מטריצה זו מעריכה פולינום בנקודות: היא מעבירה את מקדמי הפולינום formula_5 לערכים שהפולינום מקבל בנקודות formula_6. לכן אפשר להשתמש בה כדי לבצע אינטרפולציה פולינומית, אך זו אינה הדרך היחידה, וחלק מן הדרכים האחרות יעילות יותר.
דוגמה למטריצת ונדרמונד מיוחדת היא מטריצה של התמרת פורייה שבה formula_6 נבחרים להיות שורשי היחידה:
formula_8, כאשר formula_9.
לא (סרט קולנוע)
לא (בספרדית: No) הוא סרט קולנוע צ'יליאני בבימויו של פבלו לראין, המבוסס על מחזה בשם "משאל העם", שכתב אנטוניו סקארמטה. הסרט, שהופק ב-2012, עוסק במשאל העם שנערך בצ'ילה ב-1988, בו נשאלו האזרחים האם הם מסכימים להמשך כהונתו של אוגוסטו פינושה ל-8 שנים נוספות. גיבור הסרט, רנה סאוודרה (גאל גארסיה ברנאל) הוא פרסומאי צעיר שנשכר כדי לייעץ לקמפיין של המתנגדים לשלטונו של פינושה, קמפיין ה"לא".
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-85, והיה הסרט הצ'יליאני הראשון שמועמד בקטגוריה זו.
עלילה.
לאחר 15 שנות דיקטטורה צבאית בהנהגתו של אוגוסטו פינושה, נערך בצ'ילה משאל עם בו נשאלו האזרחים האם הם מעוניינים בהמשך כהונתו ל-8 שנים נוספות, או שבשנה שלאחר מכן ייערכו בחירות דמוקרטיות. פינושה, שבמשך שנות שלטונו דיכא באכזריות את האופוזיציה, באמצעות מאסרם, עינויים, העלמתם והוצאתם להורג של מתנגדים פוליטיים, הניח שינצח במשאל העם, וקיווה להשיג כך לגיטימציה בינלאומית לשלטונו.
בחודש שלפני משאל העם הוסרו כמה מהמגבלות הפוליטיות שהיו נהוגות מאז תפס פינושה את השלטון. כן נקבע, כי בכל ערב יוקצו 15 דקות שידור בטלוויזיה לכל צד, לשם שידור תעמולה. רנה סאוודרה, כוכב עולה בשמי הפרסום בצ'ילה, נשכר כיועץ לקמפיין של המתנגדים להמשך שלטונו של פינושה, קמפיין ה"לא".
בראשית הקמפיין, איש ממנהיגי המתנגדים לא סבר כי יש להם יכולת לנצח. חלקם סברו כי הקמפיין הוא לכל היותר הזדמנות להציג בפומבי בפעם הראשונה את עוולות משטר פינושה, והיו גם סברו כי כלל אין להציג קמפיין, כדי שלא לשמש סטטיסטים במופע של פינושה, שסופו ידוע מראש. מובילי הקמפיין תכננו בתחילה להציג את המעשים הקשים שנעשו בתקופת שלטונו של פינושה. ואולם, מרגע שסאוודרה מתחיל להיות מעורב בקמפיין, הוא מציע שיטות פרסום מסחריות, ומוביל קו לפיו על הקמפיין לשדר מסרים אופטימיים. אף שכמה מאנשי האופוזיציה הוותיקים מוחים ורואים בכך עלבון לערכים עליהם נלחמו במשך השנים, גישתו מתקבלת. הקמפיין מלווה בסיסמה "צ'ילה - האושר כבר מגיע", הלוגו כלל קשת בענן, והתשדירים כללו ג'ינגלים שמחים.
אף שאשתו לשעבר של סאוודרה היא פעילה פוליטית, ונרמז כי גם אביו היה פעיל פוליטי, הוא עצמו בעל מודעות פוליטית נמוכה. עם זאת, ככל שמועד משאל העם מתקרב, הוא מוצא עצמו מזוהה יותר ויותר עם הקמפיין אותו הוא מוביל, וכאשר מנהל משרד הפרסום בו הוא עובד, שמייעץ לקמפיין ה"כן", מציע לו שותפות במשרד בתמורה לכך שיפסיק לעבוד עם קמפיין ה"לא", הוא דוחה את הצעתו. בנוסף, בדומה לפעילים אחרים בקמפיין, הוא מתחיל לסבול ממעקבים, הטרדות ואיומים מצד השלטונות.
