ב-2015, הסכמי מינסק הפחיתו משמעותית את הלחימה והותירו את הבדלנים בשליטה על כשליש מאזורי דונבאס באוקראינה. באוקטובר 2015 דיווח הוושינגטון פוסט כי רוסיה פרסה מחדש כמה מיחידות העילית שלה מאוקראינה לסוריה כדי לתמוך בנשיא סוריה בשאר אל-אסד. בדצמבר 2015 הודה נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין כי קציני מודיעין צבאיים רוסיים פועלים באוקראינה, אולם התעקש כי הם אינם זהים לכוחות סדירים.
ב-2021, החלה רוסיה בעיבוי כוחות ותמרונים צבאים ליד גבולות אוקראינה. הצעד גרם למשבר בינלאומי ועורר דאגות לגבי פלישה אפשרית, רוסיה הכחישה כוונה זו. בתוך כך, עלתה מתיחות בין צבא אוקראינה וכוחות הבדלנים הפרו-רוסים במזרח אוקראינה, אחרי שצבא הרפובליקה העממית של דונצק הפר את הפסקת האש שמונה פעמים ופתח באש לעבר כוחות אוקראיניים. ב־24 בפברואר 2022, החלה רוסיה בפלישה בקנה מידה מלא של אוקראינה, כוחות מצבא רוסיה פלשו מרוסיה, בלארוס ומשני השטחים הכבושים של אוקראינה קרים ודונבאס.
נכון לשנת 2019, 7% משטחה של אוקראינה היה תחת כיבוש זר.
רקע.
למרות היותה מדינה עצמאית מאז 1991, כיוון שהרפובליקה הסובייטית לשעבר של אוקראינה נתפסה על ידי רוסיה כחלק מתחום ההשפעה שלה, פרשנים רבים טוענים כי ביחס לאוקראינה, רוסיה מנסה להשיג יישום של גרסה מודרנית לדוקטרינת ברז'נייב בענייני "ריבונות מוגבלת", דוקטרינה המכתיבה כי הריבונות האוקראינית אינה יכולה להיות גדולה מזו של ברית ורשה. טענה זו מבוססת על הצהרות של מנהיגים רוסים כי שילוב אפשרי של אוקראינה במסגרת נאט"ו יסכנו את ביטחון רוסיה. לאחר פירוק ברית המועצות בשנת 1991, גם אוקראינה וגם רוסיה המשיכו לשמור על קשרים הדוקים מאוד במשך עשרות שנים. בעיקר בתחום הנשק הגרעיני, כאשר אוקראינה הסכימה במסגרת מזכר בודפשט (מדצמבר 1994) לוותר על הארסנל הגרעיני בתנאי שרוסיה (ושאר החותמים האחרים על המזכר) יעניקו ביטחון נגד איומים או שימוש בכוח כנגד שלמותה הטריטוריאלית או העצמאות הפוליטית של אוקראינה. בשנת 1999 רוסיה הייתה אחת החותמות על אמנת הביטחון האירופי, שם היא "אישרה מחדש את זכותה של כל מדינה ומדינה בחופש לבחור או לשנות את הסדרי הביטחון שלה, כולל אמנות ברית. שני ההסכמים התבררו כחסרי ערך בשנת 2014.
נקודה שנייה שהיוותה נושא למחלוקת הייתה החלוקה של צי הים השחור. אוקראינה הסכימה להשכיר מספר מתקנים ימיים כולל אלה בסבסטופול כדי שצי הים השחור הרוסי ימשיך להתבסס שם יחד עם כוחות הצי האוקראיני במסגרת אמנת החלוקה על מעמדו ותנאיו של צי הים השחור. החל משנת 1993, עד שנות התשעים והאלפיים, אוקראינה ורוסיה היו מעורבות בכמה סכסוכי גז. בשנת 2001 הקימו אוקראינה, גאורגיה, אזרבייג'ן ומולדובה קבוצה בשם "ארגון GUAM לדמוקרטיה ופיתוח כלכלי", שנראה תחילה על ידי רוסיה כאתגר ישיר לחבר המדינות העצמאיות, קבוצת סחר הנשלטת על ידי רוסיה שהוקמה לאחר קריסת ברית המועצות. שלטונות רוסיה התרגזו עוד יותר מהמהפכה הכתומה בשנת 2004, שהעלתה לשלטון באוקראינה את המועמד הפרו-מערבי ויקטור יושצ'נקו שנבחר לנשיא אחרי שגבר על המועמד הפרו-רוסי ויקטור ינוקוביץ'. יתר על כן, אוקראינה המשיכה להגביר את שיתוף הפעולה שלה עם נאט"ו, והציבה את הכוח השלישי בגודלו בעיראק בשנת 2004, וכן שלחה חיילים למשימות שמירת שלום של נאט"ו כמו כוח ISAF באפגניסטן וכוח קוסובו (KFOR) בקוסובו.
