על פי מאמרו של בוש,הביקורת על גישת החקר המוקיר מתבטאת בכך שקיימת אפשרות כי התמקדות תמידית בסיפורים וחוויות חיוביים בארגונים תבטל את החוויות והסיפורים השליליים שקורים בארגונים, וכך תדחיק שיחות חשובות ומשמעותיות שהיו יכולות להתקיים בהקשר לכך. מאמר שהתפרסם באתר Organizing Engagement מחזק ביקורת זו וטוען כי אחת הביקורות הבולטות על הגישה היא ההתעקשות של המודל למסגור חיובי. לפי כותבי המאמר, שינויים בארגון שמתבססים על גישת החקר המוקיר לא בהכרח יהיו חיוביים לטווח הארוך, כי לפיהם הגישה מתעלמת מבעיות. למשל, יכולים להיות מנהלים בכירים בארגון בעלי אינטרס מובהק להימנע מדיונים על בעיות בארגון מתוך הטענה שהם מתבססים על החיוביות שבגישה, וכך, גם אם יש בעייתיות עם המנהיגות שבארגון, הם יעלימו עין. עם זאת, מאמרים אחרים טוענים שגישת החקר המוקיר לא בהכרח פוסלת את כל הנושאים השליליים שמתרחשים בארגונים, וכן ניתן לתכנן תהליכי חקר מוקיר ולקיים דיונים על בעיות בדרכים שונות- גנריות ופרודוקטיביות. גם הבלוג של הכותב גיא וולס מדבר על ביקורת כזו כלפי גישת החקר המוקיר וטוען כי הגישה יכולה להתמקד בהצלחות יתר על המידה ולשים דגש רק על מה שעובד, ואילו במקביל להתעלם מן המציאות והקשיים שקורים מול עיניי הארגון. בנוסף, הכותב טוען בבלוג כי נכון להשתמש בחקר המוקיר בנוסף לפתרון בעיות וליקויים, אך לא במקומם- "Use Appreciative Inquiry to improve where there is No Problem".
לפיכך, זוהי סוגיה מעניינת שניתן להרחיב עליה בהקשר של הביקורת. כמו כן, על פי מאמרה של כרם, גישת החקר המוקיר ספגה ביקורת על היותה בלתי מאוזנת מכוח הדגש שלה על החיובי. למשל, רמת החיוביות הגבוהה הנדרשת מאנשים בכירים בארגון בכדי ליישם ולשמור על מיקוד חיובי. המאמר מציע שגישה "מאוזנת" יותר עשויה להיות כדאית יותר. השאלה העולה מן המאמר היא האם סוגיה כזו יכולה להתרחש באופן טבעי או שמא יש לקחת אותה בחשבון בתכנון מחדש של גישת החקר המוקיר. בנוסף, המאמר טוען שגישת החקר המוקיר יכולה להוות גם בעייתיות עבור מחקרים, מכיוון שברגע שחוקרים מעוניינים לראיין משתתפים/ ארגונים מסוימים בהקשר של הגישה, אם הם יעלו בפניי המרואיינים שורה של שאלות חיוביות, המרואיינים עלולים לחשוב שהמראיינים דיי "נאיביים" בנוגע למציאותם ורק רוצים לשמוע מהם חדשות טובות או להמעיט בקשיים העומדים לפניהם. כלומר, גישה זו נתפסת בעיני המבקרים ככזו שלא רואה את המציאות כפי שהיא ומנסה לצייר איזשהו עולם חיובי מדי.
מכאן אפשר לומר כי הפסיכולוגיה החיובית וגישת החקר המוקיר מעט נסחפים ומגזימים, משום שתפקידה של הפסיכולוגיה החיובית וגישת החקר המוקיר בפרט הוא לא להתעלם לחלוטין מבעיות אלא להתבונן גם במה שחזק, שעובד ומצליח, ולעבוד איתו ובעזרתו על תיקון, שיפור והגברה של החוזקות כמו יתר "הבעיות" שדורשות תיקון.
וולטר אליאס דיסני
קייטי נאג'וט
קת'רין (קייטי) נאג'וט (באנגלית: Kathryn (Katie) Nageotte; נולדה ב-13 ביוני 1991) היא אתלטית אמריקאית. האלופה האולימפית (טוקיו 2020) בקפיצה במוט.
