מנהל בית החולים, דין וולקוט, קורא לו "ליצן רפואי", ומודיע לו כי הוא אוסר עליו להיכנס לחדרי החולים כשאין זה חלק מתוכנית הלימודים. הוא קובע בהחלטיות כי: "החולים לא צריכים בידור וחבר, הם זקוקים לרופא. ואם אתה רוצה להיות ליצן - לך לקרקס". אדמס מפר את הוראתו של מנהל בית החולים כדי לבקר חולה סופני שאיתו התיידד לפני מותו.
ההחלטה להקים בית חולים.
לאחר שאדמס מסולק מלימודיו הוא מגלה את מלוא אטימות הממסד כאשר הוא צופה באם שאינה יכולה לפגוש את בתה התינוקת בטרם תמלא טפסים רפואיים. הוא מעיר בלילה את קארין ידידתו, לוקח אותה לספסל בגן ומכתיב לה את התוכנית החדשה ל"בית חולים בחינם" המיועדת לקהילת החולים שההנאה תהיה דרך החיים שלה:
אדמס מקבל מאחד החולים שהיה איתו בבית החולים הפסיכיאטרי זכות שימוש בשטח ובמבנה רעוע מעץ, ומקים את בית החולים במשך שלוש שנים. יחד עם קארין וטרומן הוא מתחיל לקבל חולים. החולים עוסקים בשיפוץ בית העץ, מכינים את האוכל ועוזרים איש לרעהו. בחדרים אין סדר וארגון, אך מפוזרים בהם חולים מחייכים. האווירה עליזה - רחוק מכל הווי של בית חולים ממסדי. שמו של בית החולים עובר ברחבי המדינה והחולים נוהרים אליו.
קארין זוכה לאהבה, לראשונה בחייה, היא מגלה לאדמס כי תמיד שנאה גברים ועכשיו היא בפני שינוי חד בהתייחסות לבני אדם בכלל ולגברים בפרט. היא מודה לו בהתרגשות: "יש לך מתנה נפלאה - אתה יכול לדבר עם אנשים". הם עומדים בפני בניית עתידם. אך לא כך קורה. חולה נפש בבית החולים לבית החולים של פאץ' ומבקש מקארין שתבוא לביתו, שם הוא רוצח אותה ומתאבד. לאחר שהוא מקבל את ההודעה על מותה של קארין פוגש אדמס את חברו לחדר, מיטץ', המבקש ממנו סיוע בטיפול בחולה שלו שכבר שבועיים לא אוכלת דבר - הוא גילה כי כל מה שלמד במקצוע הרפואה הקלאסי לא מצליח להביא מזור לחולה. אדמס כמעט מסרב ושוקל לפרוש מהרפואה - אך מול העמק שבו נמצא בית החולים שהקים הוא צופה בפרפר מרהיב ומחליט לא לתת ליאוש להכניע אותו. הוא חוזר לבית החולים ועוזר למיטץ'.
כאשר הלימודים בבית הספר לרפואה עומדים לפני סיומם מודיע מנהל בית הספר לאדמס כי יועמד לדין בפני ועדה רפואית על עיסוק ברפואה ללא רישיון בבית העץ שלו. הדיון נערך באולם בית הספר בנוכחות התלמידים, האחיות וחבר הרופאים. אדמס מסביר כי במוסד שלו החולים היו הצוות - הם המטפלים בחולים - "כולנו רופאים". הדיון המשפטי מסתיים בקביעתו של ראש ההרכב כי: "הלהבה שאתה הבערת, הלוואי ותתפשט על פני כל בתי החולים". ולדיקן בית הספר הוא אומר: הלוואי שיהיו כל התלמידים שלך בעלי "עליזות מופרזת" כמו אדמס. הסרט מסתיים כאשר אדמס מקבל את תעודת סיום לימודיו כרופא.
פרסים.
הסרט זכה בשנת 2000 בפרס ASCAP. בשנת 1999 היה מועמד לפרס אוסקר, לפרס גלובוס הזהב ולפרסים נוספים.
מניחות חשמלית
יוניזציה
בסתר רעם
בסתר רעם - הלכה, הגות ומנהיגות בימי השואה הוא ספרה של אסתר פרבשטין, היסטוריונית חרדית וראש הקתדרה להוראת השואה במכללה ירושלים. הספר יצא לאור במוסד הרב קוק בשנת תשס"ב.
שמו של הספר מקורו מפסוק מספר תהילים: . בו נרמז כי גם בימי הסתר פנים, שעת ניסיון ומבחן לעם ישראל, נאחזו באמונה הדתית.
