הפארק הלאומי מחולק ל-15 חלקות שגודל שטחן משתנה. לאורך שפת הימה, האזור המזרחי הוא בערך חוף האגם מדרום ל או בין העיר במזרח לבין מפעל הפלדה של חברת במערב. הרחבה קטנה מדרום למפעל הפלדה ממשיכה מערבה לאורך ערוץ היובל סולט קריק עד כביש 249 של אינדיאנה. האזור המערבי הוא בערך קו החוף דרומה עד כביש 12 של ארצות הברית בין ברנס דיץ' (Burns Ditch) מערבה לרחוב ברודוויי במרכז העיר . בנוסף, ישנם כמה אזורים מרוחקים, כולל פינהוק בוג (Pinhook Bog), ב שבמזרח; ב, מרכז הפארק; ושמורת הטבע המדינתית של ערבת קלומט (Calumet Prairie State Nature Preserve) וחורשת ערבות הובארט (Hobart Prairie Grove), שניהם ב, בקצה המערבי של הפארק.
גאוגרפיה.
הפארק הלאומי ממוקם בצפון אינדיאנה ונמצא ברובו במחוז פורטר, חלקים קטנים יותר במחוזות לייק ולאפורט. הוא שוכן כ-50 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר שיקגו ומשתרע לאורך כ-32 קילומטרים לאורך החוף הדרומי של ימת מישיגן, בין העיר במזרח לבין במערב, אך רוחבו הוא רק כמה קילומטרים. הפארק הלאומי משתרע על פני 62.12 קילומטרים רבועים, שטח הפארק מחולק לשני חלקים המופרדים זה מזה. הוא מקיף כמה מקומות וכן את ו, הנמצאים בבעלות מחלקת משאבי הטבע של אינדיאנה ומנוהלים על ידה, ולא על ידי הממשל הפדרלי. בנוסף ישנם כמה אזורים מרוחקים, כולל פינהוק בוג (Pinhook Bog), במחוז לאפורט שבמזרח, ו. בפארק כלולים דיונות חול, ביצות, ערבות, נהרות ומערכות אקולוגיות של יערות.
אקלים.
על פי מערכת סיווג האקלים של קפן, האקלים בפארק הלאומי אינדיאנה דונס הוא אקלים יבשתי לח וקיץ חם (Dfa). אזור עמידות הצמחים בפארק הלאומי אינדיאנה דונס בגובה 187 מטרים מעל גובה פני הים הוא 6a על פי הגדרות מחלקת החקלאות של ארצות הברית. טמפרטורת המינימום הקיצונית השנתית הממוצעת בפארק היא 23°C- מעלות צלזיוס.
המאפיין העיקרי של הפארק הלאומי אינדיאנה דונס הוא ימת מישיגן. הימה היא מקור לכמה תנאים הקשורים למזג האוויר העלולים ליצור סכנות למטיילים בפארק.
גאולוגיה.
אגן ימת מישיגן נוצר ב. אונת מישיגן של הקרחון היבשתי החלה את נסיגתה צפונה לפני למעלה מ-20,000 שנים לפני זמננו ויצרה את החוף הדרומי של אגן ימת מישיגן.
"מורנת ואלפראיסו" (Valparaiso Moraine), מורנת נסיגה המשתרעת סביב ימת מישיגן, היא הצורה הגאולוגית הדומיננטית שיצרה את צורות הנוף השונות של דיונות אינדיאנה בערך 40,000 שנים לפני זמננו. בתוך הקשת שנוצרה על ידי מורנת ואלפראיסו נמצאות שתי מורנות נסיגה מאוחרות יותר "מורנת טינלי" (Tinley Moraine) ומורנת לייק בורדר (Lake Border Moraine). כל מורנה יצרה סכר מלאכותי לרוחב הזרם דרומה של מי המסת הקרחונים הנסוגים. כאשר אגם קרחוני, שנוצר עקב כך, פרץ נקודה נמוכה במורנות, מפלס המים ירד והותיר מאחוריו סדרה של קווי חוף ורכסי דיונות.
