בתרבות המערבית - החברה האנושית שערכיה נוצקו בעיקר באירופה המערבית והשפעתה חזקה ביותר ביבשת זו וביבשת אמריקה, נוצר המונח הפורמלי של הדו־קרב ממקורות שעיקרם מערכת המשפט על ידי דו־קרב וההולמגנג הסקנדינבי. הדו־קרב הפורמלי או דו־קרב של כבוד זכה למעמד של מוסכמה חברתית, תחליף לעימותים ללא כללים או כאלו העלולים לצאת מכלל שליטה כגון נקמת דם. קרבות אלו שימשו ליישוב סכסוכים על רקע של פגיעה בכבוד בין גברים, בדרך כלל מהמעמד הגבוה. בימי הביניים המאוחרים, הרנסאנס ותחילת העת החדשה קרבות דו־קרב היו חלק ממהלך החיים החברתיים, המשתתפים לא גונו והמנצח לא עמד בפני הליך משפטי אלא זכה לכך שמעמדו החברתי השתפר.
כללי הדו־קרב הפורמלי התפרסמו בשם קוד דואלו (לטינית: code duello). קובץ כללים זה, שהראשון שבהם פורסם באיטליה בתקופת הרנסאנס, נועד לתת לדו־קרב מעמד פורמלי וחברתי ולהגביל את הנזק האישי והפיזי למשתתפים בדו־קרב כולל הבטחת טיפול רפואי לנפגעים, וכן לדאוג לנוכחות עדים שיפקחו על ההגינות במהלך הקרב ויוכלו לתת עדות בפני שלטונות החוק בעת חקירת נסיבות מוות. בשנת 1836 כתב האציל הצרפתי הרוזן שאטווילר (צרפתית: comte de Chateauvillard) ספר ובו כ-500 עמודים בשם "מסה על הדו־קרב" (צרפתית: Essai sur le duel), שהוא מחקר מקיף על הדו־קרב, ובו סיכם את כללי הדו־קרב המודרני לזמנו ובו נוסחה מדויקת ומדוקדקת של הקוד דואלו, קוד זה הפך לבסיס לקודים שפורסמו בארצות אירופה.
בשיא התופעה - תחילת העת החדשה - גבה הדו־קרב קרבנות כבדים. החוקר האמריקאי אריאל רות' קבע, במחקר שפורסם בכתב העת הנוצרי "Geoscience Research Institute", כי בתקופת שלטונו של אנרי הרביעי, מלך צרפת בין השנים 1589–1610 נהרגו למעלה מ-4,000 אנשים במהלך דו־קרב, רובם מבני המעמד העליון. במהלך שנות שלטונו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת, שעלה לשלטון לאחר מכן ומלך עד לשנת 1643, נהרגו 8,000 בני המעמד העליון. קציר הדמים בדו־קרבות שנערכו בדרום ארצות הברית נאמד באלפי הרוגים שמתו "בהגנה על מה שהאמינו שהוא כבודם".
ההתנגדות לדו־קרב לא הצליחה לעקור את המנהג, ועונשים חמורים ואפילו חוקים דרקוניים הצליחו לצמצם את התופעה רק במעט. בתי המשפט וחבר מושבעים התנגדו לחוסר ההבחנה בין מעשה רצח לבין דו־קרב שנערך בהסכמת הצדדים והעדיפו לזכות את הנאשם מאשר לדון אותו למוות. על פי תפיסה זו לא היה הדו־קרב מעשה ברברי, אלא טקס מורכב שמטרתו הייתה לשכך אלימות ולמנוע מעימות מלגלוש לקיצוניות.
הפילוסוף הגרמני פרידריך נִיטְשֶׁה קבעכי:
עבור רבים המטרה של הדו־קרב לא הייתה הרג היריב אלא היישרת מבט אל המוות ואל הגורל האישי. בטקסטים רבים מובע הרעיון כי אדם יכול להשיג סיפוק אישי עמוק מהידיעה שעבר את הניסיון ונותר לספר על כך. היו שפשוט ראו בו אמצעי לעשיית צדק, אף אם לא שכלתני ותואם את הקוד התרבותי המקובל. ההיסטוריונית הבריטית ססיל וודהאם סמית' (אנגלית: Cecil Woodham Smith) כתבה בספרה "הסיבה":
כללי הדו־קרב.
