סנט קיטס הייתה למושבה האנגלית הראשונה בקריביים בשנת 1623, וזמן קצר לאחר מכן נוסדה בחלק אחר של האי מושבה צרפתית. האנגלים והצרפתים השתמשו באיים כבסיס יציאה להקמתן של מושבות נוספות ברחבי הים הקריבי. ב-1626 ערכו הצרפתים והאנגלים יחד טבח באלפי ילידים קריביים, ואלו ששרדו גורשו לדומיניקה. אנגלים מסנט קיטס הקימו ב-1628 את המושבה האירופית הראשונה בנוויס. ספרד החריבה את המושבות הצרפתיות והאנגליות ב-1629 אך הסכימה ליישובן מחדש, וב-1670 הכירה בתביעה האנגלית על האיים.
בשנים הראשונות להתיישבות האירופית עסקו המתיישבים בעיקר בגידול טבק, אך לאחר זמן קצר עברו לגידול קנה הסוכר הרווחי יותר, תוך התבססות בעיקר על עמלם של עבדים שיובאו מאפריקה. עם הזמן הפכו האפריקאים וצאצאיהם לרוב גדול באוכלוסייה. צרפת ובריטניה נלחמו ביניהן מספר פעמים על השליטה באיים במהלך המאה ה-17 וראשית המאה ה-18, מאבק שהוכרע כאשר בחוזה אוטרכט מ-1713 הכירה צרפת בריבונות הבריטית על האי. ניסיון צרפתי לכבוש את האיים ב-1782, תוך ניצול העובדה שהבריטים התרכזו במלחמת העצמאות האמריקנית, נהדף, וצרפת הכירה שוב בריבונות הבריטים על סנט קיטס ונוויס בחוזה פאריס (1783).
העבדים יצאו לחופשי לאחר הטלת איסור על עבדות ברחבי האימפריה הבריטית, ב-1834. הכלכלה הוסיפה להתבסס על ענף הסוכר, על אף שרווחיותו פחתה מאוד לעומת המאה ה-17. האיים סבלו מדלות, תת-פיתוח והיעדר הזדמנויות, והדבר עורר את צמיחתה של תנועת פועלים חזקה, שממנה התפתחה מפלגת הלייבור של סנט קיטס ונוויס. בתקופת השלטון הבריטי לא היוו האיים יחידה נפרדת. לכל אי הייתה מועצת אי נפרדת, ושניהם נכללו יחד עם איים נוספים מאיי ליווארד במושבה בריטית, שתחומה המדויק השתנה לאורך השנים. סנט קיטס ונוויס היו חלק מהפדרציה של איי הודו המערבית קצרת הימים, בין 1958 ל-1962. בשנת 1967 הפכו, יחד עם אנגווילה, למדינת חסות עם אוטונומיה פנימית רחבה, כמהלך מקדים לקראת עצמאות. אנגווילה, שביקשה להישאר תחת ריבונות בריטית, הורשתה להתנתק בשנת 1971. סנט קיטס ונוויס הפכה למדינה עצמאית ב-1983.
באוגוסט 1998 התקיים בנוויס משאל עם על עצמאות, אולם לא הושג הרוב הנדרש של שני שלישים ושני האיים המשיכו להתקיים כיישות מדינית פדרטיבית אחת.
פוליטיקה.
סנט קיטס ונוויס היא מדינה עצמאית המשתייכת לחבר העמים הבריטי. מלכת בריטניה, המיוצגת על ידי מושל כללי, היא ראש המדינה הסמלי. בראש הרשות המבצעת עומד ראש הממשלה, שהוא מנהיג המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
למדינה יש בית מחוקקים חד-ביתי, "האספה הלאומית". האספה מורכבת מ-14 או 15 חברים, תלוי בנסיבות. אחד עשר נציגים נבחרים (אשר שלושה מהם מהאי נוויס), שלושה ממונים על ידי המושל הכללי, ופרקליט המדינה מכהן מתוקף תפקידו (אקס אופיציו). ייתכן מצב שבו פרקליט המדינה נבחר או ממונה לאספה ללא קשר לתפקידו, ואז יהיו באספה 14 חברים. אחרת, יהיו בה 15.
שלושת החברים שממונים על ידי המושל נקראים סנאטורים. שניים מהם ממונים בעצתו של ראש הממשלה והשלישי בעצתו של ראש האופוזיציה. על אף השם, הם לא מרכיבים בית נבחרים נפרד.
כל חברי האספה הלאומית נבחרים לתקופה של חמש שנים. ראש הממשלה והקבינט אחראים על הפרלמנט.
