אחד מציוריו המעוררים ביותר הוא "ז'אן דארק, הנשמרת בשנתה על ידי מלאך" (1895; רואן, מוזיאון הבוז לאמנויות).
ג'ון בלייר
ג'ון בלייר הבן (באנגלית: .John Blair Jr; ) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שנמנה עם האבות המייסדים של ארצות הברית.
בלייר היה אחד המשפטים המיומנים בתקופתו. כחוקר המשפט ההוא נמנע מההמולה הפוליטית, והעדיף לפעול מאחורי הקלעים. אף על פי כן, הוא היה מסור לרעיון של האיחוד הקבוע של המדינות שקיבלו את עצמאותן ותמך בנאמנות בעמיתיו בני וירג'יניה, ג'יימס מדיסון וג'ורג' וושינגטון בוועידת החוקה. תרומתו הגדולה ביותר כאחד מהאבות המייסדים הייתה לא בוועידת החוקה בפילדלפיה, אלא מאוחר יותר כשופט בבית המשפט לערעורים של וירג'יניה וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, שם הוא השפיע על פירוש החוקה בכמה פסקי דין חשובים. בני זמנו של בלייר שיבחו אותו על חוזקותיו האישיות כאדם עדין וטוב לב, ובשל יכולתו לחדור במהירות ללב השאלות המשפטיות שדן בהן.
ראשית חייו.
ג'ון בלייר נולד בוויליאמסבורג שבקולוניית וירג'יניה כבן למשפחה בולטת במושבה. אביו, ג'ון בלייר האב, היה חבר במועצת המושבה ולזמן מה היה מושל המושבה בפועל. דוד אביו, ג'יימס בלייר, היה המייסד והנשיא הראשון של קולג' ויליאם ומרי. ג'ון בלייר הבן למד בקולג' זה וב-1754 קיבל ממנו תואר בוגר אוניברסיטה. ב-1755 הוא נסע ללונדון כדי ללמוד משפטים במידל טמפל. עם שובו לווירג'יניה כדי לעסוק בעריכת דין הוא נדחף עד מהרה אל החיים הציבורים, והחל את הקריירה הציבורית שלו זמן קצר לאחר תום מלחמת הצרפתים והאינדיאנים כאשר נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה כנציג קולג' ויליאם ומרי. בתפקיד זהה הוא שימש בשנים 1766–1770. לאחר מכן ועד 1775 הוא היה פקיד מועצת המושל, שהייתה הבית העליון של בית המחוקקים הקולוניאלי.
המהפכה האמריקאית.
בלייר הצטרף בתחילה לאגף המתון של הפטריוטים. הוא התנגד לעמדותיו הקיצוניות של פטריק הנרי במחאה על חוק הבולים, אך פיזור בית הנבחרים של וירג'יניה על ידי הפרלמנט גרם לשינוי דעותיו. בתגובה לסדרה של מיסים שהוטלו על המושבות על ידי הפרלמנט, הצטרף בלייר לג'ורג' וושינגטון ולאחרים ב-1770 ושוב ב-1774 כדי לנסח הסכמי אי-יבוא שקראו לתומכיהם להפסיק לייבא סחורות בריטיות עד שהמיסים יבוטלו. בהמשך השנה הוא הגיב לחוקי הכפייה שהועברו על ידי הפרלמנט בהצטרפות לאלו שקראו לקיומו של הקונגרס הקונטיננטלי ובתמיכה באנשי בוסטון שסבלו מקשיים כלכליים בשל צעדי הפרלמנט.
עם פרוץ המהפכה האמריקאית, נעשה בלייר מעורב באופן פעיל בממשלת וירג'יניה. הוא היה חבר הוועידה שניסחה את חוקת וירג'יניה של 1776 ושימש כחבר במספר ועדות חשובות, כולל ועדת 28 החברים שניסחה את הצהרת הזכויות של וירג'יניה והמתווה להקמת ממשלה. הוא שימש כחבר במועצה המייעצת למושל פטריק הנרי בשנים 1776–1778. לאחר מכן בחרה אותו המועצה כשופט בבית המשפט של המדינה וזמן קצר לאחר מכן כשופט בבית המשפט העליון שלה. ההוא גם נבחר לבית המשפט העליון של וירג'יניה לדיני היושר, שם עמיתו היה ג'ון וית', שבהמשך היה יחד עמו נציג לוועידת החוקה. מינויים שיפוטיים אלו הפכו את בלייר באופן אוטומטי כחבר בבית המשפט לערעורים של וירג'יניה.
