בשנת 1991, השיר הופץ מחדש בצרפת, ובשנת 1993 הוא הוצג בפרומואים של "Elements – The Best of Mike Oldfield", בצרפת ובספרד. ההוצאה המחודשת משנת 1993 כללה את "Bones" ו-"In the Pool" כבי-סייד, שהופצו בעבר כבי-סייד של "To France". יתר על כן, שם השיר שימש עבור אלבום האוסף, "Moonlight Shadow: The Collection", שהוציאה אולדפילד בשנת 2013, בהוצאת יוניברסל מיוזיק גרופ. הוא נכלל גם באלבום האוסף "Two Sides: The Very Best of Mike Oldfield".
הופעה.
מגי ריילי שרה את "Moonlight Shadow" בשידור חי כאשר הופיעה עם אולדפילד בשנות השמונים. עם זאת, מאז, זמרות אחרות ביצעו את השיר בשידור חי עם אולדפילד, כולל אניטה הגרלנד בסוף שנות השמונים, פפסי &amp; שירלי בהקרנת הבכורה של "Tubular Bells III Live" ובסיבוב ההופעות Live Then &amp; Now 1999, מרים סטוקלי ב-"The Art in Heaven Concert" ובליל הנשפים של נוקיה בגרמניה ורוזה קדרון בליל הנשפים של נוקיה בספרד.
אמנות גרפית.
עטיפת הגרסה המקורית של "Moonlight Shadow" לקוחה במקור מתוך עטיפתו הבריטית של האלבום, "Crises". היא מציגה אדם עם רגלו על אחת האבנים, עם ים ושמיים ברקע. את הירח, המגדל וצלו (מעטיפת האלבום), לא ניתן לראות בעטיפה של הסינגל עצמו. העטיפות של "Elements" ברחבי העולם עוצבו בהשראת העטיפה של "Crises".
הפקה.
הגרסה הראשונית של השיר נקראה "Midnight Passion" והיא הוקלטה על ידי הייזל או'קונור. יחד עם מגי ריילי, החליט אולדפילד להקליט את השיר מחדש, תוך שהשתמש במילון חרוזים וזאת, בנוסף לכך שכתב את השיר מחדש בהשראת זה שקדם לו. לדברי הבסיסט פיל ספאלדינג, בהקלטה הראשונית של "Moonlight Shadow" היו שימושים בגיטרה אקוסטית (אולדפילד), בס (ספאלדינג), תופים (פיליפס) וגיטרה חשמלית (טים רנוויק) והיא הוקלטה בתחילת פברואר 1983 באולפן אולדפילד בדנהאם, בקינגהאמשייר. קטע הגיטרה של רנוויק ככל הנראה לא נכלל בגרסה הסופית של "Moonlight Shadow". את השיר הפיק אולדפילד ביחד עם סיימון פיליפס.
לדברי אולדפילד, גורמים מחברת התקליטים וירג'ין רקורדס אהבו את השיר וביקשו שירים נוספים שדומים לו. ריילי שרה גם ב-"Foreign Affair" שעוסק במשברים. מאוחר יותר, דגם אולדפילד את קולות התופים מ-"Moonlight Shadow" לשיר "Man in the Rain" באלבומו משנת 1998, "Tubular Bells III".
משמעות.
בעת ש-"Moonlight Shadow" יצא, טענו המבקרים כי מילותיו מתייחסות לרצח ג'ון לנון, אף על פי שהאירועים בו אינם תואמים את אלה של הרצח. לנון נורה ארבע פעמים לפני השעה 23:00, ואילו בשיר הזמן הוא 4 בבוקר ומספר היריות הוא שש. כמו כן, בלילה בו נורה לנון (8 בדצמבר 1980) אירע מולד הלבנה, כך שלא היה אור ירח, ובשיר, זה מוצאי שבת ואילו לנון נהרג בליל יום שני. כשנשאל אם השיר הוא התייחסות לרצח ג'ון לנון בריאיון בשנת 1995, הגיב אולדפילד:
וידאו קליפ.
