תוחלת החיים של האילנד המצוי: בטבע 20-15 שנה; בשבי עד 25 שנה.
איומים ושימור.
האילנד המצוי מסווג במצב השימור ללא חשש על ידי IUCN בשל מספרים גדולים ויציבים, והוא אינו מתקרב אפילו לקטגורית קרוב לסיכון (NT). מגמת האוכלוסייה יציבה, כיון שבחלק מהאזורים אוכלוסייתו בעלייה ובחלק בירידה, ומסיבה זאת מצב השימור שלו לא ישתנה בשנים הקרובות. עם זאת הוא איבד כמעט חצי מתחומי מחייתו ההיסטוריים, ומספריו פחתו בהרבה ברואנדה, אוגנדה, ומוזמביק החל מ-1970 כתוצאה מציד, אובדן בית גידול ומלחמות אזרחים. בתקופה זאת הוא נכחד לחלוטין מבורונדי, והוכחד והוחזר מחדש לזימבבואה, וסווזילנד. לא ברור מה מצבו כיום באנגולה וייתכן כי נכחד אף שם. בניגוד למדינות אלה, האוכלוסייה שלו נמצאת בעלייה מתמדת בטנזניה, מלאווי, נמיביה, בוצוואנה ודרום אפריקה, כיון שהפופולריות שלו בציד גורמת לאנשים לגדלו לשם כך, וישנם עשרות חוות ציד פרטיות כאלה באפריקה הדרומית. כך לדוגמה בנמיביה תחום המחייה ההיסטורי שלו היה רק בצפון מזרח המדינה, וכיום הוא מצוי גם בחלקים הדרומיים והמרכזיים. ארגון השימור IUCN מעריך כי 50% מאוכלוסייתו מצויה באזורים מוגנים, ו-30% נוספים בחוות פרטיות.
האילנד המצוי נמצא באזורים מוגנים רבים כגון: "הפארק הלאומי אומו" (אתיופיה), "שמורת צאבו", ומסאי מארה (קניה), הפארק הלאומי סרנגטי, שמורת הציד סלוס, "הפארק הלאומי טרנגירה", הפארק הלאומי קילימנג'רו, הפארק הלאומי ארושה, "הפארק הלאומי רואה", אזור השימור נגורונגורו (טנזניה), "הפארק הלאומי אקגרה" (רואנדה), "הפארק הלאומי קאפו" ו"עמק לואנגווה" (זמביה), "הפארק הלאומי ניקיאה" (מלאווי), "הפארק הלאומי הוואנג" והפארק הלאומי מאטובו (זימבבואה), "הפארק הלאומי אטושה" (נמיביה), "הפארק הלאומי קגאלאגדי" (בוצוואנה), "הפארק הלאומי טראנספרונטיר" והפארק הלאומי קרוגר (דרום אפריקה), ועוד.
סך אוכלסייתו של האילנד המצוי - 136,000 פרטים.
האילנד והאדם.
יחד עם האילנד הענק, הקודו הגמלוני והבונגו, האילנד המצוי הוא אנטילופה פופולרית מאוד בקרב ציידים-חובבנים וילידים אפריקנים, והוא ניצוד למטרות פוחלצים, בשר, עור וכדומה. במדינות אפריקה הדרומית ישנם עשרות חוות ציד פרטיות שבהם מגדלים את האילנד, כך שלמעשה הפופולריות שלו בציד - גורמת דווקא לאוכלוסייתו לגדול. האילנד המצוי מופיע על סמלה של פרובינציית הכף המזרחי בדרום אפריקה ולצד הקודו הגמלוני על סמלו של מחוז גרוטפונטיין בנמיביה, והוא בעל החיים המתואר ביותר בציורי מערות קדומים באפריקה כדוגמת טסודילו בבוצוואנה, ודראקנסברג בדרום אפריקה.
ביות ושימושים נוספים.
