טיפוס הבהרות הוא שם של קבוצת מחלות זיהומיות הנגרמות על ידי חיידקי רִיקֶצְיָה המועברים לאדם על ידי חרקים וקרציות. תסמינים נפוצים כוללים חום גבוה, כאבי ראש ופריחה המופיעים בדר"כ בין שבוע לשבועיים לאחר החשיפה.
בישראל נפוצה כיום מחלת קדחת הכתמים הים תיכונית בה חיידק הריקציה מועבר לבני אדם על ידי קרציות מכלבים נגועים. הכלב הוא נשא של החיידק ואינו חולה. המחלה איננה עוברת ישירות מאדם לאדם ומשכה הוא מספר ימים עד שבועיים. אם המחלה לא מטופלת, היא עלולה להיות קטלנית.
היסטוריה.
לאחר מהפכת אוקטובר השתוללה בשנת 1918 מגפת טיפוס הבהרות ברוסיה, והצבא האדום גייס רופאים בתנאים בלתי אפשריים שבהם היה הרופא אחראי לבלום את המגפה אשר פגעה אף בהם. בין המגויסים הייתה ד"ר מרים ברנשטיין כהן, אשר הייתה רופאה בתחילת דרכה.
לאורך מלחמת העולם השנייה מתו מטיפוס שבויי מלחמה גרמניים רבים לאחר התבוסה בקרב סטלינגרד. מגפות טיפוס תקפו רבים מאלו שהוחזקו בתת-תנאים במחנות שבויים, בגטאות, ובמחנות ריכוז נאציים, בהם התנאים ההיגיינים היו ירודים. תמונות של קברי אחים, בהם קורבנות טיפוס, נראים בסרטי תיעוד ממחנה הריכוז ברגן-בלזן. בין אלפי האסירים במחנות הריכוז טרזיינשטט וברגן-בלזן, אשר מתו מטיפוס, היו גם אנה פרנק בת ה-15, ואחותה, מרגוט, בת ה-19.
ובשנת 1999 נפטר הזמר מאיר אריאל מטיפוס. שבוע קודם לכן עלה חום גופו, אולם רק יומיים לפני מותו אבחנו הרופאים את סיבת המחלה.
תסמינים.
התסמינים מופיעים כ-14–21 יום לאחר ההדבקה:
כעבור עוד 3–7 ימים מופיעות בעור בהרות (ומכאן שם המחלה) - כתמים קטנים, אדומים ובהירים, בעלי צורה לא סדירה. הפריחה עלולה לכסות את כל הגוף, אך על פי רוב היא מוגבלת לפנים ולכפות הידיים והרגליים. הפריחה נמשכת שישה עד שבעה ימים. מצבו הכללי של החולה מתדרדר ולפעמים המחלה מלווה שינויים נפשיים של ממש, כגון פרכוסים, הזיות ועוד.
המחלה עשויה לשכוך בעצמה בשבוע השלישי למחלה, אך עלולים להתפתח סיבוכים:
טיפול ומניעה.
בימינו ניתן לטפל בטיפוס הבהרות בעזרת אנטיביוטיקה וטיפול תומך. יש תרכיב חיסון כנגד טיפוס הבהרות. חום אינו נמשך יותר מיומיים. בדרך כלל נמשכת המחלה לפרק זמן קצר בקרב ילדים. באוכלוסייה מבוגרת עלולה המחלה להיות קטלנית בשיעור של שלושה אחוזים.
ישנה חשיבות רבה להגברת המודעות והעירנות למניעת המחלה על ידי טיפול בבעלי-חיים. מומלץ לבצע טיפול סביבתי, בעיקר במקומות המרבץ של בעלי החיים, באמצעות תכשירים מיוחדים. כמו כן כדאי לשמור על הגיינה אישית לאחר טיול במקומות כפריים, להוריד קרציות מעור חשוף ולכבס את הבגדים.
טיפוס הבטן
טיפוס הבטן (באנגלית: Typhoid fever, ידועה גם כ"קדחת הטיפואיד") היא מחלה זיהומית קשה של מערכת העיכול הנגרמת על ידי החיידק "Salmonella typhi".
