בשנת 1940, לפני כיבוש פריז על ידי הגרמנים, ברח פלדנקרייז לבריטניה. עד שנת 1946 הוא שימש כקצין מדע במיניסטריון הצי הבריטי ועבד בתחום הסונאר וזיהוי צוללות. כמו כן, לימד את המשרתים איתו הגנה עצמית. בסיפונים החלקים של הצוללות התעוררה פציעת הברך שלו והתגלה אצלו (קרע ב?)מיניסקוס. הוא פנה לייעוץ אצל מומחה בתחום בגלאזגו והלה טען שהוא חייב לעבור ניתוח מיידי, כי אם לא כן יהפכו הכאבים בלתי-נסבלים בתוך כמה שבועות. רמת הניתוחים באותה תקופה הייתה נמוכה עד כי ניתוח בברך היה משאיר אותו נכה. מצבו עודד אותו להתחיל לסקור טכניקות לריפוי עצמי והוא הצליח לרפא את עצמו בלא צורך בניתוח.
אחרי שעזב את המיניסטריון, פלדנקרייז חי ועבד במגזר הפרטי בלונדון. הריפוי העצמי איפשר לו להמשיך ולהתאמן בג'ודו. במסגרת מעמדו בוועדת הג'ודו העולמית התחיל ללמוד את הג'ודו בצורה מדעית בשילוב עם הידע שצבר. בשנת 1949 הוציא לאור את ספרו הראשון "Body and Mature Behavior" העוסק בשיטת הריפוי שפיתח. באותה התקופה הוא למד את שיטת אלכסנדר, שיטת בייטס לשיפור הראייה וגם את השיטה הרוחנית, הדרך הרביעית.
פעילותו בישראל.
בשנת 1951 חזר לישראל לאחר שראש חיל המדע (חמ"ד) דאז, פרופסור אפרים קציר, הצליח לשכנעו להצטרף ליחידה. פלדנקרייז עבד כשנתיים במפעל ביטחוני באזור חיפה, ראשית בפיתוח טילים, אולם תוך זמן קצר עסק בעיקר בשיטת ההתעמלות שפיתח. בשנת 1952 פרסם את ספרו האחרון בתחום הג'ודו. ב-1954 השתקע בתל אביב, שם גרו גם אמו ואחיו ושם התחיל ללמד את שיטתו בסטודיו לריקוד של דבורה ברטונוב. בסביבות שנת 1955 החל ללמד בשיטת "מודעות באמצעות תנועה" בסטודיו משלו במרתף רחוב אלכסנדר ינאי. בדירת אמו הדריך תלמידים באמצעות מגע ידיו בשיטת "אינטגרציה תפקודית".
שיטת פלדנקרייז.
פלדנקרייז סבר שעם לידת האדם תנועתו הטבעית נכונה, אולם עם השנים מסגלים להם בני האדם לעיתים הרגלי תנועה שגויים ואף מזיקים. מצב זה ניתן לתיקון באופן מתון והדרגתי על ידי פיתוח המודעות לגוף. פיתוח המודעות נעשה בשלושה שלבים. התרגול נעשה במאמץ מינימלי ותוך שמירה על נשימה נכונה. כאשר האדם כבר שולט במודע בתנועתו הוא משפר את מצבו הבריאותי ומגיע לאיזון בין הנפש לגוף. ניתן ליישם את שיטתו ב-2 גישות שונות:
בתקופה שעבד בחמ"ד הכיר והתיידד עם אהרן קציר, שמאוד התלהב משיטתו והמליץ עליה לדוד בן-גוריון. במשך כשנה העניק פלדנקרייז שיעורים יומיים בשיטתו בביתו של בן-גוריון, שסבל אז מכאבי גב כרוניים. בסתיו 1957 יצא בן-גוריון מלווה בצלם העיתונות פאול גולדמן ושומרי ראש לחוף הים בהרצליה והדגים לכולם שבעקבות הדרכתו של פלדנקרייז הוא מסוגל לעמוד על הראש.
הצלחתו בטיפול בבן-גוריון פרסמה את שיטתו בישראל ומחוצה לה והביאה לו מטופלים רבים נוספים בישראל ומחוצה לה, עליהם נמנו גם עמוס חכם, לוי אשכול, משה דיין, יצחק בן-צבי, נחום גולדמן, יהודי מנוחין ומרגרט מיד. מסוף שנות ה-50 החל להציג את שיטתו ברחבי אירופה וצפון אמריקה.
