אמנון פולק כועס עליה, מעביר את יואב לגן אחר ומאיים עליה בתלונה למשטרה.
נירה פועלת כעת באופן לא רציונלי. היא עוקבת אחרי אמנון ויואב, מגיעה לגן של יואב ומשכנעת אותו להתלוות אליה לטיול. הם מגיעים לאילת אבל אין לה אפשרות לעבור לסיני. הם מבלים בים ויואב ממשיך בדיקלום שירים חדשים כשנירה כותבת אותם מיד.
לבסוף יואב מרגיש שהוא למעשה נחטף ושבוי בידי נירה. בעת שהיא מתקלחת הוא נועל אותה ואומר שהיא חטפה אותו והוא רוצה להתקשר למשטרה אחרת לא ישחרר אותה. לנירה אין ברירה והיא מדריכה את יואב איך להתקשר למשטרה ובאיזה מלון הם נמצאים. תוך זמן קצר מתפרצים שוטרים לחדר, אוזקים את נירה ומשחררים את יואב.
טהאי וון
קוסטאס ורוטסוס
קוסטאס ורוטסוס (ביוונית: Κώστας Βαρώτσος; נולד ב-25 בינואר 1955) הוא פרופסור באוניברסיטת אריסטו בסלוניקי ופסל יווני בינלאומי שעובד בעיקר בזכוכית ומתכת. ידוע בשל פסלו המפורסם הרץ.
ביוגרפיה.
ורוטסוס נולד וגדל באתונה. הוא למד ציור באקדמיה לאמנויות יפות ברומא בשנים 1973–1976 למד אדריכלות באוניברסיטת ד'אנונציו בפסקארה וקיבל שיעורים אצל ג'ורג'יו גרסי .
ב-1989 מייסד עם קבוצת אמנים את Realismi. ב-1990 למד במלגה בניו יורק.
ב-1999 הוא נבחר לפרופסור באוניברסיטת אריסטו בסלוניקי, במחלקה לאדריכלות שבה מלמד אמנות חזותית. אותה שנה הוא נבחר על ידי מדינתו להציג באופן בלעדי ב.
החומרים מהם הוא מייצר את פסליו עשויים מזכוכית, מתכת ואבן.
ארון הקבורה של תבנת
במרומי ערץ
במרומי ערץ הוא פיוט הקדמה לקדושה שחובר על ידי רבי יוסף אבן אביתור ונאמר בנוסח הספרדים בחזרת הש"ץ של מוסף ביום הכיפורים. הפיוט משווה בין המלאכים העומדים בשמים, לבין עם ישראל העומד על הארץ, ומתאר ששניהם יחד משבחים את הקב"ה.
מבנה הפיוט.
הפיוט בנוי משמונה בתים, מהם בית פתיחה, בית סיום ושישה בתי תוכן.
בתי הפתיחה והסיום כוללים חמש שורות. שתי השורות הראשונות מדברות אחת על המלאכים "בִּמְרֹומֵי עֶרֶץ" ואחת על בני האדם "וּבִשְׁכוּנֵי אֶרֶץ", ולאחר מכן באות שתי שורות של תיאור שיבוחו של הקב"ה, כשכל שורה מתחילה במילה "אלה" "ואלה", אך לא ניתן לדעת מתוכן השורות איזו מתייחסת למעשיהם של המלאכים, ואיזו מתייחסת למעשיהם של בני האדם. השורה החמישית היא שיבוץ של פסוק המתאר את כבודו של הקב"ה.
ששת בתי התוכן מתייחסים לסירוגין למלאכים ולבני האדם, כאשר בית אחד פותח במילים "בִּמְרֹומֵי עֶרֶץ" והשני במילים "וּבִשְׁכוּנֵי אֶרֶץ" שלוש פעמים לסירוגין. כל בית בנוי מארבע שורות, אשר מתארות מה מתרחש באזור עליו מדבר הבית. הבתים חרוזים בחריזה עצמאית לכל בית, והשורה האחרונה, אשר מכילה שיבוץ מקראי, גם היא חרוזה באותו חרוז.
אמירת הפיוט בתפילה.
פיוט זה הינו הפיוט הראשון שנאמר במנהג הספרדים בחזרת הש"ץ של מוסף ליום הכיפורים. אחרי הפיוט נהוג לומר את פיוט הסילוק "ארץ התמוטטה והתפוררה" של רבי יהודה הלוי ולאחריהם את הקדושה. המנהג הרווח הוא שאת שני הפיוטים אומר הסומך.
