נושא נוסף בו טיפל היה הנחת צינור הגז הטבעי לחיפה. בשל ריכוז המפעלים באזור חיפה, נודעה חשיבות רבה להעברתם לפעולה על ידי גז טבעי ובכך להביא להפחתת זיהום האוויר, התחלואה והתמותה באזור. צינור הגז, ביחד עם תשתיות רכבת העמק וכביש 6, נועדו לעבור באדמות הדרוזים באזור מפער נחל קישון. בשל חילוקי דעות בינמשרדיים והבטחות סותרות שניתנו לבעלי הקרקע על ידי השרים, התעכבה הנחת צינור הגז משנת 2006. במהלך עיסוקו בעניין עורר גבאי סערה ציבורית כאשר בנאום פומבי שנשא אמר כי: "הדרוזים הפכו למילה שמהלכת אימים על משרדי הממשלה". גבאי מיהר להתנצל, אולם הדרוזים תבעו את השעייתו. למרות זאת גבאי המשיך לטפל בעניין וגיבש פתרון של החלפת קרקעות. אולם הדרוזים נסוגו בהם מהסכמה זו. על-אף התנגדותם החלו העבודות, שנתקלו בראשיתם בהפגנות. הדרוזים בחרו לעבור לאפיק משפטי ועתרו לבית המשפט העליון כנגד העבודות, אולם זה לא עצר את העבודות והמליץ לדרוזים לאמץ את מתווה הפתרון שהוצע על ידי גבאי.
ביוני 2010 פסל בג"ץ את ההסדר שהיה נהוג מכוח חוק התקציב לפיו שולמו קצבאות הבטחת הכנסה לאברכים הלומדים בישיבות להם לפחות שלושה ילדים ורמת השתכרות מינימלית. הממשלה עמדה לפני אישור תקציב דו-שנתי לשנים 2011–2012 וכיו"ר ועדת הכספים של הכנסת כיהן ח"כ משה גפני מסיעת יהדות התורה. שר האוצר, יובל שטייניץ, שהיה זקוק לתמיכתו של ח"כ גפני באישור התקציב, מיהר להבטיח לו כי הסדר התשלום יימשך ויעוגן בחקיקה. גבאי גיבש המלצות שנועדו לתמרץ את האברכים ליציאה לעבודה. ההמלצות כללו הגבלת התקופה בה יקבלו האברכים את הקיצבה והגבלת הסכום המרבי שיוקצה לקצבאות, כך שאם יגדל מספר האברכים, תיקטן הקצבה אותה יקבל כל אחד מהאברכים. ההממשלה את המלצות ועדת גבאי. בג"ץ, שנידרש לעניין במסגרת עתירה שהוגשה כנגד החלטת הממשלה, החליט שלא להוציא צו ביניים כנגד ההחלטה.
בעניין גיוס בני ישיבות גבאי גיבש החלטה שמטרתה הייתה להכפיל בתוך חמש שנים את מספר המשרתים ולהביא לכך ששני שלישים מכל מחזור גיוס חרדי ישרת בצבא או בשירות אזרחי. הצבא, הסכים להחלטה שגובשה על ידי "ועדת גבאי" וזו אושרה על ידי הממשלה כמעט ללא התנגדות. עם זאת ההחלטה לא הייתה נקייה מביקורת: עמותת חדו"ש הגישה עתירה כנגד ההחלטה וטענה כי היא מביאה לפטור סיטונאי של חרדים משירות צבאי. עם זאת בג"ץ לא מצא לנכון לעצור את ביצוע ההחלטה ולא הוציא צו ביניים כנגדה.
גבאי עמד בראש שורה של ועדות ובניהן ועדת האיתור של יו"ר מפעל הפיס,; ועדות ליישום מסקנות ועדות חקירה בתחום המים ובתחום הטיפול במפוני גוש קטיף, ועדה להסרת חסמים לבניה למגורים וועדת התחרותיות ביחד עם חיים שני. ריבוי הוועדות בראשן עומד גבאי גרר ביקורת רבה, שהתמקדה בשאלה האם הממשלה משליכה לפיתחן של ועדות כל בעיה קשה והאם בידי גבאי הזמן לנהל את כל הוועדות הללו.
לאחר שנתיים בתפקידו, החליט גבאי לסיים את תפקידו והוא פרש ב-4 בספטמבר 2011.
