סטיבן רודני "סטיב" מקווין (באנגלית: Steven Rodney "Steve" McQueen; נולד ב-9 באוקטובר 1969) הוא במאי קולנוע ומפיק אנגלי, מועמד פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשנת 2013 על בימוי הסרט "12 שנים של עבדות". מקווין זכה לשבחים רבים בכל רחבי העולם על סרטיו הפרובוקטיביים "רעב" ו"בושה".
ביוגרפיה.
מקווין נולד בלונדון למשפחה שמוצאה ממדינת האי גרנדה שבקריביים. גדל במערב לונדון ואובחן כדיסלקט בילדותו עם מקרה של עין עצלה. מקווין עסק בצעירותו בכדורגל, הוא למד עיצוב ואמנות ב"מכללת צ'לסי לאומנויות" ואמנות יפה ב"מכללת גולדסמית'ס" שבחסות "אוניברסיטת לונדון".
לאחר זמן מה עזב מקווין את לימודיו באנגליה ונסע לארצות הברית ללמוד ב"בית ספר לאומנויות טיש" שבחסותה של "אוניברסיטת ניו יורק". בתחילת דרכו כקולנוען הושפע רבות מיוצרי הקולנוע אנדי וורהול, סרגיי אייזנשטיין, באסטר קיטון, ז'אן ויגו ובילי ויילדר.
לפני שפרץ כיוצר קולנוע עסק מקווין בציור ובאמנות חזותית.
קריירה.
מקווין החל את דרכו הקולנועית בבימוי סרטים קצרים במהלך שנות ה-90.
הוא פרץ לתודעה הבריטית והעולמית בשנת 2008 עם צאת סרט הבכורה שלו "רעב". הסרט מתרחש בין כותלי הכלא ומבוסס על שביתת הרעב של בובי סנדס בשנת 1981. כוכב ותגלית הסרט היה מייקל פסבנדר שחקן קולנוע הגרמני שעבד עם מקווין בכל הפרויקטים שלו מתחילת דרכו. מקווין קיבל על סרט הביכורים שלו את פרס מצלמת הזהב מטעם פסטיבל קאן ובכך היה ליוצר הקולנוע הבריטי הראשון שמקבל פרס זה. זכה בנוסף בפרס באפט"א לכישרון המבטיח ביותר.
בשנת 2011 ביים את סרטו השני "בושה", דרמה ארוטית בכיכובם של מייקל פסבנדר וקארי מאליגן המתרחשת בניו יורק.
מקווין זכה לביקורות משבחות גם על סרטו זה, הסרט זכה בשלושה פרסים בפסטיבל ונציה.
12 שנים של עבדות.
בשנת 2013 שחרר מקווין לאקרנים את סרטו השלישי במספר והראשון בגזרה ההוליוודית "12 שנים של עבדות" ע"פ ביוגרפיה של העבד האפרו אמריקאי סולומון נורת'ופ. את הסרט ביים מקווין והפיק ביחד עם בראד פיט (משחקני הסרט) ועם מפיק העל ארנון מילצ'ן.
הסרט שעסק באופן מצמרר בעבדות שהתרחשה במאה ה-19 זכה לביקורות מהללות בקרב מבקרי הקולנוע ברחבי העולם, הוא הועמד ל-9 אוסקרים וזכה בפרס סרט הדרמה הטוב ביותר בטקס פרס גלובוס הזהב. מקווין הועמד על עבודתו האינטנסיבית על סט הסרט לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א.
חיים אישיים.
מקווין מתגורר בלונדון ובאמסטרדם, הוא אב לילד ולילדה מחברתו מבקרת האמנות ביאנקה סטיגטר.
גנדי סמריטי
גנדי סמריטי (בהינדי: गाँधी स्मृति), לשעבר בית בירלה, הוא בית מגורים בעיר ניו דלהי שבהודו. אבי האומה ההודית מהאטמה גנדי התגורר בבית זה בחמשת החודשים האחרונים לחייו ובחצרו נרצח על ידי מתנקש ב-30 בינואר 1948.
בראשיתו היה הבית שייך למשפחת אנשי העסקים האמידה בירלה ונקרא על שמה. ממשלת הודו רכשה את הבית ב-1971 והוא נפתח לציבור שנתיים לאחר מכן. מאז שוכן בו מוזיאון אודות חייו של גנדי ורציחתו. במקום מוצגים בין השאר החדר בו התגורר גנדי והחצר שבה נהג לערוך מדי ערב מפגש עם קהל, שבאחד מהם נרצח. הבניין וחצרו שומרו כפי שהיו בימי גנדי. סככה ובה עמוד זיכרון ניצבים בנקודה בה התרחש הרצח.
