נשוי לאריאלה, גר בעץ אפרים ואב לארבעה.
איוואן מיצ'ורין
איוואן ולדימירוביץ' מיצ'ורין (ברוסית: Иван Владимирович Мичурин; 15 באוקטובר 1855 - 7 ביוני 1935) היה בוטנאי רוסי וסובייטי שפיתח זנים רבים של עצי פרי וגידולים חקלאים אחרים. על פעילות זו הוענק לו עיטור אנה מדרגה ה-3 בתקופת האימפריה הרוסית ועיטור לנין ועיטור הדגל האדום של העמל בתקופת ברית המועצות.
חייו.
איוואן מיצ'ורין נולד באחוזה משפחתית במחוז טמבוב. אביו התעניין בבוטניקה והיה לו גן גדול. כבר בגיל 8 הוא ידע לטפל בעצים. בשנות העשרה הוא התייתם מאמו ואביו שהתאלמן ואיבד שישה מתוך שבעת ילדיו נשלח לאשפוז בבית חולים לחולי נפש. מיצ'ורין נשלח ללמוד בגימנסיה של ריאזן, אך לאחר פחות משנה הורחק מהלימודים והחל לעבוד כפקיד רכבת בעיירה במחוז טמבוב. לאחר שהראה חוש טכני קודם להיות טכנאי מערכות איתות. לפרנסתו, עסק גם בתיקון שעונים בביתו.
ב-1875 שכר מיצ'ורין שטח אדמה בגודל כ-500 מטר רבוע, והחל לאסוף זנים של עצי פרי וגידולים חקלאיים שונים. תוך זמן קצר צבר אוסף של כ-600 זנים. ב-1879 שכר שטח נוסף ובו פיתח את הזנים החדשים הראשונים שלו. בשנת 1888 עזב את עבודתו ברכבת ובתיקון שעונים, ובכסף שלווה רכש שטח גדול במרחק כ-7 קילומטרים מהעיר והקים חממה לגידול זנים. לאחר מספר שנות ניסיון שהסתיימו בכישלון, זנח את השיטה המקובלת של הרכבת זנים דרומיים על כנות מהאזורים הצפוניים הקרים ועבר לניסיונות בהכלאה. בשנת 1914 הוא שיווק מאות זנים שהוא פיתח בשיטות ההכלאה שלו. בנובמבר 1905 החל מיצ'ורין לנסות להתקבל למשרת מנהל תחנת ניסיונות ממשלתית, דבר שהביא אותו לעימות עם אנשי מדע הגנטיקה ששללו את שיטותיו. אנשי משרד החקלאות סירבו לבקשתו שהם יתמכו בחממה שלו כתחנת ניסיונות ממשלתית, אך הסכימו לתת לו סובסידיה חד פעמית, לה סירב מיצ'ורין.
מיצ'ורין התגאה בעיטור אנה מדרגה השלישית שקיבל בשנת 1912, אולם זה היה לא יותר מפרס ניחומים. כן התגאה בהצעה שקיבל ב-1913 ממשרד החקלאות האמריקאי למכור צמחים לארצות הברית. הוא שקל את ההצעה, אך הנושא ירד מן הפרק עם תחילת מלחמת העולם הראשונה.
ב-1915 שרר באזור מזג אוויר קשה, והנהר הסמוך עלה על גדותיו. נזק רב נגרם לבית הגידול של מיצ'ורין, וגידולים רבים אבדו.
לאחר מהפכת אוקטובר התייצב מיצ'ורין במשרדי הממשל החדש, והודיע שהוא מעוניין לשתף פעולה עם השלטונות. ב-22 בנובמבר 1918 השטח והצמחים עברו לבעלות המדינה, ומיצ'ורין קיבל תמיכה קלה מהממשלה. בשנת 1923 הצליח מיצ'ורין להביא לפרסום כתבה אוהדת באיזבסטיה, תחת הכותרת: "קוזלוב או וושינגטון?", בו נשאל האם נעשה מספיק כדי למנוע את המעבר של מיצ'ורין עם כל הידע שלו לארצות הברית. חודש לאחר מכן הוגדל התקציב ושטח המוסד של מיצ'ורין באופן משמעותי. גן הירק שלו השתרע על שטח של 8,000 הקטר. הוא המשיך להכשיר חקלאים בפיתוח זנים חדשים ובטיפוח זנים קיימים.
עד 1920 היקף הפיתוח של מיצ'ורין הגיע ל-120 זנים, מהם 45 זני תפוחים, 20 זני אגסים, 13 זני דובדבנים, ו-15 זני שזיפים.
