ב-2010 שיחק את תפקידו של ויליאם ואן דר וודסן בסדרה אחת שיודעת. באותה שנה גם שיחק בסדרה "הורים במשרה מלאה". ביולי 2011 ביצע הופעת אורח בסדרה הוואי חמש-אפס. במרץ 2012 התארח בולדווין בסדרה רוק 30 ולאחר מכן התארח גם בסדרה גברים בעבודה. בנוסף, בולדווין מדגמן לחברת "Sacoor Brothers".
חיים אישיים.
בשנת 1995, נישא בולדווין לזמרת צ'יינה פיליפס, ולזוג נולדו שלושה ילדים: ג'יימסון (נולד ב-2000), ואנס (נולד ב-2002) וברוק (נולדה ב-2004).
חורבת א-דיכה
חורבת א-דיכה (נקראת גם "חורבת דיכה" או "ח'ירבת א-דיכה", וגם "חרבת א-דכה") הוא אתר ארכאולוגי הממוקם 4 ק"מ צפונית-מזרחית לשפך הירדן לכנרת בתחום שמורת הטבע "פארק הירדן".
באתר שהיה ככל הנראה יישוב יהודי עתיק בגליל מתקופת בית שני ובתקופת המשנה והתלמוד, נמצאים שרידי בית כנסת עתיק מפורסם שנבנה במאה החמישית לספירה.
גילוי האתר.
עוד מימי בית שני היה הגליל אזור המאוכלס באוכלוסייה יהודית גדולה (כאשר יישובים יהודיים התקיימו גם בגולן), שלאחר חורבן בית המקדש השני נהרו אליו יהודים רבים ששרדו את המרד הגדול מדרום וממרכז הארץ וגרמו לכך שהאזור ייהפך לריכוז היהודי הגדול ביותר בארץ בתקופות הרומית והביזנטית (שחופפות את תקופות המשנה והתלמוד בהתאמה).
האתר התגלה לראשונה על ידי לורנס אוליפנט וגוטליב שומכר שביקרו במקום ב-1883. אוליפנט מתאר את הביקור בספרו "חיפה":
האתר נחפר על ידי משלחת ארכאולוגים גרמנים בהנהגת הארכיטקט היינריך קוהל ולצידו עוזרים הארכאולוג קרל וצינגר וארנסט הילר שהגיעו לארץ ישראל ב-1905 (התקופה העות'מאנית בארץ ישראל) במטרה לחקור את בתי הכנסת העתיקים בה (במיוחד את אלה שבגליל ובגולן), לאחר שסיימו את עבודתם בכפר נחום החליטו להמשיך מזרחה לחורבת א-דיכה וצלחו את נהר הירדן, מנהיג המשלחת קוהל רשם על כך ביומנו:
החפירה נמשכה עוד יומיים וביום שני בערב מסיימים. בספר המסכם של מסע המחקר מופיעה תמונה של רצפת בית הכנסת. בשנים שעברו מאז נלקחו כמעט כל חלקי המבנה לשימוש הכפריים שבסביבה ומה ששרד עד אחרי מלחמת ששת הימים התגלגל לחצר קיבוץ עין גב ושם ניתן לראות את הפריטים. במחקרו המקיף אודות בתי הכנסת העתיקים הציע צביקה מעוז שחזור מרשים לחזיתו של הבניין.
לבוקה
לבוקה (Levuka) היא עיר השוכנת לחופו המזרחי של האי אובלאו (Ovalau) שבפיג'י. בשנת 2007 מנתה אוכלוסיית לבוקה 1,131 תושבים, ולאלה נוספו 3,266 תושבים שהתגוררו סביבה. סך הכל התגוררו בשטח זה כמחצית מתושבי האי אובלאו, שמנו 8,360 איש. לבוקה היא הבירה האדמיניסטרטיבית של מחוז המזרח (Purab vibhaag) של פיג'י. העיר שנוסדה במאה ה-19 ושימשה כבירה הקולוניאלית הראשונה של פיג'י, הוכרה בשנת 2013 כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה.
העיר כלואה בתוך תיאטרון טבעי, בין מימי האוקיינוס השקט ממזרח, והמורדות המיוערים של הר הגעש הכבוי שבמרכז האי ממערב. שטח זה שגובהו מגיע עד לכ-190 מטרים מעל פני הים, מנוקז על ידי שלושה יובלים. חוף העיר מוגן על ידי שורת שוניות השוכנות במקביל לו, במרחק של כקילומטר בתוך הים,
היסטוריה.
