פרופ' ארדינסט וולקן החלה את לימודיה באוניברסיטת חיפה בחוג לשפה וספרות אנגלית במקביל לשירותה הצבאי כחונכת בפנימייה לצוערים. בתום שירותה הצבאי השלימה את התואר הראשון ופנתה ללימודי תואר שני בתחום הפסיכולוגיה. לאחר כשנה החליטה לשוב לתחום הספרות ובמקביל לעבודתה בתחומי הוראת אנגלית ותרגום סימולטאני החלה ללמוד לתואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת בר-אילן. מחקרה לתואר השני בהנחיית פרופ' מאיר רוסטון עסק במכלול יצירותיו של גרהם גרין עד לאותה נקודת זמן ובתפיסת האבהות הנמצאת בלב היצירה ומהווה ציר מרכזי מעבר למעברים האידאולוגיים של המחבר. הספר יצא לאור בשנת 1988 תחת הכותרת "Graham Greene's Childless Father". לאחר פרסום ספרה הראשון התקבלה ארדינסט-וולקן ללימודי תואר שלישי באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה בהדרכת פרופ' ג'ון בצ'לור וכתבה את עבודת הדוקטורט שלה שעסקה במיקום הסופר ג'וזף קונרד בהקשר מודרניסטי. העבודה התמקדה בשלושה אופני התמודדות עם משבר המודרנה בראשית המאה העשרים: כשל המיתוס, כשל המטאפיזיקה, וכשל הטקסטואליות, ויצאה לאור בהוצאת Oxford University Press בשנת 1991 תחת הכותרת "Joseph Conrad and the Modern Temper" ומספר פרקים מתוכה נבחרו לפרסום באנתולוגיות אקדמיות ובמקראות נורטון המשמשות סטודנטים לספרות אנגלית ברחבי העולם.
בשנת 1988 הצטרפה לסגל האקדמי של אוניברסיטת חיפה. בשנת 1992 חזרה לאוקספורד כעמיתת מחקר ובשנה זה המשיכה את מחקרה הספרותי וכתבה את ספרה השלישי שעסק בסיפורת הקצרה של ג'וזף קונרד והתפרסם בהוצאת אוקספורד בשנת 1999. בתקופה זו פנתה גם לכיוונים פילוסופיים במסורת הקונטיננטאלית והחלה בעבודה על הגותו של הפילוסוף הרוסי מ.מ. באכטין שאותה היא רואה כנקודת מפגש מרתקת בין פילוסופיה לבין ספרות. עבודת מחקר בינתחומית ז הבשילה לספר רביעי בהוצאת אוניברסיטת סטאנפורד. בין תפקידיה האקדמיים המרכזיים שימשה ראש המחלקה לאנגלית באוניברסיטת חיפה ועורכת ראשית של הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה.
הטבח בחצר מוסך לייטוקיס בקובנה
הטבח בחצר מוסך ליֶיטוּקיס בעיר קובנה שבליטא התרחש ב-27 ביוני 1941, ובו נרצחו 57 יהודים על ידי לאומנים ליטאים.
הטבח.
ב-22 ביוני 1941 החל מבצע ברברוסה – פלישתה של גרמניה הנאצית לברית המועצות. הסובייטים נסוגו מליטא, והמדינה נשטפה בלאומנות אלימה אכזרית וחסרת מעצורים, שחלק ניכר ממנה כוּון כלפי היהודים.
בערבו של 24 ביוני החלו המיליציות הליטאיות במאסרים המוניים של יהודים.
בלילה שבין 25 ו-26 ביוני 1941 התנפלו לאומנים ליטאים על בתי הפרוור היהודי סלובודקה ורצחו כ-800 יהודים.
בצהרי היום שלמחרת, 27 ביוני 1941, ב' בתמוז תש"א, עצרו "הפרטיזנים הליטאים" בקובנה כ-60 יהודים ללא הבחנה, והביאו אותם לחצר מוסך כלי רכב חקלאיים של תאגיד המיכון החקלאי הקואופרטיבי הליטאי (נכתב גם: ליטוקיס, ליאטוקיס; בליטאית: Lietūkis; ביידיש: ליעטוקיס) סמוך לשדרות ויטַאוּטַאס שבמרכז העיר. על פי עדותה המאוחרת של ד"ר גוּטיה פיש, שהייתה אז נערה, בין הקורבנות היה המחנך ואיש הספר העברי הוותיק יעקב דומבליאנסקי, שעד הכיבוש הסובייטי הורה בגימנסיה הריאלית העברית ובסמינר למורים של רשת החינוך הציונית "תרבות" בעיר.
