כך למשל, בישראל בה אחוז החסימה עומד (נכון ל-2022) על 3.25%, הרי שאופן חלוקת המנדטים יתבצע כדלהלן: ראשית נספרים סך כל הקולות הכשרים, וקובעים מהו אחוז החסימה (3.25% מכלל הקולות). לאחר מכן קובעים כמה קולות קיבלה כל אחת מן הרשימות שעברו את אחוז החסימה. סך כל הקולות של המפלגות שעברו את אחוז החסימה מחולק ב-120, מספר הנקרא "מודד הקולות הכללי למושב". מחלקים את מושבי הכנסת עבור כל מפלגה בעלת מספר קולות שכזה. לדוגמה: אם סך כל הקולות למפלגות מעל אחוז החסימה הוא 120,000 הרי ש"מודד הקולות הכללי למושב" הוא 1,000 קולות, ומפלגה עם 4,000 קולות תקבל ארבעה מושבים בכנסת. כאשר בדרך כלל, מספר המושבים המחולק הוא מתחת ל-120.
לאחר מכן, המושבים שלא חולקו מחולקים למפלגה בעלת היחס הגבוה ביותר בין קולות למושבים. כלומר, אם למפלגה א' היו 4,900 קולות ולמפלגה ב' 4,800 קולות - הרי שמפלגה א' תקבל את המושב הנוסף ולא מפלגה ב'. חלוקת המושבים ממשיכה עד לסיום חלוקת כל מושבי הפרלמנט. כאשר בכל פעם מספר הקולות הנדרש לקבלת מושב נוסף משתנה לפי מספר הקולות הנשארים למפלגות.
דוגמה נוספת: בבחירות לפרלמנט שבו 30 מושבים, מפלגות א', ב' וג', קיבלו 8,500, 4,200 ו-2,300 קולות בהתאמה. סך כל הקולות הוא 15,000. לפיכך, סך הקולות הנדרשים למושב הוא 500 ("מודד מנדט"). בחלוקה הראשונית מפלגה א' תקבל 17 מושבים, מפלגה ב' תקבל 8 מושבים ומפלגה ג' תקבל 4 מושבים. יוותר מושב נוסף אותו יש לחלק. בבחינת העודפים - למפלגה א' אין קולות עודפים, למפלגה ב' 200 קולות עודפים ולמפלגה ג' יש 300 קולות עודפים. על פי שיטת ויקטור ד'הונד למרות שיש לה פחות קולות עודפים, מפלגה א' היא זו שתקבל את המנדט הנוסף שכן 8,500 חלקי 18 (מספר המושבים שכבר קיבלה בתוספת המושב הנוסף) הם 472 קולות לכל מושב, שזה מספר בוחרים למושב הגבוה מאשר אילו מפלגות ב' (467 קולות למושב) או ג' (460 קולות למושב) היו מקבלות את המושב הנוסף.
למעשה, במקרים מסוימים המפלגה הגדולה עשויה לקבל שני מושבים נוספים (או יותר) בעוד יתר המפלגות לא יקבלו מושב נוסף (בנתוני הדוגמה הקודמת: אם מספר הקולות של מפלגה א' יהיה 8,467 לפחות הרי בחלוקה הראשונית היא תקבל 16 מושבים ותזכה בשני המושבים הנוספים במסגרת החלוקה המשנית).
פינוי הצי הבלטי מטאלין
פינוי הצי הבלטי מטאלין היה מבצע שבמהלכו פונו אוניות של הצי הבלטי מבסיסו העיקרי בטאלין לקרונשטאדט. המבצע בוצע בסוף אוגוסט 1941 בפיקוד מפקד הצי ולדימיר טריבוץ. במהלך המעבר אבדו עשרות ספינות ואלפי חיילים ואזרחים נהרגו.
רקע.
לאחר כיבוש המדינות הבלטיות וסיפוח אסטוניה, הפכה בירתה טאלין לבסיס העיקרי של הצי הבלטי. לא בוצעו שום הכנות לביצור העיר מכיוון שהפיקוד הסובייטי סבר שהעיר והנמל נמצאים רחוק מהגבול. כישלון הצבא האדום בקרבות בליטא ובלטביה הביא לכך שכבר ב-9 ביולי 1941 היו כוחות הורמאכט במרחק כ-60 ק"מ מטאלין. לקראת 15 ביולי התייצבה החזית, אך קרבתה לטאלין הייתה מסוכנת.
ב-23 ביולי חודשו המתקפות גרמניות וב-5 באוגוסט חצו הגרמנים את כביש טאלין-לנינגרד. ב-7 באוגוסט הגיעו הגרמנים לחופי המפרץ הפיני וניתקו את יחידות הצבא האדום בעיר. יחד עם יחידות הצי כותרו בעיר גם יחידות חיל רגלים.
