הקריירה שלו כסופר החלה ב"שיר השמות" (The Song of Names), סיפורם של שני נערים הגדלים בלונדון של תקופת המלחמה, שיצא לאור בשנת 2001 וזכה בפרס וִיטְבְּרֶד לרומן ראשון לשנת 2002. הרומן השני שלו, "משחק הניגודים" (The Game of Opposites) יצא לאור בשנת 2009 בארצות הברית. הרומן עובד לסרט בשם זה בכיכובם של טים רות' וקלייב אוון.
בדצמבר 2019 ראה אור בהוצאת סיימון אנד שוסטר ספרו "Genius and Anxiety: How Jews Changed the World, 1847-1947", שראה אור בעברית ב-2020 בהוצאת דביר בשם: גאונות וחרדה : כיצד שינו היהודים את העולם, 1847–1947.
לברכט מרצה במוסדות תרבות חשובים ובאוניברסיטאות. הוא הגיש הרצאות וקורסים באוניברסיטאות שונות, בהן אוניברסיטת לונדון, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת סירקיוז, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת גראנאדה בספרד. כמו כן עבד עם תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, הפילהרמונית של לוס אנג'לס, סאות'בנק סנטר בלונדון, התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול ועוד; כמו כן עבד עם פסטיבל ורבייה, פסטיבל צ'לטנהם, פסטיבל אדינבורו ופסטיבל מרלבורו, בין השאר.
ביקורת.
כתביו הפולמוסיים של לברכט מעוררים לא פעם תגובות נוקבות. בעוד שרוברט קראפט שיבח את "מיתוס המאסטרו" כ"חשיפה של הנהלים העסקיים של ניצוח תזמורת, [ש]יש סיכוי שיהיה ספר המוזיקה הקלאסית הנקרא ביותר של השנה", הרי מבקר האופרה מייקל טאנר כתב בשבועון The Times Literary Supplement, ש"זה אולי הספר הדוחה ביותר שקראתי מעודי". המוזיקולוג ריצ'רד טארוסקין תיאר את לברכט כ"מבקר בריטי תוקפני, מרושל אך מבדר". מנצחים רבים ידועי-שם, מולדימיר אשכנזי ודניאל בארנבוים עד ויליאם כריסטי ופרנץ ולזר-מסט, מקיימים יחסים לבביים עם לברכט ומופיעים בתוכניות הרדיו שלו, אך יש גם המביעים דעות מנוגדות.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:מבקרי מוזיקה יהודים]]
[[קטגוריה:סופרים יהודים בריטים]]
[[קטגוריה:עיתונאים יהודים בריטים]]
[[קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1948]]
[[קטגוריה:בוגרי ישיבת קול תורה]]
גיום, נסיך הכתר של לוקסמבורג
גיוֹם ז'אן ז'וזף מארי (בצרפתית: Guillaume Jean Joseph Marie; נולד ב-11 בנובמבר 1981), הוא נסיך לוקסמבורג ויורש העצר של שליט לוקסמבורג, אביו, אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג. גיום הוא יורש העצר מאז מונה אביו לדוכס הגדול בשנת 2000. הוא מיועד לרשת את הכתר תחת השם גיום החמישי.
ביוגרפיה.
גיום נולד בלוקסמבורג סיטי, כבנו הבכור של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה מסטרה. לגיום ארבעה אחים צעירים ממנו. סבו הוא ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
גיום היה חניך בתנועת הצופים מאז גיל 8 ופעיל בתנועה במשך שנים רבות עד היום. הוא למד בבית ספר תיכון "רוברט שומן" בלוקסמבורג, בקולג' "Alpin International Beau Soleil" ובבית הספר הפרטי "לה רוזי" בשווייץ. הוא רכש הכשרה צבאית באקדמיה הצבאית המלכותית באנגליה. לאחר מכן למד ביוניברסיטי קולג' בדרהאם, ובאוניברסיטת ברונל בלונדון. ב-2009 קיבל תואר ראשון ב-"Institut Albert-le-Grand" באנז'ה, צרפת.
גיום ממלא משנת 2000 מספר תפקידים במסגרת תפקידו כיורש עצר. הוא יו"ר של כבוד בוועדה לפיתוח כלכלי של לוקסמבורג מ-2001. היה פעיל בקרן קרייזברג למען נכים. ייצג את לוקסמבורג בטקסים בינלאומיים כגון חגיגות להולדתו של כריסטיאן, נסיך דנמרק ב-2006, יום הולדתה של סוניה, מלכת נורווגיה ב-2007, ויום הולדתו של וילם-אלכסנדר, מלך הולנד ב-2007.
