במהלך מילוי תפקיד קצין הכנסת, למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ועם סיום לימודיו חיפש תפקיד קרוב לתחום המשפט המסחרי. בחודש אוגוסט 1960 התמנה על ידי שר המסחר והתעשייה, פנחס ספיר, למפקח על תעשיית היהלומים. משנת 1962 ולמשך כ- 20 שנה, ניהל את חברת הברוקרים ליהלומים "I.Hennig". החברה הייתה זרוע התיווך הגדולה בעולם בין חברת הכרייה "דה-בירס" מדרום אפריקה לבין היהלומנים הישראלים, ובמהלך השנים עברו במשרדו כל שנה 25% מכלל יהלומי הגלם בעולם. בתקופה זו תרם רבות לחיזוק מעמדה של התעשייה הישראלית וקשר קשרים אישיים וחמים עם ראשי התעשייה העולמית, ביניהם סר הארי אופנהיימר שהפך לידידו האישי ואיש סודו. לאחר מכן בשנת 1983 פרש יונה חצור מניהול החברה ולתקופה מסוימת המשיך לכהן בה כיועץ.
בשנת 1966 לקח את בנו איתמר לשייט בסירת קיאק לאורך נהר הדנובה, ובמשך חודשיים חתרו כ- 2500 ק"מ . מאז, שייט הקיאקים הפך לאחד מתחביביו הרבים.
תחביב הצילום ליווה אותו החל מיום הולדתו ה-13, עת קיבל את מצלמתו הראשונה מסוג Box Tengor והמשיך לתעד את ההיסטוריה של מדינת ישראל במצלמת ה-Rolleiflex ובמסרטת חובבים 8 מ"מ. בזכות תיעוד זה הוקמה קבוצת הפייסבוק "היסטוריה ישראלית בתיעוד נדיר - מארכיון יונה ואיתמר חצור".
בשנת 1991 העניקה התאחדות תעשייני היהלומים ליונה חצור את התואר "יקיר תעשיית היהלומים".
נפטר בישראל ב-7 באפריל 2015.
בית הקברות פובונזקי
בית הקברות פובונזקי (בפולנית: Cmentarz Powązkowski) הוא בית קברות היסטורי הממוקם בחלקה המערבי של העיר ורשה, בירת פולין. הוא אחד מבתי הקברות העתיקים בעיר והידוע שבכולם. נקברו בו אישים ידועים רבים מההיסטוריה המודרנית של פולין, שמקצתם נטמנו ב"שדרת הנודעים" (הוקמה ב-1925).
בית הקברות נפתח ב-4 בנובמבר 1790 והשתרע בתחילה על שטח של 25 דונם. בהמשך נבנתה בשטחו כנסיית סנט קארלו בורומאו, שתכנן האדריכל דומניקו מרליני (Domenico Merlini). לימים גדל שטחו של בית הקברות ל-430 דונם ונקברו בו למעלה ממיליון איש.
כמו בבתי קברות אירופיים ותיקים אחרים, הוקמו בו מצבות ומבנים מעשי ידיהם של כמה מהפסלים הידועים ביותר ביבשת, פולנים ואחרים. מקצתם מהווים דוגמאות מצוינות של סגנונות אמנותיים וארכיטקטוניים שונים.
אישים שנקברו בבית הקברות.
בין האישים שנקברו בבית הקברות נמנים:
דורותי ארזנר
דורותי ארזנר (באנגלית: Dorothy Arzner; 3 בינואר 1897 - 1 באוקטובר 1979) הייתה במאית קולנוע אמריקאית שביימה סרטים החל מסוף שנות ה-20 ועד תחילת שנות ה-40. באותן שנים היא הייתה אחת הנשים היחידות בתחום.
קורות חיים.
דורותי נולדה בסן פרנסיסקו שבקליפורניה וגדלה בלוס אנג'לס, שם אביה ניהל מסעדה אותה פקדו סלבריטאים הוליוודיים רבים. בשנת 1915, לאחר שסיימה את התיכון, נרשמה דורותי ללימודי רפואה באוניברסיטת דרום קליפורניה, אך פרשה מלימודיה בשנת 1917 כדי לשרת כנהגת אמבולנס במלחמת העולם הראשונה.
