היריד ראוי לציון משום שהוצאות הספרים השוכנות בקהיר מדפיסות כשלושה מתוך כל חמישה ספרים היוצאים לאור בערבית בעולם. וארגון הספר המצרי הכללי - גוף הממשלתי העוסק גם בארגון היריד - הוא המו"ל הגדול ביותר בעולם הערבי. ביריד מפוזרים ביתנים ונואמים של מוציאים לאור פרטיים או של סוכנויות ממשלתיות מרחבי העולם, כמו גם מוכרי ספרים, וידאו ואמצעי מדיה נוספים. הספרים המוצגים הם בערבית, אנגלית ושפות אחרות. במהלך שלושת השבועות שבהם נערך היריד מתקיימים הרצאות, הקראות, ואירועים ציבוריים אחרים. היריד מנסה למשוך אליו גם אזרחים מצרים רגילים, כשהוא כולל חומרים על נושאים מרכזיים, אירועי חוצות, ואפילו זיקוקים על מנת לבדר את קהל המבקרים הרב.
היריד נוסד ב-1969 על ידי ארגון הספר המצרי הכללי, קבוצת מוציאים לאור ממשלתיים ומוכרי ספרים, כחלק מחגיגות ה-1000 ליסודה של קהיר. היריד ה-41 נערך מ-21 בינואר עד 5 בפברואר 2009.
מחלוקות.
בשנים האחרונות הועלו האשמות כי נאסר על ספרים שנכתבו על ידי אנשי שמאל ומיליטנטים מוסלמים, עבודות המבקרות את הממשלה, ועבודות הכוללים פסקאות או נושאים העוסקים הנחשבים כנתונים במחלוקת בשל אופיים המיני או התרבותי להיות מוצגים ביריד הספרים. במהלך היריד של שנת 2000 הפכו הפגנות מוסלמיות כנגד ספרים, שתוכנם נחשב פוגע, לאלימות. באותה שנה הפגינו מעל ל-2,000 חברים בקבוצות סטודנטים מוסלמיות מחוץ לאוניברסיטת אל-אזהר, שהובילו למחאות ציבוריות נדירות כנגד הממשלה המצרית, לאלימות, ולמאסרם של 75 מבין המפגינים ולכמה פצועים. הסטודנטים מחו על ההוצאה לאור של ספרו של הסופר הסורי חיידר חיידר "משתה לעשב הים" בידי הוצאה לאור של משרד התרבות המצרי, והצגת עותקים ממנו למכירה. בעקבות ההפגנות נאסרו שני עובדים של ההוצאה לאור הממשלתית בגין "השפלת האמונה" והוצאה לאור של עבודה "הפוגעת במוסר הציבורי".
בשנים אחר כך הוחרמו על ידי הרשויות המצריות כמה ספרים שהוצגו לפרסום על ידי מוציאים לאור זרים. אלו כללו עבודות של הסופר הצ'כי מילן קונדרה, המרוקני מוחמד שוקרי, הסעודי איברהים באדי, והלבנונים חנאן אל-שייח' ואליאס חורי. ב-2005 אסרה המשטרה המצרית כמה מוכרי ספרים ופעילים ביריד הספרים, והאשימה שני עיתונאים מצרים ב"הפצת תעמולה שקרית כנגד הממשלה" ואת האחרים בהצגת עבודה סוציאליסטית מוצהרת.
עזרה זוהר
אמא יהודייה
שר החוץ האמריקאי
ישראל גצלר
ישראל גצלר (באנגלית: Israel Getzler; 14 במאי 1920, בברלין – ינואר 2012) היה היסטוריון ישראלי שהתמחה בהיסטוריה רוסית והיה פרופסור אמריטוס בחוג ללימודים רוסיים ובחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. מחקריו עוסקים בהיסטוריה של הסוציאליזם ברוסיה ובאירופה ובמהפכה הקומוניסטית ברוסיה ב-1917.
ביוגרפיה.
גצלר נולד בברלין ב-14 במאי 1920. אביו, חיים מרדכי גצלר, היגר לגרמניה מז'מיגרוד שבפולין ועסק בבדים, ואמו דבורה לבית שטרנשליכט הגיעה במקור מקרקוב. גצלר היה אח בכור ללאון ומאני. למד בבית הספר "עדת ישראל ריאלגמנזיום" (Adass Yisroel Realgymnasium) מגיל שש ועד סיום התיכון, והיה פעיל בשומר הצעיר, (שם היה חניכו של ריינהרד בנדיקס, לימים סוציולוג נודע).
