בשנת 1946 עזבה לישראל. לאחר שנעצרה על ידי הבריטים ושהתה במחנה עצורים בחיפה. בתקופה זו היא אימצה את שם המשפחה של בעלה, גבישר.
ב 1948 היא חזרה לפולין והתחילה ללמוד רפואה בעידוד של מארק אדלמן. אולם עבדה כעיתונאית בעיתון הפולני "".
זמן קצר לאחר שובה לפולין ב-1950 נישאה לאיגנסי ונייביץ', ובשנת 1951 ילדה את בתה היחידה - ינקה.
ב-1968 כתוצאה מהתעוררות אנטישמית בפולין היא פוטרה מעבודתה. היא נישאה לעיתונאי האיטלקי אנטוניו די מאורו, שהיה עורך היומון הקומוניסטי האיטלקי, "ל'אוניטה" ועזבה לאיטליה, שם החליפה את שמה לאירנה קונטי די מאורו. תחת השם הזה היא זכתה לתהילה בתור משוררת איטלקית. היא ניתקה מקורות חייה כל קשר לעברה היהודי ולמעשיה בגטו. מאוחר יותר היא אפילו שינתה את קולה ואת דרך הדיבור שלה.
בשנות ה-80 היא חזרה לפולין בתור אירנה קונטי די מאורו, משוררת איטלקית, קתולית אדוקה. היא הסתירה את עברה והציגה את עצמה כמשוררת פולניה ממוצא איטלקי.
פעילויות צדקה.
עסקה בעבודת צדקה לילדים.
כל ההכנסות ממכירת "הטרילוגיה הסיציליאנית" נתרמו לרכישת חלונות עבור מרכז הידידות האירופי לילדים, שנבנה ב-Świdnica. לצורך זה, בשנת 2007 הקצתה לצורך כך גם את כל ההכנסות ממכירת הספר "ומה עכשיו עם האהבה הזאת?" שיצא לאור לרגל 40 שנה למסדר החיוך (פרס בינלאומי שילדים מעניקים למבוגרים כדי לכבד אותם ב"אהבתם, הטיפול והעזרה" שלהם לילדים).
פרסים ואותות הוקרה.
על פעילותה בתחום קירוב התרבויות הפולניות והאיטלקיות, היא זכתה בפרסים ובאותות הצטיינות רבים:
באיטליה - מדליית הזהב הבינלאומית של אמנסטי בלואיג'י רוסו, פרס השירה והביקורת על העיר טגליאקוצו, הפרס המרכזי בביאנלה ה-15 של פוסיה אסנדיסטה במסינה, פרס אליו ויטוריני בסיציליה עבור מילות שיר.
בפולין - תג ההצטיינות לתרבות הפולנית, פרס זייקס, פרס השירה הבינלאומי נובמבר בפוזנן.
על עבודת צדקה לילדים - הפרס ההומניטרי של ויקטוריה ב-2002, הפסלון של פרס הילדים "לבבות" ומסדר החיוך, בשנת 2007.
היא הייתה חברה באקדמיה להיסטוריה וספרות סלאבית על שם אדם מיצקביץ' בבולוניה, חבר כבוד של האקדמיה ההרלדית לאמנויות וספרות "La Crisalide" בקטניה, פרופסור חבר כבוד של האקדמיה של סנט לוק באנטוורפן.
יצירתה.
כאירנה קונטי, היא הייתה מחברתם של ספרי שירה, דיווחים ספרותיים וסיפורים קצרים, ומתרגמת של שירה, כולל של . היא צוטטה, בין היתר, על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ועל ידי יאן טברדובסקי. שיריה הפולניים פורסמו על ידי בית ההוצאה לאור "צ'יטלניק" בכרכים: "Ziemia nieobiecana" ו-"ארבע עונות של שירה בלתי פוסקת" ועל ידי בית ההוצאה לאור "I Only Miłość ...", "Miłość-Czułość-Dobroć" ו-"Miłość-Pokora-". ההוגה של "הטרילוגיה הסיציליאנית ".
הנצחה.
