דבדבני קיבלה הצעה מראש בית הספר לעבודה סוציאלית בבר-אילן לנהל מרכז למידה עם שישה סטודנטים במרכז קהילתי לבריאות הנפש ברעננה. בתוך זמן קצר היא הפכה לחברת סגל במשרה מלאה. היא לימדה קורסי מתודה ובעיקר קורסים בעבודה עם קבוצות. פרופ' אריק רימרמן הציע לה להצטרף לתחום השיקום, ולאחר שנה בה לקחה חלק בקורסים שהוא לימד בתוכנית לתואר שני, החלה להתמחות בתחום זה. דבדבני ורימרמן בנו תוכנית הכשרה בשיקום לכל אנשי המקצוע בארץ שהיו בתפקידים בכירים ללא הכשרה אקדמית בתחום - תוכנית לתואר שני בשיקום, ערכו ימי עיון וסדנאות והיו חלק מהצוות המייסד של מעמד המומחיות בשיקום.
את הדוקטורט שלה עשתה דבדבני ב-Union Institute שבסינסינטי, אוהיו, ארצות הברית. עבודת הדוקטורט שלה התמקדה במשפחות אומנה לילדים עם מוגבלות שכלית.
לאחר מספר שנים כחברת סגל באוניברסיטת בר-אילן, עברה בשנת 1995 לבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה. בשנת 2012 מונתה לפרופסור חבר.
אילנה דבדבני נשואה לשבתי, אם לשלושה ילדים וסבתא לשמונה נכדים. מתגוררת בתל אביב.
הוראה ומחקר.
לאורך עשרות שנותיה באקדמיה, דבדבני לימדה והכשירה אלפי סטודנטים, בעיקר לעבודה עם אנשים בעלי מוגבלויות שונות. תרומתה היא התיווך בין עולם האקדמיה לבין עובדי השיקום בשטח. היא עסקה בהפיכת המחקרים והתאוריות בתחום השיקום לנגישים ומובנים עבור עובדי השיקום שלא קיבלו הכשרה אקדמית בתחום, מאחר שלא הייתה התמחות בנושא.
דבדבני הנחתה מאסטרנטים ודוקטורנטים. פרסמה את מחקריה בכתבי עת בינלאומיים וישראליים. הרצתה בעשרות כנסים ברחבי העולם. לאחרונה ארגנה כנס ראשון מסוגו בארץ על מוגבלות ומיניות. יזמה ועומדת בראש תוכנית הכשרה לאנשי מקצוע בטיפול מיני לאנשים עם מוגבלויות.
פעילות ציבורית וחברות בארגונים.
לאורך השנים הייתה חברה בוועדות רבות העוסקות בקידום אוכלוסיות מוגבלות, למשל כיהנה כיו"ר ועדת השיקום במשרד העבודה והרווחה.
לקחה חלק בהקמת החטיבה השיקומית באיגוד העובדים הסוציאליים, וכן בכתיבת המדריך למומחה עבור עובדים סוציאליים המעוניינים בקבלת מעמד מומחה בשיקום.
במשך שנים ארוכות חברה בוועדת המומחיות הקובעת את מעמדו של העובד כמומחה בשיקום.
בשנים 2009-2001 ייצגה את מדינת ישראל באיגוד הבינלאומי למחקר מדעי של מוגבלויות שכליות (IASSID).
מענקי מחקר ופרסים.
דבדבני קיבלה מענקי מחקר מגופים שונים למחקריה על איכות חייהם של מוגבלים שכלית, וכן איכות חיים ותפקוד של אנשים עם מחלות כמו סוכרת וסרטן.
זכתה פעמיים ל"מרצה מצטיינת" על ידי אגודת הסטודנטים (1998, 2007) ובפרס על תרומה מחקרית ואקדמית לקידום תחום השיקום באיגוד העובדים הסוציאליים (2014).
שבאקים
השבאקים (כורדית: شەبەک; ערבית: شبك) הם קבוצה אתנו-דתית המרוכזת במספר כפרים במחוז נינוה שבצפון עיראק. הם מדברים בשפה השבאקית, שהיא ניב איראני צפון-מערבי.
אוכלוסייה.
על פי סקר משנת 1925 חיו בעיראק כ-10,000 שבאקים. בשנת 1970 הם מנו 15,000, ובימינו מוערך מספרם בכ-130,000 עד 500,000.
