חברת Compagnie du chemin de fer de Paris à Orléans נוסדה בשנת 1838 כחברת רכבת; לאחר כמה מיזוגים ורכישות, היו לה מסילות באורך כולל של כ־11,000 ק"מ, והיא הייתה אחת מחברות הרכבת הגדולות בצרפת. בשנת 1938 היא הולאמה יחד עם חמש חברות רכבת אחרות ומוזגה לתוך חברת הרכבות הלאומית SNCF. אחת מהחברות הללו הייתה בבעלות המשפחה ונוהלה בידי הברון גי דה רוטשילד. שהיה קצין פרשים, גויס ב-1940 וקיבל עיטור כבוד על אומץ לבו, על שעמד בראש יחידה שנלחמה תחת אש גרמנית כבדה בימים לפני תבוסתה של צרפת. ב-1941 נמלט לניו יורק, לאחר שממשלת וישי החרימה את רכוש המשפחה ושללה את אזרחותם של קרובי משפחתו. לאחר מכן עבר ללונדון ושירת בצבא צרפת החופשית בפיקודו של גנרל שארל דה גול.
לאחר מלחמת העולם השנייה, השתלט הענף הצרפתי של משפחת רוטשילד על שרידי חברת פריז- אורליאן והפך אותו לחברת החזקות לפעילות הבנקאות וההשקעות שלהם. אלה כללו בעיקר את Banque Rothschild (בנק), SGIM (חברת נכסים), SIACI (ביטוח), פרנקארפ (חברת נפט) ו- SGDBR (יקבים), כיום Domaines Barons de Rothschild (DBR). הברון גי דה רוטשילד הוביל את שיקום עסקי המשפחה והיה מיודד מאוד עם ז'ורז' פומפידו, ששימש כאחד הדירקטורים של הבנק לפני שנבחר לנשיא צרפת.בשנת 1967 הפכה המשפחה את הבנק שלה, שפעל במשך שנים רבות כשותפות בשם "האחים רוטשילד", לחברה בע"מ. בפברואר 1977 מונה בנו של גי דה רוטשילד, דוד דה רוטשילד לנשיא הבנק.
בשנת 1980 העסיקה קבוצת פריז- אורליאן כ-2,000 עובדים והיה להם מחזור הכנסות שנתי של 26 מיליארד פרנק (5 מיליארד דולר בשערי המטבע של 1980).
ממשלת צרפת הסוציאליסטית של פרנסואה מיטראן הלאימה את Banque Rothschild ושמו שונה ל- Compagnie Européenne de Banque בשנת 1981. ההלאמה הייתה חלק ממהלך כולל שהנהיג מיטראן להלאמת חלק מהמגזר התעשייתי והפיננסי. מאחר שהמהלך כלל רק חברות בבעלות צרפתית הציע שר האוצר של מדינת ישראל יורם ארידור לבני משפחת רוטשילד להעביר את הבנק לישראל. בני המשפחה סירבו מאחר שחשבו שאין זה ראוי שישתמשו במדינת ישראל כמקום מקלט להון שלהם. עם זאת בנק לאומי רכש 4 סניפים של הבנק. ההלאמה לא כללה את עסקי המשפחה בארצות הברית.
בשנת 1984 בני הדודים דוד דה רוטשילד ואריק דה רוטשילד חידשו את עסקי הבנקאות שלהם בצרפת, תחת השם Rothschild &amp; Cie Banque.
במאה ה-21.
בשנת 2003, החל אוולין דה רוטשילד, שניהל את בנק נ.מ. רוטשילד ובניו בלונדון, במהלכים למזג את אותו עם הענף הצרפתי, לאחר שילדיו לא נכנסו לעסקי הבנקאות. אך הוא ביקש שהעסקים בבריטניה ישארו בידי המשפחה. הוקמה חברת החזקות חדשה בשם קונקורדיה, שהייתה לבעלת השליטה בקבוצת רוטשילד קונטיניואיישן הולדינגס שמושבה בשווייץ, דויד רנה דה רוטשילד מונה ליושב ראש הקבוצה המאוחדת. רוטשילד קונטיניואיישן רכשה את כל המניות בבנקים הקנדי והאמריקאי של המשפחה. במהלך 2007 מוזגה גם פעילות הבנק הבריטי תחת חברת ההחזקות המשותפת.
בשנת 2010, מונה לראשונה מנכ"ל לחברת ההחזקות המשפחתית, שלא מבני המשפחה.