בשנת 2005 נפתח במקום מוזיאון מולטימדיה לזכר גנדי.
שמיטת קרקעות
ביהדות, שמיטת קרקעות היא מצווה מן המצוות התלויות בארץ שחלה בכל שנה שביעית, המכונה שנת שמיטה. המצווה כוללת את החובה, להימנע מעבודת האדמה, להפקיר את גידולי הקרקע ולנהוג בקדושה בפירות הגדלים בשנה זו. מצווה זו היא הענף העיקרי של מצוות השמיטה. פירות הגדלים בשנה זו מכונים "פירות שביעית", שלשימוש בהם ישנם דינים מיוחדים עקב קדושתם. ערך זה עוסק בשמיטת הקרקעות עצמן.
מצווה זו היא מצווה התלויה בארץ, כלומר נוהגת רק בארץ ישראל. במהלך הדורות, בשל שינויים באזורים שהיו בשליטה יהודית או התיישבות יהודית, גבולות האזורים בהם חלה מצוות השמיטה השתנו.
המקורות בתורה.
מצוות שמיטת הקרקעות נזכרת בקצרה בפרשת משפטים:
ובפירוט בפרשת בהר:
הרמב"ם מונה כאן 6 מצוות (מתוך 613 המצוות שבתורה):
המצוות 1–3 מתייחסות להשבתת המלאכות החקלאיות שמטרתן להצמיח יבול; המצוות 4–6 מתייחסות להפקרת היבול החקלאי העולה מאליו.
מצוות 1, 6 הן מצוות עשה; מצוות 2, 3, 4, 5 הן מצוות לא תעשה.
השבתת המלאכות החקלאיות.
מהתורה אסור בשנת השמיטה לזרוע ולזמור, שהן המלאכות הגורמות לצמחים לצמוח, וכן אסור לקצור ולבצור, שהן המלאכות בהן אוספים את היבול שגדל. אף על פי שהאיסור על זריעה וזמירה הוא מוחלט, האיסור על קצירה ובצירה היא רק כאשר הן נעשות "כדרך הקוצרים" - בכלים חקלאיים וכמות גדולה בבת אחת; מותר לאסוף מעט יבול לצורך תצרוכת עצמית.
בנוסף ישנן מלאכות השנויות במחלוקת אם הן אסורות מהתורה או מדרבנן, והן המלאכות שיש להן אותה מטרה, כמו נטיעה, הברכה, חרישה לאחר הזריעה (אשר יש טוענים שהוא גם מהתורה) ודישון. בנוסף, אסרו חז"ל מלאכות רבות הנלוות לפעילות החקלאית כמו יישור הקרקע לקראת זריעה. עם זאת, מותר לבצע עבודות על מנת למנוע מעצים וצמחים למות, כמו השקיה.
הפקרת היבול החקלאי.
כל בעל שדה מצווה להפקיר את כל יבול השדה בשנת השמיטה, ולאפשר לכל אדם לקטפו ולאכלו.
פירות שביעית: הפירות הגדלים בשנת השמיטה מיועדים לאכילה, ולחלק מהדעות יש מצווה לאכלם - "והייתה שבת הארץ לכם לאכלה". עם זאת, פירות אלו קדושים בקדושת שביעית, ולכן אסור לסחור בהם, לאבד אותם שלא בדרך אכילה, לנהוג בהם בביזיון, להוציאם לחוץ לארץ ועוד. כך למשל, יין הקדוש בקדושת שביעית לא מכבים בו את נר ההבדלה כיוון שבכך מפסידים את היין. כמו כן, אסור להאכיל בהמות בפירות המיועדים למאכל אדם.
ביעור פירות שביעית: פירות השביעית מותרים באכילה רק כל עוד נמצאים פירות ממינם על העצים וזמינים לבני אדם או חיות המעוניינים לאכול אותם. משאין יותר פירות ממין מסוים על העצים בכל האזור, מגיע זמן הביעור של אותו הפרי. לפי הרמב"ם והראב"ד, בזמן הביעור יכול כל אחד לשמור לעצמו פירות לשלוש סעודות ושאר הפירות יש להשמיד. על מנת למנוע את ההשמדה, היו, לפי הראב"ד, מארגנים מרכז חלוקה של פירות ומי שהיו לו עודפי פירות היה מביאם לשם כדי שמי שאין לו פירות יוכל לקחת. לפי פוסקים אחרים, מספיק להפקיר את הפירות בזמן הביעור ואם אף אחד לא לוקח אותם מותר לאדם לזכות בהם חזרה ולהמשיך להשתמש בהם.
