בעבודת החינוך החשיב בן-גוריון את חלקה של המסורת התרבותית, הלאומית והחברתית, וניסה ליצור מסגרות חדשות לתכנים עתיקים ומצטברים. הוא התמיד בשיטתו ללמד את ההיסטוריה של עם ישראל בלב נופי הארץ שבהם התרחשה, במיוחד בעמק יזרעאל, שבו חי ובו ראה את התגשמות הציונות החלוצית. בעבודתו התרבותית הוא חתר לחידוש מסורות היהדות במסגרת החיים החילוניים, וקרא להעמקת הידע והשורשיות של הציבור החילוני בתחומי היהדות, ובניית מסורות תרבותיות חדשות, שיהלמו את חיי הקיבוץ בפרט, ואת החברה החילונית בכלל.
חייו.
אריה בן-גוריון נולד ביליזבטגרד בדרום האימפריה הרוסית (בתחומי אוקראינה של ימינו), כבנם הבכור של ד"ר משה קוריטני, רופא ממשלתי ומנתח, וציפורה לבית גרין (אחות לאברהם, מיכאל, רבקה ודוד גרין), גננת בהכשרתה ואחות בעיסוקה. בשנת 1920 נרצח אביו, ד"ר קוריטני, בקליניקה שבביתם בידי רופא-עמית רוסי במהלך משחק שחמט בין חברים, והאם ציפורה ברחה מרוסיה עם שני ילדיה, אריה ועמנואל בחזרה לפלונסק אל אביה, אביגדור גרין. בשנת 1923 עלתה ציפורה עם אריה לארץ ישראל, בעזרת סרטיפיקט על שם דוד בן-גוריון. בשנת 1924 קיבלה עבודה כאחות בקופת חולים בחיפה, שבה הקימה את ביתהּ.
כשנה מאוחר יותר הגיע עמנואל עם סבו אביגדור גרין באונייה לנמל חיפה, והמשפחה התאחדה לאחר נתק של שנתיים. כל בני המשפחה החליפו רשמית את שם המשפחה לבן-גוריון, שם שמקורו ביוסף בן גוריון, ממנהיגי המרד הגדול. בשנת 1928 נישאה ציפורה לזמר והמורה לזמרה אריה פרידמן-לבוב, ולמשפחה המורחבת הצטרפה גם רות, בתו של פרידמן-לבוב (לימים רות הילמן, פסנתרנית, מייסדת ומנהלת הקונסרבטוריון העירוני בבאר שבע). אריה, רות ועמנואל למדו בבית הספר הריאלי. אריה הצטרף לתנועת "המחנות העולים" כחניך, ובהמשך כמדריך.
בשנת 1935 סיים אריה את לימודיו, ובעידוד אמו יוצא למסע שורשים בפולין, ביקר בפלונסק ובוורשה ונפגש עם יאנוש קורצ'אק בבית היתומים שבהנהלתו. עם חזרתו הצטרף להכשרה בנען ועסק בהדרכה בתנועת "המחנות העולים" ברחובות ובכפר ביל"ו. ב-1937 הצטרף לחבריו ב"קבוצת החוגים" במעיין חרוד ועלה איתם להתיישבות באדמות שאטה, שם הקימו את קיבוץ בית השיטה. בקיבוץ החל אריה לעסוק בחינוך בני נוער.
בשנת 1940 התחתן עם ברוריה לבית שיף, וכעבור שנה נולד בכורם חגי. לבקשת הנרייטה סאלד עבר אריה עם משפחתו לקיבוץ יגור, ושימש שם כמורה בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ (עליית הנוער), במשך שנתיים. ב-1943 גויס להדרכת קבוצה של "ילדי טהראן" בעתלית ובהמשך במגדיאל. לאחר מכן חזר לעבודה חינוכית בבית השיטה. ב-1953 יצא לשנתיים לטורונטו שבקנדה למשימה של הקמת תנועת הנוער של "דרור-החלוץ הצעיר".בראשית שנות ה-60 התחיל את פעילותו במדור החגים הבין-קיבוצי ובמחלקת התרבות של הקיבוץ המאוחד, ובהמשך לפעילותו זו ייסד את ארכיון החגים הבין-קיבוצי. ב-1971 יצא לשליחות בלוס אנג'לס, כאחראי על החינוך היהודי בחוף המערבי של ארצות הברית מטעם מחלקת החינוך של הסוכנות. בשנת 1973 ביקר ביפן ויצר קשר עם קהילת "בית שלום" ועם מייסדה האב אוצוקי, קשר שנמשך עד מותו של אריה. ב-1991 ארגן שליחות למוסקבה, לעריכת ליל-הסדר ליהודי העיר.
