קרן רוסו (נולדה ב-1974) היא אמנית ישראלית. בוגרת "המדרשה", סיימה תואר ראשון בהצטיינות במחלקה לאמנות בבצלאל בירושלים בשנת 1998. רוסו התגלתה באמנות הישראלית עם סרט-הווידאו "התלקחות אנושית ספונטאנית" שהוצג במוזיאון הרצליה בשנת 2000, והשתתפה בתערוכת בית הבובות במוזיאון ישראל בשנת 2001. רוסו היא אחת האומניות הישראליות המוערכות והפעילות כיום. היא עוסקת ביצירת עבודות ווידאו, בציור ובכתיבת טקסטים.
רוסו הציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות רבות, במוזאונים ובגלריות מובילים בארץ ובעולם. היא זכתה בפרסים רבים כגון – פרס שרת התרבות בשנת 2012 ופרס גבעון (מוזאון תל אביב) בשנת 2002.
כיום רוסו חיה ופועלת בלונדון, אנגליה. בשנת 2004 ראה אור ספרה "אנציקלופדיה תרמיקה".
ביוגרפיה.
בין השנים 1992-1988 למדה רוסו בבית הספר התיכון על שם תלמה ילין בגבעתיים, ובין השנים 1995-1993 למדה בבית המדרש הממלכתי למורי אמנות ברמת השרון. בין השנים 1998- 1995 למדה לתואר ראשון באקדמיה לאמנות ועיצוב, בבצלאל בירושלים, ובשנת 2004 אף לימדה שם.
רוסו חיה ועובדת בלונדון כבר 17 שנים. היא נשואה לאמן האמריקאי דאג פישבון. רוסו מיוצגת על ידי גלריה דביר וממשיכה להציג פה באופן רציף. במקביל היא מציגה את עבודותיה ברחבי העולם. בין השאר בחללי תצוגה בלונדון במרכז הברביקן, בחלל הפרויקטים של גלריה הייוורד, במוזיאון ויקטוריה ואלברט, במוזיאון הטייט מודרן, בדלפינה ובפרדייז רואו. כמו כן הציגה בביאנלת בוזאן בקוריאה, במונטווידאו, באמסטרדם, בהאוס דר קולטור דר וולט בברלין, במוזיאון ישראל, במוזיאון תל אביב, במרכז לאמנות עכשווית בתל אביב ובמוזיאון הרצליה.
עבודות.
רוסו היא מסוג האומניות שכל עבודה שלה היא תוצר של מחקר מעמיק. עבודותיה של רוסו נוגעות בתחומי ידע רבים ונשענות, בין היתר, על מקורות חזותיים כמו ארכיטקטורה, אמנות, קולנוע דוקומנטרי ובדיוני, על מקורות ספרותיים, מדעיים ועל מחקרים בתחומי פסיכולוגיה וקרימינולוגיה.
כבר בעבודת הגמר שלה, בבצלאל, שילבה רוסו עבודת ווידאו ויצרה את הסרט "תעתואורים" (1978) הנוגע בעולם המאוכלס ביצורי ביצות, שלדים, טקסי וודו, חלומות, ריקבון, שיגעון, מוות ותשוקה; עולם של מיתוסים, אגדות עם, סיפוריהם של הופמן וצ'ארלס דיקנס, תיאוריות אזוטריות, מחקרים מדעיים מוקדמים בתחומי הרפואה, הפיזיקה והאלכימיה, עיסוק במחלות וליקוט של פיסות מידע על אודות תופעות שאין להן הסבר רציונלי.
במוזיאון הרצליה לאמנות הציגה רוסו, בשנת 1999, את סרט הווידאו - "Spontaneous Human Combustion"- שצולם באנגליה ודן בתופעה מוזרה של אנשים הנשרפים מאליהם, בבעירה ספונטנית, ללא תלות בקיומו של גוף אחר, מבעיר או בוער. התופעה מתרחשת בבית, בחדר השינה. הסרט בנוי כסרט דוקומנטרי הסוקר את התופעה ויש בו ראיונות עם כבאים, שוטרים, מדענים וקרובי משפחה של הדמויות, כמו גם עדויות משטרתיות ומדעיות, אלא שדיאלוגים אלה מבוימים. לדברי רוסו: הדמויות הן כלי להעברת אינפורמציה והן גם מייצגות את היחיד מול החברה, את האינדיבידואל מול הרשויות - את היחס של החברה לאינדיבידואל במצוקה. במהלך עשיית הסרט לא שמתי לב לכך שכל הקורבנות הן נשים (חוץ מקורבן אחד -הכורה). הנשים מתות והגברים מדברים עליהן. הקורבנות מאפשרים לדמויות לרדת למעמקים. הקורבנות כולם דיכאוניים, אלכוהוליסטים, מטאפורה לאמן כקורבן.
