הסדרה עלתה לשידור ב-13 במאי 2021, ובבכורתה שודרו שני הפרקים הראשונים. שאר פרקי העונה הראשונה שודרו על בסיס שבועי עד ל-10 ביוני 2021.
תגובת הקהל.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסדרה זכתה לציון 100% על בסיס 41 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.54/10. הקונצנזוס של מבקרי האתר קבע: "בהופעת בכורה דוקרנית שמוציאה מעט פאנצ'ים, Hacks מאזנת בזריזות את הביקורות החריפות שלה על עולם הקומדיה עם רגעים אינטימיים יותר, נותנת ללא הרף לג'ין סמארט האחת והיחידה תפקיד ראוי לכישרונותיה – ושותפה מצוינת בכיכובה של האנה איינבינדר." באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic" הסדרה זכתה לציון ממוצע משוקלל של 82 מתוך 100 על בסיס 20 ביקורות, דבר המעיד על "שבחים אוניברסליים".
הבש (עיר)
אלסי וייטאקר מרטינז
אלסי וייטאקר מרטינז (באנגלית:Elsie Whitaker Martinez ; 1 במרץ 1890 - 31 בינואר 1984) הייתה ידועה ביופייה בנעוריה ובגיל מבוגר. היא הייתה המוזה של סופרים ואמנים מפורסמים ומקורבת לרוב האנשים בקהילה הבוהמיינית של צפון קליפורניה.
ביוגרפיה.
אלסי וייטאקר נולדה ב־1 במרץ 1890 במניטובה, קנדה, בתו של הסופר וכתב המלחמה הרמן וייטאקר.
היא ומשפחתה עברו לפיידמונט, קליפורניה בשנת 1902.
וייטאקר פגשה את הצייר חבייר מרטינז במסעדה בסן פרנסיסקו. הוא מצא בה נושא מושלם, ושרטט אותה והתחיל את סדרת הציורים והרישומים אלסי שלו. לאחר רעידת האדמה של 1906 עבר מרטינז לפיידמונט. חודשים לאחר מכן, הוא הציע נישואים לוייטאקר בת ה-18, שכבר הבטיחה להינשא לפחות לארבעה גברים נוספים, שהיו חברים של אביה. כשבחרה במרטינז אמרה, "החלטתי לבחור את מי שייתן לי את החיים המעניינים ביותר." מרטינז, בן 37, היה צעיר רק בשנתיים מאביה של אלסי. בני הזוג נישאו באוקטובר 1907.
לחבייר מרטינז ואלסי וייטאקר מרטינז נולדה בת ב -13 באוגוסט 1913, מיקאלה מרטינז (1913–1989) היא הפכה לאמנית ידועה. בשנת 1944 נישאה לאמן ראלף דוקאס ושינתה את שמה למיקלה מרטינז דוקאס.
בשנים 1962 ו-1963, אלסי התראיינה בהרחבה לתיעוד בע"פ כחלק מסדרה על ההיסטוריה האמנותית והתרבותית של מפרץ סן פרנסיסקו. הראיון נערך לבקשתו של ג'יימס די הארט, פרופסור לאנגלית, ששימש כיועץ.
היא עברה לסן פרנסיסקו בשנת 1981, לאחר שהתגוררה שנים רבות בכרמל.
היא מתה ב -31 בינואר 1984 בסן פרנסיסקו לאחר מחלה קצרה.
היא הייתה בת 93. היא קבורה בבית הקברות סן קרלוס במונטריי, קליפורניה.
אוקרושקה
אוקרושקה (רוסית: окро́шка) הוא מרק רוסי על בסיס יוגורט, עם ביצים וירקות. אוקרושקה הקלאסי עשוי בדרך כלל מירקות טריים, תפוחי אדמה מבושלים, ביצים קשות, בשר, ויש המוסיפים קוואס. כמו כן, נהוג להוסיף למרק שמנת חמוצה. יש המחליפי את הקוואס במים מינרליים. האוקרושקה תמיד מוגש קר, ולעיתים אף מוסיפים לו קוביות קרח על מנת לשמור על הטמפרטורה הקרה שלו במזג אוויר חם.
יחסי איראן–קוסובו
יחסי איראן–קוסובו הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן לבין רפובליקת קוסובו. כיום בין שתי המדינות לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים ואיראן אינה מכירה בקוסובו כמדינה עצמאית ורואה בה כחלק משטחה של סרביה.
