הרג מאות האזרחים וחורבן עתיקותיה של דמשק בהפגזה, גרמו לזעזוע בצרפת, באירופה ובעולם. העיתונות העולמית הגיבה בזעם והאשימה את סראיי. רוב המדינות גינו רשמית את ההפגזה. ועדת המנדטים של "חבר הלאומים" כונסה לישיבה מיוחדת, בה גינו כל הנציגים בחריפות את המעשה. במדינות הערביות והמוסלמיות נערכו עצרות־מחאה, ונאספו תרומות למען לוחמי המרד ונפגעי ההפגזות. עיתונות הימין תקפה את סראיי, שהנהיג פעולות דיכוי אכזריות ועונשים סביבתיים קשים, כגון שריפת כפרים (פעולות שביצעו, בין היתר, החיילים הסנגלים של צבא הלבאנט), וב-30 באוקטובר 1925 הוא הועבר מתפקידו. ליורשו מונה לראשונה אזרח, ליברל, אנרי דה-ז'ובנל .
ב-10 בנובמבר 1925 כבשו יחידות דרוזיות שפלשו לטריטוריה הלבנונית את העיירה חאצביא ולאחר מכן פשטו על הכפר הנוצרי הסמוך כַּוְּכַּבּא, ורצחו כשלושים מתושביו.
בין ה-20 ל-24 בנובמבר 1925 נערך בעיירה ראשיא הקרב העיקרי במרד, שהסתיים בניצחון צרפתי. לאחר מכן החל משא ומתן על הסדר, במהלכו לחצו המוסלמים תושבי החוף על הלאומיים הסוריים בדמשק שלא יתפשרו עם השלטון הצרפתי, מבלי שיסכים לפרק את מדינת לבנון הגדולה ולהחזיר את שטחי המוסלמים שבתוכה לסוריה.
בשבוע הראשון של דצמבר 1925 הגיע לסוריה הנציב העליון החדש, אנרי דה-ז'ובנל. הוא הציע למורדים הפסקת אש, אך נדחה בידי סולטאן אל-אטרש. בתקופת כהונתו ניסה להגיע לפשרה עם הלאומיים המורדים של דמשק. הוא פיטר את הנשיא, צבחי ברכאת, והכריז על בחירות ל"מועצה מכוננת", שתעבד חוקה. אולם בחירות אלה נערכו רק באזורים שלא הוכרזו "אזורי־חירום", ולפיכך לא כללו את דמשק. בגלל המרד, החרימה מרבית האוכלוסייה הסונית בסוריה את הבחירות. דה-ז'ובנל מינה את הנכבד הדמשקאי, מוחמד תאג' א־דין אל־חסני, לנשיא המועצה, ופתח עמו במשא־ומתן. הנציב העליון היה מוכן להעניק חנינה כללית למורדים, לחזור לתנאי הסכם 1921 עם הדרוזים, ולחתום על חוזה סורי־צרפתי, שבעקבותיו תיכנס סוריה ל"חבר הלאומים", אולם בתחילת פברואר 1926 הופסק המשא־ומתן על רקע דרישת הלאומיים (שהשמיע בשמם תאג׳ א־דין אל־חסני) לצירופם מחדש לסוריה של הר הדרוזים, חבל העלווים, ואזור הבקאע הלבנוני. ב-9 בפברואר 1926 מינה דה-ז'ובנל מושל צרפתי על סוריה, ופנה להפגנת־כוח. בינתיים זרמו תגבורות ל"צבא הלבאנט". לאחר שהצבא כיתר את כוחות הלאומיים בגנים של דמשק, שלח הנציב טור שכבש את סוידא, בירת המרד, ב-25 ביוני 1926. במהלך תקופה זו שוב פנה דה־ז'ובנל לניסיון פשרה פוליטי. הוא מינה לראש ממשלת סוריה את אחמד נאמי, מוסלמי נכבד מביירות, וב־27 באפריל 1926 הציגו השניים טיוטה של חוזה סורי-צרפתי ל-30 שנה, שהתעלם מהדרישות הטריטוריאליות של הלאומיים.
אולם הפשרה התנפצה, משום שהלאומיים לא היו מוכנים לוותר על תביעותיהם. צבא הלבאנט המתוגבר, מנה עתה יחד עם יחידות עזר מקומיות כ־50,000 איש. הקצינים הצרפתיים יזמו מתקפה על המורדים באזור דמשק, ואסרו כמה משרי ממשלת אחמד נאמי. ב־18 ביולי 1926 פתחו במתקפה מלווה בהפצצות מסיביות על המורדים. המורדים שהתבצרו בגנים שסביב דמשק, ספגו תוך שלושה ימים מאות אבדות, בצרפת עלתה לשלטון ממשלת ימין, ובסוף יולי 1926 הגיש דה־ז'ובנל את התפטרותו.
