לאחר שהובהר לחוקרים הסורים שלוינברג הוא קצין מודיעין, התנהלה חקירתו בשפה הערבית בלבד. חוקריו הצליחו לגרום לו להאמין כי מדינת ישראל חרבה, וכי הם יוזמים הקמת "מוזיאון הנצחה" למודיעין הישראלי. לוינברג התפתה לדבר. ירדור תיאר זאת: "לוינברג זימר לחוקרים הסורים עוד ועוד, עד שהם עצמם לא יכלו לעמוד בשטף המידע שזרם ממנו. הם הרימו ידיים ואמרו לו: 'אדוני, תעשה לכולנו טובה ותכתוב הכול בעצמך'". לוינברג מילא מחברות שלמות עמוסות מידע על המבנה, בעלי התפקידים, משימות, דרכי פעולה של יחידת הסיגינט הצה"לית וכן מידע על יחידות מודיעין אחרות, במשך ארבעה חודשים בתנאי בידוד. לאחר מכן הועבר לכלא אלמזה שבפאתי דמשק והוחזק בו בחדר אחד עם שאר שבויי צה"ל למשך מספר חודשים נוספים. ברשתות הקשר הערביות דיברו על "הפרופסור היהודי שכותב ספרים". רק לאחר מכן הבינו בצה"ל את משמעותה האמיתית של הידיעה: המידע שסיפק לוינברג גרם לתדהמה בסוריה לנוכח ההיקף והאיכות של המודיעין הסיגינטי הצה"לי והמקורות למודיעין זה (כולל פעילותה של סיירת מטכ"ל). בכך גרמה חקירתו של לוינברג לאובדן מקורות מודיעיניים של צה"ל. משהתברר היקף המידע שמסר לוינברג לסורים, לא היה מנוס משידוד מערכות באגף המודיעין.
לוינברג חזר לישראל במסגרת עסקת חילופי שבויים. לאחר חזרתו נחקר במתקן החקירות בזכרון יעקב במשך זמן רב. בתקופת חקירתו נפגשה עמו ראש הממשלה גולדה מאיר. הרמטכ"ל מוטה גור החליט שלא להעמידו לדין צבאי. לבסוף הוא הוכר כנכה צה"ל.
בשנות התשעים של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 שימש לוינברג מנחה להיסטוריה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה הפתוחה, עד יציאתו לגמלאות. הוא נשוי ואב לילדים, ומתגורר בחיפה.
הערכת התנהגותו בשבי.
בניגוד לדימוי שכיח בתרבות הישראלית, רוב שבויי צה"ל אינם מחזיקים מעמד בחקירתם בשבי. לטענת ירדור, גם במלחמת יום הכיפורים הנחת העבודה הייתה שכל מה שיודע השבוי הופך לידוע. אף על פי כן, לאחר שובו של לוינברג לישראל היו שדרשו להעמידו לדין באשמת בגידה. לאחר פגישה בין לוינברג לבין הרמטכ"ל, הוחלט לסיים את שירותו של לוינברג ללא הליכים משמעתיים או פליליים. בדומה לקציני בינה רשתית אחרים באותה עת, לא הוכשר לוינברג להתמודדות עם הלחץ הנפשי העצום המופעל על חיילים בשבי הסורי. גם סדרת השבי שהייתה נהוגה לפני המלחמה (ולא הועברה ללוינברג), נמצאה שגויה מן היסוד לאחר המלחמה.
היו מבין מפקדיו של לוינברג (כמו יואל בן-פורת) שאמרו שציפו ממנו להתאבד, ולא לאפשר לידע שרכש ליפול בידי הסורים. על כך העיר משה זונדר בספרו "סיירת מטכ"ל": "לעניות דעתי, עמדה כזאת מבטאת חוצפה ועזות מצח מצד מפקדים שישבו לבטח במפקדותיהם, ולא חוו אפילו חצי שעה של ישיבה בשבי".
בראיון שקיים משה זונדר עם לוינברג בפברואר 1990 נמנע הלה מלהכחיש את המיוחס לו. בין היתר אמר לוינברג בראיון:
סג"ם אברהם וייס היה קצין מודיעין שנפל בשבי בתחילת מלחמת יום הכיפורים וקיבל ציון לשבח מקצין מודיעין ראשי על התנהגותו בשבי. כשנשאל לדעתו על לוינברג, השיב וייס:
הספר מלחמת יום כיפור – זמן אמת מעריך את מעשיו של לוינברג: "פרשת לוינברג היא יום כיפור של מערך האיסוף של המודיעין הישראלי, כמו שההפתעה היא הקטסטרופה של מחלקת המחקר."
