שחקני ליגת הכדורסל הקוריאנית זכאים להגיש בקשה למלא את חובות השירות הצבאי שלהם בחיל הספורט של הכוחות המזוינים של קוריאה. הם רשאים להתאמן כספורטאים מקצועיים ולשחק עבור קבוצת הכדורסל של החיל. השחקנים מתגייסים רשמית במאי או יוני ומשתחררים שמונה עשר חודשים מאוחר יותר בינואר, וחוזרים לסגל הקבוצה שלהם למחזורים האחרונים של העונה הסדירה.
מרדכי נדיבי
מרדכי נדיבי (כונה גם מוטק'ה; 20 בנובמבר 1924 - 20 באפריל 1971) היה פעיל ההגנה, עסק בעליה הבלתי-לגלית (עלייה ב'), היה מהמפקדים הראשונים של חיל הרגלים בצה"ל, סיים את חייו בעלותו על מוקש במהלך סיור כמפקד מחוז דן, בדרגת אלוף-משנה, והיה לאחד מחללי צה"ל הבכירים ביותר שנפלו בעת מילוי תפקידם.
חייו.
בן אלימלך ונחמה. נולד בבן שמן. אביו, אלימלך אבנר, היה בין מעצבי "ההגנה" במאבק נגד הבריטים ומראשוני האלופים בצה"ל. לאחר לידתו עברה המשפחה לקבוצת גבע, שם גדל. למד בבית החינוך בצפון תל אביב (במחזור הראשון) ובבית-הספר "תיכון חדש" בתל אביב. לאחר סיום בית-הספר התיכון, הוא החל ללמוד בטכניון העברי בחיפה. הוא גויס לחי"ש, עשה תפקידי אימון והדרכה והגיע לדרגת מ"מ.
בשנת 1946, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הוא נשלח לגרמניה, מטעם ה"הגנה", כדי לסייע במאמצי העלייה הבלתי-ליגלית. הוא שהה בגרמניה כשנתיים במסגרת זו.
עם פרוץ מלחמת העצמאות חזר מרדכי לישראל, גויס כאחד מראשוני חיל הרגלים והגיע לתפקיד מפקד פלוגה בחטיבת גבעתי. בתום המלחמה הוא שוחרר מצה"ל, אך כעבור תקופה קצרה נקרא שוב לצבא הקבע.
במרץ 1951 נשא אישה. באותה השנה הוא עבר קורס מג"דים ומילא תפקידי הדרכה וחינוך. הוא עסק בקליטת העולים החדשים בצבא. בשנת 1955 שירת במחלקת ההדרכה במטה הכללי. באוקטובר 1958 סיים את בית-הספר לפיקוד ומטה ולאחר-מכן היה קצין מבצעים בחטיבת ירושלים ובהמשך מג"ד בחטיבה. עם סיום תפקידו בירושלים עבר לבית-הספר לקצינים בדרגת סגן-אלוף.
במלחמת ששת הימים היה מפקד גדוד והשתתף בכיבוש השומרון. לאחר המלחמה נתמנה למדריך ראשי בבית-הספר לפיקוד ומטה.
במאי 1970 הוענקה למרדכי דרגת אלוף-משנה והוא התמנה למפקד מחוז דן.
ב-20 באפריל 1971 (כ"ה בניסן תשל"א) נהרג בעלותו על מוקש בשעת סיור מוקדם לאיתור שטחים לאימון. בסיור נהרגו 2 קצינים נוספים ונפצעו 3 חיילים. הוא הניח אישה וארבעה ילדים והובא לקבורה בבית-הקברות הצבאי בקריית שאול.
באפקה הוקם בית על-שם אביו, האלוף אלימלך אבנר. בבית זה יוקדש חדר לזכר בנו מוטק'ה.
חומיבבה (נמרה)
חומיבבה הייתה נמרה מתת-המין נמר המדבר שהתגוררה באזור נחל דוד בשמורת הטבע עין גדי שבמדבר יהודה. היא התפרסמה כנמרה הוותיקה ביותר במדבר יהודה, וכתבות רבות בתקשורת הישראלית עקבו אחר קורותיה לאורך השנים. בין השאר התפרסם בעיתון הנוער "סלעית" טור קבוע אודותיה, ואודות נמרים נוספים במדבר יהודה.
פרסומה של חומיבבה בא לה בעיקר בעקבות מחקר ארוך שנים של הזואולוג גיורא אילני, שגם נתן לה את שמה, על שם שומרת היער ב"עלילות גילגמש", שעקב אחרי אוכלוסיית הנמרים במדבר יהודה לאורך השנים, ובעיקר אחרי חומיבבה.
