הגדוד הראשון הועמד תחת פיקודו של מייג'ור למרויסייר. הוא הצטיין בקרב אוארנסיס (1842), בקרב איסלי (1844) ובכיבוש זעטשה ב-1849.
צו מלכותי מ-8 בספטמבר 1841 שהורה על ארגון מחדש של הצבא הצרפתי, ציין הקמתו של גדוד זואבים המורכב משלוש הפלוגות שתכלולנה אך ורק תושבי צרפת המטרופוליטנית ותושבים צרפתים מצפון אפריקה לרבות אחוז די משמעותי (לפעמים רבע) של יהודים אלג'יראים. ב-7 בדצמבר 1841 הוקמה יחידת צלפים ילידים אלג'יראים שנודעו בכינוי "טורקוס".
מערכות האימפריה הצרפתית השנייה.
בשנת 1852 הצבא הצרפתי כלל שלושה גדודי זואבים. כל אחד מהם שובץ במחוז אחר של אלג'יריה, שבו החזיק מחסנים וחיל מצב משלהם לעת שלום.
זאת בעקבות צו מ-13 בפברואר 1852 החתום על ידי הנסיך לואי-נפוליאון שהעלה לשלושה את מספר גדודי הזואבים, כשכל אחת מהפלוגות הקיימות הייתה גרעין לגדודים החדשים. כדי להבחין ביניהם צבע הכיסים המדומים במעיל הקצר היה שונה:
מלחמת קרים הייתה המקרה הראשון שבו שירתו הזואבים מחוץ לאלג'יריה. בהמשך הם שירתו גם במלחמת צרפת-אוסטריה בשנת 1859, בהתערבות צרפת במקסיקו ב-1866-1864 ומלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 (תחת פיקודו של הגנרל, הברון שרט דה לה קונטרי ). מדי הזואבים והתנהלותם עשו אותם מוכרים היטב מחוץ לצרפת ותמונותיהם פורסמו תכופות בתקשורת הכתובה המאוירת של התקופה. חיילי גדוד הזואבים מס. 2, שנודעו בכינוי "תני אוראן" זכו להיות מעוטרים בלגיון הכבוד בעקבות קרב מג'נטה ב-1859.
ב-23 בדצמבר 1854 נוצר גדוד רביעי - "הזואבים של משמר הקיסר". גיוס החיילים שבו עוכב עד 15 במרץ 1855 כשהוחזרו לצרפת חלק מהזואבים שלחמו במלחמת קרים. הזואבים של משמר הקיסר נשלחו לשרת גם הם במלחמת קרים ואחר כך בכל מערכות האימפריה הצרפתית השנייה. חיל המצב שלהם בעת שלום נמצא בהתחלה בסן קלו (Saint Cloud), אחר כך, החל משנת 1857 בוורסאי. חיילי הגדוד הזה לבשו את מדי הזואבים הקלאסיים, כשהכיסים המדומים במעיליהם בצבע כחול.
מלחמת קרים.
בקרב אלמה בקרים גדוד הזואבים מס. 3 הפתיע את הרוסים, אחרי שטיפסו על מתלולים סלעיים וכבשו מידיהם את התותחים וכיוונו אותם אליהם. זה היה קרב מכריע בגורל הקרבות. לזכר ניצחון זה הוקם מאוחר יותר פסל הזואב של גשר אלמה שמעל נהר הסן בפריז. במותו המרשל סן-ארנו ציווה שכיתת זואבים תלווה את ארונו בלוויה.
בעקבות קרב זה הורה נפוליאון השלישי על הקמת גדוד הזואבים של משמרו.
הזואבים הצטיינו במעשי גבורה גם בעת הקרבות בבלקלאווה ואינקרמן. שלושה מתוך שבעה גדודים שהשתתפו בקרב לכיבוש המגדל מלקוף היו גדודי זואבים.
המערכה באיטליה 1859.
בין לבין דיכוין של מרידות שבטים בקביליה, נאלצו הזואבים להתגייס גם למלחמת אוסטריה-סרדיניה שהתרחשה באיטליה בשנת 1859.
הזואבים לחמו בגבורה בקרבות מג'נטה וסולפרינו. ב-20 ביוני 1859 זכה דגל הגדוד 2 לעיטור לגיון הכבוש כפרס על תפיסת הדגל של גדוד הרגלים 9 של אוסטריה בקרב מג'נטה. אותו מעשה גבורה בוצע על ידי שליש בשם סוויין וזואב בשם דורייר.
