לאחר סיום לימודיו בשלהי שנות העשרים, התקבל לעבודה כפתולוג במשרה מלאה בבית החולים לילדים של בוסטון. הוא עבד במעבדה מרוחקת ועסק בבדיקת דגימות עם צוות זעיר של מתמחים. באותה עת מתו בבית החולים כל הילדים חולי הלוקמיה שהגיעו אליו, באין כל תרופה או טיפול למחלה.
בשנת 1947 נטל על עצמו פארבר לנסות ולטפל ב"מחלה היתומה", הלוקמיה של הילדים, שהציבה בפני מדע הרפואה חידה בלתי פתירה, כיוון שאין גידול שניתן להבחין בו ולהסירו (הטיפול היחיד שניתן אז לסרטן). באמצעות מלגה קטנה מ"החברה האמריקנית לשליטה בסרטן" ניסה פארבר לטפל בגידול הפרוע של תאי דם לבנים ברקמות מח עצם באופן ממוקד. החומר הראשון שהצליח להשיג שליטה ממוקדת בגידול היה אמינופטרין (Aminopterin), מולקולה המונעת קליטת חומצה פולית ולפיכך מעכבת את התפתחות תאי הדם הלבנים, שהתגלתה על ידי ילפרגדה סובארו (שגילה גם את מולקולת ה-ATP). רעיון הכימותרפיה היה ידוע לשם טיפול במחלות שונות, אך נחשב מסוכן, ניסיוני ולא נערכו בו מחקרים שיטתיים. פארבר החל לטפל בלוקמיה לימפוציטית חריפה בילדים בבית החולים, ללא קבלת הסכמה מהורי הילדים או מהנהלת בית החולים. ביוני 1948 פרסם לראשונה פארבר את ניסוייו בכתב העת ניו אינגלנד ג'ורנל אוף מדיסין.
במהלך שנות החמישים התקדם פארבר וחקר גידולים נוספים וחומרים כימיים נוספים, אך עקב יחסי האנוש המעורערים שלו, לא מצא מקום בבית החולים לילדים של בוסטון. במקביל יצא פארבר במאמץ לגיוס אמצעים כספיים להקמת מכון מחקר ייעודי למציאת תרופה לסרטן.
במאי 1948 יצר יחד עם ארגון וראייטי קרן מחקר. סמלה של הקרן היה ילד חולה בן 12 בשם איינר גוסטפסון, שכונה "ג'ימי". הנער הופגש בשידור חי עם גיבוריו, שחקני קבוצת הבייסבול בוסטון ברייבס. השידור, שלאחריו הוצבו קופות באצטדיוני ספורט ואולמות קולנוע, הוביל לגיוס התרומות הנרחב הראשון לשם מחקר הסרטן. בסיוע "קרן ג'ימי" הקים פארבר בית חולים ומכון מחקר מודרני בבוסטון.
אולם, עד מהרה הבין פארבר שלא די בגיוס כספים ושהמחקר מצריך הן משאבי-עתק והן תוכנית פדרלית ותמיכה פוליטית ממוקדת. לשם כך חבר לאשת החברה והשתדלנית מרי לסקר. מאמצע שנות החמישים ועד מותו פעל פארבר כחוקר הראשי וכרופא היחיד במועצת החברה האמריקנית לסרטן.
ב-1958 טיפלו פארבר ועוזריו בנפרובלסטומה ("גידול וילמס") באמצעות אקטינומיצין D בשילוב הקרנות קרני רנטגן. היה זה הסרטן הגרורתי הראשון שנרפא בהצלחה מלאה כתוצאה מכימותרפיה.
בשנת 1974 נקרא על שמו מרכז פארבר לחקר הסרטן בבוסטון. ב-1983 נקרא על שמו גם מרכז פארבר-דנה לחקר הסרטן בבוסטון.
מרי לסקר
מרי וודרד לסקר (באנגלית: Mary Woodard Lasker; 30 בנובמבר 1900 - 21 בפברואר 1994) הייתה פילנתרופית ושתדלנית אמריקאית ופעילה בתחום קידום הבריאות. ממקימי החברה האמריקנית לסרטן.
תולדות חייה.
נולדה בוויסקונסין ולמדה תולדות האמנות באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ובקולג' רדקליף. עד גיל 40 עסקה במכירת אמנות לגלריות וייצור ומכירה של גזרות-תפירה מוכנות מראש לנשים. בתוך כך צברה הון רב ורקמה קשרים חברתיים רבי עוצמה וחשיבות, עם שמנא וסלתא של ארצות הברית. בין חברותיה הקרובות נמנתה ליידי בירד ג'ונסון, אשת הנשיא לינדון ג'ונסון.
