הן הניב היווני והן הניב הטורקי המדוברים בקפריסין שונים במידה ניכרת מהיוונית והטורקית המדוברות ביוון ובטורקיה. הקהילות הקפריסאיות שומרות על זיקה לארצות-האם, כך שהשפות המשמשות במערכות החינוך ובתקשורת הפורמלית הן השפות בצורתן המקובלת ביוון ובטורקיה, אך בחיי היומיום משמשים הניבים המקומיים. מצב זה דומה למצב של דיגלוסיה. ליוונים ולטורקים הקפריסאים אין בעיה להבין את הניבים המדוברים בארצות-האם, אולם דוברי השפות מארצות-האם מדווחים לעיתים קרובות על קשיים בהבנת הניבים המדוברים בקפריסין. בחלק הטורקי של קפריסין התיישבו כמה עשרות אלפי טורקים מטורקיה, והם דוברים טורקית בניבים הנפוצים בטורקיה עצמה.
מאכלים.
המאכל הלאומי בקפריסין היוונית הוא גבינת החלומי. גבינה זו, אשר מופקת מערבוב חלב כבשים ועזים, מוגשת במסעדות קפריסאיות רבות. הגבינה מוגשת קלויה על הגריל, כמנה ראשונה בצמוד לסלט יווני (ירקות חתוכים גס בשמן זית עם תבלינים וגבינת פטה). שאר המטבח הוא יווני בעיקרו, ומורכב מסופלאקי (או סובלאקי), מוסאקה, ותבשילי קדרה. הקינוח המסורתי הוא פירות מסוכרים. כמו כן, מקובל לסיים את הארוחה בשתיית קפה טורקי.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית קפריסין מונה 1,207,489 תושבים. תושבי קפריסין היוונים מהווים את הקהילה האתנית הגדולה ביותר, המהווה 77% מהאוכלוסייה. עיר הבירה היא לפקוסיה, הידועה בשמה האנגלי ניקוסיה, והיא מונה כ-313,000 תושבים. השפות הרשמיות הן יוונית וטורקית. צפון קפריסין היא רפובליקה עצמאית דה פקטו, שאוכלוסייתה מונה 18% מאוכלוסיית האי, ובה הטורקית היא השפה הרשמית.
תוחלת החיים היא 81 שנים, וממוצע הילודה הוא 1.3 צאצאים לאישה.
שבת
הַשַּׁבָּת היא יום קדושה ומנוחה שבועי ביהדות, המועד הראשון במועדים הקבועים מהתורה. המועד חל באופן קבוע מדי שבעה ימים, ביום השביעי שבשבוע. תחילת השבת היא בראשיתו של "ליל שבת", ערבו של יום שישי לאחר שקיעת החמה, החל מזמן "בין השמשות", וסיומה הוא ביום המחרת, עם צאת הכוכבים – זמן הקרוי "מוצאי שבת". ביהדות נחשבת השבת למועד המקודש ביותר.
שמירת שבת היא אחת המצוות המרכזיות ביהדות; לפי המדרש, השבת הראשונה ניתנה לאדם ביום היבראו, ושמירתה שקולה כנגד כל המצוות שבתורה. לדברי סדר עולם, , השבת הראשונה ששמרו עם ישראל בצאתם ממצרים הייתה ביום כ"א באייר. לדברי ה, השבת הראשונה הייתה בכ"ב באייר.
השבת מסמלת ביהדות את בריאת העולם בידי אלוהים, וקדושתה קבועה מאז בריאת העולם על ידי אלוהים, ובשונה מחגי ישראל, אינה תלויה בקידוש החודש שנעשה בידי בית הדין. טעמי המצוות והמנהגים המיוחדים לשבת מקורם בציווי המקראי לקדש יום זה ולשבות בו ממלאכה, כמעשה האל אחר השלמתו את הבריאה בששת ימי בריאת העולם, וממספר מקורות בתנ"ך. השבת אינה משמשת רק למנוחה ולהימנעות מעשיית מלאכה, וכבר בתקופת התנ"ך נתפסה כיום של קדושה, עונג, לימוד תורה והתרוממות הנפש. שמירת השבת היא הודאה מעשית בבריאת העולם, מחזקת את האמונה ואי שמירתה גורמת להיחלשות האמונה היהודית, כמו כן שמירת השבת מקרבת את האדם לבורא העולם יותר מפרישות ונזירות גופנית.
