"השתלת שיער" היא טכניקה כירורגית המתבצעת במטרה להשתיל שיער באזורים קירחים בגוף האדם. הטכניקה מתבצעת על ידי הסרת עור המכיל זקיקי שיער מאזור אחד בגוף (האזור התורם) והשתלתו באזור קירח (האזור המקבל). בטכניקה זו משתמשים בעיקר על מנת לטפל בהתקרחות של גברים, שבעזרתה שתלים המכילים זקיקי שיער העמידים גנטית להתקרחות, מושתלים על קרקפת קירחת.
שיער בשואה.
הנאצים נהגו לגוז את שיער האסירים הנכנסים למחנות הריכוז, לטענתם כדי למנוע טפילים ומחלות, אבל ממחקרים מסתבר שזה היה חלק מהשפלת ודיכוי האסירים, גם חלק מראשי הנרצחים בגז נגזזו, הגרמנים השתמשו בשיער הגזוז כבמשאב כלכלי לניצול בתעשיות שונות. למשל ייצור בדי בידוד. גרביים ומנעלי לבד לחיילים גרמניים.
ניצולות רבות כתבו בעדותן או בזכרונותיהן, כיצד השפיל אותן גילוח ראשיהן.
בנובמבר של שנת 1989 קבל מוזיאון השואה בוושינגטון, משלוח של חפצים מאושוויץ ביניהם קופסה עם שיער אנוש, עובדי המוזיאון מספרים שבתחילה התייחסו לזה כאל עוד פריט לתצוגה, הוועד המנהל את המוזיאון ניהל שתי ישיבות על השיער הזה. אנשים טענו שזה לא רק מוצג כי שיער אנוש אינו רק מה שנשאר מהגוף אלא שיער הוא גם חלק מהאישיות של האדם. חלק מאנשי הוועד חשבו שיש להציג את השיער כעדות לדורות הבאים וחלק מאנשי הוועד בעיקר נשים ניצולות בעצמן התנגדו לתצוגת השיער, בטענה שאולי יש שם שיער של קרובים. בסופו של דבר הוועד החליט להציג צילום גדול של ערימות השיער באושוויץ.
באושוויץ עובדים אוצרים מכל העולם בשאלות כיצד לשמר את טונות השער שנמצאו שם על ידי הצבא האדום ביום שחרור המחנה.
שיער גזוז כמזכרת.
באנגליה הוויקטוריאנית היה נהוג לענוד תכשיט עשוי משיער קרוב שנפטר. המלכה ויקטוריה שהתאלמנה מבעלה הנסיך אלברט ב-1861, ענדה תכשיט שבתוכו היו שערות מראשו של בעלה. היא ענדה את המשכית הזו עד מותה 40 שנה אחריו. מנהגי האבלות של ויקטוריה השפיעו על נשות אנגליה אירופה וארצות הברית.
נשים בארצות הברית נהגו לקלוע זרים סבוכים ומעוטרים משיער, חוטי תיל ולעיתים עלים ופרחים מיובשים. זר שהיה מורכב משיער נפטר או נפטרת יחידים, היה לרוב זר זיכרון. זר שהיה מורכב משיערם של כמה נפטרים וכמה אנשים חיים, שימש מעין סמל ל'עץ משפחה'. כמו כן נפוצו תכשיטי שיער שונים, עגילים, משכיות, צמידים ועוד. החוקרת הלן שומאקר [Helen Sheumaker] טוענת בספרה 'Love Entwined :The Curious History of Hair Work' שעשיית התכשיטים והזרים הללו לא הייתה התעסקות במוות אלא משהו רגשי, ויצירת מקלעות השיער נחשב כתפקיד יאות לנשים בחברה הצרכנית שהתפתחה אז כדי לעזור בתחזוקת הבית.
נשים במאה ה-19 נהגו גם להחליף תלתלי שיער עם חברות ולעיתים גם עם מחזרים לאות אהבה וידידות. כיוון ששיער אינו מתכלה הוא נחשב גם לסמל לחיים ארוכים ולעיתים אף לסמל לחיי נצח .
בשנות ה-1980 וה-1990 התחילו אמניות נשים להשתמש בשיער ביצירותיהן האמנותיות כסמל למצב האשה.
התרנגולים
התרנגולים הייתה להקת זמר ישראלית מצליחה שפעלה בתחילת שנות השישים של המאה ה-20.
תולדות הלהקה ותוכניותיה.