הספר כולל שבעה שערים ובהם סקירה היסטורית על השואה, על ההלכה בשואה והחיים באותם הימים ועל התאוששות שארית הפליטה.
שערי הספר.
שער ראשון: השואה בראייה היסטורית.
הספר מתחיל בסיפורם של שלושה בורחים ממחנה ההשמדה חלמנו, שהיה הראשון שבו ביצעו הנאצים השמדה של יהודים באמצעות גז. בורחים אלה הביאו לראשונה את הידיעה על ההשמדה השיטתית. למרות שהבורחים מסרו עדויות על תהליך הרצח, לפרטי פרטיו, התקשו לעורר אמון. העדים סברו שרק התיאור המפורט יצליח לשכנע את השומעים. המידע הראשוני מהנמלטים מההשמדה הגיע לרב המקומי, תועד והועבר הלאה בדרכים שונות מתוך מודעות לחשיבותו. בחלקו אף הגיע - בקיץ 1942 - ללונדון ולניו יורק. המסרים הדגישו ללא הרף: "אין זו גלות סתם, הגרמנים מוציאים להורג בדרך שלא נשמעה כמותה בדברי הימים". הרבנים ניסו להעביר מידע זה לקהילות באזורם, לראשי היודנראט שיפעלו אצל ראשי האס אס ולהנהגת יהדות פולין בעיר הבירה ורשה.
הפרק הבא עוסק בהתנהגות המנהיגים החסידיים, נושא שהיה מוקד לוויכוח: האם הם נטשו את עדתם בימי השואה? בספר מפורט סיפורם של שלושת האדמו"רים שניצלו: אברהם מרדכי אלתר - האדמו"ר של חסידות גור, אהרן רוקח האדמו"ר מחסידות בלז ויואל טייטלבוים האדמו"ר של חסידות סאטמר. הספר מציג את הרקע הנותן הסבר ל"הצלתם" או "בריחתם" - הכול לפי דעתו של הכותב. החסידים רחשו להם הערכה, אמון ואהבה והיו מוכנים שיצילו עצמם על-מנת לשמור על רציפות החסידות. בנוסף לכך, הם היו ב"מוקדי העדשה הגרמנית" שבאה לידי ביטוי בתאוות ההתעללות והרצח כלפיהם. היא מציינת כי רוב הניסיונות להציל את האדמו"רים לא יצאו לפועל משום שהמנהיגים סירבו לעזוב את קהלם.
שער שני: הלכה בשואה.
חוקרי השואה ביקשו לבחון באיזו מידה נשמרו עקרונות ההלכה בימי מבחן אלה. השאלה ההלכתית הייתה האם הפעולות שיש לנקוט הן בגדר פיקוח נפש ואז על האדם בישראל היה להציל את חייו, חוץ מאשר בשלושת מקרים של ייהרג ואל יעבור: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים. או ניתן לקבוע שמדובר ב"שעת שמד" שבה המטרה של הגרמנים הייתה לעקור את דת ישראל ואז אין לשנות אף מנהג - אפילו לא את הלבוש - ולקיים ייהרג ואל יעבור בכל מקרה. ככל שהתבררה המדיניות הנאצית הרבנים הגיעו למסקנה שמדובר בפיקוח נפש ואפשר לדחות קיום מצוות בהווה במטרה לשמור על קיומו של עם ישראל בעתיד. כך, למשל, הותרו אכילת מאכלות אסורים, עבודה בשבת, וחמץ בפסח.
סוגיה הלכתית קשה שנדונה בספר היא עד כמה יש משקל לכלל ש"כל המקיים נפש אחת מעלים עליו כאילו קיים עולם מלא" - האם לשם הצלתה של נפש, כולל תינוק, יש לסכן משפחה או ציבור. ואם מותר להציל את רוב הציבור על ידי הסגרת חלקו לגירוש או להשמדה. מחברת הספר מחלקת את הנושא לשלושה חלקים:
מקרים אחדים הוצגו בספר והמסקנה הייתה כי יחד עם מתן ההיתרים נשמרה הדאגה כי האדם לא יאבד את צלמו היהודי-מוסרי הבסיסי.
בשולי נושא ההצלה עלתה השאלה האם יהודי רשאי להתחזות כנוכרי עד אשר תעבור הסכנה לחייו. האם מעשה מעין זה הוא למעשה כמו המרת דת או עבודה זרה. התופעה לא הייתה רחבה שכן האוכלוסייה המקומית לא עודדה זאת. סוגיה מיוחדת הייתה הניסיון להציל את הילדים אפילו בסיכון של המרת הדת. בכל מקרה, רק מיעוט יכלו להיעזר בדרך זו לשם הצלתם.
