סאנה הייתה גם חברה במועדון הפינג פונג "הדובה הקטנה פחות שתיים" בו השתתפו חמש בנות (הן חשבו בהתחלה שבדובה הקטנה יש חמישה כוכבים כחמשת חברות המועדון, במקום שבע, ולכן הוסיפו אחר כך את ה"פחות שתיים").
ביולי 1942 עברה משפחת פרנק למחבוא וסאנה, כיתר חברותיה, חשבה שהמשפחה נמלטה לשווייץ, דבר שהיה נפוץ מאוד בתקופה ההיא, כאשר משפחות רבות ניסו למצוא מקומות מסתור או להימלט. אביה של סאנה שהאמין כי אם ימלאו אחר כל ההוראות של המשטר הנאצי לא יקרה להם דבר, לא ניסה להימלט או להסתתר.
המעצר.
סאנה, אמה ואביה נעצרו ב-20 ביוני 1943 ונשלחו למחנה המעבר וסטרבורק בצפון הולנד (אחותה הגדולה ברברה לדרמן לא הייתה בזמן המעצר בבית, ובעזרת המחתרת ההולנדית הצליחה להסתתר עד סוף המלחמה ולהגר בסיומה לארצות הברית, שם נישאה לחתן פרס נובל הביוכימאי מרטין רודבל).
בנובמבר נשלחו סאנה יחד עם אמה ואביה בטרנספורט למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחו שלושתם בתאי הגזים מיד עם הגעתם.
סאנה לדרמן ביומנה של אנה פרנק.
סאנה לדרמן הייתה אחת משלוש חברותיה הקרובות ביותר של אנה פרנק בהן גם חנה גוסלר וז'קלין ואן מרסן. סאנה מוזכרת ביומנה של אנה פרנק פעמים אחדות, ואחד האירועים המפורסמים יותר מופיע ביומן בתאריך 21 ביוני 1942, כאשר אנה מתבקשת לכתוב חיבור כעונש על פטפטנות יתר בזמן השיעור.
אנה הוסיפה מאוחר יותר שגם זכתה לכינויי גברת קואק קואק על ידי שאר חבריה לכיתה בעקבות סיפור זה.
חלק מהחיבור המקורי שכתבה סאנה לדרמן מופיע בספרה של אנה סיפורים מן האגף הנסתר (בגרסה האנגלית) (שהוא אוסף אירועים וסיפורים נוסף שכתבה אנה פרנק מלבד היומן).
בית הספר יֶקֶר (Jeker School).
בית הספר נמצא בקרבת כיכר המרוודפליין ולפני הכיבוש הגרמני של הולנד למדו בו תלמידים יהודים רבים ביניהם מרגוט פרנק, ברברה לדרמן, סאנה לדרמן, אווה שלוס ועוד רבים אחרים. בכניסה לבניין בית הספר מוצב לוח זיכרון לזכרם של המורים והתלמידים שנשלחו למחנות הריכוז ולא חזרו.
הפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה
הפיגוע בבית הכנסת "קהילת בני תורה", היה פיגוע ירי ודקירה שבוצע בבוקר כ"ה בחשוון ה'תשע"ה (18 בנובמבר 2014), במהלך תפילת שחרית בבית כנסת בשכונת הר נוף שבירושלים. בפיגוע, שבוצע בידי שני מחבלים פלסטינים, תושבי שכונת ג'בל מוכאבר שבמזרח ירושלים, נרצחו שישה בני אדם - חמישה מתפללים ושוטר, ושבעה אחרים נפצעו.
רקע.
מתחילת קיץ 2014 חלה עלייה חדה באירועים ביטחוניים בירושלים, על רקע חטיפת שלושת הנערים ורציחתם, מבצע שובו אחים, רצח הנער מוחמד אבו ח'דיר ומבצע צוק איתן. אירועים אלו כללו בעיקר יידוי אבנים (בייחוד על הרכבת הקלה בשועפט), זריקת בקבוקי תבערה, הפרות סדר וירי זיקוקים לעבר כוחות הביטחון. במהלך סתיו 2014 אירעו שני פיגועי דריסה בתחנות הרכבת הקלה בהם נרצחו 4 ישראלים, ונערך ניסיון התנקשות בחייו של יהודה גליק, פעיל מרכזי למען עליית יהודים להר הבית. התגובה הישראלית לאירועים אלו הייתה בעיקרה הגברת הנוכחות המשטרתית בירושלים, הגבלות בכניסת ערבים למתחם הר הבית, פיזור הפרות הסדר ומעצר מתפרעים וחשודים בפעולות טרור.
