אדולף דוידוביץ' בְּרוֹדְסקי (ברוסית: Адольф Давидович Бродский; 2 באפריל 1851 - 22 בינואר 1929) היה כנר יהודי-רוסי.
ביוגרפיה.
ברודסקי נולד בטאגאנרוג שברוסיה. סבו ואביו היו גם הם כנרים. הוא החל ללמוד נגינה בכינור בגיל חמש. במשך ארבע שנים למד מוזיקה בעיר הולדתו. בגיל תשע הופיע בקונצרט הראשון שלו באודסה, ונגינתו שם זיכתה אותו במלגת לימודים לווינה. ב-1860 החל ללמוד בקונסרבטוריון של וינה אצל יוזף הלמסברגר. בווינה הכיר ברודסקי חבר ללימודים, המנצח הנס ריכטר, והתיידד עמו. הלמסברגר נתן לברודסקי הזדמנות לנגן בקונצרטים רבים והזמין אותו להצטרף לרביעיית הלמסברגר ככינור שני.
בשנים 1866–1868 היה ברודסקי חבר בתזמורת החצר האוסטרית. אחרי עשר שנים בווינה עשה ארבע שנים בסיורי קונצרטים. (לפי מקור אחד, באירופה, לפי מקור אחר ברוסיה). אחרי הסיור השתקע במוסקבה בשנת 1873. בניגוד לאמור במקור מסוים, ברודסקי לא למד אצל פרדיננד לאוב. ב-1875 התמנה ברודסקי לפרופסור משני לכינור בקונסרבטוריון של מוסקבה, שם נשאר ארבע שנים.
ב-1880 נשא ברודסקי לאישה את אנה לבובנה סקאדובסקאיה בסבסטופול. ב-4 בדצמבר 1881, בווינה, ניגן בהשמעת בכורה את הקונצ'רטו לכינור ברה מינור של צ'ייקובסקי, בניצוח הנס ריכטר. צ'ייקובסקי הקדיש את הקונצ'רטו לברודסקי, אחרי שליאופולד אאואר דחה אותו בטענה שאינו ניתן לנגינה.
בשנת 1883 הוזמן ברודסקי למלא את מקומו של הנרי שראדיק, שעבר ללמד בקולג' למוזיקה של סינסינטי, בקונסרבטוריון של לייפציג. הוא נשאר בלייפציג עד 1891 והקים שם רביעיית מיתרים משלו, עם הוגו בקר, הנס זיט ויוליוס קלנגל. לרביעייה זו הקדיש סר אדוארד אלגר את רביעיית המיתרים שלו במי מינור, אופוס 83 (1918).
באוקטובר 1891 הזמין וולטר דאמרוש את ברודסקי למשרת קונצרטמייסטר בתזמורת הסימפונית של ניו יורק. מחליפו בלייפציג היה ארנו הילף. ברודסקי השתקע בניו יורק עם אשתו. ב-1894, אחרי שלוש שנים בארצות הברית, חזר לאירופה ושהה תקופה קצרה בברלין; בתקופת שהותו שם הזמין אותו סר צ'ארלס האלה למנצ'סטר, ללמד שם בקולג' המלכותי למוזיקה ולנצח על תזמורת האלה. ברדסקי לימד בקולג' מ-1895 ועד מותו, והתמנה למנהל בשנת 1896. בין תלמידיו במנצ'סטר היה ארתור קאטרל, שהיה בהמשך לפרופסור חבר בקולג'.
בתקופת מגוריו בלייפציג ערך סעודת חג מולד, שבה נפגשו ברהמס, צ'ייקובסקי וגריג. במפגש הזה נולדה ידידות בין צ'ייקובסקי לגריג, שביניהם הייתה הערכה הדדית רבה. (ברהמס וצ'ייקובסקי, לעומת זאת, לא גילו מעולם חיבה או הבנה מצד האחד למוזיקה של משנהו, אף כי יחסיהם האישיים היו לבביים ורוחשי כבוד.
ברודסקי החזיק בכינור גוארנרי, שהיה שייך קודם לכן לשארל אנרי לאפונט.
יהדות האיטי
הקהילה היהודית בהאיטי מונה כיום כ-25 עד 50 נפשות. ולה ספר תורה אחד עד לפני שנים אחדות הייתה הקהילה מתכנסת באחד הבתים לרגל החגים, אולם עם הצטמצמות גודלה בעקבות בריחת יהודים לארצות הברית ולפנמה בגלל פשיעה ועוני חדל המנהג.
תולדות יהדות האיטי.
