ורהארן ביטא את אושרו ואת אהבתו כלפיה בקובצי שירים כמו (שעות האור) ("Les Heures claires") 1896, (שעות אחרי הצהרים) "Les Heures d'après-midi (שעות הערב),"Les Heures du soir".
בשנות ה-90 של המאה ה-19 התעניין ורהארן בבעיות החברה ובתאוריות האנרכיסטיות והסוציאליסטיות וניסה לשחזר בשיריו את אווירת העיר הגדולה וגם את ההפך ממנה, את החיים בכפר.
תאר את השינויים האופייניים לעידן המודרני כמו נהירת האיכרים אל העיר ותהליך תיעוש, וכו' בקובצי שירים כמו "Les Campagnes hallucinées (הכפרים ההזויים), Les Villes tentaculaires (ערי - התמנון), "כפרי האשליות" (Les villages illusoires), ובמחזה שלו "השחר" (Les Aubes). לפואמות שלו הייתה תהודה רבה ויצירותיו תורגמו לעשרים שפות וזכו לפרשנויות בכל העולם. הרבה אמנים ואנשי רוח כמו ז'ורז' סרה, פול סיניאק, אוגוסט רודן, אדגר דגא, אוגוסט ורמילן, אנרי ון דה ולדה, מוריס מטרלינק, סטפאן מלארמה, אנדרה ז'יד, ריכרד דהמל, ריינר מריה רילקה, גוסטן זריאן ושטפן צווייג הפכו למעריציו, התכתבו איתו, בקשו את קרבתו ותרגמו אותו. עם אחד מעמיתיו ב"ז'ן בלז'יק" ,הסופר ז'ורז' אקהאוד, הקים כתב עת חדש לספרות בעל אוריינטציה רדיקלית - "לה קוק רוז'" (Le Coq Rouge - התרנגול האדום). גישתו בנושאי אמנות השפיעה באותה תקופה על הרבה אמנים פוטוריסטים.
פרסם בהמשך קובצי שירה נוספים כמו (1899) Les Visages de la See (פניו של החיים),
(Les Petites Legendes (1900 (האגדות הקטנות), הקבצים (Les Forces tumultueuses (19o1) ו-(La multiple splendeur (1906 חדורי האמונה בניצחון האדם, בתועלת תגליות הטכניקה והמדע, וגם (Les Tendresses premieres (1904 (אהבות ראשונות) -שירים שהוקדשו לשנות הילדות המאושרות בכפר הולדתו. השירים שנאספו בספר "פלנדריה כולה" (Toute la Flandre) הם מנחה ספרותית למולדת הפלמית ולבניה.
ורהארן הפך עם השנים לסמל התרבות הבלגית. היה לבן בית של ארמון המלוכה - ידיד אישי של המלך אלברט הראשון ושל המלכה אליזבטה מבית בוואריה. יצר קשר טוב גם עם מנהיג הסוציאל-דמוקרטים הבלגים, אמיל ונדרוולדה, והתלהב מהקמת "בית העם" והאוניברסיטה העממית שקמו בבריסל כדי להפיץ ידע בקרב מחוסרי האמצעים. הוא עצמו התנדב להרצות במוסדות אלה.
החל משנת 1898 התיישב המשורר בצרפת, ביישוב סן-קלו (Saint Cloud) הנמצא בשערי פריז, נהג לבלות בו כששה חדשים בשנה מן הסתיו עד האביב. בשאר השנה נסוג היה אל ביתו הקטן עם גן בכפר הבלגי, המבודד יחסית, הקרוי קאיו-קי ביק (Le Caillou-qui-bique), על יד רואזן במחוז "אנו" (Hainaut). ורהארן הגיע לשם לראשונה בשנת 1899 בביקור אצל אלמנתו של רודנבך. מאז חזר לשם מדי שנה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. אמנם המשורר עשה גם סיורים רבים ברחבי אירופה, להרצאות וערבי שירה.
מלחמת העולם הראשונה - העידן החדש שאיכזב.
נלהב כפי שהיה מרעיונות פציפיסטים ואופטימי לגבי המאה החדשה שהתחילה, הוכה בתדהמה כשפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 וכשבלגיה, למרות הנייטרליות שלה, נכבשה על ידי הכוחות הגרמנים. באותם ימים, הסופר, שנמצא אז בשיא תהילתו, שהה דווקא בגרמניה. נאלץ לחפש מקלט באנגליה ובגלות כתב שירים פציפיסטים והוקיע את טירוף המלחמה בקבצים:
"בלגיה המדממת" (La Belgique sanglante), "בין אפר לאפר" (Parmi les cendres) ו"הכנפיים האדומות של המלחמה" (Les Ailes rouges de la guerre).
