מכלל המידע המקראי, ההיסטורי והארכאולוגי עולה כי ייתכן מאוד שחמשת ערי הכיכר התקיימו באלף ה-3 לפנה"ס, ואולי אף נקראו בשמות הנזכרים במקרא, אם הפענוח מתוך ארכיון אבלה אכן מדויק. עם זאת, המידע ההיסטורי והארכאולוגי שולל את אפשרות קיומה של המלחמה כפי שהיא מתוארת במקרא, שכן ארבעת המלכים המשוערים חיו מאות רבות של שנים אחרי נטישתן הסופית של ערי הכיכר, ומאות שנים מפרידות מבחינה היסטורית גם בינם לבין עצמם. מכאן שהסיפור המקראי על מסעם של ארבעת המלכים איננו סיפור היסטורי מכל וכל, כשם שמקובל להניח גם לגבי סיפורי האבות בכלל. אזכורן של "עֵין מִשְׁפָּט הִוא קָדֵשׁ" ושל "תָּמָר" () בתיאור המלחמה עשוי להצביע על המאה ה-7 לפנהס כמועד חיבורו של הסיפור, שכן זה היה זמן קיומן של המצודות בקדש ברנע ובתמר המקראית (מצד חצבה).
לארס קריסטיאנסן
לארס קריסטיאנסן (נולד ב-18 באפריל 1972 בסונדבורג שבדנמרק) הוא כדורידן עבר דני ששיחק בנבחרת הלאומית של דנמרק ובקבוצת קולדינג.
קריירה.
קריסטיאנסן התחיל לשחק כדוריד בשנת 1976 כבר בגיל 4 בקבוצת וידאר סונדבורג ושיחק שם עד שנת 1990. לאחר מכן הוא עבר לריב HK, שם שיחק שנתיים, ובשנת 1992 הוא עבר לקבוצת KIF קולדינג. בשנת 1996 עבר לקבוצת SG פלנסבורג. בנוסף לכך לארס קריסטיאנסן הוא שיאן ההופעות והשערים של נבחרת דנמרק בכדוריד. ב-2010, חזר קריסטיאנסן לקבוצת נעוריו, KIF קולדינג שבדנמרק. בסיום עונת , פרש קריסטיאנסן ממשחק הכדוריד.
פייר ון פאסן
פייר ון פאסן (Pierre van Paassen, 7 בפברואר 1895–1968) היה עיתונאי, סופר וכומר יוניטרי ממוצא הולנדי שפעל בקנדה ובארצות הברית. ון פאסן היה אנטי נאצי, ואנטי פשיסט מובהק, ותמך בציונות וביישוב היהודי בארץ ישראל, עליו כתב בסדרת ספרים שנכתבו מנקודת ראות אוהדת.
קורות חיים.
ון פאסן נולד בהולנד והיגר עם הוריו לקנדה בשנת 1914. הוא החל ללמוד בסמינר לכמרים, ועבד במסיון בקרב מהגרים רוסינים באזור אלברטה, שם סייע להעניק למהגרים סיוע רפואי. בשנת 1917 עזב את בית הספר התאולוגי על מנת לשרת בחיל המשלוח הקנדי לצרפת במלחמת העולם הראשונה, ושירת במסגרת חיל הרגלים כאיש הנדסה קרבית.
ב-1921 היה ון פאסן לעיתונאי, וכתב עבור העיתון "טורונטו גלוב". בשנת 1922 עבר לארצות הברית, והחל בכתיבת טור עבור "אטלנטה ג'ורנל קונסטיטיושן". בין השנים 1924 ל-1931 שימש ככתב חוץ עבור ה"ניו יורק וורלד", ומקום מושבו היה בפריז, אם כי ככתב חוץ, הרבה במסעות למקומות שונים בעולם שעוררו עניין באותה התקופה. לאחר שהעיתון "ניו יורק וורלד" חדל מלהופיע, עבר לכתוב עבור ה"טורונטו סטאר". כתבותיו פורסמו בסינדיקציה בעיתונים רבים בצפון אמריקה.