היהודי הראשון שהגיע להאיטי היה האנוס לואיס דה טורס שהפליג לצד קולומבוס והגיע לאי ב-1492. ראשוני היהודים להגר אל האי היו יהודים הולנדים מברזיל שהגיעו לאי ב-1634, שנה לאחר הכיבוש הצרפתי. רובם היו אנוסים, ועם הגעתם לאי החלו לעבוד בגידול קני סוכר. ב-1683 גורשו מרבית היהודים על ידי הקולוניאליסטים הצרפתים ורק בעלי משרות בחברות הסחר הצרפתיות הורשו להישאר. מחקר ארכאולוגי שנעשה לפני שנים אחדות חשף שרידי בית כנסת של אנוסים בעיר ז'רמי (Jeremie) המתוארך למאה ה-17 ונבנה, ככל הנראה, בסביבות הגזירה. קיימים גם אזכורים אחדים למצבות קבר יהודיות בערי הנמל ז'קמל (Jacmel) וקאפ הייטין (Cap Haitien). במהלך מרד העבדים בהאיטי ב-1804 נטבחו וגורשו יהודים רבים, גורל שחלקו עם כל הלבנים באי. ב-1881 דיווח העיתון הצרפתי "לה פפלה" (Le Peuple) שיצא לאור בבירת האי כי קהל התנפל על קבוצת יהודים בפורט-או-פרנס להכותם אולם פוזר על ידי כוחות צבא, מאורע אותו פסל עיתון המליץ כבדוי כי לטענתו ספק היו יהודים באי בכלל.
בסוף המאה ה-19 החלו להגר לאי משפחות יהודיות מלבנון, מצרים וסוריה, בעקבות מתן אזרחות צרפתית לבני מיעוטים במזרח התיכון. עד אותה העת לא הורשו היהודים באי ללמוד בבתי הספר, שהיו כולם קתוליים, ולכן הסתירו רבים את דתם. הקהילה באי מנתה כמאתיים נפשות בעקבות הגירה זו, אך הצטמצמה שנית עם הכיבוש האמריקני ב-1915, שגרר בעקבותיו הגירה המונית לארצות הברית.
ב-1937 החלה הממשלה, כמו עמיתיה ברפובליקה הדומיניקנית, להנפיק דרכונים ואשרות ליהודים ממזרח אירופה שביקשו מקלט מרדיפות הנאצים. האוכלוסייה היהודית באי הגיעה באותה העת לכדי שלוש-מאות נפשות, אולם רבים עלו למדינת ישראל בתחילת שנות החמישים ואחרים בעקבות מרד האזרחים בשנת 1986.
האיטי הייתה בין המדינות שתמכו בהקמת מדינת ישראל ובתוכנית החלוקה ב-1947.
ב-1975 חיו בבירת המדינה, פורט-או-פרנס, 12 משפחות יהודיות.
הצי הגדול
הצי הגדול (באנגלית: The Grand Fleet) היה כינויו של הצי הבריטי העיקרי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הצי הגדול הורכב בשנת 1914 מצירוף של הצי האטלנטי והצי המקומי הבריטי, וכלל כ-35 עד 40 ספינות מערכה עיקריות, וסדר כוח כולל של כ-150 ספינות בסך הכל.
מקימו ומפקדו הראשון של הצי הגדול היה האדמירל סר ג'ון ג'ליקו, ובסיס האם שלו נקבע בסקפה פלו אשר באיי אורקני, סקוטלנד. בהמשך הועבר לרוסית' בלשון הים של פורת'. בדצמבר 1916 החליף את ג'ליקו האדמירל סר דייוויד ביטי.
הצי הגדול השתתף רק בקרב גדול אחד במהלך המלחמה והוא קרב יוטלנד שהסתיים ללא הכרעה ברורה של הצד המנצח. בתום מלחמת העולם הראשונה פורק הצי הגדול ורובו הפך לבסיסו המחודש של הצי האטלנטי.
קסטרו (סן פרנסיסקו)
אנגלית תיכונה
אנגלית תיכונה או אנגלית ביניים (באנגלית: Middle English) היא שפה אשר דוברה בסביבות השנים 1100–1500 באנגליה. האנגלית התיכונה התפתחה מהאנגלית העתיקה והושפעה רבות מצרפתית עתיקה, בתקופת ממלכת אנגליה הנורמנית, עקב חילופי המעמד השליטים באנגליה מאנגלו-סקסים לנורמנים (דוברי צרפתית עתיקה), בעקבות כיבוש ממלכת אנגליה בידי ויליאם הכובש, מנורמנדי. לקראת סוף התקופה החלו שינויים רבים בהגיית התנועות בשפה האנגלית, אך האיות באנגלית לא הותאם לשינויים, מה שגרם לאי התאמה בין האיות האנגלי והצלילים שהוא אמור להציג. מהשפה האנגלית התיכונה התפתחו השפות סקוטית והאנגלית המודרנית המוקדמת , שלבסוף התפתחה לאנגלית מודרנית.
