טיילר הרגישה זרוּת בבתי הספר הציבוריים שבהם למדה בראלי, תחושה שליוותה אותה רוב חייה. היא מאמינה שזה תרם להפיכתה לסופרת: "אני מאמינה שכל סוג של סיטואציה של הפרדה מספיק [כדי להפוך לסופרת]. במקרה שלי, הייתה זו היציאה מהקומונה [...] והניסיון להשתלב בעולם החיצון." למרות חינוכה הלא פורמלי, טיילר הייתה מתקדמת יותר בחומר הלימודים וברמת הקריאה מבני כיתתה. הודות לספריות שעכשיו היו בהישג ידה, גילתה את יודורה ולטי, גבריאל גרסיה מארקס, פ' סקוט פיצג'רלד, ורבים אחרים. יודורה ולטי נותרה אחת הסופרות האהובות עליה, והקובץ "הרשת הרחבה וסיפורים אחרים" של ולטי הוא אחד הספרים האהובים עליה; היא כינתה את ולטי "בכירת ההשפעות עלי". טיילר זוקפת לזכותה של ולטי את התובנה שספרים יכולים לעסוק בפרטים היומיומיים של החיים, לא רק באירועים גדולים. במהלך לימודי התיכון קיבלה טיילר השראה ועידוד מצד מורה יוצאת דופן לספרות בשם פֿיליס פיקוק. פיקוק לימדה בעבר את הסופר ריינולדס פרייס, שלימים לימד את טיילר באוניברסיטת דיוק. מאוחר יותר, נמנה עם תלמידי פיקוק גם הסופר ארמיסטד מופין. שבע שנים לאחר שסיימה את התיכון, הקדישה טיילר את הרומן הראשון שלה ל"גברת פיקוק, על כל מה שעשית."
לימודים באוניברסיטאות דיוק וקולומביה.
משסיימה את התיכון בגיל 16, רצתה טיילר ללמוד במכללת סווארת'מור, שנוסדה ב־1860 על ידי קווייקרים מהזרם ההיקסי. ברם, היא זכתה במלגה מלאה לתואר ראשון באוניברסיטת דיוק, והוריה לחצו עליה לנצל אותה, מכיוון שרצו לחסוך כסף לטובת חינוך שלושת אחיה הצעירים. טיילר החלה ללמוד במכללת דיוק, אפוא, ונרשמה למחזור הראשון של קורס הכתיבה היוצרת שלימד ריינולדס פרייס, ובין תלמידי אותו קורס היה גם פרד שאפל, לימים משורר. פרייס התרשם ביותר מטיילר בת השש־עשרה, ותיאר אותה כ"בוגרת בצורה מפחידה לגיל 16", "פעורת עיניים" ו"תלושה". שנים אחר כך תיאר פרייס את טיילר כ"אחת הסופרים הטובים ביותר בעולם [...] שהייתה סופרת טובה בגיל 16 כמעט כפי שהיא עכשיו." טיילר למדה גם אצל ויליאם בלקברן, שלימד גם את וויליאם סטיירון, ג'וזפין האמפריז וג'יימס אפלווייט.
כסטודנטית, טיילר השתתפה בתיאטרון הקמפוס (בהמשך לתיאטרון בית הספר התיכון), וגילמה את לורה בביבר הזכוכית מאת טנסי ויליאמס ואת גברת גיבס בעירנו מאת תורנטון ויילדר. היא בחרה להשלים תואר בספרות רוסית, והצטרפה לאחוות הסטודנטים פי בטא קפא. בשנת 1961 השלימה את התואר, וזכתה במלגה לתואר שני בלימודים סלאביים באוניברסיטת קולומביה.
טיילר עזבה לימודיה בקולומביה לאחר שנה, לאחר שסיימה את חובות הקורסים אך לא את עבודת התזה. היא חזרה לאוניברסיטת דְיוק, והחלה לעבוד בספריית האוניברסיטה בתור ביבליוגרפית רוסית. שם פגשה את טאגי מוֹדָרֶסי, פסיכיאטר ילדים בבית הספר לרפואה של דְיוק וסופר בעצמו, והם נישאו תוך שנה, ב־1963.
קריירה.
פרסומים ראשונים.
