חילוקי דעות רבים בין המדינות, הביאו לדילול ניכר בתכני האמנה ביחס לתוכנית המקורית. אך עם זאת, נקבעו שמונה תחומי פעילות מרכזיים; קידום מחקר, הבטחת הפצת מידע טכני, הגנה על הבריאות, הקלת השקעות והתחייבויות משותפות, שמירה על האספקה, הבטחת בטיחות, פיקוח על השוק המשותף באנרגיה גרעינית ויחסי חוץ.
מטרות האמנה.
מטרת העל של האמנה היא לאגד את תעשיות הגרעין של המדינות החברות ולתרום להיווצרות ופיתוח של תעשיות הגרעין האירופיות, כך שכל המדינות החברות יוכלו להפיק תועלת מפיתוח האנרגיה האטומית ולהבטיח את ביטחון האספקה. האמנה מבטיחה תקני בטיחות גבוהים לציבור ומונעת יעוד חומרים גרעיניים, המיועדים בעיקר לשימוש אזרחי, לשימוש צבאי. חשוב לציין שסמכויותיה של סוכנות האטום האירופית, מוגבלות לשימושים אזרחיים, שוחרי שלום בלבד.
האמנה מציגה מערכת הגנה מקיפה וקפדנית ביותר כדי להבטיח שחומרים גרעיניים אזרחיים לא יוסטו מהשימוש האזרחי שהוכרז על ידי המדינות החברות. לאיחוד האירופי סמכויות בלעדיות בתחום זה, אותן הוא מפעיל בעזרת צוות של 300 פקחים אשר אוכפים את אמצעי ההגנה, ברחבי האיחוד האירופי.
מבנה האמנה.
אמנת האטום האירופית כוללת מבוא ו-234 סעיפים המפורטים תחת שש כותרות. מספר הסעיפים הצטמצם ל-177 לאחר החתימה, על האמנה לתיקון האמנה בדבר האיחוד האירופי (The treaty on European union-EU treaty) והאמנה להקמת הקהילה האירופית (The treaty establishing the European union- EC treaty) בדצמבר 2007.
בסיום האמנה, מצורפים שני פרוטוקולים. האחד בדבר יישום האמנה על האזורים הלא-אירופיים של ממלכת הולנד והפרוטוקול השני, נוגע לחוק בית המשפט לצדק של הקהילה האירופית לאנרגיה אטומית. בשנת 2012, נוספו כותרות, סעיפים ונספחים נוספים. אך לא בוצעו שינויים קונקרטיים.
יחסי חוץ.
הנציבות מנהלת משא ומתן ולבסוף חתימה על הסכמים, המסדירים שיתוף פעולה גרעיני עם מדינות שלישיות. כל ההסכמים כפופים לאישור המועצה. המדינות החברות מחויבות להודיע לנציבות על כל טיוטה ראשונית של הסכמים או חוזים עם מדינה שלישית, ארגון בינלאומי או אזרח של מדינה שלישית. נכון לעכשיו, ישנם הסכמים עם מדינות רבות, ביניהן ארצות הברית, אוסטרליה וקנדה.
עתיד האמנה.
בניגוד לאמנת האיחוד האירופי (The EC treaty), באמנת האטום האירופית, מעולם לא בוצעו שינויים גדולים והיא בתוקף עד היום. במשך שנים שמרה סוכנות האטום האירופית על אישיות משפטית נפרדת, תוך שותפות באותם המוסדות, עד למיזוג הסופי עם האיחוד האירופי.
במרץ 2007, קמה וועדה, הבחנה והעריכה את עתידה של אמנת האטום האירופית. התוצאות שיצאו היו חיוביות, במיוחד בתחומי המחקר, הגנת הבריאות, השגחה על צורכי השימוש בחומר הגרעיני ויחסים בינלאומיים. העניין והצורך באנרגיה גרעינית גבר בשנים האחרונות בעקבות הדאגה משינויי האקלים. בעקבות כך, מקומה של קהילת הגרעין האירופית הכרחי ויהיה עליה להמשיך לספק באופן בטוח אנרגיה, לעזור להנחות את הפיתוח של תעשיית הגרעין ולהבטיח שמירה על סטנדרטים גבוהים של הגנה, בטיחות וביטחון מקרינה.
