מיתוס היופי: על השימוש ביצוגים של יופי נגד נשים הוא ספר עיון מאת נעמי וולף, אשר יצא לאור בשנת 1991. מהדורה חדשה של הספר פורסמה ב-2002 עם הקדמה חדשה מאת וולף. בישראל יצא הספר לאור בעברית בשנת 2004 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הטיעון המרכזי בספר הוא כי במקביל לשיפור מצבן של נשים מבחינה חברתית, כך עלתה גם הציפייה כי תיצמדנה לסטנדרטים של יופי גופני.
תקציר.
בספרה, טוענת וולף כי "יופי" כערך נורמטיבי הוא תוצר של הבניה חברתית גרידא, וכי הפטריארכיה קובעת את תוכנה של ההבניה הזו במטרה להמשיך ולקיים את שלטונה. בהקדמה לספר, מציעה וולף את הניתוח הבא:
וולף גם מתארת את רעיון "בתולת הברזל", סטנדרט יופי בלתי-ניתן-להשגה במהותו, אשר משמש כדי להעניש נשים פיזית ופסיכולוגית בשל כישלונן להגיע אליו ולהתיישר לפיו. וולף מבקרת את תעשיות האופנה והיופי כנצלניות כלפי נשים, אולם טוענת כי מיתוס היופי נוגע בכל תחומי התפקוד האנושי. וולף כותבת שלנשים צריכה להיות "הבחירה לעשות מה שמתחשק לנו לעשות עם פנינו וגופינו מבלי שניענש על ידי אידאולוגיה המשתמשת בגישות, לחץ כלכלי, ואפילו טיעונים משפטיים בנוגע למראן של נשים כדי לערער אותנו פסיכולוגית ופוליטית". וולף טוענת שנשים נמצאות תחת מתקפת "מיתוס היופי" בחמישה תחומים: עבודה, דת, סקס, אלימות ורעב. לסיכום, טוענת וולף לטובת סטנדרטים טבעיים יותר של יופי.
השפעה.
ספרה של וולף הפך במהרה לרב-מכר, כאשר הוא צובר תגובות מקוטבות הן מהציבור והן מהתקשורת, אולם זוכה לשבחים מפי פמיניסטיות רבות. פמיניסטית הגל-השני ג'רמין גריר כתבה כי מיתוס היופי הוא "אחד מהפרסומים המשמעותיים ביותר מאז 'הסריסה'", וגלוריה סטיינהם כתבה, "מיתוס היופי הוא ספר חכם, כועס ומלא תובנות, קריאה צלולה לחופש. כל אישה צריכה לקרוא אותו." הסופרת הבריטית פיי וולדון קראה לספר "קריאה חיונית עבור האישה החדשה", ובטי פרידן כתבה במגזין אלור כי "עם צאתו לאור של מיתוס היופי, וולף הפכה לדוברת הראשית של מה שמאוחר יותר יתואר כגל השלישי של התנועה הפמיניסטית".
ביקורת.
כריסטינה הוף סומרס ביקרה את וולף על שפרסמה את הטענה לפיה כ-150,000 נשים מתות כל שנה מאנורקסיה. סומרס טענה שהמספר האמיתי קרוב יותר ל-100, מספר שחוקרות אחרות, כגון ג'ניפר באומגרדנר ואיימי ריצ'רדס, טענו שהוא נמוך מדי. באותו ראיון, סומרס טענה כי וולף משכה את ידה מתיאור זה. ד"ר ג'נין קוגן טוענת כי המספרים עלולים להיות דווקא נמוכים מדי משום שתעודות פטירה אינן מציינות הפרעות אכילה כגורם כשלעצמו למוות.
אריה שפק
אריה שְׁפָּק (נכתב לעיתים שפאק; 20 באוגוסט 1919 – 10 באוגוסט 1978) היה לוחם הבריגדה היהודית, איש הנוקמים, מפקד פלוגת שועלי שמשון מגדוד 54 של חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות (בדרגת רב-סרן), מראשי "מכבי" בתל אביב, ראש מינהל יפו בעיריית תל אביב בשנים 1950–1961, מייסד סוכנות הביטוח "אריה שפק". בראשית שנות ה-60 הורשע בקבלת שוחד, ולאחר מכן זוכה מכל אשמה בבית המשפט העליון.
ביוגרפיה.
אריה בן שבתאי שפק נולד בקיץ 1919 בוולקוביסק שבפולין, בנם של נחמה (1891–1952) ושבתאי שפק (1887–1970). בשנת 1923 עלה לארץ ישראל עם משפחתו. גדל ולמד בשכונת פלורנטין בתל אביב. אביו כיהן כראש מחלקת הניקיון של העיר הצעירה. אחיה של סבתו מצד אמו היה דב שפק-לובזובסקי.
