המוצגים במוזיאון כוללים חפצים אותנטיים הקשורים לשואה, כגון קרון משא שנשא קורבנות שואה אל מחנה ההשמדה אושוויץ, עותקים של מוצגים מפורסמים ממוזיאוני שואה אחרים, עדויות מצולמות מתקופת השואה ו מצולמים עם ניצולי שואה. מוצגי ההמחשה כוללים הדפסי תמונות מוגדלות על קירות המוזיאון, הנותנים למבקר תחושה שהוא מצוי במקום ובזמן שבהם צולמו התמונות. מחוץ לשטח התצוגה ישנם מבני אנדרטאות, גלריית ציורים בהשראת השואה, הסברים על אודות העמותה שהקימה את המוזיאון ועל אודות דרך הקמת המוזיאון, אולם כינוסים וחנות מזכרות. שטח תצוגה נפרד מוקדש לילדים הבאים לבקר במוזיאון.
לבד מהשואה עצמה, המוזיאון מציג גם את אופן עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, את ההתרחשות הכללית במלחמת העולם השנייה, את תלאותיהם של הניצולים אחרי המלחמה, מספר רציחות עמים שהתרחשו לפני מלחמת העולם השנייה ואחריה ואת תולדות המאבק בגזענות. אחד המוצגים עוסק במאבק המפלגה הנאצית האמריקנית, בסוף שנות השבעים לנהל מצעד באותו פרוור בו ממוקם כיום המוזיאון עצמו. חלק מהראיונות נערכו עם ניצולי רצח העם ברואנדה, שהתקיים כעשר שנים לפני פתיחת המוזיאון.
לצד רצח העם היהודי בשואה, המוזיאון מנציח גם רציחות עמים וקבוצות אחרות בידי הנאצים בזמן השואה ולפניה. מקומם של הצוענים, ההומוסקסואלים, הקומיסרים והנכים לא נפקד. יתרה מזאת, המוצגים מוצגים ברובם על פי סדר היסטורי ולכן המבקר העוקב אחרי מסלול התצוגה המתוכנן נחשף לשואת הנכים לפני היחשפותו לשואת היהודים. המוזיאון מציג גם את פרשת חטיפתם לאימוץ של אלפי תינוקות פולנים בעלי מראה ארי.
אדריכלות.
מבנה המוזיאון תוכנן בידי האדריכל סטנלי טייגרמן (Stanley Tigerman). שטח המבנה הוא כ-20 אלף מטרים רבועים. בתכנון התצוגה הצטרף אל טייגרמן יצחק מיינץ, מנהל יד ושם לשעבר. מוצגי השואה תופסים את קומתו הראשונה של המוזיאון יחד עם האודיטוריום, אולם הכניסה, המלתחות, דוכני המודיעין ומועדון החברים, הקופות, הספרייה, אולם היציאה וחנות המזכרות. מבני האנדרטאות והגלריה תופסים את הקומה העליונה ומרכז הכינוסים, ההסברים על אודות דרך הקמת המוזיאון, הקפיטריה, כיתות הלימוד ואגף הילדים מצויים במרתף. המשרדים מצויים באגף המערבי של הביניין.
לבניין יש שלושה אגפים. האגף המערבי הוא האגף האחורי. צבע קירותיו החיצוניים הוא אפור. האגף הצפוני לבן והאגף הדרומי היא שחור. חזית הכניסה לבניין, החזית המזרחית, מחולקת לשניים בין האגף הדרומי השחור והאגף הצפוני הלבן. חציה הדרומי השחור של החזית המזרחית מכיל את דלתות הכניסה והוא בעל פרטים עם פינות חדות. חציה הצפוני הלבן של החזית המזרחית מכיל את דלתות היציאה הוא לבן והוא בעל פריטים עם פינות מעוגלות. בין שני חצאי החזית חוצצים מבנים דמויי לפידים. אולם חזית הכניסה אינה ניתנת לצפייה במלואה, משום שהיא פונה אל סמטה צרה שהמדרכה היחידה שלה היא זו הצמודה למוזיאון ומעברה השני של הסמטה מצוי קיר ההגבהה של הכביש המהיר I-94.
החמצה נוספת בתכנון המוזיאון היא אי השימוש בשמורת הטבע המיוערת שלצידו לשם המחשת היערות הסמוכים למחנות ההשמדה בפולין, בניגוד לאנדרטת הקרון שביד ושם בירושלים. שטח המוזיאון הצמוד ליער מכיל את מגרש החניה.
