בריו דה ז'ניירו עבר שקלטון התקף לב, אך סירב להיבדק. לא רק רופאי המשלחת, מקלין ומקאילרוי, אלא כל ותיקי משלחת אנדיורנס, ראו עתה בבירור ששקלטון איננו כמימים ימימה, אך הוא התמיד במסעו דרומה. ה"קווסט" צוידה במיטב הציוד האלקטרוני החדיש של אותם ימים, אך כאשר חצתה את נתיבם ספינת מפרשים ישנה, שנישאה עם הרוח, קלה ומרחפת על פני הגלים, התחוור לנוסעי ה"קווסט", שתשוקתם האמיתית הייתה אל העבר הרחוק, אל הספנים הפיניקים שהפליגו בימים אלפי שנים לפניהם לגלות ארצות ונתיבי ימים חדשים, כשרק תושייתם ואומץ לבם עשויים להצילם מצרה.
ימים אחרונים.
ב-4 בינואר 1922 הופיעו במרחק פסגות ההרים של ג'ורג'יה הדרומית. וורסלי ושקלטון התרוצצו על הסיפון כ"ילדים נרגשים", כפי שתיאר זאת וורסלי, והצביעו על המפרצים ועל מדרון השלג התלול שעליו החליקו עם טום קרין חמש שנים וחצי קודם לכן, במסע הרה הסכנות ורצוף התלאות להצלת הלכודים על אי הפיל. לאור המסע ההרואי ההוא, נראה כל מה שיבוא אחריו כנספח, פרק סיום, ואכן שקלטון לא ערך שום תוכניות ברורות להמשך המסע מעבר לג'ורג'יה הדרומית. אותו ערב ירד אל החוף לפגוש ידידים נורווגיים משכבר הימים ולדברי הנווט, לייטננט ד. ג. ג'פרי, נראה מאושש והזכיר במנהגו את שקלטון של 1914. אך בשובו אל האונייה מאוחר יותר אותו לילה נראה עייף, ובשעה 3:00 לפנות בוקר הזעיק אל תאו את מקלין. הרופא טיפל בו כמיטב יכולתו, הטיף לו לשנות את אורחות חייו, אך על כך ענה לו שקלטון, "תמיד רצית שאוותר על דברים. על מה אני אמור לוותר?" דקות ספורות לאחר מכן, נפח את נשמתו, מעט לפני שמלאו לו 48.
ידיד של שקלטון זכר, כי שאיפתו הייתה למות באחד ממסעותיו. "אני אמשיך לנסוע, שוב ושוב," אמר, "עד שיום אחד לא אחזור." אנשיו תכננו להעביר את גופתו לקבורה באנגליה, אבל במונטווידאו קיבלו מברק מאשתו, שאמרה כי הדרום הרחוק היה מאז ומתמיד אהבתו הראשונה של בעלה, ושם יש להביאו למנוחת עולמים. על כן, לאחר טקס זיכרון גדול בכנסיית השילוש הקדוש, בנוכחות נשיא אורוגוואי ודיפלומטים רבים, הפליג שקלטון במסעו האחרון דרומה. רק לאונרד האסי נלווה אליו אל מקום קבורתו בגורג'יה הדרומית. יתר אנשי הצוות המשיכו בדרכם אל קרח הדרום, בהנחה שגופתו של שקלטון נמצאת בדרכה לאנגליה. ב-5 במרץ 1922 הובא ארנסט שקלטון למנוחות בגריטוויקן, על מדרון הר ממש מעל מושבות של פינגווין קיסרי ופילי-ים. בדרכו האחרונה ליוו אותו לא גדולי מדינה אלא ימאים מנוסים, מיובלי כפיים, ועל קברו הונח זר שקלעה מרת ארברג, האישה היחידה באי.
לאונרד האסי כתב, "במותו הותיר שקלטון חלל, שדבר לא יוכל למלאו,"
מטאליקה מעבר לאין סוף
הפארק הלאומי אגטלק
מערות הקארסט של אגטלק והקארסט הסלובקי הם אתרי מורשת עולמיים של אונסק"ו הכוללים 712 מערות על פני שטח גדול המשתרע בגבול שבין הונגריה לסלובקיה. אתר המורשת מורכב מתתי-אתרים שחלקם בהונגריה וחלקם בסלובקיה.
