בנציון שֶרֶשֶבסקי (17 במאי 1907 – 1 בינואר 1999) היה ד"ר למשפטים, שופט בית המשפט העליון ומומחה לדיני משפחה. חתן פרס הרב קוק לשנת תשי"ח.
ביוגרפיה.
שרשבסקי נולד בשנת 1907 להוריו שלמה יוסף ורחל (לבית הורוויץ) בעיר קניגסברג שבגרמניה. קיבל חינוך תורני וכללי. בשנים 1925–1929 למד משפטים באוניברסיטת קניגסברג והוסמך כדוקטור למשפטים. החל בשנת 1928 התמחה בבתי משפט בעיר והוסמך לעסוק בעריכת דין, ובשנת 1932 מונה לשופט במינוי זמני. בשנים 1932–1933 עסק בעריכת דין בבירה ברלין.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל, ובשנת 1936 הוסמך לעסוק בעריכת דין תחת המנדט הבריטי. בשנים 1938–1949 עבד בירושלים. עם קום המדינה מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים, בו כיהן כנשיא תורן (1962) וכנשיא (1974–1975). לאחר מכן מונה לבית המשפט העליון, בו כיהן עד הגיעו לגיל פרישה, בשנת 1977.
שרשבסקי נודע כמומחה לדיני משפחה. בשנת 1958 פורסם ספרו העיקרי בנושא – "דיני משפחה". ספר זה, על מהדורותיו, הציג וניתח את דיני המשפחה בישראל ביחס להלכות משפט עברי וביחס לדין האזרחי. בשנת פרסום הספר זכה שרשבסקי בפרס הרב קוק לספרות תורנית לספרות מחקר וספרי עזר תורניים.
בשנת 1991 מונה שרשבסקי על ידי שר הבריאות אהוד אולמרט ליו"ר ועדת בירור לעניין ההגנה על חולי נפש מאושפזים מפני תקיפה וניצול מיני. המלצתו העיקרית נגעה להקמת מחלקות אשפוז חד־מיניות.
משפחתו.
לאחר שעלה לארץ נשא לאישה את חנה, בתו של נפתלי רוזנטלר. לבני הזוג היו ארבעה ילדים. בנו השני, דניאל, טבע בים בהיותו בחור בישיבת חברון.
קילמס (בירה)
מבשלת קילמס (בספרדית: Cervecería y maltería Quilmes) היא מבשלת בירה ארגנטינאית הנמצאת בעיר קילמס, פרוור של בואנוס איירס. החברה נוסדה בשנת 1888, על ידי אוטו במברג, מהגר גרמני. המבשלה מייצרת את המותג קילמס, הכולל בירות מסוגים רבים.
החברה גדלה במהירות, וכבר בשנות ה-20 של המאה ה-20 הייתה לגדולה ביותר בבואנוס איירס, וכתוצאה מכך גם הפכה לסמל לאומי ארגנטינאי, ותפסה 75% משוק הבירות בארגנטינה. החברה משמשת כספונסרית של נבחרת הכדורגל הארגנטינאית ושל הקבוצה המקומית, קילמס אתלטיקו קלוב. כיום כוללת בחברה למעלה מ-5,000 עובדים, 11 מפעלים תעשייתיים, מפעל מאלטינג, תשעה מרכזי הפצה ו -192 מפיצים עצמאיים.
במהלך תחילת המאה ה-21 החברה עברה לשליטת אנהאוזר-בוש אינבוו, יצרנית משקאות מהגדולות בעולם.
דוד בכור
דוד בכור (19 בדצמבר 1910 - 21 בספטמבר 2000) היה שופט בית המשפט העליון.
ביוגרפיה.
דוד בכור נולד בירושלים ובצעירותו עזב עם הוריו למצרים, ממנה שבו לארץ ישראל בשנת 1932. באלכסנדריה שבמצרים סיים את לימודיו התיכוניים, במגמת מתמטיקה והנהלת חשבונות. לאחר חזרת המשפחה לארץ עבד בבית המשפט המחוזי בירושלים (1933–1942) ולמד בבית הספר המנדטורי למשפטים. שנה לאחר מכן הוסמך לעריכת דין. בכור פעל גם בשורות ארגון "ההגנה" ולאחר קום המדינה שירת בצה"ל כסגן המושל הצבאי בגליל המזרחי ובגליל העליון (1948–1949). מאוחר יותר, בשירות המילואים, היה סנגור צבאי.
