זיזף שעיר-חוטם (שם מדעי: "Gardnerycteris") הוא סוג של עטלף במשפחת הזיזפיים, ובו 2 מינים החיים ביבשת אמריקה. הסוג הוקם בשנת 2018 על ידי קבוצת זואולוגים בתום מחקר פילוגנטי ומורפולוגי מקיף וסיווג זה מוכר על ידי הרשימה האדומה של IUCN. המינים בסוג זה סווגו קודם לכן תחת זיזף זהוב, ובטקסונומיות רבות הם עדיין מופיעים כך.
תיאור.
הזיזף שעיר החוטם מתאפיין בראש רחב ועגול, בגוף קטן ועגלגל ובאוזניים גדולות ומחודדות. זנבו קצר ומוקף בקרום תעופה אחורי. עיטור העלה האפי שלו ארוך ומחודד וצורתו כחנית משוננת. החלק התחתון של העיטור מורכב מפרסה רחבה. בניגוד לעיטור החלק והקירח של הזיזף הזהוב, אצל סוג זה העיטור שעיר בצידו האחורי ובחלקו העליון עם פגימות וקמטים בצדדי החנית. בנוסף, השפתיים אצל סוג זה שעירות בדרך כלל.
אורך הראש והגוף של הזיזף שעיר החוטם 50–75 מ״מ, אורך זנבו 10–25 מ״מ ואורך זרועותיו 48–57 מ״מ. משקלו 12 גרם בלבד והוא קל משמעותית מהזיזף הזהוב.
הפרווה של הזיזף שעיר החוטם צפופה, גסה ועבה בדומה לסוג זיזף זהוב. עם זאת, ניתן להבדיל בין הסוגים בקלות יחסית: בני סוג זה מתאפיינים בפרווה כהה ורבגונית יותר, עם גוני שחור מבריק, אפור כסוף, חום שוקולד וצהוב, לעומת הצבע הזהוב-אדמוני האחיד של הסוג זיזף זהוב. התפלגות הצבעים היא כדלהלן: הראש והגב בצבע שחור מבריק או שוקולד כהה, הלחיים והסנטר צהובים, ואילו החזה עשוי להיות צהוב או לבנבן. הזרועות והצלעות בצבע אפרפר או אפור כסוף. הכנפיים וקצות האוזניים שחורים, בעוד שהפה, פנים האוזניים, הצפירים ועיטור החנית בצבע וורוד חיוור. השערות בקצה החנית חומות או שחרחרות.
חרף ההבדלים בין הסוגים, האנטומיה שלהם זהה כמעט לחלוטין במבט שטחי, וכמעט בלתי אפשרי להבדיל בין הגולגולות שלהם. בשל כך, צבעי הפרווה וצורת החנית (חלקה או משוננת) משמשים כסימני זיהוי עיקריים.
ביולוגיה.
הזיזפים שעירי החוטם מצויים באמריקה הדרומית והמרכזית. בית הגידול שלהם מורכב מיערות גשם טרופיים (ירוקי עד או נשירים) והם נוטים להימצא באזורים לחים ובסמיכות למקורות מים (ביצות, נהרות ונחלים). הם חיים בשפלות נמוכות ברום 600 מטר מעל פני הים.
הזיזף פעיל בעיקר בשעות הלילה, אך עשוי להגיח מדי פעם גם ביום. את רוב שעות היום הוא מבלה בשינה בגזעים חלולים או רקובים. הוא ישן בזוגות או בקבוצות קטנות של 4 פרטים. התזונה שלו כוללת חיפושיות, זבובים, עכבישים ולטאות קטנות שאותם הוא חוטף מעלים וענפים. הזיזפים שעירי החוטם הם עטלפים מונוגמיים שחיים בזוגות. הרבייה מתרחשת בעונה היבשה, כך שההמלטה תתרחש במהלך עונת הגשמים ששופעת במזון. הזיזפית ממליטה צאצא יחיד שנגמל לאחר 9 חודשים ומגיע לבגרות בגיל שנה עד שנתיים. תוחלת החיים של הסוג עד 20 שנה בשבי.
מינים.
