בדצמבר 1917 נסוגו הטורקים מירושלים לאחר תבוסתם בקרב ירושלים. כחלק מהצעדים להחלפת אנשי הממשל הטורקי באנשי ממשל בריטים נדרשו הבריטים להחיל את מרותם גם במקומות הקדושים למוסלמים. על מנת להקטין את ההתנגדות של התושבים המוסלמים בירושלים לשהות של חיילים ושוטרים נוצרים במקומות הקדושים מינו הבריטים יחידות של הודים מוסלמים שימלאו תפקיד זה. עם זאת, ייתכן שהבריטים הסכימו, במסגרת הסכם הכניעה של הטורקים, להשארת יחידה טורקית לסייע בשמירת מקומות אלו.
פרשת החייל העות'מאני האחרון בירושלים.
תקופת מלחמת העולם הראשונה.
חסן אל-איג'דרי, קורפורל (רב-טוראי) בצבא העות'מאני, היה מעורב במערכה בסיני ובארץ ישראל עוד מראשית המערכה על תעלת סואץ ב-1915 ובשלב הנסיגות של הצבא הטורקי הוצב בירושלים במסגרת פלוגה 8 של צוות המקלעים הכבדים בגדוד 36 של הקורפוס ה-20.
בדצמבר 1917, לאחר כיבוש ירושלים על ידי הבריטים, העיד חסן שיחידתו, בפיקודו של לוטננט מוסטפא אפנדי, נשארה בירושלים לשמור על המקומות הקדושים. בנובמבר 1918, לאחר חתימת הסכם הפסקת האש של מודרוס אסף מוסטפא את חייליו והודיע להם שקיבל פקודה לחזור לאיסטנבול אך מפני שהר הבית עדיין באחריותו של הסולטן הוא ביקש מהם להישאר כשומרי הר הבית מטעם הסולטן וכך נשארו במקום 53 חוגרים.
לאחר המלחמה.
לדברי חסן על אף שנשכחו מאחור על ידי הצבא הטורקי המשיכו הוא וחבריו לשהות על הר הבית כל יום במהלך השנים הבאות כשהם משתדלים לשמור על מדיהם שהלכו והתרפטו. עם הזמן הלכו חבריו לעולמם ונקברו בירושלים וסביבתה.
המפגש עם העיתונאי.
במאי 1972 אירח משרד החוץ בישראל משלחת של פוליטיקאים, פקידי-ממשל ואנשי-עסקים טורקים בליווי עיתונאים וביניהם העיתונאי אילהאן ברדקצ'י . במהלך הביקור סיירה המשלחת בהר הבית שם הבחין אילהאן בזקן כבן 90 לבוש בבגדי צבא מרופטים ולראשו קלפאק בסגנון טורקי. העיתונאי פנה אליו בטורקית והזקן הזדהה כחייל הצבא העות'מאני קורפורל (רב-טוראי) חסן אל-איג'דר וסיפר את קורות יחידתו שנשארה בירושלים, בפקודת מפקדה, מאז 1917. חסן, שהבין שלא יחזור עוד למולדתו, ביקש מאילהאן לסור למפקדו, לוטננט מוסטפא אפנדי, בכפר סנג'ק טוקט ולמסור לו ש.
אילהאן חזר לטורקיה ועל בסיס רישומים צבאיים הגיע לסנג'ק טוקט שם גילה שלוטננט מוסטפא אפנדי נפטר שנים רבות לפני כן ולכן לא מסר את דבריו של חסן.
ב-1982 קיבל אילהאן מברק שמודיע לו שחסאן נפטר בירושלים כשהוא קרוב לגיל 100. בעיתון בו כתב ספד לו:
הנצחתו.
סיפורו של חסן ובמיוחד דברי התוכחה של אילהן בעם הטורקי על ששכח את לוחמיו ששמרו על קודשי האסלאם נגע לליבם של רבים. ב-2017 הקים הסניף העזתי של ארגון IHH הטורקי מסגד בעזה בשם "מסגד רב"ט חסן" (Onbaşı Hasan Camii) על שמו של השומר הנאמן.
דיוק היסטורי.
פרשה זו מעלה מספר שאלות ותהיות מאחר שלא הייתה מוכרת בירושלים או בטורקיה עד לחשיפתה ב-1972. אין מידע איך חיו החיילים לאחר סיום המלחמה, איפה חיו, ממה התפרנסו, האם הקימו משפחות, האם קיימו קשר עם משפחותיהם בטורקיה והיכן נקברו לאחר מותם (כולל חסן).
