עקרבים שונים בעלי עוצמת ארס, משתנה ולמעשה רוב המינים אינם קטלניים לאדם, אף שעקיצתם יכולה לגרום לכאב ולמצבים רפואיים קלים עד בינוניים. רק 20 עד 30 מהמינים (מתוך יותר מ-1,500 עקרבים) הם בעלי ארס קטלני לאדם, אך באזורים בהם הם נפוצים הם עוקצים והורגים לעיתים קרובות (ביחס לתקיפות חיות), כשמרבית ההרוגים הם ילדים, זקנים וחולים. שני עקרבים יכולים להרוג אדם בוגר: עקצן צהוב (המצוי גם בישראל) ועקרב צהוב ברזילאי, אך קיים נוגדן יעיל לארסם.
עקיצות אנשים לא תמיד מדווחות בזמן, כך שקשה להעריך את כמות העקיצות. מספר מומחים סוברים שישנם מעל 100,000 עקיצות בשנה, ואפילו 1.5 מיליון, רובם באזורים הטרופיים או הסובטרופיים בכל היבשות. למעשה העקרבים הם בין החיות הקטלניות ביותר (לצד נחשים ארסיים) שאינם מעבירי מחלות.
מאפיינים.
רוב העקיצות בעלות מרכיב מחלבון, קרדיוטוקסין ונוירוטוקסין ומרכיבים נוספים, גורם לחסימה עצבית-שרירית (נוירואוטונומיות), מה שיכול בהתאם לעוצמת הארס להוביל לכאב עז (עקב המעבר המהיר של הארס בתעלת יונים), אודם, נפיחות ותגובה אלרגית מקומית. תסמינים מערכתיים אפשריים הם התכווצויות שרירים, פרכוסים, כאבי בטן, בחילות, הקאות, ריור מוגבר, הזעה, דמעות, ירידה ברמת ההכרה, קשיי נשימה וזיקפה של איבר המין.
המוות מהעקיצה מגיע בעיקר עקב שיתוק הריאות, אי ספיקת שריר הלב, הלבלב ומערכת העצבים. מספר מקרי מוות נגרמו עקב אנפילקסיס של הנעקץ, מה שיכול לקרות גם ממינים לא קטלניים יחסית. בנוסף עקיצות רבות או באיברים רגישים יכולים לגרום להשפעות מועצמות.
תקיפה של המינים הקטלניים מחייבת טיפול רפואי בתרופות, נוגדי רעלים (לרבות נסיוב מארס העקרב) אך לא תמיד היא מצליחה להציל.
תקיפות.
קשה להעריך את כמות העקיצות בעולם, אך רובם מתרחשים באזורים הטרופיים והסובטרופיים החמימים בהם נפוצים יחסית עקרבים. מקרי עקיצה שכיחים ביישובים אנושיים, מאחר שעקרבים חיים מתחת לסלעים ולבנים גם בטבע. בנוסף הם ניזונים מחרקים רבים הנמשכים אחרי האדם, בעוד טורפיהם פחות שכיחים. מחקר על עקיצות מצא שבעונות גשומות ישנם פחות עקיצות, מאחר שהגשם מקשה על העקרבים לצאת לציד. לרוב התקיפות מתרחשות בלילה מאחר שעקרבים רבים הם פעילי לילה.
באמריקה בולטים מספר מינים שעוקצים ביניהם: עקרב צהוב אריזוני המצוי לאורך דרום ארצות הברית וצפון מקסיקו. ישנם כמה אלפי עקיצות בשנה אך רק מעטות קטלניות מאז פותח נוגדן לארסו. בשאר אמריקה נעקצים בעיקר מעקרב קליפה ("Centruroides") ומהסוג טיטוס ("Tityus"), בו המין הקטלני עקרב צהוב ברזילאי. המין "Tityus pachyurus" הוא המין הקטלני בעקרבי מרכז אמריקה ובפנמה דווח על 28 הרוגים בין 1998 ל-2006 מעקיצותיו.
צפון אפריקה, המזרח התיכון ודרום אסיה גם ידועים בעקיצות רבות וקטלניות, בעיקר הקטלן, עקצן ("Leiurus"), צרבן ("Buthus"), שחרן ("Hottentotta") ו-"Mesobuthus". עקצן צהוב הוא אחד העקרבים הקטלניים בעולם והוא הורג לעיתים קרובות, אפילו לאחר קבלת טיפול רפואי.
בהודו, סרי לנקה ונפאל נהרגים בעיקר מעקיצות של עקרב הודי אדום שהוא מהקטלניים שבעקרבים וגורם לתמותה של 8-40% מהנעקצים, כשהרוב ילדים.
