הדרך הוותיקה ביותר להצתת אש היא חיכוך בין שני עצים, אבני צור או פלדה, דרך בה משתמשים עד היום ומשמשת בסיס למצית ולגפרורים. בנוסף קיימות עוד שתי דרכים ותיקות להבערת אש. האחת היא שימוש בעדשה כדי לרכז את קרני השמש עד להדלקת אש. השנייה היא שימוש בבוכנת אש שבה דוחסים במהירות אוויר במזרק מתכת שתחתיתו חומר דליק. עליית הטמפרטורה כתוצאה מדחיסת האוויר מציתה את החומר.
כיום הדרך הנפוצה ביותר להצתת אש היא בגפרורים (מקלות עץ או קרטון) המצופים בקצה שלהם בזרחן וחמצן שעל ידי חיכוך שלהם על משטח מתאים, ניצתת אש.
עוד דרך נפוצה כיום להצתת אש היא במצית, המצית פועל על חיכוך של גלגל מאבן צור בברזל אשר יוצר ניצוץ אש המדליק דלק שיש בתוך המצית. כיום ישנם מציתים שבמקום גלגל מאבן צור ישנו גביש פיאזואלקטרי, כלומר במקום חומר שמגיב לחיכוך ישנו חומר המגיב ללחץ ביצירת זרם חשמלי שמובל אל קצה המצית ויוצר ניצוץ בין שני מוליכים חשופים, הניצוץ מדליק את הדלק. ניתן להצית אש על ידי "ערבוב" של חומרים כימיים שהריאקציה הכימית ביניהם אקסותרמית מספיק כדי להעלות את הטמפרטורה מעל טמפרטורת ההתלקחות. על רעיון זה התבססו כל הגפרורים הכימיים.
תהליך ההצתה בגפרור.
עד להמצאת הגפרור הייתה הבערת האש משימה לא פשוטה שדרשה מיומנות מיוחדת ומאמץ. בשנת 1827 המציאו באירופה את גפרור הזרחן – קיסם עץ שראשו מצופה בתערובת של זרחן לבן, שעווה, גופרית וחומרי דבק. כשהיו משפשפים את הגפרור בכל משטח, הזרחן היה נדלק ומצית את כל שאר החומרים, כולל הקיסם. אולם לגפרור זה היו שני חסרונות גדולים. ראשית, הוא היה נדלק מכל שפשוף בכל משטח אחר, כך שלפעמים היה נדלק מעצמו אפילו בתוך הקופסה עקב החיכוך בגפרורים אחרים. ושנית, הזרחן הלבן שבו השתמשו הוא חומר רעיל ביותר. די בכמות של 0.1 גרם זרחן לבן כדי להרוג אדם בוגר. זרחן מגיב בצורה מתונה עם החמצן שבאוויר אפילו בטמפרטורת החדר (לכן הוא זורח בחושך), ומתלקח לחלוטין כבר ב-34 מעלות צלזיוס. שלושים שנה מאוחר יותר, בסביבות אמצע המאה ה-19, הופיעו לראשונה בשוודיה גפרורים לא מסוכנים שלא כללו זרחן לבן בכלל. גפרורים אלה, שמכונים גם "גפרורי ביטחון" (Safety matches) הם הגפרורים שבהם אנו משתמשים היום. במקום זרחן לבן הם מכילים זרחן אדום – שהועבר מראש הגפרור למשטח השפשוף של הקופסה ובכל מקרה אינו רעיל. ברגע שהתהליך מתחיל נוצרת אש שמספקת את האנרגיה להמשך התהליך ולהבערת קיסם העץ. ספק האנרגיה להדלקת הגפרור הוא השפשוף של ראש הגפרור במשטח שעל הקופסה - חיכוך היוצר את אחד המרכיבים להם האש זקוקה, חום. בנוסף לחום האש זקוקה גם לחומר בעירה ולחמצן.
האוניברסיטה הקתולית של הלב הקדוש
האוניברסיטה הקתולית של הלב הקדוש (באיטלקית: Università Cattolica del Sacro Cuore) היא אוניברסיטה פרטית הממוקמת במילאנו שבאיטליה. האוניברסיטה הוקמה ב-1921, ונחשבת לאחת
מהאוניברסיטאות הפרטיות הגדולות באירופה. בנוסף לקמפוס המרכזי במילאנו, ישנן שלוחות של האוניברסיטה גם בערים רומא, ברשה, פיאצ'נצה, קרמונה וקמפובאסו.
בתי ספר.
לאוניברסיטה הקתולית של מילאנו 14 בתי ספר בתחומים שונים:
הפוליקליניקה האוניברסיטאית אגוסטינו ג'מלי.
