בהמשך מונה למג"ד 7056, במבצע ליטני שימש כמפקד עוצבת חירם והובל אותה בקרבות כנגד יעדי מחבלים. במלחמת לבנון הראשונה שימש עוגן כמפקד חטיבה 226. תחת פיקודו לחמה החטיבה לחמה בקרבות לכיבוש מחנה הפליטים עין אל-חילווה, צור וצידון. לאחר 25 יום שוחררו לוחמי החטיבה לבתיהם. ערב הפריצה למערב ביירות נשאל עוגן על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן, האם ניתן לגייס את החטיבה ולהפעילה בפריצה למערב ביירות. עוגן השיב כי היות שרבים מהלוחמים באים מן ההתיישבות העובדת, ולהם משקים חקלאיים, הדבר ייחשב כנטל כבד, אולם אם יורה על כך הרמטכ"ל ניתן לגייסם. שר הביטחון אריאל שרון ניצל תשובה זו והציגה כסירוב פוליטי של החטיבה וכינה אותה "החטיבה שלא גויסה". בראשית אוגוסט גויסה החטיבה לפרק לחימה שני. בדצמבר אותה שנה, נערכה החטיבה לגיוס שלישי אשר במסגרתו נערך סיור מפקדים בגיזרה המזרחית. במהלך הסיור עלה ג'יפ המח"ט על מוקש וכל יושבי הג'יפ נפגעו. הסמח"ט, אחד המג"דים וקמ"ן החטיבה נהרגו, ואילו עוגן עצמו נפצע אנושות, והחלים רק בתום תקופה ארוכה.
הערות שוליים.
מריון מרשל
מריון מרשל (בצרפתית: Marion Maréchal; נולדה ב-10 בדצמבר 1989) היא פוליטיקאית צרפתית, כיהנה כחברת הפרלמנט הצרפתי מטעם מפלגת החזית הלאומית. נקראה מריון מרשל-לה פן עד 2018.
ביוגרפיה.
מריון מרשל היא נכדתו של מייסד המפלגה ז'אן-מארי לה פן, ואחייניתה של יושבת ראש המפלגה מארין לה פן.
בנוסף לתפקידה באספה הלאומית הצרפתית למדה משפט עסקי באוניברסיטת פנתאון-אסאס.
בשנת 2010 הייתה מרשל מועמדת בבחירות האזוריות בצרפת, אך ללא הצלחה.
בחודש יוני 2012, בהיותה בת 22, הייתה מרשל מועמדת לבית המחוקקים בווקלוז, וקיבלה את רוב קולות הבוחרים בסיבוב הראשון. ב-17 ביוני 2012 זכתה בסיבוב השני עם 42.09% מהקולות. מריון מרשל לה פן היא החברה הצעירה ביותר שנבחרה לפרלמנט הצרפתי מאז 1791. היא וגילברט קולארד היו שני החברים הראשונים של החזית הלאומית מאז שנת 1997 שנבחרו לבית המחוקקים של צרפת.
לקראת הבחירות לאספה הלאומית בשנת 2017 הודיעה על פרישה מהחיים הפוליטיים ולא השתתפה בבחירות לפרלמנט (במקומה נבחרה בראון פוירסון ומועמד של החזית הלאומית הפסיד). היא הודיעה שתעסוק בקידום חינוך ובקידום רשת בתי ספר פרטיים. בשנת 2018 חדלה להשתמש בשם המשפחה "לה פן", והיא קוראת לעצמה מריון מרשל.
מרשל שבה לפעילות פוליטית במרץ 2022, והודיעה על תמיכה במועמדותו של אריק זמור בבחירות לנשיאות צרפת ב-2022.
גבריאל פואו
גבריאל פואו (בצרפתית - Gabriel Puaux; 19 במאי 1883 – 1 בינואר 1970) היה מדינאי ודיפלומט צרפתי.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת.
פואו נולד בפריז למשפחה פרוטסטנטית. אביו וסבו היו כמרים שהתמחו בהיסטוריה של הדת הפרוטסטנטית. פואו סיים לימודי היסטוריה משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת הסורבון. בשנת 1906 נכנס לשירות החוץ הצרפתי, והחל לשמש כנספח בשגרירות צרפת בברן. בשנת 1907 התמנה לראש המטה לנציב הצרפתי בתוניסיה ושימש בתפקיד זה עד ל-1912. לאחר שירות בצבא במהלך מלחמת העולם הראשונה, במסגרתו נפצע קשה, שב לשירות החוץ ושימש כיושב ראש המינהל בתוניסיה בין 1919 ל-1922. לאחר מכן התקדם בדרגות בשירות החוץ הצרפתי ושימש בתפקידים דיפלומטיים בכירים בליטא, רומניה ואוסטריה.
