קשת הנטיפות, המכונה גם קשת למברקין , היא קשת בעלת פרופיל מורכב של אונות וחודים בולטים ביניהן. הקשת הופיעה לראשונה בתקופת מוראביטון, במתחם הקבורה של מסגד קרוויין שבפאס מתחילת המאה ה-12. לאחר מכן, הפכה להיות נפוצה באדריכלות של שושלת המוואחידון, השושלת המרינית והשושלת הנצרית . פעמים רבות השימוש בקשת הנטיפות נעשה כדי להדגיש את הקשתות באזור המחראב שבמסגד. פעמים שזוכה סוג זה של קשת לכינוי ״מוקרנאס״, בשל הדמיון שלה לצורת המוקרנאס וכן בשל ההשערה כי מקורה בצורת המוקרנאס עצמו. בפועל, השימוש בסוג קשת זה נעשה יחד עם מוקרנאס, שגולף לצידי האינטרדוס (החלק הפנימי של הקשת).
מוטיבים עיטוריים.
מוטיבים צמחיים ופרחוניים.
המקור למוטיב הצמחי והפרחוני, המכונה במערב ערבסקה, מגיע ממסורת ארוכה של מוטיבים דומים בעיטורי האדריכלות הסורית, ההלניסטית והרומית העתיקה. מוטיבי הערבסקה הקדומים בחליפות האומיית של קורדובה, כמו אלו שמופיעים במסגד של קורדובה ובמדינת א-זהרא, המשיכו לעשות שימוש בעלי הקוציץ הסורי ועלי הגפן שמקורם במסורת ההלניסטית. האדריכלות של המוראביטון ושל המוואחידון עשתה שימוש אף רב יותר במוטיב העלה הקומתי, המסתלסל והמתחלק לחלקים בלתי שווים לאורך ציר הסימטריה. מוטיב הפלמטה (תמרה) והאצטרובל גם שולבו במוטיבים מסוג זה. בסוף המאה ה-16, השושלת הסעדית
עשתה שימוש במנדורלה (מוטיב דמוי שקד) , שייתכן ומקורו בהשפעת האימפריה העות'מאנית.
מוטיבים שלובים (שְׂבְּכָּה, דָּרְג׳ וָכְּתָּף).
מספר סוגים שונים של מוטיבים שלובים (interlaced) מצויים באופן נרחב על פני הפנים החיצוניות של מינרטים החל מראשית התקופה של אלמוואחידון (מאות 12- 13), והופיעו מאוחר יותר על גבי עיטורים אחרים כמו הסטוקו המגולף בקירות של אדריכלות של השושלות המרינית והנצרית. אלו הפכו לאלמנט סטנדרטי במצאי של עיטורי עולם האסלאם המערבי, בשילוב עם ערבסקות. מוטיב זה מכונה 'שְׂבְּכָּה' (שמשמעותו רשת). חלק מהחוקרים מאמינים שמקור הקשתות המשולבות מקורן בהרחבה של המסגד של קורדובה בהוראת החליף אלחכם השני. בהמשך, אלמנט זה הפך למיניאוטרי ושימושו הורחב לדוגמה דמוית שבכה שאפשרה מילוי משטחים. מוטיב זה פיתח ואריאציות מפורטות רבות. גרסה נפוצה אחת כונתה 'דָּרְג׳ וָכְּתָּף' (מדרגה וכתף) על ידי האמנים המרוקאיים, והיא עושה שימוש בקווים ישרים ומתעקלים לחלופין החוצים אחד את השני בצירים הסימטרים. בכך, נוצר מוטיב חדש שצורתו פלר דה ליס או פלמטה. גרסה אחרת שהתפתחה, המופיע לרוב על גבי מינרטים במקום הדרג׳ וכתף, הורכבה מקשתות רבות אונה משתלבות, שיצרו צורת תלתן חוזרת ונשנית.
דגמים גאומטריים.
