צילומי הסרט הסתיימו בסוף פברואר 1973. הקשר בין הנשיא ריצ'רד ניקסון ובין פרשת ווטרגייט, שכללה את הפריצה למטה המפלגה הדמוקרטית, הלך והתברר לציבור החל מאפריל 1973. פרשת ווטרגייט כללה אלמנט משמעותי של האזנת סתר, שכן חלק גדול מחשיפת העניין נבע מהעובדה שכל השיחות בחדר הסגלגל בבית הלבן בתקופתו של ניקסון הוקלטו, ובעקבות דרישת הציבור לחשוף את ההקלטות. הקרנת הבכורה של "השיחה" התקיימה בלוס אנג'לס באפריל 1974, בשיא הפרסום הציבורי של הפרשה. ואכן, הסרט נתפס בתחילה כאמירה אקטואלית, שנוצרה על רקע העיסוק הבלתי-פוסק של אמצעי התקשורת באותה התקופה בהאזנות סתר. אך הדבר היה רחוק מן המציאות. למעשה, הרעיון לסרט עלה במוחו של קופולה כבר באמצע שנות ה-60, בעקבות שיחה שקיים עם הבמאי אירווין קירשנר, שעסקה בהאזנות. הוא גם הודה כי הושפע מהסרט "יצרים" של מיכלאנג'לו אנטוניוני, בו צפה ב-1966. הוא השלים את כתיבת התסריט של "השיחה" ב-1969, והמתין לשעת הכושר לצילומים.
הסרט זכה להצלחה קופתית צנועה, והרוויח כארבעה וחצי מיליון דולר. המבקרים אהבו את הסרט, והוא זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ב-1974. הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר (הסרט הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והסאונד), אך לא זכה בפרס, והאפיל עליו "הסנדק חלק שני" של קופולה (שהיה מועמד ל-11 פרסים וזכה בשישה). צוות העריכה והסאונד בראשות מרץ' זכה בשני פרסי באפט"א על עבודתו בסרט.
גם כיום נחשב הסרט לאחת מיצירות המופת של קופולה, ורבים מזכירים אותו לצד "הסנדק" ו"אפוקליפסה עכשיו". רבים רואים בסרט כמייצג את הקולנוע האמריקני בשנות ה-70, ובדמות הגיבור (פרוטגוניסט), הארי קול, את אחד מאבות הטיפוס לדמות האנטי גיבור שאפיינה את הקולנוע באותו העשור.
נושאים, השפעות ופרשנויות.
"השיחה" נתפס בעת הקרנתו הראשונית, ואף לאחר מכן, כאחד מגל "סרטי הפרנויה" של שנות ה-70, שבאו כתגובה לפרשת ווטרגייט ולמלחמת וייטנאם, וביטאו את אובדן האמונה של האמריקאי הממוצע בממסד ובתאגידים הגדולים. שנת 1974, שבה הוקרן הסרט לראשונה, הייתה שנה שבה הוקרנו גם "צ'יינהטאון" של רומן פולנסקי ו"המעקב" (Parralax View) של אלן ג'יי פאקולה, שעסקו בנושאים דומים, של שחיתות ממסדית ותאגידית, מעקבים והאזנות סתר. גל הסרטים נמשך לאורך שנות ה-70, וניתן להזכיר בו את "נערת הטלפון והבלש" של פאקולה מ-1971 שקדם ל"השיחה", "שלושת ימי הקונדור" של סידני פולאק מ-1976 ו"התפוצצות" (Blow Out) של בריאן דה פלמה מ-1981, שהושפע במפורש מ"השיחה", כמו גם סרטים נחשבים פחות כ"עקרון הדומינו" (1977) של סטנלי קריימר, אף הוא בכיכוב הקמן, או "קפריקורן 1" (1978). כן יש להזכיר את הסרט "אויב המדינה" משנת 1998, בכיכובו של ויל סמית' ובבימויו של טוני סקוט, שבו שיחק הקמן תפקיד זהה לחלוטין של אומן האזנות סתר מתבודד.
