זולת היצע העבדים הרחב, החלה לגדול גם הדרישה מצד הכתר הספרדי. בין השנים 1660–1690 היו אחראיות תחנות המסחר ההולנדיות באפריקה, וביניהן גם אלו שפעלו מתוך חוף העבדים, ארגן ו, לשליש ממספר העבדים שהועברו לאורך האוקיינוס האטלנטי. בחוף הזהב, ניסה המושל וילם דה לה פלמה להפוך את המסחר ליעיל יותר, ולהגביר את תפוקת העבדים שנשלחו לאמריקה; עבור מטרה זו אף שלח את הסוחר הראשי, יאקוב ואן דן ברוק, לתחנת המסחר אובידה שבחוף העבדים, בתור מיופה כוחו. דה לה פלמה היה ידוע בשל אישיותו הנוקשה, ולעיתים קרובות נכנס למאבקי כוח עם סוחרים ומנהיגים אפריקאים. הוא התפטר מתפקידו ב-1705, אולם מת בטרם הספיק לשוב להולנד. מחליפו, פיטר נויטס, השקיע את מירב מאמציו בהחייאת שוק הזהב. בסך הכל, נאמד מספר העבדים אשר חלפו תחת ידיים הולנדיות בכחצי מיליון.
כאשר תם תוקפו של המונופול המסחרי שקיבלה חברת הודו המערבית מידי הפרלמנט ב-1730, הפכה לספקית העבדים העיקרית.
עידן החופש.
עם חתימת ב-1814, נעצרה בהדרגה פעילותם של כל שוקי העבדים בהולנד ובקולוניות המסופחות לה. בשל כך חטפה כלכלת חוף הזהב פגיעה אנושה, מאחר שמאז ראשית המאה ה-18 התבססה בעיקר על הרווחים שהפיק לה סוג מסחר זה. מספר ניסיונות שנעשו על מנת להקים אחוזות מטעים ומכרות זהב בקרבת החוף הסתיימו בכישלון מוחלט.
בין הניסיונות הראשונים בלטו מאמצי בניו של הגוברנור-גנרל הרמן וילם דנדלס, אשר ניסו להקים אחוזת מטע בשם אורניה דחראט, קרי השחר הכתום, בסימבו. דנדלס עצמו ניסה לרכוש שלוש מאות עבדים מקומאסי, אשר היו אמורים להרוויח את חירותם לאחר שיעבדו במטעיו. שני הפרויקטים נכשלו.
לאחר הכישלון שחוותה עם מצודת ראוחאוור, ניסתה הממשלה הקולוניאלית בין השנים 1845–1850 להקים מכרה זהב בקרבת החוף, ורכשה חלקת אדמת מידי המנהיג המקומי. ב-1845 הוציאה משלחת שבראשה עמד דירקטור, יחד עם שלושה מהנדסים ותשעה עובדי כפיים; כולם מתו לאחר שנדבקו במחלות טרופיות, למעט הדירקטור ואחד המהנדסים, אשר עזבו את המשלחת ושבו לאירופה. ניסיון נוסף שנערך ב-1847 נכשל גם הוא, לאחר שאחד עשר מתוך שלוש עשר חברי המשלחת השנייה מתו. עד ל-1850, ויתרה הממשלה ההולנדית על הפרויקט.
במקרה אחר, נעשה ניסיון להקים מטע כותנה מחוץ לכותלי אלמינה, ובעל מקצוע ברזילאי בשם לה רושה ויארה הובא לחוף הזהב במיוחד לשם כך. בשל היחס הקשה שספגו עובדי המטע, לא עלה בידו של ויארה למשוך פועלים נוספים, והמטע דעך במהרה. ניסיון להקים מטע טבק בגני הממשלה שבאלמינה ב-1848 לא צלח בשל מצבה הרעוע של האדמה. מטע טבק מוצלח יותר הוקם בסימבו, אך התפרק במהרה לאחר שנטשו כל העובדים את המקום.
שתי אחוזות המטע היחידות שהתפרסמו בהצלחתן היו מטע לפולי קפה אשר הוקם באקרופונג בידי מיסיונרים מבזל, ומטע פולי קפה נוסף שהוקם בקרבת אקרה, והיה שייך ליזם מולאטי בשם לוטרודט, אשר עדיין החזיק בידיו עבדים.
חברה.