בבית המשפט לערעורים של וירג'יניה, היה בלייר חבר בהרכב שדן בפסק הדין "וירג'יניה נגד קאטון ואחרים" (.The Commonwealth of Virginia v. Caton et al) מ-1782, שקבע את התקדים שבתי המשפט יכולים להגדיר חוקים כנוגדים לחוקה. החלטה זו בישרה את החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין מרבורי נגד מדיסון. ב-1786 הכיר בית המחוקקים בידענותו המשפטית של בלייר, והוא מונה כיורשו של תומאס ג'פרסון בוועדה לשינוי חוקי וירג'יניה.
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-24 בספטמבר 1789 מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את בלייר כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ויומיים מאוחר יותר אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי. ב-2 בפברואר 1790 הוא נשבע אמונים. עומס התיקים בבית המשפט העליון במהלך כהונתו של בלייר על כס השיפוט היה קל, כשבמשך שש שנים נפסקו החלטות ב-13 תיקים בלבד. עם זאת, בלייר היה חבר בצוות השיפוט בפסק הדין "צ'יזהולם נגד ג'ורג'יה" שנחשב לתיק החשוב הראשון של בית המשפט. הוא התפטר מכהונתו ב-25 באוקטובר 1795.
מותו ומורשתו.
ג'ון בלייר נפטר בויליאמסבורג ב-31 באוגוסט 1800, בגיל 68.הוא נטמן בבית הקברות האפיסקופלי שבויליאמסבורג. הוא היה חבר הבונים החופשיים וב-1778 הוא היה הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של וירג'יניה. על שמו נקרא רחוב בעיר מדיסון שבוויסקונסין.
הבחירות לפרלמנט של אוגנדה 1962
סמוטוהי
קריסטינה דנקו
קריסטינה דונקו (בפולנית: Krystyna Dańko; 9 ביולי 1917 - 6 באוגוסט 2019) הייתה יתומה פולנית, שזכתה בתואר חסידת אומות עולם ביד ושם בשנת 1999, על הצלת חייהם של יהודים בפולין בתקופת השואה תוך סיכון חייה בזמן כיבוש גרמניה הנאצית בפולין.
קורות חיים ופעילות בתקופת השואה.
קריסטינה דונקו, בתו של קרול קלונד-פקיד בכיר בעירייה, חיה בעיירה אוֹטְבוֹצְק ( בפולנית: Otwock).
בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה, קריסטינה קשרה קשרי ידידות קרובים עם בת כתתה בבית הספר התיכון הלנה, שכונתה לוסיה, בתם הבכורה של בני הזוג היהודיים יוגניה וד"ר מיכאל קוקושקו (בפולנית Kokoszko). כתוצאה מהקשר בין שתי הנערות, שהתה קריסטינה היתומה שעות רבות בבית משפחת קוקושקו, שם מצאה חום ותמיכה רגשית ובו הכירה את אחותה של לוסיה, מרינה- מריה .
לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית ועם התגברות רדיפת היהודים במדינה, קריסטינה נחלצה לעזור לחברתה הקרובה ולבני משפחת תוך סיכון חייה. בני המשפחה, שנכלאו עם יתר היהודים בגטו בעיר ב־1940, הצליחו לברוח ממנו וקריסטינה מצאה עבור לוסיה והוריה מקום מסתור בכפר סמוך ודאגה לכל מחסורם – מזון, ביגוד וכסף. את הבת הצעירה מריה בת האחת עשרה, קריסטינה לקחה ברכבת לעיר הבירה וורשה ומצאה עבורה מקום בבית יתומים פולני שם נקלטה בזהות שאולה של ילדה ארית-נוצרייה . קריסטינה סייעה לשמור על קשר הדוק בין המשפחה שבכפר לבין מריה, כשהיא מעבירה מסרים והודעות בין ורשה לאוטבוצק. קריסטינה הצנועה, לא בקשה כל תמורה על מאמציה יוצאי הדופן וטענה כי זו חובה מוסרית אנושית. בני משפחת קוקושקו ניצלו מגורל יושבי העיר היהודיים שנספו ברובם לאחר חיסול גטו אוטבצק ב־19 באוגוסט 1942.