עלבון או פגיעה בכבוד של אדם היו הסיבה העיקרית להזמנה לדו־קרב ודרישה מקורבן העלבון כי הוא יוכל להשיב את כבודו או להגיע לסיפוקו (satisfaction) מול הצד הפוגע. הדרישה יכולה לבוא בצורת מעשה כגון השלכת כפפה. הכללים ומנהג המקום קבעו כי כל צד בחר את נציגיו (ה"משנה" או באנגלית "second" ולעיתים גם "עד") שהגיעו להסכמה על מקום עריכת הקרב וכן בחרו את כלי הנשק בשימוש הצדדים הלוחמים. בתהליך זה נתנו דגש לשוויון בין כלי הנשק כדי להבטיח קרב שבו לשני הצדדים סיכוי שווה לפחות מהצד הטכני של העימות. נוכחותם של המשנים לא הייתה הכרחית ותפקידם השתנה עם הזמן, במהלך המאה ה-16 הם היו לא רק עדים לקרב אלא אף השתתפו בו באופן פעיל כשהם נלחמים זה בזה. רק מאוחר יותר הפכו המשנים לצד משקיף. קרבות רבים לא יצאו לפועל משום שהמשתתפים בדו־קרב לא הצליחו, במקרה או במכוון, להגיע להסכמה בנוגע לתנאי הקרב.
הדו־קרב נערך בזירה שזכתה לשם שדה של כבוד (אנגלית: field of honour) שנבחרה בקפידה לפני הקרב. על המקום היה להיות מבודד כך שרשויות החוק לא היו מחויבות להתערב. העמימות המשפטית נשמרה בזכות בחירת מיקום הדו־קרב, בשטחי הפקר בין סמכויות, כמו איים או נהרות שחצו גבולות בין רשויות. שעות השחר נבחרו בדרך כלל לעריכת הדו־קרב, ככל הנראה לשמור על חשאיות האירוע ולמנוע אפשרות מעוברי אורח ואורחים לא רצויים להבחין היטב במתרחש. לחימה בתנאי חושך למחצה התאפשרה בעזרתן של מנורות, וספרי הדרכה לסיף מהמאה ה-18 הכילו פרקים שהדריכו כיצד להילחם עם מנורה ביד אחת וחרב בשנייה.
הצד הפגוע ויוזם הדו־קרב קבע את האירוע שיביא את הדו־קרב לסופו:
עם כניסת כלי הנשק החמים וזניחת השימוש בחרבות נקבע הכלל כי כל צד ירה ירייה אחת, בשלב זה יכול היה הצד היוזם לטעון כי הוא הגיע לידי סיפוקו גם אם היריות לא פגעו במטרתן, והדו־קרב הגיע לסיום. אם היוזם לא הגיע לידי סיפוקו הקרב המשיך עד לפציעת אחד הצדדים או מות אחד הצדדים, אך בדרך כלל דו־קרב שנמשך מעבר לשלושה סיבובים של חילופי יריות נחשב ברברי. במקרה שאיש לא פגע ביריבו היה הדו־קרב נחשב לאירוע נלעג.
על פי הכללים דו־קרב אקדחים נערך לאחר הסכמה על המרחק ממנו יירו הצדדים הניצים זה בזה. לעיתים נמדד המרחק בצעדים אותם צעדו המתמודדים זה מזה, ולעיתים נמדד המרחק לפני הקרב על ידי העדים והמקומות מהם יירו המתמודדים סומנו מראש על ידי מקלות או חרבות שננעצו בקרקע (אנגלית: "points"). בדרך כלל ככל שהעלבון או הפגיעה בכבוד היו קשים יותר כך התקצר המרחק בין היורים. הקרב נפתח עם מתן סימן מוסכם מראש - כגון קריאה בקול או הנפת דגל (או ממחטה) - אז פתחו המתמודדים באש זה על זה, לעיתים ועל פי סיכום מראש יכלו המתמודדים לירות זה על זה לסירוגין.
אף על פי שקודים של דו־קרב אסרו על ירי מתוך כוונה להחטיא - מתוך הגישה שמעשה מסוג זה הוא בגדר משחק ומביע חוסר כבוד, בחרו לעיתים מתמודדים בדו־קרב לירות שלא לכיוון יריבם, בדרך כלל אל הקרקע, מתוך רצון שלא להיגרר לשפיכות דמים מחד ומבלי לאבד את כבודם כמי שלא הופיעו לקרב מאידך, ואזי היו העדים מפסיקים את הדו־קרב לאלתר. מעשה זה זכה לשם דלופ (מצרפתית: Delope בתרגום: להשליך). על פי הכללים היה על הצד שבחר לנקוט ב"דלופ" לתת ליריבו לירות את הירייה הראשונה, ומאידך ציפו מהצד השני לחדול מהקרב, ירייה שנייה נחשבה לסימן לצימאון דם ולא מכובדת.
