בתחילת אפריל 2004, שלושה יפנים - עיתונאי ושני עובדי סיוע - נחטפו בידי טרוריסטים. החוטפים איימו לשרוף את בני הערובה בחיים אם יפן לא תסיג את חייליה מעיראק. ב-15 באפריל החטופים שוחררו, ככל הנראה לנוכח לחץ מתמשך בתוך יפן להסיג את החיילים. למחרת, שני יפנים נוספים - עובד סיוע ועיתונאי - נחטפו, אולם גם הם שוחררו תוך 24 שעות. ב-20 ביולי פרסם אבו מוסעב א-זרקאווי הצהרה בה איים לבצע פיגועים כנגד מטרות יפניות, אם יפן לא תסיג את חייליה. ב-30 באוקטובר נחטף תרמילאי יפני בשם שוסי קודה בבגדאד. כעבור כמה ימים נמצאה גופתו לאחר שממשלת יפן סירבה ליצור קשר עם החוטפים. ב-9 במאי 2005 נהרג אקיהיקו סאיטו, יועץ אבטחה פרטית יפני שעבד עבור הצבא הבריטי בעיראק. המוות זעזע את החברה היפנית, והגביר את הדרישה להוציא את החיילים מעיראק.
סקר שנערך ביפן בסוף שנת 2005, הראה כי 69% מאזרחי יפן רוצים בהחזרת החיילים. למרות זאת, ב-8 בדצמבר החליטה ממשלת קואיזומי על חידוש המנדט הצבאי בעיראק בשנה. ב-25 ביוני 2006 הבטיח קואיזומי להסיג את הכוחות מעיראק במהירות. הנסיגה נעשתה בצורה הדרגתית, וב-18 ביולי עזב החייל היפני האחרון את עיראק. המחנה היפני הועבר לשליטת הבריגדה ה-2 של צבא עיראק. הכוחות היפניים לא חזרו למולדת, אלא נשארו בכוויית. ממשלת יפן המשיכה לספק תמיכה לוגיסטית לכוחות הרב-לאומיים בעיראק באמצעות רכבת אווירית מכוויית.
ב-17 באפריל 2008 פסק בית המשפט העליון של יפן כי שיגור החיילים מחוץ לגבולות המולדת אינו חוקי. עקב כך, החלה יפן לפנות את כוחותיה מכוויית. אחרון החיילים היפנים חזר למולדת ב-18 בדצמבר.
הארי האמפרי מור
הארי האמפרי מור (אנגלית: Harry Humphrey Moore: 21 ביולי 1844 - 2 בינואר 1926) היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בעבודותיו המתארות את יפן, ספרד וצפון אפריקה.
ביוגרפיה.
אביו, קפטן ג'ורג' האמפרי מור, היה בונה ספינות וצאצא של אוזיאס האמפרי, צייר מיניאטורות אנגלי. הוא היה חרש מלידה. בתחילה למד בבית הספר האמריקאי לחירשים בווסט הרטפורד, המוסד הוותיק ביותר באמריקה מסוג זה, ולאחר מכן הועבר לבית הספר לחירשים, בפילדלפיה.
שם הוא התחיל לקחת שיעורי אמנות מצייר הדיוקנאות, סמואל בל ווה דרכו הוא פגש את תומאס אייקינס, והחל לקחת גם ממנו שיעורים. על פי המלצתו של אייקינס, הוא נסע לפריז כדי ללמוד בבית ספר לאמנויות אצל ז'אן-לאון ז'רום. הוא גם למד אצל אדולף איבון. מאוחר יותר, הוא לקח כמה קורסים באנטומיה בבית ספר לרפואה בסן פרנסיסקו, והיה מבקר באזור זה לעיתים קרובות עד 1907.
לאחר שסיים את לימודיו הבסיסיים, בשנת 1869, הוא ליווה את אייקינס ואת החרט ויליאם סארטיין, בטיול לספרד. הוא התרשם מאוד, ונשאר שם מספר שנים לאחר שחבריו חזרו לפריז. בספרד שהה בעיקר בסגוביה ובגרנדה, שם הוקסם במיוחד מהתרבות המורית.
ב-1872 הוא התחתן עם איזבלה דה סיסטו אי נייטו, ממשפחה צבאית בולטת בסרגוסה, שידעה שפת סימנים כי הייתה לה חברת ילדות חירשת. הם נסעו לגור במרוקו, שם שהו כמעט שנתיים - טיילו וציירו לעיתים קרובות בליווי צבאי.
