על נסיבות הריגתו העיד שמואל אוסישקין, בנו של מנחם אוסישקין, שהיה בן 19 שנים בעת הרצח: במאי 1918 החליט המרכז הציוני של רוסיה לערוך שבוע ארץ-ישראלי ברחבי המדינה לאיסוף כספים לקרן הפוליטית של ההנהלה הציונית. לימים נודע, שמטרתה העיקרית של הקרן הייתה להבטיח את מימונו של 'ועד הצירים', שיצא בימים ההם לארץ ישראל. [...] גם הוועד של גליל אודסה החליט לערוך מגבית. בימים ההם היה שלום שווארץ יושב ראש הוועד. מזכיר הוועד היה שמואל רבינוביץ, צעיר שהיה פועל במשך כמה שנים בכפר-אוריה ובמקומות אחרים בארץ ישראל וחזר לרוסיה לזמן-מה ונתקע שם בגלל המלחמה. [...] השבוע הארץ-ישראלי אמנם היה צריך להימשך שבוע אחד, אך בגליל אודסה נמשך כשלושה חודשים בגלל מיעוט הפעילים וריבוי המקומות שהיה צריך לבקר בהם. הגליל חולק לארבעה אזורים, שמרכזיהם יליסביטגראד (כיום קירובוגרד), באלטה, ניקולאיב ואודסה. כאשר נסתיים ה'שבוע' באזור אחד, החלו הפעולות באזור אחר, וכל הכוחות רוכזו באזור החדש. האזור הראשון שבו התחיל ה'שבוע' היה זה של יליסביטגראד. שליח מטעם ועד הגליל, סטודנט ששמו זכצר, נסע למקום לארגון העניינים הראשוניים, וימים אחדים לאחר מכן נסעו שלושה תועמלנים מאודסה: חברי מימי הסתדרות התלמידים הציונים ברוך ויינשטיין, התועמלן הוותיק [נתן יהודה] ברכר ואנוכי. יליסביטגראד הייתה עיר גדולה בת מאה אלף נפש, בערך, וכמו כל עיר בנובו-רוסיה היו רחובותיה רחבים, ולאורכם עצים וירק רב. התנועה הציונית בעיר לא הייתה זקוקה, למעשה, לכוחות נוספים, שכן במשך עשרות בשנים פעל בה זאב טיומקין, ופעולתו הסתכמה בנאומים באסֵפת-עם אחת. [...] לפני שנסעתי [לבקר בעיר המחוז אלכסנדריה ושלוש העיירות דמיטרובקה, זנמינקה ונובאיה-פראגה] ליוויתי את ברכר לעגלת הסוסים שעמדה להביאו לנובו-מירגורוד [כיום נובומירהורוד, Новомиргород], שאליה לא הגיעה רכבת. לא העליתי על הדעת, שלא יחזור עוד. במחוז השתוללה אז מרידת איכרים נגד הגרמנים, והמורדים פרצו לנובו-מירגורוד. בין חפציו של ברכר מצאו כמה מן המפות של ארץ ישראל שהוציאה בשעתה הסתדרות התלמידים הציונים באודסה, ובראותם אותיות בלתי מובנות האשימו את ברכר שהוא מרגל גרמני, ובו במקום הרגוהו.
במהפכה הקומוניסטית בברית המועצות נספה הבן מאיר ברכר ב-1918 באודסה בשורות הצבא האדום, שזה מקרוב הוקם. שלושת הבנים – אברהם, עזריה והדסה ברכר, חזרו ארצה בספינה 'רוסלאן' בחנוכה תר"ף (דצמבר 1919), והיו מהגרעין המייסד של קבוצת קריית-ענבים. ישראל ברכר חזר ארצה בשנת 1920, ולאחר חמש שנות הוראה במנחמיה הפך לכתב הראשון של עיתון "הארץ" בצפון.
הנצחה.
עיזבון נתן יהודה ברכר מופקד בארכיון הציוני המרכזי ("משפחת ברכר").
בניו של נתן ברכר, אברהם ועזריה קריתי (לאחר עִברוּת שמם), היו ממייסדי קריית-ענבים. בתחילת שנות ה-20 (במאה ה-20) הם נטעו לזכר אביהם חורשת אורנים קטנה על מִפלס גבוה בצלע ההר מדרום-מזרח לקיבוץ. החורשה נתחמה בסלעים גדולים מאוד שבגלל צורתם דמוית המזבח, קיבלו את השם 'המזבח'. בקרבות לפריצת המצור על ירושלים בפרוץ מלחמת העצמאות, כשהובאו חללי חטיבת הפלמ"ח 'הראל' למנוחות בבית העלמין של קריית-ענבים השקיפו עליהם חורשת האורנים ואבני ה'מזבח' בדרכם האחרונה.
