ב-16 במאי נפתח משפטו השני של ויילד ושוב חזרו עורכי הדין על טיעוניהם, הפעם בפני שופט אחר שהנחה קו נוקשה יותר בחקירה הנגדית של קלארק כך שלא היה יכול להגן כיאות על ויילד.
ב-25 במאי 1895 הורשע ויילד ב"מעשי סדום והפקרות רבתי" (gross indecency) ונשפט למאסר של שנתיים עם עבודת פרך בבית הסוהר של לונדון. השופט סר אלפרד ויליס אמר שבכל ימיו בשבתו על כס השיפוט לא נתקל במקרה מזעזע ומחריד שכזה. הוא הוסיף שהעונש שהטיל היה המרבי בחוק ואם רק היה יכול היה משליך את "המושחת הזה לכפל כפליים ממה שגזרתי עליו". בתחילה מנעו ממנו אפילו כלי כתיבה, כך שהוא לא יכול היה לכתוב. במשך שהותו בכלא, כתב ויילד מכתב ארוך לדאגלס. הוא נתן אותו לרוס, ששלח העתקים שלו ל-30,000 איש ששם משפחתם הוא דאגלס. המכתב פורסם ב-1905 (כ-5 שנים לאחר מותו של ויילד), תחת הכותרת הלטינית "ממעמקים" (De Profundis), שנתן לו ויילד עצמו. בשנת 1949 פרסם אותו ויוויאן הולנד בשנית, בתוספת חלקים שלא פורסמו במקור.
כתבי היד של "הטרגדיה הפלורנטינית" ומאמר על סונטות של שייקספיר נגנבו מביתו ב-1895. ב-1904 הועלתה בתיאטרון בברלין, בתרגום לגרמנית, הטרגדיה בת חמשת החלקים, "הדוכסית מפדואה", שכתב ויילד ב-1883 עבור מארי אנדרסון, שלא שיחקה בה בסופו של דבר.
בריאותו של ויילד התערערה מאוד בכלא, ולאחר שחרורו ב-19 במאי 1897 בילה את שארית ימיו חסר כול ביבשת, בשם הבדוי סבסטיאן מלמות', תוך שהוא גוזר על עצמו גלות מרצון מהחברה ומחוגים ספרותיים. על ערש דווי המיר את השקפתו הדתית מהנצרות האנגליקנית לקתולית, שהעריץ זה זמן רב.
ויילד נפטר מדלקת קרום המוח ב-30 בנובמבר 1900, בבית מלון בפריז. למחלתו ניתנו סיבות שונות. הביוגרף ריצ'רד אלמן טען שמדובר בעגבת. מרלין הולנד, נכדו של ויילד, חשב שאין זה נכון היות שמחלתו של ויילד לוותה בניתוח. רופאיו, ד"ר פול קלייס וא'קורט טוקר, דיווחו שמצבו החמיר עקב זיהום באוזן. מסופר כי בעת מחלתו אמר ויילד בציניות - "אנוכי והטפט שעל הקיר מנהלים דו-קרב, אחד מאיתנו יצטרך ליפול ראשון".
ויילד נקבר בבית קברות "סימטייר דה באנייה" (Cimetiere de Bagneux) מחוץ לפריז, אך לאחר מכן הועברה גופתו לבית הקברות "פר לשז" (Père Lachaise) שבפריז. ב-1950 הועבר אפרו של רוס, ידידו הנאמן, לקברו של ויילד, במלאת יובל למותו. בקרב חובבי ויילד קיימת מסורת שלפיה נוהגים לנשק את מצבת הקבר בשפתיים מרוחות בליפסטיק.
הנצחה.
ב-2004, הוקם פסטיבל התיאטרון הבין-לאומי הגאה בדבלין, שבא לציון 150 שנה ליום הולדתו של ויילד.
אוסקר וויילד
מייק בראנט
מייק בראנט (ידוע גם בשם הבמה מייק סלע; 1 בפברואר 1947, י"א בשבט ה'תש"ז – 25 באפריל 1975, י"ד באייר ה'תשל"ה), היה זמר ישראלי, חיפאי, שהחל את דרכו בישראל, אך ללא הצלחה, אז עבר לצרפת והתפרסם. אף על פי שבתחילת דרכו לא הכיר שום מילה בשפה הצרפתית, רק קרא מילים צרפתיות שנכתבו לו באותיות בעברית, זכה להצלחה רבה לאור קולו העמוק ומראהו הנאה. בראנט היה לזמר הישראלי המצליח ביותר מחוץ לגבולות המדינה, ושירו הידוע ביותר הוא "Laisse Moi T'aimer" (לֶס מוּאה טֶמֶה – הניחי לי לאהוב אותך).