יש להבחין בין טיפוס הבטן (באנגלית טיפואיד), הנגרם על ידי מין זה, לבין זיהום רגיל של דרכי העיכול, העלול להיגרם על ידיו או על ידי מינים אחרים של סלמונלה ("Salmonella"), בעיקר "Salmonella choleraesuis" ו-"Salmonella enteriditis". החיידק הגורם לטיפוס הבטן מצוי רק באדם. החיידק עמיד יחסית בפני חום ומסוגל לשרוד במקורות מים; הוא רגיש יחסית לחומציות (עד pH=5), דבר ההופך מנותחי קיבה לקבוצת סיכון ללקות בזיהום. החיידק אינו מייצר רעלנים, אך ביכולתו לעכב את מנגנון ההרג החמצוני של תאי הדם הלבנים ולמנוע מהם לחסלו. תאי הדם הלבנים הופכים למובילים של החיידק ואיתם הוא עובר למערכת הרטיקולואנדותליאלית (טחול, כבד, בלוטות לימפה, מח עצם), שבה מתרבה החיידק.
מעטפת החיידק, שבה משובצים ליפופוליסכרידים, גורמת להפעלת מערכת החיסון, ומונוציטים מופיעים במעי, בבלוטות הלימפה שסביב המעי ובכבד, ולעיתים גם בכיס המרה במח העצם ואף בלב. המונוציטים, המתקשים לחסל את החיידק, מפרישים חומרים מעודדי קרישה ופוגעים בכלי הדם. בהמשך חודר החיידק לכיס המרה הן דרך דרכי המרה והן בפריצה לדם, שם הוא מתרבה ומופרש בצואה לאורך זמן. התרבות החיידק בדופן המעי עלולה לגרום להתנקבותה ואילו פריצות חוזרות למחזור הדם עלולות לגרור זיהום איברים מרוחקים כגון מפרקים, עצמות, כליות, עיניים ואף מערכת העצבים המרכזית. בעת פריצת החיידק לדם עולה חומו של החולה ומחריפה תחושת החולי.
לאחר דגירה של כשבועיים מופיעים חום, שלשול, כאבי בטן וראש, חולשה וכאבי שרירים. הסימנים המאפיינים הם הגדלת טחול, מקבצי פריחה של נגעים עוריים בולטים ודופק שאינו מהיר ביחס למצופה במידת החום המופיעה. בבדיקת דם מופיעה אנמיה וספירת תאי הדם הלבנים נמוכה.
הטיפול לרוב אנטיביוטי (לרוב כלורמפניקול, ואם מדובר על חיידקים עמידים לסוגי אנטיביוטיקה או חשד לנמק תת-עורי נשקל שימוש בתכשירים אחרים). נוכחות של החיידק בגוף מעבר למספר חודשים מרמזת על מצב נשאות בכיס המרה ולעיתים יש צורך בכריתתו. ניכרת עמידות של החיידק כנגד האנטיביוטיקות ששימשו בעבר לשגרת הטיפול כנגדו. קיימת אפשרות חיסון כנגד החיידק היעילה לטווח של כשלוש שנים ומשמשת בעיקר אוכלוסיות מטיילים באזורים נגועים. החיסון הפומי (אוראלי) כנגד החיידק מאושר מגיל שש שנים והחיסון הניתן בזריקה מאושר לשימוש מגיל שנתיים. לעיתים נדירות נדרשת התערבות כירורגית, בעיקר כאשר מתפתחת התנקבות של המעי.
במדינות העולם השלישי, שבהן תחזוקת מקורות המים לקויה, גורמת המחלה למותם של אלפים רבים בכל שנה. שכיחות המחלה השנתית בארצות העולם השלישי מגיעה לעיתים למקרה אחד לכל 100 תושבים, זאת לעומת מקרה אחד לכל חצי מיליון תושבים בעולם המערבי.
המונח טיפואיד נטבע בשנת 1829 על ידי פייר-שארל-אלכסנדר לואי, בשל הדמיון בין מחלה זו למחלת טיפוס הבהרות שיכולה להתבטא גם כן בחום ממושך. החיידק שגורם למחלה התגלה על ידי הרופא הגרמני קרל יוזף אברט בשנת 1880.
אפידמיולוגיה.
מגפת אתונה, שפרצה במהלך המלחמה הפלופונסית בשנת 430 לפנה"ס, מיוחסת על ידי חלק מהחוקרים לטיפוס הבטן. ממצאי DNA חיידקיים, אשר נמצאו בשרידי גופות באתר קבורה המונית בבית הקברות העתיק של אתונה המתועד לשנים אלו, הודגמו הומולוגיים ב-96% לגנים של החיידק "Salmonella typhii" כפי שהוא מוכר כיום.