אלמינה נחשבה לעיר הגדולה ביותר בחוף הזהב עד להחרבתה בידי הבריטים ב-1873, אף יותר מאקרה וקומאסי. במאה ה-18 נאמדה אוכלוסייתה בין 12 ל-16 אלף תושבים, ובמאה ה-19 בין 18 ל-20 אלף. עם זאת, מרביתם לא היו אירופאים, ולמעשה, לכל אורך המאה ה-18, המספר הגדול ביותר של עובדי חברת הודו המערבית אשר שהו בחוף הזהב בכל זמן נתון, הגיע בשיאו לכ-377 קצינים בלבד, זאת לפני שצנח ל-20 במאה הבאה.
האוכלוסייה באלמינה הורכבה בעיקרה, אפוא, מתושבים מקומיים אשר הגיעו מכל מערב אפריקה בכדי לנסות את מזלם. כמו כן שהה בעיר ריכוז גדול של עבדים, אשר היו שייכים ברובם לבני האקאן. הקבוצה השלישית בגודלה הייתה מגזע מעורב, קרי התערובת שנוצרה בעקבות יחסיהם של אנשי חברת הודו המערבית והנשים האפריקאיות שחיו באזורי החוף. צאצאיהם נתפשו לרוב כממזרים, ונקראו בפי ההולנדים בשם טפואיג'רים, היות שצבע עורם הזכיר להם את זה של האינדיאנים. צו שהוצא ב-1700 בידי הגוברנור-חנרל, קבע כי עובדי חברה השבים להולנד היו מוכרחים לקחת את ילדיהם עמם, או לשלם לקולוניה עבור חינוכם הנוצרי. למטרה זו אף נוסד בית ספר מיוחד באלמינה.
על אף כן, מספר מקרים יוצאי דופן התקיימו במקרים של בני הגזעים המעורבים. אישים מסוימים אשר נחשבו לעיתים לאירו-אפריקאים בשל מעמדם, הפכו בהמשך חייהם לסוחרים עשירים. הבולט ביותר מביניהם היה , אשר ביקר באירופה מספר פעמים, ואף סחר באופן ישיר עם חברות אירופאיות ואמריקאיות. קבוצה נוספת שזכתה ליחס חריג הייתה הוראיבורחרים, קרי האזרחים החופשיים. אנשים אלו זכו לאותן זכויות כמו האירופאים, כולל הזכות להחזיק בחרב, ואף עבדו במשרות זוטרות שונות במנהלת המצודה. במאה ה-19 שלחו חלק ממשפחותיהם את ילדיהם לרכוש השכלה באירופה.
מורשת.
לאחר הכרזת העצמאות האינדונזית ב-1949 היגרו מרבית ה להולנד, מאחר שעבדו בתור חיילים עבור הצבא המלכותי ההולנדי של איי הודו המזרחיים. מלבדם, לא זכתה ההיסטוריה של חוף הזהב ההולנדי לאזכורים רבים במאה ה-20, וכמעט שנשכחה. מצב זה השתנה מעט עם יציאתו לאור של ספרו של , שני הלבבות של קוואסי בואצ'י, ב-1997; הפרסום הרב לו זכה הספר חשף כי ראשו של מלך בני שבט האהנטה נלקח להולנד לאחר הוצאתו להורג ב-1838, ועדיין נמצא בחזקת הפקולטה הרפואית של אוניברסיטת ליידן. הראש הוחזר לידי השגריר הגנאי בטקס שנערך ב-23 ביולי 2009.
ביום השנה השלוש מאות להיווסדות הקשרים הדיפלומטים שבין הולנד לגאנה, אשר נחגג ב-2002, הגיעו נסיך הכתר ההולנדי, וילם-אלכסנדר ואשתו מקסימה, לביקור רשמי בגאנה בין ה-14 ל-17 באפריל. בחודש יוני אותה שנה הגיע מלך בני האשנטי לביקור דומה בהולנד. המאורע המדויק שמציין יום השנה הוא שליחת הדיפלומט ההולנדי לאימפריית האשנטי ב-1701, לאחר שהפכה לכוח הדומיננטי בחוף הזהב כאשר הביסה את בני הדנקירה בקרב פייאס.
השרידים ההולנדים האחרונים שנותרו בחוף הזהב, למעט המצודות והמבצרים הניצבים לאורך רצועת החוף, הם שמות משפחה אשר הושאלו בידי צאצאיהם של הסוחרים ההולנדים ונשותיהם האפריקאיות. בוסמן, למשל, הוא אחד משמות המשפחה הנפוצים ביותר בגאנה, ומקורו בסוחר העבדים ההולנדי, . שמות שכיחים אחרים הם ברטלס, ואן דייק, ודה ויר.
אנדרטה לחללי ההפצצה המצרית על ראשון לציון
האנדרטה לחללי ההפצצה המצרית על ראשון לציון היא אנדרטה הניצבת בגן המושבה במרכז העיר ראשון לציון. היא מנציחה את שמות 25 חללי ההפצצה.
