מטרתה המקורית של הסדרה הוגשמה: היא נחשבה לאחד ממבצעי הפרסום המוצלחים ביותר של הקג"ב. ולדימיר פוטין עצמו אמר כי החלטתו להתגייס לארגון נבעה ממותחני הריגול בהם צפה בילדותו, ביניהם "שבעה עשר רגעים של אביב". הקריירה של פוטין הושפעה מהסדרה: עקב שירותו כסוכן קג"ב במזרח גרמניה, נוצר בדעת הקהל זיהוי בינו לבין גיבור התוכנית, שתרם לתדמיתו. פרשנים פוליטיים הזכירו את "אפקט שטירליץ" לעיתים קרובות בשנותיו המוקדמות בשלטון.
היבט אחר של הסדרה הייתה תרומתה להתחזקות הנאו-נאציזם בברית המועצות בשנות השבעים: מדעני החברה יורי קרסין ואלכסנדר גלקין טענו כי "ההצגה הרומנטית" של גרמניה הנאצית בתוכנית הייתה גורם מכריע לתופעה זו.
דיוק היסטורי.
ההיסטוריון הרוסי קונסטנטין זאלסקי חיבר ספר בשם "שבעה עשר רגעים של אביב: מראה מעוותת של הרייך השלישי", אותו הקדיש למניית מספר רב של טעויות היסטוריות המוצגות בסדרה. בין השאר, ציין כי קציני האס אס לובשים מדים שחורים ב-1945, אף על פי שאלה הוחלפו באפורים כבר ב-1938. כמו כן, רבים מהם מעשנים, למרות פעילות המשטר הנאצי נגד צריכת טבק בגרמניה; שטירליץ מאזין לשירה של אדית פיאף, "Non, je ne regrette rien", שנכתב רק ב-1956; היינריך מילר, שהצטרף למפלגה הנאצית ב-1939, עונד עיטור לו היו זכאים רק אלה שהיו חברים בה לפני 1933. בנוסף, האב פריץ שלאג, שאמור להיות כומר קתולי, מתלבש ככומר לותרני. לגבי יוזף גבלס נטען כי מונה למנהיג מחוז ברלין ב-1944, אף על פי שהחזיק במשרה כבר מ-1926. במקום אחר, מוצג קטע ארכיון עם דמותו של יוליוס שטרייכר, אך הקריין אומר כי זהו רוברט ליי.
יוליה פבזנר
יוליה פֶּבְזְנֶר (ברוסית: Юлия Певзнер; נולדה ב-25 בדצמבר 1971) היא במאית אופרה ותיאטרון ישראלית.
קורות חייה.
יוליה פבזנר נולדה וגדלה בסנקט פטרבורג שברוסיה הסובייטית, שם סיימה לימודי מוזיקולוגיה ופסנתר בבית הספר התיכון שליד האקדמיה למוזיקה בלנינגרד ע"ש רימסקי קורסקוב ב-1990. אחר-כך למדה במשך שנה בבית הספר לרפואה, עד שעלתה לישראל ב-1991. פבזנר בוגרת תואר ראשון בספרות צרפתית ובלשנות באוניברסיטת תל אביב (1996).
בראיון שנערך עִמה סיפרה על התחלת דרכה באופרה ב-1994:
בזכותן של בייגר בלאקוול זליג, מנהלת ההפקות באופרה הישראלית, וחנה מוניץ, מנהלת האופרה הישראלית, התחילה פבזנר לעבוד כמנהלת הצגה, ואחר-כך כעוזרת במאי באופרה הישראלית.
עבודת הבימוי הראשונה של פבזנר הייתה ב-1998 בהצגת הבכורה של האופרה "הנסיך המאושר" של גיל שוחט, על-פי אוסקר ויילד, בפסטיבל למוזיקה עכשווית במוזיאון תל אביב. עבודת הבימוי הראשונה שלה באופרה הישראלית הייתה ב"חליל הקסם הקטן", עיבוד לילדים של חליל הקסם מאת מוצרט, בשנת 2000.
בין הבמאים עמם עבדה היו דייוויד פאונטני ודייוויד אולדן והיא חידשה כמה מהפקותיהם. פאונטני הכיר לה את פרנצ'סקה זמבלו, במאית האופרה הבכירה בעולם, שהייתה למורת הדרך של פבזנר. במשך כמה שנים, שימשה פבזנר כעוזרתה, הן ביימו יחדיו בבתי אופרה בקובנט גרדן, לונדון, בבולשוי במוסקבה ובבסטיליה בפריז. מאוחר יותר חידשה פבזנר מספר רב של הפקותיה.