ביוגרפיה.
נולד בשם משה מיכאל ברנד במחנה המעצר בפמגוסטה, קפריסין להורים יהודים-פולנים שנמלטו מהשואה (אימו, ברוניה רוזנברג, נמלטה ממחנה הריכוז אושוויץ ואביו, פישל ברנד, נמלט מהחזית הסובייטית) והתחתנו בקפריסין, לאחר שגורשו מהארץ על ידי הבריטים עם שאר המעפילים. אמו ילדה אותו בתנאים קשים. לאחר עליית המשפחה לארץ התיישבו בחיפה וחיו חיי דחק. משה הילד לא דיבר עד הגיעו לגיל 5. בגיל 12, לאחר שלא השתלב בבית הספר "כרמלי", עבר לקיבוץ גשר. לאחר כשנה שב לבית הוריו ועבד במגוון עבודות מזדמנות (שומר במוזיאון הימי הלאומי, מוכר קרח, סבל ועוד). מייק לא התקבל ללהקות הצבאיות כפי שרצה, באודישן ללהקות הצבאיות כשציפו ממנו לשיר בעברית, מייק שר באנגלית כפי שאהב, ואת שיריו של אלביס (היה מעריצו של אלביס). בנוסף מייק שוחרר משירות בצה"ל בשל ניתוח שעבר בקיבה בגיל 15.
ב־22 בנובמבר 1974, בעת ששהה במלון בז'נבה, קפץ בראנט מחדר בקומה החמישית, ונפילתו נבלמה בהתנגשותו במרפסת בקומה השלישית. ברנט שבר את רגלו ובילה כשישה שבועות בבית החולים. בראיון עמו התחרט על ניסיון ההתאבדות ואמר שהיה זה רגע של טירוף שהוא מקווה שלא יחזור. לאחר שהשתחרר מבית החולים הקליט את הלהיט החדש "Dis-Lui" (אמור לה) והשתתף בסרט טלוויזיה שצולם בטולוז.
ב־25 באפריל 1975 בראנט שם קץ לחייו בקפיצה ממרפסת דירה שבקומה השישית ברחוב Erlanger מס' 6 ברובע ה־16 בפריז. בן 28 היה במותו.
מייק בראנט נטמן בבית העלמין חוף הכרמל בחיפה, וקברו הפך אתר עלייה לרגל למעריציו. עד היום קיימת קהילת מעריצים גדולה של בראנט בצרפת, בבלגיה, בקנדה ובישראל.
קריירה.
בגיל 17 הצטרף כזמר ללהקה שהקים אחיו צביקה ונקראה "שוקולד". הם ניגנו במסיבות, ברחובות ובבתי קפה בחיפה ובתל אביב. בהמשך הצטרף ללהקה בשם "אמני השמיים" (הסקיימאסטרס שהיו גלגול של להקת "הצעירים העליזים" של קובי ארליך) והם הופיעו במועדוני הלילה של מלונות דן כרמל בחיפה והילטון תל אביב. הוא ביצע שירים רבים באנגלית, בספרדית ובצרפתית, זאת כאשר ידע לדבר ולקרוא רק עברית. באותה תקופה שינה משה ברנד את שמו לשם קליט ובינלאומי יותר, מייק סלע.
בשנת 1968 הקים יונתן כרמון, מנהל היכל התרבות, להקה של זמרים ישראלים שיצאו להופעות ברחבי העולם, אליה צורף בראנט ("להקת כרמון", בהשתתפות זמרים/ות מוכרים רבים כגון מיכל טל). לאחר כשנה עזב את הלהקה וחזר להופיע במועדון מלון הילטון תל אביב, שם ראה אותו בעל מועדון הלילה "באראקה" שבמלון הילטון טהראן והחתים אותו על חוזה עבודה. במהלך אחת מהופעותיו בטהראן ראתה אותו הזמרת האנגליה-צרפתייה סילבי וארטאן (אשתו של הזמר ג'וני האלידיי) שהתפעלה מיופיו ומכישרונו והבטיחה לו כי צפוי לו עתיד מזהיר בצרפת. השניים ניהלו רומן סוער וקצר.
יחד עם וארטאן היה ידידה קרלוס, שהיה ממארגני ההופעות של ה"ביסטאנגו" (בית קפה מפורסם בפריז).
