בנסון לא התפטר מתפקידו כמזכיר המדינה, והחזיק בשני התפקידים, בניגוד לחוקת אורגון. ב-1877 החזיק באופן דומה סטיבן צ'דוויק בשני התפקידים לאחר שהושבע כמושל בנסיבות דומות, גם זאת בניגוד לחוקת המדינה. בנסון קיבל שכר עבור שני התפקידים.
כמושל, לא היו יוזמותיו של בנסון מרובות, זאת על אף שהחזיק בשתי המשרות הרמות ביותר במדינה. הוא זימן מיוחד של בית המחוקקים המדינתי כדי לממן את פעילותם של כמה ממוסדות המדינה, כולל בית הכלא המדינתי, ביצוע רפורמות במערכת החינוך, בבית החולים לחולי נפש, בבית הספר לעיוורים, ובמעון לוותיקי המלחמה. צעדי חקיקה אלו כשלו במושב בית המחוקקים הקודם. בנסון ניסה לפתור את סכסוך הגבולות עם המדינה השכנה וושינגטון.
בעת שהושבע כמושל, היה בנסון חולה, אך בריאותו השתפרה לאחר מכן. ב-1910 הוא נסע לקליפורניה כדי לקבל טיפול רפואי נוסף. ב-5 ביוני 1910 הוא התקשר בטלפון למזכירו האישי, והעביר את סמכויות המושל לנשיא הסנאט של אורגון ג'יי באוורמן עד שיעלה בידו לשוב לסיילם, דבר שהיה צפוי לקרות ב-20 ביולי. באוורמן הושבע כמושל בפועל ב-16 ביוני. אף על פי כן, בנסון לא שב מקליפורניה עד ליומו האחרון, ובאוורמן השלים את כהונתו של בנסון כמושל. בבחירות שנערכו בסתיו אותה שנה לא התמודד בנסון על כהונה מלאה כמושל, אך נבחר לכהונה נוספת כמזכיר המדינה.
פרנק בנסון נפטר ברדלנדס, קליפורניה ב-14 באפריל 1911. הוא נטמן בבית הקברות של רוזברג.
נחל ירקעם
הטעיה משמחת
הטעיה משמחת או הטעיה בת מזל (באיטלקית: Il fortunato inganno) היא אופרה בת שתי מערכות מאת גאטנו דוניצטי (אופרה בופה). רוסיני כתב אופרה בשם דומה, "הונאה משמחת", כעשר שנים מוקדם יותר. הלברית של "הטעיה משמחת" נכתבה על ידי אנדריאה לאונה טוטולה (Andrea Leone Tottola) על בסיס יצירה לא מזוהה. הצגת הבכורה נערכה ב-3 בספטמבר 1823 בתיאטרון נואובו (Teatro Nuovo) בנאפולי.
היסטוריה.
דוניצטי הלחין את האופרה בקיץ 1823, בתקופה שהאופרה שלו "אלפרדו הגדול" (Alfredo il grande), על אלפרד הגדול מלך הסקסונים, הייתה בחזרות בתיאטרון סן קרלו (Teatro di San Carlo) בנאפולי. האופרה "הטעיה משמחת" נכשלה, ושרדה רק שלוש הופעות. היא לא נראתה שוב במשך שנים רבות. האופרה הוקמה לתחייה בשנת 1998 על ידי פסטיבל דלה ואלה ד'איטריה (Festival della Valle d'Itria).
עלילה.
לטאנציו לטרוגלי מנהל להקה נודדת של זמרים ושחקנים עם אשתו אאורליה. תלמידתו של לטאנציו ואחת הזמרות האהובות עליו היא אאוגניה הצעירה, אחייניתה של אאורליה. אאורליה מרמה את קולונל פרנצ'סקטי מספר פעמים, כדי לשנות את דעתו לגבי צוות התיאטרון ועבודת התיאטרון בכלל ולהסכים לחתונתם של אדוארדו (האחיין של הגנרל) ואאוגניה. הפעולה של אאורליה מצליחה בסופו של דבר, והיא מצליחה לשכנע את הגנרל בהציגה את עצמה כרוזנת.
סו-וון
סו-וון (בקוריאנית: 서원) היו מוסדות החינוך הנפוצים ביותר בקוריאה במהלך אמצע עד סוף שושלת ג'וסון. הם היו מוסדות פרטיים, ושילבו את הפונקציות של מקדש קונפוציאני ומכינה. במונחים חינוכיים עסקו הסו-וון בעיקר בהכנת תלמידים לבחינות בשירות המדינה. ברוב המקרים, סו-וון שירת רק תלמידים ממעמד היאנגבאן האריסטוקרטי. ב-6 ביולי 2019, הכיר ארגון אונסק"ו במקבץ של תשעה סו-וון השוכנים בקוריאה הדרומית כאתר מורשת עולמית בשם "סו-וון, אקדמיות נאו-קונפוציאניות קוריאניות".
