לאור העובדה שהקודו תופס מקום חשוב בכלכלה הנמיבית ובעקבות ההפסדים הכבדים לענף התיירות והציד, מיגור הכלבת אצל המין באמצעות חיסון נמצא בעדיפות גבוהה אצל ארגונים ממשלתיים ופרטיים בנמיביה, ופרויקטים העוסקים בחקר הכלבת זוכים לתמיכה צמודה מהאיחוד החקלאי הנמיבי, איגוד החקלאים הבודדים, האגודה לציד מקצועי בנמיביה, קרן ההשקעות הסביבתית, ואף מחוות ציד פרטיות שתורמות קודואים לצורכי מחקר; בתחום זה, ישנו גם שיתוף פעולה הדוק עם מכוני מחקר ואוניברסיטאות בדרום אפריקה הסמוכה עקב החשש להתפשטות הכלבת ולפגיעה באוכלוסיות הקודו הדרום-אפריקניות, וכן סיוע מארגוני שימור ומכוני מחקר בגרמניה וארצות הברית. החיסון הרגיל מפני הכלבת שבו נעשה שימוש עבור האדם ובעלי חיים אחרים יעיל אף אצל הקודו, אולם לצד הבואש, הקודו נמצא כיונק חריג בכך שהצלחת החיסון אצלו תלויה בדרך שבה בוצע. עיקר המחקרים אודות חיסון הקודו בוצעו על ידי אוניברסיטת נמיביה בוינדהוק בשיתוף עם מכון ביולוגי גרמני, וכן על ידי הברית למהפכת אפריקה הירוקה (Agra) הנתמכת על ידי קרן ביל ומלינדה גייטס; ניסויים שבוצעו במהלך המחקרים הללו על קודואים, מצאו שקיימות שתי אפשריות חיסון עבור הקודו אשר רק אחת מהן נמצאה יעילה:
החיסון הזריקתי והאוראלי נעשה באמצעות שיטות שונות:
1. ירי ממסוק
בשיטה זאת, מסוק קל המאויש על ידי טייס וצלף דולק בעקבות קבוצות קודואים בגובה נמוך, וברגע המתאים, הצלף במושב האחורי יורה בקודו חץ המזריק את החיסון נגד הכלבת. החיסון באמצעות מסוק נעשה ברחבי נמיביה בעיקר על ידי חברת הרפואה הוטרינרית Wildlife vets namibia (- הווטרינרים של חיות הבר בנמיביה) שלה התמחות רבה בכל הקשור לטיפול, חיסון או העברה של חיות בר, ונמצא כשיטה היעילה ביותר לחסן עדרי קודו בהתחשב בכך שחיסון אוראלי איננו אפשרי עדיין; הפעולה העדיפה היא חיסון מונע בתדירות של פעם או פעמיים בשנה עוד לפני הופעת הכלבת, אולם אף לאחר ההתפרצות, חקלאים מדווחים על עצירה מוחלטת של הכלבת בתום 10–14 ימים לאחר החיסון. החיסרון העיקרי בחיסון ממסוק הוא העלות הגבוהה במונחים מקומיים: עלות של שעת מסוק היא כ-6,800 דולר נמיבי (בסביבות 500 דולר אמריקני), מלבד עלות חיצי החיסון העומדת על כ-140 דולר נמיבי לחץ אחד (כ-10 דולר אמריקני); בנוסף, בחוות שבהם הפלורה עשירה בסבך ושיחים, זמן איתור הקודואים ממסוק מתארך באופן משמעותי וישנה סבירות גבוהה שהמסוק יפספס חלק מהם. על מנת להוריד עלויות, נהוג בחוות ציד לבצע באמצעות המסוק חיסון כולל של כל חיות הבר בחווה (קודו, אילנד, אנטילופת סוס, אימפלה, קובוס, ג'ירפה, פיל, וכו'), ולטענת החברה הווטרינרית בנמיביה הספק החיסון שלה עומד על כ-110 חיות לשעת מסוק אשר מוריד את העלות הכוללת ל-200 דולר נמיבי לחיה (15 דולר אמריקני). כדי להתמודד עם בעיית איתור הקודואים באזורים סבוכים, המסוק טס באזורים אלה בגובה נמוך מאוד ולהבי הרוטור גורמים בדרך כלל למנוסת הקודואים מאזורי המסתור שלהם.
