יסד, יחד עם שלושה מילדיו (מוריס, אברהם ואהרון) ורביב צולר, את חברת "נס טכנולוגיות", על ידי איחוד של מספר חברות תוכנה ישראליות (בהן טכם וקונתהל) אותן רכשו בין השנים 1997–2000.
וולפסון עמד בראש קרן וולפסון - קרן יהודית-חרדית אמריקאית - עד 2012.
וולפסון נפטר באוגוסט 2012 בארצות הברית.
פעילות פילנתרופית.
וולפסון עסק בפילנתרופיה ותרם רבות ליוזמות דתיות. בין הפרויקטים הראשונים שהקים היה מוקדים לנוער בסיכון באזורי סיכון שתמכו בנערים בלא מסגרת. הקים את קרן וולפסון שמטרתה להקים עשרות כוללים בהם למדו אברכים שעסקו גם ב"קירוב רחוקים". עוד ממפעלי חייו: 'הקרן לחינוך יהודי בתפוצות' ו'אור לנוער', המפעילה יותר מ-40 סניפים בישראל. הקים ארגונים שעסקו בקירוב סטודנטים ליהדות. פעילותו הסתעפה על פני מדינות רבות, בהן ישראל, ארצות הברית, רוסיה ומדינות אירופה.
וולפסון, שריד ליהדות אירופה, נחרד לראות את ההתבוללות המשתוללת בארצות הברית. זו הייתה אחת הסיבות לכך שהחליט להקדיש את חייו, וחלק נכבד ביותר מהונו, לפעולות קירוב שונות, ולתמוך בארגונים דוגמת "הידברות", "ערכים", "לב לאחים" ועוד. למעשה ניתן לומר שהוא חתום על הבסיס הכלכלי המשמעותי לפעילותם של הארגונים הרבים שעסקו בתחום זה, וכל זאת בלי ששמו יוזכר במרכז אותן פעילויות.
תחומים נוספים שבהם פעל וולפסון היו הקמת רשת מועדונים באזורי הפריפריה שקרבו נערים רבים ליהדות, תמיכה משמעותית בעולם התורה, בישיבות ובכוללים, קרן גמ"ח, פעילויות למניעת התבוללות בארצות הברית, דרום אמריקה, רוסיה ועוד.
בנובמבר 2004 תרם מיליון שקל לרשת החינוך "אל המעיין" של ש"ס, שנקלעה לקשיים כספיים חמורים ומנע סגירתה לבקשתו של אריה דרעי.
חיים אישיים.
היה נשוי לנחמה, בתו של אהרן צייטלין ונכדתו של הלל צייטלין לזוג נולדו עשרה ילדים.
שארל דולן
שארל דולן (בצרפתית: Charles Dullin; 8 במאי 1885 - 11 בדצמבר 1949) היה במאי, מנהל תיאטרון ושחקן צרפתי. חבר בולט בלהקת תיאטרון וייה-קולומבייה של ז'אק קופו.
דולן ניהל גם בית ספר לאמנות הדרמה בתיאטרון על שם שרה ברנאר בפריז, שם לימדו ולמדו גדולי הבמאים המחזאים והשחקנים, מכל רחבי העולם. ביניהם היו אטיין דקרו (שהיה מורה שם), מרסל מרסו, ניסן נתיב ועוד רבים אחרים.
אטקסיה טלנגיאקטזיה
תסמונת לואי-בר
תהליך הציוויליזציה
התצפית בעב&quot;ם במהלך טיסה 1628 של ג'פאן איירליינס
דייב הייווד
Ratchet &amp; Clank
כפר העצבניה
כפר העצבניה הוא סיפור מחורז לילדים, מאת הסופרת מנוחה בקרמן ובאיורה של אלישבע געש שיצא לאור לראשונה ב-1990. הספר הוא חלק מסדרה של ארבעה ספרים מחורזים לילדים, המרכיבים את "הספרייה הגדולה" של הוצאת בקרמן.
עלילת הסיפור.
יעלי היא ילדה קטנה שתמיד מתרגזת על כל דבר. בגלל אופייה הלא נוח אין לה חברות. דודהּ של יעל שמע על אחייניתו הרגזנית והחליט לבוא ולבקר אותה.
למרבה המבוכה, אף על פי שיעל אוהבת מאוד את הדוד שלה, גם בזמן שהוא ביקר הוא לא שינתה את ההתנהגות הרעה שלה. כיוון שראה זאת הדוד הוא החליט שמוכרחים לעזור ליעלי. יצאו הדוד ויעלי לתחנת האוטובוס שם עלו על אוטובוס המגיע ליעד אחד: כפר העצבניה. כשהגיעו ליעדם נגלה לעיניהם כפר יפה ופורח. אך בשונה ממראו של הכפר, האנשים היו רגזנים ולא סלחנים.
