באוגוסט 1865, לאחר שיחרורו מהצבא, שב קורבט לעבודתו ככובען בברוקלין, בנוסף לעבודתו המשיך קורבט לפקוד באופן קבוע את הכנסייה באזור בו התגורר. מאוחר יותר כאשר עסקי הכובעים באזור בוסטון נחלשו, עבר קורבט לעיירה דאנבורי, קונטיקט. בנוסף לצד הכלכלי, קורבט ראה גם צד דתי במעבר תוך כדי מטרתו להטיף ברחבי המדינה (""Preached in the country rount about"). בשנת 1870 קורבט התמקם מחדש בקמדן, ניו ג'רזי, שם נודע כ-"Methodist lay preacher". התנהגותו הבעייתית של קורבט תרמה לכך שלא הייתה לו את היכולת להחזיק עבודה במקום קבוע לאורך זמן, הוא פוטר באופן סדרתי ממספר מקומות עבודה בשל העובדה שהיה באופן קבוע מפסיק את עבודתו על מנת להתפלל עבור שותפיו לעבודה. מתוך מטרה להרוויח כסף, קורבט ניסה להעביר הרצאות באמצעות פנס קסם על ההתנקשות בבות'. קורבט העביר הרצאות בבתי ספר, קבוצות מפגש של נשים וכדומה. בשל העובדה שהיה בעל התנהגות בלתי יציבה ושנאומיו והרצאותיו היו מבולבלים, הוא מעולם לא נתבקש לחזור ולהעביר הרצאה נוספת במקום בו כבר היה.
ר.ב הובר, אשר התיידד בתקופה מאוחרת יותר עם קורבט, טען שקורבט עצמו האמין ש"אנשים שהיו בדרגים גבוהים בוושינגטון בעת ההתנקשות" ניסו לפגוע בו. הוא האמין שהאנשים הללו פעלו נגדו מכיוון שהוא שלל מהם את האפשרות להעמיד לדין את בות'. כמו כן הוא חשב שהאנשים הללו הם אלו שגרמו לפיטוריו ממספר עבודות שונות. הפרנויה ממנה סבל קורבט, קיבלה חיזוק כאשר הוא קיבל בדואר מכתב שנאה על הריגת ג'ון וילקס בות'. הוא החל לפחד מנקמה ("Booth's Avengers"), והיה משוכנע שישנם ארגונים אשר מתכננים לנקום בו, דבר אשר גרם לו להסתובב עם אקדח כל הזמן. כאשר הפרנויה התגברה, החל קורבט לנופף באקדחו אל עבר כל בן אדם אשר נראה בעיניו חשוד.
בשנת 1875, כאשר הלך למפגש של חיילי האיחוד בקולדויל, אוהיו, נכנס קורבט לעימות עם מספר אנשים בנוגע למותו של ג'ון וילקס בות'. במסגרת העימות הועלתה השאלה האם בות' בכלל נהרג, דבר שעורר את זעמו של קורבט. במסגרת העימות הוא שלף את האקדח תוך מטרה לירות על אחד מהאנשים שהעלו את השאלה, אולם הוא נעצר לפני שהספיק לירות. בשנת 1878, עבר קורבט לקונקורדיה, קנזס,(Concordia, Kansas) שם רכש אדמה והקים לעצמו מקלט (Dugout). הוא המשיך גם שם בעבודתו כמטיף ונהג ללכת לעיתים קרובות למפגשים וכנסים דתיים. (Revival meeting).
אחרית חייו.
מצבו של קורבט הלך והדרדר עם השנים. ב–1886 ארגון של יוצאי צבא גילה רחמים על התמהוני הזקן והציע לו משרה של עוזר לשוער בבית המחוקקים של מדינת קנזס בטופיקה. ב-15 בפברואר הוא האמין (כנראה מהתקף פסיכוזה) שהקצינים בבית המחוקקים מפלים אותו, כתוצאה מכך, הוא החל לרדוף אחרי הקצינים תוך כדי שהוא מנופף באקדחו. במהלך האירוע קורבט נעצר ולא נפגע אף אחד. ביום שלאחר מכן, השופט קבע כקורבט אינו שפוי ("מטורף"") ושלח אותו למקלט עבור חולי נפש. ב–26 במאי 1888, בשעת ההתעמלות של החוסים, הבחין קורבט בנער שליח הקושר את סוסו בחזית המוסד. הוא התנתק מהקבוצה, קפץ על הסוס ונמלט מהמקום. הוא רכב על גבי סוסו לניאודשה, קנזס,(Neodesha, Kansas) שם הוא שהה למשך זמן קצר אצל ריצ'רד טאצ'ר, אותו הוא הכיר מן התקופה בה שניהם היו שבויי מלחמה. כאשר הוא עזב הוא אמר לטאצ'ר שהוא מתכוון להגיע למקסיקו.
