כבר בספרו המוקדם (1847) הניח בול את יסודות האלגברה הבוליאנית. הוא מדגים כיצד לתרגם היסקים אריסטוטליים מסורתיים למשוואות בוליאניות פשוטות ומסביר מדוע כל המסקנות התקפות מסורתית (ורבות אחרות, תקפות לא פחות) אינן אלא פתרונות פשוטים למשוואות שכאלה. בספר מוצגים לראשונה בהיסטוריה כמה ממונחי היסוד של תורת ההגיון המודרנית ובראשם יקום השיח, הקבוצה הריקה וכן המשלים של קבוצה. בעזרת מונחים אלה מרחיב בול משמעותית את תחום חלותה של הלוגיקה האריסטוטלית, אשר למעשה התיימרה לעסוק עד אז רק בשמותיהן של מהויות. למעשה, כדבריו במבוא לספר, ביקש בול להכריע ויכוח ער שנערך בימיו בין אלו שסברו שהלוגיקה המסורתית שונה עקרונית מן המתמטיקה (משום שעניינה, לכאורה, הוא מהויות ולא אקסטנסיות גרידא) ובין אלו שסברו שכל האמיתות המסורתיות אינן אלא אמיתות צורניות בסיסיות. בול כונן לראשונה בהיסטוריה מערכת היסקים אקסטנסיונאלית ובכך פטר את הלוגיקאי המסורתי משימוש באינטואיציות חוץ-לוגיות, בניסיון לשמור על תחומה של הלוגיקה. יחד עם ספרו של דה מורגן (שנתפרסם באותו החודש ממש) מהווה ספר זה את ההרחבה המשמעותית הראשונה של הלוגיקה המסורתית. ברטראנד ראסל ראה ספר זה כספר הראשון, הלכה למעשה, בתורת ההגיון והוא כינה את בול בתואר אבי הלוגיקה המתמטית. בספרו המאוחר (1854) מרחיב בול בעיקר על אפשרות יישומה של הלוגיקה שלו גם כתורת הסתברות וכן העניק נופך מלומד ועושר היסטורי ופילוסופי להישגיו המוקדמים.
עבודותיו השפיעו רבות על חוקרים שבאו בעקבותיו, ובהם אוגוסטוס דה מורגן, ויליאם סטנלי ג'בונס, צ'ארלס פירס, ארנסט שרדר, ברטראנד ראסל, קלוד שאנון נורברט וינר, ורבים אחרים. חלקם השלימו את הפיכתה של תורת בול לאלגברה הבוליאנית המודרנית (ג'בונס, פירס, שרדר, הנטינגטון) חלקם ראו בו מבשר ראשון של הלוגיקה המתמטית שאותה פיתחו (ראסל) וחלקם יישמו את ממצאיו לפיתוח תורות חדשות, כגון הקיברנטיקה (וינר, שאנון) ותורת האינפורמציה (שאנון).
חיל הים הישראלי
ראמן
ראמֶן (בקאטאקאנה: ラーメン, בקאנג'י: 拉麺, ברומאג'י: rāmen) היא מנת מרק אטריות יפנית. ישנן מספר גרסאות למאכל, אך משותף בכולן הן איטריות חיטה דקות, לרוב בציר עוף או חזיר, אם כי ישנן גרסאות עם ציר מרוכז דמוי רוטב (הנקראות לעיתים "ראמן קייצי") וגרסאות בציר טבעוני. מעל האטריות נהוג להוסיף מגוון תוספות, לפי סגנון המנה. בין התוספות ניתן למצוא חזיר בסגנון ברביקיו סיני (צ'אשו ), אצות, ביצה קשה למחצה, בצל ירוק, נבטי שעועית ועוד. לכל מחוז ביפן סגנון ראמן משלו: מהטוֹנְקוֹטסוּ ראמן (tonkotsu) של מחוז קיושו עד למיסו ראמן של האי הוקאידו.
מכיוון שמקור המנה הוא סיני, מנות דומות מוגשות בארצות רבות שהושפעו מהתרבות הסינית, למשל קוריאה, שם נהוגה מנה דומה בשם ראמיון.
היסטוריה.
מקור הראמן לא ידוע, חלק סבורים שהוא הובא ליפן מסין, בעוד חלק טוענים שהראמן הומצא ביפן בתחילת המאה ה-20. ישנן מספר השערות למקור המילה ראמן. אחת מהן היא שמקור המילה ראמן בצירוף הסיני- 拉麺 (לָה מיאָן), שמשמעותה "אטריות בעבודת יד". השערה נוספת היא כי מוצאה הוא בצירוף 老麺 (לאוֹ מיאָן), שמשמעותה "אטריות ישָנות". עוד השערה היא שמקורה בצירוף 鹵麺 (לוּמיאָָן), אטריות שבושלו ברוטב סמיך ומעומלן. ההשערה הרביעית למקור המילה היא 撈麵 (לאוֹ מיאָן), שמשמעותה לדלות והיא מתייחסת לשיטת הבישול של האטריות: טבילתן במים רותחים לפני שדולים אותן בסלסלה.
