הדילז'נסים היו שייכים לבעלים פרטיים, והעגלונים היו לרוב שכירים, אם כי לעיתים היה העגלון גם בעל העגלה. הרישיון להפעלת הדיליז'נסים הוענק מטעם השלטון לאנשים פרטיים בערים ולוועדי המושבות במושבות הברון, שקבעו מצדם תקנונים להפעלת הדיליז'נס. בעלי הרישיון שילמו מס מיוחד עבור זכות זו ויכלו להפעיל קבלני משנה ועגלונים שכירים.
מסלולי נסיעה ותחנות עצירה.
בדרך כלל היו תחנות עצירה במרכזים עירוניים ללא קורת-גג אך היו ישנם גם מקומות בהם הייתה "חניה" או מקום מנוחה עבור הסוסים כגון הבניין בכיכר חאג' כחיל ברחוב יפת מימול הבית הירוק (יפו).
תחנות יציאה מרכזיות שכנו בשדרות ירושלים מספר 11 ו-כיכר השעון ב-יפו.
הדיליז'נסים קישרו את ירושלים עם יפו, חברון ושכם, את מושבות יהודה עם יפו ואת חיפה עם עכו ונצרת ושימשו גם לתחבורה עירונית ופרברית באזור חיפה והצפון. תחנות הדיליז'נס העיקריות היו מחוץ לשער יפו בירושלים, בחאן מנולי (לא הרחק מכיכר השעון) ביפו ובכיכר חמרה ("סאחאת אל חנאטיר" (כיכר העגלות), כיכר פריז) בחיפה.
זמני נסיעות.
לרוב היו קווים מסודרים בעלי שעות יציאה ידועות מראש, זכות הנסיעה הייתה על ידי רכישת כרטיס או רישום מראש במשרד ובשיטת "כל הקודם - זוכה". למרות שעת היציאה הנקובה, לא היה הדיליז'נס יוצא עד שלא התמלאו כל המקומות.
חוקים ותקנות.
בתקנון ועד המושבה רחובות מ-1891, למשל, נקבע כי:
ב-1911 נוספו כללים נוספים, ובהם:
דיליז'אנס
Israela Esperantisto
מלתוסיאניזם
מלתוסיאניזם היא תורה חברתית שהוצעה באנגליה של המאה ה-18 על ידי הכלכלן והכומר תומאס מלתוס (1766–1834).
עקרונות.
את עקרונות תורתו פרסם מלתוס בשנת 1798 בספרו "מסה על עקרון האוכלוסייה". בדף הראשון לספרו הוא בחר באנלוגיה לעולם החי ובו כתב כי לכל המינים יש נטייה להתרבות מעבר למשאבים העומדים לרשותם וכי דבר אינו מגביל את מספרם הכולל של יחידים מלבד "הצטופפותם וההתנגשות ביניהם על אמצעי המחיה". מכאן יצר אנלוגיה לחברה האנושית וטען כי שום תורה חברתית ושום מהפכה לא תוכל למגר את העוני מהחברה האנושית. האדם כמו בעלי החיים תלוי בקרקע ובתוצרתה (מזון) לשם מחייתו. מאידך, לאדם יש יצר מיני חזק מאוד המביא לצמיחה מהירה ביותר של האוכלוסייה האנושית. צמיחה זו היא בקצב הרבה יותר גדול מקצב גידול הידע והטכנולוגיה האנושית, כלומר מהאפשרות להגדיל את היבולים ואת כמות המזון. כך נוצר פער גדול והולך ומסוכן בין מספר האנשים לבין כמות המזון הקיימת. את הפתרון לבעיה חילק לשלוש קטגוריות עיקריות להן קרא "מעצורים" והן: ריסון מוסרי, רשע ומחסור.
פתרון נוסף עליו חשב הוא "חיי חטא", כלומר קיום יחסי מין עם הימנעות מהולדת ילדים. ככומר, מלתוס התנגד לפתרון זה מסיבה מוסרית. מלתוס גם סבר שרבוי ילודה מביא בסופו של דבר, לעודף של כוח עבודה ועל ידי כך להקטנת השכר ולהגברת העוני. כוח עבודה עודף גורם גם להגברת הפשע אליו יפנו אלו שלא יצליחו למצוא עבודה.
עקב כך התנגד מלתוס למדיניות רווחה של מתן קיצבאות לעניים אשר לטענתו הייתה גורמת לגידול האוכלוסייה הענייה.
