ב-2006 החל לקחת חלק בסדרה של עימותים בנושא פורנוגרפיה, מול הכומר קרייג גרוס, מייסדו של אתר האינטרנט האנטי-פורנוגרפי XXXchurch.com. השניים ביקרו במשותף בקמפוסים רבים בארצות הברית וקנדה.
חייו האישיים.
ב-29 בינואר 2013 אושפז ג'רמי במצב קשה בבית חולים בלוס אנג'לס עקב מפרצת באבי העורקים, ושוחרר מבית החולים כעבור כשלושה שבועות.
האשמות בעבירות מין.
ביוני 2020 הוגש נגדו כתב אישום בארבעה מקרים של עבירות מין ובספטמבר באותה שנה הודיעה התביעה כי הוא מואשם באונס של שבע עשרה נשים. נכון לשנת 2021 הוא נמצא במעצר, ממתין לגזר דינו.
מקסם שווא
אלכסנדרו מאנדי
אלכסנדרו מאנדי (ברומנית: Alexandru Mandy; 9 באוגוסט 1914 - 10 באוקטובר 2005) היה מלחין ומשורר רומני יהודי.
היה רוקח בהכשרתו.
קורות חיים.
אלכסנדר מאנדי נולד בקראיובה, בשם ארמאן אברם פנחס Armand Abram Penchas. הוא למד בשנים 1935 - 1940 למד בפקולטה לרוקחות של אוניברסיטת בוקרשט. בתקופת שואת יהודי רומניה נלקח לעבודת כפייה ובהמשך הוגלה לטרנסניסטריה.
את פעילותו המוזיקלית התחיל ב-1940 בקראיובה עם יצירה בשתי מערכות בשם Pour vous Madame, על פי ליברית של אלכסנדרו אסאן (Alexandru Assan). שיתוף הפעולה בין השניים נמשך ביצירה "האור 1946" Lumina 1946 ו"האור 1947" Lumina 1947. את כניסתו לעולם המוזיקה הקלה עשה ב-1950 עם "לילה לבן" על פי שיר של אאוג'ן מיראה Eugen Mirea ובביצועה של ג'יג'י מרגה Gigi Marga. הצלחתו הגדולה הגיעה עשר שנים מאוחר יותר עם השיר "זמר הרוח". הוא חיבר שירים למנגינות של מלחינים אחרים, אך ברוב שיריו כתב את המוזיקה בעצמו. השירים שלו בוצעו בעיקר על ידי: מיכאלה מיכאי, סרג'יו צ'יויו, קורנל קונסטנטיניו, דוינה ספטרו, ליאנה לונגו, לומיניצה דוברסקו, מיראבלה דאואר וקורינה קיריאק.
בגיל עשרים, בחוג הספרותי של אלנה פאראגו, הכיר מאנדי את ברנקושי ומאוחר יותר הקדיש שירים לחלק מפסליו הנודעים וביניהם: "הטור האינסוף", "שער הנשיקה" ו"שולחן הדומייה". את השיר "קולך" כתב כמחווה למאריה טנאסה.
ב-1996, בהוצאה הרומנית "Hasefer", פורסמה האסופה "Cântece ale unor compozitori evrei din România" (שירים של מלחינים יהודים ברומניה), שכללה חמש מיצירותיו, שני שירים שכתב למוזיקה של מישו ינקו ושלוש יצירות אחרות בהן כתב גם את המוזיקה ובהן "ירוסלים", יצירה שהוקדשה לקורבנות הישראלים של טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
לאחר מותו נטמן בבית העלמין הספרדי של בוקרשט.
Core 2 duo
ג'ובאני ולנטיני
ג'ובאני ולנטיני (באיטלקית: Giovanni Valentini; סביבות 1582 - 29/30 באפריל 1649) היה מלחין, משורר ווירטואוז מקלדת איטלקי מתקופת הבארוק. ולנטיני, שבני דורו המפורסמים, קלאודיו מונטוורדי והיינריך שיץ העיבו עליו, נשכח כמעט כליל במשך השנים, אף כי בשעתו תפס את אחת המשרות היוקרתיות ביותר בעולם המוזיקה של אותם ימים. בעיקר זכור ולנטיני הודות לשימוש החדשני שעשה במשקלים אסימטריים ובהיותו מורו הראשון של יוהאן קספר קרל.