החלק האחרון בשער זה מרכז שאלות שנשאלו רבנים על ידי הציבור. עיקר השאלות עסקו ב"מאכלות אסורים": עד כמה ניתן לגלות גמישות בהגדרתם, מתי אפשר להשתמש בהם ואפילו איזה ברכות יש לברך לקראת אכילתם. סוגיות אחרות עסקו בגילוח הזקן כפי שנדרשו, החובה היומית להניח תפילין ועד כמה יש לשמור על ענייני הקבורה. לשאלה האחרונה הייתה השלכה גם למקרי ההתאבדות שקרו באותה עת: האם יש להתייחס בחומרה לתופעה (כמו בהלכה) או בהבנה לאלו הנוהגים כך - בהתחשב במצב.
שער שלישי: המשפחה.
הדיון בשער זה נסב על הנושא: מדוע אנשים חפצו לבוא בברית נישואים, למי היה עניין להעמיד משפחה באותם הימים. מובא דיון רבני משנת 1940 לפיו הועלתה לדיון שאלת קיום הנישואים כלל. למעשה הייתה תופעה של נישואים חפוזים - רבים, בעיקר צעירים, באו בברית הנישואים. החשש של הרבנים היה להתעוררות תופעת העגינות, ולעיתים נכתב בטקס הנישואים גם גט על תנאי. סוגיית העגינות הייתה נושא חשוב לדיון הלכתי לאחר השואה, כאשר לא נודע מה עלה בגורל בני הזוג. עקרונות הפסיקה התבססו על ההלכות הבאות:
הרבנים סברו, גם לאור ההפקרות הצפויה באותם הימים, כי עדיף היה שהנשים לא יהיו בגדר אשת איש, אשר המגע עמן אסור משום לא תנאף. נימוק נוסף היה שהגרמנים סגרו את מקוואות הטהרה וממילא תיפגם טהרת המשפחה. כך נוצרה התופעה של "נישאים ללא רב".
בתום השואה, כאשר התבררו ממדי האסון, העמיקה תחושת הבדידות והחל "מבול של חתונות". באזור ברגן-בלזן התקיימו 3,000 חתונות ונולדו 2,000 תינוקות.
שער רביעי: חיים בשני מעגלים.
השער עוסק בהתמדה של היהודים בתקופת השואה לשמור על מנהגי התפילה. אמנם יש עדויות כי תפילה בציבור הייתה אירוע מחתרתי ומסוכן, שהיה מועד להתערבויות תמידיות ולהתנכלויות. עם זאת, התברר כי הגרמנים אפשרו התכנסויות לתפילה או העלימו עין מהן. ההשערה היא שהדבר נעשה כאשר המטרה הייתה להשיג אווירה של רגיעה ואשליה, כאשר חיי היום-יום בגטו נכנסים למעגל של שגרה. בגטו ורשה נאסרו התפילות ב-20 בפברואר 1940 בתואנה של סכנת מחלות מידבקות. ראש היודנראט בגטו, אשר הצטווה לפרסם אזהרה על כך, כותב כי יש בעיר למעלה מאלף מניינים.
אסתר פרבשטין עמדה על תופעה נלווית: חיבורן של תפילות חדשות. בתפילה שחוברה בוורשה נאמר:
מן התפילות עולה הדאגה לנשלחים מהגטו וחוסר ודאות לגבי גורלם, מצוקת קיום קשה וקריאה לישועה נסית. התפילות היו מרכיב חשוב בחיי היהודים במחנה אושוויץ: נכתבו ספרי תפילה, נערכו תפילות בציבור ונעשה כל מאמץ להתמיד בהנחת תפילין.
עם שחרור היהודים מהמחנות הייתה הדרך לשיקום הגוף והנפש ארוכה. בתהליך זה היה לתפילה מקום חשוב. בית הכנסת המאולתר היה למרכז החיים הדתיים.
בחלקו השני של השער עוסקת המחברת במועדי ישראל בצל הכיבוש הנאצי. הם ידעו את המועדים וכיוונו את הפעילות הדורסנית כלפי היהודים דווקא למועדי ישראל. לדוגמה, היא סוקרת את מה שהתרחש בפורים בוורשה. הסתבר כי הגרמנים היו ערוכים בייחוד ביום זה לפגוע ביהודי העיר.
שער חמישי: הגות.