קרול הגיע עם דרכון מזויף, הוא הפר את ההסכם, שעל פיו לא היה אמור לשוב לרומניה במשך עשר שנים ובכל זאת מאניו לא פעל נגדו. קרול ניצל זאת והזמין למפגשים פוליטיקאים נוספים, גם מתוך מפלגתו של מאניו ותוך זמן קצר נוצרה דינמיקה, שרצתה להשביע את קרול כמלך. בנסיבות אלה מאניו הגיש את התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה. הממשלה החדשה, שקמה אחריה, הביאה להצבעה ב-8 ביוני את ביטול החוקים להדחת קרול מירושת הכתר. קרול הושבע כמלך רומניה והממשלה התפטרה. ניסיונו של קרול להביא להקמת ממשלת אחדות לאומית כשל ואז פנה למאניו והציע לו להרכיב ממשלה וכך זה נעשה.
המלך קרול השני.
קרול השני ניסה להשפיע על החיים הפוליטיים של רומניה, תוך כדי מניפולציה של המפלגות הקיימות. הוא לא ניתק את יחסיו עם פילגשו, ונרמז, על רקע המוצא היהודי של הוריה הנוצרים, בעיקר על ידי התנועה הלגיונרית, שהמלך הוא משרת היהודים. כדי לדכא את האופוזיציה, ביטל קרול ב-1938 את המפלגות הקיימות והקים ממשלה אנטישמית עם אוריינטציה פשיסטית.
המלך קיבל שוחד מגדולי התעשיינים והבנקאים, הביא להגליית גרושתו וטיפח את המאהבת שלו וקמרילה של מקורבים. בתקופתו פרחו התנועה הלגיונרית והאלימות הפוליטית; שני ראשי ממשלה נרצחו.
בתקופתו נשללה אזרחותם של כשליש מיהודי רומניה והחל מסע של ניצול, אפליה ושוד כלכלי של היהודים כפרטים וכקהילות. לאחר האולטימטום הסובייטי, שאילץ את רומניה לצאת מבסרביה, ותכתיב וינה, שאילץ את רומניה לצאת מצפון טרנסילבניה ומהקדרילטר, הייתה דעת הקהל הרומנית נסערת מאוד וכדי להרגיעה, הזמין קרול את הגנרל יון אנטונסקו להרכיב את הממשלה. בלחצו של אנטונסקו ובשל דעת הקהל, הודיע המלך קרול השני בספטמבר 1940 על ויתור על המלוכה לטובת בנו, מיכאי.
שובה של לופסקו ופרישת מאניו.
ב-12 באוגוסט הגיעה לרומניה אלנה לופסקו והמלך אירח אותה בארמון פלש. ראש הממשלה, יוליו מאניו נזעק אל המלך והמלך הכחיש שלופסקו נמצאת בארמון. כשמאניו התעקש, הזמין המלך את אדמיניסטרטור הארמון, שבדק את רשימת העובדים ומצא בה כובסת בשם אלנה לופסקו. המלך שאל את מאניו, האם מתאים שמלך וראש ממשלה יריבו על כובסת. מאניו עזב את הארמון והבליג. כעבור זמן לא רב קנה המלך בית יפה בבוקרשט עבור לופסקו והיא עברה לגור שם. ניסיונותיו של מאניו להביא לפיוס בין קרול ובין גרושתו נדחו על ידי שני בני הזוג לשעבר, שלא סבלו זה את זה. בנסיבות אלה התפטר מאניו מראשות הממשלה וכעבור כחצי שנה התפטר גם מהנהגת מפלגתו. הוא המשיך להתנגד למלך ולקמרילה, שנוצרה סביבו וסביב לופסקו.
הקמרילה של קרול השני.
הקמרילה של קרול השני, מלך רומניה הוא השם המקובל לחוג הפנימי של המלך קרול. הקמרילה השפיעה על הכלכלה והפוליטיקה הרומנית ותפסה חלק ניכר מהכיסוי התקשורתי של התקופה. הקמרילה עמדה במרכז התקפות האופוזיציה על ממשלו של המלך קרול השני ועם הדחתו הגיעה לקץ השפעתה וחלק מחבריה עזבו את רומניה יחד עם המלך. במרכז הקמרילה עמדו בעלי תפקידים בארמון, פילגש המלך, אלנה לופסקו, תעשיינים ובנקאים גדולים ותופסי עמדות מפתח בממשל. בין חברי הקמרילה היו אנטישמיים ויהודים, חלק פעלו בשיתוף פעולה וחלקם זממו האחד נגד חברו. היו חברי קמרילה שהודרו והיו אחרים שצורפו.
