ב-1981 אמר ברלינגר כי לטעמו, "הכוחות המתקדמים של מהפכת אוקטובר מוצו". מפלגתו ביקרה את המדיניות של פולין הקומוניסטית, ולאחר זמן קצר הפך הניתוק מברית המועצות לרשמי ומוחלט.
מותו.
ב-7 ביוני 1984, הגיע לפדובה כדי לנאום במסגרת מפגש שהתקיים בעיר, באמצע נאומו לקה בשטף דם מוחי, אך בכל זאת המשיך את הנאום עד לסופו, זאת למרות הפצרותיהם של אנשים מן הקהל שהבינו כי אנריקו אינו חש בטוב וצעקו לעברו : "מספיק אנריקו, מספיק".
לאחר נאומו, כאשר הגיע לחדר בית המלון בוא שהה ונשכב במיטתו, נפל ברלינגר לתרדמת וכעבור שלושה ימים מצא את מותו.
גופתו הועברה לרומא, שם הובא לקבורה.
יותר ממיליון אזרחים איטלקים נכחו בלווייתו, שהייתה אחת מן הלוויות הגדולות בהיסטוריה האיטלקית.
יואב קרקובסקי
יואב קְרָקוֹבְסְקִי (נולד ב-8 במאי 1975) הוא עיתונאי וכתב רדיו ישראלי המשמש מגיש וראש התחום הפוליטי בתאגיד השידור הישראלי.
ביוגרפיה.
קרקובסקי הוא בנם של ישראל ונילי קרקובסקי.
בוגר תיכון אלון ברמת השרון.
ב-1997 החל את עבודתו ברשות השידור, ככתב ברשת ב' של קול ישראל במערכת תל אביב.
בפברואר 1999, בעקבות מותו של הכתב אילן רועה בדרום לבנון, מונה להחליפו ככתב בצפון למשך שלוש שנים. שימש כתב לענייני איכות סביבה ולאחר חודשים מספר מונה לכתב הפוליטי של רשת ב' . עורך יומנים ותוכניות ונמנה עם מגישיה של התוכנית "כל היום".
מימי טרום הבחירות לכנסת העשרים החל להגיש תוכנית פוליטית שבועית ברשת ב' בשם "המזנון". היה ממייסדי קבוצת "חדשות ישראל", שהתמודדה במכרז על הקמת ערוץ החדשות הייעודי. לאחר שהמיזם לא יצא לפועל, שב לרשת ב'. כיהן גם ככתב לענייני משטרה בחדשות עשר.
בשנת 2007 זכה בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה.
החל משנת 2010 שימש כמגיש מחליף בתוכניות בערוץ הכנסת, ושימש גם כפרשן בתוכנית "המשחק המרכזי".
משנת 2017 עד פברואר 2018 הגיש את התוכנית "בחצי היום השישי" ברשת כאן ב'.
באוגוסט 2020 הודיע שעוזב תפקידו כראש התחום הפוליטי ועובר לשמש ככתב מגזין ועורך פרויקטים מיוחדים בתאגיד.
נוסף על תפקידיו בעיתונות, קרקובסקי מדריך מסעות לפולין מטעם "יד ושם".
קרקובסקי נשוי לרויטל יכין, בתה של מירי יכין, שהייתה שנים רבות ראש אגף האירועים והטקסים בכנסת. הזוג מתגורר בתל אביב.
שיר אסירי עכו
שיר אסירי עכו הוא שירו של זאב ז'בוטינסקי. חובר בתקופת היותו עצור עם חבריו אנשי ההגנה בכלא עכו, על השתתפותם בהגנה על היישוב היהודי ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, במאורעות תר"ף 1920; תקופה שאותה תיאר לימים גם ב"אבטוביוגרפיה" מפרי עטו.
נושאי השיר הם אהבת ארץ ישראל, ז'בוטינסקי מונה את האתרים וחבלי הארץ: הר חרמון, המושבה מטולה, דן, הגלעד ואילת (קיבוץ אילת השחר). הוא מעלה על נס את מותם של גיבורים על משמרת היישוב היהודי, ובכלל זה יוסף טרומפלדור וחבריו במאורעות תל חי שהתחוללו בחורף תר"ף 1920.