להקת "התרנגולים" החלה לפעול בשנת 1960 בבימויה ובהדרכתה המוזיקלית של נעמי פולני, והורכבה מיוצאי להקות צבאיות. היוזמה להקמת הלהקה באה מצד חיילים בלהקות הצבאיות שעבדו עם פולני במהלך שירותם הצבאי, ורצו להמשיך את העבודה המשותפת.
התוכנית הראשונה.
הופעת הבכורה של התוכנית הראשונה נערכה במאי 1961 במסגרתה השתתפו יהורם גאון, חנן גולדבלט, ישראל פוליאקוב, עמירם ספקטור, תובל פטר, צביקה גרטל, יוסי צמח ושייקה לוי. היא הורכבה מפזמונים מוכרים של הלהקות הצבאיות, ושל הרכבים כגון "בצל ירוק" ו"רביעיית מועדון התיאטרון". בנוסף, הלהקה ביצעה שירים חדשים שנכתבו עבורם על ידי סשה ארגוב וחיים חפר. את השם "התרנגולים" הגה דן בן אמוץ. על העיבודים המוזיקליים הופקד משה וילנסקי בעוד כל שאר העבודה היוצרת, מלבד כתיבת השירים עצמם, הונחה על כתפי נעמי פולני.
העורך המוזיקלי מנשה סעד טען כי "צורת העבודה היא המשך ופיתוח של הלהקות הצבאיות עד אז בנוסף להשפעות הצרפתיות". השפעות פרנקופיליות (הערצת התרבות הצרפתית) ניכרו במספר שירים בתוכנית זו: "חולשה של בת" התבסס על שירו של הצוות הצרפתי ה"פרר ז'אק" וכך גם "הסיירים". "אין כמו יפו בלילות" הוא שיר של פ. לוריס, "כבוד עצמי" הולחן על ידי ג. לאפארג' ו"אוהבי הטבע" הולחן על ידי פ. פיליפ. פולני הושפעה בתוכנית זו מלהקת ה"פרר ז'אק" בעלת המאפיינים הבימתיים שעסקו באנשים פשוטים בקטעים תיאטרלים. שאר השירים בתוכנית הראשונה היו: "שיר התרנגול", "שיר השוק" (במקור בוצע על ידי להקת השעות הקטנות: שייקה לוי, גבי אקשטיין, מרים גבריאלי ויעל שרז), "זמר אהבה לים", "הגנרל המקסיקני קסטנייטס", "כבוד עצמי", "זאת מרחוב פנורמה", "בראשית", "האם אמרו לך פעם", "ערב במסחה", "שיר החמור" ו"אליפלט".
פולני לא קיימה בחינות כניסה פתוחות לקהל. בהיותה במאית מנוסה מן הלהקות הצבאיות, היא שאבה כישרונות מאותן הלהקות, וכך קל יותר היה לה להשליט את הלך רוחה האומנותי והייחודי על החיילים המשוחררים. הצוות הראשון החזיק מעמד בשלמותו רק לאלבום אחד.
התוכנית השנייה.
התוכנית השנייה של התרנגולים עלתה ביולי 1963. צוות א' עבר שינויים והציג פנים חצי חדשות לקראת הבכורה והתקליט השני. הצוות השני כלל לראשונה שתי נשים - עליזה רוזן ודבורה (דקובסקי) דותן - וכן את ליאור ייני, גברי בנאי, שייקה לוי, ישראל פוליאקוב, עמירם ספקטור, תובל פטר ויגאל קלאוס.
כל השירים בתוכנית נכתבו במיוחד ללהקה על ידי חיים חפר, דן אלמגור וע. הלל והולחנו על ידי סשה ארגוב. השירים בתוכנית השנייה שהתווספו לרפרטואר הקודם היו: "הכל זהב", פנס בודד, "אם תרצי" "הורה אהבה", "משעמם" ו"שיר אהבה חיילי" של חפר, "שיר החתולים", "ככה סתם", "יוסי ילד שלי מוצלח" של ע. הלל ו"כשאת אומרת לא" של אלמגור.
פולני חילקה את המופע לנושאים שונים, וביקשה מהיוצרים לכתוב על אותם נושאים. כך, בנושא "שכונה", שילבה הלהקה בין השירים מערכונים שהציגו תמונות מחיי השכונה, בין היתר את שיר-המערכון "שיר השכונה". בנושא "צבעים" בוצעו השירים "השמלה הסגולה" ו"הכל זהב".
