הוא חזר ארצה והחל ללמד באוניברסיטה העברית בשנת 1967. בשנת 1969 חזר לארצות הברית ולימד שנתיים באוניברסיטת ברנדייס. בשנת 1973 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1978 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1991 יצא לגמלאות מהאוניברסיטה העברית אולם המשיך להיות בקשר עמה. הוא הצטרף באותה שנה לסגל המחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת לה ספיאנצה ברומא כפרופסור מן המניין (בשנת 1999 התאזרח באיטליה). הוא היה חוקר אורח באימפריאל קולג' בלונדון בשנת 1989. בשנים 1988–1989 היה פרופסור אורח באוניברסיטת רומא. בין השנים 1984 ל-1987 היה ראש מכון רקח לפיזיקה באוניברסיטה העברית. בשנים 1982–1983 היה עמית מחקר במכון למחקר מתקדם. הוא היה העורך המייסד של כתב העת המדעי "Network: Computation in Neural Systems" בהוצאת Informa.
בשנת 1978 יצא ספרו "Field Theory, the Renormalization Group and Critical Phenomena", הנחשב לספר לימוד יסודי בתורת השדות הקוונטית. הספר נערך במהדורה חדשה בשנת 2002.
בשנת 1989 יצא ספרו "Modeling Brain Function: the World of Attractor Neural Nets" בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג', שהיה לספר יסוד בתחום החישוביות העצבית.
בשנת 2008 ערך המכון ללימודים מתקדמים סדנה בת שלושה ימים "מתפישה לפעולה ובחזרה", לזכרו של עמית.
לאחר מותו מתקיימת מדי שנה באוניברסיטה העברית הרצאה לזכרו, בה מחולקות מלגות לשני סטודנטים מצטיינים בנושא חישוביות עצבית.
פעילות פוליטית.
עמית היה פעיל מרכזי בחוגי השמאל והשמאל הרדיקלי בישראל החל משנות השישים ועד ליום מותו, והוא היה מעורב בהקמת וקידום יוזמות ופעילויות שונות למען קידום השלום וההידברות בין היהודים לערבים. את פעילותו הפוליטית החל בעת שלמד לדוקטורט בארצות הברית במחאת הסטודנטים נגד מלחמת וייטנאם. הוא היה ממקימי תנועת שמאל ישראלי חדש. באמצע שנות השבעים החל (יחד עם אורי אבנרי ומתי פלד) ליצור קשרים עם אינטלקטואלים יהודים מצרים בפריז, אשר קישרו אותו לנציגי אש"ף באירופה, בעת שנאסר לישראלים לבוא בקשר עם אנשי אש"ף. כמו כן כשהיה בישראל יצר קשרים עם ראשי ערים בגדה המערבית.
בשנת 1972 היה עמית אחד ממייסדי האגודה לזכויות האזרח.
עמית, שהאמין בתפקיד הציבורי של איש האקדמיה בחברה דמוקרטית, השתתף מספר פעמים בקריאות לחרם אקדמי, שעלו לו לעיתים ביחסיו האישיים עם לא מעט מעמיתיו למקצוע. בשנת 1977 החליטה האוניברסיטה העברית להעניק ד"ר של כבוד למילטון פרידמן. מכיוון שפרידמן היה שותף לקבוצת יועצים כלכלים אמריקאים שעזרו בייעוץ לרודן הצ'ילאני פינושה מחה עמית נגד הביקור. הוא כתב מכתב לנשיא האוניברסיטה באותה העת, אברהם הרמן, ושלח העתק לשאר הפרופסורים.
בשנות השמונים היה ממייסדי הוועד הישראלי לסולידריות עם אוניברסיטת ביר זית. עם תחילת מלחמת לבנון הראשונה אנשי הוועד הקימו את הוועד נגד מלחמת לבנון, שהפגין נגד המלחמה. הוא סירב להשתתף במלחמת לבנון ומשום כך נשפט למחבוש וישב כ-21 ימים במאסר. הוא התנגד להסכמי אוסלו, מכוון שחשב אותם לעמומים מדי וחשש שהם יובילו למניפולציות של שני הצדדים ולא לשלום אמיתי ולפתרון ארוך טווח. הוא הקים וניהל את הוצאת הספרים "מפרש" בירושלים שעסקה בהוצאת ספרות פלסטינית וערבית מתורגמת וספרים העוסקים במחשבה ליברלית ושמאלית.