הדגמים הגאומטרים האסלאמים עושים שימוש טיפוסי בקווים ישרים מצטלבים היוצרים דוגמת כוכב קורן. הם נפוצים באדריכלות האסלאמית בכלל, ובאדריכלות המורית בפרט. את הדגמים ניתן למצוא בסטוקו מגולף ובעיטורי עץ, ובאופן הבולט ביותר בפסיפסי אריחי הזליג׳ שהיו פופולריים באדריכלות המורית מהתקופה המרינית והנצרית ואילך. דגמים מצולעים אחרים מופיעים לרוב בשילוב עם ערבסקות. בנוסף לאריחי הזליג׳, הדגמים הגאומטריים דומיננטיים בעיטור ובקומפוזיציה של תקרות העץ. אחד הדוגמאות המפורסמות ביותר של תקרות שכאלו היא תקרת ״סלון השגרירים״ בחצר הפנימית של ההדסים (Patio de los Arrayanes) בארמון אלהמברה בגרנדה שספרד. התקרה עשויה מכ-8,017 פיסות עץ נפרדות ששולבו יחד בכיפה דמוית פירמידה, ובה משובץ דגם כוכב בעל 16 קצוות. לפי האמונה, כוכב זה ייצג את שבעת הרקיעים של גן העדן המוסלמי המתואר בקוראן, ובייחוד סורת אלמולכ, החקוקה בבסיס התקרה. בדומה לעיטורי סטוקו ועץ אחרים, התקרה נצבעה בצבעים שונים כדי להבליט את הדגמים שבה.
קליגרפיה ערבית.
כתובות בערבית על גבי מונומנטים איסלאמיים רבים משמשות כעיטור וככלי להעברת מסר, אך גם כצורת אומנות. כתובות רבות מתעדות את תאריך בניית המבנה ואת הפטרון שהורה על בנייתו ומימונו. כתובות יכולות גם להכיל פסוקי קוראן, שבחים לאל ופסוקים דתיים נוספים. הכתובות המוקדמות נכתבו באופן כללי בכתב הכופי, סגנון כתיבה המאופיין באותיות בעלות קווים ישרים וזוויתיים. מאוחר יותר, בעיקר במאה ה-11, לאותיות הכופיות נוסףע עיטור שמילא את החללים הריקים לרוב מעל האותיות. התפתחות זו הביאה לתוספת של צורות פרחוניות או רקע של ערבסקה לקומפוזיציות הקליגרפיות.. במאה ה-12, החל להופיע הכתב הנסח׳י הרהוט, אם כי בעיקר במונומנטים מהתקופה המרינית והנצרית (מאות 13 - 15 לספירה) ואילך. הכתב הכופי עדיין היה בשימוש בתקופה זו, אך בעיקר בכתובות יותר רשמיות או חגיגיות, לרוב עם תוכן דתי. לעומת זאת, נעשה שימוש בכתב הכופי בצורה יותר עיטורית, כנקודת מוצא לדגם השלוב באריגה ששובץ ברקע ערבסקה נרחב יותר.
מוקרנאס.
עיטור המוקרנאס לעיתים זכה לשם ״חלת הדבש״ (או mocárabe בספרד), והוא אחד המאפיינים המובהקים ביותר של אדריכלות אסלאמית. הוא הורכב ממוטיב תלת-ממדי גאומטרי מגוון הדומה לנטיפות, שמוקמו בעיטורי התקרה או השערים. מקורה של טכניקה זו באיראן, משם היא התפשטה לעולם המוסלמי. המופע הראשון של המוקרנאס באל-אנדלוס ומערב המגרב הוצג על ידי שושלת המוראביטון, שעשו בו שימוש כבר בתחילת המאה ה-12 בכיפת המוראביטון במרקש ובמסגד אל-קרוויין בפאס. בעוד שהצורות המוקדמות ביותר של המוקרנאס באדריכלות האסלאמית הופיעו בתחילה בדמות סקווינצ׳ים או פנדנטיבות בפינות הכיפות, בהמשך הם הותאמו במהירות לשימושים אדריכליים נוספים, בתקרות מקורות קמרונות, מילוי של מעברים אנכיים בין אלמנטים אדריכליים שונים ואפילו כדי להדגיש נוכחות של חלונות או משטחים שטוחים אחרים.
זליג׳.
האריחים המסודרים בצורת פסיפס (מכונים זליג' בערבית (زليج) או azulejos בספרדית ובפורטוגזית) היוו אלמנט עיטורי סטנדרטי לאורך הקירות התחתוניים וריצוף הרצפות של המבנים השונים. הם עשויים מחתיכות בעבודת יד מפאיינס בצבעים שונים המשובצים יחד כדי ליצור דגמים גאומטרים נרחבים, שלרוב יוצרים דוגמאות של כוכבים קורנים. הזליג׳ הופיע לראשונה באזור במהלך המאה ה-10 והפך נפוץ במאה ה-14 בתקופות המרינית והנצרית. ייתכן וההשראה לצורה מקורהּ בפסיפסים הביזנטיים שאומצה על ידי אמנים מוסלמיים עבור אריחי הפאיינס.