בעקבות הבטחותיה של סילבי וורטאן מייק הגיע בראנט ב־9 ביולי 1969 לפריז עם 3,000 דולר שחסך מהופעותיו בטהראן. במשך עשרה ימים ניסה ללא הצלחה ליצור קשר עם וארטאן, שהייתה בסיבוב הופעות באותו הזמן, עד שלבסוף, כשהצליח להשיגה עוד ממש כשהיה על סף חזרה ארצה, בקושי עם כמה פרוטות בכיס שעוד נותרו לו, סילבי וורטאן ניסתה להתנער מהבטחותיה ואמרה למייק - "מה שהיה ביניהם בטהראן - נשאר בטהראן." מייק הזכיר לסילבי את מה שהיה ביניהם בטהראן, את הבטחותיה ובמקביל הזכיר לה את בעלה הקנאי ג'וני האלידיי, מה שגרם לסילבי לממש את הבטחתה וליצור קשר עם קרלוס בטלפון. קרלוס ארגן מפגש עם המפיק ז'אן רנאר, שעבד, בין השאר, עם הזמר ג'וני האלידיי.
רנאר הקשיב לבראנט שר את השיר "" והתפעל מאוד מן הביצוע, אך דאג להסתיר זאת היטב ממייק.
שבוע לאחר מכן נכנסו לאולפן ההקלטות של האמרגן ז'ראר טורנייה ("נסיך השאנסונים"), אשר הסכים לארח את בראנט בביתו, כדי להקליט את להיטו הראשון והמפורסם ביותר "Laisse Moi T'aimer", אותו חיבר רנאר.
הם עבדו על השיר כחודשיים שלמים מכיוון שבראנט, אשר לא דיבר צרפתית, נאלץ לשכתב בצורה פונטית את מילות השיר באותיות עבריות. מאוחר יותר שכנע אותו רנאר לשנות את שם משפחתו מברנד לבראנט כיוון ש-BRAND היה שמה של חברה למוצרי חשמל בצרפת ורנאר חשב ש-BRANT יהיה שם קליט יותר. השיר "Laisse Moi T'aimer" הוקלט באולפן 365 פעם עד שיצא לשביעות רצונם כמושלם. השיר בוצע לראשונה בפסטיבל המוזיקה הבינלאומי "מידם" (MIDEM) בינואר 1970. הפסטיבל שודר בכל רשתות הטלוויזיה והביא להצלחתו המסחררת של השיר. הסינגל שיצא למחרת נמכר בתוך שבועיים ב־50 אלף עותקים.
שיא הצלחתו.
תוך חודשים ספורים מכר הסינגל "Laisse Moi T'aimer" מיליון וחצי עותקים. כעבור כמה חודשים זכה ללהיט נוסף לאחר שייצג את צרפת ב"תחרות הזמר של רדיו לוקסמבורג RTL", אשר שודרה בטלוויזיה ברחבי אירופה ואף בישראל. שירו "Mais dans la lumiere" (אבל בתוך האור) זכה במקום הראשון והגדיל את פרסומו. ב-14 בפברואר 1971 נפגע בראנט בתאונת דרכים. הוא סבל חבלות רבות ושברים בגולגולת, ונאלץ לעבור תקופת החלמה ממושכת. לאחר החלמתו הופיע עם הזמרת דלידה אותה הכיר בפסטיבל השירים בוונציה, בסיבוב הופעותיה באולימפיה, שם הוצג כזמר אנגלי. ז'אן רנאר, שהתנגד לכך, הפסיק בעקבות זאת את שיתוף הפעולה עם בראנט. את מקומו תפס עמיתו ז'ראר טורנייה כשהוא נעזר בשארל טאלר. הלהיט הראשון שהופק על ידי הצוות החדש היה "Qui Saura" (מי ידע), עיבוד לצרפתית שנעשה על ידי מישל ז'ורדן לשירו של חוסה פליסיאנו "Che Sara" (מה יהיה). הופעותיו בצרפת ובמערב אירופה זכו לפופולריות רבה.
בחורף 1970 הגיע לסיבוב הופעות בישראל. ההופעה הראשונה נערכה ב-31.12.1970 בהיכל הספורט יד אליהו ובה ביצע בעברית את "ערב טוב" שנכתב במשותף עם נחום היימן. בסיבוב ההופעות הזה ליוותה אותו הזמרת יפה ירקוני.
בשנת 1973 הופיע ב־250 קונצרטים, חלקם בפני קהל של 6,000 עד 10,000 איש. בסוף אותה שנה חתם מייק על חוזה הפקה עם המפיק סימון וינטרוב והמשיך את סדרת ההופעות גם בשנה שלאחר מכן. בזמן מלחמת יום הכיפורים שוב הגיע בראנט לישראל כדי להופיע בהתנדבות בפני הכוחות הלוחמים.
הנצחת זכרו.
בראנט נחשב לאמן הישראלי שהמצליח מבין האמנים הישראלים שפעלו בצרפת באותן השנים.