לאחר שה' אומר למשה לעלות אל הר העברים כדי למות שם, משה מבקש מהקב"ה למנות מנהיג לעם כדי שלא יהיו כצאן שאין להם רועה. הקב"ה נענה לבקשה ומצווה את משה למנות את יהושע שהוא: , להאציל מהוד משה עליו כדי שיכירו במינוי כל העדה. עוד מצווה הקב"ה שבשעה שיהושע יהיה נצרך לשאול את הקב"ה, ישאל באורים ותומים על ידי אלעזר הכהן.
משה עושה כאשר ציווה אותו ה', לוקח את יהושע ומעמיד אותו לפני העם. שם הוא סומך את ידיו עליו ומצווה אותו בכל הדברים שציווה אותו ה'.
חכמים אמרו שפני משה זרחו כחמה ולאחר האצלת ההוד ממשה ליהושע גם פני יהושע זרחו אך כזוהר הלבנה. התלמוד מספר שזקני אותו הדור אמרו "אוי לה לאותה בושה, אוי לה לאותה כלימה". ישנם כמה הסברים לדברים אלו: רבי יהונתן אייבשיץ מסביר שהבושה הייתה מכיוון שכל הודו של יהושע היה מהאצלת משה עליו ולא היה לו אור עצמי, כמו שהירח רק מחזיר את אור השמש אך לא מאיר בפני עצמו. הנצי"ב בהעמק דבר פירש שכמו שהירח יכול לזרוח רק כשהשמש שוקעת, כך יהושע היה יכול להתחיל להנהיג רק כשמשה ימות.
משה פונה לעם ואומר להם שיהושע יעבור לפניהם בכניסתם לארץ ומחזק אותם שלא יראו מפני העמים היושבים בארץ מכיוון שה' נמצא איתם. כמו כן, פונה משה ליהושע ומחזק אותו שהוא יביא את העם לארץ וה' ילך לפניו ויהיה איתו.
כחלק מהמינוי יהושע שר עם משה את שירת האזינו.
מימוש המינוי.
אחרי שמת משה, ה' פונה ליהושע ומצווה אותו לעבור את הירדן כדי לרשת את הארץ, מבטיח לו שכמו שעם משה לא התייצב איש בפניהם כך גם איתו ומחזק אותו שהוא ינחיל את הארץ לבני ישראל. כמו כן, ה' מחזק את יהושע לשמור את כל התורה שציווה משה ולא לסור ממנה כדי ללכת בדרכים חכמות וכדי להצליח את דרכו. הקב"ה מסיים בחיזוק נוסף ליהושע שהוא עמו בכל אשר ילך.
לאחר מכן, יהושע מורה לשוטרי העם לעבור בקרב המחנה ולצוות את העם להכין צידה, מכיוון שעוד שלושה ימים יעברו את הירדן כדי לרשת את הארץ. יהושע גם פונה לשבטי ראובן, גד וחצי שבט המנשה ומזכיר להם את ההבטחה שהבטיחו למשה - טפיהם, נשיהם ומקנם ישארו בעבר הירדן המזרחי והגברים יעברו בתור חלוצי צבא בכיבוש הארץ עד שכל השבטים ינחלו את נחלתם בעבר הירדן המערבי. השבטים נענים ליהושע ומודיעים לו שיעשו את כל אשר ציווה אותם, וכמו ששמעו למשה ישמעו אליו וכל איש שלא ישמע אליו יומת. גם השבטים מחזקים את יהושע ואומרים לו .
דניאל אישטרושה
הרב דניאל אישטרושה או איסטרוסה (נפטר בכ"ה בתשרי התי"ד; 16 באוקטובר 1653) היה רב, פוסק וראש ישיבה בסלוניקי ומחבר ספר מגן גיבורים.
ביוגרפיה.
נולד בסביבות שנת ה'שמ"ב לרבי משה בסלוניקי. למד אצל רבי מרדכי קלעי, וכיהן, עוד בחיי רבו כראש ישיבה בק"ק פורטוגאל יחייא בעיר שמרוב גודלה נחלקה ל"שבעה מהדורות", (כיתות). מתלמידיו שם נמנים רבי דוד קונפורטי, מחבר ספר קורא הדורות, שלמד שם במהדורה השנייה, רבי גרשון בן אברהם מוטאל, רבי יצחק די אלבה ורבי גבריאל אספרנסה, המשורר יעקב דניאל, הרב בנימין מדינה, שהיה רבה של מונסטירייו שבמוקדוניה, שבתי עמנואל חסן, מחבר ספר חסן ישועות ועוד רבים. שימש כאחד מארבעת הרבנים הכוללים של סלוניקי.
