אמצעי ארטילרי שלישי בשדה הקרב המודרני הוא משגר הרקטות החמוש ברקטות ארטילריות. מבחינות רבות דומה משגר הרקטות לתותח ההוביצר – הוא מתופעל על ידי מספר רב של אנשי צוות, בניגוד למרגמה הוא לרוב ייפרס בעורף וגוף הירי שלו יהיה בדרך כלל ארוך (לרוב בין 3 ל-9 מטרים אורכו) ורחב (ברוב המקרים למעלה מ-150 מ"מ קליבר, ולעיתים אף משמעותית למעלה מכך). עקב ממדיו הגדולים משגר הרקטות יינשא לרוב באופן מתנייע, בדרך כלל על גבי רכב קרבי משוריין או משאית. עם זאת, קיימים מספר הבדלים בולטים בין תותח ההוביצר למשגר הרקטות. ראשית, משגר הרקטות משגר רקטות ולא פגזים (בניגוד לפגזים, הרקטות נושאות מנוע ייעודי). שנית, לעיתים רבות משגרי הרקטות הם רב-קניים, כלומר כוללים מספר קני ירי המאפשרים ירי מספר רב של רקטות במקביל. ובעוד ישנם משגרי רקטות חד-קניים, כלומר בעלי קנה אחד, ישנם משגרי רקטות גם בעלי עשרות קני שיגור. עקב היותם של משגרי רקטות לעיתים רבות רב-קניים (בעוד תותחי הוביצר הם תמיד חד-קניים), עומד הבדל בולט בין שני כלי נשק אלו: קצב האש של משגרי הרקטות יהיה בדרך כלל מהיר יותר. גם אם טעינת פגזים היא פעולה מהירה יותר מטעינת רקטות, האפשרות לירי מספר רב של רקטות במקביל גורם לקצב ירי גבוה יותר. הבדל חשוב אחרון הוא בטווח הירי המרבי: אל מול טווח ירי מרבי של כמה עשרות קילומטרים אצל תותח ההוביצר, טווח הירי המרבי של משגרי הרקטות מגוון. בעוד ישנן רקטות קלות בעלות טווח ירי של כעשרה קילומטרים בלבד, קיימים גם משגרי רקטות בעלי טווי שיגור מרבי של מאות קילומטרים בודדות.
הפעלה בשדה הקרב המודרני.
הארטילריה היא נשק סטטיסטי, כלומר, ברובה הגדול היא נשק לא מדויק שפגיעתו מכסה שטח נרחב. לכן, לרוב, משמשת הארטילריה לפגיעה במקבצי מטרות הפרושים על שטח ניכר ולא לפגיעה במטרות נקודתיות. בהתאם לכך, משימתה העיקרית של הארטילריה בשדה הקרב המודרני אינה לפגוע במטרות נקודתיות (שעבורן מוקצה, בדרך כלל, חימוש מדויק המשוגר ממטוסי קרב או באמצעות טילים) אלא להסב נזק למקבצי מטרות "רכות" בטווחים ארוכים כדוגמת מערכי מתקנים ומבנים לא ממוגנים, מקבצי חי"ר חשוף, שיירות רכב, שטחי התארגנות וכיוצא באלה או להוות, בטווחים הקצרים יותר, דרג מסייע באש לכוחות המסתערים.
ככזו, יוצרת הארטילריה את מה שמכונה "הסביבה הטבעית של שדה-הקרב" בכך שהיא מקשה על כוחות-האויב לתמרן ולהתארגן ומאלצת אותם להתחפר, להשתמש בשריון כבד או להימנע כליל מכניסה לתא השטח המופגז (מה שמכונה "שלילת שטח"). כוחה העיקרי של הארטילריה הוא בנפח האש (כמות תחמושת, קצב אש ומשך ירי) שהיא מסוגלת להפעיל על תא שטח מסוים, בטווחים גדולים וללא צורך בקו ראייה (ירי תלול מסלול), ובכך להסב נזק לכמות רבה של מטרות הפזורות בו. מעבר לכך, נפח האש העצום שיכולה הארטילריה להפעיל על תא השטח ויכולתה לירות במשך פרקי זמן ארוכים יוצרים איום פסיכולוגי משמעותי מבחינתם של חיילי-האויב המצויים בו, גם אם הם מוגנים פיזית מפגיעה, ובכך נפגעת יכולתם להילחם גם לאחר תום הירי.