עקב היותם בעלי אזרחות פולנית, גורש עם אביו ואחיו לאון באוקטובר 1938 מגרמניה לפולין. אמו ואחיו מאני הצטרפו אליהם אחרי ליל הבדולח. לאחר פרוץ המלחמה שלחו השלטונות הסובייטים את המשפחה לצפון סיביר, שם שהו במשך רוב המלחמה. לקראת סופה הגיעה המשפחה למחוז הסובייטי של הרפובליקה האוטונומית של הגרמנים של ולגה, שם התגוררה המשפחה במהלך המלחמה. גצלר עבד בתקופה זאת במגוון עבודות בהן כריית זהב ונהיגה בעבור קאופרטיב תחבורה. ניסה לרכוש השכלה בסראטוב לתקופה מסוימת אך ללא הצלחה.
לאחר המלחמה המשפחה חזרה לגרמניה, ומשם היגרה לאוסטרליה בשנת 1948, הקדים אותם אחיו לאון שהגיע אליה בעת המלחמה בעזרת מאמצי הקהילה היהודית האוסטרלית. באוסטרליה למד גצלר באוניברסיטת מלבורן. ספרו "Neither toleration nor favour: the Australian chapter of Jewish emancipation", נכתב על בסיס עבודת התזה לתואר שני שכתב באוניברסיטת מלבורן. סיים את הדוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון בהנחיית הפרופסור לאונרד שפירא. הוא פרסם את הספר "מרטוב, ביוגרפיה פוליטית של סוציאל-דמוקרט" בהוצאת אוניברסיטת קיימברדיג' (שתורגם לאיטלקית וליפנית).
גצלר לימד במספר אוניברסיטאות באוסטרליה והיה ממייסדי אוניברסיטת לה טרוב (La Trobe) במלבורן. בשנת 1972 עלה לישראל והצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים. הוא היה חבר בחוג ללימודים רוסיים וסלאוויים ובחוג להיסטוריה, מונה לפרופסור מן המניין בשנת 1982, ולימד קורסים על היסטוריה של רוסית מודרנית בתקופת המהפכה הקומוניסטית ואודות הסוציאליזם באירופה, עד לפרישתו בשנת 1989. במהלך שהותו באוניברסיטה העברית פרסם את ספרו "קרונשטט 1917-1921: גורלה של הדמוקרטיה הסובייטית" (שתורגם לאיטלקית) ומאמרים בכתבי עת וספרי מאמרים שונים. בשנת 2002 פרסם את ספרו האחרון, "Nikolai Sukhanov,Chronicler of the Russian Revolution".
בשנת 1976 נישא לדבורה לבית זוסמן, עיתונאית, והתגורר עמה בירושלים. אב לבן ובת מנישואים קודמים.
סימון שאהין
סימון שאהין (בערבית: سيمون شاهين; נולד ב-1955) הוא מלחין, נגן עוד וכינור ומלחין פלסטיני-אמריקאי.
ביוגרפיה.
שאהין נולד בתרשיחא למשפחה ערבית קתולית. כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו לחיפה. הוא למד במנזר הכרמליתי בעיר. אביו, חכמת שהין, היה נגן ומורה למוזיקה. שאהין החל לנגן בגיל 5 בעוד ואחר מכן למד לנגן גם בכינור. הוא למד באוניברסיטת תל אביב ספרות ערבית ומוזיקה. אחר כך המשיך ללימודי תואר ראשון באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, אותם סיים ב-1978. בשנת 1980 הוא היגר לארצות הברית ומאז חי ופועל משם.
הוא למד נגינה במכון מנהטן למוזיקה ומוזיקולוגיה וחינוך מוזיקלי באוניברסיטת קולומביה וכן קיבל אזרחות אמריקאית.
