רימסקי-קורסקוב הגיע למרכז החיים המוזיקליים הרוסיים בשנות ה-80 של המאה ה-19. האמנות הסימפונית החלה לפרוח בתקופה זו. יצירות חדשות נולדו: הקונצ'רטו לפסנתר בדו מינור (1882–1883), הפנטזיה על נושאים רוסיים (לכינור ותזמורת, 1887), קפריצ'יו ספרדי (1887), פתיחה לחג הפסחא הרוסי (1888) ושחרזאדה (1888). כל היצירות האלו מייצגות את שיא תקופתו. חלקן נמנות בין יצירותיו הטובות. היה ממש ניתן להרגיש את ההבדל בין יצירות קודמות כגון ליל מאי ונערת השלג, מאשר יצירות אלו. ב-1886 הוציא לאור רימסקי-קורסקוב ספר בשם: "ספר לימוד של הרמוניה". הספר חובר על פי תוכנית מקורית ועצמאית לחלוטין של המלחין. בספר רימסקי-קורסקוב מציג דרך להוראת מדעי הנגינה, אשר שימש בקונסרבטוריון ובשיעורים פרטיים על ידי תלמידי רימסקי-קורסקוב רבים.
קפריצ'יו ספרדי.
"לפי התוכניות שלי, הקפריצ'יו אמור היה להנצנץ בצבע תזמורתי מסנוור, וברור שלא טעיתי" - כתב רימסקי-קורסקוב באוטוביוגרפיה שלו, שכותרתה, My Musical Life. היצירה, שהושלמה בקיץ 1887, זכתה להצלחה מיידית שהחלה עוד לפני הבכורה: הנגנים של תזמורת האופרה בסנקט פטרבורג מחאו כפיים לכל קטע במהלך החזרה הראשונה. ואז בהופעה הראשונה, הקהל הנלהב דרש לחזור על כל היצירה מיד.
רימסקי-קורסקוב לא היה המלחין הרוסי הראשון שנמשך לנוף ולמוזיקה של אזור הים התיכון. צ'ייקובסקי כתב את Capriccio italien שלו שבע שנים קודם לכן, בשנת 1880. לשני המלחינים קדם מיכאיל גלינקה, "אבי המוזיקה הרוסית", כפי שהוא כונה, הלחין את Capriccio brillante שלו, המבוסס על ריקוד הג'וטה של אזור אראגון בספרד, בשנת 1845. אבל גלינקה בילה זמן רב בספרד, בדיוק כפי שצ'ייקובסקי כתב את הקפריצ'יו האיטלקי באיטליה. רימסקי-קורסקוב, לעומת זאת, לא בילה זמן רב בספרד ולא נחשף לכל סוגי המוזיקה, הוא ביקר זמן מה בספרד במשך מסעו כקצין ימי שארך שנתיים ושמונה חודשים. המנגינות ששימשו בקפריצ'יו הגיעו אליו מתוך ספר מוזיקת עם ספרדית; העותק המקורי של הספר נשמר, המכיל את כל המנגינות האותנטיות שמצאו את דרכן ליצירה הסופית.
רימסקי-קורסקוב יכל לעבד את מנגינות העם הספרדיות לסוויטה, שבה המנגינות השונות עוקבות זו אחר זו ברצף חופף. במקום זאת, הוא בחר להעניק ליצירה תחושת אחדות על ידי ארגונה סביב מנגינה מרכזית, הנשמעת בהתחלה, באמצע ובסופה. מנגינה זו נקראת "אלבורדה", שפירושה "שיר שחר". אלבורדות מנוגנים בדרך כלל על חלילית בליווי תוף צד.
הפתיחה התוססת של האלבורדה ביצירה מלווה בסט של וריאציות איטיות, שהלחן הפשוט שלהן חוזר מספר פעמים, מנוגן בשילובים אינסטרומנטליים משתנים. אנו שומעים, בתורן, את רביעיית קרנות היער, כלי המיתרים, כאשר הצ'לואים מנגנים את החלק הגבוה ביותר, קרן אנגלית וקרן צרפתית לסירוגין, ותזמורת מלאה. לאחר שובו של האלבורדה, מגיע קטע שנקרא "סצנה ושיר צועני", שנפתח בסדרה של קדנצות וירטואוזיות. הראשונה לקרנות וחצוצרות, ואחר כך לכינור, חליל, קלרינט ונבל. לאחר מכן התזמורת מנגנת "פנדנגו", שהוא עוד ריקוד ספרדי, ומסתיים עם שובו של האלבורדה המוכר.
