וונגוט היה ידוע אף כמאייר, כישרון אותו גילה כשאייר את ספריו "בית מטבחיים 5" ו"ארוחת בוקר של אלופים", תוך שימוש בטוּש (עט לבד צבעוני). הוא צייר מספר הדפסי משי ואייר גם רבים מהמאמרים שכתב עבור "In These Times".
בשנת 2000 עלה ביתו באש, והוא סבל משאיפת עשן ואושפז במצב קשה בבית החולים. הוא שרד, אך הארכיב האישי שלו נשרף כליל. לאחר שחרורו מבית החולים עבר לגור בנורת'המפטון שבמסצ'וסטס, והחזיק בדירה נוספת בניו יורק.
ב-11 באפריל 2007 נפטר בגיל 84, לאחר שנפגע כשנפל בביתו במנהטן וסבל מנזק מוחי חמור. וונגוט היה מאושפז במשך מספר שבועות, אך לא החלים מן הפציעה.
בנובמבר 2010 נחנכה בעיר אינדיאנפוליס ספרייה חדשה לזכרו. משפחתו תרמה לספרייה פריטים אישיים מעיזבונו. בספטמבר 2017 פורסמו חמישה סיפורים קצרים של וונגוט שלא ראו אור מעולם. החמישה היו חלק מאוסף בן 97 סיפורים של וונגוט, "הסיפורים המלאים", שכלל את כל הסיפורים הקצרים שכתב בין 1941 למותו ב–2007.
כתיבתו.
יש המגדירים את כתיבתו של וונגוט כמדע בדיוני, אך העיסוק בטכנולוגיה, בשאלות הפיזיקליות או הכימיות, באי הרצף של הזמן, הוא משני ולא מרכזי כבספרות המדע הבדיוני. נדמה כי עיסוק זה משמש אך ככלי לקידום מחשבותיו של הסופר, כבמה להציג עליה את המחזה שרקח בדמיונו. רבים מספריו אינם מכילים כלל אלמנט של מדע בדיוני או של פנטסיה, כגון "אמא לילה" המתרחש בגרמניה הנאצית, או "דיק הצלף".
הפילוסופיה הוונגוטית מביטה על המין האנושי באהבה ובחמלה, אך גם בצער גדול. רעיון קבוע החוזר ביצירתו הוא כי את מהלך הדברים לא ניתן לשנות, וכי את המשגים שעשינו, את האובדן שחווינו, ואת הצער שבחיינו, עלינו לחוות כמעט כגזירת גורל. גיבוריו של וונגוט נמצאים לעיתים ביקום שבו הזמן פרוס לפניהם, והם חווים אותו מתוך הכרה מלאה שוב ושוב, בקפיצות מן ההווה לעבר ולעתיד, אך ללא יכולת לשנות את האירועים שקורים בו. כך חווה גיבורו של בית מטבחיים חמש, בילי פילגרים, את חייו במקטעים, כך גזע החייזרים הטראלפאמדורי, המופיע בספרים "בית מטבחיים חמש", "הסירנות של טיטאן", "אלוהים יברך אותך מר רוזווטר" ו"הוקוס פוקוס", שחוו כבר כל שנייה מחייהם, ואינם יכולים לשנות בהם דבר, וכך כל האנושות בספר "רעידת זמן". וונגוט שולל את הרצון החופשי. האנושות בכללותה וכל אדם בה, נועדו, באופן דטרמיניסטי ומטבע ברייתם, לשגות, לחוות כאב וצער, ואת מותם של האהובים והקרובים להם.
בהתאם לכך, כתיבתו היא לרוב בגוף ראשון, ונכתבת על ידי הגיבור לאחר שאירעו האירועים, מתוך הרהור או מחשבה לאחור. כך יכול הגיבור, שחווה כבר את כל האירועים העתידים להיות מוזכרים בספר, להרהר באופן רטרואקטיבי על המתרחש, להתמקד, באופן לא ליניארי, פעם באירוע זה, פעם באירוע שלאחריו, ופעם באירוע שלפניו.
טכניקת כתיבה זו הפכה את כתיבתו של וונגוט לכאוטית, לא ליניארית, ופורצת גבולות, כאשר לעיתים מחשבותיו של הסופר עצמו, המופיע כדמות, צצות במפורש בדפי הספר. כך ב"ארוחת בוקר של אלופים" מופיע לפתע וונגוט עצמו:
":"זהו ספר רע מאוד שאתה כותב," אמרתי לעצמי.