ה"פרטיזנים", שכונו גם על שם לבושם, "סרטי הזרוע הלבנים" (בליטאית: Baltaraisciai), רצחו את היהודים באכזריות אחד אחד – הכו אותם במוטות ברזל או במקלות עץ, ובכמה מקרים הזרימו לקרבם מים מזרנוקים עד מותם. בתוך כך הכינו הפורעים ששמרו על היהודים השבויים את קבוצת הקורבנות הבאה בתור. עשרות מעשי הרצח בעינויים נמשכו כמה שעות, לעיני המון גדול של ליטאים, בהם נשים וילדים, שקרא קריאות עידוד. מפעם לפעם עצרו הפורעים, ואחד מהם ניגן באקורדיון את ההמנון הליטאי.
האירוע התרחש סמוך למפקדת הארמייה ה-16 של הוורמאכט, ואנשי הצבא הגרמנים צפו בו מהצד מבלי להתערב.
האירוע הונצח במספר תצלומים שצילמו חיילים גרמנים. חייל גרמני בשם וילהלם גונציליוס (Gunzilius), צלם במקצועו, מסר לימים, בתשאול שערכה הלשכה המרכזית של משרד המשפטים של גרמניה המערבית ב-11 בנובמבר 1958, עדות מפורטת על הטבח, וכן את התמונות שצילם.
עורך הדין והמנהיג הציוני הוותיק לייב גרפונקל, שכיהן כסגנו של יו"ר האלטסטנראט בקובנה אלחנן אלקס, תיאר את האירוע כך:
הקצין הגרמני אוֹבּרסט (Oberst; מקביל לאלוף-משנה) לותאר פון בישוֹפסהַאוּזֶן , שהתייצב באותו יום במפקדת הארמייה ה-16, סיפר בתצהיר שמסר ב-19 באפריל 1959:
החייל הגרמני גונציליוס מסר בעדותו על הטבח (1958) כי
הטבח נופל בממדיו בהרבה ממעשי טבח המוניים אחרים ביהודים שאירעו בקובנה בסמוך לו, כמו מעשי הרצח בסלובודקה ובמצודות שסביב העיר (הפורט השביעי והפורט התשיעי), שבהם נרצחו מאות ואלפי בני אדם. עם זאת, לעומת אלה, הטבח בלייטוקיס התבצע במרכז העיר ממש, בהסכמה-שבשתיקה ובעידוד מצד האוכלוסייה הכללית.
לדברי המחנך ישראל רוזנסון,
במקום שבו עמד בעבר מוסך לייטוקיס נבנה בניין, ובו פועל כיום בית ספר. המקום סמוך כיום לרחוב מישקו מספר 3 (בליטאית: 3 Miško gatvė). בחצר, שנותרה, הוקמה אנדרטת שיש צנועה לזכר הנספים, ועליה כיתוב בליטאית וביידיש.
קישורים חיצוניים.
תצלומים:
רות איילון
רות איילון (הרשלר) (1929 - 11 באוקטובר 2018) הייתה אתלטית ישראלית, אלופת ישראל, שיאנית ישראל, בעלת מדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות במכביה השלישית (1950). מורה לחינוך גופני ומפקחת על החינוך הגופני במחוז ירושלים.
ביוגרפיה.
נולדה בחיפה. שרתה בפלמ"ח ולאחר מכן, בחטיבת גבעתי בצה"ל בתפקיד מש"קית חינוך.
התאמנה באתלטיקה בקריית אליעזר אצל דוד הרשלר, בעלה לעתיד. לאחר נישואיה, עברה להתאמן בקבוצת הפועל ירושלים. במכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכתה איילון במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 13.8 שניות.
בתחרות שנערכה ב-21 בספטמבר 1953 קבעה איילון בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם לאה זמרי, דלית קליינמן ואיה שמוקלר שיא ישראלי חדש של 53.9 שניות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכתה איילון בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 13.5 שניות, אחרי לאה זמרי (12.8 שניות) ומדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 27.7 שניות, אחרי איירין לדרמן מבריטניה (26.7 שניות) ורודה אייבל מדרום אפריקה (27.3 שניות).