בתחילת דרכו עבד דוד בכור בתור עורך דין במשרד סלומון-ליפשיץ (1943–1970), משנת 1952 כשותף במשרד. בין השאר הוא היה בצוות ההגנה של השר יצחק רפאל וייצג את נצרת עילית וחברת החשמל. בשנת 1971 מונה לשופט וכיהן בבית המשפט המחוזי בחיפה. באותה שנה גם מונה לוועדה בראשות צבי ברנזון לפישוט הליכים לקביעת פיצויים בנזיקין לקביעת פיצויי נזיקין. בשנת 1974 קבע בכור שהסכם האוסר על עובד תקופת צינון של חמש שנים בנימוק של הגנה על סודות מקצועיים נוגד את תקנת הציבור ועל כן הוא בטל. לעומת זאת, בהיותו בבית המשפט העליון סירב לפטור בוגר פנימייה צבאית מהתחייבות לשרת בקבע, אף על פי שההתחייבות נתנה בעת שהיה קטין.
בשנת 1977 מונה כשופט במינוי זמני לבית המשפט העליון ושנה לאחר מכן מונה במינוי קבע. כהונתו נמשכה עד הגיעו לגיל פרישה, בשנת 1980. באחד מפסקי הדין הידועים של בכור בבית המשפט העליון, אישר בכור הרשעה באונס של אדם שקיים יחסי מין עם אשתו בכח נגד רצונה. בכור פירש את הביטוי "שלא כדין" שהופיע אז בלשון החוק: "הבועל אישה, שלא כדין, נגד רצונה" כחל על כל איסור חוקי, כולל האיסור במשפט העברי על אדם לבעול את אשתו נגד רצונה, ובניגוד לפרשנות בחוק האנגלי שהמונח "שלא כדין" מתייחס לאשה לה האדם אינו נשוי בכור היה בהרכב של חמשת השופטים שקבעו שיש לפנות את התנחלות אלון מורה שהוקמה על קרקעות שהופקעו לצורך הקמת ההתנחלות. בכור גם הצטרף לשופט חיים כהן בקביעה שחייל שנפטר ממחלה יוכר כחלל צה"ל, למרות שסביר שהמחלה לא נבעה משירותו הצבאי, אלא אם הוכח שהמחלה לא נבעה מהשירות הצבאי.
בהיותו בגמלאות המשיך בכור לעסוק בפעילות משפטית, בהיותו יו"ר ועדה בין-משרדית לבירור הנושא של פרסום שמותיהם של אנשים החשודים בביצוע עבירות פליליות (1982), יו"ר הוועדה לנושא נזיקין מסחריים (1984) במשרד המשפטים, ויו"ר הוועדה במשרד המשפטים לבדיקת נושא הסיוע המשפטי בעניינים פליליים (1985) ובהמלצותיה הקמת סנגוריה ציבורית. בשנים 1982–1985 עמד בראש ועדת בכור, ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת רצח ארלוזורוב, שקבעה פה אחד שסטבסקי ורוזנבלט לא היו הרוצחים, אך שאינה יכולה לאמר מי היו הרוצחים.
בשנת 1981 מונה באופן זמני ליו"ר המועצה להגבלים עסקיים, וביוני 1981 מונה במינוי של קבע. בכור המשיך לכהן בתפקיד עד אמצע שנות ה-80. על ענייני הגבלים עסקיים כתב את המאמר "הרהורים בחוק ההגבלים העסקיים, תשי"ט - 1959" שפורסם בספר זוסמן וצוטט רבות.
בשנת 1994 מונה כיו"ר ועדת השחרורים בכפוף לחוק העונשין וליו"ר ועדת ערר לחוק מס שבח מקרקעין.
דקליים
דקליים (שם מדעי: Arecaceae או גם Palmae) הם משפחה יחידה בסדרת הדקלאים. משפחת הדקליים כוללת 181 סוגים וכ-2,600 מינים של דמויי עצים, שיחים ומטפסים ירוקי עד. הדקליים מצויים בכל האזורים הטרופיים והסובטרופיים וכן באזורים ממוזגים חמימים, והם סימן היכר מובהק של נאות מדבר ושל איים באוקיינוס השקט.
