בסביבות שנת 1000 יצר הדוג'ה פייטרו אורסאולו השני (ככל הנראה) את "טקס נישואי הים". בשנת 1177, בתמורה לעזרתה של וונציה במאבק הכנסייה באימפריה הרומית הקדושה, הכניס האפיפיור אלכסנדר השלישי נופך סקרמנטי לטקס, כאשר הסיר את הטבעת מאצבעו ונתן אותה לדוג'ה בבקשה שיזרוק אותה לים, כסמל לחתונה עם הים. זריקת הטבעת לים מתקיימת בכל שנה, עם אמירת הפסוק: "אנו מתחתנים איתך, הים, כסימן לאמת ושליטה נצחית" (באיטלקית: "Desponsamus te, mare, in signum veri perpetuique domini"), להכרזה כי ונציה והים חד הם.
באמצע ימי הביניים.
במאות ה-11 עד ה-13 התעשרה ונציה הודות לשליטתה בסחר בין אירופה לבין הלבנט, והתפשטותה נמשכה לים האדריאטי ומעבר לו. מ-1082 לא היו עוד הוונציאנים נתיני האימפריה הביזנטית. ב-1084 עמד הדוג'ה דומניקו סלוו (Domenico Selvo) בראש צי שנלחם בנורמנים, אך הפסיד ואיבד 9 ספינות משוטים על אנשיהן - הספינות הגדולות והחמושות ביותר בצי המלחמה הוונציאני. סלוו הודח והצטרף למנזר.
בתקופת שלטונו של הדוג'ה אורדלאפו פאליירו נלחמה ונציה בממלכת הונגריה, בין 1105 ל-1115, וכבשה את זארה (זאדר) ואת סבניקו (שיבניק).
ונציה הייתה מעורבת במסעי הצלב כמעט מתחילתם: בשנת 1110, כעשור לאחר מסע הצלב הראשון, פיקד פאליירו על צי בן 100 ספינות ונציאניות, שיצא לסייע לבלדווין הראשון, מלך ירושלים לצור על צידון. באוגוסט 1122 יצא מוונציה הדוג'ה דומניקו מיקלה, אף הוא בראש צי של 100 ספינות שעליהן 15,000 איש, כדי לסייע לממלכת ירושלים הצלבנית. הצי הוונציאני הביס את הצי הפאטמי, סייע לכבוש את ערי החוף הסוריות ונחת בעכו. מיקלה עלה לרגל לירושלים ב-1123, שם חתם על ברית בין רפובליקת ונציה לבין ממלכת הצלבנים, שהעניקה לרפובליקה זכויות סחר נרחבות, פטור ממסים על הסחר (למעט בהבאת צליינים) ועצמאות בחלקים ניכרים של ערים רבות בממלכה הצלבנית, שבהם התנהלו חיי הוונציאנים כאוטונומיה, על פי חוקי ונציה. כל זאת, תמורת סיוע ונציאני בהטלת מצור ימי על צור. המוסלמים אכן הובסו על ידי המצור הוונציאני בצור, ומאוחר יותר גם באשקלון.
במהלך המאה ה-12 קיבלו הוונציאנים זכויות סחר נרחבות ברחבי האימפריה הביזנטית, ובתמורה שירתו ספינותיהם את צורכי ביזנטיון בצי. רבים באימפריה התקנאו בכוחה של הרפובליקה ובהשפעתה הרבה, כי נוכחות הסוחרים הוונציאנים פגעה בעסקים מקומיים רבים. גם הדתות השונות של הצדדים החריפו את המתח. ב-1171 תקפו הוונציאנים רובע בקונסטנטינופול שבו התגוררו אנשי ג'נובה, והחריבו אותו. הקיסר הגיב במאסר המוני של כל הוונציאנים ברחבי האימפריה, והחרמת רכושם. הכישלון הוביל לרציחתו של הדוג'ה ויטאלה מיקלה השני בידי המון העם הזועם ולרפורמה חוקתית שביטלה את מעמדו האוטוקרטי של השליט והנהיגה מערכת שלטונית רפובליקאית (ראו להלן בפרק מבנה השלטון). היחסים בין הצדדים נותרו מתוחים ועל סף מלחמה ישירה. כאשר תקף את קונסטנטינופול אנדרוניקוס קומננוס הראשון (Andronikos I Komnenos) ב-1182 כדי ליטול לעצמו את כס הקיסר, הוא לא מנע מההמון לתקוף את האיטלקים בעיר - בעיקר משפחות של סוחרים מוונציה, מג'נובה ומפיזה. עשרות אלפי ונציאנים שישבו בה נהרגו, נכלאו או גורשו, ורכושם הוחרם - אירוע שהעלה את חמתה של הרפובליקה. על אף שהסחר חודש במהרה, העוינות בין המעצמות נותרה על כנה.
