סקנדל בסורנטו (באיטלקית: ...Pane, amore e - לחם, אהבה ו...) הוא סרט קולנוע איטלקי משנת 1955 בבימויו של דינו ריסי, עם ויטוריו דה סיקה וסופיה לורן בתפקידים הראשיים.
זה סרט המשך ל"לחם, אהבה ופנטסיה" (1953) ו"לחם, אהבה וקנאה" (1954). הפעם הוא צולם בצבע ובסורנטו.
הסרט זכה בהערת כבוד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין כסרט המצחיק ביותר.
ויטוריו דה סיקה זכה בפרס דוד די דונטלו כשחקן הטוב ביותר.
תקציר העלילה.
המרשל אנטוניו קארוטנוטו (ויטוריו דה סיקה) מסיים את שירותו בקרביניירי ונפרד מתושבי העיירה סליינה. הוא נוסע לסורנטו שם גר אחיו הכומר דון מתיאו (מריו קארוטנוטו) ושם קיבל תפקיד של מפקד המשטרה העירונית. הוא לוקח אתו את העוזרת הנאמנה שלו כרמלה (טינה פיקה).
בהגיעו לסורנטו מקבל אותו אחיו ומודיע לו כי האישה ששכרה את דירתו בסורנטו, מסרבת להיתפנות משם.
האישה היא דונה סופיה (סופיה לורן), אלמנה צעירה ויפה שמתפרנסת כמוכרת דגים צעקנית. יש לה מחזר צעיר בשם ניקולו (אנטוניו צ'יפריאלו). סופיה נפגשת עם אנטוניו. הוא מתרשם מיופייה והיא מבקשת ממנו דחייה בפינוי. דון מתיאו מוצא לאנטוניו וכרמלה מקום מגורים זמני בארמון של יורשת צעירה ומתוסבכת בשם דונה ויולנטה (לאה פדובני). שמסכימה לבקשתו לארח אותם זמנית מתוך כבוד למתיאו שעזר לה בשעה קשה.
אנטוניו מתמנה לתפקיד בטקס מרשים ונושא נאום חוצב להבות על חשיבותה של המשטרה העירונית.
בינתיים מנסה סופיה לפתות אותו כדי שיבטל את צו הפינוי שלה. הוא נשבה בקסמה ומתאהב בה למרות הפרש הגילים הגדול. הוא גם נענה לבקשתה לקבל את ניקולו המובטל לשירות במשטרה אף על פי שאין לו שום כישורים לכך.
הם מגיעים לנשף גדול בו נמצאים ראש העיר ועוזריו הבכירים. סופיה מזמינה את אנטוניו לרקוד "ממבו איטליאנו" והוא מסכים ונראה די מגוחך בעיני ראש העיר ושאר הנכבדים.
ניקולו המיואש מתפטר מהמשטרה ועומד להגר לוונצואלה. אנטוניו חש שהוא די פתטי, עוזב את סופיה ונוקט פעולה להתחברות מחודשת של סופיה עם ניקולו. בינתיים הוא חוזר לארמון, שם לובשת ויולנטה בעצתה של כרמלה, שמלה חושפנית יותר ואנטוניו מבין שהיא יותר לרוחו. הם מנגנים ביחד דואט בפסנתר ומתחבקים.
ארנסט ובר (כדורגלן)
ארנסט ובר (בגרמנית: Ernst Weber; 5 באוקטובר 1948 – 6 באפריל 2011) היה כדורגלן ומאמן כדורגל אוסטרי.
קריירה.
ובר שיחק ככדורגלן במספר מועדונים מהליגות הנמוכות, אך לא הצליח להעפיל לליגות הבכירות.
הוא החל את קריירת האימון שלו בשנת 1981, ובשנת 1985 מונה למאמנה של אייזנשטאדט מהבונדסליגה האוסטרית. לאחר מכן אימן בעוד מספר קבוצות מהליגה הבכירה ומליגת המשנה, כגון ס.ק. קרמסר, אדמירה ואקר מדלינג ול.א.ס.ק. לינץ, אך לא הגיע עימן להישגים משמעותיים, מלבד זכייה בגביע האוסטרי עם ס.ק. קרמסר בעודה בליגת המשנה האוסטרית.
בשנים 1996–1999 אימן את נבחרת אוסטריה עד גיל 21.
בשנת 1999 מונה למאמן נבחרת הנשים האוסטרית, ובמקביל שימש גם כמאמן חלק מנבחרות הגברים והנשים הצעירות.
