ניסיון נוסף נעשה בשנת 1872 כאשר הזמינה את ג'ון גריפיתס (John Griffiths) לעבוד עם תלמידיו כדי ליצור עותקים של ציורי אג'אנטה, שוב למשלוח לאנגליה. הם עבדו על כך במשך שלוש עשרה שנים וציורו כ-300 בדים, רבים מהם הוצגו במכון הקיסרי בדרך התערוכות בלונדון, אחד מהמוסדות שהיוו בסיס למוזיאון ויקטוריה ואלברט. אך בשנת 1885 השמידה שרפה נוספת למעלה ממאה מהציורים שהיו מאוחסנים באגף של המוזיאון. במוזיאון ויקטוריה ואלברט יש עדיין 166 ציורים ששרדו משני הסטים, אם כי אף אחד מהם לא הוצג באופן קבוע מאז 1955. הגדולים שבהם הם בגודל 3 × 6 מטרים. פרויקט שימור נערך על כמחציתם בשנת 2006, בשיתוף עם . גריפיתס ותלמידיו ציפו לרוע המזל רבים מהציורים המקוריים ב"לכה זולה" על מנת להקל עליהם לראות, מה שהוסיף להידרדרות המקור. וכך גם לטענת ספינק ואחרים, הניקיון האחרון שנעשה על ידי ה-ASI (הסקר הארכאולוגי של הודו).
קבוצה נוספת של עותקים נעשתה בין השנים 1909–1911 על ידי כריסטיאנה הרינגהאם (Christiana Herringham, ליידי הרינגהאם) וקבוצת סטודנטים מבית הספר לאמנות בכלכותה שכללה את הצייר המודרניסט ההודי העתידי, . העותקים פורסמו בצבע מלא כפרסום הראשון של "החברה המלכותית של הודו" (Royal India Society) של לונדון שזה עתה קמה. יותר מהעותקים הקודמים, מטרתם הייתה להשלים חורים ונזקים שבציור המקורי כדי ליצור מחדש את המצב המקורי במקום לתעד את מצב הציורים כפי שהיא ראתה אותם. לדברי אחד הכותבים, בניגוד לציורים שיצרו קודמיה, גריפיתס וגיל, שהעתקיהם הושפעו מסגנונות ציור ויקטוריאניים בריטיים, אלה של משלחת הרינגהאם העדיפו אסתטיקה של "רנסאנס הודי" מהסוג שהצייר (אחיינו של רבינדרנת טאגור) היה החלוץ שלו.
סקרי צילומים מוקדמים נערכו על ידי רוברט גיל, שלמד להשתמש במצלמה משנת 1856 לערך, והתמונות שלו, כולל תמונות באמצעות סטריאוסקופיה, מופעים בספרים שכתב או שכתב פרגוסון (רבים זמינים באינטרנט באתר הספרייה הבריטית), ואז ויקטור גולוביו (Victor Goloubew) בשנת 1911 ו-E.L. Vassey, שצילם את התצלומים במחקר ארבעה כרכים של המערות מאת גולאם יזדני (Ghulam Yazdani, פורסם 1930–1955).
כמה עותקים יצירתיים מעט של ציורי קיר של אג'אנטה, במיוחד ציור הסגידה לבודהה מחדר הכניסה של המקדש של מערה 17, הוזמן על ידי תומאס הולביין הנדלי (Thomas Holbein Hendley, 1847–1917) לקישוט קירות האולם של מוזיאון אלברט הול בג'איפור, בהודו. העבודות שלו צוירו על ידי אמן מקומי בשם מורלי או מוראלי. המוזיאון נפתח לקהל בשנת 1887. ציור זה מוצג כמאפיין את סוף המאה ה-19.
ניסיון נוסף ליצור עותקים של ציורי הקיר נעשה על ידי האמן היפני אראי קמפו (荒井寛方, 1878–1945) לאחר שהוזמן על ידי רבינדרנת טאגור להודו כדי ללמד טכניקות ציור יפניות. הוא עבד על יצירת עותקים על נייר יפני בין השנים 1916 ל-1918 ועבודתו נשמרה באוניברסיטת טוקיו עד שהחומרים אבדו בשל רעידת האדמה והצונאמי בקאנטו (1923).
חשיבות.
ילידים, חברה ותרבות ביצירות האמנות באג'אנטה.
