קייטל חזר להיטלר ובישר לו על התקפתו של ונק. מיד פורסם באמצעי התקשורת כי "המצב קשה אך צבאו של ונק עומד להגיע לברלין ולהנחיל לרוסים תבוסה". ונק הצליח לנוע קילומטרים ספורים לכיוון פוטסדם אך נעצר בגלל עליונות הרוסים. בוסה התעלם מפקודות מברלין לנוע צפונה והתקדם מערבה במסדרון בין כוחותיו של ז'וקוב ושל קונייב כשהוא מותקף כל הזמן וסובל אבדות כבדות. רק כשנודע להיטלר שונק ובוסה לא מתקדמים לעבר ברלין ושטיינר לא מתכוון לתקוף, הוא החליט להתאבד.
הקרבות באזור של הארמייה ה-12 המשיכו גם לאחר התאבדותו של היטלר וכניעת ברלין. כאשר שמע ונק על מותו של היטלר הוא הורה לחייליו להפסיק להצדיע במועל יד נאצי ולעבור להצדעה צבאית רגילה. לבסוף הצליח ונק לחבור לארמייה התשיעית ולאפשר את נסיגת חייליה ואזרחים רבים למערב. ב-7 במאי 1945 סגרו הרוסים על השטח שבשליטתו של ונק והוא עבר עם חייליו את האלבה והסגיר עצמו לאמריקאים.
לאחר המלחמה.
ונק הוחזק כשבוי מלחמה עד 1947. הוא נהרג בתאונת מכונית באוסטריה בשנת 1982.
עלות השכר
ישיבת דרך חכמה
ישיבת דרך חכמה היא ישיבה גדולה חרדית-ליטאית בירושלים. הישיבה הוקמה על ידי הרב אליעזר סילבר והרב יהונתן וילנסקי.
היסטוריה.
הישיבה הוקמה בשנת תשס"ב (2002) על ידי הרב אליעזר צבי סילבר, מחבר הספר דרך אליעזר ותלמידו של הרב נחום פרצוביץ, שכיהן עד אז כר"מ בישיבת עטרת ישראל, והרב יהונתן וילנסקי, שכיהן כר"מ בישיבת אור ישראל בפתח תקווה.
הישיבה שכנה בתחילה במבנה ארעי בשכונת סנהדריה בירושלים. לאחר שלושה חודשים עברה הישיבה למבנה בשכונת הר נוף בירושלים, השייך לעיריית ירושלים.
בשנותיה הראשונות הוציאה הישיבה כרך בשם "בדרכי החכמה" ובו חידושים של בחורי הישיבה על המסכת הנלמדת.
בעקבות מחלוקות משפטיות אודות הקצאת הבניין בירושלים עברה הישיבה באלול תשע"א למבנה של מדרשית נעם בפרדס חנה. בתחילת תשע"ב שבה לירושלים למבנה שבו שכנה ישיבת נר ישראל של חסידות גור, בסמיכות לרחוב בר-אילן בירושלים, ובשנת תשע"ד שבה לשכונת הר נוף לאחר שהוקצה לה שטח בשכונה.
ב-2018 גילתה הנהלת הישיבה כי בחורים שלומדים בישיבה השתתפו כניצבים בסדרה "שבאבניקים", והם סולקו מהישיבה.
ב-2021 החליטה הנהלת הישיבה לחלק את הישיבה לשתי מחלקות, מחלקה אחת של בחורים שמרנים ומחלקה שנייה של בחורים חרדים מודרניים. החלוקה נועדה לשמור על בחורים בני משפחות חרדיות שמרניות מהשפעות המודרניים. על פי תוכנית החלוקה לכל מחלקה יוקצה בית מדרש נפרד ואגפים נפרדים בפנימייה. בני הישיבה מכנים את תוכנית החלוקה בשם: 'הרעים והטובים'.
בהמשך השנה קבוצת הבחורים ’הרעים’ פתחה ישיבה משלה בשם שערי דעת בראשות הרב חננאל גרינוולד ושוכנת ביישוב בית מאיר.
בשנת 2022 הודיעו ראשי הישיבה כי הם אינם מקבלים תלמידים לשנה הבאה והישיבה תעבור למתכונת של ”קיבוץ”.
צוות הישיבה.
הר"מים בישיבה הם הרב מרדכי יהודה לייב זק"ש, הרב אברהם פרלמן והרב נתן קפלן.
