בין השיטות יוצאות הדופן אותן הנהיג מוקוס בעיר: כדי להתמודד עם תאונות הדרכים, העסיקה העירייה 420 פנטומימאים שלעגו לעברייני תנועה, מתוך הנחת מוצא שהקולומביאנים חוששים יותר שילעגו להם מאשר לקבל קנס. בנוסף, הורה לצייר כוכב, בכל מקום בו נהרג אדם בתאונת דרכים. כדי ליצור אווירה בטוחה יותר לנשים בעיר, הנהיג "ערבים לנשים בלבד", בהם ביקש מהגברים להישאר בבתיהם, והעירייה ארגנה קונצרטים ופאבים שנפתחו לנשים בלבד, כשעל הסדר שמרו שוטרות. כדי לעודד חיסכון במים, התקלח בשידור חי, והראה שהוא סוגר את הברז בזמן שהוא מסתבן. צעד נוסף שנקט היה לבקש מתושבי העיר לשלם באופן וולונטרי מסי עירייה גבוהים ב-10%. כ-63 אלף מתושבי העיר נענו לבקשה זו.
מוקוס היה חשוף גם לאיומים מצד ארגוני גרילה, ואף עם איומים אלה בחר להתמודד בדרך יצירתית ומושכת תשומת לב, כאשר לבש שכפ"ץ מעל הבגדים, ובו חור בצורת לב.
ב-1998 התפטר מתפקידו כראש העיר, כדי להתמודד בבחירות לנשיאות קולומביה. בסופו של דבר לא התמודד לתפקיד הנשיא, אלא חבר למועמדת המפלגה השמרנית, נעמי סנין, והיה למועמד לתפקיד סגן הנשיא. סנין קיבלה כ-27% מהקולות ולא העפילה לסיבוב השני. לאחר התפטרותו, מילא את תפקידו אנריקה פניאלוסה, שהמשיך במדיניותו בעיר.
ב-2001 התמודד שוב בבחירות לראשות העיר, תוך שהוא "מבקש את סליחת התושבים על שעזב את תפקידו לשם התמודדות כושלת בבחירות לנשיאות". הוא נבחר לכהונה נוספת, וכיהן עד 2003, אז נבחר לואיס אדוארדו גרסון.
לאחר סיום תפקידו כראש העיר.
מוקוס תכנן לשוב לאקדמיה עם סיום כהונתו, אך יצא תחילה לשנת שבתון, במהלכה טייל בעולם, ובשנת 2004 שימש כמרצה אורח לשפות רומאניות ולספרות באוניברסיטת הרווארד. באותה שנה בחר בו היומון דראוגאס (Draugas), המיועד לקהילות הליטאיות שמחוץ לליטא, ל"ליטאי השנה".
בשנת 2006 ניסה שוב את כוחו בבחירות לנשיאות, כמועמד תנועת הברית החברתית הילידית. הוא סיים במקום הרביעי, עם 1.24% מהקולות בלבד.
הבחירות לנשיאות (2010).
ב-2009 חברו מוקוס, פניאלוסה וגרסון למפלגה הירוקה. הם הנהיגו אותה במשותף, והחליטו שאחד משלושתם יתמודד מטעמה לנשיאות. השלושה ניהלו קמפיין ייחודי, בו שיבחו זה את זה, והמליצו איש על רעהו. בסופו של דבר בחרו חברי המפלגה הירוקה במוקוס למועמד לתפקיד הנשיא. מועמדו של מוקוס לתפקיד סגן הנשיא היה ראש עיריית מדיין לשעבר, סרחיו פחארדו.
הקמפיין של מוקוס התמקד במאבק בשחיתות ובצורך לשנות את דרכי המאבק בפשיעה. בסיבוב הראשון הגיע מוקוס למקום השני, עם 21.5% מהקולות, והעפיל לסיבוב השני מול חואן מנואל סנטוס. אף שחלק מהסקרים ניבאו לו ניצחון בסיבוב השני, הוא לא הצליח לסחוף קולות רבים נוספים, והוא הובס כשקיבל רק 27.5% מהקולות.
האב (מחזה)
האב (בשוודית: Fadren) הוא טרגדיה נטורליסטית בשלוש מערכות, פרי עטו של המחזאי השוודי יוהאן אוגוסט סטרינדברג, שנכתבה בשנת 1887.
