בחודש מאי 1719 הקציב ג'ורג' הראשון, מלך אנגליה לאקדמיה תמיכה קבועה בסך 1,000 לירות שטרלינג לשנה והורה להכיר בה כתאגיד על פי החוק. הנדל נשלח לאירופה לגייס זמרים מתאימים להופעה על הבימה האנגלית. הוא יצא לדרזדן ובדרכו עצר כנראה בדיסלדורף ובהאלה והרכיב להקת אופרה ראויה לשמה להפקה מפוארת של "טאופאנה" מאת אנטוניו לוטי, כחלק מחגיגת כלולות מלכותית. ארבעה מן הזמרים שהנדל גייס נשארו בהמשך עם האקדמיה המלכותית. בחודש נובמבר המליצו מנהלי האקדמיה על מינויו של הנדל ל"אחראי על התזמורת בשכר" ועל פנייה אל ג'ובאני בונונצ'יני כדי לברר "אילו תנאים הוא דורש להלחנה ונגינה בתזמורת". ל"מושל" האקדמיה התמנה ראש הלשכה המלכותית ("לורד צ'מברלין"), להיות פוסק אחרון בכל נושא ועניין, אבל נקבע שמדי שנה בחודש נובמבר יתכנסו בעלי המניות לבחור מועצת מנהלים בת 15 עד 20 חברים, שיהיו אחראים לניהול השוטף.
פעילות התזמורת.
העונה הראשונה של האקדמיה המלכותית, שהיוותה מיזוג יוצא דופן של בידור למשפחת המלוכה עם להקה בתמיכה ציבורית, נפתחה באפריל 1720 באופרה של ג'ובאני פורטה, שלא נחלה הצלחה רבה, ואחריה באה "רדאמיסטו" של הנדל, שהשאירה רושם רב פי כמה. בעונה זו הוצגה רק עוד אופרה אחת, "נרקיס" של דומניקו סקרלטי. העונה השנייה נפתחה עם האופרה "אסטראטו" של בונונצ'יני, שנשכר לעבודה באקדמיה, עם סנסינו בתפקיד הראשי, בהופעת הבכורה שלו באנגליה.
בתקופת קיומה של "האקדמיה הראשונה", מ-1720 עד 1728, הגיעה האופרה בלונדון לשיאה. הנדל תפס בה מקום חשוב, אם כי מעמדו כמלחין לא היה ראשון במעלה כפי שהצטייר לאחר זמן. בעונת 1721-22 הייתה "פלורידאנטה" האופרה החדשה היחידה שלו, ואת מירב ההצלחה קצר בונונצ'יני בשתי אופרות שלו, "קריספו" ו"גריזלדה". סנסינו, זמר הקסטראטו האיטלקי הנודע, היה כוכב הלהקה, ובעונות הבאות הצטרפו אליו פרנצ'סקה קוצוני ופאוסטינה בורדוני. היריבות בין שתי הזמרות חוללה מתיחות והביאה להתנגשות בין קבוצות מעריציהן בקהל בזמן הצגה, וניהול הלהקה בידי ועדת חובבים התגלה כבלתי יעיל. מבחינה כספית, נועד המיזם לכישלון מלכתחילה, אך עובדות אלה מאבדות מחשיבותן מול הצלחותיה האמנותיות של הלהקה, על אף טווח קיומה הקצר. תריסר האופרות שהנדל כתב לה מהוות את אחד ההישגים הגדולים ביותר בתולדות האופרה, בהן "רדאמיסטו" (1720), "פלורידאנטה" (1721), "יוליוס קיסר במצרים" ו"טמרלאנו" (1724) ו"טולומיאו" (1728), ולצדן היו גם האופרות של בונונצ'יני ואחרים.
בין נגני התזמורת היה וירטואוז הויולונה ההולנדי, וילם דה פס.
לאחר סגירתה.
בעונה שאחרי פשיטת הרגל, שהביאה לסגירת האקדמיה המלכותית בשנת 1728, לא בוצעו אופרות איטלקיות בלונדון. מחזיקי המניות התירו להנדל והיידגר לעשות שימוש בתפאורות ובתלבושות של הלהקה במשך חמש שנים, והשניים פתחו ב-1729 את מה שנקרא "האקדמיה השנייה", בהמשך התמיכה המלכותית וכנראה בתרומות מתומכים פרטיים. הלהקה המחודשת ויתרה על הפאר והזוהר של קודמתה, אך ברמתה האמנותית לא נפלה ממנה. הנדל כתב בשבילה שתי אופרות, "פורו" (1731) ו"אורלנדו" (1733). לא הרבה ידוע על ההצגות שהעלתה ועל מצבה הכספי, אבל נראה, שלא היו אלה ההפסדים הכספיים שהביאו בסופו של דבר לחיסולה - היחסים העכורים בין הנדל לסנסינו והעוינות מצד חוגי החברה הלונדונית כלפי הנדל הביאו להקמתה של להקה מקבילה, "האופרה של האצולה", שהתחרתה עם האקדמיה על הצגת אופרות איטלקיות בלונדון, ובמקום שלהקה אחת לא יכלה להחזיק מעמד מבחינה כלכלית, אין פלא שהשתיים קרסו תוך שלוש העונות הבאות.