עקב מספר התלמידים הגדל החליט פלדנקרייז, בשנים 1969–1971, להכשיר קבוצה של 13 תלמידים שבחר כדי שישמשו מאוחר יותר כמורים לשיטתו. הקבוצה למדה בסטודיו ברחוב נחמני בתל אביב, שאותו הפך שנה קודם לכן למכון הקבע ללימודי שיטת האינטגרציה התפקודית. בשנים 1975–1978 הכשיר בקולג' בסן פרנסיסקו את קבוצת המורים הראשונה מחוץ לישראל. הקבוצה מנתה 65 סטודנטים והקורס נערך במסגרת המכון לפסיכולוגיה הומניסטית.
בשנת 1980 החל בהכשרת קבוצת מורים שנייה בת 235 סטודנטים בקולג' בעיר אמהרסט שבמסצ'וסטס. את הדרכת הקורס סיימו מדריכים מישראל כיוון שפלדנקרייז סבל מקריש דם במוח שבגללו עבר טיפול ארוך בשווייץ ובסופו פרש מהוראת שיטתו בשנת 1981.
משה פנחס פלדנקרייז נפטר בתל אביב ממחלה ב־1 ביולי 1984, כאשר אחיו ברוך ותלמידיו לצידו. הוא נטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
לאחר מותו.
פלדנקרייז הקפיד להקליט את שיעוריו וכ-600 ההקלטות שהכין משמשות עד היום להדרכה ולתיעוד. הפדרציה הבינלאומית של פלדנקרייז הוקמה בארצות הברית בשנת 1990. בשנת 2004 נערכו במרכזים השונים בעולם אירועים לכבוד 100 שנים להולדתו של פלדנקרייז. בשנת 2011 נמנו כ-6,000 מורים לשיטתו בכל רחבי תבל, ומרכזי פלדנקרייז קיימים במספר מדינות באירופה, ביפן, באוסטרליה, בארגנטינה ובמקסיקו.
עיריית תל אביב תלתה לזכרו שלט הנצחה על הבית בו התגורר ברחוב פרוג מספר 27.
ציד מכשפות
ציד מכשפות הוא רדיפה של בני אדם שנחשדו כעוסקים בכישוף, בדרך כלל נשים, אך בארצות מסוימות גברים הם שהיוו את רוב הנאשמים, ובמקרים שונים גם ילדים עמדו למשפט באשמת כישוף ואף הוצאו להורג.
ציד מכשפות הוא גם כינוי בהשאלה לרדיפה אחרי בני אדם, בהאשמות שאינן מבוססות. בפרט זכתה לכינוי זה פעילותו של הסנאטור ג'וזף מקארתי, אשר האשים אמריקאים רבים בהיותם קומוניסטים. סגנונו של מקארתי הביא ליצירת המושג מקארתיזם.
התפתחות התופעה.
בניגוד לדעה הרווחת ציד המכשפות היה קטן יחסית בימי הביניים. הרדיפה האמיתית תפסה תאוצה בתחילת המאה ה-15, תום ימי הביניים ותחילת הרנסאנס. חוקרים רבים מייחסים את ראשיתה הממוסדת לבולה שהוציא אינוקנטיוס השמיני, שצורפה בשנת 1487 לספרו של הנזיר הגרמני היינריך קרמר, "פטיש המכשפות". "שמענו בצער", כתב אינוקנטיוס, "על גברים ונשים המוסרים עצמם לשדים ומבצעים מעשי כישוף המזיקים לאדם, לחיות המשק ולכל תנובת השדה".
ראשית העת החדשה החלה תקופה של היפוך מגמה, במובן מסוים, לתפיסה הוותיקה הרשמית של הכנסייה כלפיי מכשפות. אם הכרזות רשמיות בימי הביניים הגדירו את האמונה בקיומן של מכשפות בתור מינות וכפירה, הרי שהחל מסוף המאה ה-15 ההכרזות טענו שמי שמסרב להכיר בקיומן של המכשפות כמשרתות השטן - הוא האשם במינות.
ציד המכשפות החל בגרמניה ובאיטליה, והתפשט ברחבי מערב אירופה וגם ביבשות אחרות. בשוודיה הוצאו להורג כ-400 נשים. השיא היה בשנים 1668–1676 ותקופה זו מכונה "הרעש הגדול". בין המוצאות להורג באותה תקופה הייתה אנה זיפל. משפט מכשפות אחרון בשוודיה נערך בשנת 1704.
מספר מקרי המוות כתוצאה מהציד מוערך ב-40,000 עד 100,000.