הסכסוך והכיבוש דיכאו את תקוותיו בעתיד טוב יותר. ורהארן נזעם נוכח ההפצצות הגרמניות על ארצו וכפר הולדתו ונוכח הצתת אוניברסיטת לוון והתאכזב במיוחד מתמיכת הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים במלחמה ומההצהרה שנחתמה על ידי 93 אקדמאי צמרת גרמנים, ביניהם אנשים שהכיר מקרוב, כמו ריכרד דהמל ומקס ריינהרט, שהזדהו עם הקייזר ועם צבאו.
לא נמנע אז לכתוב תעמולה אנטי-גרמנית (כתב על "גרמניה האסייתית" ועל "גרמניה הבלתי ניתנת לתירבות") ועירבב בפולמוסיו אף טענות נגד השפעת "היהודים הגרמנים" וה"גרמנים-אמריקאים"
על מדיניות ההתפשטות של גרמניה.
פריצת המלחמה גרמה לניתוק בין ורהארן ומעריציו בגרמניה ואוסטריה, כולל עם שטפן צווייג. צווייג לא שמר לו טינה על התבטאויותיו האנטישמיות והמשיך לטפח את מורשתו של ורהארן בספרים, מאמרים וזכרונות גם אחרי המלחמה.
סופו הפתאומי.
ב-27 בנובמבר 1916 אחרי אחת ההרצאות בעיר רואן, שבה חנך תערוכת אמנות במטרת התרמה לטובת נכי המלחמה הבלגים, נהרג פתאום ורהארן בתחנת הרכבת כשנפל (אומרים שנדחף על ידי המונים שהצטופפו) מתחת לגלגלי רכבת שיצאה לדרך.
מאיאקובסקי רשם אז ביומנו:"השמיים נפלו על ורהארן".
חברו של ורהארן, הצייר תיאו ון ריסלברגה והסופר הצרפתי אנדרה ז'יד הביאו לאשתו, מארת, את הבשורה המרה.
בין אנשי הרוח שהעריצו את ורהארן והתיידדו איתו היה הסופר האוסטרי יהודי שטפן צווייג שכתב עליו, בין השאר:
שמו של ורהארן הוזכר בין המועמדים לפרס נובל. בשנת 1911 חברו, הסופר הבלגי מוריס מטרלינק זכה לבסוף בכבוד זה.
הפסל האמריקאי ממוצא בלגי קרולוס ורהארן (1908-1956) היה אחיין של המשורר.
הנצחה.
מפני שהמלחמה לא הסתיימה עדיין, על מנת לחסוך סיכונים הקשורים למצב המלחמתי, גופתו הועברה לוולברינחם Wulveringem עד שבשנת 1927 נטמנה בכפר הולדתו, סינט ארמנדס.
שם הוקם המוזיאון המחוזי ורהארן לזכרו.
יצירותיו.
א. מעל 30 קובצי השירים. העיקריים בהם:
במסות אמנות:
ג. מחזות בשירה
המחזות המיוחדים של ורהארן שערבבו שירה ופרוזה, תורגמו בזמנם לכמה שפות ועוררו עניין אצל כמה מהבמאים החשובים מאז - כולל מקס ריינהארדט, ווסבולוד מיירהולד, אורליאן לינייה-פו ואצל שחקנים כמו אידה רובינשטיין ואדואר דה מקס.
ורהארן והמוזיקה.
על מילות שיריו או בהשראת יצירותיו הלחינו מלחינים כמו:
לקריאה נוספת.
J Sci Med Lille. 1966 Dec;84(12):533-54.
קישורים חיצוניים.
Editions Complexe, Bruxelles 1998
(פול גורסקס - סוף מאה וסימבוליזם בבלגיה:יצירות פואטיות, הוצאת קומפלקס, בריסל, 1998)
-Doutrepont, Georges Les débuts littéraires d'Emile Verhaeren é Louvain Aux Cahiers de L'Amitié de France et de Flandre ,1919
אלגוריה על הממשל הטוב והרע
איזידורה איזו
צמח מטפס
צמח מטפס הוא צמח שנאחז או נכרך על עצם אחר. קיימות כמה התאמות מבניות מורפולוגיות שמקנות לצמח את יכולת הטיפוס, כדוגמת קנוקנת שמתלפפת סביב העצם עליו הצמח מטפס, או שורשי אחיזה שנצמדים לעצם אחר. דוגמה לצמח מטפס הוא שיח הגפן.