הפוליקליניקה האוניברסיטאית אגוסטינו ג'מלי הוא בית חולים בתפוסה של 1,850 מיטות, הממוקם ברומא ומשמש גם כבית הספר לרפואה של האוניברסיטה הקתולית של הלב הקדוש. אגוסטינו ג'מלי (באיטלקית: Agostino Gemelli, 1878-1959) היה מנדיקנט פרנציסקני, רופא ופסיכולוג, אשר כיהן כרקטור הראשון של האוניברסיטה הקתולית וב-1961 ייסד את בית החולים ברומא.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני טופל בבית החולים לאחר שנפצע קשה בניסיון ההתנקשות בחייו ב-1981.
שוש וייץ
שושנה (שוש) וייץ (1 בפברואר 1939 – 24 בספטמבר 2000) הייתה ד"ר לתיאטרון, חוקרת ומבקרת תרבות ותיאטרון.
ביוגרפיה.
וייץ נולדה ב-1 בפברואר 1939. למדה הוראה, לימדה בעפולה ולאחר מכן הייתה שנים רבות מורה ומרצה לתיאטרון בסמינר הקיבוצים, באוניברסיטת תל אביב ובתיכון חדש. פרסמה טורי ביקורת בעיתון "ידיעות אחרונות" והייתה מבקרת התיאטרון של קול ישראל. בשנת 1976 קיבלה תואר שני מאוניברסיטת תל אביב, (עבודה הגמר הייתה בנושא "דרכי הכנה לקראת הצגות תיאטרון") נושא עבודת הדוקטור שלה, שאותה הגישה ב-1980, היה מחזותיו של חנוך לוין.
וייץ הקימה את מרכז המידע לתרבות ישראלית במשרד החינוך ופרסמה מאמרים ומחקרים על הרגלי צריכת התרבות בישראל.
בתה (ילידת 1959) היא העורכת ובמאית הטלוויזיה ענת זלצר. בנה הוא המלחין והמוזיקאי ערן וייץ. בשנת 1992 נדרס בנה השני, אסף, למוות בתאונת דרכים בגיל 16, דבר שהוביל להסתגרותה.
וייץ נפטרה בסתיו 2000 ממחלת הסרטן, בת 61 במותה. נקברה בבית העלמין קריית שאול.
פאול באומגרטנר
פאול באומגרטנר (בגרמנית: Paul Baumgartner 21 ביולי 1903 - 19 באוקטובר 1976) היה פסנתרן שווייצרי.
חייו.
באומגרטנר נולד באלשטטן שבשווייץ. הוא למד פסנתר והלחנה אצל ואלטר בראונפלס בבית הספר הגבוה למוזיקה ותיאטרון במינכן ואצל אדוארד ארדמן בקלן, שם גם לימד בהמשך. עם עליית הנאצים לשלטון חזר לשווייץ והשתקע בבזל, שם לימד בקונסרבטוריון.
באומגרטנר היה פסנתרן מעולה, מן הבאים בחוג מקורביו של הצ'לן פבלו קזאלס, וניגן בפסטיבל קזאלס הראשון. עם זאת, כיום הוא זכור בעיקר כמורה, שמנה בין תלמידיו את אלפרד ברנדל, קרל אנגל, אריה ורדי והמנצח גינתר ואנד.
בשנת 1962 קיבל באומגרטנר את פרס האמנות של העיר סנט גאלן.
הוא מת ב-1976 בלוקרנו שבשווייץ.
שושנה וייץ
שוש ויץ
שושנה ויץ
קרן בת שבע דה רוטשילד
קרן בת שבע דה רוטשילד היא קרן למחקר מדעי. יעדיה הם לקדם את המדע בישראל למען תושבי ישראל. הנהלת הקרן מונה חמישה חברים, ואת "פעילותה המדעית מכוון חבר יועצים המורכב ממדענים ישראלים בכמה תחומי דעת. נשיא הקרן הוא נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים". הקרן הוקמה על ידי הברונית בת שבע דה רוטשילד, לאחר שנוכחה לדעת בצורך בקרן מחקר מדעי בישראל, בעקבות מפגשים ושיחות שקיימה עם פרופ' אפרים קציר ומדענים ישראלים נוספים, בביקוריה בישראל בשנות החמישים של המאה ה-20. דה רוטשילד ייסדה את "קרן בת שבע דה רוטשילד" כ"קרן פרטית שמורה" בניו יורק בשנת 1958. בשנת 1965 נרשמה הקרן גם בישראל. ובשנת 1993 העבירה דה רוטשילד את הקרן לניהולה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בראשית המאה ה-21, תומכת הקרן במגוון תחומי מחקר, כגון מחקר מחקר רפואי, מחקר גנום האדם, השפעות קרינה ומחקר כדור הארץ.