ייתכן שאכן היה קיים הסכם ב-1917 בין הטורקים והבריטים להמשך שהייתה של יחידת משמר מוסלמית טורקית בהר הבית (אף על פי שהבריטים הקימו יחידות הודיות מוסלמיות למטרה זו) אך לא ברור איך התירו המשך השהות של החיילים הטורקים עד סיום המנדט ב-1948.
פרנק גודינג
פרנק רוברט גודינג (באנגלית: Frank Robert Gooding; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו ה-7 בשנים 1905–1909, וכסנאטור מטעמה בשנים 1921 ועד למותו.
ראשית חייו.
פרנק גודינג נולד בעיירה טיוורטון שבמחוז דבון, אנגליה. ב-1867 הוא היגר עם משפחתו לארצות הברית. המשפחה התיישבה בחווה ליד הכפר פאו פאו שבמישיגן. גודינג התחנך בבתי ספר ציבוריים שם, וב-1877 עבר למאונט שסטה שבקליפורניה ועסק בחקלאות ובכריה. ב-1881 עבר הוא עבר ל, והיה לאחד ממגדלי הכבשים הגדולים בטריטוריה. הוא התיישב בעיירה קטשאם, שם הוא עבד כדוור ולאחר מכן הוא עסק במכירת עצי הסקה ופחם עץ. ב-1888 עבר גודינג דרומה והתיישב ליד המקום בו שוכנת כיום העיר גודינג הקרויה על שמו.
ב-1890 לאחר שאיידהו הייתה למדינה בארצות הברית, עלה גודינג כמנהיג הסיעה השמרנית של המפלגה הרפובליקנית במדינה. הוא היה דמות רבת כוח באיידהו בראשית המאה ה-20, וכבר בימי חייו נקראו על שמו העיר גודינג ומחוז גודינג.
ב-1896 נבחר גודינג כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז לינקולן. בשנים 1900–1904 הוא שימש כיושב ראש המפלגה בכל המדינה. ב-1898 הוא נבחר לבית המחוקקים של איידהו.
מושל איידהו.
ב-1904, עוד לפני שקיבל אזרחות אמריקאית, נבחר גודינג כמושל איידהו השביעי. הוא כיהן כמושל שתי תקופות כהונה בשנים 1905–1909. במהלך תקופת כהונתו נבנה בניין הקפיטול המדינתי בבירת המדינה, בויסי.
רצח סטיוננברג.
גודינג עלה לתודעה הלאומית במהלך המשפט שהתנהל על ההאשמות לקשירת קשר נגד שלושה ממנהיגי פדרציית הכורים המערבית (WFM), שהואשמו במעורבות ברצח מושל איידהו לשעבר פרנק סטיוננברג. ב-1899 דיכא סטיוננברג מרד של כורים במהלך סכסוך עבודה בקור ד'אלן. כמעט חמש שנים לאחר שסיים את כהונתו כמושל, נרצח סטיוננברג כתוצאה מפיצוץ פצצה מחוץ לביתו בקולדוול בדצמבר 1905, והארי אורצ'רד נעצר כמי שביצע את הרצח.
נשיא בית המשפט העליון של איידהו, צ'ארלס סטוקסלייגר, שיגר מברק בו הוא הזמין את סוכנות הבילוש פינקרטון לחקור את הפרשה. גודינג שוכנע לאשר את הבקשה, וסוכן פינקרטון ג'יימס מקפרלנד הגיע עד מהרה כדי לנהל את החקירה. מקפרלנד הודיע על חשדו שאורצ'רד היה כלי שרת בידי אחרים.
הוראתו הראשונה של מקפרלנד הייתה להעביר את אורצ'רד מכלא קולדוול הנוח יחסית אל אגף הנידונים למוות בבית הכלא של בויסי, עוד לפני שהחל המשפט. לצעד זה התנגד בתחילה השופט סמית', שהיה אחראי על חקירת התיק. השופט המקומי צפה תביעת הביאס קורפוס מוצלחת כנגד טקטיקה זו. מקפרלנד סיפק לו שלושים תקדימים למהלך. גם השריף של קולדוול התנגד.
המושל גודינג ארגן פגישה עם מקפרלנד ונשיא בית המשפט העליון סטוקסלייגר, ואז פגישה עם השופט סמית'. לפני שסמית' הגיע לפגישה, הכריז מקפרלנד שבית הכלא המחוזי אינו בטוח, ושהוא היווה פוטנציאל לפיצוץ בדינמיט. הוא גם הסביר את מטרת העברתו של אורצ'רד לאגף הנידונים למוות: "תוך שלושה ימים אעשה ניסיון להשיג ממנו הודאה". סטוקסלייגר אישר את ההעברה. על פי תכנון מראש, נקרא גודינג אל מחוץ לחדר כאשר השופט סמית' הגיע, וכך נשארו מקפרלנד ושני השופטים לבדם. בתמיכתו של סטוקסלייגר, הסכים גם סמית' להעברה לאגף הנידונים למוות.