ב-1995 עבר ארכיון החגים מהצריף שליד ביתו לבניין-קבע בבית השיטה. שנה אחר כך נחנך הארכיון המחודש ובו מאות תיקיו וספריו, עליהם שקד למעלה משלושים שנה. שמו של הארכיון הוסב ל"מכון שיטים", העוסק כיום גם בפעילות חברתית-תרבותית כללית, ומהווה מרכז חינוכי לתנועת "המחנות העולים". אריה בן-גוריון פרש מניהול המכון, ובשנותיו המאוחרות היה יועץ לרבים – רכזי תרבות, מורים, מדריכים, וקציני חינוך ותרבות בצה"ל. הוא נפטר בשנת 1998.
בשנת 2010 יצא לאור הספר "בגוף ראשון רבים" מאת עמירה הגני על חייו ופועלו של אריה בן-גוריון. את הספר יזם בנו, חגי בן-גוריון.
פרסים.
עבודתו של אריה בן-גוריון זכתה להוקרה מגופים ממלכתיים:
ולדימיר סלניקוב
ולדימיר ולרייביץ' סלניקוב (באנגלית: Vladimir Valeryevich Salnikov, ברוסית: Владимир Валерьевич Сальников; נולד ב-21 במאי 1960). הוא שחיין עבר מברית המועצות. הוא אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם במשחים הארוכים ל-400 מטר, ל-800 מטר ול-1500 מטר חופשי. כינויו הוא "מפלצת בגלים". הוא השחיין הראשון בהיסטוריה ששחה 1500 מטר חופשי בפחות מ-15 דקות כשקבע שיא עולם של 14:58.27 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי היה השחיין הראשון בהיסטוריה ששחה את המרחק בפחות מ-8 דקות בתוצאה של 7:56.49 דקות.
ביוגרפיה.
סלניקוב נולד בלנינגרד. הוא בנו של רב חובל. בגיל 7 לקחה אותו אמו לקבוצת שחייה ולאחר שנה החל להתאמן בליווי אימון מקצועי. הוא התאמן בקבוצת זניט ואחר כך בקבוצת הספורט של הצבא.
הופעתו הראשונה של סלניקוב הייתה באולימפיאדת מונטריאול (1976) בגיל 16. הוא שיפר את השיא האירופי במשחה ל-1500 מטר חופשי וסיים במקום החמישי.
מסע ניצחונותיו הגדול החל באליפות אירופה בשחייה שנערכה בינקפינג שבשוודיה בשנת 1977 כשזכה במדליית הזהב ב-1500 מטר חופשי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 1978 זכה סלניקוב בשתי מדליות זהב במשחים ל-400 מטר חופשי, בתוצאה של 3:51.94 דקות ול-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:03.99 דקות. בשני המשחים הוא הציב שיא תחרות חדש. יחד עם נבחרת ברית המועצות הוא זכה גם במדליית כסף במשחה השליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:28.41 דקות, אחרי האמריקאים (7:20.82 דקות, שיא עולם חדש).
במרץ 1979, במינסק שבברית המועצות, קבע סלניקוב לראשונה שיא עולם חדש, במשחה ל-800 מטר חופשי, בתוצאה של 7:56.49 דקות, וכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שירד מתחת ל-8 דקות. אחרי כחודש, באפריל 1979, בתחרות בפוטסדאם שבמזרח גרמניה, הוא שיפר את השיא העולמי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:51.41 דקות.
