לאחר עדותה, בה הגנה על המתלוננת, הותקפה טהון על ידי הנאשם. היא הגיבה על ההאשמות מעל דפי העיתונות. "בתור אחת מאלה שכל מהלך המשפט ברור וידוע להם, מוצאת אני חובה להעיר את דעת הקהל על האמצעים שבהם אחז הרלינג להשפיע על השופטים והקהל לפני פסק הדין. אם יש לו העוז לצאת עוד לפני הקהל אחרי פסק הדין, הרי הוא מתכוון להקל בכבוד המשפט", וציינה כי "הצדק אינו נושא פנים לשום אדם ולשום מפלגה".
בנה רפי טהון כתב בספרו כי היה זה צעד יוצא דופן וחריג בתקופה ההיא שאישה תצא במכתב גלוי ונזעם לעיתון, ומכיוון שהייתה רגישה מאוד לבעיות האישה בכלל ולניצול נשים בפרט, לא היה זה פלא שבחרה להעיד ואף לפרסם ברבים את עמדותיה הנחרצות בשאלה זו.
פעילותה הפוליטית בוועד הזמני של יהודי ארץ ישראל.
בשנת 1918 נבחרה כחברה ב"ועד הזמני של יהודי ארץ-ישראל", גוף ביצועי שעיקר תפקידו היה ריכוז ההכנות הנדרשות לקראת הבחירות לאספת הנבחרים. בישיבה של הוועד הזמני שהתקיימה ב-17 ביולי אותה שנה הוחלט על הגדלת מספר חברי הוועד וניתן ייצוג ל"אגודת הנשים לשיווי זכויות האישה" שבחרו בה לייצגן. עיקר פעילותה בוועד היה קידום שוויון זכויות לנשים ובעיקר על הזכות לבחור ולהיבחר. היא הייתה האישה היחידה שכיהנה כחברה מן המניין בוועד, ועד מותה הספיקה להשתתף בתשע אסיפות.
ב-17 באפריל 1919 התקיימה ישיבה של ועד הצירים בשיתוף עם הוועד הזמני במטרה לקבוע מתי לקרוא ל"אספה המייסדת". על סדר היום עמדה שאלת דחיית הבחירות מחשש שהחרדים יסרבו להשתתף בהן ובכך יובילו לפילוג. אחת השאלות הבוערות הייתה שאלת זכות הבחירה לנשים. הנציגים החרדים טענו שהחוגים הדתיים הם הרוב ביישוב ורק מיעוט תומך בזכות בחירה לנשים. היא התנגדה לטענה לפיה יש להתחשב ברוב המספרי של הנשים היהודיות הטוענות נגד זכות הבחירה לנשים. היא נימקה זאת בכך שהנשים החרדיות במאה שערים אינן ציוניות ואין להשוות אותן לנשים שעלו לארץ משאיפות ציוניות. בשונה מעדה מימון שהביעה עמדה נחרצת בנושא, הציעה שרה טהון פשרה לפיה נשים תוכלנה להיבחר רק ביישובים שיתמכו בזכותה של האישה לכך: "כל אשה אשר תבחר – יש לה רשות להיכנס לאספה המייסדת". היה זה גם בהשפעתו של בעלה, יעקב טהון.
על אף דעתה הנחרצת ומלחמתה המתמדת למען שוויון זכויות לנשים ניסתה למצוא פשרה כדי לשמור על שלמות היישוב היהודי. פרופ' מרגלית שילה מראה כי הסכמתה של טהון להצעת בן זוגה לדחות את מימוש זכות הבחירה לנשים היה אחד הגורמים לדחייתה על ידי פמיניסטיות אחרות באותה תקופה, לצד מתחים אידאולוגיים ויריבות אישית.
נשים השתתפו לראשונה כבוחרות ונבחרות, בבחירות לאספת הנבחרים הראשונה שנערכו ב-19 באפריל 1920. שבע צירות נכנסו לאספת הנבחרים הראשונה מטעם רשימת הנשים ועוד שבע צירות ממפלגות העובדים. 14 צירות אלו היוו 4.5% ממספר הנבחרים הכללי.
טהון לא הספיקה להשתתף בבחירות הראשונות. היא נפטרה כשלושה שבועות לפני כן. זכרה הועלה במושב הראשון של אספת הנבחרים שהתכנס בירושלים כחצי שנה אחרי מותה. במושב השלישי של אספת הנבחרים הראשונה אושר חוק הבחירות על יסוד שוויון לאיש ולאשה. הבחירות לאספת הנבחרים השנייה נערכו ב-5 בדצמבר 1925 ללא השתתפות החרדים. רשימת הנשים שינתה את שמה ל"התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בא"י" והכניסה 13 צירות.