מנהליה החינוכיים של הישיבה הם הרב דורון דוד גולד והרב אהרן וילנר.
בעבר כיהנו בישיבה הרב יעקב שמואלביץ שמונה לכהן בראשות ישיבת מיר, הרב יוסף רובינשטיין שפרש והקים את ישיבת נתיבות התורה בבית שמש, הרב יוסף גולדשטיין והרב בנימין גרילק.
קרב נרווה
קרב נרוה
הסכם מדריד (1670)
הסכם מדריד (באנגלית: Treaty of Madrid; בספרדית: Tratado de Madrid) המכונה גם הסכם גודולפין (Godolphin Treaty) היה הסכם שלום שנחתם במדריד בין ממלכת אנגליה וספרד בשנת 1670. במסגרת הסכם זה הסכימו אנגליה וספרד על חלוקת תחומי ההשפעה שלהם בים הקריבי. על פי ההסכם הכירה ספרד בשליטת אנגליה באיי הודו המערבית, ובעקבותיו קיבלה אנגליה רשמית את השליטה בג'מייקה ובאיי קיימן.
ההסכם קבע כי כל מדינה תוכל להפליג בתחומי ההשפעה של המדינה השנייה בים הקריבי, וכן כי כל מדינה לא תסחר בשטחי ומושבות המדינה השנייה.
דרך חכמה (פירושונים)
הסכם מדריד
הבנות ביילין–אבו מאזן
הבנות ביילין אבו מאזן (או הסכם ביילין אבו מאזן) הוא מסמך שנוסח בסוף חודש אוקטובר 1995 על ידי נציגיהם של יוסי ביילין ומחמוד עבאס (אבו מאזן), באשר להסדר קבע כולל עתידי בין ישראל למדינה הפלסטינית. ביילין שימש בתקופה זו שר בממשלתו השנייה של יצחק רבין, ועבאס שימש כסגנו של יאסר ערפאת, יושב ראש הרשות הפלסטינית.
השיחות נערכו בחסות שוודית החל מאוקטובר 1993 ונוהלו בפועל בעיקר בין יאיר הירשפלד ורון פונדק לבין חוסיין א-ע'רא ואחמד ח'אלידי. כמו כן, גם חסן עספור ונמרוד נוביק השתתפו בחלק מהפגישות.
ההבנות התבססו על ההחלטות האו"ם 242 ו338 והציעו תוואי גבול חדש בין ישראל לבין המדינה הפלסטינית, המתבסס על קווי 67
תוך חילופי שטחים. המדינה הפלסטינית על פי ההסכם תקום ב-90% משטחי יו"ש. 10% הנותרים - שטחים המאכלסים אז כ-70% מהמתנחלים, יועברו לישראל בתמורה לשטחים בצפון הנגב - שיסופחו למדינה הפלסטינית. ההסכם קבע גם שבקעת הירדן ושטחים בצפון ים המלח יועברו בסוף שנת 2007 לידי הפלסטינים.
בנוגע לירושלים, ההסכם קובע חלוקה מנהלית בעיר. חלוקת הריבונות בירושלים תתרחש רק עם קביעתו של פתרון הקבע, אך נקבע שירושלים תישאר מאוחדת כשדגל פלסטין מונף מעל הר הבית. בירת המדינה הפלסטינית, שתקרא אלקודס, תהיה שכונת אבו דיס.
המדינה הפלסטינית תהיה מפורזת, ויוסכם בעתיד על דרכים לאפשר מעבר בטוח בין רצועת עזה ליהודה ושומרון.
ההסכם לא כולל הכרה מצד ישראל בזכות השיבה הפלסטינית, ומציע פתרון אלטרנטיבי לבעיית הפליטים הפלסטיניים. הפליטים יוכלו לממש את זכות השיבה בגבולות המדינה הפלסטינית. ההתנחלויות יוכלו להישאר בתנאי שלא יוגדרו כישובים ליהודים בלבד. כך תוכל ישראל להימנע מן הצורך לפנותם בכח. ההסכם לא כולל באופן מפורש (אם כי בוודאי באופן משתמע) את סוף הסכסוך בין ישראל והפלסטינים, אך הוא כולל הסדרי ביטחון למשך 12 שנה.