ב-2012 נישא לרוזנת סטפני דה לנואה מבלגיה. גיום וסטפני חולקים מוצא משותף, כך שסטפני ואביו של גיום הם בני דודים מדרגה שביעית. ב-10 במאי 2020 נולד בנם הראשון, שנקרא בשם שארל ז'אן פיליפ ז'וזף מארי גיום.
בשנת 2021 נבחר גיום ליו"ר קרן הצופים העולמית התומכת בארגון הצופים העולמי, לאחר שמאז שנת 2017 היה חבר בוועד המנהל של הקרן.
גיום דובר לוקסמבורגית, צרפתית, אנגלית, גרמנית וספרדית.
ז'ילם, נסיך לוקסמבורג
גיום, יורש העצר מלוקסמבורג
אלון תבור
אֵלוֹן תָּבוֹר, הוא שמו של עץ המופיע בתנ"ך, בספר שמואל א', בסיפור שלושת האותות שנותן שמואל הנביא לשאול לאחר שמשחו למלך.
תרגום יונתן, מתרגם את אלון תבור למישר תבור כלומר מישור התבור. כך גם רד"ק: . זיהוי מקומו של אלון תבור לפי המקרא הוא מדרום לקבר רחל. לפי תרגום יונתן יש הגורסים כי אֵלוֹן נגזר מהמילים אֵל ואלוהות וזאת מפני שהקדמונים ייחסו גם קדושה לעצים אלו. אחרים סוברים כי אלון תבור הוא בעצם עץ אלה מפורסם, שהיה קיים בין רמה לגבעה.
יש הסוברים כי אלון תבור הוא תומר דבורה () ובעל תמר (). אחרים מזהים את מקומו בח'רבת ארחא צפונית לתל אל פול.
השם אלון התפרש גם כעץ אלון שמקום בו צמח היה למרכז פולחני ניחוש. עצים אשר שימשו כמקום מרכזי בו קיבלו הכוונה מהאלים, היה ידוע במרחבי המזרח הקדום.
בדרך כלל שמות בהם מופיע השם אלון היו מורה שם זה על מקום פולחן, עוד מימי התקופה הכנענית. במקרא מוזכרים גם אלון מורה, אלון מעוננים, אלון מוצב, אלון בכות, כל אלה נזכרים בתנ"ך באירועים הקשורים בפולחן.
שם העץ הונצח בשמו של בית ספר שדה של החברה להגנת הטבע בגליל התחתון.
ג'ים סטורג'ס
ניל&quot;י (פירושונים)
ניל"י (ראשי התיבות: נצח ישראל לא ישקר, שמואל א' ט"ו כ"ט)
הדחיפה של פארדו
הדחיפה של פארדו הייתה תמרון אווירי שבוצע על ידי קפטן בוב פארדו (באנגלית: John R. "Bob" Pardo) וסרן סטיב ויין במטרה לדחוף את מטוס הפנטום של בן הזוג שלהם שנפגע קשות במסגרת מבצע רעם מתגלגל במהלך מלחמת וייטנאם.
היסטוריה.
מבנה של זוג מטוסי פנטום F-4D מטייסת הקרב 433 של כנף הקרב 8 בבסיס אובון של חיל האוויר התאילנדי המלכותי ונשלח לתקיפת מפעל פלדה בצפון וייטנאם, צפונית להאנוי במרץ, 1967. הטייסים במבנה היו קפטן בוב פארדו שטס יחד עם סרן סטיב ויין ובן המבנה שלו קפטן ארל אמאן, שטס יחד עם סרן רוברט יוטון.
ב-10 במרץ 1967, השמים היו נקיים לטובת ביצוע יעף הפצצה, אך שני מטוסי הפנטום F-4 2 נפגעו מאש נ"מ. המטוס של אמאן ספג את הפגיעה הקשה יותר. מכל הדלק שלו נפגע והוא החל לאבד דלק במהירות. לא היה לו מספיק דלק כדי לבצע תדלוק אווירי מעל לאוס.
כדי למנוע את נטישתם של אמאן ויוטון מעל שטח אויב, פארדו החליט לנסות לדחוף את המטוס. ראשית, ניסו פארדו וויין לדחוף את המטוס באמצעות תא המצנח של המטוס הפגוע, אך זרימה טורבולנטית חיבלה במאמציהם.