עבור "Moonlight Shadow" צולמו שני וידאו קליפ רשמי, שחולק לשתי גרסאות: הראשונה באורך מלא והקצרה יותר בה הושמט אחד הבתים. הסיבה לגרסה הקצרה יותר הייתה לדרישותיהם של כמה משדרני הטלוויזיה. כמו כן, בקליפ המתופף מסיבובי ההופעות של אולדפילד, פייר מורלן, מופיע עם קטע הנגינה שלו. את הקליפ ביים קית' מקמילן והוא צולם בבית הטפילד ובאולם ברוקט הרטפורדשייר, אנגליה.{
נכון לאפריל 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-70 מיליון צפיות.
סמואל נלסון
סמואל נלסון (באנגלית: Samuel Nelson; ) היה עורך דין אמריקאי, שכיהן כשופט בבתי המשפט של מדינת ניו יורק. בשנים 1845–1872 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד הוא כתב חוות דעת משלימה והסכים עם דעת הרוב, אך מנימוקים שונים מאלו של נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני.
ראשית חייו.
סמואל נלסון נולד בהיברון שבמדינת ניו יורק לג'ון רודג'רס וג'ין מקארתור, שניהם מהגרים סקוטים-אירים. משפחתו הייתה מהמעמד הבינוני העליון והחזיקה בבעלותה חווה משגשגת. נלסון התחנך בבתי ספר ציבוריים בעיירת הולדתו ולמד שלוש שנים נוספות אצל מורים פרטיים כהכנה ללימודיו במידלברי קולג' שבוורמונט.
לאחר סיום לימודיו ב-1813, החליט נלסון לפנות לקריירה משפטית. הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתם של ג'ון סאבאג' ודייוויד וודס מסיילם שבניו יורק. שנתיים לאחר מכן סגרו סאבאג' ווודס את משרד עורכי הדין שלהם ונלסון עבר למחוז מדיסון שבניו יורק ונכנס לשותפות עם וודס. ב-1817 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ונכנס לשותפות בעיר קורטלנד. הוא ניהל משרד מצליח והתמחה בדיני מקרקעין ובדיני מסחר.
קריירה.
בבחירות לנשיאות של 1820 היה נלסון אלקטור והצביע עבור ג'יימס מונרו ודניאל תומפקינס. בשנים 1820–1823 הוא שימש כמנהל הדואר של קורטלנד.
ב-1821 היה נלסון נציג לוועידה החוקתית של ניו יורק, כאחד מאנשי סיעת ה"באקטיילס" בהנהגתו של מרטין ואן ביורן. נלסון תמך בהרחבת זכות הבחירה ובארגון מחדש של מערכת המשפט במדינה. בעקבות אימוץ החוקה החדשה נוצרו שמונה סבבי שיפוט חדשים במדינת ניו יורק.
שופט במדינת ניו יורק.
ב-1823 מינה מושל ניו יורק ג'וזף ייטס את נלסון כשופט בסבב השישי של בית המשפט לעתירות של ניו יורק. הוא בלט בעבודתו בתחום המשפט הימי ולעיתים רחוקות הוגשו ערעורים על פסיקותיו.
לאחר שמונה שנים על כס השיפוט מונה נלסון ב-1831 על ידי המושל אנוס ת'רופ כשופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק. שש שנים מאוחר יותר, ב-1837 מינה אותו המושל ויליאם מרסי כנשיא בית המשפט העליון של ניו יורק, במקומו של ג'ון סאבאג'.
כנשיא בית המשפט העליון של ניו יורק קיבל נלסון את החלטותיו החשובות ביותר בסוגיות מסחריות. פסיקתו בפסק הדין ג'ק נגד מרטין (Jack v. Martin) ב-1834, שנגעה לחוקי מדינת ניו יורק שהתייחסו לחוק העבד הנמלט של 1793 ולסעיף העבד הנמלט בחוקת ארצות הברית, בישרה ככל הנראה את חוות הדעת המשלימה שלו בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד. נלסון טען שרק לממשלה הפדרלית עומדת הזכות לחוקק חוקים הנוגעים לעבדים נמלטים.
