שיר הנושא של האלבום "ימים יגידו" לא יצא כסינגל, אך תוך שבועיים זכה ביותר ממיליון מאתיים אלף צפיות באתר YouTube והיה בראש מצעד ההורדות של חברות הסלולרי. גם השיר הפותח באלבום "אני מקווה", שלא יצא כסינגל, הצליח להשיג יותר מחצי מיליון צפיות באתר יוטיוב בפרק זמן קצר מאוד.
ההצלחה.
האלבום הצליח ומכר תוך זמן קצר של 24 שעות 30 אלף עותקים והפך לאלבום פלטינה. היה זה הישג חסר תקדים של זמר ישראלי לאחר שבועיים מצאת האלבום פורסם שהאלבום נמכר יותר מ-60,528 עותקים זהו שיא ישראלי שעוד לא היה בישראל.כבר בשבוע השני של האלבום נצפה ביוטיוב מעל ל-780 אלף צפיות לאלבום, ובנוסף כל השירים עברו את ה-400 אלף צפיות ואף חלקם הגיעו מעל למיליון צפיות
נראה אותך אוהב
נראה אותך אוהב (בצרפתית: Jeux d'enfants משמעות השם המקורי: "משחק ילדים"; מוכר בשם האנגלי Love me if you dare) הוא סרט רומנטי-דרמטי צרפתי משנת 2003, של הבמאי יאן סמואל. התסריט נכתב על ידי יאן סמואל בשיתוף עם ז'אק קיוקור. בסרט זה מגלם גיום קנה את ז'וליאן ז'נבייה, ילד המאבד את אמו בגיל צעיר ומפתח קשרי חברות עמוקים עם ילדה פולנייה דחויה, סופי קובלסקי, אותה מגלמת מריון קוטיאר. בין השניים נוצרת מסורת של משחקי אתגרים הכוללת קופסת פח. בכל פעם שאחד מהם היה צריך לבצע את האתגר הוא היה מחזיק את הקופסה.
עלילה.
הסרט מתחיל בלייז' שבבלגיה, שם ילדה קטנה בשם סופי דחויה על ידי ילדים אחרים. נהג האוטובוס וילד בשם ז'וליאן הם היחידים שעוזרים לה לאסוף את ספריה שנזרקו על ידי הילדים לשלולית.
כדי לעודד את סופי, ז'וליאן נותן לה קופסת פח קטנה, מתנה מאמו הגוססת. הקופסה חשובה לו, והוא מבקש ממנה להשאיל לו את זה מפעם לפעם. כשז'וליאן מבקש את הקופסה בחזרה ברגע שהוא נתן לה אותה, סופי דורשת הוכחה לכמה הקופסה חשובה לו. ז'וליאן מנתק את בלמי האוטובוס ללא היסוס והאוטובוס אשר מלא בילדים מאיץ במורד הגבעה. המשחק שלהם התחיל: הקופסה שייכת למי שביצע את החובה.
בין בנם של ההורים הבלגים העשירים לבין בת המהגרים הפולנים מתפתחת חברות מתמשכת. כילדים הם לא מתנהגים יפה בבית הספר, זורעים הרס במהלך חתונה ומצווים משימות מטופשות אחד על השני. כנערים קשריהם הרומנטיים עם אחרים ניזוקים כתוצאה מהחובות שמצווים. בינתיים, שני הידידים מתעלמים מכל השלכות ועונשים למעשיהם תוך כדי המשחק.
בזמן שהם תמיד מחפשים את המעשה הבא, אהבה מתפתחת לאיטה בין הדמויות הראשיות. מאחר שלא רצו להודות בכך, הם משיחים הם תשומת לבם לחובות קיצוניים אף יותר.
כמבוגרים צעירים, ז'וליאן מספר לסופי שהוא רוצה להתחתן, וחושף רק לאחר מכן שהתכוון למישהי אחרת. נקודת השיא מגיעה כאשר סופי מפסיקה את חתונתו של ז'וליאן, ומאוחר יותר ז'וליאן מנודה על ידי אביו וסופי כמעט נהרגת תוך כדי משחק אחר. ז'וליאן חוזר להינשא לאשתו וסופי מכריזה שהם לא יפגשו במשך עשר שנים.
