למרות ההתמלכות הלא סדירה של אסרחדון, עמי האזור לא מיהרו למרוד באשור. היה ניסיון של מצרים לעורר מרד בארץ ישראל שלא צלח. בבבל קם אדם בשם נַבּוּ-אַחוּ-אִידִינַה וניסה לשכנע את מלך עילם לפלוש לבבל ולגרש את אשור, ובאזור הים קם אדם כשדי בשם נבו-קיטי-זר-לישיר, שגם ניסה למרוד באשור. שני הניסיונות הללו דוכאו במהרה. במערב מרדו מלכי צור וצידון; בתגובה הרס אסרחדון את ממלכת צידון לחלוטין, ובנה עיר חדשה שקרא לה כר-אסרחדון (כר= אזור סחר). אסרחדון קיבל את כניעתו של מלך צור, ולקח ממנו את שטחי היבשה של ממלכתו, וחתם איתו על הסכם אשר הכפיף אותו לאשור. אסרחדון ניסה להפוך את אזור הים התיכון לאזור סחר ימי.
אסרחדון הגדיר את מצרים בתור אויב. הוא ערך מסע מלחמה נגד עיר בשם ארצה (ככל הנראה מדובר בממלכה בצפון סיני); העיר נכבשה והדרך למצרים נפתחה. מלכי פלשת ופיניקיה נתנו לו צי חזק להעברת הצבא בים. בשנת 673 לפנה"ס נוצח אסרחדון על ידי המצרים, אך בשנת 671 לפנה"ס חזר למצרים, נלחם נגד המלך תהרקה וכבש את הדלתה ואת העיר ממפיס, ובכך הגיעה אשור לשיא התפשטותה. אסרחדון היגלה ממצרים לאשור אנשים בעלי מקצועות נדרשים. הידע שנצבר במצרים עבר לאשור, כגון החלוקה המצרית של היום ל-12 חלקים שווים. בחוזרו ממלחמתו ממצרים, עבר בשמאל שהייתה באותה עת בירת פחווה אשורית, והציב בה את אסטלת הניצחון של אסרחדון, המתארת ניצחונו על תהרקה.
אסרחדון נלחם גם מצפון לאשור: הוא נלחם בקימרים וניצח אותם, ואז התגלתה ממלכה חדשה שנקראת אשגוזה (במקרא ידועים בשם אשכוזי או אשכנזי), אשר בפי היוונים נקראו סקיתים. מלך הסקיתים ברדוטה הציע לאסרחדון לכרות ביניהם ברית שלום ולשאת את בתו. בצפון איראן פגש אסרחדון קבוצת עמים חדשה – המדיים.
אסרחדון קיים את הנבואה שניתנה לו, ובנה את בבל מחדש: הוא חסם את נהר הפרת, שהציף בעבר את העיר, ונתב אותו לנתיב הישן שלו; בנה מחדש את מקדש אסגילה ואת הזיגוראת, והחזיר לאסגילה את האלים; בנה מחדש שתיים מחומות בבל; שחרר את העיר ממסים; ובנה מחדש את מקדשה של האלה עשתר בעיר אכד, ובכך הראה כי הוא ממשיך דרכם של מלכי אכד מהאלף השלישי לפנה"ס.
אסרחדון נועץ באסטרולוגים ובחוזי כוכבים, אשר הציעו לו לרדת מכסאו בחייו ולמנות יורש. בשנת 672 לפנה"ס כינס בנינוה את כל הנכבדים של הממלכה, והציג לפניהם את שני בניו. בכור בניו שָׁמָשׁ-שׁוּם-אוּכִּין יהיה מלך בבל, ובנו השני אשורבניפל יהיה מלך אשור לאחר מותו. ב-18 באייר נשבעו כל הנכבדים והמלכים הכפופים שבועת אמונים לשני בניו.
אסרחדון העריץ את המלך האשורי בל-באני שמלך בתקופת אשור הקדומה במאה ה-17 לפנה"ס. הוא תיאר את עצמו כ"צאצא קיים של בל-באני, הבן של אדסי, נצר יקר של בלתיל". משמעות השם בלתיל שמשמעותו היא "עיר החוכמה", היה השם של אחד המתחמים העתיקים לאל אשור בחלק הפנימי ביותר בעיר אשור.
אסרחדון מת בשנת 669 לפנה"ס בדרכו למצרים. תקופת שלטונו הייתה תקופה של שגשוג ושלום באשור.
