פרס האזרחות של ג. וולטר קנדי בליגת ה-NBA (באנגלית: J. Walter Kennedy Citizenship Award) הוא פרס המוענק מאז עונת לשחקן, מאמן או חבר צוות "שהפגין שירות ומסירות יוצאת דופן לקהילה". הפרס נקרא על שמו של ג'יי. וולטר קנדי, נציב (קומישינר) ה-NBA השני. הזוכים בפרס נבחרים על ידי "הארגון המקצועי של כתבי הכדורסל" (PBWA), המייצג כתבים של עיתונים, כתבי-עת ושירותי אינטרנט המכסים את ליגת ה-NBA באופן קבוע. חברי הארגון מציגים רשימת מועמדים לפרס, שמתוכו נבחר הזוכה על ידי כ-150 חברים בארגון, כאשר המועמד בעל מספר הקולות הגבוה ביותר זוכה בפרס. הפרס מוענק לרוב לאדם שתרם באותה שנה תרומה משמעותית למוסד צדקה. בעונת , לדוגמה, ניתן הפרס לקווין גארנט לאחר שתרם 1.2 מיליון דולר למאמצי הסיוע לנפגעי הוריקן קתרינה.
מאז הושק, חולק הפרס ל-34 אנשים שונים. הפרס הוענק לשני אנשים באותה עונה רק פעם אחת - מייקל קופר ורורי ספארו שזכו בפרס בעונת . ולאדה דיבאץ מיוגוסלביה (כיום סרביה), דיקמבה מוטומבו מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, פאו גאסול מספרד, סטיב נאש (נולד בדרום אפריקה) וסמואל דלמברט (נולד בהאיטי) מקנדה ולואול דנג מהממלכה המאוחדת הם הזוכים היחידים בפרס שאינם ילידי ארצות הברית. מוטומבו הוא השחקן היחיד שזכה בפרס פעמיים. פרנק ליידן וג'ו אוטול הם היחידים מבין הזוכים בפרס שאינם שחקנים. ליידן, שזכה בפרס בעונת , היה מאמן היוטה ג'אז, ואוטול, הזוכה בפרס לעונת , היה מאמן הכושר של האטלנטה הוקס.
הנחלה
הרפתקאות איכבוד ומר טוד
הרפתקאות איכבוד ומר טוד (באנגלית: The Adventures of Ichabod and Mr. Toad, מוכר כיום בשמו הלא-רשמי "הרפתקאות איכבוד ומר קרפד") הוא סרט אנימציה של חברת וולט דיסני שיצא בשנת 1949, ה-11 שהפיקה הסדרה. הסרט בנוי משני סרטים קצרים: "הרוח בערבי הנחל" ו"האגדה על סליפי הולו".
במהלך שנות השבעים פוצל הסרט לשני סרטונים קצרים, בהתאם לשני חלקיו. כל סיפור הוצג בנפרד. בשנות התשעים דובבו שני הסיפורים לעברית על ידי שפרירה זכאי והופצו בקלטות וידאו עבריות. נכון להיום, לאחר ששני הסיפורים הוחזרו לצורת הפצתם המקורית, כסרט אחד, זהו סרט דיסני היחיד שדובב לעברית שלא הופץ על dvd לאחר הפצתו בקלטת (פרט לפנטסיה שדובב מחדש ב-2010). את הסיפור השני, "האגדה של סליפי הולו", ניתן למצוא בגרסתו המדובבת לעברית ב-DVD של "אגדות דיסני".
מבנה הסרט.
הרוח בערבי הנחל.
החלק הראשון של הסרט הוא הרוח בערבי הנחל. בסרט מובא סיפורו של מר קרפד (בגרסה העברית; יובל זמיר), קרפד הנוטה ל"צעקה האחרונה" בכל דבר אפשרי. בשל נטייה זו, הוא מוכר בטעות את ביתו לאדם בשם ווינקי (בגרסה העברית; איציק סיידוף) בתמורה למכונית, הסחורה החמה ביותר. מאחר שקרפד מוכר את ביתו, עוברת קבוצה של סמורים פושעים לביתו ומסלקת ממנו את קרפד. קרפד פונה לידידיו, עכבר (בגרסה העברית; דב רייזר), חולד (בגרסה העברית; עפרון אטקין), מר תחש (בגרסה העברית; שמעון כהן) והסוס סיריל (בגרסה העברית; אלברט כהן) על מנת לתבוע את ווינקי למשפט. במהלך המשפט טוען ווינקי שקרפד בכלל גנב את המכונית וקרפד נזרק לכלא. חבריו משחררים אותו ויוצאים להשיב את ביתו. לאחר קרב בתוך הבית הסמורים וווינקי מובסים. סעודה נערכת לאחר מכן כדי לחגוג את שובו של קרפד לביתו אלא שקרפד אינו נוכח בו משום שרכש את "הצעקה האחרונה" החדשה - אווירון.