ההפצצה.
לאחר תום המנדט הבריטי על ארץ ישראל פלש הצבא המצרי לתחומיה, יחד עם צבאות ערב אחרים. בשבועות שלאחר מכן ערך חיל האוויר המצרי סדרת הפצצות על ערי החוף של מדינת ישראל שזה עתה קמה. רוב ההפצצות הונחתו על תל אביב, אך הן פגעו גם ברמת גן, חולון, ראשון לציון ורחובות.
ההפצצה המצרית פגעה בראשון לציון ב-3 ביוני 1948. בשעה 11:15 הטילו שני מטוסים מצריים פצצות, שנחתו ברחוב רוטשילד ובקרן הרחובות עין הקורא-מוהליבר. עקב ההפצצה נהרגו 25 אנשים. 14 מהם היו אזרחים, ובהם נערה ונער, והיתר חיילים.
האנדרטה.
האנדרטה ממוקמת בפינת גן העיר, בקרבת צומת הרחובות הרצל ורוטשילד, לא הרחק מאתרי ההפצצה. היא ממוקמת בתוך ערוגת צמחים עגולה, ובנויה כשני עמודים בהירים, האחד גבוה ממשנהו, שביניהם נקבע לוח אנכי ועליו לוחית זיכרון כהה. הכיתוב עליה מתאר את ההפצצה ומונה את שמות קורבנותיה. מעל שני העמודים קבועים שלושה עצמים בדמות פצצות העושות דרכן אל הקרקע.
האנדרטה הוקמה בשנת 1996 ביזמת עיריית ראשון לציון.
במרחק קצר מהאנדרטה ממוקמת האנדרטה לזכר בני העיר שנפלו במערכות ישראל.
בית הקברות של מדינת טקסס
בית הקברות של מדינת טקסס (באנגלית: Texas State Cemetery) הוא בית קברות שמשתרע על שטח של 22 אקרים (89 דונם) ממזרח למרכז העיר אוסטין, בירת מדינת טקסס שבארצות הברית. מלכתחילה היה זה מקום קבורתו של אדוארד ברלסון , גנרל שהשתתף במהפכה הטקסנית וסגן נשיא רפובליקת טקסס. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוא הורחב כבית קברות של הקונפדרציה. מאוחר יותר הוא הורחב שוב כדי לכלול קברים ואנדרטאות של טקסנים בולטים ובנות זוגם.
המקום משמש אטרקציה תיירותית ומקובל לכנותו כ"ארלינגטון של טקסס" בשל המוניטין של אלו שנטמנו בו וקרבתו לקפיטול מדינת טקסס.
בית הקברות מחולק לשני אגפים. הקטן מביניהם מכיל כ-900 קברים של אישים טקסנים בולטים, בעוד שהגדול יותר מכיל יותר מ-2,000 קברים של ותיקי הקונפדרציה ואלמנותיהם. בשטח בית הקברות יש מקום לכ-7,500 קברים, והוא נמצא במחצית התפוסה שלו, לאחר שנכללו בו חלקות קבר שנבחרו על ידי אישים הזכאים להיקבר בו.
הזכאים להיקבר.
הקווים המנחים לזכאות להיקבר בבית הקברות של מדינת טקסס הותוו לראשונה ב-1953, וכיום הם קבועים בחוק המדינה. נכון להיום, כל האישים הקבורים בבית הקברות צריכים לענות על לפחות אחד מהקריטריונים הבאים:
היסטוריה.
לאחר מותו של אדוארד ברלסון ב-1851 הסדיר בית המחוקקים של טקסס את קבורתו על חלקת אדמה שקודם לכן הייתה בבעלותו של אנדרו ג'קסון המילטון. ב-1854, הקים בית המחוקקים אנדרטה על קברו של ברלסון בעלות של 1,000 דולר, ורכש את הקרקע מסביב. עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית לא זכה האתר להתייחסות מיוחדת, כאשר אז נקברו בו קציני צבא הקונפדרציה מטקסס שנהרגו בקרבות. בשנים 1864 ו-1866 נרכשו חלקות אדמה נוספות לקבורתם של וותיקי המלחמה. שטח של אקר אחד (4,000 מטרים) הוקדש לקבורתם של ותיקי צבא האיחוד, אשר כולם למעט אחד הועברו מאוחר יותר לבית הקברות הלאומי פורט סם יוסטון שבסן אנטוניו. ותיק צבא האיחוד היחידי שנותר קבור בבית הקברות הוא אנטוניו בריונס, שקברו הושאר שם לבקשת משפחתו. הוא קבור לבדו בפינה הצפון-מערבית של בית הקברות.