עם זאת, "השיחה" אינו סרט תאוריית קשר טיפוסי. כסרט מתח, אמנם יש בו רעיון בסיסי טבוע היטב, ופיתולי עלילה המביאים לסיום דרמטי, אך עלילתו מלאה חורים. מבקר הקולנוע רוג'ר איברט העלה מספר רב של שאלות בעניין זה. למשל, כיצד ניתן להבין את רשלנותו המדהימה של קול הנותן לקלטות להיגנב, הנופל קורבן לתעלול ההקלטה של מוראן המקליט את שיחותיו הפרטיות, ומאפשר לביתו להיות נגוע במכשירי האזנה אותם אינו מוצא, עם היותו רב-אמן בתחומו? אחרים העלו פגמים מבניים אחרים בתסריט, ושאלות לא פתוחות וסתירות רבות שנותרו במבנה העלילתי. אך הסרט מתעלה על כל אלו, והוא בעיקרו תיאור לבטיו הפנימיים של קול, והתמודדותו עם נושאים כאחריות אישית, התמודדות עם הטכנולוגיה ובדידותו של היחיד בהמון.
דמותו של הארי קול ומאבקיה הם עיקר הסרט. קול הוא אדם בודד, המנסה להגן על עצמו מפני העולם החיצון. שמו – Caul – פירושו "שליה". שם זה החל כטעות דפוס, אך קופולה אימץ את הטעות. קול משתדל להיות מוגן מפני העולם כתינוק ברחם אמו. לכל מקום שאליו הוא הולך הוא נושא עמו את מעיל הגשם השקוף, המדמה את השליה. חלק משכבת הבידוד שלובש קול סביב עצמו הוא הניסיון להתנתק ממעשיו, מטיבה של עבודתו, מתוצאותיה. אך מובן שלאדם בעל מצפון אין הדבר אפשרי, וקול חורג מן הגבולות ונושא בתוצאות.
קופולה אמר כי הסרט אינו סרט על פרטיות, כי אם על אחריות. הארי מנסה לקחת אחריות על מעשיו, אך כושל. ברגע המפתח, שבו הוא עד לרצח במלון, הוא חוזר לחדרו, אוטם את התריסים, אוטם את אוזניו בידיו וצופה בטלוויזיה, המשדרת, עד כמה שהדבר סמלי, דיון בפרשת ווטרגייט.
הסרט הושפע ממספר מקורות. עריכת הסרט בידי וולטר מרץ' הושפעה בבירור מ"פסיכו" של אלפרד היצ'קוק. סצנת המעקב והרצח בחדר המלון דומה מאוד באווירתה, במיקומה ובעריכתה, כמו גם בפסקול הזועק, לסצנה שבה נרצחת ג'נט לי במלון הדרכים. סצנת הפתיחה, שבה יורדת המצלמה מגבוה, אל הכיכר הומת האדם, אף היא מושפעת מהיצ'קוק. השפעה נוספת, ברורה, שבה מודה קופולה, היא "יצרים" של אנטוניוני, שעסק בנושא דומה - אדם המגלה עלילת רצח, לאחר שצילם במקרה זוג אוהבים.
הרולד מור
הרולד גרגורי "האל" מור ג'וניור (באנגלית: Harold Gregory "Hal" Moore, Jr; 13 בפברואר 1922 - 10 בפברואר 2017) היה לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית.
מור היה אחד ממקבלי עיטור צלב השירות המצוין (Distinguished Service Cross), שהוא העיטור השני בחשיבותו בצבא האמריקאי. מור התפרסם בזכות פיקודו על הכוחות האמריקאיים בקרב יה דראנג, ב-14 בנובמבר 1965.
ביוגרפיה.
מור נולד בבארדסטון שבקנטקי. בנעוריו עבר מור להתגורר בוושינגטון, שם סיים את לימודיו בתיכון. לאחר מכן, המשיך לאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. אחרי שנתיים באוניברסיטה נסע לג'ורג'יה שם עבד עבור חבר בית הנבחרים.
ב-1945 סיים מור את לימודיו באקדמיה הצבאית בווסט פוינט כקצין חיל רגלים ואחר כך סיים תואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת הרווארד. בשנים 1945 עד 1948 הוצב ביפן כמפקד מחלקה ברגימנט החי"ר המוצנח ה-187. ב-1948 הוצב בדיוויזיה המוטסת ה-82 שבסיסה בפורט בראג, ושירת ביחידת ניסויים של מצנחים. במלחמת קוריאה פיקד על פלוגת חיל רגלים ומרגמות כבדות. ב-1954 חזר לווסט פוינט ושירת כמדריך ללוחמה טקטית במשך שלוש שנים. לאחר מכן שירת כמפקד הגדוד ה-1 ברגימנט החי"ר ה-7 בדיוויזיית הפרשים הראשונה, אשר לחם בקרב יה דראנג, במלחמת וייטנאם. מור פיקד על הגדוד בלחימה כנגד כוחות אויב עדיפים ובתנאים קשים. על האופן בו פיקד על הגדוד עוטר בצלב השירות המצוין.
