לאבלס היה המושל הרביעי מטעם המפלגה הדמוקרטית שכיהן באיווה מאז מלחמת האזרחים. בחירתו כמושל סימלה את עליית כוחם של תושבי הערים ואת האיגודים המקצועיים בפוליטיקה של המדינה. במהלך תקופת כהונתו כמושל, זכה לאבלס למוניטין כמי שפעל ללא לאות לשילוב אחריות כספית עם מנהיגות בסוגיות כמו שליטה בשיטפונות, שירותי בריאות הנפש, והשירותים החברתיים. הוא גם קידם את החלוקה מחדש של מחוזות הבחירה כדי לתקן את חוסר האיזון בין האזורים הכפריים לבין האזורים העירוניים בייצוגם בבית המחוקקים המדינתי. ב-1957, בעת השבעתו כמושל, אוכלוסיית 26 המחוזות הכפריים ביותר באיווה מנתה שליש מתושבי המדינה, בעוד שאוכלוסיית 24 המחוזות האחרים מנתה כשני-שלישים. בהיבטים רבים, דאג לאבלס ליישור קו עם המפלגה הדמוקרטית באיווה מול מקבילתה הארצית.
ראשית חייו.
הרשל לאבלס נולד בחווה ליד פרימונט, איווה. הוא התחנך בבתי ספר כפריים וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון של אטמווה ב-1927, כשהיה בן 16. בשנה הראשונה לאחר סיום לימודיו הוא עבד בחווה, ולאחר מכן עבד במשך רוב שנות השפל הגדול בחברת הרכבת "שיקגו, מילווקי, סנט פול ופסיפיק" , שהעסיקה כמה מאות עובדים באטמווה. במהלך שנות ה-30 הוא גם עסק בהובלת פחם והקים והפעיל מפעל למוצרי נפט ותחנות דלק. ב-1939 הוא קיבל משרה במפעל לאריזת הבשר של ג'ון מורל מאוטמווה כמפעיל טורבינה בתחנת הכוח שלהם לפני שב-1944 הוא שב לעבוד בחברת הרכבות. בעת שנעדר מחברת הרכבות, ארגן לאבלס את מחלקת התברואה של אוטמווה, ולאחר מכן שימש כאחראי על מערך החירום של העירייה במהלך השיטפון הקטלני של נהר דה מוין ביוני 1947. הצלחתו בתפקיד זה גרמה לו לרכוש אוהדים רבים בקרב תושבי העיר.
ראש עיריית אוטמווה.
תמיכה זו הובילה את לאבלס לכהן שתי תקופות כראש העיר בשנים 1949–1953. בשנות כהונתו בתפקיד דאג לאבלס לפיתוח משמעותי של מערכת הרכובות והביוב של העיר. הוא במיוחד דאג לשליטה על נהר דה מוין, והקמת חומת מגן לביוב ולנהר. הוא קידם את בנייתו של מתקן לקליטת שפכים ואשפה והכנת תוכניות להסטת נתיבי כבישים מהירים ושיפורם. לאבלס הקים את מועצת התכנון של העיר, את מרכז הנוער, ואת המועצה המקומית לפעילות הנוער. הוא תמך באינטרסים של מעמד העובדים בשיתוף עם האיגודים המקצועיים הגדולים של העיר. ברמה המדינתית, הוא ישב בראש חטיבת הערים הגדולות של ליגת העיריות של איווה, והיה חבר בוועדת החקיקה של הערים שסייעה לחדש את החוקים העירוניים.
ב-1952 עשה לאבלס את ניסיונו הראשון להתמודד על משרת מושל איווה, ונוצח לאחר שקיבל בבחירות 48 אחוזים מהקולות מול יריבו הרפובליקני ויליאם בירדסלי. לאחר סיום כהונתו כראש עיריית אוטמווה, ארגן לאבלס את תאגיד האספקה המוניציפלי, שייצר, התקין ונתן שירות למערכות תנועה בדרכים.
מושל איווה.