מפקדת הצי ביקשה אישור לפינוי כבר בסוף יולי אך נתקלה בסירוב של קלימנט וורושילוב, שר ההגנה, וניקולאי קוזנצוב, מפקד הצי הסובייטי. אישור לפינוי התקבל רק ב-26 באוגוסט, כאשר שטח הנמל כבר היה מופגז בתותחים גרמנים. ב-23 - 24 באוגוסט החלו לעזוב את הנמל שיירות עם פצועים ואזרחים.
הגרמנים מצידם שאפו למנוע את פינוי כוחות הצי מהנמל. לצורך כך נפרסו לאורך החוף הבלטי הדרומי תותחים גרמנים, ובחוף הצפוני התמקמו סוללות תותחים פינים. במי המפרץ פוזרו מוקשים ימיים רבים, ובשדות תעופה באזור נפרסו מעל ל-110 מטוסים.
תוכנית הפינוי.
לצורך המסע חולקו כוחות הצי לכוח עיקרי, כוח חיפוי, כוח מאסף ול-4 שיירות של ספינות אזרחיות. הכוח העיקרי הגן על שיירות הספינות האזרחיות מס' 1 ו-2 וכוח החיפוי הגן על שיירות הספינות האזרחיות מס' 3 ו-4. הכוח המאסף הגן על עורף הצי. למרות החלוקה בין הכוחות, מותר היה לאוניות לעבור בין השיירות במהלך המסע. בסך הכול עזבו את הנמל ב-28 באוגוסט 225 ספינות. מהאוניות שהתבססו בקרונשטאדט הוקמה שייטת שמטרתה הייתה לתת חיפוי לאוניות המתפנות בשלבים אחרונים של המסע ולעזור לספינות שטבעו.
מהלך המסע.
ב-27 באוגוסט בשעה 11:00 נתן ולדימיר טריבוץ את הפקודה לתחילת הפינוי. בשעה 16:00 החלה עליית פצועים, חיילי כוחות היבשה והאזרחים על ספינות הצי. הכוח העיקרי שלחם בקרבת העיר החל להתפנות לאוניות בשעה 22:00, וההעמסה נמשכה על הבוקר. במהלך ההתארגנות הפגיזו תותחים גרמניים את כל שטח הנמל, ומטוסים גרמניים הפציצו את האוניות והמתקנים. ההפגזות וההתארגנות החפוזה הביאו לשיבושים רבים בתוכנית הפינוי של מפקדת הצי. חלק מהאוניות לא הצליחו להגיע למקום המיועד להעמסתן במועד שנקבע, חיילים שלא נלקחו מהחוף באופן מסודר הגיעו לספינות בסירות, וחלק מהאוניות הועמסו יתר על המידה. מספר הצפונים משתנה בין המחקרים: חלק מההערכות מציין כי בסך הכל הועלו על האוניות בין 20,000 ל-27,000 איש, ואילו על פי הערכות אחרות היו על האוניות 19,903 מלחים וקצינים, 8,670 חיילים של צבא היבשה ומעל ל-13,000 אזרחים, ובסך הכל כ-42,000 איש.
28 באוגוסט.
בשל הגלים הגבוהים לא היו שולות מוקשים יכולות לפעול ביעילות. שולות המוקשים הראשונות יצאו מהנמל לקראת הצהריים ובשעה 14:00 החלו לצאת גם ספינות אזרחיות. לאחר שיט בן כשעתיים נפרסו האוניות בים בשורה שאורכה היה כ-15 מייל (כ-24 קילומטר). הכוח העיקרי וכוח החיפוי הפליגו במקביל. ההתקדמות הייתה איטית בשל הצורך לאפשר לשולות המוקשים לפעול.
מייד עם תחילת המסע החלו הפצצות של הלופטוופה ותקיפות של חיל הים הפיני. לקראת ערב עלתה האונייה אלב על מוקש ימי. מ-1280 אנשי הצוות והנוסעים נמשו מהמים רק ששה. לקראת הערב הוטבעו שתיים מחמש שולות המוקשים של הכוח העיקרי, ובתוך זמן קצר הוטבעו שתי משחתות וצוללת, וגם משחתות של כוח החיפוי נפגעו. ספינות אזרחיות הוטבעו גם הן, ועמן כמה אלפי אנשים. בשל האבדות הכבדות הוחלט על עצירת התקדמות הצי עד הבוקר, אם כי מאוחר יותר התברר כי הפקודה התקבלה כאשר הכוח הימי כבר עבר את שדה המוקשים הגדול באזור. במהלך היום איבד הצי 26 אוניות.
