מאוחר יותר, במאה ה-19 וה-20 הלך ונפוץ באירופה חקר הלוגיקה התלמודית, ונציגיו הבולטים היו תלמידי-חכמים בעלי זיקה למודרנה, כדוגמת הרב חיים הירשנזון ("ברורי המידות", הובוקן, 1929), הרב משה אביגדור עמיאל ("המידות לחקר ההלכה", ירושלים, 1939), והרב משה המאירי ("המידות שהתורה נדרשת בהן", ירושלים, 1924). גם בתקופה מאוחרת זו, לרוב נוסחו הכללים הלוגיים כסילוגיזמים לכללי הלוגיקה האריסטוטלית.
המחקר המדעי המודרני.
ראשון לחוקרי הלוגיקה התלמודית המדעית היה הרב אדולף שוורץ במאה ה-20. גם הוא טרם עסק בפורמליזם לוגי מודרני של ממש למידות הדרש, אך הוא כולל בספריו התייחסות לכך. הוא כתב סדרת ספרים בגרמנית, שכל אחד מכרכיה מוקדש למידה ממידות הדרש. בסוף המאה ה-20 החלו להיכתב עבודות פורמליות של ממש בנושא, בכתב העת "היגיון" של אוניברסיטת בר-אילן (כיום בד"ד) על ידי הרב ד"ר מיכאל אברהם וד"ר גבריאל חזות. כמו כן ד"ר אבי ציון וד"ר אנדרו שומן כתבו חיבורים בתחום.
ב-2009 הוקמה באוניברסיטת בר-אילן קבוצת מחקר בלוגיקה תלמודית, שכוללת את פרופ' דב גבאי מקינגס קולג' שבלונדון, את הרב ד"ר מיכאל אברהם ופרופ' אורי שילד מאוניברסיטת בר-אילן, ואחרים. במסגרת קבוצת מחקר זו נעשה ניסיון לנתח את התלמוד במסגרת כללי הלוגיקה הפורמלית המודרנית, וליצור מבנה שיטתי של הלוגיקה שבבסיס התלמוד. בנוסף, המחקר העלה תוצאות חדשות בלוגיקה פורמלית מודרנית, וכך למשל בפרסומים של הקבוצה נעשו ניסיונות להגדיר מבנים לוגיים פורמליים של חשיבה דדוקטיבית העומדת בבסיס המשפט ובבסיסם של ענפי מדע רבים, לוגיקה של זמן וחזרה בזמן, לוגיקה דאונטית ואחרים. הקבוצה פרסמה עד-כה סדרה של 10 ספרים, ומאמרים שונים.
בית חנן (כהונה גדולה)
בית חנן הייתה משפחת כהנים גדולים בסוף תקופת בית שני. פעילותם הייתה במאה ה-1 לספירה. ההגמוניה של המשפחה על תפקיד הכהן הגדול הייתה בעיקר בתקופת הנציבים הרומים הראשונים ביהודה שארבעה מהם מונו על ידם, דבר המצביע על יוקרת המשפחה וחשיבותה בעיני השלטון הרומי. מקורה של המשפחה לא ידוע. מנחם שטרן מעלה את ההשערה שאולי מקור המשפחה במצרים כמו משפחות הכהונה בית ביתוס ובית פיאבי.
הכהן הגדול הראשון בן משפחה זו היה כנראה חנן בן שת שמונה לתפקידו בשנת 6 לספירה על ידי קוויריניוס נציב סוריה שנשלח על ידי אוגוסטוס בשנה זו, לארגן את נציבות יהודה לקראת שלטון הנציבים הרומאים, וזאת לאחר תקופת שלטונו הכושל של ארכלאוס בנו של הורדוס. קוויריניוס הוריד מתפקידו את יועזר בן ביתוס אולי כדי למנוע ממנו לצבור והשפעה. חנן בן שת שימש בתפקיד כהן גדול עד שנת 15, ואז הורה נציב יהודה ואלריוס גראטוס להפסיק את כהונתו ומינה תחתיו את ישמעאל בן פיאבי הראשון שהיה מבית פיאבי. ייתכן וגם הכהן הגדול יהושע בן שי שמונה לתפקידו על ידי ארכלאוס בשנת 3 לפנה"ס, היה מבית חנן. הוא כיהן בתפקידו עד שנת 6/5 לפנה"ס.
חמישה בנים של חנן בן שת הפכו לכוהנים גדולים: אלעזר, יונתן, תאופילוס, מתתיהו וחנן. המשפחה נמנתה, ככל הנראה על הצדוקים, ולכל הפחות לגבי חנן בן חנן אומר זאת יוסף בן מתתיהו מפורשות. גם בספר מעשי השליחים מצוין שאנשיו של חנן הזקן היו צדוקים.
