ההריון נמשך בדרך כלל שישה חודשים, לאחריהם נולד עופר יחיד בעל פרווה צהבהבה בהירה המסווה אותו היטב על רקע האדמה שסביבו. עופרים זכרים עשויים להיוולד עם כתם שחרחר על ראשם וצווארם. העופרים מתפתחים במהירות, וכבר זמן קצר לאחר הלידה הם מסוגלים לעמוד ולרוץ. הנקבות מסוגלות להתרבות שוב כחודש לאחר ההמלטה. העופרים שובבים ומבלים את רוב היום בפעילות גופנית. הזכרים משחירים בהדרגה ומקבלים צבע אפל מלא בסביבות השנה השלישית לחייהם.
תוחלת החיים של האנטילופה ההודית היא בדרך כלל 10 עד 15 שנים; לעיתים נדירות עד 18 שנים.
מצב שימור.
לפני המאה ה-19, האנטילופה ההודית הייתה מפריס הפרסה הנפוץ ביותר בתת-היבשת ההודית, עם אוכלוסייה מוערכת בלא פחות מ-4 מיליון פרטים; בתקופה זו הנשק החם טרם היה נפוץ בהודו, ובטרם עצמאותה של הודו בשנת 1947, האנטילופה הודית ניצודה בנסיכויות הודיות רבות יחד עם הצבי ההודי בעיקר בעזרת ברדלס אסייתי שבוי שעבר הכשרה מיוחדת. במהלך המאה ה-20, האנטילופה ההודית חוותה ירידה דרסטית במספריה כתוצאה מציד מוגזם שמקורו בשכיחות הנשק החם, וכן מחמת בירוא יערות וכיווץ בית גידול; עד 1964 מספריה בהודו הגיעו לשפל חסר תקדים של 8,000 פרטים בלבד, והיא הוכחדה כליל מפקיסטן ובנגלדש ובמקביל נכחדה מרוב נפאל עד שעמדה בפני סכנת הכחדה. עם זאת, אוכלוסייתה של האנטילופה ההודית התאוששה מאז ושילשה את מספרה ל-24,000 פרטים בשנת 1970 בעקבות חוקים מחמירים; האומדן האחרון משנת 2000 העריך שישנן בסביבות 50,000 אנטילופות הודיות, כאשר המספרים הגדולים ביותר מצויים במדינות גוג'ראט, ראג'סטאן, פנג'אב, מאדהיה פרדש ומהאראשטרה. מלבד זאת ישנן עוד 35,000 פרטים בארצות הברית, ו-8,600 פרטים בארגנטינה ומספר לא ידוע באוסטרליה ובמקסיקו.
האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) סיווג את האנטילופה ההודית בשנת 2003 תחת הקריטריון של מצב השימור קרוב לסיכון (NT), זאת משום שהיא הייתה כפופה ללחצים כבדים מצד גידול מתמיד באוכלוסיית האדם ובעדרים של בעלי חיים מקומיים העשויים להתחרות איתה על מקורות מזון, וכן מהקדמה הטכנולוגית שחודרת לבתי הגידול שלה; בשנת 2017, היא סווגה כמין ללא חשש (LC) על ידי הארגון, לאור הגידול במספריה באזורים מוגנים והסתגלותה לבתי גידול הנמצאים בשימוש חקלאי. אמנת CITES מניחה את האנטילופה ההודית תחת הנספח השלישי של האמנה לבקשת נפאל. המשמעות לכך היא שהמסחר באנטילופה ובחלקי גופה מותר תחת היתר יצוא ופירוט מקור המין.
בהודו, ציד של האנטילופה ההודית אסור על פי תוספת לחוק הגנת חיות הבר מ-1972. האנטילופות מצויות במספר אזורים מוגנים במדינה כגון: שמורת הטבע קאימור (ביהר), הפארק הלאומי יער גיר, שמורת החי ולאוואדר (גוג'ראט), שמורת בלאקבוק ראניבנור (קרנאטקה), שמורת החובה ההודית הגדולה (מהאראשטרה), שמורת צ'אמבאל הלאומית, הפארק הלאומי ראנטאמבור, שמורת טאל צ'אפאר (ראג'סטאן), הפארק הלאומי גואינדי ושמורת החי לאוואנדו (טאמיל נאדו). בנפאל, בעקבות הגנה נאותה, האוכלוסייה האחרונה שנותרה במדינה גדלה מ-9 פרטים בלבד ב-1975 ללמעלה מ-200 פרטים בשנת 2008. בפקיסטן מוחזקת בשבי אוכלוסייה לצורך רבייה (גרעין רבייה) אשר מיועדת בסופו של דבר להיות מושבת לטבע.