ביוגרפיה.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה נאג'וט במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 4.90 מטר לפני אנג'ליקה סידורובה הוועד האולימפי הרוסי (4.85 מטר) והולי בראדשו מהממלכה המאוחדת (4.85 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד, סרביה במרץ 2022 היא זכתה במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 4.75 מטר, אחרי בת ארצה סנדי מוריס (4.80 מטר) ולפני טינה שוטיי מסלובניה (4.75 מטר).
וילאייט בצרה
וילאייט בצרה (בטורקית עות'מאנית: ولايت بصره) הייתה חטיבה מנהלית מהרמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית. הוא כיסה היסטורית שטח המשתרע מנאסריה ואמארה בצפון ועד כווית בדרום. מדרום וממערב, תאורטית לא היה גבול כלל, אך אף אזורים מעבר לקטר בדרום וסנג'ק נג'ד במערב נכללו מאוחר יותר במערכת הניהולית.
בתחילת המאה ה-20, לפי הדיווחים, שטחו היה , בעוד שהתוצאות הראשוניות של המפקד העות'מאני הראשון של 1885 (שפורסם בשנת 1908) נתנו כי האוכלוסייה מונה 200,000 נפש. דיוק נתוני האוכלוסייה נע בין "משוער" ל"סתם השערה" בהתאם לאזור שממנו נאספו.
בירת הווילאייט, בצרה, הייתה מרכז צבאי חשוב, עם חיל מצב קבוע של 400 עד 500 חיילים, והיוותה את בסיס הצי העות'מאני במפרץ הפרסי.
היסטוריה.
הווילאייט התקיים בין השנים 1875–1880, ושוב לאחר 1884, כאשר הוא הוקם מחדש מהסנג'קים הדרומיים של וילאייט בגדאד.
לאחר 1884 הורחב הווילאייט לזמן קצר לאורך שפת המפרץ כדי לשלב את נג'ד ואל-חסה, כולל חופוף, קטר וקטיף, הכללתה של נג'ד נמשכה רק עד 1913 לפני סופו של הווילאייט.
בשנת 1899 סיכם שייח מובארכ א-סבאח הסכם עם בריטניה, שקבע כי בריטניה תגן על כווית מפני כל תוקפנות חיצונית, מה שהפך אותה למעשה לפרוטקטורט בריטי. למרות רצונה של ממשלת כוויית להיות עצמאית או תחת שלטון בריטי, הבריטים הסכימו עם האימפריה העות'מאנית בהגדרת כווית כחלק "אוטונומי" של האימפריה העות'מאנית. מצב זה נמשך עד מלחמת העולם הראשונה.
בצרה נפלה בידי הבריטים ב-22 בנובמבר 1914, וכוח המשלוח המסופוטמי כבש כמעט את כל המחוז עד יולי 1915.
חטיבות מנהליות.
הסנג'קים של הווילאייט:
וילאייט מוסול
וילאייט מוסול (בטורקית עות'מאנית: ولايت موصل) היה חטיבה מנהלית ברמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית. הוא הוקם מהסנג'קים הצפוניים של וילאייט בגדאד בשנת 1878.
בתחילת המאה ה-20 היה על פי הדיווחים שטחו של , בעוד שהתוצאות הראשוניות של המפקד העות'מאני הראשון של 1885 (פורסם בשנת 1908) מסרו כי האוכלוסייה מונה 300,280 תושבים. דיוק נתוני האוכלוסייה נע בין "משוער" ל"סתם השערה" בהתאם לאזור שממנו נאספו.
העיר מוסול והאזור שמדרום לזב הקטן הוקצו לצרפת בהסכם סייקס-פיקו של מלחמת העולם הראשונה בשנת 1916, ולאחר מכן הועבר לעיראק המנדטורית בעקבות שאלת מוסול.
חטיבות מנהליות.
הסנג'קים של הווילאייט:
מלונית קורונה
יחסי קוריאה הדרומית–תוניסיה
יחסי קוריאה הדרומית–תוניסיה הם היחסים הכלכליים, הדיפלומטים והביטחוניים שבין קוריאה הדרומית לתוניסיה.
סקירה כללית.
היחסים בין המדינות כוננו עם הקמתה של תוניסיה בשנת 1956 והכרתה בידי קוריאה הדרומית.