פויו (קונסטנטין) דומיטרסקו (Puiu (Constantin) Dumitrescu), בנו של קולונל רומני, היה סטודנט בפריז בתקופה בה שהה שם הזוג קרול קאראימאן ואלנה לופסקו. הוא ביצע עבור קרול שירותים אישיים וליווה אותו לבתי הימורים. עם שובו של קרול לרומניה והכתרתו ב-1930, ליווה אותו דומיטרסקו והפך למזכיר האישי של המלך ועמוד התווך בקמרילה שלו. הוא זכור גם בגלל "פרשת המטפחות", כאשר אביו של דומיטרסקו (שקודם לדרגת גנרל על ידי המלך ומונה למפקד הז'נדרמריה) ובן דוד של אלנה לופסקו הפיקו מטפחות עם דיוקנו של המלך קרול וכל אנשי הצבא והמשטרה חויבו לרכוש מטפחת כזאת.
אריסטידה בלנק והמלך.
אריסטידה בלנק היה הבנקאי הגדול ביותר ברומניה בתקופה שבין מלחמות העולם. הייתה לו גם השפעה רבה במפעלים השונים ובעיתונות הכתובה. מ-1927 התגייס בלנק לתמיכה בקרול אישית ולתמיכה בהשבתו לרומניה והמלכתו וכך עשו גם העיתונים, שהושפעו ממנו. לאחר שקרול שב לרומניה והומלך, התמנה בלנק לכלכלן של המלך. בלנק המשיך לממן את המלך, מימן את השבת לופסקו לרומניה ואת שיפוץ הארמון המלכותי. המשבר הכלכלי העולמי השפיע לרעה על בנק מרמורוש, בלנק ושות', הבנק שבהנהלת בלנק, והמלך נחלץ לעזרתו. השוטרים נשלחו לטפל בהמונים שצרו על הבנק. נגיד הבנק המרכזי, שהיה יריב של בלנק, אולץ לתת אשראי לבנק של בלנק. עיריית בוקרשט אולצה לקנות קרקעות של בלנק. הבנק הלאומי של רומניה, לקח על עצמו חובות בלתי ניתנים לגבייה והעניק לבנק אשראי מועדף. בהמשך קיבל הבנק זיכיון של המדינה בתחום ממכר מוצרי הטבק, בתנאי שישיב לבנק הלאומי את האשראי שקיבל ממנו, תוך 14 שנים.
פוקר עם המלך.
שני המלכים, שקדמו לקרול השני, קרול הראשון ופרדיננד הראשון, נודעו ביושרם ובאי קבלת שוחד. שני התעשיינים המובילים ברומניה, ניקולאה מאלאקסה ומקס אאושניט החליטו לנסות את המלך החדש, ביום השנה לשובו לרומניה באו אליו השניים ונתנו לו תיק עם מאה מיליוני לאי בנימוק: "התעשייה הכבדה אסירת תודה על כל מה שעשית...". המלך לא סירב, ההפך, הוא הודה להם והעניק להם עיטורים. מאותו שלב מתן המתנות הפך לשגרה: קרול ולופסקו קיבלו תכשיטים לימי הולדת, מכוניות, ציורים, סוסי מרוץ, אורוות, בתים ועוד.
דרך אחרת לשחד את המלך הייתה על ידי השתתפות במשחק פוקר עם המלך (המלך שינה במקצת את חוקי המשחק), משחק בו המשתתפים הפסידו סכומים גדולים, שהמלך זכה בהם. לא רק המלך קיבל שלמונים, גם חברים נוספים בקמרילה, ותמכו במשחדים ואפשרו להם לקבל הזמנות, לנצח במכרזים ולהתגבר על המתחרים.