ישמעאל בן פיאבי הודח מתפקידו לאחר תקופה קצרה, שלאחריה מינה הנציב גראטוס כנראה בשנת 17/16 את אלעזר בן חנן לתפקיד הכהן הגדול. גם הוא לא החזיק בתפקיד זמן רב, ונראה ששנה לאחר מכן מינה גרטוס את שמעון בן קמחית שלא היה מבית חנן. כהנים מבית חנן חזרו לתפקיד הכהונה הגדולה בשנת 18 באמצעות הכהן הגדול יוסף קיפא שהיה נשוי לבתו של חנן בן שת (ועל פי הברית החדשה היה השופט של ישו הנוצרי בחקירתו בידי הסנהדרין). קיפא החזיק מעמד בתפקידו עד שנת 36. בשנה זו פוטר מתפקידו יחד עם הנציב פונטיוס פילאטוס בידי מושל סוריה ויטליוס ובמקומו מונה לכהונה הגדולה גיסו יונתן בן חנן. נראה כי הסיבה לפיטוריהם הייתה אי שביעות רצון הציבור על שיתוף הפעולה ביניהם. בשנה שלאחר מכן מינה ויטליוס במקומו את אחיו תאופילוס בן חנן. יונתן בן חנן סייע למינויו של אנטוניוס פליקס לנציב על יהודה, לאחר שיחסיהם התקררו הביא פליקס למותו על ידי הסיקריים.
לאחר שאגריפס הראשון מונה לתפקיד מלך, הוא ניסה לחזור למדיניות שהייתה נהוגה בימי סבו שבתקופתו ההגמוניה הייתה בידי בית ביתוס. בשנת 41 מינה את שמעון קנתרס מבית ביתוס לכהן גדול. כמו הורדוס הוא מינה והוריד כהנים גדולים כדי למנוע מהם צבירת כוח והשפעה שיכלה לאיים עליו. ובשנת 41 החזיר את משפחת בית חנן כשמינה לתפקיד את מתתיה בן חנן. זה החזיק בתפקיד עד שנת 44.
בשנה זו, שנת חייו האחרונה של אגריפס, העביר המלך את הכהונה הגדולה ממתתיה לאליהועיני בן קנתירא. ייתכן וניתן לזהות את אליהועיני זה עם אליהועיני בן הקוף, שאולי היה בנו של "הקייף" - הכהן הגדול יוסף קיפא, חתנו של חנן בן שת.
משנת 44 עד שנת 62 מונו לתפקיד כהנים מבתי כהונה אחרים. בשנה זו חזר לתפקיד הכהן הגדול האחרות מבית חנן והוא חנן בן חנן. הוא היה צעיר הבנים במשפחה. בשנת 62 מת הנציב פסטוס והנציב אלבינוס נשלח במקומו. חנן ניצל אירוע זה, השתלט על משרת הכהן הגדול, והורה על הוצאתו להורג בסקילה של יעקב אחי ישו. לאחר אירועים אלה פוטר חנן בן חנן מתפקידו על ידי אגריפס השני.
בשנת 66, לאחר פרוץ המרד הגדול, מונה חנן לאחר משני מפקדי העיר ירושלים הוא נמנה עם המתונים. הוא תמרן בין דרישות סותרות ואינטרסים מנוגדים של המתונים והקנאים, כל זאת בעודו שייך מבחינה מעמדית ופוליטית למעמד הכוהנים והצדוקים אשר התנגדו מראש למרידה וראו בה סיכון מיותר למעמדם. בשנת 67 או 68 נרצח בידי הקנאים.
כהן נוסף שכנראה ניתן לשייך למשפחה זו, היה מתתיהו בן תאופילוס (השני) שמונה לתפקידו על ידי אגריפס השני בשנת 64. ניתן להניח שהוא היה בנו של תאופילוס בן חנן, ונכדו של הכהן הגדול חנן בן שת.
על משפחת כהנים גדולים זו ומשפחות הכהנים הגדולים האחרים בתקופתם נאמר בתוספתא:
משפחת חנן
קומיטי (אתיופיה)
קומיטי (באמהרית: ኮሚቲ - "ועד"; תעתיק: "כּוֹמִיתֵי") היא רשת של פעילים נוצרים ויהודים באתיופיה שפעלו מטעם האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה בין השנים 1984–1991 לעלייתם של ביתא ישראל.
הקומיטי הוקמה על ידי הפעיל ברהנו ירדו, נוצרי-אתיופי, וחברו של ברוך טגניה עם תחילת מבצע פדיון שבויים.