ריבוי הנושאים, שהופקדו בידיו של גבאי על ידי ראש הממשלה והממשלה וריכוז הכוח העניקו לגבאי את התואר "הבורר". הוא דורג בשנת 2010 במקום השישי בדירוג מאה המשפיעים על הכלכלה הישראלית של מגזין TheMarker, תוך שהעיתונות טוענת כי הוא "האיש החזק ביותר בשירות הציבורי והשפעתו בתחומי המשק והחברה גדולה מזו של מרבית השרים".
פעילותו העסקית.
לאחר הבחירות לכנסת התשע עשרה שימש חבר בצוות המשא ומתן של מפלגת הבית היהודי לשיחות עם נציגי מפלגת הליכוד.
בתחילת שנת 2013 מונה למומחה כלכלי מטעם בית המשפט בתיק אי.די.בי.. גבאי התגלה כמומחה אקטיבי ביותר, שלא המתין לסופו של תהליך כדי לחוות עליו את דעתו, אלא התערב במשא ומתן של בעלי איגרות החוב מול איי די בי חברה לאחזקות ובעל השליטה, נוחי דנקנר מתוך מטרה להביא למקסימום החזר לבעלי החוב.
בספטמבר 2016 מונה ליושב ראש קרן הנדל"ן מגוריט. תפקיד בו שימש עד נובמבר 2017.
גבאי מונה גם כמשקיף מטעם בית המשפט המחוזי לחברת דואר ישראל, בשל החשש שלא תעמוד בתשלום חובותיה ולצורך ביצוע תוכנית הבראה בחברה. הוא לא היסס לתקוף את המדינה על התנהלותה, ואף הישווה התנהלות זו להתנהלות הטייקונים, שהתנערו מחברות בבעלותם. ב-2017 מונה לכהן כיושב ראש מועצת המנהלים של קופת חולים מאוחדת.
חיים אישיים.
גבאי נשוי בשנית. אשתו הראשונה נפטרה כשבתם הייתה בת שלוש. הוא אב לחמישה ומתגורר במודיעין-מכבים-רעות.
כסף ורוד
כסף ורוד (מאנגלית: Pink money) הוא מונח המתאר את כוח הקנייה של קהילת הלהט"ב, לעיתים קרובות ביחס לתרומות פוליטיות. עם עלייתהּ של התנועה לזכויות הלהט"ב, הפך הכסף הוורוד משוק-שוליים לתעשייה משגשגת בחלקים רבים של העולם המערבי, כמו ארצות הברית והממלכה המאוחדת. ממחקריה של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בארצות הברית עלה כי הכנסה שנתית ממוצעת של משפחה הומוסקסואלית היא 50 אלף דולר בשנה, לעומת 35 אלף למשפחה הטרוסקסואלית ועל כן עסקים רבים מציעים שירותים מיוחדים ללקוחות להט"בים, ובכללם מועדוני לילה, חנויות, מסעדות ואפילו מוניות; שורשו של הביקוש לעסקים כאלה הוא באפליה הנוהגת על ידי מקצת מהעסקים המסורתיים. הכסף הוורוד ברחבי העולם נאמד ב-350 מיליארד ליש"ט, והוא מפוזר על פני מגוון מגזרים - בעיקר בידור ומוצרי צריכה.הכוח הכלכלי של הכסף הוורוד נתפס ככוח המיטיב עם הקהילה קהילת הלהט"ב, המייצר "זהות עצמית פיננסית" אשר מסייעת לפרטים בקהילה להרגיש חלק מקהילה שמעריכה אותם. אכן, 90% מההומוסקסואלים תומכים בעסקים המכוונים לכסף ורוד, ונמנעים מעשיית עסקים עם חברות הנודעות כמתנגדות לקהילה. אף על פי כן, ישנם מבקרים המותחים ביקורת על עסקים המתמקדים בכסף הוורוד, בטענה שעסקים אלה מבודדים את הקהילה מהחברה ופוגעים בזכויותיה. פעילי להט"ב המתנגדים לקפיטליזם מבקרים את המונח שלטענתם תורם ליצירת תרבות גאה צרכנית ולתלות בתאגידים כדי לקדם עבור זכויות להט"ב.
בשנת 2019, לאנשי להט"ב המוגדרים כמבוגרים ברחבי העולם היה כוח קנייה משולב של כ-3.7 טריליון דולר.
ארצות הברית.
בארצות הברית נפוצים הכינויים "דולר ורוד" ו"דולר של דורותי". ההערכה היא השוק הלהט"בי האמריקני גלגל כ-641 מיליארד דולר בשנת 2006. זאת ועוד, רבים ממשקי הבית הללו נודעים על ידי דמוגרפים כ-DINK (.Dual (or double) income, no kids) - משקי בית המאופיינים בשיעור גבוה של הכנסה פנויה. בארצות הברית נמנים חברי הקהילה עם אחת מהקבוצות האמידות ביותר, עם שכר העולה על 50,000 דולר בשנה.
