קאשינג כיהן כחבר בית הנבחרים בשנים 1835–1843. בסוף תקופת כהונתו הוא שימש כיושב ראש ועדת החוץ של בית הנבחרים. כאשר היה ג'ון טיילר לנשיא, בעקבות מותו הפתאומי של ויליאם הנרי הריסון, הוא הסתכסך עם הוויגים, והטיל וטו על הצעות חוק שלהם, כולל חוקי מיסוי, שקאשינג הצביע בעדם. בתחילה הצדיק קאשינג את הטלת הווטו של טיילר ולאחר מכן הצביע נגד החוקים. ב-1843 הציג טיילר את מועמדותו של קאשינג כמזכיר האוצר, אך הסנאט של ארצות הברית סירב לאשר את המינוי. מועמדותו הוגשה שלוש פעמים באותו יום, אך נדחתה. במקומו מונה ג'ון קנפילד ספנסר.
שגריר בסין.
באותה שנה מינה טיילר את קאשינג כשגריר ארצות הברית בסין, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו של טיילר במרץ 1845. מתוך מטרה להרשים את חצר הקיסרות הסינית, הגיעה המשלחת שבראשה עמד קאשינג על גבי ארבע אוניות מלחמה, עמוסות במתנות שנועדו להפגין את הישגי המדע, כולל אקדחים, טלסקופ ואנציקלופדיה. הגעתו של קאשינג למקאו בפברואר 1844 היוותה סנסציה מקומית, אך ממשלת סין לא הייתה מעוניינת לקבל נציגות של מעצמה נוספת. קאשינג עשה שימוש מושכל בשיטת המקל והגזר. על רקע נוכחות הספינות, הוא הזהיר שאי קבלתו תהווה עלבון לאומי. הוא איים שהוא יגיע ישירות לקיסר, הליך שהיה חסר תקדים. הקיסר ניסה לעכבו, אך לבסוף הוא שלח נציג לנהל משא ומתן עם קאשינג, שהוביל לחתימת ההסכם בכפר וָאנְגְשְׂיָה הסמוך ב-3 ביולי. בנוסף להיותה של ארצות הברית מעצמה מועדפת, דאג קאשינג שלאמריקאים יוקצה שטח אקסטריטוריאלי. בשנים הבאות התפתח הסחר האמריקאי עם סין במהירות, הודות לספינות הקליפר המהירות שנשאו כמויות קטנות של מטען יקר ערך, כמו ג'ינסנג ומשי. מיסיונרים פרוטסטנטים אמריקאים החלו גם הם להגיע לסין. תגובת הציבור הסיני הייתה עוינת רוב הזמן, אך גם היו גורמים שסיפקו בסיס לתמיכה עבור המיסיונרים ואנשי העסקים האמריקאים. בשנים 1850–1864 הייתה סין שקועה במרד טאיפינג, שהייתה מלחמת אזרחים שגרמה למיליוני מתים וסחר החוץ נכנס לקיפאון.
בעת שירותו בסין הוסמך קאשינג לנהל גם משא ומתן על הסכם ספנות וסחר עם יפן.
שובו למסצ'וסטס.
ב-1847, כאשר כיהן קאשינג שוב כחבר בית המחוקקים של מסצ'וסטס, הוא הגיש הצעת חוק להקצבת כספים להצטיידותו של רגימנט שישרת במלחמת ארצות הברית-מקסיקו. אף על פי שהחוק לא עבר, גייס קאשינג את הכספים באופן פרטי.
במהלך המלחמה הוא שירת בצבא ארצות הברית כקצין בדרגת קולונל ברגימנט המתנדבים הראשון של מסצ'וסטס, שב-15 בינואר אותה שנה הוא קיבל את הפיקוד עליו. ב-14 באפריל הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל. במהלך המלחמה הוא לא השתתף בפועל בקרבות ונכנס למקסיקו סיטי עם גדוד המילואים שלו כמה חודשים לאחר סיום המלחמה. ב-20 ביולי 1848 שוחרר קאשינג מהשירות.
ב-1847 ושוב ב-1848,הציגו הדמוקרטים את מועמדותו של קאשינג לתפקיד מושל מסצ'וסטס, אך בכל אחת מההזדמנויות הוא נוצח בבחירות. הוא היה שוב חבר בבית המחוקקים המדינתי ב-1851. באותה שנה הוצע לו תפקיד התובע הכללי של המדינה, אך הוא דחה את ההצעה. לאחר מכן ועד 1852 הוא כיהן כראש עיריית ניובריפורט.