שאהין הלחין פסקולים למספר סרטים וייסד בניו יורק פסטיבל שנתי של מוזיקה ערבית בעיר. הוא הופיע יחד עם הצ’לן הישראלי, אוהד בר-דוד תחת הכותרת "דיאלוג מוזיקלי ישראלי-ערבי", הופעה המשלבת מלודיקה ערבית יחד עם מוזיקה יהודית עם השפעות ישראליות ומזרח אירופאיות. שאהין הופיע מספר פעמים בישראל. ב-2007 הופיע במרכז הקונגרסים עם להקתו "קנטרה" לרגל מאה שנה למנזר הכרמליתי בחיפה.
סשה בארון כהן
אפיו
אָפְּיוּ, (לאדינו: Apiu), הוא סוג של מתאבן ספרדי יהודי מתפוצות הבלקנים ואסיה הקטנה העשוי משורש סלרי וגזר ומוגש קר. נהוג להגיש את המתאבן לפני ארוחת חגי שלוש הרגלים.
אטימולוגיה.
המילה אפיו היא שיבוש של המילה אפיום (Apium), שהיא המינוח הספרדי לסלרי. עם זאת סביר להניח שהמאכל שאול ממתאבן טורקי עות'מאני, שהכיל ירקות נוספים ובכלל זה לבבות ארטישוק. במהלך המאה ה-19 חלה נסיגה משמעותית במצבם הכלכלי של יהודי הבלקן בכלל ואזורי בולגריה ומקדוניה בפרט, אשר חפף לתהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית. היהודים חיו בעוני ודלות וכפי שאירע בקהילות יהודיות רבות באירופה, רכשו את מוצרי המזון הזולים והנפוצים ביותר וכך התבסס המאכל על שורש הסלרי והגזר. יהודי הבלקן אשר שימרו דורות ארוכים את שפת הלאדינו כינו את המתאבן על שם המרכיב המרכזי שלו.
הכנת המאכל.
ההכנה מתבססת על אידוי פרוסות של שורש סלרי וגזר בתבלון מגוון המתאים לייעודה של המנה, בדרך כלל עשבי תיבול ומיץ לימון או חומץ.
סימון שהין
אוטו ראנק
אוטו ראנק (בגרמנית: Otto Rank; 22 באפריל 1884 - 31 באוקטובר 1939) היה פסיכואנליטיקאי אוסטרי ממוצא יהודי, מתלמידיו של זיגמונד פרויד, שהפך בהמשך לאחד ממבקריו.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
ראנק נולד בווינה שבאוסטריה בשם אוטו רוזנפלד, לתכשיטן שמעון רוזנפלד ורעייתו קרוֹלינֶה לבית פליישנר. אחיו הבכור למד משפטים והמשפחה לא יכלה לממן לימודים גבוהים גם לאוטו, ולפיכך הפך לבעל מלאכה. הוא היה קרוב לאמו ומרוחק מאביו האלכוהוליסט. בנעוריו אימץ את שם המשפחה "ראנק" והפך אותו לרשמי מספר שנים מאוחר יותר; הדבר סימל את בריאתו העצמית, תמה שליוותה בהמשך את חייו ועבודתו.
ראנק היה ממוצא יהודי וגדל בווינה הקתולית, אך היה ספקן בנוגע לדת; הוא אף חיבר "עשרת הדיברות" משלו, בהן כתב למשל איסור על היריון ולידה המנוגדים לרצון ההורים. הוא נהג לקרוא ספרות ופילוסופיה, להאזין למוזיקה, כתב שירה ויומן ספרותי והחשיב עצמו אמן.
יד ימינו של פרויד.
בגיל 20 קרא לראשונה את "פשר החלומות" (שיצא ב-1900), ספרו הנודע של פרויד. בגיל 21, בשנת 1905, כתב ראנק בהשפעתו חיבור קצר על רעיונות פסיכואנליטיים לגבי האמן, שהגיע לידיו של פרויד עצמו (ייתכן כי באמצעות אלפרד אדלר, שהיה רופאו של ראנק). פרויד התרשם מאוד וב-1906 מינה את ראנק למזכירות "החברה הפסיכואנליטית הווינאית". בתמיכתו ובמימונו של פרויד, השלים ראנק תואר דוקטור באוניברסיטת וינה ב-1912, והיה לדוקטורנט הראשון שעשה זאת עם עבודת מחקר בנושא פסיכואנליטי, על מיתוס לוהנגרין.