גורל יהודי הקהילה בשואה.
הכיבוש הסובייטי.
העיירה סטולין נכללה בתחומי פולין אותם תכננה רוסיה לקבל במסגרת הסכם ריבנטרופ - מולוטוב. בסתיו 1939 הגיעו הסובייטים לסטולין. עם הגעתם עצרו הסובייטים 20 משפחות שראשיהן היו פעילים ציוניים או פעילי הבונד והִגלו אותן לפנים ברית-המועצות. בית הספר העברי הפך לבית ספר סובייטי שלשון ההוראה בו יידיש. בכלכלה הונהגה השיטה הסובייטית.
הסובייטים נסוגו מסטולין בסוף יוני 1941, והעיירה נשארה ללא שלטון כחודשיים. בפרק הזמן הזה ניסו תושבים מקומיים לעשות פוגרומים ביהודים. היהודים התארגנו להגנה עצמית, אך לא היה להם נשק חם. ב-14 ביולי 1941 שמעו יהודי סטולין שקבוצת אסירים סובייטים משוחררים מתכננת לעשות בהם פוגרום. המזימה סוכלה בעזרת שוחד.
הכיבוש הגרמני.
ב-22 באוגוסט 1941 הגיע לסטולין גביטסקומיסר גרמני עם צוותו, מינה יודנרט והעמיד בראשו את נתן ברגנר, פליט מלודז'. יהודי העיירה הצטוו להזדהות באמצעות סרטי זרוע. מפעם לפעם הם נדרשו לשלם כופר גבוה. בני 16 ומעלה גויסו לעבודת כפייה. כמו כן נאסרו תפילה בציבור, מגע עם האוכלוסייה הנוצרית, אכילת בשר ועוד. בסוף אוגוסט 1941 הגיעו לסטולין כ-1,500 נשים וילדים שגורשו מדוויד-הורודוק (Dawidgrodek). בסוף אוגוסט 1941 חיסלו פרטיזנים את ראש העיר של סטולין וכמה גרמנים סמוך לכפר חמין (Chemin). כעונש על המעשה הזה רצחו הגרמנים את כל יהודי חמין. הגרמנים תכננו לחסל גם את יהודי סטולין, אך היודנרט הצליח לסכל את התכנית.
הקמת הגטו.
עד הקמת הגטו, ב-23-22 במאי 1942, הובאו לסטולין עוד יהודים רבים מכפרי הסביבה, ובעת הקמתו הגיע מספר היהודים בעיירה לכ-7,000. תושבי הגטו הועסקו בבתי מלאכה ובעבודות כפייה אחרות.
השמדת הקהילה.
ב-10 בספטמבר 1942 נרצחו כל חברי היודנרט במשרד הסיפ"ו -ס"ד המקומי. למחרת חוסל הגטו. בבוקר ה-11 בספטמבר, ערב ראש השנה היהודי, נלקחו כל תושבי גטו לכיכר השוק, ומשם היהודים הועברו ליער הסמוך הרחוק שלושה קילומטרים בלבד מסטולין. הם נלקחו בקבוצות של 500 איש ושם נרצחו באכזריות והושלכו לבורות שנחפרו בעוד מועד. חולים וחלשים נרצחו בגטו עצמו וכן מסתתרים שנתפסו. כשלושים יהודים הצליחו לברוח ליערות. שני שליחים ששלחה המחתרת שפעלה בגטו אל הפרטיזנים שביערות נתפסו ונתלו. תוכנית מרד בגטו לא יצאה לפועל.
לאחר השואה.
בסיום מלחמת העולם השנייה, הובאו לסטולין בעלי מקצוע מתחומים שונים על מנת לשקם כלכלית את העיירה, שנפגעה בזמן המלחמה. בין התושבים החדשים שהגיעו היו גם יהודים. בשנת 1999 הקהילה היהודית בסטולין הוכרה באופן רשמי וחוקי. הקהילה מיוצגת על ידי ארגונים יהודיים.
הנצחה וזיכרון.
בשנת 1960 הוצב אובליסק במקום הקבר ההמוני, אך הוא הוסר לאחר מכן. בשנת 1993 הוקמה אנדרטת זיכרון ליהודי סטולין במקום הירצחם. האנדרטה היא ספר פתוח שנכתב יידיש מצד אחד ורוסית מהצד השני, והיא הוזמנה לבקשתם של יהודי קייב. אנדרטה נוספת הוצבה באזור, פסל של אישה וילדה יהודיות.