למדה חינוך גופני במדרשה למורים לחינוך גופני במכון וינגייט ב 1950 והוסמכה להוראת מקצוע זה. ב-1983 למדה באוניברסיטת בוסטון וסיימה תואר שני, אף הוא בחינוך גופני.
לימדה חינוך גופני בבית ספר "המכינות הפדגוגיות שליד בית המדרש למורים ע"ש דוד ילין ולאחר מכן בבית המדרש עצמו. במשך שנתיים קיימה בבית המדרש מגמה לחינוך גופני שבוגריו הוסמכו הן כמורים כלליים והן כמורים לחינוך גופני. בשנת 1977 מונתה למפקחת על החינוך הגופני במחוז ירושלים. במסגרת זו שיפרה בין שאר פעילויתיה, את תהליכי ריכוז תוצאות התחרויות המחוזיות באמצעות שימוש במיחשוב, תהליך חדשני בתקופה זו.
איילון הייתה נשואה לעורך דין דוד איילון (הירשלר), אתלט מצטיין ומאמן אתלטיקה, אלוף ושיאן הפועל בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל. נולדו להם 3 בנים, ביניהם ניצב שחר איילון, גם הוא אתלט בעברו.
נפטרה ב-11 באוקטובר 2018.
רות הרשלר
ואלסינג מתילדה
הילדברנד
Bad Azz
Kurupt
דפנה ארדינסט וולקן
לאו התשיעי
לאו התשיעי (בלטינית: Leo IX; 21 ביוני 1002 – 19 באפריל 1054) היה אפיפיור מ-12 בפברואר 1049 ועד מותו. נולד כבן אצולה גרמני בשם ברונו מאגיסהיים-דסגבורג, השלישי בשורת אפיפיורים גרמניים שמינה היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והחשוב שבהם. היה רפורמטור שביקש להציב את השלטון הכנסייתי מעל לשלטון החילוני וקידם לצורך כך את נזירי קלוני ובפרט את הקרדינל הילדברנד (לימים, האפיפיור גרגוריוס השביעי). במכתב לפטריארך קונסטנטינופול ציטט את מתת קונסטנטינוס באופן ממנו התפרש שהאפיפיור ברומא נעלה ממנו ושהוא שליט העולם הנוצרי. בכך הסלים את הצעדים שהובילו לסכיזמה הגדולה ותרם להפרדותה-למעשה של הכנסייה המזרחית מעל הכנסייה הקתולית הרומית.
תולדות חייו.
נולד באגיסהיים שבאלזס (כיום בצרפת, דאז תחת שליטת קיסר האימפריה הרומית הקדושה כנסיכות גרמנית). אביו הוגו היה אחיינו של קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-1026 התמנה לבישוף טול (Toul), בתפקידו זה טיפח את מנזר קלוני.
לאחר מותו של האפיפיור דמסוס השני התכנסה בדצמבר 1048 ועידה בראשות נציג הקיסר היינריך השלישי בוורמס, בה בחרו הן נציגי הקיסר והן נציגי רומא בברונו מאיגסהיים כמועמד מוסכם לאפיפיורות. עם זאת, ברונו מאיגסהיים עמד על כך שייבחר ברומא על ידי כינוס של כוהני דת חופשיים מתכתיבים פוליטיים קיסריים. הוא יצא לרומא לאחר חג המולד, בבזנסון חברו אליו ראש מנזר קלוני והנזיר הילדברנד (לימים, האפיפיור גרגוריוס השביעי). הוא הגיע לרומא כצליין ונבחר על ידי כוהני הדת של העיר, רק לאחר מכן הוכתר בשם לאו התשיעי.
בפסחא 1049 כינס סינוד גדול, בו שלל לחלוטין את השמעונות (רכישת משרות כנסייתיות בכסף) והעביר את הנכסים של כוהני דת שרכשו את משרתם לידי מנזר קלוני. בהמשך אותה שנה נע דרך איטליה וצרפת וחבר להיינריך השלישי בחצרו בקלן ולאחר מכן באאכן. בדרכו קיים כינוסים בפאביה, ריימס ומיינץ בהם הטיף נגד שמעונות ונגד נישואי כוהני דת.