אירנה היא גיבורת הביוגרפיה "בחירתה של אירנה" שנכתבה על ידי רמיגיוס גרזלה. היא אחת הגיבורות של ספרו הביוגרפי של תדיאוש בלרסקי, "אבירי מסדר החיוך", שפורסם ב-2013.
בשנת 2020, בהקשר ליום השנה ה-78 לפרוץ מרד גטו ורשה, נחשף ציור קיר המוקדש לנשים הנלחמות במרד ורשה בתחנת המטרו סנטרום. שם היא הונצחה כאחת מ-9 נשים יהודיות.
ריו קובנגו
ג'ולייט שטרן
ג'ולייט שטרן (בצרפתית: Juliette Stern; 23 בדצמבר 1893 – 31 במאי 1963) הייתה לוחמת ציונית, פמיניסטית ומובילת ארגון ויצו (WIZO – ראשי תיבות באנגלית של ארגון נשים ציוני בינלאומי, Women's International Zionist Organization) בצרפת, שהציל בזמן מלחמת העולם השנייה יותר מ־1,000 ילדים יהודים.
ביוגרפיה.
ג'ולייט נולדה בשנת 1893, בשם ג'ולייט קרוליין הנרייט סנג'ארד, ללואי-ג'ייקוב סנג'ארד וסופי כהן, יהודים הולנדים שהתחתנו ועברו לפריז וחיו בסביבה מתבוללת.
היא התחתנה עם וולדמר סילבן האואר, יהודי טוראי בצבא צרפת ונולדה להם בת בשם סימון.
ג'ולייט התאלמנה לאחר שבעלה נהרג בקרב בין חיילים צרפתים לחיילים בולגרים. לאחר כמה שנים היא התחתנה בשנית עם רוברט שטרן, מהנדס כימי במקור מצ'כוסלובקיה ואחיו לנשק של בעלה הראשון.
נשים יהודיות בצרפת לפני המלחמה.
כ-40% מתוך חברי המחתרות היהודיות בצרפת היו נשים וזאת על אף העובדה שמעמדן של הנשים בחברה הצרפתית לפני מלחמת העולם השנייה היה נמוך מאשר בשאר המדינות. כמות הנשים שסיימו את לימודי התיכון ולימודים אקדמאיים לפני תחילת המלחמה הייתה נמוכה בהרבה מזו של הגברים, ועובדה זו לא הייתה שונה בנוגע ליהודים, היוצאות מן הכלל בנושא זה היו יהודיות ילידות מהגרים ממדינות מרכז ומזרח אירופה.
בכל הקהילות היהודיות, הנשים היו האחראיות לקרנות צדקה שונות ולא היו המובילות או האחראיות לארגונים אחרים, מלבד ארגון ויצו בפריז, שבראשו עמדה ג'ולייט שטרן.
קידום הציונות בקרב נשים.
על אף שגדלה בסביבה מתבוללת, ג'ולייט הייתה ציונית וראתה בציונית צורה מודרנית של היהדות.
בתחילת שנות ה-30 ג'ולייט ביקרה בפלשתינה ועם חזרתה לצרפת ביססה את מועדון הנשים "קדימה" ("Kadimah") שמטרתו הייתה ללמוד על התנועה הציונית. בשנת 1935 המועדון התמזג עם קבוצה קטנה של נשים יהודיות וכך נוצר ויצו (WIZO – ראשי תיבות באנגלית של ארגון נשים ציוני בינלאומי, Women's International Zionist Organization) בצרפת כאשר בראש הארגון עמדה ג'ולייט.
פעילותה בזמן המלחמה.
בשנת 1941, לבקשת הנאצים הוקם ארגון אוז'י"ף (בצרפתית: UGIF, ראשי התיבות של Union générale des israélites de France).
מטרת הארגון הרשמית הייתה להבטיח את ייצוגם של היהודים לפני הרשויות הציבוריות, בענייני סעד, רווחה ומעמד חברתי אך מטרתו העיקרית הייתה לרכז את כל הארגונים היהודיים תחת קורת גג אחת ולפקח על פעילות היהודים ועל ענייניהם הקהילתיים. שטרן מונתה להיות אחת החברות בארגון ולקחה על עצמה את ניהול מוקד מספר 5 שלו.
