החשיבות והשימוש של הסמל בעולם העתיק אינם בהירים. קיים ויכוח האם הסמל תפקד כסמל ממלכת מוקדון, כסמלו של פיליפוס השני ושושלת ארגיד, כסמל דתי הקשור לאלים האולימפיים או פשוט כקישוט אומנותי. אנדרוניקוס מרבה לתאר את הסמל כסמל ממלכת מוקדון, אולם חוקרים אחרים מצביעים על השימוש הנפוץ שלו באומנות המקדונית העתיקה בפרט ובאומנות העולם העתיק בכלל כראייה ששימש כקישוט אומנותי בלבד. בנוסף, שמשות בעלות 8 ו-12 קרניים היו נפוצות במטבעות יוונים ומקדוניים באותה תקופה. בנוסף לכך, שמשות זהות בעלות 16 קרניים נצפו על מגנים של הופליטים מאתונה העתיקה מהמאה ה-6 לפני הספירה, וגם במטבעות מאיי יוון ויוון היבשתית עצמה (לדוגמה-מטבעות שנמצאו באי קורפו מהמאה ה-5 לפני הספירה). לפני הגילוי בקברי מוקדון נתפס הסמל כקישוט רגיל, ואילו לאחר הגילוי החל אט אט להקשר למקדונים העתיקים, למרות השימוש שלו באמנות יוון העתיקה.
שימוש מודרני.
לאחר הגילוי אומץ הסמל על ידי הקהילה המקדונית-יוונית כחיבור בין תרבות מקדוניה העתיקה לתרבות המקדונים ביוון (באותה תקופה רפובליקת מקדוניה הייתה אחד מששת המחוזות של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה). שמש ורגינה על רקע כחול הוא דגל מקדוניה היוונית, משמש משנת 1993 כסמל לאומי, ומוצג כסימן מים בדרכון היווני בין העמודים 22 ו-23. הסמל מסמן את החיבור של יוון אל המורשת המקדונית העתיקה. הסמל אומץ גם על ידי הפזורה המקדונית היוונית ברחבי העולם.
גם המקדונים אימצו את הסמל כסימן לקשר ההיסטורי שלהם לממלכת מוקדון. כאשר רפובליקת מקדוניה נפרדה מיוגוסלביה בשנת 1991, הפכה שמש ורגינה למוטיב המרכזי בדגל ולסמלה הלאומי של המדינה החדשה. יוון החשיבה צעד זה כהתרסה כלפיה.
גם במקדוניה עצמה השימוש בסמל עורר אי נוחות. המיעוט האלבני במדינה התלונן שמדובר בסמל אתני ולאומי שאינו מתאים לשמש כסמל, ובדגל של מדינה רב-לאומית. לעומת זאת, גם ביוון הייתה תרעומת רבה אף יותר כלפי השימוש בסמל. ממשלת יוון, יוונים רבים ובעיקר יוונים-מקדוניים הרגישו שנעשתה מעילה בסמל ההלניסטי, ושהשימוש בסמל מהווה בסיס לחזקה על מורשתו של פיליפוס השני. כמו כן, ממשלת יוון ראתה בחלק מסעיפיה של החוקה המקדונית עילה לחזקה על הטריטוריה של מקדוניה היוונית. בינואר 1995, משרד החוץ היווני פרסם הודעת גינוי וטען ש"הסמל הוא יווני והוא נגנב". לאומנים בשני המחנות קישרו את הסמל עם כוכב בית לחם וטענו שקהילותיהם השתמשו בסמל למטרות קדושות לפני גילויו בשנת 1977.
גם תמיכתם של מומחים ומדינאים מארצות נוספות הייתה נתונה לשני המחנות. הנרי קיסינג'ר, לשעבר מזכיר המדינה של ארצות הברית, צוטט בתמיכתו בעמדה היוונית:
לעומתו הפרופסור ללימודים סלאביים מאוניברסיטת המבורג פיטר היל, שפרסם מאמרים רבים בנושא המקדונים העתיקים, תמך בגרסה המקדונית למקור הסמל וצוטט כשאמר:
הארכאולוגית המקדונית בויאנה מויסוב טענה בתוכנית ב-BBC ש"המשקל הסימבולי שהוצמד לשמש ורגינה הוא אבסורד מבחינה ארכאולוגית-אבל לא נמנע פוליטית". היא המשיכה וטענה כי:
למרות שהרשויות המקדוניות הכחישו שישנן משמעויות נסתרות בשימוש בסמל בדגל, קבלתו של הדגל הייתה אחד מסלעי המחלוקת העיקריים בין יוון למקדוניה בתחילת שנות ה-90. התנגדותה של יוון לדגל המקדוני הובילה לכך שהדגל המקדוני נאסר לשימוש במגוון מקומות ובהם האומות המאוחדות, המשחקים האולימפיים ומשרדיה של מקדוניה בארצות הברית ובאוסטרליה.
