גיזאן נולד בעיירה מזייר (Mézières) בקנטון וו, באזור דובר הצרפתית שבמערב שווייץ. בגיל 20 התגייס לצבא ארצו, הוסמך לקצין והוצב בחיל התותחנים. הוא התקדם בתפקידיו ובשנת 1920 הועלה לדרגת קולונל.
גיזאן, כמו רבים מקציני צבא שווייץ בתקופתו, הצטרף לפדרציה הפטריוטית השווייצרית (Schweizerischer Vaterländischer Verband - SVV), ארגון ימין שנטה לאנטישמיות ולפרו-נאציזם.
מלחמת העולם השנייה.
ב-28 באוגוסט 1939, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, החליטה אספת הברית של שווייץ לבחור בגנרל. על פי חוקת שווייץ דרגה זו הייתה שמורה למינויים בעתות חירום ומלחמה בלבד. כעבור יומיים בחרה אספת הברית המאוחדת (שני בתי אספת הברית בשבתם יחד) בגיזאן בן ה-65 לגנרל - האדם הרביעי בלבד בתולדות שווייץ שהועלה לדרגה זו.
לגיזאן ניתנה המשימה להגן על עצמאותה של שווייץ ולשמור על שלמותה הטריטוריאלית. משימתו הייתה קשה: שווייץ הייתה מכותרת משלושה עברים על ידי גרמניה ובעלת בריתה איטליה, ומצבה עוד החמיר לאחר תבוסת צרפת לפני גרמניה באביב 1940. צבא שווייץ כולל חיילי מילואים מנה אמנם כ-430,000 איש, אך חימושו נפל בהרבה מזה של צבא גרמניה.
ממשלת שווייץ, שהיו בה תומכים לצרפת מזה ולגרמניה מזה, נטתה למדיניות של נייטרליות ללא נטילת סיכונים. גיזאן לעומת זאת אימץ עמדה שדגלה בנכונות להתנגדות נחושה לפלישה גרמנית.
ב-25 ביולי 1940, לאחר תום המערכה על צרפת, נערך כינוס של כל קציני צבא שווייץ באחו ריטלי (Rütli) שעל שפת אגם לוצרן. היה זה אתר פטריוטי לאומי שווייצרי, שבו נערכה שבועת ריטלי
המיתית שהביאה להקמת הקונפדרציה השווייצרית הישנה בשנת 1307. גיזאן פנה בנאום היסטורי אל קציניו, אשר הכה גלים גם בקרב הציבור הרחב בשווייץ. הוא הבהיר כי שווייץ תשיב מלחמה לפלישה גרמנית לשטחה בכל אמצעי שיעמוד לרשותה וכי לא תסכים להיכנע.
גיזאן פיתח את תוכנית המבצר הלאומי (Schweizer Reduit). לפיה במקרה של פלישה גרמנית לשטח שווייץ ייסוג צבא שווייץ כבר בשלב מוקדם להרי האלפים המתמשכים לאורך מרכז המדינה, יתבצר בהם ויתמיד בהתנגדותו במשך זמן רב ככל האפשר, בין השאר באמצעות מלחמת גרילה מאחורי קווי הגרמנים המתקדמים בעזרת האוכלוסייה האזרחית השווייצרית. התגוננות בהרי האלפים השווייצריים הייתה גם קוטעת את קווי התחבורה בין גרמניה לבין איטליה שעברו דרכם. מטרתו האסטרטגית של גיזאן הייתה להרתיע את גרמניה כליל מפלישה לשווייץ על ידי האיום לגרום לה למלחמה ממושכת ולאבדות כבדות. אסטרטגיה זו הוכיחה את עצמה, שכן הגם שגרמניה הכינה תוכנית לפלישה לשווייץ (מבצע טננבאום), היא מעולם לא מימשה אותה.
ב-20 באוגוסט 1945 פרש גיזאן מתפקידו כמפקד צבא שווייץ, לאחר שמילא את המשימה שהוטלה עליו.
בזכות הנהגתו בימי המלחמה ורוח ההתנגדות שהפיח בצבא ובאזרחים היה גיזאן לגיבור לאומי בארצו. לאחר מותו ב-1960 השתתפו 300,000 איש במצעד ההלוויה שלו ברחובות לוזאן. הוא נקבר בעיירה פויי (Pully) הסמוכה.
הנצחתו.
ביתו של גיזאן בפויי משמש כיום את מרכז גנרל גיזאן. אחדים מחדרי הבית שומרו ומשמשים כמוזיאון.
