דייוויד ג'ורג' הוגארת נולד לכומר העיר בארטון שעל נהר האמבר במחוז לינקולנשייר. ב-1876–1880 למד בפאבליק סקול הוותיק והיוקרתי וינצ'סטר קולג' . ב-1881 החל בלימודים קלאסיים בקולג' מגדלן באוניברסיטת אוקספורד ואת התואר השני השיג ב-1885. ב-1886 נבחר כחבר סגל בקולג' שבו למד.
הוגארת השתתף בחפירות הארכאולוגיות בקפריסין, כרתים, מצרים וסוריה וכן באי מלוס בים האגאי ובאפסוס שבטורקיה.
בכרתים היה ראשון החוקרים באתר המינואי זקרוס , וכמו כן חקר את שרידי המינואים ב"מערת זאוס" והיה עוזרו של ארתור אוונס בחפירותיו בקנוסוס. ב-1895 ביצע מחקרים בעתיקות אלכסנדריה מטעם החברה לחקר מצרים והחברה לקידום לימודי יוון , שתיהן חברות מדעיות בריטיות. בתוך כך, בשנים 1897–1900, שימש כמנהל בית הספר הבריטי באתונה ב-1904–1905 ניהל את החפירה במקדש ארטמיס באתר אפסוס במערב טורקיה. ב-1906–1907 ניהל חפירה בנקרופוליס באסיוט מטעם החברה לחקר מצרים והמשיך במחקריו גם באלכסנדריה גם בפאיום.
ב-1911 הופקד על החפירות בכרכמיש בירת החתים מטעם המוזיאון הבריטי. בחפירה זו השתתפו גם האשורולוג רג'ינלד תומפסון והארכאולוג תומאס אדוארד לורנס. משנת 1912 עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 נוהלה החפירה על ידי לנרד ווּלי.
עוד ב-1909 התמנה הוגארת לאוצר הראשי של מוזיאון אשמוליאן באוקספורד במקומו של ארתור אוונס, וכיהן בתפקיד זה עד למותו ב-1927.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת במחלקה הגאוגרפית באגף המודיעין של הצי המלכותי, וב-1915 נשלח לחזית המזרח התיכון. מ-1916, אחרי שמארק סייקס נקרא ללונדון לשמש כאחראי לענייני ערב וארץ ישראל במשרד החוץ הבריטי, ניהל הוגארת בפועל את הלשכה הערבית בקהיר, מצרים. בין אנשי המודיעין ששירתו בשורותיו של הוגארת היו מיודעיו הארכאולוגים לנרד ווּלי, רג'ינלד תומפסון וגרטרוד בל וכן גילברט קלייטון, קינאהאן קורנווליס, שהיה סגן מפקד הלשכה, רונלד סטורס מי שיכהן כמושל הראשון של ירושלים והעיתונאי פיליפ גרייבס. במסגרת זו פעל לורנס איש ערב, ובה תוכננו צעדים לדרבון המרד הערבי.
בתום המלחמה שירת כנציג במשלחת הבריטית לנושא המזרח התיכון של ועידת השלום בפריז. ואחריה חזר לאוקספורד לתפקידי הוראה ולניהול מוזיאון אשמוליאן.
הוגארת היה עמית החברה הגאוגרפית המלכותית (FRGS). ב-1917 הוענקה לו מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית המלכותית "על תגליותינו באסיה הקטנה", ובשנים 1925–1927 כיהן כנשיא החברה. כמו כן היה עמית האקדמיה הבריטית (FBA) וכן בחברה הלונדונית לעתיקות . ב-1917 התכבד בדרגת מפקד במסדר הנילוס המצרי, וב-1918 זכה בדרגת עמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (CMG) על חלקו במאמץ המלחמתי במלחמת העולם הראשונה. ב-1919 ניתן לו עיטור "מסדר התחייה" (وسام النهضة) מידי חוסיין בן עלי, השריף של מכה.
מלבד הספרים שבהם הציג את מחקריו בארכאולוגיה, כתב הוגארת ספרי מסעות אוטוביוגרפיים, בהם "נדודי מלומד בלבנט" ("Wandering Scholar in the Levant") מ-1896 ו"המלומד הנודד" ("The Wandering Scholar") מ-1925, שזכו לקהל קוראים נכבד.
דייוויד הוגארת לקה בלבו ב-1926. באוקטובר 1927 פרש ממשרותיו באוקספורד ובנובמבר נפטר בביתו. בן 65 היה במותו.
