אדונץ הגשים את חלום להמשיך בלימודים אקדמיים הודות לנדיב אלכסנדר מנטאשוב (מנטשיאנץ). התקבל ללימודי מזרחנות, היסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג שבה היה תלמידו של ההיסטוריון והבלשן ניקולאי מאר. אדונץ למד שם גם את השפות לטינית ויוונית. בסתיו 1899 סיים את לימודי המזרחנות עם מדליה על עבודתו על חיי הקדושים הארמנים. עבודת גמר זו פורסמה מאוחר יותר בשפה הצרפתית. אחר כך בסיועו של מנטאשוב, שהה שלוש שנים (1902-1899) באירופה לצורך השתלמויות בעיקר בלימודים ביזנטיים - בין היתר, באוניברסיטת מינכן, בסורבון בפריז ובאוניברסיטת אוקספורד. במינכן ביקר בסמינר של קרל קרומבאכר ובפריז בקורס של שארל דיל. נסע באותה תקופה גם לוונציה, ללונדון, לפריז ולווינה .עד שנת 1901 עבד עם מאר בחקר ההיסטוריה והתרבות הביזנטית. בשנת 1902 חזר לסנקט פטרבורג וסיים שם את התואר השני בבלשנות ארמנית.
ב-1903 שב אדונץ לקווקז, למד את השפה הגאורגית וחקר כתבי יד ארמניים במטנדראן באצ'מיאדזין.
בשנים 1903–1904 פרסם אדונץ כתב עת לספרות ולאמנות הארמנית- Banber grakanutian yev arvesti) (1903-1904))
תחילת הקריירה האקדמית והמחקרית.
בשנת 1908 סיים אדונץ את עבודת המסטר שלו על "ארמניה בתקופת יוסטיניאנוס" ובשנה הבאה התמנה למרצה באוניברסיטת סנקט פטרסורג. ב-1915 סיים את הדוקטורט בפילולוגיה ארמנית עם עבודה על "דיוניסיוס התראקי ופרשניו הארמניים", המבוססת על 30 כתבי יד. בקיץ של שנת 1916, בחסות האקדמיה הקיסרית הרוסית למדעים, יחד עם הארכאולוג אשחרבק כלנתר בימי הכיבוש הזמני של האזור על ידי הצבא הרוסי השתתף במסע החפירות הארכאולוגיות השני בוואן ובמוש. אחרי שנה נוספת התמנה למנהל לשם כבוד של ה"מכון ע"ש לזרב" לשפות מזרחיות" במוסקבה.
אחרי מהפכת אוקטובר הצליח למנוע את העברתם של כתבי היד הארמנים מאצ'מיאדזין, ממכללת לזרב ומכנסיות מוסקבה אל הספרייה על שם אלכסנדר השלישי במוסקבה.
חייו במערב אירופה.
באביב 1920 נשלח על ידי אקדמיה הרוסית למדעים למסע מחקר ממנו לא חזר. החליט לא לחזור לרוסיה הסובייטית ונסע ללונדון בה פרסם את ספרו "לעבר פתרון השאלה הארמנית". ב-1921 התיישב למשך עשר שנים בפריז, שם שימש כיועץ למשלחת הלאומית הארמנית בוועידת השלום. הוא התחתן עם הזמרת אולגה חובנתניאן. נהנה מתמיכת של הנדבן אברהם גוסקציאנץ והמשיך בכתיבה ובהרצאות.
בשנת 1931 במרכז למזרחנות של אוניברסיטה החופשית של בריסל מיוזמת הביזנטינולוג אנרי גרגואר הוקמה קתדרה ללימודים ארמניים. היא מומנה בעזרתם של המיליונר רוברט ורנר, של אווה זרוחי נובר, הרוזנת ד'ארסכוט-סכונהובן (בתו של בוגוס נובר פאשה, יושב ראש מייסד של האיחוד הכלל הארמנית לנדבנות) ושל הקהילה הארמנית בבריסל. אדונץ התמנה בראש הקתדרה ולימד במסגרתה
את השפה הארמנית העתיקה ואת השפה הארמנית המודרנית, וקרא יחד עם התלמידים טקסטים מאת מחברים ארמנים עתיקים. בהרצאותיו. התמקד במיוחד בקשרים בין ארמנים לתרבות הביזנטית. הוא שיתף פעולה עם אנרי גרגואר ועם המזרחן מריוס קאנאר ופרסמו ביחד עבודות המבוססות על השימוש במקורות בשפות שונות.
