בעבר ההר היה מוקדש לאלה קיבלה, ולכן כונתה על ידי הרומאים "Idaea Mater", על שם ההר. על הר זה, לפי האגדה, חוברו ספרי הסיבילות. המיתולוגיה היוונית מספרת כי על הר אידה התקיים 'משפט פאריס', שחרץ את גורלה של טרויה. על פי אגדה זו, הכעס של הרה שלא נבחרה על ידי פאריס כאלה היפה ביותר מכולן היה העילה האמיתית למלחמה.
במהלך מסע כיבושיו של חשיארש הראשון, היה ההר אחד ממוקדי העצירה של המחנה הפרסי.
ייתכן ושם ההר נובע משמו של הגבוה בהרי כרתים הר אידה.
אידה (טורקיה)
יאיר פלד
יאיר פלד (13 בינואר 1932 – 7 בספטמבר 1959) היה מפקד סיירת צנחנים. נרצח על ידי בדואים בנגב.
ביוגרפיה.
יאיר נולד ב-1932 בקיבוץ יגור, בן לפינחס ושיינדל פלד, ממייסדי הקיבוץ. ליאיר חמישה אחים: רוחק'ה, יהודה פלד, לימים מפקד עוצבה ותת-אלוף בצה"ל, נעמי, מנחם ואיה.
בנעוריו היה מדריך בתנועת הנוער הקיבוצית והרבה לסייר ולארגן טיולים בנגב.
התגייס לנח"ל בשנת 1950, ובאופן חריג שימש בו-זמנית כצוער ומדריך בקורס קצינים. אחרי שחרורו, ב-1954, חזר לקיבוץ יגור, נשא לאשה את מרים לוצ'נסקי, ומונה לרכז החטיבה הצעירה בתנועת הקיבוץ המאוחד.
בהיותו במילואים עבר קורס מ"פים. בשנת 1958, ביוזמת מח"ט חטיבת הצנחנים מנחם אבירם וסגנו מוטה גור, חזר והתגייס, בהסכמת הקיבוץ, כמפקד סיירת צנחנים בדרגת סרן. בתפקיד זה, בתקופת הרגיעה היחסית שאחרי מבצע קדש, העביר את הדגש מפעולות תגמול אל עבר יכולות הסיור והניידות הנדרשות מסיירת במלחמה. בהתאם לכך הנהיג בסיירת מסעות אופניים, ושימוש באופנועים וגמלים במטרה לשפר את ניידות הלוחמים. ביזמתו נסלל כביש הפטרולים לאורך גבול מצרים, ונפרץ "מעלה היעלים", שחיבר לראשונה את רמת המדבר עם אזור סדום. שם המעלה הוסב כחודש אחרי מותו ל"מעלה יאיר".
בשנת 1959 יצא לבדו לתרגיל ניווט בדד באזור הר שגיא. בחצותו את ערוץ נחל סרפד הותקף מן המארב בירי ונהרג. הרצח יוחס למסתננים בדואים משבט סאראחין של מטה אל-עזאזמה, שפעלו ככל הנראה בשליחות המודיעין המצרי.
מותו זכה לתהודה ציבורית והוא נטמן בחלקה הצבאית בבית העלמין ביגור, בהלוויה בהשתתפות כאלפיים אבלים. הותיר אחריו אשה (לימים אשתו של רפי איתן), ובת, יעל, שנולדה אחרי מותו.
בעקבות רצח פלד הורה אלוף פיקוד הדרום, אברהם יפה על מבצע הגר, שבו פונה הר הנגב מבני שבט הסאראחין. משתפי הפעולה עם הצבא פונו לאזור דימונה והאחרים שבחרו לא לשתף פעולה אולצו לעבור לסיני על ידי תפיסת בורות המים שלהם.
מיינהטן
מיינהטן (גרמנית: Mainhattan) הוא כינוי לעיר פרנקפורט, ונובע מהלחם בסיסים של המילים "מיין" (הנהר Main, עליו שוכנת פרנקפורט) ו"מנהטן" (Manhattan, אי ורובע של העיר ניו יורק). הכינוי לעיר נובע מגורדי השחקים הרבים ומקו הרקיע המפורסם שלה.
התפתחות השם.
פרנקפורט היא אחת הערים היחידות באירופה כולה והעיר היחידה בגרמניה שמתירה בנייה לגובה במרכז העיר. כתוצאה מכך, במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 נבנו בעיר מספר רב של גורדי שחקים, דבר המזכיר את מראהו המפורסם של האי הניו-יורקי. כינויים נוספים הם "בנקפורט" על שם הבנקים הרבים, ו"קראנקפורט" (בגרמנית: "Krankfurt", הלחם של "חולה" ("Krank") ושם העיר) בגלל מרכזיה הרפואיים הגדולים.
