ויין כיהן על כס השיפוט 32 שנים, אחת מתקופות הכהונה הארוכות ביותר מבין כל שופטי בית המשפט העליון. דעותיו היו עקביות וברבות מחוות דעתו הוא הביע את אמונתו בכוחם של מוסדות פדרליים כמו הקונגרס. הוא הביע את דעתו זו בפסק הדין דרד סקוט נגד סנדפורד, כשהוא תמך בדעתו של נשיא בית המשפט טוני לנוכח ביקורת קשה שנמתחה על פסק הדין על ידי רבים. עם פרוץ מלחמת האזרחים שקע ויין במשבר אישי וכספי. הוא בחר להישאר בבית המשפט בעוד שבנו עזב את צבא ארצות הברית כדי להילחם כגנרל בשורות צבא הקונפדרציה. אחד מעמיתיו, ג'ון קמפבל, פרש מכהונתו כדי להצטרף לקונפדרציה. עם זאת היה ויין תומך של האיחוד, החזיק בהשקפותיו הלאומיות, והאמין שלא היה שום בסיס חוקי לאף מדינה לפרוש ממנו. הוא גם חש שבהישארותו בבית המשפט הוא יוכל להמשיך ולספק תמיכה במטרות הדרום. הוא לא זכה לאהדה על החלטתו זו במדינת האם שלו, ג'ורג'יה, אך הוא התנגד נמרצות לפרישה ותמך בנשיא לינקולן בשאיפתו לשמור על שלמות האיחוד. לאחר סיום המלחמה הוא לא שכח את שורשיו הדרומיים ועמל קשות להגן על הדרום מפני צעדי ענישה מיותרים.
חיים אישיים.
ב-1813 נשא ויין לאישה את מרי ג'ונסון קמפבל. הם היו הוריהם של שני ילדים שהגיעו לבגרות. בנם, הנרי קונסטנטין ויין, נשא לאישה את מרי לואיזה ניקול. אחותה של מרי, אליזבת ניקול סמית', הייתה רעייתו של גנרל אלכסנדר המילטון, נכדו של אלכסנדר המילטון, אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית. בתם, מרי קמפבל ויין, נישאה לג'ון מק קוילר. נכדתם של מרי וג'ון, מרי "מאי" קרוליין קמפבל קוילר, נישאה לסר פיליפ גריי אגרטון, איש אצולה וצבא בריטי.
בשנים 1818–1821 בנה ויין מעון בסגנון העוצרות בסוואנה. ב-1831 הוא מכר את הבית לאחייניתו, שרה אנדרסון גורדון ולבעלה, ויליאם וושינגטון גורדון, שלמד משפטים בהדרכתו של ויין ובהמשך כיהן כראש עיריית סוואנה. נכדתם של שרה וויליאם הייתה ג'ולייט גורדון לאו, מייסדת תנועת הצופות בארצות הברית וכיום הבית הוא אתר היסטורי כמקום לידתה.
מותו.
ג'יימס ויין נפטר ב-5 ביולי 1867 בוושינגטון די. סי. ונטמן בבית הקברות לאורל גרוב שבסוואנה. הוא היה אחרון השופטים שכיהנו תחת נשיאותו של ג'ון מרשל. במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי.
כדי למנוע מהנשיא אנדרו ג'ונסון מלמנות שופטים בבית המשפט העליון, העביר ב-1866 הקונגרס את חוק הסבבים השיפוטיים , שעל פיו בוטלו שלושה מתוך עשרת המושבים בבית המשפט העליון עם התפנותם, וכך הופחת מספר השופטים לשבעה. כאשר נפטר ג'ון קאטרון ב-1865 לא מונה שופט במקומו, וכך גם כאשר נפטר ויין נותרו על כס השיפוט שמונה שופטים. ב-1869 העביר הקונגרס חוק שקבע שמספר שופטי בית המשפט העליון יעמוד על תשעה.
אלעד שחף
אלעד שחף (נולד ב-13 בינואר 1998) הוא כדורגלן ישראלי, המשחק בעמדת הקשר בבוטושאן מליגת העל הרומנית.
קריירה.
שחף התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של מכבי תל אביב, במדיה שיחק במשך שמונה שנים. בשנת , עבר למכבי פתח תקווה וכעבור שנה הצטרף למכבי נתניה. ב-19 במאי 2017 רשם שחף את הופעת הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 0–2 נגד מכבי אחי נצרת.