היה ידוע כ"עניו מאד וחסיד ומראהו כמלאך ה' צבאות"
נפטר במגפה שפרצה בסלוניקי בכ"ה בתשרי התי"ד ועל מצבתו נכתב:
צאצאיו.
הותיר שלושה בנים, רבי יוסף, רבי דוד ורבי יצחק. נכדו היה רבי חיים אברהם אישטרושה, שהיה רבה של שירון.
וומניזם
וומניזם (באנגלית: Womanism) היא אידאולוגיה ותנועה חברתית בדומה לפמיניזם, המקדמת את זכויות האישה עם דגש על ההיסטוריה וחיי היומיום של נשים שחורות. המונח נטבע על ידי הסופרת אליס ווקר בסיפור קצר שפרסמה בשנת 1979, ומאז המונח התפתח והוא משלב היבטים של פמיניזם, תרבות אפרו-אמריקאית וגאווה שחורה.
הגדרת המונח.
אידאולוגיית הוומניזם התפתחה מתוך ראייה היסטורית של התנועה הפמיניסטית, שהונהגה לרוב על ידי נשים לבנות, והשיגה את מטרותיהן של נשים לבנות. במספר מקרים התנועה הפמיניסטית הייתה אדישה לצרכים של נשים שחורות, ואפילו פגעה בהם. פמיניזם עלול להיות נגוע בגזענות, בעוד וומניזם היא גישה אנטי-גזענית, המעניקה חשיבות לתרבות אפרו-אמריקאית ולהעצמת נשים שחורות.
אחת הדוגמאות הבולטות בתחום זה היא השגת זכות בחירה לנשים על ידי פעילות הגל הראשון של הפמיניזם. זכות בחירה זו ניתנה לנשים לבנות בלבד.
בגל השלישי של הפמיניזם יש התייחסות להצטלביות, אך רק כמרכיב משני, בעוד שהוומניזם מציב את הזהות השחורה כמאפיין ראשוני של הזהות הפמיניסטית והנשית.
קיים קשר בין פמיניזם שחור לוומניזם, אך קיימים הבדלים דקים בין שתי התפיסות. על פי פעילי הוומניזם, זוהי תנועה רב-ממדית השואפת להילחם באפליה מינית, בגזענות ובאפליה מעמדית, בניגוד לפמיניזם, שנאבק רק למען שוויון מגדרי. כמו כן נטען כי הפמיניזם הוא אירוצנטרי (מבוסס על תפיסה אירופאית), בעוד וומניזם שם דגש על זכויות האישה באפריקה ובעולם השלישי. בנושא זה הצהירה אליס ווקר כי "הקשר בין וומניזם לפמיניזם הוא כמו הקשר בין סגול ללבנדר".
בין הנשים הנחשבות לוומניסטיות נמנות מרי מקלאוד בת'ון, מריאמה בה וסטייסיאן צ'ין.
התפתחות המונח.
אליס ווקר.
הסופרת והמשוררת אליס ווקר טבעה את המונח "וומניזם" בשנת 1979 בסיפורה הקצר "Coming Apart", ומאוחר יותר הרחיבה אותו באסופה "In Search of our Mothers' Gardens: Womanist Prose" משנת 1983. בסיפוריה, נשים וומניסטיות הן בעלות התנהגות עצמאית, אמיצה ומאתגרת את הנורמות החברתיות.
לפי ההגדרה של ווקר, וומניזם הוא גם אוניברסליזם. היא מציגה מטאפורה על גן שבו כל הפרחים פורחים באופן שווה, והנמשל הוא שנשים מחויבות לרווחתם של גברים ונשים כאחד, והיא שואפת לעולם שבו גברים ונשים יכולים לחיות ביחד, תוך שמירה על הייחודיות התרבותית של כל אחד מהם. שילוב זה של גברים מאפשר לנשים שחורות להתייחס לדיכוי מגדרי ללא תוקפנות כלפי גברים.
אף על פי שווקר יצרה את המונח, היא הגדירה אותו במספר חיבורים באופן שאינו אחיד, ולעיתים סתרה את עצמה. למשל, ההגדרות המוקדמות של וומניזם היו סלחניות, בעוד שבהגדרות המאוחרות יותר הנשים המתוארות על ידה הן יותר אסרטיביות.
קלנורה הדסון-ווימס.
