קובריק מוכר כאחד מיוצרי הסרטים המצטיינים, החדשניים, ורבי-ההשפעה ביותר בהיסטוריה של הקולנוע. הוא ביים מספר סרטים שזכו לשבחים, לעיתים שנויים במחלוקת, שהעזו להציץ ולגעת בפינות האפלות שבנפש האדם, ושיקפו, לדעת רבים, את אופיו האובססיבי והפרפקציוניסטי של הבמאי. רוב סרטיו מהווים למעשה כתב ביקורת על הטבע האנושי ועל המשטרים הפוליטיים של תקופתו, ולכן פעמים רבות הם עוררו פולמוס כאשר יצאו לאקרנים. סרטיו מאופיינים בסגנון חזותי רשמי ובתשומת לב קפדנית לפרטים – לרבים מסרטיו המאוחרים רכיבים סוריאליסטיים ואקספרסיוניסטיים שנמנעים ממבנה עלילה ליניארי. על אף שנראה שסרטיו מבטאים פסימיות אירונית, מספר מבקרי סרטים טוענים כי בצפייה דקדקנית ניתן לראות אופטימיות זהירה. מבקרים שונים הגדירו את סרטיו כ"סרטים הכי מקוריים, פרובוקטיביים, ובעלי-החזון שנעשו אי פעם".
ראשית חייו.
סטנלי קובריק נולד ב-26 ביולי 1928 בברונקס, ניו יורק, הראשון בין שני ילדיהם של ז'אק לאונרד קובריק (1985-1901) ואשתו גרטרוד (1985-1903). אחותו, ברברה, נולדה בשנת 1934. ז'אק קובריק, שהוריו היו ממוצא יהודי אוסטרו-הונגרי היה רופא. בזמן לידתו של סטנלי, משפחתו גרה בשדרת קלינטון ברובע הברונקס.
אביו של קובריק לימד אותו שחמט כשהיה בן 12, ועניינו במשחק נמשך כל חייו. הוא גם קנה לבנו מצלמת גרפלקס כשזה היה בן 13, ועורר את משיכתו לצילום. כנער, קובריק התעניין בג'אז, וניסה קריירה כמתופף.
קובריק למד בתיכון על שם ויליאם הווארד טאפט בברונקס משנת 1941 עד 1945. הוא היה תלמיד גרוע, עם ממוצע ציונים נמוך של 67 נקודות. הוא סיים את לימודיו בשנת 1945, אך ציוניו הדלים, יחד עם הביקוש לרישום למכללות מחיילים שחזרו ממלחמת העולם השנייה, שללו כל תקווה ללימודים גבוהים. מאוחר יותר בחייו, קובריק דיבר בזלזול על חינוכו ועל חינוך באופן כללי, וטען ששום דבר בבית ספר לא עניין אותו. הוריו שלחו אותו לגור עם קרובי משפחה בלוס אנג'לס למשך שנה, בתקווה שהדבר יעזור לצמיחה האקדמית שלו.
כאשר היה בתיכון, נבחר להיות צלם בית הספר הרשמי למשך שנה. בשנת 1946, כיוון שלא יכול להתקבל ללימודי יום במכללות, השתתף לזמן קצר בשיעורי ערב במכללה העירונית של ניו יורק, ואז עזב. בסופו של דבר חיפש עבודה כצלם עצמאי, ובזמן שסיים את לימודיו מכר סדרת צילומים למגזין "Look". קובריק הוסיף להכנסתו בכך ששיחק שחמט תמורת רבעי דולר בפארק וושינגטון ובמועדוני שחמט שונים במנהטן. הוא התקבל כמתמחה במגזין "Look" בשנת 1946, ויותר מאוחר כצלם במשרה מלאה.
בתקופת עבודתו במגזין "Look", קובריק נישא לטובה מץ (נולדה ב-1930) ב-29 במאי 1948. הם גרו בגריניץ' וילג', והתגרשו בשנת 1951. בזמן זה קובריק עבד לעיתים קרובות כמקרין סרטים במוזיאון לאמנות מודרנית ובבתי קולנוע שונים בניו יורק. הוא קיבל השראה במיוחד מעבודות הצילום המורכבות והזורמות של הבמאי מקס אופולס, שסרטיו השפיעו בהמשך על סגנונו החזותי של קובריק.
עבודתו הקולנועית וחייו המאוחרים.
עבודות מוקדמות.
