אולימפיאדת אתונה (2004) הייתה האולימפיאדה המוצלחת בתולדות טאיוואן. שני לוחמי טאקוונדו, צ'ן שי-הסין וצ'ו מו-ין, זכו במדליות הזהב הראשונות (והיחידות עד כה) לזכותה של הרפובליקה הסינית. לוחמת טאקוונדו נוספת, הואנג צ'י-הסיונג, זכתה במדליית ארד. נבחרת הנשים בקשתות זכתה באותם משחקים במדליית כסף, ונבחרת הגברים במדליית ארד. חברת נבחרת הקשתות יואן שו-צ'י סיימה במקום הרביעי בטורניר היחידות. נבחרת הבייסבול סיימה במקום החמישי ונבחרת הסופטבול במקום השישי. שחקן טנסי שולחן צ'יינג פנג-לנג השתתף בתחרות זוגות בפעם השנייה, אך לא הצליח להגיע לשלבים הסופיים של התחרות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכו הטאיוואנים ב-4 מדליות: בהרמת משקולות צ'ן ויי-לינג זכתה במדליית זהב, ולו יינג-צ'י במדליית כסף. לוחמי הטאקוונדו סונג יו-צ'י וצ'ו מו-ין, שאיבד את תוארו, זכו במדליית ארד. מרימת המשקולות יאנג צ'ין-יי דורגה במקום הרביעי, ושתי לוחמות טאקוונדו, יאנג שו-צ'ון וסו לי-ון, דורגו במקום החמישי. נבחרות הבייסבול והסופטבול סיימו שתיהן במקום החמישי.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה מרימת המשקולות הסו שו-צ'ינג במדליית זהב, ולוחמת הטאקוונדו טסנג לי-צ'נג זכתה במדליית ארד. טניסאי השולחן צ'ואנג צ'י-יואן סיים במקום הרביעי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הסו שו-צ'ינג זכתה שוב במדליית זהב. מרימת משקולות נוספת, קואו הסינג-צ'ון זכתה במדליית ארד, וצ'ן ויי-לינג סיימה במקום השביעי. נבחרת הקשתיות זכתה אף היא במדליית ארד, ואחת מחברותיה, טאן יא-טינג, העפילה לשלב רבע הגמר. לוחמת הטאקוונדו ליאן צ'ן-לינג סיימה במקום החמישי. שחקן הבדמינטון צ'ואו טיין-צ'ן ושחקנית הטניס שולחן צ'ן אי-צ'ינג הודחו שניהם בשלב רבע הגמר, וכך גם האחיות צ'אן האו-צ'ינג וצ'אן יונג-ג'אן בטורניר טניס הזוגות לנשים.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
טאיוואן במשחקים האולימפיים
טאיפיי הסינית
אידה הנדל
אידה הֶנדֶל (באנגלית: Ida Haendel; 15 בדצמבר 1928 – 30 ביוני 2020) הייתה כנרת בריטית-יהודייה, ילידת פולין.
קורות חיים.
הנדל נולדה בדצמבר 1928 בעיירה חלם שבפולין. החלה בהיכרות עם הכינור כבר בגיל שלוש, ובגיל שבע החלה ללמוד אצל מייצ'סלב מיכאלוביץ', תלמידו של ליאופולד אאואר, באקדמיה למוזיקה ע"ש פרדריק שופן בוורשה. בין השנים 1935–1939 למדה הנדל אצל קרל פלש בלונדון, ובהמשך למדה אצל ג'ורג'ה אנסקו. ב-1937 ניגנה לראשונה בבריטניה, בהיכל המלכה (Queen's Hall) תחת שרביטו של הנרי ווד. במהלך מלחמת העולם השנייה ניגנה במפעלים ובעבור חיילים בריטיים ואמריקאיים. בשנת 1946 ניגנה לראשונה בארצות הברית, ובין השנים 1948–1949 הקליטה עם תזמורת פילהרמוניה בניצוחו של רפאל קובליק את הקונצ'רטי לכינור מאת לודוויג ואן בטהובן ומקס ברוך. היא המשיכה להקליט גם בגיל מתקדם ובשנת 2003 הקטליה עם ולנטינה ליסיצה.
בשנת 1952 עברה הנדל למונטריאול. ב-1970 הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה שלה, "Woman with Violin" ("אישה עם כינור"). בשנת 1979 עברה למיאמי, שם נפטרה ב-30 ביוני 2020.
