בשנת 1968, בעקבות חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה, נתבקש להצטרף לשירות הביטחון הכללי כמדריך ירי באקדח. בקרמן אימן את מאבטחי השירות בירי באקדח ובתרגולות לוחמה בטרור. בקרמן שאף לכך שמשימת חילוץ בני ערובה ממטוסים תוטל על מאבטחי השב"כ, אולם צה"ל התנגד. לבסוף כפשרה הוחלט שהמאבטחים יצורפו לכוח צה"ל במקרים אלו, כלוחמים בכוח הפורץ. בשנת 1972 מיסד וכונן את תחום הדרכת והכשרת המאבטחים. בין היתר פעלו חניכיו בסיכול מתקפת הטרור ב-18 בפברואר 1969 נגד מטוס "אל על", שהתכונן להמראה בנמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן ופעולת החילוץ של מטוס סבנה. בהמשך פיתח שיטת ירי אינסטינקטיבי באקדח, ואף כתב ספר בנושא עם אלכס אלירז, אבי תורת הקליעה בישראל.
ב-17 בדצמבר 1976 נפטר מהתקף לב, בו לקה במשרדו, לאחר יום אימונים.
חייו הפרטיים.
בקרמן היה נשוי לאסתר ואב לשניים.
דייב בקרמן
גל החום בשיקגו (1995)
גל החום של שיקגו 1995 מציין גל חום שנמשך כחמישה ימים בחודש יולי 1995 באזור המערב התיכון של ארצות הברית. טמפרטורת השיא הגיעה ל-41 מעלות צלזיוס. גל החום גרם למותם של 739 בני אדם לפחות בעיר שיקגו בלבד. זהו אחד האסונות הגדולים והקטלניים ביותר של התקופה המודרנית בארצות הברית.
מזג האוויר בחודש זה כלל טמפרטורות גבוהות במיוחד ואובך סמיך. בעקבות מזג אוויר זה, אלפי מכוניות נתקעו בדרכים, גשרי ברזל נחסמו, כבאים הזליפו מים על הגשרים כדי לקרר אותם ואירעו תקלות בפסי רכבת. באמצעי התקשורת המליצו להרבות בשתייה, להשתמש במיזוג אוויר ולא לערוך פעילות גופנית. אף גורם רשמי לא נתן הוראות ולא היה גוף שלקח אחריות על האירוע. ביום השני התמוטטה מערכת החשמל, אלפי אנשים נתקעו במעליות, אמבולנסים התעכבו במתן טיפול, מכבי האש התיזו מים על אוטובוסים של בתי ספר, כ-100,000 אנשים הצטופפו ברצועת החוף הקטנה של שיקגו.
בפרברים רבים פתחו את ברזי השריפה והתחילו להשפריץ וכתוצאה מזה ירד לחץ המים בעיר, המשטרה עצרה את האנשים שפתחו את הברזים, אך השוטרים הותקפו על ידי האזרחים.
ביומיים הראשונים הטמפרטורות ירדו בלילה, אך בלילה השלישי הטמפרטורה בלילה הייתה למעלה מ-27 מעלות והחלה תמותה בקרב התושבים. הפניות לחדרי המיון עלו ביחס לפניות היומיות ב-4000 פניות, רבות מהן בשל מכת חום.
מפילוח הנתונים ניתן לראות כי רוב הקורבנות היו קשישים ממרכז העיר, העניים שלא היו להם מערכות קירור בבית, הקשישים מהאזורים העניים שלא פתחו את החלונות בלילה מפחד מפני פשיעה.
אי חום עירוני - בשל ריכוז של בניינים גבוהים באזורים עניים, אין פיזור של חום בלילה ולכן הבניינים לא מתקררים.
מספר ימים לאחר גל החום ראש עיריית שיקגו מינה ועדת חקירה כדי ללמוד את ההיבטים האפידמיולוגים, הסוציולוגיים והמטאורולוגיים של התופעה.
