תומכי תאוריית היורה הבודד הצביעו כל כך שבבדיקת מרכיבי הכדור מתאימים אלו לחלקיקים שנמצאו באמת ידו של קונלי, כך שזה היה הכדור שפגע בקונלי בידו. כן הצליחו תומכי התאוריה להראות כיצד ישב קונלי בעת הפגיעה בזווית מסוימת אשר התאימה למסלול הכדור כפי שייחסה לו הוועדה. לטענת המנתחים שניתחו את הגופה אין כל אמת בטענה כי הדו"חות שונו על מנת להתאים למסלולו של "כדור הקסם".
הוויכוח בעניין "הכדור הבודד" עודו נמשך.
ביקורת.
עוד בשנת 1966 פרסם החוקר מרק ליין את ספרו "הריצה לצדק" "Rush to Judgement" אשר נמכר ביותר ממיליון עותקים וכלל ביקורת הן על עבודת הוועדה והן על מסקנותיה. הספר לווה במסע יחסי ציבור שכלל הופעות ברדיו ובטלוויזיה, ורבים שוכנעו כי אכן היה פגם בעבודת הוועדה.
בשנת 1976 יצא ספרה של העיתונאית החוקרת סילביה מאהר (Meagher) "שותפים לאחר מעשה" שכלל התייחסות מפורטת למסקנות הוועדה ומתיחת ביקורת פרטנית על כמעט כל מסקנה שאליה הגיעה. בשנת 1966 פרסמה מאהר אינדקס ל-888 עמודי הוועדה, וודאי שהכירה באופן מעמיק את כל המסקנות, המוצגים והעדויות.
התובע המחוזי בניו אורלינס, ג'ים גאריסון, פרסם שלושה ספרים (אחד מהם בדיוני) בנושא, הכוללים התקפה על הוועדה, כמו גם מציאת האשמים. אחד מן האנשים האשמים, לדעתו של גאריסון, היה ראש לשכת המסחר בניו אורלינס, קליי שאו, אשר הועמד לדין, בשנת 1969 וזוכה. במשפטו של שאו, הציג גאריסון למושבעים לא רק ראיות לאשמתו של שאו, אלא גם התקפה על מסקנות ועדת וורן, ועל דרכי פעולתה. משפטו של שאו, וספריו של גאריסון, ביניהם רב המכר "בעקבות המתנקשים", משנת 1988, אשר היה הבסיס לסרטו של אוליבר סטון "JFK תיק פתוח", מיקדו תשומת לב רבה לתאוריות קשר, השוללות את תיאורית "המתנקש הבודד" שפיתחה הוועדה.
ועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות אשר ישבה למעלה מעשור לאחר ועדת וורן בשנת 1976 בעקבות לחץ ציבורי שנבע מן הביקורת על ועדת וורן, קיבלה את תיאורית הכדור הבודד, אך בו זמנית מצאה כי היה קשר לרצח הנשיא, וכי בהסתמך על ממצאים אקוסטיים אכן נורו ארבע יריות, ממקומות שונים, והן שגרמו למות הנשיא. על עבודתה של ועדה זו נמתחה ביקורת רבה, וברור כי לא היו לה הכלים החקירתיים, והסמכות בעיני הציבור, אשר היו לוועדת וורן.
רבים הם המסכימים עם מסקנות ועדת וורן, וסבורים כי אכן היה בדבריה אמת, וניתוח נכון של העדויות שעמדו לרשותה, וכי לי הארווי אוסוואלד הוא המתנקש הבודד. בין הסניגורים של תיאורית "המתנקש הבודד" מצוי החוקר ג'רלד פוזנר הנזכר לעיל, והחוקר מק'אדמס המפעיל אתר אינטרנט מרשים, הכולל הוכחות רבות לתיאורית "היורה הבודד", ושולל אחת לאחת את תאוריות הקשר למיניהן.
דגל הולנד
דגל הולנד, הטריקולור בעל שלושת הפסים האופקיים בצבעים אדום (למעלה), לבן וכחול, לא היה הדגל הראשון של המדינה. בסוף המאה ה-15, כשרוב הפרובינציות ההולנדיות התאחדו תחת שליט אחד, החלו להשתמש בדגל משותף עבור מסעות משותפים. היה זה הדגל של הלורד של בורגונדי, שהיה דגל לבן שעליו שתי אגודות של ענפי דפנה בצורת האות X, כשלהבות פורצות מהחיתוך בין הענפים: צלב בורגונדי. הדגל נשאר בשימוש גם תחת השלטון האוסטרי.
