גרובייס נולד בבני ברק, לבן-ציון וחיה-שרה גרובייס, משפחה המשתייכת לחסידות גור. גרובייס הוא נינו של הרב שמואל אהרון שזורי. התחנך במוסדות של חסידות גור, בין השאר בישיבת שפת אמת. לטענתו, הוא מעולם לא קיבל צו גיוס לצה"ל לאחר שיצא לעבודה בגיל עשרים וביטל את מעמדו כבן ישיבה, והוא אף נדחה כמה פעמים כשביקש להתגייס. בגיל 37 התנדב כבמאי ראשי ל-11 סרטי הסברה למגזר החרדי עבור צה"ל. בנוסף זכה לאות הוקרה והערכה מצה"ל.
קריירה.
גרובייס ניהל במשך שנים סוכנות ביטוח מצליחה בבני ברק. באוגוסט 1998 הקים יהודה יחד עם אחיו אברהם חברה להפקת סרטים למגזר החרדי בשם האחים גרובייס, מושג שלא היה קיים קודם לכן. לימים, החברה המובילה במגזר החרדי בתחום הפקת הסרטים. יהודה ואחיו הוציאו את סרט הביכורים שלהם 'לא תוכל להתעלם' (סיפורו של רבי חנינא בן דוסא), המוגדר כסרט החרדי הראשון בהיסטוריה. בחלק מהסרטים שהפיק אז הופיע גם כשחקן ראשי או משני. אביו של גרובייס, בן ציון, מופיע גם הוא כשחקן בחלק מהסרטים שגרובייס הפיק.
לאחר שהפיקו האחים 21 סרטים שנחלו הצלחה גדולה במגזר, ב-2003, בעקבות הפקת סדרת "הפונצ'יקים" שהייתה מיועדת לטלוויזיה נפרד אחיו אברהם באופן זמני מהחברה והפך לעיתונאי בעיתון המודיע, מאז יהודה מנהל ומפיק את הסרטים לבדו.
ב-2002, זכה בפרס עידוד מטעם קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
גרובייס יצר את הסרט הקולנוע החרדי-נשי הראשון שהופק בשם 'שמלת כלה'. לאורך השנים הפיק 11 סרטים לנשים.
ב-2004 הוצג סרטו הקצר "לחזור הביתה בשלום" במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, בו זכה בפרס חביב הקהל.
החל מ-2005 משמש כחבר סל תרבות לקולנוע במינוי של שרת החינוך והתרבות לימור ליבנת.
עמית במכון קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ומשרד התפוצות בתוכנית community לחיבור בין ישראל לבין הקהילות היהודיות בעולם.
עמית בשחרית 120 להכשרת עתודה פוליטית.
עמית במכון מנדל לתרבות יהודית.
עוסק בפעילות ציבורית במסגרת תיקשורת בהגברת מודעות לפגיעות מיניות במגזר החרדי, גיוס בני ישיבה, לימודי ליבה, השכלה גבוהה, נוער בסיכון ועוד נושאים שונים שהקהילה נמנעת מהתעסקות בהם.
ב-2006 קיבל תמיכת פיתוח וקדם-הפקה לסרטו "ממעמקי הג'ונגל" (בכיכובו של משה פולקנפליק) מקשת, ואת הפקת הסרט ליווה המפיק מרק רוזנבאום. באותה שנה ביים והפיק סרט ראשון ובנלאומי למגזר הכללי בשם 'משאלה' (בכיכובם של אביתר לזר, שלמה סדן, נתן נתנזון, חזי צדיק ועוד) בפועל הסרט נעצר בתהליך ההפצה ומעולם לא יצא לאקרנים. באותה שנה יצר הבמאי שלמה חזן סרט בשם "חרד לסרטו" המתעד את כל פעולותיו בקולנוע החרדי.
על פי פרסום באתר וואלה!, גרובייס דורג בין 100 האנשים המשפיעים במגזר החרדי לשנת 2006.
אחד הסרטים הייחודיים שהפיק גרובייס הוא הסרט "איך עושים סרט", המתאר שלב אחר שלב את תהליך הפקת סרט, וחושף את המתרחש בצילומים מאחורי הקלעים.
ב-2011 חתם את הקריירה שלו כבמאי קולנוע חרדי, עם הסרט "הזכייה הגדולה".
בשנת 2014 החל להפיק תוכנית חדשות חרדית בשם "הכוורת". לגרובייס תוכנית ראיונות אישית בשם: "גרובייס Live", בתוכנית התארחו בין היתר: משה קליין, מוטי רוטמן, תומר אביטל ועוד.