אך העולם המשתקף מיצירתו של וונגוט אינו כאוטי או רשלני. זהו עולם מהודק היטב, המתואר לפרטי פרטים, ושבים וחוזרים בו נושאים ודמויות השזורים בין הספרים. כך מופיע גזע היצורים מכוכב טראלפאמדור במספר ספרים, ודמות המופיעה כדמות משנה באחד הספרים, הופכת לדמות הגיבור הראשי בספר אחר. אף שוונגוט עצמו מופיע כדמות במספר ספרים, גיבור וונגוטי השב וחוזר, עד שקיבל כמעט חיים משל עצמו, הוא קילגור טראוט, סופר מדע בדיוני מזדקן המופיע ברבים מספריו.
עולם זה הוא בראש ובראשונה עולמו של וונגוט, והוא שזור בפרטים אוטוביוגרפיים מחייו, המופיעים לעיתים תוך עיבוד ועידון, ולעיתים כפי שהם. כך שב וונגוט שוב ושוב לחוויית דרזדן, מוטיב התאבדות ההורים אף הוא חוזר ביצירתו, העיירה "איליום" המופיעה ברבים מספריו היא מעין "סקנקטדי, ניו יורק" שבה עבד כסוכן של חברת ג'נרל אלקטריק. האמונה הבוקונוניסטית המתוארת בספרו "עריסת חתול" כי בני זוג האוהבים אהבת אמת ימותו בהפרש זמן קצר זה מזה, היא הד למותם הטראגי של אחותו ובעלה.
קילגור טראוט.
קילגור טראוט הוא סופר מדע בדיוני מזדקן, המופיע ברבים מספריו של וונגוט. לטראוט תפקידים רבים. לעיתים הוא משמש כזרז עבור העלילה (בספרים "אלוהים יברך אותך, מר רוזווטר" ו"בית מטבחיים 5"), ולעיתים הוא דמות פעילה שלא רק מקדמת את העלילה, אלא משמשת בתפקיד חיוני (בספרים "ארוחת בוקר של אלופים", "ציפור כלא" ו"רעידת זמן"). רוח הרפאים של בנו של טראוט, ליאון טרוצקי טראוט, היא המספר בגוף ראשון של הספר "גלפגוס".
טראוט מתואר לרוב כסופר מדע בדיוני פורה ביותר, שאינו מוערך כראוי, ושעבודותיו מפורסמות במגזינים פורנוגרפיים על מנת למלא בהם עמודים בין תמונות העירום. לטראוט מעריץ אחד, אליוט רוזווטר (דמות של נדבן אלכוהוליסט מסתורי, המופיעה ביצירות אחדות של וונגוט), האוסף את כל ספריו.
נוכחותו של טראוט בספרי וונגוט אינה משמשת מטרה ברורה, והיא מעין חידה. לקראת סוף "ארוחת בוקר של אלופים" הוא הופך למעין דמות אב. בספרים אחרים הוא מזכיר את וונגוט עצמו בשלבים המוקדמים של כתיבתו. יש המזהים את דמותו של טראוט עם הסופר תאודור סטרג'ן. אחרים סבורים כי המדובר באלטר אגו של וונגוט, שאכן ציין זאת במפורש בספרו ״רעידת זמן״.
הביוגרפיה של טראוט אינה עקבית. ב"ארוחת בוקר של אלופים" חי טראוט בין 1907 ל-1981, וב"רעידת זמן" חי בין 1917 ל-2001. שני תאריכי הפטירה היו עתידיים בעת כתיבת הספרים. במאמר לעיתון "In These Times" ב-2004 דיווח וונגוט לקוראיו כי ב-15 באוקטובר 2004 התאבד טראוט באמצעות שתיית נוזל לפתיחת סתימות בכיורים, וזאת לאחר שהתייעץ במגיד עתידות שחזה כי ג'ורג' וו. בוש ינצח בבחירות שנערכו באותה שנה, ברוב של 5 קולות מול 4 בבית המשפט העליון. הכתובת על מצבתו של טראוט לפי דיווח זה היא - "Life is no way to treat an animal" (החיים הם דרך לא ראויה להתייחס לבעל חיים).
