במהלך העשור השני של המאה ה-21 נאספו ראיות חדשות בפרשה והחלה בדיקת סקר גנטית מתמשכת על שערות מהגופה. ב-19 במאי 2021, לאחר שורה של בקשות, הגופה הוצאה מקברה בידי המשטרה. אנשי המשטרה הצהירו כי השרידים במצב "סביר" והיו אופטימיים לגבי הסיכוי לשחזור DNA.
השתלשלות הפרשה.
גילוי הגופה.
ב-1 בדצמבר 1948 בשעה 6:30 בבוקר, קיבלה משטרת אוסטרליה דיווח על גופת אדם שהתגלתה בחוף סומרטון פארק, כ-11 ק"מ דרומית-מערבית לאדלייד, בירת מדינת אוסטרליה הדרומית. האיש נמצא שוכב בחול ליד חומת בית הילדים הנכים. הוא שכב לאחור כשראשו מונח על החומה ורגליו מושטות קדימה. הרושם הראשוני שהתקבל היה שהאיש מת מתוך שינה. סיגריה לא דולקת נמצאה בצווארון הימני של מעילו. חיפוש בכיסיו גילה כרטיס רכבת מחלקה שנייה לא בשימוש מגלנלג להנלי ביץ'; כרטיס אוטובוס מהעיר שאולי לא נעשה בו שימוש; מסרק אלומיניום צר מתוצרת ארצות הברית; חבילה חצי ריקה של מסטיק Juicy Fruit; חפיסת סיגריות של Army Club, שהכילה שבע סיגריות של מותג אחר, Kensitas, ורבע קופסה מלאה של גפרורים מחברת Bryant &amp; May.
עדי ראייה סיפרו כי בערב ה-30 בנובמבר הם ראו אדם הדומה במראהו לאיש המת שוכב על גבו באותו מקום ובאותה עמדה ליד בית הילדים הנכים שבו נמצאה הגופה מאוחר יותר. זוג שראה אותו בסביבות השעה 19:00 ציין כי ראה אותו מושיט את זרועו הימנית במלואה ואז מפיל אותה ברפיון. זוג אחר שראה אותו בין השעות 19:30–20:00, שבמהלכן נדלקו אורות הרחוב, סיפרו כי לא ראו אותו זז במהלך חצי השעה שבה הוא נצפה, אף על פי שהתרשמו שעמדתו השתנתה. הזוג תמה על כך שהאיש אינו מגיב ליתושים שהחלו להתקבץ סביבו, ולפיכך הם חשבו שסביר יותר שהוא שיכור או ישן, ולכן לא התעניינו יותר והמשיכו בדרכם. אחת העדות סיפרה לשוטרים שהיא צפתה באדם מסתכל מטה על הגבר הישן מראש המדרגות שהובילו לחוף הים.
למעלה מעשור מאוחר יותר, ב-1959, הגיע עד נוסף ודיווח למשטרה שהוא ושלושה אנשים אחרים ראו אדם לבוש היטב נושא אדם אחר על כתפיו לאורך חוף סומרטון פארק בלילה שלפני מציאת הגופה. עם זאת, אף אחד מהעדים לא הצליח לקבוע בוודאות כי האיש שראו בעודו בחיים הוא אכן האיש שנמצא מת. המשטרה ריכזה את כל העדויות בדו"ח שנכתב בידי הבלש דון או'דוהרטי (Don O'Doherty). לפי הפתולוג ג'ון ברטון קלילנד, האיש היה בעל מראה "בריטי" ונראה כבן 40–45; הוא היה ב"מצב גופני מעולה". קלילנד תיאר את מראהו:
הוא היה לבוש בחולצה לבנה; עניבה בצבעי אדום, לבן וכחול; מכנסיים חומים; גרביים ונעליים; סוודר סרוג בצבע חום וז'קט בצבעי אפור וחום. כל התוויות על בגדיו הוסרו, ולא היה לו כובע (חריג לשנת 1948) או ארנק. הוא היה מגולח למשעי וללא כל מסמך מזהה. רישומי השיניים שלו נבדקו ולא התאימו לתבנית מוכרת במשטרה. מסקנת הדו"ח המשטרתי הייתה שהאיש התאבד. עם זאת, בנתיחה שלאחר המוות לא הצליחו הפתולוגים לגלות את סיבת המוות. בהיעדר הסבר אחר, קבע הפתולוג שהאיש ככל הנראה הורעל (או הרעיל את עצמו) והיה סבור שהדבר נעשה באמצעות חומר הרדמה. עם זאת, לא נמצאו בגוף כל שרידים של רעל. כמו כן לא נמצאו ראיות לכך שהאיש סבל מעוויתות או מהקאות – שתי תופעות לוואי נפוצות מאוד במקרה של הרעלה. ב-10 בדצמבר נחנטה הגופה לאחר שהמשטרה לא הצליחה לעלות על זהותו של האיש.
