באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר 2012 זכתה רומנו ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:31.01 דקות, לפני אוסטרליה (3:32.90 דקות) ודנמרק (3:33.51 דקות) כשחיינית ראשונה היא שחתה בתוצאה של 52.86 שניות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:39.25 דקות, לפני רוסיה (7:42.77 דקות) וסין (7:43.26 דקות) כשחיינית ראשונה היא שחתה בתוצאה של 1:56.03 דקות. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.48 דקות, אחרי בריטה שטפן מגרמניה (52.31 דקות9 ולפני טאנג יי מסין (52.73 דקות) ומדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:51.43 דקות, אחרי דנמרק (3:49.87 דקות) ואוסטרליה (3:50.88 דקות), את סגנון החופשי היא שחתה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 51.90 שניות, התוצאה המהירה באליפות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 12 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.46 שניות, במקום 17 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.87 דקות ובמקום 21 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.94 שניות.
אלופת עולם.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה ספרד בשנת 2013 זכתה רומנו בשתי מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם מליסה פרנקלין, נטלי קוגלין ושנון ורילנד בשיא אמריקה חדש של 3:32.31 דקות, לפני אוסטרליה שקבעה שיא אוקיאניה חדש של 3:32.43 דקות והולנד (3:35.77 דקות), כשחיינית רביעית היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.60 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם מליסה פרנקלין, ג'סיקה הארדי ודנה ולמר בתוצאה של 3:53.23 דקות, לפני אוסטרליה (3:55.22 דקות) ורוסיה (3:56.47 דקות).
קמפהנג פט
קמפהנג פט הייתה אחת משלוש הערים המרכזיות של ממלכת סוקהוטהאי, הממלכה הראשונה בסיאם, במאה ה-13 וה14.
רקע.
תחילתה של האומה התאית היה במאה ה-12, עם נדידתו של עם מיונאן שבסין אל האזורים הצפוניים של האימפריה החמרית, ששלטה באותה תקופה על רוב דרום-מזרח אסיה. עם זה נקרא ת'אי, "אנשים חופשיים". אחד מנסיכיו נישא לאשה חמרית, ולאחר מכן התקומם כנגד השלטון החמרי המרכזי ויצר את הממלכה הסיאמית הראשונה. ממלכה זו נקראה ממלכת סוקהוטהאי, על שם בירתה. בנו השני של מייסד הממלכה, ראמחאמהאנג (Ramkhamhaeng, ראם החזק; בערך 1280–1318), היה אחד מן השליטים החשובים בתולדות תאילנד העתיקה. הוא הרחיב את גבולות ממלכתו בשורה של מלחמות, שהסתיימו בניצחונו; ובתחום החברתי, הוא ייסד ארגונים צבאיים וחברתיים, שנבנו על פי המבנים הארגוניים שהיו קיימים באימפריה החמרית. הוא הנחיל את כתב הקמר העתיק, וכן הקפדה רבה על שמירת הבודהיזם.
שלושת מרכזיה של הממלכה החדשה היו סוקהוטהאי, עיר הבירה; סי סצ'נלאי, וקמפהנג פט. סגנון הבנייה שנוצר בערים אלה היה תוצר של השפעות תרבותיות שונות, שהוטמעו בסגנון החדש. המבנים שהתאפיינו בסגנון זה נבנו מלבנים ועוטרו בקישוטי טיח ועץ; העיטורים השונים מגוונים מאוד, ומעידים על השפעה חמרית או ציילונית.
קמפהנג פט.
העיר העתיקה קמפהנג פט נמצאת בגדה המזרחית של הנהר פינג, כ-360 קילומטרים מצפון לבנגקוק. ממצאים ארכאולוגיים מעידים שהעיר הייתה מיושבת עוד בזמנים פרהיסטוריים, אך מניחים שהעיר הנוכחית הוקמה במהלך שלטונו של המלך לי ת'אי משושלת סוקהוטהאי (1347–1371). העיר נקראה לפני כן מואנג צ'ה קאנג ראו ונא קון צ'ום, והייתה אחת הערים החשובות בממלכת סוקהוטהאי מן המאה ה-13 ועד המאה ה-15.