אייל זמיר (משפטן)
פרימשלני
פולין העצמאית
רוקה סנטה קרוז
רוקה סנטה-קרוס
רוקה סנטה-קרוז
קבוצת מיקוח
קא' ונדראמין קאלרגי
קא' ונדראמין קאלרג'י (באיטלקית: Ca' Vendramin Calergi) המכונה גם פאלאצו ונדראמין קאלרג'י (Palazzo Vendramin Calergi) הוא ארמון הממוקם על גדת התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
כיום המבנה משמש כאתר החורף של הקזינו של ונציה, וכן כמוזיאון לזכרו של ריכרד וגנר.
הארמון ממוקם ברובע קאנארג'ו של העיר.
היסטוריה.
המבנה הוקם בשלהי המאה ה-15 בתכנונו של מאורו קודוצי, האדריכל שתכנן את כנסיית סן זכריה שבעיר. הקמת המבנה החלה בשנת 1481 והסתיימה לאחר מותו של קודוצי, תחת פיקוחו של בית המלאכה (בוטגה) של משפחת לומברדו, בשנת 1509. המבנה הוקם ביוזמת אנדראה לורדן ובמימון הדוג'ה לאונרדו לורדאן.
הארמון בנוי בסגנון הרנסאנס, וכולל שלוש קומות. חזית המבנה הפונה לעבר התעלה הגדולה בנויה בסגנון נאו-קלאסי, ומעוטרות בקשתות ובחלונות טרפויי (trefoil).
תקרות המבנה עוטרו בפרסקאות מעשה ידי האמן מאטיה בורטולוני בסגנון הבארוק.
בשנת 1581, בשל קשיים כלכליים של משפחת לורדאן, נמכר המבנה ליוליוס, דוכס ברנזוויק-לנבורג במחיר של 50,000 דוקאטים.
הדוכס מכר את המבנה לאחר שנתיים לגוליימו גונזגה השלישי, דוכס מנטובה, אשר לימים מכר אותו לאציל הוונציאני ויטרה קאלרג'י.
קאלרג'י הרחיב את המבנה בשנת 1614 ובנה אגף נוסף בתכנונו של האדריכל וינצ'נזו סקאמוצי. אגף זה נהרס בשנת 1659 ובמקומו נבנה אגף חדש באותה שנה.
בשנת 1739 עבר המבנה למשפחת ונדראמין בדרך נישואין.
בשנת 1844 נרכש המבנה על ידי מריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי, אולם לאחר איחוד איטליה נאלצו למכור את המבנה לנכדה של הנסיכה - הנסיך אנריקו, דוכס בארדי, אשר מכר את מרבית יצירות האמנות שהיו בארמון במכירות פומביות בפריז. אנריקו ורעייתו האינפנטה אדלגונדס, דוכסית חימאראס התגוררו במבנה שהפך למרכז לחברה הגבוהה של ונציה.
המלחין הגרמני ריכרד וגנר ביקר בוונציה שש פעמים בין שנת 1858 ועד מותו. וגנר שכר את הקומה השנייה של המבנה (הפיאנו נובילה) מהנסיך אנריקה והגיע למבנה ב-16 בספטמבר 1882 עם רעייתו וילדיו. בעת מגוריו במבנה, ב-13 בפברואר 1883, נפטר וגנר מהתקף לב. שלט על קיר המבנה מציין את מותו.
בשנת 1937 נמכר המבנה לג'ובאני וולפי, רוזן מיזוראטה, אשר הפך את המבנה למרכז לחקר האלקטרומגנטיות. בשנת 1946 רכשה עיריית ונציה את המבנה ומאז 1959 הוא משמש את הקזינו של ונציה.
בפברואר 1995 נפתח במבנה מוזיאון לזכרו של וגנר המכיל ספרי תווים, ציורים וחפצים שונים של משפחת וגנר. אוסף זה מהווה את האוסף הגדול ביותר של חפצי המשפחה מחוץ לביירוית.