ניהול.
המוזיאון מנוהל בידי הקרן לזיכרון השואה של אילינוי (באנגלית: Holocaust Memorial Foundation of Illinois). הקרן ניהלה קודם מוסד קטן להנצחת השואה במבנה של חנות ברחוב מיין בסקוקי. הקרן נוסדה בעקבות ניסיונות הנאצים לצעוד במקום ובמשך השנים היא גייסה הון מספק להקמת המוזיאון. מנהלו הראשון של המוזיאון מטעם הקרן הוא ריצ'רד הירשהאוט (Richard S. Hirschhaut). האוצרת היא בתני פלמינג (Bethany Fleming).
בטקס פתיחת המוזיאון, ב-19 באפריל 2009 נכחו חתן פרס נובל לשלום, אלי ויזל, העוסק בפעילויות חינוכיות להנצחת השואה ונשיא ארצות הברית בדימוס ביל קלינטון. נשיאי ארצות הברית ומדינת ישראל, ברק אובמה ושמעון פרס ברכו את המשתתפים בטקס בשידור ישיר מלישכותיהם.
אסף גברון
אסף גָבְרוֹן (נולד ב-21 בדצמבר 1968) הוא סופר, מתרגם ויוצר מוזיקלי ישראלי, ולשעבר עיתונאי ואיש הייטק.
זוכה פרס ברנשטיין (2013) על ספרו "הגבעה", פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (תשע"א), פרס גפן (2009) ופרסים נוספים מחוץ לישראל. כמה מספריו תורגמו למספר שפות.
קורות חיים.
גברון נולד בשנת 1968 בערד וגדל במוצא עילית. הוריו עלו מאנגליה: אביו, דניאל גברון, היה עיתונאי ב"קול ישראל" באנגלית וב"ג'רוזלם פוסט", ואמו הייתה מורה לילדים עיוורים.
בשנים 1991–1994 למד לתואר ראשון בתקשורת באוניברסיטת לונדון, וב-1997 למד ניו מדיה בוונקובר שבקנדה. בשנות התשעים עסק בכתיבה עיתונאית בישראל, בעיקר בנושאי תרבות ובידור. בשנים 2000–2004 עבד כמנהל קריאייטיב בחברת הייטק שעסקה בתחום הסלולרי. משנת 2016 עובד בתחום האינטליגנציה המלאכותית ב-Project Debater של IBM. לימד כתיבה יוצרת בישראל (אוניברסיטת בר-אילן, בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, מכללת ספיר בשדרות ואוניברסיטת בן-גוריון) ובארצות הברית (אוניברסיטת נברסקה באומהה, אוניברסיטת המדינה של סן דייגו).
גברון מתגורר בצפון הישן של תל אביב, גרוש, ואב לשתיים.
יצירתו הספרותית.
גברון כתב, ערך ותרגם יצירות רבות. ספריו מגוונים, ועוסקים בישראליות כיום ובעתיד. ב-1997 פרסם את רומן הביכורים שלו, "אייס", שפרק ממנו ("מול המים, 2031") זכה בתחרות סיפורי מדע בדיוני של "ידיעות אחרונות". ב-1999 ערך קובץ סיפורים קצרים של סופרים ישראלים צעירים שונים, בשם "אוטוטו". ב-2000 ראה אור "מין בבית העלמין" – קובץ סיפורים, שאחד מהם ("האדישה והרגוע") עובד לתיאטרון והועלה בהצגה "זוגיות" ב"הבימה" (2001).
ארבעת ספריו הבאים – הרומנים "מובינג" (2003), "תנין פיגוע" (2006), "הידרומניה" (2009) ו"הגבעה" (2013) – תורגמו לעשר שפות.
ב-2009 יצא "אוכל בעמידה", קובץ טורים על מזללות אוכל מהיר בירושלים שפורסמו במקור בשבועון "כל העיר" בשנות ה-90.
נוסף על יצירה מקורית ועריכה, גברון מתרגם ספרי פרוזה ועיון מאנגלית לעברית. בין תרגומיו הבולטים: "הכול מואר" מאת ג'ונתן ספרן פויר; "תשעה סיפורים" מאת ג'יי די סלינג'ר; התסריט "ספרות זולה" מאת קוונטין טרנטינו; "מה מעיק על פורטנוי" מאת פיליפ רות; "אשתו של הנוסע בזמן" מאת אודרי ניפנגר; "כסא פנוי" מאת ג'יי קיי רולינג; המסות ב"ילדה עם שיער מוזר" מאת דייוויד פוסטר וולאס. יחד עם אתגר קרת תרגם את אוסף הסיפורים הקצרים "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אנה פרנק" מאת נתן אנגלנדר.