מ-2016 מפיק שידורים חיים באופן מקצועי, משדר בקביעות את כנס ירושלים השנתי מטעם בשבע, ואת שיעורה השבועי של סיון רהב-מאיר.
הקים בית הספר לנשים ללימודי קולנוע ומשחק. לימד קולנוע ומשחק בבית הספר במגדל אור של הרב גרוסמן, במסגרתו הוציא 2 סרטים: 'מה שהיה היה' ו'לנגן מהנשמה'. לימד קולנוע בישיבת 'תפארת יהודה' לנוער בסיכון. מורה ומרצה אורח באוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטה העברית, מכללת בית ברל ומכלת אריאל. מרצה קבוע בבתי ספר לקולנוע חרדי: תורת החיים, פרוג, סיעור מוחות ומעלה.
בזמנו הקים תזמורת חתונות בשם 'מרקדים' בה היה קלידן, זמר ומנהל מוזיקלי.
עד היום הפיק גרובייס למעלה מ-100 סרטים באורך מלא, בנוסף למאות פרקים שהפיק לערוצי טלוויזיה שונים, מאות סרטי תדמית וקליפים מוזיקליים. כמו כן, זכה גרובייס ב-7 פרסים בולטים במשך הקריירה שלו, מה שממקם אותו בחמישיית החרדים בעלי כמות הפרסים המרבית בהיסטוריה.
בינואר 2021 הודיע כי הוא מתכנן חזרה לעולם הקולנוע. ויצא לראשונה בקמפיין מימון המונים לסרט, מתוך כך שהקולנוע החרדי אינו מקבל תקציב מקרנות הקולנוע הציבוריות.
בינואר 2022 החלו הצילומים לסרטו "הסיפור שנשכח" בפולין בכיכובם של רפאל קליינמן, ג'וש שגיא, ישי לפידות, דין מירושניקוב, עדי ביטי ועמירן דביר.
באפריל 2022 החלו הצילומים לסרטו "רשב"י" בכיכובם של מוריס כהן, רותם זיסמן-כהן, דניאל גד, גולן אזולאי, שי אברמסון, אילן נוב, דניאל אהביאל, ישי לפידות ושוקי סלומון.
חיים אישיים.
גרובייס מתגורר בבני ברק, נשוי ואב לחמישה.
אחיו הגדול אברהם גרובייס הוא עיתונאי ראש הדסק הכללי של עיתון המודיע. אחיו הצעיר איציק גרובייס הוא במאי ומפיק וידאו קליפים.
ירון נחמן דקל
יהודה אריה גרובייס
הליוגרף
הליוגרף (מיוונית: הליוס - השמש, גראפין - כתיבה) הוא מכשיר המשמש ליצירת קשר על ידי הטלת הבזקי אור קצרים של קרני השמש באמצעות מראה. שפת הקשר היא קוד מורס.
פעולה.
הבזקי האור נוצרו על ידי שינוי מהיר של זווית המראה שבמכשיר או על ידי הסתרת המראה וגילויה בעזרת מנוף שהפעיל תריס מכני. זה מכשיר קשר פשוט, נייד ויעיל ביותר לטווח של עד כ-50 ק"מ. שפת הקשר הייתה כאמור קוד המורס שהתבסס על קווים ונקודות או בהמרה להליוגרף - בהבזקי אור קצרים וארוכים.
המכשיר היה נפוץ ביותר בכלי שיט שונים לתקשורת פשוטה מהירה ויעילה. באניות השתמשו באותו עיקרון גם בתנאי ראות קשים או ללא שמש עם הפעלת מקור אור מלאכותי.
המכשיר מכיל כמתואר מראה הניתנת להזזה (או להסתרה) על ידי מנוף ידני (נוח לפעולה מהירה) וכמו כן כוונת כלשהי המאפשרת כיוון מדויק של אור השמש המוחזר מהמראה אל הנקודה בה נמצא הצופה. עוצמת אור השמש המוחזר מאפשרת לתקשר באור יום לטווח של עד כ-50 קילומטר בעזרת אנשים מאומנים בשידור וקליטה של אותות מורס.
המשתמשים העיקריים במכשיר היו יחידות צבאיות, אזרחים שעשו בו שימוש לצורך סקרים שונים, כלי שיט וכן שימש בצורה טובה יערנים.
תנופה גדולה לשימוש במכשיר נעשתה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בעיקר ממספר סיבות: 1) מכשירי האלחוט עדיין לא היו קיימים. 2) השימוש בו היה פשוט ולא הצריך מקורות אנרגיה מלאכותיים. 3) המכשיר היה זול יחסית לבנייה ופשוט לשימוש.