חייו.
לא הרבה ידוע על חייו של ולנטיני. הוא נולד בסביבות 1582/3, כנראה בוונציה, וככל הנראה למד שם מוזיקה אצל ג'ובאני גבריאלי. בערך בשנים 1604-05 התמנה ולנטיני לנגן עוגב בקאפלת החצר הפולנית של המלך זיגיסמונד השלישי ואסה; יצירותיו הראשונות יצאו לאור בשנים 1609 ו-1611, כששהה עדיין בפולין. ב-1614 התקבל ולנטיני לשרת בחצרו של פרדיננד השני, (אז הארכידוכס של סטיריה) ועבר לגראץ. הקאפלה בחצר של גראץ הרבתה להשתמש בכלי נגינה אנהרמוניים, ולעובדה זו נודעה חשיבות רבה בהתפתחות סגנונו של ולנטיני; דברים שנכתבו בשנת 1617 מהללים אותו כנגן וירטואוז בכלי האנהרמוני "קלאוויצימבלום אוניברסאלה, סה פרפקטום", שהיה בעל מקלדת בת 77 קלידים, המקיפה ארבע אוקטבות.
בשנת 1619 נבחר פרדיננד לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ועבר לווינה עם החצר ועם נגני הקאפלה של גראץ. ולנטיני כיהן כנגן העוגב של החצר הקיסרית במשך שנים אחדות ובשנת 1626 התמנה לקאפלמייסטר (ממונה על המוזיקה), כמחליפו של ג'ובאני פריאולי. למשרת מנצח המקהלה
של כנסיית מיכאל (Michaelerkirche) בווינה התמנה בסביבות 1627/8. נראה שוולנטיני נהנה ממוניטין יוצאים מן הכלל ומחסדם של הן פרדיננד השני והן פרדיננד השלישי (שאותו לימד מוזיקה), וראיה לדבר מענקי הכסף הנכבדים שקיבל מן הראשון והתמיכה הכספית שניתנה לאלמנתו בפקודת השני. במובן זה, קיים דמיון בין ולנטיני ליוהאן יאקוב פרוברגר, שהיה גם הוא ידיד אישי קרוב של פרדיננד השלישי. נראה הדבר, שגם כקאפלמייסטר הוכיח את יעילותו כשהשיג העלאה משמעותית במשכורות הנגנים בקאפלת החצר.
מסיבות שאינן ידועות, הפסיק ולנטיני למעשה להוציא לאור את יצירותיו אחרי 1626 (כל שירתו, לעומת זאת, יצאה לאור אחרי שנה זו). היה לו חלק בהפקת האופרות הווינאיות הראשונות וידוע, כי היה מורו למוזיקה של יוהאן קספאר קרל, מן הסתם במהלך שנות ה-40' של המאה ה-17. ולנטיני החזיק במשרתו בכנסיית מיכאל עד 1631 לפחות, אבל נשאר קאפלמייסטר בחצר עד מותו בשנת 1649. את מקומו תפס אנטוניו ברטאלי. בצוואתו הוריש ולנטיני את יצירותיו לפרדיננד השלישי.
יצירותיו.
מכלול יצירותיו של ולנטיני כולל בעיקר מוזיקה ווקאלית מסוגים שונים: מדריגלים, מיסות, מוטטים וקונצ'רטי דתיים. נראה שלא היה לו עניין בכתיבת אורטוריות או אופרות, ומתוך כך נחשב לעיתים למלחין שמרני, בייחוד בהשוואה למונטוורדי. אלא שזו תפיסה מוטעית, במידת מה, כיון שרבות מאוד מיצירותיו מציגות חידושים בלתי מבוטלים וניסויים מורכבים ומשוכללים. הקובץ משנת 1621, "מוזיקה לשני קולות" ("Musiche a doi voci") היא כנראה הדוגמה המפורסמת ביותר: לא זו בלבד שהוא מכיל כמה מן הדוגמאות המוקדמות ביותר לדיאלוג דרמטי, אלא שהוא גם מכיל קטעים שלמים במקצב של 5/4 ("Con guardo altero") ותיבות של 9/8 ו-7/8 ("Vanne, o cara amorosa") ברצף.
