ב- 1914 גויס לחיל הרגלים הצרפתי ושירת כסגן משנה. בקרב הראשון על המארן נפצע, ואחרי שנפצע שנית בקרב גליפולי ב-1915, קיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי. ב- 1916 השתתף במשימה דיפלומטית וצבאית בליסבון, וב-1917 נשלח לארצות הברית ושהה שם עד אוגוסט של אותה שנה. אחרי מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הצרפתי בגרמניה. ב-1919 השתחרר מן הצבא ושירת במשרד החוץ הצרפתי בפריז.
ב- 1927 התמנה לחבר הוועדה לבחינת נזקי מלחמה שנגרמו לטורקיה במלחמת העולם הראשונה, ונשאר בטורקיה שבע שנים. ב- 1932 התמנה על ידי אדוארד אריו ראש ממשלת צרפת, לנציג צרפת בוועידת לוזאן שבה לקחו חלק גם בריטניה, גרמניה ואיטליה, ושבה הוחלט לבטל זמנית את הפיצויים שהוטלו על גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה. ב- 29 ביולי 1939 התמנה למפקח כללי על האינפורמציה, כצעד נגד התעמולה של גרמניה הנאצית. באותה שנה פרסם מאמרים פוליטיים שבהם הציע חקיקה נגד הגירה בלתי חוקית לצרפת (בדומה לחוקי ארצות הברית) וכתב: "המדובר במדיניות הגירה שמטרתה איננה ליצור טיפוס של אדם פרימיטיבי, אלא לקלוט אנשים שיסייעו ליצירת אדם מוסרי ותרבותי." ביוני 1940 עבר ז'אן ז'ירודו עם ממשלת צרפת מפריז לבורדו ואחר כך שירת בממשלת וישי כשר האינפורמציה.
ז'אן ז'ירודו מת בינואר 1944 ונקבר בבית הקברות פאסי בפריז. נסיבות מותו לוטות בערפל. בהתאם לגרסה הרשמית הוא מת כתוצאה מהרעלת מזון, אך על פי גרסה אחרת הוא מת כתוצאה מדלקת הלבלב. ימים מספר אחרי מותו נפוצו שמועות כי הורעל על ידי הגסטאפו. הסופר לואי אראגון כתב בעיתון "סה-סואר" מיום 30 בספטמבר 1944: "מדוע? לא רק מפני שז'ירודו סימל את הלאומיות הצרפתית יותר מכל סופר אחר, אלא משום שעסק בפעילות מחתרתית נגד הנאצים." ב- 2004 ז'אק בודי פרסם ביוגרפיה של ז'ירודו שבה הוא חוקר, בין היתר, את נסיבות מותו. לדברי נסים אלוני ז'ירודו היה השפעה הגדולה על כתיבתו ותפיסת התיאטרון שלו.
יצירתו.
ב-1909 פרסם את ספרו הראשון "אנשי הפרובינציה" שמשך את תשומת לבו של אנדרה ז'יד. ב-1913 הופיע ספרו "בית ספר לאדישים". הוא זכה לפרסום לראשונה כסופר כאשר כתב סדרת רומנים פיוטיים ובהם "אלפנור" (1919), "סוזאן והאוקיינוס השקט" (1921) ו "זיגפריד מלימוזן" (1922) - רומן שזיכה אותו בפרס בלזאק. תפקידו בטורקיה, שם שירת שבע שנים, הותיר לו זמן פנוי למכביר והוא כתב את מחזותיו הראשונים ובהם "זיגפריד" (1928) (שהיה עיבוד לתיאטרון של הרומן "זיגפריד מלימוזן"), "אמפיטריאון 38" (1929) ו"אינטרמצו" (1933). ב- 1934 כתב את המחזה "מלחמת טרויה לא תפרוץ" - מחזה פסימי, אם כי לא משולל הומור. במחזה זה מדובר בעיקר בציניות של הפוליטיקאים ובהיסטוריה כפי שהיא מוצגת בפני העם על ידי המנהיגים, בניגוד למה שקורה במציאות. מחזהו האחרון -"המשוגעת משאיו" ,שהוצג ברחבי העולם, חזה עולם בו קרטלים של אנשי הון משתלטים על מדינות ונכסיהן. המחזה אף זכה לגרסה קולנועית בכיכובה של קתרין הפבורן ובבימויו של ברייאן פורבס.
ז'אן ז'ירודו כתב 17 רומנים ונובלות, ו-15 מחזות.