מטוסים
וירצבורג (פירושונים)
לוי מן
לוי מן (17 בינואר 1927, י"ד בשבט תרפ"ז – 20 בדצמבר 2012, ח' בטבת תשע"ג) היה מראשוני חטיבת גולני במלחמת העצמאות, מפקד קרבי במלחמות ישראל שעוטר בשני ציונים לשבח. חבר קיבוץ בית-השיטה וראש אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון.
תולדות חייו.
לוי מן נולד בצ'ורטקוב שבפולין, בן זקונים להוריו פרומה ויאיר מן. באפריל 1936 עלתה המשפחה ארצה והקימה משק חקלאי בכפר-ברוך שכלל לול, רפת, מטעים ופלחה. כעבור שנה נפטר האב בעקבות תאונת עבודה ועול ניהול המשק נפל על ארבעת הבנים – דב, יוסף, אריה ולוי מן. בפרוץ מלחמת העצמאות גויס לשירות צבאי, שבו המשיך עד לנישואיו ב-1954 עם גינה לבית שמאראגד מקיבוץ תל-יוסף. הזוג הצעיר קבע את ביתו בקיבוץ בית-השיטה, שבו נולדו ארבעת בניהם ובנותיהם – ניר מן, אירית ירדני, מיכל מן-וורגפט ונועם מן. תחילה עבד בגידולי השדה ולאחר כן התמנה לריכוז העבודה במשק, ריכז את ענף הלול וב-1968 נבחר למזכיר הקיבוץ. בתקופת כהונתו הכפולה (1968–1972) חולל לוי מן מהפכה רבתי בבית-השיטה. במסגרת המדיניות הכלכלית הועתק מרכז הכובד מהחקלאות לתעשייה, הונהגה רפורמה בשימושי ההון, הוכנסו שינויים מבניים במערך השירותים וגולת הכותרת הייתה בניית חדר האוכל החדש. בתחום החברתי גיבש את אוגדן התקנונים "אורחות חיינו", הנהיג את "התקציב הכולל" לחברי הקיבוץ, שנת חופש, מסלול צעירים, מסגרת לימודים אקדמיים ועוד. בתפקידו כרכז ועדת החגים מיסד את הצוותים הקבועים לעריכת חגי ישראל ובמשך שנים רבות ריכז את צוות ליל הסדר בפסח, שהיה החג המרכזי בלוח מועדי השנה. כל חייו התרחק מעסקנות תנועתית ומפלגתית, אולם נרתם למשימות נקודתיות לצד שירות ממושך במועצה האזורית הגלבוע. בשנת 1973 החל לעבוד במפעל "חרושת מתכת" בקיבוצו. בתום תפקידו במשרד הביטחון בשנת 1984 נבחר שוב למזכיר הקיבוץ ואחר כך חזר לעבודת כפיים על רצפת אולם הייצור ב"חרושת מתכת". כל חייו הגשים לוי מן, הלכה למעשה, את אורח החיים הקיבוצי ובשנות גבורותיו נרתם לעבודה התנדבוּתית בשירות ציבור החברים המבוגרים.
לוי מן הלך לעולמו בבית השיטה ונטמן בבית העלמין בקיבוצו.
שירותו הצבאי והביטחוני.