בשנת 2021, על רקע אולימפיאדת טוקיו, ביקר נשיא הוועד האולימפי התוניסאי מהרז בוסיין את שגריר קוריאה הדרומית בתוניס, צ'ו קו ריי. במהלך הפגישה הדגישו הצדדים את חשיבות תחלופת הספורטאים בין המדינות, שיחזקו את הקשרים הלאומיים.
המדינות חברות בארגוני האומות המאוחדות, הארגון למניעת הפצת נשק כימי, אונסק"ו ועוד.
זיזף חרב
זיזף חנית
ז'אן דגוטס
ז'אן דגוטס (25 בפברואר 1918 - 9 דצמבר 1988) הוא צייר מופשט צרפתי, הידוע בעיקר בשל קרבתו הראשונית לתנועת ההפשטה הלירית של שנות החמישים והשישים. במילים שלו, עבודתו עברה בהדרגה ממחוות וסימן, לכתיבה, ולאחר מכן מכתיבה לקו. הוא נחשב לאמן הפשטה מרכזי במחצית השנייה של מאה ה - 20, הוא שאב השראה מהקליגרפיה של המזרח הרחוק ופילוסופית הזן על מנת להשיג את מחיקת הנושא היצירתי בעבודותיו.
קורות חיים.
ז'אן דגוטס נולד במחנה "סאתוניי" ב-25 בפברואר 1918 לבית צנוע, ובילה את ילדותו בליון. בגיל חמש עשרה הוא עובר עם הוריו לפריז, עזב את בית הספר והחל להתפרנס בעצמו. הוא היה מעורב בחוגים ליברטריאנים והשתתף בסדנאות ציור ורישום במוסדות אקדמיים ליברליים, כולל האקדמיה גראנד שומיאר. בתוניסיה, שם סיים את שירותו הצבאי, ולאחר מכן באלג'יריה, בשנים 1939 עד 1941, הוא צייר את ציוריו הפיגורטיביים הראשונים, בהשראת הזרם בפוביסטי.
לאחר מכן הוא החליט להתמסר כולו לציור. משנת 1941, משתתף בסלון "des moins de Trente Ans". בשנת 1946, התחתן עם מארי רוז (מירוזה) פטריקס, אחותו של מישל פטריקס, אמן המזוהה מאוד עם לה גראנדה שאומייר, ובפברואר 1947 נולדה בתם פרדריק. באותה שנה הוענק לו "פרס קנדינסקי.
משנת 1948 הוא פונה דווקא לאמנות מופשטת. מכאן ואילך, סגנון ציור זה מתחיל להתפתח ביצירות של דגוסט. העבודות של תקופה זו מקרבות אז את ז'אן דגוטס למופשט לירי, זרם גדול באותה תקופה.
בשנת 1949 הוא מציג לראשונה בגלריית דניס רנה (Denise René), התומכת באומני התנועה המופשטת האוונגרדית, ולאחר מכן בגלריה בון. באותה שנה הוא מתיידד עם רנה בסלון, משוררת, אמנית ויזואלית ומבקרת אמנות, שתישאר בן לווייתו עד מותו. הוא זכה בפרס קנדינסקי בשנת 1951.
בסן-לאונרד-אן-בוס, אחר כך בברטאן ובפורטסל, ב-1953 וב-1954, עבודותיו הופיעו כפרשנויות חופשיות של הטבע, אך החל משנת 1954 דגוטס מתקדם לעבר המחווה המפושטת, רדיקלית יותר.
בשנת 1955 המצטרף הוא לגלריית קלבר בניהולו של ז'אן פורנייה. הוא נתקל בזמנים מורכבים עם שימון הנטאי וז'ורז' מתיו. הוא התיידד עם המשורר ברנרד היידסייק, עם הציירים פרנסואז יאניקוט, ז'אן דופוי והפסל פול ארמנד גטה. בשנת 1959, הוא מצטרף לגלריה הבינלאומית לאמנות עכשווית, בניהולו של מוריס ד'ארקיאן. בשנת 1953 הציג לראשונה בגלריה "L'Étoile Scellée", שהייתה תחת ניהולו האמנותי של אנדרה ברטון. ברטון ראה ביצירותיו אז אילוסטרציה פיקטוריאלית אפשרית של עקרונות "כתיבה אוטומטית". הוא הצביע בפניו על זיקתו הספונטנית עם כביסה וכתבים סיניים ויפנים, ובעיקר עם הפילוסופיה והפרקטיקות של זן.
כביש 611