ככל שיריו ותרגומיו של ז'בוטינסקי, גם שיר זה נכתב בהברה ספרדית (בשונה למשל מרוב שירתו של ביאליק), מתוך אמונתו בהתאמתה ובעתידה בספרות העברית המתחדשת. על פי פרופ' דן מירון, השיר הוא חלק משירתו הציונית הפוליטית של ז'בוטינסקי, שבה "מצא הז'אנר של ההמנון הציבורי, ...את גיבושו המודרני השלם, ה'קלסי', הראשון"; ז'בוטינסקי הטביע בהם "מוזיקליות", "בהירנות" במבע, ושימוש ב"מילון' הכלל יישובי, ובכלל זה של "השמאל הציוני".
השיר הולחן על ידי יוסף מילט והיה אהוד ביישוב, לזרמיו. נהגו לשיר אותו במסיבות ובהתקהלויות חגיגיות והוא זכה לביצועים רבים.
אוקדה קייסוקה
אוקדה קייסוקה (ביפנית: 岡田 啓介; 20 בינואר 1868 - 7 באוקטובר 1952) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני, פוליטיקאי וראש ממשלת יפן ה-31.
קריירה צבאית.
אוקדה נולד בעיר פוקואי שבמחוז פוקואי למשפחת סמוראים. הוא למד במחזור ה-15 של האקדמיה הימית הקיסרית, וסיים ב-1889 במקום השביעי מתוך 80 צוערים. הוא שירת בתחילת דרכו על סיפון הקורבטה "קונגו" ועל סיפון הסיירת "נאניווה." לאחר שקיבל את דרגת הלוטננט, שירת אוקדה על סיפון הסיירות "איצוקושימה" ו"טקצ'יהו" ועל הקורבטה "היאיי." במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה, שירת אוקדה על אוניית המערכה "פוג'י."
לאחר שסיים את לימודיו במכללת המטה הימי, עבר אוקדה לשרת על סיפון אוניית המערכה "שיקישימה," והיה סגן מפקד הסיירת "יאֶיאמה." במהלך מלחמת רוסיה–יפן שימש אוקדה סגן מפקד בכמה כלי שיט, עד שקיבל לבסוף, את הפיקוד על הסיירת "קסוגה" ב-25 ביולי 1910. שנתיים לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הסיירת "קאשימה."
לאחר שקיבל את דרגת אדמירל משנה ב-1913, מילא אוקדה מספר תפקידי מטה. הוא קודם לדרגת תת-אדמירל ב-1917, ולאדמירל ב-1924. באותה שנה התמנה אוקדה למפקד הצי היפני המשולב.
אוקדה הפך לשר הימייה ב-1927, בממשלתו של טנאקה גיאיצ'י, אך התפטר ב-1929 עבור מקום כיועץ צבאי במועצת המלחמה העליונה של יפן.
אוקדה היה אחד הקצינים הבכירים הבודדים בצי היפני שתמכו באמנת לונדון, שקראה לצמצום מרוץ החימוש בין המעצמות, והוא פעל לאישורה על ידי הממשלה. הוא כיהן פעם נוספת בתפקיד שר הימייה בממשלתו של סאיטו מקוטו ב-1932.
קריירה פוליטית.
לאחר התפטרות ממשלתו של סאיטו בעקבות פרשיית שחיתות, התמנה אוקדה לראשות ממשלת יפן ב-8 ביולי 1934, תוך שהוא מחזיק בו זמנית בתפקיד שר המושבות. הוא היה אחת הדמויות הדמוקרטיות והמתונות ביותר באותה עת, במדינה שהלאומנות גאתה בה, והיה מהמתנגדים העיקריים להרחבת הצבא והצי, גישה שהפכה אותו למטרה בעיני הממסד הצבאי וגורמים לאומנים. הוא ניצל מהתנקשות במהלך מרד הנפל של 26 בפברואר 1936, מכיוון שהרוצחים טעו בזיהויו, ובטעות רצחו את גיסו, שהיה גם מזכירו האישי, קולונל דנזו מצואו. אוקדה יצא ממקום המסתור שלו ב-29 בפברואר, אך התפטר מתפקידו מספר ימים לאחר מכן.
אוקדה היה גם ממתנגדי המלחמה עם ארצות הברית. במהלך מלחמת העולם השנייה הקים אוקדה קבוצה של פוליטיקאים ואנשי צבא בעלי דעות דומות לשלו, שניסו להביא לסיום המלחמה. תבוסת היפנים בקרב מידוויי ובקרב גוודלקנל, קרא אוקדה לפתיחת משא ומתן עם בעלות הברית, ומילא תפקיד מרכזי בהדחת ממשלתו של הידקי טוג'ו ב-1944.