יומיים קודם לטבח בבית הכנסת נמצא נהג אוטובוס של חברת אגד, ערבי ממזרח ירושלים, כשהוא תלוי בתוך אוטובוס. ממצאי הנתיחה שלאחר המוות העלו כי מדובר בהתאבדות ולא ברצח על רקע פלילי או לאומני, אך בתקשורת הפלסטינית עלו טענות שווא כי מדובר ברצח על רקע לאומני .
המחבלים.
המחבלים, רסאן ועודאי אבו ג'מל משכונת ג'בל מוכבר בדרום מזרח ירושלים, היו בני דודים בעלי מעמד של תושבות בישראל. השניים הם קרובי משפחתו של ג'מאל אבו ג'מאל, אסיר שנידון ב-1994 ל-22 שנות מאסר על ניסיון דקירת שוטר, שהתגורר אף הוא בשכונת ג'בל מוכבר והשתייך לארגון החזית העממית. הוא השתחרר במסגרת מחווה מדינית לאבו מאזן כשנה קודם האירוע, ונעצר שוב מספר ימים קודם לפיגוע. ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין טען לאחר האירוע שהמחבלים נמנו על שורותיו, אך חזר בו כמה שעות מאוחר יותר.
הפיגוע.
המחבלים, חמושים באקדחים, בגרזן ובסכין קצבים, הגיעו במכונית לאזור בית הכנסת קהילת בני תורה בשכונת הר נוף בירושלים והמתינו בגן משחקים סמוך לכניסת מתפללים לבית הכנסת. בשעה 6:55 בבוקר, במהלך תפילת שחרית, נכנסו לבית הכנסת והחלו לתקוף את המתפללים שסיימו את תפילת העמידה. על פי עדויות ערפו המחבלים ראשים. בשלב זה נרצחו ארבעה: הרב משה טברסקי (בנו של הרב יצחק טברסקי) בן 59, ר"מ בישיבת תורת משה, אריה קופינסקי, בן 43, אברהם שמואל גולדברג, בן 68, וקלמן לוין.
בשעה 7:08 הגיעו למקום שני שוטרי תנועה שפעלו בסמוך ולאחריהם גם קצין בדרגת רב-פקד מיחידת זיהוי פלילי. המחבלים פרצו מבית הכנסת לעבר השוטרים ונהרגו בקרב יריות עמם. בקרב נפצע באופן אנוש אחד משוטרי התנועה, זידאן סיף, שנפטר בהמשך היום. חברו, רס"ר איציק ויצמן נפצע אף הוא. מפכ"ל המשטרה, יוחנן דנינו, החליט להעניק לסיף את עיטור המופת, שאותו קיבל לאחר מותו בחנוכה ה'תשע"ה.
אחד הפצועים בפיגוע, יחיאל חיים רוטמן, נפטר מפצעיו בי"א בחשוון ה'תשע"ו (23 באוקטובר 2015), כ-11 חודשים לאחר האירוע.
תגובות לפיגוע.
בעקבות הפיגוע תגברה משטרת ישראל את האבטחה סביב מוסדות החינוך בבירה. בהלוויית הנרצחים השתתפו אלפי בני אדם.
ראש הממשלה בנימין נתניהו אמר: "הקהילה הבינלאומית מתעלמת מההסתה בחוסר אחריות. נגיב ביד קשה לרצח האכזרי של יהודים שבאו להתפלל ונקטלו בידי מרצחים שפלים". הוא אמר למזכיר המדינה האמריקאי ג'ון קרי כי הפיגוע הוא תוצאה ישירה של הסתת אבו מאזן. יו"ר הקואליציה זאב אלקין פנה לראשי מפלגות האופוזיציה מלבד המפלגות הערביות, והציע להן להצטרף לממשלת אחדות לשעת חירום.
ראש עיריית אשקלון, איתמר שמעוני, הורה על הפסקה זמנית של עבודות לבניית ממ"דים בגני ילדים בעיר, שבהן מועסקים ערבים ישראלים. הוא נימק צעד זה ברצון להגביר את הביטחון האישי אצל ההורים, הילדים והצוות החינוכי. החלטה זו גונתה על ידי הממשלה וחברי כנסת.
יו"ר הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, פרסם כי הוא "מגנה הרג של אזרחים, בלי קשר לזהות האחראים לו מכל צד שהוא", ללא התייחסות לפיגוע המסוים. הוא דרש באותה הזדמנות "להפסיק את הפלישות למסגד אל-אקצא ואת הפרובוקציות של המתנחלים... הגיע הזמן לסיים את הכיבוש". חמאס שיבח את הפיגוע ופרסם הודעה זמן קצר לאחר האירוע בה הכריז כי "מדובר בתגובה לרצח חסן יוסף ראמוני", נהג אוטובוס פלסטיני שנמצא תלוי יומיים קודם לכן במסוף אוטובוסים בהר חוצבים, ועל פי הבדיקה הפתולוגית - התאבד. בהודעה הרשמית של הארגון נקראו הפלסטינים להמשיך את "פעולות הנקמה בתגובה לפשעי ישראל המתמשכים במסגד אל-אקצא". ברצועת עזה חולקו סוכריות לכבוד האירוע ונורו זיקוקים לאות שמחה.
