לאברהם היו ארבעה ילדים: לבנה (מנישואיו הראשונים) וראובן, חיה, ותמר (מנישואיו השניים).
אברהם בר אדון
אל קובאב
אל קובאב (בערבית: القباب) היה כפר ערבי בנפת רמלה, כ-10 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר. תושביו גורשו או נמלטו בחודש יולי 1948 כחלק ממבצע דני שהונהג על ידי חטיבת יפתח.
היסטוריה.
ההיסטוריון מוג'יר א-דין כתב בספרו על ירושלים שאל קובאב היה כפר בתחום השיפוט המנהלי של אל-רמלה בשנת 1483.
בכפר הוקם בית ספר יסודי בשנת 1921. במפקד האוכלוסין משנת 1931, נמנו בכפר 382 בתים מיושבים ואוכלוסייה של 1,502 ערבים מוסלמים. על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל האוכלוסייה הוערכה בכ-1,980 אנשים, ושטח הכפר ב-13,918 דונם עות'מאני.
ב-14 במאי 1948 נכבש הכפר (שתושביו עזבוהו לפני כן) בידי גדוד 54 של חטיבת גבעתי, שאורי אבנרי נמנה עם לוחמיו.
ב-13 בספטמבר 1948 נהרסו בתי אל קובאב כמעט לחלוטין, למעט בית ספר ומספר בתים שנשארו עומדים.
על שטחו לשעבר של הכפר נטוע כיום יער משמר איילון.
אלברכט, דוכס וירטמברג
אלברכט, דוכס וירטמברג או בשמו המלא אלברכט מריה אלכסנדר פיליפ יוזף פון ויטמברג (בגרמנית: Albrecht Maria Alexander Philipp Joseph, Herzog von Württemberg; 23 בדצמבר 1865 - 31 באוקטובר 1939), היה בן למשפחת המלוכה של וירטמברג וגנרל-פלדמרשל בצבא האימפריה הגרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה.
תחילת הקריירה.
אלברכט, דוכס וירטמברג נולד בווינה ב-23 בדצמבר 1865 לפיליפ, דוכס וירטמברג ולמריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה-טשן. בשנת 1885 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1901 מונה למפקד הדיוויזיה ה-26, בשנת 1906 מונה למפקד הקורפוס ה-11. בשנת 1908 מונה למפקד הקורפוס ה-13, ובשנת 1913 מונה למפקד האזור הצבאי השישי.
מלחמת העולם הראשונה.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, פיקד אלברכט על הארמייה הרביעית של הצבא הגרמני הקיסרי. תחת פיקודו הארמייה ניצחה בקרב הארדנים באוגוסט, משם היא המשיכה והשתתפה קרב על המארן. עם בלימת הצבא הגרמני במארן, הוביל אלברכט את הארמייה שלו לגזרה הצפונית ונלחם עימה בקרב איפר הראשון.
באוגוסט 1916, הועלה אלברכט לדרגת גנרלפלדמרשל ובפברואר 1917 קיבל את הפיקוד על קבוצת הארמיות אלברכט, אשר הוצבה בחלקו הדרומי של הקו הגרמני בחזית המערבית.
באוקטובר 1917 נפטר אביו פיליפ, דוכס וירטמברג, והוא היה ליורש העצר של ממלכת וירטמברג, אך עם התבוסה הגרמנית במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתרחשה בתקופה, מוסד המלוכה בווירטמברג הופסק למעשה לפני שאלברכט ירש את כס המלוכה. עם מותו של בן-דודו וילהלם השני, מלך וירטמברג באוקטובר 1921, אלברכט עמד בראש בית וירטמברג, אך כאמור לא מלך על ממלכת וירטמברג.
אלברכט היה חבר במסדר גיזת הזהב של אוסטריה ועבור פיקודו במהלך מלחמת העולם הראשונה הוענק לו הפור לה מריט (פרוסיה), מסדר העיט השחור (פרוסיה) והמסדר הצבאי של מקס יוסף (בוואריה).
משפחתו.
בשנת 1893 התחתן אלברכט עם מרגרטה סופיה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה ודודתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה. נולדו להם 7 ילדים:
תזמורת תל יוסף
תזמורת כלי הנשיפה של קיבוץ תל יוסף - תזמורת "הפועל" תל יוסף, הוקמה על ידי שמעון שדמי (חיטריק) בשנת 1926, חמש שנים בלבד לאחר ראשית ההתיישבות בעמק חרוד.
