התמונה צולמה ב-2 באפריל 1863, והייתה לאחת התמונות הבולטות והנפוצות ביותר לתיאור העבדות. היא הצליחה להבהיר לתושבי ולחיילי מדינות האיחוד את ממדי האכזריות של מוסד העבדות. לתמונה היה תפקיד פוליטי משמעותי: התמונה פורסמה במגזין הפופולרי 'Harper's Weekly' ב-4 ביולי 1863, ברגע קריטי. באותה העת, האיחוד ספג הפסדים שגרמו לתושבי האיחוד להרגיש שמדובר במלחמה שלא ניתן לנצח בה. בנוסף, הצהרת השחרור שרק נכנסה לתוקף, הייתה מאוד לא אהודה בקרב מגזרים גדולים בציבור מדינות האיחוד. פרסום התמונה נועד לשרת את תומכי המלחמה, ולקבל את תמיכת הציבור בנחיצותה.
התמונה שפורסמה ב-'Harper's Weekly' הייתה חלק מטריפטיכון. תמונת גבו המצולק של גורדון נקראה 'גורדון בבדיקה רפואית', תמונתו בבגדים מרופטים נקראה 'גורדון כשהגיע לשורות חיילי האיחוד' ותמונתו במדים נקראה 'גורדון במדים כחייל צבא ארצות הברית'. התמונה 'גורדון בבדיקה רפואית' הודפסה והופצה על ידי צלמים רבים, לרבות על ידי הצלם הנודע מת'יו בריידי. בתי דפוס ברחבי אמריקה ואף באירופה הדפיסו והפיצו את התמונה.
חודש וחצי לפני פרסום התמונה במגזין 'Harper's Weekly' הנפוץ, התמונה פורסמה גם במגזין 'The Independent' , בעריכתו של הנרי וורד ביצ'ר . בעיתון זה, התמונה נקראה "הגב המצולק" (באנגלית: 'The Scourged Back') – זהו שמה הנפוץ של התמונה עד היום. לפי המאמר בעיתון זה, ההצלפות התרחשו באוקטובר 1862, אולם על פי הכתוב במגזין 'Harper's Weekly', ההצלפות התרחשו בחג המולד.
שלא כמו ציורים או נובלות כמו אוהל הדוד תום שביקשו להציג לציבור את עוולות מוסד העבדות, בתמונה לא ניתן היה בזמנו להטיל ספק. בעיתון 'The Independent' נכתב: "יש לשכפל תמונה זו ב-100,000 עותקים ולהפיץ אותה לכל המדינה. היא מספרת את הסיפור באופן בו אפילו גברת סטואו לא יכולה לספר, משום שהתמונה מספרת את הסיפור לעין". העיתון 'The Liberator' של ויליאם לויד גריסון התייחס לתמונה שבועיים לאחר מכן וכינה אותה 'העדות האילמת'. התנועה לביטול העבדות הכירה בחשיבותו של המדיום החדש – הצילום - וביכולתו להדגים את העוולות של העבדות באופן שציורים, איורים וסיפורים אינם יכולים, והתמונה הפכה סמלית ולקחה חלק משמעותי בהסברה של התנועה לביטול העבדות. פרדריק דאגלס טען כי "תחת מכחולו של אמן לבן, שחורים לעולם לא יכולים לזכות לדיוקנאות נטולי פניות. נראה כי האמן הלבן לא מסוגל לצייר אדם שחור ללא הגזמה גסה של מאפייניו החיצוניים". דאגלס תפס את מדיום הצילום כמדיום שמספר את האמת באופן שיכול להתגבר על התפיסות הגזעניות שבאות לידי ביטוי בציורים.
המתנגדים למלחמת האזרחים טענו כי סיפורו של גורדון מומצא על ידי מתנגדי עבדות פנאטים והזויים. חלקם קיבלו את אמיתות הסיפור אך טענו כי גורדון היה אשם ולכן ההצלפות בו מוצדקות. עבור האפרו-אמריקאים, גורדון הפך לסמל של אומץ ופטריוטיות.
