חווית הירידה מהאוניה הייתה טראומטית עבור חלק מהפליטים. הם היו נתונים לאותה שגרה של כל החיילים החוזרים, אך ללא הסבר, מה שהוסיף לבלבול ולפחד שלהם. הם רוססו נגד טפילים בנוכחות שומרים חמושים. רק אז יצאו ברכבת לאוסוויגו בנסיעה של יומיים.
החיים במקלט.
בהגיעם לפורט אונטריו, רבים הופתעו, פחדו וכעסו לראות שהמבצר מוקף בגדרות תיל. הם הרגישו שעזבו את אירופה בציפייה שיובאו למקום מבטחים וחופש, אך במקום זאת הובאו למחנה ריכוז אחר. רק לאחר הסברים של הצוות במבצר החלו הפליטים לקבל בהסתייגות את דבר קיומה של הגדר. עם זאת, היה חוסר חופש במחנה. בחודש הראשון לא הורשו הפליטים לצאת מהמחנה. אפילו קרובי משפחה שנסעו לאוסוויגו לא הורשו להיכנס למחנה, והם נאלצו לבקר את קרוביהם מבעד לגדר. אזרחים מקומיים מאוסוויגו ביקרו במחנה כדי לקבל את פני הבאים החדשים, העבירו ממתקים ומתנות דרך הגדר ואנשים מסירקיוז, אוטיקה, אגם טאפר, נמל זקטס (Sackets), מקסיקו, רומא, פולין, רוסיה, פרנקפורט, איליון, ווטרטאון וקווינסברי, שהיו ממוצא יהודי, מוצא קתולי או פרוטסטנטי באו לתת חבילות או תרומות של בגדים, מזון וצעצועים לילדים.
במקלט היו 496 "יחידות" למשפחות או ליחידים ללא ליווי. הפליטים עברו טראומה, ממנה היו צריכים להחלים. כמעט 100 מהפליטים היו כלואים בעבר בבוכנוואלד או בדכאו. חלקם הצליחו להימלט. אחרים הוסתרו ונעזרו על ידי חברי קבוצות מחתרת או שכנים, או שעשו עסקאות עם מבריחי שוק שחור כדי להביא אותם למקום שבו היו בקרבת הכוחות המתקדמים של בעלות הברית. רבים מהם היו פליטים במשך 7 או 8 שנים, וכמעט כולם סבלו מחסור במזון, מחלות, עינויים וטראומה. פליטים אחרים היו עצירים אזרחיים במחנות ריכוז איטלקיים, אך שוחררו בעקבות שביתת הנשק האיטלקית ושומריהם לשעבר אמרו להם ללכת דרומה כדי להימנע מלהילכד מחדש על ידי הגרמנים.
לרבים היו תקוות להצטרף לקרובי משפחה שכבר היו בארצות הברית. לאחרים היו סיבות שונות לרצות לבוא למחנה הפליטים באוסוויגו. חלקם התעניינו בטיפול בריאותי שיוכלו לקבל בארצות הברית. אחרים התעניינו במערכת החינוך לילדיהם. אחרים חיפשו עבודה או הזדמנויות כלכליות בארצות הברית.
עם זאת, לא דאגותיהם או ציפיותיהם של הפליטים קבעו את מדיניות המחנה. כוונת שלטונות המחנה הייתה לספק את הצרכים הבסיסיים של הפליטים, ולא יותר. לא הייתה תוכנית לטיפול רפואי מלבד במקרים שאיימו על בריאותו של אדם או כלל הקבוצה, ולא היו תוכניות לחנך את ילדי הפליטים, למרות שלילדים ובני נוער פליטים התירה הרשות המקומית באוסוויגו ללמוד בבתי ספר מקומיים ולמורים הותר להיכנס למחנה.
מתוך 982 הפליטים שחיו במחנה הפליטים בפורט אונטריו, 187 היו מתחת לגיל 16, ו-116 היו מעל גיל 60. רובם היו יהודים. אחרים היו קתולים, פרוטסטנטים ויוונים ורוסים אורתודוקסים. הבדלי הדת - כמו גם הבדלי הגיל והלאום - גרמו למתח בקרב הפליטים במחנה.
רבים במחנה התלוננו על אובדן החירויות. היו החרמות בידי המכס האמריקאי, צנזורה של דואר, והם לא יכלו לעזוב את המחנה. אולם בספטמבר 1945 הוסר ההסגר. תושבי המחנה קיבלו אפשרות לבקר באוסוויגו. אלפי מבקרים זרמו למחנה. ב-20 בספטמבר 1945 אלינור רוזוולט ואשתו של הנרי מורגנטאו הבן ביקרו במחנה.