בשנת 1692 התרחש ציד המכשפות בסיילם שבמסצ'וסטס - אשר אף על פי שממדיו היו קטנים מרדיפות אחרות ומאפייניו שונים מאלו שהיו נפוצים בדרך כלל - התקבע בתרבות כמזוהה עם תופעת ציד המכשפות. בשנת 1735 נאסר ציד מכשפות בחוק האנגלי.
גם בנורווגיה במאה ה-17 העמידו לדין והוציאו להורג בעוון כישוף.
בפורטוגל בשנים 1626-1744 818 נשים הואשמו במשפטי מכשפות. בשנת 1760 הוחלט להפסיק את המשפטים. בברזיל, שהייתה תחת שליטה של פורטוגל המשפטים נמשכו עד לסוף המאה ה-18, כאשר מריה דה קונסייסאו נשפטה בשנת 1798.
איתור והרשעת מכשפות ומכשפים.
אופים של העוסקים בכישוף תואר בספר המרכזי באותה תקופה, פטיש המכשפות, מהמאה ה-15. איתור המכשפות והמכשפים, העמדתם למשפט והוצאתם להורג נעשתה ברוחו של ספר זה, שהציג את מלאכת הכישוף כמציאותית, כשטנית וכמאיימת על שלטון האל. גם מרכזיותן של נשים כחשודות תוארה בספר זה, ואכן רוב הקרבנות בארצות מסוימות של צייד המכשפות היו נשים. במהלך הזמן השתנו והשתכללו האופנים בהן נמצאו העוסקים בכישוף והוכחה אשמתם.
ראיות לכישוף היו קשורות בעיקר להשתתפות בטקסים, אך אלו היו נדירות. ראיות מקובלות יותר היו השפעות עקיפות על אחרים, כמו גרימת חולי, שתוארו ככישוף. כל אלו דרשו הסתמכות על עדויות מהימנות, ומכאן שהעיסוק בעדויות, בעדים ובאמינותם היה מרכזי. גם החזקת חיית מחמד נחשבה לרמז מחשיד, או אמצעי כישוף (כמו חפץ ששייך לאדם שכושף). היו גם מבחנים מורכבים יותר, להלן הבולטים שבהם.
עם זאת, הדרך המרכזית היא באמצעות הודאה של הנאשמים. הודאה זו חולצה, לרוב, בעינויים או באיומי עינויים. היחס בין סוגי הראיות השונות היה שונה בתקופה ובמקום, והמשמעות המשפטית שונה. מבחן המים הקרים נחשב לעממי, ובחלק מהמקומות נפסל במשפטים רשמיים. סימן השטן נחשב למקצועי יותר, ופותח על ידע מומחים. הוכחה באמצעות וידוי (שכאמור הושג בעינויים) נחשבה להוכחה הרציונלית ביותר, והפכה לכלי הרשמי העיקרי. לפעמים מבחנים אחרים נעשו רק כדי לבסס חשד, והחשודים נשלחו לעינויים על מנת לחלץ הודאה. באנגליה, שהתבססה על המשפט המקובל בניגוד לשאר ממלכות אירופה, עינויים במסגרת משפט היו בניגוד לחוק, וייתכן שמסיבה זו גם הואשמו הרבה פחות אנשים בכישוף בהשוואה לאזורים שכנים.
מאפייני האנשים שהורשעו בכישוף.
אף על פי שההאשמות יוחסו בדרך כלל לנשים, החשש מפני מעשי כישוף לא היה מוגבל לנשים בלבד וגם גברים רבים אשר נחשדו בכישוף נשפטו, עונו והוצאו להורג. במקרים שונים היו אלו גברים ולא נשים שהיוו את מרבית הנאשמים בכישוף. למשל: באיסלנד, 92% מהנאשמים היו גברים, ובאסטוניה 60% מהקרבנות היו גברים, לרוב איכרים בגיל העמידה שעסקו ברפואה עממית. במשפטי הכישוף שנערכו במוסקבה, שני שלישים מהנאשמים היו גברים. באיים הבריטיים גברים היוו כ-60 אחוזים מהנאשמים בציד הכישוף, ובאזור שווייץ היו גבוהים יותר ועמדו על כ-80 אחוזים מהנאשמים. בגרמניה גברים בעלי מעמד חברתי גבוה היו מוקד להאשמות, בהמשך בין השנים 1500–1650, היו אלו גברים צעירים שהיו בסיכון גבוה למצוא עצמם נאשמים בעוון כישוף.