באוקטובר 1994 פרש מארק אנדריסן מחברת CSA, מתפקידו כסגן מנהל. הוא חזה בפוטנציאל הגלום ברעיון רשת האינטרנט והחליט שהפיתוח של מוזאיק לא מקדם אותו לניצול הפוטנציאל זה. הוא הקים את חברת Netscape Communications Corporation שפיתחה דפדפן מבוסס מוזאיק בשם נטסקייפ (Netscape Navigator).
שנה לאחר יציאתו לאור של נטסקייפ הוציאה מיקרוסופט, שלא הייתה מעורבת עד לשלב זה בתחום הדפדפנים, דפדפן חדש בשם Internet Explorer, שהיה מבוסס אף הוא על הקוד של מוזאיק. מאז יציאתו של Internet Explorer לשוק החלה מה שמכונה מלחמת הדפדפנים בין נטסקייפ לבין מיקרוסופט.
מלחמת הדפדפנים פיתחה את האינטרנט על שלל מרכיביו והביאה להמצאת ה-CSS, ה-JavaScript וכלים נוספים המשמשים לבניית אתרים. בסופו של דבר, יצאה מיקרוסופט כשידה על העליונה. נטסקייפ שחררה את הקוד של המוצר שלהם למיזם הנקרא מוזילה.
בשנת 2008 נכנסה גם Google לשוק הדפדפנים עם דפדפן ה Google Chrome. הדפדפן התקבל בשוק במהירות מסיבות שונות כגון מהירות הטעינה של הדפים, בחירות הגולשים בדפדפן שאינו חלק ממערכת העפעלה של מיקרוסופט, תאימות לכלים כגון Gmail ו Google Docs וכמובן בגלל תכונות חדשניות ששולבו בכלי.
בערך בשנת 2015 הפך גוגל כרום לדפדפן הנפוץ הן בשוק ה Windows והן בשוק הטלפונים הניידים.
דפדפנים נפוצים.
ברחבי העולם מוכרים מספר סוגים של דפדפנים המשמשים את מרבית הגולשים. להלן הדפדפנים הנפוצים, המדורגים על פי מידת התפוצה שלהם:
אופן פעולה.
דפדפן האינטרנט פועל באמצעות קבלה ושליחה של נתונים. דפדפן האינטרנט של המשתמש מתחבר אל שרת HTTP דרך פרוטוקול התקשורת HTTP ומוריד ממנו את קוד הדפים (שלרוב נכתב בשפת HTML). פרוטוקול זה מאפשר לדפדפנים ולשרתים לתקשר בצורה דו-צדדית, בה הדפדפן גם שולח נתונים לשרת וגם מקבל ממנו נתונים. הדפדפן מוצא את דפי האינטרנט על ידי כתובת מיוחדת המכונה URL. לכתובת זו מספר חלקים הקשורים לסוג הפרוטוקול, הכתובת והנתיב, אך מכיוון ובדפדפני אינטרנט משתמשים כמעט תמיד בפרוטוקול HTTP, הכתובת תתחיל לרוב בתחילית http:// שלאחריה תופיע כתובת מסוימת (he.wikipedia.org לדוגמה) ולאחריה נתיב אל קובץ הקוד, שאותו הדפדפן יוריד ויתרגם לדף האינטרנט המוצג לנו על המסך.
בתחילת דרכם של הדפדפנים לא היה סטנדרט ליצירת HTML, כך שכל דפדפן תמך באופן חלקי בקודים השונים. המצב לפעמים היה כל-כך מסובך עד שלעיתים בוני האתרים נאלצו לכתוב אתר אחד לדפדפן מסוים ואתר שני לדפדפן אחר. כתוצאה מכך החלה יצירה של מבנה תקני לכתיבת אתרים שכיום רובם ככולם של הדפדפנים שואפים לתמוך בה בדיוק המרבי.
בעקבות התפתחות התחום החלו הדפדפנים לתמוך לא רק ב־HTML, אלא גם בתמונות, בקטעי שמע ובסרטים באתרים שונים.
מנועים עליהם מתבססים הדפדפנים.
כל דפדפן מבוסס על מנוע משלו שמתרגם את הקוד ממנו מורכב הדף המבוקש בזמן ריצה ומציג את דף האינטרנט שהמשתמש רגיל לראות. כל מנוע שונה מאחיו בביצועים, במגוון הפורמטים הנתמכים, באבטחה ועוד. לרוב, הדפדפנים יכולים להשתמש אך ורק במנוע אחד, אך קיימות הרחבות המאפשרות להשתמש במנוע אחר ולא במנוע הרגיל של הדפדפן שבשימוש.