מינים של צמח מטפס.
להלן רשימת המינים של צמחים מטפסים בישראל.
מטפס
ג'מייקה מתחת לאפס
ג'מייקה מתחת לאפס (באנגלית: Cool Runnings) הוא סרט קולנוע מסוגת הקומדיה שיצא לאקרנים בשנת 1993. את הסרט ביים ג'ון טרטלטאוב, והפיצו אולפני וולט דיסני. הוא מבוסס באופן רופף על הקמתה של נבחרת המזחלות של ג'מייקה והשתתפותה באולימפיאדת החורף הראשונה שלה, אולימפיאדת קלגרי (1988).
עלילת הסרט.
אירווינג בליצר (ג'ון קנדי) היה מחליק מזחלות אמריקאי שזכה בשתי מדליות זהב באולימפיאדת החורף 1968. באולימפיאדה הבאה זכה שוב במדליות זהב, אולם נתפס ברמאות עקב הוספת משקל למזחלת שלו. תאריו נשללו והוא סולק מעיסוק בענף והפך למוקצה בו, ועבר, מבוזה ומתוסכל, לנהל חיי בטלה בג'מייקה. לדעתו של בליצר, ג'מייקה יכולה להצליח בענף המזחלות באמצעות שימוש באצנים למרחקים קצרים, שג'מייקה משופעת בהם, כדי להשיג יתרון מהירות כבר בריצת הזינוק - אולם הוא מיואש מלקדם את רעיונו.
אל בליצר מגיעים אצן מצטיין, דריס באנוק (לאון רובינסון), שנכשל במבחנים של ג'מייקה לקראת אולימפיאדת סיאול (1988) לאחר שנתקל ברץ אחר שנפל לתוך מסלולו, וידידו הטוב סאנקה קופי (דאג אי. דאג), שמצטיין במרוצי דחיפת עגלות, ספורט עממי בג'מייקה שבינו לבין מרוצי מזחלות יש קווי דמיון מסוימים. אביו של באנוק היה בעבר אצן מצטיין וידיד טוב של בליצר, שניסה לגייס אותו ללא הצלחה לרעיון הקמת נבחרת המזחלות.
לאחר מאמצי שכנוע רבים מצליחים באנוק וקופי לגייס את בליצר כמאמנם. עוד שני ספורטאים מצטרפים לקבוצה – ג'וניור באוויל, הרץ שהכשיל את באנוק במבחנים האולימפיים, ורץ נוסף, "יול ברינר" (שאכן מזכיר בקרחתו את יול ברינר) שאף הוא הוכשל על ידי באוויל במבחנים האולימפיים.
תקופת האימונים מתחילה במספר מקרים מביכים, אולם הספורטאים מתרגלים לענף הספורט החדש. הוועד האולימפי של ג'ימייקה מסרב לממן את נסיעתם, מה שמהווה מכשלה עבורם. על מנת לממן את הנסיעה באוויל מוכר את מכוניתו, וכך הם טסים לקלגרי לקראת האולימפיאדה.
בקלגרי נתקלת הנבחרת בעוינות גלויה. הגוף העליון של ענף המזחלות, "האיגוד הבינלאומי של ספורט החורף", מנסה להכשיל אותם ולפסול אותם מהשתתפות באולימפיאדה בתואנות שונות, למעשה עקב נוכחותו של בליצר. הג'מייקנים גם זוכים ללעג מהנבחרות האחרות, ובעיקר מהנבחרת של מזרח גרמניה. גם ציוד חסר להם, ולמעשה הגיעו לקלגרי ללא מזחלת. בליצר מנצל קשרים מעברו כדי לקבל עבורם מזחלת משומשת מנבחרת ארצות הברית.
למרות הכול, מגיעים הג'מייקנים להתחרות במרוצי הגמר של המזחלות לרביעיות. במרוץ הראשון נכשלת הרביעייה של ג'מייקה ומגיעה אחרונה, אולם במרוץ השני ג'מייקה מפתיעה את באי התחרות במרוץ מצוין שמעלה אותה למקום השמיני הכללי לקראת המרוץ השלישי והאחרון.
חלקו הראשון של המרוץ האחרון מתנהל בצורה מצוינת, ונראה שהג'מייקנים עומדים לשבור את שיא המסלול ולשפר במידה ניכרת את מיקומם בתחרות; אולם כשל טכני במזחלת הישנה שלהם גורם להם להתהפך על צידם ולהיגרר על המסלול.