בחילול השבת רואה התורה חטא חמור שהעונש על עשייתו במזיד בפני עדים שהתרו בו הוא מוות בסקילה, שנחשבת לחמורה מבין ארבע מיתות בית דין. או עונש כרת במקרה שחילל שלא בפני עדים, ואם חילל בשוגג חייב קרבן חטאת.
הרעיון של יום מנוחה שבועי, אומץ על ידי עמים רבים בעולם עוד בימי קדם, ואף השפיע על דוקטרינות סוציאליסטיות שונות לפעול לקיצור אורך יום העבודה ושבוע העבודה. בישראל נקבע יום השבת כיום מנוחה רשמי.
מקורות השבת ביהדות.
השבת מוזכרת בתורה בתחילת ספר בראשית. לפי המקרא, ביום זה נשלמה בריאת העולם ואלוהים שָבַת מכל מלאכתו, ועל כן התברך והתקדש יום זה:
מצוות שמירת השבת היא מרכיב מרכזי ביהדות, מכמה היבטים: העונש על חילול שבת העונש החמור ביותר שיש במקרא – סקילה, יותר מהעונש על חילול יום כיפור. המחלל את השבת (בפרהסיה) שווה לגוי שעובד עבודה זרה ויינו יין נסך. מצוות השבת מופיעה במקרא שמונה פעמים, כשהאזכור המרכזי מופיע בעשרת הדיברות במצווה הרביעית:
בשבעה עשר מספרי התנ"ך מופיעות לא מעט התייחסויות לשבת, ובהן חזרה על ציווי שמירת השבת וביאורים פרטניים יותר של המצווה הכללית, כאשר ספר שמות וספר ויקרא מביאים את מרבית הדברים. מקור חשוב נוסף נמצא בספר ישעיהו: שממנו לומדים את מצוות עונג שבת ומצוות נוספות. חשיבותה הגדולה של השבת גרמה לעדת היחד להשתמש בלוח שנה מיוחד שבו כל תאריך חל ביום קבוע בשבוע, וכך לא נתקלים בבעיית חגים שחלים בשבת.
השבת נידונה גם במשנה ובגמרא, כאשר מסכת שבת מוקדשת כולה לעיסוק בדיני שבת. מסכתות נוספות, כגון מסכת עירובין, מסכת מנחות ואחרות, מתייחסות אף הן לדינים הקשורים בשבת. עד לכתיבת המשנה נשמרו והועברו הלכות השבת כחלק ממסורת תורה שבעל-פה, שנמסרה לעם ישראל במעמד הר סיני. רק כת קומראן כתבו קובצי הלכות, המופיעים בספר ברית דמשק ובעוד ממגילות מדבר יהודה. עם כתיבת המשנה העלו חז"ל על הכתב הלכות ודיונים העוסקים בשבת. חכמי התלמוד השוו את הלכות שבת והלכות כשפים. הקבלה זו נוגעת רק לאיסורי השבת ש"יש מהן סקילה ויש מהן פטור אבל אסור. ויש מהן מותר לכתחילה" כפי שיש בענייני כישוף.
במסורת ובאגדה מתוארת השבת כיום שבו נח כל היקום, אף החי הצומח והדומם. רעיון זה מופיע בהקשרים שונים: כך מסופר כבר בתורה כי בהיות עם ישראל במדבר, לא ירד המן בשבת וביום שישי קיבל העם 'לחם משנה' ליום השבת, מאכל משובח אף יותר מזה שניתן בימות החול; הגמרא מספרת על פרה של יהודי צדיק שנמכרה לנוכרי, וסירבה לחרוש בשבת כדי להמשיך לשמרה; ב מסופר כי ישנו נהר מופלא, ששמו סמבטיון, אשר שומר את השבת; ושלל דוגמאות נוספות מעין אלו, המתארות בעלי חיים, צמחים, ואף מחוזות, כמו הגיהנום, השובתים בשבת, ואחרים המתעוררים, מתהדרים ומתעלים, כעץ החיים וכלל הנשמות או רוח שכינה ועדנה הנושבת ביום זה מן העולם הבא אל עולמנו.
רעיונות מרכזיים.
השבת נתפסת כביטוי לאמונה במעשה בראשית ועל כן אמרו עליה חז"ל: וכן, . בצד היותה המצווה הראשונה שניתנה לאדם ביום היבראו, למצוות זכירת יום השבת והבדלתו מימות החול כמה נימוקים עיקריים, המופיעים ברובם בנוסח הקידוש:
מצוות השבת.
