זמן קצר לאחר שהחל לכהן בתפקיד, נקלע גרלנד לשערורייה פוליטית. בעת שירותו בסנאט, הוא היה לבעל מניות והיועץ המשפטי של חברת הטלפונים פאן-אלקטריק שהתארגנה כדי ליצור את חברות הטלפונים שעשו שימוש בציוד שפותח על ידי ג' האריס רוג'רס. הגישה תביעה כנגד פאן-אלקטריק על הפרת פטנט לאחר שהתגלה שהציוד שלהם זהה לזה של חברת בל. גרלנד קיבל הוראה להגיש תביעה בשם ארצות הברית לביטול הפטנט של בל, ובכך לשבור את המונופול שלהם על טכנולוגיית הטלפונים, אך סירב לעשות כן. בכל אופן, כאשר שהה גרלנד בחופשת קיץ, הוגשה התביעה על ידי פרקליט המדינה ג'ון גוד.
חקירה של הקונגרס שנמשכה שנה ותשומת ציבורית השפיעו על עבודתו של גרלנד כתובע הכללי, אך אף על פי שהוא כיהן בתפקידו תחת ענן של חשדות, הוא תמך בנשיא קליבלנד. גרלנד גם היה חבר הקבינט הראשון והיחיד עד כה שהקונגרס גינה אותו , כאשר ב-1886 הוא לא הציג מסמכים בנוגע לפיטורים של אחד התובעים הפדרליים.
שנותיו האחרונות.
ב-בחירות לנשיאות של 1888 הובס קליבלנד על ידי בנג'מין הריסון ועם סיום תקופת נשיאותו של קליבלנד ב-1889 סיים גרלנד את כהונתו כתובע הכללי. הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין בוושינגטון די. סי. ופרסם מספר ספרים.
אוגוסטוס היל גרלנד נפטר בקפיטול ב-26 בינואר 1899, לאחר שמוקדם יותר באותו יום הוא לקה בשבץ מוחי בעת דיון בבית המשפט העליון. הוא נטמן בבית הקברות מאונט הולי שבליטל רוק. על שמו נקראו מחוז בארקנסו והעיר גרלנד שבטקסס.
טקס פרסי גלובוס הזהב ה-78
טקס פרס גלובוס הזהב ה-78 הוא טקס פרסים, שבמסגרתו הוענק פרס גלובוס הזהב למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של השנה החולפת. הטקס נערך ב-28 בפברואר 2021 במלון בוורלי הילטון בבוורלי הילס, קליפורניה. הפרס ניתן מטעם איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד.
מנחות הטלוויזיה טינה פיי ואיימי פולר הנחו את הטקס ביחד בפעם הרביעית.
זוכים ומועמדים.
פרס ססיל ב. דה-מיל.
פרס ססיל בי דמיל הוא תואר כבוד המוענק למצטיינים שהטביעו חותם משמעותי בתעשיית הקולנוע. הוא נקרא על שם המקבל הראשון שלו, הבמאי ססיל ב. דה-מיל.
פרס קרול ברנט.
פרס קרול ברנט הוא תואר כבוד המוענק למצטיינים שהטביעו חותם משמעותי בתעשיית הטלוויזיה. הוא נקרא על שם המקבלת הראשונה שלו, השחקנית קרול ברנט.
לאפ דאנס (סרט)
לאפ דאנס (באנגלית: Lap Dance) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה שיצא לאקרנים ב-2014, הסרט בוים על ידי גרג קרטר, בסרט מככבת אלי קוברין, הסרט עוקב אחרי מוניקה, שמחפשת סיוע כספי על מנת שתוכל לשלם, את החשבונות הרפואיים של אביה.
עלילה.
הסרט מדבר על מצב מגונה של ימינו, הוא סובב סביב מוניקה ( אלי קוברין ), שחקנית שאפתנית, שכדי לטפל בסרטן של אביה, היא וארוסה קווין ( רוברט הופמן ) מחליטים שהיא תתחיל לעבוד בתור חשפנית במועדון.
עם זאת, המצב בהמשך הסרט מסתבך, מוניקה מתמכרת לעבודתה. וקווין חש אבוד. מתחילים להיווצר שקרים בין בני הזוג. מוניקה מכירה בחור ששמו שיקגו, שיקגו הוא בעלים של חברת הקלטות, ובכך הוא "קונה" עם כספו הרב את מוניקה.