התפרצויות נוספות של טיפוס הבטן מתוארות במאות ה-19 וה-20 בעולם המערבי ביישובים אשר באותה העת לא השתמשו באמצעים לטיהור מים. ב-1898, במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד, אירעה התפרצות רחבת היקף בקרב מתגייסים לצבא ארצות הברית שבה לקו בטיפוס הבטן כ-20,000 חיילים, מתוכם מתו מהמחלה 1,600. מספר התפרצויות גם מיוחסות לנשאים כרוניים של החיידק, הידועה שבהם היא מרי מאלון, אשר עבדה כטבחית בניו יורק והדביקה מעל 50 אנשים בבתים שבהם הועסקה. בישראל בשנת 1970 לקו בטיפוס הבטן כ-50 תלמידים, לאחר שאכלו מזון שהוכן במטבח עירוני סמוך לאתר שטיפת משאיות זבל.
אומדנים בראשית המאה ה-21 לגבי תפוצת המחלה נעים בין 11 ל-21 מיליון מקרים בשנה בכל העולם, עם תמותה של 130–145 אלף אנשים מדי שנה, אולם היקף המחלה האמיתי אינו ידוע לאשורו בשל היעדר מנגנוני מעקב אחר המחלה באזורים רבים בעולם ובשל השונות בהסתמנות המחלה והקושי באבחנתה. הן שיעור ההיארעות והן שיעור התמותה משתנים בין אזורים שונים בעולם: בדרום אסיה ובחלקים מאפריקה שמדרום לסהרה, ההיארעות עשויה להגיע ל-1,000 מקרים ל-100,000 שנות אדם, כשבאזורים אנדמיים ההיארעות גבוהה יותר במקומות עם תנאי תברואה ירודים. בעולם המפותח המחלה מאובחנת לעיתים נדירות עם שיעור של פחות מ-1 ל-100,000 שנות אדם, בעיקר במטיילים השבים מאזורים אנדמיים. מדיניות חיסונים במדינות בדרום-מזרח אסיה ושיפור הגישה למים נקיים הביאו לירידה בהיארעות טיפוס הבטן במדינות אלה החל משנות ה-70 של המאה ה-20.
אטיולוגיה.
מחולל הטיפואיד הוא החיידק Salmonella typhi, סרוואר אחד מבין הסרווארים השונים בתת-מין Salmonella enterica enterica המשתייך למין Salmonella enterica בסוג Salmonella. החיידק זוהה לראשונה כמחולל של קדחת הטיפואיד בשנת 1880 על ידי קרל יוזף אברט מדגימות פתולוגיות של אנשים שחלו במחלה, וכונה בשם Bacillus typhosus. בשנת 1884 החיידק תורבת לראשונה על ידי גאורג גפקי מדגימת טחול של אדם שחלה בטיפואיד.
מדובר בחיידק מתג גראם-שלילי הנמצא באדם בלבד. החיידק נושא כרומוזום בודד הכולל כ-4,000 גנים, בנוסף לפלזמידים. החיידקים בסרוואר זה הומולוגיים גנטית ברחבי העולם, ומוערך שהזן התפתח ב-50,000 השנים האחרונות, במקביל ליציאת האדם מאפריקה לאסיה. המטען הגנטי של החיידק כולל גם למעלה מ-200 פסאודוגנים, אשר ייתכן שממלאים תפקיד בתפוצת החיידק באדם בלבד. כמו כן, החיידק נושא יותר מ-20 איי פתוגניות, אשר חלקם משותפים גם לסרווארים אחרים בתת-מין.
מבחינה ביוכימית, החיידק אינו מפרק לקטוז, מייצר סולפיד בצורה חלשה, אינו מייצר גז בעת פירוק גלוקוז, ומייצר את האנזים ליזין דה-קרבוקסילאז אך לא את האנזים אורניתין דה-קרבוקסילאז. החיידק משתייך לקבוצה הסרולוגית D, ומבין הדטרמיננות האנטיגניות המשמשות לסיווג סרוטיפי של Salmonella, הוא מציג מקבוצת O את האנטיגן O9 (בעיקר) ו-O12, את האנטיגן d מקבוצת H ואת האנטיגן Vi מקבוצת K.
פתוגנזה.
זיהום ראשוני.