האפיפיור היהודי
אגדת האפיפיור היהודי היא אגדת עם יהודית־אשכנזית קדומה המספרת על ילד יהודי שנחטף מביתו, גדל בקרב נוצרים, נעשה אפיפיור ולבסוף שב ליהדותו. לאגדה גרסאות רבות, וקיימות מספר השערות באשר למקורה.
האגדה.
על פי האגדה, אלחנן, בנו של רבי שמעון בן יצחק ממגנצא נחטף בידי המשרתת הגויה והוטבל בכפייה לנצרות, הילד למד בכנסייה ועלה עד לדרגת אפיפיור. לאחר שנעשה אפיפיור הוא החל לחקור את מוצאו והתברר לו שהוא יהודי, בנו של רבי שמעון הגדול, מראשי קהילת מגנצא. האפיפיור זימן אליו את אביו ובפגישתם התוודע אליו כבנו האובד, לאחר מכן כתב אלחנן ספר המפריך את עיקרי האמונה הנוצרית, השאיר אותו בוותיקן ונמלט מרומא אל חיק משפחתו.
כאשר פייט רבי שמעון הגדול את היוצר ליום שני של ראש השנה 'מלך אמון מאמרך', רמז בפזמון את שם בנו האבוד: "אֵל חָנַן נַחֲלָתוֹ בְּנֹעַם לְהַשְׁפַּר / יִדְּעָם קְרוֹא קָרְבְּנוֹתָיו בְּמִסְפָּר / וְתִיטַב לַייָ מִשּׁוֹר פָּר / קָדוֹשׁ".
גרסאות האגדה.
יוסף במברגר איתר 48 גרסאות שונות לאגדה זו, רובן נפוצו באשכנז ומיעוטן באיטליה, הגרסאות הקדומות מופיעות בעברית ביידיש ובגרמנית, במאה העשרים נפוצו גרסאות שונות של האגדה גם בארץ ישראל ובארצות הברית ומספר עיבודים של האגדה תורגמו לאנגלית.
במברגר מחלק את הגרסאות לארבעה נוסחי בסיס השונים זה מזה (מלבד גרסת מעשה שעשועים העומדת בפני עצמה ונבדלת משאר הנוסחים, ולא שייכת לאף אחד מארבע הגרסאות);
גרסת כתב יד לונדון.
מקור גרסה זו היא בכתב יד משנת 1301 בו מובא בקצרה "בן אחד היה לר' שמעון שנשתמד וסוף היה אפיפיור ועשה תשובה שמסר עצמו למיתה, ויסד אותו אביו לזיכרון כמו שאמר כאן אלחנן בני כדת להשפר וליפות נחלתו בנועם עם ישראל". נוסחאות ארוכות יותר של האגדה בגרסה זו מובאות בכתב יד פרמה משנת 1386 ובכתב יד קיימברידג'.
לגרסה זו, נחטף בנו של רבי שמעון הגדול בילדותו ונעשה אפיפיור, הוא התחקה אחר מוצאו ונודע לו שהוא בנו של רבי שמעון ממגנצא, האפיפיור זימן את אביו לרומא שם חקר אותו על משפחתו והזדהה בפניו, לאחר מכן שאל את אביו "מה אוכל לעשות ואהיה בן העולם הבא?" ענה לו רבי שמעון "חיללת שם הקודש ברבים - קדש שמו ברבים, ואני מקבלך עלי שתהיה בן עולם הבא". בעצת אביו כינס את כל הדוכסים וההגמונים ודרש בפניהם בגנות הנצרות, אחרי שראה שרוצים להורגו אמר "חלילה חלילה שיהרגוני אומה טמאה כי אני מאמין באלקי אבי" וקפץ מראש המגדל ומת.
רבי נחמן נתן קורונל כותב לידידו שלמה זלמן חיים הלברשטאם על גרסה זו "העתקתי לו מעשה דר' שמעון הגדול מכתב יד על קלף אשר מחברו הוא תלמיד ר' יהודה החסיד זלה"ה". במברגר מבסס את דבריו ומוכיח שמקור גרסה זו בחוג חסידי אשכנז, ומביא סימוכין לכך שחלק ניכר מכתבי היד שבהם מופיעה גרסה זו הם קבצים המכילים מתורתם ומחיבוריהם של חסידי אשכנז, עוד מעיר במברגר מתוכנה של גרסה זו, בה באים לידי ביטוי מוטיבים של קידוש השם ומסירות נפש, אידיאלים אלה חשובים לכל יהודי מכל חוג, אולם בקרב רבי יהודה החסיד ותלמידיו קיבלו התייחסות מיוחדת, חסידי אשכנז העלו על נס את מסירות הנפש על קדוש השם בלא כפיה מצד גורמים חיצוניים, וכמו בגרסה זו, שהגבור מוסר את נפשו מיוזמתו ובלי שכפו אותו לכך.
