מקרקעין הם נכסים שאינם מיטלטלין, דהיינו קרקע וכל הבנוי והנטוע עליה. על פי רוב ההגדרות, המקרקעין כוללים כל דבר המחובר לקרקע חיבור של קבע, ויש אף הגדרות הכוללות דברים המחוברים חיבור זמני. לישות בעלת הבעלות במקרקעין יש זכות להחזיק במקרקעין ולעשות בהם עסקאות. הבעלות על מקרקעין חלה גם מתחת לפני הקרקע, וגם מעל הקרקע למעט מעבר אווירי מעל הקרקע. מקרקעין קרויים גם נִכְסֵי דְלָא נָיְדֵי (ובראשי תיבות: נדל"ן), מונח שמקורו בשפה הארמית ותרגומו לעברית "נכסים שאינם נודדים/נעים", משום שמאפיין של נכסים אלה הוא חוסר היכולת להזיזם ממקומם.
בכל מדינות העולם המדינה שומרת לעצמה את הזכות על המשאבים הטבעיים שלה, כגון מחצבים, ובסמכותה להפקיע את הקרקע.
העברת הבעלות על מקרקעין נעשית באמצעות מכירתם. קיימות עסקאות נוספות במקרקעין, המקנות זכות שימוש בנכס בלא העברה של הבעלות ובהן שכירות וחכירה, זכות שהוקנתה בתמורה להחזיק במקרקעין ולהשתמש בהם לתקופה מסוימת. בישראל יש גם עסקאות מסוג דמי מפתח, עסקת נדל"ן המהווה מעין הכלאה בין רכישת הנכס לשכירתו.
בהערכת שווי נכס מקרקעין, כבסיס לעסקה בנכס זה, לשם ביטוחו או לחישוב היטל השבחה עוסק שמאי מקרקעין.
בטיפול משפטי של העברת נכס מקרקעין, רכישתו או מכירתו עוסק עורך דין המומחה במקרקעין.
מיטלטלים המחוברים לקרקע.
בשיטות משפט שונות התחבטו מלומדים בשאלה מתי מיטלטלים המחוברים לקרקע נחשבים למקרקעין.
החוק בישראל מציג שתי הגדרות שונות למקרקעין.
בחוק מיסוי מקרקעין מופיעה ההגדרה:
בעוד בחוק המקרקעין הוגדר המקרקעין כ:
בתי המשפט בישראל פסקו שאין להבין דברים אלו כפשוטם, בהתאם למבחן פיזי – האם המיטלטלים מחוברים או אינם מחוברים – אלא טענו למבחן ממבט כללי. השופט יצחק עמית הציע כמה מבחנים להבחנה בין מחוברים הנחשבים למקרקעין ובין כאלו שלא:
במשפט העברי קיימות הגדרות שונות להיקף המיטלטלים המחוברים הנחשבים למקרקעין, ואף קיימות מחלוקות בין החכמים בנושא. במסכת שבועות רבי מאיר פוסק שענבים בשלים העומדים להיבצר אינם נחשבים למקרקעין, ולעומת זאת "חכמים אומרין, כל המחובר לקרקע, הרי הוא כקרקע". בהלכות טומאה וטהרה יש כלל ש"כל כלי המחובר לקרקע אינו מקבל טומאה", ואולם לפי הסבר הרב עובדיה מברטנורא והרב ישראל ליפשיץ למשנה במסכת כלים, כלל זה חל רק על כלים שחוברו מהתחלה לקרקע או שיועדו לשימוש במחובר לקרקע, וכלי שחובר לקרקע אף שהוא יכול לשמש במנותק מהקרקע אינו נחשב למקרקעין להיטהר.
נכסי דלא ניידי
לואי ג'ייקובס
לואי ג'ייקובס (באנגלית: Louis Jacobs, 17 ביולי 1920 מנצ'סטר - 1 ביולי 2006 לונדון) היה רב, תאולוג ומסאי יהודי -אנגלי. ג'ייקובס ניסה לפשר בין קבלתו את ביקורת המקרא לשמירה על ההלכה, ובמחצית הראשונה של שנות ה-60 הוא סולק מק"ק כנסת ישראל, הארגון האורתודוקסי המרכזי בארצו, והוקע על ידו בגלל דבריו שפורשו ככפירה. הוא הקים ארגון משלו, היהדות המסורתית (קונסרבטיבית) של בריטניה. מבחינת השקפתו התאולוגית השתייך לאגף הרדיקלי ביותר בתנועה הקונסרבטיבית, שאינו מקבל כלל את האמונה ברצון אלוהי מוכתב בתורה.
רקע משפחתי ושנות הלימודים.