מבין חיבורי המוזיקה הגדולים, ה- Messa, Magnificat et Jubilate Deo משנת 1621 מכילה שלוש יצירות לשבע מקהלות (מספר תפקידים גדול מכפי שהופיע בדפוס באיזו שהיא יצירה מוזיקלית קודמת) והיא דוגמה מוקדמת לתפקידי חצוצרה בדפוס. שאר המיסות של ולנטיני מציגות מאפיינים שכמותן אפשר למצוא ביצירותיהם של מלחינים אחרים באותה סוגה; הן כוללות כמה קונצ'רטאטו שמרניים ומיסות פוליכוראליות פרודיות. יצירות קטנות כגון מוטטים ומזמורי תפילה מעניינות יותר מבחינה מוזיקלית. רובן עושות שימוש בסגנון קונצ'רטאטו, בכתיבה אינסטרומנטלית וירטואוזית וכן, בחלק מן היצירות, במידה רבה של כרומטיות. המוטט In te Domine speravi
ראוי לציון בהיותו בין היצירות האחרונות, שיש בהן תפקיד מפורש לויולה בסטארדה, סוג של ויול טנור. הקונצ'רטי הדתיים מתוך הקובץ
Sacri concerti משנת 1625 הם בין יצירות הקודש הראשונות מצפון לאלפים שעשו שימוש רב ב"סטיל רצ'יטאטיבו".
"ספר המדריגלים השני" (Secondo libro di madrigali) משנת 1616 (יחד עם "מוזיקה לשני קולות" משנת 1621) הוא בין היצירות החילוניות החשובות ביותר של ולנטיני, בהיותו קובץ המדריגלים הראשון המשלב קולות וכלים שיצא לאור. למערך האינסטרומנטלי תפקידים שונים ביצירות שונות, החל בעיטורים גרידא וכלה במיזוג מלא במרקם הפוליפוני של היצירה. הגישה השנייה באה לביטוי באופן בולט ב-Musiche concertate משנת 1619. הכתיבה במתכונת דואט ודיאלוג שב"מוזיקה לשני קולות" מזכירה את הדיאטים ב"ספר המדריגלים השביעי" ( Settimo libro de madrigali) של מונטוורדי, שיצא לאור בשנת 1619.
שאר יצירותיו כוללות קנצונות לכלי מקלדת בחמישה או שישה קולות (מבחינה הרמונית הרפתקניות יותר, אולי, מן הקנצונות והקפריצ'י בארבעה קולות של פרוברגר, אבל מבחינה קונטרפונקטית נופלות מהם במורכבותן; מספר הקולות שלהם נכתבו הגדיר אותן כתופעה נדירה לתקופתן) ויצירות אינסטרומנטליות (סונאטות, קנצונות, שבהן ערך ולנטיני ניסויים הרמוניים בנוסח המוטטים שלו. קובץ של מוזיקה קאמרית משנת 1621,Musica di camera, כולל כולל קטעים הבנויים על תבניות אוסטינאטו כגון פאסאמצו, רומנסקה ורוג'רו.
רשימת יצירותיו שיצאו לאור.
נוסף על כך, 3 מיסות, 3 מחרוזות מזמורים, סונאטות אחדות, מספר רב של יצירות קודש ויצירות לכלי מקלדת השתמרו בכתב יד. יש ראיות לכמות נכבדה של יצירות אבודות.
הקלטות.
music by Valentini and Giovanni Priuli)
ג'ובאני פריאולי
ג'ובאני פריאולי (באיטלקית: Giovanni Priuli, נולד -1575 בקירוב, נפטר ב- ב-1626) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק. כחבר באסכולה הוונציאנית המאוחרת ובן דורו של קלאודיו מונטוורדי, היה פריאולי מוזיקאי בעל שם בוונציה בעשור הראשון של המאה ה-17. אחרי מות עמיתו ג'ובאני גבריאלי עזב את ונציה וסיים את הקריירה שלו בחצר הבסבורג באוסטריה. המוזיקה שלו נמצאת על הקו המפריד בין סגנונות הרנסאנס והבארוק.
חייו.