יועצי המדינה הראשונים מונו ב-1911 באמצעות צו במועצה של ג'ורג' החמישי, והליך זה בוצע כל פעם מחדש במקביל להיעדרותו של המלך או לחוסר יכולתו למלא את התפקיד. בחוק העוצרות של 1937 נקבע מי הם האנשים היכולים לכהן כיועצי המדינה. היועצים הם בן/בת הזוג של המונרך וארבעת האנשים הראשונים בסדר הירושה לכתר הבריטי העומדים בתנאי החוק. תנאים שלה זהים לאלו הנדרשים מעוצר: גילם חייב להיות 21 שנים או יותר (למעט יורש עצר או יורש מותנה, שצריך להיות מעל גיל 18), מקום מגוריהם הוא בממלכה המאוחדת, והם חייבים להחזיק באזרחות בריטית. חריג אחד לכללים נקבע עם מינויה של אליזבת בווס-ליון, המלכה האם. לאחר מותו של ג'ורג' השישי חדלה אליזבת מלשמש כמלכה האם, ואיבדה גם את תפקידה כיועצת המדינה. אולם, בחוק העוצרות של 1953 נקבע כלל חריג ולפיו היא המשיכה להיחשב כיועצת המדינה.
מאז קבלתו של חוק העוצרות ב-1937 האדם היחיד שמונה ליועץ המדינה ולא היה בן זוגו של המונרך או נסיך היה הרוזן מהארווד, אם כי הנסיכה מוד מפייף, שכיהנה בין 1942 ל-1945, כינתה את עצמה ליידי סאות'אסק; קודם לכן מינה ג'ורג' החמישי לתפקיד יועץ המדינה את הלורד צ'נסלור, הלורד נשיא המועצה, ראש ממשלת בריטניה והארכיבישוף מקנטרברי.
יועצי המדינה הנוכחיים הם:
יועצי המדינה הקודמים הם:
לורד חילוני
משפחת התה
מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813)
מלחמת רוסיה–פרס (1813–1804) - התנהלה על ידי הרוסים במקביל למספר מלחמות אחרות. כתוצאה מכך הם לא יכלו להקצות לעימות זה כוח צבאי גדול. למרות זאת, בעקבות יתרון משמעותי בטכנולוגיה צבאית ומיומנות צבאית הרוסים הצליחו להגיע לניצחון במלחמה ולהרחיב באופן משמעותי את השטחים שבשליטתם.
באופן רשמי הסיבה למלחמה הייתה סיפוח של גאורגיה המזרחית לרוסיה שבוצע עוד על ידי פאבל הראשון ב-18 בינואר 1801. ב-12 בספטמבר אלכסנדר הראשון חתם על צו לפיו הממלכה הגאורגית הפכה להיות גוברניה רוסית. בהמשך, במהלך השנים 1803-1802 לאימפריה רוסית התווספו מדינות נוספות באזור שהיו עד כה תחת חסות הממלכה הפרסית. בינואר 1804 גנג'ה נכבשה לאחר מצור וקרבות עזים. חאנות גנג'ה צורפה לאימפריה רוסית.
ביוני 1804 מצב מלחמה הוכרז באופן רשמי. ב-8 ביוני 1804 כוח רוסי בפיקוד פאבל ציציאנוב יצאה לכיוון ירוואן. הקרבות סביב המצודה נמשכו כל הקיץ, אך הרוסים לא הצליחו לכבוש אותה. ב-4 בספטמבר 1804 לאור האבדות הגדולות הרוסים הפסיקו את המצור וחזרו לגאורגיה.
בתחילת 1805 הרוסים כבשו את חאנות שורגל. ב-14 במאי 1805 השליט של חאנות קאראבך חתם על הסכם עם הרוסים. לפי ההסכם שטח החאנות עברה לחסות רוסיה. ביוני אותה שנה כוחות של הפרסים כבשו מצודת אסקרן והמשיכו להתקדם צפונה. למרות הניסיונות של הפרסים להביא להכרעה בקרבות הם לא הצליחו בכך. במהלך הקיץ התרחשו מספר קרבות עם הצלחות לשני הצדדים. ב-30 בנובמבר 1805 כוח רוסי בפיקוד פאבל ציציאנוב חצה את נהר קורה ונכנס לשטח חאנות שירוואן. ב-27 בדצמבר 1805 השליט המקומי חתם על הסכם סיפוח לרוסיה.