המכלול הארטילרי מורכב מן הגורם היורה ומן הגורם המכוון. לדוגמה סוללת תותחים מודרנית מסוגלת לירות לטווח של עד כ־25 ק"מ, אנשי הסוללה אינם רואים את המטרה עליה הם יורים. על מנת לפתור בעיה זו קיים הגורם המכוון, לרוב קצינים הנמצאים עם הכוח הלוחם ומנחים את הסוללה באמצעות קשר כיצד לכוון את פגזיה. התהליך בו מביא הגורם המכוון את הפגז למטרה מכונה טיווח. סוללת תותחים מודרנית מסוגלת לשגר כ־2.5 טונות רסס פלדה למרחק של עד 25 ק"מ תוך כ-3 דקות. כיום כלי הנשק הארטילריים המרכזיים הנמצאים בשימוש צבאות העולם הם: תותחי הוביצר, מרגמות ומשגרי רקטות.
הארטילריה משמשת למגוון ייעודים כתלות בקוטר האמל"ח ובסוגו. תפקידה העיקרי של הארטילריה הוא סיוע באש לכוחות היבשה, או על-פי הגדרת נאט"ו, "הרעשה המתואמת עם הכוח המתמרן, שתכליתה להשמיד, לשתק או לרתק את האויב." על פי הגדרה זו, הארטילריה היא כוח מסייע אף שלא כל הצבאות החברים בנאט"ו פועלים על בסיס היגיון זה.
שלא כמו רקטות, תותחים ומרגמות הולמים את הייעוד של אש קרובה מסייעת. עם זאת, כל סוגי האמל"ח מתאימים לסיוע באש לעומק הגיזרה, חרף הטווח המוגבל יחסית של פצצות המרגמה: ארטילריה קנית משמשת להרעשה באש קרובה או לעומק, בעוד שרקטות משמשות על פי רוב להרעשה לעומק בלבד. עם זאת, רקטות שמשקלן קל יותר עשויות לשמש גם לסיוע ישיר באש.
פצצות מרגמה מודרניות, שהן קלות משקל ופשוטות להפעלה, מהוות בדרך כלל חלק מציוד הקרב האינטגרלי של החי"ר ובצבאות מסוימים נמנות גם על ציוד כוחות השריון. יש צבאות הרואים במרגמות המופעלות על ידי חי"ר כאמל"ח זמין יותר להפעלה מיידית מאשר מערך הארטילריה.
בצבאות נאט"ו, הארטילריה מקבלת בדרך כלל משימה טקטית וממנה נגזרות האחריות ביחס למערך הלוחם כולו. המשימות הסטנדרטיות הן: סיוע ישיר, סיוע כללי, סיוע כללי מתגבר ותגבור. משימות טקטיות אלה ניתנות בהתאם לסמכות הדרג המנחה: הפיקוד האופרטיבי, השליטה האופרטיבית, הפיקוד הטקטי והשליטה הטקטית. בנאט"ו, סיוע ישיר פירושו שכוח הארטילריה המסייע חובר לכוח היבשתי המתמרן, בדרך כלל כגדוד ארטילריה לחטיבת חי"ר/שריון או סוללות ארטילריה לגדוד חי"ר/שריון.
ניתן לרכז את האש הארטילרית לעבר מטרה בודדת. זו עשויה להיות מטרה מזדמנת או כזו שתוכננה מראש. במקרה האחרון, ניתן יהיה אף לתזמן את האש ברגע נתון. ניתן להקצות כוח תצפית ייעודי לסוללת הארטילריה (לצורך הרעשה בכינון ישיר ודיווח נזקי תקיפה), או להשתמש במערכת אחרת לרכישת מטרות כתחליף.
ישנם מספר ייעודים טקטיים לסיוע באש לצרכים טקטיים:
ייעודים אלה נהגו במהלך המאה ה-20, אף שהם מוגדרים מחדש מדי פעם בפעם. באופן נרחב, ניתן להבחין בין:
ישנן מספר דרכים כדי לנצל באופן מיטבי את חלון הזמנים המוקצה להרעשה הארטילרית על מנת לגרום למספר אבדות רב ככל האפשר:
כלי נשק ארטילריים בצבאות העולם.
לרשותם של הצבאות הגדולים בעולם בראשית המאה ה-21 עומדים מגוון רחב של כלי ארטילריה. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה עשרות רבות של מדינות ברחבי העולם ייצרו וייצאו שורה ארוכה של דגמים שונים של תותחי הוביצר, משגרי רקטות ומרגמות. תהליכי הייצור של רוב דגמי הארטילריה העכשוויים החלו במהלך שנות המלחמה הקרה, כאשר רובו של התהליך בוצע עד ידי שתי מעצמות העל של התקופה: ארצות הברית וברית המועצות.