יצירות האמנות במערות אג'אנטה מהוות חלון לתרבות, לחברה ולדתיות של האוכלוסייה הילידית בהודו בין המאה השנייה לפני הספירה למאה החמישית לספירה. חוקרים שונים פירשו אותם באופן שונה מנקודת מבטם של לימודי מגדר, היסטוריה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה של דרום אסיה. הלבוש, התכשיטים, היחסים בין המגדרים והפעילויות החברתיות המתוארות מציגים לפחות את אורח החיים של בני המלוכה והאליטה, ובאחרים בהחלט את התלבושות של האדם הפשוט, הנזירים והרישי (המשכילים) המתוארים בהם. הם מטילים "אור על החיים בהודו" סביב אמצע האלף הראשון לספירה.
יצירות האמנות של אג'אנטה ממחישות את הניגוד בין החיים הרוחניים של נזירים שוויתרו על כל הרכוש החומרי לעומת החיים החושניים של מי שנחשב לחומרני, מפואר, סמלי עושר, אופנה נינוחה ועילאית. ציורי קיר רבים מציגים סצנות מחנויות, פסטיבלים, ליצנים בתהלוכות, ארמונות וביתני אמנות הבמה. אפריזים אלה חולקים נושאים ופרטים עם יצירות האמנות שנמצאו באתרים ארכאולוגיים אחרים בהודו. מערות אג'אנטה תורמות לתחושה חזותית ותיאורית של התרבות ההודית הקדומה וראשית ימי הביניים והמסורות האמנותיות, במיוחד אלה סביב תקופת אימפריית גופטה.
התיאור המוקדם של מהעידן הקולוניאלי של מערות אג'אנטה היה במידה רבה אוריינטליסטי וביקורתי, ולא עולה בקנה אחד עם הסטריאוטיפים והערכים הוויקטוריאניים. לדברי ויליאם דאלרימפל (William Dalrymple), היו הנושאים והאומנות במערות אג'אנטה היו תמוהים עבור האוריינטליסטים של המאה ה-19. בהיעדר הכרת המורשת התרבותית האסייתית והמסגרת הרואה "שום דבר מוזר בהצבה זה בצד זו של נזיר ונערה רוקדת", וללא ידיעה על סיפורי ג'טאקה או אגדות הודיות מקבילות, הם לא יכלו להבין אמנות זו. הם השליכו עליהם את השקפותיהם והנחותיהם, וקראו להם משהו חסר שכל והיגיון, דבר שהוא ייצוג גס חסר משמעות של בני מלוכה וזרים בעלי מיסטיקה וחושניות. הדעות והפרשנויות של מערות אג'אנטה במאה ה-19 הונעו על ידי רעיונות והנחות של המחשבה הקולוניאלית, וראו באמנות זו את מה שרצו לראות.
עבור רבים שאינם מודעים להנחות היסוד בדתות ההודיות בכלל, ובבודהיזם בפרט, משמעותן של מערות אג'אנטה הייתה כמו שאר האמנות ההודית. לדברי ריצ'רד כהן, מערות אג'אנטה מבחינתם היו דוגמה נוספת ל"סוגדים לבהמה זו, או לאבן ההיא, או לאליל מפלצתי". לעומת זאת, לתודעה ההודית ולקהילה הבודהיסטית הגדולה, זה כל מה שהאמנות צריכה להיות, הדתיים והחילוניים, הרוחניים והחברתיים התמזגו לשלמות נאורה.
על פי וולטר ספינק - אחד ההיסטוריונים המכובדים ביותר של אג'אנטה, מערות אלה היו בשנת 475 לספירה אתר נערץ מאוד עבור ההודים, עם המוני "מטיילים, עולי רגל, נזירים וסוחרים". האתר עבר שינוי משמעותי לצורתו הנוכחית בתוך 20 שנה בלבד, בין תחילת שנת 460 לספירה לראשית 480 לספירה, על ידי אדריכלים ואומנים אזוריים. הישג זה, קובע ספינק, הופך את אג'אנטה, "לאחד ההישגים היצירתיים המדהימים בתולדות האדם".
נוכרים בציורים של מערות אג'אנטה.