הגיטו החדש
טפילה
טַפִילַה (בערבית: الطفيلة) היא עיר השוכנת במערב ירדן. העיר, הנמצאת בגובה של כ-940 מטרים מעל פני הים, ידועה במטעי הזיתים והתאנים הרבים סביבה, והיא בירת נפת טפילה. ישנם יותר מ-360 מעיינות ונביעות בסביבת טפילה, כולל בשמורת דנה (צַ'אנַא ضانا) והמעיינות החמים בעַפְרַה.
טפילה מזוהה עם "תופל" האדומית ששימשה כבירת ממלכת אדום. טפילה סופחה מאוחר יותר על ידי הממלכה הנבטית. לאחר הפלישה הרומית, היא נשלטה על ידי שבט ע'סאן, אשר קיים שלטון מקומי תחת האימפריה הביזנטית . טפילה עברה במאה ה-7 לשלטון מוסלמי, שהופסק לתקופה קצרה על ידי השלטון הצלבני .
בתחילת המאה ה-20 היו בטפילה כ-700 בתים בהם התגוררו כ-9000 נפשות, כולם בדואים. בשנות ה-30 של המאה ה-20 היא תוארה ככוללת שני רחובות ושני שווקים וקטנה משהייתה בתחילת המאה ה-20.
"האוניברסיטה הטכנית טפילה" (TTU) הוקמה כמכללה בשנת 1985 והפכה לאוניברסיטה בשנת 2005. בסביבת העיר נמצאים מכרות זרחה (פוספטים) וצמנט הנמנים עם מקורות ההכנסה הגדולים של ממלכת ירדן.
מוצאם של רוב תושבי הכפר הפלסטיני עבוין הוא מטפילה.
בית לאומי ליהודים
קבילדו
קבילדו (בספרדית: cabildo; ולעיתים איונטאמיינטו: Ayuntamiento) הייתה מוסד ספרדי מנהלי שסמכותו הייתה ניהולו של יישוב עירוני ושטח השיפוט הסובב אותו.
הקבילדו הופיעה בממלכת קסטיליה בימי הביניים והועברה לעולם החדש בידי הקונקיסטאדורים, שמצאו בה מסגרת משפטית נוחה ומועילה לנהל את מגעיהם אל מול הכתר ולעקוף את סמכותם של נציגי הכתר באמריקות.
חברי הקבילדו, שלעיתים מונו, לעיתים קנו את משרתם, ולעיתים נבחרו בידי תושבי העיר בעלי הרכוש (vecinos), נשאו בשורה של תפקידים: חלקם נגעו לניהולה השוטף של העיר, דוגמת עירייה או רשות מקומית מודרניות, וכללו פיקוח על מידות ומשקולות, סניטציה, עבודות ציבוריות וכדומה. תפקיד נוסף נגע לאכיפת החוק, שיפוט וכן סעד משפטי. לבסוף, הקבילדו ייצגה פוליטית ומשפטית את העיר והאזור בפני הכתר, וכן אספה את המסים. לעל מנת לבצע את המוטל עליה, כללה הקבילדו מספר בעלי תפקידים. ראש הקבילדו היה מעין ראש עיר (alcalde), ונשא גם בסמכויות שיפוטיות בערכה הראשונה. לעיתים קרובות היו שני אלקלדס בקבילדו. תפקידים נוספים היו ראש כוחות השיטור (alguacil), נושא סמלי העיר (alférez real), שלעיתים קרובות היה קצין צבא ומפקד כוחות הצבא באזור, מזכיר העיר (procurador), וחברי מועצה נוספים (regidors) שמספרם השתנה בהתאם לגודלה של העיר ושטח השיפוט עליו הופקדה הקבילדו.
שמה המלא של הקבילדו הוא cabildo secular, על מנת להבדילה מהקבילדו הכנסייתית, מוסד בכנסייה הקתולית המוגדר במשפט הקאנוני כגוף המורכב ממספר כוהני דת המייעצים להגמון.
בראשית המאה ה-19 חל משבר המלוכה הספרדית ותחילת תהליך עצמאותן של מדינות אמריקה הלטינית. בנקודת זמן זו היוו הקבילדוס, שמרבית חבריהן היו קריאולים, גורם חשוב במילוי החלל השלטוני ולעיתים קרובות הובילו את תהליך העצמאות באזורם.
תמונת הרצל והקייזר
דאהרייה
דאהרייה (בערבית: الظاهرية; בתעתיק מדויק: אלט'אהריה), או זאהרייה, היא עיר פלסטינית בהרי יהודה, השייכת לנפת חברון של הרשות הפלסטינית. דאהרייה נמצאת בהר חברון, כ-18 ק"מ דרום-מערבית לעיר חברון. אוכלוסייתה מונה כ-30,000 נפש.