רק&quot;ל
עודד וולנסקי
דריוש הראשון
דום פריניון
דום פריניון (בצרפתית: Dom Pérignon) הוא מותג איכות של שמפניה המיוצר על ידי בית השמפניה מואט א-שנדון, ומשמש גם כמוצר הדגל של אותו בית השמפניה. המשקה מכונה על שמו של נזיר בנדיקטיני בעל אותו השם, אשר תרם רבות לפיתוחו של משקה השמפניה, אך בניגוד למיתוסים הרווחים, לא הגה באופן אישי את שיטת ההכנה הייחודית של המשקה. שמפניית דום פריניון היא מאיכות גבוהה מאוד, המתבטאת בכך שהמשקה אינו מופק בשנות בציר חלשות, ובכך שכל הענבים המשמשים להכנת המשקה נבצרו בשנה ספציפית אחת.
היסטוריה.
דום פריניון (1638–1715) היה נזיר שחי במנזר במחוז מארן הנמצא בצפון-מזרח צרפת. הוא היה הראשון להשתמש בענבים באופן כזה ששיפר את איכות היין המופק מהם, והתגבר על המגבלויות השונות הקיימות בהם, וזאת בשנת 1670. דום פריניון הכניס לשימוש פקקי שעם אשר הוצמדו לבקבוקי המשקה באמצעות חוטי קנבוס הספוגים בשמן, כדי לשמור על המשקה טרי ומבעבע, וכמו כן השתמש בבקבוקים מזכוכית עבה יותר מאשר היה נהוג עד אז, ובכך התגבר על הבעיה של נטיית הבקבוקים להתפוצץ. משקה השמפניה בגרסתו כיין מבעבע החל לתפוס תאוצה רק במאה ה-19, מעל 100 שנה לאחר מותו של דום פריניון.
מכירות פומביות.
שמפניית דום פריניון נסחרת פעמים רבות במכירות פומביות של יינות. החל משנת 2004 הורגש גל מכירות במחירי שיא של יינות דום פריניון, שראשיתו במכירת אוסף פרטי של השמפניה בבית המכירות כריסטי'ס בניו יורק. אז נמכרו שלושה בקבוקים מבציר 1921 (הבציר הראשון של ייצור השמפניה) במחיר של 24,675 דולר. בשנת 2008, נרשמה גם כן מכירה היסטורית, כאשר שלושה יינות דום פריניון מבצירים 1966, 1973 ו- 1976 נמכרו עבור 93,260 דולר בהונג קונג, ושני בקבוקים נוספים של דום פריניון רוזה מבציר 1959 נמכרו עבור 84,700 דולר בניו יורק. עד אז, יוצרו 306 בקבוקים בלבד של דום פריניון רוזה בציר 1959, ואף אחד מהם מעולם לא נמכר. ב-17 באפריל 2010 נקבע על-פי הדיילי טלגרף שיא חדש למכירת יין בבריטניה, כאשר קונה שילם 35,000 לירות שטרלינג עבור בקבוק 'מתושלח' (6 ליטר) של שמפניית דום פריניון רוזה גולד מבציר 1996.
שר החוץ של האיחוד האירופי
הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית
הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית (בצרפתית: Gouvernement provisoire de la République française) הייתה הממשלה ששלטה בצרפת בין שחרור צרפת על ידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ונפילת משטר צרפת של וישי בשנת 1944 לבין הקמת הרפובליקה הצרפתית הרביעית בשנת 1946.
הקמת הממשלה הזמנית.
עם שחרור צרפת על ידי בעלות הברית, לא היה גוף שלטוני מוסמך שבידו ליטול את השלטון האזרחי. ממשלת צרפת של וישי הוכתמה בשיתוף פעולה עם הגרמנים, והייתה חשופה לטענתו של שארל דה גול כי כינונה לא היה חוקתי מלכתחילה. ראשיה - המרשל פטן ופייר לאוואל נסו לגרמניה. יש מאנשי הרפובליקה הצרפתית השלישית כגון הנשיא לשעבר אלבר לברן שטענו כי יש לקיים רציפות שלטונית עם מוסדותיה של הרפובליקה, אך היה ברור כי גם פתרון זה אינו ראוי. אנשי דה גול התאגדו לגוף המכונה צרפת החופשית שבתחילה הקים מעין ממשלה בשם "הוועד הלאומי" ולאחריה הרחיב את המסגרת כדי לכלול גם את תומכיו של הגנרל אנרי ז'ירו למסגרת בשם "Comité français de la Libération nationale". עם שובם של אנשים אלו לאדמת צרפת בעקבות צבאות בעלות הברית, ניתן היה לאחד כוחות עם הלוחמים בכיבוש הנאצי במסגרת הרזיסטאנס ולהקים ממשלה.