באמנות המרוקאית המסורתית של ייצור אריחי זליג׳, האריחים יוצרו תחילה בתבניות של ריבועים מזוגגים, לרוב באורך של 10 ס״מ מכל צד, ולאחר מכן נחתכו ביד למגוון של צורות לא מוגדרות (שלרוב האמנים זכרו בעל פה) שהיו נדרשות כדי ליצור את הדוגמה הכוללת. השימוש ברפרטואר הצורות אפשר יצירה מגוון דוגמאות מורכבות, הידועות בשם שיטת ׳חסבה׳. למרות שהדוגמאות המדויקות השתנו ממקרה למקרה, העקרונות הבסיסיים שומרו במשך מאות שנים. אמנים מרוקאים עובדים לפי שיטות אלו עד ימינו אנו.
גני ריאצ׳.
הריאצ׳ (رياض) מרוקאי (מאוית גם ריאד) הוא גן פנימי המצוי באחוזות ובארמונות מוריים רבים. מדובר לרוב בגן מרובע המחולק לארבעה חלקים לאורך ציר מרכזי, עם מזרקה באמצעיתו. מקורם של גני ריאצ׳ ככל הנראה באדריכלות האיראנית, שם הם מוכרים גם בשם ״שאהאר באר״ (מילולית: 4 גנים בפרסית), והם הפכו לנפוצים בארמונות המורים בספרד, כמו בארמונות במדינת א-זהרא, באלחפריה ובאלהמברה. במרוקו, הם נפוצו במיוחד בארמונות ובאחוזות של מרקש, בה השילוב של מרחב ומזג אוויר חם הפכם לאטרקטיביים במיוחד. המונח כיום מתייחס באופן רחב יותר לבתים מרוקאיים שהומרו למלונות ולבתי הארחה לתיירים.
בארמונות מלכותיים רבים שולבו גני תענוגות, שפעמים נבנו מחוץ לקירות ההגנה החיצוניים או בתחום המתחם המבוצר. ראיה למסורת זו ניתן למצוא בגנים של מדינת א-זהרא שהוקמו על ידי החליפים של קורדובה (מאה 10), בגני אגדל , דרומית לקסאבה של מראקש שהוקמו על ידי המוואחידון (מאה 12), גן מוסארה שהוקמו על ידי הסולטנות המרינית צפונית לעיר הארמון של פאס החדשה (מאה 13) והחנרליפה שהוקמו על ידי השושלת הנצרית מזרחית לארמון אלהמברה (מאה 13).
בתי כנסת.
לבתי כנסת הייתה תוכנית שונה לגמרי ממסגדי צפון אפריקה ואל-אנדלוס, אולם לרוב הם חלקו את אותן המגמות העיטוריות יחד עם אדריכלות האסלאם, כמו למשל שימוש באריחים צבעוניים וסטוקו מגולף. אולם בתי כנסת מאוחרים יותר בצפון אפריקה נבנו גם בסגנונות אחרים. דוגמאות בולטות של בתי כנסת היסטוריים בספרד כוללים את בית הכנסת של סנטה מריה לה בלנקה בטולדו (שנבנה מחדש בצורתו הנוכחית ב-1250), בית הכנסת בקורדובה ובית הכנסת אל טרנסיטו בטולדו (1355- 1357). במרוקו, בתי הכנסת כוללים את בית הכנסת אבן דנאן בפאס, בית הכנסת אלעזאמה במרקש ובית הכנסת בית אל בקזבלנקה, לצד לא מעט מופעים נוספים. אחד מבתי הכנסת ההיסטוריים המפורסמים ביותר בתוניס הוא בית הכנסת אלגריבה שנבנה במאה ה-19.
Amazing Stories
Amazing Stories ("אמייזינג סטוריז", מילולית: סיפורים מדהימים) הוא כתב עת אמריקאי למדע בדיוני היוצא לאור מאז שנת 1926. זהו כתב העת הראשון שהוקדש כל כולו לסוגת המדע הבדיוני, ואשר הבדיל אותה מיתר סוגות הספרות הזולה. לאמייזינג סטוריז הייתה השפעה עצומה על כל תחום המדע הבדיוני, בכך שיצר קשר בין חובבי המדע הבדיוני - קוראים וכותבים (באמצעות טור המכתבים למערכת), ופתח פתח לתעשייה שלמה שהתפתחה עקב הופעתו.
כתב העת החל את דרכו כירחון, ובמהלך השנים השתנו מדי פעם מועדי הופעתו לדו-ירחון ואף לרבעון. החל מיוני 2012 אמייזונג סטוריז מופיע ככתב עת מקוון. לכל אורך שנותיו נאבקו המוציאים לאור על רווחיותו, תוך ששה חילופי בעלות.