מנועים עיקריים:
מאפיינים נפוצים.
הדפדפנים השונים מתאפיינים בתמיכה בשונה בפורמטים ופרוטוקלים. דפדפנים בסיסיים עשויים לכלול תמיכה בסיסית ב-HTML ואילו דפדפנים מורכבים תומכים במגוון רחב של פרוטוקולים ופורמטים.
דפדפני האינטרנט העיקריים מתאפיינים ביכולות הבאות:
Accelerated Graphics Port
Accelerated Graphics Port (בראשי תיבות: AGP; בתרגום חופשי: יציאת גרפיקה מואצת) הוא ממשק היסטורי לחיבור התקן בודד (לרוב כרטיס גרפי) אל לוח האם של המחשב, וזאת במטרה להאיץ ביצועי גרפיקת תלת-ממד.
רקע.
על כל לוח אם קיימים חריצי הרחבה שנועדו להתקנת כרטיסים שונים כמו כרטיס מסך, כרטיס קול, כרטיס רשת ועוד.
פיתוח ראשוני.
AGP מקצה דינמית חלק מזיכרון הגישה האקראית הרגיל של המחשב האישי כדי לאחסן את תמונת המסך ולתמוך במיפוי טקסטורות, Z-Buffering וערבול אלפא. זיכרון זה מיוחס כפתח ה־AGP.
AGP פותח על ידי אינטל והיה חלק מערכת השבבים (chipset) למעבד הפנטיום 2 ב־1997. בדרך כלל כרטיסי AGP ארוכים מעט מכרטיסי PCI. ה־AGP הפך לנפוץ במערכות פופולריות ב־1998, אולם כרטיסי מסך ל־PCI המשיכו להיות מיוצרים גם מספר שנים לאחר מכן.
הגרסה הראשונה של ה־AGP, אשר כיום נקראת AGP 1.0 או AGP 1x, משתמשת בערוץ 32 ביט אשר פועל במהירות שעון של 66 מגהרץ, אשר מביא לקצב העברת נתונים מקסימלי של 266 מגהבייט לשנייה של חריץ AGP 1.0 בודד. למען ההשוואה, אפיק PCI סטנדרטי של 32 ביט בתדירות שעון 33 מגהרץ מגיע לקצב תעבורה מקסימלי של 133 מגהבייט לשנייה.
גרסאות חדשות של AGP.
נכון ל־2003, גרסאות חדשות של AGP מגדילות את קצב התעבורה מפי 2 עד פי 8. גרסאות חדשות אשר קיימות בשוק כיום כוללות את:
בנוסף, קיימים כרטיסי AGP Pro מסוגים שונים. כרטיסים אלה צורכים יותר חשמל ולרוב הם ארוכים יותר מכרטיסי AGP תקניים. לרוב משתמשים בכרטיסים אלה כדי להאיץ יישומי תכנון ועיצוב ממוחשבים מקצועיים אשר משתמשים בהם בתחומי האדריכלות, מכונות, הנדסה וכדומה.
הבדלים בין חריצי AGP.
בניגוד לדעה המקובלת, לצורת החריץ אין קשר לקצב הנתונים שהוא מעביר. ההבדל הוא בעיקרו חשמלי, מה שמאפשר או מונע התקנה של כרטיסים בעלי מתח שונה מהמתח שהחריץ יכול לקבל.
הלוחות הראשונים שהגיעו עם חריצי AGP, הגיעו עם חריץ שיכל לקבל כרטיסים הפועלים במתח של 3.3 וולט. כרטיסים כאלו הגיעו עם רווח קטן (נקרא notch key) בשליש השמאלי של ממשק החיבור שלהם ללוח האם, ותקן זה הפך להיות מזוהה עם כרטיסי ה-AGP המוקדמים, עד גרסת AGP x2. בשלב יותר מאוחר, בגרסאות AGP 4x ומעלה, יצרניות כרטיסי המסך החלו לפתח כרטיסים שפועלים במתח נמוך יותר של 1.5V, וכדי למנוע מהמשתמש להתקין אותם על חריץ מיושן יותר, הן העבירו את מיקום החריץ לשליש הימני של החיבור ללוח האם, ויצרניות לוחות האם, בהתאמה, הוציאו לוחות אם חדשים עם ממשק AGP 4x שמתאים לכרטיסים שכאלו. לוחות אם רבים הגיעו באותו זמן עם אפיק אוניברסלי, ללא חריצים כלל, שאיפשר למשתמשים להתקין עליהם גם כרטיסים שפועלים במתח של 3.3V וגם של 1.5V.