"קו החוף קלומט" (Calumet Shoreline) הוא קו החוף העתיק ביותר של ימת מישיגן. זהו רכס חול גלוי לאורך דרך רידג' (Ridge Road) דרך המחוזות לייק ופורטר באינדיאנה. הרבה יותר קשה לזהות שני קווי חוף עתיקים יותר, "קו החוף טולסטון" (Tolleston) ו"קו החוף גלנווד" (Glenwood Shoreline) הממוקמים דרומה יותר באותם מחוזות.
בתקופות נסיגת הקרחונים היו תקופות של יציבות. בתקופות אלה נוצרו אגמים קרחוניים לאורך הגבולות הדרומיים של הקרחונים, שנקשרו לאגן ימת מישיגן על ידי מורנות הנסיגה. ארבע תקופות אגם קרחוניות עיקריות יצרו את דיונות אינדיאנה: אגם שיקגו (Lake Chicago) הקרחוני (14,000 שנים לפני זמננו), אגם אלגונקווין (Lake Algonquin) הקרחוני (9,000 שנים לפני זמננו), אגם צ'יפווה (Lake Chippewa) הקרחוני (7,000 שנים לפני זמננו), ושלב "הימות הגדולות ניפיסינג" (Nipissing Great Lakes) (4,000 שנים לפני זמננו). לאחר שהקרחונים נסוגו לחלוטין מאגן ימת מישיגן, לאחר שלב ימת ניפיסינג, אותם גורמים שיצרו את הדיונות מדרום לקו החוף הנוכחי, הרחיבו את קו החוף הקיים. הזרמים החופיים או משנעים חול דרומה לאורך החוף המזרחי של ימת מישיגן. כאשר הם נתקלים בנחלים המביאים מים מהיבשה, נוצרים שרטונות חול המצביעים במורד הזרם, דרומה אם החוף מצפון לדרום או מערבה לאורך החוף הדרומי עצמו. אם הזרמים היו חזקים מספיק, כפי כשהיו כשקו החוף של גלנווד נוצר, נוצרו מפרצים פנימיים רדודים עם לשונות חול רחבות בין כל מפרץ לאגם הפתוח. עם הזמן התמזגו לשונות החול עם קו החוף הרחוק ויצרו בריכות בין הדיונות. כל לשון חול תהפוך לרכס דיונות.
כאשר הבריכות התמלאו והרוח בנתה את רכסי החול החיצוניים גבוהים יותר, הבריכות התייבשו ורק נחל נשאר, כמו נהר קלומט הקטן כיום, מדרום לפארק המדינתי ולפארק הלאומי. כאשר קו החוף נע צפונה, נוצרו רכסים חדשים יחד עם נחלים נוספים, עכשיו איטיים יותר ועוצמתיים פחות, והתהליך התרחש שוב שוב. ממערב לדיונות אינדיאנה, אגם וולף (Wolf Lake) בעיר באינדיאנה, מהווה גבול מערבי לדיונות. כאן אותו תהליך פועל, רק הסחף החופי הוא שוב דרומה, אך לאורך החוף המערבי, דוחף את החול ולשונות החול מזרחה. כיום, אלו הם שרידי אדמות הביצה והאגמים שבין הדיונות שיצרו אזור זה במשך למעלה מ-40,000 שנה.
אקולוגיה.
הפארק שוכן בתוך האזור האקולוגי של "המעבר במרכז בין יערות לערבות העשב" (Central forest–grasslands transition). לדברי אוגוסט וילהלם קיכלר (August Wilhelm Küchler), גאוגרף וחוקר טבע אמריקאי יליד גרמניה, הצמחייה הטבעית הפוטנציאלית (צמחייה שניתן היה לצפות שתגדל במקום בהתאם לתנאים הסביבתיים (אקלים, גאומורפולוגיה, גאולוגיה) ללא התערבות אנושית או אסון טבע) של הפארק הלאומי היא של אלון / קאריה ("Carya") ויער עצים רחבי עלים, המכונה "יערות רחבי עלים ומעורבים של אקלים ממוזג" (Temperate broadleaf and mixed forest).