מצוות השבת נועדו בכללן לייחד את השבת מימות החול בשלושה אופני התקדשות: מעשה, דיבור ומחשבה, ובכך לשחרר את האדם והבריאה כולה מכל מלאכה וצער, ולהשרות תחתם חירות, עונג, הרמוניה ורוממות רוח, ומעל לכל קדושה. בספר הזמנים של משנה תורה מפורטות מצוות השבת:
בנוסף מציינת התורה מצוות נוספות הקשורות בשבת, כגון הקרבת קרבן מוסף שבת וכדומה. פרטי מצוות עשה ואל תעשה העוסקות בשבת, ותקנות וגזרות חז"ל, נשמרו והועברו כחלק מן התורה שבעל פה, והיוו חלק משמעותי מן המסורת שנהג עם ישראל.
היהדות האורתודוקסית והקונסרבטיבית של ימינו ממשיכות מסורת זו, בעוד היהדות הרפורמית נוטה להדגיש את מצוות העשה (לקדש, לכבד ולענג) ומציעה לפרט לבחור בפעילויות המייחדות את יום השבת, מקדשות אותו, מעוררות בו את האמונה ותורמות לרוח השבת או לקירובו לעם היהודי.
שביתה.
כדי למסד את מצוות התורה על שביתה בשבת, קבעו חכמים איסורים שונים המכונים "שבות", שעניינם עידוד השביתה ממלאכה. וענינו הוא, כי גזירות ותקנות חז"ל על מלאכות דאורייתא בשבת נחלק לד' חלקים האחד הוא עניין גזירה 'שמא' יבוא לידי איסור דאורייתא כדוגמת האיסור לרכב על גבי בהמה בשבת גזירה שמא יבוא לתלוש עץ, על מנת להנהיג את הבהמה.
השני הוא איסור מחמת פעולה ה'דומה' למלאכה דאורייתא אסרו חז"ל כגון איסור רדיית דבש מכוורת, מכיוון שזו פעולה הדומה לתלישה האסורה בגין מלאכת קוצר, שהיא אחת מל"ט מלאכות שבת
השלישי הוא גזירת דרבנן על פעולות הנראות לאדם זר כאילו עבר על איסור תורה והוא הנקרא 'מראית העין' כגון איסור תליית בגד רטוב על חבל לייבשו משום שנראה לאדם זר כאילו כבסו את הבגד בשבת, ואיסור כובס הוא אחד מל"ט מלאכות שבת
הרביעי הוא איסור דרבנן מחמת זלזול ב'כבוד שבת' כגון איסורי הכנה משבת לחול, וכן איסור טירחא יתירה בשבת, וכן איסור משום אוושא מילתא, הוא מחמת פעולות המזלזלות בכבוד השבת, משום שפעולות אלו נעשות בעיקר לצורך חול.
כמו כן, כדי לקיים את מצוות התורה לשבות, ציוו חכמים לכבד את השבת ולהתענג בה. מצוות אלו באות לידי ביטוי בלבישת בגדים מיוחדים, עריכת סעודות חגיגיות, והתעסקות בכל פעילות המביאה עונג. יום השבת מוקדש לתפילה בציבור, לשמיעת קריאת התורה והפטרה, ובכלל לחיזוק הרוחניות שנשחקה במהלך ימות החול. כמו כן נקראת השבת בתורה 'מקרא קודש'. אחת מהלכות השבת, היא מצוות הבציעה על לחם משנה שבאה להצביע על העונג המיוחד בשבת ועל הביטחון בה'.
איסור מלאכה.
התורה אוסרת עשיית מלאכה בשבת, וכן יציאה חוץ לתחום כמו שכתוב: "אל יצא איש ממקומו". אך מציינת רק חלק מן המלאכות האסורות ומותרות בשבת. המלאכות המפורשות בתורה כאסורות הן הבערת אש, חריש וקציר, קישוש עצים. במקרא מוצג המקושש כאדם הראשון אשר נענש ונידן לגזר דין מוות בשל שחטא וקישש עצים בשבת. הוא נתפס בעת המעשה והובא בפני משה להשפט. מכיוון שבהלכה לא הוזכר מה הדין, רק מאוחר יותר על פי צו האלוהים הוחלט כי יוצא להורג בסקילה. נאמר כי ראשית התרו בו וגם משהמשיך לעסוק בפועלו - נשפט, ולכן נכתב "ויקריבו אותו המוצאים אותו" - מה שמלמד שקודם הזהירו אותו.
בספרי הנביאים מצוינות מספר מלאכות אסורות נוספות, בהן, נשיאת משא, גם על גב חמור, קניית מרכולות מן הגויים והכנת יין, והקביעה כי שבת נועדה 'לעונג'.