האגדה על סליפי הולו.
החלק השני של הסרט מציג את האגדה של סליפי הולו בקריינותו של בינג קרוסבי (בגרסה העברית; אלי גורנשטיין). הסרט הוא ללא דיאלוג אך יש בו דיבור לקראת הסוף, רוב הסרט עצמו הוא קריינות של קרוסבי.
הסרט מתאר את הגעתו של איכבוד קריין לכפר סליפי הולו. העלילה עקבית מאוד ודומה כמעט במדויק לסיפור המקור.
איכבוד קריין מגיע לסליפי הולו ומתחיל לעבוד שם בתור מורה. עם הזמן הוא מתחיל לחזר אחר האישה העשירה ביותר בכפר (בעיקר בשביל כספה והאדמה הטובה שבביתה), קתרינה ואן טאסל (בגרסה העברית; שפרירה זכאי). לתמונה נכנס גם הגיבור המקומי אברהם "ברום ברונס" ואן בראנט אשר נאבק מול קריין על אהבתה של קתרינה. לקראת סוף הסיפור מתרחשת מסיבת האסיף ובה נכשל איכבוד בלהציע נישואין לקתרינה. הוא שומע את הסיפורים על הפרש חסר הראש ושב לביתו מפוחד. איכבוד המאמין באמונות טפלות מתחיל להילחץ ככל שהוא מעמיק אל תוך החורשה שבה קבור הפרש על פי הסיפורים. כאשר הוא מגיע לבית הקברות שבחורשה, הוא חושב שהוא שומע את הפרש אך מתבדה ואז מותקף על ידי הפרש חסר הראש שרודף אחריו עד לגשר הכנסייה, שם הפרש משליך את ראשו על איכבוד שנעלם.
לאחר שאיכבוד נעלם, ברום וקתרינה מתחתנים. שנים לאחר שקריין נעלם מגיע אחד מהתושבים וטוען שראה את קריין במקום מרוחק, חי חיים טובים ונשוי לאלמנה עשירה, עם עשרה ילדים הזהים לו להפליא, אך התושבים לא מאמינים לו מתוך ידיעה ש"המורה הועלם על ידי הפרש חסר הראש."
ביקורת.
הסרט זכה להצלחה וההתעניינות בו גוברת בימינו, בעיקר בזכות דמותו של הפרש חסר הראש, שנחשבת לאחת הדמויות המפחידות והאפלות ביותר של דיסני, בעיקר בזכות צחוקו המפחיד ומראהו המאיים. הסרט גם היה הבסיס לסרט הלייב אקשן סליפי הולו.
אנטי צרכנות
גרודנה
ניסן אלפרט
הרב ניסן ליפא אלפרט (1928 - י"ז באייר ה'תשמ"ו, 25 במאי 1986) היה רב וראש ישיבה אמריקאי, ראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן, ר"מ במתיבתא תפארת ירושלים ורבן של כמה קהילות בארצות הברית. נחשב לתלמידו המובהק של רבי משה פיינשטיין, ועסק בההדרת ספרי ראשונים.
ביוגרפיה.
נולד בפולנקה שבליטא לגוטא יאכנא יוסלביץ ולרב שבתי אלפרט, רב העיירה, שהיה בן משפחתו של החפץ חיים. אביה של גוטא, הרב ניסן ליפא יוסלביץ היה רבה הקודם של העיירה, ועל שמו נקרא בנם של הזוג אלפרט. ב-1940 היגרו הוריו לארצות הברית, הרב אלפרט האב נסע לארצות הברית כבר ב-1939, אך אשתו וילדיו נשארו בפולין בעת פרוץ מלחמת העולם השנייה. גוטא אלפרט חצתה את הגבול לליטא עם בנה ושלוש בנותיה בדצמבר 1939, היא השיגה את אחת מאשרות המעבר הראשונות שניפק קונסול יפן בקובנה צ'יאונה סוגיהארה, חצתה את רוסיה עם כל ילדיה והגיעה ליפן ומשם לארצות הברית. הם הגיעו לסן פרנסיסקו שם התאחדו עם האב, ומאוחר יותר עשו את דרכם לניו יורק ללואר איסט סייד. ניסן החל את לימודיו במתיבתא תפארת ירושלים, הוא נסמך לרבנות בידי ראש הישיבה הרב משה פיינשטיין, והיה לתלמידו המובהק. הוא גם היה תלמידו ומקורבו של הרב יחיאל מיכל פיינשטיין. הרבנית שימה פיינשטיין הכירה לו את זלדי (זלדה ביילא) שיינברג, בתו של הרב חיים פינחס שיינברג, והם נישאו.
