סמל סנט וינסנט והגרנדינים
סמל סנט וינסנט והגרנדינים הוא סמלה של מדינת האיים סנט וינסנט והגרנדינים. הסמל אומץ רשמית בשנת 1912 כסמל קולוניאלי של האיים והפך לסמל המדינה עם קבלת העצמאות בשנת 1979.
תיאור הסמל.
בסמל מופיעות שתי נשים בלבוש רומי משני צדדיו של מזבח זהב. האישה העומדת מימין (הרלדי) מחזיקה בידה ענף של זית מעל המזבח, ואילו האישה משמאל (הרלדי) כורעת ברך לפני המזבח ומחזיקה בידה מאזני צדק. שתי הנשים מייצגות את שני היסודות במוטו הלאומי של סנט וינסנט והגרנדינים, "שלום וצדק". הנשים מוקפות במסגרת זהובה שמעליה מופיע צמח הכותנה. כל זאת על רקע של עלה ירוק, אשר מתחתיו רשום המוטו "שלום וצדק" בלטינית.
יצחק בן משה מווינה
חיים שלמה ליבוביץ
הרב חיים שלמה ליבוביץ (ה'תרצ"ד, 1933 - י"ח באדר א' ה'תשע"ו, 27 בפברואר 2016) היה ראש ישיבות קמניץ ופוניבז'.
ביוגרפיה.
נולד בברנוביץ', בלארוס, לצייטה לאה ולרב יעקב משה, בנו של רבי ברוך בר ליבוביץ. המשפחה התגוררה בשכנות לסבו. דודו היה הרב ראובן גרוזובסקי. בשנת ת"ש נמלטה המשפחה עם תלמידי ישיבת כנסת בית יצחק לווילנה. הם הצליחו לברוח לארץ ישראל באונייה שבה נמלטו גם הרב דוד פוברסקי ומשפחתו והרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, והתיישבו בירושלים. אביו הקים את ישיבת קמניץ בישראל, עם גיסו הרב משה ברנשטיין.
למד בישיבת תפארת צבי ובישיבת חברון, ובמקביל השתתף בשיעוריו של אביו. בהמשך למד אצל הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק ואצל בנו הרב יוסף דוב, עם הקמת ישיבת בריסק. בשנת ה'תשכ"א נישא לסימא (נפטרה בה'תשע"ט), בתו של הרב אברהם יצחק רוטשטיין, מנהל בית היתומים דיסקין בירושלים. בני הזוג התגוררו בשכונת מקור ברוך ומאוחר יותר במאה שערים. לאחר פטירת אביו בסיון תשכ"ד התמנה במקומו לראשות ישיבת קמניץ. הוא העביר בישיבה שיעורים מדי יום ושיעור כללי שבועי. העביר גם "חבורות" בביתו לבני ישיבות ואברכים. בפרט עסק בהסברת חידושיו של סבו רבי ברוך בר בספרו הלמדני "ברכת שמואל".
בשנת תשס"ז עבר להתגורר לסירוגין גם בבני ברק בדירה שהקצתה לו ישיבת פוניבז', שבה התחיל לכהן כראש ישיבה, לצד ראשי הישיבה הוותיקים, הרב גרשון אדלשטיין והרב ברוך דב פוברסקי. הוא הרצה בישיבה שיעורים יומיים וכלליים עד סמוך לפטירתו.
הרב ליבוביץ נפטר ביום שבת י"ח באדר א' ה'תשע"ו, 27 בפברואר 2016. הלווייתו יצאה למחרת מהיכל ישיבת פוניבז' בבני ברק, ועברה בהיכל ישיבת קמניץ בירושלים. הוא נקבר בליל כ' באדר א' בהר המנוחות בירושלים.
בתשע"ח יצא ספרו "משנת רבי חיים שלמה - על מסכת שבת", מכתביו ומסיכומים של בנו הרב עוזיאל מלימודם המשותף. יצא עם ספרו של סבו הרב ברוך בער, כתבי ברכת שמואל - על מסכת שבת.
משפחתו.
אחיו היה הרב זלמן נטע, מחבר סדרת הספרים ברכת יעקב (על שם אביהם).
הרב ליבוביץ שיכל בן ובת בחייו. מבניו: הרב ברוך בער, ר"מ בישיבת מיר; הרב יעקב משה, ר"מ בישיבת באר התורה; הרב שמעון, ראש כולל בבני ברק; הרב עוזיאל, היה ראש ישיבת רבי ברוך בער. מחתניו: ישראל חיים, בנו של הרב ברוך דב פוברסקי; הרב בנימין בינוש אפשטיין, כיהן כר"מ בישיבות באר התורה וכנסת הגדולה; הרב מרדכי קפלינסקי, ראש חבורת קדשים בישיבת מיר.
