בשנת 1903 המטה הכללי אורגן מחדש וכלל את היחידות הראשיות, שנקראו דירקטוריונים 1 ו-2 וכללה גם מחלקה לתקשורת צבאית וטופוגרפיה צבאית. בראש כל אחת מהמחלקות הללו עמד מפקד, שנהנה מזכויותיו כעוזר לראש המטה הכללי.
לשכת מפקד הדירקטוריון הראשון היה אחראי על ארגון וגיבוש כוחות בעת שלום ועל שירותם של קציני המטה הכללי.
לשכת מפקד הדירקטוריון השני הייתה אחראית על ההכנות למלחמה. כללה את המחלקה לסטטיסטיקה צבאית ומחלקות גיוס, מחלקה מבצעית שתפקידה היה לפתח סוגיות בנושאי הגנה ופעילות לחימה של חיילים.
לשכת האלוף התורן הייתה אחראית על מה שמכונה "יחידת הפיקוח" - העברת שירות, פרסים, פנסיות וכדומה, וכן כל המשימות המשניות של המטה הכללי.
משרד התקשורת הצבאית היה אחראי על תנועת הכוחות והמטען הצבאי. הוא חולק לשתי מחלקות: 1) ניהול ודיווח וארגוני, 2) גיוס.
המנהל לטופוגרפיה צבאית היה אחראי על העבודה האסטרונומית, הגאודטית, הטופוגרפית והקרטוגרפית של המחלקה הצבאית ואנשי חיל הטופוגרפים הצבאיים.
החלק האסייתי במטה הכללי היה אחראי על הממשל הצבאי והאזורי בקווקז, טורקסטן, סיביר וחבל עבר אמור.
המוסדות הבאים השתייכו למטה הכללי:
בשנת 1905 נערך ארגון חדש של המטה הכללי, כאשר מנהל התקשורת הצבאית והמנהל לטופוגרפיה צבאית הופרדו מהמטכ"ל והפכו לחלק מהמינהל הראשי של המטכ"ל.
משימות.
כשירות המטכ"ל כיסתה את כל שירות הכוחות, ולא נגעה רק בצד הטכני ובהכנת סוגים מיוחדים של כלי נשק וחילות. הוא היה אחראי על השירות כולו של קציני המטה הכללי, חיל הטופוגרפים הצבאיים ושליחי הדואר הצבאי, כמו גם מוסדות בתי הכלא הצבאיים שעסק בניהול מעבר של אסירים ברחבי האימפריה.
המטה הכללי היה אחראי על עבודת המשרדים לניהול כל כוחות הצבא של האימפריה ביחסי לחימה ופיקוח; על עבודה צבאית-טופוגרפית וצבאית-סטטיסטית; על בית דפוס צבאי, האפסנאות, ועדות זמניות, שהוקמו בכדי לשקול נושאים הדורשים ידיעה על תנאי השירות והכוחות. יושבי ראש וחברי ועדות אלה מונו על ידי שר המלחמה וראש המטה הכללי מקרב חברי מחלקות המטכ"ל; על האקדמיה של המטה הכללי על שם ניקולאי, על בית הספר הטופוגרפי הצבאי ועל קורס הקצינים בשפות מזרחיות.
פירוק.
בשל מהפכות 1917, ב-8 במאי 1918, הפך המטכ"ל לחלק ממטה הצבא האדום.
יחסי מרוקו–פורטוגל
יחסי מרוקו–פורטוגל מכסים תקופה של כמה מאות שנים ועד היום. המגעים הראשוניים החלו במאה ה-8, כאשר הכוחות המוסלמים פלשו לרוב שטחו של חצי האי האיברי. לאחר הרקונקיסטה, פורטוגל התרחבה אז לאפריקה, החל משטחה של מרוקו, על ידי כיבוש ערים והקמת מאחזים מבוצרים לאורך חוף מרוקו.
התפשטות אסלאמית ראשונה (המאה השמינית).
בעקבות פלישתו של מפקד הברברים טארק בן זיאד לדרום חצי האי האיברי מחופי מרוקו בשנת 711, במהלך המאה ה-8 פלשו צבאות ערב וברברים לשאר איבריה, ואף עברו לדרום צרפת, עד לפואטייה ועמק הרון, עד לנקודת המפנה של קרב טור בשנת 732. נהר דורו הפך בסופו של דבר לגבול בין ארצות נוצריות למוסלמיות. האדמה שבין דורו לריו מיניו הייתה רוזנות פורטוגל הנוצרית, שהפכה לממלכת פורטוגל תחת אפונסו אנריקס בשנת 1129.