מספר תעשיות אמריקניות יצאו בקמפיינים פרסומיים המכוונים לקהילה; לדוגמה, חברת 'אמריקן איירליינס' הצליחה להגדיל את הכנסותיה מהשוק הלהט"בי מ-20 מילון דולר ב-1994 ל-193.5 מיליון דולר ב-1999, לאחר שהקימה צוות המוקדש לשיווק בקרב הומואים ולסביות.
בפוליטיקה נתפס כסף ורוד כמעורר מחלוקת, בעיקר לאור לחץ שמפעילות קבוצות מסורתיות המקדמות ערכים מסורתיים והטרו-צנטריזם; לדוגמה, בשנת 1988 המועמד לנשיאות מייקל דוקאקיס התנער באופן גלוי מכסף ורוד במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית. ואולם, לאחרונה הפך כסף ורוד למקובל יותר, בעיקר כמקור חשוב לגיוס כספים של המפלגה הדמוקרטית; בשנת 2000 הסתכמה תרומת אנשי הלהט"ב לוועידת המפלגה לבדהּ ב-5 מיליון דולר, "סכום שמציב אותם במדרגה הראשונה של התורמים הדמוקרטים, יחד עם ארגונים, ועורכי דין". מועמדים חשובים כדוגמת ביל קלינטון, אל גור, ג'ון אדוארדס, ברק אובמה, הילרי קלינטון, הווארד דין, ג'ון קרי וג'ו ביידן השיקו קמפיינים ייחודים שפנו לקול הלהט"בי.
הממלכה המאוחדת.
בממלכה המאוחדת שגור הביטוי 'הלירה הוורודה', ולעיתים אף נעשה שימוש במונח 'הלירה הכחולה' ביחס לשוק הלסבי. מעריכים כי השוק הלהט"בי הבריטי כמגלגל שישה מיליארד ליש"ט בשנה. בשנת 2001 ייצרו מספר חברות להט"ב מדבקות כחולות והדביקו אותן על גבי אלפי מטבעות ליש"ט אשר עדיין מצויים במחזור.
הלירה הוורודה נחשבת כאחראית למכירות הגבוהות של מספר מוצרים פופולריים בקרב חברי קהילת הלהט"ב, והדוגמה הבולטת לכך ביותר היא מכירות תקליטים של אייקונים להט"בים כגון מדונה, קיילי מינוג ושר. חברות גדולות רבות הבינו לאחרונה את כוחהּ הרב של הלירה הוורודה והחלו לשווק את מוצריהן ישירות לקהילת הלהט"ב בעזרת פרסום בעיתונות להט"ב. ביוני 2006 התכנסה ועידת שיווק מיוחדת בשם "הלירה הוורודה" בלונדון, וחברת המחקר לשיווק כינסה ועידה דומה בנובמבר 2006.
מנגד, ישנם קבוצות וארגונים בממלכה המאוחדת המתנגדים למה שהם מכנים "תהליך ההתכנסות לגטו", "קונפורמיזם" ו-"מסחור של הלירה הוורודה". עם ארגונים אלה נמנים: !OutRage, ה-NUS LGBT Campaign וה-Queer Youth Alliance.
איל גבאי
ויל ויטון
ריצ'רד ויליאם "ויל" ויטון השלישי (באנגלית: Richard William "Wil" Wheaton III; נולד ב-29 ביולי 1972) הוא שחקן, סופר ומדבב אמריקאי אשר ידוע במיוחד במשחקו בסדרה "" בתפקיד וסלי קראשר, בשל משחקו בסרט "אני והחבר'ה" בתפקיד גורדי לאצ'נס, ובשל משחקו בסרט הקולנוע "חיילי צעצוע" בתפקיד ג'ואי טרוטה. בהמשך כיכב בתפקיד אורח במספר פרקים בסדרת הטלוויזיה "המפץ הגדול" בה שיחק את עצמו.
ביוגרפיה.
ויטון נולד בברבנק, קליפורניה לדבי אוקונר וויליאם ויטון הבן. יש לו אח ואחות.
הופעתו הטלוויזיונית הראשונה הייתה בשנת 1981 בסרט הטלוויזיה "A Long Way Home", והופעתו הקולנועית הראשונה הייתה בתפקיד מרטין בריסבי בסרט האנימציה משנת 1982 "The Secret of NIMH".