צבעוניותם וססגוניותם של הדפסי העץ הפכו אותם לדבר החם באותה התקופה. אמנים החלו ליצור הדפסים רבים. אחד מן האמנים המובילים של אותה התקופה היה קיטגאווה אוטאמרו. גם אוטאמרו הרבה לצייר נשים, אך כעת, הנשים מיוצגות במלא הדרן: תמירות וקלילות. סגנונו המיוחד של אוטאמרו מציע לצופה את האפשרות להיכנס לראשן של מושאות הציור. אוטאמרו הרבה לחבר את יצירותיו עם שירים וסיפורים. לא פעם נראה רבדים שונים של תחכום מילולי, אשר רומז על הסיטואציה המתוארת בהדפס. ניתן לראות כי "נשותיו של אוטאמרו" אינן משירות מבט לצופה, אלא מסתכלות על המתרחש מחוץ לתמונה.
אנדו הירושיגה.
אמן נוסף המזוהה עם הז'אנר הוא אנדו הירושיגה. מפורסמות במיוחד הן 2 הסדרות : "53 תחנות לאורך הטוקאידו" ו "100 תמונות של העיר אדו". הסדרות הללו היו כה פופולריות עד שהאמן יצר גרסאות שונות של הסדרות, וזאת מפאת שחיקת הגלופות בעקבות שכפול המוני .
השפעות הדדיות בין הדפסי העץ ליצירות אירופיות.
ציור מודרניסטי באירופה ובארצות הברית.
סיבות פוליטיות ותרבויות מביאות את יפן לכדי יבוא ויצוא אינטנסיביים עם מדינות באירופה ובאמריקה, ומתוך כך נוצרים חילופי מוטיבים במעין "דיאלוג" בין יצירות אמנות. התחיל להתפתח סגנון הג'פוניזם – סגנון אמנותי שהיה אופנתי באירופה במחצית השנייה של המאה ה-19, בו אמנים הושפעו מסדרות הנופים ונטלו מוטיבים ורעיונות מתוך יצירות יפניות והדפסי עץ. הירושיגה היה בעל השפעה עצומה, ואף ואן-גוך הושפע רבות ממנו ואף יצר העתקים של הדפסי העץ שלו.
ט'אהריה
ט'אהרייה
פצי
סאריס
סאריס (ערבית: ساريس) היה כפר ערבי בהרי ירושלים, כ-10 קילומטרים מערבית לירושלים, באזור שוכנים כיום מושב שורש והיישוב הכפרי שואבה, בגובה 656 מטר מעל פני הים. סאריס' בערבית הוא אחד משמותיה הערביים של אלת המסטיק שנוכחותה מרובה באזור זה. סאריס מוזכרת בתרגום השבעים ברשימת הערים בנחלת שבט יהודה, ללא ציון מקביל בתנ"ך.
היסטוריה.
במפקד האוכלוסין העות'מאני של שנת 1596 נמנו בכפר 292 תושבים.
במאה העשרים הכפר היה שייך לנפת ירושלים שבמחוז ירושלים, על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שטחי אדמותיו הוערכו ב-10,699 דונם עות'מאני ומספר תושביו הוערך ב-560 נפשות.
במלחמת העצמאות הכפר שלט על הדרך לירושלים ויחד עם לוחמי הכפר בית מחסיר היה שותף פעיל בחסימת הכביש לירושלים בשער הגיא. ב-16 באפריל 1948, במסגרת מבצע הראל לפריצת הדרך לירושלים, נכבש הכפר למשך 5 שעות ובתיו נהרסו בשיטתיות כדי למנוע התבססות של כוחות ערביים לאחר עזיבת הכפר. על פי הודעת ההגנה נהרסו 42 בתים, בעוד הודעה רשמית של הבריטים דיווחה על הריסת 25 בתים בנוסף למסגד ובית הספר. תושבי סאריס עזבו קודם כיבוש הכפר או במהלך הקרב.
סאריס ודרך בורמה.
עם כיבוש הכפר בית מחסיר במסגרת מבצע מכבי ביום 11 במאי 1948 וכיבוש "המסרק" ובנוסף לכך כשנכבש הכפר סאריס ב-16 באפריל, הושלמה השליטה על הרכס שמדרום לשער הגיא - מסאריס לבית מחסיר, ברכס זה עבר חלקה המזרחי של דרך בורמה, מסאריס לכביש שער הגיא-הר-טוב.
דרך בורמה התחילה ממזרח לכפר דיר מוחיסין, שעל כביש מסמיה - לטרון (היום כביש 3) עברה בסמוך לכפרים בית ג'יז ובית סוסין, הדרך מתפתלת ועולה לרכס ממזרח לבית סוסין ואחר כך יורדת, חוצה את כביש הר-טוב (כביש 38 של ימינו משער הגיא לצומת שמשון) ועולה לבית מחסיר דרך "המסרק" משם המשיכה לסאריס ושם התחברה לכביש לירושלים.
פונקציונליזם ואינטנציונליזם
שאלת הפונקציונליזם מול האינטנציונליזם בשואה הוא ויכוח היסטוריוגרפי העוסק בדרך שבה התרחשה השואה, כמו גם בהיבטים רבים אחרים של הרייך השלישי, למשל הדרך שבה נוהלה מדיניות החוץ של גרמניה הנאצית. ניתן למקד את הוויכוח בשתי שאלות עיקריות: האם השואה הייתה מתוכננת מראש, כחלק מתוכנית אב גדולה שאותה הגה אדולף היטלר? תומכי האסכולה האינטנציונליסטית סבורים שהתשובה לשאלה זו חיובית; אדולף היטלר תכנן מראש את השמדת יהדות אירופה, והשואה היא הביצוע בפועל של תכנון זה; תומכי האסכולה הפונקציונליסטית חולקים על גישה זו, וסבורים שהשואה לא הייתה יוזמה מתוכננת מראש, אלא התהוותה תוך כדי התפתחות הרייך השלישי. ושאלה נוספת: האם היוזמה לביצוע השואה הגיעה מלמעלה, בפקודה מאת אדולף היטלר, או שהחלה ביוזמה שבאה מתוך הפקידות הגרמנית? האינטנציונליזם טוען שהפקודות ניתנו מן הדרג הגבוה ביותר, ואילו הפונקציונליזם סבור שהיוזמה באה מלמטה.
המונחים "פונקציונליסט" ו"אינטנציונליסט" נטבעו ב-1981 בידי ההיסטוריון המרקסיסט טימותי מייסון, אולם שורשי הוויכוח נעוצים עוד בשנים 1969–1970, עם פרסומם של הספרים "The Hitler State" ב-1969, מאת מרטין ברושאט, ו-"The Twisted Road to Auschwitz" ב-1970, מאת קארל שלוינס, שהציגו גישה פונקציונליסטית. הואיל ומרבית ההיסטוריונים הפונקציונליסטים היו בני גרמניה המערבית, הצביעו היסטוריונים אינטנציונליסטים רבים – ובפרט אלו שמחוץ לגרמניה – על היסטוריונים דוגמת ברושט והנס מומסן, אשר בילו את נעוריהם בנוער היטלר, וטענו כי עבודותיהם אפולוגטיות כלפי הנאציזם. תמיכתו של ראול הילברג היהודי באסכולה הפונקציונליסטית הייתה אתגר למבקרי האסכולה.
מקורות הוויכוח.
חיפוש מקורה של השואה החל מיד לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. התביעה במשפטי נירנברג, שבהם נשפטו ראשי המשטר הנאצי, הציגה את הפתרון הסופי כחלק מתוכנית ארוכת טווח שגובשה על ידי ראשי המפלגה הנאצית עוד עם התגבשותה ב-1919. תפיסה זו השפיעה על מרבית ההיסטוריונים בשנים שלאחר מכן, שנקטו רובם ככולם אותה גישה; גישה זו מוגדרת היום כגישה האינטנציונליסטית הקיצונית. בסוף שנות ה-60 התפרסמו ספריהם של ברושט ושלוינס, שהוזכרו לעיל. המחנות נקראו בפרפרזה על שם ספרו של שלוינס: החוקרים שדגלו בשיטה האינטנציונליסטית נקראו מחנה "הדרך הישירה לאושוויץ" ("The straight road to Auschwitz") או "מחנה התוכנית" (programmeists), משום שסברו שהיטלר פעל על פי תוכנית מוכנה מראש. תומכי התפיסה הפונקציונליסטית נקראו מחנה "הדרך המתפתלת לאושוויץ" ("the twisted road to Auschwitz"), או ה"מבניים" (structuralists), משום שסברו שמקורה של השואה במבני הכוח הפנימיים של הרייך השלישי.
