חלק זה הוא המשך סיפוריו של גיבור העל הישראלי, סופר שלומפר, שהוצאו לאור בעבר בשני ספרים בשם "סופר שלומפר" (1991) ו"סופר שלומפר מכה שנית" (1993). הסיפורים עוקבים אחר סופר שלומפר בהרפתקאותיו בארץ ישראל, בכדור הארץ ובחלל. כמו בספרים הקודמים הסיפורים הם בעיקר הומוריסטיים ובחלקם שוברים את הקיר הרביעי.
לוטרה.
חלק זה בספר עוסק בעלילותיו של לוטרה, מחפש אוצרות ושכיר חרב, שחי בעולם פוסט-אפוקליפטי לאחר שכדור הארץ הוצף במימי הקרחונים שנמסו בקטבים. בעולם זה היונקים היחידים ששרדו הם היונקים הימיים כגון כלבי ים, אריות ים, פילי ים, לווייתנים, דולפינים ולוטורות. רוב היונקים הימיים האלו זקוקים ליבשה לצורכי מחייתם ולכן קו משותף לרוב הסיפורים הוא הצורך באדמה.
הדמויות בסיפורים אלו הם כולם יונקים ימיים, מפני שהם בעלי האינטליגנציה הגבוהה. הגיבור לוטרה (אשר כפי ששמו מציין הוא לוטרה) מקבל עבודות גם מדמויות שמנסות לעזור לקהילתם (מנהיג קהילת אריות ים אשר מבקש לשחרר פיסת אדמה שמוחזקת על ידי מכשף רשע) וגם מדמויות שמנסות להשיג כוח עבור עצמם (מכשף אשר רוצה אוצר טכנולוגי של בני האדם ויעזור לו להשתלט על העולם).
בשונה משאר הסיפורים בספר זה, סיפורי לוטרה אינם מתמקדים בהומור, אלא בהעברת מסרים סביבתיים, כאשר עם הומור נלווה.
סך הכל יש בחלק זה שני סיפורים של שני עמודים כל אחד, סיפור אחד של שלושה עמודים וסיפור אחד של שבעה עמודים.
צ'וקומוקוס.
חלק זה בספר הוא פארודיה על גיבורי על כמו סיפורי סופר שלומפר, אך מתמקד בנבל-על במקום בגיבור על. הדמות המרכזית הוא צ'וקומוקוס, רשע-על כושל אשר נשלח לכדור הארץ בתא כלא סגור ובטעות שוחרר לאחר שהגיע. צ'וקומוקס מגלה לאכזבתו שבכדור הארץ אין גיבורי על שילחמו בו. הוא מגלה שהוא לא יכול הזיק לכדור הארץ מפני שתושביו הורסים את הכוכב שלהם בעצמם ושמי שהוא חושב שהם נבלי-העל בכדור הארץ הם למעשה מנהיגי צבאות שנלחמים ביניהם. הוא עובר הרפתקאות נוספות, ביניהן העברתו לכוכב בו אין נבלי-על.
חרצולי החלל.
חלק זה בספר עוסק בחרצולי החלל, מחווה ופארודיה על . צוות חרצולי החלל מבקר כוכבים שונים ברחבי הגלקסיה על ספינת הישטרפז. הצוות הראשי כולל את:
בשניים מהסיפורים אורי פינק מדגיש שהוא לא יצר את הקומיקס הזה כי הוא מזלזל בתוכנית מסע בין כוכבים, אלא דווקא משום שהוא מעריץ שלה. הקומיקס כולל בעיקר סוגים שונים של שינויים הומוריסטיים לעלילות וביטויים מהתוכנית. כך למשל במקום מהירות האור יש את מהירות החור, מפגש עם חייזרים לא ידועים משתבש מאחר שאצלם להבעות פנים של חיוך והזעפת פנים יש משמעויות הפוכות, חברת צוות מתאהבת בווירוס אינטליגנטי שחי בתוכה, שגריר זר אינו מצליח למצוא את השירותים המתאימים למין שלו בסיפון מלא בתאי שירותים לכל סוג של מין שקיים.
כביש הטבעת של לונדון
הכביש המהיר M25 (באנגלית: M25 Motorway) או בשמו כביש הטבעת של לונדון, הוא כביש טבעת (ברובו הגדול) מהיר המקיף את העיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
ה-M25 הוא כביש מהיר מלבד כ-5 קילומטרים בצד המזרחי, היכן שנקודת ההתחלה וסיום הכביש מחוברים בעזרת כביש ה-A282 (כביש אגרה) המורכב מגשר המלכה אליזבת השנייה ומנהרת תנועה. אורכו של ה-M25 הוא 188 קילומטרים והוא מרכז לתוכו כבישים וכבישים מהירים אשר נכנסים לתוך העיר לונדון, כמו גם כבישים היוצאים לשאר האי הבריטי (כמו ה-M3 וה-M4 שיוצאים דרום-מערבה וה-M40 וה-M1 שיוצאים צפונה למרכז אנגליה).
