התחנה נבנתה בשנים 2014-2015 והחלה לפעול ב-3 ביולי 2018 בכיוון מזרח בלבד. חברת נתיבי ישראל סיימה את הנחת הקו לכיוון מערב בפברואר 2018 אם כי החיבור לתחנת הרכבת הרצליה ולמסילת החוף בוצע רק בשנת 2020.
התחנה משרתת את הקו אשקלון - הרצליה.
החל ממרץ ועד סוף חודש יוני 2020 הושבתה תנועה הרכבות עקב התפשטות נגיף הקורונה. רכבת ישראל ניצלה את ההשבתה לשיפורים ושדרוגים של תשתיות ובין היתר החלה בעבודות לשדרוג המסילה המזרחית באזור מחלף אלישמע. במסגרת העבודות פורק מקטע גדול של פסים וקו "הנגב המערבי" (באר שבע - רעננה) פוצל לשני קווים: באר שבע - ראש העין צפון וכפר סבא - הרצליה. הקו החדש איפשר לנוסעי ערי השרון להגיע בזמן מהיר יותר להרצליה ומשם להחליף רכבת לכיוון דרום. עם סיום העבודות חזר הקו לפעילות רגילה.
ב-25 בדצמבר 2021 החל לפעול בתחנה קו נוסעים חשמלי מהרצליה לאשקלון במקום קו הנוסעים שפעל מהרצליה ועד באר שבע מרכז דרך קו הנגב המערבי.
מבנה התחנה.
מבנה התחנה מעוצב בצורת ספר בשטח 600 מ"ר, ממנו יוצא גשר להולכי רגל באורך של כ-50 מטר המחבר בין אולם הנוסעים לרציפים. התחנה כוללת שני רציפי צד באורך של 300 מטר. בצמוד לתחנה ממוקמים מסוף אוטובוסים וחניון לכ-300 כלי רכב.
כיום קיימת גישה לתחנה רק מרעננה, מכיוון צפון. נוסעים הרוצים להגיע אליה מדרום (הרצליה) צריכים להקיף דרך המחלף הסמוך. נמתחה על העניין ביקורת, וקיימת כוונה להוסיף בעתיד כניסה מדרום, בדמות גשר או טרמינל.
ב-19 בנובמבר 2021 הושלמה בתחנה התקנתה של מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס.
קווי אוטובוס היוצאים מהתחנה.
לצמוד לכניסה לתחנה ישנו מסוף אוטובוסים קטן אשר משמש כתחנת מוצא לחמישה קווי אוטובוס. כל הקווים באזור התחנה מופעלים על ידי חברת מטרופולין.
בנוסף ישנם מספר קווי אטובוס עירוניים ואזוריים של חברת מטרופולין בתדירות גבוהה על דרך ירושלים.
מפלגת העם הגרמנית
מפלגת העם הגרמנית (בגרמנית: Deutsche Volkspartei, DVP) הייתה מפלגה לאומית-ליברלית ברפובליקת ויימאר. המפלגה דגלה בליברליזם כלכלי, שמרנות מדינית ודחייה מוחלטת של חוזה ורסאי, על ההגבלות ודרישות הפיצויים שהשית על גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה. מנהיג המפלגה היה גוסטב שטרזמן, שכיהן כיו"ר שלה במשך עשר שנים מהקמתה ועד מותו. שטרזמן כיהן כשר חוץ ששיקם את יחסי החוץ של מדינתו (ואף זכה בפרס נובל לשלום). עמדתו הבינלאומית הבכירה תרמה להעלאת קרנה של מפלגתו ולהשפעה גדולה יותר ממספר הצירים ששיגרה לרייכסטאג. שטרזמן כיהן כקנצלר גרמניה במשך תקופה קצרה אך מכרעת, בראש ממשלת קואליציה רחבה. לאחר מותו ב-1929 ספגה המפלגה מפלות קשות עד שנמחקה מהמפה הפוליטית.
אידאולוגיה.
המפלגה תמכה בתיעוש, ערכי משפחה נוצריים יחד עם הפרדת דת ומדינה בעיקר בתחומי החינוך, התנגדות למדיניות רווחה וסובסידיות ממשלתיות ועוינות למרקסיזם (בו האשימה גם את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה).