שקיעת המערב
שקיעת המערב (בגרמנית: Der Untergang des Abendlandes) הוא חיבור פילוסופי-היסטורי מאת אוסוואלד שפנגלר בשני כרכים אשר הראשון מביניהם פורסם ב-1918 והשני ב-1922.
תקציר רעיוני.
בניגוד לדעה המקובלת בזמנו, ולפיה כל תרבות מקיימת תהליך רציף של התפתחות במגמה של שיפור, בכל תחומי החיים האישיים והחברתיים, מעלה שפנגלר את הרעיון ולפיו כל תרבות מקיימת תהליך מחזורי של צמיחה והתפתחות ולאחריו נסיגה ושקיעה.
המחבר, בן החברה המערבית, מאבחן את מצבה כנתונה בשלב האחרון, הנסוג, של תהליך זה.
רעיון "גלגל החיים" של ציוויליזציה לידה, בגרות, ושקיעה משולבים ברעיונות של אחרים ובעיקר של ניטשה, בדבר הכוחות המניעים את בני האדם ובעיקר הרצון להשגת עוצמה, שליטה, וכסף, תוך ויתור על שיקולי מוסר.
הרקע ההיסטורי.
השפעת המשבר המרוקאי השני בשנת 1911 היא שגרמה לשפנגלר להתעמק במקורות ההיסטוריים ובעתידה של התרבות המערבית. מטרתו הייתה לתאר את תהליך השקיעה של התרבות המערבית המתמשך מזה מאות שנים לאור תהליך השקיעה שעבר על התרבויות הקלאסיות של יוון ורומא.
תפיסת העולם הבסיסית שלו מושפעת בעיקר מזו של הפילוסוף ניטשה והמשורר גתה.
הספר שנכתב בהשפעת מלחמת העולם הראשונה מציג השקפת עולם צינית ואכזרית בדבר העתיד המר הצפוי לתרבות המערבית.
בין היתר טוען שפנגלר כי צורת השלטון הדמוקרטית המאפיינת את התרבות המערבית, חשופה למעשי שחיתות ולכן משמשת כזרז לתהליך השקיעה.
רעיונותיו של שפנגלר, בעיקר ביקורתו על השיטה הדמוקרטית, נקלטו היטב על הקרקע הפוליטית הבלתי יציבה בגרמניה בתקופת רפובליקת ויימר, ושימשו כחיזוק לרעיונות הנאצים בדבר הצורך בשינוי דרמטי של הפוליטיקה הגרמנית.
שפנגלר הביע תמיכה בתפיסת השלטון בידי מנהיג יחיד חזק בשלב הראשוני שלאחר ביטול הדמוקרטיה.
לשיטתו, כל תרבות צומחת על רקע האזור הגאוגרפי שבו התפתחה ומתאפיינת באמונה דתית, התייחסות פסיכולוגית, וסגנון אמנותי ייחודיים.
שפנגלר מונה בספרו שמונה תרבויות-על שהתקיימו לאורך ההיסטוריה:
הבבלית, המצרית, הסינית, ההודית, המקסיקנית (הכוונה לתרבות האצטקית ולתרבות המאיה), הקלאסית (תרבות יוון ורומא), הערבית והמערבית (התרבות האירופית –אמריקנית).
המינוחים של שפנגלר.
לצורך החיבור יצר שפנגלר מונחים חדשים, ועשה שימוש באחרים באופן אשר אינו מקובל בדרך כלל, לצורך המחשת רעיונותיו:
שפנגלר ממיין את התרבויות לשלוש קבוצות בעלות מאפיינים "רוחניים", אשר על פיהם היא פועלת:
פסאודו-מורפיזם – מונח המתאר תרבות בשלבי התפתחות מוקדמים. בשלב זה עדיין אין בכוחה לנצח במאבק מול תרבות עתיקה ומושרשת ממנה ולכן במקום לטפח את היצירתיות והחיוניות שבה, מפנה את האנרגיות האצורות בה לטיפוח רגשות שנאה כלפי התרבות העתיקה יותר.
להיות או להפוך ל - בלשונו של שפנגלר זה הוא המושג הבסיסי של מהלך החיים. השאיפה קדימה לחיים ולשינוי העומדים בניגוד למוות ולנסיגה.
תרבות לעומת ציוויליזציה - עבור שפנגלר, ציוויליזציה היא השלב שבו תרבות מאבדת את החיוניות והיצירתיות שלה. בעוד התרבות מייצגת עומק רוחני ונפשי שאפתני, בדומה למעיין נעורים המתפרץ לעבר העתיד הזוהר, הרי שהציוויליזציה הופכת את אותו כח טבעי וחיוניות לרציונליים.