הזואבים בלטו בהשתתפותם בכל שלבי המלחמה באיטליה. למשל הגדוד 3 הצטיין קרב פלסטרו.
קישורים חיצוניים.
הזואבים בגלויות דואר
ארבעת בני הורוס
ארבעה הבנים של הורוס - חפי, דואמותאף, קבחסנואף ואימסת, הם קבוצה של ארבעה אלים מן הדת המצרית, הקשורים לתהליך המוות, הקבורה והעולם הבא. אחת מהופעותיהם המוכרות ביותר היא על מכסי ארבעת הכדים הקנופים, המשמשים בתהליך חניטת המומיה.
ארבעת הבנים.
ארבעת הבנים היו במקור מדריכים שתפקידם היה לעזור למלך המנוח על ידי הזנתו, אפשור התקדמותו וזריחתו לאחר המוות עם השמש:
"חפי, דואמותאף, קבחסנואף ואימסת יגרשו את רעב זה אשר בבטני וצמא זה שעל שפתי." (כתבי הפירמידות #338).
"הו חפי, דואמותאף, קבחסנואף, הביאו לי סירה זו אשר בנה ח'נום, המצוייה בנתיב המים של ציפור הח'תם." (כתבי הפירמידות #522).
"ארבעת אלים אלה, חבריו של המלך, המטפלים במלך זה, ששמם אימסת, חפי, דואמותאף, קבחסנואף, ילדיו של הורוס מארץ קמת, הם קושרים את סולם החבלים עבור מלך זה, הם מייצבים את סולם העץ עבור מלך זה, הם גורמים למלך לעלות אל ח'פרר כאשר הוא מתהווה בצד המזרחי של השמים." (כתבי הפירמידות #2078-2079).
בני הורוס קושרו לארבעת כיווני המרחב, ותמונותיהם או שמותיהם צוירו על ארבעת הצדדים של ארון הקבורה המצרי.
אזכורים לבניו של הורוס מצויים החל למן הממלכה הקדומה עד לתקופה היוונית-רומית.
חפי.
חפי מופיע איקונוגרפית עם ראש של קוף בבון.
האיבר הפנימי עליו הוא מגן הן הריאות.
הכיוון במרחב אליו הוא משויך הוא הצפון.
אימסת.
אימסת מופיע איקונוגרפית עם ראש אנושי.
האיבר הפנימי עליו הוא מגן הוא הכבד.
הכיוון במרחב אליו הוא משויך הוא הדרום.
דואמותאף.
דואמותאף מופיע איקונוגרפית עם ראש של תן.
האיבר הפנימי עליו הוא מגן הוא הקיבה.
הכיוון במרחב אליו הוא משויך הוא המזרח.
קבחסנואף.
קבחסנואף מופיע איקונוגרפית עם ראש של בז.
האיבר הפנימי עליו הוא מגן הוא המעיים.
הכיוון במרחב אליו הוא משויך הואו המערב.
לוז'קי
לוז'קי (בלארוסית: Лужкі) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס.
היסטוריה.
האזכור הראשון של היישוב מתייחס ל-1519. עם חלוקת פולין ב-1793 עברה העיירה לידי האימפריה הרוסית, תחילה כחלק מגוברניית מינסק ומ-1842 בתוך גוברניית וילנה.
בעקבות הסכם ריגה לוז'קי עברה לידי הרפובליקה הפולנית השנייה. החל מ-1939 בתוך הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
הקהילה היהודית בעיר.
בין שתי מלחמות העולם חיו בלוז'קי כ-450 יהודים – כשליש מאוכלוסייתה, מרביתם עסקו במסחר זעיר ובמלאכה. באמצע 1941 נכבשה העיר על ידי הגרמנים. בהמשך הוקם בעיירה גטו שבו רוכזו יהודי לוז'קי והסביבה. הגטו חוסל באמצע 1942, באקציה זו נרצחו, על פי מקורות אחדים 528 בני אדם, ואילו על פי מקורות אחרים 916 בני אדם.
לושקי
לוז'קי
כפן אירופי
דם האולימפוס
דם האולימפוס (באנגלית: The Blood of Olympus) הוא הספר החמישי והאחרון בסדרת הספרים "גיבורי האולימפוס", סדרה לנוער שנכתבה על ידי ריק ריירדן. הספר יצא לאור באוקטובר 2014 באנגלית, ובינואר 2015 בעברית בהוצאת גרף, בתרגומה של יעל אכמון.