אנמיה ממחלה כרונית
אָנֶמְיָה מִמַּחֲלָה כְּרוֹנִית, או אָנֶמְיָה מִדַּלֶּקֶת, היא אנמיה הנגרמת כתוצאה ממצב דלקתי, לרבות זיהום, נזק לרקמה ומצבים נוספים הקשורים בהפרשת ציטוקינים מעודדי דלקת. אנמיה זו משתייכת לקבוצת האנמיות ההיפופרוליפרטיביות, שבהן מח העצם אינו מייצר מספיק תאי דם אדומים. זוהי האנמיה השנייה בשכיחותה, לאחר אנמיה מחוסר ברזל.
אפידמיולוגיה.
שיעורי ההימצאות וההיארעות של אנמיה ממחלה כרונית עולים עם הגיל, והיא מהווה כ-20% ממקרי האנמיה בקשישים. בקבוצת אוכלוסייה זו הדבר מגביר פי חמישה תחלואה ותמותה.
אטיולוגיה.
אנמיה ממחלה כרונית יכולה להיגרם מכל מצב דלקתי, אך במיוחד ממצבים הקשורים בהפרשת ציטוקינים מעודדי דלקת לאורך זמן. יחד עם זאת, ישנם מקרים של אנמיה הנובעים מדלקת חריפה ומסווגים אף הם תחת מחלה זו. עם הסיבות השכיחות לאנמיה זו נמנים זיהומים, סרטן, מחלות חיסון עצמי, אי-ספיקת כליות כרונית ומחלת השתל נגד המאכסן.
פתופיזיולוגיה.
ציטוקינים מעודדי דלקת דוגמת אינטרלוקין 1, אינטרלוקין 6 ו-TNF מדכאים מספר מסלולים הקשורים בחומרי הגלם הדרושים לייצור תאי דם אדומים, בהם ברזל ואריתרופויאטין. אינטרלוקין 1 מדכא ישירות ייצור של אריתרופויאטין, ודרך מסלול של אינטרפרון גמא מדכא גם את התגובה של תאי האב האריתרואידים במח העצם לאריתרופויאטין. גם TNF מדכא את תגובת תאי מח העצם לאריתרופויאטין דרך אינטרפרון גמא. במקביל, רמות החלבון הפצידין עולות, ודרך דיכויים של ספיגת הברזל מן המזון ושחרור הברזל מן המאגרים בגוף, זמינות הברזל יורדת. נוסף על כך, אורך חיי תאי הדם האדומים מתקצר בזמן דלקת לכ-70–80 יום, במקום 120 יום.
באנמיה הנגרמת מדלקת חריפה גורמים הציטוקינים והחום הנלווה להם לתמותה מוקדמת של תאי דם אדומים המתקשים לשמור על שלמות קרום התא שלהם. ההמוליזה בטרם עת מביאה לירידה חדה של 2–3 גרם/ד"ל ברמות ההמוגלובין תוך יום–יומיים. עם זאת, באופן כללי אנמיה הנגרמת מדלקת חריפה היא קלה יותר, ועם הזמן מחמירה.
תסמינים וסימנים.
על התסמינים של המחלה הקיימת ברקע, מתווספים התסמינים של אנמיה ממחלה כרונית, שאינם ייחודיים לאנמיה זו. עם התסמינים האלו נמנים: חולשה, תשישות וחוסר סבילות למאמצים, חיוורון, כאבים, עילפון או תחושת עילפון, כאבים בחזה, פעמת, הפרעות שינה, קושי בריכוז וחוסר תיאבון.
בדיקות מעבדה.
חומרת האנמיה באנמיה ממחלה כרונית היא לרוב קלה, כשבמשטח דם תאי הדם האדומים יכולים להיות בעלי גודל תקין או קטנים (מיקרוציטיים). נתונים אלה מושפעים גם מאופי מחלת הרקע שבעטיה נגרמה האנמיה. רמות הברזל בדם נמוכות מהרגיל, פחות מ-50 מק"ג/ד"ל, אך לא נמוכות כמו באנמיה מחוסר ברזל. רמות הפריטין במצבי דלקת דווקא יכולות לעלות עד פי שלושה מרמתו הרגילה. רמות הטרנספרין, כפי שמבוטאות במדד קיבולת הקשירה של ברזל לטרנספרין (TIBC), נמוכות מהתקין, בניגוד לאנמיה מחוסר ברזל, וגם הרוויה של טרנספרין בברזל נמוכה, אך לא כמו באנמיה מחוסר ברזל.
טיפול.