צמחייה.
הפארק הלאומי אינדיאנה דונס הוא בית גידול לכ-1,130 צמחים וסקולריים מקומיים. בפארק גדלות אוכלוסיות של 30% ממיני הצמחים הנדירים, המאוימים או בסכנת הכחדה הגדלים באינדיאנה. נוף הדיונות מעוצב על ידי אירועים קרחוניים ואקלים משתנה, ומכיל צמחייה נפרדת המייצגת יערות נשירים מזרחיים, שרידי יערות טאיגה ומינים בעלי זיקה לחוף האוקיינוס האטלנטי. בנוסף, הפארק הלאומי הוא חלק מהגבולות הצפוניים והמזרחיים ביותר של האזור האקולוגי המכונה "חצי האי ערבות העשב הגבוה" (tallgrass prairie peninsula) וכולל שרידים מאיכות גבוהה של סוג צמחייה זה ההולך ומתמעט. נוכחותם של סוגי קהילות צמחים ייחודיים של דיונות וצמחי ביצה היו הגורם להיסטוריה ארוכה של חקירות ומחקרים בוטניים. אדמות בפארק הלאומי נקראו "מקום הולדתה של האקולוגיה האמריקאית" (birthplace of American ecology) כתוצאה מעבודה מוקדמת על סוקצסיה של צמחים שביצע ד"ר הנרי קאולס לפני למעלה ממאה שנה. חקירות הקשורות למספר תחומים של אקולוגיית צמחים נמשכות גם היום ונחשבות חיוניות לשימור המערכות האקולוגיות הדינמיות של הדיונות של אינדיאנה.
בין המינים המצויים בסיכון: "Cirsium pitcheri" (באנגלית Pitcher’s thistle), מין ממשפחת המורכבים, אנדמי לדיונות החול סביב הימות הגדולות ו-"Asclepias meadii" (באנגלית Mead's milkweed) ממשפחת ההרדופיים. מינים נוספים נדירים כוללים את: "Actaea pachypoda" (באנגלית White baneberry), "Aristolochia serpentaria" (באנגלית Virginia snakeroot) ו-"Primula meadia" (באנגלית shooting star).
בשטח הפארק זוהו 369 צמחים בעלי פרחים. בין פרחי האביב הנפוצים ביותר: "Podophyllum peltatum" (באנגלית May apple), נורית (שישה מינים) וסיגליות (14 מינים). בקיץ פורחים חמישה מינים של סחלבים ו-11 מינים של מטה-זהב ("Solidago").
בעלי חיים.
המגוון הביולוגי היה הסיבה העיקרית ליצירת הפארק הלאומי אינדיאנה דונס. מכיוון שהפארק הלאומי ממוקם בכמה אזורי מעבר אקולוגיים, המגוון גדול פי כמה ויותר מרוב האזורים בגודלו. למעשה, הפארק הלאומי אינדיאנה דונס הוא רביעי במגוון הביולוגי בקרב הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, למרות ששטחו הוא רק 62 קילומטרים רבועים. מינים משינויים אקלימיים בעבר הצליחו לשרוד בבתי גידול מוגנים. ההשפעה הממתנת של ימת מישיגן, יחד עם המגוון הגדול של בתי הגידול באזור קטן, מסבירים חלק ניכר ממגוון הצמחים ובעלי החיים. 46 מינים של יונקים, 18 מיני דו-חיים, 23 מיני זוחלים, 71 מיני דגים, 60 מינים של פרפרים ו-60 מינים של שפיריות ושפריריות. אוכל הצמחים הגדול ביותר הוא אייל פרדי לבן-זנב ואילו הטורף הגדול ביותר הוא זאב ערבות. זוהו למעלה מ-350 מינים של עופות, כאשר 113 מתוכם מקננים דרך קבע בפארק. הפארק הלאומי מספק גם בית גידול למושבות קינון של אנפות כחולות גדולות ולמין הפרפר הכחול של קרנר ("Plebejus melissa samuelis") המצוי בסכנת הכחדה.
היסטוריה.