הוא התחנך בבית הספר תל נורדאו, והיה חניך "מכבי הצעיר". כבר כשהיה בן 14 התגייס ל"הגנה" דרך אחיו הצעיר של אביו, יהודה שפק, שכיהן כסגן ראש עיריית חדרה וכמפקד בכיר בארגון. הוא עבר בהצטיינות קורס מפקדי כיתות בשפיה וקורס מפקדי מחלקות בג'וערה. בתוך כך סיים את לימודיו בבית הספר התיכוני למסחר, וב--1936, בהיותו בן 16.5, החל את עבודתו בעיריית תל אביב, במזכירות העירייה.
בשנת 1941 התגייס כקצין לבריגדה היהודית, ושירת בה כשש שנים. לחם בשורותיה במערכה על נהר סניו באיטליה. לאחר המלחמה נשאר באירופה ופעל במסגרת חוליות הנוקמים בנאצים. בהמשך פעל באוסטריה בעלייה ב', בהצלת יהודי אירופה ובהברחת נשק לפלמ"ח.
בראשית שנת 1946 שב לארץ. לאור ניסיונו ועברו בשירות הצבא הבריטי, שימש כקצין הקישור בין הנהגת היישוב לשלטון הבריטי, בין היתר במהלך "השבת השחורה". פיקד במסגרת ההגנה תחת שם הכינוי "דורון" על המחלקה שהגנה על שכונות דרום תל אביב והיה אחראי על הקמת מערך המגננה בקו התפר אל מול ערביי יפו. המחלקה שלו הייתה היחידה שסירבה להשתתף בפעולות "הסזון" – המאבק של ההגנה נגד הלח"י והאצ"ל, שכלל הסגרתם לידי הבריטים. במלחמת העצמאות התקדם בצה"ל לדרגת רב-סרן ומפקד פלוגת שועלי שמשון (פלוגה ב') מגדוד 54 של חטיבת גבעתי, שלחמה בקרבות הנגב בתש"ח.
לאחר המלחמה היה מראשי ארגון מכבי תל אביב וקבוצת הכדורגל שלה בין השנים 1949–1960. פעל רבות למען הגנת המדינה ושימש בתפקידים ציבוריים, כמו ראש אגף ביטחון וסדר במכבייה ה-10 בשנת 1977. את החשוב שבהם מילא בשנים 1950–1961 כראש מינהל יפו בעיריית תל אביב, וכך גם דבק בו הכינוי "השריף של יפו".
ב-7 בינואר 1960 נעצר שפק בחשד לקבלת שוחד. הוא נעצר לשישה ימים, מעצרו הוארך ב-8 ימים, ולבסוף שוחרר ב-18 בינואר בערבות. הוא נאשם יחד עם עוזרו בקבלת שוחד לשם מתן טובות הנאה לסוחרי יפו בין השנים 1957–1959. במשך שלוש שנים ניהל מאבק על חפותו. תחילה הורשע ב-24 במאי 1961 בבית משפט השלום ב-6 מ-17 סעיפי האישום, ונגזרו עליו עשרה חודשי מאסר. הוא הגיש ערעור, ובראשית חודש פברואר 1962 זוכה בבית המשפט המחוזי בתל אביב – פה אחד מחמישה סעיפים, וברוב דעות מהסעיף השישי. התביעה הגישה ערעור; המקרה נדון בבית המשפט העליון בפני השופטים זוסמן, ברנזון וממלא המקום הקבוע של נשיא בית המשפט העליון אגרנט, ולבסוף, ב-20 בספטמבר 1962, אושר כי הוא זכאי (עוזרו, שמחה להר, הורשע עמו, ולאחר שריצה חמישה חודשי מאסר, זכה לחנינה מנשיא המדינה זלמן שזר)
תוך כדי משפטו בוטל מינהל יפו. בסוף שנת 1962 הוחזר שפק לעבודתו בעירייה, הפעם בתפקיד מנהל לשכת החברות העירוניות. בעקבות דרישתו, קיבל מהעירייה דמי השתתפות בהוצאות המשפט על סך 6,000 ל"י.
בשנת 1963 פתח שפק סוכנות ביטוח בתל אביב, שמזה כארבעה עשורים מנוהלת על ידי בנו היחיד, יורם שפק. באמצע שנת 1964 פרש סופית מעבודתו בעיריית תל אביב.