השבאקים מורכבים משלושה שבטים: חרירי, גרגרי ומוסיל. כמו כן קיימות שלוש קבוצות אתנו-דתיות נוספות שמקובל לכלול אותם במניין השבאקים: באג'לאן, דאוודי וזנגנה.
היסטוריה.
מקורות השבאקים.
מקור המילה שבאק לא ברור. יש הסוברים כי מקורה במילה הערבית "שַבַּכּ" (شبك) שמשמעותה "לשזור", מעין רמז למוצאם של השבאקים משבטים רבים ושונים. שמות דומים ניתנו גם לשבטים אחרים: השם "שבאקאן" ניתן למספר שבטים בצפון כורדיסטן והשם "שבאקאנלו" למספר שבטים בצפון איראן.
יש המשערים שהשבאקים הם צאצאיהם של הקיזילבאשלר. על פי סברות אחרות, השבאקים הם צאצאים של טורקמנים מאסיה הקטנה, שנאלצו להתיישב באזור מוסול לאחר תבוסת האימפריה העות'מאנית בקרב צ'לדיראן.
התבוללות כפויה.
עד שנת 1988 חיו רוב השבאקים במספר כפרים במחוז נינוה שבצפון עיראק. בפעולת אל-אנפאל, שהתרחשה בשלבים האחרונים של מלחמת איראן–עיראק, נרצחו רבים מבני העם הכורדי ואוכלוסיות אחרות שאינן ערביות, ביניהם שבאקים רבים, על ידי אנשי סדאם חוסיין ובראשם עלי חסן אל-מג'יד.
בפעולה גורשו רבים מהשבאקים ממקום מגוריהם והועברו למחנות ריכוז שנקראו בערבית "מוג'מעת'", בשטח ההררי של כורדיסטן העיראקית. כ-1,160 שבאקים נהרגו באותה תקופה. בנוסף, ממשלת עיראק הפעילה מגוון לחצים ואיומים על השבאקים: התבוללות כפויה, ערביזציה ורדיפה דתית. בשנת 1991 שוחררו השבאקים ממחנות הריכוז, אך הם לא הורשו לשוב לבתיהם והפכו לפליטים.
במאה ה-21 הואץ תהליך ההתבוללות בין הכורדים לבין השבאקים. השבאקים הסונים רואים את עצמם ככורדים, בעוד השבאקים השיעים שומרים על זהות אתנו-דתית נפרדת.
רדיפות במאה ה-21.
לאחר פרוץ מלחמת עיראק בשנת 2003 החלו קרבות בין הסונים לכורדים בצפון עיראק, ובהם נפגעו גם שבאקים רבים. על פי הערכת אחד מחברי הפרלמנט העיראקי, מאז 2003 נהרגו כ-1,000 שבאקים ועוד 4000 נמלטו מבתיהם עקב פיגועים רבים של קיצונים סונים באזור מוסול.
בשנים 2012–2013 בוצעו פיגועים רבים של קיצונים סונים, בעיקר באמצעות מחבלים מתאבדים ומכוניות תופת, נגד אוכלוסיית השבאקים בצפון עיראק.
לאחר המתקפה בצפון עיראק (2014) החלו השבאקים לסבול מפגיעות של דאעש, שבזזו חלק מהכפרים, וכן חטפו והרגו עשרות שבאקים. רבים מהם נמלטו לכורדיסטן העיראקית, וכ-30,000 משפחות של שבאקים נמלטו למרכז ודרום עיראק.
מסורות ואמונות דתיות.
לשבאקים מנהגים דתיים הדומים ליזידים ולשיעים. למשל, שבאקים עולים לרגל למקדשים של היזידים, וכן למקומות המקודשים לשיעה כמו כרבלא ונג'ף.
הספר הקדוש לשבאקים נכתב בשפה הטורקמנית ונקרא "בּוּיְרוּק" (بویروقە; Buyruk) או "כתאב אל-מַנאקִב" ("ספר מעשי המופת"). הספר מציג דו-שיח בין שיח' צפי א-דין ארדבלי ובנו שיח' צדר א-דין.
לשבאקים גרסה ייחודית של סופיות, השונה מהשריעה המקובלת באסלאם. מנהגי הדת של השבאקים כוללים וידוי פרטי ווידוי ציבורי, וכמו כן מתירים שתיית משקאות אלכוהוליים, בניגוד לשכניהם המוסלמים. המנהיג הרוחני של השבאקים נקרא "באבא", ומנהיגים רוחניים מקומיים הבקיאים בתפילות ובהלכות הדת נקראים "פיר".