בסביבות שנת 1900, עגלות המגישות אוכל סיני בסגנון גואנגדונג ושאנגחאי הציעו מנת ראמן פשוטה, כמה תוספות בציר עצמות חזיר כמו גם ג'יאוזי. עם תחילת תקופת שווה, שהחלה בשנת 1926, הראמן הפך למנה פופולרית לארוחות מחוץ לבית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקמח שיובא מארצות הברית סחף את השוק היפני. כוחות מזוינים יפניים חזרו מסין וממזרח אסיה, ורבים מהם החלו להכיר את המטבח הסיני ולאחר מכן הקימו מסעדות סיניות ביפן. אכילת הראמן בתקופה הפופולרית שלו עדיין נחשבה למאורע מיוחד שהצריך אכילה מחוץ לבית.
בשנות ה-50 החלו לקרוא לאטריות הראמן "צ'וקה סובה" (中華そば, רומאג'י: "chūka soba," מילולית": "אטריות סובה סיניות")" או פשוט "ראמן", במקום שמם הקודם "שינה סובה" (支那そば, רומאג'י: "shina soba") שמשמעותו דומה, מכיוון שהביטוי "שינה" ("סיני") החלה לשמש בהקשרים גזעניים.
בשנת 1958, אטריות ראמן יבשות להכנה מהירה הומצאו על ידי מומופוקו אנדו, המייסד ויושב ראש הטאויווני-יפני של חברת "מזון ניסין", המייצרת אטריות ראמן להכנה מהירה. משאל שערך הביא לתוצאה שבה רוב הציבור היפני כינה את אטריות הראמן להכנה מהירה כהמצאה היפנית הגדולה ביותר של המאה ה-20.
בתחילת שנות השמונים הראמן הפך לסמל תרבותי יפני ולמאכל הלאומי של יפן ונלמד מנקודות מבט רבות. במקביל, סוגי ראמן מגוונים ומקומיים יצאו לשווקים. מוזיאון הראמן נפתח ביוקוהמה בשנת 1994.
ראמן בתרבות הפופולרית.
בקולנוע.
תהליך ההכנה והאכילה של מרק הראמן שיחק תפקיד מרכזי בסרט היפני טאמפוֹפוֹ, קומדיה על שני נהגי משאית העוזרים לאלמנה טאמפופו עם דוכן הראמן הכושל שלה. הסרט אף תואר על ידי יוצרו ומבקרי קולנוע כ"מערבון הראמן הראשון", כמחווה לז'אנר מערבוני הספגטי.
גם ראמן, וגם מוזאון הראמן ביוקוהמה מופיעים בקומדיה הרומנטית האמריקאית-יפנית ביכובה של בריטני מרפי, המשחקת אשה אמריקאית הנשארת לבד בטוקיו לאחד היפרדותה מבן זוגה.
בטלוויזיה.
הסדרה נארוטו וגיבורה הראשי קרויים על שם אחת התוספות הפופולריות לראמן באזור טוקיו, מאכל הנקרא נארוטומאקי (ביפנית: 鳴門巻き). בנוסף, ראמן בסגנון טוקיו עם נארוטומאקי הוא המאכל האהוב על הדמות הראשית בסדרה.
בסדרה "דרגון בול סופר" אחד המאכלים שוג'יטה נותן לוויס ובירוס לאכול אטריות ראמן יבשות להכנה מהירה (מעין "מנה חמה"). הוא אף מכנה אותה כ"האוכל הכי טוב בעולם".
מפלצת הספגטי המעופפת.
בדת הפסטפארי, דת פארודית הסוגדת למפלצת הספגטי המעופפת, נהוג להחליף את המילה אמן במילה ראמן, בגלל הדמיון במצלול ומשמעות המילה הקשורה באטריות.
חיל הרגלים הישראלי
ג'ק דז'ונט
ג׳ק דז'ונט (באנגלית: Jack DeJohnette; נולד ב-9 באוגוסט 1942) הוא מתופף, פסנתרן ומלחין ג'אז אמריקאי.
חייו ויצירתו.