תיאור העלילה.
הרפתקת ניקו, ריינה ומאמן הדג'.
הספר מתנהל בשני מסלולים. מסלול אחד המסלול של ניקו וריינה והמאמן הדג' שסוחבים איתם את פסל אתנה פרתנוס, בניסיון להגיע איתו למחנה החצויים בזמן כדי למנוע מלחמה. ניקו מעביר אותם במסעות צללים, כשריינה משאילה לו מכוחה (משהו שהיא יכולה לעשות בזכות אמה, בלונה). אחריהם רודף הענק אוריון שהוא צייד ענק שרוצה לנקום בארטמיס. את אוריון מאטות הציידות, והאמזונות שמנסות לסייע לריינה להגיע למחנה. אוריון מצליח להרוג הרבה מהן. במהלך המסע, ניקו משתמש יותר ויותר בכוחו כבן האדס עד כי מסכן את חייו והופך להיות לא ממשי. ריינה משכנעת אותו להזהר יותר בשימוש בקסמים, ועוזרת לו ככל שתוכל. ריינה מגלה את סודו של ניקו על היותו מאוהב בפרסי. היא מגלה אהדה שחודרת בסוף לליבו של ניקו. במהלך מסעם עברה של ריינה נחשף ומתגלה כי היא איידה (ריינה חשבה שהרגה אותו) את אביה לאחר שהשתגע והפך לרוח. כמו ניקו גם היא מאוד סגורה, אך לבסוף דאגתו של ניקו חודרת לליבה. אוקטביאנוס מגייס ללגיון צבאות של מפלצות (שמאיימים על הלגיון, באותה המידה כפי שהם מאיימים על מחנה החצויים) וחצויים חזקים, שסולקו מן הלגיון בעבר בגלל שהיו מרושעים. ניקו משתמש בכוחותיו עד כי מגיע לסף מוות. הדג' מגייס לעזרתם את פגסוס (האל המקורי) ואת ילדיו, והם סוחבים את הפסל ואת השלושה עד למחנה החצויים. ריינה הורגת את אוריון יחד עם אתנה פרתנוס, ואז מוסרת את הפסל חזרה ליוונים. מתנתה של ריינה ליוונים מרפאת את האלים מהפיצול שסבלו ממנו.
הרפתקת השבעה.
במסלול השני השבעה עוברים ממקום למקום בניסיון למצוא את הדרך להביס את גאיה. הם מגלים כי ניתן להכין שיקוי שיחזיר לחיים את החצוי שאמור למות במאבק, ומנסים להשיג את כל המרכיבים. הם משחררים את בניו של ארס, דימוס (פחד) ופובוס (אימה), חוטפים את האלה ניקה (אלת הניצחון) ומגיעים לאסקלפיוס שמכין להם את השיקוי. ליאו מבין כי הוא זה שימות במאבק ומתכנן את צעדיו. כל אחד מהשבעה השתנה במהלך הסדרה ובספר החמישי הם מפגינים ביטחון מלא ביכולתם. חששותיהם אל מול המוות קטנים והם פשוט מתקדמים קדימה. באתונה הם נצבים מול הענקים, כשהאלים מצטרפים אליהם לאחר שנרפאו על ידי פסל אתנה פרתנוס. אולם הם לא מצליחים למנוע מגאיה להתעורר. גאיה מתעוררת במחנה החצויים, וצבאות המפלצות תוקפות את שני המחנות. ג'ייסון וליאו מרימים את גאיה לאוויר (מפרידים אותה מהאדמה, שמחזקת אותה). פרנק מקיים את דבריו של אביו בתחילת הסדרה, ומצליח לשכנע את פרסי להניח להם לטפל בגאיה בעצמם. ג'ייסון וליאו נאבקים בה, בעוד שפייפר משתמשת בלשון הקסמה כדי לשכנע אותה לחזור לישון. בינתיים על הקרקע ניקו ניצב מול אוקטביאנוס. אוקטביאנוס לא שם לב לכך שרגליו מסובכות בטיל שרצה לשגר. ניקו לא עוצר מבעדו כשהוא משגר את הטיל, ועף בעקבותיו. גאיה מושמדת באמצעות פיצוץ מאש של ליאו ומהטיל של אוקטביאנוס. לבסוף ליאו נהרג (כפי כשצפה) במאבק אך פסטוס מרפא אותו והוא מוצא את דרכו חזרה לקליפסו מבלי שחבריו יודעים שהוא בסדר.
על הספר.