סדרות כרטיסי המסך TNT, TNT2, ו-GeForce עד סדרה 6 מתוצרת NVIDIA, וכרטיסי ATI Radeon עד סדרה 9000, הגיעו עם ממשק חיבור שתמך גם במתח של 1.5V וגם במתח של 3.3V, וכתוצאה מכך ניתן למצוא שני חריצים על ממשק החיבור.
פרטי המימוש.
רבים מחשיבים את AGP כאפיק מידע באופן מוטעה, כיוון שאפיקים מאפשרים לחבר מספר התקנים, ואילו ה־AGP לא. אולם, ישנם מחשבים אשר נבנים עם מספר חריצי AGP נפרדים.
AGP מאפשר שימוש יעיל יותר בזיכרון אוגר מסגרות (frame buffer), בזאת הוא משפר גם את ביצועי הגרפיקה הדו-ממדית. למעשה, מערכות RAID לשרתים "חסרי ראש" (כלומר, שרתים חסרי מסך) מתחברות לחריץ AGP הריק כדי לנצל את המהירות הגבוהה של ה־AGP לעומת ה־PCI.
AGP מספק תכנון של ניהול זיכרון קוהרנטי אשר מאפשר קריאה של מידע מפוזר מזיכרון המערכת בצרורות מהירים. AGP תוכנן כדי להוריד את העלות הכוללת של יצירת תת-מערכות גרפיות עם יכולות גבוהות על ידי שימוש בזיכרון המערכת הקיים. אולם זיכרון המערכת, אף על פי שהוא זול, מתפקד הרבה יותר לאט מאשר זיכרון RAM ייעודי אשר נמצא על הכרטיס, ולכן גם הכרטיסים בעלי יכולות בינוניות וגם אלה הגבוהות מסתמכים על זיכרון RAM מובנה לביצועים. כרטיסים זולים בעלי ביצועים נמוכים עם מעט זיכרון RAM מובנה הרוויחו בתחילת חייה של טכנולוגיית ה־AGP, אולם ירידת המחירים של הזיכרון מאז שנת 2000 הובילו אף כרטיסים אלה להטבעת זיכרון מובנה של 64 או 128 מגהבייט, לכן כיום כרטיסים גרפיים אשר מנצלים את זיכרון המערכת הם נדירים.
סוף עידן ה־AGP.
כיום, לאחר מעבר מסיבי של יצרני לוח האם להחלפת יציאות ה-AGP ביציאות PCI Express, שוק כרטיסי המסך בחיבור AGP הולך וקטן. עיקר המכירות בשוק זה הן של כרטיסי מסך המחליפים כרטיסים קיימים.
היע"ג (יחידת עיבוד גרפית) NV40 של חברת NVIDIA והיע"מ R420 של חברת ATI היו למעבדים הגרפיים האחרונים שתוכננו עבור ממשק ה־AGP.
שתי החברות לא תכננו עוד מעבדים גרפיים ל־AGP, אף על פי שהן מימשו הסבות מ־PCI Express ל־AGP של חלק מכרטיסי המסך שלהן.
הכרטיס האחרון של חברת NVIDIA שהיה תואם AGP היה GeForce 7800 משנת 2005. הכרטיסים האחרונים של ATI שתאמו ל־AGP היו Radeon HD 3850, 3650, 3450, 4650 ו-4670 שכולם נוצרו בין 2008 ל-2009.
DDR SDRAM
DDR-SDRAM או בקיצור DDR (ראשי תיבות של Double Data Rate Synchronous Dynamic Random Access Memory; בעברית: זיכרון גישה אקראית דינמי סינכרוני בעל קצב העברת נתונים כפול) הוא זיכרון מחשב המאפשר את שיפור הביצועים של זיכרון SDRAM רגיל על ידי שליחת נתונים פעמיים בכל מחזור שעון - בעלייה ובירידה של אות השעון (תכנון דו־פאזי או יוני). כל קריאה וכתיבה היא של שתי מילות מידע במקום אחת למחזור שעון. כך למשל עבור תדר שעון של 100Mhz ניתן לקבל קצב העברת נתונים מקסימלי של 1600MB/S. יצא בשנת 2000, צורך מתח חשמל של 2.5V, מהירות 200-400MHz.
Assembly