בויל הבכור מבין שני הבנים של הוריו. אביו פרנסיס (פרנק), הוא מהגר אירי שהגיע לארצות הברית בשנת 1970 מגלנקולמקיל (Glencolmcille), יישוב השוכן בדרום-מערב מחוז דניגול שבאלסטר באירלנד. אמו הייתה איילין, בת למהגרים אירים ממחוז סלייגו, שעבדה כשומרת במחוז בתי הספר בפילדלפיה במשך למעלה מעשרים שנה. בויל נולד וגדל בשכונה אולני שבפילדלפיה, ובטרם קיבל מלגה באוניברסיטת נוטרדאם, למד בית הספר התיכון קרדינל דורטי. באוניברסיטת נוטרדאם השלים לימודי תואר ראשון ב-1999, והיה לבוגר "תוכנית הסבורג לשירות הציבורי". לאחר שעבד שנים אחדות כיועץ במחלקת ההגנה של ארצות הברית, כולל בפיקוד מערכות הים של הצי, למד בויל בבית הספר לתארים מתקדמים בבית הספר לממשל ע"ש ג'ון פיצג'רלד קנדי ​​באוניברסיטת הרווארד, שם קיבל תואר שני במדיניות ציבורית. בשנים 2004 ו-2006 כשל בהתמודדויותיו לבית הנבחרים של פנסילבניה, אך ב-2008 הצליח לגבור על יריבו הרפובליקני.
כמחבר בבית הנבחרים המדינתי, הציג בויל את תוכנית המלגות REACH, שתציע לימודים גבוהים במכללה ציבורית ללא שכר לימוד עבור סטודנטים המתאימים לדרישות התוכנית בפנסילבניה. בויל היה חבר מייסד בשדולת שוויון הלהט"ב בתקופת כהונתו הראשונה, ובשנת 2009 הצביע בעד חקיקה האוסרת על אפליה של להט"בים בשוק העבודה ובדיור. ב-2014 הגה הצעת חוק לתיקון חוקי פשעי השנאה בפנסילבניה כך שיכללו פשעים שבוצעו כלפי פלוני בשל נטייתו המינית. באפריל 2013 הכריז בויל על התמודדותו אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-13 של פנסילבניה, שהשתרע ממחוז מונטגומרי עד לצפון מזרח פילדלפיה. אליסון שוורץ, נציגת המחוז מזה שנים רבות, ויתרה על מושבה בקונגרס לטובת ריצה לתפקיד מושל פנסילבניה.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ניצב בפני חברת הקונגרס לשעבר מרג'ורי מרגוליס (שייצגה בשנים 1993–1995 את אותו המחוז) ובפני מתמודדים אחרים. על אף שמרגוליס נכנסה למירוץ עם יתרון בן 28% על בויל בסקרים הראשוניים, במהלך יום הפריימריז גבר עליה בויל כשגרף 41% מקולות הבוחרים, בעוד מרגוליס קיבלה 27%. בבחירות 2014 סחף אחריו 67% מהמצביעים במחוז הקונגרס ה-13 ונבחר אל הקונגרס ה-114 של ארצות הברית. בבית הנבחרים האמריקאי ייסד לצד עמיתו מארק ויסי את "שדולת הצווארון הכחול", שתכליתה לקדם דיונים ולפתח חקיקה שתסייע להיאבק בהלנת שכר, חוסר ביטחון תעסוקתי, אוף-שורינג, מסחר וסוגיות אחרות. בויל היה גם נותן החסות הראשי של הצעת חוק HR 6094, שקראה לאסור את ביטול הסנקציות שהטילה הממשלה הפדרלית של ארצות הברית על קוריאה הצפונית.
בפברואר 2018 הורה בית המשפט העליון של פנסילבניה על שינויים במפת מחוזות הקונגרס של המדינה. בעקבות זאת הודיע בויל כי בבחירות 2018 יתמודד במחוז הקונגרס השני. מחוז הקונגרס השני היה טרם השינוי מחוז הקונגרס הראשון, שייצג בוב בריידי הפורש, כך שבויל לא נאלץ להתמודד מול שועל ותיק בפריימריז. עם זאת, אל שטחי המחוז השני סופחו כל החלקים מפילדלפיה שהיו עד אז בשטחי המחוז ה-13, ובתוכם בית מגוריו של בויל. החל מהתכנסות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית מייצג את מחוז הקונגרס השני של פנסילבניה.