בהיותו בן ארבע-עשרה שנים התגייס לוי מן ב-1941 לארגון ההגנה והחל בפעילות מבצעית. בגיל שבע-עשרה הוצב ביחידת החי"ש (חיל השדה) המרחבית והשתתף במאבק המזוין נגד הכוחות הבריטיים. בפרוץ מלחמת העצמאות היה מראשוני חטיבת גולני שבשורותיה לחם כמפקד מחלקה בקרבות בגליל ובנגב. לאחר מלחמת העצמאות שירת ארבע שנים בצבא הקבע בפיקוד הצפון, ולאחר שחרורו נקרא לתקופות שירות ממושכות במילואים. במלחמת סיני (מבצע "קדש") בסתיו 1956 היה מפקד הפלוגה שכבשה את שארם א-שייח' בסיני. על מבצע זה, שבו נפצע, הוענק לו ציון לשבח מאלוף פיקוד הדרום, חיים לסקוב, על מנהיגות למופת ועוז רוח בקרב. ב-1958 מינה אותו אלוף פיקוד הצפון, יצחק רבין, למפקד גדוד 25, שהוסב כעבור שנתיים לחרמ"ש (חיל רגלים משוריין). במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד 25 בקרבות חטיבה 45 בשומרון וברמת הגולן. במִסדר הניצחון לאחר המלחמה הוענק לגדוד ציון לשבח על מבצעיו במלחמה. מפקד החטיבה משה (בריל) בר-כוכבא, רצה שמן יישאר איתו בתפקיד סגן מפקד החטיבה (סמח"ט), ולשם כך הוא יצר תקן חדש - סמח"ט ב': בשִגרה היה סמח"ט במינוי קבע לתפקידים המִנהליים, ובמבצעים גויָס מן למילואים כדי לשמש בתפקיד סמח"ט קרבי. עם בר-כוכבא הקים מן את חטיבת הטנקים 188 (ברק) ופיקד על כוחותיה בימי קרב בסוריה (מבצע קיתון 10) ובלבנון (מבצעי קלחת 2 ומבצע קלחת 4 מורחבת). במלחמת יום הכיפורים היה לוי מן סמח"ט בחטיבת הטנקים 679 בפיקודו של אוֹרי אור. העוצבה בלמה את המתקפה הסורית בנפאח, הדפה את הסורים מעבר לגבול, ובמתקפת הנגד התייצבה 40 ק"מ מדמשק. לימים העיד האלוף אור: "לוי ניחן במנהיגות בשיעור קומה משכמו ומעלה ובסמכותיוּת טבעית. הוא רכש את אֵמון המפקדים והחיילים, ומרגע שזיהו את קולו ברשתות הקשר הם ידעו שהם יכולים לסמוך עליו, והוא ידע שכל מה שיגיד יבוצע". לאחר מכן שימש במשך עשר שנים אחראי על מערך מל"ח (משק לשעת חירום) בצפון המדינה.
בשנת 1982 גויס על ידי אריאל שרון, שר הביטחון, לתפקיד ראש אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון. במהלך כהונתו שירת תחת שלושה שרי ביטחון – אריאל שרון, משה ארנס ויצחק רבין. בסיום תפקידו בשנת 1984 זכה פיקוד הנח"ל בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
מן השתחרר סופית מצה"ל בגיל 70 בטקס חגיגי בהשתתפות אלוף פיקוד הצפון עמירם לוין, האלוף ישראל טל (טליק) כתב לו: "מאז ומתמיד הערכתי אותך כאחד מבכירי המפקדים שלנו בשריון. כך אמרו לי גם מפקדי השריון לפני אורי בן-ארי, דדו (דוד אלעזר) ובר-לב, וכך מקובל על כולם בשריון: לוי מן – שם דבר!".
מהלך מוטעה
מחסה (ספר)
אבק שרפה (ספר)
ננדה
ננדה (בצרפתית: Nendaz) היא רשות מקומית הכוללת כ-15 כפרים באזור קונטיי בקנטון ואלה שבשווייץ.
היסטוריה.
ננדה מוזכרת לראשונה בשנת 984 בשם Nenda. בעבר נודעה גם בשמה הגרמני "ניינד" (Neind) אך כיום שם זה אינו בשימוש.
גאוגרפיה.
שטחה של ננדה נמצא במרכזו של קנטון ואלה ומשתרע מהגדה השמאלית של נחל הרון שבגובה 490 מטר מעל פני הים, ועד לפסגת רוזאבלאנש (Rosablanche) המתנשאת לגובה של 3,336 מטר.
בשטחה נכללים כ-15 כפרים ועיירות, בהם:
נכון לשנת 2012 שטחה של ננדה הוא 85.9 קמ"ר, כאשר 25.4% משמשים לגידולים חקלאיים, 31.7% הם שטחים מיוערים, 5% הם שטחים מיושבים (מבנים ודרכים) ו-37.9% הם אדמה לא-יצרנית.
דמוגרפיה.
בננדה מתגוררים (נכון לדצמבר 2012) 6,005 תושבים, מהם 10.2% הם אזרחים זרים.
בעשר השנים האחרונות גדלה האוכלוסייה ב-10.6%, מהם 8.5% על ידי הגירה ו-1.1% על ידי גידול טבעי.
94% מהאוכלוסייה דוברים צרפתית כשפת אם, 3.1% דוברים גרמנית, 0.8% דוברים פורטוגזית, 23 תושבים דוברים איטלקית ו-2 תושבים דוברים רומאנש כשפתם הראשונה.
66.9% מהתושבים הם ילידי ננדה, 14.2% נולדו בעיירה אחרת בקנטון ואלה, 8.2% בעיר אחרת בשווייץ, ו-7.5% נולדו מחוץ לשווייץ.
התפלגות האוכלוסייה לפי גילאים (נכון לשנת 2000) היא 24.7% בגילאי 0-19, 59.5% בגילאי 20-64, ו-15.8% הם בגיל 64 ומעלה.
תיירות.
תיירות חורף.