אייכמן נחקר בפעם הראשונה תחת אזהרה ב-29 במאי 1960, וב-6 ביוני 1960 הוא הוזהר פעם נוספת. כל חקירותיו הוקלטו ותורגמו לעברית. אייכמן חתם על כל תעתיק לאחר שעבר עליו ורשם את הערותיו והסתייגויותיו. בתחילה פנה אליו אבנר לס בתואר "הר (אדון) אייכמן", אך פנייה זו עוררה את חמתם של אנשי הלשכה וזלינגר נתן הוראה כי ייפסק השימוש בתואר "הר".
במסגרת מלאכת איסוף הראיות עברו אנשי ענף 1 – 11 במספר – על כ–400,000 עמודי חומר, סרקו מיקרופילמים, ניתחו ועיבדו מסמכים לפני הגשתם לסגן מפקד הלשכה. כמו כן הם גבו עדויות מכ-120 עדים, עברו על מסמכים שנשלחו מארכיונים שונים ועמדו בקשר שוטף עם אנשי הפרקליטות. בנוסף, מדי ערב הייתה נערכת ישיבה שכונתה בפי אנשי היחידה "קריאת פרקי תהילים" - במסגרתה היו עוברים על הודיות החשוד והחומר שנאסף.
ניצב זלינגר כתב בדו"ח הסיכום: . נצ"מ הופשטטר ציין בין היתר בדוח הסיכום שהעביר כי
העבודה הקשה, תחושת השליחות וריחוקם מהבית של רבים מאנשי הלשכה הביא לגיבוש חזק מאוד. חלק הארי של החוקרים מסר עצמו למשימה מבוקר עד לילה וחזר לביתו רק בסופי שבוע.
מספרם של ימי ההיעדרות בשל מחלה או מסיבות משפחתיות היה זניח. פקד מיכאל גולדמן – ראש מדור ב' בענף 1- מספר בעדותו: . כמעט 70% מאנשי לשכה 06 היו ניצולי שואה.
על כל מהלך החקירה הוטלה סודיות מוחלטת שכללה גם איסור פרסום מקום החזקתו של אייכמן וזאת מחשש לחטיפתו.
פירוק היחידה.
משימתה של היחידה נמשכה בפועל כעשרה חודשים והיא פורקה ביום 19 במרץ 1961.
בסיכום פעולותיה של היחידה נכתב על ידי זלינגר: .
גלינה אולנובה
גלינה אולנובה (ברוסית: Гали́на Серге́евна Ула́нова; 8 בינואר 1910 - 21 במרץ 1998), הייתה רקדנית בלט סובייטית, ובמשך 16 שנים הייתה הרקדנית הראשית של תיאטרון בולשוי ופרימה בלרינה אסולוטה.
אולנובה נולדה בסנקט פטרבורג למשפחת רקדני בלט. בגיל 9 היא התקבלה לבית הספר לריקוד ולמדה בו עד לשנת 1928. מיד עם סיום לימודיה היא התקבלה ללהקת בלט של תיאטרון מרינסקי. וכישרונה הביא לכך שכבר בשנת 1929 היא קיבלה תפקיד ראשי באגם הברבורים. אולנובה עבדה בתיאטרון מרינסקי עד לשנת 1940. היא ביצע מספר רב של תפקידים, אך הצלחתה הגדולה ביותר הייתה בתפקיד יוליה בבלט של סרגיי פרוקופייב "רומיאו ויוליה".
בשנת 1942 אולנובה הגיעה לאלמאטי ורקדה בתיאטרון המקומי. בהתאם להחלטת שלטונות ברית המועצות הרקדנית לא חזרה ללנינגרד ובמקום זה התקבלה ללהקה של תיאטרון בולשוי. הצלחתה הייתה עצומה ומשנת 1944 עד 1960 היא הייתה הרקדנית הראשית של הלהקה. בשנת 1951 הוענק לה תואר אמן העם של ברית המועצות ובשנת 1957 היא זכתה בפרס לנין.
בשנת 1947 אולנובה הצטלמה בסרט מוזיקלי בתפקיד רקדנית בלט. בשנת 1953 צולם סרט "אמני הבלט הרוסי" שכלל 3 קטעי בלט, וב-2 מהם אולנובה רקדה את התפקיד הראשי. בשנת 1955 צולם לסרט בלט "רומיאו ויוליה" בה רקדה אולנובה את יוליה.
