במהלך שנות התשעים, שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים. בתקופת שלטונו של איגור סמירנוב בטרנסניסטריה (1991–2011) שתי המדינות פיתחו יחסים הדוקים. בשנת 2006 חתמו נציגי שתי המדינות על אמנת ידידות, שיתוף פעולה ותמיכה הדדית וכן הצהרה על הקמת קהילה לדמוקרטיה וזכויות אומות. בשנת 2012, נציגים של הכוחות המזוינים של דרום אוסטיה חתמו על הסכם שיתוף פעולה עם נציגי הכוחות המזוינים של טרנסניסטריה והכוחות המזוינים האבחזים בסוחומי. ההסכם נועד לחזק את הביטחון הצבאי, אספקת מידע הדדי על האתגרים והאיומים על הביטחון הלאומי, היושרה הטריטוריאלית והריבונות.
באופן קבוע, נציגי שתי המדינות מבקרים במדינות האחרות. לדרום אוסטיה יש שגרירות בטירספול ולטרנסניסטריה משרד ייצוג בצחינוואלי. באופן קבוע, שתי מדינות משרדי החוץ מחליפות פתקים דיפלומטיים.
יחסי אבחזיה–נאורו
יחסי אבחזיה–נאורו מתייחסים ליחסים הבילטרליים בין אבחזיה לנאורו. בין המדינות נוצרו יחסים ב-14 בדצמבר 2009, לאחר מלחמת גאורגיה–רוסיה ב-2008, שגרמה לאבחזיה לקבל הכרה בינלאומית חלקית.
הכרה וכינון יחסים דיפלומטיים.
נאורו הפכה לחברת האו"ם הרביעית שמכירה ומקים יחסים דיפלומטיים עם אבחזיה כמדינה עצמאית ב-15 בדצמבר 2009. באותו יום, נחמם הסכם הכרה בין שר החוץ של אבחזיה, סרגיי שמבה, ושר המסחר והחוץ של נאורו, קירן קאקה.
פגישות בין גורמים רשמיים.
נציגי נאורו נכחו כמשקיפים בבחירות לנשיאות באבחזיה ב-26 באוגוסט 2011.
ב-18 בספטמבר 2012, שגריר אבחזיה ברוסיה איגור אחבה נפגש עם נשיא נאורו, ספנט דאבידו במוסקבה ודן עימו בשיתוף פעולה עתידי. ב-7 בנובמבר 2013 נפגש אחבה במוסקבה עם יורשו של דאבידו בארון ואקה ודן בהסכמים שייחתמו בין אבחזיה לנאורו.
בין התאריכים 18 ל-20 באפריל 2015 ביקרה משלחת מנאורו באבחזיה בראשות סגן הנשיא דייוויד אדאנג. הוא דן בחתימת שלושה הסכמים על שיתוף פעולה ומינויו של קונסול כבוד של נאורו באבחזיה.
בין התאריכים 27–29 בספטמבר 2015, לודוויג סקוטי, יו"ר הפרלמנט של נאור, ביקר באבחזיה ביום השנה ה-23 ליום הניצחון במלחמת אבחזיה בשנים 1992–1993 בסוחומי שבאבחזיה.
ב-29 בספטמבר 2016, במהלך ביקור באבחזיה של משלחת בראשות יו"ר הפרלמנט של נאור סיריל בורמן, חתמו שתי המדינות על הסכם ידידות ושיתוף פעולה.
לאחר ביקור תדיר ופגישה עם שר החוץ של הפדרציה הרוסית, סרגיי לברוב בסוצ'י ב-22 בנובמבר 2017, ביקר בארון ואקה,אז נשיא נאורו, באבחזיה עד 23 בנובמבר. הוא היה ראש הממשלה הלא-רוסי הראשון שביקר באבחזיה. שתי המדינות הסכימו להגדיל את הקשר ההדדי ברמה הגבוהה יותר הן ברפובליקה של נאורו והן ברפובליקה של אבחזיה.
לרגל חמישים שנות עצמאות נאורו ב-31 בינואר 2018, משלחת מאבחזיה שהצטרפה עם משלחת מדרום אוסטיה ביקרה בהזמנה מממשלת נאורו בהזדמנות זו ב-27 בינואר עד 4 בפברואר 2018. שר החוץ האבחזי, דאור קוב נפגש עם הנשיא ואקה. כמה מסמכים דו-צדדיים נחתמו בין שר החוץ והממשלה של אבחזיה לפרלמנט נאורו ב-1 בפברואר 2018 בין סעיד חראזיה וסיריל בורמן במשרד הפרלמנט של נאורו.