סבו מצד האב היגר לאנגליה בשנות ה-1860 מן העיירה טלז בליטא. הוא התיישב בהתחלה בעיר קנטרברי. יליד שנת 1920, לואי ג'ייקובס גדל במשפחה יהודית לא דתית מאוד, בשכונה ענייה של העיר מנצ'סטר. אחרי לימודים בבית ספר תיכון ובישיבת מנצ'סטר, שבה הצטיין כ"עילוי", נשלח להשתלם בכולל בגייטסהד. אחד ממוריו שם היה הרב אליהו דסלר. ג'ייקובס קיבל את סמיכתו כרב אורתודוקסי מישיבת מנצ'סטר. בהתחלה פעל בשנים 1947-1944 לצידו של הרב ד"ר אליהו מונק בקהילת בית המדרש גולדרס גרין בלונדון, הידוע גם כבית הכנסת "מונק'ס" (Golders Green Beth Hamidrash, Munk's Synagogue). מאוחר יותר למד בחוג ללימודי יהדות של קולג' האוניברסיטאי של לונדון, בו סיים עבודת דוקטורט PhD בנושא "חיי העסקים של יהודי בבל בשנים 200–500 לפני הספירה". הלימודים האקדמיים עם חשיפתו לשיטות המחקר המדעיות ועם ביקורת המקרא השפיעו עמוקות על השקפתו האינטלקטואלית, בלי לערער את הזדהותו העמוקה עם הדת היהודית.
הקריירה כרב וכמורה.
בשנת 1948 התמנה ד"ר ג'ייקובס לרב של בית הכנסת המרכזי של מנצ'סטר ברחוב הייווד. בשנת 1954 עבר להיות הרב של בית הכנסת ניו וסט אנד בלונדון.
בשנת 1959 הוצעה לו משרה אקדמית בכירה בבית המדרש לרבנים של אמריקה JTS, המזוהה עם התנועה הקונסרבטיבית בניו יורק, אך הוא העדיף לבסוף להצטרף לסגל של המכללה היהודית ללימודים רבניים (Jews' College) של לונדון. הוא לימד בה תלמוד ודרשנות וכיהן כמורה רוחני של המוסד, שבראשו עמד אז עדיין הרב ד"ר יחזקאל (איזידור) אפשטיין.
בהתחלה, כפי שהתבטא ויליאם פרנקל, העורך לשעבר של העיתון ג'ואיש כרוניקל, ג'ייקובס נחשב לבן הטיפוחים של האורתודוקסיה היהודית באנגליה בזכות בקיאותו בתורה, רוחב הידע בתחומים רבים, יכולת הזיכרון וכושר הביטוי. רבים סברו שעתיד להיות הרב הראשי של אנגליה. בהמשך סטה ג'ייקובס מהגישה הקפדנית המקובלת במסורת של התאולוגיה היהודית שבה חונך בנעוריו. הוא השתדל למצוא סינתזה שתתאים את התאולוגיה האורתודוקסית היהודית לביקורת ההיסטורית המודרנית של המקרא, ובמיוחד לפשר בין האמונה היהודית האורתודוקסית ובין השערת התעודות של ולהאוזן ואחרים.
את רעיונותיו בנושא פרסם בשנת 1957 בספר "We Have Reason to Believe" (יש יסוד להאמין") המרכז את דיוניו בהרצאות השבועיות שהעביר בבית הכנסת ניו וסט אנד. עד אז השקפותיו עוררו רק בקורת מתונה ולא נדרשו לצנזורה.
We Have Reason to Believe.
רוב ספרו של ד"ר ג'ייקובס דן בנושאים כמו טיעונים לקיום אלוהים, הסבל, הנסים, החיים שלאחר המוות ורעיון העם הנבחר מבלי לעורר בכך מחלוקת. לעומת זאת מחלוקות הופיעו סביב הפרקים 6, 7, ו-8: "התורה והביקורת המודרנית, סינתזה של השקפות מסורתיות וביקורתיות" ו"קשיים בנוגע לתנ"ך". בפרקים הנ"ל דן ג'יקובס ב"ביקורת המודרנית של המקרא, ובמיוחד בניתוח של התורה הידוע כ"השערת התעודות", לפיה הטקסטים שבה נגזרים ממקורות מרובים, והיא לא ניתנה למשה בשלמותה על ידי אלהים, כפי שמאמינה המסורת הרבנית האורתודוקסית, בין מעמד הר סיני ובין מותו של משה.
