עורך "הארץ" לשעבר חנוך מרמרי, שהרבה לבקר את "הארץ" של דב אלפון, אמר בריאיון ל"גלובס" שהעיתון הולך שמאלה וש"לי כקורא, הארץ פחות רלוונטי, חבל. אני מרגיש שאותי הוא מבטא פחות היום". הטענה שאלפון חיזק את האגף השמאלני של העיתון נפוצה אחרי שהוא החזיר מחופשתה הכפויה את הכתבת עמירה הס, אולם יש גם הסבורים שאלפון לקח את העיתון ימינה. העיתון הצרפתי "ליברסיון" קבע שדב אלפון דווקא פנה שמאלה, ושבתקופתו חיזק "הארץ" את מעמדו כאחד העיתונים החשובים בעולם.
ביוני 2009 ערך אלפון גיליון מיוחד של העיתון שבו סופרים ומשוררים מילאו את מקומם של כתבי החדשות של העיתון, לכבוד פתיחת שבוע הספר העברי. המיזם המקורי, "הארץ של הסופרים", יצר התעניינות בעולם והגיליון המיוחד הפך למסורת שנתית, כשמשתתפים בו לא רק בכירי הסופרים הישראלים אלא גם סופרים מובילים מהעולם כולו. הגיליון עמד במרכזו של מחקר אקדמי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וזיכה את אלפון בפברואר 2011 בפרס מיוחד של המועצה הבינלאומית לתקשורת בלונדון.
במאמר נדיר שפרסם לאחר קבלת הפרס, הביע אלפון את החשש ש"הארץ" יאבד מעצמאותו אם יפול לידיים לא נכונות. אלפון הביא לדוגמה עיתוני איכות במערב שנפלו לידי אוליגרכים רוסיים ואיבדו מאמינותם. בראיון נרחב לשבועון "ניו יורקר", נשאל עמוס שוקן אם משפחתו מתכוונת להמשיך להחזיק את "הארץ" כעיתון עצמאי והשיב: "לפעמים אני אומר לעצמי שהבעלות על 'הארץ' היא צלב קצת קשה לנשיאה".
ביוני 2011 רכש לאוניד נבזלין 20% ממניות העיתון בדרך של הקצאה פרטית, שבעקבותיה דוללו החזקותיה של משפחת שוקן ל-60%, וב-20% הנוספים תחזיק חברת ההוצאה לאור הגרמנית דומונט שאוברג מגרמניה.
אלפון סיים את תפקידו ביולי 2011, ובמקומו מונה אלוף בן.
בתקופת אלוף בן.
ב-1 באוגוסט 2011 החל אלוף בן לכהן כעורך הראשי של העיתון. בתקופתו עבר גיליון יום שישי שינוי עיצובי: "מוסף הארץ" הוקטן לגודל A4 ומספר עמודיו צומצם. מוסף "גלריה" גדל במידה ניכרת.
כבתקופת קודמיו, גם בתקופת בן נותן העיתון במה נרחבת לדעות של אנשי שמאל, במאמר המערכת ובמדור הדעות, וכתביו גדעון לוי ועמירה הס מתמקדים בסיקור הפלסטינים תחת שלטון ישראל. מספר מאמרים שפורסמו ב"הארץ" עוררו מחלוקת, בהם: מאמר של עמירה הס המצדיק יידוי אבנים על יהודים ביהודה ושומרון, מאמר של איתמר הנדלמן סמית המצדיק טרור נגד היהודים בטענה שפלשו לשטחים הפלסטינים, מאמר של גדעון לוי הקורא לחרם על ישראל ומאמר נוסף של גדעון לוי המכנה את ישראל "מדינת רשע". העיתון ממשיך לתת במה גם לדעות של אנשי ימין (במשקל מועט מזה של אנשי השמאל) כמו ישראל הראל.
במרץ 2017 פורסם בעיתון טור של יוסי קליין שכתב כי הדתיים הלאומיים "מסוכנים יותר מהחזבאללה, מנהגים דורסים ומילדות עם מספריים". דבריו ספגו גינויים רבים, כולל מנשיא המדינה ראובן ריבלין, ראש הממשלה נתניהו, שר החינוך נפתלי בנט ויו"ר האופוזיציה יצחק הרצוג. בתגובה הביע המו"ל עמוס שוקן תמיכה במאמר ובתוכנו.