הוא חזר לניו יורק ב-1874 ופתח סטודיו והשתתף בתערוכות באקדמיה הלאומית לעיצוב ובאקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה.
הוא גם הציג שתי תערוכות יחיד, בסן פרנסיסקו, בגלריה סנו ומיי ובמועדון הבוהמיין. שם פגש את קתרין בירדסל ג'ונסון (1834–1893), פילנתרופית ואספנית אמנות, שהזמינה אותו ואת אשתו להתלוות אליה בטיול ליפן ב-1880. הוא הסכים, והפך לאחד האמנים האמריקאים הראשונים שהגיעו לשם. הוא יצר למעלה משישים ציורים תוך כדי ביקור, שהם בין היצירות המוכרות ביותר שלו.
הוא בילה את רוב הקריירה המאוחרת שלו בציור פורטרטים של ילדים, אמריקאים עשירים ובני האצולה האירופית. זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוא נסע לחיות באירופה ומת בפריז.
שמואל נתן
שמואל (פריץ) נתן (21 בנובמבר 1914 - 1 ביוני 1977) היה רב, מזכירו האישי של יצחק בן צבי וממקימי תעשיית התיירות במדינת ישראל.
תולדות חייו.
נולד בברסלאו והוסמך לרבנות מטעם בית המדרש לרבנים בברסלאו, משם עבר לברלין ועסק בפעילות ציונית. ב-1939 עלה לארץ ישראל. במלחמת העולם השנייה כיהן כרב צבאי בדרגת לוטננט קולונל בחיל האוויר המלכותי הבריטי. בתום המלחמה היה למזכירו האישי של יצחק בן צבי, שכיהן כיו"ר הוועד הלאומי.
ב-1948, כתוצאה מידיעת שפות ובקיאותו הן באתרים ומנהגים יהודיים והן במנהגי כנסיות הנוצריות השונות, נקלט נתן בחברה הישראלית לתיירות במשרד ראש הממשלה ומנהל לשכת התיירות הממשלתית בירושלים. ב-1952, עם הקמת "מרכז התיירות" במשרד המסחר והתעשייה התמנה לחבר מועצה המייעצת. בשנות השישים ניהל את לשכת התיירות הממשלתית של ישראל בניו יורק. בתקופת משה קול כשר התיירות כיהן נתן כיועץ ליחסי חוץ ויו"ר המועצות המייעצות, יו"ר ועדת האתיקה ויו"ר ועדת מדרוג בתי המלון. כן ייצג את ישראל בארגון התיירות העולמי, שם נקרא "רבי נייתן" והיה "שר החוץ של התיירות הישראלית".
כיהן במקביל גם כנשיא בית הכנסת ישורון ומזכיר כבוד של המוסד הישראלי לפרסומים תלמודיים. כרב אורתודוקסי-מודרני חיתן מאות רבות של זוגות צעירים חילוניים בירושלים.
נפטר בעיר מאלגה שבספרד בעת מילוי תפקידו בקונגרס הבינלאומי של ארגון התיירות העולמי.
על שמו רחוב בשכונת גבעת משואה בירושלים.
אנה מריה יוקל
אנה מריה יוקל (בגרמנית: Anna Maria Jokl; 23 בינואר 1911, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 11 באוקטובר 2001, ירושלים) הייתה סופרת, עיתונאית ופסיכותרפיסטית יהודיה גרמניה.
קורות חיים.
יוקל הייתה בת לבית יהודי מתבולל, הצעירה מבין שלוש בנות. אביה לחם במלחמת העולם הראשונה ושב מהחזית כשהוא נכה. לאחר זמן קצר נפטר. אמה נישאה בשנית ובשנת 1927 התיישבה המשפחה בברלין. מעת לעת, בין השנים 1924–1928, שהתה יוקל בבית הורי אמה בברסלאו. יוקל עבדה כתסריטאית עבור UFA, אולפן קולנוע גרמני מרכזי בין מלחמות העולם. במאי 1933 הוקרן סרטה הניסיוני "רכילות" (Tratsch) בברלין אך עקב עליית המפלגה הנאצית לשלטון, נאסר מאותה עת ואילך להזכיר את שמה בהקשר אמנותי ותרבותי.