ספר הג'ונגל (סדרת טלוויזיה)
1835 במדע
כיבוש קמרון
כיבוש קמרון היה חלק מן המערכה במערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, ובו נכבשה אחת משתי המושבות של האימפריה הגרמנית באותו אזור (החלק השני של המערכה היה כיבוש טוגולנד). את הכיבוש ביצעו כוחות בריטיים, צרפתיים ובלגיים, קולוניאליים ברובם. למרות יתרון אסטרטגי מכריע, ההשתלטות על קמרון ארכה כשנה וחצי, מתחילת מלחמת העולם באוגוסט 1914 ועד מרץ 1916. מספר גורמים תרמו להתמשכות מסע המלחמה. הגורם הראשון היה השטח הנרחב של המושבה, שרובו כלל אזורים קשים ללחימה, לתנועה ולקיום. הגורם השני היה הקצאת משאבים מצד מדינות ההסכמה, בעדיפות נמוכה בהשוואה לזירות האירופיות. הגורם השלישי היה הגנה עקשנית של הגרמנים, גם לנוכח הסתברות לא גבוהה להצלחה.
כתוצאה מן הכיבוש הפכה קמרון ברובה לאחר המלחמה למנדט צרפתי, ושטחים הסמוכים לגבול ניגריה, שהייתה מושבה בריטית, סופחו אליה.
רקע.
הגרמנים שלטו על קמרון, שכללה גם חלקים ממזרח ניגריה של ימינו, החל משנת 1884. בשנת 1911 הצרפתים מסרו לגרמנים שטחים הגובלים בקמרון, וכך גבולות המושבה הורחבו כלפי דרום-מזרח ושטחה הגיע לכ-480,000 קמ"ר. שטחה הפנימי של הארץ כלל בצפון רמה גבוהה המקבילה לגבול ניגריה ונהרות המזינים את נהר הקונגו כלפי דרום. יתר השטח כלל ג'ונגלים וביצות.
אזור החוף, הקטן יחסית בשטחו, היה מבודד למדי מפנים הארץ. קמרון הייתה מוקפת כמעט מכל העברים בטריטוריות שבשליטת מדינות ההסכמה. ממערב השתרעה ניגריה, ומרוב העברים האחרים - אפריקה המשוונית הצרפתית, פרט לגבול קצר מדרום עם גינאה הספרדית (ריו מוני, Rio Muni, כיום גינאה המשוונית) הנייטרלית. מדרום-מערב היה למושבה מוצא אל הים: כ-320 ק"מ לחוף האוקיינוס האטלנטי, כאשר מדינות ההסכמה נהנו משליטה כמעט מוחלטת במימי מערב אפריקה. כוחות מדינות ההסכמה העמידו לצורך ההתקפה על קמרון כ-13,000 חיילים, מתוכם כ-7,000 צרפתים. רובם של אותם חיילים היו אסקרי בפיקוד אירופי.
בעת פרוץ המלחמה היו במושבה כ-2,000 גרמנים, מתוכם כאלף חיילים פוטנציאליים, בתוך אוכלוסייה מקומית של כ-2.5 מיליון. השוצטרופה, חיל המגן הגרמני, שבפיקוד קרל היינריך צימרמן (Zimmerman), מנה 1,650 חיילים אפריקנים ועוד 205 גרמנים ששימשו קצינים ומש"קים (כשליש מהם היו בחופשה באירופה בעת פרוץ המלחמה. נושאי תפקידים רבים משני הצדדים היו באירופה בפרוץ המלחמה). האפריקנים היו חיילי קבע, מגויסים לטווח ארוך, בעלי אימון טוב, אם כי תפקידם כלל בעיקר משימות אבטחה פנימיות, ולא עימות כנגד צבאות אחרים. כוח זה היה רגיש לאבדות, הן עקב גודלו המצומצם, הן כיוון שבתנאי אפריקה קשה היה להחליף חיילים מאומנים אם אלה נפגעו. חיסרון אחר של אותו כוח היה שבשל שרותם הארוך, נלוו לעיתים בני משפחה אל החיילים האפריקנים, מה שיכול היה לסרבל את התנועה והאספקה.