ניסן וסנדר מבטיחים זה לזה כי יחתנו את ילדיהם, שטרם נולדו, זה לזו כשיגיעו לפרקם. ניסן נפטר לפני שבנו חנן יוצא לאוויר העולם. 18 שנה לאחר מכן מגיע חנן לביתו של סנדר ומתאהב בבתו לאה, אך כבר נמצא ללאה חתן עשיר יותר. חנן פונה אל השטן ומבקש את ידה של לאה בכל מחיר, ובאותו רגע הוא נפטר. נשמתו של חנן נכנסת בגופה של לאה. הרב מתחיל בגירוש דיבוק, ונשמתו של חנן יוצאת יחד עם נשמתה של לאה.
הפקה.
הראשון שהציע להפיק סרט שיתבסס על "הדיבוק" היה לודוויג פריבס, שדודו מימן הצגה של המחזה בוורשה. עם זאת, השיקול העיקרי של המפיק זיגמונט מייפלאואר היה כספי: הוא האמין כי היה קהל גדול לנושאי פולקלור יהודי, בעקבות הצלחת הסרט הצרפתי-צ'כוסלובקי "הגולם" מ-1936.
הוא השקיע סכום גדול ב"הדיבוק", שהיה סרט היידיש השאפתני ביותר שנוצר עד לאותה עת, ואף הביא את ההיסטוריון מאיר בלבן לשמש כיועץ. גרשון סירוטה ביצע את קטעי החזנות הנשמעים בסרט. הכוריאוגרפית יהודית ברג, אשת מלחין הפסקול חנוך קוהן, ביססה את הריקודים על מסורות חסידיות: ריקוד המוות עם לאה, אותו הובילה בעצמה בלבוש השלד, התבסס לדבריה על תיאור ששמעה מסבתה. הבמאי ורבים מהשחקנים לא דיברו יידיש כלל, ונזקקו לצוות גדול של מדריכים ומתורגמנים. הצילומים נערכו בסוף אביב 1937 באולפני פניקס בוורשה, שהיו ממוקמים "באחת השכונות האריסטוקרטיות, והאנטישמיות ביותר, של העיר", לדברי השחקנית דינה הלפרן. היא סיפרה כי הניצבים, שהגיעו בלבוש יהודי מאזורים אחרים בעיר, הותקפו לעיתים קרובות על ידי התושבים. בנוסף לעבודה באולפן, היו גם שבועיים של צילומי חוץ בפרבר קז'ימייז' בעל המראה המיושן.
קבלת הסרט.
"הדיבוק" הוצג לראשונה בקולנוע "ספינקס" בוורשה, שם הוקרן במשך שלושה חודשים. המוניטין של הבמאי מיכל ושינסקי הביא גם קהל לא-יהודי רב; היה זה הסרט היחיד בשפה שהצליח באופן מובהק גם בקרב הציבור הכללי. "הדיבוק" היה גם אחד הראשונים שדובבו לעברית, והוצג בארץ לראשונה בקולנוע "מגדלור" בתל אביב; דינה הלפרן דובבה את כל הדמויות הנשיות.
המבקרת הפולנית החשובה סטפניה זהורסקה התלוננה כי "הסרט הותיר טעם דוחה של קיטש פאתטי, ועם כל המסורות עליהן התבסס אין בו ולו סצנה אחת טובה." מבקר הניו יורק טיימס פרנק ס. נוג'נט כתב: "הסרט מייגע... ונפגם בשל חיפוש אינפנטילי אחר המיסטיות... מלא בטיפשות ובאמונות תפלות ריקניות."
שר התעמולה הגרמני יוזף גבלס צפה ב"הדיבוק" ב-18 בפברואר 1942. הוא כתב ביומנו: "בערב ראיתי את הסרט היהודי-פולני "הדיבוק", בקבוצה קטנה. הוא נועד לשמש כתעמולה יהודית. הוא נראה כה אנטישמי עד כי הנך נדהם עד כמה היהודים בורים לגבי עצמם ולגבי מה שדוחה בהם בעיני האחר ומה לא. כשצופים בסרט, מתברר שוב שהיהודים הם הגזע המסוכן ביותר בעולם. אין להרשות לעצמנו לחוש רחמים כלפיהם. יש להשמיד את האספסוף הזה, אחרת לא יהיה שלום בעולם."
ב-1976, עם הקמת המרכז הלאומי לקולנוע יהודי באוניברסיטת ברנדייס, גילו המייסדים כי העותק הזמין היחיד של "הדיבוק" היה בלוי ובאיכות נמוכה. הם החלו בחיפוש אחר עותקים באיכות גבוהה. לבסוף אותר תשליל ניטרוצלולוזה באיכות גבוהה בארכיון מכון הסרטים הבריטי, אם כי חסרו בו כמה קטעים. על בסיס עותק זה וכמה אחרים שהתגלו בארכיבים נוספים שוחזר הסרט בתהליך ממושך, וגרסה באיכות גבוהה הייתה מוכנה ב-1989.