בשנת 2001 הציגה רוסו בתערוכת "בית-הבובות" שאצרה שרית שפירא ז"ל וכתבה עליה את המילים הבאות: "בעבודתה של קרן רוסו, לאחר הירידה למכרה החושך והגיהנום, הופכים הדמויות והחפצים לתוצרים של הכורים, למה שנכרה מבשר האדמה, נקרע ונבדל מבטנה של 'האם הגדולה' ויוצא לאור. ומה שעולה מן המכרה, 'מן המעמקים' בלשונה של רוסו, הוא בובה – נוכחות לא חיה ולא מתה".
בשנת 2006 הציגה רוסו את התערוכה "זמן אמת" במוזיאון ישראל, בה הוצגה עבודת-ווידאו בשם "הכלכלה של העודפות" (2005): האומנית החדירה מצלמת ווידאו לתוך מערכת ביוב תת-קרקעית (באסקס שבאנגליה) והסיעה אותה על מסילה לאורך צנרת ומחילות.
באותה שנה (2006), יצרה קרן רוסו את סרט-הווידאו "נקודת-המוצא", בו יורדת עין-המצלמה מחלל גלריה אל מתחת לרצפה ואל מעברים תת-קרקעיים, ארקדות, תעלות מים וכו'. כעבור שנה, בשנת 2007, יצרה רוסו עבודת-ווידאו נוספת בעקבות הפתיחה השערורייתית והמדממת בשנת 1996 של "מנהרת הכותל". רוסו צילמה את עצמה כשהיא זוחלת לאורך מחילה צרה, וחופרת את דרכה בעזרת ציפורני כלי-מתכת ידני. היא פוגשת במחילה אישה חופרת אחרת, ואז נולד מאבק אלים בין השתיים.
בשנת 2008 תיעדה רוסו בווידאו תימהוני לונדוני בשם ויליאם ליטל, שנוהג לחפור מנהרות מתחת לביתו .
בשנת 2012 יצרה רוסו את עבודת הווידאו "אֶקסטֶרְנְשטַיין",שהוצגה במוזיאון הרצליה. העבודה עוסקת בפסגת צוק בצפון-גרמניה, שהוכר על ידי הנאצים כמקום קדוש שבמשך מאות בשנים שימש כמקום מפגש טקסי של נאו-נאצים וניאו-פגאניים.
בתערוכת היחיד תולדות העתיד הקרוב (2019) הוצגו שלוש עבודות וידאו המתייחסות כולן להיסטוריה התרבותית של גרמניה ולמורשת האקספרסיוניסטית: הסרט TED-Stadt, שנוצר בשנת 2016, הוא מסע בתוך מודל של עיר פרעונית בסגנון מצרי קדום. המודל הוזמן, בשנת 1917, על ידי יצרן הביסקוויטים הגרמני ​הרמן בלסן, שביקש לבנות את העיר לרווחת עובדיו, ותוכנן בידי האמן האקספרסיוניסט ברנהרד הוטגר. המודל המקורי אבד, ורוסו שיחזרה אותו על פי תצלומים מסרט תעמולה גרמני משנת 1939. סרטה של רוסו עוקב אחר עיר הרפאים בצילומי שחור־לבן, כשברקע סאונד אלקטרוני עכשווי.
הסרט האוס אטלנטיס (2016) חוקר את ההיסטוריה של מבנה אקספרסיוניסטי שתכנן הוטגר בשנת1931 עבור פטרון האומנות לודוויג רוזיליוס, והכיל אוסף חפצי אמנות פרהיסטוריים עתיקים שלו. הסרט מתאר בעיקר את פנים המבנה המפואר, הכולל תקרת פסיפס כחולה וגרם מדרגות לולייני. הוא משלב חומרים ארכיונים של המבנה ותמונות עכשוויות שלו, לאחר שהוסב לבית מלון.
הסרט יונקר האוס (2019) נוצר במיוחד לתערוכה ועוסק בביתו הפרטי של האדריכל קרל יונקר (1850-1912), שחי חיי פרישות והקדיש את חייו לבניית ביתו בלמגו שבצפון גרמניה. סרטה של רוסו עוקב אחרי גילופי העץ המכסים את הבית כולו ועובר בין הפנים לחוץ, בין הבית לבין הנוף הגרמני.
