יגאל שם טוב נולד בנהריה בשנת 1952. הוא החל ללמוד בבית-הספר ויצו לעיצוב בחיפה בשנת 1975 ועם סיום לימודיו עבר ללמוד צילום באקדמיה לאמנות בצלאל שבירושלים.
בין השנים 1978–1981 למד במגמות ציור ופיסול במדרשה להכשרת מורים לאמנות ברמת השרון. לאחר סיום לימודיו החל ללמד בבצלאל.
בשנת 1983 עבר לניו יורק, שם למד בבית הספר לאמנות של מכון פראט.
בשנים 1994–2000 כיהן כראש המחלקה לצילום בבצלאל.
יצירותיו.
שם טוב הוא חלק מאסכולת הצילום הטופוגרפי ומתעד לאורך שנים את נופי הארץ, האנושיים והדוממים.
יצירותיו המוקדמות עסקו בתיעוד הסביבה הקרובה ובהדפסות קטנות באופן יחסי. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 החל ליצור דימויים של טקסטיל, כגון בגדי ילדים או מגבות רחצה. ברבות מיצירותיו מופיע האדם בשולי התיאור, תוך הקפדה על ניקיון הקומפוזיציה ועל יצירת תחושת מרחב.
בספרו "אלבום התצלומים 79–80" מתאר שם טוב את תהליך היצירה שלו: "את `אלבום התצלומים 79–80` התחלתי לצלם ב-1979, זמן קצר אחרי שהתחלתי לעבוד במעבדת צילום גדולה, בעודי נתון תחת הרושם העז שמותירים בי עשרות אלפי תצלומי הצבע, שאותם ראיתי ובחנתי בעיון רב מידי ערב...השילוב בין סוג המצלמות שבהן השתמשו המצלמים, בין שימוש בסרטי צילום לא מקצועיים ובין פיתוחם והדפסתם במעבדות תעשייתיות הניב תוצאות טיפוסיות, המאפיינות את תצלומי הצבע שנעשו באותה עת בארץ – העשור שבין שנות ה-70 לאמצע שנות ה-80. בהשראת התצלומים האלה פניתי גם אני לצלם בצבע את מה שמעניין אותי, ובעיקר את מה שסביבי".
למרות האופי המקומי-ישראלי של עבודותיו, שם טוב העיד על עצמו כי "תולדות הצילום שלי הן תולדות הצילום האמריקאי".
מיינדזיז'ץ (מחוז)
סלפאיס (סיפור קצר)
סלפאיס (באנגלית: Celephaïs) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה. פ. לאבקרפט הנכתב בתחילת נובמבר 1920 ופורסם במאי 1922 בכתב העת "הקשת". זה הוא סיפורו של קורנס, מתבודד אומלל אשר אינו מבין את העולם והעולם אינו מבין אותו, המוצא נחמה בחלומותיו בהם הוא הולך לבקר את העיר הבדיונית הקרויה סלפאיס.
עלילה.
מדי לילה רואה קורנס בחלומותיו את העיר הנפלאה של סלפאיס היושבת בתוך העמק הירוק שמעבר לו שטות מפרשיות מפוארות לעבר המקום שבו הים פוגש את השמיים. אך בכל בוקר הוא נאלץ לקום אל תוך חייו העגומים, כשהוא מתעורר בביתו שבלונדון. גלמוד וחסר כל לאחר שאיבד את משפחתו ורכושו, מסתובב קורנס בעיר הגדולה בחוסר מעש יום אחר יום.
בניסיון למצוא טעם לחייו הוא מתחיל לכתוב על מסעותיו הליליים, אך המעטים שמוכנים לקרוא על חלומותיו רק צוחקים עליו ולועגים לו. תחילה מחליט לשמור את כתביו לעצמו, אך משהוא מבחין שככל שנסיגתו מהמציאות המכוערת גדלה כך חלומותיו נהיים יפים יותר, מפסיק לכתוב בכלל.
הסיפור מתפתל לכדי תיאורים על מסעותיו המעורפלים של קורנס בארץ החלום, על כמיהה לבית ילדותו מכוסה הקיסוס שאבד בנבכי הזמן ועל צוקים זהובים הגולשים מטה לתוך הים הרגוע. אט-אט נפרשת משנתו של הגיבור, אשר טוען שכל היופי והקסם בעולם טמונים במחשבתם של ילדים, היכולים לחלום ולחשוב לעצמם קטעי מחשבות, ואילו אנשים מבוגרים כמוהו מסוגלים רק להסתכל אחורה ולהיזכר, וזה, הלכה למעשה, הוא רעל החיים.