תקציר העלילה.
הסיפור נסוב על ניגוד העניינים בין קצין חיל הפרשים, אדולף ואשתו, לורה. הקצין הוא גיבור מלחמה לשעבר ומדען מכובד שנלחם עם אשתו על הדרך הרצויה לגידול בתם, ברטה. שניהם מסכימים על כך שרצוי שברטה לא תחונך באחוזתו, אולם, הקצין מעוניין שהיא תגדל כאתאיסטית בעיר, בעוד לורה רוצה שבתה תגדל בדרך שונה ואולי תיהפך לאמנית. החוק השוודי של אותה עת מנע ממשאלותיה של לורה להתממש, ולפי החוק הבעל החליט על עתיד ילדיו.
כדי לפתור את הבעיה לורה מעלילה על בעלה שהוא חולה נפשית, כדי לגרום לכך שהיא תהיה בעלת הדעה היחידה בדבר חינוכה של בתה. על מנת לגרום לבעלה להיראות בלתי שפוי, היא מעלה בפניו את הרעיון שייתכן וברטה אינו בתו הביולוגית ומרמזת לכך שהיא נאפה בו. לורה גם משתלטת על חליפת המכתבים שלו, ומשקרת לרופא, במאמץ לשכנע אותו בכך שהקצין אינו שפוי.
בעלה מתחיל להאמין בכך שברטה אינה בתו, ולבסוף הוא ננעל בחדרו כשמרוקנים את הכדורים מאקדחיו, מתוך כוונה למנוע ממנו להתאבד. לורה הובילה את הרופא והכומר להאמין בכך שייתכן והקצין אינו שפוי כעת לפי החוק. היא דואגת שהאומנת, מרגרט, תלביש אותו בכתונת משוגעים כשהוא יוצא מחדרו. הקצין מצטט פעמים רבות בספרות בהן הייתה התייחסות לאבות בלתי חוקיים, ומתייחס אל כל הנשים כאל האויבות שלו. בעודו יושב בחיקה /של האומנת הוא חוטף שבץ מוחי. ברטה רצה לאמה, שכעת משיגה אפוטרופסות על בתה.
הנושאים.
במחזה "האב", בדומה למחזות אחרים של סטרינדברג, חוזר הנושא של הגבר כקורבן, והנשים מוארות באור שלילי בשל המניפולציות שהן מפעילות על הגברים. פעמים רבות, הקצין מספר בפירוט רב כיצד הנשים הן אויבות שלו, אפילו האומנת אותה הוא אוהב וגידלה אותו מאז היה ילד קטן. בזמן כתיבת המחזה, נישואיו של סטרינדברג עם אשתו סירי וון הסן, עלו על שרטון. ייתכן שמצבים שונים במחזה מבוססים בכלליות על דעיכת חיי הנישואים של סטרינדברג עצמו. יתרה מכך, נושא הדת מרכזי מאוד במחזה. הקצין, אתאיסט בהשקפת עולמו, נוהג לזלזל בקרירות באמונותיהם הנוצריות של האומנת והכומר ולראות בהן צביעות. כמעט באופן סמלי, בשורה האחרונה במחזה הכומר אומר פשוט "אמן". במחזה ישנן התייחסויות למיתולוגיה היוונית ולמחזותיו של שייקספיר, כגון הסוחר מוונציה והמלט.
ההפקות הראשונות.
מכיוון שהמחזה מכיל כינויי גנאי לישו הנוצרי, סטרינדברג התקשה להוציא לאור את הספר בשוודיה. במקום זאת, הפרסום הראשון של המחזה בדפוס היה מחוץ לסקנדינביה, בברלין ב-1890.
המחזה "האב" היה נקודת מפנה עבור סטרינדברג, בו הוא פנה לסגנון כתיבה אותו כינה "כתיבה אמנותית-פסיכולוגית" (Oxford World's Classics ix).
"האב" היה דוגמה לשיח המתמשך בתיאטרון הסקנדינבי אודות זכויות הנשים, נישואים ומוסר מיני (נושאים בהם עסק המחזאי הנורווגי הנריק איבסן).