לצד הסרטים התערוכה כוללת גם רישומי פחם גדולים של פסלים ומוטיבים ארכיטקטוניים היסטוריים. רוסו משלבת בהם אלמנטים הלקוחים מסרטי מדע בדיוני.
מנחם מנדל קירשנבוים
חומצת יין
בתי בושת במחנות הריכוז של גרמניה הנאצית
במלחמת העולם השנייה הקימה גרמניה הנאצית בתי בושת במחנות הריכוז על מנת ליצור תמריץ לאסירים לשתף פעולה. בסופו של דבר בתי הבושת שימשו בעיקר את הקאפו, משום שאסירים רגילים היו בדרך כלל תשושים מדי ונזהרו מחשיפה לתוכניות האס אס. בסופו של דבר, בתי הבושת במחנה לא הביאו לעלייה ניכרת ברמת הפריון בעבודה של האסירים.
הנשים שאולצו להיכנס לבתי הבושת הללו הגיעו בעיקר ממחנה הריכוז ראוונסבריק. ההערכה היא שלפחות 34,140 אסירות אולצו לעבדות מינית במהלך שלטון הרייך השלישי.
תפעול.
בית הבושת הראשון הוקם במאוטהאוזן בשנת 1942. לאחר 30 ביוני 1943 החל להתקיים בית בושת במחנה אושוויץ, והחל מ-15 ביולי 1943 בבוכנוואלד. במחנה הריכוז נוינגמה הוקם בית בושת בתחילת 1944, ובדכאו במאי 1944, של דורה-מיטלבאו בסוף הקיץ של 1944, ושל זקסנהאוזן ב-8 באוגוסט 1944. ישנם תאריכים סותרים לבית הבושת בפלוסנבירג: מקור אחד טוען בקיץ 1943, ואחר קובע שהוא לא נפתח לפני 25 במרץ 1944.
בתי הבושת במחנה נבנו בדרך כלל כצריפים מוקפים בגדר תיל, עם חדרים בודדים קטנים לעד 20 אסירות, בהשגחת נשים בשורות הנאצים. הנשים הוחלפו בתדירות גבוהה עקב תשישות ומחלות, ובדרך כלל נשלחו אל מותן מאוחר יותר. בתי הבושת היו פתוחים רק בשעות הערב. הנשים הותאמו ללקוחות על ידי איש אס אס. חלק מהנשים עברו עיקור בכפייה וכן הפלות כפויות, שגרמו לרוב למוות.
ישנן עדויות (שנויות במחלוקת במקצת) שבחלק מבתי הבושת, ייתכן שלנשים היו קעקועים על החזה שלהן שאומר פלד-הורה ("זונת שדה").
נושא הזנות הכפויה במחנות נרמז בזיכרונותיהם של הניצולים כבר ב-1972, כאשר יצאה לאור המהדורה הראשונה של ספרו של היינץ הגר. עם זאת, הנושא נשאר ברובו טאבו במחקרי הנאציזם עד אמצע שנות ה-90, כאשר פרסומים חדשים של חוקרות שברו את השתיקה.
לעיתים פיתה האס אס נשים לשרת בבתי הבושת על ידי הבטחה שיקבלו יחס אנושי יותר או הפחתת עונשן הבלתי מוגבל.
הומוסקסואלים.
בנוסף לשימוש בבתי בושת במחנות כאמצעי לשלוט באסירים, לעודד שיתוף פעולה ולמנוע מהומות ובריחות, היינריך הימלר התכוון שישמשו אותם כאמצעי ללמד לאסירים משולשים ורודים (הומוסקסואלים). הגר טוען כי הימלר הנחה שכל האסירים ההומוסקסואלים יגיעו לביקורי חובה בבית הבושת במחנה פעם בשבוע כאמצעי "לרפא" אותם מההומוסקסואליות שלהם.
בתרבות.
הסרט התיעודי הצרפתי "לילה וערפל" הזכיר את קיומם של בתי בושת במחנות ריכוז כבר בשנת 1955. סרט זה, של הבמאי אלן רנה, כלל קטעים מקוריים נרחבים של המחנות והתבסס על ראיונות עם ניצולים. בתי בושת של מחנות ריכוז גרמניים הוצגו מחדש גם בסרטי ניצול נאציים בדיוניים שנעשו בשנות ה-70 כמו אילסה, היא הזאב מהאס.אס , האורגיה האחרונה של הרייך השלישי , מחנה הניסויים של ה-SS ומחנה האהבה הנאצי 27 . דוגמאות לספרות ישראלית בנושא כוללות את ספרו של הסופר יחיאל די-נור, סטאלג ובית הבובות.