משפחת דול (באנגלית: The Doll Family או The Dolls) הייתה קבוצה של ארבעה אחים גמדים מגרמניה, שהיו אמני קרקס פופולריים בארצות הברית משנות ה-20 עד לפרישתם באמצע שנות ה-50, והופיעו במופעי קרקס ובמופעי שוליים. כמו כן הופיעו בסרטי קולנוע.
ארבעת האחים היו:
קבוצת אמני משפחת דול הם ארבעה אחים מתוך שבעה ילדים (השאר בעלי גובה נורמלי) שנולדו לאמה ולגוסטב שניידר בשטולפן (Stolpen), גרמניה. הארי וגרייס היו הראשונים מבין ארבעת האחים שהופיעו במופעי שוליים, תחת שם הבמה "הנס וגרטל". ב-1914 צפה בהופעתם אמריקאי בשם ברט וו. ארלס, שהביאם לארצות הברית כדי להשתתף במופע הוודוויל הנודד "101 Ranch Wild West Show". האחים התגוררו בפסדינה, קליפורניה, יחד עם משפחתו של ארלס. ב-1922 וב-1926 בהתאמה הביא ארלס גם את דייזי ואת טייני לארצות הברית, והן הצטרפו להארי ולגרייס במופע שלהם.
באותה תקופה החלו האחים דול להשתתף במופע הנודד של קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי, שבו השתתפו במשך שלושים שנה, במופעי שירה, ריקוד ורכיבה על סוסים ועגלות. דייזי הוצגה פעמים רבות תחת הכינוי "מיי וסט הגמדה". באותה תקופה, כבר אימצו רוב האחים את שם המשפחה של ארלס; לאחר מותו של ארלס בשנות ה-30, הם החליטו לאמץ את שם המשפחה הגרמני "דול" (שפירושו באנגלית "בובה").
הארי היה הראשון שפצח בקריירה קולנועית, כאשר השתתף בסרט "The Unholy Three" (1925) של הבמאי טוד בראונינג ובכיכובו של לון צ'ייני, שבו גילם את דמות הגמד האכזר טווידלדי. לאחר מכן חזר על תפקיד זה בחידוש משנת 1930, הפעם בליווי פסקול; בסרט שיחק שוב צ'ייני, אך הפעם היה ג'ק קונוויי הבמאי. לאחר מכן החלו האחים להופיע בסרטים יחדיו, כמעט תמיד בתפקיד אמני קרקס; למשל, הם שיחקו בכמה מסרטי הקומדיה של הצמד לורל והארדי. הארי ודייזי לוהקו לתפקידים ראשיים בסרט "פריקס" של אולפני MGM משנת 1932, בבימויו של טוד בראונינג; גם טייני הופיעה בסרט, בתפקיד קטן. למעשה, היה הארי זה שסיפר לבראונינג על הסיפור הקצר "דורבנות" מאת טוד רובינס, שעליו התבסס הסרט. כל ארבעת האחים גילמו דמויות של מנצ'קינים (מין גמדים החיים בארץ עוץ) בסרט "הקוסם מארץ עוץ", והארי הופיע בקטע ראוי לציון כאחד מחברי "גילדת לוליפופ" שמברכים את דורותי בבואה לארץ עוץ. האחים דול כינו את עצמם "גמדי הקולנוע", בשל הסרטים הרבים שבהם הופיעו.
האחים דול היוו יחידה מלוכדת - הם חיו, אכלו ועבדו יחדיו כל העת, לבד מנישואיה הקצרים של דייזי ב-1942 ללואיס א. רניין, אדם בגובה נורמלי, שהסתיימו בגירושים כעבור פחות משנה. אפשרויות הליהוק של בני המשפחה כשחקני קולנוע היו תמיד מוגבלות, ולבסוף הם הפסיקו להופיע בסרטים, אם כי דייזי הופיעה לאחר מכן בתפקיד קטן בסרט "ההצגה הגדולה בתבל" (1952). לאחר קריירת הקולנוע שלהם חזרו להופיע במופעי שוליים נודדים. לאחר שנמכר קרקס רינגלינג ב-1956, האחים דול החלו להשתתף בהופעות קרקס כריסטיאני. שנתיים לאחר מכן הם פרשו מעסקי הבידור.