דם - לגישתו של שפנגלר זהו הכח היחיד היכול להתגבר על כח הכסף השולט בתרבות המודרנית. בהקשר זה, אין המדובר במונח גזעי אלא ביצירת השקפת עולם משותפת, ללא כל קשר למוצא האתני של המחזיקים באותה השקפת עולם. למעשה, קורא שפנגלר למאבק הסופי בין כח החיים לכח הכסף.
שלבים של צמיחה ושקיעה.
מודל הצמיחה והשקיעה של תרבויות משתקף בחיבורו של שפנגלר בהתאם למאפייני עונות השנה.
כל עונה מייצגת שלב בתהליך ההתפתחות של תרבות בהתאם למאפיינים הפיזיים שלה.
ההיבט הגזעי של התרבות.
שפנגלר כורך את רעיון הגזע והתרבות זה בזה בהתבסס על רעיונות פילוסופים קודמים.
רעיונות אלה היו מקובלים ונפוצים בגרמניה בתקופתו, וחלקם שימשו בסיס לרעיונות הנאצים בדבר התחייה התרבותית של העם הגרמני.
לטענתו, לגזע יש שורשים כמו לעץ הנטוע באדמת אבותיו. המינוח שלו לגזע מתבטא במובן השבטי-תרבותי ולא בהיבט הביולוגי שלו. גזע הוא מונח תלוי-תרבות ולא תלוי-מיקום, כלומר אפשר שאדם ייוולד רחוק ממולדת אבותיו אולם בהיותו שייך לאותו גזע, יהיה בעלי אותם מאפיינים תרבותיים כשל אבותיו.
כלומר השתייכות גזעית נובעת מתוך תהליך חברתי. ראשיתו של התהליך הוא ביצירת החברות הקדומות בראשית היוצרות התרבות.
שפנגלר שולל את התאוריות האנתרופולוגיות מבוססות הגזע שהיו מקובלות בתקופתו. הוא מבטל את ההבדלים הגופניים כמאפייני גזע, כדוגמת גולגולת שונה של בן הגזע הארי לעומת בן הגזע השמי.
אפילו שפה לא מקובלת עליו כמאפיין גזעי.
שפנגלר מעניק ממד רוחני מופשט במיוחד למושג בן אדם. לשיטתו, אדם הוא ביטוי גשמי של פעילות רוחנית-נפשית.
שפנגלר רואה התרחשויות היסטוריות לא ככאלה שבוצעו על ידי בני אדם אלא נהפוך הוא: התרבות עצמה היא שיוצרת ומגדירה את המושג בן אדם
מושג הגזענות של שפנגלר הוא בעל מאפיינים חברתיים רוחניים העומד בניגוד מוחלט לתפיסה המקובלת של מאפיינים פיזיולוגיים. בעוד אנו נוטים להתייחס למונח גזע בהקשרים של ברירה טבעית דרוויניסטית, הרי ששפנגלר רואה בו מונח מטאפיזי הנובע מההרמוניה טבעית של הנצח.
ההיסטוריה של העולם על פי שפנגלר, היא ההיסטוריה של התרבויות השונות המתקיימות בו, ובני האדם אינם אלא הביטוי החיצוני וכלי השרת של התרבויות הללו בדרכן להגשמת היעוד שלהן.
מקומה של האמונה הדתית.
שפנגלר אינו מתנגד לאמונה דתית וגם אינו תומך בה. לעומת זאת הוא מאבחן את הביטויים החיצוניים שלה בתהליך ההתפתחות התרבותי.
בתחילה, מופיעה זהות דתית כלשהי, אשר הופכת במהלך הזמן לבעלת מאפיינים רציונליים של ההכרה.
בשלב האחרון שלה המתאפיין בדעיכה היא מושפעת בעיקר מרעיונות מדעיים המנסים לפרש ולהסביר את אותה רציונליות כאמת מוחלטת.
הניסיון להסביר אמונה דתית באמצעים מדעיים, שולל ממנה את העוצמה הרוחנית והיצירתית של המחשבה. שפנגלר משווה את התפתחות הדת למאפייני תהליך העיור. צמיחה ראשונית על הרקע של חיי הכפר הטבעיים, מעבר למגורים בערים הקטנות, ועד לשלב החומרני של חיי העיר הגדולה, שם אובד לנצח שאר הרוח ועוצמת היצירתיות הבראשתיים.
דמוקרטיה, תקשורת וכסף.
הדמוקרטיה נתפסת אצל שפנגלר כנשק פוליטי בידי בעלי ההון. אלה בתורם, משתמשים באמצעי התקשורת במטרה להשפיע על המערכת הפוליטית.