ב-12 במרץ 1938 התבצע ה"אנשלוס" - סיפוחה של אוסטריה לרייך השלישי. שבוע לאחר מכן, ב-19 במרץ, הוקמו סניפים של הגסטפו בערי השדה האוסטריות, ובכללן בזלצבורג, על ידי פרנץ יוזף הובר. מרבית הגברים היהודים נעצרו והועברו לדכאו או לבוכנוואלד. בליל הבדולח שאירע בלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938 (ט"ז בחשוון ה'תרצ"ט) ניזוקו קשות בית הכנסת, בית העלמין, חנויות של יהודים ודירות מגורים. כולם הופקעו בידי הגסטפו, ונאצים שוכנו בהן. טירת פרילאו הופקעה מידי משפחת פון הופמנסתאל וכך גם ארמון לאופולדסקרון שהופקע מידי היהודי מקס ריינהרדט, שהועבר לידיה של המרגלת הנאצית שטפני פון הוהנלוהה שהפכה אותו לבית הארחה לבכירי הנאצים. ידוע מקרה של בכירים נאצים מגרמניה ומאוסטריה שנאבקו ביניהם על השליטה בעסק גדול ורווחי של יהודי. היהודים אולצו לעזוב את העיר, וב-12 בנובמבר 1938 הוכרזה זלצבורג כיודנריין ("נקייה מיהודים"), על אף שנותרו בה עובדי כפייה יהודים. ידוע לפחות על משפחה יהודית אחת מזלצבורג שהוסתרה על ידי הכומר הקתולי בלתזר לינסינגר, שוהכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
מעל 200 מיהודי זלצבורג נספו, אך רובם הספיקו להימלט בזמן וחייהם ניצלו.
במהלך המלחמה הוקם בעיר האליין הסמוכה לזלצבורג מחנה ריכוז שהיה מסונף למחנה דכאו.
לאחר המלחמה.
לאחר השואה הוקמו בסמוך לעיר מחנות עקורים. אחד המחנות נקרא מחנה וולש, והשני, האליין, נקרא על ידי היהודים "בית ישראל". גבעת עבודה.
חיילי הבריגדה היהודית פעלו להעביר את העקורים היהודים, שלא רצו לשוב לארצות מוצאם, לאיטליה, משם העפילו לארץ ישראל. האזור הפך לתחנת מעבר מרכזית של הבריגדה עבור פליטים יהודיים שרצו לעבור את הגבול לאיטליה או לגרמניה בדרכם לארץ ישראל דרך מעבר קרימלר טאורן בהרי האלפים, במסגרת תנועת הבריחה. מפקד הבריחה באזור זלצבורג היה אבא גפן.
בתום המלחמה הוקם בסביבות זלצבורג מחנה "גלזנבך" , שהיה מחנה מעצר לנאצים ולפושעי מלחמה, שבו נכלאו כ-20,000 פושעים. המחנה פעל עד שנת 1947.
גם בעיר עצמה התרכזו פליטים יהודים רבים, רובם היו בדרכם לארצות הברית או ארץ ישראל. בינם לבין התושבים הנוצרים נוצרה מתיחות. מעטים מביניהם, וגם מעטים מבני הקהילה המקוריים, נשארו להתגורר בזלצבורג. רק חלק מהרכוש היהודי שנלקח במלחמה הוחזר, וגם הוא בתנאים גרועים ליהודים בדרך-כלל.
ייסוד הקהילה מחדש.
בשנת 1953 נוסדה מחדש באופן רשמי הקהילה היהודית בזלצבורג. ב-1959 נחנך מחדש מקווה הטהרה, וב-1968 נחנך שוב בית הכנסת.
ב-2007 הוקמה בחצר בית-הכנסת אנדרטה לזכר החורבן בליל-הבדולח. בשנת 2012 הוקמה אנדרטת זיכרון ליהודי זלצבורג. כמו כן, שובצו בעיר (כמו בערים נוספות באוסטריה) אבני נגף לזכרו הקרבנות.
חיי הדת.
בית כנסת.
בימי הביניים התקיים בית כנסת במרכז העיר.
בית הכנסת בזלצבורג הוקם ביוזמתו ובסיועו הכספי של התעשיין איגנץ גלאזר, שייסד מפעל זכוכית גדול בכפר בירמוז, שהקהילה היהודית בו הייתה מסונפת לקהילת זלצבורג. בית הכנסת נחנך בספטמבר 1901, סמוך לראש השנה ה'תרס"ב.
בית הכנסת חולל וניזוק קשות בליל הבדולח. הקהילה אולצה למכרו למשטרה תמורת 20,000 רייכסמארק, שלא שולמו מעולם.