יצירתו בתחומים אחרים.
גברון הוא היוצר העיקרי בלהקת "הפה והטלפיים".
הוא היה הכותב העיקרי של משחק המחשב "PeaceMaker".
כמו כן, היה המייסד והקפטן של נבחרת הסופרים של ישראל בכדורגל, ששיחקה בשנים 2008–2016 נגד הנבחרות המקבילות של גרמניה, איטליה, אנגליה ושוודיה.
בשנת 2014 ערך ביחד עם אתגר קרת את אנתולוגיית הסיפורים הקצרים "תל אביב נואר", מאת סופרים ישראלים (כולל אתגר וגברון), כמו גדי טאוב, שמעון אדף ועוד, בהוצאת כנרת זמורה ביתן. הספר יוצא לאור במקביל גם בארצות הברית.
פרסים והוקרה.
ב-2010 זכה גברון במלגה מטעם שירות החילופין האקדמי הגרמני (DAAD) לחיות ולכתוב בברלין למשך שנה.
באותה שנה (תשע"א) נמנה עם זוכי פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים; בנימוקי השופטים נכתב כי ספריו מציעים "תערובת ייחודית של נגיעה באקטואליה מקומית קשה ואלימה עם הפלגות ברוח המדע הבדיוני ויש בהם מיפוי של 'הדור האבוד', צעירים ישראלים בפתח המאה העשרים ואחת".
הרומן "הידרומניה" זכה בשנת 2009 בפרס גפן (ספר המדע בדיוני/פנטזיה הטוב ביותר), בדצמבר 2012 בפרס ויצו הולנד וב-2014 בפרס אדאי-ויצו (ADEI-WIZO) באיטליה.
הרומן "תנין פיגוע" זכה ב-2012 בצרפת בפרס הספר המתורגם של המגזין "Courrier International" וכן ב"ספר העיר" של קלן שבגרמניה.
ספרו "הגבעה" זכה ב-2013 בפרס ברנשטיין (בקטגוריית ספר עברי מקורי מחיי הארץ), וכמו כן היה מועמד ברשימה הארוכה לפרס ספיר וברשימה הארוכה לפרס דבלין הבינלאומי לספרות (2016).
ספריו.
תרגום.
גברון תרגם מאנגלית לעברית 22 ספרי פרוזה ועיון.
קישורים חיצוניים.
על כתביו:
נדבנות
נדבנות (בלעז: פִּילַנְתְּרוֹפְּיָה = אהבת האנושות) היא תרומת שירותים, מוצרים, זמן או כסף ללא תמורה, וזאת ברוב המקרים כדי לקדם עולם טוב יותר, לשפר את איכות החיים האנושית ולתמוך במטרות שטובות לסביבה. נדבנות היא מקור הכנסה מרכזי לתחומי אמנויות שונים, לארגוני דת, למפעלי חינוך, לעמותות הפועלות בהתנדבות ולפרויקטים של סיוע הומניטרי.
תרומות תאגדיות.
תאגידים רבים למטרות רווח מקיימים פעילות נדבנית מסוימת.
במקרים מסוימים מבצעים תאגידים תרומות במטרה להשיג מטרה עקיפה, למשל, השגת השפעה פוליטית או השפעה על השיח הציבורי, תוך ניצול העובדה שתרומות אלו פטורות ממס ולכן מעשית מסובסדות על ידי משלמי המיסים. מחקר שפורסם בכתב העת "Science" באוגוסט 2020 בחן את הקשר בין נדבנות לפוליטיקה האמריקאית, והעריך שכ-7% מסך הצדקה בארצות הברית, כ-1.2 מיליארד דולר בשנה, מקורה בשיקולים פוליטיים. המחקר השתמש בנתונים ציבוריים כדי להדגים תופעה רווחת, בה תרומות מקרנות במימון תאגידי מגבירות העברה של כספים - לארגוני צדקה במחוז של נציג קונגרס מסוים, או לארגונים שנציג הקונגרס הוא חבר בדירקטוריון שלהם - כאשר אותו נציג קונגרס חבר בוועדה הרלוונטית לפעילות התאגיד.