במהלך לימודי התואר ראשון פרסמה טיילר את סיפורה הקצר "Laura" בכתב העת הספרותי של אוניברסיטת דְיוק, "Archive", והסיפור זיכה אותה בפרס אן פלקסנר לכתיבה יוצרת, מטעם החוג לספרות אנגלית. היא המשיכה לחבר ולפרסם סיפורים קצרים. אחד מהם הרשים את ריינולדס פרייס עד כדי כך, שהצהיר לימים שהוא היה "הסיפור הקצר המוגמר והמוצלח ביותר שקיבלתי מעודי מתלמיד/ת תואר ראשון במהלך שלושים שנות הוראה." גם הסיפור "הקדושים בבית קיסר" פורסם בכתב העת "Archive" וזיכה אותה בפרס אן פלקסנר נוסף. הסיפור הקצר הזה הוביל לפגישה עם דרמוד ראסל, שהיה הסוכן הספרותי הן עבור ריינולדס פרייס והן עבור יודורה ולטי, ושלימים הפך לסוכן של טיילר עצמה.
בזמן שעבדה בספריית האוניברסיטה המשיכה טיילר לפרסם סיפורים קצרים, והחלה לעבוד על הרומן הראשון שלה, "If Morning Ever Comes". סיפוריה פורסמו ב"ניו יורקר", """סאטרדיי איבנינג פוסט" והארפרס. לימים עקרו בני הזוג למונטריאול כשפקעה ויזת השהייה בארצות הברית של מודארסי, וטיילר המשיכה לכתוב תוך כדי חיפוש עבודה.
בשנת 1964 ראה אור הרומן הראשון שלה, ושנה לאחר מכן גם הרומן השני, "The Tin Can Tree". שנים אחר כך התנערה טיילר משני הרומנים הללו, כמו גם מרבים מהסיפורים הקצרים שכתבה בתקופה זו. היא אף כתבה שהיא "הייתה רוצה לשורפם". לתחושתה, רוב היצירה המוקדמת הזו סובלת מהיעדר פיתוח אופי שלם, ומכך שלא שיכתבה את החומר שוב ושוב.
הפסקה מכתיבת סיפורת וגידול ילדים – 1965 עד 1970.
בשנת 1965 ילדה טיילר בת בשם טֶז'. שנתיים לאחר מכן נולדה בת שנייה, מיטְרָה. בערך בזמן הזה, עקרו טיילר ובעלה לבולטימור, מרילנד, שם החל בעלה ללמד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מרילנד. מעברי הבית וגידול הילדים דרשו מטיילר את רוב כוחה, והיא לא פרסמה דבר בין השנים 1965 ל־1970.
בבולטימור קבעה טיילר את מושבה ונשארה שם, ומאז רוב הרומנים שלה גם מתרחשים בה. בתקופה זו החלה לכתוב ביקורות ספרותיות לכתבי עת ולמדורי ספרות בעיתונים כדי לספק למשפחתה הכנסה נוספת; היא המשיכה לעסוק בכך עד סוף שנות ה־80, וכתבה כ־250 ביקורות בסך הכל. על אף שלא פרסמה סיפורת בתקופה זו, טיילר סבורה שהזמן הזה הֶעשיר את רוחה ואת הניסיון שלה, והעניק לה עומק רב יותר לכתיבה מאז ואילך, מכיוון שהיה לה "יותר עצמי לדבר ממנו".
הכרה והתקבלות כמחברת רומנים.
ב־1970 שבה טיילר לכתוב, ועד 1974 ראו אור שלושה רומנים נוספים פרי עטה: "A Slipping-Down Life, The Clock Winder, ו־Celestial Navigation". לדעתה, כתיבתה השתפרה באופן ניכר בתקופה זו; מרגע שבנותיה החלו ללמוד בבית הספר, הצליחה להקדיש לכתיבה הרבה יותר ריכוז ממה שהיה אפשרי מאז שסיימה את לימודיה באוניברסיטה. לאחר יציאת "Celestial Navigation" החלה טיילר לזכות בהכרה ברמה כלל־ארצית: גייל גודווין כתבה עליו ביקורת חיובית מאוד במוסף הספרותי של הניו יורק טיימס. בעוד שאינה גאה בארבעת הרומנים הראשונים שלה, טיילר מחשיבה את הרומן הזה, החמישי, כאחד האהובים עליה. לדבריה, הוא היה ספר קשה לכתיבה, מכיוון שדרש שכתוב טיוטה אחר טיוטה כדי לפתח היטב את הבנתה את הדמויות. ג'ון אפדייק חיבר ביקורת חיובית על הרומן הבא שלה, "Searching for Caleb", שבה כתב: "מצחיק ולירי ואמיתי, מעודן בפרטיו ושאפתן בעיצובו [...] הסופרת הזו לא רק טובה, היא טובה וממזרית." לאחר מכן המשיך אפדייק להתעניין ביצירתה, וחיבר ביקורות גם על ארבעת הרומנים הבאים שלה. "תעתועי מורגן" (1980) זכתה בפרס ג'אנט היידינגר קפקא לספרות והייתה מועמדת הן לפרסי הספרים האמריקאיים והן לפרס חוג מבקרי הספרים של ארצות הברית. ג'ויס קרול אוטס פרסמה עליו ביקורת טובה בכתב העת "מדמואזל": "מרתק [...] סיפור אהבה כל כך לא שגרתי עד שנראה כמפתיע את גיבוריו בעצמם."
