לאחר נסיגתם של הקוומינטנג מסין היבשתית, הועתקה האקדמיה הצבאית של הרפובליקה הסינית מהאי צ'אנגז'ו שהיום בשליטת הרפובליקה העממית של סין לגאושיונג.
ב-2010, כחלק מארגון מחדש בחלוקה המנהלית של טאיוואן, העיר גאושיונג אוחדה עם מחוז גאושיונג לכדי רשות מקומית מיוחדת גדולה יותר.
כלכלה.
נמל העיר שנפתח במאה ה-19 ממשיך להוות נמל בינלאומי גדול וחלק חשוב בכלכלתה של גאושיונג. סביב הנמל, המשמש בעיקר לייצוא, נוצר מערך תעשיות נרחב. הנמל דורג בין השנים 1995 ל-1999 כשלישי בעולם בשינוע מכולות. מאז שנת 2000 הלך נפח המכולות בנמל וקטן עד שדורג בשנת 2009 במקום ה-21.
בנוסף הכלכלה המקומית מסתמכת על תיירות.
ממשל.
מבחינה מנהלית הרשות המקומית המיוחדת של גאושיונג מחולקת ל-38 נפות (בסינית: 區) אשר כל אחת מהן מחולקת לתת-נפות עירוניות (בסינית: 里). הנפות לינגיה (苓雅區) ופנגשאן (鳳山區) הן המרכז השלטוני של הרשות המקומית המיוחדת.
חינוך.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הרפואית של גאושיונג, האוניברסיטה הלאומית הראשונה של גאושיונג למדע וטכנולוגיה והאוניברסיטה הלאומית של גאושיונג למדעים שימושיים.
תחבורה.
מנמל גאושיונג יוצאות מעבורות למעגנים שונים ברחבי העיר.
נמל התעופה הבינלאומי גאושיונג הוא אחד הנמלים העמוסים ביותר בטאיוואן. למרות היותו חשוב, הנמל לא מסוגל לקלוט מטוסים גדולים מכיוון שהוא ישן יחסית ויש תוכניות להגדיל את המסלולים שלו. הנמל מציע טיסות ליעדים אחרים בטאיוואן וכן ליעדים בינלאומיים במזרח אסיה.
באזור גאושיונג פועלת מערכת רכבת קלה שנפתחה ב-2008. המערכת כוללת שני קווים וכן קו נוסף שנמצא בבנייה ועתיד להיפתח ב-2015. בנוסף גאושיונג מקושרת בעזרת מערכת הרכבות של טאיוואן לערים מרכזיות אחרות בטאיוואן כמו הבירה טאיפיי.
ספורט.
גאושיונג אירחה את המשחקים העולמיים בשנת 2009. האצטדיון הראשי של המשחקים היה האצטדיון הלאומי שנבנה לרגל המשחקים. זה האצטדיון הגדול ביותר בטאיוואן ויש בו למעלה מ-50,000 מושבים.
קאוסיונג
קאושיונג
קאושונג
גאושונג
גאוסיונג
סלים אל חוסייני
אנטישמיות בנורווגיה
לאנטישמיות בנורווגיה היסטוריה ענפה אשר הגיעה לשיא במהלך השואה. כמו כן היוותה נושא לשיחה בדיון הציבורי על הסכסוך הישראלי-פלסטיני. גם כיום, פעילות אנטישמית אינה נדירה בנורווגיה. דוגמת איורי קריקטורה כגון האיור של יהודי חרדי המשכתב את עשרת הדיברות כדי שיופיע שם "כן תרצח" (Thou shalt murder).
אלן דרשוביץ ביקר את נורווגיה באומרו כי: "כל היהודים שווים במדינה הזו שעושה כל שביכולתה כדי לעשות את חיי היהודים בה בלתי אפשריים".
נורווגיה היא המדינה הראשונה שלא מאפשרת ליהודים לבצע שחיטה כשרה, על ידי חיוב להמם (Stunning) את הבהמה לפני השחיטה.
בנורווגיה עדיין חיים כ-1,400 יהודים.
היסטוריה.
הרפורמה והנאורות.
ב-1436 ו-1438 הודיע הארכיבישוף אסלק בולט (Aslak Bolt) כי מעתה אסור ליהודים לשמור שבת "כדי שהנוצרים לא ילמדו את דרכי היהודים". איסורים אלו מופיעים בספרות הנוצרית של אותה תקופה ובפרט ב-Diplomatarium Norvegicum.