תמונת קארט דה ויזיט 'גורדון כשהגיע לשורות חיילי האיחוד' נמכרה בשנת 2008 במכירה פומבית ב-1527 דולר. כל ההעתקים של תמונת 'גורדון במדים כחייל צבא ארצות הברית' אבדו, ונשאר רק ציור שלה. קורות חייו של גורדון, לאחר שירותו הצבאי, אינם ידועים. תמונתו מופיעה בספרי לימוד, נלמדת באוניברסיטאות ומוצגת בתערוכות ובמוזיאונים ברחבי העולם.
ספקות לגבי זהותו.
תמונותיו של העבד הנמלט הופצו במספר מגזינים ועיתונים באותה העת, אך תיאורי התמונות היו לעיתים שונים. הפרסום במגזין 'Harper's Weekly' זיכה את התמונות לתפוצה הרחבה ביותר. במגזין זה, העבד הנמלט כונה גורדון. שנה לאחר פרסום זה, תמונותיו פורסמו על ידי המאייר וינסנט קולייר, בהן הוא כונה 'פרני בראיינט (Furney Bryant) – עבד נמלט מצפון קרולינה'. קולייר פרסם איור בו נראה פרני בראיינט לוחם בפברואר 1864, אולם משום שידוע שהמאייר לא נכח בשדה הקרב, ברור כי איור זה הוא פרי דמיונו. בארכיון הלאומי של ארצות הברית, נמצא העתק של תמונת הגב המצולק בה העבד הנמלט מכונה פיטר. אדם שנכח במחנה של צבא האיחוד עת צולמו התמונות, טען כי למחנה הגיעו שני עבדים נמלטים – לאחד קראו גורדון ולשני פיטר. למרות זאת, רוב ההיסטוריונים מקבלים את הגרסה לפיה כל השמות מתארים את אותו האדם.
בתרבות הפופולרית.
בשנת 2012, בסרט "לינקולן", דמותו של בנו של לינקולן, טד, רואה צלחת זכוכית עם תמונת נתיחה רפואית של גורדון.
בשנת 2021 החלה הפקת הסרט Emancipation, המבוססת על בריחתו של גורדון, מככבים בה ויל סמית' ובן פוסטר בבימויו של אנטואן פוקואה.
המדינה הלאומית-לגיונרית
המדינה הלאומית-לגיונרית (ברומנית: Statul Național-Legionar) היה השם הרשמי של ממלכת רומניה בתקופה של 134 ימים, בין 14 בספטמבר 1940 ובין 14 בפברואר 1941.
המדינה הלאומית-לגיונרית נוסדה בעקבות ברית בין הגנרל יון אנטונסקו והתנועה הלגיונרית בהנהגת הוריה סימה, ברית שהולידה את ממשלת יון אנטונסקו השנייה, הדיחה את קרול השני, מלך רומניה ותפסה את השלטון ברומניה תחת הנהגה סמלית של מיכאי הראשון, מלך רומניה.
על פי צו שפורסם על ידי המלך מיכאי בעיתון הרשמי נקבע:
המדינה הלאומית-לגיונרית הגדירה עצמה כ"לאומית-נוצרית" ו"טוטליטרית".
התנועה הלגיונרית הייתה תנועה אנטישמית מוצהרת ועם הגעת אנשיה לעמדות שלטוניות פעלה לנקום במי שרדף אותה בעבר, לפגוע ביהודים וברכושם ולהעשיר את אנשיהם ואת קרנותיהם. בחקיקה נמשכה המגמה של חקיקה אנטישמית מפלה ובתקופת המדינה הלאומית-לגיונרית חוקקו מעל 20 חוקים נגד היהודים. חוקקו גם חוקים שהפלו לטובה את המיעוט הגרמני ברומניה.
בתקופת המדינה הלאומית-לגיונרית הוקם גוף חדש, המשטרה הלגיונרית, גוף ביצועי, צבאי למחצה, לפי הדוגמה הנאצית.
המדינה הלאומית-לגיונרית הונהגה על ידי שני כוחות שכל אחד מהם שאף להנהגה בלעדית והיו קיימים ביניהם מתחים שהלכו וגברו, במיוחד בנושא הטיפול ביהודים. שני הגופים היו בעד הדרת היהודים ושוד רכושם, אך בעוד אנטונסקו ותומכיו רצו לעשות זאת בצורה הדרגתית, כדי לא לפגוע בכלכלה הרומנית ואת רכוש היהודים רצו לנתב לאוצר המדינה, הלגיונרים רצו לעשות זאת מהר ככל האפשר ואת רכוש היהודים לנתב לכיסיהם. המתח בין שני המחנות הלך וגבר והגיע לשיאו במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט, שהיוו אקורד הסיום בשותפות הזאת - עם דיכוי המרד, אנטונסקו הרכיב את ממשלתו השלישית, ללא נציגים של התנועה הלגיונרית, הכריז על סוף המדינה הלאומית-לגיונרית ועבר למשטר של דיקטטורה צבאית בראשותו.