עד שנות התשעים היה הסמל נפוץ כסמל אזורי ביוון, אולם בשל המתיחות הפוליטית גברה חשיבותו ומרכזיותו. משנת 1990 ועד החלפת הדרכמה היוונית באירו בשנת 2001 הוטבעה שמש ורגינה בחזית מטבעות 100 דרכמה. כמו כן הופיעה שמש ורגינה על טלאי הידיים של כוחות המשטרה בבירה אתונה; תחנת הטלוויזיה מקדונה TV שבסלוניקי (בירת מרכז מקדוניה והעיר הגדולה ביותר במקדוניה היוונית) החליפה את סמלה לשמש ורגינה מאומיקרון; בנק מקדוניה אימץ את הסמל לחיקו, וגם מספר יחידות צבאיות. בשנת 1993 העביר הפרלמנט היווני הצעת חוק שהפכה את שמש ורגינה לסמל לאומי ביוון, וב-1995 הגישה תביעה לרישום הסמל כסימן מסחרי תחת פסקה 6 של אמנת פריז לארגון העולמי לקניין רוחני. באוקטובר אותה השנה הגישה מקדוניה התנגדות לתביעה זאת.
הסכסוך נפתר חלקית כשאומצה פשרה שקידם האו"ם: שמש ורגינה הוחלפה בשמש בעלת 8 קרניים בדגל מקדוניה כחלק מהסכם לכינון יחסים דיפלומטיים וכלכליים בין יוון ומקדוניה. סמל השמש בעלת 8 הקרניים נתגלה בחפירה ארכאולוגית בעיר טרנובץ במקדוניה, והיה בשימוש כסמל של קהילת הארומנים. אולם למרות הפשרה שהושגה, מחוז מקדונסקה קמניצה עדיין מציג את שמש ורגינה בדגלו. כמו כן לאומנים מקדוניים וקבוצות מקדוניות ברחבי העולם כדוגמת קבוצת "ארגונים מקדוניים" שבקנדה ממשיכים להשתמש בדגל הקודם ובשמש ורגינה כסמל. כמו כן גם קבוצות מיעוט מקדוניות במדינות הבלקן הסמוכות, כדוגמת המקדונים בסרביה ומחוז ליקנס שבאלבניה (מחוז בעל מיעוט מקדוני גדול) משתמשים בשמש ורגינה בסמלם הרשמי.
אסטריקס וירושלים של זהב שחור
אסטריקס וירושלים של זהב שחור (בצרפתית: L'Odyssée d'Astérix: האודיסיאה של אסטריקס) הוא הספר ה-26 בסדרת ספרי הקומיקס הצרפתית "אסטריקס". זהו הספר השני לצאת לאור לאחר מותו של רנה גוסיני ובשל כך נכתב ואויר על ידי אלבר אודרזו. הספר פורסם לראשונה בגרסה הצרפתית בשנת 1981. הספר תורגם לעברית בהוצאה לאור "דליה פלד מוציאים לאור בע"מ", בשיתוף עם הוצאת הספרים "מודן".
עלילת הספר מתמקדת בעלילותיהם של אסטריקס ואובליקס באזור המזרח התיכון. מקור ההשראה לעלילת הספר מגיע בעיקר מסדרת סרטי ג'יימס בונד ומכתבי קודש יהודיים ונוצריים.
תקציר העלילה.
יוליוס קיסר מתעצבן משום שהכפר הגאלי מביס את צבאו כל פעם מחדש ומונע ממנו להשיג את סוד שיקוי הפלא. ראש השירות החשאי, קאיוס-פיופוס (בעברית "חפרפרוס"), מציג בפני הקיסר, מרגל ושמו "אפס-אפס-ששיקס" (במקור: Dubbelosix, כאשר המספר 6 שמבוטא באנגלית Six משחק עם הסיומת "ix" האופיינית לשמות הגאליים), גאלי שנכשל שש פעמים בניסיונו לקבל הסמכה של כהן-עץ והחל לתמוך בכוחות רומא. קאיוס-פיופוס שולח את אפס-אפס-ששיקס אל גאליה במסווה של כהן-עץ זר. במקביל, בכפר, אשפיקס (כהן הכפר) מחכה למשלוח מיוחד של שמן סלעים (נפט) שבעזרתו יוכל להפיק את שיקוי הפלא.