הצי הוונציאני היה חיוני לשילוח כוחות במסגרת מסע הצלב הרביעי, אך כאשר לא עמדו הצלבנים בתשלום בעבור השימוש בספינות, הציע הדוג'ה אנריקו דאנדולו כי התמורה לשירותי הרפובליקה תהיה מצור צלבני על זארה, שמרדה בוונציה ב-1183. לאחר השלמת משימה זו נשלחו הצלבנים לתקוף את קונסטנטינופול, כנקמה על טבח האזרחים הוונציאנים שישבו בה ב-1182. העיר נכבשה ונבזזה ב-1204. האימפריה הביזנטית, שקודם לכן עמדה בכמה התקפות של פולשים מוסלמים על אסיה הקטנה וחבל הבלקן, לא הצליחה להשיב לעצמה את מעמדה, ובסופו של דבר נכבשה על ידי הטורקים העות'מאנים. הוונציאנים, שליוו את הצלבנים, נטלו לעצמם נתח נכבד מהביזה. ידועים במיוחד פסלי סוסי מרקוס הקדוש, שנשלחו לוונציה והוצבו בחזית בזיליקת סן מרקו. בין 1205 ל-1207, לאחר נפילת האימפריה הביזנטית, השתלטה רפובליקת ונציה על טריטוריות בים האגאי, ביניהן האיים כרתים ונגרופונטה (כיום אביה).
ב-1295 שלח הדוג'ה פייטרו גראדניגו 68 ספינות לתקוף צי של ג'נובה באיסקנדרון (İskenderun, בטורקיה), וסכסוך זה הגיע ב-1299 עד לשילוח צי בן 100 ספינות שיתקוף את ג'נובה עצמה. הייתה זו המלחמה הראשונה עם ג'נובה, מבין שלוש: בין 1350 ל-1355 התחדשה המלחמה בגל נוסף, ובין 1378 ל-1381 נלחמה ונציה בג'נובה בשלישית. על אף שבתחילה הובסה, בסופו של דבר הכתה ונציה את הצי הגנואי בקרב קיוג'ה (Chioggia) ב-21 ביוני 1380, על אף שהלחימה נמשכה עוד כשנה, והסתיימה פורמלית ב-8 באוגוסט 1381, אז חתמו ונציה וג'נובה על הסכם השלום של טורינו. לכאורה לא נתן חוזה זה יתרון משמעותי לאף אחד מהצדדים, אך בפועל סיים את התחרות הארוכה בין ונציה לג'נובה על הסחר הימי: אחריו לא הייתה עוד ג'נובה גורם משמעותי בסחר בים האדריאטי. ונציה נטלה מאימפריית ג'נובה את עמדת הכוח במזרח הים התיכון, אך גם שילמה מחיר גבוה: היא ויתרה על דרישותיה בדלמטיה, הכירה בזכויות של ג'נובה על קפריסין והאי טנדוס (בוזג'אאדה) נקבע כאזור נייטרלי.
במאות ה-15–16: המאבק בעות'מאנים, ליגת קמבריי ונפילת קפריסין.
בתחילת המאה ה-15 הרחיבו הוונציאנים את הרפובליקה לאזורים באיטליה ולאורך החוף הדלמטי, מאיסטריה ועד אלבניה, שאותה רכשו ממלך נאפולי ב-1409 תמורת 100,000 דוקט בלבד. ונציה הציבה בדלמטיה אצילים ששלטו במקום, בתגובה לאיומי ההתפשטות מצד ג'אן גלאצו ויסקונטי (Gian Galeazzo Visconti), דוכס מילאנו. שליטה בנתיבי הסחר היבשתיים מצפון-מזרח לוונציה הייתה חיונית לבטיחות המסחר. עד 1410 גדל הצי הוונציאני לכדי 3,300 ספינות, שנשאו 36,000 איש. הרפובליקה השתלטה על רוב ונטייה (השם הקדום של צפון-מזרח איטליה - כיום המחוזות ונטו ופריולי-ונציה ג'וליה), בכלל זה ערים חשובות כמו ורונה ופדובה.
ב-1408 נרגעה המתיחות בדלמטיה כאשר נחתמה שביתת נשק עם זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך הונגריה. מיד בתום שביתת הנשק פלשה ונציה לפטריארכיה של אקוויליה, והשתלטה על טרוגיר, על ספליט, על דורס ועל ערים נוספות. כך הצליחה ונציה לחבר את מושבותיה האדריאטיות.