ביוני 2018 פרש דויד דה רוטשילד מתפקיד היושב ראש ובמקומו מונה לתפקיד בנו, אלכסנדר דה רוטשילד, בן הדור השביעי של השושלת.
הסכסוך עם קבוצת אדמונד דה רוטשילד.
במרץ 2015, ביקשה קבוצת אדמונד דה רוטשילד (שבבעלות בנז'אמן דה רוטשילד) מבית משפט בצרפת להוציא צו נגד השימוש בשם רוטשילד על ידי חברת "פריז-אורליאן", החברה האם בצרפת של "רוטשילד ושות'", בטענה כי זו מציגה את עצמה בתור "החברה האם של קבוצת רוטשילד", ויוצרת בכך רושם מוטעה לפיו ברשותה זכות בלעדית לשימוש בשם שושלת הבנקאים. קבוצת אדמונד דה רוטשילד טענה שהשם של הקבוצה המאוחדת "רוטשילד ושות'" נוגד את המסורת המשפחתית ששם בנק בבעלות המשפחה צריך לכלול גם שם פרטי. בשנת 2018 הסתיים הסכסוך בפשרה.
מחנה אלנבי
מחנה אלנבי היה מחנה צבאי, שהוקם על ידי צבא האימפריה העות'מאנית בדרום ירושלים בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה. המחנה השתרע על פני שטח שנתחם לימים על ידי הרחובות דרך חברון ממערב, רחוב ביתר ממזרח, רחוב ישראל גלעדי מדרום ומנזר סנט קלייר מצפון. המחנה שימש לימים כבסיס צה"ל עד שפונה בתחילת שנות ה-90 ובמקומו נבנו בתי מגורים, משרדים ומסחר בשולי שכונת תלפיות.
מחנה עות'מאני.
הפעילות הראשונה במקום החלה בימי מלחמת העולם הראשונה. הטורקים חיפשו אתר באזור ירושלים להקמת שדה תעופה עבור אחת מחמש טייסות שהגיעו מגרמניה, בת בריתם, כתגבורת צבאית. השטח נבחר מכיוון שהוא מישורי וקרוב יחסית לעיר. המטוס הראשון נחת בשדה באפריל 1916 מטייסת בפיקודו של גנרל פרידריך קרס פון קרסנשטיין, שבסיסה העיקרי היה ליד באר שבע.
בנוסף הקימו הטורקים מחנה צבאי סמוך לאורך דרך חברון.
מחנה בריטי.
בשלהי 1917 כבשו הבריטים את המחנה והפכו אותו לבסיס צבאי חשוב בדרום ירושלים. הוא נקרא על שם אדמונד אלנבי, שהנהיג את כוחות הבריטים במלחמה וכבש בפועל את ירושלים, עם מותו במאי 1936. המחנה פעל לאורך כל תקופת המנדט הבריטי ושימש את הצבא למטרות לחימה ומגורי חיילים.
בשנים הראשונות הפעילו הבריטים קו רכבת קצר מתחנת הרכבת הסמוכה, שעבר בשולי שכונת בקעה בתוואי רחוב מרדכי היהודי, עד לרחוב יהודה של ימינו. קו זה סיפק למחנה אלנבי תחמושת וציוד שהגיעו ממישור החוף. הבריטים הוסיפו להשתמש בשדה התעופה, אך בעקבות לחץ שהפעיל ועד שכונת תלפיות למניעת רעש ההמראות, סגרו הבריטים ב-1924 את שדה התעופה במחנה אלנבי ופתחו שדה תעופה חלופי בעטרות מצפון ירושלים.
בשנת 1929 הוקם מחנה נוסף מדרום למחנה הקיים, קרוב לבתי שכונת תלפיות שהוקמה באותה עת. בשנת 1931 החלה הרחבתו של מחנה זה. בינואר 1931 הוא קיבל את השם "מחנה טלוורה" ("Talavera Barracks") על שם קרב שהתרחש ליד העיירה טלוורה בספרד במהלך מלחמת חצי האי בשנת 1809 . מחנה זה קיבל אחר כך את השם "מחנה אל-עלמיין", על שם העיר אל-עלמיין במצרים, בה נערכו מספר קרבות מכריעים במסגרת המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
בתחילת המרד הערבי הגדול בשנת 1936, גדל המחנה באופן משמעותי והגיעו אליו תגבורות של מספר גדודים ויחידות נוספות שחנו ממזרח למחנה (באזור בו הוקמה טיילת ארמון הנציב). באוגוסט 1937 הושלמה הקמתה של שכונת מגורים במחנה לקציני הצבא הבריטי ומשפחותיהם.