לבוקה החלה להתפתח בשנות ה-20 של המאה ה-19 בידי קולוניאליסטים אמריקאים ואירופים שהתיישבו באתר בעידודו של הצ'יף המקומי. המתיישבים אימצו מנהגים מקומיים אך הביאו עימם חומרים וטכנולוגיות מארצות מוצאם. במקום התפתח נמל שנהנה מהמים המוגנים, ולבוקה הפכה למרכז של מסחר במלפפון ים. לאחר שסרו אפניסה קאקובאו (Seru Epenisa Cakobau) איחד את פיג'י והפך למלכה הראשון (Tui Viti), הוא קבע את בירתו בלבוקה ב-1852. בתקופה זו הפכה העיר לנמל קולוניאלי, והתיישבו בה סוחרי כותנה ומסיונרים קתולים ווסליאנים. בשנת 1870 מנתה אוכלוסיית המהגרים בעיר כ-2,000 איש, והוקמו בה המבנים האירופים הראשונים. ממערב ללבוקה יושבו עבדים אשר הובאו אליה כדי לעבוד במטעים החקלאיים. ייבוש רצועת ים אפשר את סלילתו של רחוב ביץ' (Beach Street) לאורך חופה של העיר. ב-1874 מסר קאקובאו את פיג'י לידי הבריטים, ולבוקה הפכה לבירת המושבה פיג'י, עד אשר סובה ירשה אותה ב-1882. חוזה הוויתור על השליטה במדינה נערך מדרום לנמל לבוקה, והמושל הבריטי קבע את מושבו בבניין הממשל של קאקובאו בדרום העיר. בלבוקה הוקמו רציף ימי שנקרא "רציף המלכה" (Queen’s Wharf) ובית מכס, נחפרו תעלות ניקוז והוקם קיר מגן לאורך החוף. החנויות בעיר התרחבו ובלבוקה נוסדו חברות מסחר שפעלו באוקיינוס השקט. בית המלון הראשון בלבוקה קם לכל המאוחר ב-1874 (The Royal Hotel) ובית ספר ציבורי נחנך ב-1879. ב-1877 הוכרזה לבוקה לעיר הראשונה בפיג'י, אך באותה שנה החליטו הבריטים לקבוע את בירת פיג'י בסובה, בעיקר בשל המגבלות הטופוגרפיות שמנעו את התפתחות העיר, וההחלטה יצאה לפועל ב-1882. לבוקה שמרה על חשיבות נמלה ועל מעמדה כמרכז מסחרי, בעיקר לייצוא קופרה אשר הובא אליה ממטעים בכל רחבי מזרח פיג'י, אוחסן בסככות ויובש בה בטרם הועמס על אוניות. ב-1895 פגעה בעיר סופת ציקלון והרסה חלקים נרחבים ממנה, ובכלל זה גם את הרציף הימי שנבנה מחדש וזכה לשם "רציף המלך" (King’s Wharf). עוד נבנו בעיר בית עירייה (Queen Victoria Hall) ומספר מוסדות בילוי. בשנות ה-50 של המאה ה-20 חדלו אוניות מסחר לפקוד את לבוקה, ותחת זאת החל מתפתח בעיר ענף הדיג המסחרי, המהווה את ענף התעסוקה העיקרי באי כולו גם כיום. ב-1976 נוסד בעיר מפעל שימורים העוסק בעיקר באריזת טונה לייצוא, והוא המעסיק הגדול בלבוקה.
האתר.
מרכזה של העיר הוא ברחוב ביץ' הנמתח לאורך חוף הים וחומת אבן ובטון מגוננת עליו מפני הגלים. מרחוב ביץ' מתפצלים רחובות וסמטאות במתווה רדיאלי, לאורך קווי הגובה הטופוגרפיים. בעורפה של העיר שוכנים אתריהם של שני כפרי הילידים טוטוגה (Totoga), המשמש כיום את מתחם תחנת המשטרה ובעבר את המועצה האזורית, ונסאו (Nasau) שבו שוכן מגרש ספורט. ממערב לשני אלה, על מורדות הגבעות המיוערות, שוכן ה"באבא" (Baba), מושבת העבדים המלנזים שעיבדו את מטעי הסוכר, הכותנה ושמן הדקלים באי. כיום מתגוררים במושבה צאצאיהם של אותם עבדים.