בקהילת המודיעין הישראלית הפך לוינברג לסמל לנחקר ש"זימר" בחקירה. בקורסי הכשרה של חיל המודיעין מכנים את לוינברג "הקב"ר המזמר" ומסבירים באמצעות המקרה שלו את חשיבות המידור. מיכה קובי, בכיר בשב"כ לשעבר, אמר ב-2009:
בראיון שנתן בשנת 2016 לתוכנית "אולפן שישי" של ערוץ 2, הביע לוינברג לראשונה הערכה לפיה סמי אמת שהחדירו הסורים למשקאות שנתנו לו בשבי, היו בין הגורמים שהביאו אותו לספר להם את כל מה שידע.
ליאורה גלט-ברקוביץ'
ליאורה גלט-ברקוביץ' (נולדה ב-16 במאי 1953) היא פרקליטה שהדליפה ב-2003, סמוך למועד הבחירות לכנסת השש עשרה, את דבר חקירתו החסויה של ראש הממשלה אריאל שרון במה שנודע כ"פרשת סיריל קרן".
גלט-ברקוביץ סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב והצטרפה לשירות המדינה כפרקליטה.
הדלפת פרשת סיריל קרן.
ערב הבחירות לכנסת השש עשרה, שהתקיימו ב-28 בינואר 2003, היה ידוע בציבור על מספר חקירות המתקיימות נגד אריאל שרון ומשפחתו, כמו פרשת האי היווני, אולם החקירה בפרשת סיריל קרן נשארה חסויה. באותה פרשה הועלה חשד ששרון קיבל כסף, לכיסוי ההוצאות בבחירות הפנימיות לראשות הליכוד ששרון התחייב לממן, מאיש העסקים האוסטרי מרטין שלאף, וזאת במסווה של הלוואה מסיריל קרן - ידידו של שרון ממלחמת העצמאות. גלט-ברקוביץ, שעבדה אז בפרקליטות מחוז מרכז, שימשה כפרקליטה מלווה בתיק. ב-5 בינואר 2003 היא הדליפה לעיתונאי ברוך קרא מ"הארץ" את דבר החקירה ואף העבירה לו עותק מהבקשה לחיקור דין שנשלחה לדרום אפריקה, מקום מגוריו של קרן. עיתון "הארץ" פרסם בהרחבה את העניין ב-7 וב-8 בינואר 2003.
לאחר פרסום הידיעה אודות החקירה ב"הארץ", מינה היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, צוות חקירה מיוחד כדי לאתר את המדליף. בתחילה כלל הצוות אנשי שב"כ, אך הללו עזבו לאור מחאות וצו על תנאי של בג"ץ על עירובם. הצוות חקר באזהרה את קרא (בעבירה של שיבוש מהלכי משפט) וקיבל בצו בית משפט את פלט שיחות הטלפון שלו. נוסף, קיבל הצוות מידע אודות מקור ההדלפה מעיתונאי שנודע בכינוי "נשר". גלט-ברקוביץ הובאה לחקירה, לא ניצלה את זכות השתיקה והודתה במעשה. מהדלפות מחקירתה במשטרה נטען כי אמרה שהחליטה להדליף כדי לסייע למתנגדיו של אריאל שרון כיוון שבנה עומד להתגייס לצה"ל ועל כן היא חוששת ששרון יהיה בשלטון.
אליקים רובינשטיין אמר לאחר מכן כי "זו הייתה הדלפה יזומה ואידאולוגית - והיא נכשלה", וכן "העיקר הוא שהייתה הדלפה שיכלו להיות לה תוצאות קשות - עירוב של חקירה עם פוליטיקה ותיק שאולי היה מתנהל על ידי האדם שהדליף. זו פרקליטה שנכשלה בתפקידה... מדובר באידאולוגיה של השקפות אישיות ולא אכנס ליותר מזה". הוא הכחיש כי החקירה הנמרצת לאיתור המדליף הייתה מטעמים פוליטיים. גם פרקליטת המדינה עדנה ארבל הוקיעה את ההדלפה.
תוצאות הפרשה.
