלח ללמוד בגימנסיה הקלאסית לבנים מס. 1 בעירו.
בכיתה י"א בפני קהל תלמידים והורים ערך טרמין ניסויים באפקטים אופטיים שונים בעזרת חשמל.
בתום לימודי התיכון נרשם ללימודי הנדסה אלקטרונית באוניברסיטת פטרוגרד.
פעילותו ברוסיה ובארצות הברית.
בשנים 1917–1919 המציא טרמן את כלי הנגינה האלקטרוני הראשון, שתחילה הוא קרא לו "אתרופון" ואחר כך נודע לפי שם משפחתו - טרמין.
בכלי זה מנגנים מבלי לנגוע בו אלא רק תוך כדי תנועות ידיים בתוך שדה אלקטרומגנטי שנוצר על ידי שתי אנטונות.
בשנת 1922 ניגן טרמן בכלי זה בפני לנין והלהיב את האינטליגנציה המקומית. ב-1927 יצא לסיור במערב והופיע ברסיטלים עם ה"אתרופון" ברחבי אירופה וצפון אמריקה. טרמין התיישב בניו יורק וזכה בה לכבוד מלכים.
ב-28 בפברואר 1928 השיג בארצות הברית פטנט על המצאתו. שמו הרשום על הפטנט היה לאון טרמן. הוא חתם בהמשך חוזה עם החברות "ג'נרל אלקטריק וRCA לשם שיווק הכלי בשם "טרמינווקס" (thereminvox) שקוצר בהמשך ל"טרמין". (theremine).