בשנת 1956 הגיעה אולנובה ללונדון וזכתה להצלחה בלתי רגילה. בהמשך היא רקדה על הבמה בפריז ובניו יורק. לדעת המבקרים לא הייתה רקדנית מוצלחת כמוה לאחר אנה פבלובה.
בשנת 1960 הפסיקה אולנובה לרקוד בלהקה אך המשיכה בפעילות חינוכית. היא עבדה בתיאטרון בולשוי במשך כמה עשרות שנים וגידלה מספר רקדנים ורקדניות מפורסמות.
על פעילותה כרקדנית ומורה לבלט אולנובה זכתה 5 פעמים בפרס ברית המועצות, פעמיים בתואר גיבור העמל הסוציאליסטי, 4 פעמים בעיטור לנין ו-4 פעמים בעיטור הדגל האדום. הדירה במוסקבה בה היא התגוררה הפכה למוזיאון על שמה.
ב-21 במרץ 1998 נפטרה אולנובה ונקברה בית העלמין נובודוויצ'יה.
ביתן חוף
ביתן חוף (בבריטניה: Beach Hut וגם קבינת חוף, beach cabin; באוסטרליה: קופסת רחצה, bathing box) הוא ביתן קטן עשוי עץ בדרך כלל, לעיתים קרובות צבוע בצבעים עליזים, הממוקם מעל קו הגאות על חופי רחצה פופולריים. מטרתו היא להגן משמש או מרוח, לשמש מקום שבו לובשים או פושטים בגדי ים ולאחסון של חפצים אישיים. בכמה מביתני החוף יש מתקנים פשוטים להכנת מזון ומשקאות חמים באמצעות חימום בגז או לעיתים על ידי חיבור לרשת החשמל.
אתרים.
בחופים רבים מסודרים ביתני החוף בשורה אחת או יותר בקצה החוף. כתלות במיקומם, יכולים ביתני החוף להיות רכוש פרטי או בבעלות מועצה מקומית או גוף מנהלי דומה. בחופים פופולריים, עשויים ביתני חוף בבעלות פרטית לעלות סכום רב, בהתאם למיקומם, בלא כל יחס לגודלם ואמצעי הנוחיות שיש בהם. בקתת חוף שנבנתה בשנת 1934 מעץ בווסט בקסינגטון (West Bexington) שבדורסט נמכרה במכירה פומבית בשנת 2006 ב-216,000 ליש"ט. וביתן חוף בממפורד ספיט (Mudeford Spit) נמכר ב-170,000 ליש"ט ב-2012. עם זאת, אלו מקרים יוצאי דופן, כיוון שמדובר בביתנים שניתן ללון בהם. ב-2009 נעו המחירים של ביתני החוף בבריטניה בין 6,000 ליש"ט בוולטון און דה נאז (Walton on the Naze), ל-35,000 ליש"ט.
נכון ל-2012 יש בבריטניה כ-20,000 ביתני חוף במקומות כמו לווסטאופט (Lowestoft), סאותוולד (Southwold), אברסוץ' (Abersoch) ועוד. מקומות אחרים בעולם שבהם יש ביתני חוף כוללים את וימרה (Wimereux) בצרפת, קייפטאון בדרום אפריקה וברייטון (Brighton) באוסטרליה.
היסטוריה.
ביתני החוף התפתחו מקרונות הרחצה שבהם השתמשו בני התקופה הוויקטוריאנית לשמור על צניעותם. ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת השתמש בקרון רחצה במדפורד (Mudeford), בעוד שוויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת הורתה להתקין קרון כזה בבית אוסבורן שבאי וייט. עם הכללים שעליהם הקפידו במיוחד בתקופה זו נמנתה הפרדה מגדרית בין קרונות רחצה לגברים לקרונות רחצה לנשים. אבל לקראת סוף המאה ה-19 גברה הדרישה לבטל הפרדה זו, בין השאר משום שהפרדה כזו כבר לא הייתה קיימת בארצות אירופיות אחרות ובארצות הברית. כאשר השתנו המוסכמות שהתירו לאנשים לצעוד בבגדי הים על החוף, החלו להופיע אוהלים צבעוניים שבהם החליפו המתרחצים את בגדיהם. במקביל החלו להוריד את הגלגלים מקרונות הרחצה על מנת שישמשו לאותה מטרה, והחלו להופיע ביתני חוף שנבנו במיוחד למטרה זו. ביתני החוף נבנו במקומות שונים בעולם: אוסטרליה, בריטניה, צרפת ואיטליה. כך למשל נבנו כבר ב-1862 בברייטון שבמדינת ויקטוריה באוסטרליה ביתני חוף הקרויים באוסטרליה "קופסאות רחצה" (bathing boxes).
