מיטשל טיפל בקליניקה פרטית בניו יורק, וסיפורי מטופליו הפרטיים מוזכרים ברבים מכתביו, כאמצעי להצגת דרך עבודתו הטיפולית. מיטשל היה בין מקימי כתב העת הרבעוני "דיאלוגים פסיכואנליטיים" והיה עורך כתב העת משנת 1990 עד מותו. השבועון הנפוץ ניוזוויק זקף לזכותו את ההתעוררות בפסיכואנליזה בעשור זה.
מיטשל כיהן כנשיא הראשון של האיגוד הבינלאומי לפסיכואנליזה ופסיכותרפיה ההתייחסותית.
תורתו.
מיטשל, יחד עם ג'יי גרינברג, הם מהתאורטיקנים המוכרים ביותר בגישה ההתייחסותית, וספרם "יחסי אובייקט בתאוריה פסיכואנליטית" נחשב כספר המרכזי הראשון שתיאר גישה זו.
מיטשל וגרינברג ערכו מחקר משווה של תאוריות פסיכואנליטיות שונות והציבו אותן זו מול זו תוך התמקדות במושג יחסי אובייקט, המתאר יחסי אנוש מציאותיים או אשלייתיים. התפישה שעלתה מספר זה שללה את תאוריית הדחף הפרוידיאנית, תפישה לפיה האדם מונע על ידי כוחות ליבידינאליים מתוך האיד. הספר מתייחס לשינוי בתפישה זו לאורך השנים, דרך התאוריות של מלאני קליין, תאוריות יחסי אובייקט, אסכולת פסיכולוגיית האגו, אסכולת פסיכולוגיית העצמי של היינץ קוהוט וממשיכיו.
מתוך תאוריות אלו נולדה התפישה החדשה שמיטשל וגרינברג מציגים. על פי תפישה זו, הנפש איננה שדה קרב של דחפים מודחקים המונעים על ידי עקרון העונג, ושהקשרים החברתיים הם רק אמצעי לסיפוקם - אלא דרמה מורכבת של דימויים פנימיים של העצמי והזולת, כאשר הקשר החברתי הוא המוטיבציה העיקרית של הנפש.
ספר זה היווה את אבן הפינה בגישה ההתייחסותית, שהפכה לאסכולה מרכזית בפסיכואנליזה בת זמננו. גישה זו מדגישה את תפקיד מערכות היחסים בנפש האדם, ומשלבת את הפסיכואנליזה הבינאישית העוסקת בחקירת יחסי גומלין בין-אישיים, עם רעיונות של תאוריית יחסי אובייקט אודות החשיבות הפסיכולוגית של הפנמת מערכות יחסים.
הגישה ההתייחסותית מניחה כי הנפש האנושית היא בבסיסה תופעה חברתית, וכל אדם ממקד ומממש אותה באופן משני. הפרט נולד עם רצון ליצור יחסים עם סובביו, והאישיות מתפתחת מתוך מערכות היחסים הראשוניות של התינוק עם הוריו ודמויות משמעותיות אחרות.
מיטשל הרחיב את עקרונות נגישה ההתייחסותית בספרו "התייחסותיות: מהיקשרות לאינטרסובייקטיביות" שיצא מעט לפני מותו בשנת 2000.
מותו.
מיטשל מת מדום לב במהלך פעילות אירובית, בגיל 54. ספרו האחרון "האם אהבה יכולה להתמיד" פורסם לאחר מותו על ידי אלמנתו, מרגרט בלאק, ודן בתאוריות של יחסי אהבה ותשוקה.
ספריו.
ספרים שיצאו בעברית:
התרסקות מטוס חיל האוויר הפולני ברוסיה
התרסקות מטוס טופולב Tu-154 של חיל האוויר הפולני התרחשה ב-10 באפריל 2010. המטוס, שעל סיפונו היו נשיא פולין לך קצ'ינסקי ורבים מבכירי מוסדות השלטון בפולין, התרסק בקרבת שדה התעופה סמולנסק שברוסיה. איש מבין 96 הנוסעים ואנשי הצוות לא שרד בהתרסקות.
ההתרסקות.