ג'ק דז'ונט נולד בשיקגו ולמד תיפוף ופסנתר. בתחילת דרכו ניגן עם הפסנתרן קית' ג'ארט בלהקתו של צ'ארלס לויד. ב-1968, בפסטיבל הג'אז במונטרה, ניגן עם ביל אוונס בקונצרט שהקלטתו זכתה בפרס גראמי לאותה שנה לאלבום ג'אז אינסטרומנטלי. משנת 1969 ועד 1972 ניגן עם הרבי הנקוק (פסנתר) ורון קרטר (קונטרבס) בלהקתו של מיילס דייוויס, בין היתר הקליט עם הרכב זה את התקליט "Bitches Brew". בשנות ה-70 הקליט במספר חברות תקליטים שהבולטת בהן היא ECM, בה שימש גם כנגן אולפן. בנוסף הקליט בבלו נוט, פרסטיג' ו-MCA Records.
דז'ונט נודע בכושר האלתור שלו ובשילוב שהוא עושה בין מרכיבי ג'אז חופשי ומקצבי רית'ם אנד בלוז. לרוב הוא מתופף ולעיתים משלב קטעי נגינה בפסנתר.
מאז שנות השבעים הוביל דז'ונט מספר הרכבים. בהם: קומפוסט, הרכב ג'אז-רוק עם שני מתופפים, כיוונים (Directions) עם ג'ון אברקרומבי בגיטרה ואחרים, כיוונים חדשים (New Directions) עם אברקרומבי, לסטר בוי (חצוצרה) ואדי גומז (בס), Gateway עם אברקרומבי ודייב הולנד ועוד.
מאז 1980 הוא חבר בשלישיית הסטנדרטים של קית' ג'ארט עם ג'ארט בפסנתר וגרי פיקוק בבס והוציא עמם מספר תקליטים רבי-מכר.
מאז 2003 הוא חבר שלישיית "Trio Beyond" עם ג'ון סקופילד בגיטרה ולארי גולדינגס באורגן חשמלי ושלישיית ברוס הורנסבי, עמה זכה ב-2009 בפרס גראמי עבור האלבום "Peace Time".
חיל השריון הישראלי
חיל התותחנים הישראלי
ג'ק דה ז'ונט
חיל החימוש הישראלי
לא בגדתי
השפלה (פירושונים)
ערוץ החדשות הייעודי
ערוץ החדשות הייעודי הוא ערוץ טלוויזיה שהיה אמור לקום בתחילת המאה ה-21 בישראל ולאחר מאבקים משפטיים ארוכים לא עלה לבסוף לאוויר. הערוץ היה חלק מחבילת ערוצי הטלוויזיה הייעודיים שהיו אמורים לקום בארץ בתחילת המאה ה-21 ואשר כולם לבסוף קמו, למעט ערוץ החדשות הייעודי.
הערוץ, שהיה אמור להיות משודר ללקוחות הכבלים והלוויין באפיק מספר 7, היה אמור להיות ערוץ חדשות ישראלי ולשדר תוכניות אקטואליה ומהדורות חדשות מהארץ ומהעולם במשך כל שעות היום. במכרז לערוץ נקבע כי הכנסות הערוץ יגיעו ממכירת תכנים ומפרסומות וחסויות.
רקע להקמת הערוץ.
באוגוסט 1997 אישרה הממשלה את דו"ח ועדת יוסי פלד, שהוקמה להכנת הצעה להרחבת מערך שידורי הטלוויזיה והרדיו לציבור וארגונו מחדש. הדו"ח המליץ לאמץ מדיניות חדשה ליצירת שוק חופשי של תקשורת אלקטרונית, אשר תושתת על העיקרון של "שמיים פתוחים" לכל. הוועדה המליצה על מתן רישיונות לשידורי לוויין ישירים לבית הצרכן (טלוויזיה מלוויינים - YES), הקמת ערוץ מסחרי נוסף (בהמשך ערוץ 10) והקמת חמישה או שישה ערוצים ייעודיים – בשפה הערבית, לדוברי רוסית ואמהרית, למורשת ישראל, ערוץ של מוזיקה ישראלית, ערוץ חדשות ומידע, שימומנו כולם מפרסומת מסחרית.
בשנת 1998 פרסם משרד התקשורת, באמצעות המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין, את המכרז למיון מוקדם להקמת חמישה ערוצים ייעודיים שמימונם מפרסומות ומטרתם לפנות לפלחי אוכלוסייה מסוימים ולא לכלל האוכלוסייה כמו בערוצי הברודקאסט. ההחלטה כללה הקמה של ערוץ בערבית (הלא TV), ערוץ חדשות, ערוץ ברוסית (ערוץ 9), ערוץ מוזיקה (ערוץ 24) וערוץ המורשת (ערוץ 20).
בתחילת המאה ה-21 החל משרד התקשורת לפרסם את המכרזים לערוצים הייעודיים. כיום (2014) קמו ארבעה מתוך חמשת הערוצים הייעודיים. ערוץ החדשות לא החל לשדר כלל.