פריסת קלידים של צ'ובון (Chubon): בשנת 1988 פרסמו צ'ובון והסטר מחקר שמציג מקלדת אנגלית המותאמת לאנשים המקלידים באצבע אחת או במקל. מקלדת זו שונה מהמקלדת המקובלת רק במיקום המקשים ולכן ניתן להפוך מקלדת רגילה למקלדת צ'ובון בעזרת הדבקת מדבקות על הקלידים הגשמיים על של מקלדת רגילה ושינוי תכנות המקלדת במערכת ההפעלה של המחשב בעזרת תוכנה פשוטה. שינוי המקלדת הרגילה למקלדת צ'ובון אינו יקר או מסובך באופן מיוחד.
סידור הקלידים של צ'ובאן מאפשר תנועה מינימלית בעת ההקלדה על ידי ריכוז הקלידים השמישים ביותר במרכז המקלדת. יתרה מזו, צ'ובאן והסטר ריכזו בשורה העליונה של המקלדת אותיות שמקובל יותר למצוא בסופי מילים ובתחתית המקלדת אותיות שמקובל יותר למצוא בתחילת מילים, מתוך הנחה שמיד עם גמר הקלדת מילה המשתמש יטה להביט במרקע וכך תיחסך למשתמשי מקלות הפה והראש תנועה מיותרת של הראש מתחתית המקלדת אל המרקע. תוצאות מחקרם של צ'ובון והסטר אוששו שנית וביתר כוח בידי אנסון ועמיתיו בשנת 2001.
עוד סוג של התאמה של המקלדת לשימושם של קלדני מקל הפה והראש הוא הצבה של המקלדת מימין או משמאל למרקע ובגובה זהה לו. התאמה זו חוסכת למשתמש את הרכנת הראש לשם ההקלדה. ניתן לקנות גם מקלדות מלטרון - מקלדות מעוקלות החוסכות לקלדני הראש והפה את מתיחת הצוואר לצורך הגעה אל קצות המקלדת.
דרגומן
דְרָגוֹמָן (או דרוגמן) היה בעבר אדם ששימש במקצועו מתורגמן ומתרגם באזור המזרח התיכון, בעיקר מהשפות ערבית, טורקית ופרסית, והתמקצע גם כפרשן ומדריך.
מקור השם בשורש השמי ת-ר-ג-מ. לתפקיד נדרשה שליטה בערבית, בפרסית ובטורקית, וכן בשפות אירופה. הדרגומן היה מוצב לעיתים בשגרירויות, בקונסוליות או בנקודות מסחר, שם הייתה דרישה למרכולתו. בימי האימפריה העות'מאנית עלה הביקוש לתפקיד בשל הימנעות המוסלמים העות'מאנים מידיעת שפות אירופה. הדרוגמנים הפכו אפוא למתקשרים בין הארצות הנוצריות לאימפריה האסלאמית, ותפסו מקום חשוב ביחסי החוץ ובפוליטיקה, ולעיתים אף משרות בממשלה - הדרגומן הראשי (או הגדול) של השער הנשגב היה למעשה הממונה על יחסי החוץ של האימפריה. רוב הדרגומנים בימי האימפריה העות'מאנית היו בעלי מוצא אתני יווני (פנרים). אישחק אפנדי, שמונה לתפקיד בשנת 1824, נולד ביוון, אך ככל הנראה היה ממוצא יהודי. הוא היה הראשון שהחל לתרגם ספרות מדעית והנדסית לטורקית.
וולטר דיסני
אגן הטבלה
רחצה
רחצה היא פעולה של שטיפת גוף אדם או בעל חיים בנוזל, לרוב במים. תיתכן רחצה בנוזלים אחרים כגון מי ים, חלב ואף תמיסות בוץ, שוקולד או יין.
הרחצה משמשת להיגיינה (ניקוי הגוף) מסיבות בריאותיות או נפשיות (הרחצה משמשת להרפיה והירגעות), משמשת לצורכי דת (רחצה טקסית בטקסי טהרה), וכן להנאה (רחצה בחופי ים או בריכות שחייה).
מטרות הרחצה.
הרחצה משמשת למספר מטרות. העיקרית שבהם היא היגיינה - ניקוי הגוף מאפשר מניעת מחלות, הסרת חומרים מזיקים מהגוף (חומרים כימיים חומצתיים, בסיסיים או חומרים מסוכנים אחרים כגון חומרים רדיואקטיביים). כמו כן, בשל ההנאה מהרחצה עצמה מבוצעת הרחצה לצורכי פנאי ונופש. מתקני רחצה מודרניים נבנים בחופי רחצה ובריכות שחייה, אולם כבר בעת העתיקה נבנו מתקני רחצה כחלק מבתי המרחץ.
