בהיותה בת 13 אביה נפטר. אמה מכרה את כל ציוריו והן חזרו לאנגליה לקנזינגטון, ושם מרי הלכה ללמוד במנזר קתולי. היא גורשה מהמנזר ואמה שכרה שני חונכים, שלא הצליחו יותר מהנזירות. מרי התעניינה רק בציור וארכאולוגיה. עם רקורד כזה היה בלתי אפשרי עבורה להתקבל לאוניברסיטת אוקספורד, ואחד הפרופסורים הודיע לאימה שחבל אפילו למלא את טופסי ההרשמה. למרי לא היה שום קשר נוסף עם האוניברסיטה עד שהוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד בשנת 1951 שנים רבות אחר כך. המשפחה הקטנה גרה בקנזינגטון, שם היא יכלה להשתתף בהרצאות בנושאי ארכאולוגיה ונושאים קשורים בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ובמוזיאון לונדון, שם למדה תחת מורטימר וילר.
היא נרשמה למספר חפירות שתתקיימנה בקיץ. וילר היה הראשון לקבל אותה לחפירה בסנט אלבנס באתר הרומי של ורולמיום (Verulamium). החפירות השניות של מרי היו בהמבורי (Hembury), אתר נאוליתי, תחת דורותי לידל, שהדריכה אותה במשך ארבע שנים. האיורים של מרי לכלים של דורותי משכו את תשומת הלב של גרטרוד קאנטון-תומפסון, ובשלהי 1932 היא נכנסה לתחום כמאיירת בספרה של קאנטון-תומפסון, "The Desert Fayum".
ישעיהו וושינגטון
אצטדיון מאנה גארינצ'ה
האוזן התיכונה
עצב השמיעה ושיווי המשקל
עצב השמיעה ושיווי המשקל (בלטינית: Nervus vestibulocochlearis, באנגלית: Vestibulocochlear nerve; נהוג לסמנו: CN VIII) הוא זוג עצבי הגולגולת השמיני. תפקידו להוביל את השמע ואת תחושת שיווי המשקל מהאוזן הפנימית.
העצב יוצא מהפונס, עובר בחלק הסלעי של עצם הרקה, דרך פתח השמיעה הפנימי Internal auditory meatus, פתח שדרכו חודר גם עצב הפנים אל האוזן התיכונה. שם מתפצל העצב לשניים:
מיה תבליני החיים ירושלים
שמורת חורבת קרתא
שמורת חורבת קרתה
מסורה טברנית
ארנה פרנמבוקו
ארנה פרנמבוקו (בפורטוגזית: Arena Pernambuco) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר סאו לורנסו דה מאטה, שבמדינת פרנמבוקו אשר בברזיל. בנייתו החלה באוגוסט 2010 והסתיימה באפריל 2013. ארנה פרנמבוקו הוא אחד מ-12 האצטדיונים שלקחו חלק באירוח משחקי מונדיאל 2014 וכן אירח חלק ממשחקי גביע הקונפדרציות 2013. הוא אצטדיון רב-תכליתי, המשמש לענפי ספורט נוספים, הופעות וירידים. האצטדיון נחנך ב-22 במאי 2013.
האצטדיון ממוקם כ-19 ק"מ מרסיפה, בירת פרנמבוקו. אחת הסיבות למיקום מחוץ לרסיפה היא לקיחת חלק במאמץ לפתח את החלק המערבי של אזור מטרופולין של רסיפי. מסביב לארנה נבנה גם מרכז עירוני הנקרא "סידג'י ג'י קופה" (Cidade da Copa, "עיר המונדיאל") ובו בנייני מגורים רבים, בתי ספר, אזורי מסחר ותעשייה, מערכת תנועה ותחבורה משוכללת ותשתיות נוספות. חיבור בין רסיפי לארנה נעשה בעזרת רכבות קלות (על גלגלים) ורכבות רגילות, ובנוסף ארבעה כבישים מהירים אשר מהווים עורקים עיקריים לציבור.
לאוטאר
לאוטאר (ברומנית: lăutar, בריבוי - lăutari - לאוטאר, המבוטא עם ריכוך של ה"ר") הוא מוזיקאי מסורתי במרחב הדובר רומנית, לרוב חבר במעין "גילדה" מקצועית של הצוענים המוזיקאים, הקרויים "צוענים לאוטארים" (țigani lăutari).