בשנים 1538–1814, לאורך תקופת הממלכה של דנמרק-נורווגיה, יושמו חוקים והגבלות על פרקטיקה דתית ובמיוחד כנגד יהודים כדי לסייע לרפורמציה הפרוטסטנטית.
ב-1569 הורה פרדריק השני להישבע אמונים לעקרונות המרכזיים של הלותרניזם, כאשר סירוב לכך יגרור גירוש, נישול מוחלט מכל הנכסים, או הוצאה להורג. איסורים אלו הוסרו מהיהודים הספרדיים של אלטונה כאשר כריסטיאן הרביעי כבש את העיר.
כריסטיאן אף כתב מכתב ב-1619 ליהודי (אלברט דיוניס), המאפשר לו מעבר חופשי ללא הטרדות, וב-1630 הורשו כל היהודים שוכני גליקשטאדט (Glückstadt) לעבור בין מקומות בממלכה באופן חופשי.
במשך כמה מאות שנים השליטים היו בעלי יחס אמביוולנטי לסוחרים ובנקאים יהודים, שכן הם תרמו רבות לכלכלה המקומית, אך הוחלו עליהם הגבלות שונות כדי למזער את המעורבות שלהם בחיים הציבוריים בנורווגיה.
חלק מהיהודים (בעיקר ספרדים אך גם אשכנזים) קיבלו באופן פרטני אישורים המקנים להם אפשרות של "מעבר בטוח" בין ערים בממלכה. למרות זאת, היו נפוצים גם מקרים של גירוש וכליאה והטלת קנסות על יהודים שהחזיקו אישורים אלו.
קריאות לביטול הגירושים.
הקהילה היהודית מציינת בכל שנה את הנריק ורגלנד, שהיווה את הכוח העיקרי מאחורי הקריאות לביטול החרם על היהודים.
מדיניות הגירוש של יהודים שהיגרו הייתה למבוכה בקרב הנורווגים. הראשון שקרא לביטול המדיניות היה המשורר אנדראס מנץ' (Andreas Munch) ב-1836, אך היה זה ורגלנד שהוביל בנחישות את המערכה כנגדה.
מאורעות אנטישמים אחרי השואה.
באפריל 2007, כלל מרכז שמעון ויזנטל את נורווגיה כאחת המדינות שהיקף פעילות בהקשר לחקירתם והעמדתם לדין של פושעי מלחמה נאצים היה מועט מאוד יחסית. נורווגיה היא אחת משתי המדינות היחידות בעולם שאין אפשרות להעמיד בה לדין פושעי מלחמה נאצים, מכיוון שעל פשעים אלו כבר חל "חוק ההתיישנות".
תעשיית הקריקטורות האנטישמיות בעיתונות הנורווגית היא תופעה ענפה, כאשר הקריקטורות ממחזרות מוטיבים אנטי-יהודיים מסורתיים. מזכ"ל מפלגת העבודה הנורווגית בדימוס, הוקון לי (Haakon Lie), כתב באוטוביוגרפיה שלו: "מפלגת העבודה ניהלה התקפות חמורות נגד ישראל; היא השתמשה בקריקטורות של פין גראף, שהעלו מן האוב את האיורים האנטישמיים של דר שטירמר (Der Stürmer) מימי היטלר ושל הקרוקודיל במוסקבה". משרד החוץ הישראלי וארגונים הנלחמים באנטישמיות ובגזענות הגישו לא אחת את מחאותיהם לממשלת נורווגיה על ביטויים אנטישמיים בעיתונות הכתובה והמשודרת במדינה, אך זו לא פעלה כנגדם בטענת נייטרליות וחופש הביטוי.
לפי מחקר, שפורסם ב-2011, נמצא כי 33% מהסטודנטים היהודים באוסלו חוו סכנה פיזית או התעללות על בסיס גזעני בבית הספר לפחות פעמיים בחודש (פי 10 מאשר מוסלמים). הסקר מצא עוד כי 51% מהתלמידים אמרו כי "יהודי" ו"יהדות" הן מילים שליליות בהקשרן. בנוסף, 38% מהנורווגים ציינו, כי לדעתם ישראל "היא מדינה נאצית".