הרחצה משמשת גם לטקסים דתיים לצורכי טהרה. ביהדות הרחצה מבוצעת במקווה, ובנצרות מבוצע טקס הטבילה לנצרות באמצעי רחצה ייעודיים (אגן טבילה הנמצא במבנה ייעודי - הבפטיסטריום), או בחופי נהר או ים).
היסטוריה.
ביוון העתיקה וברומא העתיקה, לפני היותם של סבונים יעילים, נעשה שימוש בסטריגיל, מכשיר מתכתי מעוקל, לקירצוף הגוף מלכלוך. לפני הקירצוף נמרח הגוף בשמן מבושם, הקירצוף הסיר את השמן עם הלכלוך והזיעה. הסטריגיל היה בשימוש אתלטים ובמרחצאות.
רחצת הפנאי והנופש, אף שהייתה נפוצה בתקופה הרומית פחתה בימי הביניים, בגלל רתיעה ממים, שנחשבו כגורמי מגפות. הרחצה שבה שוב לפופולריותה רק בשלהי המאה ה-19 עם התפתחות תרבות הפנאי והנופש.
עד שלהי המאה ה-19 רק בארמונות המלוכה היו מתקני רחצה ומים זורמים. בהיעדר אמצעי הבאת מים, הרחצה הייתה מועטה ביותר ונעשה רק במידת הצורך. עד שלהי ימי הביניים הרחצה נעשתה בבתי מרחץ עירוניים או בנהרות. בעוד שאנשי האצולה נהגו להתרחץ בבתיהם בגיגיות עץ גדולות, פשוטי העם התרחצו לעיתים נדירות, ובעיקר בנהרות. לרוב נהגו לרחוץ רק את חלקי הגוף הגלויים - פנים, ידיים ורגלים. בשלהי תקופת הרנסאנס ובמהלך המאה ה-16 אף נפוצה האמונה בקרב רופאים כי הרחצה מסוכנת לבריאות מאחר שהיא חושפת את הגוף לריחות רעים אשר על פי אמונה זו גרמו למחלות. רק באמצע המאה ה-18 החלו רופאים לטעון להיגיינה אישית כאמצעי למניעת מחלות - אמונה שהוכחה עם גילויים של החידקים באמצע המאה ה-19.
אגן טבילה
אגן טבילה הוא מתקן רחצה טקסי המשמש בנצרות בטקסי טבילה. המתקן ממוקם לרוב בכניסה לכנסייה או במבנה ייעודי (בפטיסטריום) הנבנה בסמוך לכניסה לכנסייה.
סוגי אגני טבילה.
מרבית אגני הטבילה המשמשים לטקס, מיועדים לטבילה לנצרות באמצעות הזיית (התזת) מים קדושים, ואינם מיועדים לטבילה של כל הגוף (בשונה מהמקווה ביהדות). האגנים עשויים אבן (לרוב שיש), עץ או מתכת, צורתם וגודלם משתנה, והם מעוטרים בעיטורים שונים. לעיתים לאגנים שמונה צלעות (הם מתומנים) - אזכור לעובדה שטקס הטבילה לנצרות מחליף את טקס בירת המילה של היהדות הנערך כאשר התינוק בן שמונה ימים. לעיתים לאגנים שלוש צלעות המסמלות את השילוש הקדוש.
כמות המים באגני התזה מעין אלה קטנה (כליטר או שני ליטר מים בלבד).
אגנים קדומים יותר שימשו לטבילת כל הגוף. לאגנים אלה הייתה צורת משולש או צורת צלב, והם שימשו בראשית הנצרות ועד ימי הביניים, וכן משמשים כיום בקרב זרמים בנצרות (כגון נצרות אורתודוקסית) המאמינים בטבילת כל הגוף. בנצרות הקתולית מעדיפים אגנים בהם יכול לעמוד האדם המוטבל כאשר המים נשפכים על כל גופו.
מערכת המשפט
ים הנחושת
ים הנחושת (נקרא גם ים של שלמה או ים שעשה שלמה) היה מתקן לאגירת מים (בריכת אגירה) שניצבה בחצר בית המקדש הראשון. המתקן, העשוי נחושת, נבנה על ידי שלמה המלך בעת הקמת בית המקדש, על מנת לאגור מים לצורכי המקדש וכן שימש כמקוה טהרה לכהנים. המתקן הכיל כ-50 מ"ק מים.
