האנטילוקפרות הן טרף מושך בגלל משקלן ובשרן. על כן המבנה החברתי שלהן הוא עדר, שבו כל פרט ופרט עומד על המשמר ובוחן מדי פעם את הסביבה, גם תוך כדי אכילה. האנטילוקפרות מבחינות בתנועה ממרחק קילומטר ויותר. כשזה קורה, מרים הפרט שהבחין בטורף את זנבו. אחוריהם הלבנים משמשים כאזעקה, וכשמבחינה הלהקה בהתרעה היא פותחת בריצה מהירה.
הסיכון העיקרי לחייהן הוא הזאבים, מכיוון שגם הם מגיעים למהירויות מרשימות למרחקים ארוכים. אולם הזאב אינו יכול להתחרות בפרט בוגר, ויתרכז במקום בזקנים, בחולים ובעיקר בצעירים. כמו כל בעל פרסות, לומדים הצעירים ללכת ולרוץ תוך שעות אחדות בלבד מרגע לידתם ומשלב זה יהיו מוכנים לבריחה מטורפים - האנטילוקפרות מגיעות להישג מרשים אפילו בקנה מידה זה. אפילו בני שעות אחדות, שזה-לא-כבר למדו לעמוד על רגליהם, מגיעים עד לכ-60 קמ"ש למרחקים מרשימים ביחס לגילם. האנטילוקפרות גם מבצעות דילוגים גבוהים שמשמעותם נתונה במחלוקת.
הועלתה הסברה כי מהירות האנטילוקפרה האמריקנית התפתחה בעת שהיו באמריקה טורפים מהירים שנכחדו כבר, כגון הברדלס האמריקני, שהיה מהיר גם מהברדלס של היום. כיום אין לאנטילוקפרה טורפים המצליחים להשיג אותה, אלא אם הם טומנים לה מארב או תופסים פרטים חלשים וחולים.
היקף תפוצה.
בשנת 1920 הצטמצמה אוכלוסיית האנטילוקפרות עד לכ-13,000 פרטים. אך הגנה על שטחי הגידול והגבלת זכויות הציד גרמו להתאוששות באוכלוסייתם וכיום מספרם עומד על בין 500,000 ל-1,000,000 פרטים.
ג'ירף מנומר
ג'ירף מנומר או ג'ירף צפוני (שם מדעי: "Giraffa camelopardalis") הוא מין מהסוג ג'ירף שבעבר סווג כמין יחידי בסוגו אך פוצל לשלושה מינים. ג'ירף זה גדול וחי באזורים הצפוניים יחסית של אפריקה, בערבות עשב וסוואנות. הוא ניזון בעיקר מעלים של עץ השיטה בעזרת גובהו ולשונו הארוכה.
ישנם שלושה תת-מינים לג'ירף זה:
אייל מושק אלפיני
אייל מושק אלפיני או מושק אלפיני (שם מדעי: "Moschus chrysogaster"; קרוי גם אייל מושק טיבטי), מין יונק מעלה גירה בסוג אייל מושק. המושק האלפיני חי באזורים מיוערים וסבוכים על מורדות הרים כדוגמת ההימליה בסין העממית (כולל מזרח טיבט), ובצפון הודו, בהוטן ונפאל. שמו ניתן לו עקב כך שהוא חי בבתי הגידול באזור האקלים התת-אלפיני הקפוא. כדי לשרוד בסביבה קשה זו, פרוותו ארוכה וסמיכה, ורגליו חזקות ומאמונות בקפיצה בין הסלעים. צבע פרוותו הוא שילוב של אדמדם, כתמתם וצהבהב מחוספס, והרגליים והפנים בצבע אפרפר בהיר. יש לו מספר כתמים לבנים בצוואר. המושק האלפיני ניזון מדשא ועשבים אותם הוא מוצא, כמו גם משורשים וצמחים אחרים. לעיתים, בעת החורף, כשהאדמה מכוסה בשלג, חופר המושק האלפיני באדמה כדי להגיע לצמחים אכילים.
טורפיו העיקריים של המושק האלפיני הם נמר השלג, נמר ערפילי, דול מצוי, שועל מצוי ודלק צהוב-גרון.