בנוסף להיותה חברה בחבר הלאומים הבריטי, סנט קיטס ונוויס חברה גם בקהילייה הקריבית (CARICOM - Caribbean Community).
סנט קיטס ונוויס מוגדרת כפדרציה בעלת שני רכיבים. לאי נוויס יש ממשל עצמי אוטונומי ובית מחוקקים משלו, המונה שמונה חברים.
כלכלה.
חקלאות ותיירות הן ענפי הכלכלה העיקרים. גידול הסוכר, שעליו התבססה כלכלת האי באופן היסטורי, נעשה בלתי רווחי בעקבות ירידת מחירי הסוכר בעולם, והממשלה צמצמה את תעשיית הסוכר עד סגירתה הסופית ב-2005 ופעלה כדי לגוון את ענפי החקלאות והכלכלה בכלל. בין הגידולים החקלאיים העיקריים בתחילת המאה ה-21 נמנים גידולי ירקות, בעיקר פלפל חריף, בטטות ותפוחי אדמה, ומשק חי - חזירים, צאן, עופות ובקר לבשר ולחלב. כן התפתח מגזר תעשייתי מגוון יחסית לזעירותה של המדינה.
האקלים הטרופי, החופים והנוף מושכים תיירים, בעיקר תיירי שיט בספינות פאר מארצות הברית. בראשית המאה ה-21 נרשם שיעור גידול ניכר בהיקף התיירות. עוד ענף כלכלי שחשיבותו עולה בהתמדה הוא הפיכת סנט קיטס ונוויס למקלט מס ומרכז לפעילות הון שמקורו בחלקו מפוקפק. המדינה מעניקה אזרחות לזרים המשקיעים סכום מסוים בנכסים בתחומה.
תחבורה.
קו מעבורת סדיר פועל בין הבירה בסטר שבסנט קיטס לצ'ארלסטאון, בירת נוויס, הפלגה של כ-40 דקות. בבסטר פועל נמל מים עמוקים, הבנוי לעגינתן של מעבורות נוסעים גדולות. מעגנות קטנות יותר פועלות בצ'ארלסטאון ובעיירות נוספות.
בסנט קיטס פועל שדה התעופה הבינלאומי על-שם ברדשאו, המפעיל טיסות ישירות ללונדון וליעדים בארצות הברית וקנדה, וטיסות ליעדים נוספים דרך אנטיגואה. שדה בינלאומי קטן יותר פועל בנוויס, ומפעיל טיסות ליעדים באיים הקריביים.
התחבורה הציבורית מבוססת על אוטובוסים ומוניות. מסילת רכבת ברוחב צר, שהוקמה במקור לצורכי שינוע קנה סוכר, מקיפה את סנט קיטס, ומשמשת לנסיעת רכבת תיירותית.
גאוגרפיה.
שטח המדינה הוא 261 קילומטר רבוע, והיא הקטנה שבמדינות אמריקה ובין הקטנות בעולם. היא מורכבת משני איים געשיים: הגדול שביניהם הוא סנט קיטס (168 קמ"ר), שבו שוכנת הבירה באסטר, והקטן הוא נוויס. בין האיים מפריד מצר ים ברוחב כשלושה ק"מ. האיים הם חלק מאיי ליווארד שבצפון שרשרת איי האנטילים הקטנים, בים הקריבי. מבחינה אזורית מקובל לשייך את המדינה למרכז אמריקה.
האקלים הטרופי מתמתן על ידי רוח קבועה מכיוון הים. הטמפרטורה משתנה רק במידה מעטה לאורך חודשי השנה, והיא נעה בטווח של 24 עד 27 מעלות. כמות המשקעים גבוהה מאוד, כ-2,370 מילימטר בשנה. החודשים בין מאי לנובמבר הם הגשומים ביותר, אך גשם בכמות משמעותית יורד גם בשאר חודשי השנה.
בפנים האיים מתרוממות מספר פסגות געשיות. הנקודה הגבוהה ביותר היא פסגתו של הר הגעש ליאמויגה (1,156 מטר מעל פני הים) שבצפון-מערב האי סנט קיטס.
האיים מועדים להוריקנים בין יולי לאוקטובר.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית סנט קיטס ונוויס מונה כ-53,000 נפש, על פי הערכה מ-2019. גודל האוכלוסייה השתנה רק במעט מאז סוף המאה ה-19, עקב שיעור הגירה גבוה מחוץ לאיים.
