III. בצלם אשה (תל אביב: ביתן, תשנ"ח 1998) &lt;צילומים - מרגלית מנור&gt; &lt;פרוזה שירית&gt; .
From A to Z / illustrations - Willem (Amsterdam: Thomas Rap, 1969)
בגרמנית:
1970 ,Zurcher Verlag, Bern, Swizerland
מדריכים לכתיבה יוצרת.
The Writer Within: A Guide for Everyone Who Wants to Write
, Michael Druks (Illustrator)
1st Book Library (January 1, 2002)
סיפורים קצרים באנתולוגיות.
New Writing from the Middle East. New American Library, NY. 1978
SOLO: Women on Women Alone. Dell Publishers, NY. 1977
סאם קלאפין
יחידת הגנגסטרים
ודיע א-סאפי
ודיע א-סאפי (בערבית: وديع الصافي, תעתיק מדויק: ודיע אלצאפי; 1 בנובמבר 1921 – 11 באוקטובר 2013) היה זמר ומלחין לבנוני. הוא נחשב לאחד מגדולי הזמרים בעולם הערבי. לא-סאפי מקום חשוב ומכובד בהיסטוריה של הזמר הערבי והלבנוני בפרט.
ביוגרפיה.
ודיע א-סאפי נולד בכפר ניחא שבהרי השוף בשם ודיע בשארה יוסף פרנסיס (وديع بشارة يوسف فرنسيس), והוא הבן השני במשפחה בעלת שמונה בנים. אביו בשארה יוסף ג'יבריל פרנסיס, עבד בצבא הלבנוני. מאחר שהמשפחה סבלה מחיי עוני החליטה לעבור ב-1930 לביירות. שם הצטרף ודיע א-סאפי לבית ספר השייך למנזר קתולי, והתחיל לנגן בלהקה של בית הספר. אחרי שלוש שנים הוכרח לעזוב את הלימודים על מנת לעזור בפרנסת המשפחה.
תחילת הדרך.
היציאה לעולם האמנות הייתה ב-1938, לאחר שזכה במקום הראשון בתחרות שירה שהתקיימה ברדיו הלבנוני, בתקופת המנדט הצרפתי, כאשר החליטה הוועדה בתחרות להעניק לו את הכינוי "ודיע אל-סאפי" בשל קולו הזך (סאפי - זך). הזמר המצרי הענק מוחמד עבד אל-והאב קרא לו האיש "בעל גרון מזהב" כאשר ביקר ודיע אל סאפי במצרים ב-1944. ב-1952, הוא התחתן עם מלפינא טאניוס פרנסיס, קרובת משפחה שלו, ולהם שתי בנות, דוניא ומארלין, וארבעה בנים, פאדי, אנטואן, ג'ורג' ומילאד. עם פרוץ מלחמת האזרחים בלבנון ב-1976 הוא עבר למצרים ומשם לבריטניה, עד שבסופו של דבר התיישב בפריז. היו לו שלוש אזרחויות נוספות לאזרחותו הלבנונית: צרפתית, מצרית וברזילאית.
מותו.
ודיע א-סאפי הלך לעולמו בגיל 92 באוקטובר 2013, ובכך איבד העולם הערבי את אחד מגדולי הזמר שלו.
בסיס סקוט
בסיס סקוט (באנגלית: Scott Base) הוא מתקן מחקר השוכן באנטארקטיקה בהפעלת ניו זילנד. הוא נקרא על שם קפטן רוברט פלקון סקוט מן הצי המלכותי, שעמד בראש משלחות בריטיות לאזור ים רוס באנטארקטיקה. הבסיס, שהוקם על האי רוס סמוך להר ארבוס, באזור חסות רוס בשטח הטריטוריאלי שבחזקת ניו זילנד, הוצב שם במטרה לתת סיוע ותמיכה למחקרי שדה וכמרכז למחקר במדעי כדור הארץ, אבל כיום הוא מנהל מחקר בתחומים רבים.
תולדות הבסיס.
