במשך זמן רב המועדון לא הציב יעדים גבוהים ובעיקר הריץ שחקנים מבטיחים צעירים, והעביר את הטובים שבהם למועדונים עשירים יותר.
אבל בעונת 2007, "ספורטאקדמקלוב" הצליח לגבור על מוליכת הטבלה, ספרטק קוסטרומה. לאחר שהשיג תשעה ניצחונות זכה המועדון באליפות הליגה, מחזור אחד לפני סיום העונה, כך לראשונה בתולדות המועדון העפיל לליגה הראשונה בסוף העונה, מאמן ספורטאקדמקלוב קונסטנטין סרסניה, שהיה גם מנהלה הספורטיבי של זניט, אמר שכדאי לחשוב ברצינות על העברת המועדון ממוסקבה לסנקט פטרבורג.
בעונה שלאחר מכן, המועדון, שהפך לקבוצת בת של זניט, ירד בחזרה לליגה השנייה, אחרי שבתחילת 2009, בגלל בעיות כלכליות, סירב להשתתף בליגה הראשונה והועברה לליגה השנייה.
שנה לאחר מכן (17 באוקטובר 2010), לאחר שהפסיד בבית ללוקומוטיב-2 בתוצאה 0:2, המועדון סיים במקום האחרון באזור המערבי של הליגה השנייה, ומעונת 2011/12 מתמודד בליגה השלישית.
אצטדיון.
המועדון מארח את משחקי הבית באצטדיון איזמאילובו במוסקבה. ממוקם באזור איזמאילובו במחוז האדמיניסטרטיבי המזרחי. נבנה ב־1930 ושופץ לאחרונה ב-1989. מכיל 10,000 מושבים.
על פי התוכנית הכללית לשיקום מוסקבה בשנת 1935, איזמאילובו וסביבותיה היו אמורות להפוך לאחד המרכזים החשובים. הרעיון של בניית אצטדיון הוצע במחצית הראשונה של שנות השלושים על ידי סטלין, שבעקבות ההכנות של גרמניה למשחקים האולימפיים ב-1936 החליט ליצור מבנה הדומה לאצטדיון האולימפי של ברלין. בברית המועצות הייתה חשיבות רבה לספורט, אך האצטדיון הגדול ביותר באותה תקופה, אצטדיון דינמו יכול היה להכיל 30-40 אלף איש בלבד ולא התאים להיות אצטדיון בינלאומי.
האצטדיון תוכנן על ידי סטרוידומביורו, ארגון כפוף לנ.ק.ו.ד. של ברית המועצות. האצטדיון היה אמור לשלב בין תפקידיו כמתקן ספורט וגם אזור לחגיגות ומצעדים צבאיים. הוא תוכנן להקיף את החלל הפנימי של האצטדיון ביציעים משלושה צדדים בלבד. בנוסף לזירת הספורט המרכזית, תוכנן לבנות למעלה מ-40 מבנים שונים, כולל מגרשי ספורט, וולודרום, בסיס סקי מים על שפת הבריכה ומבנים נוספים. המתחם היה אמור לתפוס שטח של 300 דונם.
המטרה הרשמית של בניית האצטדיון הייתה הכנה לקראת משחקי הספרטקיאדה של עמי ברית המועצות. האצטדיון תוכנן להכיל 120 אלף איש, ובמידת הצורך 200 אלף איש. סביב האצטדיון היו אמורים להיבנות בניינים של אולמות אימונים, מעונות לספורטאים ומגרשי ספורט רבים.
הבנייה החלה בשנת 1933 עם עבודות עפר, וכתוצאה מכך השטח הפך למערכת של טרסות היורדות לבריכה. העבודות על בניית היציעים החלו בשנת 1936, אך הושעו בשנת 1939 עקב פרוץ המלחמה הסובייטית-פינית. בשלב זה הצליחו לבנות יציע אחד עבור 10 אלף צופים ומבנים תת-קרקעיים, שכללו את הבונקר של סטלין. אך הבנאים לא חזרו לחידוש הבנייה גם לאחר תום המלחמה.