לאחר המלחמה.
בשנת 1951, קריסטינה נישאה עם מיצ'יסלב דונקו, פעיל חברתי מאוטבוצק, שנרדף על ידי המשטר הסטליניסטי. הוא נפטר בשנת 1982. זמן קצר לפני פטירתה בשנת 2019 בגיל 102, פורסמה על קריסטינה כתבה בעיתון הג'רוזלם פוסט שכותרתה "חסידת אומות העולם המבוגרת ביותר".
הכרה והנצחה.
קריסטינה הוכרה כחסידת אומות עולם ב־13.12.1998 וזכתה לקבל את התעודה והמדליה בירושלים ב־27.1.1999, על שסייעה בהצלת חייהם של יוגניה, הלנה, מריה וד"ר מיכאל קוקושקו שהתיישבו בוורשה לאחר המלחמה. העדות נמסרה על ידי מריה קוקושקו-ברטון.
שני בני משפחה נוספים של קריסטינה, ידוויגה דנקו לבית וויצ'צ'ובסקה, (1904–1968) ובעלה מיצ'יסלב דנקו (1905–1982) שהצילו בנפרד את משפחת וצר באוטבוצק, זכו גם הם לאחר מותם בתואר חסידי אומות עולם ב־16 בדצמבר 2008.
בנג'מין טילמן
בנג'מין ריאן טִילְמַן (באנגלית: Benjamin Ryan Tillman; 11 באוגוסט 1847 – 3 ביולי 1918) היה פוליטיקאי אמריקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית. מושל קרוליינה הדרומית בין השנים 1890–1894 וסנאטור מטעם קרוליינה הדרומית בין השנים 1895–1918. טילמן, נודע בכינויו "בן הקלשון", היה חריף בנאומיו וקיצוני בדעותיו. הוא טען לעליונות גזעית שפעלה להשיב את העבדות בארצות הברית לאפרו-אמריקאים. בבחירות 1876 למושלות קרוליינה הדרומית, טילמן הנהיג מיליציה קיצונית של בעלי "חולצות אדומות" במטרה להרתיע מצביעים ולהתנכל לאוכלוסייה האפרו-אמריקאית במדינה.
בעודו חבר בסנאט היה ממתנגדיו העיקריים של נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט. למרות יריבותם, טילמן ורוזוולט שיתפו פעולה בשנת 1906, כאשר היה טילמן חלק מהגוש הדמוקרטי שהתנגד למונופול החברות הגדולות בשווקים והצביע בקונגרס ובסנאט בעד חוק הפבורן, לפיו תתקיים השגחה ממשלתית על גבי חברות גדולות, בעיקר של מסילות ברזל, למען ייפול המונופול הכלכלי של אלו. בתור יו"ר הוועדה לענייני הצי בסנאט, קידם טילמן את תוכנית הממשל לחיזוק הצי במהלך נשיאותו של וודרו וילסון.
קורות חיים.
שנים ראשונות.
בנג'מין ריאן טילמן היה בן למשפחת חקלאים בקרוליינה הדרומית. יליד 1847 אשר מתוך ששת אחיו ארבע אחיותיו, ארבעה נפטרו לפני שנולד. אביו, שנודע בתור אדם אלים, נפטר בשנת 1849 מטיפואיד. משפחת טילמן הייתה עשירה בשטחים והחזיקה עבדים רבים. בנג'מין טילמן חונך בבית ספר מקומי ליד ביתו שם היה תלמיד מוצלח. טילמן היה עוד בלימודיו בעת החלה מלחמת האזרחים האמריקנית, אך בשנת 1865, לקראת סוף המלחמה ובעודו בן 16 בלבד, פרש מהלימודים והתגייס לצבא קונפדרציית המדינות של אמריקה מספר חודשים לפני כניעתה של הקונפדרציה. טילמן מעולם לא נלחם בשדה הקרב מכיוון שהוא חלה אנושות עם גיוסו והייתה סכנה לחייו. הוא עבר את המחלה אך איבד את הראייה בעינו השמאלית.