קא' ונדרמין קאלרגי
טיסה בחליפת כנפיים
טיסה בחליפת כנפיים היא תחביב תעופה בחליפת צניחה מיוחדת הנקראת "חליפת כנפיים" או "חליפת איש הציפור". החליפה המודרנית מגדילה את שטח האדם באמצעות בד שנתפר מתחת לידיים ובין הרגליים ובכך מוסיפה כוח עילוי.
חליפת כנפיים יכולה להיות מוטסת מכל נקודה המספקת מספיק גובה לדאיה כגון מטוס הצנחה או נקודות המיועדות (קפיצת בסיס).
צנחן חליפת כנפיים לובש מצנח אשר מיועד לצניחה חופשית או צניחת בסיס. הצנחן יפתח את המצנח בגובה מתוכנן ויפתח את הכנפיים באמצעות רוכסן (במידת הנחיצות) על מנת שיוכל להגיע להגאים של המצנח ולהנחית את אותו בבטחה.
היסטוריה.
כנפיים שימשו לראשונה בשנות ה-30 של המאה ה-20 כדי לנסות ולהגדיל תנועה אופקית. חליפות כנפיים מסוג זה נעשו מחומרים שונים כגון קנבס, עץ, משי, ברזל ואפילו עצמות לוויתן. חליפות אלו היו מאוד לא אמינות ומקורות מספרים שמשנת 1930 ועד 1961 מתו 72 מתוך 75 אנשי ציפור אשר ניסו את חליפות הכנפיים שלהם. שני "אנשי ציפור" מפורסמים הם קלם סוהן ולאו ולנטין שהצליחו לעוף כמה מיילים ולתת השראה להמוני מחקים.
בשלהי שנות ה-90, המציא צנחן צרפתי בשם פטריק דה גייארדון את חליפת הכנפיים בעלת עיצוב ובטיחות חדשים. דה גיירדון נהרג ב־13 באפריל 1998 בזמן שניסה שינוי חדש בתיק המצנח שלו בהוואי. גיירדון נהרג משינוי זה (ולא מניסוי חדש בחליפה אותה פיתח), אך טמן את הזרעים לדור החדש של חליפות כנפיים ואנשי הציפור.
ב-1998, ג'רי קוסמה מפינלנד ורוברט פקניק מקרואטיה התאחדו על מנת ליצור חליפה שתהיה גם בטוחה וגם נגישה לכל הצנחנים בעולם, וכך הקימו את חברת בירדמן. החליפה הקלאסית של בירדמן, הייתה החליפה הראשונה שהוצעה למכירה לציבור הרחב. בירדמן הייתה גם היצרנית הראשונה שעודדה את השימוש בחליפות בצורה בטיחותית על ידי הצגת תוכנית מודרכת של חליפות כנפיים. הרעיון היה לשלול את הסטיגמה שחליפות הכנפיים מסוכנות ולהעניק לצנחני כנפיים מתחילים (צנחנים עם מינימום 200 צניחות רשומות) דרך ליהנות עם בטיחות ממה שהיה נחשב לאחד הדברים המסוכנים ביותר עד אז בעולם הצניחה. עם עזרתם של המדריכים הראשיים של בירדמן, סקוט קאמפוס, צ'אק בלו וקים גריפין, תוכנית תיקנית של הדרכה למדריכים נוצרה ובעצם הסטנדרט החדש לפיו פעלו היצרנים האחרים (פיניקס פלי, פלי יור בודי, ניתרו ריגינג הם יצרנים נוספים אשר ביססו את תוכניותיהן על אותה תוכנית מפורסמת).
אופן הפעולה.
טייס חליפת כנפיים נכנס לנפילה חופשית כשהוא לובש גם חליפת כנפיים וגם מצנח. יציאה ממטוס עם חליפת כנפיים דורשת מיומנות שמשתנה עם מיקום וגודל דלת המטוס.
מיומנות זו היא טכניקה אשר כוללת אוריינטציה יחסית למטוס וזרימת האוויר בזמן היציאה, ובדרך שבה הצנחן יפרוש את רגליו וידיו בזמן המתאים על מנת לא לפגוע במטוס או לא להיות לא יציב על הרוח היחסית. החליפה תתחיל מיידית לטוס עם היציאה מהמטוס על הרוח היחסית אשר נוצרת מהמהירות טיסה קדימה של המטוס. יציאה מאתר צניחת בסיס, כגון צוק, מסוק או כדור פורח שונה במהות מיציאה ממטוס מכיוון שהרוח ההתחלתית איננה. במצבים כאלו של נפילה אנכית השימוש בכוח המשיכה כדי לייצר תאוצה הוא הכרחי כדי ליצור את מהירות האוויר הנדרשת שאותה ממירה החליפה לעילוי.