כעבור חודשים רבים בהם חיפש את העיר המסתורית בחלומותיו נהיה קורנס חסר סבלנות מחייו היומיומיים ומההפסקות הארוכות שבין לילה ללילה, ובשל כך מתחיל להשתמש בסמים. הוא מספר כי סם החשיש העניק לו עזרה רבה, ופעם אחת אף שלחו לחלק בחלל שבו "צורות אינן קיימות" ולמעשה לא קיים דבר, פרט לגזים זוהרים הלומדים את סודות היקום ומספרים לו כי הגיע לחלק בחלל הנמצא מחוץ לדבר אותו הוא מכיר בשם "נצח".
לאחר שהוציא את כל כספו נאלץ קורנס לעזוב את עליית הגג בה הוא גר ולצאת אל הרחוב, נידון להתהלך ברחבי העיר ללא מטרה. לבסוף הוא חוצה גשר ומגיע למקום בו "מגיעה ההגשמה", כדבריו, בדמות תהלוכה של אבירים אשר באו מסלפאיס כדי לקחת אותו איתם.
הלכה למעשה, הסיפור מסתיים בתיאור קודר של גופתו של קורנס הנשטפת מהים אל עבר סלעי צוק עליו נמצאת טירה עתיקה, מה שמותיר את הקורא בנקודה בה אין לדעת האם לחלומותיו של קורנס הייתה אי פעם איזו אחיזה אמיתית והוא אכן הלך לסלפאיס עם תהלוכת האבירים, או שהיה זה מחזה שווא פרי דמיונו, והוא מת בים כאביון מרוד.
השראה.
בדומה לסיפורים רבים של לאבקרפט, גם מקור השראתו של "סלפאיס" הוא בחלום, אותו תיעד לאבקרפט ביומנו כ"חלום בו עפתי מעל עיר".
קיים דמיון רב בין "סלפאיס" לסיפורו של הלורד דנסאני "הכתרתו של מר תומאס שאפ" בו הדמות הראשית שוקעת יותר ויותר בממלכה הדמיונית הקרויה "לארקר" עד שהיא מתחילה להזניח את עסקיה ואת חייה היומיומיים, ולבסוף נלקחת לבית משוגעים.
עולמו של ה. פ. לאבקרפט.
בסיפור "משימת החלום של קאדאת' האבודה" נפגש הגיבור רנדולף קרטר עם קורנס, ומגלה כי "החולם הגדול" נתקף בגעגועים לבית ילדותו שבקורנוול, והפך חלקים נרחבים מסלפאיס למקומות בהם ביקר כילד. קורנס מייעץ לקרטר, הנמצא במשימה משלו בארץ החלומות, להיזהר במשאלותיו - ייתכן שיתגשמו. פרט זה מלמד כי קורנס אמנם מת במציאות שהרי גופתו נשטפה החוצה מהים, אך שכעת הוא חי בעיר החלום של סלפאיס.
אסון מירון
חטיבת הביניים
מר איברהים
מר איברהים (בצרפתית: Monsieur Ibrahim) הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 2003, בבימויו של פרנסואה דופירון, עם עומר שריף ופייר בולאנז'ה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן והמחזה "מר איברהים ופרחי הקוראן" ("Monsieur Ibrahim et les fleurs du Coran") של אריק-עמנואל שמיט (2001).
עלילת הסרט מתרחשת ברובע מעורב בפריז של שנות ה-60, עם זונות רחוב רבות ובו גרים יהודים, נוצרים ומוסלמים ובו מתפתחת ידידות אמיצה בן נער יהודי יתום, לבעל מכולת מוסלמי מבוגר.
עומר שריף זכה בפרס סזאר לשחקן הטוב ביותר ולפרס אהדת הקהל בפסטיבל הסרטים של ונציה.
פייר בולאנז'ה זכה בפרס silver hugo לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בשיקגו.
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
תקציר העלילה.
משה/מואיז המכונה "מומו" (פייר בולאנז'ה) הוא נער יהודי בן 16 הגר עם אביו ברובע בפריז בו גרים יהודים, מוסלמים ונוצרים. אמו עזבה אותם כשהיה תינוק ואביו נמצא בדיכאון. מומו מנהל למעשה את משק הבית. הוא קונה את המצרכים במכולת של מר איברהים ולפעמים גם לוקח דברים ללא רשות. איברהים מבחין בזה אך לא מגיב כי לדבריו עדיף שיגנוב אצלו ולא במקומות אחרים שם ימצא עצמו בכלא כמו נערים אחרים מהשכונה.