זמן קצר לאחר נישואיו התמנה כר"מ במתיבתא תפארת ירושלים, וכיהן בתפקיד זה עד שהתמנה כר"מ בישיבת רבנו יצחק אלחנן בשנת ה'תשכ"ז. במשך שנותיו בישיבה התקבל מעמדו כפוסק הלכה למעשה, והוא התמנה כאחד מראשי הישיבה, וכראש הכולל להוראה ולדיינות שלה.
במקביל לתפקידיו הפדגוגיים כיהן במשך השנים כרבן של קהילות שונות: 27 שנים כרב קהילת "תפארת בחורים" באיסט סייד של ניו יורק, ובחמש שנותיו האחרונות כרבה של קהילת "אגודת ישראל" בלונג איילנד.
הוא נפטר בגיל 58 לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן, בי"ז באייר ה'תשמ"ו, 25 במאי 1986. הלווייתו יצאה מישיבת רבנו יצחק אלחנן, ועברה במתיבתא תפארת ירושלים. ארונו הועלה לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים.
דובי אמיתי
דובי אמיתי (נולד ב-8 בספטמבר 1960) הוא יו"ר התאחדות האיכרים בישראל, יו"ר נשיאות המגזר העסקי ויו"ר אגודת מים בגליל. שימש בעבר כסגן ראש מועצת מטולה.
ביוגרפיה.
אמיתי, דור רביעי למשפחת חקלאים הנמנים עם מייסדי המושבה מטולה, נולד וגדל במושבה ומתגורר בה עד היום.
לאמיתי השכלה תיכונית אותה רכש בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, עקב המצב הביטחוני בצפון. בית הספר החקלאי פרדס חנה הוקם על ידי התאחדות האיכרים בשנות ה-20 של המאה העשרים, ובשנת 2007 עם מינויו לנשיא התאחדות האיכרים, סגר אמיתי מעגל ופעל להסדרת החובות שבהם שרוי בית הספר. בעקבות זאת הוגשה עתירה נגד ההתאחדות ואמיתי העומד בראשה על ידי ההסתדרות, אך התביעה נדחתה פה אחד ועמדת ההתאחדות נתקבלה.
עם סיום לימודיו התיכוניים התגייס לצה"ל וסיים את שירותו בדרגת סגן כמ"פ בגדוד תותחי נ"מ M61 וולקן. במסגרת שירותו לחם במלחמת שלום הגליל. תחת פיקודו בעת קרב עם מחבלים בכפר דוחה רשמה פלוגתו את ההפלה הראשונה בעולם של מטוס מיג 21 על ידי תותחי M61 וולקן.
המשיך בשירות מילואים פעיל בצה"ל ובין היתר היה מג"ד במילואים. משרת בדרגת אל"ם בפיקוד הצפון.
מאז שחרורו מצה"ל ועד שנת 2007 הפך לפעיל מרכזי בתחום החקלאות בצפון הארץ וכיהן בשרשרת תפקידים, בהם: יו"ר אגודות חקלאיות, יו"ר חברת פרי מטולה, סגן מ"מ ראש מועצת מטולה, חבר ברשות לפיתוח הגליל ודירקטור במספר רב של חברות. פעילותו הענפה אף ספגה ביקורת ונעשה ניסיון להאשימו בהדחת מתחרה פוליטי בתפקידו כיו"ר הנהלת האגודה השיתופית במטולה, אולם אמיתי זוכה מכל חשש לקונספירציה.
בשנת 2007 נבחר לתפקיד יו"ר התאחדות האיכרים בישראל בו מכהן גם היום, לאחר שנבחר לעוד שתי קדנציות (בדצמבר 2013 ובפברואר 2019). מונה ליו"ר פעיל בחברת עמיר שיווק והשקעות בע"מ, החברה הציבורית המובילה בישראל בתחומי שיווק ואספקת תשומות חקלאיות לחקלאים ברחבי הארץ.
מתוקף תפקידו כיו"ר התאחדות האיכרים, מכהן אמיתי כאחד מ-12 יושבי הראש של ארגונים החברים בארגון נשיאות המגזר העסקי. אמיתי נבחר פה אחד ב-1 ביוני 2016 לכהן כיו"ר הנהלת נשיאות הארגונים העסקיים (שמה הקודם של נשיאות המגזר העסקי).