סלמאן, מלך ערב הסעודית
סלמאן בן עבד אל-עזיז אאל סעוד (בערבית: سلمان بن عبد العزيز آل سعود; נולד ב-31 בדצמבר 1935) הוא מלכה השביעי של ערב הסעודית ובן לבית סעוד השולט במדינה. ביוני 2012 הוא מונה ליורש העצר לאחר מות אחיו נאיף ובינואר 2015 הומלך לאחר מותו של אחיו למחצה, המלך עבדאללה. משנת 2011 ועד 2015 שימש כשר ההגנה של הממלכה.
ראשית חייו.
סלמאן הוא הבן ה-25 של מלך ערב הסעודית אבן סעוד, והבן השישי של חסה בנת אחמד א-סודיירי. את חינוכו רכש בבית הספר לנסיכים בריאד, שאותו ייסד המלך עבד אל-עזיז על מנת להעניק חינוך לילדיו, שם למד דת ומדע מודרני.
תפקידים בממלכה.
לתפקיד השלטוני הראשון שלו, האמיר וראש העירייה של ריאד, מונה סלמאן ב-17 במרץ 1954. כשנה לאחר מכן מונה לראש עיריית ריאד במעמד שר בידי המלך סעוד. מתפקידו זה התפטר ב-25 בדצמבר 1960.
מושל מחוז ריאד.
ב-4 בפברואר 1963 מונה למושל מחוז ריאד, תפקיד בו החזיק עד שנת 2011. כמושל הוא תרם לפיתוח העיר מעיר בגודל בינוני למטרופולין מרכזי, ומשך אליה תיירים, מרכזי הון והשקעות זרות.
בינואר 2011, הורה על מעצרם של קבצני ריאד מפני שהם "מנצלים את אדיבותם של האנשים" לדבריו. כל הקבצנים הזרים גורשו מן המדינה והקבצנים המקומיים הוכנסו לתוכנית שיקום של משרד הרווחה הסעודי.
שר ההגנה.
ב-5 בנובמבר 2011 מונה סלמאן לשר ההגנה, בהחליפו את אחיו סולטאן. בו ביום מונה הנסיך סטאם בן עבד אל-עזיז למושל ריאד.
כשר הגנה, המשיך סלמאן בהתערבות הצבאית בבחריין על מנת לדכא את ההתקוממות במדינה, כחלק מן האביב הערבי. בנוסף, בעת כהונתו כשר ההגנה הצטרפה ערב הסעודית לארצות הברית ולמדינות ערביות אחרות במלחמה כנגד ארגון המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה.
יורש העצר.
ב-18 ביוני 2012 מונה סלמאן ליורש העצר לאחר מותו של אחיו, נאיף. במקביל הוא מונה גם לסגן ראש הממשלה. לפי סוכנות הידיעות רויטרס, מינויו לתפקידים אלה היה איתות מצד המלך עבדאללה שהרפורמות הזהירות שהוא ביצע יימשכו.
בנוסף, תמך סלמאן בעת כהונתו כיורש העצר בפילנתרופיה למדינות מוסלמיות עניות כגון סודאן, סומליה, בנגלדש ואפגניסטן.
מלך ערב הסעודית.
ב-23 בינואר 2015 התמנה למלך ערב הסעודית לאחר מותו של המלך עבדאללה.
ב-21 ביוני 2017 הודיע על הדחת יורש העצר, מוחמד בן נאיף, והחלפתו בבנו, מוחמד בן סלמאן אאל סעוד כיורש העצר הסעודי.
המלחמה בתימן.
במרץ 2015 הורה סלמאן להפציץ אווירית את החות'ים בתימן והרכיב קואליציה של כעשר מדינות מוסלמיות במלחמה כנגד החות'ים אשר הדיחו בשנת 2011 את נשיא תימן עבד רבו מנסור האדי משלטונו. בעקבות ההפצצות, ארגוני זכויות האדם מתחו ביקורת על סעודיה בטענה כי היא מפרה דיני מלחמה בהפצצותיה.
מלחמת האזרחים בסוריה.
ערב הסעודית תומכת בגלוי במורדים ובארגון אחראר א-שאם המקושר לאל-קאעידה.
איראן.