מותה והנצחתה.
בחורף תר"פ חלתה שרה טהון בקדחת. היא נפטרה בי' ניסן תר"פ (1920) ונקברה בבית הקברות הישן בתל אביב. היא השאירה אחריה שני בנים ובת. על קברה נחקקו המילים: "מייסדת התאחדות הנשים העבריות לשווי זכויות בא"י".
מותה פורסם בעיתון הארץ על ידי מרדכי בן הלל הכהן וכך נכתב:
מודעות האבל מעידות על ההערכה הרבה לפעילותה הפילנתרופית והפוליטית. בין מפרסמי מודעות האבל ניתן היה למצוא את הוועד הזמני, ועד הצירים, בית משפט השלום העברי, ועדי מורים, אגודות נשים, מרכז בעלי מלאכה וארגונים רבים נוספים. ועד הצירים כינה אותה: "האישה העברייה שהקדישה את כל חייה לתחיית עמנו בארצנו".
חסיה סוקניק אשר ספדה לה אמרה כי:
בשנת תרפ"ב ראה אור לזכרה הקובץ "עלים" בהוצאת התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל. עדה מימון כתבה שם:
בהקדמה לספרו על אמו כתב בנה רפי טהון:
משפחת טהון פנתה לעירית ירושלים לקרוא רחוב על שמה, אך במקום רחוב על שמה של שרה טהון, הוסיפה העירייה את שמה לרחוב על שם בעלה בכותרת משנה. רחוב יעקב ושרה טהון בירושלים נמצא בשכונת קריית היובל.
ארמון בודה
ארמון בודה (בהונגרית: Budavári Palota - "ארמון טירת בודה") הוא ארמון המלוכה ההיסטורי של מלכי הונגריה. בעבר נקרא גם הארמון המלכותי (Királyi-palota) והטירה המלכותית (Királyi Vár). הארמון בנוי בקצה הדרומי של גבעת הטירה בבודפשט כשמצפונו שוכן אזור או רובע הטירה (Várnegyed) הידוע בסמטאותיו, בנייניו וכנסיותיו מימי הביניים, העת החדשה המוקדמת והמאה ה-19
כיום נמצאים בארמון שלושה אתרי תיירות מרכזיים: הגלריה הלאומית של הונגריה, הספרייה הלאומית על שם סצ'ני, אחת משתי הספריות הלאומיות של הונגריה, והמוזיאון לתולדות בודפשט.
הארמון הוא חלק מאתר מורשת עולמית שהוכרז בבודפשט ב-1987.
היסטוריה.
ימי הביניים.
המשכן המלכותי הראשון בגבעת הטירה נבנה על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה בין השנים 1247 ו-1265 אך לא ברור אם במיקום הנוכחי של הארמון או צפונה ממנו. החלק העתיק ביותר בארמון הנוכחי נבנה במאה ה-14 על ידי שטפן, דוכס סלאבוניה, אחיו הצעיר של לאיוש הראשון, מלך הונגריה. מתקופה זו נותרו רק יסודות מגדל הידוע כמגדל שטפן (István-torony). ארמונו של לאיוש נבנה בסמוך למגדל.
זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הרחיב משמעותית את הארמון וחיזק את ביצוריו והוא הפך כנראה לארמון הגותי הגדול ביותר באירופה בימי הביניים המאוחרים ובודה הייתה למרכז חשוב של האמנות הגותית. הבנייה הסתיימה ברובה בשנות ה-20 של המאה ה-14 אם כי חלק עוד נמשך עד מותו של זיגמונד ב-1437. בשנה זו גם נזכר הארמון לראשונה בכתובים.
הבנייה נמשכה בימיו של המלך מתיאש הראשון, מלך הונגריה. הקפלה המלכותית ששרדה נבנתה כנראה בתקופה זו. בשנותיו האחרונות החל מתיאש בבניית ארמון בסגנון הרנסאנס בצמוד למבנים הקודמים, בנייה שנמשכה בימיהם של יורשיו. שרידים משמעותיים מתקופה זו הם הביצורים המעוגלים מדרום לארמון הנוכחי.
הכיבוש הטורקי והשלטון האוסטרי.