סופר המדע הבדיוני פיליפ חוזה פארמר כתב ספר בשם "ונוס על הצדף" ופרסם אותו בשמו של טראוט. במשך זמן מה הניחו כי וונגוט הוא שכתב את הספר. וונגוט עצמו לא היה מרוצה מכך. פארמר סיפר כי כאשר נודע שהוא שכתב את הספר, הוא קיבל שיחת טלפון זועמת מוונגוט.
דעותיו הפוליטיות.
כשם שפרץ גבולות בכתיבתו, כך גם בדעותיו נחשב כהוגה אנטי-ממסדי. וונגוט ראה עצמו בראש ובראשונה כהומניסט. הוא שימש כנשיא האגודה ההומניסטית האמריקנית, והחליף את אייזק אסימוב במה שכינה "משרה חסרת תועלת זו". במשך זמן רב היה חבר האגודה האמריקנית לזכויות האזרח, ואף הופיע במודעה מטעמה.
ראיית העולם האנטי ממסדית של וונגוט השפיעה על תרבות הנגד של שנות ה-60. תיאוריו האנטי מלחמתיים בספר "בית מטבחיים חמש" והדת הבוקוניסטית, האנארכיסטית כמעט, רוויית אהבת האדם, בה האקט הדתי העליון הוא המגע האינטימי בכפות הרגליים, המופיעה בספר "עריסת חתול" התאימו לרוח התקופה. מתנגדי מלחמת וייטנאם, אימצו את הביטוי מהספר "בית מטבחיים חמש" - "So it Goes" ("ככה זה"), והפכו אותו לסיסמה.
הוא הושפע מסוציאליסטים אמריקנים מוקדמים כפאוארס הפגוד ויוג'ין ב. דבס, ציטט אותם בספריו, ואף קרא על שמם דמויות בספריו. עם זאת, אין לראותו כסוציאליסט. בסיפור הקצר "הריסון ברג'רון" תיאר עולם שבו כל האנשים שווים, אך תוצאה זו מושגת באמצעות הצבת מגבלות על המוכשרים. כך, למשל, אנשים יפים מהממוצע חייבים ללבוש אף מלאכותי שיכער אותם, ואנשים זריזים חייבים לשאת עמם משקולות. כאשר גיבור הסיפור משתחרר ממגבלותיו המלאכותיות, ורוקד עם אהובתו הבלרינה שאף היא השתחררה ממגבלות אלו, הם נורים למוות על ידי "המגביל הכללי". רעיון דומה מופיע גם בספר "הסירנות של טיטאן". נראה כי וונגוט היה יוצר עצמאי במחשבתו, והתנגד לרעיונות הסמכותניים שבבסיס השיטה הסוציאליסטית.
הביקורת החברתית בספריו של וונגוט, על אף שהיא מפורשת וברורה, אינה מתייחסת לרוב לאירועי התקופה. חריג יוצא דופן הוא ספרו "ציפור כלא" (1979) העוסק, בין היתר, בפרשת ווטרגייט ובעניין סאקו וונצטי. קובץ מאמרים בשם "האל יברך אותך, ד"ר קבורקיאן", התייחס לנושא השנוי במחלוקת של הסיוע להתאבדות מטעמים הומאניים. אך עיסוק מפורש זה מהווה חריגה. רק לאחר שהכריז על פרישתו מכתיבה, התייחס לאירועים אקטואליים במאמריו.
הנושאים החוזרים בכתיבתו הם הדרך שבה הורסת התרבות המערבית את עצמה לדעת, ומביאה לתוצאות של הרס וחורבן. לא רק החורבן אותו חזה בדרזדן, המתואר ברבים מספריו, אלא גם דימויים אפוקליפטיים של סוף העולם. כך קפיאתו הגלובלית של העולם בספר עריסת חתול, עקב השימוש ב"קרח 9", המצאה של גביש הגורם לקפיאת כל המים עמם הוא בא במגע, ובסופו של דבר, לקפיאת כל המים בעולם וקץ החיים האנושיים עלי אדמות, או התפתחותו של המין האנושי לצורת חיים ימית הדומה לכלב ים, המתוארת בספר "גלפגוס".
כל כתיבתו רוויה ברעיונות פוליטיים אנטי ממסדיים, ובראייה צינית של סדר הדברים הקיים. רעיון מסוג זה הוא כי ההיסטוריה האנושית מכוונת על ידי גזע חייזרים, במטרה להפוך את כל כדור הארץ לחלק חילוף לחלליתם שנתקעה.