הקרן תומכת גם בתוכניות מפגשי מדענים בישראל, הקרויות על שמה, בהם: "סמינרי בת שבע" ו"סדנאות בת שבע"; בהזמנת מדענים מחוץ לארץ להרצות בארץ בתוכנית "עמיתי בת שבע"; וב"מלגות אהרן ואפרים קציר" למדענים במכון ויצמן.
Stateless
קארינה קאפור
קארינה קאפור (करीना कपूर, נולדה ב-21 בספטמבר 1980) היא שחקנית הודית שמופיעה בסרטי בוליווד. קאפור נולדה במומביי שבהודו, בת למשפחת קאפור. היא בתם של השחקנים בביטה (Babita) ורנדהיר קאפור, אחותה של קאריסמה קאפור ונכדתו של ראג' קאפור.
בשנת 2001 השתתפה קאפור בסרט "Kabhi Khushi Kabhie Gham..." לצדו של ריטיק רושאן, שזכה להצלחה רבה בהודו ומחוצה לה. והוא אחד מההצלחות המסחריות הגדולות ביותר שלה עד היום. לאחר שקבלה ביקורות שליליות לשורה של תפקידים, קאפור קבלה תפקידים תובעניים כדי להציג גמישות רבה יותר כשחקנית. התיאור של עובדת סקס ב-2004 בסרט "Cameli" התברר כנקודת המפנה בקריירה שלה, והיא המשיכה בהופעותיה בסרט "Dev" שזכה לשבחי הביקורת בשנת 2004, ובסרט "Omkara" בשנת 2006.
בשנת 2009 גילמה את סים בקומדיה הרומנטית "אהבה מדהימה" לצידו של אקשאיי קומאר, וכן גילמה את פיה בסרט המצליח "שלושה אידיוטים" של אביג'אט ג'ושי.
סלופ
סְלוּפּ (באנגלית: sloop; מהולנדית: sloep או מצרפתית: chaloupe) הוא סוג של סירה או ספינת מפרשים בעלת תורן יחיד ומעטה אורכי, הכולל מפרש ראשי ומפרש קדמה אחד. קאטר, לשם השוואה, מניף מפרש ראשי ושני חלוצים לפחות, ותורנו מותקן קרוב יותר לירכתיים מאשר בסלופ.
מערך המעטה הנפוץ ביותר של מפרשיות כיום הוא מערך סלופ-ברמודה (Bermuda sloop) או בקיצור מערך ברמודי (Bermuda rig). מפרשית מסוג סלופ בת ימינו מניפה מפרש ראשי עם מנור ומפרש קדמה ללא מנור (חלוץ או חלוץ גנואה).
אוגר סיני
אוגר סיני (שם מדעי: Cricetulus griseus) הוא בעל חיים ממין אוגר ומקורו במדברים הצפוניים של סין ומונגוליה.
תיאור.
אורכו של האוגר הסיני הבוגר נע בין 82 עד 127 מ״מ (אורך הזנב 20–33 מ"מ). משקלו בלידה כ-1.7 גרם, ובבגרות בין 35—40 גרם. האוגר הסיני חי בממוצע 2–3 שנים.
גופו של האוגר הסיני, בהשוואה למיני האוגרים האחרים ארוך ודק וזנבו ארוך יחסית לאוגרים אחרים. אשכיהם של הזכרים גדולים יחסית, ולכן בדרך כלל מגדלים כחיות מחמד רק את הנקבות והזכרים משמשים בעיקר לרבייה ומחקר.
הצבע של אוגרי הבר הוא חום עם פס שחור במורד עמוד השדרה וגוונים שחורים ואפורים עם בטן לבנה. גוונים אלו, בשילוב עם המבנה הגמיש שלהם והזנב ארוך, גורמים להם להיראות "עכבריים" לעיניים מסוימות, ולמעשה, הם חברים בקבוצה שנקראת אוגרי עכברוש. חוץ מאוגרי הבר, זן נוסף הוא האוגר הלבן המנוקד הסיני, אשר לעיתים קרובות הוא אפרפר-לבן כולו, עם פס כהה בודד על הגב שלו.
מזגם יכול להיות די מרושע, אך הטיפול בהם קל מאוד; אחת מהתכונות החביבות עליהם היא היצמדות לאצבע עם ארבע רגליהם כמו עכבר קציר על גבעול תירס. אוגרים סיניים יכולים להיות די עצבניים בצעירותם, וכשמתבגרים ונעשים יותר ממושמעים, הם יכולים להיות עדינים יותר עם אופי חברותי.