קווין חש שמוניקה לא כנה איתו ומשקרת לו, הוא חשף בפניה שהוא יודע על הנסיעה שלה לשיקגו. קווין מתרגז עליה ומשאיר אותה בודדה במסעדה. לאחר מכן, קווין בוגד במוניקה עם חשפנית ששמה- ג'ייד לי ( קיי.די. אוברט ), שעובדת במועדון של מוניקה. קווין חושף בפניה ששכב עם ג'ייד לי ומגלה סמים וקונדום בארנקה של מוניקה. קווין עוזב את מוניקה.
לאחר מכן, מוניקה הולכת מכות עם ג'ייד לי, בעקבות מה שעוללה לה ולקווין, המשטרה מגיעה ועוצרת אותן, שיקגו משלם בערבות למען מוניקה ונוסע איתה ללוס אנג'לס, מוניקה מגלה כי שיקגו הוא לא האדם שחשבה שהוא, היא מגלה רשימת בנות ואת שמה ביניהן באייפד שלו, תחת הכותרת "הכלבות שלי". היא עוזבת את שיקגו ומשאירה לו סרטון שבו היא אומרת שהיא יודעת מה מעשיו, והיא חוזרת לביתה. אביה של מוניקה נפטר. מוניקה חוזרת לעבודתה הרגילה, לבסוף קווין והיא משלימים.
בסוף הסרט, הזוג נוסע במכונית יוקרה בהוליווד, כסימן לכך שהם הצליחו בחלומותיהם. הסרט עובד והציג בתיאטרון ב-2014.
ים בארנטס
נאצף אל-יאזג'י
נאציף בן עבדאללה (בערבית: ناصيف اليازجي; 25 במרץ 1800 – 8 בפברואר 1871)، היה סופר ומשורר לבנוני, יליד כפר שימא, למשפחת יאזג'י, שרבים מבניה ידועים כהוגים וסופרים ומקורה בחומס שבסוריה.
נשא תפקיד משמעותי בהחזרת השימוש בערבית ספרותית במאה התשע עשרה, עבד אצל משפחת אלשהאביה כסופר והשתתף בתרגום ספרי הבשורות והברית הישנה בעידן המודרני.
נאציף ומשפחתו.
במאה השבע עשרה התיישבה משפחתו בחורן וכתבה למושלים ושליטים ובשל כך כונו בשם "יאזג'י" שמשמעותו בטורקית היא סופר. בשלהי המאה השבע עשרה היגרו אחדים מבני משפחתו למערב לבנון ובראשם סעד אל-יאזג'י שהפך לסופרו של האמיר אחמד אל-מעני וזכה ביוקרה בשל ידיעותיו וכינו אותו שיח'. נאציף בלט בנטיותיו לספרות ושירה ושקד בלימודים וקריאה של כל אשר ידו השיגה. הוא כתב שירה מגיל צעיר מאוד, ומאחר ולא הודפסו ספרים רבים בתקופתו, שאל את ספריו מספריות פרטיות והתאמץ לזכור את תמציתם ואף להעתיק קטעים בכתב ידו. תחילה לימודיו התקיימו על ידי אביו ולאחר מכן נמשכו אצל נזיר מארוני. בהיותו משורר וקליגרף מוכשר נקרא על ידי הבישוף ארנאטיוס לכתוב לו במנזר סמוך לכפר שימא. בעקבות זאת גבר פרסומו והאמיר בשיר אל-שהאבי מושל לבנון זימנו להיות חלק מסופריו. כעבור עשר שנים בשירותו והגליית אל-שהאבי לאיסטנבול העתיק נאציף את חייו לבירות שם התפנה לקריאה כתיבה וחיבור. בבירות התפרסמו עבודותיו ונודע שמו.
בשנת 1863 גייס בוטרוס אל-בסתאני את נאציף להוראה בבית הספר הלאומי שהקים בבירות. נאציף היה חבר התנועה הלאומית ערבית. בוטרוס יחד עם נאציף בלטו בהתעוררות הערבית (نهضة - נהד'ה) וקידמו רעיונות לאומיים ואת השפה הערבית.
נאציף והשפה הערבית.
