הצופים רואים שוב את דיאן בדירתה, כשהיא בוהה במפתח הכחול המונח על שולחנה. נשמעות נקישות על הדלת. שני האנשים הזעירים נראים זוחלים מתחת לדלת הסגורה. הנקישות ממשיכות. הזקנים, עתה בגודל רגיל, תוקפים את דיאן. היא בורחת בפחד לכיוון מיטתה, מוציאה מהשידה שבסמוך אקדח ויורה בעצמה.
אחרי מספר תמונות המציגות אובייקטים ודמויות מהסרט, מוצגת הבמה במועדון סילנסיו. אישה שהייתה בקהל במועדון, ונראתה עד עתה כבובה, לוחשת את המילה "סילנסיו".
משמעות הסרט.
סיום הסרט עשוי להעלות סימני שאלה רבים, ולרוב נדרש מהצופים להנהיר את עלילת הסרט בעצמם על פי האינטרפטציה האישית שלהם. לינץ' טען וטוען בתוקף כי הסרט כן מגולל סיפור קוהרנטי ונהיר חרף טענות של כמה מבקרי סרטים. יחד עם זאת, לינץ' סירב להסביר את הסרט פרט לעשרה רמזים, שאמורים לסייע לצופים לפענח את עלילתו ומשמעותו של הסרט:
על-פי הפירוש הנפוץ, חלקו הראשון של הסרט הוא חלומה של דיאן, אשר מתחיל לפני כותרות הפתיחה, אחרי שהמצלמה שוקעת לתוך הכרית שעל מיטתה של דיאן, ומסתיים כאשר היא מתעוררת. חלקו השני של הסרט מתאר את מציאות חייה של דיאן ומלווה בפלאשבקים ובהזיות; ונחתם בהתאבדותה. פירוש זה זוכה לכמעט תמימות דעים בקרב המבקרים המובילים כגון ניל רוברטס מעיתון הסאן, רוג'ר איברט וג'ונתן רוס. כיוון ששני חלקי הסרט לא יכולים להתקיים במקביל, ניתן להסיק שחלקו הראשון של הסרט הוא חלום או פנטזיה עקב עלילתו הפחות סבירה, סצנת הכרית בתחילת הסרט המרמזת על חלום, הסצנה במועדון סילנסיו שבה המנחה רומז על אשליה וכן היות עלילת החלק הראשון הגשמה מוחלטת של שאיפותיה של דיאן בכל התחומים.
דיאן היא שחקנית צעירה המגיעה ללוס אנג'לס כדי לפתח קריירת משחק. היא מפתחת מערכת יחסים תלותית בקמילה רודס ומתאהבת בה לחלוטין. קמילה נוחלת הצלחה מסוימת כשחקנית ומלוהקת לסרטו של הבמאי המצליח, אדם קשר, כנראה בזכות טובות הנאה מיניות. קמילה נפרדת מדיאן וחושפת בפניה, באקט של השפלה, את יחסיה עם אדם. דיאן מוצאת את עצמה לאחר כישלונות מקצועיים ורומנטיים ומפתחת תסמינים דיכאוניים. לבסוף היא שולחת מחסל הרוצח את קמילה. כאשר היא לא מסוגלת לשאת עוד את מוסר הכליות, היא הוזה את שני הזקנים אשר הופיעו בתחילת הסרט בסצנת תחרות הריקודים של דיאן בצעירותה ושאולי מסמלים את הציפיות שתלו בה, ולבסוף שמה קץ לחייה.
בזמן שבין הרצח של קמילה להתאבדותה של דיאן, האחרונה חולמת את סיפורה של בטי אשר מהווה כמעין אלטר אגו שלה. החלום מציג את העולם המושלם מבחינת דיאן או לפחות את הפנטזיה האולטימטיבית שלה. בטי, כמו דיאן, מגיעה ללוס אנג'לס מאונטריו לאחר זכייתה בתחרות ריקודים כדי לנסות את מזלה כשחקנית. היא מתגלה כשחקנית מחוננת שעומדת לבצע את קפיצתה הגדולה. בחלומה קמילה שורדת ניסיון התנקשות, מאבדת את הזיכרון וזקוקה לעזרתה ותמיכתה של בטי, ההפך המוחלט מדיאן שהזדקקה לעזרת של קמילה על מנת להתמיין לתפקידי משחק. ריטה, השם הבדוי שמאמצת קמילה בחלום, היא הגרסה המושלמת של קמילה מבחינת דיאן/בטי. השתיים מפתחות זוגיות בריאה ויציבה שנמשכת עד לסוף החלום.