בין גיסיו: הרב נחום רוטשטיין, ראש ישיבת נזר התורה; הרב עוזיאל משה רוטשטיין, מחבר ספרי "נחלת משה"; הרב דב צבי רוטשטיין; הרב בן ציון פלמן והרב פינחס שרייבר.
חפיץ
ביוגז
ביוגז הוא גז המופק מחומר אורגני בתהליך של עיכול תאי בתנאים אנאירוביים, על ידי אוכלוסיות מיקרואורגניזמים. ביוגז משמש כדלק להנעת מנועים או כחומר בעירה.
ביוגז נחשב כמקור אנרגיה מתחדשת, מכיוון שהוא מופק מחומרים אורגניים הנחשבים פסולת וממתן את הצריכה של דלקים מאובנים. בביוגז נעשה שימוש בעולם כולו, במיוחד במדינות מתפתחות.
תהליך העיכול האנאירובי הוא תהליך טבעי המתרחש מעצמו בתנאים המתאימים, לדוגמת מטמנות ואתרי פסולת. בתהליך זה המרכיבים האורגנים מתפרקים על ידי מיקרואורגניזמים בסביבה אנאירובית, תוך יצירת תוצרי לוואי שונים, ביניהם תערובת ביוגז. תערובת זו מכילה אחוזים גבוהים של מתאן (CH4) – גז פחמימני דליק.
עיכול אנאירובי.
על המצע המשמש לתהליכי עיכול תאי להיות ממקור אורגני, המכיל אנרגיה אצורה הניתנת לניצול על ידי פירוק מיקרואורגניזמים. מקור מצע אורגני זה, יכול להיות:
שלבי העיכול האנאירובי.
תהליך פירוק החומר האורגני משלב בתוכו מספר אוכלוסיות שונות של חיידקים שונים, אשר התוצר של אוכלוסייה אחת יכול להיות המצע של אוכלוסייה אחרת.
שלבי האצטוגנזה והמתאנוגנזה יכולים להתקיים על ידי חיידקים תרמופיליים, אוהבי חום (50–60 מ"צ) או על ידי חיידקים מזופיליים (30–40 מ"צ). בחירת התנאים והטמפרטורה יאפשרו לבחור עם איזה סוג אוכלוסייה מעוניינים לעבוד, כאשר קיימים יתרונות וחסרונות לכל אחד מסוגי האוכלוסיות.
טמפרטורה.
למרות שמטבעו של סובסטרט (מצע) מפסולת לא מבוקרת, להכיל גורמים מעכבים רבים, תנאי הטמפרטורה מהווים גורם קריטי בהצלחת התהליך. כאשר בוחרים את הטמפרטורה האידיאלית להפקת ביוגז, יש חשיבות לשמירה עליה בטווח הנכון ולהימנע עד כמה שאפשר משינויים. שינוי הטמפרטורה בתהליך העיכול יכול לעכב ולגרום להינזקות האוכלוסיות.
טווח הטמפרטורה האידיאלי לאוכלוסיות תרמופיליות, הוא בין 50–60 מ"צ, כאשר תנודתיות של ±2 מ"צ יכול להוריד את התפוקות הגז בכ-30%. חיידקים מזופיליים צריכים להישמר בטווח של בין 30–40 מ"צ, כאשר חיידקים אלו פחות רגישים, ותנודתיות של ±3 מ"צ היא בגדר הסביר. תהליך תרמופילי יכול להיות מהיר עד פי 2 מתהליך מזופילי בזמני העיכול.
בהפקת ביוגז בישראל, בהשוואה לאירופה, האקלים חם יותר, לכן נדרשת פחות אנרגיה לחימום הריאקטורים. על מנת להוזיל את עלויות הפקת הביוגז נעשה בישראל שימוש בטכנולוגיות של קליטת שמש פסיבית (כמו דוד שמש) על מנת לשמור על הטמפרטורה האופטימלית.
פוטנציאל חמצון - חיזור.