פוטו סטרקושה
פוטו סטרקושה (באלבנית: Foto Strakosha; נולד ב-29 במרץ 1965 בעיירה ממלאי שבאלבניה) הוא כדורגלן אלבני ששיחק בעמדת השוער בקבוצת דינמו טירנה וביוון. הוא שיחק בקבוצות שונות עד לגיל 40.
קריירת מקצועית.
סטרקושה נולד בעיירה ממלאי שבאלבניה והתחיל לשחק כדורגל בגיל צעיר. בשנת 1988 הוא נקלט בדינמו טירנה וזכה איתם באליפות, גביע וסופר-קאפ. לאחר שנה וחצי בדינמו, סטרקושה עבר לשחק ביוון.
בשנת 1993 הוא התחיל לשחק באולימפיאקוס בה שיחק עד לשנת 1997 כאשר זכה עם הקבוצה באליפות הליגה. בהמשך הוא עבר לפאניוניוס וזכה איתם בגביע יוון בכדורגל. הוא שיחק בקבוצות שונות ביוון עד לשנת 2005.
פוטו סטראשוה הוזמן לראשונה לנבחרת אלבניה בכדורגל בשנת 1990. הוא שיחק בנבחרת עד לשנת 2005.
לאחר פרישה מהמשחק סטרקושה החל בקריירת מאמן. הוא היה מאמן שוערים של "אולימפיאקוס" עד לשנת 2007. בשנת 2011 הוא היה מאמן נבחרת הנוער של אלבניה בכדורגל. בשנת 2014 הוא חזר ל"אולימפיאקוס" למספר שנים. בשנת 2017 סטרקושה נקלט כמאמן שוערים בלציו, בו משחק בנו תומאס סטרקושה.
איתי זילבר
איתי זילבר (נולד בכ"ח בטבת ה'תשמ"ה, 21 בינואר 1985) הוא עיתונאי, מגיש רדיו ומרצה ישראלי. כיום הוא מנהל במחלקת התוכניות של גלי צה"ל ופרשן כלכלי בכלי תקשורת שונים. החל משנת 2020 משמש כראש המסלול ללימודי עיתונות בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
איתי זילבר גדל בחולון. בזמן לימודיו בתיכון היה חבר במועצת הנוער בעיר. את דרכו בעולם התקשורת החל בשנת 2003, עם תחילת שירותו הצבאי בגלי צה"ל. זילבר שובץ במחלקת שידורי חיילים וצבא ושימש כמפיק, עורך ושדרן. במסגרת תפקידו היה חלק מצוות התוכניות "קולה של אמא", "שטח שש" ו-"גל עברי ירוק", וכן לקח חלק בהפקת שידורי השירותרום בתחנה. בשנת 2005 זכה בפרס מפקד גלי צה"ל על הפקת התכנית "גאוות יחידה" שעסקה ביחס לחיילים להט"בים בצה"ל.
אחרי שחרורו מצה"ל בשנת 2006 החל לעבוד כתחקירן בתוכנית חמש עם רפי רשף ששודרה בערוץ 10. בהמשך עבד כתחקירן במגזין הבידור "Y בעשר" וכרכז מערכת בתוכנית הסאטירה "מהדורה מוגבלת" בערוץ ביפ. בשנת 2008 החל לעבוד כעורך משנה בתוכנית צחוק מעבודה ברשת. בהמשך שימש כעורך בערוץ 24.
בשנת 2015 חזר לגלי צה"ל כמנהל במחלקת התוכניות, ומונה לעורך האחראי של מיזם ההנצחה "אלה האחים שלי". במסגרת המיזם חיילים המשרתים בצה"ל מלחינים ומבצעים שירים שכתבו חללי מערכות ישראל. שנה לאחר מכן, זילבר החל לפקד על קורס העיתונאים המועבר לחיילים החדשים בתחנה.
בשנת 2018 החל להגיש את התכנית הכלכלית "השורה התחתונה". במסגרת התכנית נחשף בין השאר כי שר האוצר דאז משה כחלון שכר את שירותיו של עורך דין פרטי לקראת פרסום דו"ח מבקר המדינה על התנהלות משרדו באותה שנה. בשנת 2021 התכנית דורגה כתוכנית הכלכלית המואזנת ביותר ברדיו הישראלי באותה שנה לפי סקר TGI. כיום זילבר מפרסם טורי דעה ופרשנות בנושאי כלכלה וחברה בעיתונים גלובס, מקור ראשון וישראל היום, ומרצה לצעירים בנושאי חינוך פיננסי והתנהלות כלכלית מעצימה.