בשעה 10:56 (שעון קיץ מוסקבה) התרסק מטוס מסוג טופולב Tu-154 בקרבת העיר סמולנסק ברוסיה. במטוס היו נשיא פולין לך קצ'ינסקי, רעייתו, רמטכ"ל צבא פולין, מפקד חיל הים, קצינים בכירים בצבא, נגיד הבנק המרכזי של פולין, סגן יו"ר הסנאט, חברי סנאט (בהם ארקדיוש ריביצקי), שרים, סגני שרים, בכירי ממשלה ונציגי משפחות שאיבדו את יקיריהם בטבח יער קאטין.
הנוסעים היו בדרכם לסמולנסק כדי להשתתף בטקס לציון שבעים שנה לטבח יער קאטין. במטוס הייתה גם אנה ולנטינוביץ', ממובילות המאבק נגד הקומוניזם בפולין בשנות השמונים.
המטוס המריא מנמל התעופה ורשה פרדריק שופן שבוורשה והיה אמור לנחות בשדה התעופה סמולנסק. ההערכה הראשונית הייתה שהתאונה אירעה עקב טעות אנוש של הטייס, שבחר לנסות ולנחות בשדה התעופה של סמולנסק אף על פי שקיבל הנחיות לנחות במינסק, עקב תנאי מזג אוויר קשים ששררו באזור סמולנסק בזמן התאונה – ערפל כבד שגרם לראות נמוכה. לפי עדויות, המטוס פגע בצמרות עצים בזמן ירידה לנחיתה ולאחר מכן התרסק.
על סיפון המטוס היו 88 נוסעים ו-8 אנשי צוות. כולם נספו באסון.
החקירה.
בתוך שעות לאחר ההתרסקות הכריז נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב, על הקמת ועדת חקירה מיוחדת לנסיבות התאונה, שעבדה בצמוד לוועדת התעופה הבין-מדינתית. בראש הוועדה המיוחדת מונה לעמוד ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין. במקביל החלה חקירה של התובע הכללי של רוסיה בחשד ל"הפרת כללי הבטיחות" הקבועים בקודקס הפלילי הרוסי.
פוטין ומדבדב הבטיחו לראש ממשלת פולין דונלד טוסק כי החקירה תתנהל בשיתוף פעולה עם ממשלת פולין, אולם גם בתום החקירה סירבו למסור את שרידי המטוס לפולין. ממצאים ראשוניים הצביעו על שילוב של שני גורמים לתאונה: ערפל כבד, השכיח באזור זה בעונת האביב, וטעות טייס. כל שלוש הקופסאות השחורות של המטוס אותרו על ידי החוקרים, האחרונה שבהן ב-12 באפריל. למחרת התאונה, ולאחר שבחנו את הקלטות אחת הקופסאות השחורות שנמצאו, אמרו החוקרים כי הממצאים אינם מצביעים על תקלות טכניות במטוס קודם להתרסקות. זאת בניגוד להשערות כי במטוס, בן 20 שנה, היה כשל טכני.
במקביל לחקירת נסיבות התאונה על ידי שלטונות רוסיה, נפתחה בפולין חקירה מקיפה באשר לנסיבות התאונה, וחוקרים פולנים הגיעו למקום האירוע לאיסוף מידע. בתחקיר התברר שהקברניט וטייס המשנה של המטוס לא היו מורשים להטיס מטוס מסוג זה, ולא שלטו במכשור שלו.
באוקטובר 2012 פורסם שנמצאו עקבות של TNT וניטרוגליצרין על מושבים במטוס ועל הכנפיים.
בשנת 2020 ועדת החקירה הממלכתית בפולין פרסמה את מסקנותיה, לפיהן הגורם להתרסקות היו שני מטעני חבלה שהוטמנו במטוס במהלך עבודות תחזוקה שעבר ברוסיה בשנת 2009. הממשל הרוסי דחה טענה זו.
ההתרסקות בתרבות.
האסון הוגדר כאחד האסונות הכבדים ביותר בתולדות פולין מאז מלחמת העולם השנייה והופיע בשלל סרטי תעודה.
בשנת 2013 החלה הפקת סרט קולנוע עלילתי בשם "סמולנסק", המגולל את ההתרסקות והליך החקירה מהצד הפולני. הסרט, שבוים על ידי אנטוני קראוזה, יצא לאקרנים בקיץ 2016.
הלורד הראשון של הימייה
וילה ואלמראנה (ויגרדולו)
וילה ואלמראנה (איטלקית: Villa Valmarana) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בוויגרדולו (Vigardolo) במרחק מה מצפון ויצ'נזה. וילה ואלמראנה הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת הווילות הפלדיאניות בוונטו. הבנייה התקיימה בשנות הארבעים של המאה השש-עשרה.