הפרובינציות של ארצות השפלה, התמרדו נגד המלך פיליפ השני מספרד ונסיך אוראנז' הציב עצמו בראשות המורדים. ה"וואטרגאוזן" (שודדי-ים שתמכו בעצמאות), שפעלו תחת הוראות הנסיך, הטרידו את כוחות האויב בכל מקום ועשו זאת תחת הטריקולור "כתום לבן כחול" ("אורנג' בלאנצ'ה בלאו"), צבעי סמל הנסיך. זה היה דגל שזוהה בקלות עם מנהיג המרד, והקשר גם בוטא בשם: "דגל הנסיך". לא ידוע מתי נגלל דגל זה לראשונה, אך ניתן לראות אותו באיורים מראשית ימי מלחמת שמונים השנים - מלחמת העצמאות ההולנדית.
לדגל היו שלושה, שישה, ואפילו תשעה פסים אופקיים, אך הוא הופיע גם בצורה של קרניים היוצאות מעיגול. השתמשו בצבעים אך בלי סדר קבוע, ורק לקראת סוף המאה ה-16 החלה להופיע מידה מסוימת של אחידות. לאחר 1630, הפס הכתום הוחלף בהדרגה בפס אדום, כפי שניתן לראות בציורים מאותה תקופה. מכיוון שלא הייתה סיבה פוליטית להצגת מוטיב לא-כתום בדגל, הסיבה לכך היא ככל הנראה העובדה שכתום וכחול הם צבעים בהירים יחסית, ולעיתים קשה יותר להבחין בהם מאשר באדום ובכחול כהה, בעיקר בים. עם זאת, המשיכו להניף את הדגל הכתום-לבן-כחול.
בנוסף לשני הדגלים, קיים דגל רשמי שלישי - דגל ה"סטטס ג'נרל" (הפרלמנט), אף על פי שדגל זה מעולם לא זכה למעמד דומה לזה של הטריקולור. במקור הוא כלל את האריה האדום של פרובינציית הולנד, שנלקח מסמל הפרובינציה, על רקע זהוב, ומאוחר יותר, אריה זהוב על רקע אדום. הדגל לא סימל חוסר הסכמה עם דגל הנסיך, ואף בציורים עתקים של ספינות וקרבות ימיים, ניתן לראות את שני הדגלים מתנופפים זה לצד זה בהרמוניה, ובכך מדגימים את הממשל המורכב על שני מרכזי הסמכות שלו: ה"סטדטהולדר" - העוצר (שהיה תמיד מבית אורנג') והפרלמנט.
המהפכה בהולנד, בעשור האחרון של המאה ה-18, והכיבוש הצרפתי הסתיימו בדגל נוסף. השם "דגל הנסיך" נאסר. לא היה שינוי באדום-לבן-כחול (צבעים שה"משחררים" הצרפתיים קיבלו, בשל האנלוגיה הברורה לדגלם), אך בשנת 1796 הוספה בחלק האדום של הדגל דמותה של עלמה הולנדית, כשאריה לרגליה, בפינה השמאלית-עליונה. ביד אחת אחזה מגן ובו אגודת העצים הרומית, ובידה השנייה אחזה רומח שבראשו כובע החרות. דגל זה קצר ימים כמו הרפובליקה הבטאווית שעבורה נוצר. לואי נפוליאון, שהוכתר למלך הולנד על ידי אחיו הקיסר נפוליאון בונפרטה, שאף להתמיד במדיניות הולנדית טהורה ולכבד את הרגש ההולנדי הלאומי ככל שיכול היה. הוא הסיר את עלמת החרות מהדגל והחזיר את הטריקולור הישן. מדיניותו הפרו-הולנדית הובילה לעימותים עם אחיו, והולנד אוחדה עם האימפריה הצרפתית. דגלה הוחלף בסמל הקיסרי.
בשנת 1813, הולנד זכתה מחדש בעצמאותה ונסיך אורנג' חזר למדינה מאנגליה. הטריקולור הופיע מחדש מעליות הגג והמרתפים בהם הוסתר במשך שלוש שנים, מחכה לזמנים טובים יותר. כדי לבטא את הקשר ההדוק בין העם לבית אורנג', התנופפו הדגל הכתום-לבן-כחול והאדום-לבן-כחול יחד מהגגות. לא הוחלט איזה מהדגלים יהיה הדגל הלאומי. עד לאחרונה, שני הדגלים היו באותו מעמד, אם כי בדרך כלל ניתנה עדיפות לאדום-לבן-כחול. ניתן להסיק זאת מכך שהוא לא רק הונף על בניינים ציבוריים אלא גם נבחר על ידי המלך הראשון כדגל האישי שלו, כשהוא מציג את הסמל הלאומי על הפס הלבן. המנהג, שהחל כצעד ספונטני, להניף את הדגל הכתום יחד עם הדגל הלאומי כסימן לנאמנות לבית אורנג', מתוארך לאותה תקופה.