בניסיון השני, פארדו וויין ניסו להשתמש בוו העצירה של אמאן כדי לדחוף את המטוס. הפנטום עוצב במקור כמטוס של חיל הים, כך שהיה מצויד בוו עצירה כבד על מנת לנחות על נושאות מטוסים. אמאן הוריד את וו העצירה שלו ופארדו טס מאחוריו עד שהוו היה מול החלק הקדמי של החופה של פארדו. אמאן כיבה את שני מנועי ה-J79 שלו. פעולת ההצלה צלחה - שיעור השקיעה פחת משמעותית. על פארדו היה להמשיך ולייצב את מיקום מטוסו, כאשר וו העצירה החליק מהחופה בכל 15 עד 30 שניות. בנוסף, פארדו התמודד עם אש באחד ממנועיו שלו ולבסוף כיבה אותו. במשך 10 הדקות שנותרו לטיסה, פארדו השתמש במנועו היחיד כדי להנמיך באיטיות את שני המטוסים.
המטוסים הגיעו למרחב האווירי של לאוס בגובה 6,000 רגל (1,800 מטר), כאשר הדלק הולך ואוזל מהמטוס של פארדו הדוחף את מטוסו של אמאן לאורך כמעט 88 מייל. בפוטנציאל הנוכחי, נותרו להם כ-2 דקות טיסה. הצוותים בשני המטוסים נטשו את מטוסיהם בבטחה, התחמקו מלכידה מעל שטח אויב ונאספו על ידי מסוקי חילוץ.
בתחילה, פארדו וויין ננזפו על כך שלא הצילו את מטוסם. אולם ב-1989, הצבא בחן מחדש את המקרה והעניק לפארדו ולוויין את עיטור כוכב הכסף על הפעולה, יותר משני עשורים לאחר שארעה.
פרנציסקה
פרנציסקה (Francisca) הוא סוג של גרזן הטלה שהיה בשימוש הפרנקים ושבטים גרמאניים נוספים בראשית ימי הביניים.
הפרנציסקה ידוע בעיקר כנשק אופייני בקרב הפרנקים, ונחשב לסמל לאומי בקרבם בעיקר בתקופת השושלת המרובינגית בתקופה שבין 500 ל-750 לספירה. כמו כן ידוע השימוש בנשק זה גם בתקופתו של קרל הגדול בין 768 ל-814.
לפרנציסקה ראש קשתי שמתרחב בקצה המשמש לחיתוך. קצוות הלהב מחודדים. לפרנציסקה היה אורך של ואורך הלהב היה בערך . אורך ראש הגרזן היה בערך 14–15 ס"מ. סביר להניח שמשקל הגרזן היה כ-600 גרם.
הפרנציסקה הוטל בראשית הקרב כשמטרתו הייתה לשבור את המגן של היריב או לשבש את המערך. הטווח היעיל היה בערך .
בלטייסק
בלטייסק (ברוסית: Балти́йск "Baltiysk"; עד שנת 1946 נקראה בשמה הגרמני "פילאו" Pillau; בליטאית: Piliava; בפולנית: Piława) היא עיר נמל ומרכז מנהלי של מחוז המשנה בלטייסקי במובלעת קלינינגרד. היא שוכנת במרחק של כ-50 ק"מ מערבית לבירת המחוז קלינינגרד, בחלק הארי של קצהו הדרומי של חצי האי קלינינגרד (או חצי האי זמלנד ), לחופי מפרץ פרימורסקאיה ("בוחטה פרימורסקאיה;" Бухта Приморская), ממזרח, מפרץ גדנסק שבים הבלטי ממערב, ולחופי מצר בלטייסק, המפריד אותה גם מחלקה הדרומי בצפונה של לשון חול בלטית .
העיר נחשבת מבחינה גאוגרפית לעיר המערבית ביותר של רוסיה, וממוקם בה הבסיס הראשי של הצי הבלטי ובו גם מתאמנות יחידות של הקומנדו הימי הרוסי. מדי שנה, בחודש יולי, נערך בה מצעד אוניות (морской парад) של הצי הבלטי לרגל חגיגות "יום הצי הרוסי" (День Военно-Морского Флота).
ערים תאומות.
לבלטייסק חמש ערים תאומות:
מצר בלטיסק
פילאו (עיר)
אלוניים