בויל היה אחד מחברי הקונגרס הראשונים שהביעו תמיכה במסע הבחירות של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית ב-2020, ועשה זאת ביום בו ביידן הכריז על מועמדותו באפריל 2019. בויל נבחר לאחד מ-17 הדוברים שנשאו את הנאומים המרכזיים בוועידה הדמוקרטית הלאומית בשנת 2020.
דויד דיופ
דויד דיופ (נולד ב-24 בפברואר 1966) הוא סופר ואקדמאי צרפתי, המתמחה בספרות צרפתית ופרנקופונית אפריקאית מהמאה ה-18. הוא זכה בפרס בוקר הבינלאומי לשנת 2021 על הרומן שלו "בלילה כל הדם שחור", והיה לסופר הצרפתי הראשון אשר זכה בפרס זה. הרומן הועמד גם לעשרה פרסים צרפתיים וזכה בהם במדינות אחרות.
ביוגרפיה.
דויד דיופ נולד בפריס בשנת 1966 לאם צרפתייה ולאב סנגלי. הוא עבר לדקר בגיל חמש ובילה את רוב ילדותו בסנגל לפני שחזר ללמוד בצרפת בגיל שמונה-עשרה לאחר שסיים את התיכון. דיופ קיבל תואר דוקטור מהסורבון על לימודיו בספרות צרפתית מהמאה ה-18.
בשנת 1998 הפך למרצה לספרות באוניברסיטת פאו ובאזור אדור והתמחה בספרות צרפתית מהמאה ה-18 ובספרות צרפתית אפריקאית. בשנת 2009 מונה לעמוד בראש קבוצת מחקר בנושא ייצוג אפריקה ואפריקאים בספרות האירופית של המאה ה-17 וה-18. דיופ עומד כעת בראש המחלקה לאמנויות, שפות וספרות באוניברסיטה. הוא גר בפאו.
באוקטובר 2021 פרסם דייוויד דיופ את La Porte du voyage sans retour, éditions du Seuil, 2021.
קמפפבונד
הקמפפבונד (בגרמנית: Kampfbund - ליגת-קרב; נהגה "קָמְפּף-בּוּנְד") הייתה ליגה של תנועות הלחימה הלאומניות ובהן המפלגה הנאצית בבוואריה, בשנות העשרים. היא כללה את המפלגה הנאצית של אדולף היטלר ואת ה-אס אה, את הפרייקורפס ואת ה"בונד רייכסקריגספלאג". היטלר היה מנהיגה הפוליטי, ואילו הרמן קריבל עמד בראש המיליציה הצבאית שלה.
הליגה הוקמה ב־30 בספטמבר 1923 בנירנברג, שם הצטרף היטלר למנהיגים לאומניים אחרים כדי לחגוג את יום איחוד גרמניה, שציין את יום השנה לניצחון הפרוסי על צרפת בשנת 1870. מטרת הקמתה של הליגה הייתה לגבש ולייעל את האג'נדות של החברים וגם להתכונן לניצול הפיצול בין בוואריה לבונדסטאג למטרותיהם האישיות. הדחף לאיחוד זה נבע מהכרזה שהוכרזה כמה ימים קודם לכן על ידי גוסטב שטרזמן שהכריז על סיום ההתנגדות כנגד הכיבוש הצרפתי של חבל הרוהר, שכניעתו לכאורה עוררה את חמתם של הלאומנים. הקמפפונד הייתה האחראית לתכנון הפוטש במרתף הבירה בנובמבר 1923 במינכן.
שיוך חברים.
בשלב זה, מפלגת הפועלים הגרמנית (DAP) שינתה את שמה למפלגת הפועלים הגרמנית הנאציונל-סוציאליסטית (NSDAP). היא צמחה מכת שוליים לכוח הפוליטי החזק ביותר בבוואריה המונה 70,000 חברים. בשנת 1923, האס אה שימש כצבאה הפרטי של המפלגה הנאצית עם כ־15,000 חברים שבפועל היו חיילים לכל דבר . תת-קבוצה של ה- NSDAP הייתה Stoßtrupp-Hitler, יחידה אישית של שומרי ראש עבור היטלר בפיקודו של יוזף ברכטולד. קבוצה נוספת הייתה קבוצת הנוער של המפלגה יונגשטורם אדולף היטלר שנודעה אחר כך כ"נוער ההיטלראי" בראשות אדולף לנק.
