1 אירו הוא מטבע אירו, בעל העריך השני בשוויו במחזור. מטבע זה עשוי שתי סגסוגות המקנות לו שני צבעים. הסגסוגת החיצונית עשויה פליז וניקל, ואילו זו הפנימית עשויה מנחושת וניקל. כמו כל מטבעות האירו, בעוד צד הנושא של המטבע נושא עיצוב ייחודי לכל מדינה המנפיקה אותו, ועל כן נקרא גם הצד הלאומי, צד הערך הוא משותף ונושא עיצוב של מפת אירופה יחד עם העריך. המטבע נכנס למחזור לראשונה בשנת 2002, אולם על חלק מן המטבעות מוטבעת שנת ההנפקה 1999, שבה האירו נכנס לשימוש לראשונה. ישנם 6.43 מיליארד מטבעות 1 אירו במחזור, דבר אשר מעמיד את המטבע במקום השישי ברשימת מטבעות האירו שבמחזור.
עיצוב.
המעגל הפנימי של המטבע עשוי משתי שכבות של סגסוגת נחושת-ניקל וביניהן שכבה נוספת של ניקל, ואילו הטבעת החיצונית עשויה סגסוגת פליז וניקל. קוטרו של המטבע 23.25 מ"מ, עוביו 2.33 מ"מ ומשקלו 7.5 גרם.
צד הנושא.
צד הנושא של המטבע נושא עיצוב משתנה, בהתאם למדינה המנפיקה. ההנחיות קובעות כי כל עיצוב לאומי חייב לכלול 12 כוכבים, כמספר הכוכבים בדגל האיחוד האירופי, את שם המדינה, או ראשי תיבות המזוהים עמה, את שנת ההנפקה ואת ראשי התיבות של האמן שעיצב את העיצוב הלאומי. לרוב, 12 הכוכבים מסודרים על פני הטבעת החיצונית. חל איסור כי צד זה יישא את העריך, לאור העובדה שהעריך מופיע בצד המשותף, אלא אם מדובר במדינה שבה הכתב שונה מן הכתב הלטיני. היחידה שעומדת בתנאי זה היא יוון, שעל מטבעותיה מוטבע עריך המטבע והכיתוב EYPΩ. למרות האיסור, אוסטריה כן מציינת את העריך על הצד הלאומי במטבעותיה.
צד הערך.
בצד המשותף של המטבע מוטבעת מפת אירופה ועל גביה עריך המטבע באלפבית לטיני. בצדה הימני של הטבעת החיצונית מוטבעים 12 כוכבים, המסמלים את 12 הכוכבים בדגל האיחוד האירופי, והם מצומדים ומחוברים בקווים. מימין מופיעים ראשי התיבות של האמן שעיצב את צד הערך של המטבע, לוק לואיקס. עד שנת 2007 הוטבעה על הצד המשותף מפה שכללה את מדינות האיחוד האירופי בלבד, אולם בעקבות הצטרפותן של 10 מדינות נוספות לאיחוד הורחבה המפה לאירופה השלמה.
שוליים.
השוליים של המטבע, אשר משמשים אמצעי לזיהוי עבור לקויי ראייה, מחורצים לפרקים, עם שלושה מקטעים מחורצים ושלושה מקטעים חלקים.
תחנת ויקטוריה
תחנת ויקטוריה (פירושונים)
הביקורת של לוקאס
הביקורת קרויה על שם העבודה של רוברט לוקאס על מדיניות מקרו-כלכלית. לפי ביקורת זו, ניסיון לעצב מדיניות מקרו-כלכלית ולצפות מה יקרה בהמשך אך ורק על סמך נתונים היסטוריים מצרפיים אינו נכון מתודולוגית.
הבסיס לרעיון שלו הגיע עוד לפניו (חוק גודהארט וחוק קאמפבל) אך במטלה שהגיש ב-1976 הוא הגיע ללב העניין, רעיון שביטל מודלים כלכליים בקנה מידה גדול כמקור מהימן לפיתוח מדיניות. מאחר שהמשתנים נקשרו כאשר אחד מהם לא היה מבני, כלומר לא נגרם בשל מדיניות ממשלתית ולא היה מובנה בתוך המערכת, התגובות שלהם אחד לשני יהיו בהכרח שונות מאשר היו לו אחד המשתנים היה מושפע במכוון על ידי ממשלה. לכן מודלים שמבוססים על קשר בין משתנים, הגוררים שעל ידי שינוי של אחד מהמשתנים אפשר להביא לשינוי הרצוי באחר טועים. בלשונו של רוברט לוקאס עצמו:
"בהינתן שבמודל הכלכלי נתון שכל סוכן מקבל החלטות באופן אופטימלי, וקבלת החלטות באופן אופטימלי בהכרח מושפעת משינויים בסביבה החיצונית, נובע בהכרח שכל יישום של מדיניות יוביל לשינוי של המודלים האלה עצמם".