בשנת 1935 נפטרה אשתו אחרי מחלה ממושכת ואבדה זו השפיע לרעה על בריאותו. במאי בלגיה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית. האוניברסיטה החופשית נסגרה. אדונץ נשאר ללא פרנסה וחלה בשחפת. אדונץ התאשפז באוקטובר 1941 ונפטר בינואר 1942. הוא הובא לקבורה בבית קברות בבריסל.
אחרי מותו כתבי היד שלו הועברו לפריז ונשמרו בוועד לסיוע הארמני, בעוד שספריו נרכשו על ידי הקהלה הארמנית של בריסל.
עם תלמידיו נמנו סיריל טומנוף ופיטר פאניוטיס חאראניס.
מחקריו.
את מאמרו המדעי הראשון פרסם אדונץ בשנת 1901 בעיתון המדעי "האנדס אמסוריה".
עם מחקריו החשובים נמנו "האיכרים בארמניה העתיקה", "אמנותו של דיוניסיוס המדקדק ופרשניו הארמניים", ו"סיעות פוליטיות בארמניה העתיקה".
ספרו "ארמניה בתקופת יוסטיניאנוס" במקור ברוסית, המבוסס על תזת המסטר שלו, נחשב לאחר המחקרים החשובים ביותר בלימודים הארמניים במאה ה-20. בשנת 1970 הוא פורסם באנגלית על ידי נינה ג. גרסויאן. בעבודה חשובה אחרת "מסרופ משטוץ ותלמידיו לפי מקורות זרים" קבע תיארוך חדש ליצירת האלפבית הארמני בשנים 382–392, כשני עשורים לפני התאריך המסורתי 405.
הקדיש מאמרי מחקר על הטקסטים של ההיסטוריונים הארמנים מובסס חורנאצי, פאבסטוס בוזאנד, וקוריון.
בשנים הארחונות לחייו תכנן אדונץ לכתוב היסטוריה של ארמניה מתחילתה ועד למאה ה-20. הספיק לכתוב רק את הכרך הראשון שפורסם בפריז ב-1946 ותורגם לארמנית ב-1972.
ב-1965 אחרי מותו פורסם בצרפתית אוסף של מחקריו החשובים על הקשרים הארמנו-ביזנטיים. ב-1970 ההיסטוריונית נינה גרסויאן פרסמה בתרגום אנגלי את ספרו על ארמניה בתקופתו של יוסטיניאנוס. ספר זה תורגם לארמנית ב-1987. ספרו על סיוניסיוס התראקי והמפרשים הארמנים פורסם בצרפתית ב-1971. אחרי 1989 פורסומו הרבה מעבודותו בארמניה, כולל אוסף ב-6 כרכים (2011-2006).
כתביו על השאלה הארמנית.
בתחילת המאה ה-20 מיוזמת ממשלת רוסיה הוקמו ועדות בנוגע לשאלה הארמנית בסנקט פטרסבורג, מוסקבה וטביליסי. אדונץ היה חבר בוועדה בסנקט פטרבורג. מיוזמת הממשל הקיסרי אדונץ יחד עם הנציג בדומה הממלכתית הרביעית, מ. י. פפג'אנוב, ביקר בסוף שנת 1912 באיסטנבול, בה פגש נציגי האליטה הארמנית המקומית. השניים שוחחו עם בני שיחם על המצב המעורער של הארמנים בטורקיה, בהקשר מלחמות הבלקן והאידאולוגיה הלאומנית של הטורקים הצעירים.
החל מתחילת שנת 1915 עבד אדונץ במסגרת הוועד הארמני בסנקט פטרבורג והשתתף בהענקת סיוע חומרי ותמיכה מורלית לפליטים הארמנים מאנטוליה ולילדים היתומים שבקרבם. באותה תקופה עבר הטריומוויראט של הטורקים החדשים לשלב מכריע של רצח העם הארמני בשטחי טורקיה. יחד עם הגנרל אקופ בגרטוני, השתתף אדונץ בהקמת קורפוס צבאי ארמני ונמנה עם חברי הוועד הצבאי הארמני.