מכבי תל אביב במפעלים האירופיים
יחסי טרנסניסטריה–ישראל
יחסי טרנסניסטריה–ישראל הם יחסי החוץ בין מדינת ישראל לטרנסניסטריה.
בין שתי המדינות אין שום מגעים, וישראל רואה בטרנסניסטריה כחלק ממולדובה, כחלק יחסי ישראל–מולדובה, ולא מכירה בה כמדינה ריבונית, בדומה לקהילה הבינלאומית. מולדובה איננה מכירה במדינה פלסטינית, שדורשת לקבל עצמאות מישראל. עם זאת, ממשלת ישראל בדרך כלל נוהגת שלא להתייחס לסכסוך טרנסניסטריה.
היסטוריה.
שואת יהודי טרנסניסטריה.
במשך מאות שנים הייתה טרנסניסטריה מרכז של חיי רוח וחיי קהילה יהודית בעלת זהות לאומית ברורה, ומניינה ערב מלחמת העולם השנייה היה כ-300,000 מתוך אוכלוסייה כוללת של 2.5 מיליון. עשרות אלפים מבני הקהילה עצמה נרצחו בידי איינזצגרופה D בפיקודו של אוטו אולנדורף, ובידי צבאות גרמניה ורומניה, נוסף על היהודים שגורשו לטרנסניסטריה מאזורים סמוכים ונרצחו אף הם. לטרנסניסטריה גורשו ב-15 בספטמבר 1941 יהודי בסראביה, ובוקובינה בהוראתו של שליט רומניה המרשל יון אנטונסקו. לפי האומדנים מספר היהודים אשר גורשו נע בין 150,000 עד 185,000 נפשות. חלק מיהודי בוקובינה גורש לעיירות בתחום אוקראינה (למשל לציבולווקה עליה גורשו כ-2500 יהודים וכמה מאות לוורושילובקה) שסופח לטרנסניסטריה. הגירוש פסק ב-13 באוקטובר 1942 עם שינוי המגמה במלחמה כנגד ברית המועצות וכאשר אנטונסקו כבר לא היה בטוח בניצחון הגרמנים.
על היהודים נאסר חופש התנועה והתכתבות והם רוכזו בגטאות ובמחנות, ועל כולם חלה חובת עבודת כפייה. למעשה הפכה טרנסניסטריה כולה למחנה ריכוז אחד גדול. במחנות הריכוז שהיו נתונים לשליטת הז'נדרמריה נרצחו עשרות אלפי יהודים ורבבות נוספים נספו כתוצאה מתנאי החיים הקשים ובמיוחד ממחלת טיפוס הבהרות ומחלת הדיזנטריה, כמו כן עקב רעב וכפור.
הידיעות על מצב היהודים בטרנסניסטריה הגיעו ליהודי רומניה, ועל אף מצבם הקשה נשלחה עזרה שהצילה רבים. למען היהודים פעל ראש קהילת יהודי רומניה וילהלם פילדרמן, אשר ניצל את היכרותו האישית עם אנטונסקו. בנוסף פעלה למען המגורשים משלחת מטעם יהודי רומניה שבראשה עמד אפרים (פרד) שרגא.
בדצמבר 1943, כאשר הסובייטים היו על סף כיבושה של טרנסניסטריה, הותר ליהודים לחזור לרומניה, אולם רבים חזרו רק לאחר השחרור הסובייטי.
על פי הסטטיסטיקאי מרקו רוזן נרצחו ומתו במהלך ההגליות לכל הפחות 155,000 יהודים רומנים ו-115,000 יהודים אוקראינים שהיו תחת שלטון רומני. לפי ההיסטוריון אביגדור שחן, מספר הנרצחים היה גבוה בהרבה, כ-400,000. לפי חוקר השואה ז'אן אנצ'ל היה מדובר במעל 400,000 יהודים.
לאחר עצמאות מולדובה.
ישראל הכירה במולדובה עם הצטרפותה לאו"ם ב-1992, וכוננה עימה יחסים דיפלומטיים. באותה שנה, פרצה מלחמת טרנסניסטריה בין מולדובה לבדלנים מחבל טרנסניסטריה (בתמיכת רוסיה), וישראל לא צידדה באף אחד מן הצדדים. עם זאת, ישראל לא מכירה בטרנסניסטריה כמו כל מדינות העולם. בין ישראל ומולדובה ישנם יחסים חמים, שמתבטאים בשיתוף פעולה בלחימה בטרור, בעובדה שחיים בישראל עשרות אלפי עולים ממוצא מולדובני, ובתמיכה המולדובנית בישראל במוסדות הבינלאומיים (מולדובה אף הודיעה על כוונתה להעביר את שגרירות מולדובה בישראל לירושלים). ממשלת ישראל מעסיקה אלפי עובדים זרים ממולדובה וטרנסניסטריה.