הנשיא הפרו-רוסי, ויקטור ינוקוביץ', נבחר בשנת 2010 הרגיש שניתן לתקן את היחסים בין רוסיה לאוקראינה. לפני כן אוקראינה לא חידשה את החכירה של מתקני חיל הים בחצי האי קרים, כלומר הכוחות הרוסים נדרשו לעזוב את קרים עד שנת 2017. עם זאת, ינוקוביץ' חתם על חוזה החכרה חדש והרחיב את נוכחות הכוחות המותרת, כמו גם איפשר לכוחות להתאמן במיצר קרץ'. רבים באוקראינה ראו את סעיף ההרחבה כלא חוקתי מכיוון שחוקת אוקראינה קובעת כי אסור להציב כוחות זרים קבועים באוקראינה לאחר תום אמנת סבסטופול. יוליה טימושנקו, דמות האופוזיציה העיקרית לינוקוביץ', נכלאה במה שכונה "רדיפה פוליטית" על ידי משקיפים בינלאומיים, מה שהוביל לאי שביעות רצון מהממשלה. בנובמבר 2013, סירב ויקטור ינוקוביץ' לחתום על הסכם התאגדות עם האיחוד האירופי, אמנה שהייתה בפיתוח כבר כמה שנים וינוקוביץ' אישר עקרונית קודם לכן. ינוקוביץ' במקום זאת העדיף קשרים הדוקים יותר עם רוסיה.
בספטמבר 2013 הזהירה רוסיה את אוקראינה כי אם תמשיך בהסכם מתוכנן בנושא סחר חופשי עם האיחוד האירופי, היא תעמוד בפני אסון כלכלי ואולי קריסת המדינה. סרגיי גלזייב, יועצו של הנשיא ולדימיר פוטין, אמר כי, "הרשויות באוקראינה עושות טעות ענקית אם הן חושבות שהתגובה הרוסית תהפוך לנייטרלית בעוד כמה שנים מהיום. זה לא יקרה." רוסיה כבר הטילה מגבלות ייבוא על מוצרים אוקראינים מסוימים וגלזייב לא שלל סנקציות נוספות אם ההסכם ייחתם. גלזייב איפשר לתנועות בדלניות לצמוח במזרח ובדרום אוקראינה באזורים דוברי הרוסית. הוא עמד על כך שבניגוד לחוק הבינלאומי, אם אוקראינה תחתום על ההסכם, מבחינה משפטית, ממשלת אוקראינה תפר את האמנה הדו-צדדית בנושא שותפות אסטרטגית וידידות עם רוסיה התוחמת את גבולות המדינות. רוסיה כבר לא תבטיח את מעמדה של אוקראינה כמדינה והיא עשויה להתערב אם אזורים פרו-רוסיים במדינה יפנו ישירות לרוסיה.
יברומאידן.
לאחר חודשים של הפגנות במסגרת תנועת יברומאידן, ב-22 בפברואר 2014, מפגינים הדיחו את ממשלת ויקטור ינוקוביץ', שנבחר באופן דמוקרטי בשנת 2010. המפגינים השתלטו על מבני הממשלה בעיר הבירה קייב. כאשר המשטרה נטשה את עמדותיה ברחבי קייב הבירה והאופוזיציה ביססה שליטה בצמתים מרכזיים ובפרלמנט, הנשיא ינוקוביץ' ברח מקייב לחרקוב במזרח אוקראינה, שם באופן מסורתי הוא זכה לתמיכה רבה יותר. לאחר תקרית זו, הפרלמנט האוקראיני הצביע להחזיר את חוקת אוקראינה משנת 2004 והדחת ינוקוביץ' מהשלטון, למרות ביקורות רבות לכך שההצבעה הייתה בלתי חוקתית.