התעשייה הצבאית הסובייטית, ומאוחר יותר זו הרוסית, ייצרה עשרות אלפי תותחי הוביצר נגררים ומתנייעים לצד כמויות גדולות גם כן של משגרי רקטות. בשירות עשרות רבות של צבאות, לרבות אלו של מדינות ברית המועצות לשעבר, מדינות הגוש הקומוניסטי לשעבר במזרח אירופה ואף צבאות רבים באסיה ובאפריקה, נמצאים כיום ארטילריה מתוצרת סובייטית בכמויות ניכרות. במהלך שנות ה-50 וה-60 החלו להיכנס לשירות בצבאות אלו תותח ההוביצר הנגרר 122 מ"מ 2A18, תותח ההוביצר המתנייע 122 מ"מ 2S1 ומשגר הרקטות 122 מ"מ BM21. שלושה דגמי ארטילריה אלו מהווים גם בימינו רכיב עיקרי ברבים מכוחות הארטילריה בעולם. בעשורים הבאים, לאורך שנות ה-70 ה-80 וה-90 החל בברית המועצות ייצור של דגמים מתקדמים יותר: תותחי ההוביצר הנגררים 2A36 ו-2A65 בעלי 152 מ"מ קליבר, תותחי ההוביצר המתנייעים 2S3 וה-2S5 בעלי 152 מ"מ קליבר ומשגרי הרקטות BM27 ו-BM30 בעלי 220 ו-300 מ"מ קליבר בהתאמה. הגרסאות המאוחרות הללו יוצרו על ידי ברית המועצות בעיקר לצורך שימושה עצמי, ועל כן הן זמינות כיום בעיקר בקרב מדינות ברית המועצות לשעבר. עם זאת, ובניגוד לדגמים הסובייטים-רוסיים המתקדמים של תותחי ההוביצר, הדגמים המתקדמים של משגרי הרקטות תוצרת ברית המועצות ידעו ייצוא רב יותר, וכיום אפשר למצוא כמויות משמעותיות שלהן גם בסין, הודו, פקיסטן וכן מספר רב של מדינות במזרח התיכון ובאפריקה.
בשונה מברית המועצות אשר כלי הארטילריה שלה זכו לתפוצה רחבה ברחבי העולם, תותחי ההוביצר המתנייעים של סין יוצרו בעיקר לשימושו העצמי של הצבא המקומי. עיקרו של כוח הארטילריה הסיני מבוסס כיום על דגמי ארטילריה חדשים יחסית: תותח ההוביצר המתנייע 155 מ"מ PLZ45 אשר ייצורו החל בשנות ה-90 וה-PLZ05 בעל הקליבר הזהה אשר ייצורו החל בעשור הראשון של שנות ה-2000. בעשור זה החל גם ייצור תותח ההוביצר המתנייע 122 מ"מ PLZ07 בעל הקליבר הצר יותר, אשר משמש כיום בכמויות גדולות לצד הדגמים האחרים. בניגוד לתותחים המתנייעים אשר לא ידעו ייצוא של ממש, דגם ספציפי של משגר רקטות אשר ייצורו החל בשנות ה-60, משגר 227 מ"מ סוג 63, מהווה בימינו חלק משמעותי מהכוחות הרקטיים הקלים של מדינות רבות ברחבי אסיה והמזרח התיכון.
מן הצד השני, בצבאות המערב, נפוצים כיום שלושה דגמי תותחי הוביצר מתנייעים אשר ייצורם החל בארצות הברית במהלך שנות ה-60: ה-155 מ"מ M109, ה-203 מ"מ M-110 וה-175 מ"מ M-107. ובעוד תהליך הפיתוח של שני התותחים האחרונים, בעלי הקליבר הגבוה, הופסק במשך השנים, לאורך כל העשורים האחרונים זכה ה-M109 למספר רב של גרסאות ושיפורים, והוא נפוץ כיום בצבאות רבים ברחבי העולם. לצד ה-M109, החלו האמריקאים לייצר במהלך שנות ה-2000 גם את תותח ההוביצר הנגרר M777 בעל הקליבר הזהה ל-M109 (כאמור, 155 מ"מ), אך דגם זה לא יוצא אל מחוץ לארצות הברית ונפוץ כיום בשורות הכוחות המזוינים של ארצות הברית בלבד. בדומה לתותחי ההוביצר המתנייעים האמריקאים, ארצות הברית החלה לייצר בשנות ה-80 גם את משגר הרקטות 227 מ"מ M270, אשר מהווה חלק משמעותי בכוחותיהם הרקטיים של מדינות מערביות רבות ברחבי העולם.