אלכס סינגר, חברו של קובריק, שכנע אותו בשנת 1951 להתחיל ליצור סרטים דוקומנטריים קצרים עבור חברת טיים, ששידרה אותם כמבזקי חדשות בבתי הקולנוע. קובריק הסכים, וצילם את "יום הקרב" במימון עצמאי בשנת 1951. בסרט נעשה שימוש נרחב בצילום עוקב אחורה, דבר שייחרט כאחת מתנועות המצלמה האופייניות של קובריק. על אף שהמפיץ סגר את עסקיו באותה שנה, הצליח קובריק למכור את "יום הקרב" לחברת RKO ברווח של 100 דולר. מעודד מהצלחתו המוקדמת, התפטר קובריק מעבודתו במגזין "Look" והחל לעבוד על סרטו הדוקומנטרי הקצר השני, "הכומר המעופף" (1951), במימון של חברת RKO. סרטו השלישי, "יורדי הים" (1953), סרטו הצבעוני הראשון, היה סרט תעמולה באורך 30 דקות, ונועד עבור איגוד יורדי הים העולמי. שלושה סרטים אלו הם העבודות היחידות של קובריק ששרדו בתחום הסרטים הדוקומנטריים, אך כנראה היה מעורב במספר סרטים קצרים נוספים, שאבדו. ההשפעות של הצילום האמנותי נראו בסרטיו של קובריק, בקומפוזיציה המרשימה של השוטים שלו, הסימטריות שלהם ומשחקי הצבעים המעניינים. קובריק התייחס לסרטיו כאל אלפי תמונות סטילס המוקרנות במהירות זו אחר זו, ולכן סרטיו מדויקים וחדים ומשמעויות רבות עוברות בצבעים ובקומפוזיציה.
שנות ה-50.
קובריק עבר ליצירת סרטים עלילתיים ביצירת הסרט "פחד ותשוקה" (1953), סיפורה של קבוצת חיילים שנתפסת מעבר לקווי האויב במלחמה דמיונית. אשתו של קובריק אז, טובה מץ, הייתה צוות ההפקה היחיד בסרט. הסרט נכתב על ידי האוורד סאקלר, חברו של קובריק, שהפך מאוחר יותר למחזאי מצליח בזכות עצמו. "פחד ותשוקה" זכה למספר ביקורות מכובדות אך נכשל בקופות. מאוחר יותר בחייו, התבייש קובריק בסרטו, שאותו הוא תיאר כמאמץ חובבני. הוא סירב להרשות את שידור "פחד ותשוקה" ברטרוספקטיבות ובהקרנות פומביות, ועשה ככל הניתן כדי למנוע את הפצתו. לפחות עותק אחד נשמר בידיו של אספן פרטי, ובעקבות כך הופץ הסרט בסופו של דבר בקלטות וב-DVD.
נישואיו של קובריק לטובה מץ הסתיימו בעת עשיית "פחד ותשוקה". ב-1952 פגש את אשתו השנייה, רות סובוטקה, רקדנית ומעצבת תפאורה ממוצא אוסטרי. הם חיו יחד באיסט וילג' בניו יורק משנת 1952 עד לנישואיהם ב-15 בינואר 1955 ובקיץ אותה שנה עברו להוליווד. סובוטקה, שהופיעה בסרטו הבא של קובריק "נשיקת הרוצח" (1955), שירתה גם כמנהלת האמנותית בסרט "ההרג" (1956). כמו "פחד ותשוקה", גם "נשיקת הרוצח" הוא סרט עלילתי קצר, באורך כולל של כשעה. הוא זכה להצלחה מסחרית וביקורתית מועטה. עלילת הסרט עוסקת במתאגרף צעיר בסוף הקריירה שלו שמסתבך במשולש אהבה, כאשר יריבו מעורב בארגון פשע. גם "פחד ותשוקה" וגם "נשיקת הרוצח" מומנו על ידי משפחתו וחבריו של קובריק.
