תיאוריות פונקציונליסטיות מבניות רואות בחברה מערכת מורכבת שחלקיה פועלים יחד לקידום סולידריות ויציבות. הספורט עצמו התפתח מטקסים ומנהגים דתיים, ששימשו לקידום סולידריות חברתית ומוסרית של הקהילה.
ברומברגר מצא קווי דמיון בין טקסים דתיים למשחקי כדורגל. משחקים מתקיימים בתצורה מרחבית מסוימת, תחומים מסוימים במגרשים מדמים מקומות קדושים ואסור שיזדהמו על ידי פולשים יריבים, ויובילו לתחושות רגשיות עזות אצל האוהדים. כמו בטקסים דתיים, הצופים מופצים במרחב על פי חלוקת הכוח החברתית. לעונות כדורגל יש לוח שנה קבוע. תפקידי הקבוצה ביום המשחק הם טקסיים, כאשר אנשים לבושים במיוחד מבצעים פעולות פולחניות אינטנסיביות. ככנסייה, לכדורגל יש רשת ארגונית, מרמה מקומית ועד לרמה העולמית. למשחקים יש סדר עוקב שמנחה את פעולות המשתתפים, החל מטרום-משחק ועד לאחר המשחק. לבסוף, טקסי כדורגל יוצרים תחושה של קהילה . ניתן לראות בשירים וכוריאוגרפיה טקס אימננטי שדרכו הצופים מעבירים את כוחם לקבוצה.
בהתחשב בעובדה שלא כל הפעולות תומכות במבנה החברתי הקיים, ראה רוברט ק. מרטון חמש דרכים בהן אדם יכול להגיב למבנה הקיים, שניתות ליישום גם בספורט: קונפורמיזם, חדשנות, טקסיות, נסיגה ומרד.
ארווינג גופמן התבסס על תפיסתו של דורקהיים לגבי טקסים חיוביים, והדגיש את המעמד הקדוש של "פניו" של הפרט. טקסים חיוביים (מחמאות, ברכות וכו') ושליליים (הימנעות מעימות, התנצלויות וכו') משמשים להגנה על פניו. עיתונאיי ספורט, למשל, משתמשים בטקסים החיוביים והשליליים כאחד כדי להגן על פניו של הספורטאי איתו הם רוצים לשמור על קשר טוב. בנוסף, בירל מציין כי אירועי ספורט הם תחרויות פולחניות בהן ספורטאים מראים את אופיים באמצעות שילוב של אומץ, משחק טוב ויושר. ביצועים טובים משמשים לחיזוק פניו הטובות של הספורטאי.
סוציולוגיה פרשנית.
סוציולוגיה פרשנית בוחנת את קשרי הגומלין של פעולה חברתית למעמד חברתי, סובייקטיביות, משמעות, מניעים, זהויות ושינוי חברתי. "היא נמנעת מהסבר על" קבוצות אנושיות באמצעות חוקים והכללות, ומעדיפה את מה שמקס וובר כינה verstehen - הבנה והסבר של מניעים אישיים. זה מאפשר הבנה מלאה יותר של משמעויות חברתיות מגוונות, סמלים ותפקידים בתוך הספורט. הספורט מאפשר יצירת זהויות חברתיות שונות במסגרת משחק יחיד, אשר עשויים להשתנות במהלכו או במהלך משחקים מרובים. תפקידם של ספורטאים משפיעים עוד יותר על האופן בו הם פועלים מחוץ למשחק, לדוגמה: לפעול בתפקיד אתלט שהוא גם סטודנט.
וובר הציג את מושג הרציונליזציה . בחברה המודרנית, מערכות יחסים מאורגנות להיות יעילות ככל האפשר, על בסיס ידע טכני, במקום עקרונות מוסריים ופוליטיים. זה יוצר ביורוקרטיות יעילות, לא אישיות והומוגניות. אלן גוטמן זיהה כמה היבטים מרכזיים של רציונליזציה, שאותם ניתן ליישם גם בספורט:
ניאו מרקסיזם.
קרל מרקס ראה בספורט שורשים בהקשר הכלכלי שלו, בכפוף לסחורה ולניכור . הניאו מרקסיזם רואה בספורט כלי אידאולוגי של הבורגנות, המשמש לרמות את ההמונים כדי לשמור על השליטה. כעובדים, ספורטאים מוותרים על כוח העבודה שלהם, וסובלים את אותו גורל כמו העובד המנוכר. מלבד תמיכה בקפיטליזם תעשייתי, ספורט מפיץ מאמץ פיזי כבד ועבודה יתרה כמשהו חיובי.