פסלים של גיזאן הוקמו בערים ויישובים רבים בשווייץ. הראשון שבהם נחנך בלוזאן ב-27 במאי 1967 בנוכחות קהל של 70 אלף איש. במקומות רבים אחרים נקראו על שמו רחובות, כיכרות ורציפים על גדות אגמים.
לוח זיכרון לגיזאן נקבע בשנת 2010 בבית הקברות פובאצקי בוורשה שבפולין.
מארש צבאי על שם גיזאן הולחן כבר בשנת 1939.
האסטרואיד 1960 Guisan, שנתגלה בשנת 1973, נקרא על שמו.
ברוך בן מלכה
וויל פורט
דייויד אייבס
סרט ארבע-ממדי
מרדכי רוביו
הרב מרדכי רוביו (נפטר תקמ"ג, 1783) היה ראש הרבנים בחברון בשלהי המאה ה-18.
תולדותיו.
נולד בירושלים והשתקע בחברון. בחברון שימש כראש אב הדין וכראש הרבנים. כן עמד בראש הישיבות "חסד לאברהם ואמת ליעקב" בעיר. נסע לטורקיה בשליחות הקהילה לאיסוף כספים.
ספרו שו"ת שמן המר (ראשי התיבות – שאלות מן הרב מרדכי רוביו), יצא אחרי פטירתו. בהסכמת הרב יום טוב אלגאזי ורבני חברון.
בנו רבי אברהם גם הוא היה מרבני חברון, הוציא לאור את ספרי אביו, ונישא לבתו של רבי אברהם גרשון מקיטוב, גיס הבעש"ט.
היתר המכירה.
בספרו שמן המור, עונה הרב רוביו לשאלת אחד מיהודי חברון, לקראת שנת השמיטה:
בתשובה לשאלה, עונה הרב רוביו שיוכל למכור לגוי את הכרם ערב שנת השמיטה, הגוי יעבד את הכרם במשך שנת השמיטה, ואחרי השמיטה יחזור הכרם ליהודי. כך יהיה פטור בעל הכרם היהודי מהאחריות על שביתת שדהו בשביעית, ויוכל להתפרנס מדמי-המכירה. בתשובתו, מתייחס הרב רוביו בפירוט לאיסור ההלכתי "לא תחנם", שאחד מסעיפיו הוא האיסור למכור שדות בארץ ישראל לגויים, כדי שלא לתת להם חניה ואחיזה בארץ. הוא מציין שתי סיבות, מדוע למרות זאת המכירה מותרת:
תשובתו זו הייתה התשובה הראשונה בספרות ההלכה שהתירה במפורש את המכירה לגוי לפני השמיטה. עם זאת, הוא לא התיר כל איסור אחר הקשור לשמיטה בקרקע שנמכרה לגוי. בפרט, הוא לא התיר ליהודים לעבוד בשדות שנמכרו, או לסחור בפירות; הרווח היחיד של המוכר היה דמי-השכירות שקיבל מהקונה.
בעת חיפוש היתר לעבודת היהודים, עם תחילת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בסוף המאה ה-19, חיפשו רבני חובבי ציון את הספר "שו"ת שמן המר" בו פורסם ההיתר, הספר שהיה נדיר במזרח אירופה הובא לפניהם מברלין לאחר מלאכת איתור.
שמחה יששכר בער הלברשטאם
קניון פולוס
קניון פולוס (באנגלית: Polus City Center) הוא קומפלקס הכולל מרכז קניות ומשרדים הממוקם בעיר ברטיסלאבה שבסלובקיה.
המרכז נפתח בנובמבר 2000 והיה לקניון המודרני הראשון בסלובקיה. קיבל את תואר הבניין היוקרתי של שנת 2001.
בין "רחובות" הקניות הנקראים על שם רחובות מפורסמים בעולם: וול סטריט, השדרה ה-5, ניתן למצוא:
רשתות אופנה מקומיות ובינלאומיות, מסעדות ובתי קפה, אולם קולנוע ומרכז בידור משפחתי.
במתחם שני מגדלים גבוהים: מגדל "המילניום הראשון" בגובה של כ-80 מטרים ומגדל "המלניום השני" בגובה של כ-100 מטרים, בנייתו של מגדל שלישי "המליוניום השלישי" נמצאת בשלבי תכנון.
המבנה.
