אפשטיין, בן למשפחה יהודית אמידה מליברפול, השתלב בשנת 1955 בעסקי המשפחה, כמנהל חנות התקליטים "NEMS". תחת ניהולו היצירתי והחדשני, הפכה החנות אחת מחנויות התקליטים המצליחות בליברפול. אפשטיין לא הסתפק בהצלחתו וביקש גם להפוך אמרגן לאחת הלהקות בזירת המוזיקה התוססת של ליברפול. ההזדמנות הגדולה נקרתה לאפשטיין בסוף שנת 1961, כאשר ביקר בחנותו לקוח שביקש לרכוש את התקליטון "My Bonnie" של טוני שרידן והביטלס. תקליטון זה הוקלט אותה שנה בהמבורג, כשהביטלס משמשים להקת ליווי לשרידן. הבקשה עוררה את סקרנותו של אפשטיין, והביאה אותו לבקר בהופעה של הלהקה במועדון The Cavern (המערה). אחרי ההופעה נפגש אפשטיין עם חברי הלהקה (אז, עדיין עם המתופף פיט בסט, שהוחלף מאוחר יותר ברינגו סטאר) וזמן קצר אחרי כן הפך לאמרגנה של הלהקה.
אפשטיין והביטלס.
שינוי במראה.
אפשטיין חולל שינוי דרמטי במראה הלהקה ובצורת הופעתה. הוא הגביל את זמן ההופעה לכחצי שעה, ותבע מחברי הלהקה לשנות את תסרוקתם ולוותר על בגדי העור ומראה ה"טדי בוי" שלהם. במקביל, החל אפשטיין לתור אחר חברת תקליטים שתסכים להחתים את הלהקה על חוזה הקלטות. ניסיונו הראשון, עם חברת "דקה", לא צלח. ניסיון נוסף, בחברת EMI, עלה יפה יותר - אף כי לתפקיד המפיק מונה ג'ורג' מרטין, שעד אז התמחה בעיקר בתקליטי מוזיקה קלאסית והומור.
הביטלמניה.
הצלחתה האדירה של הביטלס קנתה לאפשטיין שם, והוא הפך, נוסף על הביטלס, אמרגנן של להקות נוספות מליברפול. כישרונו התיאטרלי וחושיו העסקיים החדים כאמרגן סייעו בידו בארגון מסעי ההופעות הארוכים של הביטלס בשנים 1963-1966, במהלכן הופיעו הביטלס מאות פעמים. חוסר ניסיונו, עם זאת, עמד לו לרועץ בכמה וכמה עסקאות של מוצרים נלווים וחוזי תקליטים בארצות הברית. בשנים 1964-1966 נמכרו תקליטים ומוצרים נלווים במיליארדי דולרים (בערכים של היום), אך הביטלס הפיקו מכך רק הכנסות זעומות.
שנותיו האחרונות ומותו.
בהדרגה מאסו חברי הביטלס בהופעות ובסתיו 1966 חדלו מהופעות חיות לחלוטין והתמקדו בהקלטות. מצב זה הותיר את אפשטיין חרד למעמדו כאמרגן הלהקה, לקראת מועד חידוש חוזהו עם חבריה. ב-27 באוגוסט 1967, כאשר הביטלס שהו בצפון אנגליה במחיצת המהרישי - מסעם הראשון כלהקה בלי ליווי של אפשטיין - נמצא אפשטיין מת בביתו שבלונדון, בעקבות נטילת מנת יתר של ברביטורט, חומר הרדמה ששימש בעבר גם כגלולת שינה והרגעה וכסם פנאי.
אפשטיין עירב שתיית אלכוהול ונטילת גלולות השינה במינון שייתכן והיה שגרתי עבורו, אך השילוב עם האלכוהול הפחית את סיבולת הגוף שלו לברביטורט והמינון הפך למנת יתר קטלנית. חוקר מקרי המוות קבע שמותו של אפשטיין היה תאונה.
חיים אישיים.
אפשטיין היה הומוסקסואל, ונטייתו המינית הייתה ידועה לכל מכריו, אף כי לא זכתה לפרסום בחייו. בכמה ספרים על הביטלס נטען כי אפשטיין נמשך לחבר הלהקה ג'ון לנון, וכי משיכה זו הייתה אחד המניעים לרצונו להפוך לאמרגן הלהקה. טענה זו הובילה גם לפרסומים על קשר הומוסקסואלי בינו לבין לנון, אך לקשר זה לא נמצאו תימוכין עובדתיים של ממש. אפשטיין החל להשתמש בסמים ממריצים כבר מראשית הקריירה שלו כאמרגן. רוב הסמים הממריצים היו אז חוקיים והשימוש בהם היה מקובל מאוד (הביטלס צרכו סמים ממריצים דרך קבע בהופעותיהם). מאוחר יותר התנסה אפשטיין גם בסמים קלים וככל הנראה גם בסמים קשים יותר, כהרואין וקוקאין.