ייחוס הווילה לפלאדיו איננו בטוח לחלוטין מפני שתוכנית הווילה איננה מופיעה בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". בספר נזכרת אמנם 'וילה ואלמראנה', אך וילה זו איננה קיימת, ואין זיקה בין המתואר בספר לבין הבניין הנדון כאן. יחד עם זאת שרדה תוכנית נפרדת של הבניין השמורה בארכיון המכון המלכותי לאדריכלות RIBA בלונדון, המאששת את ייחוסו לפלאדיו, ודומה שהדבר מוסכם על הכול.
אדריכלות.
הבניין מלבני וקטן למדי במידותיו. הוא בנוי על גבי משטח מוגבה עם גרם מדרגות המוביל אל מבואה המורכבת משני עמודים עם כותרות בסדר דורי, ומעליהם קשת סרליאנית. קומת האדון בעלת החלונות גבוהים, ומעליה קומה עליונה הניכרת בחלונותיה הרבועים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית, כיאה לווילה כפרית. המבואה שמעבר לפתח גדולה מאוד, ומובילה לאולם מרכזי (salone) הקטן ממנה. משני צידי האולם והמבואה מסודרים יתר חדרי הבניין בצורה סימטרית. הווילה הייתה מעוטרת בציורי קיר שרק שירידים מהם שרדו.
פגישה בסופר
פגישה בסופר הוא מחזה מאת שולה מגידו, שהועלה לראשונה בתיאטרון הסימטה, במסגרת "תיאטרון מקורי" ב-1992. הבמאי היה זכריה טובי, ושיחקו בו גדעון שמר ועידית צור. בקיץ 1995 הועלה המחזה בריו דה ז'ניירו בפורטוגזית בתיאטרון טרזה רשל. המחזה זכה לביקורות משבחות.
עלילה.
בנימין - אלמן טרי ותלותי, ואילנה - אלמנה ותיקה ועצמאית, נתקלים זה בזו בסופרמרקט. הפגישה המקרית עשויה להפוך למפגש גורלי, אבל הסקרנות וההזדקקות של הפעם הראשונה מתערבבים בחששות ובספקות אם ואיך לפתוח פרק חדש של חיים משותפים. כל אחד נאלץ ללמוד מחדש את שיטות החיזור, ולאורך העימותים הם מתוודעים זה לזו.
קרש גב
קרש גב או לוח גב הוא מוצר רפואי המשמש לקיבוע ולהעברה של פצועים כאשר קיימת אפשרות של פגיעה בעמוד השדרה. לוח גב משמש למניעת תזוזה של עמוד השדרה העלולה ליצור נזק בלתי הפיך. לרוב, נמצאים לוחות גב בשימוש של כוחות עזרה ראשונה ורפואת חרום, כגון מגן דוד אדום.
קרשי גב עשויים עץ, אלומיניום או פלסטיק. כיום קיימת מגמה של הימנעות משימוש בקרשי גב העשויים עץ עקב התחזוקה הרבה הנדרשת, כגון טיפול בסדקים ושברים, ריקבון וחיידקים.
קרשי גב רחבים יותר מרוחבו של אדם ממוצע, על מנת לאפשר התאמה של רצועות קיבוע וכדי לאפשר את קיומן של ידיות נשיאה. לרוב, מאפשר החומר שממנו עשוי קרש הגב מעבר של קרני רנטגן, כדי לאפשר צילום של הפצוע בעודו מרותק ללוח.
הקיבוע מתבצע בדרך כלל בתוספת של צווארון לקיבוע עמוד שדרה צווארי (כגון צווארון פילדלפיה) שנועד למנוע תנועת הראש קדימה ואחורה (תנועה של "כן"). נוסף על כך, נתמך הראש בצדדיו על ידי שמיכה מגולגלת ("ספר תורה"), או חוסמים (Head Wise), כדי למנוע תנועה לטרלית (צדית) של הראש (תנועה של "לא"). במידה וקיים חשד לפגיעה בכל עמוד השדרה ולא רק הצוואר, נמנעת בצורה מוחלטת תנועה של הפצוע על ידי ריתוקו ברצועות.
גבעת הארבעה
גבעת הארבעה היא גבעה בירושלים, הממוקמת מזרחית למנזר מר אליאס ולדרך חברון, דרומית לקיבוץ רמת רחל ומערבית לחומת שמואל.