מציאת המזוודה.
ב-14 בינואר 1949, צוות תחנת הרכבת של אדלייד גילה מזוודה חומה שהתווית שלה הוסרה, אשר הוכנסה למחלקת ההפקדות של התחנה לאחר השעה 11:00 בבוקר ב-30 בנובמבר 1948. ההערכה הייתה שהמזוודה הייתה בבעלותו של האיש שנמצא על החוף. בתיק היו חלוק אדום משובץ; זוג נעלי לבד בצבע אדום; ארבעה זוגות תחתונים; פיג'מה, פריטי גילוח; זוג מכנסיים בצבע חום בהיר; מברג חשמלאי; סכין שולחן קצרה וחדה; זוג מספריים; ריבוע קטן של אבץ אשר ככל הנראה שימש כנדן מגן לסכין ולמספריים; ומברשת שבלונה, אשר שימשה קצינים שלישיים על ספינות סוחר.
במזוודה היה גם כרטיס של המותג הבריטי Barbour שאינו זמין באוסטרליה. כל סימני הזיהוי על הבגדים הוסרו, אך המשטרה מצאה את השם "T. Keane" על עניבה, "Keane" על שקית כביסה ו-"Kean" על גופייה. בלשי המשטרה סברו כי האדם שתלש את התווים השאיר בכוונה את שלושת התווים עם השם "קין", או שתל אותם בכוונה, מכיוון ש"קין" לא היה שמו האמיתי של האיש. הנחה זו אושרה לאחר שהתברר שאף אדם בשם "קין" לא נעדר באף מדינה דוברת אנגלית. היעדרם של התגים לא נחשב לחריג. בימים של אחרי מלחמת העולם השנייה עדיין שררה באוסטרליה מדיניות של צנע. מחירי הבגדים היו גבוהים מאוד, ואנשים רבים נהגו לקנות בגדים יד שנייה ולהסיר מהם את התווים שנשאו את שמות הבעלים הקודמים. עם זאת, להפתעת החוקרים לא נמצאו במזוודה שום גרביים חלופיות. כמו כן נמצאו במזוודה כלי כתיבה, אך לא התכתבויות. המזוודה והמעיל היו מתוצרת ארצות הברית, אולם מסוג שלא יובא לאוסטרליה בצורה רשמית. עובדה זו הצביעה על כך שהאיש שהה בארצות הברית, או שקנה אותם מאדם ששהה שם.
המשטרה בדקה את רישומי הרכבות הנכנסות והאמינה שהאיש הגיע לתחנת הרכבת אדלייד ברכבת לילה ממלבורן, סידני או פורט אוגוסטה. הם שיערו שהוא התקלח והתגלח ב"מרחצאות העיר" לפני שחזר לתחנת הרכבת כדי לרכוש כרטיס לרכבת להנלי ביץ' בשעה 10:50 בבוקר. מסיבה כלשהי הוא מעולם לא עלה על הרכבת. הוא הניח את המזוודה שלו במחלקת ההפקדות של התחנה לפני שעזב את התחנה ועלה על אוטובוס עירוני לפרבר גלנלג. החוקרים העריכו כי מתחנת הרכבת בגלנלג המשיך האיש ברגל עד לחוף סומרטון פארק.
ניסיונות זיהוי.