בסוף חודש מרץ 1966 התפטר שפק מהנהלת ההתאחדות לכדורגל בישראל, בעקבות הצבעתו שלא להאריך את חוזהו של מאמן מכבי תל אביב מילובן צ'יריץ'. בספטמבר אותה שנה התפטר מהנהלת מכבי תל אביב. במאי 1968 יצא לסיאול כמנהל נבחרת הנוער של ישראל.
אריה שפק נפטר בקיץ 1978, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-59. נקבר בבית העלמין קריית שאול. אשתו מרים, ילידת 1929, נפטרה באביב 2002 ונקברה לצדו.
בשנת תשע"ב יצא בהוצאת פורת בצור יגאל ספרם של הדס ועופר רגב "סמטת מזל אריה", המגולל את סיפורו.
Treyarch
Treyarch היא חברה אמריקאית לפיתוח משחקי וידאו, אשר הוקמה ב-1996 על ידי פיטר אייקמן ודוהן קוסלו, ונרכשה על ידי Activision בשנת 2001. מרכז החברה ממוקם בסנטה מוניקה, קליפורניה.
רקע.
בשנת 2005 התמזגה חברת Gray Matter Interactive לתוך Treyarch. בשנת 2007 הוכרז כי החברה תשתתף בפיתוח משחק המבוסס על ג'יימס בונד, Quantum of Solace, שיצא ב-2008. Treyarch היא משתתפת בולטת בפיתוח סדרת משחקי Call of Duty. בין המשחקים שפתחה ניתן למנות את Call of Duty 2: Big Red One, Call of Duty 3, ו-.
Call of Duty: Black Ops החזיק בשיא להשקה הגדולה ביותר בהיסטוריה של הבידור, במכירות ב-24 השעות הראשונות ליציאתו. בתוך 5 ימים מכירות המשחק הסתכמו בכ-650 מיליון דולר. כיום, המשחק הבא בסדרה, מחזיק בשיא זה.
ג'ן שור
ג'ניפר "ג'ן" שוּר (באנגלית: Jennifer "Jenn" Suhr; נולדה ב-5 בפברואר 1982) היא אתלטית אמריקאית, היא אלופה אולימפית (לונדון 2012), סגנית אלופת העולם (מוסקבה 2013) ושיאנית העולם הנוכחית (2017) בקפיצה במוט באולם (5.03 מטר).
ביוגרפיה.
שור נולדה במדינת ניו יורק בארצות הברית בתם של מרק וסו סטוצ'ינסקי. כתלמידת תיכון הצטיינה במגוון ענפי ספורט והייתה אלופת המדינה בקרב חמש. היא סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה, בתקופת לימודיה ברוברטס ווסליין קולג' שיחקה שור המתנשאת לגובה 1.83 מטרים, בנבחרת הכדורסל של המכללה ובסיום לימודיה החזיקה בשיא הנקודות בכל הזמנים של הנבחרת. כמו כן הייתה חברה בנבחרת הסופטבול ובנבחרת האתלטיקה. ריק שור, קופץ במוט בעברו שעבד כמאמן אתלטיקה במכללה זיהה בה את הפוטנציאל לעבור הסבה לקפיצה במוט והיא החלה להתאמן תחת הנחייתו מ-2004. ב-2010 נישאו השניים והיא אימצה את שם משפחתו. שור עזבה את לימודי התואר השני בפסיכולוגית ילדים במטרה להתרכז בספורט, על מנת לממן את פעילותה מישכן מאמנה את ביתו והיא עבדה במרכול של הוריה, עד שזכתה בחסות מחברת אדידס.
עשרה חודשים בלבד לאחר שהחלה להתאמן בקפיצה במוט, זכתה שור ב-2005 באליפות ארצות הברית באולם, מאז ועד 2015 זכתה שור בשבע אליפויות ארצות הברית בקפיצה במוט באצטדיון ובארבע אליפויות נוספות באולם. במאי 2007 שברה לראשונה את השיא האמריקאי בקפיצה למוט כשעברה 4.84 מטר, ושבועיים אחר כך שברה אותו פעם נוספת כשקבעה 4.88 מטר. מאז שיפרה אותו עוד פעמים רבות. באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה באוסקה ב-2007, סיימה במקום העשירי בתוצאה של 4.50 מטר. באליפות העולם באתלטיקה באולם שהתקיימה ב-2008 בולנסיה, זכתה שור במדליית כסף עם שיא אישי כשעברה 4.75 מטר בניסיון השני, תוצאה זהה לזו של הזוכה ילנה איסינבייבה שלא פסלה.