במרץ 2002 קבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 1397 המאשרת את חזון הקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל. זו הייתה הפעם הראשונה, מאז החלטת העצרת הכללית מ-29 בנובמבר 1947, שבה הכירה מועצת הביטחון של האו"ם באופן רשמי בצורך בהקמת מדינה פלסטינית.
הכרה בין-לאומית.
על פי המשפט הבינלאומי, נדרשים חמישה מאפיינים עיקריים על מנת שישות טריטוריאלית תוגדר כמדינה: טריטוריה עם גבולות קבועים; רוב תושבי הקבע בטריטוריה צריכים להביע שאיפה המבוססת על התנועה הלאומית; שלטון של גוף יחיד על האוכלוסייה באמצעות חוקים ומוסדות; עצמאות של מדינה ריבונית המסוגלת לנהל את ענייני הפנים והחוץ שלה ללא תלות במדינה אחרת; והכרה על ידי הקהילה הבינלאומית. ישנן שתי תאוריות לעניין דרישת ההכרה במשפט הבינלאומי: לפי תאוריית המדינות הדקלרטיבית תנאים 1–4 הם הכרחיים ומספקים, ותאוריית המדינות הקונסטיטוטיבית, שלפיה די בהכרה על ידי הקהילה הבינלאומית, כלומר תנאי 5 יכול להספיק לבדו בתנאים מסוימים. כיום הנוהג הבינלאומי מתבסס על התאוריה הקונסטיטוטיבית, ומדינות מוכרות אף בהיעדר כל ארבעת הקריטריונים הראשונים או חלקם.
בספטמבר 2011, בעקבות קמפיין 194, התקיימו באו"ם דיונים בבקשת הפלסטינים להכרה במדינה פלסטינית בגבולות הקו הירוק. בעצרת הכללית ה-66 הגיש יושב ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס את הבקשה למזכ"ל האומות המאוחדות באן קי מון. ב-29 בנובמבר 2012 הכירה העצרת הכללית של האו"ם (בהחלטה 67/19 שלה) בפלסטין כמדינה משקיפה שאינה חברה בארגון. 138 מדינות תמכו בהחלטה. ב-31 בדצמבר 2014 העלתה הרשות הפלסטינית הצעת החלטה למועצת הביטחון של האו"ם להכרה במדינה פלסטינית כחברה מן המניין, אולם מועצת הביטחון דחתה את ההצעה. מאוקטובר 2011, "מדינת פלסטין" נחשבת לחברה מלאה באונסק"ו.
96 מדינות מיסדו יחסים דיפלומטיים עם הרשות הפלסטינית, חלקן ברמה של שגרירות. מספר מדינות, בהן רוסיה, קפריסין, כל מדינות דרום אמריקה (בהן ארגנטינה, ברזיל, אקוודור, בוליביה, צ'ילה, אורוגוואי, גיאנה, פרו, פרגוואי וקולומביה), הכריזו על הכרתן במדינת פלסטין כמדינה ריבונית. ארצות הברית הודיעה לקראת סוף 2010 כי תכיר במדינה פלסטינית לצד ישראל "בבוא העת", והאיחוד האירופי הודיע כי ייתכן מצב שבו האיחוד יכיר במדינה פלסטינית גם ללא הסכם. מנגד, בפברואר 2011 החליט הפרלמנט בהולנד על התנגדות להכרזה חד צדדית על מדינה פלסטינית וקרא לאיחוד האירופי להתנגד להכרזה כזאת. ב-3 באוקטובר 2014 הודיע ראש ממשלת שוודיה כי ארצו תכיר במדינה פלסטינית. ב-13 באוקטובר הצביע הפרלמנט הבריטי בעד הכרה במדינה פלסטינית.
באפריל 2011 קבע דוח של קרן המטבע הבינלאומית כי המוסדות הפיננסיים של הרשות הפלסטינית מוכנים לתפקד במדינה עצמאית. עם זאת, ביולי 2012 קבע דוח של הבנק העולמי כי צמיחת הכלכלה הפלסטינית אינה יציבה מספיק כדי לתמוך בהקמת מדינה.