ב-1942 נישאה ליו"ר חברת הפרסום המצליחה לורד ותומאס משיקגו, אלברט לסקר. באותה עת הצהירה מרי שהיא "שונאת את המחלה כמו את השטן" והכריזה "מסע צלב" למיגור המחלות באמצעות תגבור המחקר הרפואי, הצבת מטרות שאפתניות וגיוס משאבים ציבוריים וגיבוי ממשלתי בקנה מידה שמעבר לפילנתרופיה של פרטים. היא ובעלה ייסדו את "קרן לסקר" המחלקת מאז 1946 את "פרס לסקר" הנחשב לפרס נובל האמריקאי.
ב-1948 ביצעו בני הזוג לסקר רוויזיה בגוף המיושן של החברה האמריקאית לסרטן, שפעל בתקציב נמוך ובאופן בלתי-ממוקד וללא חשיפה ציבורית וגיבוי של ממש. ה"לסקרים" הדיחו את ההנהלה המדעית המאובנת של הארגון והפכו אותו בראש ובראשונה לגוף תעמולתי המפיץ מידע ומגייס תרומות, תוך הסתייעות בתובנות ושיטות שנשאבו מעולם הפרסום. לסקר חברה לסידני פארבר, אבי הכימותרפיה, על מנת שיתאם את הכיוון המדעי של הגוף החדש, יעדיו ומאמצי המחקר שלו.
לסקר השתדלה עבור הרחבתו ותקצובו של המכון הלאומי לבריאות.
ב-1989 קיבלה את מדליית הזהב של הקונגרס.
סידני פרבר
עצמות יוסף
עצמות יוסף הוא ספר פרשנות על מסכת קידושין של התלמוד הבבלי שנכתב על ידי הרב יוסף אבן עזרא (בערך ה'ש - ה'שס"ה, סופיה), תלמידו של רבי שמואל די מדינה ורבה של סופיה בבולגריה.
הספר נחשב לאחד הפירושים הנלמדים ביותר על מסכת קידושין, וזכה להדפסות רבות. הוא נדפס לראשונה בסלוניקי בשנת ה'שס"א (1601) בדפוס אברהם בן מתתיה בת שבע ויוסף בן מתתיה בת שבת.
הרב יוסף אבן עזרא כותב בפתיח לספרו: "ספר עצמות יוסף והוא באור כללים מחודשים שהתורה נדרשת בהם, נלמדים מן המסכתא אשר היא עצם מעצמי...".
הבטוי "עצם מעצמי" שבו השתמש, לקוח מהמקורות, ומרמז על מסכת קידושין דרך החיבור הרוחני שבין איש לאשתו:
מקור השם.
"עצמות יוסף" הוא בטוי המופיע בפסוק בספר שמות, פרשת בשלח, כאשר בני ישראל יוצאים ממצרים ומשה מקיים את השבועה שנשבעו בני ישראל ליוסף, להעלות את עצמותיו לקבורה בארץ ישראל:
מחידושיו.
לדבריו קטנה שעשתה שליח מדעת אביה לקבל גט מידי בעלה, נחשב הדבר כאילו אביה מינה את השליח, והגט תקף. חידוש זה הובא להלכה בספר כנסת הגדולה, ואילו בספר שער המלך חלק על חידוש זה.
מבצע ניצוץ (1973)
מבצע ניצוץ היה מבצע הונאה נרחב של סוריה ומצרים לקראת מלחמת יום הכיפורים, שמטרתו הייתה להטעות את המערכת הביטחונית והמודיעין הישראלי ולהגביר את גורם ההפתעה לקראת ההתקפה המתואמת ביום הכיפורים 1973.
המבצע התרכז בכך ששני הצבאות ירכזו את הכוחות הנחוצים למתקפה בשטחי ההיערכות ושמהצד השני, ישראל לא תאמין שמדובר בהכנות למלחמה, כך שיחידות צה"ל בחצי האי סיני ורמת הגולן לא יהיו ערוכות למתקפה בסדר גודל מלא ולא תהיה התראה מוקדמת לגיוס מילואים מלא. המבצע היה מוצלח בכך שצה"ל לא היה ערוך, אף על פי שהועלתה הכוננות באופן חלקי בקווי החזית, ובאופן נקודתי תוגברו חלק מהיחידות (כמו העלאת חטיבה 7 לתגבור צפון רמת הגולן), בפועל רוב יחידות החזית לא היו ערוכות למלחמה ולא נעשו צעדים משמעותיים להגנה.