התחלת המשבר החמור בין איראן לסעודיה הייתה בספטמבר 2015, כאשר אירע אסון העלייה לרגל במכה שבו נהרגו כתוצאה של שעטה המונית כ-2,200 אנשים בחניקה, רמיסה או במחיצה. ניצול איראני מהאירוע, ששמו לא נחשף, אמר כי רק קומץ של חיילים סעודים סייעו להמונים שנרמסו. בנוסף, התמיכה הסעודית בשלטון בתימן ובמורדים בסוריה, בעוד שאיראן תומכת בחות'ים בתימן ובשלטונו של בשאר אל-אסד בסוריה והוצאתו להורג של מנהיג הדת השיעי הסעודי, נימר א-נימר בהאשמות לטרור גרמו למשבר להחריף עוד יותר.
יחסי חוץ.
במאי 2017, חתם על עסקאות עם ארצות הברית בשווי כולל של כ-300 מיליארד דולר, מתוכם עסקת נשק בשווי 110 מיליארד דולר, זאת במסגרת ביקורו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בערב הסעודית.
ב-5 ביוני 2017 החליט להחרים את קטר עקב "ערעור היציבות באזור והתמיכה בטרור".
חיים אישיים.
סלמאן בן עבד אל-עזיז אאל סעוד התחתן שלוש פעמים, ונולדו לו כ-13 ילדים.
בנו הבכור, פהד, מת מאי ספיקת לב בשנת 2001, בגיל 47, ובנו השלישי, אחמד, מת מהתקף לב בשנת 2002. בנו השני, סולטאן, היה מומחה מטען בטיסת מעבורת החלל דיסקברי STS-51-G, הערבי והמוסלמי הראשון בחלל בשנת 1985, ומשמש כראש המועצה הסעודית לתיירות ושימור אתרים, במעמד שר, החל מ-2009.
סלמאן עבר ניתוח בחוט השדרה בשנת 2010 בארצות הברית. מאוחר יותר עבר שבץ מוחי, שגרם לו לחולשה בשתי ידיו, וכיום הוא סובל גם משיטיון על רקע מחלת אלצהיימר.
ביולי 2020, המלך סלמאן עבר ניתוח מוצלח בכיס המרה.
אלטר קציזנה
באור הלכה
ברכת הניסים
אהרן וואלקין
ברווז משויש
ברווז משויש (בַּרְוָז מְשֻׁיָּשׁ, שם מדעי: Marmaronetta angustirostris) הוא מין יחיד בסוג Marmaronetta המשתייך לברווזים צוללים. הוא נקרא כך על שם צבעו ונוצותיו המזכירים משטחי שיש.
תיאור.
גודלו של הברווז המשויש הוא כ-39–42 ס"מ. הבוגרים בעלי גוון חום-צהבהב וכתמים בצבע בז', ועל עיניהם כתם שחור. הצעירים דומים אך בעלי כתמים בהירים רבים יותר. בתעופה הכנפיים נראות חיוורות ללא דפוס בולט.
תפוצה.
בעבר ברווז זה היה נפוץ באזור הים התיכון, אך כיום אזור הדגירה שלו מוגבל למספר מקומות בדרום ספרד, מערב אפריקה, וישראל. במזרח הוא שורד בביצות בדרום עיראק ואיראן, ובמספר מקומות מבודדים בטורקיה, ארמניה, אזרבייג'ן, עיראק, ובמערב סין. בית הגידול של הברווז המשויש הוא בשפלה, בה הם מטילים את ביציהם על בצמחייה גבוהה או על עצים. גודל התטולה נע בין 7 ל-10 ביצים.
הברווז המשויש נחשב לפגיע בעקבות ירידה באוכלוסייה אשר נגרמה על ידי הרס בתי הגידול וציד.
התנהגות.
הברווז המשויש הוא עוף חברותי, אפילו בתקופת הקינון. מלבד עונת הרבייה הלהקות קטנות בדרך כלל, אם כי דיווחו גם קבוצות גדולות בעת הנדידה. הברווזים המשוישים מלקטים את מזונם במים רדודים בעזרת ראשם או בצלילה. הם ניזונים בעיקר מאצות וחסרי חוליות החיים במים.
בישראל.
הברווז המשויש היה נפוץ בעמק החולה עד ליבוש הימה באמצע המאה ה-20. פעולה זו הביאה לקריסת האוכלוסייה במקום ובכלל, ונותרו רק כמה עשרות בודדות של זוגות שדוגרים כיום באגמון חולה. בישראל, כמו בעולם כולו, מוגדר הברווז המשויש כמין בסכנת הכחדה. לאחר עונת הקינון, עוזבים רוב הפרטים את עמק החולה ונודדים דרומה.
חיים וואלקין (וולוז'ין)
מאריו מנדזוקיץ'
מערת גמל