בראיון שהתקיים בשנת 2013 טען מהמט עלי שה, האימאם של המסגד הגדול בנורווגיה, כי "ברור שהיהודים הם אלו שמסיתים את דעת הקהל הנוצרית נגד מוסלמים", וכי "הפחד שהיהודים נטעו באחרים הוא הגורם שמסביר את היחסים בין יהודים למוסלמים וגם את השואה". עוד אמר כי "היהודים שולטים בתקשורת ומסיתים נגד מוסלמים ... למה הגרמנים הרגו אותם? הם גורמים לאנשים לפחד, היהודים אינם עם פשוט".
ב-12 במאי 2017 איגוד העובדים הגדול בנורווגיה קרא להטיל חרם מוחלט על ישראל. באספת הקונפדרציה הנורווגית של האיגודים המקצועיים, הידועה בראשי התיבות LO, מאה תשעים ושלושה נציגי הוועדה הצביעו בעד ההחלטה ואילו מאה ושבעה עשר התנגדו לה. ההחלטה מתייחסת לחרם כלכלי, תרבותי ואקדמי. דבר דומה קרה גם בשנת 2013, כאשר ארגון ה-LO קרא להחרים מוסדות ישראליים שונים, ביניהם ההסתדרות, ועסקים "המרוויחים מכיבוש אדמה פלסטינית". לאחר קבלת החלטת האיגוד דובר מממשלת נורווגיה אמר, שההחלטה אינה מייצגת את העמדה הרשמית של נורווגיה, ושהממשלה מתנגדת להחלטה.
אהרן וולפסון-האלה
אהרן בן וולף
אהרן וולפסון האלה
אהרן האלה
אהרן וולפסון
ליפקאני
ליפקאני (ברומנית: Lipcani; ברוסית: Липканы; ביידיש: ליפקאַן) היא עיירה במחוז בריצ'ני, מולדובה. העיירה שוכנת על מעבר גבול בין מולדובה לרומניה ומרוחקת כ-30 קילומטרים מבריצ'ני, בירת המחוז.
לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה היו רוב תושביה יהודים.
היסטוריה.
היישוב תועד לראשונה בכתב ב-1429. מאוחר יותר הורשו טטרים של ליפקה, שהגיעו מאזור קמניץ פודולסק להתיישב במקום בתקופה העות'מאנית, כפרס על נאמנותם לסולטן. היישוב נקרא על שמם.
בשנת 1812 הפכה העיירה, כמו שאר בסרביה לחלק מן האימפריה הרוסית.
במהלך המאה ה-19 הפכה העיירה למרכז סחר אזורי בצפון בסרביה. בשווקים השבועיים, אליהם הגיעו סוחרים גם מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, נמכרו בקר, עורות, צמר, חבלים, דגים, דגנים וחמאה.
בשנת 1893 חוברה העיירה למסילת הברזל בקו צ'רנוביץ-אוקניצה (Ocnița).
העיירה כונתה על ידי ביאליק "אולימפוס הבסרבי".
כמה דמויות חשובות בספרות היידיש כמו יהודה שטינברג, יעקב שטרנברג ומשה אלטמן יצאו ממנה. הסופר היידי אליעזר שטיינברג אף ניהל בית ספר פרטי חילוני בליפקאני, שבו שפת הלימוד הייתה עברית.
בקיץ 1918 הפכה העיירה לחלק מממלכת רומניה, לאחר שבאפריל אותה שנה החליטה בסרביה להסתפח לרומניה.
לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה 4,698 יהודים והיו בה כעשרה בתי כנסת.
ביוני 1940 נכנס הצבא האדום לבסרביה וזו צורפה לברית המועצות באוגוסט אותה השנה. רומנים רבים ברחו לרומניה והסובייטים אסרו על פעילות בתי הכנסת וה"חדרים".
ב-22 ביוני 1941 נכנס הוורמאכט לעיירה והקים בה מפקדה עורפית.
ביולי גורשו היהודים מליפקאני בשני גלים - חלקם לבריצ'ני והשאר (כ-1200 איש) ישירות ברגל בצעדת מוות למחנות בטרנסניסטריה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התפתחה העיירה כמרכז תעשייתי - הוקמו מפעל להכנת לחם, חמאה, מבשלת בירה, ומפעל שימורים. שטח העיירה אינו כולל שטחים חקלאיים כלל.