הבחירה בישראל מותנית בקיום החוקה המדינית (=התורה), ובדיוק כפי שגורשו הכנענים כיוון שלא שמרו את חוקי האלוהים, כך גורשו גם העברים. לכן כיום אין ליהודים שום יתרון על שאר העמים, ובוודאי שאינם חייבים לקיים את חוקי התורה, שנועדו לקיום רק בממלכתם. את דברי הנביאים המבטיחים בחירה מחדש בעם ישראל וכדומה יש לפרש שמדובר רק על הצדיקים שבישראל, ומוכרחים לומר שגם בין העמים האחרים קמו נביאים שניבאו אותו דבר לעמיהם.
המקרא נערך על ידי מחבר מאוחר, שאסף כתבים קדומים ממספר מחברים וסידרם יחד תוך עריכתם.
מתוך המקרא מוכח כי לא ייתכן שמשה כתב את התורה, או שהנביאים כתבו את ספריהם כפי שהם לפנינו, אלא משה כתב ספר קצר יותר שנערך בידי מחבר מאוחר. המסקנה הסבירה היא כי כל המקרא כולו נכתב על ידי מחבר מאוחר, ככל הנראה עזרא הסופר. עזרא גם הוסיף ותיקן לפי צורך דורו, בעיקר את ספר דברים, שנועד ברובו לכונן את החוקה המדינית של ישראל בארצו וחשיבותו הייתה רבה בעת שיבת ציון. בנוסף, ישנן סתירות כרונולוגיות רבות במקרא, וכן סיפורים המתארים אותו אירוע מנקודות מבט שונות אם במילים ואם בתוכן. מכאן, שהיו בידי עזרא מספר כתבים של מחברים שונים והוא הכניסם כפי שהם, עם תיקונים קלים. גם בנוסח עצמו נפלו מדי פעם שיבושים, והם מצוינים כ"קרי וכתיב", וכמובן שאין לפרשם כסודות אלא כשגיאות הנובעות מהעתקות רבות. עם זאת, אין בכל האמור משום פגיעה באמינות המסופר במקרא, שכן לא ניתן להעלות על הדעת שספר בסדר גודל כזה יזויף, ודווקא יראת שמיים אמיתית מחייבת שהסיפורים והאמונות במקרא הם אמת, אף שכתיבתם בפועל אירעה באופן מקוטע ולא שלם.
השפעת החיבור.
החיבור עורר, כצפוי, סערה ציבורית, בעיקר בקרב התאולוגים הנוצרים, הן הקתולים והן הפרוטסטנטים (יש לזכור כי שפינוזה כבר נודה על ידי הקהילה היהודית כ-15 שנה קודם לכן, לא בשל דעותיו כי אם בשל עבירות בפרהסיה על מצוות היהדות והתחברות עם נוצרים). זאת למרות שהמאמר רווי באמירות "פרו-נוצריות" בסגנון פרוטסטנטי, הנראות כאפולוגטיקה הנובעת מחששו של שפינוזה מעימות ישיר עם שלטונות מולדתו הפרוטסטנטית (הולנד). כוונותיו הטובות של שפינוזה לא עזרו לו, והוא וכתביו הוחרמו על ידי שלטונות מולדתו.
החיבור תואר בידי מתנגדיו בני התקופה כ'מזיק ונתעב', 'משחית ביותר', 'שלוח רסן באופן בלתי נסבל', 'חתרני', 'מחרף ומגדף', 'שטני' ו'אתיאיסטי'. התגובה היהודית הרצינית היחידה לספר שפורסמה עוד בחיי מחברו היא תגובתו השוללת של יצחק אורוביו די קסטרו שהתפרסמה בשנת 1684.
אחד הנושאים שעמדו במרכז הסערה סביב החיבור, היו טענותיו כי התורה לא נכתבה על ידי משה אלא על ידי מחבר מאוחר בהרבה, (אם כי קדם לו בכך תומאס הובס) שהוסיף מהשקפותיו לכתוב, וכי אין לפרש את המקרא על-פי המסורת או דוגמות כלשהן, אלא אך ורק מתוך המקרא גופו. טענותיו אלו היוו ומהוות עד היום את היסודות של ביקורת המקרא המודרנית, אם כי בניגוד למבקרי המקרא המודרניים, שפינוזה לא פקפק באל המקראי ובהיסטוריות של האירועים עליהם מסופר במקרא, ואף כתב שחרף העריכה המאוחרת, יש לראות במסורות המקראיות עדות מהימנה לגבי התרחשות האירועים.