לאחר הקרב קודם מור ומונה למפקד חטיבת החי"ר המוטסת ה-3 בדיוויזיית הפרשים הראשונה ופיקד עליה במבצעים מוטסים בגזרת בונג סון. בתפקידו הבא שימש מור כמפקד דיוויזיית החי"ר ה-7 ולאחריו מונה לפקד על בסיס פורט אורד שבקליפורניה. מור תיאר את חוויותיו מן הלחימה בקרב יה דראנג בספרו "חיילים היינו וצעירים!" (1992). הספר, שהפך לסרט בשנת 2002 ("חיילים היינו"), מוגדר כקריאת חובה לקציני החי"ר בצבא ארצות הברית.
מור היה נשוי לג'ולי (ממנה התאלמן) ואב לחמישה ילדים. שניים מילדיו משרתים כקציני קבע בצבא ארצות הברית, ועוד בן שפרש מהצבא בדרגת לוטננט קולונל.
האל מור
הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם (משחק)
סרמאטים
הארי פוטר והנסיך חצוי הדם (משחק)
עלי כרימי
מוחמד עלי כרימי פשאקי (; נולד ב-8 בנובמבר 1978 בשאח'ריאר) הוא כדורגלן עבר איראני ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה.
כרימי החל את דרכו במועדון הכדורגל פתח טהראן . בגיל 20 עבר לקבוצת פרספוליס, עמה זכה פעמיים באליפות המדינה, ופעמיים במקום השלישי באליפות אסיה לקבוצות. במקביל, הצטרף ב-1998 לסגל נבחרת איראן בכדורגל. ביצועיו במסגרת הנבחרת במוקדמות מונדיאל 2002 הביאו להתעניינות מצד קבוצות שונות מחוץ לאיראן, בהן קבוצות אירופאיות כאתלטיקו מדריד. כרימי העדיף להישאר קרוב לאיראן, וב-2001 הצטרף לקבוצת אל-אהלי מדובאי, בשורותיה שיחק במשך ארבע עונות. בשנת 2004 הוענק לו תואר כדורגלן השנה באסיה.
בסופו של דבר הגיע כרימי גם לאירופה, כשהצטרף ב-2005 לשורותיה של באיירן מינכן מהבונדסליגה הגרמנית. כרימי הרשים כשהבקיע שער כבר במשחקו הראשון במדי הקבוצה, נגד באייר לברקוזן, וכן במשחקו הראשון בליגת האלופות, נגד ראפיד וינה. הוא המשיך להצטיין במדי הקבוצה, אך בשל פציעה שסבל ממנה במחצית 2006 נאלץ להיעדר במשך שישה שבועות מהמגרשים, ואף החמיץ את מונדיאל 2006 בו השתתפה נבחרת איראן. עזיבתו של מיכאל באלאק בראשית עונת 2006/07 יצרה עבור כרימי הזדמנות לחזק את מעמדו בקבוצה, אך הוא לא הצליח לחזור לכושרו לאחר הפציעה. מעמדו בקבוצה נחלש בהדרגה, במיוחד לאחר פיטורי המאמן פליקס מגאת ומינויו של אוטמאר היצפלד. בסיום העונה עזב כרימי את באיירן.
לאחר שקיבל הצעות ממספר קבוצות באירופה ובמפרץ הפרסי, הצטרף כרימי ב-2007 לקבוצה הקטרית מועדון ספורט קטאר. כעבור עונה אחת בקבוצה זו שב לפרספוליס, ובשנת 2010 הצטרף לסטיל אזין. באוגוסט אותה שנה השעתה אותו הקבוצה וקנסה אותו ב-40 אלף דולר, מאחר שלא הקפיד לצום בחודש הרמדאן.
נבחרת איראן.
משחק הבכורה של כרימי בנבחרת איראן היה באוקטובר 1998, במשחק נגד נבחרת כווית. באותה שנה זכה עם הנבחרת במקום הראשון במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק. במשחקי גביע אסיה בכדורגל שנערכו ב-2004, בהם סיימה איראן במקום השלישי, הבקיע לזכותה כרימי חמישה שערים, והוא סיים כמלך השערים של הטורניר ביחד עם הבחרייני עלא חובייל. נכון לשנת 2010, שיחק כרימי 112 משחקים במדי נבחרת איראן (שני בכל הזמנים), והבקיע לזכותה 36 שערים (שלישי בכל הזמנים).