בסתיו 1926 שוב התעורר המרד, אך הצבא המתוגבר לא התקשה עתה לדכא אותו. לאורך המחצית הראשונה של 1927 נמשכו פעולות ספורדיות עד ששככו, וסולטאן אל-אטרש וד"ר שהבנדר נמלטו בתוך כך מסוריה.
דעיכת המרד.
ארבע קבוצות מרכזיות לקחו חלק במרד, כשכל קבוצה קידמה את האינטרסים שלה, ולא בהכרח דאגה לשאר הקבוצות. הקבוצה הראשונה הייתה של הדרוזים, הקבוצה השנייה הורכבה מחבורות של פורעי חוק שקיוו לנצל את חולשת השלטון על מנת לבזוז את האוכלוסייה. קבוצה נוספת הייתה נכבדים מקומיים באזורים שונים של סוריה, ובפרט בערים חומס וחמאת, שהתנגדו לשינויים במבנה השלטון שהובילו הצרפתים. האחרונים היו קבוצת לאומנים קטנה, שחונכה במערב והתרכזה בדמשק. קבוצה זו ניסתה לדמות למרד אופי לאומי.
הצרפתים טיפלו בכל קבוצה מורדת בצורה שונה. חבורות הפושעים, חלקן מאורגנות היטב (קבוצה אחת הגיעה לכ-1500 אנשים במעין צבא קטן), ניצלו את חולשת הצרפתים על מנת לפשוט על האוכלוסייה ברחבי סוריה. הם לא עשו זאת בצורה אקראית, אלא הקנו הגנה לאלה שתמכו במרד ובזזו רק אחרים, דבר שגרם לפלאחים רבים לחשוב שכדאי לתמוך בהם, כיוון שהם מקנים את ההגנה שהצרפתים לא מסוגלים לתת. אך ב-1926 הצרפתים השיבו את הביטחון על כנו, והפלאחים נסוגו מתמיכתם בכנופיות.
הבעיות עם הנכבדים המקומיים הגיעו כשצרפת הכריזה על עריכת בחירות חופשיות, דבר שערער את מעמדם מכיוון שלא ציפו להיבחר. נכבדים אלו יצרו מהומות ביום הבחירות, אך הבחירות התנהלו בצורה מלאה. חלק מהנכבדים נעצרו, והשפעתם בסך הכל הייתה מועטה.
תומכי הלאומיות הערבית קיוו לנצל את המרד על מנת להביא ליצירתה של מדינה ערבית משוחררת ראשונה, אולם על מנת לנצל את דעת הקהל העולמית הם הציגו את המרד כמרד לאומי סורי. הם יצרו הצדקה מוסרית למרד על ידי הצגת הצרפתים כקולוניאליסטים המנצלים את משאבי הטבע של סוריה, תוך הדגשת מקרי ברוטאליות כלפי האוכלוסייה. אולם, מכיוון שעם הזמן התבהרה העובדה שמרבית המורדים אינם מתחברים לתפישות הללו, וכן מכיוון שלא צמחה מנהיגות לאומית בולטת, תומכי הלאומיות לא הצליחו להוביל את ההמונים בסוריה במרד לאומי אמיתי.
תוצאות.
המרד איבד את כוחו לאחר אפריל 1926. העולם המערבי למד דרכו כי הרעיון של מדינה סורית אינו ישים עדיין, והנמיכו ציפיות ליצירת מדינה זו בעתיד הקרוב. הקבוצות השונות בסוריה שינו את אופן פעולתם, והקימו מפלגות עם אג'נדות חברתיות ששיתפו פעולה עם הצרפתים וערערו את כוחם של השליטים המסורתיים. הצרפתים נותרו בסוריה, אמנם לא אהובים במיוחד, אך ככוח מנדטורי הבלתי מעורער.
הוויכוח ההיסטורי סביב המרד.