ב-20 באוגוסט 2019 הושאל שחף לסקציה נס ציונה. ב-25 בספטמבר כבש שחף את שער הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 1-1 מול הפועל כפר סבא. ב-14 בדצמבר הבקיע בתיקו 1-1 מול מכבי תל אביב, שהיה שער החובה הראשון שספגה האחרונה מתחילת העונה, במסגרת המחזור ה-14 של הליגה.
בקיץ שב שחף לנתניה. ב-14 בספטמבר 2020 הבקיע שחף את שער הבכורה שלו בנתניה, בניצחון 0–7 על בני סכנין.
ב-22 באוגוסט 2021 חתם שחף בהפועל נוף הגליל. ב-3 בפברואר 2022 חתם במועדון ספורט כפר קאסם.
ב-3 ביולי 2022 חתם לשלוש שנים בבוטושאן מליגת העל הרומנית. ב-18 ביולי ערך שחף את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בניצחון 2–3 על קינדייה טרגובישטה. ב-23 ביולי פתח לראשונה בהרכב, בניצחון קבוצתו 0–1 על וולונטר.
סאלוסטיוס קריספוס
הקרן הלאומית (בריטניה)
הקרן הלאומית (באנגלית: The National Fund) היא קרן צדקה בריטית. מטרתה, על פי הצהרת התרומה, היא לשלם את החוב הציבורי של בריטניה במלואו. שווי הקרן, נכון ל-5 באפריל 2019, נעמד על כ-519,707,831 ליש"ט.
ב-1919, המזכיר הפיננסי במשרד האוצר סטנלי בולדווין הציע במאמר מערכת לעיתון "Financial Times" כי אזרחים עשירים ייתרמו מרצון לתשלום החוב הציבורי של בריטניה שנצבר כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה, בתקווה שתשלומו לא ייגרר לדורות הבאים. כמעט עשור אחר כך, ב-1928, גספארד פארר, שותף בבנק השקעות מקומי, הקים עבור מטרה זו את "הקרן הלאומית", ולה הוא תרם באנונימיות 500 אלף ליש"ט בתקווה שאזרחים עשירים נוספים יבואו בעקבותיו. באותה התקופה, החוב הציבורי עמד על כ-7 מיליארד ליש"ט, ותרומתו של פארר לבדה כיסתה רק כ-0.007% מן הסך הכולל של החוב. נדבנים אחרים הצטרפו ליוזמה גם כן בתרומות, אך זו האחרונה נתקבלה ב-1982. בתקנון הארגון אשר מנהל את הקרן, נקבע כי היא תפרע רק כאשר היא תצליח לשלם את החוב במלואו. עד לחשיפת מסמכי התרומה המקוריים על ידי בית המשפט העליון ב-2020, זהותו של פארר נותרה אנונימית כשאף לממשלה לא היה שום מידע על כך.
ב-22 במאי 2018, הוגשה לבית המשפט העליון בקשה על ידי היועץ המשפטי לממשלה לשחרור הקרן עבור צמצום החוב הציבורי של בריטניה. זאת, לאחר שנקבע בדיון בבית הנבחרים באותה השנה על ידי מומחים כי אין שום סיכוי שהקרן תגיע אי פעם לסכום שיספיק כדי לשלם את כלל החוב הציבורי. במשך שנים דרשו פוליטיקאים שונים מן האופוזיציה, ובעיקר תנועות שורשיות, להשתמש בכספי הקרן עבור מטרות חברתיות, בעוד הממשלה קיוותה לנצל את הכסף עבור צמצום החוב הציבורי. לעניין נדרשה התערבותו של בית המשפט העליון, שכן תנאי הקרן, אשר קבעו כי יש להשאיר את ערכה להצטבר עד שיספיק לתשלום החוב המלואו, הם מחייבים.
לפני קיום המשפט בנובמבר 2019, התייצב שארה של התורם המקורי בדרישה לחלק את כספי הקרן לבני המשפחה כירושה, בטענה כי אין תוקף לייעוד הכספים עבור הממשלה היות שהמטרה הקבועה לתשלום החוב הציבורי נכשלה. לאחר שטענה זו נפסלה על הסף על ידי בית המשפט, נקבע לעניין שחרור כספי הקרן דיון חדש. לבסוף, ב-10 בנובמבר 2020, נקבע על ידי בית המשפט העליון כי ניתן לשחרר את כספי הקרן עבור צדקה. בהחלטתו, הסכים השופט עם עמדת המומחים לפיה מטרת הקרן לעולם לא תושג, וציין כי שימוש בכספים למימון צדקה יימנע את הסכנה שלא תצא שום תועלת מן הקרן. ב-21 בינואר 2022, בית המשפט העליון נתן את החלטפו הסופית בעניין, בקביעה כי משרד האוצר יוכל להשתמש בכספי הקרן עבור הפחתת החוב הציבורי.