במקור הוקם בסיס סקוט לתת תמיכה למשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, שהוקמה בהשראה בריטית ונוהלה באופן פרטי. ממשלת ניו זילנד סיפקה תמיכה הן למשלחת זו והן למיזם השנה הגאופיזית הבינלאומית של 1957, שחמישה מחבריה סופחו למשלחת. שלושה משקיפים ניו זילנדים שתפקידם היה לבחור את האתר לבסיס יצאו אל מצר מקמרדו עם מבצע דיפ פריז I של ארצות הברית בקיץ 1955. אחרי הערכה של אתרים אפשריים, נבחר אתר סמוך ל". בהמשך נמצא פראם פוינט עדיף לתכלית זו, כיון שסיפק גישה נוחה יותר לפריקת צידה מספינת המשלחת " וכן איפשר נחיתה והמראה למטוסי חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד, שפעולתם הייתה חיונית למשלחות באנטארקטיקה, על מסלול קרח סמוך. הבסיס נשקף אל מה שמוכר כיום כמצר האסקל. בסיס סקוט עבר לבעלותה של ממשלת ניו זילנד, המפעילה אותו באמצעות , ב-5 במרץ 1958, עם סיום המשלחת הטראנס-אנטארקטית.
במהלך השנה הגאופיזית הבינלאומית לא פעל המתקן האמריקאי בהאט פוינט כבסיס מחקר. על המשלחת הניו זילנדית הוטלה האחריות לספק את הנתונים המדעיים החשובים (הנתונים העוסקים בזוהר הקוטב, ביונוספרה, בסייסמולוגיה וכן הלאה), הקושרים את פעילויות המחקר של אזור מקמרדו עם אלה של תחנת הקוטב של ארצות הברית והתחנה המשותפת לארצות הברית ולניו זילנד בכף האלט, ארץ ויקטוריה.
בשנת 1958, לאחר השלמת המשלחת הטראנס-אנטארקטית והשנה הגאופיזית הבינלאומית, קיבלה ניו זילנד את ההחלטה להמשיך להפעיל את בסיס סקוט לקיום מחקר מדעי, שחלק גדול ממנו מסתמך על רצף הנתונים המצטברים ברשומות לאורך השנים. כדי לקיים את הפעילות, החלה תוכנית לבניית הבסיס מחדש בשנת 1976. נכון ל-2008, הבניין המקורי היחיד הוא צריף האוכל 'A' של המשלחת הטראנס-אנטארקטית, המכיל חומר שמתעד את מעורבות ניו זילנד באנטארקטיקה מאז 1957. ב-2005 הוזמנה הקמתו של מרכז השדה ע"ש הילרי, בניין דו-קומתי, המגדיל את שטח הרצפה ב-1800 מ"ר ומספק שטחי עבודה לתמיכה בקבוצות שדה לצד מרחב נוסף לעבודה משרדית. הבניין נפתח רשמית על ידי מי שהיה אז שר החוץ, , וסר אדמונד הילרי.
משנת 1957 עד 1986 מילאו כלבים תפקיד חשוב בפעולות הבסיס. בזמן הראשון תפקדו כאמצעי תעבורה חשוב, אבל עם השיפור בטכנולוגיה פחתה חשיבותם עד שהועברו מן המקום בהתאם לבריתות איכות הסביבה.
מחקרי צלילה החלו בשנת 1985 ועד 2006 נרשמו בסך הכל 1,296 צלילות לצורכי מחקר מדעי.
הבסיס כיום.
הבסיס מורכב מאוסף של מבנים ירוקים, המחוברים זה לזה במסדרונות, ועמידים לכל מזג אוויר. המבנים האלה יכולים לאכסן 85 אנשים למשך הקיץ, וצוות מצומצם של 10 עד 14 איש נשארים לחרוף בבסיס.
אקלים.
תנאי מזג האוויר בבסיס טיפוסיים למדי לאנטארקטיקה החופית, בטמפרטורה היורדת עד סביבות C° 45− ועולה בקיץ רק לעיתים רחוקות מעל נקודת הקיפאון. הבסיס חשוף לעוצמתן המלאה של סופות שלג עזות, אם כי באופן כללי הוא פגיע פחות לרוחות מתחנת מקמרדו. מהירויות הרוח המקסימליות שחוו אנשי הבסיס הגיעו למשבים של עד 185 קמ"ש עם מהירויות קבועות בתנאי בליזארד של 95–115 קמ"ש. הטמפרטורה הגבוהה ביותר הייתה C° 6, הנמוכה ביותר C° 57−, והטמפרטורה הממוצעת C° 19.6−.
ראו גם.
כף אוונס - כף סלעי בצדו המערבי של האי רוס, היוצר את הצד הצפוני של המבוא אל הר ארבוס.