מרים בנג'מין
מרים אליזבת בנג'מין (באנגלית: Miriam Elizabeth Benjamin; 16 בספטמבר 1861 – 1947) הייתה מורה וממציאה אפרו-אמריקאית. בשנת 1888 היא המציאה כיסא מיוחד המשלב פעמון וסימן בגב הכיסא, המראה כי היושב בו זקוק לעזרה. הכיסא יועד במקור לשימושים רבים, הפטנט נעשה בשימוש בבתי מלון. המיועד לבתי מלון, מה שהפך אותה ככל הנראה לממציאה האפרו-אמריקאית השלישית של שמה נרשם פטנט, אחרי ג'ודי ריד ושרה גוד.
ביוגרפיה.
בנג'מין נולדה בצ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית) בשנת 1861, המבוגרת מחמישה ילדים, להוריה פרנסיס בנג'מין ואילייזה הופקינס בנג'מין. בשנת 1873 משפחתה עברה לבוסטון מסצ'וסטס, שם למדה בתיכון לבנות אותו סיימה בשנת 1881. לאחר סיום לימודיה היא קיבלה משרה של עוזרת שנייה במוסד סטנטון בג'קסונוויל, פלורידה. היא מונתה בשלב מסוימת לאחראית על ההשכלה במחוז דובל. בנג'מין הייתה מורה בוושינגטון די סי בין השנים 1888–1895 ברשת בתי הספר המוניציפלית המיועדת לשחורים. בזמן שעבדה כמורה, היא למדה רפואה באוניברסיטת הווארד בין השנים 1894 ו-1895. לאחר מכן היא עברה מבחנים לשירות האזרחי והחלה לעבוד במספר מחלקות פדרליות. היא השיגה השכלה משפטית, כנראה באמצעות קריאת ספרים ולימוד מעורך דין וקיבלה הסמכה כעורכת דין.
הפטנט של מרים בנג'מין.
הפטנט של מרים בנג'מין הוגש ואושר ב־17 ביולי 1888. הוא קיבל מספר פטנט US386289A. מדובר בכיסא עם פעמון שמחובר לשלט קריאה ומיועד לשימושים רבים ביניהם בתי מלון, מסעדות, רכבות, אוניות, תיאטראות אולם הקונגרס, בית הנבחרים, בתי משפט וכן בבתי חולים על ידי מי שאינו יכול לדבר.
כאשר האורח יושב על הכיסא הוא לוחץ על כפתור קטן בצד שגורם לפעמון לצלצל ומראה סימן אדום בגב הכסא דבר שמסמן לעובד מי מהאורחים זקוק לו. הכיסא נועד לחסוך בעובדים ככה שהמלצר יכול גם לראות מי מהאורחים זקוק לו ולחסוך לאורחים לקרוא בקול רם או למחוא כפיים על מנת לקבל שרות. לטענתה הכיסא יחתוך את כמות העובדים בחצי, וכן יצור אווירה נעימה ושקטה יותר בבית המלון.
בנג'מין קיוותה כי הכיסא ישמש עורכי דין בבתי משפט ולאחר מכן ישמש את בית הנבחרים בארצות הברית. מערכת דומה אכן הותקנה בסוף בבית הנבחרים בשנת 1895. המערכת שהמציאה היוותה בסיס מאוחר יותר למערכת בה נוסעים קוראים לדיילים ודיילות במטוסים.
בשנת 1895 הופיעה בנג'מין עם המצאתה ביריד באטלנטה ג'ורג'יה שנוסד על ידי ראש העיר לשעבר של אטלנטה ויליאם המפיל, שמטרתו לקדם את דרום הארצות הברית, להציג מוצרים וטכנולוגיות חדשות ולקדם המסחר עם אמריקה הלטינית. במסגרת היריד הופיעו אפרו-אמריקאים רבים עם המצאותיהם, ביניהם מרים בנג'מין.
המשך קריירה.
לאחר המצאת הפטנט ב־1888 המשיכה בנג'מין להמציא המצאות נוספות. כאשר היא שבה לבוסטון בשנת 1900 היא הגדירה עצמה כעורכת דין בתחום הפטנטים, והיא רשומה כעורכת דין על פטנט של אחיה מ-1893. בשנת 1903 המציאה מכשיר תפירה המיועד לשמלות. ב־4 בדצמבר 1917 היא קיבלה פטנט מספר 1,249,000 עבור מכשיר המיועד לווסת את הטמפרטורה של כפות הרגליים בנעליים.
תחת שמה בנג'מין גם הלחינה יצירות מוזיקליות, בעיקר לפסנתר.
בשנת 1920 היא חזרה לבוסטון שם חיה ועבדה עם אחיה עורך הדין אדגר בנג'מין.
יחד עם שרה בון, אלן אגלין, ושרה גוד היא נחשבת לאחת מארבע הנשים האפרו-אמריקאיות הראשונות שהמציאו טכנולוגיות המיועדות לשימוש ביתי.
חיים פרטיים.
למרים בנג'מין היו מספר אחים ואחיות: שרלוט בנג'מין (1863–1928), אווה בנג'מין (1867–1873), וילסון בנג'מין (1865–1916) – היה עורך דין וממציא. אדגר בנג'מין (1869–1972) עורך דין אשר הקים מרכז רפואי שקרוי על שמו (Edgar P. Benjamin Health Center) והיה ממציא אף הוא. מרים בנג'מין מעולם לא נישאה. רוב חייה היא חיה עם אמה האלמנה אלייזה ג'ין הופקינס בנג'מין בבוסטון. היא נפטרה בשנת 1947.
היי את
היי את הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי איתי לוי. השיר יצא לאור ב-23 בינואר 2017, כסינגל השמיני מתוך אלבומו השלישי של לוי, שורדים אהבה, על ידי חברת התקליטים ליאם הפקות.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב והולחן על ידי נתנאל ששון, והופק על ידי דולי ופן. השיר הוא בסגנון הפופ אשר משלב בתוכו את סגנון הים-תיכונית.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר, בוים על ידי עוזי ג'ורג' והועלה לערוץ היוטיוב של לוי ב-23 בינואר 2017, בסמוך לצאת הסינגל.
נכון לאוגוסט 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-10 מיליון.
הפזורה הערבית
הפזורה הערבית הוא כינוי לצאצאי המהגרים הערבים שהיגרו מרצונם או כפליטים מארצות מולדתם למדינות לא ערביות, בעיקר באמריקה המרכזית, באמריקה הדרומית, באירופה, באמריקה הצפונית ובחלקים בדרום-מזרח אסיה, מהאיים הקריביים וממערב אפריקה. מהגרים ממדינות ערב, כמו סודאן או השטחים הפלסטיניים, מהווים גם קבוצות לאומיות חשובות בפזורה של מדינותיהם במדינות ערביות אחרות, כמו מדינות המפרץ וערב הסעודית.
סקירה כללית.
לפי סעודי אמריקו וורלד , הריכוז הגדול ביותר של ערבים מחוץ לעולם הערבי נמצא בברזיל, שבה יש 9 מיליון ברזילאים ממוצא ערבי. מתוך 9 מיליון הערבים הללו, 6 מיליון הם ממוצא לבנוני, מה שהופך את אוכלוסיית הלבנונים בברזיל לשוות ערך לזו של לבנון עצמה. עם זאת, נתוני המכון הברזילאי לגאוגרפיה וסטטיסטיקה (IBGE) שונים. על פי מפקד האוכלוסין הברזילאי של 2010 שנערך על ידי IBGE, היו רק 12,336 אזרחים לבנונים שחיו בברזיל. מפקד האוכלוסין הברזילאי האחרון ששאל על מוצא המשפחה נערך ב-1940. באותה עת, 107,074 ברזילאים אמרו שיש להם אב סורי, לבנוני, פלסטיני, עיראקי או ערבי. ילידים ערבים היו 46,105 והברזילאים המתאזרחים היו 5,447. ב-1940 היו בברזיל 41,169,321 תושבים, ומכאן שערבים וילדיהם היו 0.38% מאוכלוסיית ברזיל ב-1940.
קיימות קהילות גדולות בוונצואלה, בקולומביה, במקסיקו ובצ'ילה. ישנם פלסטינים בצ'ילה ובמרכז אמריקה, במיוחד באל סלבדור ובהונדורס. הקהילה הפלסטינית בצ'ילה היא הרביעית בגודלה בעולם אחרי אלה שבישראל, בלבנון ובירדן. בארצות הברית יש כ-3.5 מיליון אנשים ממוצא ערבי.
ההערכה היא שיש לא פחות מארבעה מיליון אינדונזים עם מוצא ערבי , לפחות חלקי. הם בדרך כלל משולבים חברתית בחברה האינדונזית, ומזדהים כאינדונזים. במפקד האוכלוסין של 2010, 118,886 בני אדם, המהווים 0.05% מהאוכלוסייה, זיהו את עצמם כערביים.
הרץ (פסל)