סכיזופרניה מסווגת כהפרעה פסיכוטית, אך התופעות הפסיכוטיות אינן קבועות ולעיתים נעלמות תוך כדי טיפול.
היסטוריה.
מימי קדם ועד לשלהי המאה ה־19 וראשית המאה ה־20 לא הייתה קיימת הבחנה ברורה בין מקרים של מצבים פסיכוטיים שונים: מאניה פסיכוטית, דיכאון פסיכוטי, הביטויים הפסיכוטיים של סכיזופרניה, מצבים פראנואידיים, פסיכוזה על רקע שיטיון או קיהיון (דמנציה) או של הרעלות ופגיעות מוחיות "אורגניות" גסות אחרות ("השיתוק המוחי המתקדם" שבעגבת, אפילפסיה טמפורלית) וכו'. המצבים הפסיכוטיים נכנסו בדרך כלל לקטגוריה של "שיגעון". תיאורים של מצבים פסיכוטיים שיכלו להיות גם על רקע סכיזופרני הופיעו בכתבים מצריים עתיקים (למשל פפירוס אברס) ובספרים של רופאים יוונים מימי קדם (למשל ארטאוס מקפדוקיה). בימי הביניים תוארו על ידי רופאים מוסלמים כמו אבן סינא.
ב־1672 תיאר הרופא האנגלי תומאס ויליס (1621–1675) בספרו "De Anima Brutorum" ("על הנשמה האנימלית") תמונה קלינית שהלמה בערך את זו של אדם עם סכיזופרניה. היה מדובר בצעיר שהיה בריא ותיפקד בצורה טובה מאוד עד שללא כל לחץ חיצוני נראה לעין התחיל להידרדר מבחינת התפקוד האינטלקטואלי והכוחות הנפשיים. משנת 1797 נשאר לנו תיאור המקרה של ג'יימס טילי מתיוס, סוכן מכירות שאושפז בכפייה ושתסמיני מחלתו דמו לאלו של סכיזופרניה פרנואידית. דוחותיו של פיליפ פינל שפורסמו בשנת 1809 היוו תרומה נוספת להכרת ההפרעה. בשנת 1853 היה זה בנדיקט אוגוסטן מורל מצרפת שתיאר את התסמונת הפסיכוטית המתמשכת הפוגעת במתבגרים ובבוגרים צעירים ושנקראה על ידו "קהיון מוקדם" (démence précoce).
מאוחר יותר קארל קאהלבאום התייחס בשם "הבפרניה" להפרעה דומה לזו שתיאר מורל ואוואלד הקר כתב על מקרה של קטטוניה. ב־1891 תיאר ארנולד פיק מקרה בעל תסמינים פסיכוטיים הדומים ל"הבפרניה" ולהפרעה שתוארה על ידי מורל, ואף הוא קרא להפרעה זו "שיטיון מוקדם" (בלטינית: Dementia praecox, דמנציה פרקוקס, "קהיון מוקדם"). מושג זה, שתורגם בעבר לעברית גם כ"שטיון הבחרות" (כלומר, השיטיון של הגיל הצעיר), התפרסם לאחר שהפסיכיאטר הגרמני אמיל קרפלין השתמש בו כשתיאר בצורה יסודית את ההפרעה (ב־1893 וב־1896) וקבע שהיא שונה מה"מניה־דפרסיה", מידרדרת במהירות ובדרך כלל לא ניתן להחלים ממנה. מאוחר יותר (1913, 1920) הביע הסתייגויות מסוימות מהפרוגנוזה הראשונית שלו בכל הנוגע לאפשרויות ההחלמה מההפרעה.
המונח "דמנציה פרקוקס" נזנח בהמשך לטובת המונח "סכיזופרניה" שנטבע בידי הפסיכיאטר השווייצרי אויגן בלוילר, בשנת 1911. הוא זיהה כי מצב זה אינו בגדר שיטיון וייחד לו שם נבדל – תחדיש, שאותו הלחים מן השורשים היווניים σχίζειν ("סכיזיין", לשסע) ו־φρήν ("פרֶן", נפש). באמצעות השם, שמשמעותו היא "נפש שסועה", ביקש לבטא את השסע, אי ההתאמה בין החשיבה, הרגש וההתנהגות והתרופפות האסוציאציות המחשבתיות, שהבחין אצל מי שלקו בהפרעה. בלוילר דיבר למעשה על "קבוצת הסכיזופרניות", כלומר קבוצה של הפרעות פסיכוטיות בעלות מהלך רצוף או בשלבים, המתאפיין ב"שסע" בין תפקודים נפשיים שונים. הוא תיאר ארבע תכונות סימפטומטיות "ראשוניות" הידועות כארבע "א": הפרעות באסוציאציות של המחשבות, הפרעה ברגש (אפקט), "אמביוולנציה" (קיום בו זמנית של רגשות מנוגדים כלפי מישהו או משהו) ונטייה "אוטיסטית" (היכנסות בתוך עצמו וניתוק מהמציאות). פרט להפרעות יסודיות אלה, קיימות לפי תיאורו של בלוילר, גם "תופעות משניות" (לא ספציפיות לסכיזופרניה) שהן פסיכוטיות מובהקות כמו הזיות ומחשבות שווא.