כיום (2013), תשעה מתוך עשרת הבניינים הגבוהים ביותר בגרמניה נמצאים בפרנקפורט (היחידי שמחוץ לפרנקפורט הוא הבניין התשיעי בגובהו, בניין הדואר בבון).
למרות שבמקור היה השם כינוי גנאי לעיר, כיום השם נחשב כמחמאה לעיר, על היותה מרכז תעסוקה, מסחר ובילוי בדומה למנהטן. למעשה, עצם ההשוואה של פרנקפורט, עיר בסדר גודל בינוני (כ-700,000 תושבים) לניו יורק (מעל ל-8 מיליון תושבים), היא מחמאה בפני עצמה. העירייה ותושבי העיר משתמשים בכינוי לקידום התיירות בעיר, הן בפרסום והן בשגרת הלשון.
שאנל (חברה)
שאנל (בצרפתית: Chanel) הוא בית אופנה צרפתי. החברה כיום בבעלותם של האחים הצרפתים ממוצא יהודי אלן וז'ראר ורטהיימר, נכדיו של איש העסקים היהודי-צרפתי פייר ורטהיימר שהצליח לחלץ את העסק הרווחי של החברה במלחמת העולם השנייה, קו הבישום, משליטתה הבלעדית של המייסדת קוקו שאנל ששיתפה פעולה עם הנאצים. שאנל הוא מותג המתמחה בעיצוב אופנה מסוג הוט קוטור, והפך לסמל סטטוס של המעמד הגבוה.
היסטוריה.
1909 עד שנות ה-20.
ב-1909 הקימה קוקו שאנל את "House of Chanel" בקומה מתחת לעסקו של אטיין בלסאן שהיה המאהב שלה לתקופה קצרה. שאנל מכרה כובעים שעיצבה לאנשי החברה הגבוהה. לאחר מכן הכירה שאנל את ארתור בוי קאפל והייתה הפילגש שלו. ב-1913 מימן קאפל את החנות העצמאית הראשונה של שאנל שנקראה "Chanel Modes". ב-1915 פתחה עוד שתי חנויות בקלבדוס ובביאריץ שהחלו למכור בגדי ספורט אלגנטיים לנשים. התפרצותה של מלחמת העולם הראשונה השפיעה קשות על אירופה כולה ועל תחום הטקסטיל בפרט. באותו זמן פתחה שאנל חנות מול מלון ריץ ועיצוביה התפרסמו בכול צרפת. בשנת 1917 פרסם המגזין הרפרס בזאר שפריטי האופנה של שאנל הם פריטי חובה לכל אדם, דבר שעורר עניין בבגדיה.
שנות ה-20 עד שנות ה-50.
בתחילת שנות העשרים עיצבה שאנל חליפות לנשים שכללו שניים ושלושה פריטים ונחשבה פורצת דרך בתחום זה. החליפות נחשבו נוחות ואופנתיות וכונו "Chanel Suit". בשנת 1921 ביקשה שאנל מהבשם ארנסט ביואיקס שיפיק בושם עבור בית האופנה שלה. הוא הכין עבורה שש דוגמיות ושאנל בחרה בניחוח החמישי ומכאן שמו של הבושם שנקרא שאנל מספר 5. שאנל היה בית האופנה הראשון שיצר בושם משלו, הבושם זכה להצלחה רבה והפך לניחוח המזוהה עם בית האופנה שאנל. שאנל נהגה לתת דוגמית של הבושם ללקוחותיה הקבועים כדי להגביר את הפרסום של הבושם. לאחר הצלחת הבושם החליטה שאנל להרחיב את עיסוקיה בתחום הבישום וחברה לאיש העסקים תיאופיל בדר שהיה המייסד של גאלרי לפאייט ולאיש העסקים פייר ורטהיימר. הם הקימו את חברת הבישום Parfums Chanel שהייתה 70 אחוז בבעלותו של ורטהיימר, 20 אחוז של בדר ו-10 אחוז של שאנל. למרות הצלחתו של העסק שאנל לא הסתדרה עם שותפיה ובשנת 1924 שכרה עורך דין כדי לערער על החוזה אך לא הצליחה והחוזה נותר ללא שינוי.
עליית הנאציזם לצד האנטישמיות של קוקו שאנל.
