מיכאיל לברנטייב (ברוסית: Михаи́л Алексе́евич Лавре́нтьев; 19 בנובמבר 1900 – 15 באוקטובר 1980) היה מתמטיקאי סובייטי ונמנה עם המתמטיקאים הסובייטים הבולטים. לברנטייב היה בין היזמים של הקמת סניף של האקדמיה למדעים של ברית המועצות בנובוסיבירסק לרבות הקמת מכוני מחקר ואוניברסיטה. על תרומתו המדעית והציבורית לברנטייב קיבל פעמיים פרס סטלין, פרס לנין, 5 פעמים עיטור לנין, תואר גיבור העמל הסוציאליסטי ועיטורים נוספים. מחקריו העיקריים היו בתחום אנליזה מרוכבת, חשבון וריאציות ומכניקה.
חייו.
מיכאיל לברנטייב נולד בקאזאן למשפחת פרופסור באוניברסיטת קאזאן. לאחר מספר שנים אביו עבר לאוניברסיטת מוסקבה. בשנים 1910-1911 המשפחה התגוררה בגוטינגן. לשנת 1918 לברנטייב התחיל ללמוד באוניברסיטת קאזאן ובשנת 1921 עבר לאוניברסיטת מוסקבה. לאחר סיום לימודיו, בשנת 1922 הוא התחיל לעבוד על הדוקטורט בהנחיית ניקולאי לוזין. בשנת 1927 לאחר קבלת התואר הוא נשלח למספר חודשי השתלמות בצרפת.
לאחר חזרה מצרפת, לברנטייב החל ללמד באוניברסיטת מוסקבה. במקביל הוא היה מלמד בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה. בשנת 1929 לפי הזמנת סרגיי צ'פליגין לברנטייב התחיל לעבוד במכון לחקר התעופה.
בשנת 1931 הוא קודם לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1935 מיכאיל לברנטייב עבר למכון המתמטיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנת 1936 לברנטייב התחמק מהשתתפות ב"פרשת לוזין" (פרשה פוליטית במהלכה פרופסור לוזין הואשם גנבת רעיונות מתלמידיו ואי-קידום מדענים צעירים).
בשנים 1939-1948 לברנטייב התגורר בקייב. בתקופה זו הוא כיהן כמנהל מכון מתמטיקה והיה מלמד באוניברסיטת קייב.
במהלך מלחמת העולם השנייה לברנטייב פונה לאופה. בהיותו בעיר זו הוא עבד על המחקרים בתחום מטען חלול.
בשנת 1948 לברנטייב חזר לאוניברסיטת מוסקבה. בתקופה זו הוא המשיך במחקרים בתחום דינמיקה של פיצוץ. בשנת 1950 לברנטייב מונה למנהל מכון המיחשוב ופעל לתחילת ייצור מחשבים בברית המועצות. בשנים 1953-1955 לברנטייב צורף לצוות מדענים שעבדו על תוכנית הגרעין הסובייטית.
בשנת 1955 לברנטייב חתם על עצומה נגד טרופים ליסנקו.
בשנת 1957 הוא היה בין יוזמים הקמת סניף של האקדמיה למדעים בנובוסיבירסק. ב-18 במאי 1957 הוא מונה ליו"ר הוועדה שהייתה אחראית על הפרויקט. לברנטייב עבר לנובוסיבירסק, ועבד במכון למתמטיקה שהוקם בעיר. החל משנת 1960 הוא היה פרופסור באוניברסיטת נובוסיבירסק החדשה.
בשנת 1975 לברנטייב חזר למוסקבה והמשיך במחקרים בתחום מכניקה שימושית. לברנטייב נפטר במוסקבה ולפי בקשתו נטמן בנובוסיבירסק.
בנו של לברנטייב (1932-2010) היה מתמטיקאי בולט, חתן פרס לנין ומראשי סניף הסיבירי של אקדמיה למדעים.
מנחם שמואל הלוי
הרב מנחם שמואל הלוי ("מולא מנחם"; י' באלול ה'תרמ"ד, 31 באוגוסט 1884 – י"ט בשבט ה'ת"ש, 28 בינואר 1940) היה רב קהילת יהודי המדאן שבאיראן ומנהיגה, מחנך, משורר ומתרגם, ופעיל ציוני בולט. לאחר עלייתו לארץ ישראל בשנת 1923 כיהן כשופט בבית משפט השלום העברי, נשיא ועד עדת יוצאי פרס וחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים.
קורות חיים.
