בשנת 2012 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הקומדיה הרומנטית "למה לצפות כשאתם מצפים" לצד ג'ניפר לופז וקמרון דיאז. באותה שנה שיחקה בסרט "משחקי הרעב" בתפקיד אפי טרינקט. לאחר ששיחקה את גייל בסרט "פיץ' פרפקט", ביימה והפיקה את הסרט השני בסדרה, פיץ' פרפקט 2, היא שיחקה בתפקיד גייל גם בסרט השני.
בשנת 2014 כיכבה בסרט הקומדיה "אבודה במיני" בתור מייגן.
בשנת 2017 שיחקה בחידוש הקולנועי לסרט "פאוור ריינג'רס", בו היא מגלמת את ריטה רפולסה האנטגוניסטית הראשית בסרט. בשנה זו זכתה בנקס בפרס קריסטל למצוינות נשים בקולנוע.
בשנת 2019 ביימה, כתבה והפיקה את החידוש לסרט "המלאכיות של צ'ארלי", ואף שיחקה בו בתפקיד מרכזי.
חיים אישיים.
ב-2003 בנקס נישאה לכתב הספורט היהודי-אמריקאי מקס הנדלמן, שהיה בן זוגה עוד מתקופת הלימודים באוניברסיטה. בנקס עברה תהליך גיור ולמדה יהדות עם רבנים שונים אולם לא השלימה את התהליך: "לא עשיתי מקווה, אז טכנית אני עוד לא מומרת". לאחר מכן טענה ש"אני למעשה יהודייה כבר 15 שנים, בלי עץ חג מולד, כך שהשלמת ההליכים הם לא יותר מרשמיות לא הכרחית." בנקס סיפרה על חינוך ילדיה עם הנדלמן "הילדים שלי הולכים לבתי ספר יהודים, אנו חוגגים רק חגים יהודיים".
במרץ 2011, נולד לזוג בן דרך הליך פונדקאות. בנובמבר 2012, נולד לזוג בן נוסף, גם כן באותו הליך.
קיבוץ מרחביה
אריים
השלכה (פסיכולוגיה)
בפסיכואנליזה, השלכה (פרויקציה) היא מנגנון הגנה אישי, בו משליך האדם את הצדדים השליליים באישיותו אל עבר העולם שמחוצה לו, מייחס אותם לאנשים אחרים, וכך יכול להתעלם מראיית תכונותיו ודחפיו השליליים. הפסיכולוג אריק אריקסון טען כי על אף שההשלכה בדרך כלל מעוותת ומלאה איבה ופחד, יש בה גרעין של משמעות עמוקה אותה האדם המשליך מייחס לאובייקט המושלך, ולא בדרך מקרה.
פסיכולוגים פיתחו מספר שיטות של אבחון ההשלכה באמצעות הצגת גירוי רב משמעי שעל הנבחן להציג לו פירוש, כאשר ההנחה היא שהפירוש ישקף דבר מה על נותן הפירוש. רוב מבחני ההשלכה מבוססים על הפסיכולוגיה הפסיכואנליטית. הם מורכבים מגירויים מעורפלים, המאפשרים לאדם מרחב תגובה גדול. הנחת היסוד במבחנים אלה גורסת כי רגשותיו של האדם, יצריו, עמדותיו, משאלותיו וצרכיו, מושלכים על הגירויים העמומים ותגובותיו הן לפיכך ביטוי לעולמו הפנימי והלא מודע.
בתרפיה התבנית מבית מדרשו של פרידריך פרלס, החלום מוצג כתהליך של השלכה, שבה דמויות בחלום מסמלות צדדים שונים באישיותו של האדם. פרלס איננו רואה בחלום מבחן אישיות, אלא מנצל אותו כנקודת מוצא להגברת המודעות העצמית של האדם. פרופ' יצחק לוין טוען כי אפשר לראות בחלום מבחן השלכה אידיאלי, מכיוון שהחולם מספק הן את הגירוי והן את תגובתו לגירוי.
אוסוואלד שפנגלר, ובעקבותיו אריק אריקסון, סברו כי תופעת האנטישמיות היא בעיקרה עניין של השלכה. אנשים שיש להם חלומות של כיבוש העולם ושליטה בו מאחורי מסווה של עליונות אינטלקטואלית, כמו הגרמנים הנאציונל-סוציאליסטים והרוסיים הבולשביקים, משליכים תפיסה זו על היהודים.