תוך כדי תקופת הביצות, הקדחת ותנאי החיים הקשים, קיבלו החלוצים את ההחלטה ה"היסטורית" להקציב סכום כסף לרכישת כלי נגינה והקמת תזמורת. בתחילה, הוקצבו 25 לירות לרכישת שישה כלים. במשך הזמן נקנו עוד כלים והתזמורת מנתה 17 חברים. התזמורת עברה תקופות קשות, עקב משברים בתקופת המאורעות ומאוחר יותר עקב הפילוג ובתקופת המלחמות.
התזמורת התפרסמה ברחבי הארץ, השתתפה בכל הכנסים הגדולים והחגיגות בערים ובמשקי הסביבה.
דמות המפתח בהקמת התזמורת ומנצחה במשך עשרות שנים היה שמעון שדמי. הוא ניצח על התזמורת, הכין את העיבודים ושימש גם מורה פרטי. מאוחר יותר התזמורת השתתפה בכל החגים והמועדים בקיבוץ תל יוסף, אך לא קיימה פעילות סדירה. בחג ה-60 של הקיבוץ חודשה פעילות התזמורת, ביוזמת בוגריה, בעיקר להנאתם.
מיום היווסדה ועד עתה, עברו את התזמורת והשתתפו בהופעותיה כ-250 חברים.
בואינה צרפתי גרפינקל
בואינה צרפתי גרפינקל (Bouena Sarfatty Garfinkle; 15 בנובמבר 1916 - 23 ביולי 1997) הייתה משוררת לאדינו ילידת סלוניקי, פריטיזנית בתקופת השואה ופעילה בהעלאת שארית הפליטה לארץ ישראל.
קורות חיים.
בואינה (טובה) צרפתי נולד בסלוניקי למשפחה ספרדית ידועה. אביה משה נפטר בהיותה בת 3. אחיה הבכור אליהו שימש כראש המשפחה, שכללה אותה, שלוש אחיותיה הבוגרות ואחותה הקטנה רגינה, אמה שמחה וסבתה מרים. משפחתה תמכה בפעילות ציונית בסלוניקי, במיוחד האח הבכור אליהו שהיה פעיל בקרן היסוד. בנות המשפחה זכו לחינוך בבתי הספר המקומיים, חלקן בבית הספר של כל ישראל חברים וחלקן בבית הספר האיטלקי. בואינה נשלחה זמן מה גם ללימודים במרסיי בצרפת. היא שלטה בשפות לאדינו, צרפתית ויוונית. בנעוריה השתתפה בנשפים של החברה הגבוהה בסלוניקי וכנהוג בגיל 18 "הוכרה לחברה" (débutante) בנשף חגיגי.
לאחר כיבוש סלוניקי על ידי גרמניה הנאצית באפריל 1941 חיי הקהילה השתנו מהקצה לקצה. בואינה, אחיותיה וחברותיה התנדבו לארגון עזרה יהודי בשם "מתנות לאביונים" וחילקו מזון להמוני הנפשות הרעבות בעיר. ביולי 1942 המצב התדרדר עוד יותר לאחר שהנאצים החלו לקחת גברים יהודים למחנות עבודה. באמצעות איש קשר צעיר במחנות העבודה העבירה בואינה ידיעות לנשות הקהילה על מצבם של מכריהן הכלואים במחנות - רבים מתוכם הורעבו למוות בידי הנאצים. בנוסף ביחד עם אחיותיה היא נהגה להביא אוכל ושתייה לשבויי מלחמה מבעלות הברית שהיו מועברים בצעדה מול בית המשפחה. יום אחד הבחינו בואינה ואחיותיה בחייל בריטי פצוע שהחזיק מזוזה צמוד לחזהו, ועזרו להבריח אותו לביתן ולהחביא אותו על אף הסיכון שכרוך בדבר. הן ניקו אותו וטיפלו בו כמיטב יכולתן, אך למרות מאמציהן לבסוף נפטר החייל מפצעיו והן ערכו לו בהחבא טקס קבורה. בואינה תיעדה את מאורעות אלו ואת שאר מאורעות המלחמה במאות שירי לאדינו שחיברה.
בואינה נהגה להתעמת עם מי שהיה ראש "המשטרה היהודית" (politofilaka), אדם בשם ויטל חסון, שניצל את כוחו כדי להתאכזר ולכפות את רצונו על הקהילה היהודית. בין היתר הוא אילץ את חברתה הקרובה של בואינה, שרה טְראבּוּט, להתחתן עם אחיו כנגד רצונה תוך הפניית איומים נגד משפחתה. פעם אחת הוא הכה את בואינה והכריח אותה לשתות כמות גדולה מהחלב שהיא חילקה לילדים יתומים עד שהיא סבלה מהקאות ובחילות. בשירתה היא מרבה להתייחס לחסון והבריונים שלו והתאכזרותם לקהילה.