חלוקה מיוחדת של אתלטים בכוח העבודה לבצע כל הזמן את אותן התנועות, במקום לשחק באופן יצירתי וחופשי. הספורטאי אם לעיתים קרובות באשליה של חופש, לא מודע לאבדן השליטה על כוח העבודה שלו. בנוסף, הצופים עצמם תומכים בניכור עבודת הספורטאים באמצעות תמיכתם והשתתפותם.
תיאוריות מרקסיסטיות שימשו לחקר מסחור הספורט, למשל כיצד שחקנים עצמם הופכים לסחורה או מקדמים אותם, מסחור קיצוני של ענפי הספורט במהלך המאה ה -20, וכיצד הופכים מועדונים לחברות מסורתיות וכיצד ארגוני ספורט הופכים למותגים.
גישה זו זכתה לביקורת על נטייתה לאקונומיזם גולמי, והניחה שכל המבנים החברתיים הנוכחיים מתפקדים לצורך שמירה על הסדר הקפיטליסטי הקיים. תמיכה בקבוצות ספורט אינה בהכרח סותרת את התפתחות התודעה המעמדית וההשתתפות במלחמת המעמדות . באירועי ספורט יש מספר דוגמאות למחאה פוליטית. ניתוח ניאו מרקסיסטי של ספורט לרוב מזלזל גם בצד האסתטי בספורט.
לימודי תרבות.
מחקר הגמוני מתאר את יחסי הכוח, כמו גם את השיטות והטכניקות בהן משתמשים קבוצות דומיננטיות להשגת הסכמה אידאולוגית, מבלי לנקוט בכפייה פיזית. הסכמה אידאולוגית זו נועדה לגרום לסדר החברתי הסקרן להיראות טבעי, ומבטיח שהקבוצות הכפופות ימשיכו לחיות את חייהן בכפייה. הגמוניה פתוחה תמיד למחאה, וכך עשויות להתעורר תנועות נגדיות.
הקבוצות הדומיננטיות עשויות להשתמש בספורט כדי לכוון את השימוש במעמד הכפוף לעבר הכיוון הרצוי, או לקראת צרכנות. עם זאת, ההיסטוריה של הספורט מראה כי התרבויות שעברו קולוניזציה לא בהכרח עברו מניפולציות באמצעות ספורט, בעוד שהתמקצעות בספורט, ובתרבות הפופולרית שלהם, סייעו למעמד הפועלים להימנע מכפיפות המונית לערכים הבורגניים.
התנגדות היא מושג מרכזי בלימודי תרבות, המתאר כיצד קבוצות כפופות עוסקות בפרקטיקות תרבותיות מסוימות כדי להתנגד לשליטתן. ההתנגדות יכולה להיות גלויה ומכוונת או סמויה ולא מודעת, אך תמיד נוגדת את הנורמות והמוסכמות של הקבוצות המשליטות. ג'ון פיש הבדיל בין סמיוטיקה של התעמתות לבין הימנעות.
גוף וספורט.
הגוף נהפך לנושא מחקר בשנות ה-80, עם עבודתו של מישל פוקו. מבחינתו, כוח הוא התעמלות בשתי דרכים שונות - באמצעות ביו-פאוור וכוח משמעתי. ביופ-אוור מתרכז בשליטה בהיבטים ביולוגיים מרכזיים בגוף האדם ובאוכלוסיות שלמות, כגון לידה, רבייה, מוות וכו'. כוח משמעתי מופעל באמצעות משמעת גופנית יומיומית, במיוחד באמצעות שליטה בזמן ובמרחב.
אייכברג רואה בשלושה סוגים שונים של גופים המדגישים את ההבדל בין גופים דיספלינרים ובין לא דיספלינרים בספורט: הגוף הדיאלוגי, בעל צורות וגדלים שונים, הניתנות לשם שחרור השליטה. אלה היו הטיפוס העיקרי בפסטיבלים ובקרנבלים טרום-מודרניים. הגוף המעוצב, המשופר והמאומן להישגים ותחרות בספורט. הגוף הבריא והיישר, המעוצב באמצעות משטרים של כושר ותזונה. ניתן היה לראות את הגוף הגרוטסקי בפסטיבלים ובקרנבלים טרום-מודרניים, לדוגמה: בהיאבקות עממית או במירוץ שלוש רגליים . פדגוגיית הספורט המודרנית סובבת סביב הקפדה וחופש, משמעת ושליטה, אך יחסי הכוח והידע ההיררכיים בין המאמן לספורטאי נותרו.