בקרב אקדמאים קיים ויכוח היסטוריוגרפי בדבר מהות המרד הסורי-הדרוזי. גישה רווחת אחת, הקיימת בעיקר בקרב תומכי הלאומיות הערבית, היא שהמרד היה מרד לאומי סורי או לחלופין ערבי כנגד הכובש הצרפתי הקולוניאליסטי. גישה אחרת היא שלמרד לא היה אופי לאומי, אלא מה שנקרא "המרד הדרוזי" הוא לא יותר מרצף התקוממויות מקומיות של קבוצות נפרדות, כשקבוצה קטנה של לאומנים ערביים ניסתה ליצור דימוי של התקוממויות שונות כמרד לאומי משותף. בוויכוח היסטוריוגרפי זה ניתן לראות כיצד ההיסטוריה מנוצלת על מנת לקדם מטרות של קבוצות שונות, כשהתיאורים השונים של ההיסטוריה מצדיקים אידאולוגיות שונות.
לדעת חגי ארליך, המרד הסורי היה "מרד עממי ואנטי־אימפריאליסטי מובהק. הוא הקיף שכבות מגוונות של העם בסוריה, והתפשט על פני אזורים נרחבים. מנהיגיו הפעילו שיטות מודרניות לארגון ולתעמולה, ובלא ספק פעלו למען מטרות של שחרור לאומי". חשיבותו הלאומית של המרד, לדעתו, הייתה בכך שחברו בו לפעולה משותפת מגזרים שונים של החברה בסוריה, שעד אז מיעטו לתקשר ומשטר המנדט התאמץ לבודד אותם.
במרד השתתפו גם נשים סוריות.
מרסדס אודינה
מרסדס אודינה (ספרדית: Mercedes Odina; נולדה ב-11 באוקטובר 1959) היא עיתונאית, סופרת, במאית סרטים, ומנהלת אמנות ספרדיה-יהודיה.
ביוגרפיה.
מרסדס אודינה היא בעלת תואר שני בתקשורת מה-Universidad autonoma de Barcelona. היא התחילה את הקריירה בעיתונאות ברדיו מיראמר (Miramar) וב-1985 הצטרפה אל שירותי המידע של הטלוויזיה הספרדית "RTVE". לאחר זמן קצר הפכה לחלק מצוות העורכים של Informe semanal. בשנת 1989 החלה בבימוי הסדרה התיעודית "השנים שחיינו" ("Los años vividos"), תוכנית בעלת עשרה פרקים המציגה סקירה מלאה של המאה ה -20 ב ספרד והמבוססת על זיכרונם של 250 אישים מהבולטים והמשפיעים במדינה. התוכנית זכתה בפרס הבינלאומי אונדס (Premios Ondas) בשנת 1992.
בשנת 1991 מונתה לעורכת ומנהלת תוכנית החקירה העיתונאית תיק"21" (Dossier 21) בטלוויזיה הספרדית "RTVE". סדרה זו בנויה ממחקרי תעודה עם נושאים הקשורים לאירועי היום ונושאים אקטואליים. חלק מהתיעודים שיוצרו במהלך תקופה זו, כגון "המטרה: להרוג את פרנקו" ("Objectivo: Matar a Franco"), שודרו על ידי ערוצי טלוויזיה זרים שונים והן בפסטיבלים ובתערוכות בינלאומיות.
באוקטובר 1993 מונתה אודינה לדוברת וראש מחלקת התקשורת של משרד המשפטים והפנים של ממשלת ספרד. בשנת 1995 מונתה לכתבת ועורכת של הטלוויזיה הספרדית "RTVE" בניו יורק.
בשנת 1997 פרסמה אודינה את ספרה הראשון "תאגיד אמריקה" ("America Sociedad Anonima") ובתקופה שעד 2005 שילבה עם עבודתה כמרצה לתקשורת באוניברסיטת "רמון יול של ברצלונה" ("Ramon Llull de Barcelona") עם כתיבה ספרותית ושתוף פעולה עם תחנות רדיו, טלוויזיה ועיתונים. באפריל 2005 מונתה אודינה לראש מחלקת תקשורת, שיווק וקידום של אקספו 2008 ("Expo 2008") ולאתר כשנה מונתה לראש אגף התוכניות של הטלוויזיה הספרדית "RTVE" בברצלונה. מאוחר יותר התמנתה לראש מחלקת התרבות, האמנות והחינוך של בית-אמריקה ("Canning House") בלונדון.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:סופרים יהודים ספרדים]]
[[קטגוריה:ברצלונה: אישים]]
[[קטגוריה:סופרות ספרדיות]]
[[קטגוריה:ספרדיות שנולדו ב-1959]]
[[קטגוריה:ספרדים שנולדו ב-1959]]
לינה משותפת