נציב בסוריה ובלבנון.
ב-22 באוקטובר 1938 התמנה לנציב האזרחי בסוריה ובלבנון שהיו תחת שלטון מנדט צרפתי מטעם חבר הלאומים.
המצב בסוריה היה מצב רווי מתח. הדרישות לעצמאות סורית הבשילו לכריתת חוזה צרפתי-סורי בשנת 1936 המעניק לסוריה עצמאות. עליית מפלגת הגוש הלאומי בראשות האשם אל-אתאסי לא הצליחה להביא לעצמאות המקווה, והחלה תקופה של אי יציבות שלטונית וחברתית. בעיית מדינת האטיי שבשנים אלו סופחה רשמית לטורקיה התסיסה אף היא את הרוחות. הלכי רוח לאומניים, עדתיים ובדלניים, הובילו לתסיסה ולתמיכה בהיטלר. בראשית 1939 סירבה הממשלה הצרפתית לאשרר את החוזה הפרנקו-סורי, וממשלת הגוש הלאומי נפלה. מצב דומה היה בלבנון, שאף עמה נחתם חוזה עצמאות. חתימת החוזה הביאה לתסיסה עדתית חזקה בקרב הלבנונים ולהקמת ארגונים צבאיים-למחצה, שנועדו להגן על העדות השונות והאינטרסים שלהן. החשובים שבהם הם ה"פלאנגות" (אל-כתאיב) הנוצרית-מארונית ו"אל-נג'אדה" המוסלמית.
ביולי 1939 פיזר פואו את הפרלמנטים בשתי המדינות, הקפיא את חוקותיהם, ומשל בשתי המדינות בעצמו, באמצעות פקידים. במסגרת זו העניק גם אוטונומיה נרחבת למיעוטים העלווים והדרוזים בשתי המדינות
לאחר התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה, תמך בתחילה פואו, ולצידו מפקד צבאות צרפת במזרח התיכון, הגנרל אז'ן מיטלהאוזר בהמשך הלחימה משטחי סוריה ולבנון, על מנת להגן על כבודה של צרפת, אך לאחר שממשלתו של אנרי פיליפ פטן הכריזה על כניעה, ווייגאן הורה גם לאנשי מיטלהאוזר להניח את נשקם, הודיע מיטלהאוזר, ב-28 ביוני 1940 כי הוא מקבל את תנאי הפסקת האש, וכי הפסקת האש חלה מבחינתו הן כלפי גרמניה ואיטליה, והן כלפי בריטניה. הבריטים קיבלו את ההצהרה, באומרם כי למיטב הבנתם אין פירושה כי אם ייעשה ניסיון גרמני או איטלקי לכבוש את סוריה ולבנון, לא ייתקל ניסיון זה בהתנגדות.
בתקופה זו שלט פואו כנציב האזרחי בסוריה ובלבנון, וניסה למנוע את ניסיונות השתלטותם של אנשי מדינות הציר על אזור הלבאנט, שלבשו צורה של אכיפת הסכמי שביתת הנשק בין מדינות הציר וצרפת באמצעות "ועדת שביתת נשק" איטלקית. פואו דחה את דרישת האיטלקים להעביר את מטוסי חיל האוויר הצרפתי שנמצאו בלבאנט אל האיים הדודקאנסיים שהוחזקו בידי איטליה, ולהקטין את גודלו של הצבא הצרפתי בלבנאט כן נמנע פואו מלהפעיל את החקיקה האנטישמית של משטר צרפת של וישי בתחומי המנדט בסוריה ובלבנון, וזאת עקב עמדתו העקרונית כנגד החקיקה עצמאות זו הובילה לירידת חינו בעיני משטר וישי, ולהחלפתו, בנובמבר 1940 בנציב בשם קיאפ. במהלך טיסתו מצרפת ללבנון הופל מטוסו של קיאפ בים התיכון בטעות על ידי מפציץ איטלקי. בסוף דצמבר הוחלף פואו על ידי הגנרל אנרי פרנאן דנץ שקיבל לידיו את הסמכויות האזרחיות והצבאיות בשטחי המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון.