במקביל, הצי הרוסי בים הכספי התקדם לחופי באקו. השליט המקומי לא הסכים לעבור לחסות רוסית והחל מצור על העיר. למרות ההפגזות מהים והצלחות בנחיתות הכוחות הרוסים לא הצליחו לכבוש את העיר. לקראת 9 בספטמבר 1805 כוחות הצי עזבו את סביבות העיר.
ב-30 בינואר 1806 פאבל ציציאנוב עם כוח יבשתי של 2000 חיילים הגיע לסביבות באקו. גם הצי הרוסי חזר לפעילות בסביבה. לאחר קרבות סביב העיר, סוכם לכאורה על העברת העיר לחסות רוסית. אומנם, ב-8 בפברואר 1806 במהלך פגישה עם שליטי העיר, פאבל ציציאנוב וסגנו נהרגו בהתנקשות. הצי הרוסי החליט לעזוב את העיר ולחזור צפונה.
במהלך קיץ 1806 איוואן גודוביץ' שקיבל פיקוד על הכוחות באזור ניצח את הפרסים במספר קרבות והשלים כיבוש אזור דרבנט, באקו וקובה. בנובמבר 1806 החלה מלחמה עם הטורקים ולכן הרוסים היו מעוניינים בהפסקת הלחימה באזור. במהלך חורף 1806/7 אכן נחתם הסכם אי-לחימה זמנית.
בשנת 1808 הלחימה חודשה. הרוסים הביסו את הפרסים בקרב באזור ימת סוואן וכבשו את עיר נחצ'יבאן. ניסיון חדש לכבוש את ירוואן לא הצליח. בתחילת 1809 איוואן גודוביץ' הוחלף באלכסנד טורמסוב. הוא הצליח לייצב את המצב. ניצחונות של הרוסים במספר קרבות הצליחו למנוע מהפרסים להגיע למגע יבשתי עם הטורקים, דבר שהיה מקשה מאוד על הרוסים להמשיך בלחימה נגד מדינות אלו.
לאחר שבשנת 1812 הטורקים סיכמו עם הרוסים על סיום המלחמה, גם הפרסים רצו לסיימה. אומנם ידיעות על כך שנפולאון נכנס למוסקבה חיזקו מאוד את רוח הלחימה בחצר הסולטאן הפרסי והוא החליט בהמשך הלחימה.
במהלך אוקטובר 1812 כוח רוסי הצליח להביס את הפרסים למרות העודף המספרי הגדול של הפרסים ולכבוש את סביבת לנצ'ראן.
ב-24 באוקטובר 1813 בגוליסטן נחתם הסכם שלום שסיים את המלחמה.
ברוך תור-רז
ברוך תור-רז (טוריס) (23 באוקטובר 1936 – 3 במאי 2014) היה ארכיונאי, משורר וסופר ילדים ונוער ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד באוקטובר 1936 בתל אביב לאהרון ורבקה טוריס, וגדל בדרום העיר. בנעוריו עבד כנער מתלמד בבית דפוס "ספר" של נחום טברסקי. עבודתו זימנה לו מפגשים עם סופרים שהעריץ, והוא סיפר שנהג לקרוא ספרים עוד לפני שיצאו בדפוס.
לאחר שירותו הצבאי עסק בחינוך ובהדרכת מבוגרים, ובשנת 1968 התמנה לשמש כארכיונאי ראשי של מפא"י בבית ברל, שם גילה מחברת אבודה של רחל המשוררת שנכתבה בדגניה ב-1920 בקירוב. המחברת מכילה בין השאר יומן, טיוטות ראשוניות לשיריה המוכרים של רחל ושיר גנוז שלא פורסם מעולם.
את סיפוריו הראשונים פרסם תור-רז בשבועונים לילדים. בשנת 1996 זכה בעיטור אנדרסן על ספרו 'פרצוף צנע' מידי האיגוד הבינלאומי לספרי ילדים (IBBY).
חיים אישיים.
היה נשוי למשוררת שלומית תור-רז (1939–1989) עד מותה, ואחר כך היה בן זוגה של אלמוגה אילן.
יוכבד סקס
יוכבד סַקס (1938 – 27 ביולי 2022) הייתה סופרת ילדים ונוער ומחזאית חרדית.
ביוגרפיה.
סקס נולדה בירושלים, דור שישי לבני העיר. לאחר עשר שנות לימוד בבית יעקב, למדה בסמינר למורות "אפרתה" בירושלים. לימדה בבית ספר ממלכתי דתי ברחובות ובבני ברק.
