רכישת הזיהום ב-"Salmonella" מתרחשת בעת אכילת מזון או שתיית מים המזוהמים בחיידק. מנת החיידקים הנדרשת לגרום מחלה ב-50% מהאנשים עומדת על formula_1 חיידקים, אם כי מתוארים מקרי מחלה גם במזרע נמוך יותר. החיידק צולח את הסביבה החומצית של הקיבה, בפרט באנשים שרמת החומציות בקיבה אצלם נמוכה, כגון אנשים לאחר כריתת קיבה או תחת טיפול בתרופות המפחיתות את חומציות הקיבה, ובכלל זה מעכבי משאבות פרוטונים. במעי החיידק עובר דרך שכבת האפיתל אל התת-רירית, בתיווך תאי M, שם הוא עובר פגוציטוזה על ידי מקרופאגים בלוחיות על שם פייר.
החיידק מתרבה במקרופאגים תוך שהוא מתחמק מזיהוי כמחולל מחלה. בניית השוטונים, אשר כוללים אזורים המזוהים על ידי מערכת החיסון כחלבונים של מחוללי מחלה, מדוכאת, והחיידק בונה קופסית שממסכת את הזיהוי של ליפופוליסכרידים ומרכיבים נוספים בקרום התא החיצוני. הגנים האחראים לדיכוי בניית השוטון ולבניית הקופסית מקודדים על האתר viaB שנמצא על אי הפתוגניות SPI7, אשר אינו קיים בזני "Salmonella" שאינם טיפואידיים. גורם אלימות נוסף של החיידק הוא מערכת PhoP/PhoQ, אשר מזהה אותות בתוך הפגוזום ומפעילה סדרת גנים שמביאים לשינוי מבני ולעמידות לפפטידים אנטימיקרוביאליים.
החיידק מסתובב בזרם הדם בתוך המקרופאגים ומגיע לרקמות רטיקולואנדותליאליות ברקמות החיסוניות של המעי, בטחול, בכבד ובמח העצם, ולכיס המרה. תקופה זו של התרבות והתפשטות משקפת את תקופת הדגירה של הזיהום, אשר נמשכת ככלל שבוע–שבועיים. בתום תקופת הדגירה החיידק עובר את סף הגילוי של מערכת החיסון ומתחילה תגובה דלקתית שמתבטאת בהפרשת ציטוקינים ועליית חום, אך לא בצורה של אלח דם כפי שמתרחש בנוכחות של חיידקים גראם-שליליים אחרים בדם.
בתחילת המחלה, כאשר החיידק מתרבה ברקמת הלימפה במעי, נצפית הגדלה של הלוחיות על שם פייר במעי העקום ושל קשריות הלימפה המנקזות של המעיים, והן מכילות תסנינים של תאים מונונוקלאריים (מקרופאגים ולימפוציטים). עם התקדמות המחלה הרקמה הלימפטית של המעי מתנמקת עם הופעה של תסנינים דלקתיים מסוגים שונים והתכייבות של רירית המעי, אשר עלולה להביא לדימום במעי או להתנקבות דופן המעי. כאשר החיידק מגיע לאיברים אחרים נצפים תסנינים מונוציטיים בכבד, בטחול ובכיס המרה.
הישנות ונשאות.
טיפואיד שאינו מטופל נמשך עד ארבעה שבועות, וב-10% מהמקרים הלא מטופלים נצפית הישנות כשבועיים לאחר חלוף החום. על פי רוב ההישנות נגרמת מאותו החיידק שהביא לאירוע הראשון.
כיס המרה הוא האתר העיקרי של נשאות כרונית, בין היתר מאחר שהחיידק יוצר ביופילם על אבני כולסטרול בכיס המרה. נשאים כרוניים ממשיכים להפריש את החיידק בצואה במשך חודשים ושנים, ועלולים להמשיך את מחזור צואה-פה ולהדביק אנשים נוספים. הנשאות כשלעצמה אינה מצביעה על סיכון גבוה להישנות, אולם כן נקשרה בשכיחות גבוהה יותר של סרטן דרכי המרה, אם כי ייתכן שהנשאות היא ביטוי להפרעה מבנית בדרכי המרה אשר באופן נפרד מעלה את הסיכון לפתח ממאירות זו.
תסמינים וסימנים.