בשנות השישים הושלם הבניין על פי פרויקט שפושט באופן משמעותי על ידי האדריכל בוריס איופאן, תוך שימוש בשלדים של היציעים שלפני המלחמה. המגרש מול היציע החל לשמש להכשרה וללימודים של המכון לחינוך גופני הסמוך, והמבנים התת-קרקעיים שימשו כמחסנים.
ספורטאקדמקלוב (כדורגל)
תנ&quot;ך בגובה העיניים
תנ"ך בגובה העיניים הוא כינוי לגישה בלימוד תנ"ך שפותחה על ידי הרב יואל בן נון, הרב יעקב מדן ורבנים נוספים מישיבת הר עציון ומהחוגים הקרובים אליה. עיקרה של הגישה הוא לימוד התנ"ך על פי פשט הפסוקים; חידוש פרשנויות נוספות בדרך הפשט, לעיתים בניגוד לדברי המדרש והפרשנים הקדומים; ושימוש בכלים מודרניים ומדעיים בלימוד התנ"ך, לרבות כלים ספרותיים, ארכאולוגיים, וגישות מתחום ביקורת המקרא.
הגישה עוררה התנגדות רבה מצד חלקים מהציבור הדתי לאומי, בעיקר בשל נכונותה לדון באופן ביקורתי במעשיהם של אישי התנ"ך בנימוק שיש לראותם כבני אדם שניתן לייחס להם חסרונות, חטאים וכשלונות כפשוטם, ולא תמיד על פי הפרשנות החז"לית. הוויכוח העז, שנקרא לעיתים פולמוס התנ"ך, מתנהל בעיקר בין ישיבת הר עציון ובין ישיבות חרדיות לאומיות.
רקע.
בתקופת האחרונים (מהמאה ה-16 ואילך) ובפרט בעולם הישיבות, מיעטו בלימוד תנ"ך בדרך הפשט (ועוד יותר מכך בלימוד נ"ך). מלבד זאת, כאשר נלמדו פרשיות מן התנ"ך מקובל היה ללמוד אותן על פי מדרשי חז"ל. לאחר שהוקמה ישיבת הר עציון החלו ללמוד בה תנ"ך בפרשנות הפשט. בשנת 1992 (תשנ"ב) פרסם הרב יעקב מדן מאמר בכתב העת מגדים בשם "מגילת בת שבע", אודות חטא דוד ובת שבע, ובו טען כי דוד חטא עם בת שבע, בהתאם לדברי נתן הנביא שאמר לדוד , ולדברי דוד עצמו שאמר "חָטָאתִי לַה'", אך בניגוד לדברי האמורא רבי יונתן, שאמר כי: , ובהסתמכות על דברי מפרשים אחרים שסברו כי דוד חטא. בשנת 1996 (תשנ"ו) פרסם הרב יהודה ברנדס מאמר בכתב העת מגדים. בעקבות המאמר התפרסמו מאמרים נוספים בנושא מאת הרבנים יעקב מדן ואברהם וולפיש, אשר היו יותר מתונים בדעתם לגבי חטאו של דוד, אך בכל זאת סברו שחטא.
בשנת 2002 (תשס"ב) פרסם הרב צבי טאו סדרת מאמרים, שאחד מהם יצא בתור חוברת בשם צדיק באמונתו יחיה, אשר בהם ביקר את דרך לימוד התנ"ך הנהוגה בישיבת הר עציון ובאקדמיה. לאחר מכן התפרסמו מספר מאמרים של רבנים, בעיקר מישיבות הקו, וביניהם הרבנים אביגדור נבנצאל ושלמה אבינר בעיתון הצופה, ומאמרי תגובה של רבני ובוגרי ישיבת הר עציון, וביניהם הרבנים יובל שרלו ויואל בן נון.