רונלד פורר
רונלד (רוני) פורר (נולד בשנת 1951) הוא איש עסקים, אספן וסוחר אמנות ישראלי.
ביוגרפיה.
פורר נולד בשנת 1951 בתל אביב. לאחר שירות צבאי ביחידת מודיעין, נסע לשווייץ, שם השלים תואר ראשון במדעי המדינה ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת לוזאן.
בין השנים 1976–1994 חי בלונדון, שם ייסד וניהל את חברת Contitrade Corporation, שעסקה בסחר בינלאומי בברזל ופלדה (1975–1987), את החברות לסחר באמנות Orinoco Foundation בשנים 1987–1990 ואת Golconda International בשנים 1990–1994.
בשנת 1994 חזר לישראל והקים את גולקונדה אמנות, המתמחה באמנות ישראלית. בשנת 1998 יצא לאור ספרו "ציור ישראלי: מפוסט אימפרסיוניזם עד פוסט ציונות" בהוצאת Overlook Press בניו יורק.
בשנת 2000 השלים את לימודי הדוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת St. George. תקציר מחקרו, "יצחק דנציגר ויגאל תומרקין: מפגשים", העוסק בהשוואת יצירתם של האמנים יגאל תומרקין ויצחק דנציגר, יצא לאור בשנת 2001 בהוצאת "בבל".
כיום מנהל את גלריה קונטמפוררי ביי גולקונדה וגולקונדה אמנות ומכהן במועצות המנהלים של Golconda International ומוזיאון נחום גוטמן. הוא מייצג אמנים שונים, כגון צומי היאשי, דוד ניפו ובני אפרת.
דיוקן.
לכבוד יום הולדתו ה-60 צייר האמן דוד ניפו את דיוקנו של פורר. בשנת 2013 נבחרה היצירה להיכלל בתחרות הדיוקנאות שעורך הנשיונל פורטרט גלרי בלונדון מדי שנה (BP Portrait Award 2013). הדיוקן הוצג ב-NPG ובגלריות נבחרות ברחבי אנגליה עד מאי 2014. בשנים 2014–2015 הדיוקן הוצג במוזיאון תל אביב לאמנות באגף הדיוקנאות של מחלקת האולד מאסטרס.
פרויקט המבחנה.
בשנת 2012 ייסד פורר בחלל העליון של גלריה קונטמפוררי ביי גולקונדה את "פרויקט המבחנה", שמטרתה לחשוף ולהציג אמנים צעירים ומבטיחים שטרם התבססו בעולם האמנות המקומי.
קרל גרט
קרל גרט ("Gerät" מגרמנית: מכשיר, התקן) הייתה מרגמת מצור כבדה מתנייעת בשימוש צבא גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. הקרל גרט הוא הנשק המתנייע הגדול ביותר שיוצר מעולם. הנשק תוכנן במקור להתמודד כנגד ביצורי ענק כגון קו מאז'ינו, וחימושו כלל מרגמת על בקליבר 60 או 54 ס"מ, עם תחמושת במשקל של עד 2.2 טון שנועדה לחדור בטון מזוין. גרט 040 מתייחס לנשק בקליבר 60 ס"מ, וגרט 041 לנשק בקליבר 54 ס"מ.
היסטוריית פיתוח.
בשלהי 1935, החלה חברת רייהנמטל ("Rheinmetall") הגרמנית לתכנן 'מרגמת על', זאת הסתמך על ההשערה כי כלי הנשק הכבדים ביותר הנמצאים בשימוש לא יהיו יעילים דיים כדי לחדור קווי ביצורים כגון קו מאז'ינו הצרפתי. במרץ 1936 נשלח מטעם החברה דו"ח למשרד החימוש הגרמני ("Waffenamt") על עיצובים אפשריים לכלי נשק שכזה. שם נטען כי פגז במשקל 4,000 קילוגרם הנורה ממרגמה בקוטר 80 ס"מ במהירות לוע התחלתית של 100 מטר לשנייה ישיג טווח של קילומטר אחד, בעוד פגז במחצית המשקל הנורה במהירות של 140 מטר לשנייה ישיג טווח כפול. שלוש דרכים נשקלו להובלת נשק זה: על גבי זחלים, בעזרת רולר, ופירוק למרכיבים קלים יותר הנישאים על גבי כלי רכב זחליים.
באוקטובר 1936 ניתן לרייהנמטל חוזה לתכנון מרגמת על בהתאם למפרט הבא: