בית הכנסת הגדול.
בית הכנסת הגדול בגליביצה (ברחוב ul. Dolnych Walow 15) נבנה בין שנים 1859–1861 על פי תכנונם של האדריכל סלומון לובובסקי-Salomon Lubowski ובעל חברת הבנייה לואי טרופלוביץ-Louis Troplowitz חברי קהילת יהדות גליביצה. הוא הוקם ליד בית הכנסת העתיק, שהוקם בשנת 1812. הוא היה אחד מבתי הכנסת הגדולים והמפוארים ביותר בשלזיה העליונה. עלות הקמתה הייתה 25 אלף טאלרים.
בית הכנסת נבנה מלבנים, בתבנית מלבנית בסגנון שמשלב אדריכלות נאו-מורית ואדריכלות רומנסקית. בחזית הבניין היה שער יפה, ולצדו שני מגדלים שבראשם כיפות עם צריחים. על הצריחים היו מגני דוד. על הקירות הצדדים של הבניין היו שתי שורות של חלונות חצי עגולים. הכניסה הראשית לבית הכנסת הייתה מכיכר אינוואלידוב. פנים אולם התפילה הראשי הואר באמצעות נברשות קריסטלים גדולות.
בית הכנסת נחנך ב־29 באוגוסט 1861. בשנת 1911 בוצעו עבודות שיפוץ וחידוש פנים בית הכנסת.
במהלך "ליל הבדולח" (9-10 בנובמבר 1938) הנאצים שרפו את בית הכנסת. ב־10 בנובמבר 1938 בהוראתו של מפקד משטרת מחוז התעשייה, ד"ר פאלטן, פוצץ בניין בית הכנסת השרוף. הכיכר הריקה הפכה לפארק ומגרש משחקים לילדים. בשנת 2002, הכיכר נקנתה על ידי בעלים פרטיים.
בשנת 2003 הונצח מקומו של בית הכנסת על ידי שני לוחות הנצחה שעוצבו על ידי הפסל שמואל פרנקל. הלוח הדקורטיבי העליון נושא את הכיתוב בפולנית ובעברית: "בית כנסת ניצב במקום זה בשנים 1861–1938". על הלוח התחתון נמצא כיתוב בפולנית ובגרמנית שבו נכתב: "שריפת בית הכנסת על ידי הנאצים בליל הבדולח ב 9–10 בנובמבר 1938, הפכה לסמל לדיכוי ולרדיפה של הקהילה היהודית בגליביצה, שבמשך יותר 150 שנה תרמה להיסטוריה של העיר. גירושם של מעל 600 מבני הקהילה היהודית למחנה המוות הנאצי אושוויץ-בירקנאו הסתיים בדצמבר 1943".
בשנת 2008, ביוזמת האגודה לשימור מורשת היהודית בגליביצה "זיכרון", נוקו לוחות הזיכרון.
בתי קברות.
בית הקברות הישן.
בית העלמין היהודי הישן בגליביצה ברחוב נא פיאסקו-Na Piasku הוקם בשנת 1815. השטח לנקרופוליס נרכש על ידי הקהילה היהודית בגליביצה כבר בשנת 1795. הוא היה ממוקם מחוץ לשטח הבנוי בפאתי רחוב פיאסקו. מוקדם יותר קברו יהודי גליביצה את מתיהם בבתי הקברות של הקהילות היהודיות בווילובייס-Wielowieś ובמיקולוב.
בית העלמין משתרע על שטח של כ־6 דונם, הוא מחולק לשבע חלקות המופרדות על ידי שדרות עצים. קבורים בו כ־1,500 איש. רוב המצבות עשויות אבן חול אפורה. עיטורי המצבה וכתובות אופייניות בגרמנית ובעברית נשמרו. בחלקו המרכזי של בית העלמין, על גבעה קטנה, היו חלקות שנשמרו לבני הקהילה היהודית המכובדים. בחלקת המכובדים נקברו כ־150 נפטרים. קבר משפחת פליישר (1921–1929) בולט בין המצבות. המצבה העתיקה ביותר שנשתמרה בחלקת המכובדים היא קברו של אהרון דנציגר (1765–22.01.1815).