מרבית האוכלוסייה היא ממוצא אפריקאי (92.7%), צאצאי עבדים. שאר התושבים הם ממוצא מעורב, ממוצא אירופי (בעיקר צאצאי בריטים ופורטוגזים) או צאצאי מהגרים אחרים, בהם לבנונים, סינים והודים.
לפי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2001, החלוקה הדתית במדינה היא:
כ-40,000 תושבים (75%) גרים באי סנט קיטס, מהם 15,500 בבירה בסטר, ו-13,000 בנוויס. רובם המכריע של התושבים שוכן ביישובים לחופי האיים.
השפה הרשמית היא אנגלית, אך התושבים מדברים בניב קריאולי מקומי.
דניאל בל
דניאל בֵּל (באנגלית: Daniel Bell; 10 במאי 1919 - 25 בינואר 2011) היה סוציולוג אמריקאי ממוצא יהודי, אחד הבולטים בחקר ההחברה הפוסט-תעשייתית, ובחקר אידאולוגיות פוליטיות. בשנות ה-40 של המאה ה-20 נחשב בל לאחד מחברי קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק, המרקסיסטים אך אנטי קומוניסטים, יחד עם בוגרים נוספים של הסיטי קולג' של ניו יורק, כמו נורמן פודהורץ, אירווינג קריסטול, נייתן גלייזר, קלמנט גרינברג, סידני הוק, אירווינג האו, סימור מרטין ליפסט ועוד, רובם ככולם יהודים שהוריהם היגרו ממזרח אירופה. במהלך שנות ה-60 הפכו רובם, בהם בל עצמו, בהדרגה, לאנשי ימין-מרכז ובהמשך לראשי הזרם הנאו-קונסרבטיבי.
ביוגרפיה.
בל נולד ב-1919 בברוקלין, ניו יורק, לבנימין בולוצקי ואנה קפלן, יהודים יוצאי פולין. אביו נפטר בהיותו בן פחות משנה, ואמו גידלה אותו תחילה במעון יום ליתומים ולאחר מכן אצל קרובי משפחה. בן 13 הוא היה כשהיא שינתה את שם משפחתם מ"בולוצקי" ל"בל" ואז הוא גם הצטרף לראשונה ל"ליגה הסוציאליסטית לצעירים" ובהמשך היה לכתב ואחר כך גם עורך ביטאונה "המנהיג". הוא למד בקולג' העירוני של ניו יורק, וסיים את לימודיו שם ב-1939, כאחד מבני הדור השני של "האינטלקטואלים של ניו יורק". בניגוד למרבית חבריו, הוא העדיף להתכחש ליהדותו וכינה את עצמו אתאיסט. החל ללמד מדעי החברה באוניברסיטת שיקגו (1945 –1948) ובמקביל ועד 1956 שימש כתב לענייני עבודה ב"פורצ'ן". ב-1952 עבר ללמד באוניברסיטת קולומביה, שם גם סיים את הדוקטורט ב-1960. באותה שנה יצא לאור ספרו הראשון - "קץ האידאולוגיה", שהרעיון המרכזי שלו מבוסס על סדרת מאמריו מתקופתו ב"פורצ'ן", על ירידת השפעתה של האידאולוגיה ובעיקר זו המרקסיסטית, באמריקה. הוא התמנה כפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה והמשיך ללמד עד 1969. ייסד ב-1965 יחד עם חבריו אירווינג קריסטול ודניאל פטריק מויניהאן את ה"פאבליק אינטרסט" – רבעון נאו-קונסרבטיבי רב השפעה, וכיהן בו כעורך שותף יחד עם קריסטול עד 1973, עת הוחלף על ידי חבר אחר לקבוצתם, נייתן גלייזר. בשנים 1969 - 1990 שימש פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת הרווארד.
בל נישא לאשתו הראשונה נורה פוטצ'ניק ב-1943, התגרש לאחר לידת בתו, נישא שנית, התגרש שנית ב-1949, ונישא בשלישית, באותה שנה, למבקרת הספרות פרל קצין, ממנה נולד לו בנו דייוויד בל, לימים היסטוריון ידוע בזכות עצמו.
דעותיו.
בל כינה את עצמו "סוציאליסט בענייני כלכלה, ליברל בפוליטיקה ושמרן בענייני תרבות". תרומותיו המרכזיות של בל, אשר נוסחו בספריו, הפכו לאבני דרך בהגות הסוציולוגית. ספריו המרכזיים הם: "קץ האידאולוגיה" (1960), "הסתירות התרבותיות של הקפיטליזם" (1976), ו"ביאת החברה הפוסט תעשייתית" (1973).