התרחבות מרוקאית בחצי האי האיברי (המאה 11–14).
פורטוגל חזרה שוב להיות מושפעת על ידי הרחבת האימפריה המרוקנית תחת השושלות מוראביטון ואל-מוואחידון, בין המאה ה-11 לבין המאה ה-13.
הפורטוגלים הצליחו לכבוש מחדש את ליסבון במצור על ליסבון בשנת 1147.
התרחבות פורטוגזית במרוקו (1415–1515).
פורטוגל החלה לכבוש חלקים מחוף מרוקו החל משנת 1415 עם כיבוש סאוטה, ששלוש שנים מאוחר יותר הושמה במצור על ידי המרוקאים שלא צלח. לאחר מכן תחת אפונסו החמישי, מלך פורטוגל, פורטוגל כבשה את אל קאסר אס-סגיר (1458), טנג'יר (אותה כבשה והפסידה מספר פעמים בין 1460 ל-1464) ואסילה (1471). הישגים אלה העניקו למלך את הכינוי "האפריקאי".
פורטוגל וספרד חתמו הסכם בשנת 1496 ובו סיכמו למעשה את אזורי השפעתן על חוף צפון אפריקה: ספרד הייתה יכולה לכבוש רק שטח ממזרח לפניון דה ולס דה לה גומרה. הגבלה זו הסתיימה רק באיחוד השושלת של הכתרים הפורטוגזי והספרדי תחת פליפה השני, מלך ספרד, לאחר קרב אל-קסר אל-כביר בשנת 1578, כאשר ספרד החלה לנקוט בפעולות ישירות במרוקו, כמו בכיבוש לראצ'ה.
בסך הכול הפורטוגזים תפסו 6 ערים מרוקאיות ובנו 6 מבצרים עצמאיים על חוף האוקיינוס האטלנטי המרוקאי, בין נהר לוקוס בצפון לנהר סוס בדרום. 6 הערים היו: סאוטה (1415-1668), אל קאסר אס-סגיר (1458-1550), טנג'יר (1471-1661), אסילה (1471–1549), אספי (1488-1541) ואזמור (1513–1541).
כיבוש מחדש של מרוקו (1541–1769).
משש המבצרים העצמאים, ארבעה מהם הוחזקו רק זמן קצר: גרסיוזה (Graciosa) (1489), סאו ז'ואאו דה מאמורה (1515), קשטלו ריאל של מוגדור (1506–1510) ואגוש (1520–1525). שניים מהם הפכו ליישובים עירוניים קבועים: סנטה קרוש דו קאבו דה גואה (אגאדיר, נוסדה בשנת 1505–1506), וכן מאזאגן נוסדה בשנת 1514–1517.
הפורטוגלים נאלצו לנטוש את מרבית יישוביהם בין השנים 1541 ל-1550 בעקבות התקפות הסולטאן מוחמד א-שייח' , במיוחד נפילת אגאדיר בשנת 1541 וכיבוש פאס בשנת 1549. עם זאת, הם הצליחו לשמור על כמה בסיסים: סאוטה (1415–1668), טנג'יר (1471-1661) ומאזאגן (1502-1769).
קרב אל-קסר אל-כביר בשנת 1578 היה אירוע מכריע, שכן סבשטיאו, מלך פורטוגל, נהרג בקרב וצבאו חוסל על ידי כוחות מרוקאים בברית עם האימפריה העות'מאנית.
טנג'יר נמסרה לאנגליה בשנת 1661 במטרה לעודד את אנגליה לתמוך בפורטוגל במלחמת השבת הכתר הפורטוגזי, וסאוטה הועברה לבסוף לספרד בשנת 1668 באמצעות אמנת ליסבון, שהכירה לבסוף בבית ברגנסה כשושלת השלטון החדשה של פורטוגל ומושבות פורטוגל הנותרות מעבר לים. אירועים אלו למעשה סיימו את המעורבות הישירה של פורטוגל במרוקו, עד שנטשו את מאזאגן בלחץ סולטאן מרוקו מוחמד השלישי בשנת 1769.
חמש שנים אחר כך, בשנת 1774, סיכמו ממשלות מרוקו ופורטוגל הסכם שלום וידידות, אחד ההסכמים הדו-צדדיים הוותיקים ביותר של שתי המדינות.
בשנת 1955 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים.