בשנת 1988, לאחר החלטת ממשלתו של יצחק שמיר לגרש מהארץ את מוברק עווד, מייסד "המרכז הפלסטיני ללימודי אי-אלימות" במזרח ירושלים קרא להחרים את הכנס הישראלי במדעי המוח. הקריאה הזאת עוררה רבים מחבריו למקצוע נגדו. את תמיכתו בחרם אקדמי על ישראל הסביר לכתבת הארץ, "כדי שהמדינה שלנו תבין שלמעשים שלנו יש תוצאות ושאנחנו לא מעל לחוק. ישראל חתומה על הסכמים לשיתוף פעולה אקדמי עם האיחוד האירופי שבהם היא מתחייבת, בין השאר, לא להפר זכויות אדם. מאחר שיש הפרות של זכויות אדם ההסכמים עם האירופים צריכים להתבטל. אי אפשר להפריד בין מדע לפוליטיקה מכל מיני סיבות שבראשן אפשר לשים את הכותרת הירושימה".
הוא תמך בתנועת הסרבנות לשירות בשטחים, "אומץ לסרב" ופעל לגייס תמיכה וכספים לארגון. כמו כן תמך ביוזמת ז'נבה. בבחירות ב-2005 תמך בעמיר פרץ ושב במיוחד לארץ כדי להצביע לו, אולם התאכזב מאוד ממעורבותו במלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2005 היה ממארגני סימפוזיון שעסק בזיהום הימים והקשר בין דתות לאיכות סביבה אשר נערך בתמיכת הפטריארך האקומני האורתודוקסי.
בשנת 2007 הוענק לו לאחר מותו, פרס על שם רמאל רמאל על ידי עמותת Euroscience.
מספריו.
תורגם לאנגלית:
ויליאם הראשון, דוכס אקוויטניה
וילהלם הראשון מאקוויטניה
המלך ואני (סרט, 1956)
"המלך ואני" הוא שמו של סרט קולנוע המבוסס על המחזמר "המלך ואני" שכתב הצמד ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין על בסיס ספרה של מרגרט לנדון, "אנה ומלך סיאם", המספר את סיפורה האוטוביוגרפי של אנה ליאונאוֹוֶנְס, ששירתה כאומנת לילדיו של מלך סיאם, מונגקוט, בתחילת 1860.
הסרט זכה ב-5 פרסי אוסקר, והיה מועמד ל-4 פרסי אוסקר נוספים.
עלילה.
אנה ליאונאוֹוֶנְס, אלמנה מאנגליה, מגיעה בתחילת 1860 עם בנה הצעיר לבנגקוק שבסיאם (כיום תאילנד) כדי ללמד אנגלית את ילדי מלך סיאם. היא מאיימת לעזוב כשמתברר לה שהבית שהובטח לה בחוזה שחתמה עם המלך לא יינתן לה, אך משנה את דעתה כשהמלך מציג בפניה את ילדיו הרבים. בסופו של דבר הוא מספק לה בית כפי שהבטיח, ומגלה עניין רב בתרבות המערבית שאנה מייצגת. פעמים רבות הוא לא מצליח לשלב בין הדרכים המערביות-המודרניות שבהם הוא מתעניין לבין מנהגיו המסורתיים.
באותו זמן, מלך סיאם מקבל מתנה ממלך בורמה - נערה בשם טַאפְּטִים. היא מתיידדת עם "מיסיס אנה", כפי שהיא מכנה אותה, ואף שואלת ממנה עותק של הספר "אוהל הדוד תום". היא מעבדת את הספר לריקוד בלט סיאמי, שאותו היא מבצעת בקבלת הפנים הממלכתית לשליחים מאנגליה, ובו היא מבהירה שהיא לא רוצה להיות שפחה של המלך. היא בורחת עם אהובה, וכשהיא נתפסת, אנה מונעת מהמלך להלקות אותה, ובכך גורמת למלך לברוח מהמקום בבושה ולהסתגר במשך שבועות.
אנה מתכוננת לעזוב את סיאם, אך היא מקבלת הודעה לפיה המלך עומד למות. היא מחליטה להישאר כדי לעזור לבנו הבכור - התלמיד האהוב עליה - לרשת את מקומו.
המחזמר.
הספר "אנה ומלך סיאם" נכתב ב-1944 והפך לסרט בכיכובו של רקס הריסון ("גבירתי הנאווה") ב-1946.
רוג'רס והמרשטיין עיבדו את הסיפור למחזמר, שעלה לראשונה בברודוויי ב-1951, בכיכובם של גרטרוד לורנס בתפקיד אנה ויול ברינר בתפקיד המלך, תפקיד שהפך למזוהה ביותר עמו. ברינר חזר לגלם את המלך בברודוויי בשנים 1977 ו-1985.