היסטוריה.
מוסדות הסו-וון הופיעו לראשונה בקוריאה בתחילת שושלת ג'וסון. הם עוצבו לפי הקרויים בסינית שׁוּיְוֵּ'אן (书院, בפין-יין: shūyuàn). מקורן במאה ה-8 תחת שושלת טאנג ומאוחר יותר הן פורקו תחת שושלת יואן כדי להפוך למכינות לבחינות הקיסריות בשליטה ממשלתית.
אף על פי שהשנה המדויקת של כניסת הסו-וון לקוריאה אינה ידועה בוודאות, בשנת 1418 העניק המלך סג'ונג פרסים לשני חוקרים על עבודתם בהקמת סו-וון ב וקוואנגג'ו. הסו-וון הראשון שקיבל אמנה מלכותית היה סוֹסוּ סו-וון ב, בניהולו של , שקיבל לוח הכרה מהמלך ב-1550. הסו-וון שימשו לתרגול וביצוע של טקסים קונפוציאניים ולעיתים קרובות כמקום לחוקרים השייכים לאסכולה או פלג מסוים.
מוסדות סו-וון רבים הוקמו על ידי משכילים בולטים, או על ידי קבוצות מקומיות של משפחות יאנגבאן. לדוגמה, ג'ו סה-בונג הקים ב-1534 את הסוֹסוּ סו-וון, שהמשיך לפעול זמן רב לאחר מותו. חלקם נבנו על ידי קבוצת המשכילים המכונים שפרשו לכפרים בעקבות הטיהורים של המשכילים במאה ה-16 ושימשו להם כבסיסים פוליטיים.
בשיא פעלו בקוריאה כ-600 סו-וון. רובם נסגרו על ידי צו של יורש העצר בשנים האחרונות הסוערות של המאה ה-19. הוא אסר על בנייה בלתי מורשית של סו-וון ב-1864, וביטל את מעמד הפטור ממס שממנו נהנו ב-1868; לבסוף, ב-1871, הוא הורה לסגור הכל מלבד קומץ. היאנגבאן זעמו על הצעדים הללו, וצעדים אלו היו בין הסיבות לכך שדאוונגון הודח מהשלטון ב-1873; עם זאת, הסו-וון נשארו סגורים עוד לפני הקמתם של מוסדות חינוך ציבוריים מודרניים.
הלימודים.
הסו-וון נוצרו כדי לספק חינוך המעניק חשיבות רבה יותר לאצילות הנפש, בניגוד לצד התועלתני מדי של בתי הספר הקהילתיים של אותה תקופה, שמטרתם בעצם הייתה להתכונן לבחינות המנהליות. המטרה הייתה להשיג את אידיאל הטוב והיושרה של חוקרים קונפוציאנים. לשם כך, הלמידה עוברת דרך משמעת עצמית, הקפדה בלימוד וחיפוש אחר שיפור עצמי (ג'אנגסו). זו שאלה של קריאת הקלאסיקות הסיניות, בפרט את ארבעת הספרים (תורת הגדול, דרך האמצע וקיומה, המאמרות של קונפוציוס ושל מנציוס), ולהשתתף בוויכוחים (קנגהאק) וכן לקיים טקסים בהוקרה לחכמים הקדמונים. חשיבות רבה ניתנת גם לזמני הרפיה (יוסיק) שאמורים לאפשר להם לטעון מצברים בין לימודים, אך גם להתבונן בטבע כדי לאפשר להם להבין טוב יותר את חוקיו כמו גם את חוקי הממלכה. למעשה, הם הכינו בעיקר את ילדי האצולה של יאנגבאן לבחינות המלכותיות (קוואגו) כדי שיוכלו לקבל תפקיד במנהל.
הסו-וון גם שימש כספרייה של הכפר וגם פרסם ספרים ומדריכים.
חתואל
אוסיאס אאושניט
אוסיאס אאושניט (בלועזית Osias Ausschnitt ולעיתים נכתב גם Auschnitt, Auschnit או Aușnit; 17 באוגוסט 1852 - 24 ביוני 1926) היה תעשיין יהודי, שפעל ברומניה. הוא היה אביו של מקס אאושניט.
אאושניט נולד בברודי, באימפריה האוסטרו-הונגרית, כבנם של מוזס וגולדה אאושניט. הוא הגיע בגיל צעיר, ב-1870, לגאלאץ וכעבור חמש שנים, ב-1875, פתח במקום חנות מוצרי מתכת. אושניט התקדם וב-1890 היה לו מחסן של מכונות חקלאיות וב-1903 פתח שלוחה בלונדון. אושניט נשא לאישה את קלרה ולזוג נולדו שלוש בנות ובן.
אושניט יצר חברה, O. Ausschnit &amp; Co, שהשתתפה בתערוכה הכללית של רומניה לרגל 40 שנות המלוכה של קרול הראשון, מלך רומניה. החברה של אושניט זכתה בדיפלומת כבוד ומדליית זהב והייתה לספקית של בית המלוכה.
טולנה (פירושונים)
מחנה לויה
מחנה לוויה
מחנה שכינה
מחנה לוייה
דניס נילסן
דניס אנדרו נילסן (באנגלית: Dennis Andrew Nilsen; 23 בנובמבר 1945 – 12 במאי 2018) היה רוצח סדרתי ונקרופיל סקוטי אשר רצח לפחות שנים עשר נערים וגברים צעירים בין השנים 1978–1983 בלונדון. לאחר שהורשע בבית המשפט אולד ביילי בשישה סעיפי רצח ושני סעיפי ניסיון לרצח, נידון למאסר עולם ב-4 בנובמבר 1983 בהמלצה כי עונשו לא יפחת מ-25 שנים, ובדצמבר 1994 בוטלה זכאותו לשחרור מוקדם ונקבע כי לא ייצא לחופשי לעולם.
כל רציחותיו של נילסן התבצעו בשתי כתובות מגורים בצפון לונדון בהן חי לאורך השנים. תחילה היה מפתה את קורבנותיו להגיע לביתו ולאחר מכן היה חונק או מטביע אותם למוות. בתום כל רצח היה פותח בטקס בו היה רוחץ את הגופות ומלביש אותן בבגדים. הוא נהג לשמור אותן לאורך תקופות זמן ממושכות בטרם החל בביתורן והשמדת שאריותיהן על ידי שריפתן במדורות בגינתו, או הורדתן באסלה.
נילסן נודע בכינוי הרוצח ממוסוול היל, שכן ביצע את מרבית רציחותיו המאוחרות באזור זה שבצפון לונדון. הוא נפטר בבית החולים יורק ב-12 במאי 2018 כתוצאה מתסחיף ריאתי ודימום רטרופריטונאלי, אשר התרחשו במהלך ניתוח שעבר לתיקון קרע באבי העורקים.
ביוגרפיה.
ילדות.
דניס נילסן נולד ב-23 בנובמבר 1945, בפרייזרבור, אברדינשייר, הבן השני מבין שלושת ילדיהם של אליזבת דותי וייט ואולב מגנוס מוקסהיים (שם המשפחה נילסן אומץ בידיהם); אביו היה חייל נורווגי אשר הגיע לסקוטלנד כחלק מהמחתרת הנורווגית אשר נמלטה ממדינתם לאחר כיבושה בידי גרמניה הנאצית. כעבור תקופה קצרה נישא לאליזבת במאי 1942, ויחד עברו השניים לגור בבית הוריה.
מערכת היחסים של הוריו לא הייתה פשוטה. אולב לא התייחס לנישואיהם ברצינות מאחר שהיה שקוע מרבית הזמן במטלות המחתרת, ולא הפגין עניין רב בבילוי זמן עם אשתו או בחיפוש אחר בית חדש עבורם. לאחר לידתה של בתם, אחותו הצעירה של נילסן, הגיעה אליזבת למסקנה כי התחתנה במהירות וללא כל מחשבה, והזוג התגרש ב-1948. כל שלושת ילדיהם, אולב ג'וניור, דניס וסילביה, נולדו לאחר שאמם נכנסה להריון במהלך ביקוריו הקצרים של אביהם בביתם. הוריה של אליזבת, אנדרו ולילי וייט, מעולם לא נתנו את ברכתם לנישואיהם, ועודדו את בתם להמשיך בתהליך גירושיה.
נילסן היה ילד שקט אך הרפתקני. זיכרונותיו המוקדמים ביותר היו של פיקניקים משפחתיים באזורי הכפר הסקוטיים יחד עם אמו וקרוביו, הליכות ארוכות בטבע כאשר הוא ישוב על כתפיה של סבתו, אליה היה קרוב במיוחד, ושל חייהם האדוקים של סבו וסבתו, אותם תיאר בחייו המאוחרים כאנשים נטולי רגש וקודרים.