הוכשילד מרבה להסתמך על אירועים משפחתיים ואישיים ועל מפגשים חברתיים, אשר מהווים עבורה מקור השראה ונקודת מוצא למחקר ולכתיבה. כבת לדיפלומט, התעניינה הוכשילד כבר בילדותה באופן בו בני אדם מנהלים את רגשותיהם. בהקדמה לספרה "The Managed Heart"(הלב המנוהל) היא כותבת: "בגיל שתים עשרה מצאתי עצמי מעבירה צלחת בוטנים בין אורחים רבים ומתבוננת בחיוך שלהם; חיוך של דיפלומטים נראה שונה בהתבוננות מלמטה מאשר במבט ישיר. לאחר מכן הקשבתי לאבי ולאימי כשהם מפרשים מחוות מגוונות: החיוך הלחוץ של השליח הבולגרי, הסטת המבט החטופה של הקונסול הסיני ולחיצת היד המתמשכת של הנספח הכלכלי הצרפתי. למדתי שמסרים אינם מועברים בפשטות מאדם לאדם, אלא מסופיה לוושינגטון, מבייג'ינג לפאריס, מפריס לוושינגטון. תהיתי, האם הגשתי את הבוטנים לאדם או לשחקן? מתי נגמר האדם ומתחיל המשחק? ואיך האדם קשור למשחק?".
הניגוד בין המשפחה בה גדלה לבין המשפחה אותה היא בנתה לא נעלם מעיניה של הוכשילד, ונראה שהוא מהווה נקודת מוצא לשאלות המרכזיות שהעסיקו אותה במחקרה בנושא המשמרת השנייה. בעוד אימה הייתה עקרת בית שהקדישה זמן לפעילויות משפחתיות, הוכשילד ניהלה קריירה שאפתנית. במהלך קריאת ההקדמה לספר The Second Shift, נודד המבט בין סל הפיקניק המשפחתי המונח בליבו של זיכרון ילדות מתוק לבין הקופסה המרופדת אותה הניחה בפינת משרדה באוניברסיטת ברקלי ובה נמנם בנה התינוק, דוד, בעודה נפגשת עם סטודנטים. לפי הוכשילד, בכל מקרה האישה היא זו שמשלמת את המחיר: "עקרת הבית משלמת מחיר בכך שהיא נשארת מחוץ לזרם המרכזי של החיים החברתיים. אשת הקריירה משלמת מחיר בכך שהיא מכניסה לחייה את מנגנון השעון הקרייריסטי שלא מותיר לה זמן או אנרגיות לגדל משפחה."
בתחילת דרכה האקדמית, התרשמה הוכשילד עמוקות מספרו של הסוציולוג צ'ארלס רייט מילס C. Wright Mills "הצווארון הלבן – מעמד הביניים האמריקאי" (White Collar). באחד מפרקי הספר מתייחס מילס לפעילות באולמות המכירה, ובו הוא טוען כי התהליך בו העובד מוכר את נשמתו בעודו מוכר סחורה, כרוך בתהליך ניכור עצמי אשר נהיה שכיח בקרב עובדים במערכות הקפיטליסטיות בעידן שלנו. אולם, כפי שהוכשילד מתארת בהקדמה לספרה The Managed Heart (הלב המנוהל): "מילס מניח כי מספיק שתהיה אישיות כדי שאדם יוכל למכור אותה. אך אין זה פשוט, שכן עצם העובדה שיש לאדם אישיות לא הופכת אותו לדיפלומט, כמו שעובדת קיומם של שרירים לא הופכת אדם לאתלט. מה שחסר זה תודעה של עבודת רגשות אקטיבית המעורבת במכירה. עבודה זו, כך נראה לי, היא חלק מתבנית ברורה, גם אם בלתי נראית, של מערכת רגשית – המורכבת מפעולה של עבודת רגשות אישית, חוקי רגש חברתיים ווריאציות מגוונות של חליפין בין אנשים בחיים הפרטיים והציבוריים."