גבולות.
הפלסטינים חלוקים לגבי הגבולות הרצויים או האפשריים למדינה פלסטינית עתידית. להלן כמה מהחלופות שעלו במהלך השנים על ידי פלסטינים:
מדינה פלסטינית בחצי האי סיני.
בספטמבר 2014, פורסם בגלי צה"ל כי נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי הציג בפני אבו מאזן תוכנית להקמת המדינה הפלסטינית בחצי האי סיני בשטח של 1,600 קמ"ר הגובל ברצועת עזה, ומגדיל אותה פי חמישה. על פי התוכנית למדינה זו ישובו הפליטים, והיא תהיה מפורזת. על פי ההצעה, הרשות תקבל אוטונומיה בערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון ובתמורה יוותר אבו מאזן על התביעה לחזור לגבולות 67'. הממשל האמריקני אישר את היוזמה, אשר גם ראש הממשלה בנימין נתניהו עודכן בפרטיה. אבו מאזן דחה את ההצעה על הסף. על פי הערכות, ההצעה המצרית נובעת בין היתר מהקושי של צבא מצרים להתמודד עם ארגוני הטרור בסיני. "גורם בכיר במשרד החוץ המצרי" הכחיש את הידיעה, אולם הוסיף כי הנשיא המצרי הקודם, מוחמד מורסי, הציע הצעה דומה לפלסטינים.
במהלך השנים עלו גם הצעות שלפיהן סיני יהיה רק חלק מן המדינה הפלסטינית. בשנת 2010 העלה ראש המועצה לביטחון לאומי לשעבר, גיורא איילנד מהלך של "החלפת שטחים" כאחת האופציות במסגרת נייר עמדה שפרסם במסגרת המכון למחקרי ביטחון לאומי. לפי המהלך שהציע, תעביר מצרים לפלסטינים שטח בגודל של 720 קמ"ר הצמוד לרצועת עזה; ישראל תעביר למצרים שטח בגודל דומה בדרום מערב הנגב, ותקבל שטח בגודל דומה ביהודה ושומרון.
על אף התמיכה של הנשיא א-סיסי בהצעה זו, באפריל 2019 פורסם בעיתון "אל-ערבי אל-ג'דיד" כי הממשל המצרי פעל (ואף הצליח) להשמיט סעיף מעסקת המאה בנוגע להקמה מדינה פלסטינית על חלק מחצי האי סיני. במקום סעיף זה הסכימו על המצרים כי יוקם אזור סחר חופשי שתושבי הרצועה יוכלו להשתמש בו.
דץ ודצה
ולריה גינג
ולריה גינג (בהונגרית: Gyenge Valéria, נולדה ב-3 באפריל 1933 בבודפשט). היא שחיינית עבר הונגרית, אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) ושיאנית עולם.
ביוגרפיה.
גינג נולדה וגדלה בבודפשט. להוריה הייתה מכולת. משנת 1949 התאמנה גינג אצל המאמן אימרה סרוסי.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה גינג במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש בתוצאה של 5:12.1 דקות, לפני בת ארצה אווה נובק ג'ררד (5:13.7 דקות) ואוולין קאוואמוטו מארצות הברית (5:14.6 דקות).
בתחרות שחייה שנערכה בבודפשט בסוף יוני 1953 קבעה גינג במשחה ל-800 מטר חופשי שיא עולם חדש של 10:42.4 דקות, שיפור לשיאה הוותיק בן ה-12 שנים של רנהילד ווגר מדנמרק (10:52.5 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1954 זכתה גינג במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:30.6 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:16.3 דקות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) לא הצליחה גינג לשחזר את הישגיה ולא זכתה במדליה אולימפית. היא השתתפה במשחה ל-100 מטר חופשי וסיימה תשיעית (1:06.4 דקות). בגמר ניצחו שלוש שחייניות מאוסטרליה ובראשן השחיינית הגדולה דון פרייזר. במשחה ל-400 מטר חופשי גינג עלתה מהמקום השביעי לגמר בתוצאה של 5:14.2 דקות, אך בגמר היא שחתה פחות טוב וסיימה במקום האחרון ושמיני כללי בתוצאה של 5:21.0 דקות, המנצחת הייתה לוריין קראפ אף היא מאוסטרליה (4:54.6 דקות). כמו כן היא השתתפה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי וסיימה במקום השביעי בתוצאה של 4:31.1 דקות. במוקדמות שחו ההונגריות תוצאה של 4:28.1 דקות ועלו מהמקום החמישי.
חייה האישיים.
גינג היגרה לקנדה עם ארוסה, יאנוש גאראי הבן, שחקן כדורמים, בנו של יאנוש גאראי, אלוף אולימפי בסיף, שנספה בשואה. היא המשיכה להתאמן מספר חודשים בטורונטו עד פרישתה ואחר כך אימנה במועדון 3 שנים. לאחר מכן, היא בהתפרסמה בתור צלמת.
בתה סו גאריי היא שחקנית קנדית.
לסנה דיארה
כור תעשיות
כור תעשיות (בקיצור: כור) היא חברה-בת בבעלות מלאה של דיסקונט השקעות. היא הוקמה בשנת 1944 כזרוע התעשייתית של חברת העובדים של ההסתדרות וצמחה לקונצרן תעשייתי גדול שהעסיק עשרות אלפי עובדים. בסוף שנות ה-80 נקלע הקונצרן למשבר חמור, עבר הבראה בידי בני גאון, שבמסגרתה נמכרו רבות מהחברות הבנות שלו, ולבסוף נמכרה אף חברת "כור" למשקיעים פרטיים. בשנת 2006 נרכשה השליטה בכור על ידי קבוצת אי.די.בי. שבראשות נוחי דנקנר. בשלב זה הופנה חלק ניכר מהון החברה להשקעה לא תעשייתית, כגון מניות הבנק קרדיט סוויס - שהסבה לחברה הפסדים כבדים.
במשך שנים רבות הייתה חברה ציבורית הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב, עד שבשנת 2014 הפכה לחברה פרטית בבעלות מלאה של דיסקונט השקעות.
תולדות החברה.
הקמת כור.
התאגיד הוקם בשנת 1944 במסגרת סולל בונה, לריכוז מפעלי התעשייה בהם הייתה לסולל בונה בעלות משמעותית. בתחילה הוכללה בה וולקן, פניציה וחבך (חומרי בנייה כלליים) לייצור לבנים, שלושת המפעלים שהיו קשורים ישירות לענף הבנייה. מפעלי האבן של "סולל בונה" הוכללו אז ב"".
בהמשך הייתה כור לזרוע התעשייתית העיקרית של חברת העובדים. מטרות כור עם הקמתו היו:
עד שנות השמונים.
בשנת 1958 הפכה כור לחברה בע"מ במסגרת חברת העובדים. כחברה בחברת העובדים הייתה החברה מחויבת לעקרונות הקואופרציה ובהם ערבות הדדית בין מפעלים כושלים, שנועדה לשמר אותם פעילים ויהי מה, הרתמות למשימות לאומיות (כגון קליטת עלייה, פיתוח הנגב ופיזור אוכלוסין) ותנאי עבודה ושכר הוגנים תוך שיתוף נציגי עובדים בהנהלה. התאגיד התנהל על ידי פוליטיקאים ועסקנים שלא ניהלו אותו לפי שיקולים כלכליים רציונליים בלבד. במסגרת זו פתח התאגיד מפעלים בעיירות פיתוח ואזורי ספר. בשנות השישים היה התאגיד הגדול והרווחי ביותר בישראל ואף פתח חברה להשקעות במדינות אפריקה. בשנים אלה גם הגדיל התאגיד את החזקותיו בתחומי האלקטרוניקה, תקשורת והכימיה. בשנת 1973 מוזגה פעילות התעשייתית של המשביר המרכזי לתוך כור. לכור היו ב-1978 100 מפעלים בארץ ו-50 בחו"ל, 100 חברות שיווק ושירותים והקונצרן העסיק כ-23,000 עובדים. החברות והמפעלים אורגנו בתשע חטיבות.
משבר שנות השמונים והיציאה ממנו.