מלתוס ביסס את התורה על שני מונחים- כושר נשיאה ואדפטציה (במישור חברתי, קוגניטיבי-הבנתי, מוסדי וטכנולוגי). באמצעותם, הציע שלושה תרחישים להבנה האם האנושות צועדת לקראת התפוצצות אוכלוסין:
לפי התרחיש הראשון, קצב גידול האוכלוסייה מהיר, כושר הנשיאה מוגבל ואין יכולת התאמה. במצב זה, תתרחש התפוצצות אוכלוסין והאנושות תכחד. לפי התרחיש השני, קצב גידול האוכלוסייה נמצא בשליטה, כושר הנשיאה מוגבל אך ישנה יכולת התאמה. במצב זה, נוכל להמשיך להתקיים למשך דורות, על אף גידול מסיבי בכמות האוכלוסייה. לפי התרחיש השלישי, קצב גידול האוכלוסייה מהיר משום שאין הגבלה על ילודה, כושר הנשיאה בלתי-מוגבל וכושר ההתאמה גדול. זהו התרחיש האוטופי ביותר.
פרשנות.
מלתוס הוא דוברה של החברה הבורגנית-קפיטליסטית שהחלה להתפתח במאה ה-18. מכאן שתורתו:
ביקורת.
מבקריו של מלתוס טענו מספר טענות:
נאו-מלתוסיאניזם.
רעיונות מלתוסיאניים החלו להופיע שוב במאה ה-20. הוגים חברתיים חזרו אל רעיון הסכנה שבגידול אוכלוסייה אך הפעם לא בחברה המערבית המבוססת, כמו אצל מלתוס, אלא בארצות הבלתי מפותחות של העולם השלישי. על כן, הדוגלים בדעות אלו, שבו אל רעיונות הגבלת הילודה, לדוגמה על ידי מדיניות הילד האחד בסין. בפועל, מדינויות מסוג אלו נכשלות ואף עשויות להוביל למחסור בכוח עובד המוביל לתופעת מהגרי עבודה.
עמדות אנטי-מלתוסיאתיות הופיעו בין כלכלני המאה ה-20. אחת מהן הייתה אסתר בוסרופ, אשר פיתחה תאוריה ביקורתית על מלתוס וממשיכי דרכו.
שמחה ולקומיץ
שמחה וולקומיץ
פיירבטיסטה פיצבאלה
פיירבטיסטה פיצבאלה (Pierbattista Pizzaballa; נולד 21 באפריל 1965) הוא נזיר פרנציסקני איטלקי, המכהן מאז 24 באוקטובר 2020 כפטריארך הלטיני של ירושלים.
תולדותיו.
פיצבאלה נולד בקולוניו אל-סריו (Cologno al Serio) ליד ברגאמו שבאיטליה, והחל את הסמכתו במסדר הפרנציסקני בפרובינציה של אמיליה-רומאניה בשנת 1984. הוא הוסמך כנזיר ב-5 בספטמבר 1989 וככומר ב-15 בספטמבר 1990. פיצבאלה סיים את לימודי התואר הראשון בתאולוגיה ברומא. הוא החל לשרת במשמורת ארץ הקודש ב-1997, השתלם בלימודי תיאולגיה בבית הספר הפרנציסקני למקרא (Studium Biblicum Franciscanum) בירושלים והשלים את לימודי התואר השני באוניברסיטה העברית.
בין השנים 2001–2004 עמד בראש מנזר סן סימון בירושלים, וב-15 במאי 2004 הוא מונה לכהונת קוסטוס למשך שש שנים. כהונתו הוארכה ב-2010 בשלוש שנים נוספות, ושוב ב-2013. בנוסף שימש בין השנים 2005–2008 כמשנה לפטריארך הלטיני מישל סבאח לענייני הקהילה הנוצרית-קתולית דוברת העברית, ומאז 18 במרץ 2008 הוא חבר בנציבות ליחסי נצרות-יהדות של הוותיקן.
עם מינויו כקוסטוס, הביע פיצבאלה דאגה מההגירה המתגברת של נוצרים העוזבים את ארץ הקודש, בעיקר את השטחים הנתונים למרותה של הרשות הפלסטינית, והביע את דעתו כי הנוצרים בארץ הקודש הם יעד לשנאה המוסלמית, וכי הרשות הפלסטינית אינה מענישה את המתנכלים לנוצרים עוד התייחס לבעיית המחסור בדיור, למחסור בכוח אדם במסדר הפרנציסקני, ולהתפלגות והסתגרות חבריו בהתאם ללשונותיהם.