לאחר המלחמה, מעט היהודים שהחליטו להשתקע בזלצבורג (מעטים מבני הקהילה המקורית שאליהם הצטרפו פליטים יהודים ממזרח אירופה), החלו לשקם את בית הכנסת. בעזרת תרומות של יהודים, נבנה בית הכנסת מחדש, ונחנך בשנת 1968. המבנה, בן קומה אחת, ניצב בתוך מתחום מגודר בשולי הדרך, ולו חלונות מקושתים. בבית הכנסת 128 מקומות לגברים ולנשים, בהפרדה. בחצר בית הכנסת ישנו מקווה, ובחג הסוכות נבנית בה סוכה.
בשנת 2001 צוינו 100 שנים לבית הכנסת, בנוכחותו של נשיא אוסטריה תומאס קלסטיל.
רבנות.
בשנת 1400 חי במקום רב בשם יהודה שחיבר ספר על הלכות שחיטה ובדיקה.
לאחר השואה, כיהנו כרבנים של הפליטים היהודיים הרב יצחק שטרנהל, הרב שלמה זלמן ברוין, בעל "שערים המצוינים בהלכה" והרב יחזקאל פינטר. שלושתם היגרו לאחר מכן לארצות הברית, וכיהנו כרבנים בבולטימור, בפלטבוש ובבורו פארק, בהתאמה. הרב אפרים אשרי, מנהיגו הרוחני של גטו קובנה, ייסד ישיבה על ידי זלצבורג לאחר השואה.
כיום פועל בזלצבורג בית חב"ד בראשות הרב דוד נוסבאום. הרב נוסבאום הגיע לעיר בשנת 1990 לאור פניית הקהילה לבית חב"ד בווינה בבקשת עזרה במציאת רב, ולאחר ברכת הרבי מלובביץ'.
הרב שלמה במברגר מזנהיים כיהן לתקופת מה כמורה בזלצבורג.
בית עלמין.
בימי הביניים, היה ליהודי זלצבורג בית עלמין באזור שנקרא כיום מולן . לאחר גירוש היהודים הלך בית הקברות ונזנח, ובשנת 1654 הוקם עליו מצפה כוכבים של אוניברסיטת זלצבורג. מצפה הכוכבים ננטש, ועד שנת 1800 הוא כבר לא היה קיים. במקום נמצאת כיום טירת מונכשטיין .
בית העלמין היהודי בזלצבורג הוקם בפרבר אייגן בשנת 1893. שנות מלחמת העולם הראשונה וגל הפליטים היהודים שהיא הביאה לזלצבורג, הביא לתפוסה כמעט מלאה של בית הקברות.
לאחר האנשלוס הוחרם בית הקברות, על כ-100 המצבות שבו, על ידי הנאצים. בשנת 1940 נמכר לנוצרייה מקומית, והוא שימש כשטח מרעה לפרותיה, ששוכנו בבית ההלוויות. היא מכרה את רוב המצבות.
השטח הושב ליהודים לאחר הכיבוש האמריקני, והקהילה המקומית שיקמה את בית העלמין, שפתוח כיום למבקרים. ב-1993 הקימה עיריית זלצבורג אנדרטה ובה שמות היהודים שמצבותיהם נהרסו בין 1938 ל-1946. כמו כן, הוצב לוח זיכרון ובו שמותהמשפחה של כ-80 תינוקות שנולדו מתים במחנות העקורים בסביבות זלצבורג לאחר מלחמת העולם השנייה.
בין הנקברים התעשיין איגנץ גלאזר , מייסד מפעל הזכוכית הגדול בכפר בירמוז הסמוך לזלצבורג.
יהודים ופסטיבל זלצבורג.
פסטיבל זלצבורג הוא פסטיבל מוזיקלי שהוקם בשנת 1920 על ידי שלושה אנשי תיאטרון, מתוכם שניים היו ממוצא יהודי: מקס ריינהרדט והוגו פון הופמנסתאל, בעקבות היותה של זצבורג עיר הולדתו של המלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט.
יהודים הופיעו במופעי הפסטיבל, ומפעם לפעם חוו תקריות אנטישמיות. לאחר האנשלוס, סירב המנצח האיטלקי ארטורו טוסקניני, שניצח במופעים בפסטיבל משנת 1934, להמשיך ולנצח, כאות מחאה כנגד המשטר הנאצי. וילהלם פורטוונגלר הסכים למלא את מקומו בתנאי שהזמר היהודי ולטר גרוסמן ישמש מחליף. לבסוף גרוסמן הופיע, לאחר שהזמר המקורי חלה ולא יכול היה להשתתף. יהודים אחרים שהשתתפו בעבר בפסטיבל, כמו גאורג שולטי, לא יכלו להשתתף בפסטיבל בכל התקופה הנאצית, וכך גם יצירות שנחשבו "יהודיות" כמו המחזה "כלאדם" (Jedermann) שעיבד פון הופמנסתאל.