בסוג זה 2 מינים:
המשחק הגדול (פירושונים)
קוף-מעופף פיג'יאני
קוף-מעופף פיג'יאני או עטלף קוף פיג'יאני (שם מדעי: "Mirimiri acrodonta") הוא סוג של עטלף בינוני במשפחת עטלפי הפירות, שאנדמי לפיג'י באזור מלנזיה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1978 על ידי הזואולוגים ויליאם בקון וג'ון אדוארדס היל כמין בסוג קוף-מעופף; בשנת 2005, הזואולוג האמריקני כריסטופר הלגן הקצה עבורו סוג נפרד - "Mirimiri" בעקבות מחקר שהצביע על סטיה גנטית משמעותית בינו לבין הקופים המעופפים האחרים שמצויים באיי שלמה. משמעות השם המדעי של הסוג (מירימירי) היא ערפל בשפה המקומית, בהתייחס לערפל הקבוע בסביבת המחיה הגבוהה של המין.
עטלף זה נתון בסכנת הכחדה חמורה עקב אובדן בית גידול ולו אוכלוסייה קטנה שנאמדת בכמה מאות פרטים בלבד; על פי הזואולוג האוסטרלי טים פלנרי הוא העטלף בעל טווח התפוצה המצומצם ביותר בעולם. הקוף המעופף הפיג'יאני נמצא ברשימת 35 מיני העטלפים ששימורם נמצא בעדיפות עולמית על ידי ארגון שימור העטלפים הבינלאומי והברית להכחדה אפסית והוא עשוי להיכחד מן העולם בעתיד הקרוב אם לא ייעשו פעולות שימור מספיקות לשימור בית גידולו המצומק.
תיאור.
הקוף המעופף הפיג'יאני חולק קווי דמיון רבים עם הסוג קוף-מעופף; גופו מוצק וגוצי, גולגולתו עבה ועגלגלה וחוטמו רחב וחרוטי. האוזניים קטנטנות, עגלגלות ומוסתרות לעיתים קרובות בפרווה. העיניים והאף גדולים. הלוע קצר, עם לסתות ושרירי לעיסה חזקים. השיניים גדולות, רחבות וחזקות, והמורפולוגיה שלהן שונה במספר פרטים מהסוג קוף-מעופף. הכנפיים מתחברות לעמוד השדרה ולא לרוחב הגוף כאצל השועל המעופף. מאפיין אנטומי זה נועד ככל הנראה לסייע לעטלף לתמרן טוב יותר בסביבה עם ערפל.
אורך ראשו וגופו של הקוף המעופף הפיג'יאני 170–200 מ״מ, אורך הזרוע 116–120 מ״מ, ומשקלו 222–362 גרם. הזכר גדול וכבד במקצת מן הנקבה וצבעו עמוק וכהה יותר. מין זה חסר זנב, וקרום התעופה האחורי שלו מצומצם למדי ומסתכם ברצועות דקות לאורך הרגליים.
הפרווה של הקוף המעופף ארוכה, עבה וצמרירית והיא נוטה להיות קצרה יותר בגב. צבעה הכללי אחיד פחות או יותר ונע בין חום-כתום, לזהוב, אוכרה, חאקי או חום זית. החוטם וארובות העיניים נוטים להשחיר, ולעיתים הפנים שחורות לחלוטין. העיניים בולטות בצבע הכתום עז שלהן, שמשמש כסימן זיהוי בינו לבין הקופים המעופפים מאיי שלמה. הכנפיים שחורות, והרגליים, הזרועות והלוע בצבע בורדו או ורוד מלוכלך.
תפוצה וביולוגיה.
כפי שמרמז שמו, הקוף המעופף הפיג'יאני אנדמי לפיג'י בדרום האוקיינוס השקט והוא מין העטלף היחיד שאנדמי למדינה; בפיג'י עצמה, הוא ידוע אך ורק מהאי הגעשי טאבאוני השלישי בגודלו במדינה (434 קמ"ר), כשהתפוצה שלו באי מוגבלת לאזור פסגת דה-ווקס בה הוא נלכד בגבהים של 1,190-815 מטר מעל פני הים; על בסיס תצפיות לא מאושרות, ייתכן שהוא נפוץ גם בהר דלאיקורו באי ונואה לבו השני בגודלו במדינה (5,587 קמ"ר), אולם נדרשים סקרים מעמיקים יותר על מנת לאמת או לשלול זאת.