היסטוריה.
ב-13 במרץ 2008 הודיע נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, כי איראן, לאחר שבחנה את הנושאים והתנאים של האזור, החליטה שלא להכיר בעצמאותה של קוסובו.
בתחילת מרץ 2008 אמר גולאמרסה אנסארי, שגריר איראן ברוסיה, כי "לשאלה זו יש היבטים חשובים מאוד. בכנות, האו"ם חילק את אחד מחבריו לשני חלקים, אם כי סעיף 1244 מאשר את שלמותה הטריטוריאלית של סרביה. זהו אירוע מוזר מאוד. אנו חושבים שמדינות מסוימות מנסות להחליש ארגונים בינלאומיים. כיום איראן בוחנת את שאלת עתידה של קוסובו. איראן... מביעה את דאגתה מהיחלשות הארגונים הבינלאומיים".
בספטמבר 2011 ביקר סגן שר החוץ של איראן, מוחמד אקונדזאדה, בסרביה במהלך פגישת מועצת ה-NAM השנתית שהתקיימה בבלגרד באותה שנה, והצהיר כי איראן אינה מכירה בקוסובו כמדינה ריבונית.
באפריל 2012, במהלך ביקור בבלגרד, אמר סגן שר החוץ האיראני, ראמין מהמנפרסט, כי איראן תדבק בהחלטתה לא להכיר בעצמאותה של קוסובו.
יחסי מונגוליה–פקיסטן
יחסי מונגוליה–פקיסטן הם יחסי החוץ בין מונגוליה לפקיסטן.
סקירה כללית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-6 ביולי 1962. ב-5 בנובמבר 2018 התקיימה באסלאמאבאד בין שרי החוץ של שתי המדינות במהלכה הם הסכימו לקיים שותפות בתחומים, כגון פוליטיקה, כלכלה, מסחר, תרבות, חינוך, תיירות וחקלאות.
אדוארד סימונס
אדוארד סימונס (באנגלית: Edward Simmons; 1852-1931) היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי, ידוע בזכות ציורי קיר בבניינים ציבוריים גדולים.
ביוגרפיה.
אביו היה כומר אוניטרי. הוא סיים את לימודיו במכללת הרווארד בשנת 1874, ונסע ללמוד בפריז. הוא היה תלמידם של לפבר ובולנגר, שם קיבל מדליית זהב.
בשנת 1894 קיבל סימונס את העבודה הראשונה של החברה האמנותית העירונית - סדרת ציורי קיר - צדק, גורלות וזכויות האדם - בתוך אולמות בית המשפט הפלילי במנהטן.
מאוחר יותר עיצב סימונס את מלון וולדורף אסטוריה בניו יורק, ספריית הקונגרס בוושינגטון, ואת סדרת ציורי הקיר "ציוויליזציה של הצפון מערבי" ברוטונדה של מדינת מינסוטה שבסנט פול.
בשנת 1914, הוא נסע עם צ'יילד האסאם כדי לצפות בציורי המדבר של אריזונה של האמן הקליפורני חבייר מרטינז בסטודיו שלו בפיידמונט, קליפורניה.
סימונס היה חבר ב"אגודת עשרת הציירים האמריקאים", שפרשו מחברת האמנים האמריקאים. הוא נחשב גם לתורם לסגנון המכונה הרנסאנס האמריקאי. תנועה אמנותית לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית שהדגישה את יחסי הגומלין בין האדריכלות, הציור, הפיסול ועיצוב הפנים.
סימונס פרסם את האוטוביוגרפיה שלו בשנת 1922.
ונדליזם של ציור.
בשנת 1996 ציורו "בן הנגר" הממוקם בכנסייה האוניטרית הראשונה, ניו בדפורד, מסצ'וסטס, נלקח מהקיר ונחתך ממסגרתו. הקטע המתאר את ישו נחתך והוסר, והציור ההרוס נשאר מונח על הרצפה. החלק האבוד נמצא בשנת 2006 מגולגל מאחורי מקרר כשהוא הוצא ממטבח הקהילה. הציור שוחזר והבעלות הועברה לבית ומוזיאון הגן של רוטש-ג'ונס-דאף.