תולדות ים הנחושת.
הים נעשה בנחושת שהביא דוד מטבחת ומכון, ערי ארם צובא. הים, כשאר כלי הנחושת שהיו בבית המקדש הראשון נוצר בבקעת הירדן על ידי חירם, חרש נחושת מהעיר צור. עם חורבן בית המקדש הראשון, שברו הבבלים את ים הנחושת לחלקים שוים ולקחו את הנחושת לבבל באמצעות בהמות משא.
תיאור המתקן.
בספר מלכים מופיע התיאור הבא:
מתיאור זה ניתן ללמוד כי צורתו של הים הייתה עגולה, והוא ניצב על שנים עשר פסלים של פרי נחושת, המחולקים לארבע קבוצות. כל קבוצה של שלושה פרים פונה לאחת מרוחות השמים, כאשר פני הפר פונים החוצה ואחוריו תומכים את האגן. קוטר האגן העגול 10 אמות, גובהו 5 אמות, והיקפו 30 אמות. תיאור זה עומד בסתירה לעובדה שהיחס במעגל בין הקוטר להיקף הוא פאי: המתחיל בספרות ...3.14159, ואילו היחס המתואר בתנ"ך הוא 3 (30 ל-10). יש מן המפרשים האומרים שהמספר האמור במקרא הוא מספר עגול. אם ההיקף 30, אז הקוטר מעל 9.5. הסבר אחר תולה את ההפרש בעוביו של הים - הקוטר נמדד מהדפנות החיצוניות, ואילו ההיקף סביב הדפנות הפנימיות. ככל הנראה היו באגן ברזים (פקעים) היצוקים יחד עמו, והמשמשים למזיגת המים.
ארץ מולדת
ארץ מולדת היא סדרת דרמה מקורית ישראלית, המציגה באמצעות שיחזורים, אירועים נבחרים שאירעו בראשית תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל, משנת 1827 ועד לשנים הראשונות לקום המדינה. הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-1 בנובמבר 1981, בטלוויזיה החינוכית הישראלית ובהפקתהּ. החל משנת 2012, פרקי הסדרה זמינים לצפייה בערוץ של הטלוויזיה החינוכית הישראלית באתר YouTube וגישה אליהם קיימת גם מאתר האינטרנט של הטלוויזיה החינוכית.
כל פרק מציג בצורה ייחודית ויוצאת דופן תקופה אחרת בתולדות היישוב היהודי בארץ ישראל ועל פי סדר כרונולוגי. הסדרה משחזרת אירועים נבחרים שאירעו בארץ ישראל, כאשר הפרק הראשון מתחיל בתיאור ביקורו הראשון של סר משה מונטיפיורי בארץ ישראל, עוד משנת 1827 ואילו הפרק האחרון מציג את העליות הגדולות לארץ לאחר קום המדינה עד לשנת 1950.
קבוצת שחקנים משחקת בכל פרק דמויות מעולם אחר ותוך כדי שחזור השפה, התלבושות ואורח החיים מוצג לצופים סיפורה של ארץ ישראל והדילמות שעמדו בפני היישוב היהודי בראשית הווייתו והתגבשותו; דילמות חברתיות, מדיניות, דתיות וכלכליות.
נעימת הסדרה היא השיר הוי, ארצי! מולדתי! אשר מנוגן אינסטרומנטלית.
סקיילב
יהונתן דחוח-הלוי
יהונתן דחוח-הלוי (נולד ב-1965) הוא מזרחן, עיתונאי וסגן-אלוף (מיל.) באגף המודיעין, לשעבר יועץ במשרד החוץ וראש אגף המידע בדובר צה"ל. דחוח-הלוי הוא עמית וחוקר בכיר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, מנהל המחקר ב-Orient Research Group, מומחה בתחום אתרי אינטרנט בעולם הערבי והמוסלמי. מחקריו עוסקים בסכסוך הישראלי-פלסטיני, טרור אסלאמי ופלסטיני, תנועות קיצוניות במזרח התיכון ובצפון אפריקה וכן ביחסם של התקשורת, ארגוני זכויות אדם וארגונים לא-ממשלתיים אחרים לסכסוך הישראלי-פלסטיני. משנת 2005 הוא מתגורר בטורונטו, קנדה, ומשמש עורך העיתון "שלום טורונטו", הפונה לציבור הישראלי-יהודי שם. כמו כן, הוא בעל טור קבוע באתר חדשות מחלקה ראשונה.
פעילותו כקצין מודיעין.