ב-1526 עם הכיבוש הטורקי לקח איתו הסולטאן סולימאן המפואר פסלים וספרים מהארמון, אך הבניין נשאר שלם, אף על פי שבודה נשרפה ונבזזה. במצור נוסף של הטורקי ב-1529 נפגע הארמון קשות. אף על פי שסופרים טורקים כתבו על יופיו של הארמון הוא שימש בתקופת הכיבוש הטורקי כקסרקטין, מחסן ואורווה. ב-1686 במהלך מצור קשה של כוחות בית הבסבורג נחרב רוב הארמון ונותרו רק שרידים. עדויות טוענות שפיצוץ המגדל המרכזי בו שמרו הטורקים אבק שרפה הרג 1500 אנשים ויצר גל מים אדיר בדנובה. לאחר מכן הלך האזור ונהרס עד שב-1715 נהרס סופית הארמון. באותה שנה נבנה במקומו ארמון קטן אך עבודות על ארמון בקנה מידה גדול החלו בימי מריה תרזה בשנת 1749. מכיוון שמריה תרזה לא תכננה להשתמש בארמון כארמון מלכותי הוא שימש במשך השנים כמגורי נזירות ומשכן לאוניברסיטה.
מסוף המאה ה-18 ועד 1848 שימש הארמון כמשכן הפלטין האוסטרי בהונגריה אך רובו המוחלט נשרף בזמן המרד ההונגרי של 1848. קריפטת הקבורה של הפלטינים בתוך הארמון היא החלק הפנימי היחיד בארמון ששרד את מלחמת העולם השנייה וקיים גם היום. הארמון נבנה מחדש בין 1850 ל-1856 וב-1867 הוכתר בארמון פרנץ יוזף למלך הונגריה. בין 1875 ל-1914 השקיעו ההונגרים רבות כדי שהארמון של בודה יתחרה בארמונות המפוארים של אירופה ובפרט בהופבורג של העיר היריבה וינה. בארמון נערכה הכתרה למלך האחרון של הונגריה ב-1916.
המאה ה-20.
בין השנים 1920 ל-1944 שימש כמקום מושבו של שליט הונגריה מיקלוש הורטי. נזק כבד נגרם לארמון בזמן המצור הרוסי על בודפשט הכבושה בידי הגרמנים בסוף 1944 ותחילת 1945. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 נערכו בארמון שינויים ושיפוצים משמעותיים ביותר שחלק הרסו במתכוון חלקים עתיקים וחשובים של הארמון ששרדו את המלחמה. בראשית המאה ה-21 משמש הארמון כמוזיאון אמנות - הגלריה ההונגרית הלאומית ומוצגות בו יצירות אמנות הונגרית מכל התקופות וכן כספרייה הלאומית של הונגריה.
רודולפינה מנצ'ל
קצאלטננגו
קצאלטננגו (בספרדית: Quetzaltenango, ידועה גם בשם שֵׁלַחוּ (Xelajú) או בקיצור שלה) היא העיר השנייה בגודלה בגואטמלה, אחרי גואטמלה סיטי, ובירת מחוז קצאלטננגו.
היסטוריה.
בתקופה שלפני הכיבוש הספרדי העיר הייתה שייכת לאנשי מאיה ונקראה בשם שלחו. בעת הכיבוש הספרדי היא הייתה בת לפחות 300 שנים. באזור 1520 הקונקיסטאדור פדרו דה אלוואראדו כבש את העיר בעזרת בני ברית אינדיאנים, וקרא לעיר בשפתם, שפת נאוואטל, קצאלטננגו. למרות ששם זה הפך לשמה הרשמי של העיר, רבים, בעיקר האינדיאנים, המשיכו לקרוא לה בשמה המקורי.
בין 1838 ו-1840 העיר הייתה הבירה של מדינת לוס אלטוס, חלק מהרפובליקה הפדרלית של מרכז אמריקה. כשהאחרונה התפרקה, צבא גואטמלה בהנהגת רפאל קררה כבש את לוס אלטוס. ב-1850 היו בעיר כ-20,000 תושבים.
במהלך המאה ה-19 גידול קפה הפך לענף מרכזי בכלכלת המקום, אשר צמחה עקב כך.
העיר הייתה אמורה לארח ב-2018 את משחקי מרכז אמריקה והקריביים, אך בעקבות בעיות כספיות אירוח המשחקים הועבר לברנקייה בקולומביה.
כלכלה.
קצאלטננגו היא מרכז כלכלי ותעשייתי חשוב בגואטמלה. בנוסף על התעשייה, כלכלת העיר מסתמכת על חקלאות משדות בסביבה, בהם מגדלים בין היתר קפה, תירס, שומשום ואורז.