נאציף לקח על עצמו ללטש את השפה הערבית ופעל לקירוב השפה ואהבתה, בנוסף עודד אנשים לקחת חלק ולתרום להחייאת השפה.
מותו.
נאציף המשיך ללמוד ללמד ולכתוב עד שחלה בשיתוק בפלג גופו השמאלי בשנת 1869, בזמן מחלתו שכל את בנו הבכור בעודו נער וכארבעים יום לאחר מכן, ב-8 בפברואר 1871, נפטר.
ג'רג' באלינט (שחקן)
ג'רג' באלינט, (במקור בק, בהונגרית: Bálint György; בודפשט, 20 בינואר 1906 – בודפשט 16 באוגוסט 1995) היה שחקן, במאי, מנהל תיאטרון יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
ג'רג' באלינט נולד במשפחה יהודית. הוא סיים את לימודיו בשנת 1927 בבית הספר למשחק של התאחדות השחקנים הארצית. משנת 1925 שיחק כבעל מלגה ב"תיאטרון רנסאנס", בשנים 1927–1929 ב"תיאטרון החדש", בשנים 1929–1930 בעיר דברצן, בין השנים 1930–1935 בקושיצה ובאוז'הורוד, ומשנת 1935 עד 1938 ב"תיאטרון מרכז העיר" (1917–1951). לא ידוע על קורותיו בתקופת השואה. לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנים 1946–1948, הוא הפך למנהל-שחקן של תיאטרון מדאץ' ולאחר עזיבתו של פרנץ הונט, הוא הפך לבמאי הראשי. בשנים 1949–1951 עבד ב"תיאטרון הנוער" וב"תיאטרון העליז" ולימד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. בשנת 1951 מונה למנהל "התיאטרון הלאומי של סגד". בין השנים 1953–1957 היה חבר בסגל תיאטרון פץ', בשנים 1957–1959 בסולנוק, בשנים 1959–1960 בגיור, בשנים 1960–1963 בעיר קאפושוואר, בשנים 1963–1966 בעיר אגר ובשנים 1966–1969 שוב בגיור.
אלי ניסן
אלי ניסן (12 במרץ 1934 - 22 ביולי 2022) היה עיתונאי ואיש טלוויזיה ישראלי שמילא שורה של תפקידים ברשות השידור, בהם עורך מבט לחדשות, כתב מדיני, שליח רשות השידור, בארצות הברית עורך ומנחה "מוקד", עורך ומפיק "מבט שני" ועוד.
ביוגרפיה.
ניסן נולד לשלמה ובלהה ניסן בתל אביב. למד ב"בית הספר לדוגמה" בתל אביב. המשפחה התגוררה בתל אביב. בגיל 11 ב-1945 עבר עם משפחתו לטבריה, למד בבית הספר המקצועי "עמל" בעיר. בצה"ל שירת בחיל הים כאיש צוות פריגטת חיל הים. לאחר שחרורו למד בסמינר למורים של עליית הנוער בירושלים. בשנים 1957–1960 היה כתב עיתון למרחב. בסוף 1960 הצטרף לעיתון דבר ככתב העיתון בירושלים וב-1963 מונה לכתבו המדיני של דבר.
ב-1966 נטל חופשה מעיתון "דבר" כדי לשמש דובר במשרד הביטחון, ליד ראש הממשלה ושר הביטחון לוי אשכול. בסוף 1967 פרש מתפקיד זה ושב לעבודתו ככתב בעיתון דבר.
ב-1968 היה חבר בכיר בצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית – הערוץ הראשון; שימש כעורך ושדר ומילא, בין השאר, את התפקידים הבאים: כתב מדיני, עורך "מבט", עורך "יומן השבוע", עורך ומנחה "מוקד", עורך ומפיק "מבט שני". ניסן היה הכתב המדיני הראשון של הטלוויזיה הישראלית. משנת 1972 עד 1975 היה רכז חטיבת החדשות וענייני היום בטלוויזיה הישראלית. בין השנים 1975 ל-1979 שימש כתב הטלוויזיה הישראלית – שליח רשות השידור בארצות הברית. ב-1980 שימש מפיק, עורך ומנחה התוכנית "כניסה חופשית". ב-1986 הוחלף על ידי גבי גזית כמנחה התוכנית.