בשנת 1936, חבר באגודת ההלוויות של החברה קדישא, איסמר גוסמן, ערך רשימה של כל המצבות שנשתמרו. על פי הספירה של גוסמן, היו 1,445 מצבות במקום. בבית העלמין של גליביצה נקברו יהודים מגליביצה, מקהילת יהודי ניסה, וילווסי, לובד, מקהילת יהודי ביטום, פילצ'וביץ, סטרצלצה אופולסקי, אוג'אז ולגניצה. שמות המשפחה הנפוצים ביותר היו: קוכמן, שלזינגר, פרוינד, טרופלוביץ, לוסטיג, פרנקל, זילברגליט, שטייניץ, קרבס, פרידלנדר והמבורגר. נראה שבשנת 1844 או 1845 הונהג מספור המצבות. כל האנדרטאות ממוספרות בצבע מיוחד. המספרים נראים על גב המצבות.
ההלוויה האחרונה בבית העלמין הישן התקיימה בפברואר 1937. באותה תקופה נקברה ארנסטין (אסתר) האן (1860 - 23/02/1937), בתו של אליעזר כהן. באוגוסט 1939 הוצא בית הקברות מהקהילה היהודית והועבר לאחר לאגודה היהודית הגרמנית. ביוני 1943, נאלצה האגודה היהודית למכור את האדמה לגסטפו. באופן זה השיגו הגרמנים מצבות יהודיות כאבן וחומרי בנייה.
בתום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 האוכלוסייה המקומית גנבה מצבות יקרות שהיו עשויות מגרניט ושיש לצורכי בנייה. בית העלמין נסגר רשמית לקבורה בשנת 1953.
בבית הקברות כ־700 מצבות. המצבה העתיקה מביניהן שייכת לברל ססיליה (זולקה), בתו של נתן (04/04/1733 - 07/08/1816).
הקבר המרשים ביות הוא קברו של בנדיקס מאייר, תעשיין מגליביצה (26 ביוני 1846 - 26 ביוני 1900), הניצב ברחוב הראשי של בית העלמין. הוא נבנה בצורת קפלה, שנבנתה בסגנון הנאו-קלאסי. המצבה מעוטרת בפינות הגמלון שלה באגרטלים.
בשורה 28 הקברים נמצאים על קיר בית העלמין. הקברים נראים כגומחות עתיקות עם מסגרות בצורת עמודים או עמודים למחצה, שעליהם ישנה מצבה עם שם המשפחה שנפטרה. בשורה זו נקברו: סלומון ופרידריקה טרופלוביץ (נפטר 1869 ו-1884), ד"ר לואי סילברגליט (נפטר 1870), אברהם והנרייטה זפלר (נפטר 1886) ואחרים.
אזור בית הקברות מוקף בחומה עם שער. בכניסה הראשית יש שרידים של בית הלוויות העתיק. הוא נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה, ובשנות השמונים שימש זמנית כנגריית.
בשנת 1956 נלקח בית הקברות מהקהילה היהודית ואוצר מדינת פולין הפך לבעליו. בנובמבר 1973 ניסו רשויות העיר לחסל את בית העלמין לטובת דרך חדשה שהייתה אמורה לעבור במקום, אך בשנת 1976 ביטלו רשויות המחוז את ההחלטה על חיסולו בטענה כי המקום בעל חשיבות היסטורית ודתית.
בשנת 1988 העניקה הקרן של משפחת ניסנבאום, לבקשת קהילת יהודי גליביצה, עזרה כספית לשיפוץ בית העלמין. הכסף, יחד עם כספים אחרים שהשיגה הקהילה, שימשו לשיפוץ חלקי של מבני בית העלמין.
ביוזמת האגודה למורשת יהודית בגליביצה בשם "זיכרון" הכין ד"ר אלכסנדר נידז'לסקי (Dr. Aleksander Niedzielski) מאוניברסיטת שלזיה, יחד עם צעירים מקומיים, דגם של בית לוויות כפי שיראה לאחר שיפוץ. הבניין המשוחזר יהיה מקום מושבה האגודה למורשת יהודית בגליביצה "זיכרון".
שטח בית העלמין נשמר מסודר כתוצאה מפעילות בני הנוער מבית הספר התיכון מספר 5 בגליביצה ועבודות שיפוץ המבוצעות בהתנדבות על ידי הארגון הבנלאומי ללא מטרות רווח בשם הביטאט פור היומניטי (Habitat for Humanity).
באפריל 2010, האגודה "זיכרון", בתגובה להתעניינות הציבור בבית העלמין, החליטה לפתוח את בית קברות הסגור לביקורים. בכל יום ראשון השלישי בכל חודש (למעט בימי חג).
בית הקברות החדש.