עוד בחלומה, אדם קשר הוא במאי כושל שנאלץ ללהק שחקנית אלמונית בניגוד לרצונו על ידי מאפייה אלמונית ולא מוסברת. ניתן לראות בכך את התירוץ האידיאלי של דיאן לכשלונה, שבעולמה האידיאלי לא היא אשמה בכך וגם בתסכולה בדרך שקמילה זכתה בהצלחה. אדם, מושא שנאתה של דיאן במציאות, סובל מרצף אירועים טרגיים: הוא נסחט בעבודה, אשתו בוגדת בו וחשבון הבנק שלו נחסם.
ההצגה במועדון סילנסיו מדגישה לבטי/דיאן שלפעמים מה שנראה כאמיתי מתברר כבדיה או אשליה. חשיפת האשליה של המנחה, החצוצרן והזמרת גורמים לבטי לרעוד כנראה מהחשש מהאמת. חשש זה מביא בסופו של דבר את החלום לידי סיום.
רוב הדמויות בחלום שלה הן דמויות המופיעות בסצנת ארוחת האירוסין של קמילה. בעקבות הקינאה שלה, והעלבון שהיא מרגישה, עוצמת הרגשות שלה מאוד גבוהה. לכן כל דמות בסצנה מקבלת תפקיד מקביל בחלום. למשל: אימו של אדם מנסה לנחם אותה, כאשר היא מניחה את ידיה על ידה, ולכן היא מקבלת את הדמות של האמא הדואגת לכל מחסוריה בחלום. הבוקר עם הכובע, שאינו קשור במציאות לסצנה, מקבל תפקיד מיסטי בחלום.
קבלת הסרט.
חברת יוניברסל הפיצה את הסרט ב-12 באוקטובר 2001 והוא גרף למעלה מחצי מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו. עד היום הסרט גרף למעלה מ-20 מיליון דולר בסך הכל, כאשר למעלה משבעה מיליון מתוכם נאספו בארצות הברית לבדה. הסרט לא נחשב להצלחה כלכלית גדולה במיוחד ורשם רווח נמוך יחסית.
הסרט נחשב בעיני רבים כאחת מיצירותיו הבולטות של דייוויד לינץ' וכן אחד הסרטים החשובים של המאה ה-21. הוא מדורג במקום ה-28 ברשימת 250 הסרטים הטובים ביותר של המגזין היוקרתי "סייט אנד סאונד", ולסרט החמישי הטוב ביותר מאז 1968 על ידי אותו מגזין. הסרט הוגדר כסרט הטוב ביותר של העשור הראשון של המאה על ידי המגזין מחברות הקולנוע, טיים אאוט ניו יורק, התאחדות המבקרים של לוס אנג'לס ועוד. בשנת 2016 בחרו בו 62 מבקרי הקולנוע המובילים בעולם, במסגרת משאל שערך ה-BBC, לסרט הטוב ביותר של המאה ה-21 עד אז.
עם זאת, הוא לא חף מביקורות שליליות. מספר מבקרים כגון מבקרי מגזין וראייטי וה-The New York Observer ועוד, העלו בו דופי וחלקם אף קטלו אותו. עם זאת, יש לציין כי הביקורות ברובן חיוביות.
יואל גמזו
יואל גמזו (נולד ב-1987) הוא מנצח ישראלי.
גמזו נולד ברמת גן. בגיל ארבע החל לנגן בצ'לו, אך לאחר מספר שנות נגינה החליט להתמקד בניצוח. בגיל 15 עזב את ישראל ונסע ללמוד בניו יורק במלגה מיוחדת.
מניו יורק המשיך גמזו למילאנו, פריז, לונדון וקבע את משכנו בברלין. בלונדון הקים את תזמורת מאהלר הבינלאומית, שנגניה מתכנסים שלוש פעמים בשנה ויוצאים למסעות קונצרטים ברחבי העולם. בשנים האחרונות ניצח גמזו על תזמורות שונות בעולם וזכה בפרס בתחרות על שם מאהלר בגרמניה.