ון פאסן דיבר הולנדית, צרפתית, אנגלית ומעט רוסינית, על מנת שיוכל לשוחח באופן סביר גם עם דוברי רוסית. בנוסף הוא למד עברית. הוא ניחן בכישרון כתיבה, ובכישרון למצוא את האלמנט האנושי בסיפורים אותם סיקר, והיה בין אלו שהביאו לקורא בארצות הברית תמונה חיה ודיווח הוגן על המתרחש באירופה בשנים אלו. את עיקר פרסומו קיבל כאשר סיקר את הנעשה במזרח התיכון, ואת הצדדים המעורבים בו, יהודים, ערבים, בריטים וצרפתים, כשם שסיקר את הנעשה באפריקה. הוא סקר את סחר העבדים שבתקופה זו עדיין היה נהוג באזורים מסוימים באפריקה, כמו גם את המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה והרפתקאותיו הקולוניאליות של מוסוליני. כן סיקר את מלחמת האזרחים בספרד ואת הנעשה באירופה. הוא ראה בנאציזם ובפאשיזם משום סכנה לאנושות, וסבר כי ניצחונו של פרנקו במלחמת האזרחים בספרד אינו הכרעה במאבק בין שתי אידאולוגיות מתועבות בה במידה, פאשיזם וקומוניזם, כי אם הכנה וביסוס לשליטתו של היטלר במרחב הים התיכון במידה שתאפשר לו את ההכנות למלחמה כנגד בריטניה והכוחות הדמוקרטיים במערב. הוא הגדיר עצמו כסוציאליסט ודמוקרט שעיקר דאגתו לאדם הפשוט. כתיבה מסוג זה הביאה למעצרו למשך עשרה ימים במחנה הריכוז דכאו בסוף מרץ 1933. הוא היה גאה בכך שפעולותיו הביאו לגירושו מצרפת בהוראת פייר לאוואל, מגרמניה בהוראת גבלס ומאריתריאה בהוראת גליאצו צ'אנו.
עוד ב-1925 הגיע לארץ ישראל שם פיתח חיבה לתנועה הציונית, ואהדה לתרומתם של המתיישבים לפיתוח הארץ מבחינה חקלאית ומבחינה תעשייתית. בשנת 1929 סיקר את מאורעות תרפ"ט ואת טבח חברון מנקודת ראות אוהדת, שהביאה את הזוועות שראה בחברון גם לקורא בצפון אמריקה. במהלך השנים שלאחר מכן היה בין העיתונאים הזרים הבולטים שסיקרו באהדה את המאבק להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, ונשאר תומך של התנועה הציונית למשך כל ימי חייו.
ב-1933 ביקר בחשאי בכיפת הסלע, בלווית קצין מודיעין בריטי. השניים מרחו את פניהם וידיהם בשעם שרוף, ולבשו גלביות על מנת להראות כעולי רגל מוסלמים. באותה התקופה לא התאפשרה כניסתם של מי שאינם מוסלמים למתחם הר הבית. מטרת המבצע הייתה להאזין לדברי המטיפים הרדיקלים המוסלמים. ון פאסן הזהיר מסכנת הקיצונים האיסלמים, לה היה ער מאז שנת 1929 עת ראיין את חאג' אמין אל-חוסייני ושאל אותו על הסתתו לטבח היהודים בפרעות אותה השנה. עמדות אלו הביאו למספר ניסיונות התנקשות בחייו, שלאחר אחד מהם נשאל על ידי סגן מפקד משטרת המנדט אלן סונדרס, "מדוע דברים אלו קורים רק לך? לא קיבלתי תלונות מסוג זה מעיתונאים אחרים בירושלים". ון פאסן הפך ל"פרסונה נון גרטה" אצל ממשלת המנדט הבריטי וכתב כי "אני מאמין כי הפגיעה שפגעתי היא שלא נשאתי פנים לאף אחד. שאלתי כל אחד על כל דבר".
בשנת 1939 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "פרקים ממגילת ימינו" (Days of Our Years), ובה פרסם אירועים רבים שלא יכול היה לפרסם קודם לכן. בארצות הברית היה הספר לספר התעודי הנמכר ביותר במשך שנתיים כמעט. ון פאסן כתב כי ניסה לשמור על יחסים טובים עם הצנזורה במדינות אותן סיקר, ולכן נותרו דברים רבים שלא פרסם בציבור, כגון פעולות ממשלות רומניה ובולגריה לדיכוי תנועות מחאה עממיות ב-1928 שהביאו לטבח שנים עשר אלף פועלים בבולגריה באותה השנה. לטענתו, נמנע ממנו גם לפרסם את הדברים בשל כך שעורכיו סירבו להאמין לכתבותיו מבלי שיביא להם אימות נוסף מ"מקור נאמן", שכן היה היחיד שדיווח על אירועים אלו.