בשנת 1933 עברה יוקל לגלות בפראג, שם כתבה את ספרי הילדים "בסיליוס נוקס" (1937) ו"צבע הפנינה". עם חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה, ב-15 במרץ 1939, נמלטה יוקל לפולין. כתב היד של "צבע הפנינה" נותר בפראג אך הוברח אליה מאוחר יותר על ידי האדם שסייע בבריחתה. סיפרה יוקל: "הוא ידע שאין בידי כל אפשרות לגמול לו על אומץ לב שכזה, שאין לו תגמול. אם כן, למה עשה זאת? 'הערתי רבים את הגבול', השיב לי שם, בבית הקפה בקטוביץ, 'רובם התלוננו על כל מה שהשאירו מאחוריהם. את לא התלוננת. צר היה לך רק על ספר אחד שכתבת. זה מצא חן בעיני'."
מפולין נמלטה יוקל לבריטניה. בלונדון עסקה יוקל בפרויקטים חברתיים. בין היתר השתתפה בקמפיין למען הקמת בית לילדים שהיו פליטים מגרמניה הנאצית וכתבה והעלתה על הבמה מחזות לילדים, עם קבוצת צעירים צ'כוסלובקים.
בשנת 1945 החלה יוקל ללמוד פסיכולוגיית מעמקים, ובכך המשיכה במכון קרל גוסטב יונג בציריך ב-1950. היא ייחסה את כישלונה בבחינות לאנטישמיות של יונג ועוזרו, טוני וולף (Toni Wolff). היא לא קיבלה דיפלומה מהמכון, אך עבדה כפסיכולוגית, בין השאר עבור בית החולים היהודי בברלין.
בשנת 1948 יצא לאור הרומן שלה, "צבע הפנינה" (Die Perlmutterfarbe). בשנת 1950 עברה למזרח ברלין לרגל תכנון צילומו של סרט המבוסס על ספרה זה, אך גורשה משם כעבור זמן קצר על ידי השלטונות הקומוניסטים, ללא נימוק, והתסריט שכתבה על בסיס הספר נדחה. רק ב-2008 עיבד הבמאי מרכוס רוזנמילר את הספר לסרט, וב-2013 עיבד המחזאי כריסטוף נוסבאומדר (Christoph Nußbaumeder) את הספר למחזה, וזה הועלה על במת התיאטרון Düsseldorfer Schauspielhaus בדיסלדורף.
בין השנים 1951–1965 התגוררה יוקל במערב ברלין ועבדה כפסיכותרפיסטית ופובליציסטית. ב-1965 עברה לירושלים. היא הייתה חברה באגודת הסופרים בשפה הגרמנית בישראל (Verband deutschsprachiger Schriftsteller Israels) ובארגון הסופרים הבינלאומי, במדור הסופרים הגרמנים החיים מחוץ לגרמניה. בנוסף לעבודתה כפסיכותרפיסטית, הקדישה עצמה ליצירתה הספרותית.
בשנת 1995 הוענק לה, על מכלול יצירתה, פרס האנס אריך נוסאק (Hans-Erich-Nossack-Preis) .
בשנת 2011, לרגל יום הולדתה המאה, פורסמו כתבים אוטוביוגרפיים, מכתבים וסיפורים שכתבה תחת הכותרת "משש תקופות חיים" (Aus sechs Leben).
יצירתה מאופיינת בקווים אוטוביוגרפיים בולטים. בנוסף, כתבה מחקר פסיכואנליטי, "ההתמודדות עם העבר" (Bewältigung der Vergangenheit) שיצא לאור ב-1968. עוד תרגמה ספרות יידיש ועברית לגרמנית, כולל ספרו של צבי קוליץ, "יוסל רקובר מדבר אל אלוהים" (1956).
קישורים חיצוניים.
קרן דותן, מגדל בבל בירושלים, ישראל היום, נובמבר 2021
עינה ארדל, "על תמציות", פנס מוסף לביקורת ספרות, פברואר 2022
אורית חיון
אורית חיון (נולדה ב-17 בינואר 1970) היא עורכת דין ישראלית, העוסקת בתחום הפלילי.
ביוגרפיה.
חיון נולדה בחיפה לרפאל, רואה חשבון ואיש עסקים. שירתה בצה"ל כמדריכת טנקים בבסיס צאלים וכקצינת הדרכה, ובשירות המילואים משרתת כעורכת דין ב.