כך מובנת ההדגשה האנאפורית של המילה "עוד" בסיום השיר (בית ג') כמביעה את האמירה העקיפה: 'עוד אוסיף להתמרמר' – כפי שכבר התמרמרתי; וכמביעה היסק הגיוני של הקבלה בין שרשראות של סיבות ותוצאות: כשם שרחל שהתמרמרה וחנה שהתפללה ילדו לבסוף בנים – כך גם הדוברת, שהתמרמרה והתפללה, תזכה בילד. ניתוח המשקל מראה שגם הוא מדגיש את ה"עוד" שבבית ג'. ולבסוף, שתי השורות האחרונות: "עוד אחכה / לו" מזכירות את העיקר השנים-עשר של הרמב"ם: "אני מאמין באמונה שלמה בביאת המשיח, ואף על פי שיתמהמה, עם כל זה אחכה לו בכל יום שיבוא".
אוסף הפרטים המובאים בשיר הוא בגדר עוד הנמקה הגיונית, או "שידול", להתגשמותו של הילד: "שמו אורי. הוא מתולתל, נבון, אנחנו מטיילים בגן – הלא בעצם הוא כבר בנמצא, הוא כבר אתי; אין צורך להתאמץ ולברוא אותו, משום שכבר הוא נברא – צריך רק לתת לי אותו...".
כבשירים אחרים של רחל, יש בשיר זה תפקיד מיוחד למשפטים החסרים (אליפטיים). לדברי פיינגולד, "המשפטים החסרים [...] מדגישים, דווקא בגלל האיפוק, הצמצום וההימנעות מפירוט, את היחס הרגשי העמוק של הדוברת לילד הנכסף. כי כל פירוט נוסף היה הופך את האמירה לבנלית ולסנטימנטלית". המשפט "לֶאֱחֹז בְּיָדוֹ וְלִפְסֹעַ לְאַט / בִּשְׁבִילֵי הַגָּן" בבית א' הוא בעצם משפט חסר נשוא (חסר פועל שיקדים את שם הפועל). לפי ההקשר ניתן להשלים את המשפט – לדוגמה, 'הייתי רוצה לֶאֱחֹז בְּיָדוֹ'; אולם בהשוואה למשפטים השלמים האפשריים, "המשפט החסר מהימן על הקורא, ואילו המשפטים השלמים אינם מהימנים וטעמם תפל". הסיבה, לדברי קריץ, היא ש"המשפטים השלמים חד-משמעיים ואמירתיים, נמצא שהשימוש בשם הפועל במשפטים חסרים אף הוא אחד התכסיסים המונע אמירתיות". שני המשפטים החסרים המסיימים את הבית, "ילד. קטן.",
המשוררת וחוקרת הספרות יהודית בן-צבי הלר מציעה לראות במשפטים החסרים סמל לתמת העקרות. לדבריה, "המשפטים הקצרים בשיר נראים מקוצצים, כאילו הם מבטאים תחביר לא-שלם – כשם שעקרה עשויה להיתפס כאישה לא-שלמה".
חוקרת הלימודים הפמיניסטיים והספרות היהודית המודרנית ונדי זירלר (Zierler) גורסת כי רחל יוצקת בשיר את תמת העקרות לממדים קטנים ואישיים, וכי חרף השימוש באזכורים מקראיים וליטורגיים יהודיים, הכמיהה לילד בשיר היא אישית ולא לאומית.
לגבי ההשוואה לרחל ולחנה, לדעת מנשה דובשני, "ודאי שתפילתה החרישית של חנה תואמת את שירה וניבה של רחל יותר מטענת רחל. השיר אינו טבוע בחותם של יאוש". מבקר הספרות אלי הירש עומד על כך שהמשוררת נאלצה לסגת עד סיפורי המקרא העתיקים מאחר שבימיה לא הייתה כמעט מסורת של שירת נשים עברית. שני המקרים של העקרות המקראית שמביאה רחל הם "מפגש תנ"כי ארכיטיפי בין אישה עקרה, כמהה וחסרת אונים, לאל ממין זכר שיש לו כוח אינסופי לעַבֵּר". על רקע המסורת הנשית המושתקת, "האזכור של תפילת חנה אירוני במיוחד, כי היו בעצם שתי תפילות כאלה: אחת שבה "רק שפתיה נעות וקולה לא ישמע" – תפילה מושתקת, נטולת קול ומילים זכורות, כראוי לעקרה שרק אלוהים יכול לשמוע ולעזור לה – ועוד אחת, אחרי שהרתה, התפורה כולה ממלות הלל רמות וגבוהות לאלוהים, מילים שנשמעות כאילו גבר שם אותן בפיה".
