העלים העיקריים שמשמשים את הזיזף הלבן לבניית אוהלים, הם העלים הענקיים של צמח ההליקוניה (Heliconia) ומהמינים הבאים: H.pogonantha ,H.tortuosa ,H.imbricata ,H.latispatha ו-H.sarapiquensis. אף על פי שהזיזף תועד לעיתים רחוקות בונה אוהלים מעלים גדולים של קלתאה ואישנוסיפון (Ischnosiphon), הגורם העיקרי שמשפיע על בחירת העלים הוא לאו דווקא מין הצמח אל גילו וגודלו: העלים המועדפים הם עלים טריים בני פחות מ-30 יום ובאורך של 1.2-0.8 מטר; הסיבה להעדפת עלים צעירים על פני בוגרים וישנים, נובעת מכך שלזיזף קל יותר לנגוס בהם ולעצב אותם. הזיזף גם מעדיף למקם את האוהלים באזור עם צמחייה קרקעית דלילה וחופת יער סגורה, ושגובה האוהל מקרקעית היער יהיה מעל מטר וחצי ולא יותר מ-2 מטר. לכל ההעדפות הללו יש יתרונות עבור הזיזף: בניה באזור נמוך מגינה על האוהל מפני רוחות וטמפרטורות נמוכות ששוררות בחופה הגבוהה ומאפשרת לזיזפים לשמור על טמפרטורה אחידה בתוך האוהל עם תנודות מעטות (כ-23 מעלות); מאידך, שמירה על מרחק ניכר מהאדמה מגנה עליו מפני טורפים קרקעיים. חופת יער סגורה מקטינה את חשיפת האוהל לרוחות וגשם, בעוד שצמחיה קרקעית דלילה נותנת לזיזפיים מרחב פתוח מתחת לאוהל שמקל על הכניסה והיציאה. המכלול של ההעדפות חיוני עבור הישרדות הזיזף הקטן, שכן הוא משפיע מאוד על תוחלת חיי האוהל ומונע בזבוז אנרגיה יקרה על בניית אוהלים רעועים.
תקשורת, תזונה ויחסי גומלין.
טווח השטח הביתי של הזיזף עומד על 22–63 דונם. אף על פי שהזיזף תמיד חוזר לאחר הפעילות הלילית לתוך האוהל שבנה, הוא אינו מגן עליו מפני זיזפים אחרים ואינו מציג שום התנהגות טריטוריאלית. התקשורת בין הזיזפים מבוססת על מגע וקולות, ואיכון-הד נמצא בשימוש בפעילות הלילית כדי להתחמק ממכשולים ולאחר מזון. הטורפים העיקריים של הזיזף הלבן הם קופי סנאי, קופי קפוצ'ין, אופוסומים, נחשים וינשופיים. השהייה בתוך אוהלי עלים במקום מערות וחללי עצים שאופיינים לעטלפים, מפחיתים את החשיפה של הזיזף הלבן לטורפים פוטנציאליים, וכל מגע של טורף עם גבעולי הליקוניה יגרום לאוהל לרעוד ולהתריע בפני יושביו על סכנה מתקרבת. בניגוד למצופה, הצבע הלבן אינו הופך את הזיזף לבולט בעלווה של היער: באוהל חשוף, אור השמש שמסתנן או משתקף על העלה הירוק מעניק לפרווה הלבנה מראה ירקרק, וכך הזיזף מוסווה בצורה מושלמת כל עוד הוא ללא תנועה; באוהל מוצל, נוכחות של גוש לבן בולט בתוך העלה עשוי להידמות בעיני הטורפים כקינים לבנים של צרעות נייר.
הזיזף הלבן הוא יונק אוכל-פירות, והוא והזיזף לבן הכתף הם העטלפים הקטנים ביותר בעולם שניזונים מפירות. הזיזף הלבן ניזון בעיקר ממין תאנה אחד - פיקוס קולוברינה (Ficus colubrinae), ומגוון מדי פעם במיני תאנים נוספים כמו פיקוס סכיפי (Ficus schippii). פיקוס קולוברינה מפיק פירות בצורה אסינכרונית, ולכן הזיזף יכול להתבסס עליו כמקור מזון עיקרי בכל ימות השנה. הזיזף מעדיף להתמקד בפיקוסים עמוסי תאנים וסמוכים לאתר הלינה שלו, מאחר שהם מקטינים את הצורך לעוף ולהיחשף בפני טורפים ליליים. עם זאת, הבררנות שלו מצריכה אותו לעיתים קרובות לתור אחר הפיקוסים המבוקשים על פני שטחים נרחבים. חוקרי הטבע מעריכים שלמרות העדפות המזון, הזיזף מן הסתם צורך פריטי מזון משלימים.