ציוד זה היה תקני בצבא בריטניה מסוף המאה ה-19 ועד 1960, ובצבא פקיסטן עד 1975. שיא המרחק לתקשורת הליוגרף הושג בארצות הברית והגיע לכ-300 ק"מ.
להליוגרף יתרונות חשובים לתקשורת צבאית:
היסטוריה והרקע לשימוש במכשיר.
כבר בתקופת בית שני היה נוהג להודיע באמצעות משואות אור מירושלים עד בבל על תחילת מועדים שונים. השימוש באור להעברת מידע התפתח במיוחד ערב מלחמת העולם הראשונה.
בתקופה זו, במלחמת העולם הראשונה נזקקו הצבאות לתקשורת בטווחים שונים. בטווחים הקרובים הקשר התבסס על תקשורת קווית של טלפוני שדה. התקשורת האלחוטית לטווחים הרחוקים עדיין לא הייתה קיימת ואת מקומה תפס מכשיר ההליוגרף.
שימוש צה"לי.
רוב האלחוטנים שהוכשרו בקורסי האלחוט של ההגנה למדו את השימוש במכשיר ההליוגרף. המכשיר היה בקיבוצים רבים בתחילת שנות ה-40 ושימש ליצירת קשר בצורה יעילה מאוד.
כך, למשל, במלחמת העצמאות, ביום השלישי לקרבות ביד מרדכי, כאשר לא הייתה אפשרות להטעין את המצברים של מכשיר הקשר האלחוטי, עלו הקשריות למגדל המים וביצעו את התקשורת בעזרת פנס צבאי פשוט עם מטה חטיבת הנגב בניר עם במרחק של כ-10 ק"מ.
דוגמה נוספת - על גג מגדל המים (בית הספר ויצמן) בהרצליה הוקמה תחנת תקשורת של סניף ההגנה בהרצליה, בה נעשה שימוש בהליוגרף לשם איתות אור. התחנה הופעלה על ידי צעירי המושבה והפכה את הרצליה לחולייה חשובה ברשת הקשר של ההגנה. בימי חירום או מתיחות פעלה התחנה במשך כל שעות היממה.
עיריית תל אביב הציבה לוחית זיכרון במקום בו הייתה תחנת איתות ראשית בתל אביב (פנסים והליוגרף) בשנים 1936–1939 על גג בית שהיה אז המקום הגבוה ביותר בתל אביב ברחוב אחד העם 84.
פאטאליזם
גאדג'ט
גָּאדְגֶ'ט (באנגלית: Gadget; על פי האקדמיה ללשון העברית: חֲפִיץ) הוא מוצר בעל תפקיד מסוים, בדרך כלל לא חיוני, המבוסס על חידוש או על פטנט טכנולוגי. גאדג'טים יכולים להיות צעצועים, או עזרים המתווספים למכשירים מסורתיים. בפרט, גאדג'טים לרוב הם מוצרי אלקטרוניקה קטנים.
פיתוח וייצור גאדג'טים טכנולוגיים מתבצע במדינות המפותחות, ובפרט במדינות מזרח אסיה: יפן, סין וקוריאה – שם נפוץ גם השימוש בהם. מכיוון שגאדג'ט הוא מכשיר חדשני, יש מוצרים שכבר איבדו את התואר – דוגמה טובה היא הטלפון הסלולרי החכם, שנחשב לגאדג'ט משוכלל, לפני שהפך למוצר נפוץ.
ישנם גם גאדג'טים למחשב שהם אפליקציה, למשל: גוגל גאדג'טים. המשתמשים של גוגל יכולים ליצור גאדג'ט משלהם, ולהעלות אותו לכל דף באינטרנט.
היסטוריה.
מקור המילה באנגלית.
מקורותיה של המילה "גאדג'ט" (אנגלית) מתוארכים למאה ה-19. על פי מילון אוקספורד האנגלי, קיימות ראיות אנקדוטיות (שאינן בהכרח נכונות) לשימוש במילה "גאדג'ט" מאז 1850.
על פי סברה נפוצה, המילה "גאדג'ט" קיבלה את צורתה זו מהמילה המקורית "גאגט" (אנגלית: Gaget); לפיה, חברת Gaget, Gauthier &amp; Cie, העומדת מאחורי הבנייה של פסל החירות, יצרה גרסה מוקטנת שלו וקראה לו בשם זה. אולם, הדבר סותר את הראיות שהמילה הייתה עוד בשימוש מוקדם יותר בחוגים ימיים, והעובדה שהשימוש בה עדיין לא היה מקובל (לפחות בארצות הברית), עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.