חרף מתנגדיו הרבים, אחרים הלכו בעקבותיו וניסו לחקור ולפרש את המקרא לאור הפרמטרים עליהם שהציע שפינוזה.
ביקורת על המאמר.
למרות חדשנותו יוצאת הדופן ורעיונותיו הנועזים, המאמר לוקה במספר חולשות, הן במישור הלוגי והן במישור המתודי.
אפולוגטיקה נוצרית.
המאמר מכיל משפטי הערכה מרובים לנצרות ולספרי הבשורות, ללא כל ביקורת מתבקשת, בייחוד לאור הביקורת הרבה כלפי היהדות והמקרא. זאת בעוד שעיקרי האמונה הנוצרית (בעיקר התגשמות האלוהים בבשר – אינקרנציה) סותרים את הפילוסופיה הפנתאיסטית של שפינוזה עצמו, ואין כל התייחסות במאמר לסתירות אלו. לכן נראה כי משפטים אלו הם אפולוגטיקה כלפי שלטונות הולנד, כאמור לעיל, ושפינוזה סמך על הקורא הנבון כי ישכיל להתעלם מהם.
כתיבת התורה על ידי מחבר מאוחר.
בדבריו על הפרכת המסורת של חיבור התורה בידי משה (בפרק ח) מביא שפינוזה את דברי אבן עזרא כסמך לדבריו, כאשר הוא מייחס לאבן עזרא את דעתו שלו, לפיה חוברה התורה בידי מחבר מאוחר ממשה. ייחוס דעה זו לאבן עזרא אינו נכון, משום שכל מה שהאבן עזרא הציע הוא כי יש בה תוספות ספורדיות, אותן הוא מונה בפירושו לתורה, המאוחרות למשה, אולם אין בדבריו של האבן עזרא כל סמך לדעה לפיה עיקר התורה (למעט אותן תוספות ספורדיות) לא חוברה בידי משה כפי המסורת. כמו כן במהלך דבריו מצטט שפינוזה את דבריו הסתומים של האבן עזרא ומפרש אותם, כאשר בחלק מפרשנותו הא מעמיס בדברי האבן עזרא דברים שהאבן עזרא כלל לא כיוון להם.
אולם מלבד זאת, בכל הנוגע לעיקר דבריו, ביקורת על ייחוס הספרים למחברים כפי המסורת והצעת מחבר מאוחר יותר, הרי שמסקנת דבריו מקובלת בין חוקרי המקרא. בנוגע להצעתו לייחס את חיבור הספרים לעזרא הרי שהצעה זו אינה יותר מסתם השערה, ואף הוא מציג אותה ככזו, ובעניין זה אין סבורים כיום חוקרי המקרא כי כל הספרים חוברו בידי מחבר אחד, או כי ניתן להצביע לדמותו של אותו מחבר.
ברזיל במשחקים האולימפיים
ברזיל השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אנטוורפן (1920), והיא השתתפה מאז בכל המשחקים שנערכו, פרט לאולימפיאדת אמסטרדם (1928). לאורך השנים צברו הספורטאים הברזילאים 150 מדליות, מהן 37 מדליות זהב. הענפים הבולטים הם שיט (19 מדליות מהן 8 מדליות זהב), אתלטיקה (19 מדליות מהן 5 מדליות זהב), ג'ודו (24 מדליות מתוכן 4 מדליות זהב), כדורעף (11 מדליות, מהן 5 מדליות זהב, נתון הממקם אותה במקום השני בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי ברית המועצות). גם בכדורעף חופים מדורגת ברזיל במקום השני בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, עם 13 מדליות, מהן שלוש מדליות זהב.
באולימפיאדות החורף משתתפת ברזיל מאז אולימפיאדת אלברוויל (1992), אך היא לא הגיעה בהם להישגים משמעותיים.