במהלך השנים הוצעו מספר זיהויים אפשריים לאיש סומרטון. העיתון האוסטרלי הפופולרי "The Advertiser", הציע מיד לאחר גילוי הגופה, שהאיש הוא "א. ס. ג'ונסון, כבן 45 מרחוב ארתור, פיינהאם". יום למחרת הופיע ג'ונסון בתחנת המשטרה והזדהה. בתחילת ינואר 1949 שני אנשים זיהו את הגופה בתור חוטב עצים בן 63 בשם רוברט וולש. וולש עזב את אדלייד מספר חודשים לפני כן כדי לקנות כבשים בקווינסלנד, ומאז אבדו עקבותיו. אדם בשם ג'יימס מאק, שהכיר את וולש, טען בתחילה שהוא אינו מזהה את הגופה, אולם לאחר מכן חזר בו וטען שהאיש הוא כן וולש. הוא הסביר שבתחילה לא זיהה את וולש מכיוון שצבע השיער היה שונה מעט ממה שזכר. בלשי המשטרה ציינו כי אכן גופו של האיש מסומרטון מתאים לגוף של חוטב עצים, אם כי מהמצב שבו נמצאו ידיו ניכר שהוא לא חטב עצים לפחות בשמונה עשר החודשים האחרונים. עם זאת בלשי המשטרה קבעו שהאיש נראה צעיר בהרבה מוולש בן ה-63. הרעיון שהאיש הוא רוברט וולש נגנז סופית לאחר שאחת מהעדות, אליזבת תומפסון, נזכרה שלוולש הייתה צלקת מסוימת. מכיוון שבגופה לא הייתה הצלקת המדוברת, חזרה בה תומפסון מהזיהוי.
עד תחילת פברואר 1949 היו למשטרה עוד שמונה זיהויים שונים של הגופה, אולם כולם הופרכו במהירות. בשל העובדה שסימני הכביסה על הבגדים היו דומים לכמה מכבסות במלבורן, החליטה המשטרה למקד את המאמצים במדינת ויקטוריה. לאחר שתמונת האיש פורסמה בוויקטוריה, עשרים ושמונה אנשים טענו שהם מזהים אותו. בלשי משטרת ויקטוריה הפריכו את כל העדויות, ועד מהרה החליטו להפסיק כליל את החקירה בוויקטוריה ולחזור ולמקד אותה בדרום אוסטרליה. בנובמבר 1953 הודיעה המשטרה שקיבלה עד עתה 251 זיהויים אפשריים לגופה.
החקירה.
ב-17 ביוני 1949 פתח חוקר מקרי המוות תומאס ארסקין קללנד (Thomas Erskine Cleland) בחקירה מחודשת באשר לזהותו של האיש ונסיבות מותו. קללנד גילה כי נעליו של האיש היו נקיות, ונראו כאילו צוחצחו רק לאחרונה. עובדה זו סתרה את ההנחה שהאיש הסתובב בגלנלג במהלך כל היום. קללנד היה סבור שהגופה הובאה לחוף רק לאחר המוות. עובדה זו הייתה אמורה להסביר גם את היעדרם של סימני הקאה ועוויתות באזור בו נמצאה הגופה. סברתו של קללנד חוזקה לנוכח העובדה שאף אחד מעדי הראייה לא ראה את פניו של האיש, אולם הוא עצמו סייג את דבריו בכך שמרבית העדים היו סבורים כי בכל זאת מדובר באותו אדם.
בניסיון לאתר את הרעל שבו אולי השתמש האיש, קללנד פנה לסדריק סטנטון היקס, פרופסור לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה באוניברסיטת אדלייד. היקס הצביע על שתי תרופות נפוצות למחלות לב, אשר היו עשויות לגרום להרעלה ולא להותיר סימנים. היקס רשם את שמות שתי התרופות על פיסת נייר שצורפה לתיק החקירה בתור "פריט C.18". מכיוון שבאותה תקופה היה ניתן להשיג את שתי התרופות בבתי מרקחת פשוטים ללא צורך באישור רפואי או מתן סיבה, שמות שתי התרופות לא פורסמו לציבור, מחשש לגרור גל התאבדויות. שתי התרופות זכו לכינוי "מספר 1" ו"מספר 2". רק בשנות ה-80 של המאה ה-20 פורסמו לציבור שמות התרופות: אואבאין (Ouabain), ודיגיטליס (Digitalis). היקס ציין כי העובדה שלא נמצאו סימני הקאה בסביבת הגופה מקשה על זיהוי המוחלט. כמו כן, היקס קבע שאם המוות התרחש שבע שעות לאחר שהאיש נראה זז לאחרונה, הדבר עשוי להסביר את העובדה שלא נמצאו סימני רעל בדמו.
מסקנתו הסופית של קללנד הייתה שככל הנראה האיש מת מהרעלה מכוונת, אולם הוא לא היה מסגול לקבוע אם האיש נטל את הרעל בעצמו או שמא הורעל בידי אדם אחר. עם זאת, הוא לא הצליח לפתור את השאלות הרבות שנותרו סביב המקרה. משטרת אוסטרליה נאלצה להודות כי מדובר ב"תעלומה שאין שני לה", וציינה כי ייתכן שהיא לא תיפתר לעולם.
תמאם שוד.