סגנון ציור יפני מרכזי הוא האוקיו-אה, שמשמעות שמו הוא "ציורי העולם הצף," וזהו שם כולל לתמונות שתיארו סצינות מרבעי השעשועים בתקופת אדו. אוקיו-אה כסגנון אמנותי מתייחס גם להדפסי עץ שנוצרו ביפן במאות השבע עשרה עד התשע עשרה. מכיוון שהדפסים אלה יוצרו בייצור המוני, הם זכו לפופולריות רבה, מפני שבני כל המעמדות יכלו להרשות לעצמם הדפס של ציור מפורסם.
קליגרפיה.
סגנון הכתיבה היצירתי, העושה שימוש במשיכות מכחול ובטכניקות מסוימות, משמש סגנון אמנותי בפני עצמו, וגם אמצעי להעברת מידע. בעוד שהטקסט עשוי להכיל משפטים, שירים, סיפורים או אפילו סימנית בודדת. סגנון הכתיבה וצורתה עשויים לשקף את תוכן הטקסט, לעיתים אפילו במרקם הדיו ובמהירות הכתיבה. ישנם מקרים בהם נדרש האמן לכתוב את הטקסט מאה פעמים עד לקבלת התוצאה הרצויה. אף על פי כן, נחשב תהליך הכתיבה כולו לאמנות, ולא רק התוצאה הסופית המתקבלת.
הקליגרפיה נקראת ביפן שוֹדוֹ (書道), שפירושו המילוי הוא "דרך הכתיבה," או שוּג'י (習字), שפירושו "לימוד אותיות".
פיסול.
הפיסול היפני החל מדמויות חרס בתקופת ג'ומון. במאה ה-5 החלו להגיע ליפן השפעות מדרך המשי, ולאחר מכן אף מסין.
פיסול יפני מסורתי עסק בעיקר באלים שונים של הבודהיזם. בעבר נהגו השלטונות להזמין פסלים על מנת להגביר את יוקרתם, וניתן לראות פסלים אלה כיום בקיוטו ובנארה, כשהדוגמה הבולטת לכך היא פסל בודהה מארד, הניצב במקדש טודאי-ג'י.
בנוסף לארד, עץ שימש באופן מסורתי חומר גלם, ואף שימש בפיסול. פסלי עץ יפנים זכו לרוב לציפוי ורנית או זהב.
קינטסוגי - בתחום הפיסול ניתן להזכיר את אומנות הקינטסוגי היפנית (באנגלית: Kintsugi) המבוססת על פילוסופיה שלפיה אין לזרוק דבר שבור, אלא לאחות אותו וליצור ממנו מחדש את השלם. השם (הלחם בסיסים של KIN = זהב ו-TSUGI= בניה) נוצר מכיוון שהיפנים מצאו דרך לאחות כלים שבורים באמצעות ערבוב של לכה עם מתכות יקרות כדוגמת זהב. לפיכך, ניתן יהיה לראות כלים וחפצי אמנות רבים שנדמים כשבורים ומודבקים חזרה בפסים זהובים.
איקבנה.
איקבנה היא אמנות סידור פרחים יפנית. בניגוד לסידור פרחים מערבי, המשתמש במספר רב של פרחים והמתמקד ביופי של צבעים, איקבנה מבוססת על סידור הכולל ענפים ועלים עם כמות קטנה של פרחים, ומתמקדת ביופי ומשמעות של קווים. בנוסף, הכלי הוא אחד מיסודות הקומפוזיציה וקובע במידה רבה את סגנון האיקבנה.
מקורה של איקבנה, אמנות מסורתית בת יותר מ-600 שנים, בפולחן בודהיסטי, וסידור הפרחים שימש תחילה לקישוט המזבח או כמנחה להגשה לרוחות המתים. יותר מאוחר, סידור פרחים החל להתנתק מתפקידו הדתי, והפך לתחביב של בני אצולה. לקראת המאה ה-15, הפכה האמנות פופולרית בקרב המעמדות הנמוכים יותר, והתחילו להתפתח בה חוקים וסגנונות. במהלך ההיסטוריה הסגנון השתנתה האיקבנה בהתאם לתקופה והופיעו סגנונות ובתי ספר חדשים, ובמאה ה-19 הפכה איקבנה מאומנות של גברים בלבד לאמנות שגם נשים יכלו לעסוק בו. היום, קיימים אלפי בתי ספר לאיקבנה, ו-15 מיליון בני אדם ביפן לבדה עוסקים באמנות.