ב-1845 התמודד נלסון ללא הצלחה בבחירות ביניים לאיוש מושבו של סילאס רייט בסנאט המדינתי, שנבחר כמושל ניו יורק. באותה תקופה היו הדמוקרטים בניו יורק מפוצלים לשתי סיעות שנודעו בכינויים ה"מנפצים" (Hunkers) ו"שורפי האסם" (Barnburners, ונלסון היה מזוהה עם המנפצים. יריבו מטעם סיעת שורפי האסם, ג'ון אדמס דיקס, זכה במועמדות המפלגה ונבחר לאייש את המושב בסנאט.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-4 בפברואר 1845 מונה נלסון על ידי הנשיא ג'ון טיילר כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של סמית' תומפסון שנפטר שנה קודם לכן. טיילר, שהיה נשיא לא פופולרי, כשל מספר מספר פעמים בניסיונותיו להציג מועמד במקופו של תומפסון, שכן הסנאט של ארצות הברית, שנשלט על ידי הוויגים, דחה את מועמדויותיהם של ג'ון קנפילד ספנסר, ראובן וולוורת', אדוארד קינג וג'ון ריד.
מועמדותו של נלסון היוותה הפתעה לרבים, אך היא הוכחה כבחירה פופולרית. נלסון זכה לכבוד רב כנשיא בית המשפט העליון של ניו יורק והוא צבר מוניטין כמשפטן קפדן שפסיקותיו לא היו שנויות במחלוקת. ב-14 בפברואר אישר הסנאט את המינוי, עשרה ימים בלבד לאחר הגשתו. נלסון היה השופט העליון היחידי שמונה על ידי טיילר.
נלסון כיהן על כס השיפוט 27 שנים עד לפרישתו בנובמבר 1872. גישתו לחוקה הייתה דמוקרטית-שמרנית. ניתן גם לתארו כמינימליסט שיפוטי, כלומר, לעיתים קרובות הוא נקט בגישה מתונה בתיקים והציע פירוש לחוק מצומצם ספציפי לתיק, ונתן דגש חזק על קביעת תקדימים. בעוד שהוא היה תומך חזק של האיחוד, לעיתים קרובות הוא מתח ביקורת על צעדי המדיניות של הנשיא אברהם לינקולן ולא האמין שניתן יהיה לשמור על קיומו של האיחוד באמצעות שימוש בכוח. בה בשעה שהוא באופן יחסי נטה להימנע מהזדהות עם אחת מהסיעות בהרכב השופטים, הוא צידד לעיתים קרובות בנשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני ובשופט ג'ון קמפבל וחלק במידת מה על השופט בנג'מין רובינס קרטיס. נלסון וטוני נותרו ידידים טובים במשך כל ימי חייהם.
פסק הדין פנסילבניה נגד וילינג.
אחד מפסקי הדין החשובים שכתב נלסון היה פסק הדין "פנסילבניה נגד חברת גשר בלמונט ווילינג" (Pennsylvania v. Wheeling and Belmont Bridge Company) ב-1855. מדינת פנסילבניה תבעה את בוני הגשר התלוי שחצה את נהר אוהיו ליד וילינג שבווירג'יניה (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית), שקיבלו את הזיכיון מווירג'יניה. בתביעה נטען שהגשר חסם את מעברן של אוניות קיטור, הפריע לסחר הבין-מדינתי ולפיכך היווה מטרד לציבור.
התביעה נדונה במשך שש שנים לפני שבית המשפט העליון דן בה שלוש פעמים עד אשר פסיקתו של נלסון הביא אותה לידי סיום. בית המשפט מצא שאכן ניתן היה להגדיר את הגשר כמטרד לציבור. הקונגרס העביר חוק שאישר להשאיר את הגשר בגובהו כפי שנבנה. בפסיקה הסופית בתיק, שנכתבה על ידי נלסון, חלק בית המשפט על החלטת הרשות המחוקקת, וביטל את החלטתו הקודמת. הוא הכריז שהגשר לא היה הפרעה לסחר הבין-מדינתי. נלסון ציין בהחלטתו, "עד כה, כאשר הגשר יצר הפרעה לשיט החופשי בנהר, לאור הצעדים הקודמים של הקונגרס, יש להתייחס אליהם ככאלה ששונו על ידי החקיקה שבאה אחריהם, ואף על פי שהוא למעשה אכן עלול להוות הפרעה, מנקודת המבט של החוק הוא לא מהווה הפרעה".
הוטצ'קינס נגד גרינווד.
נלסון גם כתב את פסק הדין המפורסם "הוטצ'קינס נגד גרינווד" שעסק בחוקי הפטנטים. פסק הדין יצר את העיקרון שחידושים פשוטים לא צריכים להירשם כפטנטים, החלטה שהייתה מאז לגרעין הדוקטרינה של הפטנטים הבינלאומיים של ארצות הברית.