בשנת 2016 הוסמך לכהונה כארכיבישוף ומונה למנהל מטעם האפיפיור של הפטריארכיה הלטינית של ירושלים, תואר שמשמעותו ממלא מקום הפטריארך.
בשנת 2020 מונה לפטריארך הלטיני של ירושלים. פיצבאלה דובר אנגלית, איטלקית, ערבית ועברית.
בית הספר הפרנציסקני למקרא
בית הספר הפרנציסקני למקרא (לטינית Studium Biblicum Franciscanum, ראשי תיבות SFB) הוא מוסד אקדמי איטלקי ללימודי מקרא, אשר נוסד על ידי משמורת ארץ הקודש.
תולדות בית הספר.
בית הספר נפתח לראשונה במנזר סן סלוודור בירושלים בשנת 1901, וסמוך לאחר מכן הוקמו בו מוזיאון לארכאולוגיה וספרייה. ב-1902 נסגר המוסד, והוקם בשנית רק ב-7 בינואר 1924 ליד קפלת ההלקאה שברובע המוסלמי. הוא הציע תוכנית לימודים דו-שנתית ללימודי המקרא, שכללה לימודים בגאוגרפיה, היסטוריה ושפות המזרח התיכון, ובשנים הבאות החל לשתף פעולה עם בית הספר האפיפיורי "אנטוניאנום" (Antonianum) ברומא. ב-1933 ערך בית הספר את החפירה הארכאולוגית הראשונה מטעמו, שהתקיימה בהר נבו בעבר הירדן. בשנים הבאות קיים בית הספר חפירות בעין שבע, אמאוס אל-קוביבה, עין כרם, טבריה, בית לחם ובית עניה. הלימודים במוסד פסקו באופן זמני בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-1951 החל בית הספר להוציא לאור את כתב העת "Liber Annuus”, הנחשב גם כיום כפרסומו החשוב ביותר. הלימודים בבית הספר חודשו, כמו גם שיתוף הפעולה עם האנטוניאנום. בית הספר העשיר את תוכנית הלימודים, החל לקבל תלמידים שאינם חברי המסדר הפרנציסקני, וערך מחקרים ארכאולוגיים בנצרת ובאתר בו קמה לימים כנסיית דומינוס פלוויט שעל הר הזיתים. בשנות ה-60 ערך בית הספר מחקר ארכאולוגי בכפר נחום, כפר כנא ובכרמל.
ב-15 במרץ 1982 אוחד "הסמינר התאולוגי בירושלים" (Studium Theologicum Jerosolymitanum) אל תוך בית הספר למקרא. הסמינר הוקם על ידי משמורת ארץ הקודש ב-1866 והסמיך נזירים. ב-1971 הוסמך הסמינר להעניק תואר ראשון בתאולוגיה ובפילוסופיה. בשנת 2001 העלה הכס הקדוש את בית הספר למעמד של פקולטה ללימודי המקרא והארכאולוגיה באנטוניאנום, שהפך בתורו, בשנת 2005, מבית ספר לאוניברסיטה אפיפיורית.
לבית הספר שלוחה בהונג קונג אשר נפתחה בשנת 1945, ובה הושלם ב-1968, תרגום התנ"ך הראשון לסינית.
המוזיאון.
המוזיאון הארכאולוגי של בית הספר נוסד ב-1902 במנזר סן סלוודור, וב-1931 הוא הועבר לקמפוס בית הספר שליד קפלת ההלקאה. המוזיאון מציג ממצאים מהחפירות שערך המוסד ברחבי ארץ ישראל ועבר הירדן, אוסף מטבעות מערי הדקאפוליס ועבר הירדן, סדרת מנורות שמן ביזנטיות, אוסף חפצים ליטורגיים שהיה בשימוש בבית לחם בימי הביניים, וכן אוסף כלי קרמיקה מהמאה ה-16 עד ה-19. ממצא ייחודי במוזיאון הוא כתובת פסיפס בגאורגית, שנמצאה במנזר ביר אל-קוט ליד בית לחם, הנחשבת לכתובת הקדומה ביותר בשפה זו (המאה ה-5 או ה-6). נוסח הכתובת: