ב-1960 נמצאו שמונה מתוך תשע הגופות לאחר מאמץ חיפוש מרוכז של משלחת חיפושי נפט בריטית. הגופות נמצאו מרוחקות זו מזו, וניתן היה ללמוד מהן, ומהיומנים שכתבו אנשי הצוות את מהלך האירועים לאחר הצניחה. שמונת אנשי הצוות הצליחו להפגש לאחר הצניחה, לאחר שאתרו זה את זה בירי מאקדח נורים. איש הצוות התשיעי, המטילן ג'ון וורבקה, לא נמצא על ידם היות שמצנחו נפתח רק באופן חלקי, וסביר להניח שהוא נהרג מיד עם הפגיעה בקרקע. גופתו הייתה הראשונה שנמצאה. מתוך הנחה מוטעית שהם קרובים לים התיכון, הם החלו בצעידה צפונה תוך שהם משאירים מאחוריהם ציוד לא חיוני, כסימון הדרך למשלחת חיפושים שאולי תצא לחפש אותם.
למרות שהייתה ברשותם רק מימייה אחת של מים, חלקם שרדו בחום המדבר הנוראי שמונה ימים, והצליחו לעבור מרחק של 170 ק"מ. שרידיהם של חמישה נמצאו מקובצים במרחק 128 ק"מ ממקום ההתרסקות ושלושה המשיכו לבד בניסיון להזעיק עזרה. אחד מהם הצליח להמשיך עוד 32 ק"מ, השני 43 ק"מ. השרידים של האחרון, המקלען ורנון מור לא נמצאו מעולם. ייתכן ונצפה על ידי משלחת חיפושי נפט ב-1953, ונקבר מאז בחולות. המשלחת לא ידעה באותה עת כי יש צוות מטוס נעדר בסביבה והם צילמו את הגופה שמצאו וקברו אותה. על פי הצילומים, יש סבירות גבוהה שזה אכן מור.
ביומן שנתגלה על גופתו של טייס המשנה רוברט טונר, מתוארים הקשיים הרבים בהם נתקל הצוות. אחד הגילויים המדהימים הוא שהצוות בכלל לא היה מודע לכך שהוא מעל יבשה, למרות שטסו שעתיים לפחות מעל יבשה, והיו מרוחקים כ-640 ק"מ מהים.
החוקרים מאמינים כי הצוות היה יכול להנצל אם היו יודעים כמה עמוק הם בתוך היבשת ואם היו מאתרים במפה את מיקומם המשוער. במרחק קרוב לזה שבו הלכו צפונה, אם היו הולכים דרומה, היו מגיעים לנווה המדבר אל זיגהן. בדרכם לשם גם היו נתקלים בשרידי המטוס, שבו היו מים, אוכל ואספקה בשפע. ייתכן והיו מצליחים גם להפעיל את מכשיר הקשר, שהיה תקין, ומזעיקים עזרה.
אחרית דבר.
חלקים מהמטוס הובאו לארצות הברית כדי לבחון את נסיבות ההתרסקות. השברים היו במצב כה טוב, שחלק מהם שימשו כחלקי חילוף למטוסים מסוג זה. שאר החלקים מוצגים היום במוזיאון התעופה הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית בדייטון שבאוהיו.
צוות של חיל האוויר המלכותי ביקר באתר ההתרסקות ב-1968 ולקח חלקים ובכללם אחד המנועים, לבחינה על ידי חברת מקדונל-דאגלס. חלקים אחרים של המטוס נלקחו על ידי אוספי מזכרות ובוזזי אוצרות. שאריות המטוס שנותרו נלקחו ב-1994 על ידי צוות לובי, לבסיס צבאי בטוברוק. הם נמצאים שם בתצוגה לציבור, שיכול לבקר גם בתא הטייס ובחלקים אחרים של המטוס.
סרטים על האסון.
סיפור המקרה הונצח במספר סרטי טלוויזיה וסרטים. בהם:
פראס מוקרה
תגרניה
מילאן אוסטרץ'
נעם שפנצר
נועם שפנצר (באנגלית Noam Shpancer, נולד ב-1959) הוא פרופסור לפסיכולוגיה בארצות הברית וסופר עברי.
ביוגרפיה.
שפנצר נולד בקיבוץ נחשון ושירת בצה"ל בסיירת גולני. לאחר השירות הצבאי חזר לקיבוץ ועבד עם ילדים בגיל הגן. כתב טור קבוע בשבועון "על המשמר" עד שנת 1992. בשנת 1985 יצא לארצות-הברית כדי ללמוד שם פסיכולוגיה קלינית. את התואר הראשון קיבל באוניברסיטת יוסטון, את התואר השני והדוקטורט בתחום הפסיכולוגיה הקלינית קיבל באוניברסיטת פרדו (Purdue).
מתגורר בקולומבוס, אוהיו והוא פרופסור חבר ב-Otterbein University, כותב מאמרים מקצועיים בתחום עיסוקו בכתבי עת ידועים כמו ה-American Psychologist, משנת 2004 כותב בעיתונים יהודיים בארצות הברית כמו ה-The New Standard וזכה בפרס על מאמרי הפרשנות פרי עטו. כתב שני רומנים בעברית שראו אור בישראל. ספרו "הפסיכולוג הטוב" תורגם לאנגלית.
כתב את התסריט לסרט "סיפור אחר", יחד עם אבי נשר ובבימויו. עלילת הסרט, שהקרנתו החלה בשנת 2018, מזכירה את בתו של שפנצר שחזרה בתשובה.
ברני
יהושע ליכטר
יהושע ליכטר (1901, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – 1958, ירושלים), שנודע בשם העט איש-ברוריה, היה פעיל רוויזיוניסטי, מייסד, מו"ל ומנהל ביטאון בית"ר, "חזית העם".
ליכטר עלה לארץ ישראל ב-1921 והצטרף לגדוד העבודה. ב-1923 היה בין ראשוני המצטרפים לברית הציונים הרוויזיוניסטים. אימץ קו לוחמני במיוחד בשנות השלושים, והיה גם מראשוני המצטרפים לברית הבריונים. במסגרת הברית היה מפקד חוליה שעסקה בהעפלה יבשתית מגבול הלבנון, ליד מטולה.
ליכטר יסד וניהל את הביטאון קצר-הימים "חזית העם" (1931–1934), שאותו ערכו אב"א אחימאיר ויהושע השל ייבין. ליכטר גם פרסם מפרי עטו תחת שם העט "י. איש ברוריה". בהוצאה לאור שבה יצא העיתון, שנקראה אף היא "איש ברוריה", יצאו חוברות וספרים של ברית הצה"ר. בין הביטאונים של איש ברוריה היה גם קונטרס חריף נגד חיים ארלוזורוב ("הינוקא האדום"), שבעקבותיו הואשם ליכטר בהסתה שהובילה לרצח.
לאחר רצח ארלוזורוב הכריז הממשל הבריטי על ברית הבריונים כעל "ארגון בלתי-חוקי", ושבעת בכירי חברי הארגון (אב"א אחימאיר, יהושע השל ייבין, חיים דבירי, משה סבוראי, יעקב אורנשטיין, יוסף כצנלסון ויהושע ליכטר עצמו) נדונו ביוני 1934 לעונשי מאסר, ויהושע ליכטר נידון למאסר של שלושה חודשים.
יהושע ליכטר עסק בין היתר ביוזמות נדל"ן; יזם ומימן את הקמת שכונת התקווה בתל אביב.
ליכטר נפטר ב-13 באוקטובר 1958 ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
מיון צמחים
מיון בוטני
פירמידיון
פירמידיון (Pyramidion. ברבים: פירמידֽיָה) היא אבן הקצה בפירמידות במצרים.
בתקופת הממלכה הישנה, היה הפירמידיון עשוי מדיוריט, מגרניט או מאבן גיר, והיה מצופה בזהב או באלקטרום. לאחר מכן, בממלכה האמצעית, הם נעשו מגרניט בלבד, היו מצופים בזהב, והיו מוטבעים עליהם תוארי מלוכה וסמלים דתיים.
פירמידיה מעטים שרדו עד לתקופה המודרנית, בעיקר אלו העשויים גרניט שחור. האוסף הגדול ביותר המצוי כיום כולל ארבעה פירמידיה, ומוצג במוזיאון המצרי בקהיר.
שנות ה־20 של המאה ה־20
ג'ורג'ה פוקס
ג'ורג'ה פוקס (באנגלית: Jorja Fox; נולדה ב-7 ביולי 1968) היא שחקנית אמריקאית. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה בתור שרה סיידל בסדרה "CSI". כמו כן, השתתפה בסדרות "ER" ו"הבית הלבן".
ביוגרפיה.
פוקס נולדה בניו יורק, וגדלה בפלורידה. אחרי שסיימה את לימודי התיכון, היא החלה לדגמן וללמוד משחק. היא נבחרה מספר פעמים לאחת הנשים היפות בעולם.
קריירה.
בשנת 1993 קיבלה את התפקיד של קוני, שוטרת במחלק הנעדרים בסדרת הדרמת פשע "נעדרים" ששודרה ברשת הטלוויזיה ABC. הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת. עוד בשנה זו התארחה בסדרה "" ב-HBO.
בשנת 1998 שיחקה בסרט הקומדיה העצמאי "ריגושים אלקטרוניים" , לצידם של קליאה דובאל, איימי סמארט וגבריאל מאן.
צמחונות ופעילות למען בעלי חיים.
פוקס היא צמחונית ופועלת בזכויות בעלי חיים. בין השאר השתתפה בקמפיין לעידוד תזונה מהצומח של ארגון זכויות בעלי החיים PETA, וכמו כן השתתפה בהפקת סרט התעודה "How I Became an Elephant", העוסק בפעילות של ילדה בת 14 להצלת פילים.
מנהג הים
מנהג הים היה מנהג נדיר אצל ימאים, שבו ניצולים מספינה נאלצו לפנות לקניבליזם ולהגריל ביניהם מי יאכל את מי, כדי להציל את שאר הקבוצה.
דוגמאות היסטוריות.
ב-20 בנובמבר 1820 בהפלגתה של ספינת דיג-הלווייתנים אסקס, ניגח לויתן את הספינה בזמן שהצוות ניסה לצוד חברים מלהקתו. הספינה שקעה כשהיא במרחק של כמעט 4,000 ק"מ מהחוף. עשרים ואחד אנשי הצוות נטשו לשלוש סירות הצלה, ובסופו של דבר הגיעו לאי הנטוש הנדרסון (כיום חלק מאיי פיטקרן הבריטים). משאבי האי הקיימים נוצלו במהרה ואנשי הצוות סבלו מרעב חמור, והחלו למות בזה אחר זה. הם הגרילו ביניהם מי יאכל, ואחר כך נעשתה הגרלה נוספת להחליט מי יהרוג את הקורבן. עד להצלתם באפריל, 1821, נאכלו שבעה מלחים על ידי חברי הקבוצה. סיפורה של הספינה היה בין מקורות ההשראה של הרמן מלוויל לסיפור מובי דיק.
מקרה נוסף התרחש בשנת 1884 והתפרסם לאחר מכן בעקבות משפט רצח שנערך באנגליה. ארבעה אנשי צוות ביאכטה בשם ה"מיניונט", נקלעו לסערה ונאלצו לנטוש את היאכטה לספינת הצלה במרחק של יותר מ-2,000 ק"מ מכף התקווה הטובה. הם ניזונו בעיקר מדגים שהצליחו לתפוס, וכעבור כמה שבועות החליטו שיש להטיל גורל לגבי מי יאכל, אולם בעקבות התעלפותו של אחד מהחברים הוחלט לבסוף שהוא יהיה הקורבן (החלטה לה היו שותפים שניים ומתנגד אחד). כעבור ארבעה ימים מהאירוע, אספה אותם אונייה גרמנית. שניים מאנשי הצוות נשפטו בעוון רצח ונמצאו אשמים, עונש המוות שלהם הומר בשישה חודשי מאסר.
משה בן ישראל איסרליש
בקבוק לתינוקות
בקבוק לתינוק או בקבוק האכלה הוא בקבוק עם פטמה להאכלת תינוקות. הבקבוק משמש על-פי רוב להאכלת תינוק בתרכובת מזון לתינוקות (תמ"ל) או חלב אם שאוב. יש סוגים שונים של בקבוקים, בהתאם לשלבי ההתפתחות של התינוק. יש גם בקבוקים חד פעמיים קטנים בהם משתמשים בבתי החולים לתינוקות שרק נולדו.
היסטוריה.
החל מהתקופה הפרהיסטורית ישנן עדויות לשימוש בבקבוק לתינוק. בקבוק זה היה בעל זרבובית קשיחה ושני פתחים, האחד נועד למלא את הנוזל והשני כדי להכניס לפי התינוק. במהלך השנים נעשו ניסיונות לייצר פטמות רכות משלל חומרים, אך פטמות אלו היו קשות לניקוי. המצאת הגומי המגופר סיפקה פתרון – חומר רך אשר עמד בחום של העיקור. בשנת 1845 יוצרה פטמת הגומי הראשונה בניו יורק.
פטמה.
פטמת הבקבוק לרוב גמישה יותר מפטמת האם. כדי למנוע "בלבול פטמות" אצל התינוק (אי יכולת לינוק מהשד, הנגרם ממעבר חוזר ונשנה בין יניקה מהשד ליניקה מהבקבוק), ישנן פטמות מיוחדות אשר מנסות לחקות את צורת השד.