בחלק ההונגרי נמצאת מערת אגטלק שהיא מערת הנטיפים הגדולה באירופה, ואורכה כ־26 ק"מ, מתוכם 8 ק"מ בשטח סלובקיה – שם שמה דומיצה (Domica). נראה שבמערה נעשה שימוש מאז האלף השישי לפני הספירה. האזכור הראשון של המערה הוא משנת 1549 והיא אתר תיירות מאז 1920. בחלק מהמערה נעשה גם שימוש רפואי. במערה מסלולי סיור באורכים משתנים, עד 7 ק"מ, והאולם הגדול ביותר בה, אולם הענקים המרהיב, הוא באורך 125 מטר, ברוחב 55 מטר ובגובה 30 מטר. הגישה למערה היא מהכפר בעל השם הזהה, אגטלק (Aggtelek) השוכן כחמישים ק"מ מצפון-מערב לעיר מישקולץ.
יוזף פוניאטובסקי
הנסיך יוזף אנטוני פוניאטובסקי (בפולנית: Józef Antoni Poniatowski; 1763–1813) היה מצביא פולני שכיהן כשר המלחמה של דוכסות ורשה.
ביוגרפיה.
פוניאטובסקי נולד בשנת 1763 למשפחת אצולה (היה אחיינו של מלך פולין האחרון, סטניסלאב פוניאטובסקי), התגייס לצבא ושרת במלחמת פולין-רוסיה. לאחר חלוקת פולין והתפטרותו של דודו המלך הוחרם רכושו של פוניאטובסקי בידי הרוסים והוא יצא לגלות.
הוא עבר לווינה ולאחר מכן לברלין. לאחר עלייתו לשלטון של נפוליאון בונפרטה בצרפת הבטיח נפוליאון לעמים משועבדים שונים, בהם היהודים והפולנים, עצמאות, וכך זכה בתמיכתם. פולנים רבים הצטרפו לצבאו של נפוליאון, בהם גם פוניאטובסקי, שראה זאת כהזדמנות חדשה להקמת פולין.
הוביל כמה גייסות מתנדבים בקרבות מול אוסטריה ופרוסיה. הן מפקדי הצבא הצרפתי והן קצינים מתנדבים הבחינו בכישרונו ולאחר שאישר נפוליאון את הקמת דוכסות ורשה מונה פוניאטובסקי למרשל.
לאחר הפלישה הצרפתית לרוסיה פיקד על הארמייה החמישית המורכבת מצרפתים גרמנים ופולנים יחד עם ז'רום בונפרטה, הצעיר שבאחיו של נפוליאון. לחם בקרבות שונים בתחומי האימפריה הרוסית, בין היתר קרב בורודינו. לאחר לכידת מוסקבה נכנס בראש גדוד פולני אל תוך העיר ההרוסה, שמגיניה נטשו אותה. לאחר הנסיגה מרוסיה הקים צבא מתנדבים פולני חדש שהשתתף בקרב לייפציג. במהלך הקרב נבהל סוסו של פוניאטובסקי והלה לא הצליח לרסן אותו הוא הועף מגב הסוס ומת. שרידיו הועברו לקתדרלת ואוול בקרקוב. אנדרטה לכבודו הוקמה בוורשה, אולם היא נהרסה במהלך ההפצצות הגרמניות במלחמת העולם השנייה.
הרכבת הקלה של מנצ'סטר
מרווין האנדרואיד הפרנואיד
מרווין האנדרואיד הפרנואיד (באנגלית: Marvin the Paranoid Android) או מרווין בקיצור, הוא דמות בדיונית בסדרת המדע הבדיוני הקומית "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", ומהדמויות הראשיות בה.
הדמות.
מרווין הוא רובוט רב עוצמה אבל מדוכא ופרנואידי, בעל תכונות של אא"א (אופי אנושי אמיתי). מרווין משמש בעיקר כרובוט של הספינה "ליבת הזהב", וכן כעוזרו של זייפוד ביבלברוקס. מרווין ידוע בכינוי "האנדרואיד הפראנואיד". שמו מגיע משם הקומיקאי האנגלי אנדרו מרשל. מרווין הוא אחד מהרובוטים של תאגיד השיווק "סיריוס קיברנטיקה", שמגדיר כל רובוט כ"ידיד הפלסטיק שלך שכיף לשהות במחיצתו" (הספר מגדיר את החברה כ"חבורת שוטים חסרי בינה שיועמדו ראשונים אל הקיר לכשתפרוץ המהפכה").
מקור השם וההשראה לדמות.