ב-2003 פבזנר עבדה לראשונה כבמאית עצמאית מחוץ לגבולות ישראל, באופרה "פיק דאם" מאת צ'ייקובסקי, שהוצגה בבית האופרה של דאלאס.
היא ביימה את האופרה "אף", מאת דמיטרי שוסטקוביץ', באופרה של בוסטון (2009). האופרה זכתה בתואר Best of Boston (מטעם העיתון "הבוסטון גלוב"). כתב העת "Artforum" כלל אותה בין עשרת אירועי התרבות החשובים של השנה.
בכתב העת Opera News נכתב על ההפקה של "אף":
על הפקת בוריס גודונוב באופרות של שיקגו, יוסטון, הבסטיליה ובאופרה של סן פרנסיסקו נכתב בשבועון הלהט"בי "The Bay Area Reporter":
ב-2004 יצרה מופע תיאטרון מחול ושירה מוזיקלי "מכתבים לאורפיאוס", מאת רונן שפירא וענת שרון-בלייס, שהוצגה בפסטיבל קול המוזיקה בכפר בלום, בחממה במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב ובפסטיבל התיאטרון הבינלאומי בטביליסי (גאורגיה).
ב-2005 יצרה את המופע "Helen of Troy Does Counter Dancing" בפסטיבל הפרינג' הישראלי.
ב-2009 פבזנר ביימה את הבכורה העולמית של "גולם 13" של נעם שריף באופרה הלאומית של פראג.
דגם של התפאורה לאופרה "יבגני אונייגין", שביימה באופרה של וירג'יניה, ב-2008, שעיצב אלכסנדר ליסיאנסקי, מוצגת במוזיאון ברוסיה.
יוליה פבזנר ביימה אופרות בישראל, ארצות הברית, איטליה, שווייץ, צרפת, צ'כיה, יוון ורוסיה.
היא ביימה ערבי קריאת מחזות בתיאטראות הקאמרי ובית ליסין.
פבזנר גם כותבת עיבודים לדיאלוגים עבור ההפקות שהיא מביימת. תרגמה מספר מחזות מעברית לאנגלית ולרוסית לצורך כתוביות. ערכה מוזיקלית מספר מחזות.
בשנים 2010-2003 עבדה כבמאית בבית הספר למשחק בית צבי. בין 2003-2001 ו-2009-2007, שימשה כבמאית כיתת האופרה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב. לימדה כיתות אמן באופרה של יוסטון, בבית הספר הבינלאומי במוסקבה, בסדנת האופרה של תל אביב ובאופרה סטודיו.
בשנת 2010 שימשה כמנהלת האמנותית של פסטיבל המוזיקה לילדים בגליל.
הקימה עם אביב רון קבוצת אופרה קאמרית בשם "אופרת אביב", והיא בין המייסדים של האופרה הירושלמית.
יוליה פבזנר נשואה לאביב ציפר ולהם שתי בנות: מיקה ואנה.
טרוי דונהיו
טרוי דונהיו (באנגלית: Troy Donahue; 27 בינואר 1936 - 2 בספטמבר 2001) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, אליל הנוער בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60.
חייו.
דונהיו נולד בניו יורק כמרל ג'ונסון הבן ולמד עיתונאות באוניברסיטת קולומביה לפני שהחליט להגיע להוליווד ולהיות שחקן, שם נפגש עם סוכנו של רוק הדסון, שהציע לו לשנות את שמו לטרוי דונהיו.
לאחר שהופיע בתפקידים קטנים במספר סרטים, קיבל את תפקיד חייו בסרט "נווה קיץ" (A Summer Place), לצדה של סנדרה די. הסרט זכה להצלחה עצומה ודונהיו הפך לאליל הנוער האמריקאי. הוא היה גבוה, יפה תואר, בלונדיני עם עיניים כחולות, מושא הערצתם של בני גיל הטיפש-עשרה.
הוא הוחתם על ידי חברת האחים וורנר והופיע בסרטים: "פאריש" (1961), "הכל אודות אהבה" (1962) והמערבון "על גבורה ואהבה" (A Distant Trumpet) (1964), שם שיחק עם סוזן פלאשט, שהייתה אשתו למשך מספר חודשים. בשיא הצלחתו הופיע בסדרת הטלוויזיה Surfside Six ברשת ABC.
כאשר הסוגה הקולנועית של סרטי הנעורים דעכה, החלה גם הקריירה שלו לשקוע. ב-1965 הוא פוטר מ"האחים וורנר" והחל לשקוע בהתמכרות לסמים קשים ולאלכוהול. תקופה מסוימת היה חסר בית והתגורר בסנטרל פארק בניו יורק.