כשחזרה לארצות הברית החלה דורותי לעבוד במערכת עיתון, ובהמשך החליטה להתחיל בקריירה של במאית קולנוע לאחר שפגשה את הבמאי ויליאם דה-מיל (אחיו של ססיל ב. דה-מיל). בעזרתו של ויליאם, השיגה עבודה כקלדנית בחברת סרטי פרמאונט, ובמהירות החלה לעבוד כתסריטאית, ובתוך שישה חודשים בלבד קודמה להיות עורכת. הסרט הראשון אותו ערכה היה Blood and Sand משנת 1922 בכיכובו של רודולף ולנטינו. היא קיבלה שבחים רבים על איכות עבודתה, והבמאי ג'יימס קרוז התרשם מהטכניקה שלה ושכר אותה כתסריטאית ועורכת של כמה מסרטיו.
אחרי שעבדה על יותר מ-50 סרטים בחברת פרמאונט איימה דורותי לעבור לחברת סרטי קולומביה אם לא תקבל עבודות בימוי. בשנת 1927 נעתרה חברת פרמאונט לבקשתה והיא ביימה את הסרט Fashions for Women, שזכה להצלחה רבה. בשנת 1929 ביימה את הסרט The Wild Party בכיכובה של קלרה בואו. כדי לאפשר לקלרה לנוע בחופשיות על הסט, ארזנר חיברה מיקרופון לחכה ובכך יצרה את הבום הראשון. סרטיה של דורותי בשלוש השנים הבאות מהווים דוגמה חשובה לקולנוע ההוליוודי שקדם לקוד הייז. בסרטיה הוצגו דמויות רבות של נשים חזקות, אסרטיביות ועצמאיות.
בשנת 1932 עזבה דורותי את חברת פרמאונט והחלה לעבוד כבמאית עצמאית במספר אולפנים. הסרטים שביימה בשנים אלה היו המפורסמים ביותר שבסרטיה, והיוו את תחילת הקריירה הקולנועית של שחקניות רבות, לרבות רוזלינד ראסל, סילביה סידני, קתרין הפבורן ולוסיל בול. בשנת 1936 הייתה דורותי האישה הראשונה שהצטרפה לאיגוד הבמאים האמריקאי.
בשנת 1943 הפסיקה ביימה דורותי את סרטה האחרון, First Comes Courage. בשנים שלאחר מכן, המשיכה לעבוד בבימוי פרסומות טלוויזיה ובהפקת הצגות. בשנות ה-60 וה-70 עבדה כמרצה בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, עד למותה בשנת 1979.
לדורותי, שהייתה לסבית, היו מספר מערכות יחסים עם שחקניות קולנוע, אך ב-40 שנות חייה האחרונות חיה עם בת זוגה הכוריאוגרפית מריון מורגן. דורותי נפטרה בגיל 82 בלה קווינטה שבקליפורניה.
לודמילה פבליצ'נקו
לודמילה מיכאילובנה פבליצ'נקו (ברוסית: Людми́ла Миха́йловна Павличе́нко; 12 ביולי 1916 - 27 באוקטובר 1974) הייתה צלפית בצבא האדום גיבורת מלחמת העולם השנייה. במהלך הקרב על אודסה וקרב סבסטופול חיסלה 309 חיילי ורמאכט.
ביוגרפיה.
נולדה בשם לודמילה בֶלְוֹבַה בעיר בילה צרקווה בחלקה הדרומי של האימפריה הרוסית (נמצאת בתחומי אוקראינה). כשהייתה בת 14 עברה עם משפחתה לקייב, שם עבדה כפועלת במפעל הנשק "ארסנל". התחתנה ובעקבות נישואיה שינתה את שם משפחתה לפבליצ'נקו. בשנת 1937 החלה בלימודי היסטוריה באוניברסיטת קייב. בזמנה החופשי התאמנה בירי ספורטיבי והשתתפה בתחרויות.
בקיץ 1941, זמן קצר לפני פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, נסעה לאודסה. עם פרוץ המלחמה התנדבה לצבא האדום. היא דחתה את ההצעה לשרת בתפקיד עורפי ודרשה להיות לוחמת. הבקשה נענתה בחיוב והיא נשלחה לשרת בדיוויזיית חיל רגלים מספר 25. היא נשלחה לשרת בצוות הצלפים של הדיוויזיה, בשל עברה הספורטאי בתחום קליעה למטרה.
במהלך קרב אודסה, שארך כחודשיים וחצי, הרגה פלוצ'נקו בעזרת רובה SVT-40 187 חיילי אויב. באוקטובר 1941 התפנו כוחות הצבא האדום מאודסה. הדיוויזיה שבה שירתה פבליצ'נקו, נשלחה לסבסטופול. במהלך המצור על סבסטופול חיסלה פבליצ'נקו 122 חיילי אויב נוספים. בסך הכל 309 חיילים גרמנים ורומנים והפכה לצלפית המוצלחת ביותר בצבא האדום.
