הספר Making Trouble עוסק במחקר היסטורי הומו-לסבי, בפעילות ההומו-לסבית בתוך המוסד האקדמי ובפוליטיקה הומו-לסבית. המאמר הפותח את החלק ההיסטורי של הספר, "קפיטליזם וזהות גיית", מדגים יפה את ניתוחו המטריאליסטי של ד'אמיליו. בכלכלת התקופה שטרם הקפיטליזם, מסביר ד'אמיליו, המשפחה היוותה מסגרת כלכלית הכרחית, שכל חבריה – גברים, נשים וטף – עסקו בפעילות כלכלית לטובת המשפחה. ההישרדות הייתה מותנית בשיתוף הפעולה ובחלוקת העבודה בתוך המסגרת הכלכלית המשפחתית, כך שקיום מחוץ למשפחה לא היה אפשרי. גברים ונשים היו כבולים אל תפקידיהם המסורתיים. גברים ונערים עיבדו שטחים חקלאיים בבעלות הגבר ראש המשפחה ונשים ונערות קיימו משקי עזר בסמוך לבית וביצעו פעולות עיבוד (כמו אפיית לחם מקמח או תפירת בגדים מבד) וייצור (כמו אריגת בדים, ייצור סבון וייצור נרות) בתוך הבית. שחרור האשה, למשל, היה מותנה בהפקעת פעולות העיבוד והייצור האלה מהייצור הביתי ובהפקדתן במערכת הייצור הקפיטליסטית. הפקעה כזאת ניתקה את הקשר הגורדי בין האשה ובין פעולות הייצור שלה ופתחה את הפתח לתפישת האשה כשווה לגבר. באופן דומה, זהויות מיניות החורגות מנישואין הטרוסקסואליים התאפשרו רק כשהקפיטליזם החליף את הכלכלה מבוססת המשפחה בכלכלה המבוססת על עבודה שכירה.
אם כן, גיבוש זהות כ"הומו", כ"לסבית" ומאוחר יותר כ"ביסקסואל" או כ"טרנסקסואל" התאפשר רק עם המעבר לכלכלה קפיטליסטית. בכך מפריך ד'אמיליו את ההנחה בדבר קיומם של הומואים ולסביות מאז ומעולם (אקטים מיניים הומוסקסואליים ודאי התקיימו, אך לא התכוננו סביבם זהויות נבדלות). גם ההנחה שהמיעוטים המיניים (כזהות) הם תמיד אחוז קבוע מהאוכלוסייה, טוען ד'אמיליו, היא מופרכת – מספרם של האנשים המזהים את עצמם כמיעוטים מיניים גדל ככל שהקפיטליזם מערער על מבנה המשפחה המסורתית.
בספרו השלישי, The World Turned, עוסק ד'אמיליו במעבר הדרמטי של הפוליטיקה הלהט"בית מהשוליים אל מרכז הדיון הציבורי בארצות הברית. נוסף על כך, הוא עוסק בנושאים שהטרידו את הקהילה הלהט"בית בשלהי המאה ה-20, כמו השפעת הגנטיקה על הנטייה המינית והורות להט"בית.
ד'אמיליו זכה בפרסים רבים על עבודתו האקדמית, בהם מענק מטעם הקרן הלאומית למדעי הרוח בשנת 1997, מלגת גוגנהיים בשנת 1998 ופרס ברודנר למפעל חיים בתחום הלימודים ההומו-לסביים מטעם אוניברסיטת ייל בשנת 2005. ספרו Intimate Matters צוטט על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בהחלטתו ההיסטורית לאסור על חוקים כנגד יחסי מין אנאליים בשנת 2003 (תיק Lawrence vs. Texas).
ספריו.
בעברית פורסם מאמרו "הקהילה הגיית והפוליטיקה הגיית בסן פרנסיסקו ממלחמת העולם השנייה עד שנות השמונים של המאה העשרים" בתוך המקראה מעבר למיניות בעריכת יאיר קדר, עמליה זיו ואורן קנר (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003).
אהרון אנקר
אהרון אנקר (נולד ב-1933 בארצות הברית) הוא פרופסור אמריטוס, ומשפטן המתמחה בדיני עונשין, ראיות ואתיקה והוא פרסם מאמרים וספרים בנושאים אלו. אנקר הוא ממייסדי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, והיה הדיקן הראשון שלה. כחלק מפעילותו בנושא האתיקה משמש אנקר חבר הוועד המנהל של המרכז לאתיקה ואחריות מקצועית על שם דייוויד וינר.