הוכשילד פיתחה את רעיונותיהם של מילס ושל הסוציולוג ארווין גופמן (Erving Goffman) והחליטה להתמקד בחקר הרעיון ש"רגשות מתפקדים כשליח מטעם העצמי, כסוכן שמעניק לנו דווח חטוף על הקשר בין מה שאנו רואים לבין מה שציפינו לראות, ואשר מספר לנו מה אנו מרגישים ומה אנו מוכנים לעשות בקשר לכך". בנוסף להשפעת רעיונותיהם של מילס וגופמן על מחקריה, ציינה הוכשילד את השפעתם של הסוציולוגית מאריה מייס (Maria Mies), ושל הפובליציסטים הכותבים בנושאי כלכלה ויליאם גריידנר (William Greider) ורוברט קאטנר (Robert Kuttner).
באחד הראיונות שהעניקה, סיפרה הוכשילד כי היא שואבת השראה מדבריה של מרגרט מיד:
"לעולם אל תטילו ספק ביכולתה של קבוצה קטנה של אזרחים חושבים ומחויבים לשנות את העולם. למעשה, זה הדבר היחיד שתמיד קורה."
פרסים והוקרה.
ארלי הוכשילד זכתה במלגות מחקר מהקרנות:
"גוגנהיים" (Guggenheim Fellowship), "תוכנית פולברייט" (Fulbright Program) ו"קרן מלון" (Andrew W. Mellon Foundation).
איגוד הסוציולוגיה האמריקאי (American Sociological Association)העניק לה שלושה פרסים:
הוכשילד קיבלה תארים של דוקטורט לשם כבוד מסוורטמור קולג' Swarthmore College, אוניברסיטת אלבורג, דנמרק (Aalborg University), אוניברסיטת אוסלו, נורווגיה (University of Oslo), ואוניברסיטת לפלנד, פינלנד (University of Lapland).
עבודתה של הוכשילד מהווה מודל לאידיאל של סוציולוגיה פמיניסטית ומעורבת. לעבודתה השפעה משמעותית מחוץ לאקדמיה והיא מוכרת כ"סוציולוגית ציבורית" (public sociologist) על תרומתה לפרסומים הפתוחים של מגזין הניו יורק טיימס ועל כתיבתה למגזינים כמו: "מגזין הארפר" (Harper's Magazine), שבועון הניו-יורק טיימס לביקורת ספרים (Book Review), מגזין "מאדר ג'ונס" (Mother Jones) ומגזין "אמריקן פרוספקט" (The American Prospect) בנושאים שעל סדר היום. ספריה The Managed Heart (הלב המנוהל) וThe Managed Heart (המשמרת השנייה)הוכרו על ידי מגזין הניו יורק טיימס כספרי הסוציולוגיה הטובים ביותר של השנה. הספר "המשמרת השנייה" נכלל ברשימת רבי המכר בתחום ספרי הסוציולוגיה. לספר זה נוכחות נרחבת החורגת מגבולות האקדמיה, ולרעיונותיו יש השפעה רבה על השיח הציבורי בתחום הטבע הממוגדר של משפחה ועבודה.
מפרסומיה.
ספרים.
תורגם לעברית
רוברטה פלאק
רוברטה פלאק (באנגלית: Roberta Flack; נולדה ב-10 בפברואר 1937) היא זמרת אמריקאית בסוגות מוזיקת נשמה, ג'אז, פולק ורית'ם אנד בלוז. שירה "The First Time Ever I Saw Your Face" הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד ב-1973 וזכה בפרס גראמי באותה שנה. שנה מאוחר יותר הגיע שירה "Killing Me Softly with His Song" לאותם הישגים.
תולדות חייה.
נולדה בצפון קרוליינה וגדלה בווירג'יניה.
היא ירשה את שם משפחתה מאמה, איירין פלאק, שהייתה זמרת בכנסייה. פלאק נחשפה לראשונה למוזיקה אפריקנית-אמריקנית כשהאזינה לשירתן של מהליה ג'קסון וסאם קוק בכנסייה שרוב באיה היו שחורים.
בגיל 15 התקבלה ללימודים באוניברסיטת הווארד בוושינגטון די. סי. על סמך מלגת הצטיינות במוזיקה. לאחר שסיימה את לימודי התואר הראשון בגיל 19, ביקשה להמשיך בלימודים. אלא שמותו הפתאומי של אביה אילץ אותה להתחיל לעבוד כמורה למוזיקה.
קרירה.