לאחר תקופת דגירה של כשבועיים התסמין השכיח ביותר של טיפוס הבטן הוא חום, אשר נפוץ במעל 95% מהמקרים. החום עולה בצורה זחלנית ובמשך השבוע הראשון מתגבר. לחום נלווים תסמינים שאינם ייחודיים למחלה, לרבות תסמינים דמויי שפעת, כגון כאב ראש (80%), צמרמורות (40%), כאבי שרירים ופרקים ושיעול יבש. תסמינים הקשורים במערכת העיכול: חוסר תיאבון, כאבי בטן ושלשול או עצירות מופיעים במיעוט המקרים, ולרוב מתגברים בשבוע השני למחלה. בלבול עלול גם כן להופיע, ובמקרים חמורים אף להתבטא כדליריום. החום, בשילוב עם הבלבול והפריחה, הביאו לטביעת המונח "טיפואיד", קרי דמוי טיפוס, אשר משמעותה המילולי ביוונית "עשן" או "ערפל", ובהשאלה, הבלבול הנלווה לחום.
סימנים בבדיקה הגופנית אף הם אינם ייחודיים למחלה, כגון רגישות בטנית קלה והגדלה קלה של הכבד או הטחול. עם זאת, ישנם סימנים המכוונים יותר לטיפוס הבטן אשר מופיעים במיעוט המקרים. דוגמה לכך היא ברדיקרדיה יחסית, שאינה הולמת את המצופה בעת חום. דוגמה נוספת היא פריחה בצורת כתמים ורודים הנעלמים בלחיצה על פני הגו במהלך השבוע השני למחלה ומכונה rose spots. ממצא נפוץ יותר הוא חיפוי חום-צהבהב במרכז הלשון.
המהלך הטבעי של מחלה שאינה מטופלת אנטיביוטית, ובפרט מחלה קשה לכתחילה, עלול לגרור סיבוכים כמפורט להלן, או לחלוף בהדרגה עד תום השבוע הרביעי למחלה.
בדיקות עזר.
לויקוציטוזיס או לויקופניה ייתכנו בטיפוס הבטן, למרות נוכחותו של חיידק בדם אשר בדרך כלל גורמת לגיוס נויטרופילים. הספירה האדומה והטסיות עשויות להיות מעט נמוכות. עליות באנזימי הכבד התאיים עד פי שלושה מעל הסף העליון של ערכי הייחוס הן ממצא שכיח.
תרביות.
בידוד החיידק "Salmonella typhi" מדגימות קליניות, לרבות דם, צואה, שתן, מח עצם, הוא דרך האבחנתית לאיתור טיפואיד. הרגישות של תרביות דם לאבחון המחלה עומד על כ-60%, בין היתר בשל חמקמקות החיידק בזרם הדם. הגדלת נפח הדגימה לתרבית עשוי להעלות את שיעורי הזיהוי של החיידק.
תרביות צואה רגישות פחות מתרביות דם, ומוסיפות רק כ-5% על ערכן של תרביות הדם. המלצת ארגון הבריאות העולמי להגברת הרגישות מתרבית צואה הן הדגרת נפח דגימה של מעל 1 ג' במרק העשרה של סלניט. לתרבית מח העצם הרגישות הגבוהה ביותר עם רגישות כל מעל 80%, אלא שבדיקה זו אינה ישימה במרבית המקרים.
סרולוגיה.
תבחין וידאל, שפותח לראשונה בשנת 1896 על ידי ז'ורז'-פרנן וידאל, הוא תבחין צימות (אגלוטינציה) שמאתר נוכחות של נוגדנים נגד האנטיגנים O ו-H של החיידק. רגישות התבחין וסגוליותו אינן גבוהות, והוא יכול להיות שלילי שגוי, למשל, בתחילת המחלה וחיובי שגוי בשל חשיפה בעבר למחולל, בין אם על ידי מחלה או חיסון, או בשל תגובה צולבת עם אנטיגנים אחרים. כמו כן, אין תקן אחיד לקביעת הסף החיובי של כיל הנוגדנים. על כן, נעשה בתבחין שימוש בעיקר במדינות מתפתחות.
תבחין טובקס (Tubex) של חברת IDL מאתר נוגדני IgM נגד האנטיגן O:9. יתרון התבחין הוא ביכולתו לאבחן את המחלה בשלב מוקדם במחלה שבו רמתם של נוגדנים אלה עולה. רגישותו של התבחין מגיעה ל-80% וסגוליותו ל-90%. תבחין טיפידוט (Typhidot) של חברת המחקר הביודיאגנוסטי המלאית מאתר נוגדני IgM ו-IgG נגד חלבון בגודל 50 קילודלטון בקרום החיצוני של החיידק, והוא בעל רגישות וסגוליות דומים. תבחינים נוספים המאתרים נוגדני IgA ואנטיגנים אחרים נמצאים במחקר קליני.