אמנת רומא
אמנת רומא (Treaty of Rome) כוללת שני הסכמים שנחתמו בתאריך 25 במרץ 1957 בגבעת הקפיטול ברומא, האמנה להקמת הקהילה הכלכלית אירופית (EEC) והאמנה להקמת הקהילה האירופית לאנרגיה אטומית (EAEC or Euratom). הסכם זה נכנס לפועל בתאריך 1 בינואר 1958 והוא אחד משתי האמנות המשמעותיות ביותר בהיסטוריה של האיחוד האירופי (השני הוא האמנה של איחוד האירופי שנחתמה במאסטריכט ומהווה הבסיס החוקתי להתנהלות האיחוד ומוסדותיו). מטרות ההסכמים הנוספות היו לשנות את תנאי המסחר והייצור בשטח ששת המדינות החברות ולפעול למען איחוד פוליטי נוסף של אירופה וצמיחה כלכלית. על ידי הסכמי סחר רחבים ובעיקר הורדת מכסים, נוצר שוק משותף שהתבסס על ארבעה מאפיינים של חופש: חופש התנועה של סחורות הון שירותים ועבודה (אנשים), אלו הם עדיין המאפיינים המגדירים את השוק המודרני. הסכמים אלו תוקנו והורחבו מספר פעמים, ב-1992 עם החתימה על אמנת מאסטריכט, ב-1997 באמנת אמסטרדם וב-2002 באמנת ניס וכיום נקראת - האמנה על תפקודו של האיחוד האירופי כפי שנקבע באמנת ליסבון ב-2009. אמנת הקהילה הכלכלית הייתה ללא ספק החשובה מבין השתיים במובן של אינטגרציה אירופית והיא ביססה את המבנה של האיחוד כפי שאנחנו מכירים אותו היום. על אמנה זו חתמו נציגיהן של שש מדינות, אשר קדמו להסכם זה וחתמו על הסכם פריז ב-1952 אשר הקים את קהילת הפחם והפלדה, אשר היוותה לראשיתו של האיחוד האירופי כקהילה אירופית משותפת. קהילה זו הוקמה בשל הנחישות להקים ארגון משותף שהוא מעבר להסכמים זמניים למען השגת שלום קבוע ויכולת לבטל כל איום, או התפתחות תנאים שיובילו למלחמה עולמית נוספת. הסכמי רומא היוו את הצעד הכלכלי באינטגרציה האירופית אשר קושרים את כלכלות מדינות אירופה למען מטרות אלו. הנציגים החותמים של המדינות החברות היו :
רקע היסטורי לחתימת האמנה.
התהליך שהוביל לחתימת אמנת רומא, התחיל בסירוב של המועצה הצרפתית לאשר את האמנה המקימה את קהילת הביטחון האירופית. אמנה זו שאפה להעביר סמכויות ביטחון מששת המדינות החברות לנאט"ו כמו כן למועצה העל לאומית של השרים. האספה של קהילת הפחם והפלדה האירופית קיבלה את המשימה של יצירת טיוטה ב-1953 למערכת פדרלית אירופית שבמרכזה עומד פרלמנט דו ביתי. מי שהובילו את המהלך ולקחו אחריות היו המדינות החלשות יותר, בלגיה בפרט. שר החוץ הבלגי פול אנרי ספאק, לחץ על ז'אן מונה, נשיא הנציגות הגבוהה של קהילת הפחם והפלדה דאז, ליצור קהילת אנרגיה אטומית ב-1955. בנוסף שר החוץ ההולנדי ז'אן ווילאם ביין, הציע תוכנית איחוד מכסים שתוביל לאינטגרציה כלכלית מלאה בין ששת המדינות החברות. ב-18 במאי 1955 הבלגים וההולנדים ניסחו לשותפים שלהם טיוטה המציעה את שתי הרפורמות הללו, רעיון איחוד מכסים היה במיוחד שנוי במחלוקת.
ועידת מסינה.
ב1–2 ביוני 1955 התקיים כנס מסינה בעיר מסינה שבאיטליה בה נכחו ששת שרי החוץ של המדינות החברות בקהילת הפחם והפלדה, בו ההצעות הבלגיות/הולנדיות היו מרכז השיח ושימשו הזדמנות לדיונים בנוגע לנתיבי ההתפתחות השונים. מהר מאוד התגבשה ההסכמה על הקמת שוק אירופי משותף, אך צרפת התקשה לגייס תמיכה לרעיון קהילת האנרגיה האטומית. חוסר ההסכמה הובילה להחלטה שקבעה כי המדינות החברות בקהילת הפחם והפלדה מכירות בעובדה שהגיעה השעה לקדם את פרויקט האינטגרציה האזורית אבל שההתקדמות צריכה להתבצע תחילה בתחום הכלכלי.
