הרשמן נולד כבן זקונים בעיר צ'רנוביץ שבבוקובינה (באותה עת ברומניה, כיום באוקראינה). בינקותו שהה בגטו צ'רנוביץ ובגטו מוהיליב שבטרנסניסטריה. בשנת 1951 היגר לישראל עם אביו המבוגר, איתו שרד יחד את השואה. התגורר תחילה במשך שבע שנים במעברת קריית נחום שליד אזור התעשייה במפרץ חיפה. את שירותו הצבאי שירת במסגרת חיל ההנדסה בתור מדריך מיקוש וחבלה.
הוא השלים את לימודיו בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים של הטכניון שבחיפה. עוד בהיותו סטודנט בשנה הרביעית ללימודיו, יצר תקדים בישראל כשזכה בפרס הראשון בתחרות פומבית לאדריכלים לתכנון רובע המגורים "ברנע" באשקלון. הודות לכך, התאפשר לו להקים את משרדו העצמאי בתל אביב מיד בתום לימודיו בהסמכה של ארכיטקט ומתכנן ערים. בהמשך זכה בשתי תחרויות נוספות: המרכז לאמנויות הבמה ע"ש מקס ריינהרדט בתל אביב (לא נבנה), ובניין המשכן לאומנויות הבמה באר שבע (משכנם של תיאטרון באר שבע והסינפונייטה הישראלית באר שבע).
בתחילת שנות ה-80 הוזמן ללמד בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים שבטכניון. פרויקטים פרי יצירתו, נסקרו במשך השנים במעל ל-30 ספרים ורבעונים בספרות המקצועית הישראלית והבינלאומית.
ב-2019 סלו הוציא מונוגרפיה מקצועית ובה הציג מבחר מעבודותיו.
הרשמן נפטר ב-19 במאי 2021, וגופתו נשרפה לבקשתו.
סן פולו די ונציה
כנסיית סן פולו די ונציה (באיטלקית: Chiesa di San Polo) היא כנסייה הממוקמת ברובע סן פולו בוונציה שבאיטליה (הנקרא על שם הכנסייה). הכנסייה המוקדשת לקדוש הנוצרי פאולוס.
היסטוריה.
הכנסייה הראשונה באתר זה נבנתה במאה התשיעית והייתה הכנסייה הראשונה או אחת הראשונות שנבנו בעיר ונציה. מכנסייה עתיקה זו שרדה דלת הכניסה, ככל הנראה מעשה ידי ברתולומאו בון אשר משמשת כיום ככניסה הדרומית של הכנסייה.
מגדל הפעמונים של הכנסייה (הקמפנילה) נבנה בסמוך (כמבנה נפרד) בשנת 1362.
הכנסייה הנוכחית, הבנויה בסגנון גותי, נבנתה במאה ה-15. גג הכנסייה הוא למעשה ספינה הפוכה - עובדה שאיפשרה למתכנניה לבנות גג יציב וקל משקל מחד, ולאפשר למעשה כיפה גדולה מעל אולם התווך של הכנסייה מאידך. הגג שוחזר בשנת 1804 על ידי דוויד רוסי.
בין הפרסקאות הידועים שבכניסה ניתן למנות את היצירה "הבתולה מופיעה בפני קדוש" מעשה ידי ג'ובאני בטיסטה טיפולו (בקיר הצפוני של אולם התווך); "תחנות הצלב", "תהילת המלאכים" ו"תחיית ישו" מעשה ידי ג'ובאני דומניקו טייפולו; "הסעודה האחרונה" (בקיר הכנסייה המערבי) מעשה ידי טינטורטו ו"נישואי הבתולה" (בקפלת האפסיס הצפוני) מעשי ידי פאולו ורונזה.
סיכת ביטחון
סיכת ביטחון היא אביזר רכיסה פשוט, הכולל סיכה, מנגנון קפיצי וחֶבֶק. לחבק שתי מטרות - ליצור לולאה סגורה כך שהסיכה תהודק היטב אל מה שהיא רוכסת, ולכסות את קצה הסיכה כדי להגן על המשתמש מהקצה החד.
סיכות ביטחון משמשות בעיקר להידוק בדים או בגדים. שימוש נפוץ בהן היה הידוק חיתולי בד של תינוקות. שימוש נוסף הוא איחוי קרע בבגד או תחליף לכפתור חסר, רוכסן מקולקל וכדומה.
סיכות ביטחון עשויות לשמש כאביזר אופנה, כשהן נושאות חרוזים או תליונים ומשמשות לעיטור בגדים, תיקים, חגורות או תכשיטים.