ברזיל אירחה את המשחקים פעם אחת, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). ריו דה ז'ניירו נבחרה במכרז האולימפי לאחר שהועדפה על פניהן של מדריד, טוקיו ושיקגו, והפכה לעיר הראשונה ביבשת דרום אמריקה שארחה את המשחקים. הייתה זו הפעם השנייה בה הגישה ריו את מועמדותה לאירוח המשחקים, לאחר שהייתה מעוניינת בכך כבר ב-1924 והייתה אחת מחמש המועמדות, לצידן של אמסטרדם, לוס אנג'לס, רומא ופריז שנבחרה בסופו של דבר.
היסטוריה.
השנים הראשונות: 1920 עד 1936.
בהופעתה הראשונה במשחקים, באולימפיאדת אנטוורפן, זכו הספורטאים הברזילאים ב-3 מדליות, כולן בקליעה. גיליירמה פראנסה זכה במדליית זהב בירי מ-25 מ', אפרניו דה קוסטה זכה במדליית כסף בירי מ-50 מ', ושניהם היו שותפים לזכייה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית בירי מ-50 מ'. באולימפיאדת פריז (1924) לא הצליחו הברזילאים לשחזר את הישגיהם, והקרובים ביותר לזכייה היו החותרים קרלוס ואדמונדו קסטלו, שסיימו במקום הרביעי. גם בשתי האולימפיאדות הבאות בהן השתתפה לא זכו ספורטאים ברזילאים לעמוד על הפודיום. באולימפיאדת ברלין (1936) הגיע ז'ואו האבלנז', לימים נשיא פיפ"א, למקום החמישי במשחה ל-1500 מ' בסגנון חופשי.
1948 עד 1992.
באולימפיאדת לונדון (1948) שבה ברזיל לטבלת המדליות, עם זכייתה של נבחרת הכדורסל במדליית ארד, לאחר הפסד לנבחרת צרפת בחצי הגמר, וניצחון על נבחרת מקסיקו במשחק על המקום השלישי. ארבע שנים מאוחר יותר, באולימפיאדת הלסינקי (1952), זכה האתלט אדהמר דה סילבה במדליית זהב ראשונה מזה 32 שנים, בקפיצה משולשת. עמיתו ז'וזה טלס קונסייסאו זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה, ולהישג דומה הגיע השחיין טטסואו אוקמוטו, במשחה ל-1500 מ' בסגנון חופשי. נבחרת הכדורסל הגיעה במשחקים אלה למקום השישי, ואילו נבחרת הכדורגל הודחה ברבע הגמר בידי נבחרת גרמניה. באולימפיאדת מלבורן (1956) שחזר דה סילבה את הישגו וזכה במדליית הזהב בקפיצה משולשת. בכך היה לברזילאי הראשון, והיחיד עד כה, שזוכה בשתי מדליות זהב אולימפיות ברציפות.
באולימפיאדת רומא (1960) שבה נבחרת הכדורסל וזכתה במדליית ארד. היא סיימה את הסיבובים המוקדמים ללא הפסד, אך בבית הגמר הפסידה לנבחרותיהן של ארצות הברית וברית המועצות, והשיגה ניצחון בודד על נבחרת איטליה. נבחרת הכדורגל, ששנתיים קודם לכן זכתה באליפות העולם, הודחה בשלב המוקדמות לאחר הפסד לנבחרת איטליה. בנוסף לזכייתה של נבחרת הכדורסל, זכה גם השחיין מנואל דוס סנטוס במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי.
באולימפיאדת טוקיו (1964) שבה נבחרת הכדורסל וזכתה במדליית הארד, לאחר שהפסידה לנבחרת ברית המועצות בחצי הגמר, וגברה על נבחרת פוארטו ריקו במשחק על המקום השלישי. נבחרת הכדורגל שוב הודחה בשלב הבתים. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) היה נלסון פרודנסיו לספורטאי הברזילאי המצליח ביותר, לאחר שזכה במדליית כסף בקפיצה משולשת. המתאגרף סרוויליו דה אוליביירה זכה במדליית ארד, וכך גם צמד השייטים ריינלדו קונרד ובורקהרד קורדס, שהתחרו בדגם "ההולנדי המעופף". נבחרת הכדורסל הסתפקה במקום הרביעי, לאחר הפסד לנבחרת ברית המועצות במשחק על מדליית הארד. פרודנסיו הוסיף למאזנו מדליית ארד באולימפיאדת מינכן (1972), ולהישג דומה הגיע הג'ודוקא צ'יאקי אישיאי. נבחרת הכדורסל סיימה במקום השביעי.