על פי פיינגולד, הדוברת בשיר אינה מתייחסת לשתי הנשים המקראיות באנלוגיה סימטרית (ביחס של אחד לאחד), אלא דמויותיהן של השתיים מסמלות כסמל ארכיטיפלי את הכמיהה והערגה לאימהוּת. יתר על כן: כשם שהנימה האישית-הסנטימנטלית שעלולה להשתרבב לשיר מעין זה, מרוסנת על ידי הריתמוס והמבנה הסטרופי והתחבירי של השיר, כך גם "ההשוואה לרחל ולחנה המקראיות בולמת ומנטרלת את הטון הסנטימנטלי, הפתטי, המשתמע אולי מעצם הסיטואציה הבנלית כל כך – אשה עקרה המתפללת לילד. [...] השוואת גורלה של הדוברת לגורלן של רחל וחנה [...] מעניקה לתחושת העקרות של הדוברת בשיר משמעות סמלית, טרגית ועל-זמנית, כביטוי לערגה לאימהות, כחוויית-יסוד". הוא מציע שאילו היה השיר מסתיים ללא ההשוואה לגורלן של השתיים ('עוד אתפלל לאורי שלי... עוד אחכה לו'), "השיר הלירי היה נהפך לשיר סנטימנטלי, נעדר עומק ובנלי. הצירוף אני–רחל–חנה [...] מעניק לשיר משמעות סמלית, על-זמנית. העקרות חדלה להיות בעיה אישית אלא היא ביטוי ראשוני, על-זמני, לתודעת-תחושת העקרות של אשה-דוברת הנותנת ביטוי לאחת מחוויות היסוד של הקיום האנושי".
לדברי פיינגולד, "השיר מדבר בראש ובראשונה על הכמיהה לאימהות, לילד ולהמשך, מתוך תחושה טרגית של החמצה". ה"עקרות" שעליה מדבר השיר עשויה להיות עקרות ביולוגית (על פי האנלוגיה הניתנת בשיר לרחל אִמנו), כמו גם עקרות מנטלית או מטאפורית, כלומר אי-יכולת או אי-רצון לתפקד כאם ולהקים משפחה. למרות זאת, מלבד הכותרת, אין בשיר כל התייחסות לנושא העקרות; ואולם בכל זאת יש חשיבות לעובדה שהשיר לא נקרא "אוּרי" אלא "עקרה".
מבחינת החוויה של היותה חשוכת ילדים, ראוי להשוות את "עקרה" לשיר שכתבה רחל כעבור כשנה (אב תרפ"ט), "תקראי נא בשמי", שגם הוא מבטא את תמת העקרות. בשיר זה מבקשת או מצווה הדוברת: "תִּקְרְאִי נָא בִּשְׁמִי לְבִתֵּךְ הַקְּטַנָּה / לְהַצִּיב לִי יָד. / כֹּה עָגוּם – לַעֲבֹר לָעַד". בעוד בשיר הראשון מקווה הדוברת לבן, בשיר השני היא משלימה עם גורלה כחשוכת ילדים. לעומת הדוברת ה"עקרה" בשיר הראשון, השיר השני הוא "שִׁירִי הַיָּתוֹם". ההמשך שיינתן לדוברת יהיה רק בשם שיינתן לבת שאינה שלה, לשמר את "חוּטִי שֶׁנִּתַּק".
לדעת חוקרת הספרות דנה אולמרט, בשיר "עקרה" מתגלה צִלהּ של כמיהה למערכת יחסים רומנטית:
על אידאת האימהות אצל רחל היא מעירה כי "גם כשכתבה רחל על המשאלה להיות אם או להמיר את היחסים הארוטיים ביחסים הוריים (כמו ב'עקרה' וב'עדנה'), וגם כאשר חיפשה לעצמה דמות הורים (כמו ב'ניב'), נדמה שהייתה שבויה בתפיסה של אימהות נטולת קונפליקטים, כלומר כאידאה של אינטימיות טוטלית. מבחינה זו משקפים שיריה של רחל דגם תרבותי מוכר של אימהות". המשוררת ענת לוין מסכימה ש"עקרה", על תיאור האם–ילד האידילי שלו, נמנה עם שירי משוררים אשר "מתארים את ההורות כקפיצה מקרש הבדידות לתוך מימיה החמימים, הצלולים, המנחמים של האהבה ההורית".
השם "אורי".
