תשלום הוא מסירה רצונית של כסף או שווה כסף מגוף אחד (אדם או חבר בני אדם) לגוף אחר, בתמורה למוצרים או שירותים שמספק מקבל התשלום, או לשם קיום חובה חוקית, כגון תשלום קנס.
התשלום מתבצע בשתי דרכים עיקריות:
אופן התשלום נקבע בהסכמה בין הצדדים (המשלם ומקבל התשלום), ולעיתים הוא מוכתב על ידי מקבל התשלום, למשל בסירוב לקבל תשלום בהמחאה או בכרטיס אשראי.
תשלום במזומנים מתקיים עוד מהעת העתיקה. הוא נעשה בדרך כלל בהילך החוקי של המדינה שבה מתבצע התשלום, אך מתאפשר גם תשלום במטבע אחר (כאשר אין חוק האוסר זאת). לעיתים מגבילה החקיקה את גובה התשלום המותר במזומנים. באמצע המאה העשרים התפתח התשלום בכרטיסי אשראי, שהלך וגדל במשך השנים על חשבון אמצעי תשלום אחרים. במאה ה-21 התפתח תשלום באמצעות אפליקציות מובייל כגון bit וגוגל פיי.
יש עסקאות שבהן התשלום ניתן בבת אחת, ואחרות שבהן התשלום ניתן בצעדים אחדים (למשל רכישה בעשרה תשלומים חודשיים). בעסקה מתמשכת, למשל תשלום על אספקת חשמל או רכישת מנוי על עיתון, התשלום המוסכם ניתן שוב מדי תקופה, בהתאם למוצר או לשירות שסופקו. לעיתים מבטיח מקבל התשלום הנחה על תשלום מידי (או תשלום מראש), או לחלופין גובה ריבית על תשלום דחוי.
כאשר מקבל התשלום הוא עסק, החקיקה מחייבת אותו לתת קבלה על כך. גם כאשר אין חובה לתת קבלה ניתנת לעיתים קבלה, כהוכחה לכך שהתשלום בוצע.
שיקולי מס משפיעים לפעמים על מועד התשלום, למשל הקדמתו מהשנה הבאה לשנה הנוכחית (לשם הגדלת ההוצאות של המשלם בשנה הנוכחית) או דחייתו מהשנה הנוכחית לשנה הבאה (לשם הקטנת ההכנסות של מקבל התשלום).
בחוקי מדינת ישראל.
אחדים מחוקי מדינת ישראל עוסקים בהסדרה של תשלומים, בהם:
סילבסטר פנוייר
סילבסטר פנוייר (באנגלית: Sylvester Pennoyer; ) היה איש חינוך, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאורגון. הוא נולד בעיירה גרוטון שבמדינת ניו יורק, למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, ובגיל 25 עבר לאורגון. כאיש המפלגה הדמוקרטית הוא כיהן שתי תקופות כהונה כמושל אורגון בשנים 1887–1895. בראשית שנות ה-90 הוא הצטרף לשורות המפלגה הפופוליסטית והיה המושל השני בארצות הברית מטעם מפלגה זו. פנוייר בלט בשל הרדיקליזם הפוליטי שלו, התנגדותו לאגף "דמוקרטי הבורבון" השמרני בהנהגתו של הנשיא גרובר קליבלנד, תמיכתו באיגודי העובדים, והתנגדותו לסינים באורגון. הוא גם בלט בגישתו העוקצנית כלפי שני נשיאי ארצות הברית שכיהנו בתקופת כהונתו כמושל - בנג'מין הריסון וקליבלנד, שפעם הוא שלח לו מברק מפורסם בו הוא אמר לו להתעסק בענייניו. בשנים 1896–1898 כיהן פנוייר כראש עיריית פורטלנד.
ראשית חייו.
סילבסטר פנוייר נולד בגרוטון שבמדינת ניו יורק. הוריו היו אליזבת (לבית האולנד) ויוסטוס פ. פנוייר, חבר בית המחוקקים של מדינת ניו יורק וחוואי אמיד. פנוייר למד בבית הספר אקדמיית הומר ולאחר מכן עסק בהוראה. ב-1854 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד. ב-1855 הוא עבר לאורגון, שם הוא חידש את עיסוקו בהוראה.
ב-1856 נשא פנוייר לאישה את מרי א. אלן, ולשניים נולדו חמישה ילדים. בעת שעסק בהוראה, הוא גם עסק בעריכת דין. ב-1860 הוא נבחר כמפקח הראשי על בתי הספר של מחוז מולטנומה, תפקיד בו הוא שימש עד 1862. לאחר מכן ועד 1868 הוא עבר לתעשיית העץ וצבר הון. לאחר מכן הוא רכש את העיתון בעל הזיקה הדמוקרטית "אורגון הראלד", ושימש כעורכו עד שמכר אותו ב-1869.