גנטיקה.
לאנטילופות ההודיות יש מספר לא אחיד של זוגות כרומוזומים. לזכרים יש 31–33, בעוד שלנקבות יש 30–32. לזכרים יש כרומוזום מין גדול במיוחד הידוע כ-XY1Y2. בעבר, כרוזומי מין גדולים במיוחד היו ידועים אך ורק בקרב מכרסמים, עד שבשנת 1968 התגלו גם אצל האנטילופה ההודית, וקודו הביצות. גם כרומוזום X הוא גדול במיוחד אצל האנטילופה ההודית. בדרך כלל כרומוזום X מהווה 5% מהגנום, אך אצל האנטילופה ההודית הוא מהווה 14.96%. בתוך הכרומוזומים הגדולים במיוחד יש חלקים עם השהיה בשכפול ה-DNA. הפולימורפיזם החלבוני של האנטילופה ההודית נמוך יחסית בהשוואה לאנטילופות אחרות משבטה, ומייחסים זאת להתפתחות אבולוציונית מהירה של הפֵנוֹטִיפּ האוטפומורפי שלה.
בתרבות ההודית והמודרנית.
לאנטילופה ההודית יש אסוציאציות רבות עם התרבות ההודית. שרידי עצמותיה שנמצאו באתרים היסטוריים כמו דהולווירה בגוג'ראט ומהרג'ארה בבלוצ'יסטן, מעלים השערה שייתכן והיא שימשה כמקור מזון בתרבות עמק האינדוס (1700–3300 לפנה"ס). האנטילופה ההודית מתוארת באופן קבוע בציורים מיניאטוריים מתקופת האימפריה המוגולית (המאה ה-16 עד המאה ה-19), לעיתים קרובות, כחיה שניצודה בציד מלכותי באמצעות ברדלסים. תושבי הכפרים בהודו ונפאל אינם פוגעים בדרך כלל באנטילופה, וקבוצה דתית הקרויה "בישנוי" שחיה במדבר טר מספקת לה הגנה כחלק מהאמונה שפגיעה בטבע פירושה פגיעה עצמית. האנטילופה ההודית הוכרזה כחיית המדינה של אנדרה פרדש.
האנטילופה ההודית מוזכרת בכתבי סנסקריט כמו "הקרישנה מריג"; על פי המיתולוגיה ההינדואית, האנטילופה נושאת את המרכבה של האל קרישנה. היא נחשבת לאחד מהמרכיבים של ואיו (אל הרוח), סומה (משקה אלוהי), וצ'אנדרה (ירח אלוהי). בדומה לכך בטמיל נאדו, היא נחשבת כמרכיבה את אלת המלחמה והניצחון – קוראוואי. בראג'סטאן רווחת האמונה שהאלילה – קרן מאטה מגינה על האנטילופה ההודית. בכתבי היצ'נוואקייה סמרטי, הפילוסוף ההודי יצ'נוואקייה מצוטט באומרו: "יש לבדוק באיזו ארץ נמצאת האנטילופה שחורה כי על פי הדהרמה היא חייבת להיות קיימת באזור", והדבר מעלה סברה שמנהגים דתיים מסוימים כמו הקרבת קורבנות, לא היו נעשים במקומות שהאנטילופה ההודית לא נמצאה באופן טבעי. העור של האנטילופה ההודית (קרישנאג'ינה בהינדית), נחשב למקודש בעיני ההינדואיזם. על פי כתבים הינדים, רק לברהמינים (כמרים–מורים), סאדוס (סגפנים קדושים), מתרגלי יוגה ונזירים בודהיסטים מותר לשבת עליו. בעבר השתמשו באנטילופה ההודית בשלטי אצולה של נסיכויות הודיות רבות.
הבשר של האנטילופה ההודית נחשב לטעים ויקר, והוא מבוקש ביותר ברחבי טקסס. בחלב האנטילופה יש 6.9% חלבון, 9.3% שומן ו-4.3% לקטוז. באזורים מסוימים בהודו, מספרי האנטילופה ההודית גבוהים במיוחד, ובסמוך לאזורים חקלאיים היא הופכת למזיק קבוע לגידולים – מה שגורם לאיכרים לצוד אותה באופן לא חוקי כדי למנוע את הנזק; עם זאת, הנזק שנגרם על ידה קטן בהרבה מהנזקים שנגרמים על ידי הנילגאי. האנטילופה ההודית הובאה על ידי האירופאים לאזורים שבהם לא הייתה נפוצה בעבר כמו ארצות הברית, אוסטרליה וארגנטינה, זאת בשל הפופולריות שלה בציד ספורטיבי; במקומות מסוימים היא הסתגלה היטב עד שהיא מוגדרת כמין פולש המהווה סכנה עבור הפלורה המקומית (קווינסלנד למשל). כן ניתן לראותה בגני חיות רבים ברחבי העולם.