היסטוריה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 זיהה הארכאולוג קלוד קונדר את דאהרייה כמקום בו שכנה העיר הכנענית הקדומה דביר, הנזכרת בתנ"ך במסגרת כיבושיו של יהושע בן נון והייתה לאחר מכן עיר חשובה בנחלת שבט יהודה. זיהוי זה עמד בעינו עד שנת 1924, שלאחריה הציעו ארכאולוגים שונים מיקומים אחרים כזיהוי העיר דביר.
בין 1948 ל-1967 הייתה דאהרייה תחת שלטון ממלכת ירדן, כחלק משטחי יהודה ושומרון. לאחר מלחמת ששת הימים הייתה תחת ממשל צבאי ישראלי. במסגרת הסכמי אוסלו עברה העיר לשליטת הרשות הפלסטינית.
ב-2007 עלתה העיר לכותרות עקב תקרית דאהרייה, באירוע זה, במהלך סיור שגרתי של גדוד לביא של צה"ל, החליט הקצין האחראי על דעת עצמו להשתמש במונית אזרחית (של תושב השטחים) כמסווה לפעילות צבאית. במהלך הסיור ירו החיילים על עובר אורח לא חמוש, כיוון שחשו איום, ופצעו אותו קשה.
ספורט.
קבוצת הכדורגל של העיירה, שבאב א-דהרייה הייתה אלופת הליגה של הגדה המערבית בעונת 13–2012 ובעונת 2014-15.
דהריה
הוצאת מחברות לספרות
חטאות נעורים
אל פנדק
א-זבבדה
אל כרמל
אל-עיזריה
קרב מפרץ הלגולנד
קרב מפרץ הלגולנד (באנגלית: Battle of Heligoland Bight; בגרמנית: Seegefecht bei Helgoland) היה הקרב הימי הראשון בין הצי הקיסרי הגרמני והצי המלכותי הבריטי במלחמת העולם הראשונה. הקרב התחולל ב-28 באוגוסט 1914 במפרץ הלגולנד מול חופה הצפוני של גרמניה, ובו ניסו הבריטים ליירט את הפטרולים הגרמניים בים הצפוני.
הבריטים תכננו להציב מארב למשחתות הגרמניות שסיירו דרך קבע באזור, באמצעות צוללות, משחתות וסיירות קלות. כוח נוסף של סיירות קלות חיפה ממרחק רב יותר, והכוח הבריטי כולו קיבל סיוע משייטת של סיירות מערכה שהמתינה במרחק.
הקרב כולו התנהל בתנאי ערפל ואובך שהקשו על שני הצדדים והסתיים בניצחון בריטי: הוטבעו ארבע אוניות גרמניות, שלוש סיירות קלות ומשחתת, ונפגעו שלוש סיירות קלות גרמניות נוספות. מניין ההרוגים הגרמניים עמד על 712; עוד 149 נפצעו ו-336 מלחים נשבו על ידי הבריטים. הבריטים סבלו אבדות קלות בהרבה, ורק סיירת קלה אחת שלהם נפגעה. דעת הקהל הבריטית ראתה בקרב ניצחון גדול, אם כי בתכנון הקרב נעשו טעויות רבות, וגם במהלכו היו הבריטים בני מזל שלא ספגו אבדות רבות בהרבה. גם ניהול הקרב הגרמני היה שגוי, והוביל לתבוסתם.
קיסר גרמניה, וילהלם השני, הושפע מאוד מתוצאות הקרב, ובעקבותיו אסר על הצי הגרמני לצאת לפעילות ללא אישורו.
רקע.
התנאים הפיזיים.
לחופו של מפרץ הלגולנד מצויים כמה מנמליה העיקריים של גרמניה, שבהם היו בסיסיו הימיים העיקריים של הצי הקיסרי הגרמני. נהר האלבה מוביל אל המפרץ, כמו גם מפרץ יאדבוסן, שלחופו ערי הנמל וילהלמסהאפן וברמרהאפן. תעלת קיל, המחברת בין הים הבלטי לים הצפוני, מסתיימת בנהר האלבה, סמוך לשפכו במפרץ. בסיסו העיקרי של צי הים הפתוח (Hochseeflotte), היחידה העיקרית של הצי הקיסרי הגרמני, שהייתה אמורה להיות משקל הנגד לצי הגדול (Grand Fleet) הבריטי, היה בוילהלמלסהאפן. בשל כל אלה היווה מפרץ הלגולנד נקודת מפתח של הצי הגרמני.
פרוץ המלחמה.