השלטון הסובייטי תמך במוסד של מיצ'ורין. ב-1923 ביקר במקום מיכאיל קלינין, ונתן הערכה חיובית מאוד למחקרים ולפיתוחים שנעשו בו. ב-1927 צולם סרט תיעודי על פעילותו של מיצ'ורין. הסרט הוקרן גם מחוץ לברית המועצות - בארצות הברית, גרמניה, איטליה ומדינות נוספות.
ב-1932, העיירה שבה התגורר מיצ'ורין נקראה על שמו - "מיצ'ורינסק" וביתו בעיירה היה למוזיאון. החל משנת 1949 מחולקת מדליית זהב על שם מיצ'ורין על עיבוד ופיתוח בתחום הביולוגיה של הצמחים.
באוגוסט 1948 הציג טרופים ליסנקו את תורתו האנטי מדעית, כנובעת מאסכולת מיצ'ורין, על סמך סיסמאות שיוחסו למיצ'ורין: "האדם יכול ומחובתו הוא ליצור צורות חדשות של צמחים, העולות על אלה של הטבע" ו"אין אנו יכולים לחכות לחסדי הטבע; לקחתם ממנו - זה תפקידנו". בהתאם לכך, במשך מספר שנים, הוצגה תורתו של ליסנקו, על האפשרות לשנות את התורשה בעזרת שינויים סביבתיים, כהמשך תורתו של מיצ'ורין. גם בשנת 1956 עת ירדה קרנו של ליסנקו, עדיין יוחסה תורתו של ליסנקו למיצ'ורין.
קישורים חיצוניים.
על הספר "משנה סדרי בראשית"
יאיר יעקובי
אשר בן אבו
צ'נדראסקאר
כרטיס ללונה פארק
כרטיס ללונה פארק הוא האלבום ה-18 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלמה ארצי שיצא במאי 1990.
לואי להב הפיק מוזיקלית את האלבום "כרטיס ללונה פארק" והעיבודים נעשו בידי עדי רנרט. ארצי כתב והלחין את כל השירים באלבום (למעט "סיטואציה" שהלחין עדי רנרט), ובהם "נכנסת לחיי", "רוקר חיי", "מעבר לנהר" (המוקדש גם הוא למירון גרנות) ו"אגדת עשרים ואחת".
האלבום כולל שירים קודרים יחסית העוסקים בנושאים ריאליסטים. למרות שנוצר בתקופת השיא בקריירה של ארצי, בין האלבום חום יולי אוגוסט לאלבום ירח, נחשב האלבום להצלחה מינורית (אף שהגיע למעמד אלבום זהב) ולא הותיר להיטים רבים, אם כי לא עצר את ימי הזוהר של ארצי.
אוספריי
שנים עשר ענבי המזל
שנים עשר ענבי המזל (בספרדית: Las doce uvas de la suerte) הוא שמו של מנהג ספרדי לערב השנה החדשה, 31 בדצמבר. לפיו אוכלים ענב אחד לאחר כל צלצול פעמון של שעון המבשר על תחילתה של השנה החדשה. על פי המסורת מביא מעשה זה לשנה של שגשוג. בחלק מן המקומות מאמינים גם שמנהג זה דוחה רוע ומבריח מכשפות.
ראשיתו של המנהג היא לכל הפחות בשנת 1895, אך הוא התקבע בשנת 1909. בסוף אותה שנה עודדו אותו מגדלי ענבים מאליקנטה, אשר ביקשו להביא למכירה מוגברת של ענבים מבציר טוב במיוחד.
המנהג מקושר גם למגדל הפעמונים בכיכר פוארטה דל סול במדריד, שצליליו מסמנים בספרד את בוא השנה החדשה.
המנהג אומץ גם במקסיקו, בארצות אחרות באמריקה הלטינית, בפיליפינים (שהיו בעבר תחת שלטון ספרדי) ובקהילות היספניות בארצות הברית.
אלימות מינית בדרום אפריקה
שיעור האלימות המינית בדרום אפריקה הוא אחד מהגבוהים בעולם. בערך זה, אלימות מינית תהא במשמעות של שימוש בכוח פיזי או תחבולה על מנת להשיג קיום פעילות מינית עם אדם ללא הסכמתו או הסכמתה וזאת בשונה מהמשמעות הקלאסית של אלימות מינית. ככל הנראה כתוצאה משיעור האונס הגבוה במדינה, נעשים חידושים בתחום מניעת האונס
סטטיסטיקות.
שכיחות.