חיים אישיים.
בשנת 2002 התמודד עם מחלת הסרטן בבלוטת הלימפה.
ב-6 באפריל 2011, יום לאחר סיום מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19, ובר מת בפתאומיות, כשההשערה בתקשורת היא כי הוא התאבד.
לוובר היה בן אחד, שנהרג ביולי 2018 בתאונת אופנוע.
אויגן גרימינגר
פרנץ איוגן גרימינגר (בגרמנית:Franz Eugen Grimminger; 29 ביולי 1892 – 10 באפריל 1986) היה חבר בקבוצת ההתנגדות של הוורד הלבן בגרמניה הנאצית.
ביוגרפיה.
איוגן גרימינגר, בנו של נהג רכבת, התנדב במלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן הועסק כעובד מדינה בקריילהיים. לאחר המלחמה הוא הפך לפציפיסט. הוא קרא ספרים על מהטמה גנדי ובודהיזם ועזב את הכנסייה הפרוטסטנטית. לדברי גרימינגר, הוא דבק באמונות בודהיסטיות.
בשנת 1922 נישא לג'ני שטרן בשטוטגרט. הנישואין עם יהודייה לא התקבלו בסביבתו הקרובה. הזוג הצעיר התיישב בשטוטגרט, שם הועסק גרימינגר כמבקר עבודה באיגוד הקואופרטיבים החקלאיים. בשנת 1925 הפך למפקח ענף החלב של העמותה וב-1930 היה מבקר ראשי וראש המחלקה.
פעילותו בתנועת הוורד הלבן.
בשנת 1935 איבד גרימינגר את עבודתו בגלל היותו נשוי ליהודייה. שנתיים לאחר מכן עסק בהנהלת חשבונות כעצמאי. הוא עזר לאנשים לברוח לשווייץ, לשם כך היה צורך במסמכים מזויפים. בשנת 1942 השתלט גרימינגר על משרד הנהלת החשבונות של חברו רוברט שול, שהועמד לדין בגין "הצהרות נגד המדינה" ונאלץ לרצות עונש מאסר של ארבעה חודשים. משרד זה היה ממוקם בבניין המגורים של משפחת שול. כתוצאה מכך פגש גרימינגר את אינגה, הנס וסופי שול ובא במגע עם תנועת ההתנגדות הוורד הלבן. הקבוצה נתמכה על ידי גרימינגר בעיקר על ידי תרומות כסף, שאסף גם ממכריו. הוא תרם לקבוצת ההתנגדות סכום נכבד, כאלף רייכסמארק וסיפק להם נייר להדפסת העלונים ומעטפות. בהמשך תרם גרימינגר מאות מארקים מעת לעת. גרימינגר לא חשף מעולם את מכריו שעזרו בתרומות ואלו לא ידעו לאיזו מטרה מיועדים כספי התרומה. הוא נעזר במזכירתו טילי האן ובכך עזרו להגדיל את תפוצתם של העלונים.
ב-18 בפברואר 1943 עצר הגסטפו את הנס וסופי שול על הפצת עלוני תעמולה אנטי נאציים. במהלך החקירות, הוזכר שמו של גרימינגר. ב-2 במרץ 1943 הוא נעצר וב-19 באפריל 1943, במשפט השני נגד חברי הוורד הלבן, הוא נידון לעשר שנות מאסר. התובע הציבורי דרש להטיל על גרימינגר עונש מוות, אולם בסופו של דבר יכול היה להוכיח רק העברת כסף, לא את אופן השימוש בכסף. אשתו היהודייה, שעד אז הייתה מוגנת מרדיפות, נעצרה ב-10 באפריל 1943, ואז גורשה ונרצחה באושוויץ. גרימינגר נכלא בכלא לודוויגסבורג עד אפריל 1945.
אחרי המלחמה.
לאחר המלחמה הפך לנשיא ההתאחדות האזורית של קואופרטיבים חקלאיים בשטוטגרט, ובשנת 1947 נישא לטילי האן. בשנת 1958 פרש לגמלאות. הוא היה מעורב בארגונים למען בעלי חיים והיה יושב ראש האגודה למען בעלי חיים בשטוטגרט במשך שנים רבות. הוא הקים את קרן גרימינגר לחקר האנתרופוזונוזיס למחקר ובקרה של מחלות בעלי חיים שהן ניתנות להעברה לבני אדם. לימים שונה שם הקרן לקרן גרימינגר למחקר מחלות זואונותיות.