קפריצ'יו ספרדי הוא מופע ראווה תזמורתי הדורש וירטואוזיות ניכרת מצד כל נגן. סולואי הכינור בולטים במיוחד (הרעיון הראשון של רימסקי-קורסקוב היה לכתוב את היצירה לכינור ולתזמורת), אבל לכלים רבים אחרים יש תורות להוכיח את נגינתם הווירטואוזית. בנוסף, המלחין השתמש במספר אפקטים מיוחדים, כמו ב"שיר הצועני" בו הנחה את הכנרים והצ'לן לחקות גיטרות. אבל רימסקי-קורסקוב לא רצה שעבודתו תהיה מוערכת בזכות ההשפעות הללו בלבד. כפי שכתב באוטוביוגרפיה שלו:הדעות שגובשו הן על ידי המבקרים והן על ידי הציבור, כי הקפריצ'יו הוא יצירה מתוזמרת להפליא - שגויות. הקפריצ'יו הוא הרכב מבריק לתזמורת. שינוי הגוונים, הבחירה המוצלחת של עיצובים מלודיים ודפוסי פיגורציה, המתאימים בדיוק לכל סוג של כלי, קדנזות וירטואוזיות קצרות לכלי סולו, קצב כלי ההקשה וכו', מהווים כאן את עצם החיבור ולא שלה. לחוד או לתזמור. הנושאים הספרדיים, בעלי אופי ריקודי, העניקו לי חומר עשיר להפעלת אפקטים תזמורתיים רב-צורניים. בסך הכל, הקפריצ'יו הוא ללא ספק יצירה חיצונית גרידא, אבל מבריקה לחלוטין על כל זה. זה היה קצת פחות מוצלח בחלק השלישי שלה (אלבורדה, במי מז'ור), שבו הברנז'ה קצת מטביעים את העיצובים המלודיים של כלי הנשיפה; אבל זה קל מאוד לתקן, אם המנצח ישים לב לזה וימתן את המדדים של גוני הכוח בכלי הנחושת על ידי החלפת הפורטיסימו בפורטה פשוט, היצירה תקבל רובד שונה לגמרי.
שחרזאדה.
במהלך חורף 1887, כשעבד להשלמת האופרה של אלכסנדר בורודין, הנסיך איגור, החליט רימסקי-קורסקוב להלחין יצירה תזמורתית המבוססת על תמונות מסיפורי אלף לילה ולילה. לאחר שגיבש סקיצות מוזיקליות של יצירתו המוצעת.
במהלך הקיץ, הוא סיים את שחרזאדה ואת הפתיחה לחג הפסחא הרוסי. הערות בתווי התזמור שלו שלו מראים שהגרסה הראשונה הושלמה בין ה-4 ביוני ל-7 באוגוסט 1888. שחרזאדה כללה סוויטה סימפונית של ארבעה פרקים קשורים היוצרים נושא מאוחד. החא נכתבה כדי לייצר תחושה של נרטיב פנטזיה מהמזרח.
בתחילה התכוון רימסקי-קורסקוב לכנות את התנועות המתאימות בשחרזאדה, פרק ראשון: פרלוד, פרק שני: בלדה, פרק שלישי: אדג'יו ופרק רביעי: פינאלה. עם זאת, לאחר שקלול דעותיהם של אנטולי ליאדוב ואחרים, כמו גם את הסלידה שלו מתוכנית מסודרת ודקדקנית, הוא הסתפק בכותרות נושאיות, המבוססות על הסיפורים מסיפורי אלף ולילה.
המלחין עשה בכוונה את הכותרות מעורפלות כך שהן לא קשורות לסיפורים או מסעות ספציפיים שקיימים בסיפור. עם זאת, בקטע הסיום, הוא כן מתייחס להרפתקה של הנסיך אג'יב. בגרסה מאוחרת יותר, רימסקי-קורסקוב ביטל את הכותרות כליל, כשהוא רוצה במקום שהמאזין ישמע את יצירתו רק כ"מוזיקה סימפונית בעלת נושא מזרחי המעוררת תחושה של הרפתקה אגדית", במכתבו:כל מה שרציתי היה שהשומע, אם הוא אוהב את היצירה שלי כמוזיקה סימפונית, ישא את הרושם שזה ללא ספק נרטיב מזרחי של כמה פלאי אגדות רבים ומגוונים ולא רק ארבע יצירות מנוגנות בזו אחר זו. ומורכבות על בסיס נושאים המשותפים לכל ארבעת הפרקים.הוא המשיך ואמר שהוא שמר על השם שחרזאדה, על שם הסיפור המערבי, כדי שהמאזינים ידמיינו במוחם את פלאי האגדות של סיפורי אלף לילה ולילה והמזרח בכלל.