המאפיינים של רוב סוגי הדקליים הם: צמח בעל פרחים חד-פסיגי רב שנתי, לרוב דו-ביתי (שיש ממנו עצי זכר ועצי נקבה), שורשיו צומחים מן הגזע, גזעו דק, ישר ונטול ענפים, ובראשו "כתר" הבנוי מעשרות רבות של עלים ארוכים ("כפות"). עם זאת, מיני הדקליים השונים ניחנים במגוון גדול מאוד של תכונות פיזיות והם שוכנים בכמעט כל סוג של בית גידול בתחום התפוצה שלהם מיערות גשם טרופיים ועד מדבריות.
חלוקה למינים ותפוצה.
משפחת הדקליים היא המשפחה היחידה בסדרת הדקלאים (Arecales). מספר המינים של הדקליים הוא רב ומוערך בכ-2,500–2,600 מינים השייכים ל-181–187 סוגים. השוני במספר המינים והסוגים נובע מחוסר הסכמה בין הבוטנאים לגבי סימון המינים והגבולות בין הזנים.
עבודה בנושא נעשתה בשיתוף פעולה בין חוקרים מאוניברסיטת קורנל שבארצות הברית לחוקרים מהגנים הבוטניים המלכותיים בקיו שבסמוך ללונדון. סיכום עבודה זו יצא לאור בשנת 1987 כ-"Genera Palmarum", וב-2008 יצאה מהדורה מתוקנת שלו. על פי ספר זה חולקו כל סוגי הדקליים ל-6 תת-משפחות, 14 שבטים ו-38 תת-שבטים. תת-המשפחות הן:
הדקליים מהווים קבוצה מגוונת וחשובה ללא קשר למספר המדויק של המינים, וממוקמים במקום הרביעי או החמישי (תלוי באומדן המינים) בין משפחות החד-פסיגיים.
עם זאת, נהוג להצמיד בטעות את הכינוי דקל לכל צמח שדומה במבנהו לדקל, כגון צמחים ממשפחת הציקסיים (Cycadaceae).
רוב הדקליים משגשגים באזורים הטרופיים ותפוצתם נרחבת בכל האזורים החמים של העולם בהם קיימים משקעים רבים, בייחוד בנקודות חמות מבחינה אקולוגית כדוגמת מדגסקר, שבה יש יותר מינים אנדמיים של דקלים מאשר בכל אפריקה. דקליים הם בדרך כלל המרכיב הדומיננטי בצמחייה במקומות שבהם הם מצויים. למרות המגוון הגדול של מיני הדקליים ושכיחותם באזורים הטרופיים, רק למינים בודדים יש תפוצה נרחבת. רוב סוגי הדקליים מכילים עד חמישה מינים, כאשר סוגים המכילים מין אחד בלבד הוא מקרה נפוץ. תופעה מעניינת היא שככל שקיימים פחות מיני דקליים בסוג מסוים, כך תפוצתם נרחבת יותר. למשל, הסוגים: "Phoenix", "Borassus" ו-"Raphia" מהווים דוגמאות לסוגים שבהם מספר מועט של מינים ותפוצתם נרחבת, לעומת הסוגים: "Licuala" ו-"Pinanga", שבכל אחד מהם מעל 100 מינים שתפוצתם מוגבלת לאזורים שבין מלזיה לגינאה החדשה והסוג "Chamaedorea" שבו כ-100 מינים שתפוצתם מוגבלת לאמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית.
יותר משני שלישים ממיני הדקל בעולם מצויים ביערות הגשם הטרופיים. ביערות אלו הם נמנים בין העצים הגבוהים הבולטים מעל לכיפת היער, או שגובהם בינוני והם מתמזגים עם שאר העצים המהווים את הכיפה, או אפילו צמחים הגדלים בצל על קרקעית היער. חלק ממיני הדקליים עמידים לתנאי אקלים קשים כדוגמת התמר ("Phoenix dactylifera") וצומחים בשטחים יבשים ופתוחים כדוגמת ערבות ומדבריות, אבל אפילו הם זקוקים לאספקה קבועה של מי תהום. דוגמאות נוספות לדקליים קשיחים הם "Nannorrhops ritchiana", הגדל בהרי אפגניסטן, והדקליים מהסוג "Trachycarpus" הגדלים בהרי ההימלאיה המתכסים בשלג כל חורף.
היסטוריה של התפתחות הדקליים.