איברהם הוא אלמן טורקי מוסלמי סופי והוא מחבב את מומו כבנו. בגיל 16 מומו שובר את קופסת החיסכון שלו ובכסף הוא מקבל חינוך מיני ראשון אצל הזונות ברחוב.
לרחוב ההומה מגיע צוות הסרטה עם כוכבת (איזבל אג'אני) וכולם מסתכלים עליה בהערצה ואיברהים נותן לה בקבוק מים חינם.
מומו מחזר אחרי הנערה היהודיה מרים ויחסיהם יודעים עליות ומורדות.
אביו של מומו מפוטר ועוזב את הבית; שוטר מודיע למומו כי אביו התאבד בהשליכו את עצמו לפני רכבת. אמו של מומו מגיעה לחפש אחריו אך מומו אומר לה שמומו אינו גר שם וכי שמו מוחמד.
איברהים מאמץ באופן רשמי את מומו. הוא קונה רכב מהודר (סימקה ארונד ספורט), לומד נהיגה בעזרתו של מומו ומחליט לנסוע איתו לכפר הולדתו בטורקיה. הם מבקרים במסגד סופי וחוזים בריקוד המעגלי של המאמינים.
בדרך לכפר קורית תאונה, הרכב מתהפך ואיברהים נפצע קשה ומת כשמומו לידו. הוא מוריש למומו את כל רכושו.
בסוף רואים את מומו המבוגר יושב במכולת ומבחין בילד גונב אך לא מעיר לו..
מוזיאון הדואר והבולאות
המוזיאון לדואר ולבולאות (בשמו המלא: מוזיאון אלכסנדר לתולדות הדואר והבולאות) הוא מוזיאון המוקדש לתולדות הדואר בארץ-ישראל. המוזיאון נחנך ב-19 במאי 1998, כ"ג באייר תשנ"ח, במסגרת אירועי חגיגות היובל למדינת ישראל.
היסטוריה.
המוזיאון לדואר ולבולאות ממוקם ברחוב חיים לבנון 2, רמת אביב, כתערוכת קבע במוזיאון ארץ ישראל - תל אביב, שהיה גם שותף להקמתו יחד עם רשות הדואר וקרן תל אביב לפיתוח. לרגל פתיחת המוזיאון הונפקה גיליונית מזכרת בה מצויים שלושה איורים של דוש, העוסקים בפעילות הדואר, בהשתתפותו של שרוליק: אשנב–כל בסניף דואר, בולאות ותיבות דואר, קטע של תצלום מתחילת המאה, של קבוצת חלוצים ליד סניף דואר בפתח-תקווה, וקטע של מעטפה משנת 1910 ועליה בול פתח תקווה – הבול העברי הראשון שהונפק בארץ.
תכנים.
המוזיאון עוסק בתולדות הדואר בארץ-ישראל, על רקע התמורות ההיסטוריות, החברתיות והמדיניות שידע האזור. התצוגה משלבת מרכיבים המתייחסים לנושא הדואר בכלל ולדואר בארץ-ישראל בפרט, בעזרת אמצעי המחשה אינטראקטיביים.
המוזיאון מציג תערוכות קבועות ומתחלפות, ומפעיל ספריה, אגף לתצוגת בולים, חדר הרצאות וחדר לפעילות יצירתית של תלמידים.
תערוכות ותצוגות.
תערוכות מתחלפות.
תערוכות המוצגות בקומה התחתונה של המוזיאון, מעת לעת.
ג'ורג' וייטינג פלאג
ג'ורג' וייטינג פלאג (באנגלית:George Whiting Flagg; 26 ביוני 1816 - 5 בינואר 1897) היה צייר אמריקאי של סצנות היסטוריות ותמונות ז'אנריות. הוא היה ממשפחה של אמנים בולטים.
ראשית חייו.
פלאג נולד ב-26 ביוני 1816 בניו הייבן, קונטיקט. הוא היה אחד משבעה ילדים שנולדו לראש עיריית ניו הייבן הנרי קולינס פלאג ומרתה (לבית ווייטינג) פלאג. שני האחים פלאג למדו ציור אצל דודם וושינגטון אלסטון.
דרך אחותו רחל ובעלה הראשון אברהם, הוא היה דוד של אליס קלייפול גווין, שנישאה לקורנליוס ואנדרבילט השני בשנת 1867. באמצעות אחיו ג'ארד, הוא היה דודו של האדריכל ארנסט פלאג.
קריירה.