פתיחה לחג הפסחא הרוסי.
באותו קיץ של 1888, כאשר שחרזאדה הולחנה, עבד רימסקי-קורסקוב על הלחנה של תוכנית אחרת לגמרי: פתיחה לחג הפסחא הרוסי. לגבי הזמן המדויק של החיבור, יש אי הבנה: המלחין עצמו כותב שסיים אותה בקיץ. עם זאת, יש תאריכים על כתב היד: "החל ב-25 ביולי. עד ל-20 במרץ 1888" ככל הנראה, תאריך הסיום הוא טעות, שכן הן במספר האופוס והן באזכור הקבוע לאחר "שחרזאדה", יצירה זו הייתה הבאה, כלומר, נכתבה לאחר 26 ביולי 1888, לאחר ששחרזאדה הושלמה.
מוזיקה זו הציתה את דמיונם של שני דורות של מלחינים רוסים שלמדו אצלו, כולל ליאדוב, איפוליטוב-איבנוב, אנטון ארנסקי, גלאזונוב, ניקולאי מיאסקובסקי, וכן, סטרווינסקי. בעודו מותיר גם את חותמו בחו"ל, על דביסי, ראוול ורספיגי, אם למנות רק את המפורסמים ביותר. יצירה זו ודרך ההלחנה שלה השפיעה על עוד מלחינים רבים, בזכות ההרמוניות שלה והכרומטיות הקיצוניים ביצירה.
במסורת הרוסית, חג הפסחא מכונה "החג הבהיר", ואת המינוח הזה רימסקי-קורסקוב כותב בכתביו. זהו טקס נוצרי והתלהבות פגאנית. הלידה מחדש של הטבע לאחר הנמנום של החורף.
הדברים הבאים לקוחים מהניתוח של המלחין עצמו, כפי שזה מופיע באוטוביוגרפיה שלו, My Musical Life, שפורסמה לאחר מותו:
"במהלך קיץ 1888 סיימתי את הפתיחה לחג הבהיר, פתיח לפסחא על נושאים מהאוביכוד [אוסף של מוזיקת הכנסייה הרוסית האורתודוקסית]... ההקדמה הארוכה והאיטית בנושא 'יקום אלוהים!', לסירוגין עם הנושא הכנסייתי 'מלאך בכה', הופיעו לי בראשית כנבואת ישעיהו על תחיית המשיח. נראה היה שהצבעים הקודרים של האנדנטה מתארים את הקבר הקדוש שהאיר באור בלתי ניתן לתיאור ברגע תחיית המתים. תחילתו של האלגרו, 'תנו גם לשונאים אותו לברוח מפניו', מובילה לאווירת החגים של שירות הכנסייה האורתודוקסית בטקס של ישו. לאחר מכן, קול החצוצרה החגיגי של המלאך נעקר על ידי רפרודוקציה טונאלית של הצלצול המשמח, דמוי הריקוד, של הפעמונים, לסירוגין בהשמעה של הקריאה המהירה של הסקסטון ומזמור הקראת הכומר את הבשורה המשמחת של האוונגל. נושא האוביכוד, 'המשיח קם', שהוא חלק המשנה של הפתיחה, מופיע בין תקיעות החצוצרה וצלצול הפעמונים, ומהווה קודה מנצחת. בפתיחה זו שולבו אפוא זכרונות של הנבואה העתיקה, של נרטיב הבשורה, וגם תמונה כלליות של טקס חג הפסחא עם העליזות הפגאנית שבו. הריקוד של דוד המלך לפני ארון הקודש, האם אין הם נותנים ביטוי לאותו מצב רוח כמו ריקוד עובדי האלילים? אין ספק, האוביכוד הרוסי הוא מוזיקת ריקודים של הכנסייה. והאם הזקנים המתנופפים של הכוהנים והסקסטונים עטויי לבוש לבנים ופתלים, המכוונים 'חג הפסחא היפה', אינם מעבירים את הדמיון לתקופות פגאניות? וכל כיכרות הפסחא האלה והחרדות הזוהרות! כמה רחוקות הן מתורותיו הפילוסופיות של המשיח! הצד האגדי והאלילי של החג, המעבר מהערב הקודר והמסתורי של שבת תשוקה לשמחה דתית פגאנית חסרת מעצורים בבוקר יום ראשון של חג הפסחא, זה מה שהשתוקקתי לשחזר בפתיחה שלי". מתוך My Musical Life, אוטוביוגרפיה מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב.