משדר החדשות הראשון (וששודר לזמן קצר) היה "ויאדומסוצ'י דנייה" אשר החל שידור באפריל 1957 ושרד עד סוף 1957. תשדיר התחזית הראשון שודר ב-4 בספטמבר 1957. מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית והפוליטביורו של המפלגה הכריזו על דז'ניק טלויזיני, תוכנית חדשות בשליטת הממשלה אשר החלה שידוריה ב-1 בינואר 1958. הקיצור של התוכנית היה "DTV" עד שנות השבעים המאוחרות אך התוכנית נהייתה ידועה כ"דז'ניק" (יומן) לקהל הרחב במהלך שלושת העשורים הבאים.
תזמון ולוח זמנים.
כל פרק של התוכנית שודר במקור בשעה 20:00 ומ-1965 בשעה 19:30. הטלוויזיה הפולנית ממשיכה לשדר את תוכנית הדגל שלה, "ויאדומוסצ'י" באותה שעה, עד היום.
עם התפתחותה של הטלוויזיה הפולנית, ספין-אופים ותוכניות אחרות החלו ללוות את דז'ניק. ב-2 באוקטובר 1970 הערוץ השני, "TVP2", נוסד. מ-1965 עד 1976 גרסת הערב של דז'ניק הוחלפה על ידי "מוניטור" אשר קוריינה על ידי קארול מלצוז'ינסקי ואדמונד מצלבסקי. ב-26 ביוני 1986, שודר לראשונה מבזק חדשות חדשה שהיה קצר יותר וישיר יותר שנקרא "טלהאקספרס" ב"TVP1". מ-30 במרץ 1987, תוכנית חדשה שודרה, "פנרומה" שהקבילה ל"טלהאקספרס" ב"TVP2".
תחת המשטר הצבאי בפולין, מדצמבר 1981 דז'ניק קוריינה על ידי קצינים של הצבא הפולני, או קריינים לבושים במדי צבא ושודרה 24 שעות ביממה. זמן השידור באותה תקופה הוארך ל-60 דקות לפרק. התוכנית חזרה לצורתה המקורית ב-1983.
השידור הצבעוני הראשון של דז'ניק התרחש ב-6 בדצמבר 1971.
התוכנית שודרה לאחרונה ב-17 בנובמבר 1989.
פולמוסים ומורשת.
התוכנית הייתה שנויה במחלוקות במהלך קיומה מכיוון שלא שידרה חדשות שיכלו לגרות סנטימנט אנטי-ממשלתי. יותר מכך, הסמכויות הקומוניסטיות ברפובליקה העממית הפולנית ומפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית שימשו בתוכנית כתעמולה ומניפולציות של הקהל. משדרי חדשות דומים שומשו עבור סיבות זהות והיו קיימים בכל מדינות הגוש המזרחי, הידועות לשמצה הן "אקטואל קאמרה" של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית וורמיה של ברית המועצות.
ווילבור סוט
וויל גולד
מחמוד אל-אלוסי
מחמוד אל-אלוסי (ערבית: أبو الثناء شهاب الدين محمودالحسيني الآلوسي , 10 בדצמבר 1802 - 29 ביולי 1854) היה תאולוג אסלאמי שהתגורר בשטח עיראק המודרנית.
מחמוד אל-אלוסי נולד בבגדד והתקדם עד לתפקיד של מופתי של העיר. הוא היה בין משתתפי המרד נגד השלטון העוט'מאני בשנת 1832. בסיום האירועים הוא נעצר ובילה בכלא כשנה וחצי. בסופו של דבר הוא הצליח להוכיח את נאמנותו לשלטון ושוחרר
בין היצירות המרכזיות שלו בתחום חקר האסלאם ניתן למנות את רוח אל-מעאני ב-9 כרכים. בשנים 1856/1857 הוא כתב ספר "מקאמות" בו תיאר את המסעות שונות, ביוגרפיות וכו'. מטרת הספר היה להעביר את ניסיון חיים שצבר לחמשת בניו.
אקטואל קאמרה
אקטואל קאמרה ("מצלמה נוכחית") הייתה משדר החדשות הרשמי של "דויטשר פרנסהפוק", תאגיד השידור הממשלתי של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. התוכנית שודרה מ-21 בדצמבר 1952 (שידורים סדירים יומיים החלו רק ב-11 באוקטובר 1957) עד 14 בדצמבר 1990, אקטואל קאמרה הייתה אחד מכלי התעמולה העיקריים של הממשלה המזרח-גרמנית.
קו העריכה של התוכנית.
במקור, אקטואל קאמרה הייתה (לפחות על ידי סטנדרטים של הגוש המזרחי) די ביקורתית כלפי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. זאת מפני שהטלוויזיה לא הייתה נחשבת לאמצעי תקשורת המונים באותה תקופה בגלל קהלה המוגבל. עם זאת זה השתנה כאשר ב-17 ביוני 1953 התוכנית דיווחה באופן מדויק על המתרחש במרד המזרח-גרמני. לאחר מכן מנהל תחנת השידור פוטר. לאחר אירועים אלה חדר החדשות של תאגיד השידור היה מחובר למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ולפוליטביורו, ואקטואל קאמרה אימצה לעצמה מראה דומה למקבילותיה של הרדיו והעיתון. במשך 37 השנים הבאות היא ביטה סנטימנטים פרו-ממשלתיים ובדרך כלל לא דיווחה על חדשות שיכולות באופן פוטנציאלי להצית תנועות אנטי-ממשלתיות. התוכנית קידמה את הסוציאליזם והציגה את המערב באופן שלילי עם כמה מקרים יוצאים מן הכלל.
פופולריות ולוח זמנים.
המהדורה המרכזית של אקטואל קאמרה במקור שודרה בשעה 20:00 ולאחר מכן, בשנות השישים הועברה ל-19:30 כדי לא לחפוף עם משדרי החדשות העיקריים המערב גרמניים, "הויטה" של רשת השידור "ZDF" בשעה 19:00 ו"טגסשאו" של "ARD" ב-20:00, שתי התוכניות הללו נצפו באופן רחב בגרמניה המזרחית. השידור נמשך למשך 20 דקות עד 1972 ואז הוארך לחצי שעה.
במשך אמצע שנות השבעים, מהדורה נוספת בת 30 דקות שודרה בערוץ השני (שנוסד ב-1969) בסביבות 21:30. לפני זה, שני הערוצים שידרו את אקטואל קאמרה באותו זמן ב-19:30.
למעשה, הרבה מקהל הטלוויזיה התעלם מאקטואל קאמרה והעדיף לצפות במשדרי החדשות המערב-גרמניים כמו "טגסשאו".
סיקור המהדורה בימיה אחרונים של גרמניה המזרחית.
באוקטובר 1989, חודש לפני נפילת חומת ברלין התוכנית החלה לרפוף מקווי המפלגה והחלה להציג דיווחים צודקים על האירועים שעברו על גרמניה המזרחית באותו זמן. ב-16 באוקטובר, התוכנית הציגה לראשונה תמונות ראשונות של עצרות אופוזיציה ענקיות שהתרחשו כל יום שני בלייפציג.
סוזנה פיין
סוזנה פיין (באנגלית: Susanna Paine: 9 ביוני 1792 - 10 בנובמבר 1862) הייתה אמנית פורטרטים אמריקאית בניו אינגלנד במאה ה-19. היא פרסמה שירה, רומן ואוטוביוגרפיה.
ראשית חייה.
סוזנה פיין, ילידת רהובוט, מסצ'וסטס ב־9 ביוני 1792, הייתה ילדתם השנייה של ג'יימס פיין ומרי צ'אפי פיין. אביה היה ימאי, וכשהייתה ילדה צעירה הוא אבד בים. לאחר מכן היא גרה עם סבה וסבתה מצד אמה, הכומר ג'ונתן צ'פי ומרי צ'פי.
סוזנה פיין, הייתה תלמידה מצוינת, למדה בבית הספר עד גיל 11, אז הייתה צריכה לעזור לטיפול בסבתה החולה. בשנה שלאחר מכן היא כמעט מתה כתוצאה מפגיעת ברק שהרג את האדם שעמד לצידה, היא שבה להכרה לאחר שעה, אך סבלה מהתקפים במשך מספר שנים לאחר האירוע.
אמה התחתנה עם האלמן נתנאל ת'ורבר ב־9 באפריל 1808, ומשק הבית החדש, כלל את ארבעת ילדיו, והם עברו לחוות פוסטר, ברוד איילנד.
בגיל 15 סיימה פיין את בית ספר ולמדה ב"אקדמיה הטובה ביותר ברוד איילנד ", שאותה מימנה באמצעות מכירות עבודת רקמה שלה. פיין למדה ציור בצבעי מים באקדמיה וסיימה בהצטיינות את לימודיה. עם סיום הלימודים הקימה פיין בית ספר ליד בית אמה ואביה החורג. הרווחים שהרוויחה מבית הספר ניתנו לאמה ובאחת הפעמים גם לאביה החורג.
בחוסר רצון, ובהתעקשות של אמה, היא התחתנה עם ג'יימס פיליפס ב -4 בנובמבר 1819. בעלה - מהמר - היה תוקפן ואכזר. לדברי פיין, היא עזבה את בעלה לאחר "שנה וחודשיים של שעבוד". פיין חזרה לבית אמה וכעבור שלושה חודשים ילדה את בנה ב־30 באוגוסט 1821. הילד, נפטר כעבור 11 חודשים. בית המשפט העליון ברוד איילנד העניק לפיין גט מבעלה בשנת 1821 או 1823. פיין נותרה חסרת כל, לאחר שלא קיבלה מזונות ויתרה על הרכוש שהיה בבעלותה בעבור בעלה.
פיין חידשה את לימודיה וציירה דיוקנאות כדי להשלים את הכנסותיה, מה שאפשרה לה לפרנס את עצמה ולשלוח כסף לאמה, לאביה החורג ולמשפחתם, שעברה לקונטיקט.
אמנית.
פיין עבדה כציירת פורטרטים מקצועית נודדת, ונסעה דרך ניו אינגלנד ופרסמה את שמה בעיתונים המקומיים כדי להגדיל את קהל הלקוחות. היא ורות הנשו בסקום היו שתיים מתוך 11 נשים שעבדו כציירות פורטרטים נודדות מקצועיים בסוף המאה ה -18 ובתחילת המאה ה -19.במובנים רבים, הקריירה של פיין מאפיינת את צייר פורטרטים הנודד בראשית המאה התשע עשרה בארצות הברית. החרדה לפרנסה, האיום המתמיד של עוני והצורך לניידות בחיפוש אחר עבודה, היו מוכרים לציירים אמריקאים גברים ונשים כאחד.
במהלך הקריירה שלה, פיין הכינה בדרך כלל ציורי שמן על לוחות עץ שצידם וגבם נצבעו באדום, אפור-ירוק או ירוק-כחול. נושאי הציורים הוצגו לעיתים קרובות בצורה בטוחה בתנוחות אורך. אביזריהם, שיערם ובגדיהם היו לרוב "מפורטים". מיקום הידיים, שולחנות וחפצים אחרים יכול היה להיות מביך. הייתה לה נטייה לצייר את היושבים עם ידיים ארוכות, בגווני עור בהירים, בעיניים חביבות ובפנים עגולות. פיין הייתה ידועה כי היא לוקחת חירות בציור לקוחותיה. פעם ציירה דיוקן של גבר אפור בעיניים שחורות מכיוון שהיא חשבה שהן מושכות יותר.
מיין.
היא נסעה לבדה לראשונה בשנת 1826 לפורטלנד שבמיין והציבה פרסומת עסקית במהדורה של עיתון מקומי ב -12 בדצמבר. התעריף הסטנדרטי של דיוקנאות שמן גדולים באותה תקופה היה 20–30 דולר, אך פיין דרשה 8 דולר עבור דיוקנאות גדולים. מאחר שלא קיבלה עבודה רבה. היא פרסמה מודעה בינואר עם המלצה, שבה נאמר כי דיוקניה טובים ומבוצעים היטב - וכי נשים עשויות למצוא "גאווה והנאה עם האמנית." ברגע שהיא הכינה ציור עבור בעלת הבית שלה והשכנים ראו את זה, היא החלה לקבל הזמנות רבות.
פיין עבדה בדרום מיין, פורטלנד וניו המפשייר בשנים 1827 וב־1828. בתחילה היו לה הזמנות מספיקות לתמיכה בהשכרת חדר מרוהט, סטודיו לציור ומקום נוסף להציג את דיוקנאותיה.
עם ירידת מצבה הבריאותי, היא ניזקק לטיפולים ונתקלה במחסור בכספים. פיין נענתה לבקשתה של חברתה לחזור לפרובידנס כדי לצייר את בתה הגוססת, והייתה עדיין במצב בריאותי לקוי, שהתה שם מספר חודשים. פיין עבדה כאמן במיין עד 1831.
מסצ'וסטס.