באולימפיאדת מוסקבה (1980), למרות החרם שהובילו האמריקאים, הוכיח סלניקוב שהוא השחיין המוביל בתחומו בעולם, כשזכה בשלוש מדליות זהב. במשחה הארוך ל-1500 מטר חופשי כששבר את השיא העולמי והיה לשחיין הראשון בהיסטוריה שיורד מתחת לגבול 15 דקות בתוצאה של 14:58.27 דקות. ב-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:51.31 דקות ובמשחה ל-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:23.50 לפני המזרח גרמנים והברזילאים.
בשנת 1982, באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל שבאקוודור, הוא שיחזר את הישגיו באליפות הקודמת מברלין כשזכה בשתי מדליות זהב במשחים ל-400 מטר חופשי (3:51.30 דקות) וב-1500 מטר חופשי (15:01.77 דקות). בנוסף, הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-4x200 מטר חופשי (7:24.91 דקות) אחרי האמריקאים (7:21.09 דקות). בכך הוכיח שוב את עליונותו העולמית במשחים הארוכים.
באליפות החורף בשחייה של ברית המועצות, בפברואר 1983 קבע סלניקוב שיא עולם נוסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:54.76 דקות. שיא עולם זה החזיק מעמד עד 1991 כשנשבר על ידי השחיין הגרמני ירג הופמן.
בתחרות חנוכת הבריכה האולימפית בלוס אנג'לס ביולי אותה שנה קבע סלניקוב במשחה ל-800 מטר חופשי שיא עולם חדש בתוצאה של 7:52.23 דקות.
סלניקוב לא השתתף באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) בגלל החרם הסובייטי.
בשנת 1986 קבע סלניקוב את שיאו העולמי האחרון, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:50.64 דקות.
באולימפיאדת סיאול (1988) נחשב סלניקוב בן ה-28 לשחיין מבוגר הנמצא מעבר לשיאו, אך הוא הוכיח שלא נס ליחו וזכה במדליית הזהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:00.40 דקות.
מנואל ד'אלמיידה
סמין
פרנסס פרקינס
פרנסס קוראלי פרקינס (באנגלית: Frances Coralie Perkins; 10 באפריל 1882 – 14 במאי 1965) הייתה מזכירת העבודה של ארצות הברית בין השנים 1933–1945, האישה הראשונה בתולדות ארצות הברית שהייתה חברה בקבינט האמריקאי. היא נודעה כתומכת נאמנה של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, וסייעה לו רבות בקבלת תמיכתם של ארגוני העובדים בתוכנית הניו דיל שהוא ביקש להעביר. פרקינס, וכמוה גם מזכיר הפנים הרולד איקס, היו שני האנשים היחידים שהמשיכו להיות חברי קבינט לכל אורך תקופת כהונתו הארוכה של רוזוולט.
ביוגרפיה.
פרקינס נולדה בעיר בוסטון שבמדינת מסצ'וסטס לסוזן ולפרדריק פרקינס, בעל עסק של כלי כתיבה. פרקינס למדה בבית ספר לבנות "פרי הול" שבמדינת אילינוי. ב-1902 סיימה לימודי תואר ראשון במכללת מאונט הוליוק, וב-1910 סיימה לימודי תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה. באותה שנה זכתה פרקינס לראשונה בפרסום ארצי בעת ששימשה כראש איגוד הצרכנים של ניו יורק, ונאבקה בנחישות למען שיפור תנאיהם של העובדים. בשנה שלאחר מכן הייתה פרקינס עדה לאסון שרפה במפעל טריינגל שירטוייסט שאירע בעיר ניו יורק, וגבה את חייהם של 146 אנשים.
ב-1913 נישאה פרקינס לפאול קאדוול וילסון אך לא שינתה את שם משפחתה לשם משפחתו של בעלה, דבר שנחשב חריג באותה תקופה. בתקופה זו החזיקה פרקינס לסירוגין במספר תפקידים בממשל של ניו יורק. ב-1918 קיבלה פרקינס את הצעתו של אל סמית', מושל מדינת ניו יורק, להצטרף לוועדה התעשייתית של ניו יורק ובכך הפכה לאישה החברה הראשונה בהיסטוריה של הוועדה. ב-1926 עשתה פרקינס היסטוריה נוספת כאשר מונתה ליושבת ראש הוועדה.