באמצעות בדיקות מעבדה של שרידי המינבר המקורי נקבע שהוא היה עשוי למעשה מסוג מסוים של עץ אגוז הגדל בטורקיה. לצורך הבנייה הובאו כמויות מתאימות מעץ זה, וכן יובאו הובנה ושנהב מסודאן להכנת העיטורים, בדומה למינבר המקורי. חלקי המינבר הורכבו בעמאן כדי לוודא שהוא דומה למינבר המקורי ולבצע התאמות סופיות. לאחר סיום תהליך השחזור פורק המינבר ונשלח בחלקים למסגד אל-אקצא, שם הורכב והותקן מחדש ב-24 בינואר 2007.
דורה ברומברגר
דורה ברומברגר (בגרמנית: Dora Bromberger; 16 ביוני 1881–28 ביולי 1942) הייתה אמנית גרמנייה ממוצא יהודי שציירה ציורי נוף אקספרסיוניסטיים, בעיקר בצבעי מים ושמן. נרצחה במחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ.
ביוגרפיה.
ברומברגר נולדה למשפחה של מוזיקאים בברמן שבגרמניה. היא למדה בבית ספר לאמנות החל ב-1912, תחילה בברמן, אחר כך במינכן, ובהמשך בפריז. יצירותיה הוצגו ברחבי העולם וכן במוזיאון לאמנות בברמן ובתערוכה "אמנות גרמנית עכשווית" (Deutscher Kunst der Gegenwart) שנערכה בשנת 1928 בנירנברג.
היא נולדה למשפחה יהודית, ובשנת 1888 התנצרה. עם עליית הנאצים לשלטון, היא הוטרדה ללא הרף בשל מורשתה הדתית. בזמן שאחיה היגר בהצלחה לקובה ב-1939, ברומברגר לא הצליחה לעזוב את גרמניה. הציירת אליזבת נולטניוס נותרה ידידה קרובה, ותמכה בה במהלך תקופה זו, למרות חקירות והטרדות מצד הגסטפו.
בשנת 1941 היא גורשה למינסק ונשלחה למחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ, שם נרצחה בשנת 1942
חנן הנחבא
חנן הנחבא (מופיע גם בשם חנין הנחבא) היה חסיד ידוע, בן בתו של חוני המעגל, שחי בסוף תקופת בית שני. הוא מוזכר בתלמוד כאדם חשוב אך נחבא אל הכלים.
כמו סבו המפורסם, שחג עיגול והתפלל לגשמים, גם חנן הנחבא היה ידוע בכוח תפילתו, ופעם אחת כשהייתה שנת בצורת, שלחו אליו החכמים ילדים שיבקשו ממנו להתפלל על הגשמים.
הילדים רצו אליו, משכו בשולי בגדיו וביקשו ממנו: "אבא, אבא, תן לנו גשם". פנה חנן לאלוהים ואמר: "ריבונו של עולם, תן גשם למען הילדים האלו, שלא מבדילים בין אבא שנותן גשם לאבא שלא נותן גשם" (בכך רצה להביע את מורת רוחו מכך שמבקשים גשם ממנו ולא מאלוהים).
בגמרא מבואר שחנן קיבל את כינויו "הנחבא" מפני שהיה מסתתר בבית הכיסא, כשלדבר קיימים מספר פירושים:
עם זאת, ישנם המבארים שחנן התחבא ב"בית הכיסא" בצורה מטאפורית, ולא בצורה פיזית, מפני שיש בדבר בעיות הלכתיות.
על פי המסורת, חנן הנחבא קבור לצד בן דודו, אבא חלקיה, בסמיכות לקברו של סבם חוני המעגל.
בית הכיסא
אריה כלב
אריה כָלֶב (1918–2011) היה רקדן, כוריאוגרף ומורה לתנועה ישראלי ממוצא צ'כי. כלב נחשב לחלוץ מורי התנועה בישראל, והקים בשנת 1966 את המרכז לאומנות התנועה בהרצליה, אליו הגיעו אלפי תלמידים מכל הארץ.
קורות חיים.