2. לכידה בבומה
בשיטה זאת, משתמשים במסוק על מנת לגרום למנוסת עדר לתוך הבומה , שהיא סוג של מכלאה אפריקנית ענקית וזמנית לחיות בר המורכבת ממוטות ויריעות בד חזקות. לכידת קודו בבומה עבור חיסון ספציפי נגד כלבת לא נפוצה עקב העלות הגבוהה כמו גם החשש מפני פציעות ותמותה מלחץ, אך בכל זאת, נעשה בה שימוש במטרה ללכוד קודואים חיים עבור מחקרי הכלבת, וכן על מנת לבצע בדיקות רפואיות מקיפות.
3. פתיונותבשיטה זאת, החיסון מועבר באמצעות פתיון המכיל את נוגדני הכלבת ונתלה על ענפי עצים ושיחים הנאכלים על ידי הקודו. מאחר שמדובר בחיסון אוראלי - שכפי שצוין לעיל - ספיגתו בגוף דרך הפה טרם הצליחה, היעילות שלו נגד הכלבת אינה אפקטיבית; אף על פי כן, השימוש בפתיונות נחקר רבות על ידי Agra ואוניברסיטת נמיביה בתקווה שתחל התקדמות בנושא ספיגת החיסון דרך הפה. הסיבה לכך היא שהפתיונות נחשבים לאמצעי המועדף ביותר לטיפול במגפת הכלבת הן מבחינת רווחת בעלי החיים (ירי חיצים עשוי לגרום לדחק אצל הקודו), ובפרט עקב היותם פתרון חסכוני וזול משמעותית השווה לכל נפש. מחקרים של הגופים הנזכרים, פיתחו 4 סוגים של פתיונות שמרכיביהם נבחרו בקפידה בהתאם להעדפות המזון של הקודו בטבע. נמצא, שפתיון המבוסס על ג'לטין מעורב עם פיסות מגוררות של תרמילי שיטת הגמל ("Vachellia erioloba") היה הפתיון האהוד ביותר על הקודו ואף אותר על ידו בפרק זמן קצר יותר מפתיונות אחרים. אם תהיה פריצת דרך בתחום החיסון האוראלי אצל הקודו, שיטה זו תהפוך לדרך העיקרית במיגור הכלבת אצל אוכלוסיית הקודו בנמיביה.
קישורים חיצוניים.
מידע כללי:
תמונות:
סרטונים ביוטיוב:
אנטילופת סוס כחולה
אנטילופת סוס כחולה (שם מדעי: "Hippotragus leucophaeus"), המכונה גם ראם כחול או בלובאק, היא מין אנטילופה גדולה בתת-משפחת הראמים שהייתה חיה בעבר באפריקה והוכחדה מן העולם. למרות שהיא היונק האפריקני הראשון שהוכחד על ידי האדם בתקופה המודרנית, היא אינה מוכרת כל כך כזברת הקואגה למשל. אנטילופה זאת התגלתה לראשונה ב-1719 וסווגה בתת-משפחת הראמים על ידי הזואולוג הגרמני פיטר סימון פאלאס בשנת 1766. היא דמתה במבנה גופה לקרובותיה אנטילופת סוס שחורה (סייבל), ואנטילופה סוסית קצרת קרן (רואן), אך הייתה קטנה יותר. מקור שמותיה הוא בצבע פרוותה, שעל פי תיאורים היה אפור-כחלחל עד כסוף. בשל כך, היא קרויה גם אנטילופה כחולה - שם שלעיתים משמש ככינוי לנילגאי.
אנטילופות אלה היו אנדמיות לאזור הכף הדרום מערבי של הסוואנות הדרום אפריקניות, אבל חפירות ארכאולוגיות מעידות על כך שבתקופות מוקדמות יותר הן היו נפוצות גם באזורים המזרחיים. תזונתן הייתה מבוססת בעיקר על עשבים שונים ולעיתים גם על שיחים. האירופים נתקלו לראשונה באנטילופות הכחולות בתחילת המאה ה-17, וכבר אז דיווחו שהם די נדירות. למרות שבשרם לא היה טעים, המתיישבים החדשים צדו אותן בשקיקה תוך כדי השמדת בית גידולם למטרות חקלאות. הן ככל הנראה נכחדו בסביבות 1800 - פחות ממאה שנה לאחר גילויים, או על פי דיווחים אחרים ב-1850. מהאנטילופות הכחולות נותרו במוזאונים באירופה רק מספר פוחלצים, גולגולות וקרניים, וכן עצמות.