ליגת אוברלנד הייתה ארגון צבאי שהונהג על ידי פרידריך ובר. היו חברים בה 4,000 חיילים חמושים, כמעט כולם יוצאי מלחמה ממורמרים. יחידה זו הייתה יחידת פרייקור.
הבונד רייכסקריגספלאגה (אגודת דגל המלחמה הקיסרית) היה צבא פרטי נוסף שהיה בו גם יוצאי מלחמה רבים. מנהיגה הרשמי לכאורה היה יוזף סיידל אך ארנסט רהם היה שליטה בפועל.
תכנון הפוטש.
ב־26 בספטמבר 1923, לאחר תקופת מהומה ואלימות פוליטית, הכריז ראש ממשלת בוואריה, אוון פון קנילינג, על מצב חירום וגוסטב פון קאהר מונה לנציב המדינה, בעל סמכויות דיקטטוריות לשלטון במדינה. בנוסף לפון קאהר, ראש משטרת בוואריה, אלוף-משנה הנס ריטר פון זייסר וגנרל הרייכסווהר אוטו פון לוסוב הקימו משולש שליטה, שבאמצעותו יוכלו השלושה לשלוט על בוואריה. בתגובה לכך, היטלר הודיע ​​כי יערוך 14 הפגנות המוניות החל מה- 27 בספטמבר 1923. מפחד פוטנציאלי לפרעות ומהומות, אחת הפעולות הראשונות של קאהר הייתה לאסור את קיום ההפגנות שהוכרזו. אך עם זאת הופעל לחץ על היטלר בכל זאת לקיים את ההפגנות. הנאצים, יחד עם מנהיגים אחרים בקמפפבונד, חשו כי עליהם לצעוד אל ברלין ולתפוס את השלטון או שמא חסידיהם יפנו לקומוניסטים. בינתיים, ב -5 באוקטובר 1923 סגר קאהר את העיתון הנאצי פלקישר באובכטר לעשרה ימים.
הפוטש תוכנן בהשראת הצעדה המוצלחת של בניטו מוסוליני ברומא, בין התאריכים 22–29 באוקטובר 1922. היטלר ושותפיו תכננו להשתמש במינכן כבסיס לצעדה נגד ממשלת רפובליקת ויימאר. היטלר הגיע להכרה שקאר ביקש לשלוט בו ולא היה מוכן לפעול נגד הממשלה בברלין. היטלר רצה לתפוס רגע קריטי כדי לקבל תמיכה ותסיסה עממית מוצלחת.
הפוטש תוכנן ב -7 בנובמבר בהחלטה נמהרת בדירתו של קריבל. לא כל החברים קיבלו הודעה. לצורך התקשורת השתמשה המפלגה בשתי פיסות נייר; אחד צבעוני אדום שמשמעותו "הדבר האמיתי" והשני לבן המסמל ריצת אימון. הם בחרו להעביר את התג הלבן. בזמן הפוטש, רק 2000 חברי הקמפפונד היו במינכן. ב־8 בנובמבר 1923, הפוטש יצא לפועל, אך נכשל.
מרצל נמש
מרצל נמש (במקור משה קליין, בהונגרית: Nemes Marcell; יאנושהלמה, 4 במאי 1866 – בודפשט, 28 באוקטובר 1930) היה אספן אמנות, סוחר אמנות, נדבן יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
מרצל נמש נולד במשפחה יהודית כאחד מהילדים הרבים של חזן כפרי עני, אדולף קליין ושל מריה וייס. נמש התעשר כיזם מכרייה ומתחילת העשור הראשון של המאה העשרים עסק במסחר אמנות ובמתן חסות לאמנים צעירים ולהיסטוריונים. עד גיל שלושים וחמש חייו היו בעצם בעיסוק זמני. הוא עסק בקנייה ומכירה של ציורים ופיתח אהבה והבנה נלהבים לאמנות. על חסויותיו הוענק לו תואר "חבר המועצה המלכותית" בשנת 1908 ותואר אצולה בשנת 1910. תואר האצולה לווה גם בשם של אציל על פי המסורות המקובלות של האימפריה האוסטרו-הונגרית, "מרצל נמש מיאנושהלמה" היה שמו החדש, אך הוא עדיין השתמש רק בשם מרצל נמש בפועל במסחר ובחסויות. בשנת 1912 הוא התקבל לשורות תא הבונים החופשיים "דמוקרטיה".