במקור נבנה הכביש עם שלושה נתיבים לכל כיוון, אך בחלקים רבים בכביש הורחבו מספר הנתיבים לכדי ארבעה, חמישה ואף בחלק קטן מהכביש ליד נמל התעופה הית'רו לכדי שישה נתיבים בכל כיוון. רובו הגדול של הכביש מואר כדי להעלות את הבטיחות בנהיגה לאורכו.
היסטוריה.
בתחילת המאה ה-20 החלה להיווצר בעיית תחבורה אמיתית בעיר לונדון. לאורך השנים הועלו מספר הצעות להתמודדות עם הבעיה, עד שבשנת 1938 פורסמו מסקנות לגבי פיתוח כבישים מהירים על ידי המהנדסים צ'ארלס ברסלי ואדוארד לוטיינס. מספר שנים לאחר מכן פטריק אלברקרומבי, מעצב ערים ואדריכל, פרסם שני מחקרים (בין 1943–1944) לגבי הבעיות השונות של לונדון. בין היתר הציע אלברקרומבי להקים מספר כבישי טבעת סביב מרכז העיר, כאשר כל אחד מהם רחוק ורחב יותר מקודמו. תוכניות אלו לא מומשו בתקופה זו משום סיומה של מלחמת העולם השנייה והבעיות הכלכליות שבאו לאחריה.
בשנות ה-60 המועצה של לונדון הגדולה הגתה את תוכנית ארבעה כבישי הטבעת סביב העיר. חלקים משתי הטבעות החיצוניות נבנו בתחילת שנות ה-70, אך שתי הטבעות הפנימיות שהיו עתידות להיבנות בתוך החלקים הפנימיים של העיר נתקלו בהתנגדות ורק קטעים בודדים נבנו ולבסוף התוכנית בוטלה בשנת 1973 לאור ההתנגדות הרבה. בשנת 1975 שונו התוכניות המקוריות ושתי הטבעות החיצוניות אוחדו לכדי טבעת אחת שקיבלה את השם M25. כך, החל משנת 1975 ועד 1986 נבנה הכביש בקטעים נפרדים, כאשר כל חלק נבחן וקיבל היתרי בנייה בנפרד. הכביש הגמור נפתח באופן רשמי במעמד ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר ב-29 באוקטובר 1986.
כביש M25
IS-7 (יוסיף סטלין, ИС-7) היה טנק סובייטי כבד, אשר פותח מעט לאחר מלחמת העולם השנייה. משקלו של הטנק הגיע ל-68 טונות, והוא היה לטנק הכבד ביותר שבנתה ברית המועצות. ה-IS-7, אשר היה חמוש בתותח עוצמתי בקליבר 130 מילימטר, בעל שריון עבה ביותר לתקופה ונהנה מניידות טובה, נחשב כנראה לטנק החזק בשעתו בעולם. למרות זאת, הוא מעולם לא נכנס לייצור סדרתי בגלל גודלו ומשקלו.
פיתוח.
בקיץ 1945, החלו המהנדסים הסובייטים של מפעל קירוב שבלנינגרד לעבוד על פרויקט לטנק כבד חדש תחת הציון "Object 260" (אובייקט 260), שקיבל מאוחר יותר את השם הרשמי IS-7. על אף שהטנק החדש היה בבסיסו המשך לטנק הכבד IS-3 שנכנס לייצור במאי 1945, הוא הכיל מספר מאפיינים חדשניים ועיצובו היה שונה מזה של טנקים אחרים שפותחו בזמן מלחמת העולם השנייה. דגם אב טיפוס ראשון הושלם ב-8 בספטמבר 1946 והשני ב-25 בדצמבר 1946, ואלה עברו את מבחני השדה בהצלחה.
תיאור.