הציורים במערות אג'אנטה הם מקור משמעותי למידע סוציו-אקונומי בהודו העתיקה, במיוחד ביחס לאינטראקציות של הודו עם תרבויות זרות בזמן שרוב הציורים נעשו, במאה החמישית לספירה. לדברי ההיסטוריון ההודי הרון חאן שרוואני (हारुन खान शेरवानी): "הציורים באג'אנטה מדגימים בבירור את אופיו הקוסמופוליטי של הבודהיזם, שפילס את דרכו אל גברים מכל הגזעים, יוונים, פרסים, , , קושאן ו". תיאורי נוכרים יש בשפע: על פי ספינק, "הציורים של אג'נאטה מלאים בדמויות נוכרים כאלה." לפעמים הם היו מקור לפרשנות שגויה כמו במה שמכונה "סצנת השגרירות הפרסית". נוכרים אלה עשויים לשקף את הסוחרים הסאסאניים, את המבקרים ואת דרכי הסחר הפורחות של התקופה.
מערה 1, למשל, מציגה פרסקו של ציורי קיר עם דמויות עם פנים או בגדים של נוכרים, מה שמכונה "סצנת השגרירות הפרסית". סצנה זו ממוקמת מימין לדלת הכניסה עם הכניסה לאולם. לדברי ספינק, ג'יימס פרגוסון (James Fergusson), היסטוריון אדריכלות מהמאה ה-19, החליט כי סצנה זו תואמת את ביקורו של השגריר הפרסי בשנת 625 לספירה לחצרו של המלך מ. תאוריה חלופית הייתה שהפרסקו מייצג שגריר הינדי שמבקר את המלך הפרסי ח'וסרו השני בשנת 625 לספירה, תאוריה שפרגוסון לא הסכים איתה. הנחות יסוד אלה של היסטוריוני האמנות מהתקופה הקולוניאלית הבריטית, קבעו ספינק וחוקרים אחרים, היו אחראיות לתיארוך שגוי של ציור זה למאה השביעית, כאשר למעשה זהו ציור לא שלם מתקופת הארישנה המשקף אחד מסיפורי ג'טאקה (מהאסודרסנה ג'טאקה, בו המלך על כס המלוכה הוא למעשה הבודהה באחד מגלגוליו הקודמים כמלך) עם ייצוג הסחר בין הודו לארצות רחוקות כגון האימפריה הסאסאנית במזרח הקרוב שהיה מקובל במאה החמישית.
במערה 1 יש כמה ציורי קיר עם דמויות עם פנים או ביגוד של נוכרים. תיאורים דומים נמצאים בציורי מערה 17. ציורי קיר כאלה, מציינת פרופסור פיה ברנקצ'ו (Pia Brancaccio) מאוניברסיטת טורונטו, שהתמחתה באומנות בודהיסטית, מצביעים על חברה משגשגת ורב-תרבותית בהודו של המאה החמישית, הפעילה בסחר בינלאומי. אלה מצביעים גם על כך שסחר זה היה חשוב מספיק מבחינה כלכלית לאזור הדקאן, כדי שהאומנים יבחרו לכלול אותו בצורה מדויקת.
עדויות נוספות לסחר בינלאומי כוללות שימוש בפיגמנט הלפיס לזולי הכחול לתיאור נוכרים בציורי אג'אנטה, שחייב היה להיות מיובא מאפגניסטן או מאיראן. עובדה זו מראה, כך קובעת ברנקצ'ו, שהעולם הנזירי הבודהיסטי היה קשור קשר הדוק עם גילדות המסחר ותרבות החצר בתקופה זו. מספר קטן של סצנות במערות 1 ו-2 מראות נוכרים שותים יין. חלקם מראים מלכים נוכרים מהמזרח הקרוב עם יין ופמלייתם, אשר ככל הנראה מוסיפים ל"הדגשה המלכותית הכללית" של המערה. על פי ברנקצ'ו, ציורי אג'אנטה מציגים מגוון בדי טקסטיל צבעוניים ועדינים ונשים טוות כותנה. טקסטיל היה ככל הנראה אחד מענפי הייצוא העיקרי לארצות זרות, יחד עם אבני חן. אלה יוצאו תחילה דרך ים סוף, ובהמשך דרך המפרץ הפרסי, ובכך החלה תקופה של חילופין כלכליים ותרבותיים בין ההודים, האימפריה הסאסאנית והסוחרים הפרסים לפני שקם האסלאם בחצי האי ערב.