זיזף פירות גנומי
זיזף פירות גנומי (שם מדעי: "Artibeus gnomus") הוא מין של עטלף ממשפחת הזיזפיים החי באמריקה הדרומית במדינות: קולומביה, מזרח אקוודור, צפון פרו, בוליביה, דרום ומזרח ונצואלה, גיאנה, גיאנה הצרפתית, סורינאם, וצפון, מזרח ומערב ברזיל באזור יערות גשם טרופיים כמו יער האמזונאס והיער האטלנטי.
מאפיינים.
זיזף זה הוא עטלף קטן יחסית למשפחתו, אורכו 4.6 עד 5.4 סנטימטרים, אורך הזרועות 3.4 עד 4 סנטימטרים, אורך הרגליים 0.7 עד 1.2 סנטימטרים, אורך האוזניים 1.5 עד 1.7 סנטימטרים ומשקלו 13 גרמים. צבע הפרווה שחור למעט פסים בצבע לבן ואוזניים בצבע צהוב. עטלף זה חסר זנב והוא בעל 2 שיניים טוחנות בלסת העליונה ו3 שיניים טוחנות בלסת תחתונה. עטלף זה חי במגוון בתי גידול כמו יער גשם טרופי, סוואנה טרופית, שדות ומטעים עד לגובה 530 מטרים וניזון בעיקר מפירות הפיקוס וגם מחרקים. עונת הרבייה משתנה ונעה בין ינואר לאפריל בוונצואלה, גיאנה הצרפתית וברזיל לאוקטובר ונובמבר בוונצואלה ופרו. מצב השימור של מין זה הוא ללא חשש עקב טווח תפוצה רחב ונוכחותו בכמה אזורים מוגנים.
ברוס בביט
ברוס אדוארד בביט (באנגלית: Bruce Edward Babbitt; ) הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאריזונה. כחבר המפלגה הדמוקרטית כיהן בביט כמושל אריזונה ה-16 בשנים 1978–1979 וכמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ביל קלינטון בשנים 1993–2001.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, נבחר בביט כתובע הכללי של אריזונה. הוא היה למושל אריזונה לאחר מות קודמו וסלי בולין. ב-1978 הוא ניצח בבחירות והמשיך לכהן תקופת כהונה מלאה כמושל וב-1982 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת. כמושל הוא התמקד ברפורמת מיסוי, בשירות הרפואי ובניהול משק המים. הוא סייע לייסד את מועצת המנהיגות הדמוקרטית, וב-1988 שאף לזכות במועמדות מפלגתו לנשיאות, אך פרש מהמרוץ לאחר סדרת ההצבעות הראשונה בהבחירות המקדימות.
בשנים 1988–1992 שימש בביט כראש ליגת מצביעי השימור. לאחר שהתפנו מושבים בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1993 וב-1994 שקל קלינטון למנות את בביט כשופט. לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים היה בביט לעורך דין במשרד "לת'אם ווטקינס".
ראשית חייו.
ברוס בביט נולד בפלגסטף שבאריזונה, כבנם של פרנסס ב. (לבית פרי) ופול ג'יימס בביט האב. בבעלות המשפחה הייתה חנות כלבו בפלגסטף, חווה בצפון אריזונה ותחנות סחר עם האינדיאנים. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת נוטרדאם, המשיך באוניברסיטת ניוקאסל שבממלכה המאוחדת על בסיס מלגת מרשל, וסיים לימודי תואר במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
ב-1968 נשא בביט לאישה את הארייט "האטי" קונס. היא עבדה כעורכת דין באריזונה ובוושינגטון הבירה, ושימשה שגרירת ארצות הברית לארגון מדינות אמריקה בשנים 1993–1997, ולאחר מכן ועד 2001 כסגנית מנהל הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי.
כעורך הדין של העיתון Scottsdale Daily Progress, עבד בביט עם המוציא לאור ג'ונתן מרשל בניסוח החקיקה שהפכה ל"חוק הישיבות הפתוחות" של אריזונה, חוק שחוקק על ידי מספר מדינות בארצות הברית ומחייב לקיים ישיבות של גופים ציבוריים וממשלתיים פתוחות לקהל.
מושל אריזונה.
ב-1974 התמודד בביט בבחירות על משרת התובע הכללי של אריזונה וניצח בהם את הרפובליקני המכהן ורנר לי.