בשנת 1981 פרסם ההיסטוריון הבריטי טימות'י מייסון מסה שכותרתה הייתה "כוונה והסבר" ("Intention and Explanation"). מסה זו הייתה חלק מביקורת שמתח מייסון על תפיסתם של ההיסטוריונים קארל דיטריך בראכר וקלאוס הילדברנד. מייסון טען, שבראכר והילדברנד התמקדו יתר על המידה באדולף היטלר כשורש ההסבר לשואה. במאמר זה טבע מייסון את המינוח "פונקציונליסטים" לאותם היסטוריונים שנקראו עד אז אסכולת ה"מבניים", וסברו שהשואה התרחשה כתוצאה מן המבנה הפנימי במדינה הנאצית; במקביל, הגדיר מייסון את אסכולת ה"תוכנית" כ"אינטנציונליסטיים", משום שסברו שכוונותיו ותוכניותיו של היטלר הן שהביאו לשואה. מונחים אלה נתקבלו במקום המונחים הקודמים שהיו מקובלים עד אז.
בהרצאה בפריז ב-1982 סיכם כריסטופר בראונינג את הוויכוח:
הגישות השונות בדיון.
אינטנציונליזם.
היסטוריונים הדוגלים בתפיסה האינטנציונליסטית בגרסתה המוקצנת ביותר, טוענים שלהיטלר היו תוכניות החלטיות לביצוע השואה עוד ב-1924, אם לא מוקדם יותר. לוסי דווידוביץ' (Dawidowicz) סוברת, כאמור, שהיטלר החליט על השמדת היהודים כבר ב-1919. כתמיכה בטענתה מצביעה דוידוביץ' על מספר רב של התבטאויות אנטישמיות שאותן השמיע היטלר באותן שנים. מבקריה של דוידוביץ' טוענים כנגדה שמעט מאוד מהתבטאויותיו של היטלר באותן שנים עוסקות בהרג יהודים. רק התבטאות אחת של היטלר, בספרו מיין קאמפף, מדברת על רצח יהודים; שם אומר היטלר כי לו היו 12,000 עד 15,000 יהודים נחנקים בגז במקום החיילים הגרמניים שנהרגו בדרך זו במלחמת העולם הראשונה, כי אז "הקרבתם של מיליונים בחזית לא הייתה לשווא". מבקריה של דוידוביץ' טוענים ששורה אחת בספר בן 694 עמודים היא ראייה קלושה מדי לטענתה.
אינטנציונליזם מתון.
גרסה מתונה יותר של האסכולה האינטנציונליסטית גורסת שהיטלר החליט על השמדת היהודים בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, ומכל מקום לא יאוחר מ-1939, או 1941. אחת הראיות המובאות על ידי ההיסטוריונים השייכים לאסכולה זו היא נאומו המפורסם של אדולף היטלר בפני הרייכסטאג, ב-30 בינואר 1939, ובו אמר:
יהודה באואר מקשה על גישה זו, ומראה שאף על פי שבנאום זה אכן ישנו אזכור מפורש של השמדת עם, בפועל לא עשה היטלר שום צעד מעשי לקראת ביצוע ההשמדה. איאן קרשו מביא ציטוטים מיומנו של יוזף גבלס, מהם ניתן להתרשם שגבלס הופתע מהתרחשות ההשמדה, משמע שלא הייתה ידועה לו תוכנית כזו.
פונקציונליזם.
הגרסה הקיצונית ביותר של האסכולה הפונקציונליסטית טוענת, שהשואה הייתה פרי יוזמתה של הבירוקרטיה הגרמנית, ושהנהגת הרייך השלישי לא הייתה קשורה כלל ליוזמה זו. ההיסטוריון גץ עלי (Götz Aly) הביא כראיה לתפיסה זו מסמכים רבים של הפקידות הגרמנית בגנרלגוברנמן, שטחה המרכזי של פולין שלא סופח לגרמניה לאחר כיבושה במלחמת העולם השנייה; במסמכים אלה ישנו דיון פנימי ער על הקטנת אוכלוסייתה של פולין ב-25%, כדי לאפשר לכלכלתה לצמוח. מבקריה של אסכולה זו מצביעים על כך שאין בכך כדי להסביר מדוע נשלחו יהודים מצרפת והולנד למחנות השמדה בפולין – מהלך מנוגד לגמרי למגמה העולה מן המסמכים שהביא עלי; מעבר לכך, אין כאן תשובה לשאלה מדוע היו דווקא יהודי פולין המטרה להשמדה, במקום להשמיד 25% אקראיים מאוכלוסייתה של פולין.
פונקציונליזם מתון.