בשנים הראשונות אחרי סוף מלחמת העולם הראשונה התעניין אדונץ גם בתולדות "השאלה הארמנית" ופרסם מספר ספרים על כך, ביניהם שתי חוברות שפורסמו באנגלית ב-1918:
""The Historical Basis of the Armenian Question and the Fall of Turkey" (הבסיס ההיסטורי של השאלה הארמנית ונפילתה של טורקיה" ) The Dismemberment of Turkey" (התפרקותה של טורקיה). באותה שנה פרסם ברוסית את "'Turkey's Note and Western Armenia'
, "השאלה הארמנית והתוכניות הגרמניות" ו"השאלה הארמנית בהסכם סוור" שפורסם באנגלית ב-1920.
אדונץ גינה את המעצמות המערביות על ניצול מצוקת הארמנים באימפריה העות'מאנית במטרה להגביר את השפעתן באזור. כמו כן גינה את רוסיה הסובייטית על חתימתה את הסכם ברסט-ליטובסק שהשאיר את אזורים עם אוכלוסייה ארמנית בתוך גבולות האימפריה העות'מאנית.
מבחר פרסומיו.
אדונץ האשאיר מעל 120 מאמרים וספרים על ההיסטוריה והספרות של ארמניה בימי הביניים, על יחדים הארמנו-בזינטיים, על הפילולוגיה הארמנית-יוונית, על מיתולוגיה, דת ובלשנות. בארמנית, צרפתית, אנגלית ורוסית.
(סמואל הארמני, מלך הבולגרים)
קישורים חיצוניים.
ביוגרפיה באתר הקרן האיאגז
בנק ה-DNA היפני
בנק ה-DNA היפני הוא מאגר מידע ביולוגי שמאוחסנים בו רצפי DNA. הוא נמצא במכון הלאומי לגנטיקה במחוז שיזואוקה שביפן. בנוסף, הוא חלק מהארגון העולמי לשיתוף מאגרי מידע של רצפי נוקליאוטידים. הוא משתף את המאגר שלו על בסיס יומי עם המעבדה האירופית לביולוגיה מולקולרית שנמצאת במכון האירופי לביואינפורמטיקה ועם GenBank אשר נמצא במרכז הלאומי למידע ביוטכנולוגי (NCBI), המהווה חלק מהספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית. משום כך שלושת מאגרי המידע הללו יכילו אותו מידע בכל רגע נתון.
היסטוריה.
בנק הדנ"א היפני החל לאסוף מידע גנומי בשנת 1987 והוא הבנק הגנומי היחיד ביבשת אסיה.
התנהלות ארגונית.
אף על פי שהבנק מקבל את עיקר המידע הגנומי שלו ממחקרים יפנים, הוא יכול לקבל מידע מכל מדינה אחרת בעולם. הבנק הוקם על ידי משרד החינוך, התרבות, הספורט, המדע והטכנולוגיה היפני. לבנק יש מועצה מייעצת עולמית אשר מונה 9 אנשים בסך הכל, 3 אירופאיים, 3 יפניים ו-3 אמריקאים. מועצה זו מייעצת לבנק פעם בשנה במגוון נושאים: תחזוקה, התנהלות ותוכניות עתידיות. בנוסף עליהם, לבנק יש וועדה שיתופית עולמית לייעוץ במגוון נושאים טכנולוגיים על ידי שיתופי פעולה עולמיים עם מספר גורמים.
אין כעסקי השעשועים
אין כעסקי השעשועים (באנגלית:There's No Business Like Show Business) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1954 בבימויו של וולטר לאנג, עם אתל מרמן, דונלד אוקונור, מיצי גיינור ומרילין מונרו בתפקידים הראשיים.
הסרט מתאר את קורותיה של משפחת בדרנים בשנים 1919 עד לתחילת מלחמת העולם השנייה. סיפורה אמור לייצג את האנרגיה, הנחישות והחוסן שמאפיינים את עולם עסקי השעשועים האמריקאי. המוזיקה וכל השירים בסרט הם של אירווינג ברלין שלא נכתבו במיוחד לסרט הזה אלא העלילה נרקמת סביבם.
בסרט ביצועים מרהיבים של כמה משיריו המפורסמים של ברלין כמו "Alexander's Ragtime Band", "Puttin' On the Ritz","Heat Wave", ו"There's No Business Like Show Business" שנכתב למחזמר הנודע אנני אוקלי אשת לפידות בו שיחקה מרמן בתפקיד ראשי בברודוויי.
פיבי והנרי אפרון היו מועמדים לפרס גילדת הכותבים של אמריקה לסרט מוזיקלי.
ליונל ניומן היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר. למר טרוטי היה מועמד לפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר. הסרט היה מועמד גם לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר - צבע.
תקציר עלילה.