בשנת 1991 הוענק לה תואר "מפקדת" של מסדר האימפריה הבריטית (CBE), וב-1993 העניק לה הנסיך צ'ארלס תואר דוקטור לשם כבוד מטעם הקולג' המלכותי למוזיקה.
הנדל ניגנה על כינור תוצרת אנטוניו סטרדיווארי משנת 1696, וכן על כינור משל ג'וזפה גוארנרי.
ביקרה והופיעה בישראל עשרות פעמים, החל משנות ה-50.
סלבי
סלבוני
סלאבוני
ואנו מרבישווילי
איוונה מראבישווילי
הענוגות הנלעגות
הָעֲנֻגּוֹת הַנִּלְעָגוֹת (בצרפתית: Les Précieuses ridicules) היא פארסה במערכה אחת ובת שבע־עשרה תמונות מאת מולייר. היא הוצגה בפעם הראשונה בפריז ב-18 בנובמבר 1659 בתיאטרון "לוֹ פוֹטי-בוֹרבוֹן", וזכתה מאז להצלחה רבה.
מהלך העלילה.
תמונה 1: הקנוניה נרקמת. התקבלו בצורה רעה מידיהן של קטו ומדלון שלא מצאו אותם מספיק באופנה, הג'נטלמנים לה גרונז' ודו קרואזי רוצים לנקום. לה גרונז' מעלה בדעתו שימוש במשרתו, מסקרי, לטובת מטרה זו.
תמונה 4-2: שתי תזות: הענוגות, והגברים הישירים. גורז'יבוס מבין מדברי שני המחזרים שהם לא היו מרוצים מביקורם. הוא פונה לבתו מדלון, ולאחייניתו קטו, ודורש הסבר. השתיים פותחות בפניו את כללי הפרסיוז בנושא הנישואין. הוא לא שומע כלום מן הדברים חסרי הערך לדעתו ונשבע לחתנן או שהן יהיו דתיות.
תמונה 9-5: הסאטירה של הענוגות. גורז'יבוס יוצא, מדלון וקטו מאוכזבות ממנו ומביעות את הפתעתן שהוא בכלל קרוב משפחה שלהן. מרוט מכריזה על בוא המרקיז מסקרי והן ממהרות לקבלו. לאחר ויכוח עם נושאי הכיסא שלו, בנושא כה תמוה עבורו כמו בקשת תשלום מאדם במעמדו, הוא ניאות לשלם לאחר שאוים במקל. הוא מפגין את רוחו היפה בפני הבנות, במחמאות, באלתור שיר בין ארבע שורות שעבורו הן מבטאות הערצה רבה, הוא מביא אותן להחמיא לו על בגדיו, ומדבר על התענוגות שבפריז (מן הנימוס באותה תקופה).
תמונה 12-10: ז'ודולה. מכריזים על כניסתו של הרוזן, שמחבק את מסקרי בראותו. הבנות מאושרות מתשומת הלב שהן מקבלות לפתע, יום שיסומן במחברת הפגישות. הם מדברים על שירותם בצבא, יש כפל משמעות על הפיצוי הטעון שיפור לאנשים בשירות כמונו (משרתים וחיילים). מראים את צלקותיהם ומציעים להן למשש אותן. הם מחליטים לבסוף לערוך מסיבת ריקודים קטנה עם העלמות המזמינות את שכניהם שתהא זו מסיבה ראויה. מסקרי רוקד עם מדלון לצלילי הכינורות, ז'ודולה עם קטו.
תמונה 15-13: בעוד מסקרי רוקד עם מדלון באלתור, דו קרואזי ולה גרונז' נכנסים מכים בו ובז'ודולה. העלמות שרויות בהלם. המשרתים מקבלים את המכות בכניעה ולא נלחמים על כבודם המדומה בתור רוזן ומרקיז. האדונים יוצאים. מסקרי מתרץ: הרי אין הוא אלים ומה הן כמה מכות בין חברים? האדונים חוזרים ומגלים לעלמות שמדובר במשרתיהם. הם תובעים את בגדיהם בחזרה, מעוצבנים על הגלישה מהתרמית לחיזור והמשרתים מופשטים עד לבגדי השירות שלהם. העלמות שרויות בעצב מהול בכעס ואכזבה.
תמונה 17-16: המשל. מדלון וקטו מתלוננות לגורז'יבוס שלמד זה עתה על מה שהתרחש, והוא אומר להן שזו אשמתן. מדלון מסלקת את מסקרי שאומר באירוניה שאינו מבין למה בגלל דבר כה קטן מתנהגים כך למרקיז. הבושה משותפת גם לגורז'יבוס שבכעסו פונה לקהל ושולח לכל הרוחות את מקור כל השיגעון הזה: הרומנים, השירים, השירה, דברי ההבל.