סגל טען כי העלייה התרבותית בספורט משקפת את התפנית הרחבה של החברה המודרנית לכיוון ביטוי פיזי, שהחייתה מחדש את המיליטריזם, המלחמה והפשיזם. כמה מנציגי בית הספר בפרקפורט, ראו בספורט פולחן גופני ופשיסטי. טננסחו טען כי החמאת יתר ליכולת ספורטיבית משקפת את האלמנטים הפשיסטיים בחברה, מכיוון שהיא מנרמלת את הלעג לחלשים ולמובסים.
ספורט ופציעות.
איגרוף מאפשר מחקר על הגוף האלים. מתאגרפים מסכנים את גופם במטרה לזכות בתהילה, מעמד ועושר. גופם מנוצל על ידי האמרגנים שלהם והמתאגרפים מתארים את עצמם לחלופין כזונות, עבדים סוסי רבייה . מתאגרפים מודעים לנזק השגרתי שנגרם לגופם, ובמקביל חוששים מההשפעות של נזק שכזה. תגובה תכופה לכך היא ניסיון להפוך את עצמם דמויות הרואיות. בכל ענפי הספורט המגע, האלימות היא חלק מהאסטרטגיה במידה מסוימת. אלימות בספורט אינה אינדיבידואלית, אלא היא תוצר של סוציאליזציה. פין רואה בכדורגלנים חברים בתופעה תרבותית של מעין אלימות, שמדגישה ערכים שונים מאלה שבחיים הרגילים. זה הופך אלימות לחלק מרכזי ומקובל במשחק.
התיאוריה "חברת הסיכון" של אולריך בק, נוגעת בפגיעה גופנית של ספורטאים. חברת סיכון מאופיינת במודרניות רפלקסיבית, בה החברה מושכלת, ביקורתית ומשתתפת בעיצוב מבנים חברתיים. בניגוד לסיכון השגרתי של החברה המסורתית, חברות מודרניות מזהות ומצמצמות סיכונים. המודרניות הרפלקסיבית בספורט מתבטאת בבידוד, תוך צמצום והסרת הגורמים לפציעה גופנית, ובמקביל לשמירה על הטכניקות והאסטרטגיות המיוחדות לאותם ענפי ספורט. למעמדות הנמוכים יש אפשרות פחותה להעריך ולהימנע מסיכון, וכתוצאה מכך יש שיעור השתתפות גבוה יותר בספורט מסוכן יותר ממעמדות אלו.
למרות זאת, ספורטאים עדיין נתפסים על ידי החברה כמתעלמים מכאב ומנסים להתגבר עליו, מכיוון שהתגברות על כאב נתפסת כאמיצה והרואית. היכולת של הספורטאי לגרום לגוף להיראות בלתי מנוצח הוא חלק בלתי נפרד ממקצועיות הספורט. ההתעלמות מכאב היא לעיתים קרובות חלק מרכזי בתת-תרבויות ספורט מסוימות. אפילו ילדים נחשפים לעיתים קרובות גם לכאבים ולפציעות חריפות כחלק מהשתתפותם בפעילויות ספורט מסוימות, למשל התעמלות.
רגש בספורט.
הרגש, מאז ומעולם, היה חלק בלטי נפרד מהספורט, כיוון שהוא משפיע גם על הספורטאים וגם על הצופים עצמם. תאורטיקנים וסוציולוגים החוקרים את השפעת הרגשות בספורט ניסו ואף מנסים עד היום, לסווג רגשות לקטגוריות. שנויות במחלוקת, ונדונות באינטנסיביות, סיווגים אלה אינם סופיים או חקוקים באבן. הרגש חשוב מאוד בספורט; ספורטאים יכולים להשתמש ברגשותיהם כדי להעביר מידע ספציפי ומשמעותי לחבריהם לקבוצה ולמאמנים שלהם, והם יכולים להשתמש ברגש גם כדי לשלוח אותות כוזבים כדי לבלבל את יריביהם. בנוסף לספורטאים המשתמשים ברגש לטובתם, לרגש יכולה להיות השפעה שלילית על הספורטאים ועל ביצועיהם. לדוגמה, פחד במה, או עצבנות וחששות, יכולים להשפיע על ביצועיהם, בין אם בצורה חיובית או שלילית.