אפודי הזהב
אפודי הזהב או פסיון זהוב (שם מדעי: "Chrysolophus pictus") הוא מין של פסיון גדול מסדרת התרנגולאים החי בטבע באזור מערב סין, והוא הופץ על ידי האדם גם לאזורים אחרים. לפסיון צבעים זהובים ובוהקים ומכאן שמו.
אורכו של אפודי בוגר 90–105 סנטימטרים וזנבו הארוך והצבעוני מהווה כשני שלישים מאורכו. לפסיונים הזכרים לבוש מרשים וצבעוני של ציצת זהב אדומה בקצהה על ראשם, מניפה כתומה ומפוספסת שחור על צווארם, רגליים צהובות, בטן אדומה, גב וכנפיים ירוקים ומעט כחולים, ולקראת הזנב צהוב ואדום וזנב אפור-לבן מנוקד וארוך ביותר. לעומת זאת הנקבות הן אפורות ומוסוות הרבה יותר טוב, הן קטנות ומגיעות בדרך כלל רק לאורך 70 סנטימטרים, וזנבן קצר בהרבה.
הפסיונים חיים ביערות הרריים במערב סין, ביערות סבוכים והם די ביישנים ונדירים. כמו רוב התרנגולאים, הם נוטים לשהות הרבה על הקרקע, ולא לעוף אלא בשעת סכנה. בלילות הם ישנים על ענפי עצים. בגלל צבעיו המרשימים אפודי הזהב הופץ על ידי האדם לאזורים אחרים כגון לבריטניה.
מזונם העיקרי הוא עלים, זרעים, פירות יער וחסרי חוליות קטנים.
עונת 2000/2001 ב-NBA
עונת 2000/2001 היא העונה ה-55 של ליגת ה-NBA. העונה הסתיימה עם זכייתה השנייה ברציפות של לוס אנג'לס לייקרס בתואר האליפות, לאחר שניצחה בסדרת הגמר את פילדלפיה 76' בתוצאה 1–4. כוכב הלייקרס, שאקיל אוניל, קלע 28.7 נקודות למשחק במהלך הסדרה וזכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר. ל-MVP של העונה הסדירה בעונה זו נבחר אלן אייברסון שהוליך את קבוצתו, פילדלפיה, למאזן השני בטיבו בליגה (26–56) והוכתר כמלך הסלים ב-NBA עם 31 נקודות בממוצע למשחק.
דראפט 2000.
הדראפט בשנה זו התקיים ב-28 ביוני 2000 בטארגט סנטר, אולמה של קבוצת מינסוטה טימברוולבס. בהגרלה (לוטרי) זכו הניו ג'רזי נטס בבחירה הראשונה, שניצלו אותה כדי לבחור את קניון מרטין מאוניברסיטת סינסינטי. דראפט זה, שכלל מעט מאוד שחקנים מובילים, נחשב בעיני פרשנים רבים כאחד החלשים אי פעם. קניון מרטין, יחד עם ג'מאל מגלור (בחירה 19) ומייקל רד (43) הם השחקנים היחידים מהדראפט שנבחרו במהלך הקריירה למשחק האולסטאר - שלושתם השתתפו במשחק אולסטאר אחד, ב-. שחקנים בולטים נוספים שנבחרו בדראפט כוללים את מייק מילר שזכה בתואר רוקי העונה (בחירה חמישית), ג'מאל קרופורד (8), הידו טורקוגלו (16), דזמונד מייסון (17), קוונטין ריצ'רדסון (18) ומוריס פיטרסון (21).
אולסטאר.
סוף שבוע האולסטאר של שנת 2001 נערך באולמה של וושינגטון ויזארדס, ה-MCI סנטר שבוושינגטון די. סי.. הוא החל ב-9 בפברואר 2001 והסתיים במשחק האולסטאר ב-11 בפברואר.
משחק האולסטאר.