רקע כללי מתוך המחזה.
גורז'יבוס בסוף המחזה נורא מודאג "ממה שיגידו השכנים", מה שנקרא בצרפתית: L'être et le paraître, ההבדל בין מי שאנחנו לבין איך שאיך אנחנו נתפסים בעיני אחרים. למעמד חשיבות רבה והוא משחק תפקיד גדול גם בנישואין שנקבעים על ידי אבי המשפחה (הוא נודר שהן יהיו דתיות ומכריז שהוא רוצה להיות אדון אבסולוטי).
טבעי לא שייך לתקופה - הענוגות מאפרות את האף והפנים (גורז'יבוס מבקר את התדירות וההוצאה המוגזמות). היה נהוג למרוח עיגולים אדומים על הלחי, למרוט גבות עד לקו דק, איפור מתחת לעין ולא על העפעפיים.
הפרסיוֹזִיטֵה-הענוגות.
הכול הִכירו את הספרים והרומנים שליוו אותה. התופעה הייתה בולטת בעיקר בין 1670-1610 וכללה נשים כגברים, כשעמדו בראשה בעיקר נשים ואצולה, אריסטוקרטית.
מאפיינים: בידול מההמון, תחילה במחשבה ובהמשך גם בשפה. זו ראיה צרה המתמקדת במוסכמות של עצמה, ובהאדרה של איכות חבריה. עידון הבעת הרגשות בא על חשבון העומק של הדברים הנאמרים.
מטרתם: תיקון היחסים בין המינים, והכתבת קוד חברתי יותר מנומס, הרחוק מן הגסות בשפה ובהליכות, שאפיינה את הגברים באותו זמן כאשר חזרו הם ממלחמות הדת, לא ראו בהם בני אדם בשל אותה התנהגות.
חתונה ויחס לאישה: היו נישואין כפויים על בסיס כלכלי ומעמדי, האבות הם אלו שקבעו. התייחסו אל הנשים כמכונות ילודה, מה שגרם למות של חלקן בזמן הלידה. הייתה דרישה לכבוד בסיסי אשר הייתה נפוצה אצל רוב הנשים, אך במעמד הגבוה היה נוח יותר לדרוש זאת. היו ניסיונות לקדם חוק המסיר את האחריות מהאב ומעבירהּ לבתו.
סלון ספרותי: היו פגישות של ערב אחד בשבוע בבית אחת מהן, בו הונהגו סוגים שונים של אמצעי בידור אינטלקטואלים, למשל: תחרויות שירה ואלתור חמשירים, ציור פורטרט וניחושו, קטעים מספר שנמצא בתהליך של כתיבה. הנושאים היו בעיקר: אהבה, יאוש, חיזור, פרידה. חוגי או סלוני ספרות חשובים: קתרין דה ראמבוייה, מדלן דה סקודרי.
השפעה חברתית: הם ביטלו שימוש במילים בעלות צליל לא ראוי לטעמם, וטבעו ביטוים חדשים. רגשות, רהיטים, שירותים, חפצים יום-יומיים, כולם עברו שינוי באוצר המילים שלהן (ראו מילון שנכתב ב-1660 במקורות). הם עודדו כתיבה סיפרותית, רומנים, אך גם תחומים כמו מדע לא קופחו. יש הרואים בתופעה זו, אבן חשובה בדרך לתנועה הפמיניסטית.
מפת הערגה.
צרפתית: La carte de Tendre, צוירה על ידי מדלן דה סקודרי וצורפה לרומנה "קליליה". הכוונה ב-Tendre זו הבעה של רגש האהבה. באחת משיחות הסלון, פליסון הצעיר המחזר אחר סַפּוֹ, כינויה של מדלן, ומנסה לגשש את מעמדו אצלה לאחר שלושה חודשים, כאשר הקציבה היא לו חצי שנה למבחן. היא טוענת שמתוך שלוש ההגדרות אצלה הוא נמצא במיוחדים, אחרי חדשים ולפני עורגים. וקיימות שלוש דרכים להגיע להגדרה הזאת, במים, באוויר וביבשה. אם ילך לאיבוד הוא לא יגיע לעולם. והדרך הכי מהירה היא המצאת התעופה.
הרעיון התגלגל למפה ברומן והיו בה ערים ומבצרים (כמו הגאווה בתחילת הדרך).
הערותיו של מנחם דורמן בנושא: