המקארתיזם עומד עדיין גם במרכזו של ויכוח היסטורי. כאמור לעיל, מסמכים מסווגים שנחשפו במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 בארכיוני הקג"ב וארכיונים אחרים של ברית המועצות לשעבר, וכן חשיפת מסמכי וינונה, מסמכים סובייטיים שיורטו על ידי סוכנויות ביון של ארצות הברית ובריטניה, מראים שהחל משנות ה-40 של המאה ה-20 עסקה ברית המועצות בפעילות ריגול נרחבת בארצות הברית. כפי שהוזכר לעיל, מסמכים אלה הוכיחו שהמפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית מומנה ברובה על ידי ברית המועצות, וכי זו גם כיוונה את מהלכיה הפוליטיים. יש המאשימים גם כי חבריה גויסו לעיתים קרובות למשימות ריגול בארצות הברית. ישנם כמה פרשנים הרואים בכך הצדקה, מסוימת לפחות, למקארתיזם. אחרים חשים כי אכן היה אלמנט חתרני מסוכן בארצות הברית באותן שנים, וכי הסכנה אכן הצדיקה אמצעים קיצוניים. פרשנים נוספים טוענים כי אמנם היה צורך באמצעים חמורים, אם כי הממשל הגזים בנקיטת אמצעים אלה; ואולם, לטענתם, היסטוריונים של תקופת המקארתיזם ממעיטים בתיאור עומק פעילות הריגול הסובייטית בארצות הברית באותה תקופה, או בהבנת אופייה הבלתי דמוקרטי של המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית. גם טרוצקיסטים ומתנגדי סטלין באופן כללי מדגישים את הרדיפה שחשו מצד המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית.
מאידך, ישנם פרשנים הטוענים שלמרות הגילויים החדשים מהארכיונים ברוסיה, בסופו של דבר המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית הייתה קבוצת שוליים חסרת משמעות בשנות ה-50, וכי הנזק שנגרם לאינטרסים אמריקאיים על ידי הריגול הסובייטי היה חסר חשיבות. לטענתם, הנזק שגרם המקארתיזם לחוקת ארצות הברית הוא גדול בהרבה מזה שנגרם אי פעם על ידי המפלגה הקומוניסטית.
בתרבות ובאמנות.
ב-1952 פרסם המחזאי ארתור מילר את מחזהו "ציד המכשפות", המציג את ציד המכשפות בסיילם כמטפורה למקארתיזם. הרעיון העומד מאחורי המחזה הוא שרדיפה דמוית מקארתיזם עלולה להתרחש בכל זמן, בכל מקום ובכל קהילה. במוקד המחזה עומדים הגיבורים הטרגיים של סיילם, אשר מרגע שהואשמו אינם יכולים לזכות את עצמם, בשל צורת החשיבה הלא-רציונלית של הציבור ושל בתי המשפט. מילר כתב מאוחר יותר: .
גולני
בון
בּוֹן (בגרמנית: Bonn; ) היא עיר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבמערב גרמניה. בין השנים 1990–1949 שימשה כבירת גרמניה המערבית, ומ-1990 ועד 1999 כמושב הממשלה של גרמניה המאוחדת.
גאוגרפיה.
העיר שוכנת בחבל הריין, על גדות נהר הריין, כ-30 ק"מ דרומית לקלן. גבולה הדרומי של העיר מהווה את גבולה הדרומי של נורדריין-וסטפאליה עם המדינה השכנה, ריינלנד-פפאלץ. נהר נוסף זורם בבון, נשפך אל הריין בתחומי העיר ומהווה את גבולה הצפוני: נהר הזיג (Sieg), אשר ביחד עם הריין הקנה את השם למחוז המקיף את בון ממזרח וממערב - מחוז ריין-זיג (Rhein-Sieg-Kreis).
בבון שלושה גשרים החוצים את נהר הריין, מספר נמוך יחסית עבור עיר בסדר גודל זה. הגשר המרכזי נבנה שנים ספורות לפני מלחמת העולם השנייה וכלל שערים מפוארים בסגנון עתיק משני צדיו. במלחמה נהרס הגשר כליל ונבנה במהירות מחדש לאחריה, עתה הוא בסגנון פשוט. שמות הגשרים מצפון לדרום: גשר פרידריך אברט, גשר ג'ון קנדי, גשר קונראד אדנאואר.
אוכלוסייה.
בעיר מתגוררים כ-327,913 תושבים (נכון לשנת 2011), וזוהי העיר ה-19 בגודלה בגרמניה. שטחה של העיר הוא 141 קמ"ר (מקום 43 בגרמניה), ופירוש הדבר הוא צפיפות אוכלוסייה גבוהה מהממוצע בערי גרמניה. למרות זאת כמחצית משטחה של בון אינו מיושב, וכולל יערות ושטחי מים.
כ-13.7% מתושבי בון אינם בעלי אזרחות גרמנית. רובם של הזרים מחזיקים באזרחות טורקית. אוכלוסייתה של בון עולה בהתמדה, בניגוד לערים רבות אחרות בגרמניה, בהן האוכלוסייה מתכווצת. שיעור האבטלה בבון נכון לתחילת 2006 עמד על כ-8%, מעט פחות מהממוצע הגרמני.
הקהילה היהודית.
קהילה יהודית קיימת בבון (הנכתבת במקורות העבריים כבונא) החל מימי הביניים. במאות ה-12 וה-13 חיו בעיר כמה מחשובי הפוסקים מבעלי התוספות, ובהם רבי אפרים מבונא, רבי שמואל בן נטרונאי, גיסו רבי יואל הלוי מבונא, שאף היה רב הקהילה, ובנו רבי אליעזר בן יואל, שנודע בכינוי "ראבי"ה".
כיום ישנה בעיר קהילה יהודית קטנה (700 איש ב-2003) המורכבת רובה ככולה מיהודים שהיגרו מברית המועצות לשעבר. בית הכנסת היחיד בעיר שוכן ב-Tempelstraße ("רחוב בית הכנסת").
היסטוריה.
בון היא אחת הערים העתיקות בגרמניה, והיא נוסדה על ידי הרומאים מעט לאחר תחילה ספירת הנוצרים. שרידים מעטים מהתקופה הרומאית עדיין נמצאים בעיר.
בימי הביניים, הייתה בון חלק מנסיכות הבוחר מקלן. בשל העובדה שקלן עצמה קיבלה מעמד אוטונומי ב-1288, והפכה לעיר קיסרית חופשית ב-1475, הפכה בון לבירת הנסיכות. ב-1794, במהלך המלחמות הנפוליאוניות, נכבשה בון בידי הכוחות הצרפתייים יחד עם כל שטחי נהסיכות שממערב לריין. צרפת סיפחה את העיר לשטחה ושלטה בה עד קונגרס וינה ב-1815, ואז נמסרה העיר לידי פרוסיה.
המלחין הידוע לודוויג ואן בטהובן נולד בעיר בשנת 1770. בטהובן הפך לסמלה של העיר, ואתרים רבים בה קרויים על שמו. בית הולדתו של המלחין, בלב לבה של העיר, משמש כמוזיאון.
בון נבחרה ב-1949 לבירת גרמניה המערבית באופן מפתיע, לא מעט בשל מאמציו של ד"ר קונראד אדנאואר, הקנצלר הראשון של גרמניה המערבית, שהתגורר בעיר שכנה, באד הונף (Bad Honnef). בעיר הוקמו בנייני ממשל והתגוררו בה נשיא גרמניה (בוילה האמרשמידט) וקנצלר גרמניה (בארמון שאומבורג). לאחר איחוד גרמניה ב-1991 הוחלט שברלין תשוב להיות בירת גרמניה המאוחדת; רוב משרדי הממשלה והשגרירויות הועברו לבירה החדשה בתהליך שארך 8 שנים. המעבר לווה בביקורת בשל העלות הרבה ובשל הנזק הבלתי נמנע לכלכלת אזור בון. בבון נותרו או הוקמו קונסוליות של מדינות רבות.
מוסדות.
משנת 1996 משמשת העיר כביתם של משרדי איכות הסביבה והפיתוח של האומות המאוחדות. מוסדות נוספים של האו"ם שוכנים אף הם בבון. מטה חברת דויטשה טלקום שוכן בעיר וכך גם ההנהלה הראשית של הדואר הגרמני נמצאת בבון; היא שוכנת במגדל הדואר (Post Tower), בניין המשרדים הגבוה ביותר במדינת נורדריין-וסטפאליה.