אמנות גולמית
אמנות גולמית (באנגלית: Outsider art או Art Brut) הוא מונח שהומצא על ידי האמן הצרפתי ז'אן דבופה על מנת לתאר אמנות שנוצרת מחוץ לגבולות המסורתיים של האמנות הגבוהה. זוהי אמנות של יוצרים נטולי קשר לעולם האמנות או למוסדות האמנות המקובלים ) (בתי הספר לאמנות, גלריות, מוזיאונים). במקרים רבים, האמנים הללו מגיעים משולי החברה ועבודתם מתגלה רק לאחר מותם. לעיתים קרובות אמנות גולמית ממחישה מצבים נפשיים קיצוניים, רעיונות לא שגרתיים או עולמות מורכבים של פנטזיה את דת.
עולם האמנות הגבוהה, כך זיהה דבופה, נשלט על ידי ההכשרה האקדמית הרשמית. האמנות הגולמית, לעומת זאת, מציגה ביטוי גולמי של רגש ומחשבה, שלא עוצב בידי הקונוונציות. תחת קטגוריה זו נכללת אמנות גרפיטי, עבודות של מתמודדי נפש, אסירים, ילדים ואמנות "פרימיטיבית". דבופה ניסה לשלב את האלמנטים הללו באמנות שלו, שלעיתים מכונה גם היא אמנות גולמית. המונח "אמנות אווטסיידרית" (outsider art) נטבע בשנת 1972 על ידי מבקר האמנות רוג'ר קרדינל כמילה נרדפת באנגלית למונח Art brut או raw art.
אמנות גולמית הפכה לקטגוריה מצליחה בשוק האמנות. מאז 1993 מתקיים בניו-יורק יריד האמנות הגולמית ולפחות שני כתבי עת המתפרסמים באופן קבוע מוקדשים לנושא. לעיתים המונח משמש באופן לא מדויק על מנת לתאר באופן כללי אמנות שנוצרה על ידי אמנים שנמצאים מחוץ למיינסטרים של עולם האמנות, ללא קשר לנסיבות חייהם או לתוכן היצירות שלהם. המונח "Outsider_music" נטבע מאוחר יותר לתיאור יצירות מוזיקליות שנוצרו תחת אותו הקשר.
אמנות גולמית ועולם הנפש.
הראשונים להתעניין באמנות של מתמודדי נפש, ילדים ובאמנות פולקלור, היו חברי קבוצת הפרש הכחול: ואסילי קנדינסקי, אוגוסט מאקה, פרנץ מארק, אלכסיי פון יבלנסקי ואחרים. הם זיהו באמנות זו כוח הבעה ייחודי שנובע, לדעתם, מהיעדר תחכום. דוגמאות ליצירות ניתן לראות בגיליון הראשון והיחיד שלהם, שיצא בשנת 1912 תחת השם, "Der Blaue Reiter Almanac". במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרג מאקה בקרב שמפאן בשנת 1914 ומארק נהרג בקרב ורדן בשנת 1916; את הפער שהותירו מילא במידה מסוימת האמן פול קליי, שהמשיך לשאוב השראה מסוג זה של אמנות.
העניין באמנות של מאושפזי בתי חולים פסיכיאטריים גדל בשנות העשרים. בשנת 1921 פרסם ד"ר וולטר מורגנטלר את ספרו "מטופל פסיכיאטרי כאמן" ("Ein Geisteskranker als Künstler")"," שעסק באדולף וולפלי, אחד ממטופליו. וולפלי התחיל לצייר באופן ספונטני, ופעילות זו סייעה להרגיע אותו. יצרתו הבולטת ביותר הייתה אפוס מאויר של 45 כרכים בו סיפר את סיפור חייו הדמיוני. זוהי יצירה מונומנטלית, הכוללת 25,000 עמודים, 1,600 איורים ו-1,500 קולאז'ים. וולפלי ייצר גם מספר רב של יצירות קטנות יותר, שחלקן נמכרו או ניתנו במתנה. עבודותיו מוצגות בקרן אדולף וולפלי במוזיאון לאמנות ברן, שווייץ.
רגע מכונן בנושא זה היה הפרסום של "אמנות חולי הנפש" ("Bildnerei der Geisteskranken") בשנת 1922, על ידי הנס פרינצ'ורן. זהו המחקר הפורמלי הראשון של יצירות מאת מטופלים במוסדות פסיכיאטריים, שהתבסס על אוסף של אלפי דוגמאות ממוסדות אירופיים. הספר ואוסף האמנות זכו לתשומת לב רבה מצד אמני אוונגרד, ביניהם פול קלה, מקס ארנסט וגז'אן דבופה.