אחרי 1402 החלו הטורקים העות'מאנים להתאושש מכיבושיו של טימור לנג, ובמהרה התחוור כי הם האיום העיקרי על נחלותיה של ונציה במזרח. העות'מאנים החלו ללחום ברפובליקת ונציה ב-1423, במלחמה שארכה שבע שנים וכללה מתקפות ימיות במטרה להשיג שליטה בים האגאי ובים האדריאטי. סלוניקי, העיר השנייה בחשיבותה באימפריה הביזנטית, העבירה את נאמנותה לוונציה, בתקווה שזו תספק להם הגנה מתקיפות העות'מאנים, אך אלה הצליחו לכבוש אותה ב-1430. ב-1453 בא סופה של האימפריה הביזנטית, כשהעות'מאנים כבשו שוב את קונסטנטינופול, והשיגו שליטה במצר הבוספורוס. במהרה העלה הסולטאן את מס המעבר במצר, והוונציאנים נאלצו לשלם מס מעבר גבוה יותר מאשר הסוחרים המקומיים, לראשונה מאז 1082. בהמשך ניצלו העות'מאנים את השליטה בקונסטנסטינופול גם לבנייה של צי מלחמה.
מלחמה נוספת עם העות'מאנים פרצה ב-1463 ונסתיימה בהסכם שלום שנחתם ב-1479. שלום זה אפשר לעות'מאנים להפנות את כוחותיהם לזירות אחרות, וב-1480 הם כבשו את רודוס ואת אוטרנטו שבפוליה.
ב-1499 כרתה ונציה ברית עם לואי השנים עשר, מלך צרפת, כנגד דוכסות מילאנו, והשתלטה על קרמונה.
באותה שנה בא סופו של השלום עם העות'מאנים, ונפתחה בין האימפריות מלחמה שארכה חמש שנים. הסולטאן העות'מאני באיזיט השני מינה את האדמירל כמאל רייס, שתקף את לפנטו (נפפקטוס, כיום ביוון) בדרך היבשה, ובמקביל שלח צי גדול כדי לתמוך במתקפה גם בכוח ימי. הדוג'ה באותו זמן, אנטוניו גרימאני, לא היה איש צבא מנוסה אלא איש עסקים ודיפלומט, והוא הובס בקרב זונקיו (Zonchio), באוגוסט אותה שנה. היה זה הקרב הימי הראשון שבו השתמשו בתותחים על גבי הספינות. בדצמבר תקפו הוונציאנים את לפנטו בניסיון להחזיר לעצמם את השליטה בעיר, אך העות'מאנים זכו בה בחזרה. באוגוסט 1500, הפסידו שוב הוונציאנים בקרב מודון מול העות'מאנים. עד 1503 נפלו בידי הטורקים גם מודון (מתוני - Methoni) וקורון (קורוני - Koroni) שביוון, ערים שכונו בוונציה "שתי עיני הרפובליקה". ונציה בחרה להעדיף שלום על מלחמה, והכירה בכיבושי הטורקים.
בתחילת המאה ה-15 חל שינוי הדרגתי בפעילותה ובאופייה של הרפובליקה. חשיבותם של שטחי הקרקע הסמוכים לוונציה, על היבשה, גדלה. אזורים אלה, שנקראו "טרה פרמה" (terra ferma - אדמה יציבה) הפכו אותה ממעצמה ימית בלבד, למעצמה אירופית שהיא גם בעלת טריטוריה ביבשת. הודות לחקלאות ולתעשייה שפותחו בטרה פרמה, חוזק בסיסה הכלכלי של הרפובליקה, שהסחר שלה עם הלבנט פחת. השמירה על טרה פרמה מכיבוש זר דרשה הקמה של צבא קבע יבשתי בן אלפי אנשים. שמירה על התנהגות לא תוקפנית ביבשת, בשילוב עם בניית ביצורים מודרניים, הקלו על ונציה לגייס ביבשה שכירי חרב רבים בעת צורך: ונציה הייתה מסוגלת לגייס כוחות רגלים גדולים מאוד, עד כ-10,000 איש, בהתראה קצרה, ובמלחמות ארוכות, גם הרבה יותר מכך: יותר מ-30,000 איש. בנוסף הקימה הרפובליקה מיליציות בטרה פרמה, שהתבססו על מקומיים והגיעו לכדי 20,000 איש, בעיקר לשימוש כחילות מצב. להם נוספו אחרי 1560 עוד 18,000 חיילים במושבות שמעבר לים.