בית הקברות היהודי החדש ברחוב Poniatowskiego הוקם בשנת 1902 עקב הצפיפות שהייתה הבית הקברות הישן שנמצא ברחוב נא פיאסקו והגידול במספר היהודים בעיר. במקור, שטחו היה 25 דונם.
טקס חנוכת בית העלמין ובית הלוויות נערך ב־15 בנובמבר 1903.
הקבורה הראשונה בבית העלמין החדש הייתה בינואר 1904. זו הייתה הלווייתו של יהודה לוב (נפטר ב-18 בינואר 1904). במהלך מלחמת העולם הראשונה נקברו בבית העלמין שני חיילים יהודים מצבא רוסיה, הם היו מווילנה: ג'פסי שוסטר (נפטר ב־27 ביולי 1918) וסלומון סוורדלין (נפטר ב־15 באוגוסט 1918).
במהלך מלחמת העולם השנייה, הרסו הגרמנים חלק מבית העלמין והסירו מצבות רבות. הם הסבו את מבנה בית ההלוויות למחסן צבאי. בשנת 1940, חלק מבית העלמין הועבר לבית העלמין הסמוך הרב-לאומי (של כל הדתות). כתוצאה מכך, צומצם שטח בית העלמין היהודי לכדי 17 דונם.
עד שנת 1942 נקברו במקום 895 אנשים. מיוני 1942, במהלך כל תקופת מלחמת העולם השנייה, לא נערכו הלוויות בבית העלמין החדש. בפברואר 1946 התחדשה הקבורה במקום. בית הקברות ממשיך לשמש לקבורה יהודית בלבד של נפטרי הקהילה הקטנה שנותרה בעיר. (מעודכן לשנת 2015)
הנקרופוליס מוקף בחומת לבנים עם שני שערי ברזל יצוק. ישנן במקום 10 חלקות בגודל משתנה עם כ־524 מצבות בסך הכל (מעודכן לשנת 2015). המצבה העתיקה ביותר היא לזכר עמנואל צווייג (נפטר 19/05/1904). בחלק המערבי יש חלקות עם קברים משפחתיים רחבי ידיים. שדרה מרכזית רחבה, נטועה עצים גבוהים, עוברת במרכז בית העלמין. בשדרה מרכזית זו נמצאים קברי המשפחות היהודיות הבולטות ביותר בגליביצה. הרב ד"ר וילהלם מינץ (4 בפברואר 1856 - 20 בינואר 1917, גליביצה), החזן מרקוס היימן (נפטר ב־31 במאי 1929), דר' קרל המבורגר (נפטר ב־29 באוגוסט 1921) ואחרים.
בסוף שביל הראשי, הוקמה ביולי 1930, אנדרטה לזכרם של 57 החיילים היהודים מגליביצה שנהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה. כמו כן, האנדרטה הוצבה על קבר האחים של היהודים שנרצחו במהלך צעדת המוות בגליביצה בינואר 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הרשויות העירוניות הפעילו לחץ על הקהילה היהודית להסיר את כל הכתובות הגרמניות מהמצבות ומהאנדרטאות. בסוף 1945 קיבלה המועצה הדתית העליונה של יהודי פולין אישור ממשרד הדתות להשאיר את הכתובות הגרמניות בבתי הקברות.
עד תחילת שנות התשעים של המאה העשרים, בית הקברות היה מוזנח ומכוסה בעשביה גבוה, דבר שהקשה על ההתמצאות בשטח בית הקברות. עבודות ניקיון בוצעו על ידי אנדז'יי גלובצ'יק. במאי 2008 ניקה את המתחם המורה להיסטוריה גרגורגז קמינסקי יחד עם תלמידי בית הספר לתקשורת בגליביצה. הנקרופוליס נמצא תחת טיפולו של ארגון הצדקה הפולני .
באפריל 2010, האגודה "זיכרון", בתגובה להתעניינות הציבור בבית העלמין, החליטה לפתוח את בית קברות הסגור לביקורים. בכל יום ראשון השלישי בכל חודש (למעט בימי חג).
בשנת 2014, לבקשת מוזיאון POLIN להיסטוריה של יהודי פולין, הכינה הקרן לתיעוד בתי קברות יהודיים רשימה של מצבות המכילות נתונים אישיים של הנפטרים ותצלומי מצוות. הפרויקט יושם בזכות התמיכה שהוענקה מהמדינות: איסלנד, ליכטנשטיין ונורווגיה.
דנש רונאי