תרומה חשובה נוספת לחקר הקליני של ההפרעה תרם הפסיכיאטר הגרמני קורט שניידר שהתרשם שבמצבים הפסיכוטיים המופיעים אצל חולי סכיזופרניה קיימות תופעות שהוא החשיבן כאופייניות. הוא קרא להן "תסמינים מדרגה ראשונה" (1959) הם ידועים כעת כ"תסמינים שניינדריאניים", לפי שמו.
דוגמאות של תסמינים כאלה הן ההרגשה שהמחשבות הוכנסו למוח או נגנבו ממנו, הרגשה של שקיפות שבה כל המחשבות והרגשות חשופים בפני אחרים, הרגשה שגורמים חיצוניים יכולים לשלוט עליהן, הזיות בצורת קולות המעירים הערות על מחשבות או התנהגויות של האדם וכו'.
מאוחר יותר קרפנטר ואחרים הראו שאף אחת מהתופעות האלה אינה ייחודית לסכיזופרניה, הן יכולות להופיע גם במאניה, אם כי בשכיחות פחותה יותר.
ב־1918 הופיעה ההפרעה במדריך הדיאגנוסטי הראשון להפרעות נפשיות, "The Statistical Manual for the Use of Institutions for the Insane", ולאחר מכן המשיכה להופיע במדריכים דיאגנוסטיים, תחת השמות "שטיון מוקדם" או "סכיזופרניה". במהדורה הראשונה של המדריך הדיאגנוסטי האמריקאי המקובל כיום, DSM-I, שהופיע ב־1952, ההפרעה הופיעה תחת הכותרת "תגובות סכיזופרניות" (ברוח השקפתו של אדולף מאייר), ובמהדורה השנייה כקבוצת הפרעות ה"סכיזופרניה".
הגישה ה"נאו־קרפלינית" בפסיכיאטריה (שנקראה כך בעיקר מתוך ניגוד לאסכולה ה"פרוידיאנית" הפסיכואנליטית ששלטה שנים ארוכות בפסיכיאטריה האמריקאית) החזירה את המחקר של ההפרעה אל המודל ה"רפואי" שאפיין את עבודותיו של קרפלין. חקר ההפרעות הפסיכוטיות התבסס קודם כל על תיאור הסימפטומים והסימנים ועל הסתכלות ומעקב אחרי מהלך ההפרעה, זאת כשאין כלים מעבדתיים אחרים – (אנטומו־פתולוגיים) ונתונים אטיולוגיים. על הגישה הזאת מתבסס פחות או יותר DSM 5, שמבטא את ההשקפה כי סכיזופרניה אינה מחלה אלא ספקטרום של הפרעות. אחד התומכים בגישה זו, ג'ים ואן אוס, הציע להחליף בכלל את המונח סכיזופרניה ב"תסמונת ספקטרום הפסיכוזה".
אבחנה.
אבחנה של סכיזופרניה ניתנת על ידי פסיכיאטר, בהסתמך על מספר פגישות. הדרישות לאבחנה של סכיזופרניה לפי מדריך האבחון האמריקאי DSM 5 הן:
שכיחות ואפידמיולוגיה.
שכיחות הסכיזופרניה באוכלוסייה הכללית היא 1%–1.5%, ואין הבדל משמעותי בשכיחות באזורים שונים בעולם. השכיחות בין המינים שווה, אך קיימים הבדלים בהופעתה ובמאפייניה. בגברים, שיא הופעת ההפרעה הוא בגיל 15–25, ויש להם סיכון רב יותר לפתח תסמינים שליליים. בנשים, שיא הופעת ההפרעה הוא בגיל 25–35 ולהן סיכון רב יותר לפתח תסמינים "חיוביים". הסכיזופרניה היא הפרעה מאתגרת מבחינת אפידמיולוגיה כיוון שיש לה צורות שונות ומגוון תסמינים רחב ביחס להפרעות אחרות.