דו־קרב באירופה ואמריקה.
שימוש בכלי נשק קרים כמו סכינים וחרבות לא היה נדיר באירופה של ימי הביניים המאוחרים ובתקופת הרנסאנס. מעשי האיבה שליוו את הרפורמציה הפרוטסטנטית ואת מלחמת שלושים השנים לא הוגבלו לשדות קרב וצבאות סדירים, האלימות הקשה סחפה את כלל הציבור באירופה המערבית בעיקר בגרמניה, אך למעשה התפשטה בכל היבשת והחיים במרחב הציבורי היו אלימים ומסוכנים.
דו־קרב היה חיזיון נפוץ ולעיתים קרובות התלקחו קרבות באופן ספונטני והתנהלו בברוטליות. קרבות אלו זכו לכינוי "מפגש" (אנגלית וצרפתית rencontre). מאידך ההתפתחות של המלחמה לאירוע גדול ממדים בו משתתפים כוחות גדולים וכלי נשק חמים ובעלי קליבר גדול הפכו את לוחמת האבירים ולוחמת הפרשים לעניין שאבד עליו הכלח. לאריסטוקרט הלוחם לא היו הזדמנויות של ממש לקנות לעצמו שם כמו שניתן היה בעבר תוך כדי קרב בודדים. בסוף תקופת הרנסאנס עברה זירת הדו־קרב האריסטוקרטי משדה הקרב עם שריון גוף ועל סוס לדו־קרב קטלני לא פחות בסיוף עם חרבות מיוחדות, ללא שריון אך עדיין תחת ההילה של נוסטלגיה אבירית.
במטרה למתן את האלימות נבנתה מערכת הכללים שהובילה להתגבשות הדו־קרב המוכר מהספרות הרומנטית. גורם נוסף שאפשר את ניהול הדו־קרב היה ההתפתחות בתחום כלי הנשק. מכלי נשק צבאיים שאינם נוחים לשימוש, שהכתיבו לחימה בחרב בעיקר בטכניקת חיתוך ושימוש בשריון מלא, התפתחו החרבות לכלי נשק קלים ונוחים לשימוש בלוחמה במסגרת אורבנית ואזרחית.
בגרמניה של המאה ה-16 התפתחה תורת סיוף מודרנית, הניצים השתמשו בחרב סיף הידועה בשם רפייר (אנגלית Rapier וצרפתית: Rapière) - חרב דקה בעלת חוד, אידיאלית להתקפות דקירה. חרב זו הוחלפה בהמשך בחרב קטנה יותר הידועה בשם חרב קטנה (אנגלית: small sword או בצרפתית: épée de cour בתרגום: חרב החצר). חרב זו, שהייתה קטנה במידה ובמשקל מהרפייר, הפכה לפופולרית בקרב אצילים ובני מעמד הבורגנות באירופה של המאה ה-18 וסייפים בדו־קרב.
לאחר המהפכה הצרפתית ענידת חרבות בפומבי יצאה מהאופנה ולאחר מכן אף נאסרה בחוק ברוב ארצות אירופה. עובדה זו צמצמה והעלימה את הקרבות הספונטניים ורק דו־קרבות רשמיים ומתוזמנים מראש נותרו כדרך למלחמה על כבוד. בתקופה זו הפכה חרב הסייף "פוייל" (אנגלית וצרפתית: Foil) לחרב המועדפת על המתמודדים בדו־קרב בעיקר בשל ממדיה הקטנים יחסית.
עם כניסת כלי הנשק החמים לשימוש נרחב הפך האקדח לכלי הנשק הנבחר בדו־קרב. אף על פי שכל זוג אקדחים יכול היה לספק את המתמודדים התפתחה תעשייה סביב ייצור אקדחים מיוחדים לדו־קרב שזכו לשם "אקדחי דו־קרב" (אנגלית: duelling pistol). אקדחים אלו יוצרו בעבודת יד ובזוגות זהים כדי להבטיח כי לשני המתמודדים יהיו כלי נשק זהים. האקדחים היו נטענים דרך הלוע ובדרך כלל בעלי מנגנון ירי שעשה שימוש בבריח צור. אקדחים אלה היו בעלי קנה כבד וקדח חלק שירו כדור מתכת בקוטר גדול, כמקובל בתקופה. עם התחלת הייצור של אקדחים ותחמושת במפעלים בייצור המוני חלף הצורך באקדחי דו־קרב זהים.
איטליה.