אחת הסוגיות הראשונות בהן טיפל הפרלמנט הייתה שפת המדינה, ביטול הצעת החוק שקבעה כי רוסית תשמש כשפה ממשלתית רשמית שנייה באזורים עם אוכלוסיות גדולות דוברות רוסית. הפרלמנט אימץ הצעת חוק לביטול חקיקה משנת 2012, בנושא שפות המיעוטים שהגן על מעמד השפות שאינן אוקראינית. ההצעה הרחיקה רבים באזורים דוברי הרוסית באוקראינה מגישה לשירותים ממשלתיים. כמה ימים לאחר מכן, ב-1 במרץ 2014, אמר ממלא מקום הנשיא אולכסנדר טורצ'ינוב שהוא מסרב לחתום על הצעת החוק והוא הבטיח להטיל וטו (אך לא הצליח), ובכך לעצור את החקיקה.
בינתיים, בבוקר ה-27 בפברואר, יחידות ברקוט של המשטרה מחצי האי קרים ואזורים אחרים באוקראינה, שפורקו ב-25 בפברואר, תפסו מחסומים בחצי האי קרים. על פי חבר הפרלמנט האוקראיני הנדי מוסקאל, לשעבר מפקד משטרת קרים, ליחידות ברקוט אלה היו שריון, משגר רימונים, רובי סער, מכונות ירייה וכלי נשק אחרים וכי הם שולטים בכל תעבורת היבשה בין קרים לאוקראינה היבשתית.
מימון רוסי של מיליציות ("קלטות גלזייב").
באוגוסט 2016 פרסם שירות הביטחון האוקראיני את המנה הראשונה של יירוטים טלפוניים משנת 2014 של סרגיי גלזייב (יועץ הנשיא הרוסי), קונסטנטין זטולין ואנשים אחרים שדנו במימון סמוי של פעילים פרו-רוסים במזרח אוקראינה, כיבוש מבני הממשל ופעולות אחרות שהביאו בבוא העת לפרוץ הסכסוך המזוין. גלזייב סירב להכחיש את האותנטיות של היירוטים, ואילו זטולין אישר שהם אמיתיים אך "הוצאו מהקשרם". קבוצות נוספות הוצגו כראיות במהלך הליכים פליליים נגד הנשיא לשעבר ינוקוביץ' בבית המשפט באובולון שבקייב בין 2017 לשנת 2018.
כבר בפברואר 2014 נתן גלזייב הנחיות ישירות למפלגות פרו-רוסיות שונות באוקראינה לעורר אי שקט ותסיסה בדונצק, חרקוב, זפוריז'יה ואודסה. בשיחות נוספות שיורטו בפברואר ובמרץ 2014, גלזייב מציין כי "לחצי האי אין חשמל, מים או גז משלו" ופתרון "מהיר ויעיל" יהיה הרחבה צפונה. על פי עיתונאים אוקראינים, הדבר מעיד על כך שהתוכניות להתערבות צבאית בדונבאס להקים מדינת בובות בשליטת רוסיה, נובורוסיה, כדי להבטיח אספקה לסיפוח חצי האי נדונו הרבה לפני שהסכסוך התחיל בפועל באפריל. היו שהצביעו גם על הדמיון של שטח נובורוסיה המתוכנן לפרויקט הארצי הקודם של הרפובליקה האוטונומית הדרום-מזרח אוקראינה, שהוצע בקצרה בשנת 2004 על ידי פוליטיקאים פרו-רוסים באוקראינה.
ב-4 במרץ 2014 הציג השגריר הרוסי באו"ם ויטאלי צ'ורקין צילום מכתב עליו חתם ויקטור ינוקוביץ' ב-1 במרץ 2014 ובו נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ישתמש בכוחות המזוינים הרוסיים כדי "להחזיר את שלטון החוק, שלום, סדר, יציבות והגנה על אוכלוסיית אוקראינה". שני בתי הפרלמנט הרוסי הצביעו ב-1 במרץ לתת לנשיא פוטין את הזכות להשתמש בכוחות הרוסים בחצי האי קרים. ב-24 ביוני ולדימיר פוטין ביקש מהפרלמנט הרוסי לבטל את ההחלטה על השימוש בכוחות הרוסים באוקראינה.
בסיסים רוסיים בחצי האי קרים.