עשר שנים עוברות, ז'וליאן נשוי עם שני ילדים. סופי גם נשואה לבעלה, כוכב כדורגל מפורסם. ז'וליאן המצליח מודה שלא שכח את סופי, אם כי
הוא מניח שהיא שכחה אותו. ביום השנה העשירי לחתונתו של ז'וליאן, סופי שולחת לו הודעה ומודיעה לו שהמשחק חוזר. ז'וליאן וסופי נפגשים לרגע קצר בעיצומה של עוד חובה אך זה מספיק לז'וליאן להבין שהמשחק "טוב יותר מהחיים עצמם". לאחר תאונה דרמטית, ז'וליאן וסופי לבסוף מתאחדים למרות מחאותיהם של בני זוגם.
לסרט יש שני סופים חלופיים המוצגים זה אחר זה. בראשון, ז'וליאן וסופי מחליטים כחובה אולטימטיבית לחלוק את חלומם ביחד, "חלום האהבה הנצחית" שלהם - הזוג מתחבק בזמן שהם עומדים בתוך בור הבנייה אשר עומד להתמלא בבטון. בסוף החלופי, ז'וליאן וסופי הם כבר זוג מבוגר והם מעבירים את זמנם בגינה תוך כדי שהם ממשיכים לשחק את משחקם. אולם, סצנת הפתיחה של הסרט (מבט מלמעלה של אתר בניה ובור מלא בבטון שבחלקו העליון קופסת הפח של ז'וליאן מונחת שוקעת באופן חלקי) מוצגת, ומציעה שהשניים למעשה כן קברו את עצמם בתוך הבטון.
דימויים.
הסגנון החזותי של הסרט משקף גם את הסביבה: בזמן שז'וליאן וסופי ילדים, העולם מעט מטושטש והכל בהיר וצבעוני, כאשר הם מתבגרים, הסרט הופך לחד יותר והצבעים יותר מציאותיים. בסצנה היפותטית של השניים כזוג קשישים, הסרט הופך שוב למעורפל, אך הפעם בגוון חום כהה מובהק.
פסקול.
השיר "La Vie en Rose" של הזמרת אדית פיאף נשמע בסרט ושולט ברובו. מושמעות מספר גרסאות של השיר, כולל הביצוע המקורי של אדית פיאף ובביצועי קאבר של הזמרים דונה סאמר, לואי ארמסטרונג, זמרת הפופ הצרפתייה " Zazie" ושל להקת הא-קפלה הברזילאית "Trio Esperança".
בצירוף מקרים, מריון קוטיאר זכתה בפרס אוסקר עבור גילום דמותה של אדית פיאף בסרט "La Vie en Rose". בנוסף, קוטיאר לאחר מכן לוהקה לסרט "התחלה", מותחן מדע-בדיוני שם שירה של פיאף "Non, je ne regrette rien" ממלא תפקיד מרכזי.
פרסים.
בשנת 2004 הסרט זכה בטקס ה-NRJ cine’ awards בקטגוריית "הנשיקה הטובה ביותר" ובקטגוריית "הסוף המפתיע ביותר".
באותה שנה בטקס ה-NEWPORT beach film festival זכה הבמאי יאן סמואל בפרס ל"סרט הדרמה הטוב ביותר" ומריון קוטיאר בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר" בסרט דרמה.
השחקנים במציאות.
במציאות, השחקנית מריון קוטיאר כיום חיה עם גיום קאנה. דיווחים רבים מספרים שהזוג מעדיף סגנון חיים פשוט והם לעיתים קרובות נראים בבתי קפה בפריז. אף אחד משניהם מספר לתקשורת על מערכת היחסים ביניהם למרות שתמונות של בני הזוג מראים חיבה ביניהם בצהובונים אירופאים. לזוג נולד תינוק בן ב-20 במאי 2011.
צבא קוונטונג
תדי איתן
תדי איתן היה השם העברי שניתן לתָדֶה דִיפְרה (בצרפתית: Thadée Diffre; 24 באוקטובר 1912 – 30 בדצמבר 1971), צרפתי נוצרי שלחם כקצין בצבא צרפת החופשית בימי מלחמת העולם השנייה. הגיע לארץ ישראל כמתנדב בראשית מלחמת העצמאות והיה למפקד הקומנדו הצרפתי - גדוד פשיטה של לוחמים דוברי צרפתית במסגרת חטיבת הנגב של הפלמ"ח, שלחם בקרבות הנגב.
ראשית דרכו.
תדי דיפרה נולד בשנת 1912 בעיר קמברה בצפון צרפת בסביבה בורגנית קתולית. ב-1936, בהיותו בן עשרים וארבע הצטרף לשירות הקולוניאלי הצרפתי ונשלח למלא תפקיד מינהלי בקונגו-ברזוויל, שהייתה אז מושבה צרפתית.