שמה כטובת הצלפים יצא לפניה, והנאצים חשבו שמכיוון שהיא אישה, היא מטרה קלה. הם נהגו לצעוק את שמה מדי יום, והבטיחו לה כי אם תערוק - תמונה למפקדת. הם גם נהגו לצעוק לעברה שהם ידאגו לבתר את גופה ל-309 חתיכות, אחת עבור כל חייל נאצי שהרגה. בתגובה פבליצ׳נקו הצהירה שהיא שבעת רצון שהישגיה הולכים לפניה וידועים גם לאויב הנאצי.
בתקופות ההפוגה שבין הקרבות, עסקה פבליצ'נקו שבינתיים הועלתה לדרגת סגן משנה, בהכשרת צלפים. ביוני 1942 היא נפצעה מרסיסי פצצת מרגמה, ולאחר תקופת ההחלמה לא שבה לחזית. בשל מעמדה ופרסומה ברחבי ברית המועצות החליט הפיקוד העליון הסובייטי להוציאה מאזור הלחימה כדי לשמור עליה. היא פונתה מסבסטופול הנצורה ועברה למוסקבה.
בסוף 1942 היא צורפה למשלחת רשמית של ברית המועצות שיצאה לארצות הברית. בבית הלבן היא נפגשה עם הנשיא פרנקלין רוזוולט. במהלך הפגישה פבליצ'נקו השאירה רושם רב על אשת הנשיא, אלינור רוזוולט, וזו הזמינה את הצלפית לערוך סיור ברחבי ארצות הברית. במהלך הסיור, שנמשך כחודש, היא נפגשה עם אישי ציבור ותעשיינים אמריקאים. בשיקגו, במהלך הפגישה עם כמה מאות מתושבי העיר שבאו לפגוש אותה, אמרה: "רבותיי, אני אישה בת 25 ועד כה חיסלתי 309 חיילי אויב. לא נראה לכם, רבותיי, שאתם הסתתרתם מאחורי גבי זמן רב מדי?". הקהל הריע לה במשך דקות ארוכות.
במהלך ביקורת בארצות הברית, פבליצ׳נקו נהגה לבקר את התקשורת האמריקאית על הסקסיזם והשובינזם באופן בו סוקרה. כך למשל, במהלך ראיון שבו נשאלה האם מותר לחיילות סובייטיות להתאפר השיבה: ״אין חוק נגד זה, אבל למי יש זמן לחשוב על הפודרה על אפה בזמן הקרב״?
בהמשך ביקרה פבליצ'נקו בקנדה ובבריטניה. בדצמבר 1942 היא שבה לברית המועצות.
בשנת 1943 הוענק ללודמילה פבלוצ'נקו התואר "גיבור ברית המועצות". עד לסוף המלחמה היא שירתה כמדריכה בבית הספר לצליפה במוסקבה. לאחר תום המלחמה עזבה פבליצ'נקו את השירות הצבאי, חזרה לקייב והשלימה את לימודיה באוניברסיטה. לאחר לימודיה היא החלה לעבוד כהיסטוריונית. ב-1945, היא התגייסה שוב, הפעם לחיל הים הסובייטי, ועבדה כעמיתת מחקר במטה הכללי של הצי. בשנת 1953 השתחררה סופית מהשירות הצבאי בדרגת מיור (רב-סרן). התגוררה במוסקבה והייתה פעילה בוועד המרכזי של ותיקי מלחמת העולם השנייה בברית המועצות.
נפטרה ב-27 באוקטובר 1974 ונקברה בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:אנשי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה]]
[[קטגוריה:מעוטרי גיבור ברית המועצות]]
[[קטגוריה:מקבלי עיטור לנין]]
[[קטגוריה:צלפים]]
[[קטגוריה:צבא: נשים]]
[[קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין נובודוויצ'יה]]
[[קטגוריה:ילידות 1916]]
[[קטגוריה:סובייטיות שנפטרו ב-1974]]
אורלנסקי
אורלנסקי או אורליאנסקי הוא שם משפחה.
אורליאנסקי
מפלגת החזית המהפכנית לשחרור העם
כמות צירית
בסטטיסטיקה, כמות צירית (באנגלית, pivot) היא פונקציה של התצפיות ושל הפרמטרים, אשר התפלגותה אינה תלויה בפרמטרים הבלתי ידועים.