נולד בהמדאן שבאיראן לרב שמואל מרדכי ולרחל הלוי. בילדותו התחנך במכּתב מסורתי בעירו ולאחר מכן החל ללמוד במחזור הראשון של בית הספר של כל ישראל חברים שנפתח בעיר בשנת 1900. לאחר מכן המשיך לישיבת "מנחת שמואל" שהקים אביו הרב שמואל הלוי (1846 - 1918). במקביל הוכשר להוראה בבית ספר ממשלתי גבוה בהמדאן והחל לעבוד כמחנך לעברית וצרפתית בבית הספר של כי"ח בגיל 14 בלבד. בשנת 1907 מונה לסגן-מנהל בית הספר ובשנת 1910 מונה למנהלו, ובמשך מספר שנים שימש כמורה לצרפתית בבתי ספר ממשלתיים.
בשנת 1913 (ה'תרע"ג) מונה לשמש כרב בהמדאן, והתבלט שם כאיש ציבור, במיוחד בנאומיו ופועלו כנגד המרת דת של יהודים לדת הבהאית או לאסלאם, וכדי להחזיר ליהדות את מי שהמירו או אולצו להמיר את דתם. הוא פעל לארגון הרצאות מדי שבת בבתי הכנסת המקומיים, והקים מערך הסברה נרחב כנגד המרת הדת, וזכה להוקרה על כך מכי"ח. הודות לפעילות זו, הושפעו רבות קהילות אנוסי משהד, ומשפחות רבות מהן עלו לארץ ישראל בזכותו.
בתקופת כהונתו כרב בהמדאן, ייסד שתי אגודות עבריות-ציוניות בשם "מעוררי ישנים" ו"חובבי ישורון". הראשונה פעלה למען חיזוק ערכי היהדות, לימוד העברית והפצת הרעיון הציוני, והשנייה פעלה להסברה כנגד האמונה הבהאית. לאחר הצהרת בלפור ייסד בעיר שלוחה של ההסתדרות הציונית ושימש כנשיאה. בתקופה זו ייסד בעירו גם סניף של הסתדרות הנשים העבריות, ווועדים עבור קרן הגאולה, קרן היסוד וקק"ל.
נודע כנואם מוכשר ובדרשותיו השבועיות נהג לקרוא לעלייה לארץ ישראל. עד מהרה נבחר למנהיג הקהילה היהודית בהמדאן וכיהן בתור הנציג היהודי כחבר במועצת העיר המוניציפלית והממשלתית. כן שימש כמזכיר בקונסוליה הטורקית ולשכת המסחר שלה בעיר.
בתקופתו התרבו הרדיפות וההתנכלויות ליהודי המדאן, והא עשה רבות כדי לסכל פגיעות בבני קהילתו. במקרה אחד בצעירותו מנע בגופו השתלטות על שטח בית העלמין היהודי בהמדאן על ידי המון מוסלמי, ועקב כך הוא הותקף במכות על ידי ההמון ביחד עם אחיו. פצועים וחבולים הם הובאו בפני המושל של המדאן, שאת בנותיו לימד צרפתית, ובהחלטת המושל זכויות היהודים נשמרו. עם זאת רדיפות כנגד יהודי המדאן נמשכו לאורך כל שנות פעילותו בקהילה.
בשנת 1923 גמר בלבו לעלות לארץ ישראל ועמו עלו גם רבים מבני קהילתו. הוא התיישב בשכונת הבוכרים בירושלים ועסק בפעילות ציבורית וחינוכית. עם עלייתו נבחר לשמש כראש וועד יהודי פרס בארץ ישראל, חבר הוועד הארצי של קרן היסוד, חבר בכיר בוועד העדה הספרדית והסתדרות חלוצי המזרח. כן סייע לגדוד מגיני השפה, וייסד תלמוד תורה בשכונת הבוכרים, אותו ניהל והתיר גם לבנות ללמוד בו.
נמנה עם מייסדי הסתדרות "התושב" שפעלה להקמת עירייה עברית נפרדת בירושלים, ונמנה עם עסקני התאחדות הספרדים העולמית.
בשנת 1924 מונה על ידי הוועד הלאומי לשופט בבית משפט השלום העברי. בהמשך חייו שימש כשד"ר עבור קרן היסוד ותנועת המזרחי ונסע לארצות שונות כגון סוריה, עדן (תימן), עיראק, לבנון ומצרים. בביקוריו בקהילות השונות הצליח לגייס כספים רבים וזכה לשבחים מבני הקהילות.