מדרום לנמל שוכנות סככות אחסון הקופרה, בנייני מחסנים, בניין רשות הנמל, בית הדואר והמכס ושרידי מסילות ברזל אשר שימשו להטענת הקופרה על האוניות לשם ייצואה. רוב המבנים עשויים פח גלי או עץ, והם בגובה של קומה בודדת ובעלי גגות משופעים או גמלוניים.
מבני המסחר בחלקו המרכזי של רחוב ביץ' עשויים מחומרים דומים וגם הם בעלי קומה בודדת, אך הם נבדלים ממבני הנמל בכך שבחזיתותיהם שוכנות מרפסות. מבנים אלה תוחמים את הרחוב בצידו היבשתי, בעוד שבצידו הקרוב לאוקייאנוס, נטועים עצים לאורך חומת הים. בתי המגורים בנויים בצורת בונגלו ועשויים מפח גלי ועץ. גם להם גגות משופעים ובחזיתותיהם מרפסות. המבנה הידוע ביותר בעיר הוא זה של קתדרלת הלב הקדוש, שנבנתה בשנות ה-60 של המאה ה-19 בסגנון התחייה הגותית. הקתדרלה מתאפיינת במגדל פעמונים מנותק מהמבנה העיקרי, העשוי בטון ואשר משמש גם כמגדלור. מבנה ציבור בולט נוסף הוא מלון רויאל שמצפון לקתדרלה, בית המלון הפעיל היחיד בעיר ואחד הוותיקים בדרום האוקיינוס השקט. המבנה בן שתי הקומות עשוי עץ ונושא גג משופע. הוא מתאפיין במרפסות היקפיות ובתצפית לעבר הים. מבני ציבור חשובים נוספים הם בית העירייה, שלוש הכנסיות המתודיסטיות, בית הספר הציבורי, בית הספר של המנזר המריסטי ואולם הבונים החופשיים.
חיבור ספר הזוהר
ספר הזוהר הוא הספר המרכזי של חכמת הקבלה. הספר הופיע בשלהי המאה ה-13 בספרד. על פי רבי משה די לאון מפיץ הספר, חובר הספר על ידי רבי שמעון בר יוחאי, תנא מהמאה ה-2 לספירה ותלמידיו, המוזכרים לכל אורך הספר, בתדירות גבוהה. על פי העמדה המקובלת במחקר, ספר הזוהר הוא חיבור פסאודואפיגרפי שחובר על ידי רבי משה די לאון עצמו או על ידי חוג כותבים שנוצר סביבו..
שאלות אודות זמן ומקום חיבורו של ספר הזוהר וזהות מחבריו העסיקו דורות רבים של לומדים וחוקרים. זהות מחבריו ומקורותיו הן שאלות מכריעות להבנת אופן התפתחות הקבלה והשפעתה על התרבות היהודית.
מעמדו של ספר הזוהר.
עם פרסום הספר.
ממועד פרסומו במאה ה-13 ועד ימינו אנו, נקודת המוצא הוודאית והמוסכמת נוגעת לפרטי פרסומו של ספר הזוהר. הערעור הראשון על קדמות ספר הזוהר נמצא בדברי רבי יצחק דמן עכו, שמדווח על כך בחיבורו 'דברי הימים', שלא שרד, אך הקטע הופיע במהדורה הראשונה של 'ספר היוחסין' לרבי אברהם זכות ב-1510 בקונסטנטינופול. בקטע, ר' יצחק, שספר הזוהר הגיע אליו בצורת קונטרסים (מגילות), מתאר כיצד ביקש לחקור את מקורו של החיבור, והפליג לספרד למקום מושבו של הרב משה די לאון. רבי יצחק מתאר כי כבר בצאתו מארץ ישראל היו קיימות שתי גרסאות לגבי זהות המחבר. היו שטענו כי מדובר, כטענת הספר עצמו, במדרש ארץ ישראלי שנתחבר על ידי תלמידי רבי שמעון בר יוחאי במאה השנייה לספירה, מדרש שנשלח על ידי הרמב"ן לספרד בעלותו לארץ והועתק ונתפרסם על ידי רבי משה די לאון. מצד שני, נשמעה הטענה כי מדובר במעשה זיוף. בהגיעו לספרד, הצליח רבי יצחק לפגוש את די-לאון שנשבע בפניו כי ברשותו נמצאים עותקים קדומים של החיבור וכי הוא אך ורק העתיקם והפיצם. רבי משה הבטיח להראות את כתבי היד לרבי יצחק אלא שלרוע המזל, רבי משה נפטר בפתאומיות קודם שעשה זאת.