באדי הולי
צ'ארלס הארדין (באדי) הולי (באנגלית: Charles Hardin "Buddy" Holley; 7 בספטמבר 1936 - 3 בפברואר 1959) היה זמר אמריקאי, מראשוני המוזיקאים שפעלו ועיצבו את זרם הרוק אנד רול.
ביוגרפיה.
הולי נולד למשפחה מוזיקלית בלאבק שבטקסס. תחילה הושפע ממוזיקת הבלוגראס, ומאוחר יותר הושפע ממוזיקת רוק, לאחר שראה הופעה של אלביס פרסלי ב-1955.
הולי החל את דרכו כאשר התבלט בהרכב המוזיקלי שבו השתתף. במהרה הפך להיות הזמר הראשי, כאשר הלהקה, שנקראה "הצרצרים", הפכה ללהקת הליווי שלו. באדי כתב שירים שזכו להצלחה רבה, דוגמת השיר פגי סו, שיר רוקנרול מובהק, שזכה להצלחה רבה בארצות הברית. בהיותו במסע הופעות, ב-3 בפברואר 1959, התרסק המטוס של הולי ושל שני אמנים נוספים, ג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון וריצ'י ואלנס, ושלושת הנוסעים והטייס נספו. הולי נפרד מ"הצרצרים" לפני מסע ההופעות האחרון שלו, והם לא היו איתו במטוס.
השפעתו בתחום המוזיקה נחשבת רבה. הביטלס, לדוגמה, הושפעו ממנו רבות, בעיקר בתחילת דרכם, בה אף שרו מספר שירים שלו. הקריירה המוזיקלית שלו ארכה מספר שנים בלבד, ועם זאת הוא הספיק לחולל בה שינוי מהותי בעולם המוזיקה.
שירו של דון מקליין מ-1971, "American Pie" (חודש על ידי מדונה), מתייחס לתאונת מותו של באדי הולי כ"יום שבו מתה המוזיקה".
מלבד הפזמון של "American Pie", גם חלק מהבית הראשון בשיר מתייחס להולי:
"But February made me shiver"
- תאונת המטוס שבה נהרג הולי קרתה בפברואר.
הכוונה כאן לכלתו הטרייה ואלמנתו של הולי, שהייתה בהריון, ובעקבות הטראומה של התאונה הפילה את העובר שנשאה ברחמה.
ללהקת "Weezer" היה להיט בשם "באדי הולי" בשנת 1995, שנכלל בתוכנת חלונות 95 כהדגמה ליכולות המולטימדיה שלה.
בשנת 1997 זכה הולי בפרס גראמי עבור מפעל חיים.
יוקו אונו
יוֹקוֹ אוֹנוֹ (באנגלית: Yoko Ono; ביפנית: 小野 洋子; נולדה ב-18 בפברואר 1933) היא אמנית מולטימדיה, מוזיקאית ופעילת שלום יפנית-אמריקאית, שנודעה גם כאשתו השנייה של ג'ון לנון, מלהקת הביטלס. זוכת פרס אריה הזהב על מפעל חיים לשנת 2009.
ביוגרפיה.
אונו נולדה ב-1933. אביה עבר לסן פרנסיסקו שבועיים לפני לידתה, ב-1937 חזר ליפן, ואונו למדה בבית ספר בטוקיו. ב-1940 עברה המשפחה לניו יורק, שם עבד אביה. ב-1941 עבר אביה להאנוי והמשפחה חזרה ליפן. היא סיימה את לימודיה ב-1951, והייתה האישה הראשונה להתקבל ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת פירס. אך לאחר שני סמסטרים עזבה את האוניברסיטה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היגרה משפחתה של אונו לניו יורק. ב-1956 נישאה אונו למלחין טושי איצ'יאנאגי. הם התגרשו ב-1962, לאחר שחיו בנפרד כמה שנים. ב-28 בנובמבר אותה שנה נישאה אונו לאנטוני קוקס. ב-1 במרץ 1963 הם התגרשו, ב-6 ביוני נישאו מחדש, וב-2 בפברואר 1969 התגרשו פעם נוספת. בתם קיוקו קאן קוקס נולדה ב-8 באוגוסט 1963. אונו השאירה את קיוקו עם קוקס, ועזבה אותה למען לנון. אונו וקיוקו התאחדו שוב ב-1994.