ראשית חייו.
קיבל תואר בספרות עברית מישיבה יוניברסיטי ותואר במשפטים מאוניברסיטת הרווארד. שני התארים ניתנו בהצטיינות. במהלך לימודיו במשפטים שימש אנקר כחבר המערכת ועורך המאמרים של ה-Harvard Law Review. אנקר למד גם בישיבות הרב חיים ברלין והרב יצחק אלחנן בארצות הברית ובישיבת חברון בירושלים, בשנים 1946 - 1955.
פעילות משפטית בחו"ל.
בין השנים 1960 - 1963, עבד אנקר כעורך דין בלשכת הפרקליטות במחוז הפדרלי של דרום מדינת ניו יורק, שם כיהן בשנתו האחרונה בתפקיד ראש מחלקת הערעורים. הוא עבר לאקדמיה בשנת 1963 באוניברסיטת מינסוטה, וכיהן שם עד שעלה לארץ ב-1969. עיקר התמחותו, בהוראה ובמחקר, הייתה בתחום המשפט הפלילי.
בשנים אלה הוא גם שימש יועץ לוועדת הנשיא ג'ונסון לענייני המשפט הפלילי, כחבר הוועדה המייעצת של הצוות שהכין הצעת חוק סדר דין פלילי לדוגמה, מטעם המוסד האמריקאי למשפט (American Law Institute), ולאחר מכן כמשנה לעורך הראשי של אותו חוק. החוק הוא נוסח בסיסי המשמש מודל, אשר המדינות שבארצות הברית יכולות לבחור לקלוט לתוך החקיקה הפנימית שלהן.
במהלך השנים מאז שעלה לארץ, היה אנקר פרופסור אורח במספר אוניברסיטאיות בארצות הברית, לרבות ייל, שיקגו, פנסילבניה, ניו יורק, דיוק ומישיגן.
פעילות משפטית בארץ.
בשנת 1969 עלה אנקר לארץ. הוא שימש עוזר בכיר ליועץ המשפטי לממשלה דאז מאיר שמגר. ב-1970, כשנה לאחר עלייתו ארצה, הפך אנקר לדיקן המייסד של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן. בפקולטה זו המשיך ללמד עד שנת 2000 כפרופסור למשפטים בנושאים דיני עונשין, ראיות, ואתיקה מקצועית ובדיני עונשין במשפט העברי. הוא נחשב מגדולי אנשי האקדמיה בתחום המשפט הפלילי המהותי. כיום משמש אנקר כפרופסור אמריטוס בפקולטה שייסד. במקביל לעשייתו בתחום האקדמי, היה חבר וועדת האתיקה הארצית של לשכת עורכי הדין בישראל, בשנים 1973 - 1987. הוא גם מילא מספר תפקידים במועצת העיתונות, כולל חבר המליאה וחבר בית הדין של המועצה. במהלך השנים הוא היה חבר במספר וועדות ממלכתיות שמונו מטעם שרי המשפטים, ביניהן:
אנקר היה יו"ר הוועדה שמינה השר דניאל פרידמן לבחינת ההצעה לפיה, הרשעת אדם בעבירה במשפט שהתנהל לפני הרכב שופטים תחייב אישור פה אחד של כל חברי ההרכב. בשנים 1995 - 2005 כיהן גם כחבר בוועדת הפיקוח על הסניגוריה הציבורית. הוא מכהן כיום כחבר הוועד המנהל של המרכז לאתיקה ואחריות מקצועית על שם דייוויד וינר משנת הקמתו ב-2009.
מחקר.
אנקר פרסם מספר רב של מאמרים בישראל ומחוצה לה, רובם בתחום דיני העונשין, ושלושה ספרים פרי עטו ואחד נוסף שערך. הוא בחן שאלות יסוד בקשר לעבירת הניסיון בשני מאמרים, אחת בסוגיית הניסיון הבלתי צליח והשנייה בשאלת היסוד הנפשי של עבירה זו.
פרסומיו בישראל כוללים מספר מאמרים בנוגע להיבטים שונים של עבירת רצח, לרבות רצח בכוונה תחילה ורצח תוך ביצוע עבירה.
ספרו הראשון, שהתפרסם ב-1977, דן בהגנות כורח וצורך, שם בין השאר הניח יסודות להבחנה בין הצדקים ופטורים, אשר הספרות הישראלית לא עסקה בה עד לאותו היום.