לאחר תהליך גמילה, הופיע בתפקידים קטנים במספר סרטים. ב-1974 שיבץ אותו פרנסיס פורד קופולה בתפקיד קטן בסרט "הסנדק 2", שם גילם דמות בשם מרל ג'ונסון, שמו המקורי. ב- 1990 שיחק בסרט נער שוליים בתפקיד אביו של גיבור הסרט.
נפטר מהתקף לב בגיל 65, ב-2001.
מלכא
מלכא הוא שם שפירושו בארמית הוא מלך.
הקלר וקוך UMP
UMP הוא תת מקלע גרמני תוצרת הקלר וקוך, הרובה אומץ על ידי סוכנויות שונות וכוחות מיוחדים ויחידות לוחמה בטרור.
לתת המקלע שלושה דגמים:
ויקרס ולינגטון
ויקרס ולינגטון (באנגלית: Vickers Wellington) היה מפציץ בינוני דו מנועי ארוך טווח מתוצרת בריטניה שתוכנן באמצע שנות ה-30 בידי חברת ויקרס-ארמסטרונגס. בתחילת מלחמת העולם השנייה שימש המטוס כמפציץ הלילה העיקרי ב-RAF, בטרם הוחלף במטוסים ארבעה-מנועיים כבדים יותר מסוג האוורו לנקסטר. המטוס המשיך בשירות במשימות אחרות, במיוחד ככלי לוחמה כנגד צוללות. הוא היה המפציץ הבריטי היחיד שייצורו נמשך לאורך כל שנות המלחמה.
הוולינגטון הוא אחד משני מפציצים בריטים מהתקופה אשר נקראו על שם ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, השני הוא הויקרס ולסלי.
אלכס סונג
המשכוכית
המשכוכית (באנגלית: Bellwether) הוא רומן קומי דרמטי מאת קוני ויליס שפורסם לראשונה בשנת 1996. הרומן היה מועמד לפרס נבולה לרומן הטוב ביותר לשנת 1997.
מבוא לעלילה.
גיבורת הספר, ד"ר סנדרה פוסטר, חוקרת אופנות. החברה המעסיקה אותה, חברת "היי-טק", רוצה לדעת כיצד לחזות אופנות, וזאת על מנת ליצור אופנה בעצמה. בזמן שד"ר פוסטר לומדת ומנתחת אופנות בשיטתיות, חברת "היי-טק" בעצמה עוברת שטף של אופנות ניהול. במקביל, ההנהלה מעוניינת שאחד החוקרים בחברה יזכה ב"מענק נייבניץ" המסתורי - פרס דמיוני, המוענק ללא קריטריון ברור, בדומה למענק המצוינות של תוכנית עמיתי מקארתור. במקביל, על העובדים להאבק בכאוס שנוצר בעקבות גיוסה של "המזכירה מהגיהנום".
עלילה.
החוקרים מבצעים ניסויים בכבשים, לאחר שלמדו שהן מובלות על ידי "משכוכיות".
אלו הן כבשים שהן "בלתי ניתנות להבחנה משאר הכבשים שבעדר, אלא שהן מעט יותר חמדניות, מעט יותר מהירות, מעט יותר רעבות, מעט לפני העדר". באופן דומה, מי שמתחיל אופנות חדשות הם אנשים אשר, מבלי לדעת זאת, הם קצת לפני העדר.
בספר זה ויליס נותנת גרסה משלה לסיפור של רוברט בראונינג בשם "Pippa Passes". בסיפורו של בראונינג, אשר מוזכר באופן מפורש ב"המשכוכית", פיפה, נערה חייכנית, עוברת ליד אנשים בכפר משפיעה על כולם לטובה. בסיפורה של ויליס, ה"מזכירה מהגיהנום" פליפ, משפיעה גם היא על כל הסובבים אותה, אם כי לא בשמחה ולא תמיד לטובה.
PP-19 Bizon
PP-19 Bizon הוא תת מקלע רוסי שנוצר בחברת Izhmash. הפיתוח של הנשק התחיל בשנת 1990 על ידי ויקטור קלשניקוב (בנו של מיכאיל קלשניקוב) ועל ידי אלכסי דרגונוב (בנו של יבגני דרגונוב).
PP-19 Bizon פותח לפי בקשת משרד הפנים הרוסי, והוא מיועד בעיקר ליחידה ללוחמה בטרור (ספצנאז) ויחידות לאכיפת חוק.
פיקארדית