חנוך מרמרי, מעורכיו הקודמים של העיתון, טען שבתקופת בן נמשכה היחלשותו של העיתון בציר העסקי ובציר האידאולוגי, וטען כי "העיתון תמיד היה בשמאל, אבל למרות זאת התמיד בדיאלוג קבוע עם ראשי המדינה, גם אם לפרקים היה דיאלוג ביקורתי מאד. הדבר הזה כבר לא קיים עוד היום". בן דחה טענה זו ואמר: "עמדות העיתון, המבוטאות במאמרי המערכת, לא השתנו בעשרות השנים האחרונות. לא 'הארץ' נסחף שמאלה, אלא מרמרי נסחף ימינה".
בשנת 2014 סבלו העיתון וקבוצת "הארץ" מקשיים כלכליים בעקבות הפסקת הדפסת "ישראל היום" בדפוס הארץ, והחלטת שר הפנים לעדכן את רשימת העיתונים הנקראים ביותר שבהם מתפרסמות מודעות תכנון, במסגרתה הוצא "הארץ" מהרשימה.
ביוני 2019 ציין העיתון מלאת מאה שנים להופעת גליונו הראשון.
מאפייני העיתון.
בימי טרום המדינה וראשיתה נמנה "הארץ" על העיתונים הבודדים אשר לא היו משויכים באופן מפורש למפלגה כלשהי, אולם דבר זה לא מנע ממנו מאז ועד היום לנקוט עמדה בענייני השעה. בימי המנדט הבריטי תמך במאבקו של היישוב המאורגן והתנגד לפעילות המחתרות הפורשות. בראשית ימי המנדט התלונן מושל ירושלים רונלד סטורס על יחס העיתון כלפיו.
עם קום המדינה (וגם לפני כן), עמד העיתון באופוזיציה לעמדות רבות של הממסד, כפי שהשתקפו בעיתון ההסתדרות "דבר", שהיה באותם ימים עיתון נפוץ ורב השפעה הרבה יותר מ"הארץ". "הארץ" ניהל קו מערכתי ליברלי; התנגד להסתדרות הכללית, קרא להפרטת המשק, להפרדת הדת מהמדינה ונאבק למען זכויות האזרח, חופש הביטוי וחופש העיתונות. עם זאת, התנגד העיתון (במאמר המערכת בשנת 1954) לביטול עונש המוות בישראל.
במחלוקת, שהתקיימה בשנותיה הראשונות של המדינה, תמך העיתון בגישה של "עלייה סלקטיבית" שפירושה סירוב לקבל עלייה מארצות האסלאם. כותבים בולטים בנושא זה היו עמוס אילון שכתב סדרה בת שמונה כתבות על יהדות מרוקו.
בפרשת לבון, בעקבות העסק הביש, תמך "הארץ" בעמדתו של בן-גוריון, שהיה קרוב אליהם פוליטית יותר מהצד של לוי אשכול ופנחס לבון, אנשי ההסתדרות. חנן קריסטל העריך שהתמיכה נבעה מרצונם לחזק את בן-גוריון ולמנוע גלישה שמאלה של מפא"י. עם זאת, העיתון איפשר לתומכי לבון לפרסם מאמרים נגדיים
ערב מלחמת ששת הימים, בתקופת ההמתנה, צידד העיתון במינויו של משה דיין לשר ביטחון ובמה שנחשב כקו אקטיבי. בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים החל לצדד בנסיגה מהשטחים, ונקט קו יוני בענייני ביטחון וחוץ (ראו גם נטייה פוליטית להלן).
בתחום הכלכלי מרבה העיתון לשקף קו ימני שעיקרו תמיכה בכלכלת שוק קפיטליסטית, תוך התנגדות לעמדת הממסד הסוציאליסטי בשנות המדינה הראשונות ותמיכה בעמדת משרד האוצר כיום. כותבים בולטים המייצגים קו זה הם אברהם טל, נחמיה שטרסלר, גיא רולניק ומירב ארלוזורוב. אולם, במערכת חברים או היו חברים גם עיתונאים המייצגים קו חברתי, ובהם אריה כספי, רותי סיני (שקיבלה את אות עמותת "אומץ" לשנת תשס"ו, על פועלה בתחום החברתי ופוטרה מהעיתון ב-2009), אבירמה גולן ומרב מיכאלי.
בעסקאות מכירת מניות העיתון לדומונט ולנבזלין הוחתמו הרוכשים על סעיף לפיו העקרונות המערכתיים שהארץ דבק בהם ישמרו. עקרונות אלו הם:
העיתון פונה במוצהר לרבדים האינטלקטואלים של הציבור הישראלי ולאנשי העסקים. הוא מקדיש מקום ומשקל רב לפרשנויות, למאמרים ולדיווחים בנושאי מדיניות חוץ, כלכלה, פוליטיקה, חברה, מדע ותרבות מודרנית, כולל זרמי קצה ואוונגרד, אך גם תרבות וקלאסית, הנחשבת אליטיסטית (מוזיקה קלאסית, תיאטרון וכדומה). פורמט העיתון סולידי, אין בו כותרות ענק, והטקסט כתוב בשפה גבוהה יחסית.