לאחר שאשפיקס מגלה כי רקתעמיס, הסוחר הפיניקי שמספק לו את שמן הסלעים, שכח להביא את שמן הסלעים, אשפיקס מקבל התקף לב ומתעלף. אסטריקס ואובליקס חוזרים מציד חזירי בר ומגלים את אפס-אפס-ששיקס רכוב על מרכבה מתקפלת עמוסת-פטנטים בדרך לגאליה וזה נענה לבקשתם להעיר את אשפיקס מהעילפון. אפס-אפס-ששיקס מעיר את אשפיקס כשהוא משקה אותו בשיכר סקוטי חריף, דבר שגרם לאשפיקס לשכרות למעט זמן. הסוחר שמייבא את שמן הסלע מודיע להם שעל מנת למוצאו יש לחצות את הים התיכון עד לבבל.
אסטריקס ואובליקס נענים לאתגר ולוקחים איתם את אפס-אפס-ששיקס למסע בחוסר ידע שהוא מרגל של הרומאים. בים עוברת החבורה הרפתקאות ומביסה פעם אחר פעם פיראטים ואוניות קרב רומיות.
לבסוף, הם עוגנים ביהודה, מתארחים אצל משפחה יהודית בבית לחם ואף נכנסים בסתר לירושלים כדי לפגוש את ספק שמן הסלעים. כאשר הם מטפסים על החומה הם מגלים שאפס-אפס-ששיקס הוא מרגל. בירושלים הם פוגשים את הספק, שמעון פלטפוס, שמספר להם שהרומים שרפו את כל המלאי שלו ויועץ להם לנסוע למסופוטמיה שם נמצא מקור שמן הסלעים.
אחרי מסע רצוף תלאות במדבר, שכלל התחמקויות חוזרות ונשנות ממטרי חצים שיורים עליהם עמי האזור המסוכסכים הם בטעות מוצאים שמן סלעים. הם לוקחים אותו בחזרה לאוניה בצידון אך על הסיפון מאבדים את הנאד עקב טעות של אובליקס ששש אלי קרב.
בעוגמת נפש הם חוזרים לגאליה שם הם מגלים שכהן-העץ אשפיקס הצליח למצוא תחליף לשמן הסלעים בדמות מיץ סלק, ולוחמי הכפר - ששתו את שיקוי הפלא החדש - מביסים את הרומאים ומגינים בהצלחה על הכפר.
הפקה.
לפני מותו רנה גוסיני תכנן כי אסטריקס יגיע באחד מספרי הסדרה לאזור המזרח התיכון. אף על פי כן, משום שגוסיני עצמו יהודי, הוא פחד שיואשם בכך שהספר מהווה חומר תעמולה פרו-יהודי. משום כך, רק לאחר שגוסיני נפטר החליט אודרזו להפיק את הספר וזאת בעיקר בשל כך שבניגוד לגוסיני אודרזו איננו יהודי. לצורך הכנת הספר אודרזו אף נסע במיוחד לישראל על מנת שיוכל לאייר באופן מדויק את נופי ארץ ישראל בספר.
אודרזו שיבץ כמחווה את דמותו של גוסיני בעלילת הספר בתור סוחר ירושלמי אשר עוזר לאסטריקס ולאובליקס.
האיורים של ירושלים בספר מבוססים על תמונות שצילם אודרזו של דגם ירושלים בסוף ימי בית שני (אשר שכן באותה העת בשטח מלון הולילנד בירושלים). דגם זה הועבר במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 אל מוזיאון ישראל שבירושלים.
מאזינים גרמנים!
מאזינים גרמנים! (בגרמנית: !Deutsche Hörer; בתרגום חופשי מקובל: שמעי, גרמניה!), הוא קובץ מכתבים שפורסמו על ידי הסופר הגרמני תומאס מאן בעת שהותו בגלות בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר יועדו לתושבי גרמניה הנאצית, שאותה נאלץ לעזוב ב-1932.
במקור, הקובץ ראה אור בבית ההוצאה אלפרד א. קנופף (Alfred A. Knopf) בשנת 1943. באותו הזמן שודרו מן הקובץ עשרים וחמישה מכתבים בגלי רדיו ארוכים ובינוניים בידי הבי בי סי (BBC) לגרמניה הנאצית כחלק ממאמצי התעמולה של בעלות הברית מאוקטובר 1940 עד לאוגוסט 1943.