בעוד שקמפיין ה"לא" היה חדשני ויצירתי ונוהל בידי אנשי מקצוע דוגמת סאוודרה, קמפיין ה"כן" היה מיושן והוכן בהנחיית הדרג הפוליטי. הוא התמקד בדמותו של פינושה וניסה לעורר תחושת פחד מהידרדרות כלכלית ובתחושת הביטחון במקרה שפינושה לא יישאר נשיא. גם אנשי קמפיין ה"כן" מבינים כי הקמפיין שלהם לא מוצלח, והם מנסים לחבל בקמפיין ה"לא", באמצעות פסילת תשדירים. ואולם, אנשי ה"לא" מצליחים להפוך זאת לטובתם, כאשר הם מציגים פעולות אלה לציבור כצנזורה.
ביום משאל העם מגיעים למטה ה"לא" דיווחים סותרים אודות תוצאותיו, ואולם כאשר אנשי הצבא שהקיפו את המטה נסוגים, וקציני הצבא הבכירים מזומנים בדחיפות לארמונו של פינושה, הם מבינים שניצחו. התוצאות הרשמיות פורסמו בסופו של דבר, ולפיהן כ-56% מהבוחרים הצביעו "לא".
הפקה.
בסרט שולבו גם תשדירי תעמולה אמיתיים ששודרו לקראת משאל העם ב-1988, וכן צילומי ארכיון מאותה תקופה. במהלך צילום הסרט השתמש לראין במצלמת וידאו מהסוג בו השתמשו רשתות הטלוויזיה בצ'ילה בשנות ה-80, באופן שאפשר לו לשלב בין קטעי הארכיון לצילומי הסרט, ולשוות לצילומים מראה אותנטי יותר.
ביקורות.
הסרט זכה לביקורות טובות בעולם. אתר האינטרנט Rotten Tomatoes העניק לו את הציון 92%. מבקר הסרטים של המגזין האמריקני "טיים אאוט", שסיקר את פסטיבל קאן, תיאר אותו "הדבר הקרוב ביותר למאסטרפיס שראיתי עד כה בקאן". בישראל, כתב אורי קליין כי .
בצ'ילה עצמה התקבל הסרט בתחושות מעורבות. כמה מהמגיבים, ובהם חנארו אריאגאדה הררה, שביים את סרטי הקמפיין המקוריים, מתחו ביקורת על כך שהסרט מפשט את ההיסטוריה, ועל כך שהוא מתמקד אך ורק בפרסום בטלוויזיה, אף שאלמנטים אחרים בקמפיין מילאו תפקיד מכריע בהצלחתו. תשובתו של לראין לביקורת הייתה כי מדובר בסרט אומנותי ולא בסרט תיעודי.
פרסים.
"לא" היה הסרט הצ'יליאני הראשון שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. הוא זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע של סאו פאולו ובפרס חביב הקהל בפסטיבל הקולנוע של סלוניקי וכן היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של לונדון. לראין זכה בפרס הקונפדרציה הבינלאומית לאמנות הקולנוע בפסטיבל קאן.
קורידורס סטרביי
קורידורס סטרביי (שם מדעי: "Corydoras sterbai") הוא דג-נוי מסדרת השפמנונאים.
קורידורס סטרביי ניזון מחרקים ואצות. אורכו נע בין 6 ס"מ עד 12 ס"מ והא נפוץ בדרום אמריקה בעיקר בנהר האמזונאס. הקורידורס מאופיין בסוגי צבעים שונים שהופכים אותו לדג מיוחד.
ערוצי הסדרות של Yes
מרידות המלחים בספיטהד ונור
מרידות המלחים בְּסְפִּיטְהֶד וְנוֹר (באנגלית: Spithead and Nore mutinies) היו שתי מרידות גדולות של מלחי הצי המלכותי הבריטי ב-1797. אין מדובר בהתקוממויות אלימות, אלא בהפגנות של מורת-רוח ומחאות בדרישה להגדלת השכר ולהטבת תנאי החיים באוניות. מקרים נוספים, קטנים יותר, אירעו באותה שנה גם באוניות ובמקומות נוספים, אך רוח של התמרמרות ותרעומת נשבה בקרב מלחי הצי כולו. המרידות העמידו את בריטניה במצב מסוכן, משום שנמצאה באותה שעה במלחמה עם צרפת המהפכנית. אחדים מקרב המעמד השליט הבריטי לא הסתירו את דאגתם גם מפני האפשרות שהמרידות בצי יציתו התקוממות רחבה יותר, דומה למהפכה הצרפתית.