אוניברסיטת בון, עם כ-30,000 סטודנטים (כ-5,000 מתוכם אינם גרמנים), היא אחת הגדולות בגרמניה. האוניברסיטה, כולל בית חולים השייך לה, היא המעסיק הגדול ביותר בעיר; עובדים בה 530 מרצים, 3,000 מדענים אחרים ו-2,000 עובדי מנהלה. בון היא "עיר סטודנטים" מובהקת, כשהללו מהווים למעלה משמינית מאוכלוסיית העיר. האוניברסיטה נוסדה ב-1818, בניינה הראשי שלה הוא ארמון מרהיב המהווה אתר תיירות ידוע. מבין הסטודנטים המפורסמים שלמדו באוניברסיטה זו בעבר ניתן למנות את קונראד אדנאואר, פרידריך ניטשה, קרל מרקס, היינריך היינה, רובר שומאן (ראש ממשלת צרפת) ו-וילהלם השני, קיסר גרמניה.
מוזיאונים.
בעיר 12 מוזיאונים, מהחשובים בגרמניה. רובם שוכנים לאורך שדרת קונראד אדנאואר, המכונה מייל המוזיאונים (Museumsmeile). שדרה זו היא אחד המקומות המתוירים ביותר בגרמניה. בין המוזיאונים בבון:
אדריכלות ותחבורה.
בון אינה עיר תיירות מובהקת, ורבים מדלגים עליה בדרכם מעמק הריין מדרום אל קלן ודיסלדורף מצפון. לא רבים יודעים כי בבון קיים ריכוז הבתים מדור המייסדים (Gründerzeit, כינוי לתקופה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20) הגדול ביותר בגרמניה. בתים אלו מתאפיינים בצבעוניות רבה, מקוריות, אלגנטיות ופאר. השכונות המקיפות את העיר העתיקה מצפון, דרום ומערב כוללות כמה מהרחובות היפים ביותר בגרמניה. בתים מפוארים נוספים ניתן למצוא בקצה הדרומי של העיר, ברובע באד גודסברג (Bad Godesberg), אשר שימש כרובע הדיפלומטים והשגרירויות בתקופה בה הייתה העיר בירת גרמניה.
תחנת הרכבת המרכזית של בון קטנה מאוד יחסית לעיר בסדר גודל זה, והיא כוללת חמישה רציפים בלבד. הסיבה לכך היא הימצאותה של בון על אמצע הדרך בין קלן וחבל הרוהר מצפון וריינלנד-פפאלץ מדרום; רוב הקווים העוברים בבון נוסעים באחד משני כיוונים אלו בלבד. בבון שלוש תחנות רכבת נוספות. בעיר רשת קטנה יחסית, אך מקיפה ויעילה, של רכבות תחתית, אשר ככל הנראה לא הייתה מוקמת לולא הייתה בון עיר הבירה. נמל התעופה קלן/בון, אשר נמצא בתחומי קלן, משרת גם את בון, כ-40 ק"מ מצפון למרכז העיר.
רובעי העיר.
ככל עיר גדולה בגרמניה, מחולקת בון לרבעים. בבון קיימים ארבעה:
עד לשנת 1969 היו שלושת הרבעים האחרונים ערים עצמאיות; בשנה זו הם אוחדו עם בון. כתוצאה מכך, הארדטברג למשל ממשיכה להיות עיר תאומה של וילמומבל.
להלן סמלי ארבעת הרבעים, לפי סדר הופעתם לעיל מימין לשמאל:
קישורים חיצוניים.
מוזיאונים
הקרב על גבעת התחמושת
גבעת התחמושת הוא שמו של מוצב ירדני בצפון ירושלים, שבו התחולל קרב קשה במלחמת ששת הימים. המתחם הוקם על ידי הבריטים בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 כבונקר לאחסון התחמושת של בית הספר לשוטרים. מבנה בית הספר הוקם על גבעה בגובה 797 מטרים מעל פני הים, שלוחה של רכס הר הצופים מכיוון צפון-מערב; (כיום סובבת אותו שכונת מעלות דפנה). ב-19 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, כבש הלגיון הירדני את המתחם, ביחד עם שטחים נוספים בצפון העיר, מידי כוחות האצ"ל שהתבססו באזור כמה ימים לפני כן במסגרת מבצע קלשון. תפיסת המוצב על ידי הירדנים ניתקה את הר הצופים ממערב ירושלים עד לכיבושו מחדש במלחמת ששת הימים, בלילה שבין ה-5 ביוני ל-6 ביוני 1967. כיום בנוי על שרידי המוצב אתר הנצחה ממלכתי.