התפתחות רשת המנזרים גרמה להיווצרותם של מנזרים ללא אוטונומיה, הכפופים מנהלתית ודתית למנזר קלוני. כל הנזירים בכל מנזרי קלוני היו חברים במנזר קלוני הראשון. משמעות מבנה כזה שבכל פעם שהתחלף אב מנזר בקלוני, היו כל אלפי הנזירים צריכים להגיע לקלוני ולהשבע אמונים לאב המנזר החדש. בכך התבטלה החוויה האינטימית של המנזר.
עם מינויו של האפיפיור ניקולאס השני ב-1059, הוא ניצל את העובדה שהיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היה ילד בן 9 וחסר כוח שלטון אמיתי והכריז כי מעתה ואילך ייבחרו האפיפיורים על ידי הקרדינלים של רומא ובמקביל אסר על כמרים להתמנות מידיו של אדם חילוני ובכך ביצר את כוחה של הכנסייה מחד ופתח במאבק האינווסטיטורה מצד שני.
האפיפיור גרגוריוס השביעי היה אחד מאנשי רפורמת קלוני ולפני מינויו למשרה כנסייתית היה נזיר במנזר קלוני. כאפיפיור הוא הנהיג רפורמות שכללו את לקיחת סמכות בחירת האפיפיורים מהרשויות החילוניות ברומא ובגרמניה, והעברתה לידי חבר החשמנים של הכנסייה עצמה. וכן את הקביעה כי לכנסייה הסמכות הבלעדית למנות אישים לפקידי הכנסייה בארצות השונות.
בראשית המאה ה-12 שהו כ-50,000 נזירים בכ-2,000 מנזרים שהשתייכו לתנועת קלוני. רשת המנזרים התנהלה על פי רוח הפיאודליזם. כלומר, מנזרים קטנים כפופים למנזר חזק, חייבים לו נאמנות ובתמורה זוכים בהגנתו. למנזר קלוני היו 5 מנזרי משנה להם היו אבות מנזר וכ-2000 מנזרים נוספים שהתנהלו בראשות פריור שהיה כפוף לאב מנזר קלוני או לאחד מחמשת אבות המנזר הנותרים.
בתקופת השיא של התנועה הקלונית (בערך 950 - 1130) היא הייתה אחד הכוחות הדתיים הגדולים ביותר באירופה. הרפורמות דרשו מסירות דתית גדולה יותר, בנוסף להשלכות הפוליטיות שיצרו. הקלוניאנים תמכו בפאקס דאי, וקידמו את מסעות הצליינות לארץ הקודש. הפולחן הדתי (הלִיטוּרְגְּיָה), שהלך ונהייה ראוותני יותר, הוביל לדרישה לכלי מזבח מזהב, פרסקו באיכות גבוהה, ויטראז'ים צבעוניים, ומוזיקת מקהלה פוליפונית לצורך מילוי הכנסיות הרומנסקיות.
ב-1098 הוביל רובר ממולם חבורה של 21 נזירים קלוניאניים מהמנזר שלהם במולם על מנת להקים מנזר חדש. הקבוצה קיוותה להקים קהילה נזירית שבה הנזירים יוכלו לחיות תחת שמירה קפדנית יותר על תקנון בנדיקטוס. הנזירים רכשו חלקת אדמה ביצתית דרומית לדיז'ון שנקראה סיטו (לטינית: ציסטרציום), וכך הוקם מסדר הנזירים הציסטרציאנים. ב-1084 פרש ברונו מקלן יחד עם 6 חברים ממנזר קלוני שניהל רובר ממולם, פנה להרים שליד גרנובל, שם הקים מנזר חדש, שהתבסס על התקנון הבנדיקטי תוך הקצנת עקרונות הפרישות והסגפנות. מנזר זה היה הבסיס למסדר הקרטוזיאני.
ביקורת ודעיכה.
מראשית דרכה של התנועה, נמתחה עליה ביקורת הן מתוך מנגנון הכנסייה והנזורה והן ביקורת חיצונית בגין גורמים שונים. הביקורות התמקדו בחוסר העצמאות הכלכלית והסתמכות על תרומות וכן בפאר של הכנסיות והמנזרים עצמם. אף כי קלוני השתייך לזרם הבנדקטיני, התנהלותו לא תאמה את עקרונותיו של בנדיקטוס מנורסיה. בנדיקטוס קבע שמנזר הוא קהילה בפני עצמה עם אב-מנזר אחד בעוד קלוני התנהל כמנזר אב מרכזי והרבה מנזרי משנה חסרי אב מנזר. גם בתוך תנועת קלוני עצמה היו נזירים שלא חשו נוח עם גורמים אלו ושאפו לחיי רוח עשירים יותר, הסתפקות במועט, סגפנות וחזרה לעקרונות הבסיסיים של הנזורה שכללו פוגה מונדי.