במהלך שנות השמונים הוחלט לצמצם את אוכלוסיית הנמרים במדבר יהודה, מאחר שאלה הפריעו לתושבי קיבוץ עין גדי הסמוך לשמורה, ומספר נמרות פוריות נלכדו והועברו אל מחוץ לשמורה. בשמורה נותרו הנמרות חומיבבה ושלומציון. נוצרה ביניהן יריבות, שכן שלומציון הצעירה החלה לדחוק את חומיבבה המזדקנת אל מחוץ לטריטוריה אותה תבעה לעצמה.
בסוף 1985 הצליחה חומיבבה להסיר את המשדר שהוצמד לה ושבאמצעותו עקבו אחריה החוקרים. בתחילת 1986 נפגעה חומיבבה בתאונה כשג'יפ ובו חיילים פגע בה ופצע אותה. בהיעדר משדר שיאפשר לאתר אותה, למשך תקופה קצרה התעורר חשש שחומיבבה נהרגה בתאונה, אך לאחר זמן מה הופיעה מחדש.
בספטמבר 1993 נהרגה חומיבבה, שגילה המוערך באותה עת היה כ-18–20 שנה, גיל הנחשב לזקנה מופלגת לנמר בטבע, כשנורתה על ידי קבוצת חיילים שטיילו באזור נחל דוד וחשו מאוימים כשנתקלו בה. מותה זכה לסיקור נרחב בתקשורת הישראלית, ועורר תרעומת בקרב שומרי הטבע.
הלווציה (הונגריה)
הלווציה (בהונגרית: Helvécia) הוא כפר גדול ויחסית חדש בנפת קצ'קמט שבמחוז באץ'-קישקון במרכז הונגריה.
האזור מיושב מאות שנים, אך היישוב עצמו הוקם רק בשנת 1952 והוכרז ככפר עצמאי לאחר שנפרד מקצ'קמט.
פוליקרפה סלברייטה
פוליקרפה סלברייטה (באנגלית: Policarpa Salavarrieta; בערך 26 בינואר 1795 – 14 בנובמבר 1817), הידועה גם בשם לה פולה, הייתה תופרת ניאוגרנדינית (מלשון ניאו - גרנידי (הגרנידים החדשים)) כינוי לתנועת חופש בקולומביה, () שריגלה עבור כוחות המהפכה במהלך הרקונקיסטה הספרדית של מלכות המשנה של גרנדה החדשה. היא נתפסה על ידי ממלכת ספרד ובסופו של דבר הוצאה להורג על בגידה. יום האישה הקולומביאנית מונצח ביום השנה למותה. כיום היא נחשבת לגיבורת העצמאות של קולומביה.
שֵׁם.
מכיוון שתעודת הלידה שלה מעולם לא נמצאה, שמה הפרטי החוקי אינו ידוע. השם "סלברייטה" ידוע רק כשם שמשפחתה וחבריה השתמשו בו. אביה כינה אותה אפולוניה בצוואתו. היא הייתה הקרובה ביותר לאחיה, ויויאנו, שכן היא הפכה לאפוטרופוס שלו כשהוריה מתו. כשהכוחות החמושים בגואדואה החלו לחפש אותה, היא החלה לקרוא לעצמה פוליקרפה.
בדרכונה המזויף משנת 1817, שבו נעזרה על מנת להיכנס ולצאת מבוגוטה במהלך הרקונקיסטה, היא הופיעה בתור "גרגוריה אפולינריה". אנדריאה ריקאורטה דה לוזאנו, שאיתה פוליקרפה התגוררה ואף עבדה עבורה באופן רשמי בבוגוטה, כמו גם אמברוסיו אלמיידה, מנהיג גרילה לו סיפקה מידע, קראו לה בשם זה. בני דורה התייחסו אליה בפשטות כ"לה פולה", אך פוליקרפה סלברייטה הוא השם שאיתו היא זכורה ומונצחת.
מקום ותאריך לידה.
גם תאריך ומקום הלידה של לה פולה נתונים להשערות בהיעדר מסמכים משפטיים. הגרסה הפופולרית היא שהיא נולדה בעיריית גואדואס (), קונדינמרקה (), בין 1790 ל-1796. עם זאת, רפאל פומבו () טען שהיא נולדה ב- מריקיטה (), בעוד חוזה קאיסדו רוחאס טען כי היא בכלל נולדה בבוגוטה.
ניתן לשער את תאריך ומקום הלידה שלה ממידע זמין על אחיה, אשר, באופן מוזר, לא אבד.
האחים שלה היו:
קיימת מחלוקת בנוגע למקום הולדתה של פוליקרפה, יש הטוענים שנולדה בגואדואה ויש הטוענים שנולדה בטנג'ו.