מקור שמם בכלי המיתר "לאוטה" (lăută) או "אלאוטה" (alăută), במקור שמו בשם הכלי המיתרים הערבי - "אל-עוד". הגרסה הרומנית המסורתית של הכלי נקראה "קובזה". משום כך בהתחלה אכן נקראו "אלאוטאר" (alăutari). ה"לאוטארים" היו בדרך כלל מנגנים בלהקות כליות או תזמורות הקרויות טאראף.
התפתחות המושג ומשמעויותיו.
במקור "לאוטאר" היה נגן ה"אלאוטה" או "לאוטה", במקרה זה הקובזה. נגן הקובזה נקרא גם "קובזאר" (cobzar), בעוד נגן הכינור נקרא "סקריפקאר" (scripcar - מהמילה ממקור סלאבי skripka) ,נגן החליל פאן נקרא נאיג'יו (naigiu) ונגן הצמבל או ה"צימבלום" נקרא "צמבאלג'יו" (ţambalagiu). משמעויות המונח היו כדלקמן:
החל מן המאה ה-17 המילה "לאוטאר" קיבלה משמעות כללית של נגן כלי מיתרים ועם הפצת הכינור במרחב הרומני-הונגרי זוהה יותר ויותר עם נגן הכינור, המכונה גם "סקריפקאר" .
המושג הורחב לכל נגן מקצועי, חבר בתזמורת או להקה שנקראה "טאראף". בשלהי המאה ה-18 הוכר מקצוע ה"לאוטאר" וחלה התארגנות של מעין "גילדות" (ברומנית:"בריאסלה" breaslă) של לאוטארים, בדומה ל"אסנף" הטורקיים.
עושים לפעמים הבחנה, לא פעם בעלת קונוטציות גזעניות, בין מוזיקת הלאוטארים ובין המוזיקה הכפרית הרומנית ה"טהורה" (ללא "השפעות הצוענים").
במקרים כאלה נגן או זמר של מוזיקה כפרית מכונה במילה הגבוהה "רפסוד".
היסטוריה.
הלאוטארים היוו בזמנו, כנראה עוד לפני השחרור מעול העבדות, אחת הקבוצות המקצועיות-שבטיות ההיסטוריות של עם הצוענים (רומה) החי בארצות הרומניות. פרט ללאוטארי, הצוענים התחלקו לקבוצות של "מרקידי הדובים" - ursari (אוּרסאר) (שהיו מוזיקאים בפני עצמם), "סוחרי סוסים" - lovari (לובאר),"מייצרי דליים" kalderash (קלדראש) או căldărari (קרלדראר), "מייצרי כפות" (לינגוראר - lingurari), מייצרי מסרקים, מוכרי פרחים (florari -פלוראר), וכו'.
הלאוטארים מוזכרים לראשונה בשנת 1558 כששליט ולאכיה, מירצ'ה הרועה העניק את רוסטה הלאוטאר כמתנה לוורניק דינגה ממולדובה. הלאוטארים היו העבדים שמחירם היה הגבוהה ביותר מקרב העבדים הצוענים.
בתעודה אחרת ממולדובה משנת 1570 מוזכרים אותו "אלאוטאר" רוסטה ועוד אלאוטאר בשם סטויקה שנקנו מהקומיס ברקן מוולאכיה תמורת 4,000 אספר. נוכחות הלאוטארים באירועים חשובים בחיי הנסיכויות הרומניות מתועדת בעדויות של אורחים זרים ובכרוניקות מקומיות. צוינה השתתפותם בפמליית השליט מיכאי האמיץ בזמן כניסתו החגיגית לאלבה יוליה (1600) או בפמלייתו של השליט לאון וודה בשעות המפגש עם שליח מלך שוודיה במרץ 1632. נוסעת אנגליה, ליידי קרייבן, התפעלה מנגינתם הערבה בעת ביקורה בחצר של ניקולאיה מברוגני.
בשנת 1775 הוקמה ה"גילדה" הראשונה של הלאוטארים הצוענים בוולאכיה וב-1795 -במולדובה.
בין הלאוטארים היו גם עבדים צוענים וגם רומנים חופשיים, אבל הצוענים היו הרוב. עם הזמן התווספו אליהם גם לאוטארים יהודים או טורקים.
עד המאה ה-19 הועסקו מוזיקאים צוענים כבדרנים בחצרות השליטים והבויארים.