אריה כלב נולד בעיר טפליצה בצ'כיה בשנת 1918, למשפחה דתית, וקיבל חינוך מסורתי. בנעוריו, היה כלב רכז תנועת "המכבי הצעיר" בטפליצה ואחראי על מחנות הקיץ של התנועה. כמו כן היה כלב אלוף צ'כיה בקרב עשר לנוער. בשנת 1937 הגיע כלב לציריך, כאשר תכנונו היה לנסוע משם לארצות הברית בשביל לימודים. בציריך התארח כלב אצל משפחה יהודית, ושם פגש את אשתו העתידית רחל, והשתכנע על ידם להישאר בשווייץ וללמוד חינוך גופני באוניברסיטת בזל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סיים כלב את חוק לימודיו, עלה ארצה יחד עם קבוצת "בנתיב", תחילה בחיפה ומאוחר יותר בכפר רופין. שם החל כלב ללמד חינוך גופני, כשהוא אחד המורים הראשונים לתחום זה בארץ ישראל. כלב לימד במספר מוסדות, ביניהם היה כפר הנוער מאיר שפיה, שם הוא החל לפתח את תחום המחול במקום. במסגרת זו, יצא כלב להשתלם בתל אביב בסטודיו של גרטרוד קראוס. בהמשך, השתתף כלב בתיאטרון המחול הישראלי שהקימה קראוס, שפעל בין השנים 1950-1952, וכן הצטרף ללהקת המחול של נעמי אליסקובסקי, בה ביצע בין היתר את ריקוד היחיד "קין", שזכה לשבחי הביקורות.
בשנת 1950 עבר כלב תאונת אופנוע אשר דרבנה אותו לפתח את גישתו בדבר סגולותיה הרפואיות של התנועה. בשנות החמישים, המשיך כלב לרקוד בלהקתה של קראוס, השתתף בלהקתה של תילה רוסלר וכן עבד כרקדן ומנהל במה בלהקת ענבל. בשנת 1957 יצא כלב להשתלם בארצות הברית במחול מודרני, ושם למד אצל מרתה גרהם, חוזה לימון ומרס קנינגהם, וכן למד כוראוגרפיה בבית הספר ג'וליארד. עם חזרתו לישראל צורף כלב כרקדן אורח ללהקתה של מרתה גרהם, וכן לימד במכון ווינגייט, סמינר הקיבוצים ובית ברל.
באותו זמן, כלב החל להיות מושפע מגישתו של משה פלדנקרייז, והתנגד להוראת החינוך הגופני הקונבנציונליות, ששמה במרכז את הטכניקה והכושר הגופני, במקום בסיגול ותחזוק יכולת תנועה טבעית ואנושית. בשנת 1962 היה מעורב בתאונת דרכים עם משפחתו. מכספי הפיצויים בעקבות התאונה הקים כלב ב 1966 את המרכז לאומנות התנועה בהרצליה, והפסיק את עבודתו במכון ווינגייט ובית ברל על מנת להתמקד בפיתוח מרכז זה. בשנות השבעים, פקדו את המרכז אלפי אנשים, מכל קבוצות הגיל ומצבי הבריאות. כמו כן, טיפל כלב במרכז באנשים עם בעיות מוטוריות שונות, וסייע לאנשים רבים שעמדו לפני ניתוחים אורתופדיים להשתקם ללא ניתוח.
שיטתו.
לפי אריה כלב, התקדמותו הגופנית, האישית והרוחנית של האדם הן מרכיבים שונים של אותו מכלול. לכן, סיגול של תנועה רכה וטבעית יכול להשפיע לטובה על כלל התפתחות חייו ובריאותו של האדם. זאת בניגוד להוראת החינוך הגופני הרגילה, שמקדישה לטענתו זמן רב מדי לתרגילים סתמיים שנמאסים על התלמידים. בין היתר, השווה כלב את האדם לעץ, וייחס חשיבות רבה לייצוב נכון של הגוף על כפות הרגליים, המקבילות לשורשים, כאשר האנרגיה המתבססת בכפות רגלי האדם מזינה את עמידתו הזקופה. כמו כן, השווה כלב את גוף האדם למכונית הדורשת תחזוקה תמידית - כאשר בניגוד למכונית, מרבית האנשים לא מפתחים את גופם לשכלולו המרבי, ו־"מריצים" אותו אף כשהוא נמצא בצורה משובשת. לדידו, חינוך לתנועה נכונה יכול למנוע מחלות ובעיות בריאות רבות, וכך לחסוך משאבי מדינה. כלב טען כי על שכלול התנועה להתחיל מגיל כמה שיותר צעיר, ופרסם מספר תרגילי תנועה לתינוקות אותם איגד בספרו "תנוק גדל באהבה : הדרכה והכוונה לתנועת התנוק".
אליזבת נולטניוס
אליזבת נולטניוס (בגרמנית: Elisabeth Noltenius נולדה: 24 בינואר 1888 – 22 בפברואר 1964) הייתה ציירת גרמנייה.