כמו כן, יהודים רבים באו לזלצבורג כדי לצפות בפסטיבל. נודעים במיוחד זכרונותיהם של המשוררים לאה גולדברג ואברהם בן יצחק מהפסטיבל.
11 כללים להתווכח עם שמאלנים ולכסח להם את הצורה
11 כללים להתווכח עם שמאלנים ולכסח להם את הצורה הוא חיבור בן 20 עמ' שכתב בן שפירו ב-2014. הספר תורגם לעברית ב-2019 על ידי אורי רדלר ויצא לאור בהוצאת סלע מאיר. ספר זה הוא הראשון מסדרת 'פנס כיס' בהוצאה זו.
הרקע לכתיבת הספר.
הספר מתייחס למפה הפוליטית בארצות הברית, שם, לטענת שפירו, הימניים נועדו מראש להיכשל בוויכוחים בינם לבין שמאלנים, מכיוון שלהשקפתו, השמאלנים מתמקדים בזמן ויכוח בזהותם של המתווכחים, לעומת הימניים שמתמקדים בעובדות ובטיעונים לוגיים.
הספר נכתב בעקבות ויכוחים של המחבר עם אישי תקשורת פרוגרסיביים, בפרט מול פירס מורגן .
מבנה הספר.
את ההקדמה לספר כתב רותם סלע.
בספר, פורשׂ שפירו את משנתו ומניח 11 כללים בסיסיים לוויכוח, כפי שלמד ממי שהוא מכנה 'מורי ורבי' אנדרו ברייטברט, וכפי שהסיק מניסיונו בעימותים תקשורתיים. בחלק הראשון של הספר מסביר שפירו איך השמאל הפוליטי בארצות הברית מנצח כמעט תמיד בוויכוחים, מתך מטרה לנצח והשתלטות מוסדית, ומציב כמה כללים איך להתווכח ומתי.
בחלק השני פורש שפירו 11 כללים לוויכוח. הליכה אל האש, הכה ראשון, מסגור היריב, מסגור הדיון, סתירות בטיעוני השמאל, כפייה על השמאלנים לענות על שאלות, אי סטייה מהנושא, אין חובה להגן על ימניים אף על פי שהם בצד שלך, להודות על דברים שאתה לא מבין בהם, לתת לשמאלנים לנחול ניצחונות חסרי משמעות ולהתנהל בשפת גוף נכונה.
רב מכר.
הספר הוא הנמכר ביותר בקטגוריית "ספרים קצרים בפוליטיקה ומדעי החברה" על פי אמזון.
ג'וזף לייסט
ג'וזף לייסט (באנגלית: Joseph Lycett; 1774–1828) היה צייר פורטרטים ומיניאטורים, פעל באוסטרליה. לייסט התמחה בתמונות טופוגרפיות על העיירות הגדולות באוסטרליה וכמה מהנופים הדרמטיים שלה.
ראשית חייו.
לייסט נולד בסטפורדשייר שבאנגליה, שם הפך לאמן בוטני. ב-1810 הוא צוין כצייר דיוקנאות ומיניאטורות.
ניוקאסל.
לייסט הורשע בזיוף שטרות ב-10 באוגוסט 1811, לאחר שהועמד לדין על ידי בנק אנגליה. הוא הוגלה לאוסטרליה, על סיפונה של "הגנרל יואיט" והגיע לסידני ב־7 בפברואר 1814. עד מאי 1815 לייסט הועסק במשרד המשטרה.
בשלב זה סידני הוצפה על ידי מאות שטרות כסף מזויפים במיומנות והם הובילו אל לייסט, שנמצא ברשותו מכבש דפוס קטן מנחושת. לייסט נשלח לניוקאסל שם הגיע לידיעתו של מפקד היישוב, קפטן ג'יימס וואליס.
לייסט שירטט את התוכניות לכנסייה שיזם וואליס וכשהוקמה ב-1818 הוא צייר על המזבח; הוא אמר שהוא גם ייצר את החלון שעדיין שורד במעונו של הבישוף בקתדרלת ניוקאסל. בהמלצתו של קפטן ג'יימס וואליס, קיבל לייסט חנינה על תנאי. בעודו שם צייר גם את קורובורי בניוקאסל, ציור השמן הידוע הראשון שתיאר קורובורי אבוריג'יני בלילה.