אידיאל נוסף המודגש בגרסה זו הוא חזרה בתשובה כפי המשתקף במשנתם של חסידי אשכנז, בגרסה זו הגיבור בוחר לשוב ב'תשובת הבאה' - לדרוש ברבים בגנות הנצרות, תשובה על מה שדרש ברבים בעד הנצרות, וב'תשובת המשקל' - להביא על עצמו ייסורים מידה כנגד מידה כמה ש'נהנה' מהתנצרותו.
גם לדו-שיח בין הגיבור לאביו ישנם מקורות בספר חסידים המביא כחלק מסדר התשובה להתוודות בפני חכם ולהתייעץ עמו על דרכי התשובה.
הבדל נוסף בין גרסה זו לגרסאות אחרות הוא בשם המעשה, בעוד ברוב הנוסחאות מכונה האגדה 'האפיפיור היהודי', בנוסחאות גרסה זו מכונה האגדה 'מעשה רבי שמעון הגדול', בייחוס המעשה לרבי שמעון רואה במברגר סיוע לקביעה כי גרסה זו מקורה בחוג חסידי אשכנז, מכיוון שהשפעתו של רבי שמעון הגדול על חוג חסידי אשכנז הייתה עמוקה מאוד והם ראו אותו כאחד מיוצרי מורשתם.
גרסת המסורת הספרדית.
מקור גרסה זו מכתב יד ורשה 281 שנכתב באיטליה במאה השש עשרה.
על פי גרסה זו היה לרשב"א בן קטן שהיה הולך לבדו מדי יום לבית המדרש, ובדרכו היה עובר על פתח 'תועבה', ונשא הילד חן בעיני כומר אחד, וחטפו והוציאו מברצלונה לעיר אחרת, ולימדו חכמות, עד שנעשה הילד הגמון של נוצרים, ועלה מגדולה לגדולה עד שנעשה אפיפיור. מצעירותו היה הנער חוקר על מוצאו, ותמיד היה הכומר שגידלו דוחהו בדברים ועונה לו שהוא ממשפחה גדולה וחשובה, ובני משפחתו הסתכסכו עם משפחה אחרת והרגו זה את זה ונשאר הוא בודד מכל משפחתו. לימים נצרכו בני ברצלונה לשלוח שליחים לאפיפיור על ענייני הציבור ונפל הגורל על הרשב"א, וכשהגיע לאפיפיור והתחיל לדבר עמו ראה בפניו שומה כמו שהייתה לבנו האבוד, והתחיל הרשב"א לבכות, "לא שהכיר שהוא בנו, אלא שחשב בלבו 'זה הסימן היה לבני אשר נגנב ממני', והוא היה סבור שבנו כבר היה מת". בסיום הפגישה קרא האפיפיור לרשב"א ושאלו מדוע בכה ואמר לו הרשב"א שנזכר בבנו האבוד, ולכן בכה, אמר לו האפיפיור לשוב אליו למחרת, ושלחו לאכסנייתו. מיד קרא האפיפיור לכומר שגידלו, ואיים עליו בייסורים עד שהודה שהוא ממשפחה יהודית מברצלונה ושם אביו שלמה, "ואחרי כן שם אותו (-את הכומר) במשמר, ויש אומרים שהרגו לבל יוודע הדבר". למחרת שב הרשב"א לאפיפיור ושאלו האפיפיור לשמו ולמגוריו והבין שזהו אביו "ויפול לפני רגליו ויבך ויאמר לו 'אני בנך ואתה אבי', וישאו שניהם את קולם ויבכו". ואחרי כן שאל אותו האפיפיור על האמונה היהודית ועל האמונה הנוצרית, וכשהבין הבן שהאמונה היהודית היא האמת שאל את אביו "מה תקנתי שאושיע את נפשי?" ענה לו אביו "בני אתה יודע כי עד הנה קיימת ועילית אמונתם לעין כל ומעתה תצטרך לעשות את ההפך, ותשא ברכה מאת ה' וצדקה מאלקי ישעו". אחרי פגישתו עם אביו המתין האפיפיור חצי שנה - כדי שיוכל אביו לחזור למגנצא והדי הפגישה ישככו וכדי למנוע סכנה מאביו ומשאר היהודים - וציווה להקהיל את כל העם אנשים נשים וטף, ולהדליק כבשן אש גדול באמצע השוק, ועמד ודרש בחכמתו והרחיב לדבר נגד דתם, ובסוף דבריו אמר "ואני בסיבת היותי מחזק אמונתכם ודתכם בזמן שעבר אני דן את עצמי לשרפה", והפיל עצמו לתוך כבשן האש ונשרף.