במלחמת העולם השנייה ולאחריה.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה לא גויס דיפרה לצבא צרפת מסיבות בריאות. למרות זאת, בקיץ 1940, לאחר נפילת צרפת, הוא נענה לקריאתו של הגנרל דה גול והצטרף לצבא צרפת החופשית. במסגרת זו תרם את חלקו להעברת אפריקה המשוונית הצרפתית לשלטון צרפת החופשית. השתתף בשנת 1941 במערכה בסוריה ובלבנון ונפצע בקרב.
כאשר החלים נשלח לצ'אד לשרת כקצין בדרגת סגן ברגימנט של חיילים מסנגל. במסגרת יחידה זאת השתתף באוגדה של פיליפ לקלרק בקרבות בחבלי פזאן וטריפוליטניה בלוב ובתוניסיה. בתוניסיה היה אחראי על גיוסם ליחידתו של לקלרק, של כאלף ומאתיים צעירים צרפתים, חלקם מאנשי צבא וישי. בהמשך שירת במשרדו של הנציב העליון של מושבות צרפת. לקראת המערכה על שחרור צרפת ב-1944 התנדב לגדוד שהשתתף במערכה. הוא סיים את המלחמה בדרגת קפיטן - סרן.
לאחר השחרור מילא תפקידים בכירים בשירות המדינה ונשלח למשימות שונות בארצות חוץ, בכללן לארצות הברית. בשנת 1947 התפטר מן השירות.
במלחמת העצמאות.
כשפרצה מלחמת העצמאות החליט דיפרה להתנדב לעזרת היישוב. הוא יצר קשר עם אנשי "ההגנה" בצרפת, ועל סיבת התנדבותו הצהיר בפניהם:
אנשי "ההגנה", שבתחילה חששו לתת בו אמון, שלחו אותו לאימונים במחנה ליד העיר ליון ולאחר מספר שבועות שלחו אותו לארץ במסגרת המח"ל. הוא הגיע ממרסיי לנמל חיפה ב-26 באפריל 1948, בזמן שהבריטים עוד שלטו בארץ, בזהות בדויה של פליט מליטא. יצחק שדה קיבל את פניו של המתנדב בעל הניסיון הקרבי והטיל עליו לסייע בהקמת גדוד פשיטה שאליו צורפו עולים דוברי צרפתית, רובם מעולי מרוקו והיתר עולים מצרפת ומבלגיה. היחידה נקראה גדוד 75 וצורפה לחטיבה 7. דיפרה קיבל את השם העברי תדי איתן. תחילה לא בטחו בו מחשש שהוא סוכן זר, אך במעשיו הוא הוכיח את מסירותו ובאוגוסט 1948 נתמנה למפקד הגדוד. כשהוענקו דרגות לחיילי צה"ל ניתנה לו דרגת רב-סרן.
הגדוד סבל מבעיות קשות של משמעת, מוראל וציוד בתקופה שלאחר הקמתו, ולאחר מספר שבועות החליט דיפרה להסתפק ביחידה קטנה ואיכותית יותר. יחידה זו קיבלה את הכינוי "הקומנדו הצרפתי", ושובצה במסגרת הגדוד התשיעי, גדוד הפשיטה של חטיבת הנגב. במסגרת זו השתתפה היחידה במבצע יואב ובמבצע חורב. במבצע יואב, שנערך באוקטובר 1948, לחמה היחידה כחלק מן הכוח שפרץ לבאר שבע וטיהר את השטח הבנוי. במבצע חורב, שנערך בדצמבר 1948, השתתפה היחידה בקרבות לכיבוש משלטי הצבא המצרי על כביש באר שבע - ניצנה.
בקרבות אלה כבשה היחידה את אחד המשלטים. בהתקפת הנגד של המצרים החל הכוח לסגת והשאיר את ההרוגים על המשלט. את הפצועים הסתירו תחת מעביר מים והמשיכו להלחם עד שהמשלט נכבש מחדש. כאשר שבו אנשי היחידה אל מעביר המים גילו כי המצרים רצחו את הפצועים והתעללו בשמונת הגופות. היחידה הועברה לבאר-שבע להמשך התארגנות. במהלך מלחמת העצמאות נפגעו בקרבות מחצית מאנשי היחידה, לרבות תדי איתן עצמו, וחמישה עשר מהלוחמים נהרגו. לאחר מבצע חורב הועסקה היחידה בפעילויות אבטחת גבולות מרחב הנגב, מארבים ומיקוש צירי תנועה. בסוף שנת 1948 פורקה יחידת הקומנדו הצרפתי ותדי איתן פרש מצה"ל ושב לצרפת.
סוף דרכו.