היסטוריה.
מקורה של סיכת הביטחון במאה ה-14 לפנה"ס ביוון המיקנית, באביזר שנקרא פיבולה ושימש לרכיסת בגדים וכתכשיט - סיכת בגד. דגמים קדומים במיוחד של פיבולה, מהמאות ה-14 וה-13 לפנה"ס נראים דומים מאוד לסיכת הביטחון המודרנית.
סיכת הביטחון המודרנית הומצאה מחדש על ידי הממציא האמריקאי וולטר האנט, והוכרה כפטנט ב-10 באפריל 1849.
הקשרים תרבותיים.
בסוף שנות השבעים, עם הופעתה של תרבות הפאנק, הפכה סיכת הביטחון מזוהה עם ז'אנר זה, אופנתו ומעריציו. יש הטוענים כי המראה הומצא על ידי ריצ'רד הל, ואומץ על ידי מעריציו הבריטיים. על טיעון זה חולקים כמה אמנים מתקופת הגל הראשון של הפאנק הבריטי, הבולט ביניהם הוא ג'וני רוטן, המתעקש כי בתחילה שימשו סיכות הביטחון לצרכים מעשיים, למשל למנוע נפילה של מכנסיים "מתפרעים". מעריצי פאנק בריטים, אשר ראו את הבגדים שלבשו מבשרי הפאנק הללו, אימצו את סיכת הביטחון למלתחתם כקישוט לבגדים או כפירסינג, והאביזר המעשי שינה את יעודו לאביזר אופנה. בהמשך אומצה סיכת הביטחון כאייקון פאנק על ידי המדיה ותרבות הפופ.
מוזיאון קורר
מוזיאון קורר (באיטלקית: Museo Correr) הוא אחד מהמוזיאונים העירוניים של ונציה שבאיטליה.
המוזיאון ממוקם בצידה המערבי והדרומי של כיכר סן מרקו בסמוך לבזיליקת סן מרקו ולארמון הדוג'ים.
המוזיאון ממוקם באגף שנבנה על ידי נפוליאון בונפרטה ואשר תוחם את הכיכר ממערב, וכן בקומה השנייה והשלישית של הפרוקטרטי נובה - המבנה התוחם את הכיכר מדרום.
במוזיאון מוצגים מסמכים, חפצים שימושיים (כגון כלי נשק), מפות ותמונות המציגים את ההיסטוריה של ונציה. באגף הנפוליאוני של המוזיאון חדרים הבנויים בסגנון נאו קלאסי (ובהם חדר הנשפים שנבנה עבור נפוליאון). באגף הנפוליאוני מוצגות יצירות מעשה ידי אנטוניו קאנובה.
אנטוניו קאנובה
ההר הכי גבוה בעולם
קאנארג'ו
קאנארג'ו (באיטלקית: Cannaregio) הוא אחד מששת רובעי העיר ונציה שבאיטליה. קאנארג'ו הוא השני בגודלו מבין הרבעים מבחינת שטחו, והגדול ברבעים מבחינת מספר תושביו.
שטח הרובע כולל גם את האי סן מיקלה – בית הקברות ההיסטורי של ונציה, הנמצא צפונית לרובע.
היסטוריה.
תעלת קאנארג'ו שימשה לכניסה העיקרית אל העיר ונציה ואל התעלה הגדולה מצפון, מכיוון איטליה, עד המאה ה-19, עת נבנה גשר הרכבת אל העיר.
ההתיישבות הראשונה באזור הרובע החלה במאה ה-11. אזור הביצה הרדודה יובש, ונחפרו התעלות שבו ובהן תעלת קאנארג'ו. בשיאה של הרפובליקה של ונציה שימש האזור הסמוך לתעלה למגורי אצילי ונציה ועשיריה, ולאורך התעלה נבנו ארמונות רבים של האצילים.
בשנת 1516 הורו שלטונות העיר ליהודי ונציה להתגורר באזור מצומצם בתחום הרובע – הגטו של ונציה. האזור תוחם בשערים שנסגרו מדי לילה, אולם במהלך היום הורשו היהודים לצאת מן הרובע ולעסוק במסחר. בשל הצפיפות הרבה ברובע נבנו בו בניינים גבוהים בני 10 ואף 13 קומות. ההגבלות על מגורי היהודים בוטלו רק לאחר כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1797.
בשלהי המאה ה-19, ולאחר חיבור העיר לרשת מסילות הברזל, נבנה רחוב רחב בשם "סטרדה נואובה" (Strada Nuova – "הרחוב החדש") כדי שישמש רחובה הראשי של העיר.