קריירה מאוחרת.
ביוני 1943 החליף את הגנרל שארל נוגס בתפקיד הנציב במרוקו ושירת בתפקיד זה עד שנת 1946. נוגס נחשב לאחד מאנשי וישי, והיה איש אמונו של אנרי ז'ירו, בעוד שפואו נחשב לעוין למשטר וישי ונאמן לשארל דה גול.
משנת 1947 שימש למשך כשנתיים כשגריר בשוודיה.
עם שובו לצרפת שימש כסנטור מטעם הצרפתים החיים בתוניסיה בין שנת 1952 ל-1959 מטעם המפלגה הגוליסטית "אספת העם הצרפתי". בתפקידו זה פעל כנגד הלך הרוח של דה קולוניזציה, וניסה למנוע את תהליכי העצמאות של תוניסיה ואלג'יריה, ולפעול למען שימור זכויות הצרפתים החיים בארצות אלה. עם זאת, ביוני 1958, כאשר עמדה על הפרק קבלת ההחלטה הממנה את דה גול לראש הממשלה, ומעניקה לו סמכויות נרחבות, היה פואו בין התומכים.
פואו מת באוסטריה בשנת 1970.
אגדת דשא
אגדת דשא הוא פזמון שנכתב על ידי מאיר אריאל והולחן על ידי שלום חנוך. השיר הוא אחד השירים הראשונים שכתבו השניים יחד בקיבוץ משמרות לבקשת אחיו של חנוך. הוא ביקש שיר בסגנון "יצאנו אט" עבור חתונה של זוג מחברי הקיבוץ, ואכן המילים מתאימות גם ללחן של דוד זהבי. אריאל היה בן 18 כשכתב את השיר וחנוך בן 15.
במקור, השיר הושר על ידי דני חנוך, אך היה זה דודו אלהרר שהקליט את השיר לראשונה, בשנת 1972, בעיבודו של אלברט פיאמנטה. אחר כך זכה השיר לביצועים רבים, וישנן יותר מ-50 גרסאות מוקלטות לשיר. בין הביצועים הידועים הם אלה של אושיק לוי, אריק איינשטיין וחנן יובל.
השיר המחורז כולל תשעה בתים, בנוסחתו הידועה. הזמר חנן יובל פרסם בתים נוספים שנכתבו לשיר.
עלילתו מתארת מפגש של בני חבורה הנחים על מדשאה לעת ערב ושרים בצוותא; ייתכן שהם צעירים וצעירות, מכרים ומיודעים, מאותה מסגרת חיים, לימודים, שירות ועבודה. האני השר מתאר שינה למחצה, בבית שמילותיו שונות בגרסאות המוקלטות השונות:
הבית החמישי מושר בדרך כלל כך:
גרסה אחרת:
הפזמון מסתיים בעזיבתה של המאהבת את הדשא והאני השר נותר בגפו.
השיר מנוגן לעיתים בימי מועד וזיכרון.
ד&quot;ה
הגישה הטכנולוגית בחקר התקשורת
הגישה הטכנולוגית בחקר התקשורת היא גישה בתחום חקר התקשורת המסבירה תופעות ושינויים החלים בחברה האנושית. הגישה נמנית עם יחד עם שתי גישות נוספות בחקר התקשורת בכלל ובתחום טכנולוגיות מידע ותקשורת בפרט:
רקע.
הגישה הטכנולוגית מזוהה עם מספר סוציולוגים, חוקרי תקשורת והוגים אשר ביניהם: דניאל בל אשר כתב על ההשפעות החברתיות שמחוללות מערכות התקשורת ומנואל קסטלס אשר טען כי העולם נכנס ל"עידן המידע" בו טכנולוגיית המידע הדיגיטלי מהווה בסיס להרחבת התפוצה של תצורת רשתות בכל תחום במבנה החברתי.
הגישה מעמידה במרכז את חשיבותה של הטכנולוגיה בתחום התקשורת וכן את השלכות הפיתוחים אשר חלים בה על החברה. יחידת הניתוח על-פי הגישה היא החברה האנושית. הגישה למעשה מסתכלת על הטכנולוגיה ובאמצעותה על החברה.
זרמים שונים.
הגישה הטכנולוגית מכילה קשת רחבה של טענות באשר לעוצמת ההשפעה שיש לטכנולוגיה ולהתפתחויות הטכנולוגיות השונות.
דטרמיניזם טכנולוגי.