טיאנזי
יהודה אלבז
הרב יהודה אלבז (ה'תק"ל, 1770, צפרו, מרוקו – ט"ו בשבט ה'תר"ז, 1847, צפרו, מרוקו) היה דיין פוסק ומחבר ספרים.
ביוגרפיה.
נולד בשנת ה'תק"ל (1770) למשה ולאמו בעיר צפרו שבמרוקו. אביו היה צאצא של הרמב"ם אלבאז. את ידיעותיו התורנית רכש אצל אביו ואצל חכמי עירו, בהגיעו לפרקו נשא את רבקה בתו של רב העיר הרב שאול ישועה אביטבול
בשנת ה'תקס"א התמנה לדיין על ידי רבי שאול סרירו ורבי רפאל אבן צור. שמש גם כמוהל ומהל עשרות ילדים.
מכיוון שהיה עשיר היה משלם מס ולא כנהוג שרבנים פטורים ממס, היה מלווה כסף לבני קהילתו, היה ידוע באהבתו לארץ, ואף כתב מספר שירים על חיבת הארץ ושדריה, בספרייתו הגדולה היו הרבה כתבי יד, אשר שמשו לו לכתיבת ספריו, מספרייתו הודפס ספר משיח אלמים לרבי יהודה כלץ (הראשון).
נודה כבעל כתיבה מליצית ושנונה, ולמשל, הנה כתב חידה על שמו:
שר העיר העליל עלילה עליו ועל תלמידו - ידידו רבי עמור אביטבול ועל כן ברח למכנאס.
נפטר בה'תר"ז ונטמן בעירו צפרו.
על מצבתו נרשם:
משפחתו.
היה חתנו של רבי שאול ישועה אביטבול, נולדו לו ארבעה בנים, רבי שמואל מחבר ספר רובע הקב, ועוד. אליעזר שאול, ורבי עמרם אשר כיהן אחריו כרב העיר מחבר ספר חיי עמרם בניין נעורים ועוד.
מנכדיו הם רבי אבא אלבז ורבי רפאל משה אלבז, מצאצאיו: רבי יעקב סודרי, ועוד.
כתביו.
רבים מאגרותיו נדפסו בספרו של רבי דוד עובדיה קהילת צפרו ושדריה.
חידושים בשמו נדפסו בספר של בנו חיי עמרם.
עמק הוואכאו
הלן מק'ניקול
הלן מק'ניקול (באנגלית: Helen McNicoll; 14 בדצמבר 1879 - 27 ביוני 1915) הייתה ציירת אימפרסיוניסטית קנדית. היא הייתה אחת האמניות הבולטות בקנדה בראשית המאה העשרים וזכתה להצלחה ניכרת במהלך הקריירה שלה. מק'ניקול מילאה תפקיד חשוב בפופולריות של האימפרסיוניזם בקנדה, בתקופה בה הוא עדיין לא היה ידוע יחסית, עם ייצוגיה של נופים כפריים, נושאי ילדים אינטימיים ודמויות נשיות מודרניות.
ראשית החיים.
מק'ניקול נולדה בטורונטו למשפחה אמידה. הוריה היו דייוויד מק'ניקול ואמילי פאשלי שהיו מהגרים בריטים. למק'ניקול היו שישה אחים - שלוש אחיות ושלושה אחים. הוריה של מק'ניקול היו חברים בעלית הפרוטסטנטית האנגלופונית במונטריאול. אביה דייוויד עבד בתעשיית הרכבות בסקוטלנד ובאנגליה, ואיפשר להלן לבוא במגע קרוב עם משפחות בולטות במהלך תנופת הפיתוח. מק'ניקול, בתמיכתה הכספית של משפחתה באמצעות קשרים עם אספני אמנות ידועים, יכלה לצייר בחופשיות ללא חשש.
ככל הנראה החשיפה הראשונה של מק'ניקול לאמנות נובעת מהתבוננות בהוריה - אביה עשה רישומים במהלך נסיעותיו ברכבת בזמן שאמה ציירה וכתבה שירה.
מק'ניקול איבדה את השמיעה בגיל שנתיים בגלל מחלה, היא הסתדרה בצד החברתי באמצעות קריאת שפתיים וסיוע מחברים ובני משפחה. בשנת 1899 השתתפה בפעילויות במכון מקאי לאילמים חרשים פרוטסטנטים. עם זאת, היא לא הייתה רשומה ברשומות הרשמיות בבתי הספר ולא נרשמה כחרשת במפקד 1901 בגלל אי ההבנה של תרבות החירשים בצפון אמריקה בשלב זה.
השכלה וקריירה.