מאחר שעל התהליך להישמר בתנאים אנארוביים, הכניסה של סוכני חמצון כל שהם, לדוגמת: חמצן, ניטראט, ניטריט או סולפט, יפגעו בתהליך ויגרמו לעיכובו. לכן במהלך הפקת ביוגז יש להימנע מחשיפת המערכת לאוויר או למצעים לא מאוזנים מבחינת פוטנציאל חימזור בכל שלבי התהליך.
יחס פחמן - חנקן ועיכוב על ידי אמוניה.
יחס פחמן-חנקן גבוה מ-30 יכול לגרום להאטה בגידול אוכלוסיית מיקרואורגניזמים עקב מחסור בחלבון, חומרים לבניית בתא ואנרגיה החשובים למטבוליזם של המיקרו אורגניזמם. יחס גבוה זה יכול להוביל להאטה בפירוק הסובסטרט. לעומת זאת, יחס נמוך בין פחמן לחנקן (בסביבות 3), יכול להסתיים בעיכול מוצלח, אך גם עלול לגרום לשחרור רב של אמוניה אשר יכולה לגרום לעיכוב בתהליך (בדרך כלל קורה עם פסולות של בעלי חיים העתירה בחנקן). גורם נוסף שיכול להוביל ליחס נמוך ולעודף חנקן, הוא סחרור לא מבוקר של תשטיפי התהליך בין הריאקטורים, אשר עלול לגורם להצטברות אמוניה.
חומציות (pH).
בדרך כלל, ערך החומציות של חומר אורגני עם מוצקים מרחפים, נע בין pH 7.3 – 7.5. כאשר החומציות עולה לערך מתחת pH 6.9, יש לנקוט בפעולות על מנת למנוע את כישלון התהליך המתאנוגנזה. במידה ויש מעט מאוד מוצקים מרחפים, כגון שפכים, ערך החומציות האופייני יהיה בין pH 6.9 – 7.1, כאשר הערך המינימלי יהיה pH 6.7.
באופן טבעי בתמיסות אורגניות, מתקיימת מערכת באפר (Buffer) של יון האמוניום – אמוניה ושל המערכת הקרבונטית. מערכות באפר אלו מאפשרות לסבילות מסוימת לשינויים בחומציות ותורמים ליציבות התהליך. שינויים קיצוניים יאלצו שימוש במלחים חיצוניים לאיזון החומציות או שיגרמו להפסקת תהליך העיכול.
מתכות כבדות.
מתכות כבדות יכולת לשמש כחומרי קורט החיוניים להתפתחות המיקרואורגניזמים אך גם לעכב. ישנו טווח אופטימלי לחלק מהמתכות הכבדות, אך גם חלקם אינן נחוצות כלל.
טיפול מקדים.
תהליך העיכול מצריך שלושה שלבים עיקריים: טיפול מקדים, העיכול עצמו וטיפול סופי.
באופן עקרוני, כל חומר אורגני ניתן לעיכול. ניתן להשתמש בפסולות חקלאיות ותעשייתיות שונות כאשר בהגדרתן לתהליך העיכול יכיל:
על מנת לקצר את התהליך, ניתן להכין את המצע (ביומסה) אותו רוצים לעכל על ידי מספר אפשרויות - יש להגדירן בהתאם סוג המצע.
בשלב הראשון יש להפריד גורמים העלולים להפריע בתהליך העיכול כגון: חומרים אנרטים (אדמה, זכוכית, אבנים וכדומה), חומרים ביולוגים לא רצויים (חתיכות עץ או עורות ונוצות), שאר חומרים סינתטיים ומתכות (ברזלים, סוללות ופלסטיק לדוגמה).
לאחר ההפרדה הפיזית ניתן להפעיל תהליכים אשר יעזרו להנגיש את החומר האורגני למיקרואורגניזמים, זאת ניתן לעשות על ידי תהליכים פיזיים, כימיים, תרמיים וביולוגיים. על מנת ששלב ההכנה יהיה כדאי אין הוא יכול להיות יקר אנרגטית יותר מאשר תרומתו.
עיכול אנאירובי תעשייתי.
בעקרון, לא ניתן לדעת מראש איזה סוג של מעכל (Digester) יהיה האידיאלי ביותר עבור החומר האורגני אותו בוחרים לעכל. יש ללמוד את אופי הפסולת באופן קפדני על מנת לתכנן את סוג מערכת העיכול שתיבנה. לעיתים, יש להתחשב גם באקלים האזור בו נעשה העיכול והיתכנות השפעותיו על טמפרטורת המעכל, לכן מומלץ לערוך ניסויים מקדימים (ניסויי מעבדה ופיילוט), לפני הקמת המתקן.