בראשית ימיה התנגדה המפלגה לחוקת ויימאר ול"קואליציית ויימאר" שהייתה מורכבת מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מפלגת המרכז הגרמנית והמפלגה הדמוקרטית הגרמנית. אולם, תחת הנהגתו המפוקחת של שטרזמן, התמתנה ואף שיתפה פעולה במארג הדמוקרטי המתהווה עם מפלגות מרכז ושמאל ברייכסטאג. לאחר מותו של שטרזמן ב-1929, החלה המפלגה לנטות יותר ויותר ימינה לכיוון הלאומני.
היסטוריה.
בתקופה הקיסרות הגרמנית התקיימה המפלגה הליברלית הלאומית, שריכזה סביבה תעשיינים ובעלי הון ודגלה בליברליזם כלכלי ובלאומיות גרמנית לוחמנית ונחרצת בתחום יחסי החוץ. בתקופת המלחמה צידדה המפלגה בבניית צי מלחמה גדול, סיפוח שטחים לגרמניה ומלחמת צוללות בלתי מוגבלת. לאחר תבוסתה של גרמניה התפרקה המפלגה והפלג הימני-מרכזי שלה, בראשותו של שטרזמן, היה למפלגת העם הגרמנית (כאשר הפלג השמאלי שלה, יחד עם שברי-מפלגות פרוגרסיביות אחרות יצרו את המפלגה הדמוקרטית הגרמנית (Deutsche Demokratische Partei, DDP)).
לשיא השפעתה הגיעה המפלגה עם כינון ממשלה קואליציונית רחבה בראשותו של שטרזמן ב-13 באוגוסט 1923. על אף שהממשלה שרדה רק 102 יום, הייתה חשיבותה מכרעת בהשבת החוק והסדר למדינה, ששקעה בטירוף-מערכות עקב ההיפר-אינפלציה, תסיסה מהפכנית, שביתות ששיתקו את הכלכלה וסרבנות לשיתוף פעולה במישור הבינלאומי. בראש ובראשונה עצרה הממשלה את ההיפר-אינפלציה וייצבה את הרייכסמארק, המטבע הגרמני החדש. הפלגים הקומוניסטים בתורינגיה וסקסוניה דוכאו על ידי הצבא בראשות הנס פון זקט; תשלום הפיצויים לצרפת חודש והשביתה בחבל הרוהר הופסקה. חשיבות מיוחדת נודעה לדיכוי הפוטש במרתף הבירה במסגרתו נמנע מאדולף היטלר ואנשיו להשתלט על בכירי ממשלת בוואריה במרתף בירה במינכן ומשם להכריז על מהפכה. בנוסף החל שטרזמן לשתף פעולה עם העולם וארצות הברית הסכימה לתת לגרמניה הלוואות ותנאי אשראי נוחים. גם לאחר
נפילת הממשלה המשיכה המפלגה להיות שותפה בכל הקואליציות ושטרזמן כיהן מטעמה כשר החוץ בכל ממשלות הרפובליקה עד 1929.
ב-1930 פירקה המפלגה את קואליציית הרוב של הרמן מילר עקב חילוקי דעות עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. המפלגה הייתה המפסידה הגדולה של הבחירות שהתקיימו לאחר מכן ואיבדה 15 מתוך 45 המושבים שלה. לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 וחיקוק חוק ההסמכה, חדלה המפלגה להתקיים.
חברים לשעבר במפלגה היו בין מייסדי המפלגה הדמוקרטית החופשית ב-1948.
מצב בבחירות הכלליות ברפובליקת ויימאר.
מקור: נתוני הבחירות לרייכסטאג ברפובליקת ויימאר
יחס ליהודים.