הבעיות שעמדו בפני הממשלה החדשה היו רבות. לאחר הכיבוש והלחימה העזה על שטחה, הייתה המדינה חרבה. היה צריך להקים את המוסדות מלכתחילה, לבסס את שיקום המדינה על בסיס כלכלי מוצק, לקבוע את הדרך בה ינהגו במשתפי הפעולה, לבסס יחסים עם מעצמות החוץ.
ב-11 בספטמבר 1944 כינס דה גול לראשונה את הממשלה שהרכיב, וב-12 בספטמבר 1944 כינס דה גול כנס בן 8,000 משתתפים בארמון שאיו בפריז, והציג את מדיניותו בפני הנוכחים.
המאזן הפוליטי וחלוקת הכוחות בממשלה.
הבחירות הראשונות בצרפת לאחר המלחמה היו בחירות מוניציפליות, שנערכו בשני סיבובים, ב-29 באפריל 1945 וב-13 במאי 1945. בבחירות אלו זכו שלוש מפלגות במרבית הקולות, התנועה הרפובליקנית העממית, מפלגה נוצרית דמוקרטית בעלת נטייה קתולית, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית והמפלגה הקומוניסטית של צרפת. תוצאות הבחירות נתפסו כניצחון של השמאל.
לאחר הבחירות המוניציפליות היה ברור כי יש לקיים בחירות כלליות, וכי מאזן הכוחות הפוליטי החדש חייב להשתקף בהרכב הממשלה. כן עלתה השאלה בדבר שיטת הממשל העתידית. האם תמשיך לחול חוקת הרפובליקה השלישית או שהאסיפה שתיבחר תהיה גם אספה מכוננת שתנסח חוקה חדשה. הבחירות התקיימו ב-21 באוקטובר 1945, ובהן התקיימה הצבעה בשתי קלפיות. באחת נבחרה האספה, ובשנייה ענו הבוחרים במשאל עם על השאלה האם להמשיך בהסדר החוקתי מימי הרפובליקה השלישית, או לנסח חוקה חדשה. לראשונה בתולדות צרפת הצביעו בבחירות אלו גם נשים. בבחירות השתתפו 85% מהבוחרים, 24 מיליון איש, מתוכם 13 מיליון נשים. בבחירות זכו הקומוניסטים בכרבע מן הקולות, 159 צירים, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית ב-142 צירים, והתנועה הרפובליקנית העממית ב-152 צירים. במשאל העם הוכרע כי האספה תהיה אספה מכוננת שתנסח חוקה חדשה לרפובליקה הרביעית. האספה הטילה על דה גול להרכיב ממשלה.
ב-21 בדצמבר 1945 הציג דה גול את ממשלתו, שכללה בפעם הראשונה גם קומוניסטים ובהם מוריס תורז כשר בלי תיק. אך ממשלה זו החזיקה מעמד כחודש אחד בלבד, וב-26 בינואר התפטר דה גול. הסיבה הרשמית שנתן הייתה כי הוא חפץ במשטר נשיאותי וההסדר החוקתי המתגבש נטה יותר לכיוון משטר פרלמנטרי. עם זאת פעלו גם גורמים נוספים - היו ויכוחים על התקציב, והייתה תחושה כי דרישותיו של דה גול במישור הבינלאומי אינן מתקבלות על ידי נציגי המעצמות הגדולות.
את מקומו של דה גול תפס הסוציאליסט פליקס גואן, ששימש בתפקידו עד יוני 1946. ממשלת גואן המשיכה לנסות ולנסח חוקה, ובסופו של דבר העמידה למשאל עם הצעה לחוקה שהייתה מבוססת על ממשלה הנסמכת על בית אחד, הבוחר בראש ממשלה על בסיס קואליציוני. במשאל עם שהתקיים ב-5 במאי 1946 נדחתה ההצעה ברוב קטן.