29 באוגוסט.
בבוקר הוחלט להאיץ את התקדמות הצי, אך עם תחילת השיט נפגעו מספר ספינות נוספות ממוקשים. מספר רב של אוניות נפגע מהפצצות אוויריות. חלקן לא הוטבעו, אך נפגעו קשות ולא היו יכולות להתקדם. לקראת הערב החלו אוניות ראשונות להגיע לסביבות קרונשטאדט, ובמהלך הערב הגיעו ליעד כ-40 אוניות.
למרות ההפצצות הבלתי פוסקות המשיכו ימאי הצי בניסיונות הצלה של האנשים מהאוניות שטבעו. במהלך היום נמשו מהמים כ-10,000 איש. פעילות חיל האוויר הסובייטי הייתה ספוראדית ולמעשה לא הצליחה לתת חיפוי לאוניות. הסיבה העיקרית לכך הייתה הריחוק של שדות התעופה ממסלול הפינוי, ומכיוון שלא נבנו מסלולי נחיתה באי מערבית לקרונשטאדט. מסלולים כאלה היו משפרים באופן ניכר את יכולת חיל האוויר הסובייטי לתת חיפוי לצי במהלך המסע.
30 באוגוסט.
במהלך היום נמשכה הגעת האוניות ובסך הכל הגיעו 107 ספינות. מטוסי הלופטוופה המשיכו בהפצצות וחלק מהאוניות שנפגעו ב-29 באוגוסט טבעו במהלך היום. בהמשך החל פינוי האנשים שהגיעו לקרונשטאדט אל העיר לנינגרד. במבצע זה הופעלו 87 אוניות. מהלך זה עבר ללא אבדות.
השלכות.
בין החוקרים קיימות דעות שונות בהקשר להערכת הצלחת המסע. חלק מהחוקרים מציינים את ההצלחות והגעת רוב אוניות הצי ליעד ועזרתן למגיני העיר במהלך מצור לנינגרד. חוקרים אחרים מציינים בעיקר את האבדות הקשות ואת העובדה שהכוח התוקף הגרמני כמעט ולא סבל אבדות. קיימת תמימות דעים לגבי הסיבות להיקף כה גדול של האבדות:
ולדימיר טריבוץ המשיך לכהן כמפקד הצי הבלטי. תת-אדמירל ולנטין דרוזד שהיה מפקד הכוח העיקרי נהרג במהלך מצור לנינגרד. מפקד כוח החיפוי יורי פנטלייב המשיך לקריירה מפוארת בצי הסובייטי. מפקד הכוח האחורי יורי ראל כיהן במספר תפקידים בצי ונפטר בשנת 1948.
איתור חסכונות אבודים
בחיסכון לטווח ארוך, שנעשה בקופות גמל לסוגיהן, בבנקים ולעיתים במלוות חובה, קורה שמתנתק הקשר בין הגוף המנהל את החיסכון ובין בעל החיסכון, או יורשיו. מצב זה נקרא חיסכון שנותק הקשר עם בעליו, ובניסוח עממי יותר: חיסכון אבוד. זהו מצב לא תקין, ונעשות פעולות שונות כדי להביא לידיעת בעל החיסכון שהכספים ממתינים לו.
פעולות לחידוש הקשר.
כאשר הגיע מועד הפירעון של מלוות חובה שהוטלו בישראל פעמים אחדות, התברר פעמים רבות שלבנק ישראל, הממונה על ניהול המלוות, אין מידע מספיק לאיתור בעליהם של מלוות שלא הוגשו לפירעון. הבנק הקים, במסגרת מנהל מלוות המדינה, צוות שמטרתו איתור בעליהם של המלוות, על פי המידע החלקי שהיה ברשותו.
, מסמיך את שר האוצר לקבוע "הוראות לעניין הצעדים והפעולות שעל חברה מנהלת לנקוט לשם איתור עמיתים שהקשר עמם נותק ולשם איתור מוטבים לאחר מותו של עמית". בשנת 2012 מימש השר את סמכותו זו, והתקין את .
במאי 2013 השיק משרד האוצר אתר אינטרנט שנועד לאפשר לכל אדם לאתר פיקדונות אבודים, שלו או של הוריו, בקופות גמל. לאחר הזדהות באתר מקבל האדם מידע על כל הכספים הרשומים על שמו בקופות גמל, ועל פי מידע זה יוכל לפנות לגופים המנהלים כדי לחדש את הקשר עמם.
נכסים של נספי השואה.