רבייה ומחזור חיים.
הזיזף הלבן מתרבה בעונה החמה והגשומה באמריקה המרכזית שמשתנה מעט בין האזורים ומתרחשת בין מאי לאוגוסט. במהלך העונה, הזכר מזדווג עם 5–6 הנקבות שנמצאות באשכול שלו. מכיוון שההזדווגות עם כל הנקבות מתרחשת בפרק זמן קצר, ההמלטות מסונכרנות וכל הנקבות באשכול ממליטות באותו שבוע. מיד לאחר תחילת ההמלטות, כל זכר עוזב את האשכול שלו זמנית ועובר לגור באשכול נפרד של זכרים כדי להקל על הנקבות בגידול הצאצאים. אשכול הזכרים הזמני עשוי להכיל עד 6 פרטים וברגע שהגורים נגמלים הוא מתפרק וכל זכר חוזר לאשכול שלו.
ההיריון של הזיזף הלבן קצר במיוחד ונמשך 3 שבועות בלבד. הזיזפית ממליטה גור יחיד מפותח בכל פעם, ומרגע הלידה ועד הגמילה היא מטפלת בו בצורה איטנסיבית. הגור יונק מהאם במשך היום, ובמהלך הלילה נשאר בתוך האשכול כשאימו מגיעה להניק אותו עד 6 פעמים בין הגיחות לאיתור פירות. מין זה מפגין התנהגות חריגה לעטלפים, בכך שהנקבות האחרות שנשארות באשכול לוקחות את הגור תחת חסותן ומניקות אותו עד שאימו חוזרת. כתוצאה מכך, הגורים גדלים בקצב מהיר ונגמלים ומסוגלים לעוף עד גיל 20 יום. בגיל 35 יום, הם כבר עצמאיים לחלוטים וכמעט שלא ניתן להבדיל ביניהם לבין הבוגרים מבחינת גודל וצבע.
תוחלת החיים של הזיזף הלבן אינה ידועה, אך עשויה להיות בסביבות 7 שנים.
הזיזף הלבן והאדם.
מצב שימור.
הזיזף הלבן מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), מכיוון שהוא חווה ירידה משמעותית במספריו מתחילת המאה ה-21, שלעת עתה קטנה משיעור של 30%; אם המגמות הנוכחיות יימשכו, המין צפוי בעתיד להעפיל לקטגוריית השימור פגיע (VU). הגורם העיקרי לצניחה באוכלוסיית הזיזף הלבן הוא אובדן בית גידול מתמשך כתוצאה מבירוא יערות לשטחי חקלאות ועיור נרחב עקב הגידול באוכלוסייה האנושית בשפלה הקריבית. הזיזף רגיש במיוחד לפגיעה בבית גידולו בשל דרישות התזונה המיוחדות והעדפות בית הגידול שלו. המין אינו מאוים מצד ציד ומצוי במספר אזורים מוגנים.
במדע.
בניגוד לעופות, דו-חיים וזוחלים, היונקים נחשבים לבעלי חיים שאינם מסוגלים לסנתז קרוטנואידים ועליהם לצורך אותם במזונם ללא אבחנה, כשהם מופצים בתוך הגוף בצורה לא יעילה ברקמות ובאיברים. חיסרון זה מגביל את היכולת הפוטנציאלית של היונקים להפיק תועלת מגורמים נוגדי חמצון שמסייעים למערכת החיסונית בגוף. מסיבה זאת, הזיזף הלבן עורר התעניינות בקהילה המדעית, לאחר שנתגלה שהוא משתמש בקרטנואידים כדי לייצר את הפיגמנציה הצהובה-כתומה של אוזניו ואפו; בכך, הוא הפך ליונק המתועד הראשון שמייצר צבע עור גלוי, וככל הנראה הדבר מתרחש גם אצל קרובו זיזף מקונל. הזיזף הלבן מבודד את הפיגמנטים הצהובים מהתזונה שלו, בעיקר מהתאנים האדומות-צהובות של פיקוס קולוברינה. הלוטאין, שהוא הקרוטנואיד האחראי על הפיגמנציה הצהובה, קיים אצלו בעור בצורתו האסטרית, ובכבד בצורתו החופשית.