בשעה שטיילו הדוד ויעל בכפר עצרה לידם מכונית ממנה קפץ איש שהזדהה כראש הכפר ואמר ליעל שהיא מוזמנת לכפר כי היא מתאימה לו. אבל יעל שראתה עד כמה ההתנהגות של האנשים לא יפה, רצתה לברוח מהכפר. כשראש הכפר ניסה לשכנע אותה, הסבירה לו יעל שזהו מקום נורא ולא נעים. ראש הכפר פרץ בצחוק ואמר, כעת הבינה יעל עד כמה התנהגותה לא נאותה, והבטיחה לדוד שמעתה תשנה את התנהגותה ותפסיק לכעוס.
כפר עצבניה
שלוה בחוה
שַׁלְוָה בַּחַוָּה הוא ספר מחורז לילדים של הסופרת החרדית מנוחה בקרמן. הספר יצא בשנת תש"ן-1990, והוא מהווה חלק מהספרייה הגדולה בת ארבעה ספרים המיועדת לילדים. הספר מאויר באיוריו של הנריק הכטקופף.
עלילה.
הספר מתאר חווה ובה ארבע חיות:
הסיפור מתחיל בנימה פסטורלית ומתאר כי . אך יום אחד אירע מאורע שבשלו הופר השלום.
רוח חזקה נשבה ופתחה את החלון וגלגלה מהשולחן ביצה. הביצה נשברה והרצפה התלכלכה. אולם, איש מיושבי החווה לא הסכים לנקות את הביצה. לטענתם, התרנגולת היא זו שהטילה את הביצה ולפיכך עליה לנקות אותה בעצמה. טענותיה של התרנגולת שלא בה האשמה אלא ברוח לא התקבלו וכולם פסקו כי . התרנגולת כעסה ובלי לומר מילה ניקתה את הרצפה.
למחרת בבוקר, חיכו כולם לביצה של התרנגולת. אולם התרנגולת הטילה רק ביצה אחת אותה אכלה לבדה. למרות בקשותיהם אמרה התרנגולת בתקיפות, . הפרה כעסה ולפיכך שתתה לבדה את חלבה ולא הביאה לאיש. כיוון שראה זאת החמור הודיע כי הוא לא יביא ענפים ויושבי החווה יאלצו לסבול מקור. אחריו מיהר להודיע הכלב שהוא יפסיק לשמור על החווה ויחדל מלהיות שומר נאמן.
כל יושבי החווה היו עצובים והצטערו על הריב שפרץ. בינתיים, נשמעו צעדים המתקרבים לחווה. כולם פחדו והכלב עצר את עצמו מלנבוח, בעוד החמור עוצם עיניו, חושב שבכך הוא מסתיר את פניו. עודם חוששים מגנבים נכנסה אל החווה עזה פזיזה, שכנתם של יושבי החווה שהגיעה כדי להביא להם גבינה מעשי ידיה. בראותה את האווירה העגומה בחווה, ניסתה להתעניין האם הם חולים. בשומעם את דבריה של השכנה החביבה, הצטערו יושבי החווה על המריבה שהפרה את השלווה בחווה והתביישו במעשיהם. הפרה הזדרזה ואמרה כי לא קרה דבר, הם רק אחרו לקום וכולם הבינו שרק אם יעזרו לכל חבר ויוותרו החיים יהיו טובים ומאושרים.
איסטומין
אייזק מיו
קומודור אייזק מֶיוֹ (באנגלית: Isaac Mayo; 1794 – 18 במאי 1861) היה קצין בצי האמריקני, שהשתתף במלחמת 1812, במלחמת סמינול השנייה ובמלחמת ארצות הברית–מקסיקו. בהשפעתו נבחרה אנאפוליס למקום הקמתה של האקדמיה הימית של ארצות הברית ב־1845. הוא מפורסם גם בשל הדחתו מן הצי על ידי הנשיא לינקולן בתחילת מלחמת האזרחים על רקע הקרע בין הדרום לצפון.
משפחתו.
אייזק מיו נולד ב־1794 במחוז אֶן אֶרוּנדֶל, מרילנד. הוא היה אחיינו של אדמירל ג'וזף מיו, ונישא ב־1835 לשרה בטייל פיטסיו בלנד, בתם של תאודוריק בלנד, שופט פדרלי במרילנד, ושרה גלן. לזוג נולדה בת יחידה, שרה.
קורות שירותו בצי.
מיו התגייס לצי האמריקני ב־1809 בגיל 16, והוצב כפרח חובלים באונייה "ווֹסְפּ" תחת פיקודו של קפטן ג'יימס לורנס. הוא עבר עם קפטן לורנס מ"ווספ" אל הבריג "אַרגוּס" וממנה אל "הוֹרנֶט" ובה שירת במלחמת 1812. ב־4 בפברואר 1815 הועלה לדרגת לוטננט. על שירותו במלחמה זכה לאות הצטיינות מן הקונגרס.
ב־1840, במהלך מלחמת סמינול השנייה וכשהוא נושא דרגת קומנדר (בין לוטננט לקפטן), נמסר למיו הפיקוד על "פּוֹינְסֶט", ספינת תותחים בעלת משוטות צדיות. בהמשך המלחמה, עד אוגוסט 1842, פיקד על שייטת ספינות תותחים.
ב־1845 היה קפטן מיו חבר בוועדה שקבעה היכן תוקם האקדמיה הימית של הצי האמריקני. מיו המליץ על פורט סוורן (Fort Severn), שאת מעלותיו הכיר, והודות לו נבחר האתר. לאחר הקמת האקדמיה שימש בה מיו כבוחן של פרחי קצונה. ערב מלחמת ארצות הברית–מקסיקו עבר לפקד על פריגטת הקיטור "מיסיסיפי".
ב־1847, במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, הייתה אונייתו של קפטן מיו חלק מהשייטת של קומודור מת'יו פרי, שסייעה לצבאו של גנרל וינפילד סקוט בהתקפה על ורה קרוז. 6 תותחים ימיים כבדים הורדו לחוף, והסוללה שהופעלה על ידי כמאתיים מלחים הגישה סיוע ארטילרי לצבא הצר על העיר. הפיקוד על הסוללה התחלף מדי יום, וב-25 במרץ, היום בו קראו המקסיקנים להפסקת אש כדי לדון בתנאי הכניעה, היה בידי קפטן מיו. לאחר הכניעה, ב-30 במרץ, מינה גנרל סקוט את מיו לעמוד בראש חיל המצב של הצי בערים הכבושות טלקוטלפן (Tlacotalpan) ואלוורדו (Alvarado).
ב-9 בדצמבר 1852 נמסר למיו הפיקוד על שייטת אפריקה, שפעלה מאז 1819 באכיפת האיסור על אוניות אמריקניות לעסוק בסחר עבדים. מיו, בעל עבדים בעצמו, הניף את דגל הקומודור על הפריגטה "קונסטיטושן". ב-3 בנובמבר 1853 הכניעה "קונסטיטושן" ולכדה בשפך נהר הקונגו את ספינת העבדים "גמבריל" ("H.N. Gambrill") כשהיא ריקה ממטענה האנושי. הייתה זו הפעולה הקרבית היחידה של מיו במשך השנתיים בהן פיקד על השייטת.
ב-17 באפריל 1855 הוחלף מיו על ידי קפטן תומאס קְרֶבּ (Thomas Crabbe) ושב לאמריקה. ביוני, לאחר שהייה של שנתיים וחצי בים, הוענקה לקצין הוותיק בן ה-61 חופשה בת שלושה חודשים, שבסיומה שב לשמש בוחן של פרחי קצונה באקדמיה הימית.
התפטרותו והדחתו מן הצי.
ב-1861, כשפרש הדרום מן הברית והחל להתנגד בכוח לסמכות הממשל הפדרלי, היה קומודור מיו הקצין הוותיק והמבוגר ביותר מבין כ-300 קציני הצי המלחמתי שבחרו שלא לתמוך באיחוד. כ-100 מהם הגישו את התפטרותם וביניהם מיו. הוא שלח מכתב חריף לנשיא אברהם לינקולן, בו מחה על מדיניות הממשל, השוללת לדבריו את זכויותיהם המעוגנות בחוקה של אזרחים בני חורין רבים, והשווה את התנהלות הממשל ל"מלחמה נגד אחים בני עם אחד". בסיום המכתב ביקש מן הנשיא לקבל את התפטרותו מן הצי, אך לינקולן, שנעתר לקצינים אחרים, דחה את בקשתו של מיו והורה לסלקו מן הצי.
ב-18 במאי 1861, ביום בו נכנסה הדחתו לתוקף, מת קומודור מיו מפצעי ירי באחוזת גרשהם באדג'ווטר שבמרילנד. הוא נקבר בבית הקברות "סטרוברי היל" באקדמיה הימית באנאפוליס.
אליפות אירופה בכדורסל 1977