מסע הבחירות של לאבלס למשרת המושל ב-1956 היה מוצלח, בין השאר בשל העובדה שהוא ניצל את חוסר שביעות הרצון של תושבי איווה מהעלייה במס המכירות המדינתי מ-2 אחוזים ל-2.5 אחוזים במהלך כהונתו של המושל ליאו הויג. רבים מחוואי איווה ראו באור יפה את תמיכתו של לאבלס בדגש של המפלגה הדמוקרטים הארצית על הסדרת תעריפי התוצרת החקלאית. הוא השיג את תמיכתם של תושבי הערים על ידי קידום שינויים בחוקי המשקאות החריפים. הוא גם קרא תיגר על העלייה בשיעור החברות במדינה ב"פדרציית העבודה האמריקאית והקונגרס של הארגונים התעשייתיים" כדי ליישר את עצמו בקו ישיר יותר עם המפלגה הדמוקרטית. את תמיכתו הרחבה ביותר הוא השיג בערים המתועשות שאוכלוסייתן נעה בין 25,000 ל-50,000 תושבים.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל, בשנים 1957–1959 הצליח לאבלס לבטל את הגדלת מס המכירות בשיעור של חצי סנט, ואז השקיע מאמצים משמעותיים בפנייה לבית המחוקקים בסוגיית החלוקה מחדש של מחוזות הבחירה, אף על פי שצעד זה לא יושם אלא רק בשנות ה-60 ובראשית שנות ה-70. המעמד החלש של מוסד המושל באיווה ובית המחוקקים שנשלט על ידי רוב רפובליקני הגבילו את סיכויי הצלחתו בכך.
במערכת הבחירות שלו לבחירה לכהונה שנייה ב-1958 הביס לאבלס את יריבו, ויליאם מארי, ב-63 מתוך 99 מחוזות איווה, ובמיוחד נחל הצלחה פעם נוספת בקרב תושבי הערים. הוויכוח על החלוקה מחדש של המחוזות נמשך גם בתקופת כהונתו השנייה כמושל בשנים 1959–1961. בנוסף, במהלך שתי תקופות הכהונה שלו, דחק לאבלס במדינה לאשר את מאמצי השליטה בשיטפונות של נהר דה מוין. הוא דאג להשגת מימון פדרלי להקמת סכרי רד רוק וסיילורוויל. הוא גם היה מעורב ביצירת תוכנית מדינתית חדשה לבריאות הנפש ולרווחה ושיקום חברתיים. בעת סיום כהונתו של לאבלס, עמד אוצר המדינה בייתרה חיובית של 50 מיליון דולר.
במערכת הבחירות לנשיאות של 1960 היה לאבלס יושב ראש ועדת הכללים של הוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית. אף על פי שהוא זכה לתמיכה מסוימת במועמדותו לנשיאות, הוא הציג את מועמדותו למושב בסנאט של ארצות הברית, ובמקביל היה פעיל במסע הבחירות של קנדי וג'ונסון. בשנה שהייתה גרועה מבחינתם של דמוקרטים רבים באיווה, נוצח לאבלס בבחירות על ידי הרפובליקני ג'ק מילר בהפרש של כמעט 50,000 קולות.
שנותיו האחרונות.
ב-1961 מינה הנשיא קנדי את לאבלס כחבר במועצה הפדרלית למשא ומתן מחודש, שטיפלה בתיקונים בחוזים צבאיים, תפקיד בו הוא שימש עד 1969. לאחר מכן הוא היה לסגן הנשיא ליחסי ממשל של תאגיד קרומלוי, חברה מאיווה לייצור משקאות קלים. ב-1978 הוא פרש ועבר לפרברי וושינגטון הבירה. ללאבלס ורעייתו, אמיליה (לבית האוורד) לאבלס, היו שישה ילדים.
הרשל לאבלס נפטר מסרטן הריאה בווינצ'סטר, וירג'יניה, ב-4 במאי 1898, יום אחד לפני יום הולדתו ה-78. הוא נטמן בבית הקברות של אוטמווה.
מתיו גלייב
מתיו גלייב (באנגלית: Matthew Glave; נולד ב-19 באוגוסט 1963) הוא שחקן קולנוע אמריקאי. ידוע בעיקר בשל תפקידיו הרבים בקולנוע, מביניהם: זמר החתונות, ER, סטארגייט SG-1, ונוספים.
ראשית חיים.
גלייב נולד ב-19 באוגוסט 1963, בסגינו, מישיגן. הוא למד באוניברסיטת אוהיו.
קריירה.
גלייב הופיע במספר סדרות טלוויזיה, כולל תפקידים נשנים כסגן באד סקיטר בסודות העיר , ד"ר דייל אדסון ב-ER, קולונל פול אמרסון בסטארגייט SG-1 וסגן קולונל אוון קונורס בנשות קבע .
שיחק בתפקיד אורח בשני פרקים בסדרה מכושפות בתור קרטיס ויליאמסון.