התפתחות השפה.
אנגלית עתיקה דוברה באנגליה עד המאה האחת עשרה. לפני התקופה הזאת הושפעה האנגלית העתיקה מנורדית עתיקה, בגלל מגע לשוני עם פולשים ויקינגים. השפעה זו עזרה להפוך את האנגלית ליותר פשוטה והיא התחילה את המעבר לאנגלית תיכונה.
ב-1066 ויליאם הכובש מנורמנדי, ששפתו צרפתית עתיקה, כבש את אנגליה. מאותו רגע דיברו השליטים באנגליה צרפתית אך האיכרים המשיכו לדבר אנגלית. את ההשפעה הרבה של הצרפתית על האנגלית ניתן לראות בשפה עד היום.
בלשנים מחלקים את תקופת השימוש באנגלית התיכונה לשני חלקים:
1. אנגלית תיכונה מוקדמת (אנגלית עתיקה עד 1300 לערך).
2. אנגלית תיכונה מאוחרת (מ-1300 בערך עד להופעת האנגלית המודרנית המוקדמת).
עד התקופה השנייה השליטים באנגליה דיברו צרפתית, כך שאין הרבה כתיבה מהתקופה הראשונה.
השפה סקוטית התפצלה מהניב הצפוני של אנגלית תיכונה מוקדמת. אנגלית תיכונה מאוחרת התפתחה לבסוף לאנגלית מודרנית מוקדמת.
אנגלית מודרנית מוקדמת (1500-1650[החלוקה היא מאוד גסה])
היא שפתו של שייקספיר.
בסביבות 1400 לספירה (לקראת סוף תקופת האנגלית התיכונה) החלו שינויים רבים בביטוי התנועות בשפה שנמשכו לערך עד שנת 1700. האיות האנגלי לא השתנה הרבה בהתאם לשינויים בצלילים, מה שהוביל לחוסר התאמה בין האיות האנגלי לבין הצלילים שהוא אמור לבטא.
השינויים בתנועות הארוכות:
ɛ הוא צליל שני שלישים דרך בין a ל־e (יותר קרוב ל־e) ונמצא באנגלית מודרנית במילה כמו bed
ɔ הוא צליל שני שלישים דרך בין a ל־o (יותר קרוב ל־o) ונמצא באנגלית מודרנית במילה כמו or
שינוי זה השפיע גם על הדרך שמבטאים את האותיות באנגלית, ולכן מבטאים
את האות E כ i,
את האות I כ ai,
את האות a כ ei,
ואת האות o כ ou.
השוואת טקסטים לדוגמה (מתוך: Gleason Paul, Underwords, Rosemont Publishing, Printing Corp. 2002 עמ'131):
שינויים בפונולוגיה מהאנגלית העתיקה.
להלן טבלת העיצורים באנגלית תיכונה:
חנות נוחות
חנות נוֹחוּת היא חנות קמעונאית לממכר מוצרי צריכה נפוצים מסוג משקאות קלים, עיתונים, סיגריות, חטיפים, מפות דרכים, ציוד למטיילים ועוד, הממוקמת על פי רוב במקום שבו תנועה חולפת ומזדמנת רבה. באופן טיפוסי נמצאות חנויות נוחות בצידי צירי תנועה ראשיים, בתחנות דלק, בתחנות רכבת ובצמתי תחבורה אחרים, וכן במרכזי אוכלוסייה צפופים. מגוון המוצרים המוצע בחנות נוחות עשוי להשתנות בהתאם למאפייני הצריכה של התנועה הרלוונטית החולפת במקום.
המוצרים בחנות נוחות נמכרים במקרים רבים במחירים גבוהים בהשוואה למכולת ולסופרמרקט, על פי מודל עסקי המניח שהנוחות שבזמינותו המיידית של המוצר בסמוך למקום הימצאו של הקונה מצדיקה עבורו תשלום גבוה במקצת ממחיר השוק המקובל. כחלק מן ה"נוחות" והזמינות, חנויות אלה מתאפיינות גם בשעות פתיחה ארוכות מן המקובל, במקרים רבים 24 שעות ביממה ו-7 ימים בשבוע.