שיטות מולקולריות.
טרם פותחו שיטות מולקולריות מהימנות ומסחריות המבוססות תגובת שרשרת של פולימראז. ייתכן שהדבר נובע מעומס חיידקי נמוך בעת בקטרמיה.
אבחנה.
החשד לטיפוס הבטן מתעורר כאשר אדם אשר שהה באזור אנדמי במהלך תקופה של עד חודש וחצי טרם הופעת התסמינים מתייצג עם חום הנמשך מעל שלושה ימים. באזורים אנדמיים הגורמים הנקשרים בסבירות גבוהה יותר כי אכן מדובר בטיפוס הבטן הם חום מעל 39 מעלות צלזיוס, מראה חולני, גיל צעיר מחמש ותלונות כלשהן הקשורות במערכת העיכול. ככל שהחום נמשך זמן רב יותר, עולה הסבירות שמדובר בטיפוס הבטן.
מבחינה מעבדתית, שילוב השיטות המבוססות תרבית וסרולוגיה אינו מגיע לכדי רגישות וסגוליות גבוהות דיין, וקיים אתגר אבחנתי, אשר בגינו לעיתים מוחל טיפול אנטיביוטי אמפירי ללא אבחנה ודאית. מאחר שרוב האנשים המתייצגים באופן זה מאובחנים עם מחלה אחרת מטיפוס הבטן, מתן טיפול אמפירי מתקיים במקביל לאיתור סיבות אחרות לחום הממושך.
אבחנה מבדלת.
האבחנה המבדלת של מחלת חום ממושכת עם תסמינים כלליים שאינם ייחודיים רחבה. לכתחילה נקבע המונח טיפואיד – דמוי טיפוס – על שום הדמיון למחלת טיפוס הבהרות ומחלות ריקציאליות נוספות, המאופיינת בחום ובבלבול. מחלות אלה נפוצות באזורים האנדמיים לטיפוס הבטן. מחלה נוספת שיכולה להתבטא בצורה דומה ונפוצה באזורים האנדמיים לטיפוס הבטן היא מחלת העכברת. מחלות זואונוטיות נוספות, כגון ברוצלוזיס, טולרמיה וקדחת Q, גם כן עשויות לגרום לחום ממושך עם תסמינים כלליים. בדומה ל-"Salmonella typhi", מחולל הטולרמיה, החיידק "Francisella tularensis", מתרבה בתוך מקרופאגים ונישא על גביהם אל איברי המערכת הרטיקולואנדותליאלית.
באמצע המאה ה-19 הופיע המונח ״קדחת טיפומלרית״, מעין אבחנה קלינית שמדגישה את החפיפה בתסמינים של מלריה ושל טיפוס הבטן, בפרט החום הממושך, יחד עם תסמינים כלליים כמו כאבי ראש, כאבי בטן ושיעול.
מחלות חום ממושך נוספות נמצאות באבחנה המבדלת, והן כוללות: מחלות הנגרמות על ידי חיידקים בסוג "Bartonella", כגון מחלת קריון וקדחת השוחות, או "Borrelia", כגון קדחת חוזרת אנדמית, וכן מליואידוזיס, קדחות המועברות בעקיצות וכיוצא בזאת.
נשאות כרונית.
אבחנה של נשאות כרונית של "Salmonella typhi" בצואה כוללת בידוד של החיידק משלוש דגימות צואה שונות לפחות, הנלקחות בהפרש של ימים עד שבועות. רגישותה של גישה זו מוערכת בעד 80%. שיטות נוספות לאיתור נשאות הן על ידי כמוסות חוט המגיעות לתריסריון ודוגמות משם תרבית. שיטות סרולוגיות לאיתור נשאות עלולות להיות מושפעות מחיסון קודם נגד טיפוס הבטן.
טיפול.
הטיפול בטיפוס הבטן מבוסס על טיפול אנטיביוטי עם טיפול נלווה ותומך במחלה קשה. הטיפול האנטיביוטי הפחית את שיעורי התמותה מהמחלה מ-10%–15% בעידן הטרום-אנטיביוטי ל-1%, והביא לקיצור של משך המחלה לימים ספורים לאחר התחלת הטיפול.
אנטיביוטיקה.
תרופות קו ראשון היסטוריות.