באשפוז פסיכיאטרי בישראל.
בהתבסס על הנתונים העדכניים ביותר הקיימים בידינו, שיעור האנשים עם סכיזופרניה מכלל המתאשפזים בבתי החולים הפסיכיאטריים בישראל עמד על 50.6% (11,020 איש במספרים מוחלטים). מתוכם 13.2% (627 במספרים מוחלטים) אשפוזים ראשונים ו־61.1% (10,393 איש) קבלות חוזרות לאשפוז. משמעות הנתון הזה היא שכמחצית מהמתאשפזים בבתי חולים פסיכיאטריים בישראל הם אנשים עם סכיזופרניה. בחלק גדול מהמקרים מדובר באשפוזים חוזרים.
גורמי סיכון המקובלים כיום על הקהילה המדעית.
חשוב להדגיש שמצבי הסיכון הללו אינם ייחודיים באופן בלעדי לסכיזופרניה ולכן יש להתייחס אליהם בהסתייגות רבה.
מאפייני התמונה הקלינית.
סימנים מקדימים (פרודורום).
פעמים רבות ישנם סימנים ותסמינים הקיימים לפני מלוא התמונה הקלינית על מחשבות השווא וההזיות הנקראות "תסמינים פעילים". הסימנים והתסמינים המקדימים את "התסמינים הפעילים" עשויים להופיע חודשים עד שנים לפניהם.
תלונות גופניות שונות, בעיות בתפקוד במישור התעסוקתי והחברתי, עניין חדש ו"אובססיבי" ברעיונות מופשטים, בפילוסופיה, במיסטיקה ובדת, התנהגות מוזרה, שינויים חריגים באפקט, שינוי בדיבור, מחשבות פרוולנטיות (overvalued ideas) ביזריות, וחוויות תפיסתיות מוזרות. תקופה זו שלפני התפרצות ההפרעה נקראת תקופת הפרודרום. ה־DSM וה־ICD מציינים שתי הפרעות שעלולות להתפתח לתמונה קלינית של סכיזופרניה: הפרעת אישיות סכיזוטייפלית: כ־10% ממי שהתפתחה אצלם סכיזופרניה אובחנו בעבר בהפרעת אישיות זו. גם הפרעה סכיזופרנופורמית שבה ישנה כבר תמונה פסיכוטית, עשויה להקדים אבחנה של סכיזופרניה.
תסמינים חיוביים ושליליים.
ב-1980 הציע טימותי. ג. קראו (Crow) לחלק את תסמיני הסכיזופרניה לתסמינים חיוביים ושליליים, מינוח שנמצא בשימוש מאז ועד היום. "חיובי" במובן זה הוא תסמין שנוסף על התנהגות נורמלית, ו"שלילי" מובנו התנהגות שנגרעת מהתנהגות נורמלית. כמו כן הציע קראו מיון של ההפרעה סכיזופרניה לסוגים I ו־II על בסיס הימצאותם או היעדרם של סימנים סכיזופרניים (כפי שיפורט לקמן).
תסמינים חיוביים כוללים דלוזיות (אמונות שווא) והלוצינציות (הזיות). דלוזיות הם אמונות שווא הנוגדות את המציאות ואינן חלק מאמונות הקבוצה אליה משתייך האדם (מפני כך אמונה מסוימת – דתית או אחרת – של הקבוצה איננה בדרך כלל דלוזיה) כך למשל דלוזיה יכולה להיות אמונה של האדם שהוא המשיח (המכונות דלוזיות מגלומניות או מחשבות שווא של גדלות), או, לדוגמה, שהשב"כ או השכנים מלמעלה רודפים אחריו (דלוזיה מסוג פרנואידי, דלוזיה או מחשבות שווא של רדיפה) או דלוזיית שליטה (למשל: "רופא השיניים השתיל לי מכשיר בפה שנותן לי פקודות וגורם לי להתעלף"). הזיות יכולות להיות הזיות ראייה – האדם רואה דברים שאינם קיימים במציאות, או – הסוג הנפוץ ביותר – הזיות שמיעה, כשהאדם שומע קולות שמדברים אליו ואיש בסביבה אינו יכול לשמוע אותם. בחלק מהמקרים אלו קולות מעליבים ומשפילים. בחלק אחר של המקרים אלו קולות פוקדים, כלומר קולות שאומרים לאדם לעשות משהו. קיימות גם הזיות ריח ומגע.