ב-19 בפברואר 1937, צו מלכותי של המלכה ווילהמינה הורה שהאדום, לבן והכחול יהיו צבעי הדגל הלאומי (שני, לבן, וכחול קובלט).
קפיטליזם וחירות
קפיטליזם וחירות הוא ספר פילוסופי-כלכלי מאת הכלכלן וחתן פרס נובל לכלכלה מילטון פרידמן, שפורסם בשנת 1962. בספר מציג פרידמן את השקפת עולמו על תפקידן של ממשלות בעולם ועל תפקידו של קפיטליזם כמחולל חירות. הספר דן בנושאים כלכליים ומוסריים שונים ובוחן אותם בעיקר אל מול דוגמאות מן הכלכלה האמריקאית במחצית הראשונה של המאה ה-20. הספר נחשב לספרו החשוב ביותר של פרידמן והשפיע רבות על התחזקות התפיסה הקפיטליסטית בעולם. הספר תורגם ל-18 שפות (בהן עברית) ונמכר במאות אלפי עותקים ברחבי העולם.
השפעת הספר.
הספר השפיע במידה רבה ומגוונת על ההתנהלות הכלכלית של ממשלות ברחבי העולם. רבות מהצעותיו של פרידמן בספר יושמו והיו נתונות למחקר מקיף. כך למשל במדינות רבות יושמו הצעותיו לרפורמה והפרטה של מערכת החינוך, חברת החשמל, הרכבות, ביטול הפיקוח הממשלתי הישיר על שער המטבע, צמצום ההגנה בחוק על חופש ההתאגדות, החלה של מס הכנסה שלילי וצמצום של מכסים ופיקוח ממשלתי. לעומת זאת רעיונות אחרים של פרידמן, דוגמת ביטול הפיקוח הממשלתי על רישוי בעלי מקצוע, ביטול מס הכנסה על תאגידים וביטול החוקים נגד אפליה גזעית בקבלה לעבודה מעולם לא יושמו ונחשבים לרדיקליים עד היום. למרות ביקורות רבות על הצעותיו של פרידמן, הספר נחשב לאחד מהספרים המשפיעים ביותר במאה ה-20. בעזרת ספרו זה, הצליח פרידמן להביא לתודעת הציבור הרחב את רעיונותיו הכלכליים בתחומים שונים ומגוונים.
חירות וכסף.
בפתח ספרו, פרידמן מצטט את הפסקה המפורסמת של הנשיא קנדי: "אל תשאל מה ארצך יכולה לעשות למענך - שאל מה אתה יכול לעשות למען ארצך". משפט זה, שנראה כי ניתן להשיג סביבו קונצנזוס פטריוטי, מותקף בחריפות על ידי פרידמן. לדעתו, לא האדם אמור לפעול למען ארצו, ולא הארץ אמורה לפעול למען אזרחיה. המדינה היא רק אמצעי בידי היחידים. לטענת פרידמן חירות כלכלית היא תנאי בסיסי להשגת חירות פוליטית, לכן יש למנוע כרסום בחירויות הכלכליות.
פרידמן עובר על שורה של חוקים ותוקף אותם בהיותם סותרים את החירות. למשל, חובת ההפרשה לפנסיה. נכון שרק מעטים מתנגדים לה, למשל בני כת האמיש, אך "המאמין בחירות מעולם לא ספר ראשים". פרידמן מקבל רק סוג אחד של הגבלה על חירותו של אדם: הגנה על חירות האחר. הוא מצטט שופט עליון שאמר: "החירות שלי להרים את אגרופי חייבת להיות מוגבלת על ידי קרבת הסנטר שלך".
כדי לצמצם את הפגיעה בחירות הכלכלית פרידמן טוען כי יש להגביל ככל האפשר את הפיקוח המוניטרי, לאפשר קיום שערי חליפין ניידים, ולבטל באופן חד צדדי מכסים.
מערכת החינוך.
לפי פרידמן, יש לאפשר להורים לשלוח את ילדיהם לבתי ספר פרטיים ולקבל שוברים מהמדינה למימון שכר הלימוד בגובה ההוצאה על חינוך בבית ספר ציבורי. הוא סבור שההוצאה על חינוך מספקת, אך אינה מנוצלת ביעילות בשל ההלאמה של מערכת ההשכלה.