על פי דו"ח של האומות המאוחדות עבור השנים 1998–2000, שיעור האונס לנפש בדרום אפריקה היה הגבוה ביותר בעולם. בסקר שנערך בשנת 1998 ביוהנסבורג, נמצא כי אחת משלוש נשים מתוך 4,000 הנשים שנשאלו נאנסו. בעוד ארגוני נשים בדרום אפריקה מעריכים כי אישה נאנסת אחת ל-26 שניות, משטרת דרום אפריקה מעריכה כי אישה נאנסת רק אחת ל-36 שניות.
במדגם אנונימי שנערך בפרובינציות קוואזולו-נטאל והכף המזרחי, יותר מ-25% מתוך 1,738 הגברים הדרום-אפריקאיים שהשתתפו במדגם הודו כי ביצעו אונס. מתוכם כמעט חצי אמרו כי אנסו יותר מאישה אחת, לפי ביקורת שנערכה במועצת המחקר הרפואית MRC. לאחר המחקר, הופיעו מספר פרסומים שגויים שייחסו את הנתונים לכל מדינת דרום אפריקה בעוד ששיעור האונס בשתי הפרובינציות לעיל גבוה מהממוצע. כמעט שלושה מתוך ארבעה גברים שהודו באונס, הצהירו כי הם כפו אותו על אישה או נערה מתחת לגיל 20 וכמעט אחד מעשר הודה שעשה זאת לילדה מתחת לגיל 10. סקר ממחקר מקיף בשם "אונס בדרום אפריקה" משנת 2000 מצביע על כך ש-2.1% מהנשים בגילאי 16 ומעלה דיווחו שהן נוצלו מינית לפחות פעם אחת בין השנים 1993–1998, מידע שנראה כסותר את המחקר של ה-MRC. בדומה, "סקר הבריאות והדמוגרפיה הדרום אפריקאי של 1998" מראה על שכיחות סטטיסטית של 4% באונס נשים בגילאי 15–49 במדגם משקי בית. עד כה, לא נעשו ניסיונות לגשר בין פער השיעורים בין הסקרים השונים.
מספר מוסדות טוענים שהשיעור הגבוה של האלימות המינית נובע מהאפרטהייד. הם מסבירים זאת בכך שמדיניות האפרטהייד נתנה חסות לאלימות והתגובה החברתית הובילה למצב בו אלימות פיזית נדמית כפתרון הראשוני לפתרון קונפליקטים והשגת מטרות. בין אם הטענה נכונה ובין אם לאו, היא התפשטה באמצעות מאמרים מחקריים ונפוצה כיום בקרב הציבור הדרום-אפריקאי.
שיעורי דיווח והרשעה.
מוערך כי כ-40% מהנשים בדרום אפריקה יאנסו במהלך חייהן וששיעור הדיווח הוא 1 ל-9 מקרים. כמו כן מוערך שרק כ-14% ממבצעי האונס מורשעים במדינה. בשנת 1997 אלימות נגד נשים הפכה לאחד מהפשעים בעדיפות עליונה, כחלק מהאסטרטגיה הלאומית למניעת פשעים, אולם שיעורי הדיווח אודות אונס, ניצול מיני של ילדים ואלימות מקומית המשיכו לעלות.
הדו"ח של דרום אפריקה לאמנה לחיסול כל צורות האפליה נגד נשים משייך חלקית את שיעורי הדיווח וההרשעה הנמוכים לתפיסה הפוסט-אפרטהיידית של הציבור את כוחות המשטרה. הדו"ח מוסיף ומצהיר כי הגישה והדעה הקדומה של הציבור נגד רשויות אכיפת החוק ועובדי הממשלה וכן אי הנגישות לשירותים באזורים כפריים מהווים גם הם חלק מהבעיה. חלק גדול מהציבור הדרום אפריקאי רואה במשטרה סמל לדיכוי של משטר האפרטהייד וכתוצאה מכך חוסר האמון במשטרה עדיין מושרש בציבור גם לאחר סיום תקופה זו.
חסמים מוסדיים אחרים תורמים גם הם לשיעורי חוסר הדיווח וההרשעה. "כלל הזהירות" הוא חוק הקובע שעל השופט לתת תשומת לב ולנהוג בזהירות מיוחדת בבואו להסתמך על טענות בלתי מוכחות של המתלונן, כאשר כתוצאה מחוק זה נגרמים הן ירידה בשיעור ההרשעה והן תחושה של הקורבן על חוסר אמון מצד המערכת. בסקר שנערך לקורבנות אונס שלא דיווחו על הפשע, שליש טענו כי הן פוחדות מפעולות תגמול, 9.6% טענו שאין להם אמון ביכולתה של המשטרה לפענח את הפשע ו-9.2% ציינו מבוכה כסיבות שלהם לא לדווח על הפשע.
שוני אזורי.