בשנת 2018 היה מעורכי תוכניות הטלוויזיה בקשת 12 "NEXT", שהנחה דרור גלוברמן, ו"חדשות הבוקר" עם ניב רסקין. באותה שנה זכה בפרס מפקד גלי צה"ל על רצועת השידור "70 לישראל" אותה הגיש עם העיתונאית מרב בטיטו. בשנת 2022 החל לשמש כמגיש מתחלף בתוכנית הרדיו "יהיה בסדר" לצד אביב לביא.
זילבר בוגר תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב ובוגר תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן. הוא עמית במכון גשר למנהיגות משנת 2018 וחבר בקהילת ROI מייסודה של קרן שוסטרמן משנת 2019.
משנת 2020 הוא עומד בראש המסלול ללימודי עיתונות בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב.
זילבר רווק ומתגורר בחולון. בין השנים 2013–2018 היה חבר במועצת העיר חולון מטעם סיעת "צעירים".
ליביה חכמון איילי
ליביה חכמון איילי (נולדה ב-1 בנובמבר 1952) היא שחקנית תיאטרון וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה ב-1952 בבת ים. בצעירותה התחנכה בפנימיית הדסים ולאחר מכן סיימה לימודי תיכון בבית הספר חשמונאים.
סיימה לימודי תואר ראשון בתיאטרון ב-1977 באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך למדה שם בבית הספר לחינוך בשנים 1987–1989 לתעודת הוראה בתיאטרון ולתואר שני במסלול עיוני תיאטרון, אותו סיימה ב-2001.
בין השנים 1991–2001 הייתה מזכ"ל איגוד השחקנים והבמאים בהסתדרות הכללית, ובשנים 1996–2001 גם הייתה חברת ההנהלה הציבורית של תיאטרון בית ליסין. כמו כן ייצגה את ישראל בוועדה לתיאטרון בפדרציה הבינלאומית של השחקנים (FIA) בשנים 1994–2001
מאז 2018 משמשת כמדריכה פדגוגית בהכשרת מורי תיאטרון בסמינר הקיבוצים.
חיים אישיים.
נשואה לשחקן יעקב איילי, ואימו של האמן יפתח איילי. מתגוררת בתל אביב.
אביה פרחי
אביה פרחי (נולדה ב-29 בפברואר 1992) היא אשת תקשורת, מנחת טלוויזיה ויוצרת תוכן ישראלית. מנחת ערוץ MTV ישראל ויוצרת הסדרות ״הקומה האחרונה״ (מועמדת פרסי האקדמיה) ו״טוק טוק״.
ביוגרפיה.
פרחי נולדה בנס ציונה, למדה מוזיקה בתיכון בן-גוריון. התגייסה לצה״ל לתפקיד מאבחנת מדעי ההתנהגות. בגיל 22 עברה לגור בתל אביב.
קריירה.
בשנת 2015 החלה להיות כתבת באתר mako, שם צילמה כתבות וראיונות מאחורי הקלעים של תוכניות כמו הכוכב הבא, המתמחים, להעיר את הדב ו-2025.
בשנת 2016 החלה לעבוד בענני (לשעבר ענני תקשורת) כמנהלת הדיגיטל ומנחת ערוץ MTV. במסגרת עבודתה הנחתה את חדשות MTV, בה דיווחה על חדשות המוזיקה מסביב לעולם. בשנת 2017 את תוכנית המופעים ״MTV 360״ בה אירחה מוזיקאים כמו אליעד, נצ׳י נצ׳, פלד ועילי בוטנר וילדי החוץ על הגג של מגדלי עזריאלי. בשנים אלה הנחתה ספיישלים כמו ״חנוקל״, ״המצעד השנתי״ ו״פורים ניינטיז״ (בהשתתפות עדן הראל). במסגרת עבודתה נסעה מדי שנה לפרסי המוזיקה של MTV אירופה, שם ראיינה כוכבים כמו לנה דל ריי, מונסקין ובקי ג׳י.
בשנת 2018 החלה להגיש פינה שבועית בתוכנית הרדיו הבוקר עם טל ואביעד בה מספרת על חדשות המוזיקה.
בשנת 2019 יצרה וערכה את הסדרה ״הקומה האחרונה״ ששודרה בערוץ TeenNick, והייתה מועמדת בקטגוריה ״תוכנית בידור לילדים ונוער״ בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה. באותה שנה מונתה להיות המנהלת של ערוץ MTV ישראל וקומדי סנטרל.