ספיחי שביעית: כאמור, היבול הגדל בשנת השמיטה מעצמו מותר באכילה. אולם מכיוון שהיו אנשים רבים שהיו זורעים את שדותיהם וטוענים שהתוצרת צמחה מעצמה, גזרו חז"ל איסור על תוצרת של צמחים חד-שנתיים הגדלים במהלך השמיטה גם אם צמחו מאליהם. איסור זה נקרא איסור ספיחין. איסור ספיחין אינו חל על פירות העץ, על צמחים רב-שנתיים, ועל צמחי-בר שלא נוהגים לזרוע אותם (משנה שביעית ט א).
נעבד: הביטוי "נעבד" מציין פירות אשר גדלו בשנת השמיטה, על ידי שנעשו בהם מלאכות האסורות. נחלקו הראשונים האם תוצרת זה מותרת באכילה. יש שהוכיחו שפירות אלו אסורים באכילה מדברי התלמוד במסכת יבמות: .
חובת האדם או חובת הארץ.
חכמי ישראל נחלקו בשאלה, האם עיקר המצווה היא שה"אדם" לא יעבד את האדמה בשמיטה, או עיקר המצווה היא שה"ארץ" תשבות. למחלוקת זו ישנן השלכות מעשיות לגבי אמירה לנכרי שיעבד את האדמה בשמיטה, וכן לגבי זריעה לפני השמיטה כאשר ההשרשה נעשית בשמיטה.
מלשון התורה נראה, ששתי התשובות נכונות: מצוות עשה "ושבתה הארץ שבת לה'" היא חובת הארץ, אבל מצוות לא-תעשה "שדך לא תזרע וכרמך לא תזמור" הן חובות האדם.
בתלמוד בבלי נאמר בפירוש ש. מכאן כתב במנחת חינוך ש"שביעית חמורה משבת, שבשבת האיסור על הגברא [האדם], ואם עושה מלאכה על ידי גוי הוא רק שבות. ובשביעית, אם עושה עבודת הארץ על ידי גוי, עובר בעשה." וכן כתב בתוספות רי"ד ועוד.
הרמב"ם מנה את המצוות בלשון התורה, וכתב שיש מצווה ". עם זאת, מלשונו בהלכה עצמה יש שדייקו ששתי המצוות - גם עשה וגם לא תעשה - מוטלות על האדם בלבד:
טעמי המצווה.
חכמי ישראל מצאו מספר טעמים למצוות שמיטת הקרקעות.
טעמים כלליים.
בתלמוד הבבלי מסופר כי תלמיד אחד שאל את רבי אבהו מהו טעם מצוות השביעית? ונענה: (מסכת סנהדרין דף לט, א). בדרך זו הלך גם בעל ספר החינוך, והוא מקביל את טעם מצוות השמיטה לטעם מצוות השבת, לדבריו - על ידי מניין ששת ימי השבוע והשביתה ממלאכה בשבת, האדם מכיר באמונת חידוש העולם בששת ימי בראשית. וכך גם במנותו שש שנות עבודה חקלאית והשביתה ממלאכות הארץ בשנה השביעית, הוא מכיר בבעלות האל-הבורא על הארץ. הכרה זו מקבלת משנה חיזוק עם הפקרת תנובת הארץ, פעולה המורה על הכרה מלאה בבעלות האל, ברצותו נותן פירותיו לבעלי הקרקע - ברצותו מפקיר.
הסבר נוסף מבית מדרשו של ספר החינוך: על ידי הזנחת עבודת הארץ, מקור פרנסתו של האדם, והפקרת היבולים המעטים שגדלו מאליהם - תתחזק בלבו של מקיים המצווה מידת הביטחון. בהיעדר גב כלכלי, האדם מאלץ את עצמו למצוא משענת אחרת, ומוצא אותה בדמותו של האל אדוני הארץ, הזן ומפרנס לכל.
טעמים לאיסור המלאכות החקלאיות.
הרמב"ם בספרו מורה הנבוכים, מפריד בין טעם המצווה להפקיר את היבולים שהוא סוציאלי בעיקרו , לבין טעם איסור המלאכות החקלאיות. לאיסור זה הוא מוצא טעם טבעי, כדי שיתרבה יבול האדמה לטווח הארוך, כי הקרקע מתחזקת במנוחתה.