התוצאות המיידיות של הפרשה היו כי נושא השחיתות של שרון והסובבים אותו ירד מסדר היום של מערכת הבחירות ובכך סייעה לשרון להשיג את ניצחונו בבחירות. ספין של הפרשה אירע כששידור חי ממסיבת עיתונאים של שרון, בה היה אמור למסור את גרסתו על החקירות המתנהלות נגדו ונגד משפחתו, הופסק בהוראת יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, מישאל חשין, כיוון שלדבריו הפך האירוע לשידור תעמולת בחירות - האסור על-פי החוק במועד סמוך לבחירות. הדבר נתפס כ"סתימת פיות" וסייע אף הוא לשרון.
גלט-ברקוביץ' הושעתה מעבודתה מיד עם פרסום הפרשה. היא הועמדה לדין פלילי והורשעה במסגרת עסקת טיעון בעבירה של "גילוי בהפרת חובה", ונדונה ל-8 חודשי מאסר על תנאי וקנס של 10,000 ש"ח. היא התפטרה משירות המדינה ולא הועמדה לדין משמעתי (שהיה יכול לפגוע בפנסיה שלה). בהליך נפרד של לשכת עורכי הדין נשלל רישיונה לשנה וחצי. השופטת במשפטה הפלילי, חיותה כוחן, אמרה כי גלט-ברקוביץ' הודתה במשטרה כי מטרתה הייתה להשפיע על ציבור הבוחרים וכי "מעשיה חרגו מהאיזון בין ההדלפה לזכות הציבור לדעת". גלט-ברקוביץ' אמרה לאחר משפטה כי: "לא הפרתי את אמון הציבור אלא פעלתי בשירות הציבור" ו"עודני משוכנעת שבדמוקרטיה לא תיתכן הצבעה מושכלת ללא ידיעת עובדות חשובות כל כך". בראיון כמה חודשים לאחר מכן טענה כי חקירת פרשת סיריל קרן עוכבה על ידי יד מכוונת מלמעלה וכי אליקים רובינשטיין העביר מסר לחוקרים ש"העניינים לא רציניים". היא אף ציינה את יחסה החם של עדנה ארבל לאחר חשיפת הפרשה.
הפרשה הסעירה את הרוחות בישראל. בעיני אנשי הימין היה בה משום אישוש לטענות כי פרקליטות המדינה נוקטת במדיניות של איפה ואיפה בחקירותיה, ורודפת את אנשי הימין, והיו ביניהם אף שהפליגו לטעון כי התיק נתפר מראש על שרון על מנת להפילו. עמדה מנוגדת הייתה שהסתרת מידע על חשדות של מעורבות של מועמד לראשות הממשלה במעשים פליליים פוגעת בחופש הבחירה של האזרחים, והדלפתו לציבור, אף שאינה חוקית, היא בבחינת שירות ציבורי מהמעלה הראשונה, באשר הוא נותן לציבור הבוחרים תמונה מקיפה יותר על המועמד. כך, למשל, סבר נשיא מועצת העיתונות, פרופ' מרדכי קרמניצר, שטען כי לא היה מקום להעמיד את גלט-ברקוביץ' לדין פלילי אלא לדין משמעתי בלבד (כפי שנעשה במקרה של ענת סבידור-גולדנצוויג). הוא הגדיר את חקירת העיתונאי ברוך קרא באזהרה וקבלת פלט השיחות שלו כ"פגיעה חמורה בחופש העיתונות והמשטר הדמוקרטי בישראל". עיתון "הארץ" ראה אף הוא את חקירת הצוות מיוחד בחומרה ותקף קשות את אליקים רובינשטיין.
בסוף ינואר 2007 גלט-ברקוביץ' תבעה את עיתון "הארץ" וכתבו, ברוך קרא, בתביעת פיצויים של 2.5 מיליון ש"ח, בטענה כי מעשיהם של העיתונאי ומערכת העיתון הביאו לחשיפתה וגרמו לפיטוריה ואובדן פרנסתה. בנובמבר 2011 דחה בית המשפט את תביעתה. ב-21 באוקטובר 2014, בית המשפט העליון דחה את ערעורה של ליאורה גלט-ברקוביץ' כנגד דחיית המחוזי את תביעתה נגד "הארץ", וקבע שמערכת עיתון "הארץ" לא התרשלה בעבודתה.
גלט ברקוביץ' היא אחת מפרקליטיו של דוד אפל שעמד לדין בפרשת מגדל הזוהר, הורשע וריצה את עונשו.
וושינגטון די. סי.