ספרו האחרון, שהתפרסם ב-2007, עוסק בעיקרי המשפט הפלילי העברי. הוא ביסס ופיתח את ההבחנה בין המשפט הפלילי העברי הדתי, שעניינו היחס בין האדם והאל, ובין המשפט הפלילי העברי החברתי, שמטרתו תיקון הסדר החברתי. הספר דן באופן מקיף ויסודי גם בהגנות העיקריות מפני אחריות פלילית: אי-ידיעת הדין, כורח, צורך, הגנה עצמית והשאלה אם יש מצבים שבהם מותר לפגוע באדם שאינו תוקף, כדי להציל את הרבים.
אנקר הנחה כותבי עבודות מחקר רבים, כגון פרופ' רות קנאי בעבודה על שיקול דעת השופט בגזירת הדין, ד״ר ג'ודי ברודר בעבודה על סייגים לאחריות פלילית, השופט ד״ר עדי אזר בעבודה על יסוד נפשי, השופטת דבורה ברלינר בעבודה על צדדים לדבר עבירה, ד״ר יעקב חבה בעבודה על יסודות עבירת הרצח במשפט העברי, ד״ר הדר דנציג-רוזנברג בעבודה על הוראת החוק בעניין עבירה שונה או נוספת, ד״ר גיא רוטקופף בעבודה על חסיון מפני הפללה עצמית, ד״ר אלירז וידר בעבודה על חסיון עורך-דין - לקוח, ד״ר חגי הרוש בעבודה על סוגיית הקלון. אנקר עדיין מנחה כותבי עבודות מחקר.
מגה מן
מגה מן או רוקמן (ביפנית: ロックマン; באנגלית: Mega Man) היא סדרת משחקים, שפותחה על ידי קאפקום ב-1987 ונוצרה במקור על ידי קייג'י אינפונה. המשחקים הראשונים בסדרה יצאו ל-NES ועקבו אחרי מגה מן, עוזר מעבדה רובוטי שנוצר על ידי דוקטור לייט (דוקטור רייט ביפן) ושודרג לרובוט מלחמה כדי שיוכל להביס את שמונת הרובוטים (שישה במשחק הראשון) הרשעים של דוקטור ויילי ולמנוע ממנו להשתלט על העולם. המשחקים התחילו בתור משחקי פלטפורמה אבל עם השנים המשחקים התפתחו וקבלו אלמנטים של RPG.
היסטוריה.
לפני מגה מן, קאפקום הייתה מייצרת משחקים במיוחד למכונות ארקייד ומשחקי הקונסולה שלהם היו בעיקר הסבה של אותם משחקים,
בתחילת שנות ה-80, קאפקום רצתה לייצר את מגה מן במיוחד עבור הקונסולות הביתיות, הם החליטו להקים צוות של אומנים צעירים,
כולל את קייג'י אינפונה, שהמשחק היחיד שעבד עלו עד עכשיו היה סטריט פייטר, קייג'י אינפונה סיפר שצוות הפיתוח
עבד קשה מאוד כדי להשלים את המוצר הסופי הממונה על הפרויקט והמעצב הראשי ביקש שלמות בכל היבט אפשרי של המשחק.
המשחק הראשון בסדרה יצא ב-1987 וזכה למכירות נמכות מאוד. בעקבות זה קאפקום החליטה לא להשקיע במשחק המשך ולעבור לפרויקט הבא.
למרות זאת, היא נתנה לצוות קטן יותר לפתח את משחק ההמשך שיצא ב-1988, אשר זכה להצלחה גדולה ונחשב למשחק המגה מן המוצלח ביותר שיצא. למגה מן מספר רב של משחקים (עד מגה מן 10) ומספר רב של סדרות משחקים, כגון מגה מן X (רוקמן X), סדרה בעלת עלילה אפלה יותר ומתרחשת 100 שנים אחרי המשחקים המקוריים. בנוסף, מלבד סדרות שמתרחשות בעתיד, נוצרו סדרות RPG שמתרחשות ביקום מקביל עם טכנולוגיה מפותחת, כגון מגה מן רשת קרב (Megaman Battle Network), או ביפנית רוקמן
(Rockman EXEׁ). מגה מן מופיע לאחרונה במשחק Super Smash Bros ל-Wii U ולנינטנדו 3DS.
סדרות המשחקים.
הסדרות הראשיות.
מגה מן (רוקמן) המקורי.