במקביל לעבודתה ליוותה פלאק זמרי אופרה בפסנתר ושרה בעצמה במועדונים בוושינגטון. ב-1968 איתר אותה מפיק אטלנטיק רקורדס שרה במועדון וארגן לה מבחן בחברה. בינואר 1969 ראה אור אלבום הבכורה שלה, "First Take" בחברת אטלנטיק רקורדס. התקליט לא היה להיט עד שקלינט איסטווד שילב את השיר "The First Time Ever I Saw Your Face" מתוכו בפסקול סרטו הראשון כבמאי, "Play Misty for Me" מ-1971. השיר הפך ללהיט, שהה שישה שבועות בראש המצעד ב-1972 והתקליט היה לתקליט זהב. פלאק ואיסטווד נותרו קשורים וב-1983 הקליטה פלאק את המוזיקה עבור סרטו הארי המזוהם. בשנת 1997 הוציאה את אלבום חג המולד, "The Christmas Album".
להיטים מוכרים.
להיטה הידוע הורג אותי ברכות בשירו ("Killing Me Softly with His Song") נכתב על ידי נורמן גימבל, ופלאק הקליטה לו גרסה ב-1973. השיר בוצע לראשונה ב-1972 על ידי לורי ליברמן. ליברמן טענה, שאחרי שהאזינה לשיר "כיסאות ריקים" של דון מקליין (מתוך אלבום המופת שלו פשטידה אמריקאית ), היא עברה חוויה חזקה של הזדהות, וכתבה על כך שיר. כשסיפרה על כך לגימבל, הוא כתב את השיר, שהולחן על ידי צ'ארלס פוקס ובוצע על ידי ליברמן. המלחין פוקס הכחיש את היותה של ליברמן המקור לשיר. הוא טען, שגימבל והוא כתבו את השיר, נתנו אותו לליברמן, וזו העירה שהשיר מזכיר לה את תגובתה הרגשית החזקה למשמע שירתו של דון מקליין. מקלין עצמו טוען עד היום, שהוא אכן היווה את ההשראה לשיר של גימבל.
השיר שהה ארבעה שבועות במקום הראשון במצעד, נבחר להיכל התהילה של פרס גראמי ב-1999 והגיע למקום ה-360 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של מגזין המוזיקה רולינג סטון. האלבום "Killing Me Softly" בו הופיע השיר, וכן גרסה של פלאק לשיר "סוזן" של לאונרד כהן, הגיע לכמות מכירות של פלטינה כפולה.
בהמשך הקריירה שיתפה פלאק פעולה עם הזמר דוני הת'וויי (Donny Hathaway) עד מותו ב-1979. שיריהם המשותפים "Where Is the Love" ו-"The Closer I Get to You" היו ללהיטים מוכרי-מיליונים. כן שרה עמו בדואט את שירו של ג'יימס טיילור, "You've Got a Friend".
ב-1975 עברה פלאק להתגורר בבניין הדקוטה בניו יורק, מול דירתם של ג'ון לנון ויוקו אונו.
בשנות השמונים לא חזרה פלאק על הישגיה מן העשור הקודם. ב-1982 ביצעה את שירו של ברט בכרך, "Making Love", בסרט באותו שם. ב-1986 הקליטה את שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "משפחת הוגאן", שליווה את הסדרה במשך שש עונות.
ב-2012 הוציאה פלאק את האלבום "Let it Be Roberta", הכולל גרסאות כיסוי לשירי הביטלס.
לואיס צימרמן
ג'ורג' סמואל קירק
אמנדה גרייסון
נירו
צ'רלס דרנינג
ההד
ההד היה ירחון בעל אופי דתי/חרדי לאומי, שראה אור בירושלים בשנים 1953-1925.
את כתב העת מימן האגף החרדי של קרן קיימת לישראל. העורך הראשון היה הרב חנוך הניך בורנשטיין, ולאחריו שימש בתפקיד במשך כעשרים וחמש שנים הסופר ואיש הרוח ר' בנימין, שאף כתב לא מעט מן הכתובת והמאמרים שהופיעו בעיתון בשנים הראשונות. אופיו של הירחון היה ייחודי, והוא עסק בו בזמן בסוגיות דתיות, לאומיות, יישוביות ופוליטיות. אחת ממטרותיו העיקריות הייתה לקרב את הציבור היהודי האורתודוקסי לעשייה הציונית והלאומית בארץ ישראל, ומסיבה זו תמכו בהפקתו קרן קיימת לישראל וקרן היסוד.