העיתון עוסק בנושאי תכנון ואיכות סביבה, ועמדת המערכת בנושאים אלו היא לרוב לצד גורמי שמירת הסביבה. כך יזם סדרת כתבות על חופי הכנרת ומצבם. צפריר רינת, הכתב לענייני סביבה ואסתר זנדברג הכתבת לענייני תכנון ואדריכלות הם הכותבים העיקריים בתחום.
"הארץ" מפרסם גם מאמרים מתורגמים מעיתונים מהעולם: הניו יורק טיימס, הגארדיאן ואקונומיסט.
במסעי הפרסום שלו ניסה "הארץ" לבדל עצמו משני מתחריו, מעריב וידיעות אחרונות, בסיסמאות כמו: "עיתון לאנשים חושבים" ו"עיתון אחד טוב מול כל הצהוב", אולם בהמשך ניסה להתנער מתדמית זו, תוך שימוש בסיסמה "הארץ - לא מה שחשבת", והכנסת מדור רכילות, העוסק בידועני הכלכלה, במוסף דה-מרקר שלו. רכילות העוסקת בידועני עולם הבידור איננה מופיעה ב"הארץ", כמו גם מדור אסטרולוגיה.
תפוצתו של העיתון לא פורסמה במשך שנים על ידי המערכת. בסוף שנת 2006 פורסם לראשונה כי לעיתון כ-60,000 מנויים, המהווים את רוב התפוצה, וכי מספר העותקים המודפסים הממוצע הוא כ-94,000 בימי שישי וכ-70,000 בשאר ימות החול. על פי נתוני שנת 2007, עומד מניין המנויים על כ-65,000, ואילו נתוני התפוצה, הכוללים את עותקי המנויים, עומדים על כ-97,000 בימי שישי וכ-73,000 בשאר ימות החול. ב-2008 גדל מספר המנויים ב-7.6% ומספרם הגיע ל-70,000. ב-2019, עם ציון 100 שנים להיווסדו של העיתון, כתב המו"ל, עמוס שוקן, במכתב לקוראים שמספר מנויי העיתון המודפס והדיגיטלי בעברית עומד על 110,000 ושלאתר ולעיתון באנגלית, 24 אלף מנויים.
על פי סקר TGI ירד מספר הקוראים של העיתון המודפס מ-7% במחצית הראשונה של 2012 ל-4.8% במחצית הראשונה של 2014. בעקבות מאמרים ביקורתיים של גדעון לוי ואחרים במבצע צוק איתן איבד העיתון כאלפיים מנויים נוספים.
נטייה פוליטית לשמאל.
עיתון "הארץ" משקף ככלל במוצהר את עמדות השמאל, כאשר בעשרות השנים האחרונות מרבים מאמרי הדעות בעיתון לשקף קו מדיני שמאלני, הדוגל בהסדר מדיני עם הפלסטינים. כותבים בולטים המייצגים קו זה הם גדעון לוי, שמרבה לכתוב על סבל האוכלוסייה הפלסטינית בשטחים על פי שיחות עם אנשים, במדורו "אזור הדמדומים", עמירה הס, עיתונאית שעברה לגור בתוך הערים הפלסטיניות עזה ורמאללה ומסקרת משם את הסכסוך, עקיבא אלדר, גדעון סאמט, יוסי שריד ואסתר זנדברג. בעמודי הדעות ישנם גם טורים של אנשי ימין, כמו ישראל הראל, ובתקופה מסוימת כתבו בו גם משה ארנס, רונן שובל, אריה אלדד וקרני אלדד, אך מספרם קטן משמעותית משל הפובליציסטים מהשמאל. בנוסף, לעיתים מפורסמים בעיתון מאמרים של סופרים, פוליטיקאים ואנשי תרבות אחרים, רובם מזוהים עם מחנה השמאל (למשל עמוס עוז, דויד גרוסמן וזהבה גלאון). מו"ל העיתון עמוס שוקן מצהיר אף הוא על הזדהות עם מחנה השמאל. פעמים רבות הגישה השמאלנית באה לידי ביטוי במאמר המערכת. במאמר המערכת שנכתב בסמוך למבצע עופרת יצוקה כינה העיתון את הפצצת מסדר הסיום של קורס שוטרים פלסטינים במתקפת הפתיחה של מבצע זה - "הריגה נפשעת".