בשנת 1931 ייסד וועד נפרד לאנשי עדתו, ושימש כמנהיגו. בשנת 1939 נסע לשליחות בהודו, שם אף פגש את מהטמה גנדי במטרה לגייסו לתמוך בציונות. לאחר חזרתו מהנסיעה המתישה להודו לקה במחלה, ונפטר בירושלים בשנת 1940 (י"ט בשבט ת"ש). בהלווייתו בבית העלמין בהר הזיתים נכחו אלפים, ובין הסופדים לו היו הרב עוזיאל ואנשי ציבור בכירים רבים. במותו הותיר אישה וילדים.
בנוסף לעיסוקיו האחרים הלוי היה מתרגם, סופר ומשורר רב לשוני (עברית, צרפתית, פרסית וערבית), וחיבר מספר ספרי שירה.
חיבוריו.
כן תרגם לפרסית את הספר 'חובות הלבבות' מאת בחיי אבן פקודה, והותיר אחריו מספר כתבי יד שלא עלה בידו להוציא לאור, בהם ספר על משוררי פרס הקלאסיים ("אידאולוגיה על ספרי סעדי, חאפיט'י, עומר ח'יאם ומג'לסי"), "מיזאן אל-חק" ספר פולמוסי בערבית כנגד הדת הבהאית, ספר על ההיסטוריה של יהודי פרס ("דברי ימי ישראל בפרס"), רשימות ממסעותיו בקהילות היהודיות של פרס בתחילת המאה ה-20, ספר זכרונות מילדותו בצרפתית ("Les Souvenirs de mon Enfance"), ספרי פרשנות על התורה, המשנה וההגדה ועוד.
מרבית כתבי היד שלו שמורים בספריית מכון בן צבי.
מנחם הלוי
הלל אל דאג
הלל אל דאג (1919– 23 ביולי 1989) היה קצין הנדסה ראשי בצה"ל.
ביוגרפיה.
אל דאג (במקור אולדק) נולד בביאליסטוק שבפולין. הוא עלה עם משפחתו לארץ ישראל בגיל שנתיים, אך לאחר שלוש שנים חזרה המשפחה לפולין. ב-9 בנובמבר 1936 עלה שוב לארץ ישראל ולמד הנדסה וארכיטקטורה בטכניון. עבד בסולל בונה, במקביל שירת בארגון ההגנה ביחידת הפעולות המיוחדות (הפו"ם) תחת פיקודם של מוניה מרדור וחיים לסקוב. הוא השתתף בפעולות מיוחדות, בהן חיסולו של משה סאבטאני במאי 1940. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי ושירת בחיל ההנדסה המלכותי. הוא פיקד על מחלקה בארמייה השמינית, ולאחר מכן שירת כקצין בבריגדה היהודית. במלחמת העצמאות שירת כקצין ההנדסה של חטיבת גבעתי. בשנת 1950 שימש כקצין ההנדסה של פיקוד המרכז. לאחר מינויו של לסקוב למפקד חיל האוויר, מונה אל דאג לראש מחלקת ציוד בחיל האוויר, לאחר מכן שירת כסגן וממלא מקום קצין הנדסה ראשי.
ב-1952 השתחרר משירות הקבע ועבד בסולל בונה, בין השאר היה ממונה על בניית מפעל נשר רמלה, תחנת הכוח באשדוד והקמת שדות תעופה בטורקיה. כמו כן עבד כמנהל ביצוע הקידוחים בחברה המאוחדת של חברות קידוחי הנפט לפידות ומחפשי נפט.
ב-1958 נענה לקריאת מפקדו לשעבר בפו"ם, חיים לסקוב, שמונה לרמטכ"ל, לחזור לשירות הקבע ולכהן כקצין הנדסה ראשי. הוא שירת בתפקיד עד 1964. בתקופתו היה החיל מעורב במלחמה על המים בצפון, בהקמת גשר הפקק ובפריצת דרכים בצפון, בנגב ובגבול עם ירדן.
לאחר שחרורו מונה ליועץ מדעי בשגרירות ישראל בוושינגטון הבירה שבארצות הברית. בשנת 1967 מונה למנהל החברה הישראלית לטרקטורים וציוד, נציגת קטרפילר בישראל.
כיהן כיו"ר הוועדה לקביעת תקני בנייה במבנים רבי קומות וכיו"ר הוועדה המייעצת לבטיחות גרעינית.
הלל אל-דאג
הלל אלדאג
דופק (פיזיקה)
הלל אולדק
אלי בן-מאיר
אלי בן-מאיר הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, ששימש כראש חטיבת המחקר באגף המודיעין וכקצין מודיעין ראשי. כיהן כסמנכ"ל למודיעין וסייבר בקבוצת "שדמה".
ביוגרפיה.