תיאור.
כפי שאופייני למיני האנטילופות הסוסיות, גם לאנטילופה הכחולה היו זוג קרניים ארוכות וכבדות בצורת חרב מעוקלת, אך הן היו הקטנות ביותר משלושת המינים. מיקום הקרניים היה ממש מעל העיניים, עד שזה היה נראה כאילו הן יוצאות משם. הקרניים צמחו בסמיכות אחת לשנייה, והן נשארו כך לכל אורך הקרן עד לקצוות; לעיתים בחלק העליון הן היו מתפשטות לצדדים. מהבסיס ועד החלק העליון הקרן הייתה די עבה, והפכה לדקה יותר בקצוות. הקרן צמחה בזווית כמעט ישרה לחלוטין מהגולגולת כלפי מעלה, ולאחר מכן התעקלה אחורה בדומה לקרני ראם סהרה. עם זאת ברוב המקרים הקרן גם הייתה מתעקלת בעדינות ללא פיתול מטה לכיוון הכתפיים - ויוצרת מבנה בצורת קשת.
הקרניים היו מחורצות בכבדות עם 35-20 טבעות גדולות מתחילת הקרן ועד סופה, דומות מאוד לאלה של אנטילופת רואן (50-20 טבעות). הקרן הסתיימה בשפיץ חד חלק, שהפך את קרניה לקטלניות ביותר. לעומת הרואן והסייבל הקרניים של האנטילופה הכחולה היו דקות יותר. צבע הקרניים היה שחור, שחור כחלחל, ואפור או חום כהה. הן לזכרים והן לנקבות של האנטילופה הכחולה היו קרניים, אך כפי שצפוי אלו של הזכרים נטו להיות גדולים, כבדים וארוכים, ובעלות מבנה מעוגל יותר; הקרניים של הנקבות היו לעיתים באותו אורך פחות או יותר, אך דקות וקלות ב-20-10% משל הזכרים.
הפרווה הדלילה של האנטילופה הכחולה הייתה מורכבת משערות קצרות ומבריקות, כשעל פי התיאורים צבעה היה אפרפר כסוף או כחלחל בהיר\כהה - מה שנתן לה את שמה. לאחר המוות הפרווה הייתה מאבדת במקצת את צבעה ונטתה לצבע אפרפר בהיר. למרות שמרבית האנשים שצפו באנטילופות הכחולות דיווחו על צבע פרווה כחלחל ואף הציורים של האנטילופה באותה תקופה תיארו אותה עם גוון אפרפר או כחלחל, כל הפוחלצים שהשתמרו כיום אינם מראים זאת. עם זאת יש לקחת בחשבון שאצל בעלי חיים רבים השערות נוטות לנשור לאחר המוות, וזה עלול לקרות גם במקרים של פחלוץ גרוע כפי שהיה בתקופה ההיא לעומת היום.
ישנן שתי תאוריות בקשר לצבע הפרווה: העור הכהה של האנטילופה השתקף דרך השערות הדלילות אצל פרטים מבוגרים בדומה לאיילנד מצוי ויצר מראה כחלחל; או שהצבע נגרם מכיוון שהפרווה של האנטילופה הייתה מורכבת משערות שחורות וצהובות.
לאנטילופות הכחולות לא היו סימוני פנים בולטים כשל הרואן והסייבל, אך היה להן כתם גדול בצבע חום אדמדם כהה או בהיר, שהשתרע על פני המצח והחוטם והפך לחיוור יותר באזור השפתיים והלחיים. היו להם כתמים לבנים דהויים מעל העיניים בצורת גבות או משקפיים, ומכל אחת נמשך פס לבן דק שלא התחבר לשפתיים. אזור הצוואר היה בצבע אפרפר בהיר.
הבטן שלהם הייתה לבנה חיוורת, אך זה לא בלט כל כך כשל הסייבל ובכלל הצבעים די התמזגו. הזכרים דמו לנקבות עד גיל שלוש שנים, ולאחרי זה הפכו לחיוורים מאוד בניגוד לאנטילופות אחרות שמתכהות. לעגלים צעירים ולפרטים שמתבגרים הצבע הכללי של הפרווה היה חום בהיר, והסימונים בפנים כמעט ולא נראו.