כיום, למעט אזור הגטו והרחוב הראשי, מרבית שטחי הרובע הם שטחי מגורים שלווים עבור תושבי ונציה, ולא אזורי תיירות ומלונאות.
אתרים עיקריים.
ברובע נמצא פונטה דלה גולייה – גשר המקשר בין הסטרדה נואובה לבין תחנת סנטה לוצ'יה – תחנת הרכבת העיקרית של ונציה. בסמוך נמצא הגטו של ונציה והקזינו של ונציה.
כמו כן נמצאות ברובע הכנסיות סנטה מריה דיי מיראקולי, מדונה דל'אורטו, סן קאנצ'אנו, סן ג'רמיה, סנט'אלוויזה, סן ג'ובאני כריזוסטומו די ונציה.
בצפון הרובע – מעגן סאקה דלה מיזריקורדיה, ולאורך התעלה הגדולה נבנו הארמונות קא' ד'אורו, פאלאצו ג'וסטי, פאלאצו לאביה וקא' ונדראמין קאלרג'י.
אבטליון (משורר)
אַבְטַלְיוֹן ב"ר מרדכי דויק (ה'ש"ל, 1570, קושטא – נפטר באדריאנופוליס) היה מגדולי המשוררים בטורקיה במאה ה-17.
ביוגרפיה.
אבטליון נולד בעיר קושטא בתקופתו של הסולטאן סלים השני. הוא נסע לארץ ישראל וחי כפי הנראה בעיר עזה, שבהּ פגש את רבו, ר' ישראל נג'ארה, ולמד ממנו את שיטתו בהלחנת ניגונים. לאחר מות רבו שב לטורקיה והתיישב בעיר אדרינופוליס, שם הפיץ את השירה העברית החדשה מבית מדרשו של ר' ישראל נג'ארה וייסד את התשתית למקהלת המפטירים שהייתה מופקדת על ביצוע הפיוטים.
קשריו עם הטורקים.
שמו של אבטליון הלך לפניו כמומחה למוזיקה העות'מאנית האמנותית, והטורקים כינו אותו "קיוג'וק חוג'ה (המורה הקטן) חכם אבטליון". הוא גם עמד בקשרים עם המיסטיקנים המוסלמים, הדרווישים המחוללים מהמסדר המוולווי, שהוקם במאה ה-13 על ידי ג'לאל א-דין רומי בקוניה והתפרסם בדרווישים שחוללו במחולות מסחררים לקול נגינת געגוע ועצב המופקת מן הנאי. מעריכים כי דרכו התוודע רבו, ישראל נג'ארה, למסורת המוזיקלית של כתות מיסטיות אסלאמיות אלה.
המיוחד בלחניו.
באותה תקופה לא הרבו משוררי ספרד ליצור ניגונים לשבת, אלא הסתפקו במה שקיבלו מן הדורות הקודמים או בניגונים שלמדו מהערבים, שהפייטנים הסכימו לרשום להם מילים. כך היה עד בואם של ר' ישראל נג׳ארה ותלמידיו, אבטליון דויק, יצחק פריסקו, יצחק רומנו מקושטא, ר' משה פיארו, הרב אריאס, יצחק אמיגו ורבי יהודה רזון, אשר הלחינו ניגונים חדשים, שמהם מושרים עד היום הזה. שיטתם הייתה לקיים קשר אימננטי בין מוטיבים מילוליים ובין ריטואלים מוזיקליים והקשריהם, כלומר קשר עמוק בין תוכן הטקסט הכתוב לבין אופן ביצועו.
שיריו.
שירי אבטליון מקובצים בספר "חדשים לבקרים", אשר שרד בהעתקים מועטים בכתב יד. כל כתבי היד של שירת קודש מן המאות ה-16 עד ה-19 מסודרים לפי המקאמים הטורקיים, בתבנית שקבע ר' ישראל נג'ארה בספרו "זמירות ישראל", ועוד יותר ב"שארית ישראל", שלא ראה אור אך השפיע רבות על תלמידיו-ממשיכיו. לכל שיר כותרת ובהּ פרטים כגון שם הלחן הטורקי, הערבי או הספרדי שעליו מיוסד הפיוט, שם הסוגה המוזיקלית הטורקית ושם התבנית המקצבית שעליה מושתת השיר. לעיתים נמצאים בכתבי היד העבריים גם שמות המלחינים הטורקיים שחיברו את הלחנים שעליהם מבוססים הפיוטים.
שירת המפטירים.