לוקאס מציע לפיכך שכדי לחזות את ההשפעה של מדיניות באמת, יש להשתמש במדדים אמיתיים (העדפות צרכן, טכנולוגיה, נוכחות משאבים) שמשפיעים על ההתנהגות של היחיד. אם נוכל לחזות מה היחיד יעשה, ונכניס לשיקוליו גם את השפעת המדיניות עצמה, נוכל לחזות מה יקרה.
לביקורת הייתה השפעה רבה לא רק בשל כך שהיא הפריכה מודלים רבים, אלא גם בשל כך שהיא עודדה כלכלנים רבים לתת יסודות מיקרו-כלכליים למודלים שלהם. יסודות מיקרו-כלכליים תמיד היו דבר רצוי, אך לוקאס עזר לשכנע שהם גם הכרחיים. כלכלנים הושפעו מביקורת זו ואחריה המודלים הכלכליים היו מבוססים יותר על מיקרו-כלכלה.
דוגמאות.
יישום חשוב של הביקורת של לוקאס הוא שהקשר השלילי בין אינפלציה לאבטלה, כלומר על עקומת פיליפס, יכולה להכזיב אם הרשות המוניטארית מנסה לנצל אותה. ניסיון להעלות את האינפלציה בתקווה להוריד את האבטלה תגרום לחברות לצפות את ההעלאה ולהתחשב בה בשיקולי העסקת עובדים. במילים אחרות – העובדה שמדיניות מוניטארית שגרמה לאינפלציה בעבר גרמה גם לאבטלה נמוכה אינה גוררת שיצירת אינפלציה תקטין את האבטלה שוב.
לדוגמה – מצודת פורט נוקס אף פעם לא נכבשה. משמעות הדבר אינה שאפשר לשלוח את השומרים לחופשה, שכן המניעים לא לכבוש את המצודה תלויים בשומרים. במילים אחרות – אם המצודה תהיה שמורה היום לא סביר שיכבשו אותה, אך שינוי במצב, כמו שליחת השומרים, תגרום להערכה מחדש של היתרונות והחסרונות בניסיון כיבוש פוטנציאלי. כך שהעובדה שאין שודדים שמנסים לתקוף את המצודה עכשיו, איו פירושה שלא יהיו כאלה אם תשתנה המדיניות.
2009 ברוסיה
2009 ברוסיה הייתה השנה ה-18 להקמת המדינה לאחר פירוק ברית המועצות.
אה&quot;מ ליאנדר (1813)
אוניית הוד־מלכותו לִיאֶנְדֶר (באנגלית: HMS Leander) הייתה אוניית קו מדרגה רביעית נושאת 50 תותחים של הצי המלכותי הבריטי, שנטלה חלק במלחמות הנפוליאוניות, מלחמת 1812 והמלחמה הברברית השנייה.
תולדותיה.
אה"מ "ליאנדר" נבנתה על ידי חברת "וויגרם, וולס אנד גרין" (Wigram, Wells &amp; Green) במספנת בלקוול בלונדון על פי תכנונו של סר וויליאם רול. היא ואה"מ "ניוקאסל" הדומה לה נועדו לשמש מענה לפריגטות האמריקניות, כמו "קונסטיטושן", שנבנו גדולות, חזקות וכבדות-חימוש יותר מכל פריגטה אחרת באותו זמן. כמו הפריגטות האמריקניות, גם "ליאנדר" נבנתה עם סיפון עליון משווה, ללא צור חרטום או סיפון אחרה מוגבהים. צורת מבנה חדשנית זו איפשרה להציב מספר תותחים רב יותר על הסיפון העליון – 26 קרונדות של 42 ליטראות ו-4 תותחי חרטום בני 24 ליטראות; על הסיפון הראשי, שנקרא גם סיפון התותחים, סודרו 30 תותחי 24 ליטראות. "ליאנדר" נחשבה לאונייה מהירה, מהירותה עלתה על 13 קשרים, אך בה בעת נודעה בטלטוליה בים גלי, ככל הנראה בשל סידור המטען בבטנה, ליקוי שתוקן במהלך שירותה ב-1820.