אייל מושק שחור
אייל מושק שחור (שם מדעי: "Moschus fuscus") הוא מין בסוג אייל מושק. המושק השחור נפוץ בדרום מזרח אסיה ובמזרח הימלאיה: בסין, במיאנמר, בנפאל, בהודו ובבהוטן.
משקלו של המושק השחור הוא בין 10 ל-15 ק"ג ואורך גופו בין 70 ל-100 ס"מ. רגליהם האחוריות גדולות יותר מרגליהם הקדמיות והם בעלי יכולת ניתור. להם עיניים ואוזניים גדולות ומפותחות. גודלם של הזכרים ושל הנקבות דומה. להם שיער עבה שמקנה להם הגנה מהאקלים הקשה בהרים. לרוב צבע פרוותם הוא חום-שוקולד עד שחרחר והם כהים יותר משאר מיני איילי המושק. צבע פרוותם בהיר יותר באזור הבטן ועל הרגליים. מדי שנה הם משירים את שיערותיהם. הזכרים בעלי ניבים ארוכים המשמשים ללחימה.
ההיריון של נקבת המושק נמשך 185–195 ימים ובסופו מומלטים לרוב 1 או 2 ולדות במשקל של כחצי ק"ג. העופרים יונקים עד גיל 3 או 4 חודשים והם מגיעים לגודל של מושק בוגר בסביבות גיל חצי שנה. הם מגיעים לבגרות מינית בגיל 18 חודשים.
הם פעילים בעיקר בשחר, בין הערביים ובלילה. הריח ממלא תפקיד חשוב בתקשורת בין פרטים שמשתמשים בבלוטות ריח ובהפרשות להעברת מסרים.
המושק השחור הוא אוכל עשב ומעלה גירה.
מושק לקוגסטר
אייל מושק סיבירי
אייל מושק סיבירי או מושק סיבירי (שם מדעי: Moschus moschiferus) הוא מין של פרסתן בינוני בסוג אייל מושק. המושק הסיבירי נפוץ בצפון-מזרח אסיה במדינות: רוסיה, סין העממית, קוריאה הצפונית, קוריאה הדרומית, קזחסטן ומונגוליה. שמו בא לו עקב הימצאותו באזור סיביר.
המושק הסיבירי הוא הגדול שבאיילי המושק: אורך ראשו וגופו 86–100 סנטימטרים, גובהו בכתפיים 56–67 סנטימטרים, ומשקלו 10–17 קילוגרם. זנבו קצרצר ובאורך של 5 סנטימטרים ויש לו זוג ניבים בולטים מהשפה שארוכים יותר אצל הזכרים מאשר אצל הנקבות.
הפרווה של המושק הסיבירי עבה וארוכה ומותאמת לבית גידולו. צבעה אדמדם, חום שוקולד וכתמתם השזור ברצועות לבנות באזור הצוואר, והאזורים התחתונים נוטים להתכהות לשחור. לעופרים יש כתמים לבנים בשבועות הראשונים לחייהם בדומה לעופרי האיילים המאפשרים לאימהות שלהם להניחם במקום מסתור לזמן רב.
משך ההריון של נקבת המושק כ-160 ימים לאחריהם היא ממליטה עופר אחד או תאומים. מזונו של המושק הסיבירי כולל עשבים, טחבים וחזזיות הנפוצים במיוחד באקלים הקפוא שבו הוא חי. בית גידולו הוא בעיקר באזורים הרריים המיוערים בעצי מחט כדוגמת הטייגה הסיבירית.
המושק הסיבירי מאוים על ידי ציד הנעשה בעיקר עבור בלוטות המושק שלו,
איילון ג'אווני
איילון ג'אווני (שם מדעי: "Tragulus javanicus"), מין יונק ממשפחת האיילוניים. הוא נחשב לאחד ממכפילי פרסה הקטנים בעולם. הוא אנדמי לאי ג'אווה השייך לאינדונזיה, אך ייתכן שקיים גם על האי הסמוך באלי.
תיאור.
האיילון הג'אווני, כמו כל בני משפחת האיילוניים, הוא חסר קרניים, ובמקומן יש לזכרים ניבים עליונים גדולים. בניבים אלו משתמשים הזכרים במאבקיהם בזכרים אחרים. הנקבות הן חסרות מאפיין זה, וכן הן קטנות יותר מן הזכרים. אורכו של האיילון הג'אווני נע בין 45 ל-56 סנטימטרים, ואורך זנבם הוא חמישה סנטימטרים. משקלם נע בין קילוגרם אחד לשניים. צדו העליון של האיילון הוא חום - כתמתם, בעוד שצדו התחתון לבן. בנוסף, על הצוואר נמצאים מספר סימנים לבנים אנכיים. ראשם מחודד וגופם עגלגל. רגליהם דקות מאוד ביחס לגופם, וקוטרן הוא כקוטרו של עיפרון.