ב-1941 היה בין התורמים לספר "המאבק על ירושלים", שכתב בשיתוף עם זאב ז'בוטינסקי (שהיה לידידו האישי), ג'ון פטרסון וג'וזאיה קלמנט וג'ווד. בספר זה הביע את דעתו כי צבא יהודי הוא הכרחי להמשך קיומו של העם היהודי ותרומתו לאנושות. ון פאסן שיתף פעולה בארצות הברית עם אישים כהלל קוק במסע תעמולה למען הקמת צבא יהודי.
בשנת 1947 היה ון פאסן לאזרח של ארצות הברית. בשנת 1964 פרסם ספר המשך לאוטוביוגרפיה שלו, בשם "To Number Our Days" בו הוסיף על שראה באירופה במהלך התקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. בספר זה ניכרת התפכחותו מדעות אוהדות על ברית המועצות שהביע בשנות ה-20 ושנות ה-30. בשנת 1968 מת.
בשנת 1984 הנציחה עיריית ירושלים את ון פאסן, בקריאת רחוב על שמו, בין דרך בר לב לשכונת שייח ג'ראח ואזור אמריקן קולוני.
קשריות הלימפה
המועצה האזורית מטה בנימין
שלום דב לוין
שלום דובר לוין
ויטה פרי הגליל
ויטה פרי הגליל היא חברה פרטית העוסקת בתחום המזון, ובפרט בתחומי ירקות מעובדים, מוצרים מצוננים ומוצרי מכולת.
משרדי החברה ממוקמים ברמלה, והמפעל העיקרי של החברה נמצא בחצור הגלילית.
היסטוריה.
ויטה.
חברת "ויטה" לייצור מזון, הוקמה בשנת 1937 ברמת גן על ידי ישראל פלוטקין, בתחילה כשותפות משפחתית בשם זה. החברה התמקדה בתחילה בייצור מוצרי מכולת, כמוצרים יבשים (מרקים, אבקות), אבקת גלידה, ריבות ורטבים. ב-1947 ביקשה החברה לרשום את סימן המסחר "ויטה קולה" על שמה לייצור תמציות למשקאות, ונתבעה לדין על ידי חברת קוקה-קולה העולמית. החברה נודעה בסיסמת הפרסום "לא טעית - זהו ויטה". המתחרה העיקרית שלה בשנים אלו הייתה חברת אסם.
עובדי בית החרושת היו מאוגדים על ידי הסתדרות העובדים הלאומית. בשנת 1956 החלה ההסתדרות הכללית בניסיונות להעביר את הפועלים אליה. העימות נמשך מספר שנים כאשר מצד הסתדרות העובדים הלאומית נטען שרב העובדים מעוניינים בה, בעוד מצד ההסתדרות הכללית נטען שבית החרושת מקפח את פועליו בחסות הסתדרות העובדים הלאומית. לבסוף, בהצבעה חשאית, בחרו עובדי המפעל בראשית 1960 בנציגי ההסתדרות הכללית.
ב-1986 מכרה משפחת פלוטקין את החזקתה בחברה לחברת טית-בית, חברה פרטית בתחום ייצור שמני המאכל בבעלות משפחות טורבוביץ' וברגר, אך מכירה זו לא כללה את קו השימורים. בבעלות החדשה התקשרה ויטה עם ריץ', חברה אמריקנית לייצור תחליפי חלב, וקיבלה זיכיון בלעדי לשיווק מוצרי ריצ' בישראל. ב-1990 החלה החברה לייבא פסטה מתוצרת החברה האיטלקית לה-מוליזנה.
ב-1998 מכרה משפחת טורבוביץ את חלקה בטית-בית למשפחת ברגר.
ב-1999 איים ארגון יד לאחים על החברה בחרם צרכנים חרדי, אם לא יפוטר פעיל עדי יהוה אדוארדו קמפוס שהועסק כמנהל כח האדם במפעל באשדוד. חברת ויטה נכנעה לאיום ופיטרה את קמפוס, ובכך גררה חרם צרכנים נגדי ביוזמת עיתון הארץ וחבר הכנסת אילן גילאון. בעקבות החרם הנגדי הוחזר קמפוס לעבודה, אם כי בתנאים כאלה שהניעו אותו להגיע להסדר פרישה תמורת פיצויים. הזדרזות חברת "ויטה" להודיע על פרישת קמפוס לארגון "יד לאחים" עוררה זעם רב בקרב יוזמי החרם הנגדי.
בשנת 2001 נמכרה השליטה בויטה על ידי הבעלים, עזרא ויורם ברגר, לחברת "פרי הגליל" מקבוצת 3i, תמורת 90 מיליון שקלים, לאחר שתנובה, שהייתה מועמדת לרכישה, חזרה בה.
פרי הגליל.