אלכס סינגר הכיר לקובריק את המפיק הצעיר ג'יימס ב. האריס, והשניים נעשו חברים קרובים. שותפותם העסקית, הפקות האריס-קובריק, מימנה את שלושת סרטיו הבאים של קובריק. השניים קנו את הזכויות על רומן מאת ליונל וייט, ובעזרת התסריטאי ג'ים תומפסון הפך אותו קובריק ל"ההרג". הסיפור הוא על שוד מתוכנן בקפדנות של מסלול מרוצי סוסים, שמסתבך לאחר שהשודד מסתלק עם הכסף (שם הסרט באנגלית, "The Killing", יכול להתייחס לרצח בסוף הסרט, או לשוד עצמו, בסלנג אמריקאי). "ההרג", בכיכובו של סטרלינג היידן, היה סרטו הראשון של קובריק שהיה באורך מלא. הסרט צולם עם צוות שחקנים וצוות הפקה מקצועיים. מבנה העלילה הלא ליניארי של הסרט היה מאוד לא רגיל לקולנוע של שנות ה-50; את הטכניקה הזו חיקה כמעט 40 שנים יותר מאוחר הבמאי קוונטין טרנטינו בסרטו "כלבי אשמורת". טרנטינו הכיר בהשפעה הרבה שהייתה לסרטו של קובריק עליו, ומבקרים שמו לב לדמיון רב במבני העלילה של שני הסרטים. באופנים רבים, "ההרג" עקב אחר מוסכמות הסרט האפל, גם בעלילה וגם בסגנון האמנותי, ונעשה שימוש בצללים ובעשן סיגריות. סגנון זה של מותחן פשע פרח בשנות ה-40, ובימינו רבים מתייחסים אל סרט זה כאל אחד מהסרטים הטובים ביותר בתחום הסרט האפל. על אף שהסרט לא זכה להצלחה קופתית, הוא זכה לביקורות טובות.
ההערכה הגוברת ל"ההרג" הביאה את הפקות האריס-קובריק לתשומת לבם של מטרו גולדווין מאייר. האולפן הציע להם לבחור סיפור מתוך אוסף הסיפורים העצום שלו, לשימוש במיזם הבא שלהם. קובריק שיתף פעולה באותו זמן גם עם קאלדר וילינגהם, בכתיבת גרסה קולנועית לספרו של הסופר האוסטרי שטפן צווייג "הסוד הבוער". על אף שקובריק היה נלהב לרעיון, לבסוף הוא ננטש.
סרטו הבא של קובריק, "שבילי התהילה", התרחש בעת מלחמת העולם הראשונה והיה מבוסס על ספר אנטי-מלחמתי בשם זה משנת 1935, מאת האמפרי קוב. קובריק הציג את המלחמה כאכזרית על ידי צילום שחור-לבן גס, זמן רב לפני שהצגתה ככזו נעשה דבר אופנתי לאחר תקופת וייטנאם. הסרט עוקב אחר יחידת צבא צרפתית המצווה לבצע משימה בלתי אפשרית על ידי הממונים עליה. כתוצאה מכישלון המשימה מואשמים שלושה חיילים חפים מפשע בפחדנות, כדי לתת דוגמה לשאר החיל. קירק דאגלס מגלם את קולונל דקס, קצין הומניטרי שמנסה למנוע את הוצאתם להורג של החיילים. הסרט לא היה הצלחה מסחרית מסחררת, אך הוא זכה לשבחים והערצה בתוך תעשיית הקולנוע, תוך שהוא מבסס את קובריק כיוצר סרטים מבטיח. מבקרים לאורך השנים היללו את סצנות הקרב הישירות וחסרות הרגש, ואת הסגנון הגס והשחור-לבן שבו צולם הסרט. סטיבן ספילברג אמר שזהו אחד מסרטי קובריק האהובים עליו ביותר.
במהלך הפקת "שבילי התהילה" במינכן, פגש קובריק את השחקנית הגרמנית הצעירה כריסטיאן הארלן, וניהל עמה רומן. כריסטיאן סוזאן הארלן (נולדה ב-1932 בגרמניה) השתייכה למשפחה תיאטרלית והוכשרה להיות שחקנית; היא שיחקה את התפקיד הנשי היחיד בסרט (בו הופיעה בשם הבמה "סוזאן כריסטיאן"). קובריק התגרש מאשתו השנייה, רות סובוטקה, בשנת 1957. הארלן וקובריק התחתנו בשנת 1958 ונשארו יחד עד מותו בשנת 1999. בזמן נישואיה לקובריק התמקדה כריסטיאן בקריירה שלה כציירת. בנוסף לבתה קתרינה, שנולדה בשנת 1953 מנישואיה הראשונים לשחקן הגרמני ורנר בראנס (נפטר בשנת 1977), היו לזוג שתי בנות, אניה (1959-2009) וויויאן (נולדה בשנת 1960). אחיה של כריסטיאן, יאן הארלן, היה המפיק בפועל בסרטיו של קובריק משנת 1975 והלאה.
שנות ה-60.