בניסיון ליישב את הפערים, האקדמיה הקולומביאנית להיסטוריה נתנה את פסיקתה הסופית ב-10 בספטמבר 1991, לטובת גואדואה, קונדינמרקה, כמקום הולדתה של פוליקרפה.
נעוריה.
ללא שם או שהייתה ממעמד ההידאלגו, משפחתה של פוליקרפה הייתה ככל הנראה מכובדת ואמידה, אם לשפוט על פי בית ילדותה בגואדואס (), כיום מוזיאון. משפחת סלברייטה ריוס עברה לבוגוטה בין השנים 1796–1798, והתגוררה בבית קטן בסנטה ברברה.
בשנת 1802 פרצה מגפת אבעבועות שחורות בבירה, והרגה אלפים, כולל אביה של פוליקרפה, אימה, אחיה אדוארדו ואחותה מריה איגנסיה. לאחר הטרגדיה, המשפחה התפרקה: חוסה מריה ומנואל הצטרפו למסדר האוגוסטיני, רמון ופרנסיסקו אנטוניו נסעו לטנה () שם מצאו עבודה בחווה. קתרינה, הילדה הבכורה ששרדה, החליטה לחזור לגואדואה בסביבות 1804, ולקחה איתה את אחיה הצעירים פוליקרפה וביביאנו. הם גרו בבתיהם של הסנדקית מרגריטה בלטראן ודודה מנואלה עד שקתרינה נישאה לדומינגו גרסיה, ושוב לקחה איתה את שני אחיה.
יש מעט מידע על תקופה זו בחייו של פוליקרפה. מה שידוע הוא שהיא עבדה כתופרת, ומעריכים גם שעבדה כמורה בבית ספר ממלכתי.
באותה תקופה גואדואס הייתה תחנת מנוחה חשובה בדרך החשובה ביותר דרך גרנדה החדשה, רצועת אדמה מבוגוטה לנהר מגדלנה המתקשרת () עם צפון המדינה והחוצה לים הקריבי : חיילים, אצילים, אומנים, חקלאים, מורדים, ספרדים וגרנדינים מכל תחומי החיים עברו דרך גואדואה, מה שהפך אותה למרכז של מסחר, חדשות ומידע. במהלך המלחמה, משפחתה של פוליקרפה הייתה מעורבת בצד המהפכני: גיסה, דומינגו גרסיה, מת בלחימה לצד אנטוניו נאריניו () במערכה הדרומית, שבה לחם גם אחיה ביביאנו.
לפי האגדה, לאחר פרוץ המהפכה, המשנה למלך אנטוניו חוסה עמאר אי בורבון () ואשתו מריה פרנסיסקה וילנובה, מחשש לחייהם, הוברחו מבוגוטה על ידי ראש העיר חוסה מיגל פיי דה אנדרדה (). הם עצרו בגואדואה, שם, המשנה מריה פרנסיסקה וילנובה, הלכה לביתה של פוליקרפה וניבאה את גורלה ומותה הקרובים.
מהפכנות.
ההיסטוריה מצביעה על כך שפוליקרפה לא הייתה מעורבת בפוליטיקה לפני 1810, אבל עד שהיא חזרה לבוגוטה ב-1817, היא השתתפה באופן פעיל בנושאים פוליטיים. מכיוון שבוגוטה הייתה מעוז הרקונקיסטה, שם רוב האוכלוסייה הייתה רויאליסטית ספרדית () ואף עודדה את ההשתלטות על ידי פבלו מורילו (), היה קשה מאוד להיכנס ולצאת מהעיר. פוליקרפה ואחיה ביביאנו נכנסו לבירה עם מסמכים ואמצעי הגנה מזויפים, ומכתב היכרות שנכתב על ידי אמברוסיו אלמיידה וחוסה רודריגז, שני מנהיגי המהפכה; הם המליצו לה ולאחיה להישאר בביתה של אנדריאה ריקורטה אי לוזאנו ולהסתוות כמשרתיה. במציאות, ביתה של אנדריאה ריקורטה היה מרכז איסוף מודיעין והתנגדות בבירה.
בגואדואה נודעה פוליקרפה כמהפכנית. מכיוון שהיא לא הייתה מוכרת בבוגוטה, היא יכלה לנוע בחופשיות ולהיפגש עם פטריוטים ומרגלים אחרים ללא חשד. היא יכלה גם לחדור לבתיהם של המלוכה. כשהציעה את שירותיה כתופרת לנשותיהם ולבנותיהם של מלוכה וקצינים. במקביל לעבודתה, שמעה פוליקרפה שיחות, אספה מפות ומודיעין על תוכניותיהם ופעילותם, זיהתה מי היו הרויאליסטים הגדולים וגילתה מי חשודים במהפכנים.