בריחת תושבי קטמון (שהנשים והילדים ביניהם פונו כבר קודם לכן עקב ההפגזות של ההגנה) פתחה פתח לביזה של אוצרות השכונה העשירה על ידי תושבי ירושלים היהודים ויחידות צבאיות.
בקרב השתתפו רבים ממפקדי צה"ל העתידיים, וביניהם רפאל איתן (שנפצע בו) כסמל מחלקה, דוד אלעזר כמ"מ, אורי בן ארי כמ"פ ומוטקה בן-פורת. כמו כן נטלו בו חלק אליהו סלע, יורם קניוק, ובני מרשק שנפצע גם הוא. רבים מן המשתתפים תיארו את הקרב כקשה בחייהם.
בנאומו הקצרצר בטקס מנויו לרמטכ"ל הגדיר רפאל איתן את הקרב הזה כקרב שהכריע את עתידה של ירושלים "לחזור ולהיות בירת עם ישראל לנצח".
הקרב נלמד כקרב מופת ממורשת הקרב של צה"ל ורבים זוכרים ממנו את האמירה של בני מרשק בצטטו את יצחק שדה שציטט אמירה מהצבא האדום: "זכרו, כשיורד גשם - נרטב גם האויב. מנצח מי שמחזיק מעמד רגע אחד נוסף". בוגרי הקרב, ובהם דוד אלעזר, חזרו על האמירה במהלך קרבות צה"ל.
משתתפי הקרב קיבלו לאות את מדליית קטמון. אך לאחר הענקת האות נמנע צה"ל מלהכיר בו וענידתו הופסקה.
בפינת גן המנזר מוצבים אנדרטה ל-18 חללי הקרב ולוח נחושת המספר את סיפור הקרב.
הקרב על מנזר סן סימון משמש כרקע לספר "יונה ונער" של מאיר שלו ומסופר עליו בספר "תש"ח" של יורם קניוק.
הארייט שו וויבר
אלכסנדרופולי
אלכסנדרופולי (ביוונית: Αλεξανδρούπολη, בטורקית: Dedeağaç, בבולגרית: Дедеагач) היא עיר הבירה של היחידה האזורית של אברוס שביוון, ובה 66,125 תושבים (נכון ל-2010). העיר שוכנת 14.5 ק"מ מערבית לדלתה של נהר המריצה, כ-40 ק"מ מגבול טורקיה וכ-380 ק"מ מהעיר סלוניקי. העיר מוקפת בכפרי דייגים וחופים המהווים מקור לתיירות. בעיר אוניברסיטה אחת ורשת בתי ספר ציבוריים.
היסטוריה.
באזור העיר נמצאו שרידי התיישבות פזורה של בני אדם, אשר מתוארכים לתקופה הנאוליתית, באלף ה-5 לפנה"ס ושרידי התיישבות צפופה יותר, המתוארכים לתקופת הברונזה, באלף ה-2 לפנה"ס. עוד במקום שרידי יישובים מתקופת האימפריה הרומית ומתקופת האימפריה הביזנטית.
העיר התפתחה מכפר דייגים ליישוב עם מאפיינים עירוניים במאה ה-19, כאשר מהנדסים מטעם האימפריה העות'מאנית עסקו בבניית מסילת הרכבת מאיסטנבול למקדוניה, שעברה דרך העיר דידימוטיכו ובסמיכות לאלכסנדרופולי, אשר נקראה בעת ההיא בטורקית Dedeağaç, דֶדֶאָגַאץ'. בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית, נכבשה העיר על ידי הצבא הרוסי וקציניו החלו את תהליך העיור של היישוב, על ידי תכנון אורבני מסודר של הרחבת היישוב בסגנון אירופאי הכולל רחובות רחבים מאוד, בשונה מהארכיטקטורה העות'מאנית. אף על פי שבסיום המלחמה הוחזרה העיר לעות'מאנים, התהליך היה בלתי הפיך. בתקופת מלחמת הבלקן הראשונה הפך היישוב לעיר ובה מרכז מסחרי, אשר נסב סביב הפעילות בתחנת הרכבת והנמל. בתאריך 8 בנובמבר 1912, נכבשה העיר על ידי הצבא הבולגרי בעזרת סיוע מהצי היווני. במלחמת הבלקן השנייה הפכו בולגריה ויוון ליריבות וכך בתאריך 11 ביולי 1913, נכבשה העיר על ידי הצבא היווני. במסגרת הסכם בוקרשט, סוכם כי העיר תועבר לבולגריה יחד עם כל אזור מערב תראקיה.
לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה נחתם חוזה ניי ובמסגרתו הוחזרה העיר ליוונים ב-14 במאי 1920, תוך מתן זכויות שימוש בנמל לבולגרים. במהלך מלחמת יוון–טורקיה הפכו העיר וסביבותיה לאזור קרבות, אך היא נשארה בשליטה יוונית בתום המלחמה. במהלך מלחמת העולם השנייה, תמכה בולגריה בגרמניה הנאצית וקיבלה לחזקתה את חבל תראקיה ובכלל זה את העיר. העיר הייתה בשליטה בולגרית מחודש מאי 1941 ועד ספטמבר 1944 ובתקופה זו סבלה נזקים כבדים ואוכלוסייתה הצטמצמה. לאחר תום מלחמת האזרחים ביוון, עברה אלכסנדרופולי תנופת פיתוח והפכה למוקד תיירות ומסחר, כאשר מסילות רכבת מחברות בינה לבין ערי יוון והמדינות השכנות.
הקהילה היהודית.
בעיר אלכסנדרופולי התגוררה קהילה יהודית ספרדית קטנה, אשר בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה 165 נפשות. ב-4 במרץ 1943 אחר חצות, נערכה אקציה בכל רחבי תראקיה על ידי חיילים בולגרים אשר עצרו 42 מיהודי העיר, הובילו אותם לתוך שטח בולגריה וריכזו אותם במחסני טבק בערים בלגואבגרד ודופניצה. בני הקהילה הוכו בידי החיילים הבולגרים, רכושם נבזז ובחלוף שבועיים הועלו על רכבות משא פתוחות, שיעדן העיר לום שעל גדת הדנובה. בנמל לום הועלו על מעבורת לכיוון העיר וינה, שם הועברו לרכבות משא שיעדן העיר קטוביץ וממנה נשלחו למחנה טרבלינקה. איש מהמגורשים לא ניצל. שאר יהודי העיר נמלטו לשטח שהיה נתון לשליטת האיטלקים וחלקם גורשו מאוחר יותר למחנות ההשמדה. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.
עין סמיה
עין סמיה הוא המעין הגדול ביותר בין השומרון לבקעת הירדן המרכזית. עין סמיה נובע באפיקו של נחל ייט"ב בסמוך לנקודה בה הוא חוצה את דרך אלון.
המעין.
תפוקתו של המעין היא 7750 מ"ק ביממה. כיום ישנם חמישה קידוחים באתר המעין כשהקידוח העמוק מגיע לעומק של כ-750 מטר.
מי עין סמיה נשאבים בצינור ומהווים את מקור המים העיקרי של העיר רמאללה.
המחקר הארכאולוגי באתר.
ויקטור גרן ביקר במקום ב-1870 ותיאר בתי אבן, חלקם חרבים, ופתחי מערות, ששימשו בימיו גם למגורים. קרוב למעיין הוא מציין עמודים וכותרות.
בסקר הבריטי תואר שרידי כפר עם מגדל ומעיינות, שהיה מיושב, על-פי הסקר, במהלך מאה השנה האחרונות. בנוסף צוינו חורבות רבות על שטח נרחב, ביניהן שתי טחנות ומערות, וכן מעיין שופע המזין את העמק. במקום נמצאה כתובת ביוונית מימי יוסטיניאן ולא ברור היכן היא נמצאה (בחירבת סמיה או בכנסייה בח' מרג'מה).
בשנת 1942 דווח על שלוש מערות קבורה מהתקופות הרומית-ביזנטית במקום, בהן נמצאו שרידי סרקופגים. לאפ ציין ממצא למן התקופה האומיית ואילך.
בסקר החרום דווח על חורבה שגודלה כ-100 דונם, ועל שרידי בנייה, כולל עמודים ושרידי טחנת קמח. נלקטו חרסים מהתקופות הרומית המאוחרת והביזנטית.
בסקר אפרים הוערך שטח החורבה בכ-30 דונם.
בחפירת הצלה בשנת 2000, נחשפו שרידים למן התקופה הביזנטית ועד לעות'מאנית: נחשף קטע ממבנה שנבנה בתקופה הממלוכית והתקיים גם בתקופה העות'מאנית. בשטח חפירה אחר נתגלו שרידי מבנה נוסף, שנבנה בתקופה הביזנטית והשימוש בו המשיך עד התקופה המוסלמית הקדומה.