הר הדינגטון
הר הדינגטון או הר האדינגטון (באנגלית: Mount Haddington) הוא הר גבוה באי ג'יימס רוס, הגדול באיי קבוצת איי ג'יימס רוס, המקיפה את קצהו הצפון-מזרחי של חצי האי האנטארקטיקי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
ההר הוא הר געש מסוג חרוט מגן.
ההר מכסה את מרבית שטחו של האי ג'יימס רוס, והוא ההר הגבוה באי - הוא מתנשא לגובה של 1,630 מטרים מעל פני הים, ומעל סביבתו; הר הדינגטון הוא ההר ה-35 בהתנשאותו באנטארקטיקה.
רוחבו של ההר 60 קילומטרים. בעברו של ההר התפרצויות געשיות תת-קרחוניות רבות, שיצרו את רוחבו הבלתי רגיל.
גאולוגיה.
הר הדינגטון נוצר לאורך שבר לרסן (Larsen Rift), בעיקר במהלך תקופות המיוקן והפליוקן, אולם התפרצויות מאוחרות יותר, באלפי השנים האחרונות, יצרו חרוטים געשיים על מדרונות ההר. התפרצויות מפולסות (Effusive eruptions) יצרו דלתאות בזלת גדולות המורכבות מסלעי היאלוקלאסטיט ומסלעי ברקציה, וכן מזרמי לבה.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי ההר.
הר הדינגטון התגלה ב-31 בדצמבר 1842 על ידי משלחת רוס לחקר אנטארקטיקה, שנערכה בין השנים 1839 ל־1843, בפיקודו של ג'יימס קלארק רוס.
ההר נסקר ומופה על ידי משלחת סקר מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1952–1953, אשר יצאה לסקר ממפרץ התיקווה.
מקור השם.
רוס נתן להר את שמו.
רוס קרא להר על שמו של תומאס המילטון, רוזן הדינגטון התשיעי (Thomas Hamilton, 9th Earl of Haddington), באותה עת הלורד הראשון של האדמירליות.
לקריאה נוספת.
• Glasser, N.F., B.J. Davies, J.L. Carrivick, A. Ròdes, M.J. Hambrey, J.L. Smellie and E. Domack (2014), Ice stream initiation on the northern Antarctic Peninsula, Quaternary Science Reviews 86, 78-88.
• Bethan Davies, Holocene climate and ice-shelf history on James Ross Island, 23/08/2012
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 279
יחסי בלגיה–קנדה
יחסי בלגיה–קנדה הם יחסי החוץ בין בלגיה וקנדה. שתי המדינות בעלות ברית קרובות וחברות בנאט"ו ובלה פרנקופוני. בשתי המדינות יש דו-לשוניות רשמית (עם צרפתית שהיא אחת השפות הרשמיות), ומערכות ממשלתיות פדרליות דומות, בין השאר בגלל המתחים בשפה בשתיהן. שתי המדינות מעורבות באופן פעיל במלחמה הנוכחית באפגניסטן תחת ISAF. בלגיה וקנדה הן מדינות חברות במגוון ארגונים בינלאומיים. הם כוללים: האומות המאוחדות, נאט"ו, לה פרנקופוני, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
היסטוריה.
כמה בלגים הגיעו לצרפת החדשה לפני 1759. באמצע המאה ה-19 נפתחו קונסוליות בלגיות במונטריאול, קוויבק והליפקס. לאחר 1859 האטרקציה העיקרית הייתה אדמות חקלאיות בחינם. לאחר 1867 הממשלה הלאומית העניקה למהגרים מבלגיה מעמד מועדף, ועודדה הגירה לקהילות הקתוליות הפרנקופוניות בקוויבק ובמניטובה. אדוארד סימאי הפך לסוכן קנדי בתשלום במשרה חלקית בבלגיה כדי לפרסם הזדמנויות בקנדה ולהקל על ההגירה. חברות ספינות הקיטור הכינו חוברות משלהן והציעו עסקאות חבילה זולות למשפחות חקלאיות. בשנת 1898 פעל באנטוורפן משרד קנדי במשרה מלאה שסיפק חוברות, הרצאות וייעוץ ספציפי לטיולים. בשנת 1906 הגיעו כ-2,000 בלגים בשנה, רובם בעלי כישורים בחקלאות. גל הגירה שלישי התרחש לאחר 1945, כאשר האזורים העירוניים הם היעד. מפקד האוכלוסין בשנת 1961 מנה 61,000 קנדים ממוצא בלגי.