מגדל "המילניום הראשון" משתרע על שטח של 440,019 מ"ר, מגדל "המילניום השני על שטח של 400,022 מ"ר ומכרז הקניות על שטח של 24,000 מ"ר מתוכם:
מילי (אטול)
מילי (במרשלית: Mile) הוא אחד האטולים של איי מרשל שבאוקיינוס השקט. האטול שוכן כ-80 ק"מ דרומית מזרחית לאטול מג'ורו, בו ממוקמת בירת איי מרשל.
האטול כולל 92 איי אלמוגים ששטחם היבשתי הוא 14.9 קמ"ר. שטח הלגונה הוא 760 קמ"ר. במילי מתגוררים 738 תושבים (נכון ל-2011).
תחבורה.
בין חלק מהאיים של האטול קיים מעבר יבשתי בזמן שפל.
שדות תעופה נמצאים באיים מילי ואנג'יט. חברת התעופה של איי מרשל משרתת שדות אלו.
באטול שני מנחתים למטוסים:
את שני המנחתים משרתת חברת התעופה של איי מרשל.
היסטוריה.
מעט מאוד ידוע על הפרה-היסטוריה של איי מרשל. ב-1529 הגיע לאיים מגלה הארצות הספרדי אלונסו דה סלסאר, וב-1799 חקר את האיים מגלה הארצות האנגלי ג'ון מרשל, על שמו הם נקראים.
אוניית הלווייתנים "גלוב" בה התחולל בה מרד, הושטה על ידי המורדים למילי, לשם הגיעו ב-14 בפברואר 1824. תושבי האי רצחו את רוב המורדים ורק שניים שרדו. הם חולצו כעבור כ-18 חודשים על ידי סקונר של הצי האמריקני.
ב-1874 הכריזה ספרד על בעלותה על איי מרשל, וב-1884 העבירה אותם לידי האימפריה הגרמנית, שהחזיקה בהם במסגרת גינאה החדשה הגרמנית. הגרמנים הקימו על האטול תחנת סחר וכנסייה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל האטול תחת המנדט הדרום-פסיפי שהעניק חבר הלאומים ליפן. היפנים הקימו באטול תחנה מטאורולוגית ומשואת רדיו ששימשה כעזר ניווט.
בתחילת מלחמת העולם השנייה ביצרו היפנים את האטול והקימו בו בסיס למטוסי ים ובהמשך גם תחנת מכ"ם ושדה תעופה בעל שלושה מסלולים באורכים של מעל קילומטר. משנת 1943 החל הצי האמריקאי להפציץ ולהפגיז את מילי, אולם חיל המצב היפני החזיק מעמד, תוך אבדות כבדות, עד לכניעתו ב-22 באוגוסט 1945, לאחר הודעת הקיסר הירוהיטו על כניעת יפן.
לאחר המלחמה עבר האטול לשליטתה של ארצות הברית, עד למתן עצמאות לאיי מרשל בשנת 1986.
דיאגו דה סלינאס
מוסקביץ' 412
מוסקביץ' 412 (ברוסית: Москвич-412) היא מכונית נוסעים סובייטית שהייתה מיוצרת במפעל מוסקביץ' בעיר מוסקבה ובמפעל לייצור מכוניות בעיר איז'בסק במהלך השנים 1967–2001 (ייצור סדרתי עד לשנת 1997). במהלך תקופה זו בקווי הייצור של המפעלים נבנו כמה מאות אלפי מכוניות.
היסטוריית ייצור.
המכונית נבנתה על בסיס דגם "מוסקביץ' 408" ותקופה ארוכה הדגמים היו מיוצרים במקביל. אף בשנת 1969 שני הדגמים התקדמו לגרסה מתקדמת. החל משנה זו הדגם כלל חגורת בטיחות, הפרדה של מושבים הקדמיים וידית תיבת הילוכים עברה לרצפת הסלון. בשנת 1969 החל ייצור המכונית במפעל לייצור מכוניות באיז'בסק במקביל להמשך ייצור במוסקבה. בשנת 1971 המפעל במוסקבה עבר שדרוג משמעותי והכפיל את יכולת ייצור.
בנוסף למכירה לשימוש אישי המכונית נוצלה במשטרה הסובייטית. ניסיונות להשתמש במכוניות זו כמונית לא צלחו.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 המכונית נמכרה מחוץ לגבולות ברית המועצות יחסית בהצלחה. להצלחה זו תרמו הישגי המכונית במהלך השתתפותה במרוצי מכוניות שונות כולל מרוצי ראלי לונדון-סידני בשנת 1968. כמויות קטנות של מכוניות מדגם זה נבנו לפי רישיון מיוחד בבלגיה ובבולגריה. החלקים להרכבה הובאו מברית המועצות.