בתחילת המאה ה-20 זלזלה שכבת האצולה בביתני החוף, שהוגדרו "בתי נופש למעמד הפועלים", אבל בשנות ה-30 השתפרה תדמיתם. ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת ואשתו, מרי מטק, בילו יום בביתן חוף בסאסקס, ובעלים נוספים של ביתני חוף היו בני משפחת ספנסר ולורנס אוליבייה. בתקופת מלחמת העולם השנייה נסגרו חופי בריטניה, ופתיחתם מחדש בשלהי שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 הובילה לחידוש מסורת חופשת החוף הבריטית ולתקופת הזוהר של ביתן החוף.
רבים מביתני החוף היו בתחילה צריפים של דייגים, ביתני סירות או מכונות רחצה שעברו הסבה. דוגמה מוקדמת לביתנים שנבנו מלכתחילה לשמש למטרה זו היו ביתני החוף של עיר הנופש הגדולה בורנמאות בדורסט שבדרום בריטניה שנבנו משני צדי מזח בורנמאות ב-1909. ביתנים אלו, שתוכננו על ידי פרדריק פרסי דולאמור, מהנדס רובע בורנמאות, הוצעו להשכרה תמורת 12 ליש"ט ועשרה שילינג לשנה. כ-160 ביתנים, או "בונגלו" כפי שנקראו אז, נבנו לפני מלחמת העולם הראשונה. חלקם עדיין קיימים, כולל הביתן העתיק ביותר, ביתן מספר 2359 המסומן בשלט כחול עגול (blue plaque) המציין אתר היסטורי, אף שמרביתם עברו שיפוצים בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. נכון ל-2012 יש בבורנמאות 2,000 ביתני חוף, כ-70% בבעלות פרטית, והשאר שייך למועצה המשכירה ביתנים לתקופה של שבוע. סגנון הביתנים משתנה - ממבנים מסורתיים דמויי צריף עץ לביתנים מודרניים הכוללים מרפסת קדמית מבטון, כדוגמת ביתני החוף של אוברסטרנד (Overstrand) בבוסקומב (Boscombe), פרבר של בורנמאות. אלו שופצו על פי עיצוב של ויין וג'רלדין המינגוויי (Wayne and Gerardine Hemingway), המייסדים של בית האופנה "Red or Dead", ונפתחו בסתיו 2009.
ביתנים ראויים לציון.
ביתן החוף של המלכה בנורפוק עלה באש ב-2003. המבנה היה בבעלות משפחת המלוכה במשך 70 שנים וידוע שלמלכה הייתה חיבה מיוחדת למבנה. לאחרונה מכרה האמנית טרייסי אמין (Tracey Emin) את ביתן החוף שלה בוויטסטייבל (Whitstable) לאספן היהודי צ'ארלס סאצ'י (Charles Saatchi) תמורת 75,000 ליש"ט. גם ביתן זה עלה באש, כאשר המחסן שבו אוחסנו חלקיו עלה באש. באפריל 2011 השיגה מועצת בורנמאות אישור להקמת ביתן חוף על החול בסמוך למעלית של הצוק המערבי (West Cliff) שתשמש קפלה ותארח טקסי חתונה ואיחוד אזרחי.
האכסניה הגרמנית
קפלת ההלקאה
קפלת ההלקאה היא קפלה נוצרית קתולית בתחנה השנייה ב"וויה דולורוזה" בעיר העתיקה בירושלים, המוחזקת בידי משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית.
על פי הברית החדשה הוכה ישו באתר על ידי פונטיוס פילטוס והחיילים הרומים, ועל ראשו הונח כתר קוצים:
היסטוריה.
במאה ה-5 נבנתה כנסייה באתר, וזו נשאה את שמה של סופיה (החוכמה הקדושה), שכן במקום שמעו "חברי החוכמה" לראשונה את דבר הרשעתו של ישו. אין מידע באשר לאתר עד המאה ה-12, עת הקימו בו הצלבנים כנסייה חדשה.