ביוגרפיה.
נולטניוס נולד ב-24 בינואר 1888 בברמן שבגרמניה. תחילה למדה תחריט אצל הנס אם אנדה ופיסול אצל קלרה וסטהוף. בשנת 1911 נסעה למינכן כדי ללמוד באקדמיה לנשים (Damenakademie). לאחר מותם של אחיה, אחותה, אביה וארוסה במהלך מלחמת העולם הראשונה, חזרה לברמן כדי לפרנס את עצמה ואת אמה. במשך זמן מה היה לה סטודיו בעיר מיינבורג הסמוכה. היא ציירה בעיקר נופים, טבע דומם ודיוקנאות.
בשנים שבין מלחמות העולם נסעה נולטניוס לצרפת (בפרט לפריז), להונגריה, לאיטליה, לנורווגיה ולספרד כדי לצייר.
היא נשארה בגרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה. היא ניסתה להגן על חברתה ועמיתתה האמנית דורה ברומברגר מפני רדיפות הנאצים. היא ארגנה תערוכות בניסיון להציל את ברומברגר מגירוש, אך למרות מאמציה ברומברגר גורשה ונרצחה במחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ בשנת 1942.
הסטודיו של נולטניוס בברמן ומרבית היצירות שהיו בו נהרסו בהפצצה על העיר ב-1944. לאחר המלחמה היא בנתה סטודיו חדש במיינבורג בשנת 1949.
נולטניוס מתה ב-22 בפברואר 1964 בברמן. יצירותיה מוצגות במוזיאון פוק בברמן ובמוזיאון לאמנות בברמן.
רוזה פרנסס קורדר
רוזה פרנסס קורדר (באנגלית: Rosa Corder; 18 במאי 1853 - 28 בנובמבר 1893) הייתה אמנית ודוגמנית ויקטוריאנית. היא הייתה אהובתו של סוחר האמנות צ'ארלס אוגוסטוס האוול, שכנראה שכנע אותה ליצור זיופים של רישומים מאת דנטה גבריאל רוזטי.
ביוגרפיה.
רוזה קורדר הייתה בתם של מיכה קורדר (1808–1888), סוחר לונדוני, ושארלוט היל. היא הוכשרה כציירת דיוקנאות אצל פליקס מושלס ופרדריק סנדיס והציגה באקדמיה המלכותית לאמנויות ובגלריה גרוסוונור דיוקנו של אדוארד בוורי פוסי נחשב ל"דמותו הטובה ביותר" שלה על ידי עורכי יצירותיו שנאספו והוא נחקק בכריכת הביוגרפיה שלו.
היה לה שתי סדנאות בלונדון, באחת מהן היא ציירה סוסי מרוץ, ובנתה מוניטין בקרב אוהדי ספורט הרכיבה. היא ציירה גם חיות וגם דיוקנאות של רוכבים, כולל פרדריק ארצ'ר.
מערכת יחסים עם האוול.
קורדר תוארה על ידי אלן טרי כ"אחת מאותן נשים פשוטות יפות שהן הרבה יותר מושכות מכמה מהיפות. היה לה שיער מרשים - כמו צעיף חיוור בהיר, פנים בצבע שעווה לבן ודמות טובה מאוד, ולבשה בגדים מוזרים מאוד. " לפי הביוגרף של ג'יימס מקניל ויסלר, סטנלי וינטראוב, היא "הפגינה משיכה מינית והיא ידעה זאת ".
קורדר הפכה למאהבתו של צ'ארלס אוגוסטוס האוול בשנת 1873. על פי החשד, האוול שכנע אותה ליצור רישומים בסגנון דנטה גבריאל רוזטי, שאותם האוול יכול להגדיר כמקוריים . נאמר גם שקורדר זייפה את ציורי הנרי פוסלי. מיוחסים לה רישומים שנגזרו מעיצובי חלונות הוויטראז' של רוזטי המתארים את הסיפור של ג'ורג' הקדוש והדרקון .
בשנת 1883 ילדה קורדר בת להאוול; בתם כונתה ביאטריס אלן האוול.
קורדר צוירה על ידי ויסלר בציור שלו בצבעי שחור וחום, ושנמצא באוסף פריק. הדיוקן הוזמן על ידי האוול. ייתכן שהיה לויסלר שיתוף פעולה איתה באותה תקופה. היא גם צוירה על ידי מורטימר מנפס .
רוזה קורדר נפטרה בשנת 1893, בגיל 40.
שדי ים (סדרת טלוויזיה)