אחרי השחרור מן העבדות באמצע המאה ה-19 רבים התיישבו באזורים הכפריים. שם היה ביקוש לשרותיהם בחתונות, הלוויות ובחגיגות רומניות מסורתיות אחרות. אלו נקראו צוענים וטראש (vătraşi) ושפת האם שלהם הייתה כבר הרומנית, או באזורים מסוימים בטרנסילבניה - הונגרית.
רק מיעוט, בדרך כלל מקרב ה"קלדראש" או "האורסאר" דיברו עדיין רומאני.
לאוטארים צוענים רבים התיישבו בערים, שבהן היו להן שכונות משלהם, כמו "פרקאו" (Frecău) ביאשי, "סקאונה" (Scaune) בבוקרשט, "סיניאסקה" (Sineasca) בקראיובה וכו'.
המושג "לאוטארים" נפוץ בעיקר באזורים של "הממלכה הישנה", הרגאט, של רומניה: מולדובה, מונטניה, אולטניה ודוברוג'ה, אבל גם בבסרביה ובבוקובינה, שהיו פעם חלק מנסיכות מולדובה.
בקרב דוברי הרומנית בטרנסילבניה ובבאנאט לא היו מוזיקאים מקצועיים מסורתיים עד למאה ה-19 ורוב הנגנים היו איכרים. באופן מסורתי הלאוטארים ניגנו "לפי האוזן" אולם בימינו יש יותר ויותר לאוטארים בעלי השכלה מוזיקלית פורמלית, היודעים לקרוא תווים.
הטאראף.
הלאוטארים התארגנו בלהקות שנקראות טאראף, המורכבות בדרך כלל מן הגברים שבמשפחה המורחבת. היו בהן לפעמים גם נשים, רובן זמרות. בראש כל טאראף עמד "פרימאש", הכנר הראשון. מאה ה-17 הטאראפים במולדובה כללו כינור, קובזה וכלי נשיפה - חצוצרה ו"זורלה" (zurlă). בשלהי המאה ה-18 כל הטאראפים כללו כינור.
ההרכבים, כפי שמכירים אותם מציורי התקופה, יכלו לכלול כינור, קובזה, כלים מסוג הדולצימר עם פטישים, או חליל או חליל-פאן.
באמצע המאה ה-19 היו הרכבים מורכבים מכינור, קובזה שהוחלפה עם הזמן בגיטרה, ו"קמאן" עם שתי שורות מיתרים, או שלושה כנרים, קובזה וחליל-פאן.
בוולאכיה (מונטניה) הטאראף מוכרב בדרך כלל מכינור, צמבל, אקורדיון, קונטרבס, ובשנים האחרונות - סינתטייזר ותופים.
בוקרשט - מרכז לאוטארים.
בירת ולאכיה ההיסטורית, בוקרשט אירחה הרכבי לאוטארים רבים עוד מן המאה ה-16, בחצר השליטים ובבתי הבויארים.
באמצע המאה ה-19 התרכזו מגורי "הצוענים הלאוטארים" שכונה שמסביב לככר רוסטי, ברחוב דואמניי (Uliţa Doamnei) (בימינו שדרות חריסטו בוטב) וטאילור (Teilor) (בימינו רחוב גאלאץ). מאוחר יותר נדחקו לשכונות שוליות יותר.
בראש התארגנות הלאוטארים עמד "וטאף" שגבה דמי החבר (בשנת 1775 קיבל 33 מטבעות מכל לאוטאר וטאלר אחד לכל חתונה).
טאראפי הלאוטארים נכחו, בין היתר, בחגיגות היין והתירוש בכרמים הסמוכים לעיר, ניגנו בבתי המרזח ומאוחר יותר במסעדות ובגני-המסעדות של העיר. במסעדות הפאר של בוקרשט שבין מלחמות העולם - כמו "צ'ינה", "מון ז'רדן", "קולונאדה", "פסקרוש" הופיעו גדולי המבצעים של המוזיקה העממית והקלה העירונית הרומנית.
טרנסילבניה.
במישור הטרנסילבני הכנר מנגן בליווי ויולה (הקרויה "בראץ'" לפי השם הגרמני) וקונטרבס.
בעמקי הביהור עושים שימוש גם ב"כינור עם שופר" (vioară cu goarnă או hidede cu tolcer).
בחבל מרמורש שבצפון טרנסילבניה הכנר הסולן נקרא "צ'טראש" ונגינתו מלווה בסוג של גיטרה הקרוי "זונגורה" (zongoră - מהונגרית) וצמבאלום הנקרא "דוֹבה" (dobă)
בסרביה.