אמנות הבמה.
ביפן ישנם ארבעה סגנונות תיאטרליים מסורתיים: נו, קבוקי, בונרקו וקיוגן. הנו מתאפיין בתנועות איטיות, מאופקות וסמליות ובשימוש במסכות, בתחפושות ובאביזרים נוספים. הצגות נו נמשכות זמן רב ולרוב ישובצו במהלכן קטעי תיאטרון קיוגן. הקיוגן הוא תיאטרון קומי, המספר סיפורים מחיי היום יום, בדומה לקומדיה דל'ארטה, שהתפתחה באיטליה.
ראשיתו של תיאטרון הקבוקי באיזומו נו אוקוני, נערת מקדש שינטו, שהחלה לערוך הופעות ריקוד-דרמה בסגנון חדש, על גדות הנהרות בקיוטו בראשית תקופת אדו. השחקניות נהגו למכור את גופן לאחר ההופעות, ואי סדר ציבורי נגרר אחר ההופעות. לפיכך אסרו הרשויות על נשים להופיע בהצגות קבוקי החל מ-1629, ואת מקומן תפסו גברים בלבד, שמילאו גם את התפקידים הנשיים. הצגות הקבוקי מתאפיינות בססגוניות רבה ובאיפור המתוחכם שעוטים השחקנים.
הבונרקו הוא סוג של תיאטרון בובות שצמח במקביל לקבוקי, ובין שתי הסוגות התפתח יחס של תחרות ושיתוף פעולה. בהצגות בונרקו נעשה שימוש בבובות גדולות יחסית, בגובה של 50 עד 120 סנטימטר, שנשלטות על ידי שלושה מפעילים, הנמצאים על הבמה. המופע מלווה בנגינת שמיסן, כלי מיתר יפני מסורתי, ובשירה.
אדריכלות.
לאדריכלות היפנית שורשים ארוכים, והיא באה לידי ביטוי לאורך ההיסטוריה של יפן. ההשפעה העיקרית על האדריכלות היפנית המסורתית הייתה האדריכלות הסינית, אך היפנים פיתחו מוטיבים רבים משלהם, ונתנו ביטוי לשונותם מהסינים. ניתן למצוא דוגמאות רבות לאדריכלות היפנית במקדשי שינטו, במקדשים בודהיסטים ובטירות ברחבי המדינה.
באופן מסורתי היו המבנים ביפן עשויים עץ, מוגבהים מהקרקע ובעלי תקרת סכך. שימוש בדלתות הזזה שנקראות פוסומה, איפשר מודולריות, ושינוי החללים במבנה לפי הצורך.
האדריכלים המודרניים טדאו אנדו ויושיו טניגוצ'י ידועים בסגנונם, המשלב בין האדריכלות היפנית המסורתית לבין האדריכלות המערבית המודרנית.
גנים.
אדריכלות גנים ביפן היא בעלת חשיבות רבה, ובדומה לאדריכלות מבנים, היא בעלת רקע היסטורי עשיר. הגנים היפנים מציגים נופים אידיאלים מוקטנים, לעיתים בצורה מופשטת. ישנם סוגים שונים של גנים יפנים, למשל גני זן, שנועדו למדיטציה, בהם מחליף חול לבן את המים; גנים קטנים ופשוטים, המשמשים תפאורה לבתי תה בהם נערך טקס תה יפני; גנים שנועדו לטיול והתבוננות בטבע, ועוד.
לבוש מסורתי.
הקימונו הוא תלבושתה הלאומית של יפן. בעבר ייצגה המילה "קימונו" את כל סוגי הביגוד והמלבושים. עם זאת, בעת החדשה נתייחדה משמעותה לזו של החלוק המהודר והטקסי המשמש בעיקרו את המין הנשי, אך גם גברים וטף.
חלוק הקימונו אינו חלוק-בית גרידא, כי אם מלבוש מפואר, בר-שימוש הן כלבוש רשמי והן בחיי היומיום. חלוק הקימונו אינו אלא כתונת בית ארוכה ועשויה משי, המעוצבת בצורת T ומאופיינת בצווארון ובשרוולים רחבים וארוכים, הנשמטים אף עד גובה הקרסוליים. על חלקו החיצוני של הקימונו ניתן לחזות בהדפסים ארוגים או צבועים, על פי נושא נבחר. עם זאת, גברים נוהגים ללבוש קימונו בעל צבעים כהים יותר ובעלי גון אחיד.