הכרה לאומית.
הרומן הבא של טיילר קנה לה מעמד מוצק בעולם הספרותי האמריקאי. אותו רומן תשיעי של טיילר, "מסעדת הגעגועים", שהיא עצמה מחשיבה כיצירתה הטובה ביותר, היה ברשימה הקצרה לפרס פוליצר, לפרס פא"ן/פוקנר ולפרס הספר האמריקאי לסיפורת ב־1983. בביקורת שלו ב"ניו יורקר" כתב ג'ון אפדייק, "האמנות שלה הייתה זקוקה רק להחשכה שתעניק לסקיצות המעוצבות שלה מוצקוּת [...] ברומן התשיעי שלה, היא הגיעה לרמה חדשה של עוצמה." הרומן העשירי שלה, "תייר בעל כורחו", זכה בפרס חוג מבקרי הספרים של ארצות הברית לסיפורת ב־1985, בפרס השגריר לספר ב־1986, והיה ברשימה הקצרה לפרס פוליצר ב־1986. הספר גם עובד לסרט משנת 1988 בכיכובם של ויליאם הרט וג'ינה דייוויס. ההצלחה הביקורתית והמסחרית של הסרט הגבירה את המודעות הציבורית ליצירתה של טיילר. הרומן האחד־עשר שלה, "שיעורי נשימה", זכה בפרס פוליצר לספרות ב־1989 והיה "ספר השנה" של כתב העת "טיים". הוא עוּבַּד לסרט טלוויזיה בשנת 1994, כפי שעובדו לימים ארבעה רומנים נוספים של טיילר.
מאז הזכייה בפרס הפוליצר חיברה טיילר למעלה מתריסר רומנים נוספים; רבים מהם היו הבחירה הראשית של מועדון ספר החודש, וצעדו במצעד רבי המכר של הניו יורק טיימס. כתב העת טיים בחר ב־"Ladder of Years" כאחד מעשרת הספרים הטובים של 1995. "טלאים של כדור הארץ" הוכתר "ספר ראוי לציון" של הניו יורק טיימס בשנת 1999. ברומן "Digging to America" משנת 2006 חקרה טיילר כיצד מהגרת מאיראן, שחיה בארצות הברית כבר 35 שנה, מתמודדת עם ה"זרות" שלה; זו נקודת מבט שטיילר מכירה היטב מתוך נישואיה למודארסי האיראני.
בנוסף לרומנים שלה, פרסמה טיילר סיפורים קצרים בכתבי עת שונים, אך הם טרם כונסו בקובץ. בין 1983 ל־1996 ערכה טיילר שלוש אסופּות: "The Best American Short Stories 1983", "Best of the South", ו־"Best of the South: The Best of the Second Decade".
ביקורות מסתייגות.
לצד התקבלות חיובית, זכייה בפרסים, תרגומים, ונתוני מכירות גבוהים, ספגה טיילר גם ביקורות שליליות. הביקורת הנפוצה ביותר היא שיצירותיה "סנטימנטליות", "מתקתקות" ו"מקסימות ונעימות מדי". ג'ון בליידס, מבקר ספרות של השיקגו טריביון, פסל את "תייר בעל כורחו" (כמו גם את כל הרומנים הקודמים שלה) כ"מתוק באופן מלאכותי" ו"לא מציאותי". אדם מארס-ג'ונס, מבקר באובזרבר, כתב בביקורתו על """נישואי חובבים": "נראה שטיילר מציעה לנו חלב ועוגיות." גם המבקרת הבכירה של הניו יורק טיימס, מיצ'יקו קאקוטאני, קוננה מעת לעת על "חמידוּת עד גועל", וציינה ש"הרומנים שלה – עם גיבוריהם התמהוניים, הפרטים הביתיים שלהם, ועלילותיהם הבלתי סבירות ומחממות הלב בדרך כלל – גובלים לעיתים קרובות בחמידוּת יתר".