בשנת 2012 (תשע"ב) פורסמה תוכנית חדשה ללימוד תנ"ך בחינוך הממלכתי דתי, ורבנים רבים יצאו כנגדה בטענה שהיא כוללת את שיטת "תנ"ך בגובה העיניים". היו רבנים שכינו את התכנית "תוכנית תועבה", והיו כאלה שאף טענו שחובה לעבור לבית ספר אחר, שאינו כולל את שיטת הלימוד החדשה, על מנת לא ללמוד בעזרתה. בין השאר יצאו כנגד הגישה הרבנים אליהו בקשי דורון, יעקב אריאל, שלמה אבינר, ישראל רוזן, אביגדור נבנצאל, דוב ליאור, אליקים לבנון ודוד חי הכהן.
שם הגישה.
הביטוי "תנ"ך בגובה העיניים" משמש בעיקר בקרב המתנגדים לגישה, כדי להדגיש את לימוד התנ"ך וראייתם של אישי התנ"ך כאנשים רגילים, בעלי כישלונות וחולשות אנושיות כפי שהן מוכרות לנו, על ידי בחינת הדברים בהבנה שכלית עצמאית ולא על פי דברי חז"ל, וחלקם משתמשים בביטוי "תנ"ך בגובה השמיים" כדי לתאר את ההסתכלות המסורתית והרצויה, לדעתם, על אישי התנ"ך. עם זאת, גם חלק מהתומכים בגישה קוראים לה בשם "תנ"ך בגובה העיניים", וביניהם הרב יואל בן נון.
השלום הראשון של טורון
איסור נעבד
איסור נעבד הוא איסור לאכול פירות שביעית שבגידולן נעשו מלאכות האסורות בשביעית, כגון: זריעה או זמירה.
בתורה.
מקור הדין בתורה:
מהפסוק ניתן ללמוד, שמותר לאכול רק יבול מקרקע ששבתה, כלומר שהתקיימו בה כל המצוות הקשורות להשבתת עבודת האדמה: . ופירש הרב אליהו מזרחי: .
במשנה ובתלמוד.
במשנה נאמר:."נטייבה" הכוונה שנחרשה היטב, והדבר אסור בשביעית מדרבנן בלבד, ולכן נחלקו בית שמאי ובית הלל אם הדבר אוסר את הפירות באכילה. אולם לא נחלקו על מלאכות האסורות מן התורה, כגון זריעה או זמירה. מקור נוסף במשנה הוא: .
דעות הפוסקים.
האוסרים.
מהמשניות לעיל הסיק הראב"ד, שכל יבול שנזרע בשביעית - אסור לאכלו: . וכן פסק רידב"ז, שכרם שנזמר בשביעית באיסור - פירותיו אסורים באכילה מן התורה.
המתירים.
הרמב"ם כתב , ובהמשך כתב : בשביעית אסור לאכול ירקות גם אם גדלו בהיתר, משום איסור ספיחין. אבל בשמינית אין איסור ספיחין. לפי הרמב"ם, גם העובדה שהאדם חרש או זרע באיסור בשנה השביעית, אינה אוסרת את היבול באכילה בשמינית. בעקבותיו פסק החזון איש להקל ולהתיר באכילה פירות שנעשו בהם מלאכות.
המתירים רק בפירות הפקר.
הרדב"ז בפירושו על הרמב"ם הסביר, שהסיבה שלא אסרו פירות של שדה שנחרשה היא, . והסביר הרב מרדכי אליהו, שכיוון שפירות השביעית הם הפקר, לא ייתכן שאדם שביצע בהם מלאכה אסורה יגרום לכך שהפירות יהיו אסורים על כולם, שכן אין אדם אוסר דבר שאינו שלו. והרב שאול ישראלי הסיק מכאן . לפי זה, אם החלקאי ביצע מלאכות אסורות בשדהו, וגם לא הפקיר את שדהו לכולם - פירותיו אסורים באכילה.
מור סגפי
מור מיהאי סגפי (בהונגרית: Szegfi Mór Mihály; שומוג'סיל, 5 במרץ 1825 – טאב, 28 באוגוסט 1896) היה אחד מ"צעירי מרץ" שהשתתפו בהכנת מהפכת 1848 בהונגריה, יהודי-הונגרי סופר, עיתונאי, מורה, מזכיר לשכת שר.
ביוגרפיה.