כפר עות'מאני שהיה כאן מופיע ברשימת כפרי "סנג'ק" ירושלים מהמאה ה-16 (טולידאנו 1979).
טחנת עין סמיה נמצאת בגדה הצפונית של הנחל וניזונה מאמת מים שאורכה כ-400 מ'. היא בנויה אבני גוויל גדולות, חלק מהן בשימוש משני. האמה עוברת את אפיק הנחל על גבי גשר קטן. לאחר מכן היא ממשיכה בצמוד למדרון עד סמוך לטחנה. שם היא עוברת על גבי קשת רחבה עד לפתח הארובה (גובהה 8 מ'). קיים חדר טחינה, שממנו שרד הקיר המזרחי. אפשר להבחין במקום יציאת המים ומקום גלגל ההנעה. נראה שהטחנה הוקמה ופעלה בימי-הביניים או בתקופה העות'מאנית.
בשנת 2019 בעקבות סלילה של כביש פיראטי לצד התל, החלה חפירת הצלה על ידי קמ"ט ארכאולוגיה בראשות בני הר-אבן, הנמשכת גם בשנת 2020. טרם פורסמו ממצאים.
מצפון וסמוך למעיין נמצאים שרידים ארכאולוגים של עיר מתקופת מלכי ישראל. המקום נקרא חרבת מרג'מה. בחפירות התגלתה חומה רחבה ומגדל וכן קברי פיר וגביע כסף עם סצנה עם מוטיבים מסופוטמיים שמתוארך לתקופת הברונזה הבייניימית. האתר נחפר על ידי פרופסור עמיחי מזר. מול המעיין נחשף פסיפס גאומטרי שמור.
זיהוי האתר.
לזיהוי האתר הקדום ניתנו כמה הצעות: עיר בשם "אפרים" (ויליאם פוקסוול אולברייט) - זיהוי פחות מקובל כיום, "בעל שלישה" (זכריה קלאי) - זיהוי מקובל באופן יחסי. הצעות נוספות הן: העי (יואל בן-נון) ועיר בשם גבעון ששכנה בנחלת שבט אפרים ואינה זהה לגבעון שבנחלת שבט בנימין (יואל אליצור). זיהוי חדש הוצע על ידי ד"ר מאוניברסיטת חיפה המזהה את המקום כעטרות המצויה בגבול שבין שבט אפרים לשבט בנימין: "ויצא הגבול הימה המכמתת מצפון ונסב הגבול מזרחה תאנת שלה; ועבר אותו ממזרח ינוחה. וירד מינוחה עטרות ונערתה; ופגע ביריחו ויצא הירדן" ().
הכפר הבדואי עין סאמיה.
מדרום למעיין נמצא הכפר הבדואי עין סאמיה.
בתקופה העות'מאנית היה במקום כפר קטן שעבד את שדות השלחין בעמק. לפי האגדה בקרב תושבי הסביבה סאמיה או סאם הוא שם מלך שמשל במקום בימי קדם.
כיום תושבי הכפר מעבדים את האדמות בעמק סאמיה. באוגוסט 2015 הציתו אלמונים אוהל ששימש כמחסן ציוד בכפר. בסמוך נמצאה הכתובת: "מנהלי נקמה", והחשד הוא כי מדובר בפשע שנאה על רקע מעצר פעילי ימין.
מערת האגרות
אוואטר
בית הקברות הצבאי הבריטי בחיפה
בית הקברות הצבאי הבריטי בחיפה (אנגלית: Haifa War Cemetery) הוא בית קברות צבאי בריטי, השוכן בשכונת תחנת הכרמל בחיפה לצד דרך יפו. במקום קבורים חללי האימפריה הבריטית שנהרגו במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
בשל מספר האבדות הגדול של מדינות האימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה והפיזור הגאוגרפי הגדול של קברי החללים החליטו שלטונות המדינות שמהן הם באו לקבור את החללים סמוך למקום מותם. בית העלמין הוקם ומתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ויועד במקור לקבורתם של החללים הבריטים שנהרגו בחיפה במלחמת העולם הראשונה. על פי התכנון המקורי, בית הקברות לא נועד להיות בית קברות צבאי שבו נקברים חיילים באופן רגיל, והקמתו נתפשה כפעולה חד-פעמית לשם קבורת חללי מלחמה זו בלבד. מאוחר יותר, עם זאת, הוא נפתח לקבורתם של חללים נוספים.
באוקטובר 2019 הושחתו 20 מצבות בבית הקברות ורוססו בו צלבי קרס.
חלקת הנוצרים.