בזמן מלחמת העולם ה-2, קוקו שאנל שהייתה ידועה בעמדותיה האנטישמיות החליטה לנצל את עליית המשטר הנאצי באירופה, ובצרפת בפרט, כדי לקבל שליטה בלעדית על החברה "שאנל" משותפיה היהודים, משפחת ורטהיימר- מנהלי "Parfums Chanel" המפיקה את קו הבישום הרווחי ביותר שלה ("שאנל מספר 5"). כל זאת בזכות מעמדה של קוקו שאנל בתור בת הגזע הארי ותומכת מוצהרת של היטלר. משפחת ורטהיימר שחזו את הסנקציות נגד היהודים, העבירו מבעוד מועד את חברת הבישום שלהם לחבר משפחה מרקע נוצרי בשם פליקס אמיו, איש עסקים צרפתי שלאחר תום המלחמה השיב את בעלות החברה אל חיק חבריו במשפחת ורטהיימר.
בשנות השלושים הרחיבה שאנל את עיצוביה כדי שיתאימו לסוגי נשים שונות בחברה. שאנל עיצבה בגדי ערב ואף הציגה קולקציה של תכשיטי יהלומים. במהלך מלחמת העולם השנייה ספגה החברה קשיים כלכליים שגרמו לשאנל לסגור את תחום הביגוד, והשאירה רק את תחומי הבישום והתכשיטים פעילים. קוקו שאנל עברה להתגורר במלון ריץ יחד עם בן זוגה באותו זמן שהיה קצין מודיעין נאצי בשם האנס גונתר פון דינקלג. בשנת 1940 ברחה משפחתו היהודייה של ורטהיימר לארצות הברית מפני הנאצים. העסק היה אמור להיסגר בגלל פלישת הנאצים לצרפת וסגירת בתי העסק היהודיים אך לאחר שקוקו שאנל הוכיחה שהעסק לא מפריע מבחינה פוליטית לשלטון הנאצים היא קיבלה אישור להשאיר אותו פעיל. קוקו שאנל הייתה משתפת פעולה עם הנאצים ואנטישמית מוצהרת. לאחר המלחמה המוניטין שנוצר לקוקו שאנל בצרפת היה גרוע עקב שיתוף הפעולה שלה עם המשטר הנאצי ובשנת 1944 החליטה קוקו שאנל ובן זוגה הגרמני להגר אל שווייץ לגלות של שמונה שנים עד להירגעות הרוחות.
שנות ה-50 עד שנות ה-80.
כשחזרה שאנל לצרפת בשנת 1953 גילתה שבזמן שלא הייתה פרץ בית האופנה כריסטיאן דיור של המעצב כריסטיאן דיור. העיצובים החדשים שלו החמיאו לחיטובי האישה בניגוד לעיצוביה של שאנל שנחשבו נעריים. בעיצוביו השתמש דיור בכ-20 מטרים של בד מה שסימל את סוף קיצוב הבד בתקופת המלחמה. שאנל וורטהיימר חזרו לעבוד יחד ושיתפו פעולה עם מעצב תכשיטים כדי לעצב קולקציית תכשיטים חדשה שתמשוך את התהילה חזרה לבית האופנה שלהם. בפברואר 1955 השיקה שאנל קולקציית תיקי יד עם רצועות בצבע זהב או רצועות עור, דבר שעורר סערה בקרב קהל הקונות. באותו זמן עלה ערך מותג הבישום שאנל בבשמים לגברים. על קולקציית בגדי האביב של שאנל בשנת 1957 זכתה שאנל בפרס האוסקר לאופנה. באותה שנה קנה ורטהיימר את חלקו של בדר בעסק והגדיל את בעלותו ל-90 אחוז. בשנת 1965 מת פייר ורטהיימר ובנו ז'אק מילא את תפקידו כמנהל החברה, בתקופתו החברה ירדה לשפל משום שז'אק לא היה מעוניין בחברה כמו אביו אלא התעסק בגידול סוסים. שנה לאחר מכן עיצבה שאנל את המדים לתחרות אולימפיק איירליינס שבבעלותו של אריסטוטלס אונאסיס.
ב-10 בינואר 1971 מתה קוקו שאנל מהתקף לב בגיל 87, היא עבדה עד יומה האחרון. לאחר מותה קנה ז'אק את שארית מניותיה של שאנל בחברה מקרובי משפחתה. בשנת 1974 השיק בית האופנה שאנל את הבושם "Cristalle" שעוצב עוד בחייה של שאנל. ב-1974 החל אלן ורטהיימר בנו של ז'אק לנהל את החברה תחת אביו. הוא היה נחוש להשיב את בית הבישום לתהילת העבר שלו והגביר שוב את מכירותיו של שאנל 5. לאחר מכן חיפש אלן מעצב ראשי שיחליף את שאנל ויביא את החברה לשיאים חדשים והצליח לשכנע את המעצב קרל לגרפלד לעזוב את בית האופנה קלואי ולעבוד בשאנל.