בית הגידול של הקוף המעופף מורכב מיער עננים טרופי צפוף על מורדות פסגת דה-ווקס, כשבגבהים נמוכים יותר הוא מבקר רק כאשר יש מחסור במזון. סביבת המחיה שלו עשירה באפיפיטים, שרכים וטחבי עלים עם רמות גבוהות ביותר של משקעים: כמעט 10 מטרים בממוצע מדי שנה. הקוף המעופף הפיג'יאני הוא אחד מתוך שלושת עטלפי הפירות המצויים בפיג'י (האחרים הם שועל-מעופף סמואני ושועל-מעופף פסיפי), והקטן שבהם. מלבדם, מצויים באי עוד שלושה מיני עטלפים: עטלף פרחים פיג'יאני, אשף מסטיף פיג'יאני ואשמן זנב-נדן פסיפי.
בהתחשב בבית גידולו הבלתי נגיש ובנדירותו אין כמעט שום מידע על אורח חייו של הקוף המעופף הפיג'יאני, ורק שישה פרטים נתפסו בטבע מאז גילויו של המין. הקוף המעופף הפיג'יאני פעיל בשעות הלילה, ומבלה את שעות היום בשינה בבדידות או בזוגות בתוך כיסי אפיפיטים ושרכים צפופים בחופת היער הגבוהה שמגנים עליו מפני תשומת לב לא רצויה. התזונה שלו מורכבת מפירות, צוף ואבקנים, כאשר האנטומיה של הגולגולת והמורפולוגיה של השיניים מאפשרים לו לפצח ולאכול אפילו את הפירות הקשים ביותר. ההיריון נמשך חודשים ספורים ולאחריהם הנקבה ממליטה גור יחיד.
מצב שימור.
הקוף המעופף הפיג'יאני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), בשל העובדה שאוכלוסייתו קטנה מאוד והוא אנדמי לאי יחיד בו שטח בית הגידול המתאים של יער עננים אינו עולה על 99 קמ״ר. מעבר לטווח התפוצה המצומצם בקיצוניות, הקוף המעופף סובל מאובדן בית גידול מתמשך מצד פגיעת סופות טרופיות, התפתחות חקלאית ועירונית והכנסת מינים פולשים; כל אלו גורמים לאוכלוסייתו לצנוח במהירות. שינויי האקלים צפויים לפגוע משמעותית ביערות העננים ברחבי העולם ולהחמיר עוד יותר את מצבו. בשל בית הגידול ההררי והבלתי נגיש, הציד אינו מהווה איום משמעותי, להוציא מקרים בודדים לאחר פגיעת ציקלונים שבהם העטלפים יורדים לאזורים נמוכים בחיפוש אחר מזון.
המקום היחיד שבו המין נפוץ בוודאות נמצא בתוך שמורת הטבע טאבאוני, אך אין בה פיקוח והגנה משמעותית, והיא סובלת מהמרת יערות טבעיים למטעים של עצי מהגוני. המין עשוי להיות נוכח בתוך שמורת הטבע רביליבו והפארק הלאומי בומה. נדרשים מחקרים נוספים בכדי לקבוע האם המין נפוץ באיי פיג׳י הגדולים, וארגון השימור IUCN ממליץ לרשויות השימור של פיג׳י להכריז על בית הגידול האחרון של המין כאזור מוגן, לנטר את מספרי האוכלוסייה ולבדוק אם יש איומים נוספים המרחפים עליו.
הארגון העיקרי שפועל לשימור המין הוא ארגון הטבע של פיג'י שמבצע פרויקטים בתמיכה ובמימון של קרן אוסטרופ, קרן המדע האוסטרלית וארגון ה-CI (שימור בינלאומי). ארגון הטבע של פיג'י מבצע מחקרים אקולוגים וסקרים ביערות האי, ומכין תוכניות שימור להגנה על על שמורת הטבע טאבאוני שתעשה בשיתוף עם הקהילות המקומיות. מטרת ארגוני השימור להקים ביערות העננים באי מסדרון מוגן עבור בעלי החיים שיכלול את שמורת הטבע טאבאוני, שמורת הטבע רביליבו והפארק הלאומי בומה, ובנוסף, להעלות את המודעות הציבורית למצבו של המין בקרב האוכלוסייה המקומית והתיירים הזרים.
אומדן האוכלוסייה העולמי של הקוף המעופף הפיג׳יאני הוא 1,000-200 פרטים בלבד.
שועל-מעופף מנומר-כנף