מספר התפילות הרב שהתפללו הנזירים, ומספר השעות הרב שהוקדש לתפילות אלו, לא אפשר לנזירים לעסוק במלאכה. על מנת לקיים את המנזר, הצטרפו אל המנזר אחים הדיוטות, חילוניים שנשבעו לשנות את אורח חייהם (קונברסיום מורום) אבל לא קיבלו על עצמם את נדר הפרישה והנזורה. הם חיו בתוך תחום המנזר ועסקו בו בכל המלאכות שנדרשו לקיומו. הן בתוך המנזר (טבחים, שרתים) והן במשק החקלאי. הביקורת אמרה שתופעה זו משמרת את האופי האריסטוקרטי של הנזירים ובאה בסתירה לעקרונות הנזורה.
תנועת קלוני הושפעה גם משינויים חברתיים-כלכליים שחלו באירופה באותה עת. המאה ה-11 הייתה מאה של עיור באירופה. יחד עם העיור התפתחו מוסדות השכלה גבוהה (אוניברסיטאות) שנתנו פתרון רוחני שונה מאשר הנזורה ואפשרו לימודים במקום שאמנם תחת חסות הכנסייה אך אינו מנזר ולא דורש הסתפקות במועט או הסתגפות. חלק ניכר מהסטודנטים שלמדו באותן אוניברסיטאות היו אוכלוסייה שבעשורים קודמים היו מצטרפים למנזרים. פילוג הכנסייה הנוצרית הביא להחלשת זמנית במעמדו של האפיפיור וחולשה זו הוקרנה אל מנזרי קלוני שהיו בחסותו. חוסר העצמאות הכלכלית ביטל מנהג נוסף, צדקה. נזיר הנסמך על תרומות לא יכול לתת צדקה. העברת תרומה שקיבל למישהו אחר לא נתפשה כצדקה. העושר והראוותנות עמדו בניגוד לרוח הסגפנות של הנזירים הראשונים.
במאות ה-11 וה-12, הרשת הקלונית והאידאולוגיה שעיצבה איבדו את השפעתן לטובת מסדרים חדשים שהדגישו את הסיגוף והעוני, כמו הציסטרסיאנים, הפרמונסטרסיאנים והקרטוזיאנים.
רפורמת קלוני
מרדכי מנחם מנדל קאליש
הרב מרדכי מנחם מנדל קאליש (1819 - 6 ביוני 1868; תקע"ט – ט"ז בסיון תרכ"ח) היה האדמו"ר השני של וורקא, ובנו של האדמו"ר הראשון מוורקא רבי ישראל יצחק קאליש. מכונה ה"אדמו"ר האמצעי מוורקא".
ביוגרפיה.
נולד בעיירה ז'וריק שבפולין לרחל ולרבי ישראל יצחק קאליש מוורקא. בגיל צעיר אביו היה מכנהו "הרמב"ם" - ראשי תיבות מנחם מנדל בן רחל. היה נשוי לחיה רבקה, בתו של החסיד ר' צבי אריה פרידמן. תקופה לאחר חתונתם פתחה אשתו חנות קטנה לפרנסתם.
כבר בחיי אביו הנהיג בתוך עדת חסידי אביו קבוצה קטנה שהדריך בדרכו המיוחדת בעבודת ה'. חבורתו הייתה נקראת "לייב-גווארדיה" שפירושו "חבורת אריות", ובין בני החבורה נמנו מגדולי תלמידי אביו, בהם רבי דב בעריש מביאלה.
לאחר פטירת אביו, בכ"ב בניסן תר"ח, מיאן רבי מנדל לקבל את עול ההנהגה, במקומו הוכתר לאדמו"ר רבי שרגא פייבל מגריצא, אשר הנהיג את החסידות זמן קצר מאוד, כיוון שנפטר לאחר כחצי שנה בחג הסוכות תר"ט. רק אז, בהוראת רבי מנחם מנדל מקוצק, ניאות לשבת על כיסא אביו והחל לכהן כאדמו"ר בוורקא.
הנהיג את עדתו בדרכו שלו אשר הייתה מעין "מיזוג" בין דרכה של חסידות וורקא לחסידות קוצק. הוא היה מפורסם גם בשם "השותק", כיוון שמיעט לדבר ולומר דברי תורה אלא בקיצור נמרץ. מעט מדברי תורתו יצאו בספר "אהל יצחק" (תרע"ד) ובספר "בית יצחק" (לייב'ל לוין, מכון הרי"ם לוין, תשל"ה). בשמחות צאצאיו נהגו חסידיו לרקוד סביבו כשהוא חורז מילים ביידיש, אמרה מפורסמת שלו היא "לאמער נישט זארגן, וואס וועט זיין מארגן. לאמער פארכטן, וואס איז גיווען נעכטן" - "אל תדאג, אל המחר. תתקן, את העבר".