בין 1902 ל -1904 מק'ניקול עברה ללונדון ללמוד בבית הספר לאמנות של סלייד בהנהגתו של פיליפ וילסון סטיר. כאן פגשה מק'ניקול את בת זוגה לכל החיים דורותיאה שארפ. את התלמידים עודדו לצייר בגישה נטורליסטית תוך שימוש באוויר הפתוח. מק'ניקול עברה ללמוד בסנט אייבס בקורנוול. בשנת 1905 למדה בבית הספר לציור נוף של יוליוס אולסון.
לאחר מכן החלה את לימודיה הרשמיים באמנות באגודת האמנות במונטריאול בשנת 1906, זה היה בית ספר עם גישה מתקדמת להוראת אמנות בכך שהוא אפשר לסטודנטיות ללמוד לצייר עירום. היא החלה ללמוד בהנהלת ויליאם ברימנר, אחד האמנים הקנדים הראשונים שלמד בפריז בין השנים 1878–1880. כמנהל, ברימנר עודד גם מגמות חדשות באמנות הצרפתית כמו נטורליזם ואימפרסיוניזם. מק'ניקול הושפעה מברומנר שכן הוא עודד אמניות נשים להמשיך בקריירה מקצועית.
מק'ניקול הופיעה לראשונה והציגה שישה ציורים בתערוכה השנתית של בית הספר. היא הציגה גם עם האקדמיה המלכותית לאמנויות בקנדה ובחברת האמנים באונטריו בין השנים 1906–1914.
מקניקול שמרה על סטודיו בלונדון בזמן שטיילה ברחבי אירופה משנת 1908 ועד מותה.
מלחמת העולם הראשונה.
מק'ניקול ושארפ עבדו בצרפת כשפרצה מלחמת העולם הראשונה. מק'ניקול כתבה לאביה ואמרה כי הם "מעדיפות להיות כאן מאשר בכל מקום", אולם בשל קשריה של מק'ניקול לחברת הרכבות הפסיפיק דרך אביה, היא נשלחה הביתה.
חיים אישיים.
במהלך לימודיה בבית הספר סלייד, פגשה מקניקול את הציירת הבריטית דורותיאה שארפ עמה יצרה קשר לכל החיים, וכינתה זו את זו "נלי" ו"דולי ". [2] שתי הנשים טיילו יחד, חלקו חללי סטודיו והצטלמו זו לצד זו. במקרה של מק'ניקול, לוויה של בת זוג היה מועיל במיוחד בגלל נכותה. מקניקול הסתמכה על כישוריה של שארפ במשא ומתן עם דוגמניות - במיוחד ילדים.
מוות ומורשת.
מק'ניקול נפטרה בסוואנאג', דורסט, בגיל צעיר שלושים ושש עקב סיבוכים מסוכרת בשנת 1915. בהספד תיארו אותה "כאחת המקוריות והמבוססות ביותר מבחינה טכנית של אמנים קנדים." מקניקול תרמה יותר מ -70 עבודות לתערוכות בקנדה ובבריטניה. הגלריה לאמנות של אונטריו אירחה תערוכה מעבודותיו של מקניקול בשנת 1999.
המבקרים שיבחו את עבודותיה של מק'ניקול על האיכויות שטופת השמש שבהם. נושאי הציורים כללו בדרך כלל נשים, ילדים ונופים כפריים.
נוריד ת'חולצה
נוריד ת'חולצה (צורת סלנג לנוריד את החולצה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עדן חסון. השיר יצא לאור ב-29 באפריל 2021, בהוצאת חברת התקליטים "שרית הפקות", ונכלל באלבום 2. השיר נכתב על ידי חסון עצמו, מיהאן פאול &amp; קווין סקוט וג'וני גולדשטיין, שגם הפיק את השיר. "נוריד ת'חולצה" הוא שיתוף הפעולה הראשון של חסון וגולדשטיין. קליפ השיר בוים על ידי לירן סגל וצול בבית פרטי בעיר קיסריה. הווידאו קליפ יצא לאור במסגרת שבוע האופנה בתל אביב, וכלל 12 רקדנים ושש דוגמניות.
ביקורות.
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי כתב כי . חרסונסקי העניק לשיר שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה.
יחידה פיקודית חיל הנדסה 802
מבצע טרברוש
ביל פוסטר
ג'ורג' ויליאם פוסטר (באנגלית: George William Foster; נולד ב-7 באוקטובר 1955) הוא פוליטיקאי ופיזיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-11 של מדינת אילינוי, מאז נבחר ב-2012. פוסטר, חבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג בין השנים 2008–2011 את מחוז הקונגרס ה-14 של אילינוי.
ביוגרפיה.