לאחר שמונה שנות הוראה ולאחר לידת בנה השלישי, פרשה מהוראה והתמקדה בכתיבת מחזות ובימוי בבתי ספר. מאוחר יותר עברה לכתיבת ספרים, בהתחלה לגיל הרך ואחר כך גם לילדים ולנוער. בשנות ה-70 ייסדה הוצאת ספרים פרטית בשם "ספריית סקסופון".
ספריה תורגמו לאנגלית ולצרפתית. עבדה כעיתונאית בשבועון "ערב שבת". ניהלה את "פנימיית עלה" לילדים נכים ואת סמינר סלה (סמינר ללימודי יהדות) בבני ברק.
קהל היעד של ספריה היה הציבור הדתי-חרדי. כתבה עשרות ספרי ילדים ושימשה כעורכת הוצאת הספרים "סקסופון".
נפטרה ביולי 2022. הותירה אחריה תשעה ילדים.
מפלגת הסוציאליסטים האירופאים
מפלגת הסוציאליסטים האירופאים (באנגלית: Party of European Socialists), הידועה בראשי התיבות PES, היא מפלגה אירופית הפועלת במסגרת האיחוד האירופי ומוסדותיו, והמורכבת משלושים ושתיים מפלגות סוציאליסטיות וסוציאל-דמוקרטיות ומפלגות עבודה מכל המדינות החברות באיחוד האירופי ומנורווגיה. מנהיג המפלגה כיום הוא סרגיי סטאנישב הבולגרי.
בין מטרות המפלגה:
היסטוריה.
ב-1961 רצו הסוציאליסטים במסגרת הפרלמנט האירופי ליצור מצע אירופי סוציאליסטי משותף, אך הדבר לא צלח בשל בקשת ההצטרפות של בריטניה, דנמרק, אירלנד ונורווגיה. הקונגרס הסוציאליסטי ב-1962 תמך בדמוקרטיזציה גדולה יותר ומתן כוחות רבים יותר לפרלמנט האירופי, ורק ב-1969 שבה ונבחנה האפשרות למצע משותף.
ב-1973 הצטרפו דנמרק, אירלנד ובריטניה אל הקהילייה האירופית, והביאו עמן את המפלגות הסוציאליסטיות הפעילות בארצות אלו. הקונגרס הסוציאליסטי המשותף נפגש בבון, ויזם את "הקונפדרציה של המפלגות הסוציאליסטיות של האיחוד האירופי". הקונגרס גם החליט באשר למדיניות חברתית, לרבות הזכות לקבלת תעסוקה ראויה, ביטחון סוציאלי, דמוקרטיה ושוויון בכלכלה האירופית.
ב-1978 אישרה הקונפדרציה של המפלגות הסוציאליסטיות את המצע המשותף הראשון שהוצג בבחירות למוסדות האירופיים. המצע התמקד במספר מטרות, שבין החשובות בהן היו הבטחת הזכות לתעסוקה ראויה, לוחמה כנגד הזיהום הסביבתי, מאבק באפליה, הגנת הצרכן וקידום השלום, זכויות האדם והאזרח. קונגרס לוקסמבורג ב-1980 אישר את התקנון הראשון של הקונפדרציה של המפלגות הסוציאליסטיות. ב-1981 הצטרפו המפלגות מיוון ולאחריהן המפלגות מספרד ופורטוגל ב-1986. ב-1984 אושר מצע משותף נוסף בלוקסמבורג, אשר כלל מענה סוציאליסטי למשבר הכלכלי באמצעות יצירת קשר בין הייצור התעשייתי, הגנה על גמלאות סוציאליות בסיסיות ומאבק למען איכות החיים.
ב-1992 נוסד האיחוד האירופי, ואמנת מאסטריכט ביססה את המסגרת לפעילות מפלגות פוליטיות ברמה האירופית. הקונפדרציה החליטה ברוב להפוך עצמה ל"מפלגת הסוציאליסטים האירופאים". המצע הראשון של המפלגה החדשה התרכז ביצירת מקומות עבודה, דמוקרטיה, שוויון מגדרי, הגנה על הסביבה ועל הצרכן, שלום וביטחון, רגולציה של ההגירה, התנגדות לגזענות ולוחמה בפשע המאורגן.
ב-2004 הביס פול ניירופ ראסמוסן את ג'וליאנו אמאטו ונבחר לנשיא ה-PES, והחליף במשרה זו את רובין קוק. הוא נבחר לאחר מכן לתקופות כהונה נוספות.
נשיאי המפלגה.
האישים הבאים היו נשיאי המפלגה, והארגונים שקדמו לה:
ארגון.