בשנת 1997, הופיע גלייב לצד גרג הנרי ופרדריק קופין במחזהו של קווינסי לונג, "The Joy of Going Somewhere Definite" בכנס מארק טייפר.
הוא הופיע בין היתר בסדרות חופשי על הבר, NYPD Blue, תיקים באפלה, ויל וגרייס, ניקיטה, CSI וטירון. גילם את הבחור המתעלל גלן גוליה לצד דרו ברימור ואדם סנדלר בסרט "זמר החתונות" משנת 1998.
גילם את האח של מארק וולברג בסרט רוק סטאר משנת 2000. הוא גילם את בנינגטון קוטוול בסרט "חופשה בחיתולים" משנת 1994. הוא גם גילם את בריק דייוויס האנטגוניסט בסרט הקומדיה "קורקי רומנו" משנת 2001.
בשנת 2011 גילם את האנטגוניסט ד"ר אולסון בסרט זאק וקודי החיים היפים על הסיפון של ערוץ דיסני. הוא גם שיחק את וויין בסדרה קוראים לי ארל.
בספטמבר 2011 הופיע בפרק השני של סדרת הדרמה של ABC, נקמה, כביל הרמון, מנהל קרן גידור עשיר בוול סטריט. הוא גם הופיע בהמפענחת ובסרט ארגו.
גלייב הופיע גם בסדרת הטלוויזיה המחודשת הוואי חמש-אפס (2010), בתפקיד אורח בפרק של עונה 4, "Na hala a ka makua", בתפקיד ג'וליאן לינץ'.
הוא כיכב בסרט העלילתי "Funny Story" משנת 2018, שנכתב וביים מייקל ג'יי גלאגר, בו כיכב יחד עם אמילי בט ריקרדס. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים סלמדאנס 2018 ביוטה, גלייב זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל ברקנרידג' לקולנוע לשנת 2018.
חיים אישיים.
נשוי לשחקנית אניטה ברון ואב לשתי בנות.
פילמוגרפיה.
לגלייב קריירה עשירה ומלאה בהופעות ותפקידים החל מאורחים ועד ראשיים במגוון סרטים וסדרות:
ברטה הנדל
ברטה הנדל (בהונגרית: Handel Berta; אויפשט, 30 בספטמבר 1869 – בודפשט, 1 באוגוסט 1927) הייתה זמרת אופרה (מצו סופרן) יהודייה-הונגרייה. היא הייתה "מאסטרו השירה והמשחק" של בית האופרה של בודפשט.
ביוגרפיה.
ברטה הנדל נולד במשפחה יהודית כבתם של הסיטונאי קלמן הנדל ושל אמה זילברמן. בסיום לימודיה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט היא המשיכה להכשיר עצמה כזמרת אופרה בהדרכת ניקלאס-קמפנר ומורים נוספים. הנדל הופיעה לראשונה על הבמה כאורחת בתיאטרון העירוני של לייפציג ביולי 1890, שם חתמה חוזה לאחר מכן. ב-17 באוקטובר 1891 הופיעה בהונגריה באופרה של גונו פאוסט בתפקיד מרגרט, שהיה תפקידה הגדול הראשון. מאז 1892 היא הייתה הזמרת של בית האופרה המלכותי ההונגרי, שם זכתה תמיד להערכת גדולה כזמרת המצו-סופרן עם הקול החזק והיפה שלה ומשחקה הסלקטיבי והמוקפד. היא הופיעה גם כזמרת אורחת בבתי אופרה של וינה, ברלין, פרנקפורט המבורג. בנובמבר 1912 מונתה ל"מאסטרו השירה והמשחק" של בית האופרה ובספטמבר 1916 נבחרה לחברת כבוד של המוסד ליום השנה ה-25 של הופעותיה במוסד. לאחר פרישתה מהבמה היא לא ניתקה את הקשר מהאמנות, אלא לימדה את הדור הצעיר לקראת קריירה של זמר/ת.
ברטה הנדל הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
משפחתה.
ב-28 ביוני 1893 הוא התחתנה עם מבקר המוזיקה בלה דיאושי בבודפשט.
בתם הייתה זמרת האופרה אדית דיאושי.
אוניברסיטת ריירסון
תחנת החלל הבינלאומית
צוותי תחנת החלל הבינלאומית
המודול הרוסי בתחנת החלל הבינלאומית
הרפובליקה האלטאית
לודוביק אז'ורקה