התרנגולים הופיעו ברחבי הארץ ללא הגברה, היות שהתנאים המקצועיים לא אפשרו סאונד לשבעה אנשים וכן לא היו בנמצא מיקרופונים ניידים, כך שהשירה הייתה עלולה להיעלם בשל התנועה המתמדת על הבמה.
ב-1963 זכתה הלהקה בפרס כינור דוד.
הלהקה הופיעה מספר פעמים בחו"ל: בבלגיה, שם הוקלטה התוכנית הטלוויזיונית היחידה בנמצא בארכיון הטלוויזיה הישראלית, במרסיי, בפריז, במילאנו וברומא לאו דווקא בפני קהל יהודי.
פירוק והמשך.
לאחר סיום התוכנית השנייה התפרקה הלהקה. ליאור ייני, עליזה רוזן, חנן גולדבלט ויהורם גאון התקדמו כזמרים ושחקנים בממסד התרבות הישראלי. האמרגן אברהם דשא (פשנל) הרכיב משלושת חברי הלהקה פולי, גברי ושייקה את הרכב הבידור המצליח ביותר בישראל, "הגשש החיוור".
בשנת 1966 הקימה נעמי פולני יחד עם ארבעה מיוצאי התרנגולים – ליאור ייני, עליזה רוזן, דבורה דותן וצביקה גרטל – את להקת "החמציצים". במובנים רבים היו החמציצים ממשיכי דרכם של התרנגולים, אך הם לא הצליחו מבחינה מסחרית וההרכב התפרק כעבור שנה בלבד.
בשנת 1998 יצרה פולני את המופע "התרנגולים חוזרים" עם הרכב של זמרים צעירים, שביצעו את שירי הלהקה המקורית. ביניהם היו יותם ייני, בנה של פולני וירון אלדמע, בנו של גיל אלדמע, שעיבד את השירים לתוכנית השנייה.
בשנת 2010 התקיים מופע מחווה מיוחד לנעמי פולני לרגל קבלת פרס מפעל חיים. במופע השתתפו הראל סקעת, קרן פלס, אלון אולארצ'יק, רועי בר נתן, שני כהן ואמנים נוספים. בהופעה מיוחדת שרו הבנים של חברי התרנגולים המקוריים אריאל פוליאקוב ובועז בנאי את "פנס בודד". בריאיון לקראת המופע הם סיפרו על החששות מהכניסה לנעלי ההורים.
בסוף שנת 2019 העלתה תזמורת המהפכה מופע בשם "התרנגולים - הרמיקס". במופע בוצעו שירי התרנגולים תוך שילוב קטעי וידאו ארט המבוססים על הקטע היחיד המצולם של הטלוויזיה הפלמית עם פרשנות מוזיקלית של המלחין והמעבד אמיר לקנר ובהשתתפות מקהלת העפרוני ו-7 זמרים וזמרות. ההופעות נקטעו בגלל מגפת הקורונה בישראל וחודשו ביוני 2021.
הערכה וחשיבות.
"התרנגולים" שיקפו במידה רבה את ההווי הצברי והיא מהווה סמל לתמימות של החברה הישראלית בראשיתה. כפי שהדבר התבטא במילות השירים של חיים חפר וע. הלל אשר נחשבים כמודל לצבריות, כך גם דרך הלחנים של סשה ארגוב והבימוי של פולני. הזמרים הצעירים, בני עדות המזרח ואשכנזים, בוגרי הלהקות הצבאיות, מטופחים וחייכנים היוו סמל חיוניות עבור המבוגרים וסמל שובבות וזוהר עבור הצעירים. המורשת של הלהקות הצבאיות השפיעה רבות על אופי הצוות. הן הסוגה הבידורית והן השילוב העממי של מוזיקה, שירה וריקוד בישראל צמחו ממורשת הלהקות הצבאיות של תחילת חיי המדינה.
השירים.
שירי "התרנגולים", בעידודה הפעיל של פולני, היו כמעט תמיד הומוריסטיים, שנונים ושואפים לשורת מחץ. כאמור, חלק מהשירים המצויים ברפרטואר של "התרנגולים", בעיקר מהתוכנית הראשונה, בוצעו כבר לפני כן, אם על ידי ה"פרר ז'אק" בצרפתית ואם על ידי הרכבים ישראליים כמו להקת הנח"ל, רביעיית מועדון התיאטרון ו"בצל ירוק". מבחינה טקסטואלית בלבד, השפה העתירה בדימויים, שמות, מצבים סיפוריים בנראטיבים השיריים היטיבו עם הזיקה התיאטרלית ושפת השיר הססגונית.