אונו פגשה לראשונה את ג'ון לנון כאשר הוא ביקר באחת התערוכות שלה בלונדון, ב-9 בנובמבר 1966. הם התחילו בקשר רומנטי שנתיים מאוחר יותר, דבר שהביא לגירושיו של לנון מאשתו הראשונה, סינתיה. לנון כתב לאונו שירים רבים, המדברים על אהבתו אליה. הידועים שבהם: "Woman", "Love", ו-"Oh, My Love". באוקטובר 1968 נעצרו בני הזוג לאחר שנתפסה ברשותם מריחואנה. הם שיתפו פעולה באלבומים רבים. הראשון בהם היה ב-1968, כאשר לנון היה עוד בביטלס, עם האלבום הניסיוני "Unfinished Music No.1: Two Virgins". ב-1969 יצא אלבום הבכורה שלהם "Live Peace in Toronto 1969". הם התחתנו ב-20 במרץ 1969, בגיברלטר.
ב-1970 הוציאה אונו את אלבום הסולו הראשון שלה, "Yoko Ono/Plastic Ono Band". לאחר התפרקות הביטלס חיו אונו ולנון בלונדון ואז בניו יורק. ב-1973 עברו אונו ולנון לגור בנפרד, אונו פיתחה את הקריירה שלה בניו יורק, ולנון עבר ללוס אנג'לס עם העוזרת האישית שלו, מאי פאנג. ב-1975 הם השלימו, וב-9 באוקטובר אותה שנה, ביום הולדתו ה-35 של לנון, נולד בנם שון. לאחר לידת שון עברה המשפחה לגור בבניין הדקוטה שבאפר וסט סייד של מנהטן. לנון פרש מהמוזיקה ונרצח בדצמבר 1980. אונו לא נישאה שוב לאחר הירצחו של לנון ומתגוררת בניו יורק, בבניין בו התגוררה עם לנון ואשר בפתחו הוא נרצח.
מאז שנות ה-60 ועד היום אונו היא פעילה למען השלום. ב-2004 הוציאה אונו מחדש את שירה "Everyman... Everywoman..." כדי לתמוך בנישואים חד-מיניים.
יוקו אונו והביטלס.
יוקו אונו מפורסמת גם כאחת הסיבות המרכזיות להתפרקות הביטלס. יש האומרים שהיא תרמה לסכסוכים בין חברי הלהקה כאשר הגיעה להקלטות וחזרות הלהקה, ותמכה בבעלה - לנון - בכל הוויכוחים שבינו לבין חברי הלהקה, ואף הגבירה את הקרע בין שני היוצרים החשובים בלהקה - פול מקרטני ובעלה - ג'ון לנון. מזה שנים נמצאת אונו בסכסוך עם פול מקרטני על זכויות כתיבת השירים של הביטלס.
בסקר שנערך ב-2009 בידי BBC הסתבר ש-73.2% ממעריצי הלהקה שונאים את יוקו אונו וסוברים שהיא הסיבה לפירוקה, ל-17.8% אין דעה בנושא ו-10% אוהבים אותה.
עבודת האמנות.
בתחילת דרכה כאמנית בשנות השישים, הייתה אונו חברה בתנועת הפלוקסוס יחד עם ג'ון קייג' ומרסל דושאן. בשנת 1964 יצרה אונו את אחת מעבודותיה האיקוניות cut piece, עבודת מיצג פמיניסטית. בעבודה זו אונו על במה ולפניה מונח זוג מספריים. הקהל מוזמן לעלות על הבמה ולגזור חתיכות מהבגד שלה. עבודה זו הוצגה לראשונה בקרנגי הול בניו יורק ומאז הוצגה שוב פעמים רבות. בין השנים 1964 ל-1972 אונו יצרה קולנוע אקספרימנטלי. היא יצרה 16 סרטים, ביניהם העבודה fly בה מתועד מקרוב זבוב המטייל על גופה הערום. לעבודות אלה היא יצרה גם את הפסקול המוזיקלי. בשנת 1981 יצירה לראשונה, אונו, את המיצב ההשתתפותי עץ המשאלות בו ניכסה עץ שגדל באתר התצוגה והזמינה את הקהל לכתוב משאלות על פתקים ולתלות אותם על העץ. מיצב עץ המשאלות הוא עבודה מתמשכת שהוצגה במקומות רבים בעולם משנות השמונים ועד היום. כאשר נסגרת תערוכת עץ המשאלות באתר מסוים, אונו שולחת את פתקי המשאלות למגדל Imagine peace באיסלנד שם נשמרות מילוני משאלות מרחבי העולם.