ב-15 באוקטובר 2007 ביקר בישראל יבגני שבצ'וק, יושב ראש הפרלמנט הטרנסניסטרי, עם קבוצת צליינים מטרנסניסטריה. הביקור, שנמשך שמונה ימים, נשא אופי דתי.
ב-22 ביוני 2018, ישראל הייתה אחת מ-83 המדינות, שנמנעו בהצבעה להצעה שהגישה מולדובה באו"ם הקוראת ל"נסיגה מלאה וללא תנאי של כוחות צבא זרים משטחה של הרפובליקה של מולדובה, כולל טרנסניסטריה". 64 מדינות תמכו בהצעה, 15 מדינות התנגדו לה (רוסיה, איראן, קוריאה הצפונית, סודאן, דרום סודאן, סוריה, ניקרגואה, בורונדי, זימבבואה, בלארוס, בוליביה, מיאנמר, ארמניה, קובה וונצואלה) ו-31 מדינות נעדרו ממעמד ההצבעה.
יוהאן נפומוק בק
יוהאן נפומוק בק (בהונגרית: Beck János Nepomuk; פשט, 5 במאי 1827 – ברטיסלאבה, 9 באפריל 1904) היה זמר אופרה (בריטון) יהודי-הונגרי. אביו של זמר האופרה יוזף בק.
ביוגרפיה.
יוהאן נפומוק בק נולד בעיר פשט במשפחה יהודית ממוצא גרמני. הוא עסק בפיתוח קול לצד לימודי משפטים. בשנת 1846 ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הגרמני של העיר פשט. בשנה שלאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בחו"ל בווינה ולאחר מכן הופיע בהמבורג, ויסבאדן ופרנקפורט. בשנת 1853 חזר לבירת אוסטריה. הוא שר לראשונה שם את תפקיד וילהלם טל באופרה בשם זהה של רוסיני. במהלך שהות נוספת בווינה הוא הופיע באופרה המלכותית דאז, ה-Theatre am Kärntnertor או Kärntnertortheater (תיאטרון שער הקרינתיים) שהיה תיאטרון יוקרתי בווינה במהלך המאות השמונה עשרה והתשע עשרה. התואר הרשמי שלה היה Kaiserliches und Königliches Hoftheater zu Wien (תיאטרון הקיסר והמלוכה המלכותי של וינה). בשנת 1862 זכה בתואר "זמר חצר". בשנת 1869 הופיע בפתיחת האופרה החדשה של וינה. בשנת 1885 "נטרפה עליו דעתו" ובכך הסתיימה הקריירה שלו. תחילה אושפז במוסד רפואי ולאחר מכן עבר לגור בברטיסלאבה עד סוף ימיו. בנו ויתר על הקריירה שלו כדי לטפל באביו, אך הוא מת שנה לפני מות אביו.
סילביה (בלט)
סילביה (בצרפתית: Sylvia, השם המלא במקור: Sylvia, ou La nymphe de Diane ("סילביה, או הנימפה של דיאנה")) הוא בלט באורך מלא בשתיים או שלוש מערכות. את הכוריאוגרפיה לבלט יצר לואי מראנט, למוזיקה מאת ליאו דליב בשנת 1876. "סילביה" הוא מבחינות רבות בלט קלאסי טיפוסי. "סילביה" נודע ברקע הארקאדי המיתולוגי שלו, בכוריאוגרפיה, בתפאורות רחבות היריעה ומעל לכל, בפרטיטורה שלו.
מקורות הבלט הם במחזה של טורגואטו טאסו מ-1573 "אמינטה", שמספק את בסיס העלילה ליצירה של דליב. ז'יל בארבייה ובארון דה ריינאך עיבדו את המחזה בשביל בלט האופרה של פריז. עיבוד לפסנתר חובר ב-1876 והסוויטה לתזמורת ב-1880.
הצגת הבכורה של "סילביה", ביום רביעי 14 ביוני 1876 בארמון גרנייה, עברה בלי לעורר תשומת לב של ממש. למעשה, שבע ההפקות הראשונות של "סילביה" לא נחלו הצלחה מסחרית. ההפקה המחודשת, בשנת 1952, עם כוריאוגרפיה של פרדריק אשטון, עשתה את הבלט לפופולרי. הצלחתו של אשטון הכינה את הבמה להפקות של 1997, 2004, 2005 ו-2009, שכולן התבססו על הכוריאוגרפיה שלו משנת 1952.
היסטוריה.
הכנות.