שנותיהם הרבות בעסקי הקרקס סיפקו להם פרנסה נאותה, והם רכשו בית בסרסוטה, פלורידה, שבו גרו ארבעתם. הבית היה לעיתים קרובות מושא כתבות במגזינים, והוא רוהט ברהיטים מותאמים אישית בגודל מוקטן. בחצר הבית הוקם "בית בובות" ("Doll's House"), שהיה אתר הפתוח לציבור. כל בני המשפחה התגוררו בבית עד למותם. טייני, האחרונה מבין האחים ששרדה, התגוררה בבית במשך שנים רבות, עד שמתה בעקבות מחלה מתמשכת.
תיאטרון האכזריות
תיאטרון האכזריות הוא סוג התיאטרון שהקים אנטונן ארטו. בספרו "התיאטרון וכפילו" הוא פורס את תורתו.
תיאטרון האכזריות מנסה לחזור למקור הפולחני של התיאטרון, שבו הטקס, המחוות, השירה, ולא הספרות הם העיקר. התיאטרון צריך להכות בצופה כמו מגפת הדבר, הוא צריך להיות מטורף ומידבק. רעיונותיו של ארטו לגבי שינוי וחידוש אומנות התיאטרון נוגעים בכל מרכיבי ההצגה, כולל חלל ההצגה, התאורה, והיחסים בין שחקנים לצופים. יש המשייכים את סוגה זו לתיאטרון האבסורד ואומרים שהצגתו כעוד סוגה היא רק רצון של ארטו לשיווק הצגותיו.
הדגש על היצרים והרגשות עומד בניגוד מוחלט לניסיון של ברטולט ברכט לחדש את התיאטרון, באותה תקופה, בסגנון התיאטרון האפי.
אז'ן יונסקו הושפע מארטו, אם כי משייכים את תיאטרונו בדרך כלל לתיאטרון האבסורד. כמו כן אפשר למצוא אלמנטים של תיאטרון האכזריות אצל מחזאים אחרים מהזרם הזה, כמו פרננדו ארבאל והרולד פינטר. במחזותיהם האלימות לא מובנת ולא הגיונית, מה שהופך אותה לאכזרית עוד יותר. אבל בעיקר ניתן למצוא ניסיונות להגשים את רעיונותיו של ארטו אצל במאים במחצית השנייה של המאה העשרים: פיטר ברוק ניסה לעשות תיאטרון האכזריות במשך כמה שנים, ההפקה המפורסמת ביותר מהתקופה הזאת הייתה "רדיפתו והירצחו של ז'אן-פול מרה, מוצגים על ידי קבוצת התיאטרון של ההוספיץ בשרנטון תחת בימוי של המרקי דה-סאד", או בקיצור "מארה סאד", מאת פטר וייס, בשנת 1964.
נציג בולט אחר שעשה ניסויים בכיוון של תיאטרון האכזריות, הוא יז'י גרוטובסקי. לתפיסתו, על השחקן לעבור באש בשביל הקהל שלו. כמו כן יש לציין את המחזאית הבריטית שרה קיין.
בישראל ניתן לכנות את יצירתו של דודי מעיין, בייחוד את "ארבייט מאכט פריי פון ארץ טויטלנד אירופה", ואת זו של חוני המעגל כשייכות לזרם זה.
רוברט ארנשו
מלחמת רוז ברוז
מלחמת רוז ברוז (באנגלית: The War of the Roses) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה שחורה משנת 1989, בבימויו של דני דה ויטו ובכיכובם של מייקל דאגלס, קתלין טרנר ודה ויטו עצמו, המבוסס על ספר באותו השם מאת וורן אדלר משנת 1981. הוא מגולל את סיפורו של זוג עשיר, אוליבר וברברה רוז, שחייהם המשותפים מתחילים באהבה גדולה ובנישואים שנראים מושלמים - אך כשיחסיהם מידרדרים, הם נקלעים למאבק גירושין חריף ומר ללא פשרות על רכושם.
שם הספר והסרט במקור הוא משחק מילים על מלחמת השושנים.
עלילת הסרט.
גאווין ד'אמאטו (דני דה ויטו), עורך דין מצליח לדיני משפחה, נפגש במשרדו עם לקוח (דן קסטלנטה) שרוצה להתגרש מאשתו. כדי לתת ללקוחו חומר נוסף למחשבה, מספר לו ד'אמאטו את סיפור הזוג אוליבר וברברה רוז. אוליבר רוז היה חבר קרוב של ד'אמאטו ועמיתו לעבודה, ובתקופת מאבק הגירושין עם ברברה - גם לקוחו.