לקראת סוף שנות השלושים של המאה העשרים, כשהמלך החליט להתקרב לגרמניה הנאצית, הוא הרחיק את אאושניט מחוג מקורביו והפעיל עליו לחצים כדי שיעביר את מניותיו במפעלים בחו"ל לידי מאלאקסה. אאושניט נכנע והעביר את הבעלות, אך כאשר הלחצים התחדשו, כדי שיעביר גם את הבעלות על המפעלים ברומניה, תבע בתמורה לוויתורו מכתב מהמלך בו יודיע שאין עוד שום תביעות כלפיו. המכתב לא ניתן לו, והוא נעצר והושלך לכלא בטענה שעבר על חוקי המטבע. המלך לחץ על שר המשפטים לשנות תקנות בדחיפות, כדי שיוכל להאשים את אאושניט בעבירות ולהביא אותו למשפט. אאושניט נשפט לשש שנות מאסר והביע נכונות לחתום על הוויתור שנדרש ממנו, אך למרות חתימתו לא שוחרר. לפני שנעצר דאג אאושניט לשלוח את בני משפחתו לחו"ל וכנראה צייד אותם במסמכים שיפגעו במלך אם זה יחליט לחסל אותו פיזית.
פוליטיקה ורציחות.
רצח דוקה.
יון ג. דוקה התנגד לחזרתו של קרול השני לרומניה ולהכתרתו, ולאחר ההכתרה נשבע לחתוך את זרועו ולא לשתף פעולה איתו. הוא היה מבקר חריף של המלך ושל הממשלות, שפעלו תחתיו, אך לאחר משבר ממשלתי והתפטרות הממשלה הוזמן על ידי המלך, בנובמבר 1933, להרכיב ממשלה זמנית, שתכהן עד הבחירות בחודש דצמבר. דוקה פעל בתקופה זו למניעת השתתפות התנועה הלגיונרית תחת השם "הכל למען המולדת" בבחירות ודאג לפרסם את האיסור ביום האחרון לפני סגירת ההרשמה לבחירות, כדי למנוע מהלגיונרים הצטרפות לרשימות אחרות או הקמת רשימה חדשה. כעבור זמן קצר נרצח על רציף תחנת הרכבת בסינאיה על ידי הניקדורים, שלושה מחברי התנועה הלגיונרית. ידיעות על תכנון הרצח הגיעו לידי המלך לפני הרצח, אך זה הורה למשטרה לא לעשות דבר למניעת הרצח ואחריו סירב לפגוש את משפחת הנרצח.
הרוצחים נעצרו במקום, אך הועלה החשד, שמדובר בפעולה יזומה של הנהגת התנועה הלגיונרית, לכן המשטרה הרומנית יצאה למרדף מעצרים אחר הצמרת הלגיונרית - קורנליו זליה קודריאנו חמק והסתתר במקום לא ידוע עד לסיום המשפט. בליל 9/10 בדצמבר הסתתר קורנליו זליה קודריאנו, שחשש ממעצר, בביתו של גבריאל מרינסקו, מפקד משטרת בוקרשט, והעביר הוראות לאנשיו באמצעות גנרל קנטקוזינו. קרובת משפחה של קודריאנו, גברת קרצ'יונסקו, דודנית של אלנה לופסקו, שבביתה התחבא לפני מעצרו, העידה בבית המשפט שבביתה נפגשו המתנקשים וקיבלו הוראות מקודריאנו וגם העבירו ביניהם נשק ותיאומים, אך למרות עדות זאת זיכה בית המשפט את כל הנאשמים פרט לשלושת הקושרים, שנידונו למאסר עולם עם עבודת פרך.
הלגיונרים היו מרוצים מהדרך בה הסתיים המשפט ולאות תודה, הופיעו בקבוצה גדולה לפני ארמון המלך, שם צעדו וקראו סיסמאות: "יחי המשמר (משמר הברזל)", "יחי קודריאנו", "יחי המלך". המלך יצא למרפסת וקיבל את הפגנת ה"סטודנטים". הניקדורים הוכרזו גיבורים של התנועה הלגיונרית והוקדש להם "שיר הניקדורים".
מאבקי כוח עם התנועה הלגיונרית.
בעשור הרביעי של המאה ה-20 ברומניה התנהל, בפוליטיקה הרומנית, מאבק על הכוח בין שני אישים בולטים, המלך קרול השני וה"קפטן" של התנועה הלגיונרית, קורנליו זליה קודריאנו. שני האישים ניסו לצבור את מרב הכוח, פעלו בדרכים פוליטיות וגם בדרכים אחרות, דורסים בדרכם מפלגות ואישים אחרים ולעיתים גם מביאים למותם. בתחרות על הפופולריות בקרב בני העם הרומני, הפעילו השניים אמצעי שונים ומשונים - אחד מהם היה תחרות בטיפוח האנטישמיות ברומניה ורדיפת היהודים, תוך גזילת זכויות והדרה.
סטרז'ה צריי.