טבעה את המונח "" בסוף שנות השמונים, מתוך כוונה למקד את הוומניזם בקידום נשים באפריקה, או נשים ברחבי העולם שהן ממוצא אפריקאי. לדבריה, שורשי הפמיניזם נטועים באורח מחשבה אירופאי, שהוא זר לנשים אפריקאיות, ויש לפמיניזם האפריקאי מאפיינים ייחודיים, עם יותר דגש על חיי משפחה, רוחניות ודת, ומאבקים לשוויון גזעי, מעמדי ומגדרי.
ווימס פיתחה את התאוריה שלה במספר ספרים, וקישרה אותה למאבק בעבדות, ל ולגאווה שחורה.
התאוריה של ווימס אומצה ברובה גם על ידי הפעילה הניגרית .
הרחבת המונח.
מאמרים רבים דנו בוומניזם כחלק מפוליטיקה של זהויות. במאמרים אלו נמנו ההבדלים בין וומניזם, וומניזם אפריקאי ופמיניזם שחור. בחלק מהמאמרים נטען שהוומניזם הוא חלק מהתפיסה הפמיניסטית, וחלקם טענו את ההפך. מאמרים רבים הרחיבו את המונח לנשים בעולם השלישי, בהן נשים מדרום מזרח אסיה ומהפיליפינים.
במאמרים רבים ניתנו דוגמאות לדמויות של נשים וומניסטיות המתוארות בספריהן של אליס ווקר, טוני מוריסון ואודרי לורד.
פטרישה היל קולינס הדגישה את הצורך בהגדרת המונח על ידי נשים שחורות בלבד, לאחר שנים שבהן האדם הלבן, ובעיקר גברים לבנים, היו בעלי הסמכות בנוגע לתיאור תופעות סוציולוגיות.
רוחניות.
בהגדרות רבות של וומניזם נכללים אלמנטים של רוחניות ודת. למשל, תיאור של נשים שחורות נוצריות המבקרות תדיר בכנסייה וממלאות תפקיד בתפעול הכנסייה הוא אחד התיאורים הנפוצים של וומניזם. עם זאת, תפיסה זו ספגה לביקורת, ואין לגביה תמימות דעים.
וומניזם בישראל.
בישראל לא התפתחה תפיסה של וומניזם לצד התנועות הפמיניסטיות הפעילות. בשנת 2016 פורסם מנשר הקורא לפעילות וומניסטית בישראל, כחלק מהחזון של מכון שחרית. המנשר נכתב על ידי יעל גידניאן, מרצה בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית ומנהלת תוכנית "120" במכון שחרית, שנועדה להכשיר צעירים מרקעים מגוונים לפעילות פוליטית. גידניאן מציעה לראות את הפמיניזם הדתי כפעולה "היוצאת מדל"ת האמות שלנו" וקוראת לפעילות הפמיניסטיות בישראל "להתחבר למאבקים אחרים בחברה הישראלית, מאבקים של נשים מזרחיות, אתיופיות, יוצאות ברית המועצות לשעבר, ערביות; אמהות יחידניות, נשים עניות, וכן הלאה. זה הזמן להתחבר לוומניזם של הנשים המרוקאיות."
ג'וזף מ'בנגה
לא'אן נוניאן סינג
אריקה אורטגס
המר (מסע בין כוכבים)
בוגדן וילוולדה
בוגדן פבלוביץ' וילוולדה (ברוסית: Богдан Павлович Виллевальде; 12 בינואר 1819 – 24 במרץ 1903) היה פרופסור אימפריאלי מהאקדמיה הרוסית לאמנות צבאית.
ביוגרפיה.
בוגדן וילוולדה נולד בפבלובסק, סנט פטרסבורג ב-12 בינואר 1819, במשפחת אצולה ממוצא בווארי. מילדותו, הוא הכיר והיה חבר של הדוכסים הגדולים הרוסים והתחבר באופן אינטימי למשפחה הקיסרית וההיררכיה הרשמית שלה.
לימודי האמנות שלו היו באקדמיה הקיסרית לאמנויות של סנקט פטרבורג בשנת 1838. הוא למד אצל קארל ברולוב ואלכסנדר סאוורוויד. בשנות ה-40, לאחר שהשיג הצלחה בלימודיו האקדמיים, הוא נשלח לדרזדן כדי להתאמן באמנות ציורי מלחמת 1813. ב-1844 הוא חזר לסנט פטרסבורג עם מותו של סוארוויד, כדי לסיים את המחזור של האחרון של ציורי המלחמה הרוסית נגד נפוליאון. בשנת 1848, הוא מונה לפרופסור באקדמיה הקיסרית לאמנויות, וכיו"ר המדור לאמנויות צבאיות.
אמנות צבאית.