"המסר של הוגארת".
זכרו של הוגארת עלה לכותרות יותר מעשור לאחר מותו, כאשר נחשפה איגרת שמסר בינואר 1918 לחוסיין בן עלי, השריף של מכה, ובה הבהרות לגבי הצהרת בלפור. האיגרת, שנודעה לימים בשם "המֶסֶר של הוגארת" , נוסחה ככל הנראה בידי מארק סייקס בשם ממשלת אנגליה. הוצהר בה כי "יש להעניק לערבים הזדמנות מלאה לשוב להקים אומה בקרב אומות העולם", וכי "בכל הנוגע לארץ ישראל – – – אף לא עם אחד יהיה כפוף לאחר". האיגרת כללה הבטחה לפיה החלטתה של בריטניה לסייע לשיבתם של היהודים תהיה תקֵפה רק אם הדבר "לא יפגע באוכלוסייה הלא-יהודית היושבת בארץ ישראל". המסר של הוגארת, שנועד לדרבן את הערבים להמשיך במרד נגד העות'מאנים, נזנח ולא נדון בהסדרים המדיניים שאחרי המלחמה. גילויו ופרסומו בעת ועידת השולחן העגול ב-1939, שנסבה על גורלה של ארץ ישראל, הפתיעו והדאיגו את חברי המשלחת היהודית, משום שהיה במסר כדי לשמש אסמכתא להתנגדות להבטחה בדבר "הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל".
זוטות.
בסרטו של דייוויד לין "לורנס איש ערב" מ-1962 מגולם דייוויד הוגארת בדמותו של מר דריידן בכיכובו של השחקן קלוד ריינס. הדמות מאפיינת כמה אישים, ולא רק את הוגארת, בהם רונלד סטורס והנרי מקמהון. כוונת התסריטאים הייתה "לייצג את הצד האזרחי והפוליטי של האינטרסים הבריטיים ולאזן בכך את מטרותיו הצבאיות של אלנבי".
בסרט התיעודי על גרטרוד בל, "מכתבים מבגדאד" מ-2016, מגלם סיימון צ'נדלר את הוגארת.
קישורים חיצוניים.
קבר האמהות
קבר האמהות הוא מתחם קברים קדום בעיר טבריה (בעבר נקרא: "ראס בן עמיס"), שעל פי מסורת יהודית מאוחרת, הוא מקום קבורתם של דמויות מקראיות, ברובם משפחתו של משה, שמקום קבורתם אינו מוזכר בתנ"ך (מלבד מרים).
מקור המסורת המופיעה לכאורה לראשונה בספר המסע של יעקב בן נתנאל הכהן (1187 לספירה) קבורים בה "יוכבד ועמה שמונה צדקניות". אזכור נוסף מאותה תקופה (1187-1244 לספירה), נמצא בחיבור הפיוטי "קברי אבות" מאת פנחס בן יצחק, המונה גם את קבר מרים. מנחם החברוני (1215 לספירה) מוסיף וטוען כי קבורים במקום יוכבד, צפורה, אליעזר וגרשום. קברה של אלישבע בת עמינדב במקום נזכר לראשונה בכתבי יעקב השליח (1258-1270 לספירה), יחד עם "ד' קברים ואינם יודעים שמותם".
בדורות האחרונים מותג המקום בפרט כקברי בלהה וזלפה נשות יעקב. אך התיאור המוקדם ביותר המזהה את קברם במקום הוא בספר ימי מוהרנ"ת מאת נתן מברסלב (1823 לספירה) ומוסיף שגם חולדה ואביגיל נקברו במקום וטוען ש"יש אומרים" שגם אסתר, ומוסיף: "יש חילוקי דעות על קצת מהנזכר לעיל, אבל על כל פנים, לפי דעת כולם מונחים שם הרוב מהצדקניות הנזכרות לעיל". בספר שערי ירושלים הסתפק האם בלהה וזלפה קבורים שם. סביב שנת 1890 רבי מנחם מנדיל ראבין טען בספרו מסע מירון כי גם חנה ודבורה קבורים באתר.
היסטורית המבנה.
בעבר ציינו את הקבר אבני בזלת שחורות, אך בתחילת המאה העשרים הן נעלמו ולא נותר מהן סימן, בעיקר בעקבות הבניה החדשה בקריית שמואל.