סטרינדברג לא ראה בעבודתו כמשתייכת לסגנון הנטורליסטי; הוא שאף להפוך את הספרות לאובייקטיבית ככל האפשר; ולא היה מעוניין לכתוב על הדמויות בעבודותיו סיפורי רקע ארוכים ומפורטים, כפי שנעשה בדרמה הנטורליסטית של איבסן. במקום זאת, הוא העדיף שיהיו להן מקצועות פשוטים (רופא, כומר, אומנת) ובעלות שם המעיד על בעליו, שיספקו עליהן את כל המידע הדרוש (Oxford ix). סטרינדברג סבר שהנטורליזם מהווה גורם לעימות גדול ולא שגרתי. המחזה הוא סמלי מעיקרו, כפי שהדמויות ב"האב" הן סמלים של גיבורים גברים לעומת גיבורות נשים. כמעט שיש מאבק דרוויניסטי בין שני אלה, כפי שמתייחסים לתורה הדרוויניסטית במחזה.
תרגומים לאנגלית.
המחזה תורגם לשפה האנגלית בידי פיטר ווטס (1958), מייקל מאייר (1964), מייקל רובינסון (1998), גרגורי מוטון (2000) ולורי סלייד (2012). בהפקה שהתקיימה בתיאטרון ווסט אנד, גילמו את דמותו של הקצין מייקל רדגרייב (1948), וילפריד לוסון (1953) וטרוור האוורד (1964).
המחזה בישראל.
1. התיאטרון העברי - הצגת בכורה: 1921
2. תיאטרון הבימה – הצגת בכורה: 6 בינואר 1952
3. תיאטרון חיפה – הצגת בכורה: 2 בינואר 1968
4. תיאטרון הבימה – הצגת בכורה: 10 בנובמבר 1979
5. תיאטרון הבימה – הצגת בכורה: 10 בינואר 1989
6. תיאטרון הבימה – הצגת בכורה (חידוש): 23 במאי 1994
7. תיאטרון הקאמרי – הצגת בכורה: 29 ביוני 2006
הפקה זו הוצגה גם בפולין.
לקריאה נוספת.
• The Plays of Strindberg Volume 1 translated by Michael Meyer, Vintage, New York, 1974
אורי (ספר)
אוּרי הוא ספר מאת הסופרת הישראלית אסתר שטרייט-וורצל שיצא בשנת 1976. הספר מתאר את התבגרותו של הנער אורי בן פורת, יליד מושבה עברית בארץ ישראל וסמל לדור שגדל בה.
תקציר.
אורי הוא נער הלומד בכיתה ח' במושבה עברית בארץ ישראל. הספר מלווה אותו במהלך התבגרותו. תוך כדי גם מספר את סיפורה של המושבה ואנשיה ואת סיפורה של מדינת ישראל בשנים שלפני הקמתה. הספר נפתח בגירושו של אורי מבית הספר, על לא עוול בכפו. אורי פוגש את שלמה שומסקי, מעשירי המושבה והם הופכים להיות חברים טובים. שומסקי אוהב את אורי ומנסה לעזור לו. לאחר שמתגלה שאורי אכן לא עשה דבר, בזכותו של שומסקי, אורי חוזר לבית הספר. הוא אינו תלמיד מצטיין אך לומד, תוך כדי הסיפור, להכיר בערכם של הלימודים. שומסקי נעזר באורי כדי שיסייע לירוחם, לוחם אצ"ל בן המושבה- שמוצא מקלט במושבה. אמו של אורי, אשה טובת לב ונדיבה חולה בדלקת ריאות וכמעט מתה. היא מסכימה להחביא את ירוחם התארח בביתה כאשר הבריטים מחפשים אותו תוך סיכון חייה וחיי המשפחה. בזכותה ירוחם נישא לבחירת ליבו. במהלך הספר ירוחם הופך לאב, ואז נתפס על ידי הבריטים. הוא נידון להוצאה להורג בתלייה, אך בעזרת אורי וחבריו, שנוסעים לירושלים ומדברים עם הנציב, גזר הדין מומר למאסר עולם. אורי גם עוזר לשאול, אלמן שאיבד את אשתו ובנו הקטן בשואה ושסובל ממחלת נפש. שאול ניצל מגוויעה ברעב בזכות אורי, שמוצא אותו מעולף בביתו. בזמן החלמתו אורי וחבריו מגיעים לביתו הרעוע ומשפצים אותו. שאול מחלים ואורי מסייע לו להחזיר את חייו למסלול. שאול נישא שנית ומוצא עבודה.