ב-1866 שכר מרכוס נף את שירותיו ג'ון ה. מיטשל כעורך דין, אך לא עלה בידיו לשלם את שכר הטרחה. מיטשל תבע אותו וזכה בפסק דין ברירת מחדל נגד נף, ורכושו של זה האחרון נמכר במכירה פומבית לתשלום החוב. פנוייר רכש את הקרקע ממיטשל, שרכש את אותה במכירה הפומבית, ובהמשך נודע לנף על מכירה. נף תבע את פנוייר כדי שישיב לו את הרכוש במסגרת מה שנודע כפסק הדין "פנוייר נגד נף" של בית המשפט העליון של ארצות הברית, שהגדיר את סמכות השיפוט כלפי אזרחים המתגוררים במדינות שונות. במשפט זה פסק השופט הפדרלי ויריבו של פנוייר, מתיו דידי, לטובתו של נף, וב-1877 אישר בית המשפט העליון את פסק הדין, ופנוייר נאלץ להשיב את הרכוש לנף.
ראשית הקריירה הפוליטית.
במשך רוב ימי חייו היה פנוייר חבר המפלגה הדמוקרטית, אך בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא היה לחבר המפלגה הפופוליסטית. ב-1885 הוא התמודד בבחירות למשרת ראש עיריית פורטלנד, אך נוצח על ידי ג'ון גייסט, בין השאר בשל אהדתו כלפי הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים. בשנה שלאחר מכן הוא התמודד בבחירות על משרת מושל אורגון נגד תומאס קורנליוס, וזכה לתמיכה בשל עמדתו להעדפת ההעסקה של האמריקאים על פני המהגרים הסינים. בנובמבר 1886 נבחר פנוייר כמושל אורגון והושבע לתפקידו ב-12 בינואר 1887. הוא נבחר לכהונה שנייה ב-1890 וכיהן בתפקיד עד תום כהונתו השנייה ב-14 בינואר 1895.
מושל אורגון.
כמושל, קנה פנוייר לעצמו עד מהרה שם של מנהיג רגזן ומשונה. ב-1891 הוא נהג בזלזול כלפי הנשיא בנג'מין הריסון כאשר זה האחרון ביקר באורגון במהלך מערכת הבחירות. הוא סירב לעזוב את לשכתו כדי לפגוש את הריסון בכניסתו למדינה. כאשר הגיע הריסון לסיילם, גרם לו פנוייר להמתין בתחנת הרכבת (בתוך קרון הרכבת) והגיע לשם באיחור של עשר דקות. באותה שנה חוקק בית המחוקקים של אורגון חוק שיצר את משרת התובע הכללי של אורגון, ופנוייר מינה לתפקיד את ג'ורג' ארל צ'מברלין. בעת שכיהן כמושל, הכריז פנוייר ללא סמכות שלבית המשפט העליון של אורגון אין את הסמכות לפסול צעדי חקיקה על בסיס חוקתי.
ב-1893 סירב פנוייר לאפשר לדמוקרטים באורגון לעשות שימוש בתותח הטקסי של המדינה כדי לירות מטחי כבוד לרגל השבעתו של גרובר קליבלנד לנשיאות. זמן קצר לאחר מכן עזב פנוייר את שורות המפלגה הדמוקרטית והיה למושל השני בארצות הברית מטעם המפלגה הפופוליסטית. "לא תינתן שום רשות להשתמש בתותח של המדינה לירות מטח כבוד לרגל השבעתו של פלוטוקרט מוול סטריט כנשיא ארצות הברית", הוא אמר, ודאג לנעילתו של התותח תחת משמר. בסופו של דבר עלה בידי הדמוקרטים לקבל את התותח על ידי שימוש בחוב של 10 דולר לנפח כאמתלה לשריף לתפוס את כלי הנשק, וירי הכבוד התקיים במועדו.
מערכת היחסים של פנוייר עם קליבלנד לא השתפרה באופן ניכר עם חלוף הזמן. חודשים ספורים לאחר מכן, ב-3 במאי 1893, הוא סירב לעשות שימוש במשאבי המדינה כדי להגן על הסינים כאשר התבקש לעשות כן על ידי מזכיר המדינה בממשלו של קליבלנד, וולטר גרשם. באותה עת האריך הקונגרס של ארצות הברית את חוק הדרת הסינים של 1882 בעשר שנים נוספות, והנשיא חשש מפרוץ מהומות על רקע זה. תגובתו של פנוייר לבקשה שנשלחה במברק הייתה, "וושינגטון, אני אעסוק בענייני, שהנשיא יעסוק בענייניו".