האיילונים הג'אווניים עשויים להזדווג בכל זמן בשנה. ההריון נמשך ארבעה חודשים וחצי, ובסופו ממליטה הנקבה ולד אחד. הוולדות מפותחים יחסית בעת לידתם, וכבר לאחר כמחצית השעה הם יכולים לעמוד על רגליהם. הם דומים לפרטים הבוגרים, למעט העובדה שהם חסרים את הניבים המאפיינים את הפרטים הבוגרים (אצל הזכרים). הוולדות נוטים להתחבא ולהיות מוסתרים. הם נגמלים מיניקה בגיל 10 - 13 שבועות, ומגיעים לבגרות מינית כאשר הם בני חמישה עד שישה חודשים. תוחלת חייהם היא 12 שנים.
בדומה לאיילוניים אחרים, האיילון הג'אווני הוא בעל חיים ביישן, והוא משתדל שלא להיראות. האיילונים הג'אווניים עשויים ליצור קבוצות משפחתיות המתבססות על קשרים מונוגמיים, אולם חלקם יחיו דווקא בגפם. הם פעילי לילה מובהקים. הזכרים מגלים התנהגות טריטוריאלית, ונוהגים לסמן את הטריטוריות שלהם באמצעות צואה ושתן וכן באמצעות הפרשה נוספת המופרשת מבלוטה הנמצאת על הסנטר שלהם. הזכר יגן על עצמו ועל בת זוגו על ידי רדיפה אחר יריביו או על ידי פגיעה בהם באמצעות ניביהם החדים. הם ירקעו בפרסותיהם כאשר ירגישו מאוימים, בקצב של שבע רקיעות לשנייה לערך. הטורפים הטבעיים של האיילון הג'אווני הם עופות וזוחלים גדולים.
תזונתו של האיילון הג'אווני כוללת עלים, שיחים ופירות שנפלו מעצים. בגני חיות, הם יאכלו גם חרקים בנוסף לתזונתם הרגילה בסביבתם הטבעית. מערכת העיכול שלהם כוללת שלושה מדורים: המסס (Rumen; המדור הראשון), בית הכוסות (Reticulum; המדור השני) וקיבת המיצים (Abomasum; המדור הרביעי). כבכל האיילוניים, המדור השלישי (קיבת העלעלים, Ormasum) אינו קיים. מערכת עיכול זו, אשר נמצאים בה חיידקים המסייעים בפירוק חומרים צמחיים קשים לפירוק (מאפיין הקיים במרבית מעלי הגירה), כמו תאית, מאפשרת להם לעכל מזונות קשים במיוחד לעיכול.
האיילון הג'אווני כשמו, נפוץ ביערות על האי ג'אווה בלבד, אך ייתכן שקיים גם באי הסמוך באלי. בית הגידול המועדף עליהם הוא יערות טרופיים, וניתן למצוא אותם מסביב לסלעים, עצים חלולים ובקרבת צמחייה צפופה הסמוכה למקור מים. באזורי תפוצתו הוא ניצוד למטרות שימוש בעורו, המשמש להכנת תיקים ומעילים. נוסף על סיבה זו, אוכלוסיות האיילון הג'אווני מאוימות גם בשל הרס של בתי גידול. הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב שימור שלו, והוא מסווג כמין חסר נתונים (DD).
איילון גדול
איילון גדול (שם מדעי: "Tragulus napu"; מכונה גם איילון מלאי גדול) הוא מין ממשפחת האיילוניים הנפוץ בתאילנד, בהודו סין, בסרי לנקה בחצי האי המלאי ובאינדונזיה, וכן באיים קטנים כמו סומטרה ובורנאו. שמו ניתן לו עקב היותו המין הגדול בסוג איילון. האיילונים הגדולים השתנו רק במעט במשך 30 מיליוני השנים האחרונות, ולכן הם נחשבים למאובנים חיים.
תיאור.