אמנון וולמן
אמנון ווֹלמן (נולד ב-20 באפריל 1955) הוא מלחין ומורה ישראלי, אשר שימש בעבר כמנהל האמנותי של אנסמבל מוזיקה נובה. כמו כן הוא פרופסור לקומפוזיציה המלמד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
יצירתו.
וולמן מחבר מוזיקה וטקסטים לכלים שונים, לרבות מחשב. מכלול יצירותיו כולל מוזיקה סימפונית, ווקאלית וקאמרית להרכבים שונים לצד מוזיקה ממוחשבת, מוזיקה לסרטים, לתיאטרון ולמחול. יצירותיו שנוגנו לא מכבר בביצועי בכורה כוללות את "אתר פיקניק", לכוריאוגרפיה שיצרו טרישה בראון וסטיב פאקסטון לביאנלה של ליון; "דרך מתפצלת" לחליל ואלקטרוניקה למריו קארולי בפסטיבל TRAIETTORIE בפארמה, איטליה; "הנסיעה אסורה כשהאורות מהבהבים" למקהלת גיי גותאם ב"בית גריניץ'" בניו יורק; ו"ומחשבתה נעה על פני דממה", לצ'מבלו וצלילים אלקטרוניים, לוויויאן ספיטרי בטורונטו, קנדה. היינץ הוליגר, צ'ארלס ניידיץ' והתזמורת הקאמרית הישראלית, בין השאר, הזמינו יצירות אצל וולמן. הפרטיטורות שלו יוצאות לאור במכון למוזיקה ישראלית ובמרכז למוזיקה ישראלית. וולמן לימד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת סטנפורד, בברקלי ובברוקלין קולג', שם היה חבר בסגל המורים להלחנה ומנהל המרכז למוזיקה ממוחשבת של ברוקלין קולג'.
פרסים ואותות הוקרה.
פסקולי הסרטים של וולמן הוצגו בפסטיבלי סרטים באירופה ובארצות הברית בין השנים 1981 ל-2000 וזכו במדליות.
במאי 2006 חזר אמנון וולמן לישראל וכאן הוא עוסק בהוראה, בין השאר באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. מאז 2008 הוא עומד בראש אנסמבל מוזיקה נובה הישראלי.
משפחתו.
וולמן הוא בנו של הפרופ' משה וולמן ואחיו של הבמאי דן וולמן
סלטה (פירושונים)
שירה סתיו
שירה סתיו (נולדה בכ"ב בכסלו תשל"ב, 10 בדצמבר 1971) היא משוררת ומבקרת ספרות ישראלית. מרצה בכירה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה.
בשנת 2009 קיבלה תואר דוקטור לספרות עברית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, על עבודה שכותרתה "אבא אני כובשת: יחסי אבות ובנות בשירה העברית בשנות השישים על פי שירתן של דליה רביקוביץ, תרצה אתר ויונה וולך". עבודתה עובדה לספר שיצא לאור בשנת 2014.
שיריה החלו להתפרסם בכתבי עת ומוספי ספרות ושירה ובשנת 2007 זכתה בפרס "טבע" לשירה במסגרת פסטיבל המשוררים במטולה. זכתה ב-2009 בפרס ברנשטיין בתחום ביקורת ספרותית בעיתונות יומית על פרסום מאמריה בעיתון "הארץ". בשנת 2010 התפרסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד הספר "פתאום כבו כל האורות" אותו ערכה סתיו, המכנס את יצירת הפרוזה של תרצה אתר. ב-2012 התפרסם ספר שיריה הראשון "לשון אטית" בעריכת יגאל שוורץ. הספר זכה בפרס ברנשטיין לשירה לשנת 2013. בשנת 2014 מספר שירים מתוך הספר "לשון איטית" הוצגו בתערוכה "גזר דין גוף" בגלריה החדשה במוסררה.
סתיו נשואה לבלשן, פרופ' עידן לנדו, ולהם בת ובן. מתגוררת בתל אביב.
קישורים חיצוניים.
על כתביה:
חגי משגב