ההכנות של סוריה למלחמה נתפסו כצעדי מגננה מחשש להתקפה ישראלית, בעוד שההכנות במצרים נתפסו כתרגיל צבאי נרחב לאורך הגבול. כל זאת למרות ששני הצדדים ביצעו הכנות בהתאם לדוקטרינה הסובייטית שלפיה נלחמו (שהייתה מוכרת לישראל). בחודשים שקדמו למתקפה המשולבת, הייתה כוננות כחול לבן, ולאחר ביטולה ירד החשש בקרב צבא הגנה לישראל.
בנוסף לכך, נכפתה דממת אלחוט בקרב יחידות הצבאות, מה שהיה עשוי בפני עצמו להדליק נורה אדומה בקרב המודיעין הישראלי, אך עם זאת תוכניות המתקפה לא זלגו באופן ישיר.
סוזן הייוורד
סוזן הייוורד (באנגלית: Susan Hayward; ) הייתה שחקנית אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ילדות.
הייוורד נולדה בשם אדית' מארנר בברוקלין ניו יורק, הצעירה מבין שלושה אחים, לוולטר והלן מארנר. סבתה מצד אביה הייתה השחקנית קייט הריגן ממחוז קורק אירלנד, ואימה ממוצא שוודי.
בזמן לימודיה בתיכון, שיחקה הייוורד במספר הצגות בית הספר והייתה ידועה בכיתתה בתור השחקנית הדרמטית ביותר. ביוני 1935 סיימה את לימודיה התיכוניים.
קריירה.
בשנת 1937, לאחר תקופה שעבדה בדוגמנות בניו יורק, עברה הייוורד להוליווד והלכה לאודישן לסרט "חלף עם הרוח" לתפקיד של סקרלט או'הרה. ב-1939 כיכבה בסרט "בו ג'סט" לצידם של גרי קופר, רוברט פרסטון וריי מילאנד.
הייוורד כיכבה במספר סרטים לצד השחקן ג'ון ויין, בסרט "Reap the Wild Wind" והן בסרט ההיסטוריה האפי של הבמאי הווארד יוז "The Conqueror".
בשנות ה-40 המאוחרות, קיבלה תפקידים משמעותיים בסרטים שונים, שבהם ניכרו היכולות הדרמטיות שלה בתור שחקנית. הייוורד הייתה מועמדת 5 פעמים לפרס אוסקר עבור השחקנית הטובה ביותר, לראשונה בשנת 1947 על תפקידה בסרט "Smash-Up, the Story of a Woman". ב-1952 שיחקה בסרט שלגי הקילימנג'רו למולו של גרגורי פק.
בשנות ה-50 גרפה שבחים רבים על תפקידיה הדרמטיים בתור אשתו הדיכאונית של הנשיא אנדרו ג'קסון בסרט "The President's Lady" (1953), בתור השחקנית האלכוהוליסטית ליליאן רוט בסרט "מחר אזיל דמעה" (1955) שעבורו זכתה בפרס קאן, ובעיקר על התפקיד עליו זכתה בפרס אוסקר בסרט "אני רוצה לחיות" (1958) שבו גילמה את דמותה של ברברה גרהם, פושעת שנידונה למוות בשנת 1955, בסרט של הבמאי רוברט וייז אשר רמז בסרט לחפותה של ברברה וסימל את המאבק נגד הוצאת להורג בארצות הברית.
לקראת סוף שנות ה-50 כיכבה בתפקיד ראשי גם בסרט "Woman Obsessed" (1959).
בשנות ה-60 המשיכה לככב בסרטים ובמחזאות זמר. ב- 1961 שיחקה בסרט "רחוב אחורי" לצדו של ג'ון גאווין.היא החליפה את ג'ודי גרלנד בתפקידה בסרט "עמק הבובות" (1967), שיחקה בסטריפ במחזמר "Mame".
סוזן המשיכה בקריירת המשחק עד לתחילת שנות ה-70 כאשר התגלה בראשה גידול מוחי.
הופעתה הציבורית האחרונה, למרות מצבה הגופני הירוד, הייתה בשנת 1974 בטקס האוסקר כאשר הציגה את המועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר, כאשר היא נתמכת על ידי השחקן צ'רלטון הסטון.
חיים אישיים.