בחקירה שעשה הרב יעקב משה טולידאנו בשנת תשט"ז נמצא באחת המפות באזור טבריה ציון קבר קדוש. חלקה זו הייתה רשומה בטאבו ע"ש "כוללות הספרדים רמב"ה" וכך זוהה המקום כ"קבר האמהות".
בקיר הדרומי של הגדר מופיע שלט האומר: "זה הקיר עומד על הקברים". מתחת לשלט יש גומחה להדלקת נרות.
גרמניה באירוויזיון 1958
גרמניה באירוויזיון 1958 השתתפה עם השיר "Für zwei Groschen Musik", שבוצע על ידי הזמרת הגרמנייה, מרגוט הילשר. זו הייתה ההופעה השנייה ברציפות של הילשר באירוויזיון.
לפני האירוויזיון.
ב-6 בפברואר 1958, נערך הקדם הגרמני לאירוויזיון 1958 בהנחיית אנאיד איפליקג'ן וקורט א' יונג. בקדם השתתפו 12 שירים ומתוכם נבחר הזוכה על ידי חבר המושבעים. שמות השירים לא נחשפו עד היום, פרט לשיר הזוכה ולשיר "Die Braut der sieben Meere" של לאלה אנדרסן.
באירוויזיון.
ב-12 במרץ 1958, הילשר ביצעה את השיר על בימת האירוויזיון. הילשר בוצה שמינית בסדר ההופעות, לפני אוסטריה ואחרי בלגיה. בסיום ההצבעה, גרמניה זכתה השביעי עם חמש נקודות.
גוזמן
יחסי גרמניה–סודאן
יחסי גרמניה–סודאן הם יחסי החוץ בין גרמניה לסודאן.
היסטוריה.
גרמניה המערבית כוננה יחסים דיפלומטיים עם סודאן בשנת 1956, לאחר שהיא קיבלה את עצמאותה מבריטניה. היחסים בין המדינות נפגעו במהלך השנים, בשל תמיכתה של גרמניה בישראל ובארצות הברית.
מאז נפילתו של הנשיא עומר אל-בשיר, ממשלת גרמניה תמכה במאמצי התיווך המתמשכים, במיוחד על ידי האיחוד האפריקאי ואתיופיה, וכן על ידי האו"ם, במטרה למנוע אלימות והסלמה נוספת וכדי לעודד מאמצים למצוא מדיניות פתרון למשבר. כתוצאה מתיווך זה הסכימו הצבא והאופוזיציה לחוקה חדשה עם ממשלת ביניים שהחלה לעבוד ב-21 באוגוסט 2019.
גרמניה תומכת במאמצי השלום של האיחוד האפריקאי, ופועלת ליישב את הצדדים לסכסוך דארפור במסגרת גישור השלום. גרמניה היא תורמת עיקרית למבצע ההיברידי של האיחוד האפריקאי-האו"ם בדרפור (UNAMID) והעבירה שוטרים וחיילים למשימת שמירת השלום. גרמניה תומכת גם במבצע עם אימונים וציוד לתלמידים של מדינות תורמות כוחות אפריקאים.
המוקד של הסיוע ההומניטרי הגרמני בסודאן הוא בתמיכה בכשני מיליון עקורים פנימיים בדארפור.
יחסים כלכליים.
היחסים הכלכליים בין גרמניה לסודאן מאופיינים בהתחשבות גבוהה במוצרים ושירותים גרמניים, אם כי היקף הסחר הוא צנוע. מכיוון שהממשלה הפדרלית לא הצליחה עד כה לספק ערבויות אשראי יצוא לעסקים עם סודאן, הסיכויים להרחבת הסחר הדו-צדדי מוגבלים. לאיגוד לשכות המסחר והתעשייה הגרמניות (DIHK) ולשכות המסחר הגרמניות בחו"ל (AHK) אין נציגויות בסודאן.
היקף סחר החוץ הגרמני עם סודאן נמוך. בשנת 2018 ייצאה גרמניה סחורות בשווי 156.2 מיליון אירו לסודאן. באותה תקופה ייצאה סודאן סחורות בשווי של 14.6 מיליון אירו בלבד לגרמניה. באופן מסורתי, היבוא העיקרי של גרמניה מסודאן הוא כותנה, מסטיק ערבי וכמויות קטנות של שומשום, אגוזים ועור. הייצוא העיקרי של גרמניה לסודאן כולל מכונות וציוד וכן מוצרים מוגמרים, כימיקלים, מוצרי מזון וטקסטיל.
שיתוף פעולה בפיתוח.