טקס הקבורה השבאקי נקרא "ג'ינאנגואן". ביום מיוחד, פעם בשנה, השבאקים צמים לזכרם של כל האנשים שמתו באותה שנה.
ג'מפיירו בוניפרטי
ג'מפיירו בוניפרטי (באיטלקית: Giampiero Boniperti; 4 ביולי 1928 – 18 ביוני 2021) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצת יובנטוס ובנבחרת איטליה. לאחר פרישתו שימש כנשיא יובנטוס, ולאחר מכן כנציג בפרלמנט האירופי.
בוניפרטי החזיק בתואר מלך השערים של יובנטוס בכל הזמנים, עם 182 שערים בכל המסגרות, במשך למעלה מ-40 שנה, עד ששיאו נשבר על ידי אלסנדרו דל פיירו בשנת 2006. כיום הוא ממוקם שני בטבלת הכובשים. כמו כן, הוא ממוקם במקום ה-12 בטבלת הכובשים בכל הזמנים של הסרייה א'.
בשנת 2004 נבחר בוניפרטי על ידי פלה כאחד מ-125 הכדורגלנים החיים הטובים בעולם.
קריירת משחק.
בוניפרטי החל את דרכו במחלקת הנוער של יובנטוס בגיל 16, וכבר אז התבלט ביכולת כיבוש השערים שלו. הוא רשם הישג יוצא דופן, כשכבש 11 שערים במשחק אחד של קבוצת הנוער. הוא החל לשחק במדי הקבוצה הבוגרת במהלך עונת . הופעתו הראשונה במדי הקבוצה הייתה בהפסד 2-1 למילאן ב-2 במרץ 1947. שלושה חודשים מאוחר יותר, כבש בוניפרטי את שערו הראשון במדי הקבוצה, במשחק מול סמפדוריה. את עונת הבכורה שלו סיים בוניפרטי עם חמישה שערים בשישה משחקים, ויובנטוס סיימה במקום השני בטבלה, אחרי יריבתה העירונית טורינו.
בוניפרטי, שתופקד כחלוץ מרכזי, הפגין יכולת גבוהה במגוון עמדות נוספות, ביניהן כשחקן כנף ימין. בעונתו השנייה, על אף שהיה בן 20 בלבד, החל להתבלט ביכולת כיבוש השערים שלו, וסיים את העונה עם 27 שערי ליגה, שהקנו לו את תואר מלך שערי הליגה. עונה אחר כך, רשם בוניפרטי את זכייתו הראשונה באליפות במדי יובנטוס. במהלך עונת , בה זכה באליפות שנייה עם המועדון, הצליח בוניפרטי לחצות את רף מאה השערים במדי הקבוצה, בגיל 24 בלבד. ב-1954 רשם נקודת ציון נוספת, כשקיבל את סרט הקפטן של המועדון, וכיהן בתפקיד זה עד לפרישתו.
לאחר הזכייה באליפות השנייה עברה יובנטוס מספר שנים ללא זכייה בתואר, עד לשנת 1957, אז הוחתמו בקבוצה שני חלוצים, ג'ון צ'ארלס ואומר סיבורי. השניים, בצוותא עם בוניפרטי, יצרו משולש התקפי משובח והתאפיינו בשיתוף פעולה פורה, שהניב ליובנטוס שלוש אליפויות ושני גביעים בארבע שנים.
נבחרת איטליה.
בוניפרטי זומן לראשונה לנבחרת איטליה בשנת 1947 על ידי המאמן ויטוריו פוצו, כשבמאזנו 14 הופעות בלבד בליגה הבכירה. בהופעת הבכורה שלו ספגה איטליה תבוסה מול בתוצאה 5-1. הוא ערך את הופעתו השנייה במדי הנבחרת בבמאי 1949, גם כן במשחק מול אוסטריה, ובמשחק זה כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת, במשחק שהסתיים בניצחון איטליה בתוצאה 3-1. הוא ייצג את נבחרת איטליה בשני טורנירי מונדיאל, ב-1950 וב-1954, ולזכותו שער אחד במפעל, בהפסד ל בשלב הבתים של מונדיאל 1954. ב-1960 ערך בוניפרטי את הופעתו האחרונה בנבחרת. בסך הכל ייצג בוניפרטי את איטליה 38 פעמים, מתוכן 24 כקפטן, וכבש שמונה שערים. בוניפרטי הוא הכדורגלן היחיד בהיסטוריה שכבש עבור איטליה בשלושה עשורים שונים - משנות ה-40 ועד לשנות ה-60.
לאחר הפרישה.