ב-23 ביוני 1936 נערך במחנה מסדר חגיגי לכבוד יום הולדתו של מלך הממלכה המאוחדת החדש אדוארד השמיני, בה השתתפו גם ראשי היישוב היהודי משה שרת, יצחק בן-צבי, דניאל אוסטר ומנהיג העדה החרדית בירושלים משה בלוי.
בזמן מלחמת העצמאות.
לקראת סיום המנדט הבריטי, בעקבות תוכנית החלוקה, החלו הבריטים בהכנות לפינוי המחנה. הסוכנות היהודית פנתה לבריטים בניסיון לרכוש את שטחי המחנות בארץ ישראל. הבריטים הסכימו למכור את המחנות שהיו בשטח שיועד למדינה היהודית (דוגמת צריפין, מחנה בית ליד, תל ליטוינסקי ואחרים) אך לא את המחנות בירושלים, שנועדה להיות עיר בשליטה בינלאומית.
ב-28 באפריל 1948 דווח כי הכוחות הבריטים פינו את "מחנה אל-עלמיין" ומסרו אותו ל (שהיה באותה עת גם בפיקוד בריטי). בתחילת מאי פינו את שאר המחנה והעבירו אותו ללגיון, לאחר שכבר קודם פינו פלוגת משוריינים מהמחנה.
ב-15 במאי 1948 תקפה פלוגת גדוד מוריה של החי"ש את המחנה במסגרת מבצע קלשון. כוח עיקרי תקף את המחנה משכונת בקעה במערב וכוח משני נע לכיוונו משכונת תלפיות בצפון. ההתקפה המשולבת השתבשה כאשר משוריין שתקף את המחנה מצפון ספג אש ונבלם ובעקבות כך השתהתה ההתקפה העיקרית ממערב. חילופי האש חודשו במהרה במתקפת ירי מרגמות ודוידקה, עד שמגיני המחנה ברחו והוא נתפס על ידי כוחות צה"ל עד רדת הערב. במחנה נמצאה כמות גדולה של חומרי נפץ, ציוד רפואי ומוצרי מזון.
עד סוף המלחמה המחנה שימש כבסיס של חטיבת עציוני וחטיבת מחוז ירושלים.
לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות היה המחנה צמוד ל ולשטח מפורז שנקבע בינו לבין מתחם ארמון הנציב.
לאחר הקמת המדינה.
לאחר הקמת המדינה, שטח המחנה נותר רשום בבעלות משרד המלחמה הבריטי, ונעשו ניסיונות להגיע להסדר עמו לרכישת השטח. הבריטים סירבו תחילה, עקב מיקומו סמוך לגבול, להעביר אותו רשמית לידי מדינת ישראל, זאת כדי לא לפגוע ביחסים עם ממלכת ירדן. במהלך 1964 הושגה הסכמה עקרונית עם הבריטים על מכירתו לישראל. הסכם בראשי תיבות נחתם באפריל 1965, בנובמבר 1966 הושלמה רכישת המחנה על ידי מדינת ישראל, תמורת 140 אלף ליש"ט.
בעקבות הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, צה"ל נדרש לצמצם את פריסת כוחותיו בירושלים לגדוד אחד, ובמחנה התמקמה חטיבת ירושלים שהייתה אחראית להגנה על הקו העירוני. בקיץ 1950 החל המחנה לשמש גם כבסיס טירונים 920 של הנח"ל. במחנה "אל-עלמיין" שוכנו עולים חדשים, והוקמה בו מעברת תלפיות, מעברה הוקמה גם בחלקו הצפוני של המחנה, סמוך לשכונת צפון תלפיות. בשיא אכלוסה גורו במעברת תלפיות 9,000 תושבים. בתחילת שנות ה-60, המעברה הייתה בשלבי חיסול, אך עוד גרו בה כ-250 משפחות. במקום המעברה הוקמו שיכונים לאורך דרך חברון בין תלפיות הוותיקה לאזור התעשייה תלפיות.
בשנת 1954 שכרה האוניברסיטה העברית חלק משטח המחנה לטובת מעונות סטודנטים. במחנה גם נערכו אימוני גדנ"ע.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר המחנה לרשות משמר הגבול, שקיבל את האחריות להשלטת הריבונות הישראלית בשטחים שנכבשו, ובכלל זה מזרח ירושלים. בנוסף השתקעה בו מחלקת התנועה של משטרת ישראל, שהפעילה במקום גם כלבייה.
פיתוח שטח המחנה.