ריצ'רד טאקר
ריצ'רד טאקר (באנגלית: Richard Tucker; 28 באוגוסט 1913 - 8 בינואר 1975) היה חזן וזמר אופרה יהודי-אמריקאי.
קורות חיים.
טאקר נולד כראובן טיקר בברוקלין, ניו יורק למשפחה יהודית דתית. בגיל צעיר בלט כישרונו המוזיקלי, והוא החל לשיר כאלט במקהלת בית הכנסת שליוותה את החזן שמואל וויזר במנהטן. החזן וויזר היה למורו ורבו בחזנות. בתיכון הצטיין באתלטיקה, ושילב בין הספורט לשירה. מגיל 14 ועד גיל 18 מיעט בשירה בעקבות חילוף קולו. קצת לפני גיל 18 חזר לשיר במקהלת בית הכנסת, הפעם במקהלה שליוותה את החזן המפורסם יוסף רוזנבלט, ואף השתתף בהקלטות של רוזנבלט. בגיל 22 התקבל כחזן בעצמו בבית כנסת בניו יורק וכיהן בשנים הבאות בכמה בתי כנסת (כטמפל עמנואל בניו ג'רזי, טמפל עדת ישראל ברובע הברונקס).
בשנת 1936 נשא לאישה את שרה פרלמוטר, בת למשפחה שהייתה בעלת אולם אירועים כשר בלואר איסט סייד של מנהטן. באותו זמן, אחיה הגדול של שרה, יעקב, שהיה כנר ג'אז וטנור לירי, נכנס לתחום השירה הקלאסית, התפרסם כ"כוכב" ברדיו הלאומי, והתכונן לקראת קריירה אופראית. בשנת 1941 לאחר אודישן מרשים, התקבל יעקב פרלמוטר למטרופוליטן אופרה, ומאז התפרסם בשם יאן פירס. באותו זמן התגוררו הזוג טאקר אצל משפחת פרלמוטר, וראובן ניסה את מזלו בעסק של מצעי משי, בשילוב עם משרת החזן. על אף שלא האמין בהצלחת גיסו באופרה, ואף ניסה לצנן את שאיפותיו (מה שבהמשך הביא לסכסוך בין הגיסים ומשפחותיהם), היה ליאן פירס תפקיד בסלילת הדרך של טאקר לאופרה, בהציגו לפני המנצח והמלחין היהודי זאבל זילברטס. זילברטס אימן והכשיר את טאקר, והציג אותו לפני הטנור פאול אלטהאוס מהמטרופוליטן, שהחל להכשיר אותו והיה למורו היחיד. בתקופה זו שילב בין משרתו בבית הכנסת לבין הכנה אינטנסיבית לקראת קריירה באופרה. בשנת 1941, ברגע נדיר בו התעלם מעצת מורו, פנה לאודישן במטרופוליטן, אך לא הצליח להותיר רושם מיוחד. הציעו לו תפקיד קטן באופרה אביר הוורד וכמה תפקידים כ"זמר כיסוי". טאקר, בקורטוב חוצפה, סירב להצעה זו, ואמר כי יכנס לבית האופרה רק מהדלת הראשית, ולא בכניסה צדדית. טאקר חתם על חוזה הופעות בתוכניות רדיו, ובשנת 1943 קיבל משרת חזן יוקרתית ב"במרכז היהודי של ברוקלין", שם החל שיתוף הפעולה הפורה עם המלחין והמפיק המוזיקלי שלום סקונדה, ששיתף אותו בהפקות יהודיות וכתב עבור טאקר לחנים ליטורגיים. בסופו של דבר, הוזמן לאודישן נוסף במטרופוליטן לאחר שהמנהל המוזיקלי של בית האופרה, אדוארד ג'ונסון, הגיע לשמוע את טאקר בבית הכנסת. לאחר האודישן, שעלה יפה הפעם, הוחתם טאקר על חוזה, והופיע בהופעת בכורה, מהמוצלחות שידע המטרופוליטן, באופרה לה ג'וקונדה מאת אמילקארה פונקיילי. היה זה פתיח מוצלח לקריירה בת 30 שנים, בהן היה טאקר לאחד מגדולי הטנורים באמריקה.
קריירה אופראית.