כבר בשלהי מלחמת העולם השנייה חוקרים רבים בחנו את האפשרויות של ביות האילנד, בשל גודלו, קצב רבייה הגבוה שלו, יכולת העמידה שלו בבצורות, והתאמה לאקלים החם של אפריקה. בשל מזגו העדין של האיילנד והיכולת לאלפו בקלות, הוא האנטילופה היחידה שנעשו ניסיונות רבים לבייתה באפריקה. האילנד המצוי מספק כמויות גדולות של בשר רך ועורות ברמה גבוהה גם במקרים שיקבל תזונה באיכות נמוכה. לעומת בשר הבקר, בשרו של האילנד מכיל אחוזים גבוהים יותר של חלבון ואחוזים נמוכים של שומן. החלב של נקבת האילנד עשיר יותר בחלבונים ושומן מחלב פרה (17-8%), ויש לו אחוזים גבוהים מאוד של סידן. בנוסף, ניתן לאחסנו לתקופה של עד שמונה חודשים אם הוכן כראוי, לעומת כמה ימים לחלב פרה. האילנדים יכולים לאכול עשבים גסים, ואפילו צמחים רעילים שקטלניים עבור הבקר. הם גם חסינים למחלות מסוימות שפורצות בקרב הבקר (אם כי באותה מידה רגישים מאוד למחלות אחרות כדלקמן).
היתרון הגדול ביותר של האילנד הוא צריכת המים הנמוכה שלו, כשאת המים הנחוצים לקיומו הוא מקבל כאמור מצמחים - מה שמסביר את העובדה שחקלאיים רבים בדרום אפריקה, זימבבואה, וקניה מגדלים עדרי אילנד במקום הבקר המקומי.
עם כל המעלות של גידול אילנדים על פני הבקר, יש להם חסרונות לא מבוטלים: ראשית, יש רק מקרים בודדים בהם הצליחו לביית אילנדים לגמרי, ובדרך כלל נשאר בהם הטבע הפראי. בשל יכולתם לקפוץ בקלות מעל גדרות בגובה של 2 מטר או פשוט לפרוץ באמצעות המסה המשמעותית שלהם, צריך להשיג גדרות גבוהות וחזקות; גם אילנדים זכרים מהבר עשויים לפרוץ את הגדרות ולהתערבב עם אלו שמבויתים. האילנד רגיש מאוד לווירוסים וטפילים הגורמים למחלת הפה והטלפיים, שחפת בקר, ברוצלוזיס, "Rinderpest", דלקת ריאות, או מחלות שנישאות על ידי זבובי בקר וקרציות. אף על פי שהוא מתרבה היטב בשבי, ההישרדות של העגל נמוכה, ובמקרים רבים צריך להפרידו מאימו על מנת שיהיה בריא ותנתן לו תזונה נכונה. האילנדים נבהלים בקלות, ומשום כך זקוקים למקום שקט, וכמו כן הם אינם יכולים לחיות באזור קטן ונדרשים להם מרחבים ושטחי מרעה משמעותיים. על מנת שיגדלו בצורה טובה צריך לתת להם מינרלים כדוגמת מלח, וגם כמויות גדולות של מזונות משלימים כמו תירס, דורה (סורגום), מלונים ושעועית - שגורם לאחזקתם להיות יקרה. גם ההיררכיה החברתית שלהם גורמת לפעמים לבעיות בגידול עדרים. הם לא יכולים לעבור ישירות מאזורי סוואנות וחורשים יבשים לכמות משקעים גבוהים או לבית גידול הררי; על כן בעת העברת אילנדים בסוגים שונים של בתי גידול, ניתן להימנע מתמותה גבוהה רק על ידי יישום נוהלי הסגר והתאקלמות מיוחדת.
האילנדים מיוצאים לרוסיה, אוקראינה, בריטניה וארצות הברית, שם מגדלים אותם בצורה מסחרית לבשר וחלב. בישראל, צה"ל משתמש באילנדים על מנת לסלק צמחייה סביב בסיסים צבאיים ובאזור הגבול הלבנוני.
האילנדים נפוצים בגני חיות רבים ברחבי העולם: גן החיות של סן דייגו, ממלכת החיות של דיסני, גני החיות של ג'יזה, בלארגד, טאיפי, הספארי ברמת גן, חוות האנטילופות בערבה, ועוד.