השיר מתייחס לשם פרטי מסוים: אוּרי. על פי פיינגולד, "שם פרטי המוזכר בשיר אינו מקרי בדרך-כלל, בפרט בהקשר הנידון, כאשר השם המוזכר הוא שמה של דמות נכספת, ולא של דמות ריאלית. השם יכול לרמוז לדמות מסוימת, מוכרת, חוץ-ספרותית, אמיתית, או שהוא נטען במשמעות סמלית או אסוציאטיבית, בהתאם להקשר ולמיקום של השיר בחברה או בתרבות מסוימת". בשיר ניתן לשם "אוּרי" הסבר מנומק: "רַךְ וְצָלוּל הוּא הַשֵּׁם הַקָּצָר. / רְסִיס נְהָרָה.". השם הוא שם קצר, אינטימי, בן שתי הברות; גם כל שמות העצם והתואר בשיר המתייחסים לילד ולשמו הם בני הברה אחת או שתיים: בן, ילד, קטן, שחרחר וכולי. השם מרמז על אור – הוא, בלשון הדוברת, "רסיס נהרה". לדברי הסופרת והמורה לספרות שושנה ויג, השם "מביע תקווה, הילד שלא נולד היה יכול להעיר להאיר את עולמה".
השם "אוּרי" משויך למסורת של שמות ארצישראליים צבריים טיפוסיים. זהו שם מוּחיֶה: שם מקראי נדיר (אביו של בצלאל בונה המשכן) שלא היה שכיח ביותר כשם פרטי עד העת החדשה המאוחרת (וכבמקרים רבים אחרים, לעומת השם המקראי, הוא נהגה במלעיל). השם "אוּרי" הוא דוגמה לשמות הלקוחים מהתנ"ך אך קצרים וקלילים יותר משמות תנ"כיים מסורתיים, ואשר מבטאים מגמה של הזדהות ישראלית ילידית.
השם בהקשר לנושא השיר מתכתב עם ההפטרות החמישית והשישית בשבע דנחמתא: "רוֹני עקרה" – "קוּמי אוּרי".
זירלר מציעה שייתכן שהשם מאזכר את המילה "עוּרִי" מספר ישעיהו, שם דוחק הנביא בציוֹן (ארץ ישראל), המואנשת כאישה: "עוּרִי עוּרִי לִבְשִׁי עֻזֵּךְ צִיּוֹן" (); במקום אחר בספר () מדומה ציון לאישה עקרה. עוד היא מציעה שהשם מזכיר את השם הרוסי "יורי", ומתקשר לרקע הדו-לשוני (רוסי–עברי) של המשוררת.
מיכל שקט ניתחה את השיקולים הבלשניים שהיו עשויים להניע את המשוררת לבחור בשם זה. לדבריה, מבחינה סמנטית, השם מעורר קונוטציה של רכות ואסוציאציה של זַכּוּת, בהירות ("צלול") ושל אור ("רסיס נהרה"). מבחינה מורפולוגית, הסיומת 'xי' שבשם – הזהה לסיומת של כינוי קניין חבור של גוף ראשון יחיד – נוצלה בשיר כדי להוסיף לשם תוכן של שייכות.
מבחינה פונטית, השם "אורי" בנוי משתי הברות פתוחות, שהתנועות שבהן הן ו-, שתיהן תנועות גבוהות. לתנועות מידת הסוֹנוֹריות (צליליות) הגבוהה ביותר בהיררכיה של ההגאים, והימצאותם של שני ההגאים הסונורַנטיים הרצופים יוצר אפקט של זרימה ושטף – שהוא איקוני למושג "אור" שבשם. במחקר הבלשני נמצא כי בעוד התנועה u נתפסת כעבה, חלולה וחשוכה, עמומה ועצובה, מרירה וחזקה, ל-i מיוחסות תכונות של זריזות, קַטנוּת, ידידותיות ויופי. בנוסף הוצע ש-i מיוחסת ל"אור" ול"בהירות". הבלשן רומן יאקובסון מצטט את חוקר תולדות האמנות ארנסט גומבריך במחקרו "אמנות ואשליה", שהציע כי התנועה "i בהירה יותר מ-u [...] הצעד מ-u ל-i הוא יותר כמו צעד כלפי מעלה". אם כך הוא, מבחינה איקונית מַהלַך השם "אורי" מבטא כיוון חיובי. מלבד התנועות, השם מכיל את העיצור הענבלי השוטף והרוטט ר', המאופיין בסונוריות גבוהה, ובכך תורם אף הוא לאפקט הצלילות של השם. כאמור, צליל זה חוזר במילים המתארות את השם, ואשר בכך ממקדות את תשומת הלב בשם. השם מוטעם במלעיל, הנתפסת כהטעמה רכה.