אובי הוא האבנט העליון שנלבש מעל לסגנונות שונים של לבוש יפני מסורתי. לעיתים נלבשים מספר אבנטים נוספים מתחת לאובי כדי להחזיק את הבגדים במקומם או כדי לחזק את הצורה של הגוף או של האבנט העליון. לעיתים נקשרו לאובי פריטים שימושיים, כגון קופסאות טבק או מקטרות בעזרת שרוך שנאחז באובי עם נצקה.
מרבית הגברים היפנים לובשים קימונו רק בביתם. כשהם נדרשים ללבוש משהו רשמי יותר, ניתן להוסיף לקימונו האקאמה והאורי, שהם חצאית רחבה ורפוייה ומעיל עליון, בהתאמה. ישנם סוגים נוספים של קימונו, כגון היוקאטה, שהוא קימונו פשוט יחסית ועשוי חומרים קלים, הנלבש בתקופת הקיץ.
הטאבי הם גרביים מסורתיים המגיעים עד הקרסול ובעלי הפרדה בין הבוהן לשאר האצבעות. הם נלבשים גם על ידי גברים וגם על ידי נשים, ביחד עם גטה וזורי, ופריטי הנעלה מסורתיים נוספים.
מטבח.
ביפן, המונח "מטבח יפני" מכוון למטבח יפני מסורתי בדומה למה שהיה קיים לפני סוף תקופת ההתבודדות של יפן משאר ארצות העולם בשנת 1868. במובן הרחב של המונח, הוא כולל כל סוג של אוכל ששיטות ההכנה שלו פותחו על ידי יפנים והפכו אותו לשלהם.
האוכל היפני הוא בדרך כלל שילוב של מספר מרכיבים, בדרך כלל אורז או אטריות, עם מרק ואוקזו - מנות העשויות מדגים, בשר, ירקות, טופו וכדומה - שמיועדים להוסיף טעם למנה. למנות אלה מוסיפים דאשי, מיסו ורוטב סויה המעניקים עוד נופך לטעמן. הן ידועות בהיותן מנות רזות ומלוחות.
מכיוון שיפן היא מדינת איים, תופסים מאכלי ים חלק מרכזי בתזונת היפנים. אלה, בשילוב עם אורז או איטריות, וחמוצים או ירקות מאודים, מהווים דיאטה בריאה בה רואים אחת הסיבות לתוחלת החיים הממוצעת הגבוהה ביפן.
ספורט.
בתקופה הפיאודלית של יפן, במהלכה נשלטה המדינה על ידי מעמד הסמוראים, ניתן דגש אל אימוני לחימה שחלקם התפתחו והפכו לאמנויות לחימה, שבעת המודרנית נקראות קוֹריוּ (古流). בין אמנויות לחימה אלה ניתן למצוא את הסומו, הג'ו ג'וטסו והקיודו, שנוצרו בתקופת אדו. בעקבות תהליכי המודרניזציה שעברו על יפן בעקבות רסטורציית מייג'י התפתחו חלק מאמנויות הלחימה האלה לענפי ספורט, הנקראים גנדאי בודו. ענפי ספורט אלה עדיין זוכים לפופולריות רבה במדינה.
ענפי ספורט מערביים הגיעו ליפן בתקופת מייג'י, וגם הם זוכים לאהדת היפנים. כדור בסיס הוא ענף הספורט הפופולרי ביותר ביפן כיום, ונבחרת כדור הבסיס הלאומית של יפן זכתה פעמיים באליפות העולם. גם הכדורגל זוכה לפופולריות רבה ביפן, בעיקר מאז ייסוד ליגת הכדורגל היפנית ב-1991. בנוסף לאלה, ישנם עוד ארגונים ספורטיביים מקצועיים-למחצה רבים, המארגנים תחרויות ספורט בענפים שונים. הספורט המוטורי דריפטינג הומצא ביפן בשנות ה-70.
תרבות פופולרית.
התרבות הפופולרית היפנית מגוונת מאוד, ומשקפת גם את ההיסטוריה המגוונת של מדינה. סרטים, תוכניות טלוויזיה, חוברות מאנגה, מוזיקה ומשחקי וידאו נוטים לשאוב השראה כלשהי מהמסורת היפנית, ורבים מהנושאים המוצגים בעולם הבידור עוסקים בתקופות היסטוריות של יפן. בסקר שערכה ממשלת יפן ב-1986 עולה שכ-80% מתושבי יפן מבלים כשעתיים וחצי ביום בצפייה בטלוויזיה, בהאזנה למוזיקה, או בקריאת מגזינים.