העיר הייתה בנויה כטרפז, במקביל לנהר; הצלעות הארוכות, מצפון ומדרום, היו באורך 2,200 ו-2,000 מטרים, בהתאמה, והצלעות הקצרות, ממזרח וממערב, היו באורך 500 ו-250 מטרים, בהתאמה. מיקומה האסטרטגי של העיר הביא להקפתה בחומות, שהיו במקור סוללות עפר מוקפות בחפיר, אך בשלב מאוחר יותר נבנו מחימר, ולמיגונה בביצורים, שערים ומגדלי שמירה. מיקומה של העיר במישור הביא לגישה נוחה, ולפריחת המסחר.
בלב העיר היו שני מקדשים בודהיסטיים חשובים, ואט פרא קאו (Wat Phra Kaeo) וואט פרא ת'אט (Wat Phra That). מבנים חשובים נוספים הם הארמון העתיק, סא מון, ומקדש שיווה. ואט פרא קאו מקיף קבוצה של מונמנטים עתיקים, המסודרים כמלבן. המקדש השני בגודלו, ואט פרא ת'אט, נמצא ממזרח לואט פרא קאו. במרכזו נמצאת פגודה הבנויה מאבן חול ולבנים, ומוקפת בחומה מאבני חול עם שער בכל צד.
שרידי קמפהנג פט ההיסטורית הוגדרו כפארק לאומי בתאילנד ב-1983, ושימורם מופקד בידי הממשלה בסיוע אונסק"ו. הפארק ההיסטורי קמפהנג פט הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1991, יחד עם הפארקים ההיסטוריים סוקהוטהאי וסי סצ'נלאי.
סימן השאקה
סימן השאקה, הידוע גם בשם "היה רגוע" (אנגלית: "Hang Loose"), הוא מחווה גופנית המתבצעת באמצעות יד אחת. היא נפוצה בעיקר באיי הוואי בארצות הברית, אך ניתן לראותה לרוב כברכה אילמת, המקובלת בין גולשי גלים וגולשי רוח ובעיקר בקרב הצוללים בכל העולם.
סימן השאקה נוצר על ידי כף היד, כשהאגודל והזרת נמתחים לצדדים בכיוונים הפוכים, ושלוש האצבעות האחרות מכופפות כלפי פנים כף היד. לעיתים, מסובבים את היד סביב צירה הלוך וחזור, לצורך הדגשה.
מקור המחווה.
אין ודאות באשר למקורו של הסימן. הסבר אחד גורס, שתנוחת האצבעות נוצרה כאשר תושבים מקומיים ענדו "לאי" , שהיא שרשרת של פרחים, על כתפי אורחיהם, כסימן לאווירת האלוהה המקומית; כדי להשחיל את השרשרת מעבר לראש האורח ביד אחת, שימשו שלוש האצבעות המרכזיות לאחיזת השרשרת, ואילו האגודל והזרת נפסקו לצדדים כדי להרחיב את טבעת הזר.
על פי גרסה אחרת, דייג מקומי בשם האמאנא קאלילי, שאיבד את שלוש אצבעות כף ידו בתאונת עבודה, נהג לנפנף בידו ובה אגודל וזרת בלבד; ילדים שחיקו את תנועתו יצרו את ה"שאקה". גרסאות אחרות טוענות שמתיישבים ספרדים יצרו את התנועה כהזמנה למשקה; וגרסה אכזרית במיוחד טוענת, שאחד מראשוני גולשי הגלים נופף בידו לעזרה בתנועה דומה לסימן השאקה, אחרי שכריש נגס באצבעותיו האמצעיות.
הסימן החל להיות נפוץ לראשונה בהוואי בשנות השישים בקרב גולשים בים, ובמסגרת תרבות הגלישה, ולאחר מכן חדר לתרבות הכללית ונעשה לסימן נפוץ של ידידות באיי הוואי.
משמעות הסימן.
תושבי מדינת הוואי בארצות הברית נוהגים להשתמש בסימן השאקה כהמחשה לרוח האלוהה, כלומר כאות לידידות ולאחווה בין הגזעים השונים (לבנים, פולינזים, סינים ועוד) המתגוררים באיים. על כן אין לסימן תרגום מילולי מדויק. בהתאם להקשר, הסימן יכול לבטא הבעת תודה, קריאת "שלום", או סתם נפנוף לברכה.
מחוץ להוואי, הסימן נפוץ גם בקרב ספורטאי גלישה אווירית בארצות הברית, וכן בחופי ברזיל; אך הוא מוכר בקרב חובבי ספורט אתגרי בכל העולם.
משמעויות אחרות ברחבי העולם.
רצוי לדעת, שבהקשרים אחרים, או בתרבויות אחרות מאשר במערב, ביצוע סימן זהה בידיים עשוי להתפרש באופן שונה לחלוטין:
יוסף קיסטר
יוסף (יוסי) קיסטר (נולד ב-15 באוגוסט 1944) הוא חוקר תולדות כוח המגן העברי בתקופת המנדט והארגונים: אצ"ל ולח"י ועורך. עמד בראש מוזיאוני האצ"ל במשרד הביטחון.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב. למד ב"תיכון גאולה" וב"תיכון ריאלי טכני מונטיפיורי" בתל אביב. שירת בגדוד 12 "ברק" בחטיבת גולני בצה"ל. בוגר ומוסמך של אוניברסיטת תל אביב בחוגים היסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל. שימש כמורה להיסטוריה ב"כפר הנוער ע"ש יוהנה ז'בוטינסקי" בבאר יעקב בשנים 1972-1971, 1975-1974. היה שליח מטעם "מחלקת הנוער והחלוץ" של הסוכנות היהודית בצרפת ובלגיה בשנים 1973–1974. כיהן כמנהל מדור בתי הספר של עיריית ראשון לציון, מזכיר התחנה הפסיכולוגית העירונית ומנהל היחידה לחינוך מבוגרים בשנים 1975-1978, ודובר ועורך "תכלת-לבן", ביטאון סיעת תכלת לבן (הליכוד) בהסתדרות הכללית בשנים 1978- 1982.
התמנה כמנהל מוזיאון ז'בוטינסקי בשנים 1982-1992, מנהל מוזיאון האצ"ל בתש"ח ע"ש עמיחי פאגלין בשנים 1992-1994, מנהל מוזיאון האצ"ל בשנים 1994-2011, והחל משנת 1998 ניהל את שני המוזיאונים של האצ"ל במשרד הביטחון. משנת 2011 עובד במחקר במכון ז'בוטינסקי בתל אביב.
פרסם מאמרים וספרים בנושאי התמחותו. הוא ערך את העיתונים: "ידיעות ראשוניות", ביטאון עיריית ראשון לציון (1976–1978), "תכלת לבן", ביטאון סיעת תכלת לבן (הליכוד) בהסתדרות הכללית, "בארץ ישראל" - ירחון הליכוד (1985- 1989), ו"קירות מדברים", ביטאון יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון. הוא יושב ראש מועצת מערכת כתב העת "האומה", בו פרסם מאמרים רבים.
קישורים חיצוניים.
סאווראן
סאווראן (באוקראינית וברוסית: Саврань) היא עיירה בדרום מערב אוקראינה, במחוז אודסה, כ-200 קילומטר צפונית לעיר אודסה. בעיירה 6,342 תושבים (נכון לשנת 2017).
מוצאה של חסידות סאווראן הוא מעיירה זו, שהתקיימה בה בעבר קהילה יהודית משמעותית: במפקד של 1900 נמנו בה 3,918 יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-3,400 יהודים, כמחצית מתושביה. בשנת 1920 נערכו בעיירה מספר פוגרומים, בהם נרצחו יהודים.
ב-20 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובחודש ספטמבר שלאחר מכן הועברה לתחום טרנסניסטריה הרומנית. בחודש נובמבר שלאחר מכן, גורשו יהודי העיירה למחנה עבודה במחוז ויניצה, שם רבים מהם נספו.
כ-150 יהודים ששבו לעיירה רוכזו בגטו שהוקם בה, אליו הובאו בהמשך יהודים נוספים, ואשר מעת לעת נכנסו לשטחו אוקראינים, והתעללו ביושביו. עם שחרור העיר בידי הצבא האדום ב-27 במרץ 1944 נותרו בסאווראן יהודים בודדים.
שבע מתשע