קודו גמלוני
קודו גמלוני (שם מדעי: Tragelaphus strepsiceros; מכונה גם בפשטות קודו) הוא מין אנטילופה גדולה בסוג קודו, החיה ביבשת אפריקה. למין זה, שתואר מדעית בשנת 1766, שלושה תת-מינים הנבדלים מעט במראה. מין זה משויך לשבט סלילני קרניים בתת-משפחת הפרים אשר ממוקמת במשפחת הפריים, וכמו שאר בני המשפחה גם הוא מעלה גרה. הקודו הגמלוני מתנשא בכתף לגובה של מטר וחצי בממוצע, ולו רגליים וצוואר ארוכים, רעמה קצרה בכתף ואוזניים גדולות. פרוותו בצבע חום-אפרפר ומפוספסת בלבן. המין מפגין דו-צורתיות זוויגית ניכרת: הזכר גדול וכהה מן הנקבה, בעל זקן וזוג קרניים ארוכות וסליליות. הקודו הגמלוני הוא המין הגדול בסוגו, והאנטילופה השלישית בגודלה לאחר מיני האילנד.
תפוצתו של הקודו הגמלוני מתפרסת על פני דרומה ומזרחה של יבשת אפריקה - החל מסודאן וצ'אד וכלה בנמיביה ובדרום אפריקה. הוא שוכן בבתי גידול הנשלטים על ידי סבך ויער דליל, וניזון בעיקר משיחים, עלים וענפים של צמחים קוצניים כדוגמת השיטה. הקודו מקבל את מרבית הלחות הנדרשת לו ממזונו הצמחי, אך בעונה יבשה הוא תלוי במקורות מים זמינים. על מנת להתמודד עם האקלים האפריקני, הקודו פעיל דמדומים התר אחר מזונו בעיקר בשעות הקרירות של הבוקר והערב, בעוד שאת השעות החמות של היום הוא מבלה ספון בסבך המוצל. אף שהקודו חי בסביבת מחיה קבועה המשתרעת על פני מספר קילומטרים, הוא אינו בעל-חיים טריטוריאלי, ועשוי לנדוד למרחקים גדולים בתורו אחר מקורות מים. הקודו חברותי יותר ממינים אחרים בסוגו אך הארגון החברתי שלו רופף ואינו קבוע; בהתאם לכך, הן הזכרים והן הנקבות עשויים להיראות יחדיו בקבוצות קטנות, בזוגות או בגפם. בהשוואה לאנטילופות אחרות, זכרי הקודו הגמלוני סובלניים במיוחד זה כלפי זה, והמדרג ביניהם נקבע באמצעות מבחן כוח וכן גודלו וגילו של הזכר.
הקודו הוא יונק זהיר וחששן, המסתייע בחושיו החדים וביכולת ההסוואה הטובה שלו על מנת להתרחק מסכנות, ודריכותו גוברת במיוחד בעת גישתו למקורות מים. הסבך הצפוף משמש לו כמקום מפלט מפני טורפיו, והוא נוהג לנוס לתוכו בשעת סכנה ולקפוא על מקומו ללא תזוזה כאשר פרוותו החדגונית והמפוספסת מתמזגת היטב בנוף האפלולי; בעת הצורך, הקודו משמיע נביחה רמה וקולנית המשמשת כהתראה לבעלי חיים אחרים בסביבה, ובעקיפין מאותתת לטורף שהוא נחשף. חרף מידות גופו, הקודו הגמלוני אתלטי וקליל למדי, ומסוגל לקפוץ בנקל מעל מכשולים בגובה של 2.5 מטר על מנת להתנער מרודפיו.
הקודו הגמלוני היה מוכר במשך אלפי שנים לילידי אפריקה ואף יש לו אזכורים בספרות העת העתיקה; הוא נצפה לראשונה בטבע על ידי האירופאים באמצע המאה ה-17 עם הקמת מושבת הכף ההולנדית בכף התקווה הטובה, ותואר על ידם כשילוב של עז ואייל. מין זה הוא האנטילופה הפופולרית ביותר בציד הספורטיבי, ובשרו נמצא בשימוש ניכר במטבח הדרום-אפריקני; עקב כך, הוא מגודל על ידי האדם באלפי חוות פרטיות במדינות אפריקה הדרומית, אשר מתפקדות כשמורת טבע וגורמות לאוכלוסייתו לשגשג. מצב השימור שלו מושפע רבות מכך ונחשב לשפיר דיו. מקרניו של זכר הקודו הגמלוני מכינים את השופר התימני הנהוג אצל יהדות תימן.
היסטוריה של המין.