ספיטהד.
המרד בספיטהד (מעגן אוניות סמוך לפורטסמות') נמשך מ-16 באפריל עד 15 במאי 1797. מלחים ב-166 אוניות של צי התעלה, שהיה בפיקוד אדמירל לורד ברידפורט, מחו על תנאי החיים באוניות הצי המלכותי ותבעו להעלות את שכרם.
שיעורי השכר של המלחים נקבעו ב-1658, ובשל יציבות המחירים הם נותרו סבירים עוד כמאה שנים אחר כך, בתקופת מלחמת שבע השנים (1756–1763). המצב השתנה בעשורים האחרונים של המאה ה-18, כשהאינפלציה הגבוהה שחקה בצורה משמעותית את ערך השכר. זאת ועוד, באותה תקופה (1761) החלו מצפים לראשונה את גופי האוניות שמתחת למים בפחי נחושת להגנה מפני תולעת האוניות וצמדה ("זקן"); המשמעות הייתה, כי אוניות מלחמה בריטיות לא נדרשו כמקודם לשוב לעיתים קרובות לנמל כדי לגרד את ה"זקן", והשהייה הנוספת בים הכבידה עוד על עבודת המלחים וחייהם באונייה. חלף זמן רב עד ששלטונות הצי הבינו את ההשלכות של שינויים אלה על צוותי האוניות. וכאילו לא די בכך, שיטת המכסה החדשה, שהונהגה ב-1795, וחייבה כל מחוז לספק מכסת אנשים לשירות בצי בתקופת מלחמה, גרמה להתמרמרות בקרב המלחים המקצועיים ("המתנדבים"), מפני שהמגויסים בכפייה היו חסרי ניסיון ימי ולכן עיקר הנטל נפל על כתפיהם.
במשך שבועיים ניסו מנהיגיהם הנבחרים של המורדים לשאת ולתת עם האדמירליות, כשעיקר דרישותיהם היו להעלות את השכר, לבטל את "ליטרת הכלכל" ("Purser's pound" – כלכל האונייה הורשה לשמור לעצמו, כזכות מיוחדת, נתח של שתי אונקיות מכל ליטרה – 16 אונקיות – של בשר שחולק לצוות) ולסלק מספר קצינים לא אהודים; המורדים לא הזכירו כלל בתביעותיהם דרישה לביטול עונש מלקות או הגיוס הכפוי לצי. הם הוסיפו לקיים את שגרת העבודה והמשמעת באוניותיהם, התירו לכמה אוניות לעזוב למשימות של ליווי אוניות או סיורים מבצעיים, והבטיחו להפסיק לאלתר את המרד ולצאת לים אם יתקרבו אוניות צרפתיות אל חופי אנגליה.
המשא ומתן התפוצץ בשל חוסר אמון, במיוחד בעניין החנינה למורדים, ופרצו תקריות קטנות, שבסופן הורדו לחוף כמה קצינים בלתי אהודים ובאחרים נהגו המלחים בחוסר כבוד מופגן. כשנרגעו הרוחות, התערב לורד האו במשא ומתן ובתיווכו הוסכם להעניק חנינה מלכותית לכל המלחים, להעביר חלק מן הקצינים הלא-אהודים לתפקידים אחרים, להעלות את השכר ולבטל את ליטרת הכלכל. כתוצאה ישירה של המרידות בספיטהד ובנור עברו מן העולם כמה עוולות שהיו קיימות בצי המלכותי עד לאותו זמן, כמו תזונה גרועה, משמעת אכזרית והלנת שכר. המרד כונה, לאחר שהסתיים, בשם "breeze at Spithead" ("רוח טובה בספיטהד").
זהותו של מנהיג המרד נותרה עלומה גם לאחר שהסתיים. על פי השמועות באותו זמן, היה ה"מוח" מאחורי פעולות המורדים ולנטין ג'ויס (Valentine Joyce), מלח בכיר (Quartermaster) באונייה "רויאל ג'ורג", בפיקודו של לורד ברידפורט.
נור.