לפי דוגלאס אדמס, כותב הספר מדריך הטרמפיסט לגלקסיה: ההשראה לדמות הגיעה מאנדרו מרשל, גם הוא סופר קומדיה, ומרווין דומה לו מאוד. (בגרסאות המוקדמות יותר של הספר, שמו של הרובוט היה "מרשל", אבל אדמס החליף אותו למרווין כדי לא לפגוע במרשל, וגם כדי להימנע מרמיזות צבאיות, שכן ברדיו השם "מרשל" עלול להישמע כמו המילה האנגלית "Martial" שמשמעה "צבאי"). אדמס הודה שההשראה לדמות הגיעה גם מדמויות אחרות בעלות אישיות מעט מדוכאת, כמו איה החמור מפו הדוב של א. א. מילן, ואפילו קצת מהדיכאון שאדמס עצמו סבל ממנו.
מרווין למעשה אינו מציג סימני פרנויה, אם כי זייפוד ביבלברוקס מתייחס אליו כ"האנדרואיד הפרנואיד". הוא גם לא מראה שום סימני מאניה, אם כי פורד מתייחס אליו כאל "רובוט מדוכא מאני". הוא פשוט נשאר עגום בעקביות לאורך כל הדרך. למעשה, הוא מפגין אסכולה סטואית יוצאת דופן, כשהוא מוכן לחכות מאות מיליוני שנים עד שמעסיקיו יבואו.
הופעות.
רדיו וטלוויזיה.
קולו של מרווין שוחק על ידי השחקן הבריטי סטיבן מור, ששיחק אותו בחמשת הסדרות טלוויזיה ורדיו הראשונות וג'ים ברודבנט שיחק בשישית. בגרסאת הטלוויזיה, הגוף של הרובוט הופעל על ידי דייויד לרנר.
על פי האוטוביוגרפיה שלו שנקראה בשלב המשני של סדרת הרדיו, מרווין נבנה, הרבה בניגוד לרצונו שלו, על ידי תאגיד "סיריוס קיברנטיקה" כדי לאבטיפוס לבינה מלאכותית של האישיות האנושית. במילותיו שלו:
"לא ביקשתי שייצרו אותי: אף אחד לא התייעץ איתי ולא התחשב ברגשותיי בעניין. אני לא חושב שאפילו עלה בדעתם שאולי יש לי רגשות. אחרי שנוצרתי, נשארתי בחדר חשוך למשך שישה חודשים... ועם הכאב הנורא הזה בכל הדיודות בצד שמאל. בבדידותי קראתי לעזרה, אבל מישהו הגיע? כמובן שלא. החבר האמיתי הראשון והיחיד שלי היתה חולדה קטנה. יום אחד היא זחלה לתוך חלל בקרסולי הימני ומתה. יש לי הרגשה נוראית שהיא עדיין שם…"
בסדרת תקליטי הרדיו מרווין מגוון של תכונות שליליות (דיכאון, פסימיות וכו') שמודגשות בסדרת הספרים.
סדרת הספרים.
מרווין מופיע לראשונה בסדרת הספרים בספר הראשון בסדרה ("מדריך הטרמפיסט לגלקסיה") כאשר זייפוד ביבלברוקס שולח אותו להביא את פורד פרפקט וארתור דנט לחדר הבקרה. וכאשר הוא עושה זאת, מרווין מציין: "חושבני שעליך לדעת שאני מדוכא עד מאוד", ובכך מפגין לראשונה את האופי הפסימי שלו.
בעת שחברי "ליבת הזהב" הולכים אחרי הזקן סלרטיברטפסט בכוכב הלכת מגרתיאה, מרווין ננטש, אך מוצא את דרכו חזרה ל"ליבת הזהב" באופן לא מוסבר שמתאים מאוד לסגנון הכתיבה של הסדרה"."
בתחילת הספר השני "המסעדה שבסוף היקום" חללית ווגונית מפוצצת את "ליבת הזהב" ומרווין מעלם. הוא וזייפוד מתאחדים מאוחר יותר במשרדי ההוצאה של מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, אחרי שמנהל שיחה חסרת משמעות עם חרק (החרק יצא מהשיחה מעוצבן הרבה יותר מאיך שהוא היה לפני כן). בזמן שמתרחשת מתקפה של חלליות קרפדוניות על המשרדים, זייפוד מציב את מרווין מול רובוט טנק ענקי כדי שמרווין יעצור אותו. מרווין מבין שהוא לא יכול להילחם ברובוט ולכן הוא מחליט (ומצליח) לנצח את הרובוט בעזרת השכל שלו. זה מראה שמרווין הוא בעל תחכום וידע רב.