ב-1852 מונה קאשינג כשופט בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס. בתקופת נשיאותו של פרנקלין פירס, ממרץ 1853 ועד מרץ 1857, הוא כיהן כתובע הכללי של ארצות הברית. קאשינג, שהיה איש הצפון, אך גילה אהדה למדינות הדרום, תמך בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, עד כדי כך שנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, רוג'ר טוני, שניסח את פסק הדין, כתב לקאשינג מכתב תודה על תמיכתו.
בשנים 1858, 1859, 1862 ו-1863 כיהן קאשינג שוב כחבר בית המחוקקים של מסצ'וסטס. באותה תקופה הוא גם הקים את "סוכנות הקרקעות קאשינג" בסנט קרואה פולס שבוויסקונסין. הבניין בו שכנה החברה רשום כיום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
מלחמת האזרחים.
ב-1860 היה קאשינג יושב ראש הוועידה הארצית של המפלג הדמוקרטית, שהתכנסה קודם כל בצ'ארלסטון ולאחר מכן בבולטימור, עד שהוא הצטרף לאלו שפרשו מהוועידה הסדירה. לאחר מכן הוא היה יושב ראש הוועידה של הנציגים הפורשים, שבחרו בג'ון ברקינרידג' כמועמד לנשיאות. באותה שנה שלח אותו הנשיא ג'יימס ביוקנן לצ'ארלסטון בשליחות חשאית לתומכי הפרישה של קרוליינה הדרומית.
על אף היותו תומך של זכויות המדינות, והתנגדותו לביטול העבדות בארצות הברית במהלך מלחמת האזרחים, תמך קאשינג באיחוד. בהמשך הוא מונה על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון כאחד משלושת חברי הוועדה שמונו לפקח ולנסח את החוקים של הקונגרס של ארצות הברית. בתפקיד זה הוא שימש בשנים 1866–1870.
שובו לשליחות דיפלומטית.
ב-1868, בתיאום עם שגריר ארצות הברית בקולומביה, נשלח קאשינג לבוגוטה ועסק בניהול המשא ומתן על זכות המעבר לספינות בתעלה שהייתה אמורה להיחפר דרך מצר פנמה.
בוועידה שהתכנסה בז'נבה ליישוב בשנים 1871–1872, הוא היה אחד מהיועצים המשפטיים שמונו על ידי הנשיא יוליסס סימפסון גרנט לייצג את ארצות הברית בפני בית הדין הבין לאומי לבוררות שהתכנס בז'נבה בנוגע לתביעות אלו.
מינואר 1874 ועד אפריל 1877 כיהן קאשינג כשגריר ארצות הברית בספרד. הוא הרגיע את המתיחות בנוגע ל וזכה לאהדה בספרד.
מועמדות לבית המשפט העליון.
ב-9 בינואר 1874 מינה הנשיא גרנט את קאשינג כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך על אף למדנותו ומעמדו הרם בלשכת עורכי הדין, עברו כמתנגד למלחמה וחוסר אמון כלפיו מצד רבים מחברי הסנאט בנוגע לחוסר העקביות שלו, גרם להתנגדות קשה למינויו וב-13 בינואר הוא נדחה.
מותו.
כיילב קאשינג נפטר בנויבריפורט ב-2 בינואר 1879. הוא נטמן בבית הקברות היילנד שבעיר. שירות ספינות המכס של ארצות הברית קרא על שמו את אחת מספינותיו, שהייתה בשירת במהלך מלחמת האזרחים והושמדה על ידי פושטים של צבא הקונפדרציה בקרב פורטלנד הרבור ב-27 ביוני 1863.
הכוחות המזוינים של פולין
הכוחות המזוינים של רפובליקת פולין (בפולנית: Siły Zbrojne Rzeczypospolitej Polskiej) הם הכוחות המזוינים הלאומיים של פולין. הכוחות המזוינים כפופים למשרד ההגנה הפולני כאשר המפקד העליון הוא נשיא פולין.
הכוחות המזוינים של הרפובליקה של פולין כוללים את: וויסקה לודוב (כוחות היבשה הפולניים), מרינארקה ווג'נה (חיל הים הפולני), סילי פובייטז'נה (חיל האוויר הפולני), ווויסקה ספציאלנה (הכוחות המיוחדים הפולניים) וכוח ההגנה הטריטוריאלי הפולני.
נכון לשנת 2020, תקציב הכוחות המזוינים עמד על כ-50 מיליארד זלוטים שהם 13 מיליארד דולרים ו-2.1% מהתוצר.