בהמשך איים מקפרלנד על אורצ'רד בתלייה מידית, ואמר לו שהוא יוכל להמלט מגורל זה רק אם הוא יעיד כנגד מנהיגי פדרציית הכורים המערבית. אורצ'רד הסכים והתוודה, ואז הוא הועבר מאגף הנידונים למוות אל צריף פרטי בחצר הכלא. גודינג עבר שם כדי ללחוץ את ידו וכדי לברך אותו על שיתוף הפעולה.
לאחר מכן דאג מקפרלנד למעצרם של מנהיגי הפדרציה, ביל הייווד, צ'ארל מוייר וג'ורג' פטיבון בקולורדו, בעשותו שימוש במסמכי הסגרה שבהם נטען באופן כוזב ששלושתם היו נוכחים במקום בזמן ביצוע הרצח של סטיוננברג.
המימון של החקירה והמשפט נעשה באמצעות כספים שהועברו מבעלי המכרות לתובעים בתיק. בכך, בעלי המכרות מימנו באופן מכוון את התביעה של המדינה כנגד מנהיגי איגוד העובדים שהועסקו אצלם. בשומעו על כך, שיגר הנשיא תאודור רוזוולט נזיפה חמורה במיוחד לגודינג, ותיאר את מצב העניינים כ"חוסר תקינות חמור ביותר". הנשיא רוזוולט כתב:
בתשובתו של גודינג לרוזוולט ניתן דיווח מסולף על ההסדרים הכספיים לתיק המשפטי, והוא הטיל את האשמה על אחרים, והבטיח להחזיר את הכספים שהועברו על ידי בעלי המכרות. גודינג קיים את הפירוש הצר ביותר של הבטחתו לנשיא. הוא טען לעיתים קרובות בפומבי שאף לא דולר אחד לא התקבל ולא יתקבל משום מקור פרטי או ארגון כלשהו, אך המשיך לקבל כספים מבעלי המכרות.
בסופו של דבר יצאו פטיבון, הייווד ומוייר זכאים מההאשמות לקשירת קשר לרצח. אורצ'רד עצמו הורשע ברצח ונדון למוות. עונשו הומתק והוא בילה את שארית חייו בכלא המדינתי, עד למותו ב-1954.
בית הספר של איידהו לחרשים ועיוורים.
ב-1906 הוקם בבויסי בית הספר לחרשים ועיוורים, והוא פעל עד שבדצמבר 1908 עלה הבניין שלו באש. במרץ 1909 העביר בית המחוקקים של איידהו חוק להקמת בית ספר קבוע. גודינג תרם קרקע להקמת בית הספר, שהחל לפעול בספטמבר 1910.
סנאטור.
ב-1918 היה גודינג מועמד הרפובליקנים בבחירות מיוחדות שנערכו לאיוש מושב בסנאט של ארצות הברית שהתפנה עקב מותו של ג'יימס בריידי מוקדם יותר אותה שנה. בבחירות אלו נוצח גודינג על ידי מועמד הדמוקרטים ג'ון ניג'נט בהפרש של 970 קולות.
ב-1920 ניצח גודינג את ניג'נט בבחירות לתקופת כהונה מלאה של שש שנים בסנאט. באמצע ינואר 1921 הוא הושבע כסנאטור, שבעה שבועות לפני המועד המתוכנן, עקב התפטרותו של ניג'נט כדי לקבל על עצמו מינוי שמינה אותו הנשיא וודרו וילסון בשלהי כהונתו ל. ב-1926 נבחר גודינג לכהונה שנייה בסנאט, לאחר ששוב הביס את ניג'נט.
בשנות ה-20 היה שטח של כשני-שלישים של איידהו, בחלק המערבי שלה, באזור הזמן הפסיפי (UTC -8). בעת כהונתו בסנאט קידם גודינג חוק שכל שטחה של איידהו ישתייך לאזור הזמן ההררי (UTC -7), המזרחי יותר, מצב שקיים עד היום.
מותו.
בריאותו של גודינג הייתה רופפת עקב מחלת הסרטן שלקה בה, במשך כמה חודשים ב-1928, והוא החלים מניתוח שבוצע בחודש מאי אותה שנה במאיו קליניק במינסוטה.