חלק ממשפחות המחבלים הביעו שמחה על הפיגוע וכינו את המחבלים "שהידים". בן דודם של המחבלים, עלאא אבו ג'מאל, אמר כי "המעשה הזה התרחש בגלל הלחצים של ממשלת ישראל הכובשת נגד העם הפלסטיני ובירושלים באופן כללי והפגיעה הממושכת במסגד אל-אקצא". כשנה לאחר מכן, ב-13 באוקטובר 2015, דרס אבו ג'מאל במכוון ולאחר מכן תקף בגרזן את הפצועים ברחוב מלכי ישראל בירושלים. הוא רצח אדם אחד ופצע אחר קשה, ונורה למוות. עם זאת, אביו של אחד המחבלים הביע התנגדות מסוימת למעשיו של בנו.
מועצת הביטחון של האומות המאוחדות ונשיא ארצות הברית ברק אובמה גינו את הפיגוע. מזכיר המדינה האמריקני ג'ון קרי כינה את האירוע "טרור מוחלט וברוטליות חסרת הבחנה", קישר בין המעשה ובין הקריאה הפלסטינית ל"ימי זעם" בירושלים, וקרא למנהיגים הפלסטינים לגנות את הפיגוע.
שגריר האיחוד האירופי בישראל, לארס פאבורג-אנדרסן, פרסם הודעת גינוי. מדינות רבות נוספות, ובהן טורקיה, קנדה ורוסיה גינו את הפיגוע. ירדן גינתה גם היא, אולם הפרלמנט הירדני התפלל לזכרם של המחבלים. בחריין גינתה את האירוע וקראה לו "פשע".
בעקבות מותו של השוטר הדרוזי זידאן סייף הגיעו להלווייתו מאות חרדים בראשות רב בית הכנסת, הרב יצחק מרדכי רובין שאף ספד לו בהלוויה. מנהיגים דרוזים ביקרו בביהכנ"ס, במלאת שנה לפיגוע נערכה צעדה משותפת לחרדים ולדרוזים.
הרב יעקב קירמאיר מניו יורק ייסד עם המשפחה השכולה של השוטר הדרוזי זידאן סייף חברה לתועלת הציבור בשם על מנת לקדם קירוב לבבות בין העדה הדרוזית לקהילות יהודיות בישראל ובארצות הברית. הארגון מקדם מיזם בשם 'שבת יתרו' שבה מדי שנה, בשבת שבה קוראים פרשה זו, נפגשים מאות דרוזים ויהודים. בשנה הראשונה השתתפו במיזם השיח מוואפק טריף וסגן השר איוב קרא.
הזמר יואלי קליין הוציא יחד עם הזמר והמלחין שייע גרוס ובהשתתפות הזמר מוטי ויזל את השיר עד מה השם לעילוי נשמת הנרצחים בפיגוע.
גרמיש-פרטנקירכן
גרמיש-פרטנקירכן (בגרמנית: Garmisch-Partenkirchen) היא עיירה ואתר נופש הררי בדרום מדינת בוואריה שבגרמניה, בקרבת גבולה עם אוסטריה.
היסטוריה.
גרמיש-פרטנקירכן מורכבת מאיחוד של העיירות ההיסטוריות גרמיש (המערבית) ופרטנקירכן (המזרחית), אשר שומרות על המאפיינים הייחודיים להן גם בימינו. פרטנקירכן נוסדה בתקופה הרומית בשם "פרטנום" (Partanum) על דרך המסחר שבין ונציה ואאוגסבורג ומוזכרת לראשונה בשנת 15 לספירה. הרחוב הראשי בעיר המודרנית סלול בתוואי הדרך ההיסטורית. גרמיש מוזכרת לראשונה כ-800 שנה מאוחר יותר בשם גרמנסקאו (Germaneskau –"מחוז גרמני") המרמז על התיישבות של שבט טווטוני בחלקו המערבי של העמק.
בסוף המאה ה-13 עבר האזור, שהיה חלק מדוכסות ורדנפלס, לשליטת הנסיך-בישוף של פרייזינג, שהחזיק בו עד לחלוקה מחדש של אזורי השליטה בגרמניה בשנת 1803.