את שירותה המבצעי הראשון עשתה "ליאנדר" במלחמת 1812 תחת פיקודו של קפטן ג'ורג' רלף קולייר, מי שהצטיין בשירותו במלחמת חצי האי האיברי. היא צורפה לשייטת הבריטית שפעלה מתחנת הצי בצפון אמריקה, ועסקה בהטלת הסגר על נמלי האויב ובפגיעה בספנות המסחרית שלו. "ליאנדר" מפורסמת במרדף שערכה, ללא הצלחה, אחר הפריגטה "קונסטיטושן" ב-11 במרץ 1812. שלושה חודשים קודם לכן הצליחה האונייה האמריקנית לחמוק מנמל בוסטון ויצאה להפלגה מבצעית, במהלכה הכניעה בקרב ולקחה בשבי שתי אוניות מלחמה בריטיות, את "סייאן" (32 תותחים) ו"לבנט" (21 תותחים). קולייר יצא לחפש אחר הפריגטה האמריקנית, כשלפקודתו סרות שתי אוניות נוספות, "ניוקאסל" (50 תותחים) ו"אייקסטה" (40 תותחים). "קונסטיטושן" ושתי אוניות השלל נתגלו ליד פורטו פראיה שבאיי כף ורדה, אך הפריגטה האמריקנית ואחת מאוניות השלל הצליחו לחמוק מידיו של קולייר. ב-22 ביוני 1814, ליד חופי נובה סקוטיה, הכניעה "ליאנדר" ולכדה לאחר מרדף את הבריג "רטלסנייק" (14 תותחים).
בתום מלחמת 1812 שבה "ליאנדר" לאנגליה. בין אוגוסט 1815 לפברואר 1816 שופצה ותוקנה במספנת ווּלִיץ'. היא השתתפה בפיקודו של קפטן ויליאם סקיפסי במלחמה הברברית השנייה בהרעשת אלג'יר (27 באוגוסט 1816), כחלק משייטת בפיקודו של אדמירל אדוארד פֶּלוּ. ב-1817 הוצבה כאוניית הדגל של מפקד תחנת הצי בצפון אמריקה, תת-אדמירל דייוויד מילן, שבסיסה בהליפקס. ב-1819, לאחר סדרת שיפוצים בפורטסמות', נשלחה "ליאנדר" בפיקוד קפטן צ'ארלס ריצ'רדסון לשמש אוניית הדגל של תת-אדמירל הנרי בלקווד במימי הודו. היא שבה לאנגליה בשלהי 1822 והוסבה לאוניית קליטה (receiving ship) בנמל פורטסמות', תפקיד אותו מילאה מ-1823 עד 1830. במרץ 1830 הוצאה האונייה משירות, פורקה ונגרטה.
אה&quot;מ אייקסטה (1797)
אוניית הוד־מלכותו אֵייקֶסְטֶה (באנגלית: HMS Acasta) הייתה פריגטה נושאת 40 תותחים של הצי המלכותי הבריטי. היא השתתפה במלחמות המהפכה הצרפתית, במלחמות הנפוליאוניות ובמלחמת 1812. אמנם לא נלחמה מעולם בקרב חשוב אונייה-מול-אונייה, אך הצטיינה במספר הרב של אוניות אויב שתפסה שלל, בהן פריבטירים ספרדיים, צרפתיים ואמריקניים רבים. "אייקסטה" הוצאה מן השירות ונגרטה ב-1821.
היינקל He 111
היינקל He 111 (בגרמנית: Heinkel He 111) היה מפציץ גרמני מתקופת מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
ה-He 111 תוכנן בתחילת שנות ה-30 על ידי המתכננים הגרמנים זיגפריד וולטר גינתר, תוך הפרה של חוזה ורסאי. בתחילת שלבי הייצור הוסווה המטוס כמטוס מטען, על אף שכוונת מתכנניו הייתה לספק ללופטוואפה מפציץ בינוני מהיר.
ה-He 111 היה בין המפציצים הידועים ביותר של הלופטוואפה וזוהה בקלות הודות לחרטומו בעל צורת החממה. הוא היה המפציץ שנעשה בו השימוש הרב ביותר בשלביה הראשונים של המלחמה, אם כי במהלך הקרב על בריטניה נחשפו חולשותיו בתחום המיגון, המהירות הנמוכה יחסית ויכולת התמרון הגרועה. עם זאת הוכח כי הוא מסוגל לספוג נזק כבד יחסית ולשוב לבסיסו. ככל שהתקדמה המלחמה כך נעשה בו שימוש למטרות רבות יותר, כמפציץ אסטרטגי בתקופת הקרב על בריטניה, כמפציץ טורפדו בתקופת הקרב על האטלנטי, ומפציץ בינוני ומטוס תובלה ביתר החזיתות.