צפונית לפריז בעיר דראנסי, הוקם מחנה ריכוז וחלק מהילדים שהגיעו למחנה נמסרו לאוז'י"ף שבו הייתה ג'ולייט, שם שיכנו אותם באחד מהמעונות שהיה ברשותם. את הילדים היה אסור להעביר למיקומים אחרים, מכיוון שהם יועדו לחזור למחנה הריכוז ולהיות מגורשים. במקום להגדיל את כמות הילדים שהמעונות יכלו להכיל, ג'ולייט החליטה להעביר את הילדים למשפחות לא יהודיות ולמוסדות שונים. בעזרת ארגון ויצו, נמצאו מקומות מסתור שהבטיחו את ביטחונם של הילדים. פעולות אלו נעשו בסודיות ושטרן השתמשה בכספי הארגון בחשאי כדי לעמוד בהוצאות. אחד הבכירים במשרד לענייני יהודים חשד בפעולותיה של ג'ולייט שטרן ובשנת 1943 פנה לגסטפו בבקשה שיחקרו את המקרה. במקום לעשות זאת, הגסטפו עצרו את העובדים במוקד 5 של האוז'י"ף, הובילו לגירושם והם נרצחו.
בזמן המעצר ג'ולייט נכחה בהלוויה ולאחר מכן היא שיתפה פעולה עם חברי המחתרת היהודית, ויחד הם תכננו את "החטיפה" של הילדים שנשארו במעונות האוז'י"ף. ארגון ויצו היה אחראי להצלתם של יותר מאלף ילדים, וגם אלו שנותרו במעונות ניצלו על ידי המחתרת היהודית.
בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול
בית ספר הוכשטיין (באנגלית: The Hochstein School), לשעבר "בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול", הוא בית ספר לבני כל הגילאים ברוצ'סטר, מדינת ניו יורק. בית הספר נוסד בשנת 1920.
היסטוריה.
דייוויד הוכשטיין היה כנר בעל שם עולמי, בן רוצ'סטר. כאשר נהרג בקרב על ארגון במלחמת העולם הראשונה באוקטובר 1918, חברו אישים כג'ורג' איסטמן ואמילי סיבלי ווטסון לתושבי רוצ'סטר אחרים ביצירת "יישוב בית הספר למוזיקה על שם דייוויד הוכשטיין". מדינת ניו יורק הכירה בבית הספר בשנת 1920.
ב-1976 היה "הוכשטיין" לבית הספר הראשון ללא הענקת תארים שזכה להכרת האיגוד הארצי של בתי ספר למוזיקה בארצות הברית.
מבנים.
בית הספר נפתח לראשונה במעון משפחת הוכשטיין בשד' ג'וזף וכלל 250 תלמידים. עד 1928 גדל בית הספר מעבר לקיבולת הבניין. אזרחים בעלי עניין אספו כספים להקמת מבנה חדש ברח' הולצר מס' 12. בכתובת זו נשאר המוסד עד 1975, כאשר הצורך במרחב גדול יותר אילץ אותחו ליבור למבנה, שהיה לפנים של הכנסייה הפרסביטריאנית המרכזית בשד' פליימות'. ב-1978 נקנה הבניין תמורת דולר אחד, "שנחשב למחיר ראוי לאור המסורת הוותיקה של חשיבות המוזיקה בבית זה של עבודת האל."
אולם המופעים של הוכשטיין הוא החלל המקודש לפנים של הכנסייה הפרסביטריאנית המרכזית, ששופץ ועוצב באופן מלא להתאים לייעודו החדש. הוא משמש למופעי תלמידים ולקונצרטים של קבוצות מן החוץ. פעם בשבוע, משודרים קונצרטים מאולם המופעים כחלק מסדרת הקונצרטים "בשידור חי מהוכשטיין" של ערוץ WXXI-FM.
אנדרה סלומון
אנדרה סלומון (באנגלית: Andree Salomon, בצרפתית: Andrée Salomon; 25 במאי 1908 – 12 באוגוסט 1985) הייתה חברת מחתרת צרפתייה, האחראית על העובדים הסוציאליים בארגון אוז"ה. היא הצילה ילדים יהודים רבים שנרדפו על ידי גרמניה הנאצית.
ביוגרפיה.