אוליבר רוז (מייקל דאגלס), סטודנט למשפטים באוניברסיטת הרווארד, פוגש את ברברה (קתלין טרנר) במכירה פומבית של חפצי אמנות עתיקים בעת חופשה באי ננטקט. שניהם נלחמים בסופו של דבר על אותו פריט במכירה. אוליבר, שהפסיד לבסוף במאבק, פותח בשיחה עם ברברה. כשהיא מחמיצה את המעבורת, השניים מבלים את הלילה ביחד. הלילה הסוער מוליד אהבה גדולה, והשניים מתחתנים.
מצבו הכלכלי של הזוג הולך ומשתפר. אוליבר מסיים את התואר, ובעבודה קשה מגיע לבסוף למעמד של שותף בכיר במשרד עורכי הדין בו הוא עובד, ובו עובד באותו הזמן גם ד'אמאטו. ברברה, בינתיים, מוצאת לזוג ולשני ילדיהם בית יפהפה, ומקדישה את זמנה לטיפוחו ולאיבזורו.
עם הזמן, לאחר שסיימה את טיפוח ואבזור הבית, מתחילה ברברה להשתעמם. היא מתוסכלת גם ממספר מקרים בהם נראה שאוליבר מתנשא עליה ומזלזל בדבריה, והיא מתחילה לתעב אותו תיעוב גובר והולך. אוליבר מצדו אינו מבין מה עשה כדי לזכות בתיעוב מצדה. למרות המתח ביניהם, הוא עוזר לה לפתוח עסק בתחום הקייטרינג הסובב סביב מומחיותה של ברברה בהכנת פאטה כבד אווז. העסק מצליח וגדל, וברברה מקבלת מידה מסוימת של תחושת עניין ועצמאות כלכלית.
באחד הימים חש אוליבר ברע תוך כדי פגישה עם לקוח פוטנציאלי. הוא מובהל לבית החולים, בטוח שהוא לוקה בהתקף לב ושסופו קרוב, וכותב מכתב פרידה אוהב לברברה. בסופו של דבר מתברר שמדובר בבקע סרעפתי בלבד. אוליבר משוחרר מבית החולים. בדרכו לביתו הוא מביע תמיהה באוזני ד'אמאטו, שבא ללוותו הביתה, על כך שברברה לא באה לבית החולים.
באותו לילה מספרת לו ברברה שכששמעה על המקרה, לאחר הלם ראשוני, חשה דווקא הקלה ושמחה. היא מודיעה לאוליבר שאינה אוהבת אותו עוד, ומבקשת גט.
אוליבר הנעלב מקבל את בקשתה, אולם המתח עולה כאשר מתברר שברברה דורשת את הבית בשלמותו על כל תכולתו, ושעורך דינה משתמש במכתב הפרידה שכתב אוליבר בבית החולים כנשק במאבק הגירושין. למרות שברברה הוציאה צו המגרש את אוליבר מהבית, הוא מוצא פרצה בחוק המאפשרת לו לשוב לבית. ברברה הכועסת מחליטה לעשות כל שביכולתה כדי לגרש את אוליבר בעצמה. היא אף מגיעה למשרדו של ד'אמאטו, שמשמש כפרקליטו של אוליבר, ומנסה לשחד אותו מינית, ללא הצלחה. השניים מתחילים להציק זה לזה, בתחילה בהתגרויות קטנות, אך המאבק הולך ומחריף, וכאשר נודע לברברה שאוליבר דרס למוות את חתול המחמד שלה (אם כי עשה זאת בטעות), היא נועלת אותו בתגובה בתוך הסאונה הביתית שלהם, ומביאה אותו לסף מוות מהתייבשות ומכת חום.
כשברברה מסרבת להצעתו של אוליבר לקבל סכום כסף גדול תמורת ויתור על דרישתה לקבל את הבית, והזוג מחלק את הבית לאזורים השייכים לאחד וסגורים לשני, מבין ד'אמאטו שלקוחו נמצא במצב של מלכוד שבו בלי קשר לתוצאתו אין מנצחים, רק מפסידים. הוא מפציר באוליבר, כחברו הטוב, לעזוב את ברברה ואת הבית ולפתוח בחיים חדשים. בתגובה אוליבר מפטר את ד'אמאטו ועובר לייצג את עצמו.