פנוייר סירב לבקשה נוספת של קליבלנד, כאשר זה ביקש ממנו להתערב כאשר קבוצה של מובטלים, שהיו חלק מ"צבא קוקסי" , חטפו רכבת כדי לנסוע מזרחה ולהצטרף לצעדת המונים בוושינגטון הבירה. פנוייר הצהיר, "שהצבא של קליבלנד ידאג לטפל בצבא קוקסי". כמחאה נוספות לבקשתו של הנשיא הוא העביר את מועד חג ההודיה באורגון לתאריך מאוחר בשבוע מהתאריך הלאומי ב-1894.
במשך כל תקופת כהונתו כמושל היו לפנוייר יחסי יריבות עם עורך העיתון מאורגון הארווי סקוט, שכינה אותו במאמרי המערכת שלו "הוד תמהוניותו".
ראש עיריית פורטלנד.
ב-1 ביוני 1896 נבחר פנוייר כראש עיריית פורטלנד. קודם לכן, בעת שכיהן כמושל, הוא התנגד למיזם המים בנהר בול ראן, ובנקודת זמן מסוימת הוא הטיל וטו על בקשה למימון המיזם בסכום של 500,000 דולר, בטענה שהמים, שמקורם בקרחונים, "יגרום לזפקת לנשות פורטלנד". בבית המחוקקים היה חסר קול אחד בלבד לעקיפת הווטו, והשופט מתיו דידי, שניסח את החוק, חש חוסר נוחות עד כי הוא כינה את המושל "Sylpester Annoyer" (סילפסטר המעצבן). באופן אירוני, במהלך תקופת כהונתו של פנוייר כראש העיר, נפל בחלקו ללגום את הלגימה הטקסית הראשונה בטקס חנוכת מיזם המים. הוא לגם ממימי נהר בול ראן, הניח את הגביע, ואמר: "ללא טעם, ללא גוף, תנו לי את המים של נהר וילמייט של פעם".
פנוייר היה ראש העיר השני של פורטלנד שאייש את בניין העירייה החדש שבנייתו הושלמה ב-1895. הוא תיאר את הבניין כ"יקר, לא ראוי ומזיק לבריאות". פנוייר כיהן כראש העיר עד יוני 1898, כאשר הוחלף על ידי ויליאם מייסון.
מותו.
סילבסטר פנוייר נפטר בביתו שבפורטלנד כתוצאה ממחלת לב ב-30 במאי 1902. בתחילה הוא נטמן בבית הקברות לון פייר שבעיר, אך ב-1924 הועברה גופתו לבית הקברות ריבר ויו שבעיר. על שטח אדמה שהוא תרם לעיר הוקם פארק הנושא את שמו.
אהוד הדר
אהוד הדר (1937 - 3 ביוני 1996) היה מנכ"ל רכבת ישראל בין השנים 1994 ל-1996.
ביוגרפיה.
הדר נולד והתגורר ברחובות.
בשנות ה-70 ניהל את נמל אילת, בתקופתו הוביל מהלכי מודרניזציה והתייעלות בנמל.
לאחר מכן מונה הדר לסמנכ"ל תפעול ברשות הנמלים והרכבות, בשנות ה-80 התבצעה רפורמה תפעולית בנמלים תחת ניהולו. בגין הרפורמה זכה בשנת 1982 בפרס קפלן, ביחד עם אלי טילס.
בנובמבר 1994 מונה למנכ"ל הרכבת. במהלך כהונתו נפתחה תחנת רכבת השלום, הותקנה מערכת כרטוס אוטומטית ונחתמו הסכמים להבאת רכבות חדישות מחוץ לישראל.
במקביל לכהונתו התנהלה חקירה בחשד לאי סדרים ברכבת (פרשת "רכבת הזבל"), שהחלו עוד בטרם ניהל את החברה. ביוני 1996 נמצא הדר מת ביער חולדה, במכתב שהשאיר למשפחתו כתב "אני מצטער על עוגמת הנפש. אני עייף. האמת תוכח, אבל אין לי סבלנות לחכות". לאחר מותו נוקה שמו מהפרשה.
תחנת הרכבת ברחובות נקראת על שמו של הדר, מעל ל-20 שנה מתקיים טורניר טניס ברחובות על שמו של הדר.
סלין סיאמה