הכרעות אלו היו הכרחיות אם אירופה מעוניינת לשמר את מקומה בעולם ולצבור השפעה ומוניטין, ולשפר בהדרגה את רמת החיים של התושבים שלה. בנוסף, ועידת מסינה הציעה שששת המדינות ילמדו מה הדרך לבנות ארגון משותף, עם האחריות והאמצעים להבטיח פיתוח בדרכי שלום של אנרגיה אטומית. יצירת השוק המשותף לא תכיל הגבלות או תעריפים גבוהים על השוק הנוכחי ולא תגרור עלויות גבוהות נוספות. שרי החוץ הציעו להקים ועדה של מומחים מהמדינות החברות יחד עם גורמים פוליטיים שיכתבו דוח המגדיר את האתגרים המרכזיים העומדים בפני המדינות. פול אנרי ספאק נבחר ליו"ר הוועדה הבין ממשלתית. ששת המדינות החברות הזמינו את לונדון להשתתף בוועידה המכוננת, סימן לכך שהשאיפות הפדרליות ננטשו, מהידיעה שבריטניה לא תשתתף בארגון שאינו בין ממשלתי מלא. ועידת מסינה הבהירה שלמרות הרצון לשיתוף פעולה והיתרונות באיחוד כלכלי, עדיין אין הסכמה בין החברות על מבנה מוסדי על לאומי בעל עוצמה. נציג בריטניה היה פרופסור באוקספורד בעל פרופיל נמוך המראה עד כמה הבריטים היו חשדנים כלפי תהליכי מסינה, לאור זה ההשתתפות של בריטניה בוועדת ספאק הייתה קצרה. הבריטים הביעו את דעתם השלילית באשר האמנה והאמונה כי היא לא תצא לפועל באמת. ברגע שבריטניה יצא מהמסגרת, תהליך המשא ומתן הואץ. באוקטובר 1955 הקים את ועדת הפעולה המורכבת מפוליטיקאים בולטים מששת המפלגות הליברליות סוציאליסטיות הנוצריות של המדינות החברות.
דוח ספאק.
הדוח המסכם של ועדת ספאק, נכתב ברובו על ידי שותף קרוב מאוד של ז'אן מונה, פייר אורי, והוצג לשרי החוץ ב-21 באפריל 1956. למעשה, הכלכלה האירופית לאחר מלחמת העולם השנייה השתרכה מאחורי השחקניות בזירה הבינלאומית ולא מיצתה את הפוטנציאל הכלכלי האדיר שלה. על ידיי ניצול הכלכלות הלאומיות בעזרת שוק משותף ופיתוח אנרגיה אטומית משותפת, תוכל אירופה לעמוד בקצב ההתקדמות המהיר של כלכלת ארצות הברית שהיוותה מודל לחיקוי. הדוח כלל את כל ההמלצות המפורטות של הוועד על השוק המשותף ומילא מעל ל80 עמודים של מלל. ספאק הציע להקים גוף שתפקידו יהיה לתאם ולהעריך את המיזמים של המדינות החברות בתחומים גרעיניים על ידי קביעת תקני בטיחות ונורמות. מחקר ופיתוח, יצירת שוק משותף של טכנולוגיה ומוצרים, וכוח עבודה מומחה כדי להבטיח גישה שוויונית. הוועדה אינה נתנה כוח מסוים לקהילה האטומית או ניסיון לדון בשימושים צבאיים באנרגיה, אלא הוגדר כסוגיה פוליטית בלבד. דוח ספאק היווה בסיס למשא ומתן במהלך הועידה של ששת שרי החוץ בוונציה במאי 1956. אין ספק שעבודתו של ספאק והדוח המפורט והקוהרנטי שלו אפשר להפוך את החלום למציאות, ללא דרישה להעביר עצמאות ופעולות ריבונות של מדינות הלאום לאירופה.
הסתייגויות של מדינות האיחוד.