בראשית שנת 2010 ניצח גמזו על הקאמרטה הישראלית ירושלים ועל התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הופעתו הראשונה בישראל. בשנת 2011 השלים אף הוא את הסימפוניה העשירית של מאהלר, לציון 100 שנים למות המלחין (קיימים כבר שישה נוסחי-השלמה קודמים).
ב-2012 התמנה לכהונת "מנצח בית ראשי" בבית האופרה של קאסל.
גמזו הוא נכדו של מבקר התיאטרון חיים גמזו.
ריצ'י ואלנס
ריצ'י ואלנס (באנגלית: Ritchie Valence, ובשמו המלא: Richard Steven Valenzuela; 13 במאי 1941 - 3 בפברואר 1959) היה זמר אמריקאי, מחבר שירים ונגן גיטרה.
ואלנס היה מחלוצי הרוק אנד רול ומבשר הצ'יקנו רוק, אף שקריירת ההופעות שלו נמשכה שמונה חודשים בלבד. בתקופה קצרה זו היו לוואלנס מספר להיטים, הבולט שבהם: "לה במבה", שיר עם מקסיקני שאותו שר ואלנס במקצב הרוק ואשר היה ללהיט בשנת 1958. כך היה ולאנס לזמר הספרדי הבולט בסגנון הרוק אנד רול.
ב-3 בפברואר 1959, תאריך שנודע מאוחר יותר בכינוי "היום שבו מתה המוזיקה", נהרג ואלנס בתאונת מטוס קל במדינת איווה. בתאונה נהרגו גם באדי הולי וג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון.
ילדותו ונעוריו.
ואלנס נולד בשכונת פקוימה, בעיר לוס אנג'לס, למשפחה ממוצא מקסיקני. כבר בגיל 5 הראה עניין במוזיקה ובעידודו של אביו החל ללמוד נגינת גיטרה וחצוצרה. בגיל מאוחר יותר אף למד בעצמו לתופף. אף שהיה שמאלי, בזכות רצונו העז ללמוד לנגן על הגיטרה, הצליח לסגל את האחיזה המסורתית של נגנים ימנים.
בגיל 16 הוזמן להצטרף ללהקת "הצלליות" ("The Silhouettes"), כנגן גיטרה. לאחר שסולן הלהקה עזב, תפס ואלנס את מקומו והחל לשיר. ב-19 באוקטובר 1957 קיימה הלהקה את הופעת הבכורה שלה עם ואלנס. לצד הופעתו עם הלהקה הוא אף הופיע בגפו במסיבות ובאירועים חברתיים שונים.
קריירה.
בזכות כישרונו בנגינת הגיטרה ובשירה, אִלתר ואלנס לעיתים קרובות בעת הופעותיו. אלתורים אלה לא הוקלטו בתקליטיו המסחריים. בחודש מאי 1958 שמע את ואלנס נשיא חברת תקליטים מקומית, בוב קין, והזמינו להקליט בביתו. בעקבות הקלטה ביתית זו הוחתם ואלנס על חוזה הקלטות. משיקולים מסחריים החליט ואלנס לקצר את שם משפחתו.
במהלך ימי חייו הקצרים הספיק ואלנס לפרסם שני תקליטים בלבד. תקליטו הראשון הוקלט בחודש יולי 1958 והכיל את השירים: "Come On, Let's Go" ו-"Framed". תקליטו השני הכיל את השירים: "Donna" ו-"La Bamba". לאחר הקלטת שיריו החליט ואלנס להפסיק את לימודיו בתיכון ולהתרכז בקריירת זמרה. אמרגנו, בוב קין, תכנן עבורו לוח הופעות ברחבי ארצות הברית וכן הופעות בתוכניות טלוויזיה. הופעתו הראשונה של ואלנס הייתה ב-6 באוקטובר, בתוכנית הטלוויזיה של דיק קלארק "American Bandstand", אשר שודרה מפילדלפיה. בתוכנית הוא שר את שירו "Come On, Let's Go". בחודש נובמבר טס ואלנס להוואי והופיע לצדם של באדי הולי ופול אנקה. בחגיגות חג המולד, הופיע בניו יורק לצדם של זמרים שהשפיעו רבות על סגנונו, בהם צ'אק ברי, בו דידלי, האחים אברלי, דוויין אדי, אדי קוקרן וג'קי וילסון. ב-27 בדצמבר שב והופיע בתוכנית הטלוויזיה "American Bandstand", הפעם עם שירו "Donna".