כפי שג'ייקובס העיר, אף שסוגיית האמונה בהתגלות האלהית היא יסוד הדת היהודית, לא קיים פירוש "רשמי" לדרך שבה אלהים דיבר אל האדם. הוא ציין שלפי רבנים מסוימים התורה ניתנה למשה לפרקים במשך הישיבה במדבר. בנוסף, הוא ציין כי שום עבודה של אפולוגטים יהודים, מוגבלת ככל שתהיה בהיקפה, אינה יכולה להתחמק מהבעיות שמציבה ביקורת נוסח המקרא לעמדה האורתודוקסית. ג'ייקובס טען כי אין שום סיבה העשויה למנוע מיהודי מאמין מלהסכים עם עקרון הביקורת הטקסטואלית של המקרא. הוא היה ער לעובדה שלדבר על פשרה בין השקפתו של הרמב"ם ובין השערת התעודות הוא מעשה לא רציני, משום שלא ניתן לפשר בין שתי תאוריות מנוגדות. אבל אין זה מונע את האפשרות למצוא "סינתזה" בין הידע הישן ובין הידע החדש.
ג'ייקובס הביא דוגמאות רבות מן התלמוד ומכתבי חכמים המצביעים על הסכמה לרעיון התערבות האל בענייני בני אדם, כאשר הוא מגלה את רצונו לא רק "בפני" בני האדם, אלא גם "דרכם". לדבריו, "אפילו הייתה השערת התעודות נכונה חלקית או אף בשלמותה, אין בשיתוף הפעולה של אלהים עם בריאותיו ביצירת ספר הספרים משום פיחות בכוחו: "אנחנו שומעים את קולו האותנטי של אלהים מדבר אלינו מתוך דפי המקרא והמסר שלו אינו ניזוק מכך שאנחנו שומעים את הקול באמצעות מדיום אנושי".
"פרשת ג'ייקובס".
כשאפשטיין פרש לגמלאות מהתפקיד של מנהל המכללה היהודית של לונדון, ג'ייקובס עמד לרשת את מקומו. כשוועד הנאמנים של המכללה פנה אליו עם הצעה כזאת בשנת 1961, הרב הראשי של בריטניה, ישראל ברודי, בהשפעת חברי בית הדין הרבני של לונדון, ובעיקר הרב משה סוויפט, הטיל וטו על המינוי "בגלל ההשקפות הפומביות של ג'ייקובס", כפי שבאו לידי ביטוי בספר "יש יסוד להאמין". העיתון "ג'ואיש כרוניקל" העלה בדפיו את הפרשה שהתפרסמה גם בעיתונות הלאומית, כולל ב"טיימס". ג'ייקובס התפטר בעקבותיה וכשביקש לשוב לתפקידו הרבני בבית הכנסת ניו וסט אנד , הוא נתקל שוב בהתנגדותו של הרב ברודי. כמה מחברי הקהילה עזבו את בית הכנסת ניו וסט אנד, כדי להקים את בית הכנסת "ניו לונדון".
בית הכנסת ניו לונדון.
בשנת 1962 רכשה קהילת הפורשים את הבניין הישן של בית הכנסת ב-Abbey Road בסנט ג'ון'ס ווד (St. John's Wood) ובחרה בג'ייקובס לרב שלה. הוא החזיק בתפקיד עד שנת 2000 ושב אליו ב-2005. קהילה זאת היוותה במהלך השנים הבסיס לתנועה הקונסרבטיבית או ה"מסורתית" הקטנה בקרב יהדות בריטניה, הכוללת בימינו כמה קהילות. בעת שכיהן כרב של בית כנסת ניו לונדון, לימד ד"ר ג'ייקובס תלמוד וזוהר במכללת לאו בק, מוסד חינוכי המכין את תלמידיו להסמכה כרבנים מסורתיים, רפורמים, וליברלים בבריטניה ואירופה.
הרב ג'ייקובס שימש יושב ראש הוועד האקדמי שלו במשך שנים אחדות.
מאז הקמת בית הכנסת ניו לונדון, ג'ייקובס והתנועה ליהדות "מסורתית" הבריטית היו יעד ליחס עוין מצד המוסדות היהודים-אורתודוקסים במדינה. כאשר בשנת 2003 נישאה נכדתו בבית הכנסת בורנמות' המשתייך לק"ק כנסת ישראל האורתודוקסי, לא נקרא ג'ייקובס לעלות לתורה, כפי שהיה מקובל בנסיבות כאלה. הדבר גרר ביקורת, וכתגובה, השיבו הרב הראשי סר יונתן זקס ואב בית הדין הרבני של לונדון, הדיין חנוך ארנטרוי, שנוכח השקפותיו הכופרות של ג'ייקובס, הם האמינו כי לו היה מברך "ברוך אתה ה' אלוהינו... שנתן לנו תורת אמת" - ברכתו הייתה שקרית.