נכון להיום, מעריכים כי קורבט לא הגיע למקסיקו, אלא התיישב במבנה שהוא הקים ביערות בסביבת הינקלי, במזרח מינסוטה. על פי הערכות הוא נהרג בשריפה בהינקלי, מינסוטה (Great Hinckley Fire) ב-1 בספטמבר 1894. על אף שאין הוכחה חד משמעית לכך שהוא בין ההרוגים, השם תומאס קורבט הופיע ברשימת הנעדרים והמתים של השריפה.
בשנים שבאו לאחר התאריך המשוער בו נהרג קורבט, מספר אנשים טענו שהם האנשים ש"נקמו את נקמתו של לינקולן". מספר שנים לאחר הפעם האחרונה בה נראה קורבט (בנודסה קנזס), איש מכירות באניד, אוקלהומה, מילא טפסים תוך שהוא משתמש בשם של קורבט וזאת במטרה לקבל הטבות בפנסיה. לאחר חקירה התברר שהבן אדם אינו בוסטון קורבט והוא נשלח לכלא. בספטמבר 1905, נעצר בן אדם נוסף בדאלאס שטען שהוא בוסטון קורבט. כמו במקרה הקודם גם כאן לאחר חקירה התברר שהוא מתחזה והוא נשלח לכלא ומאוחר יותר הועבר לבית חולים עבור חולי נפש.
הנצחה.
בשנת 1958, הוקמה אנדרטה לזכר בוסטון קורבט לצד הכביש הראשי בקונקורדיה, קנזס. כמו כן ישנו שלט המסמל היכן היה ביתו בתקופה בה חי בעיירה זו.
בתרבות.
בשנת 1962, במסגרת התוכנית "איש החוק" (Lowman), של רשת ABCwestren הוצגה דמות בדיונית המבוססת על קורבט. הדמות עצמה שוחקה על ידי דאבס גריר.
אפלה בצהריים
אפלה בצהריים (בגרמנית, בה נכתב במקור: Sonnenfinsternis, באנגלית, בה ראה אור לראשונה: Darkness at Noon), הוא רומן פוליטי מאת ארתור קסטלר. הספר, שפורסם לראשונה ב-1940 נכתב על רקע הטיהורים הגדולים שביצע סטלין בשורות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בין 1935 ל-1938 ובפרט על רקע הודאתם של ניקולאי בוכארין ובכירים אחרים במפלגה בפשעים שלא עשו בעת משפטי מוסקבה. הרומן בא לענות על השאלה מה הם המנגנונים המביאים אישים בעלי מעמד, אידאולוגיה וכושר עמידה שחושל בבתי הכלא של המשטרים הקפיטליסטים, להודות בפשעים כגון בגידה במולדת ובמהפכה וניסיון רצח של מנהיגיה. התשובה אותה מספק קסטלר באמצעות דמותו של גיבורו, ניקולאי זלמנוביץ' רובשוב, בולשביק מוותיקי מהפכת אוקטובר הנכלא ומואשם בחברות באופוזיציה, היא שדווקא הלכי המחשבה והחובה המוטמעים בתודעתו ובאישיותו מאפשרים לחוקריו להשפיע עליו באופן פסיכולוגי להכיר בכך שתפקידו הוא להיות "כלי להצלחת המהפכה" על ידי שיהווה דוגמה להמונים למה עלולות לגרום מחשבות כפירה וסטייה מן הקו המפלגתי, גם אם פירוש הדבר הודאה נלעגת בבית משפט מבוים והוצאה להורג. הרומן אינו נוקב בשמה של ברית המועצות או כל מדינה אחרת, ואף אינו נוקב בשמו של סטלין (המנהיג מכונה "מספר אחד"), אך הרמזים שבו שקופים. נחשב לאחד הספרים הקלאסיים ורבי ההשפעה במאה העשרים ומוקם במקום השמיני ברשימת מאה הספרים החשובים של המאה ה-20 שפרסם בית ההוצאה מודרן ליבררי ב-1998.
חיבור הספר.
קסטלר כתב את הספר כחלק מטרילוגיה שנושאה הוא מוסר האלימות: האם ובאיזו מידה מצדיקה מטרה נעלה אמצעים שפלים?. הספר הראשון בטרילוגיה, "הגלדיאטורים" נכתב בהונגרית בהונגריה בשנת 1939 ומגולל את דיכוי מרד ספרטקוס ברומא העתיקה. הספר השלישי, "המראות ונחיתות", נכתב באנגלית בלונדון ב-1943 ודן בפליטי מלחמת העולם השנייה. הספר "אפלה בצהריים" הוא השני מבין ספרי הטרילוגיה, המוכר והמפורסם שבהם. קסטלר כתב אותו בגרמנית בעת שהותו פריז. הספר תורגם לאנגלית על ידי חברתו דפנה הרדי מיד לאחר מכן, עם בריחתם מצרפת לאנגליה והטקסט הגרמני המקורי אבד. הספר ראה אור בלונדון ב-1941. כאשר ראה הספר אור עדיין היה קסטלר עצור על ידי השלטונות הבריטים כאזרח מדינת אויב והספר סייע לידידיו במאמציהם לשחררו.
העלילה והדמויות.
גיבור הספר והמספר הראשי והעיקרי הוא ניקולאי זלמנוביץ' רובשוב, מוותיקי המהפכה, החולק מאפיינים משותפים עם ניקולאי בוכארין. מבחינה חיצונית (משקפי המצבט והזקן המחודד) מזכיר רובשוב את קארל ראדק ולאון טרוצקי (למרות שאין בדמות כל סממן יהודי, מרמז השם זלמנוביץ' כי ייתכן שרובשוב, כמו בולשביקים רבים מוותיקי המהפכה, הוא יהודי). הספר נפתח עם כליאתו ומסתיים עם הוצאתו להורג מספר שבועות לאחר מכן. באמצעות טכניקה של פלאש בק אנו מתוודעים להיסטוריה האישית של רובשוב, שהוביל בעצמו כמה מעמיתיו הסוררים למפלגה אל מותם כבוגדים וסוטים מן הקו. דרך מחשבותיו וכתיבתו ביומנו נחשף הקורא לצורת החשיבה הבולשביקית/ מרקסיסטית-לניניסטית בה לא מתקיים כלל "אני" (מושג הנקרא בשיחותיו של רובשוב עם עצמו "הפיקציה הדקדוקית") אלא רק חובה ותפיסה בה היחיד משרת מגמה היסטורית המשנה את העולם. גונורווי ריס מונה בהקדמה למהדורה האנגלית מ-1970 את ה"אני" של רובשוב בתור דמות נוספת ברומן, נוסף על דמותו כבכיר במפלגה.
את רובשוב חוקרים שניים, בתחילה איבאנוב, בן-דמותו, גילו ומעמדו של רובשוב, אף הוא וותיק המהפכה ובעל גישה לוגית ורציונלית. לאחר שאיבאנוב נאסר חוקר את רובשוב בן הדור השני למהפכה, גלטקין, קומוניסט קשוח, ישר ואטום, בן כפר החב את כל השכלתו למהפכה. שיטתו של גלטקין היא עינוי פסיכולוגי הכולל מניעת שינה וסינוור באמצעות מנורה רבת-עוצמה, אך ללא עינוי פיזי. רובשוב מכנה את גלטקין "ניאנדרטל", הן במובן של אדם חדש הבא לרשת את הארץ והן במובן של יצור ברברי, חסר תרבות ועידון. עם זאת, מצליח רובשוב להעריך את יכולתו של גלטקין לחלץ ממנו תובנות ומסקנות לוגיות המובילות אותו להודאה במעשים שלא עשה (קשירת קשר לרצח "מספר אחד", ריגול עבור מעצמה זרה ועוד).
בעת שהותו בתא מבודד משוחח רובשוב עם חבריו הכלואים אף הם בבידוד משני צדדיו באמצעות שיטת נקישות. שיטת הנקישות היא אמצעי אחד מני רבים המדגים לקוראים את ההתנהלות הייחודית לעולם בתי הכלא. קסטלר עצמו היה כלוא על ידי כוחות פרנקו בעת שנטל חלק במלחמת האזרחים בספרד, הוא מוזג ברומן את ניסיונו האישי ומקנה בכך לחוויות הכליאה תחושה עזה של מציאותיות. רובשוב כלוא בתא 404. בתא 402 כלוא איש הצבא הלבן במאסר ארוך ובתא 406 כלוא מהפכן זקן שנכלא בארץ זרה במשך עשרים שנה וכששב למולדתו התהפכו היוצרות והוא נכלא שנית. רובשוב מכנה אותו בינו לבין עצמו "ריפ ואן וינקל", על שם גיבור הסיפור על האיכר שנרדם לעשרים שנה ומשהתעורר לא הכיר את העולם.