בשנת 2015 יצאה גרסה חדשה של המחזמר בישראל בכיכוב גלית גיאת, ואיציק כהן, בבימוי צדי צרפתי.
הסרט.
המחזמר המצליח של רוג'רס והמרשטיין הפך ב-1956 לסרט בכיכובם של יול ברינר, דברה קר וריטה מורנו. ברינר זכה בפרס האוסקר על משחקו בסרט. את שיריה של קר, שחקנית מוכשרת שלא ניחנה בקול מוצלח, דיבבה הזמרת מארני ניקסון (כפי שנעשה גם בסרט "גבירתי הנאווה").
לאור ההצגה של התרבות התאילנדית דאז כחשוכה ולא מתקדמת, היו שמועות על עיבוד מחודש לסרט בכיכובם של אמילי בלאנט כאנה וקן וואטנבה כמלך מונגהוט. השמועות החלו ב-2015, באותה שנה של החידוש בברודוויי בכיכובו של ווטנאבה. נכון לינואר 2020 אין תכנונים לעיבוד מחודש של הסרט.
סטיבן הנדרי
סטיבן גורדון הנדרי (באנגלית: Stephen Gordon Hendry; נולד ב-13 בינואר 1969) הוא שחקן סנוקר מקצועני סקוטי. הנדרי זכה שבע פעמים באליפות העולם בסנוקר ודורג במקום הראשון בעולם במשך תשע עונות, שיאים שטרם נשברו בסנוקר המודרני עד היום. שליטתו בעולם הסנוקר בשנות ה-90 הייתה כמעט ומוחלטת. נחשב לאחד משחקני הסנוקר הטובים והמצליחים ביותר בכל הזמנים.
קריירה.
הנדרי הופיע לראשונה בטלוויזיה בשנת 1983 בטורניר "ג'וניור פוט בלאק" בגיל 14. בשנת 1985, בגיל 15, זכה בפעם השנייה ברציפות באליפות סקוטלנד לחובבים. בעונת 1985/1986, בגיל 16, החל לשחק סנוקר מקצועני. בשנת 1990, בגיל 21 ו-106 ימים, זכה הנדרי באליפות העולם בסנוקר בפעם הראשונה, לאחר שניצח בגמר את ג'ימי וייט האנגלי בתוצאה 12–18, ובכך היה לאלוף העולם בסנוקר הצעיר ביותר בהיסטוריית המשחק (שיא שלא נשבר עד היום). בשנות התשעים שליטתו בעולם בסנוקר הייתה מוחלטת.
לאחר זכייתו הראשונה באליפות העולם, עונת 1990/1991 הייתה מרשימה במיוחד עבור הנדרי, בכך שזכה בחמישה טורנירי דירוג בעונה אחת. במשך עשרה חודשים תמימים נותר הנדרי בלתי מנוצח.
מעונת 1990/1991 עד עונת 1997/1998, דורג הנדרי במקום הראשון בעולם בדירוג שחקני הסנוקר העולמי במשך שמונה עונות רצופות. בשנת 1999 זכה הנדרי באליפות העולם בפעם שביעית והאחרונה. בעונת 2006/2007 שב הנדרי למקום הראשון בעולם, בפעם התשיעית והאחרונה בקריירה שלו.
הנדרי זכה ב-79 תארים מקצועניים (36 תוארי דירוג, 39 תארים ללא דירוג, ו-4 תארים קבוצתיים), בהם 18 זכיות בתוארי "הכתר המשולש" (שלושת התארים החשובים והיוקרתיים ביותר בעולם הסנוקר: שיא מספר הזכיות בתקופה המודרנית של שבע זכיות באליפות העולם, חמש זכיות באליפות בריטניה, ושש זכיות בטורניר המאסטרס), והוא שני רק לשיאו של רוני או'סאליבן, המחזיק ב-21 תארים של הכתר המשולש.
הנדרי הוא שחקן הסנוקר היחיד בהיסטוריית המשחק שזכה פעמיים ב"כתר המשולש" (כינוי לזכייה בשלושת התארים החשובים והיוקרתיים ביותר בעולם הסנוקר בעונה אחת: אליפות העולם, אליפות בריטניה, וטורניר המאסטרס), והוא ביצע הישג זה בעונות 1989/1990 ו-1995/1996.
הנדרי ביצע 776 רצפים רשמיים של מאה נקודות ומעלה, וכן השלים 11 רצפים מקסימליים רשמיים של 147 נקודות.