בניגוד למפלגות ימין אחרות, כגון מפלגת העם הלאומית הגרמנית, לא היה במפלגת העם הגרמנית יסוד אנטישמי מובהק. יתרה מזו, בתקופת הקיסרות הייתה תמיכה מסורתית של יהודים מהמעמד הבורגני האמיד במפלגה הליברלית הלאומית, ממנה צמחה מפלגת העם. מצע המפלגה כלל יסודות ליברליים כמון חופש הדת, המצפון והאמונה, אך הדגיש מאידך את ביסוס התרבות של העם הגרמני על יסודות נוצריים. כן טענו פרסומים של חברי מפלגה שהיהדות היא תרבות ואיננה גזע. ב-1919 הצהיר בגלוי נציג המפלגה ברייכסטאג שהיא תילחם בעוז נגד גילויי שנאה מכלילים נגד "אזרחים גרמנים בעלי האמונה היהודית" ושטרזמן (שיחד עם בכירים נוספים במפלגה כגון הוגו שטינס, היה ידיד אישי של המדינאי היהודי הבכיר ולתר רתנאו) טען שליברל איננו יכול להיות אנטישמי. מספר יהודים כיהנו כנציגי המפלגה בשלטון המקומי, הבכיר והידוע בהם היה מקס ורבורג. בתעמולת הבחירות שלה לפרלמנט של פרוסיה ב-1921 כינתה מפלגת העם הלאומית הגרמנית את מפלגת העם בבוז "מפלגה יהודית". עם זאת, רוב האלקטורט היהודי, פרט לחברי איגודי חיילים משוחררים (בפרט ברית חיילי החזית היהודים) ותעשיינים עשירים, נטה בדרך-כלל שמאלה ולא נמנה עם מצביעי המפלגה. יהודים חברי המפלגה הצטיינו בפטריוטיזם גרמני מודגש, שלילת הציונות וסלידה מיהדות מזרח אירופה.
למרות ההצהרות הברורות ברמת ההנהגה, כבר מראשית דרכה של המפלגה פעלה ההנהגה המקומית בדרג הנמוך באורח שונה. בעוד שבהמבורג התקבלו יהודים במפלגה בעין יפה, סניפים מסוימים שלה, כגון בפרנקפורט, חברו כבר ב-1928 לגוש ימין שכלל את המפלגה הנאצית בנושאים מקומיים, למורת רוחו הגלויה של שטרזמן. לאחר מותו של שטרזמן, פרישת ההנהגה הליברלית הוותיקה ועליית הדור הצעיר ועקב התחרות הגוברת עם מפלגת העם הלאומית הגרמנית, רבו גילויי האנטישמיות במפלגה, עד שב-1932 חברה לגוש הימין הלאומני.
הידרורגה נמרית
שלומברגר
שלומברגר (באנגלית: Schlumberger Ltd. NYSE:SLB) היא החברה הגדולה בעולם לשירותי שדות נפט. לחברה מעל 125,000 עובדים במעל 85 ארצות שונות. משרדים ראשיים נמצאים בארבע ערים מרכזיות: יוסטון, פריז, לונדון והאג.
החברה נוסדה בשנת 1926 על ידי האחים שלומברגר, קונרד (1878-1936) ומרסל (1884-1953).
סמדר יערון
סמדר יערון (נולדה ב-17 ביוני 1956) היא שחקנית, מוזיקאית, רקדנית ויוצרת רב תחומית.
ביוגרפיה.
נולדה בפתח תקווה.
בוגרת תיאטרון חברתי באוניברסיטת ת"א (1976). ממייסדי המרכז לתיאטרון עכו (1985) ומאז שותפה מרכזית לפיתוח שפת העבודה התיאטרונית הייחודית של מרכז זה.
בתחילת דרכה יצרה בתיאטרון זה בהשראת מנחי האנסמבל של המרכז. במהלך השנים, מאז נוסד המרכז לתיאטרון עכו, יצרה והשתתפה במספר רב של הפקות עטורות פרסים בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה.
ב-1991 זכתה לציון לשבח על משחקה בהצגה "ארבייט מאכט פריי" בבימוי דודי מעיין. ב-1998 זכתה בציון לשבח על משחקה בהצגה "זיכרונות דור שני בחיק העיר העתיקה".
בין השנים 2008–2012 ניהלה אמנותית את פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר וכן, את "החממה למחול" הפעילה במסגרת זו. בשנת 2012 ניהלה אמנותית את פסטיבל "ניסוי כלים" בתל אביב.
לצידו של מוני יוסף, היא מנהלת אמנותית את "פסטיבל מסרחיד" להצגות יחיד בערבית.
יערון מכשירה שחקנים בשיטת האמן היוצר במכללת הגליל המערבי ובמסגרות שונות.
זכתה בפרס לנדאו לתיאטרון ב-2010. ב-2012 הוענק לה פרס המבצעת בטקס "קיפוד הזהב", על יצירתה "אום מוחמד".
הייתה נשואה בעבר לאיש התיאטרון דודי מעיין וכיום במערכת יחסים עם הזמר נתי אורנן.
Schlumberger
חלק סטנדרטי
סאפט סושיץ'
סאפט סושיץ' (בבוסנית: Safet Sušić; נולד ב-13 באפריל 1955 בזאבידוביצ'י) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, ומאמן כדורגל בהווה.