במהלך המלחמה התארסה בואינה לבחור צעיר בשם חיים שהיה אסיר במחנות העבודה. בתעוזה גדולה ברח חיים ממחנה העבודה כדי להתחתן עמה, אולם משנודע הדבר לויטל חסון הוא העביר לנאצים את המידע על מקום הימצאם של בני הזוג. חיים נורה למוות בידי חיילים נאצים בבית הכנסת בו בני הזוג היו אמורים להתחתן, מעט לפני שעת החתונה. הטרגדיה רדפה את בואינה כל חייה.
מאוחר יותר נעצרה בואינה בעצמה ונשלחה למחנה המאסר "פבלו מלה" (Pablo Mela) ששכן ליד המפקדה המקומית של הצבא הגרמני. מעט לאחר מעצרה פרטיזנים יוונים יזמו מבצע חילוץ נועז, במהלכו נכנס פרטיזן למחנה המאסר בתחפושת של קצין גרמני ושיחרר כמה מהאסירים, כולל את בואינה. המבצע עבר בהצלחה, אך לימים נודע לבואינה שהפרטיזן שערך את המבצע זוהה על ידי אחת מהסוהרות של מחנה המאסר ונתפס, עונה ונרצח על ידי הנאצים.
לאחר הברחתה מבית הכלא היא נסעה בחשאי ברכבת הרחק מסלוניקי כדי שלא להיתפס בשנית, והגיעה לאזור צפון-מזרח תראקיה. היא הצטרפה לכוחות פרטיזנים, ראשית עם יוונים-לויאליסטים ולאחר מכן עם קומוניסטים. היא פעלה לאורך המלחמה ברחבי יוון וסביבה, במשימות שונות מטעם הפרטיזנים. אחד מתפקידיה היה להתחזות כטבחית במטבח באי כרתים ששירת את הצבא הגרמני. בעזרתה הפרטיזנים הצליחו לחטוף קצין בצבא הגרמני שנהג לסעוד בקביעות במטבח, והוא הועבר לחקירה לצבא הבריטי. היא המשיכה בפעילות פרטיזנית במהלך המלחמה ובין היתר עזרה להעביר משפחות יהודיות לפלשתינה דרך העברתם לטורקיה. לאחר המלחמה הופק סרט ביוון המספר את סיפור ימיה כפעילה בשירות הפרטיזנים.
ביוני 1945 חזרה ליוון עם היחידה היהודית-ארצישראלית של מינהל הרווחה והשיקום של האו"ם (UNRRA) ועבדה בחלוקת אוכל, אך במקביל גם שימשה כפעילה בנתיב מילוט מחתרתי עבור ניצולים ופליטים שביקשו להגיע לפלשתינה. היא הוצבה בסידֶרוֹקסטרו, מחנה עקורים ביוון בו ישבו ניצולים יהודים רבים אשר הגיעו ממחנה הריכוז ברגן-בלזן. בכמה משיריה היא מתארת את זכרונותיה ממחנה זה. לאחר מכן נסעה חזרה לעיר מולדתה סלוניקי, שם גילתה כי סבתה, אחיה, אחותה הקטנה ורבים מקרובי משפחתה וחבריה נרצחו באושוויץ, והיו בין כ-50 אלף יהודי סלוניקי שנרצחו בשואה - כמעט כל הקהילה. רכוש משפחתה נלקח על ידי שכנים ומכרים והיא ספגה יחס אנטגוניסטי מצדם.
בשנת 1946 נשאה למקס גרפינקל, פעיל ציוני שהיה ממייסדי הקיבוץ עין השופט ועבד ביחד איתה ביוון ביחידה היהודית-ארצישראלית של ארגון הסיוע של האו"ם. מעט לאחר מכן עלתה ביחד איתו לארץ ישראל, והזוג התיישב בקיבוץ עין השופט לזמן קצר. היא התקשתה להסתדר עם החיים בקיבוץ שלא היו קלים עבור צעירה ספרדית אאוטסיידרית. בשנת 1947 עברו בני הזוג להתגורר במונטריאול שבקוויבק, קנדה. היא נפטרה שם בשנת 1997 והותירה אחריה בן וארבעה נכדים.