על פי מאמר שפורסם בPNAS, הדבר מצביע על כך שלזיזפים הלבנים יש מנגנון פיזיולוגי ייחודי להמרת לוטאין חופשי ללוטאין אסטרי - דבר שאינו קיים אצל בני אדם. ללוטאין תפקיד חשוב בבריאות העיניים על ידי מניעת פגיעה ברשתית, וההשארה היא, שאם הלוטאין החופשי בעין אנושית היה אסטרי, הוא היה יעיל ביותר בשימור הראייה. מסיבה זאת, הבנת תהליך המרת הלוטאין החופשי ללוטאין אסטרי אצל הזיזף הלבן, יכולה לסייע בעתיד בהבנת היציבות והזמינות הביולוגית של קרטנואידים מועילים לבריאות האדם ובפרט בטיפול בניוון מקולרי בעין אנושית.
זיזף הבננה
זיזף הבננה או זיזף החצוצרה (שם מדעי: "Musonycteris harrisoni") הוא מין של עטלף ייחודי במשפחת הזיזפיים, שאנדמי למקסיקו ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא מתאפיין בחרטום מוארך באופן קיצוני ובלשון ארוכה במיוחד. תכונות אלו מותאמות עבור איסוף מזונו העיקרי - צוף של פרחי בר ובננות. הזיזף חי בבדידות או בקבוצות קטנות ביערות וכיסי סבך. הוא מאוים מצד אובדן בית גידול.
טקסונומיה.
זיזף הבננה שייך לתת-משפחת זיזפים ארוכי-לשון במשפחת הזיזפיים, והוא קרוב פילוגנטית וחיצונית בעיקר לטקסון המונוטיפי זיזף חזיר; למעשה, בשנים הראשונות לאחר גילויו היה סברה בקרב הזואולוגים ששניהם צריכים להיות מסווגים תחת סוג אחד. סוגים נוספים בעלי קרבה גנטית פחותה הם זיזף אנדרווד, זיזף אגה, זיזף ארך-לשון וזיזף חד-עלה.
זיזף הבננה תואר מדעית לראשונה בשנת 1960 על ידי הזואולוגים האמריקנים ויליאם ג׳וסף שאלדאך וצ׳ארלס אלברט מקלפלין ומוגדר כטקסון מונוטיפי. השניים העניקו לו את השם המדעי "Musonycteris harrisoni" שמשמעותו ״עטלף בננה של האריסון״ בתור מחווה לאחד התומכים במחקר השדה שלהם; בניגוד לאמונה הרווחת, הכינוי זיזף בננה או עטלף בננה אינו קשור לחרטום המוארך של המין אלא נועד לציין את העובדה שהמין נתגלה בחורשת בננות. למין זה שני שמות נוספים פחות מוכרים: זיזף החצוצרה - מציין את החרטום המוארך שמזכיר חצוצרה וזיזף חוטמני קולימה על שם מדינת קולימה המקסיקנית שבה המין נתגלה.
תיאור ואנטומיה.
זיזף הבננה מתאפיין בגוף קומפקטי, ראש חרוטי צר, גולגולת עגולה וכנפיים בינוניות. סימן ההיכר שלו, הוא חרטומו הארוך, הצר והמחודד שארוך יותר מכל מין אחר בסדרת העטלפים. האוזניים קטנות, קעורות ומעוגלות והן מופרדות היטב זו מזו. העיניים בינוניות ושחורות. עיטור העלה האפי של הזיזף דק ומחודד ומזדקף בצורת זיז או קרן; הוא ממוקם בקצה החרטום סביב הנחיריים. זיזף הבננה ידוע גם בלשונו הארוכה והדקיקה שאורכה כאורך גופו (כ-76 מ״מ). החרטום והלשון המוארכים מאפשרים לזיזף לחלץ צוף ממגוון פרחים, כולל תפרחות ארוכות וצרות שנמצאות מחוץ להישג לשונם של עטלפים אחרים. הזנב קצר ומכוסה בכנף הזנב הגדולה והמפותחת.
זיזף הבננה הוא עטלף קטן למדי: אורך ראשו וגופו 70–79 מ״מ, אורך הזרוע 41–43 מ״מ ואורך זנבו 8–12 מ״מ; משקל הזכר 12.6 גרם ושל הנקבה 10.9 גרם. מלבד המשקל, הדו-צורתיות הזוויגית באה לידי ביטוי בגולגולת שארוכה וחזקה יותר אצל הזכרים. בהתאם לתזונה המבוססת על נוזלים, השיניים של הזיזף מנוונות, צרות וקטנות; החותכות התחתונות נעדרות והחותכות העליונות מופרדות משאר השיניים.