מעמדן של ההבנות אינו מחייב מכיוון שלא נחתמו באופן רשמי על ידי אף אחד מהצדדים. ההסכם היה אמור להיות מוצג לראש ממשלת ישראל תוך מספר ימים מחתימתו הראשונית ולהוות בסיס להסדר קבע עתידי. אולם, ימים בודדים אחרי השגת ההבנות נרצח רבין והמהלך נקטע. שמעון פרס אשר החליף את רבין בתפקידו לאחר הרצח דחה את מסמך ההבנות. מאוחר יותר, במהלך השיחות על הסדר הקבע לקראת ועידת קמפ דייוויד, דחה אותן גם אהוד ברק. ביילין התבטא מאוחר יותר כמתחרט על שהשלים עם החלטתו של פרס ולא נאבק לניצול ההזדמנות.
ההסכם נחשף בתקשורת בחודש מרץ 1996, כאשר זאב שיף כתב אודותיו בעיתון הארץ.
2-פרופנול
זהר הקוטב
חסיד אומות העולם (הלכה)
אליט
אליט הוא מרכיב מינרלי עיקרי בקלינקר של צמנט פורטלנד.
נוסחתו הכימית: 3CaO·SiO2, שמו המקוצר לפי הכימיה של חומרים צמנטים: C3S.
אליט הוא אחד מארבעת המינרלים: אליט, בליט, טריקלציום וצליט המרכיבים את הקלינקר (ישנם עוד 5 מינרלים הנמצאים בקלינקר, אך הם לא מופיעים בצורה קבועה). תכולתו בקלינקר נעה בין 45 ל-50 אחוזים.
האליט התגלה בשנת 1897 על ידי טרנבום (Törneborn) בעת שעסק בחקר מבנה המינרל טריקלציום סיליקט.
ב-1977 גילתה הגאולוגית שולמית גרוס את המינרל בתצורת חתרורים שבנגב, ולצורה הטבעית של המינרל (בניגוד לאליט שנוצר באופן מלאכותי) ניתן השם חתרוריט על שם המקום בו נתגלה.
הנסיך ג'ורג', דוכס קמברלנד
הנסיך ג'ורג' מדנמרק ונורווגיה, דוכס קמברלנד (אנגלית: Prince George of Denmark and Norway, Duke of Cumberland, דנית: Prins Jørgen, hertug af Cumberland; 2 באפריל 1653 - 28 באוקטובר 1708) היה בעלה של המלכה אן מבריטניה הגדולה.
חייו.
נולד כנסיך יורגן בקופנהגן, בנם השלישי והילד השישי של פרדריק השלישי, מלך דנמרק וסופיה אמליה מבראונשווייג-לינבורג. ב-1674 הוא היה מועמד לכתר האיחוד הפולני-ליטאי, בתמיכתו של המלך לואי ה-14 מצרפת. אולם, הוא היה ידוע כלותרני אדוק, וקבלת הכתר הפולני הייתה דורשת ממנו להמיר את דתו לקתוליות. הוא הוצע כשידוך מתאים לנסיכה הבריטית אן, כיוון שדנמרק הייתה מדינה פרוטסטנטית בדומה לאנגליה; באותה תקופה לא היה סביר שאן תהפוך למלכת בריטניה. דודה של אן, המלך צ'ארלס השני, החליט כי היא תינשא לג'ורג', ואביה, הדוכס מיורק ג'יימס, הביע את הסכמתו לכך.
חתונתם של ג'ורג' ואן נערכה ב-28 ביולי 1683 בארמון סנט ג'יימס שבלונדון. לאחר מכן הוא הפך לנתין אנגלי ולאביר במסדר הבירית, והוענקו לו תוארי דוכס קמברלנד, רוזן קנדאל וברון ווקינגהאם. הוא קיבל הכנסה שנתית בגובה 10,000 לירות שטרלינג, בעוד שהפרלמנט הבריטי החליט להעניק לאן הכנסה בגובה 20,000 לירות שטרלינג. למרות שהיה פרוטסטנטי לאורך כל חייו הוא לא הפך לחבר בכנסייה האנגליקנית, שבראשה עמדה אשתו בתקופת כהונתה כמלכה - הוא היה לותרני גם לאחר הכתרתה והתפלל בקפלה אישית.
נישואיו לאן היו מוצלחים, למרות שמתוך הריונות אחדים בין 1684 ל-1700 נולד רק בן אחד, ויליאם, דוכס גלוסטר, ששרד את ינקותו אך מת מאבעבועות שחורות ב-1700.