שבת שלפני חג השבועות נקראה אצלו "שבת דרך ארץ" באמרו ש"דרך ארץ קדמה לתורה".
בחג הפסח תרכ"ח חלה. לאחר שבועות לקחוהו לוורשה, שם סירב לקחת חלק מהתרופות מטעמי כשרות עד שנפטר בט"ז בסיון ונטמן בבית העלמין בוורשה. לאחר פטירתו מילא את מקומו תלמידו רבי דב בעריש מביאלה. בנו רבי שמחה בונים קאליש כיהן באוטבוצק לחלק מחסידי אביו.
מנחם מנדל קאליש
קרלוס קיירוש
קַרְלוּש מָנוּאֵל בְּריטוּ לֶאאַל קֶיירוֹש (בפורטוגזית: Carlos Manuel Brito Leal Queiroz, מוכר גם כקרלוס קיירוש; נולד ב-1 במרץ 1953 בנמפולה, מוזמביק) הוא מאמן כדורגל פורטוגלי.
קריירה.
קיירוש נולד במוזמביק ועבר לפורטוגל ב-1975. שם למד לתארים ראשון ושני בחינוך גופני, ב"אוניברסיטה הטכנית של ליסבון". לאחר סיום הלימודים, הצטרף לאוניברסיטה כמרצה אורח. ב-1984 שימש כעוזר מאמן במועדון אשטוריל.
ב-1987 הוזמן קיירוש על ידי פדרציית הכדורגל הפורטוגלית לאמן את הנבחרות הצעירות. הוא גילה מספר שחקנים שעתידים היו להפוך לכוכבים בינלאומיים, כגון לואיש פיגו, רוי קושטה, ויטור באיה ופאולו סוזה. תחת שרביטו של קיירוש זכתה נבחרת הצעירים עד גיל 20 פעמיים (ב-1989 ו-1991) בתואר אלופת העולם.
בעקבות הזכייה באליפות בשנת 1991, מונה קיירוש למאמן הנבחרת הבוגרת. עם זאת, הוא פרש מהתפקיד לאחר כישלון הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1994.
ב-1994 החל קיירוש לאמן לראשונה מועדון כדורגל - ספורטינג ליסבון. ב-1995 הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע פורטוגל.
ב-1996 פתח קיירוש בקריירה בינלאומית, כאשר החל לאמן את הקבוצה האמריקאית מטרוסטארס. עוד ב-1996 עבר ליפן, בה אימן את הקבוצה נגויה גרמפוס איית עד ל-1997. ב-1998 אימן את במשך כשנה.
בשנים 1999 ו-2000 לא עסק באימון קבוצות. בתקופה זאת יעץ להתאחדות הכדורגל של מוזמביק ופעמיים הוזמן לאמן את נבחרת העולם של פיפ"א.
ב-2002 חזר קיירוש לאמן נבחרת, הפעם זו של . בהובלתו העפילה הנבחרת למונדיאל 2002.
עוד בשנת 2002 קיבל קיירוש את תפקיד עוזר המאמן של אלכס פרגוסון במנצ'סטר יונייטד. בכך תרם לזכיית הקבוצה בליגה האנגלית בעונת 2002-2003. אחרי עונה (2003-2004) בריאל מדריד (בה זכתה הקבוצה בסופר קאפ הספרדי), חזר קיירוש למנצ'סטר יונייטד והמשיך לעזור לפרגוסון. בתקופה שבין 2004 ו-2008, זכתה הקבוצה במספר תארים, ביניהם פעמיים באליפות אנגליה (2007 ו-2008) וליגת האלופות (2008).
ב-11 ביולי 2008 החליף את פליפה סקולארי כמאמן נבחרת פורטוגל, במטרה להובילה למונדיאל 2010. ב-18 בנובמבר 2009 אכן הצליחה פורטוגל להעפיל למונדיאל. במהלך שלב הבתים במונדיאל 2010 השיגה פורטוגל את התוצאה 0–7 על צפון קוריאה, אחת המרשימות בתולדות התחרות, אשר תרם להעפלתה לשלב שמינית הגמר. אולם שם הפסידה פורטוגל לספרד בתוצאת 0–1 והודחה מהתחרות.
קיירוש פוטר מאימון נבחרת פורטוגל ב-9 בספטמבר 2010 לאחר פתיחה חלשה של הנבחרת במוקדמות יורו 2012.