רמת המיגון של ה-IS-7 הייתה גבוהה מאוד לטנקים אחרים בשעתו. זה הושג לא רק בזכות עיבוי לוחות השריון, אלא גם הודות לזוויות החדות בהן הונחו אשר שיפרו את המיגון הבליסטי של הטנק. עיצוב השריון הקדמי היה זהה במידת מה לזה של ה-IS-3, ועוביו הגיע ל-150 מילימטר. צריח הטנק היה גדול מאוד, אך בעל צללית נמוכה עם מיגון של 210 מילימטר בחזית ו-350 מ"מ בבסיס התותח. במבחני שדה שנערכו בקיץ 1948, שריון הטנק הוכיח עצמו כחסין כנגד פגזים חודרי שריון של תותחי הנ"ט החזקים ביותר בתקופה (ביניהם התותח הגרמני בקוטר 128 מ"מ אשר שימש את משחית הטנקים יאגדטיגר, וגם התותח הסובייטי בקוטר 130 מ"מ של ה-IS-7 עצמו).
החימוש העיקרי של ה-IS-7 היה תותח טנק מחורק קנה S-70, במקור תותח ימי, בקוטר 130 מילימטר עם אורך קנה של 57 קליבר. פגז חודר שריון שמשקלו עמד על 33.4 קילוגרם היה בעל מהירות לוע של 900 מטר לשנייה, כאשר קצב האש נע בין 6 ל-8 פגזים לדקה. כ-30 פגזים אוחסנו בבטן הטנק. החימוש המשני כלל לא פחות מ-8 מקלעים, כולם נשלטים בשלט רחוק על ידי הצוות מפנים הטנק ללא צורך לחשוף את עצמם. שני מקלעים מדגם KPVT בקוטר 14.5 מ"מ הותקנו, אחד בבסיס התותח והשני על הצריח בתור מקלע נ"מ. בנוסף, שישה מקלעי גוריונוב SG-43 בקוטר 7.62 מ"מ הותקנו, שניים מתוכם כמקבילים לתותח, שניים בצידי הצריח כשהם פונים לאחור, ושניים נוספים על צידי התובה.
בקיץ 1948 הושלמו ארבעה טנקי IS-7 במפעל קירוב שבלנינגרד, ואלו נשלחו למבחני שדה ממשלתיים. הטנק הותיר רושם חזק על חברי הוועדה הבוחנת; על אף שמשקלו הגיע ל-68 טונות, הוא הצליח לפתח מהירות סבירה ביותר, היה כמעט חסין לתותחי הנ"ט של התקופה, והיה חמוש בתותח עוצמתי. ב-1949 הורה הצבא למפעל קירוב לייצר כ-50 יחידות של ה-IS-7. אולם מאוחר יותר באותה שנה, הוחלט לעצור את כל ייצור הטנקים שמשקלם מעל 50 טונות, ביניהם ה-IS-7.
גראמן F6F הלקט
הגראמן F6F הלקט (באנגלית: Grumman F6F Hellcat; מילולית: "חתול גיהנום") היה מטוס קרב חד-מנועי מתוצרת ארצות הברית מימי מלחמת העולם השנייה שיועד לפעול על נושאת מטוסים. המטוס נועד להחליף את קודמו F4F ויילדקט בשירות הצי האמריקני. למרות שדמה לויילדקט, F6F הלקט היה עיצוב חדש לגמרי. המטוס הונע על ידי מנוע בודד מדגם פראט אנד וויטני R-2800, בעל 2,000 כוחות-סוס, המנוע אשר שימש את F4U קורסייר ואת P-47 ת'נדרבולט.
-F6F נודע בעיקר בזכות היותו מטוס קשוח. כבר לאחר טיסת הבכורה שלו ב-1943 הוא הצליח להתמודד בהצלחה כנגד מטוס ה-A6M זירו היפני, ולעזור בהשגת עליונות אווירית בזירת האוקיינוס השקט. כ-12,200 יחידות של ההלקט יוצרו בפרק זמן של שנתיים. לזכותו נזקפים 5,223 הפלות של מטוסי אויב תחת שירותו בצי האמריקני, חיל הנחתים האמריקני וחיל האוויר המלכותי הבריטי, יותר מכל כלי טיס ימי של בעלות הברית. לאחר המלחמה ההלקט החל לצאת בהדרגה משירות פעיל, אולם המשיך לשרת כמטוס קרב לילי עד 1954.
המטוס ידוע כמטוס קרב של משחק מחשב "כנפי הזעם" משנת 1987.
ברטה לנדסמן
ברטה לנדסמן (Bertha Landsman; 12 ביוני 1882 – 5 בספטמבר 1962) הייתה אחות ואשת הרפואה הציבורית בהסתדרות הציונית הדסה שהקדישה את חייה לעזרה וטיפול באמהות ותינוקותיהן. פועלה הידוע ביותר הוא הקמת התחנות לאם ולילד הידועות כתחנות "טיפת חלב" בארץ ישראל בשנת 1922.
קורות חיים.