עינן כהן
עינן כהן (29 ביוני 1933 - 5 בינואר 2014) היה צייר, פסל ואמן אנימציה ישראלי.
ביוגרפיה.
עינן כהן נולד בזאגרב, בשם לאו כהן (Leo Kohn), לאם חד-הורית ולאב שזהותו לא נודעה לו מעולם. בהיותו בן שמונה, נתפסה אימו שהייתה יהודייה-קומוניסטית ונורתה בידי האוסטאשה, הארגון הלאומני הקרואטי ביוגוסלביה, ששיתף פעולה עם הנאצים. בעקבות רצח האם עבר כהן להתגורר עם דודותיו שהיו נשואות לנוצרים. ואולם, הן חששו לחייו ולחייהן, משום שהאוסטאשה המשיך לרדוף אחריו. הוא הועבר לבית יתומים שממנו נמלט ושב אל דודותיו. לאחר זמן מה ובעצת מכר של המשפחה נשלח בזהות בדויה כמוסלמי למחנה הנוער של האוסטאשה, שם שהה שלוש שנים.
בשנת 1948 עלה לארץ במסגרת עליית הנוער והגיע לקיבוץ שער העמקים. עם עלייתו ארצה בחר לעצמו את השם התנ"כי עינן.
עינן החל לצייר בעקבות ידידותו עם אלכס לוי, חבר קיבוץ בן גילו, אף הוא יוצא יוגוסלביה, צייר מחונן ששמו הלך לפניו. במהלך שנותיו בקיבוץ הרחיב עינן את השכלתו האמנותית ואף הוקצו לו "ימי ציור" כמקובל אז בקיבוצים. באותה תקופה גם למד ציור בסמינר הקיבוצים באורנים (1954).
את שירותו הצבאי עשה תחילה כגשש ולאחר מכן, במסגרת הנח"ל, שבו שימש אחראי תרבות במועדוני הנח"ל. הוא התקבל ללהקת הנח"ל כמעצב תפאורות בתקופתם של דני קרוון וחיים טופול.
לאחר שחרורו מהצבא עזב את הקיבוץ ועבר לחיפה שם עבד במפעל כצייר על כלי קרמיקה. באותה שנה פגש עינן את מי שהייתה לרעייתו הראשונה ואם שני ילדיו, אוריאלה לבית בריליאנט, ממייסדי קיבוץ שפיים. הם נישאו בשנת 1957, עינן עבר עימה לשפיים ושם נולד בנו הבכור דגן. בשפיים קיבל עינן סטודיו ועסק בעבודות קרמיקה, ציור ועיצוב תכשיטים. בעודו בשפיים למד שנה אצל הצייר מירון סימה. בין השנים 1957–1959 יצא ללימודי אמנות במכון אבני בתל אביב אצל נפתלי בזם, יחזקאל שטרייכמן, ואביגדור סטימצקי. ב-1963 עבר עם משפחתו לנתיב הל"ה שם נולדה בתו נועה.
בשנת 1958 התקיימה תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה כץ בתל אביב. באותה עת נמנה עם קבוצת אמנים צעירים שאימצו את סגנון הריאליזם הסוציאליסטי והציג עם חברי הקבוצה בתערוכות קבוצתיות.
בשנת 1964, בעקבות מלגה שקיבל מוועדת התרבות של הקיבוץ המאוחד בראשותם של משה קופפרמן ויחיאל שמי, יצא לאירופה. באירופה חי בפריז, ציריך ובריסל. בפריז התרועע עם אמנים ישראלים וביניהם אלימה, שאיתה גם למד באבני, ולבסוף השתקע באמסטרדם שבה חי במשך שני עשורים (1984-1964). בעת שהותו בעיר נמנה עם האמנים שנתמכו בידי הארגון הממשלתי BKR. באותה עת נהג הארגון לתמוך באמנים באמצעות רכישת עבודותיהם תמורת תשלום והצגתן על קירות משרדי הממשלה.