הכוחות הוקמו עם עצמאות המדינה בשנת 1918, ובמתכונתו הנוכחית לאחר תום המלחמה הקרה בינואר 1990. בשנים 2002–2014 היו כוחות הצבא הפולני חלק מכוחות הקואליציה שהשתתפו במלחמת אפגניסטן בהובלת נאט"ו. מלחמה זו הייתה הגדולה ביותר במסגרת המעורבות הפולנית בנאט"ו. כוחות פולניים השתתפו גם במלחמת עיראק בשנים 2003–2008, כוחות הצבא הפולני פיקדו על האוגדה הרב-לאומית (MND-CS), שמוקמה באזור הכיבוש הדרום-מרכזי בעיראק. כוחות אלו הורכבו מחיילים מ-23 מדינות והסתכמו בכ-8,500 חיילים.
ארגון.
כוחות הצבא הפולניים מורכבים מ־123,700 חיילים סדירים פעילים ו-73,400 משרתי קבע. תוהים אלו מציבים את הכוחות המזוינים במקום ה-42 בעולם בגודלם. בשנת 2020 כוח הכוחות בחמשת הענפים השונים היה כדלקמן:
בנוסף על כך, ישנם כ-20,000 משרתים בכוחות המילואים.
אימרה מיצגר
אימרה מיצגר (בהונגרית: Mitzger Imre; מרצאלי, 15 בפברואר 1875 – ?) היה דוקטור למשפטים, עורך דין ועורך עיתון יהודי-הונגרי, אחיו של טיבאדר מיצגר.
ביוגרפיה.
אימרה מיצגר נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה מיצגר, רופא ושל צציליה קוהן. אימרה השלים את לימודיו התיכוניים בעיר נג'קניז'ה. כתלמיד כיתה ז' כבר זכה בשני פרסים ראשונים של מדליית זהב עם הסיפור ההיסטורי שלו "ימים מסוכנים". גם בכיתה ח' זכה בשתי מדליות זהב עם מאמרו על מאריה סצ'י וסיפורו הקצר פטימה. הוא סיים לימודי במשפטים בבודפשט והיה כתב-עמית של כתבי העת "הגאון ההונגרי" ושל בורשסם ינקו (1896-1898). הוא סיים משפטים בשנת 1898 והתיישב בקושיצה, שם עבד תחילה כמתמחה בעריכת דין במשך חצי שנה. במאי 1903 עבר לבודפשט ועסק שם בעריכת דין.
אימרה מיצגר כתב שירים ומאמרים לכתבי העת "סלון הונגרי" (1896), "הארץ והעולם" (1897) ול"פיגארו ההונגרי".
הוא היה העורך הראשי של היומון "יומן קושיצה" בשנת 1899, ובשנת 1901 של היומון הפוליטי "הונגריה" גם כן בקושיצה.
קשת בוסמנית
קשת בוסמנית או קשת בושמנית (שם מדעי: Melanotaenia boesemani) הוא מין דג ממשפחת קשתיתיים החי במים מתוקים.
דג זה הוא מין אנדמי לאגמי איימארו ויובליהם באזור ההררי של חצי האי "ראש הציפור" שבמערב פפואה, אינדונזיה.
הדג התגלה לראשונה בשנת 1980 על ידי ג.ר. אלן ונ.ג'. קרוס. למין קשת זה, ניתן השם בוסמנית על שם האיכיולוג ההולנדי שאסף פרטים ממין זה, מארינוס בוסמן (Marinus Boeseman).
מראה.
חלקו הקדמי העליון של הדג בצבע כחול כהה ובטנו כסופה. חלקו האחורי צבוע בכתום עד אדום. הניגודיות בצבעו של דג הקשת גרמה לו להיות אהוד ופופולרי בקרב מגדלי דגי נוי.
כמו ברוב דגי הקשת, כהות או בהירות צבעי הדג עשויה להוות סימן למצב רוחו או לבריאותו כאשר צבעים כהים ועזים יותר מראים על דג שמח ובריא יותר.
אורכו של דג בוגר הוא 7–12 ס"מ. בצעירותו, צורת הדג מוארכת אך כשמתבגר גבו ובטנו מתעגלים כך שחלקו העליון והתחתון מקבלים צורת קשת.
הבחנה בין המינים.
הזכרים גדולים יותר מהנקבות, באורך ובגובה. כמו כן, צבע הזכרים חזק יותר משל הנקבות וסנפיריהם ארוכים יותר במידה מסוימת.
בשבי.
התנהגות.