שנתיים לאחר פריצתו לעולם האופרה, הוזמן טאקר לורונה לשחזר את הצלחת לה ג'וקונדה. לתפקיד הסופרן הראשי בהפקה זו לוהקה זמרת
לא ידועה אז, בשם מריה קאלאס. מהדיווחים מ-1947, למדים כי הצלחתו של טאקר עלתה על זו של קאלאס. בשנת 1949 הוזמן טאקר על ידי המנצח האגדי ארטורו טוסקניני לשיר את תפקיד רדמס באופרה אאידה של ורדי בהפקה של NBC, אשר שודרה ברדיו והייתה האופרה הראשונה ששודרה באורך מלא בטלוויזיה.
על אף שטאקר הופיע גם בבתי אופרה אחרים, הן בארצות הברית והן באירופה, הקריירה שלו התרכזה במטרופוליטן. בתקופה בה עלו וירדו מבמת המטרופוליטן זמרים גדולים כיוסי ביירלינג, ג'וזפה די סטפנו, מריו דל מונקו ויאן פירס, נשאר טאקר תמיד הטנור הדומיננטי ותר אחר אתגרים חדשים. בכל שנות פעילותו הופיע טאקר עם המטרופוליטן אופרה 724 פעמים, והרפרטואר שלו כלל מעל ל-30 תפקידים. לפני ואחרי כל עונה במטרופוליטן הופיע טאקר בקונצרטים ברחבי ארצות הברית, והופיע תקופה בקונצרטים "לילות פוצ'יני", קונצרטים אלו נערכו תחת כיפת השמים ומשכו קהל עצום של מאזינים, לעיתים אף 13,000.
עם השנים, קול הטנור ה"לירי מלא" של טאקר, הפך ל"ליריקו ספינטו" (ראו: סיווג קולות הטנור). חלק מהניואנסים המיוחדים לסגנון של טאקר, בפרט חיבתו ל"יפחות איטלקיות", לא ענו ביותר על טעמם של המבקרים, אבל הגוון המובהק של קולו החם המצלצל, הטכניקה הבטוחה שמעולם לא אכזבה אותו, הדיקציה המושלמת והמבטא האותנטי, קצרו שבחים בכל תפקיד ששר. לעומת שירתו, המשחק של טאקר נחשב לאדיש במידת מה, אך כאשר שר בינואר 1970 את תפקיד קאניו באופרה ליצנים בבימויו של פרנקו זפירלי, הותיר רושם עז על ותיקי המבקרים בהופעתו הדרמטית. טאקר נודע בעיקר בזכות שירת אופרות איטלקיות, אופרות של ורדי בפרט, אך הוא שר גם תפקידים באופרות גרמניות, ובסוף חייו הוסיף לרפרטואר שלו גם את תפקיד אלעזר באופרה הצרפתית היהודיה מאת הלוי.
אחד הקולגות שטאקר הרבה להופיע עמו, הן באופרות והן כצמד בקונצרטים היה זמר הבריטון רוברט מריל. מריל, גם הוא יהודי יליד ברוקלין (נולד כמשה מילר) שעשה את דרכו אל האופרה בדומה לטאקר והגיע לפרסום רב, השניים היו לחברים. טאקר, שהיה בעל נטייה למעשי קונדס, הטמין, לפני ביצוע של האופרה "כוחו של גורל" ששודרה בשידור חי, תמונת עירום בתוך קופסה, אותה היה אמור מריל לפתוח על הבמה במהלך האופרה. מריל הגדיר את טאקר כמי שהיה "דמות אורגינלית הישר מדפי סיפור של דיימון ראניון, ועבורי - הטנור הגדול ביותר בעולם".
טאקר הופיע בעשרות תוכניות רדיו, גם בשידורים חיים של אופרות מלאות. גם בטלוויזיה הופיע רבות. לטאקר היה שנים רבות חוזה הקלטות עם חברת קולומביה, והוא הקליט לעיתים עם חברת RCA-ויקטור. הוא אמנם הקליט לא מעט, אך ביחס לקריירה המפוארת והארוכה שלו, לא מדובר בהקלטות מסחריות מרובות, ויש הטוענים, כי ההקלטות אינן משקפות את היקף ועוצמת הקול של טאקר. קיימות בשוק גם הקלטות לא מסחריות של רסיטלים קונצרטים ואף אופרות, חלקן עברו עריכה דיגיטלית.
חזנות ושירה יהודית.