הכתב עמית קולטר מאתר "ynet" נתן גם הוא סקירה חיובית לאלבום ואמר עליו כי, "ההאזנה לאלבום גורמת רוב הזמן לתחושה שגאגא מתחה עוד קצת את החבל הדק עליו היא מהלכת מרגע הפיכתה לאייקון הפופ הגדול ביותר של סוף העשור הנוכחי. זוהי אסופה של שירים חזקים, חדים ומופקים היטב (על ידיה ב-7 מתוך כול ה-8) שעושים שימוש נפלא ביכולותיה הווקאליות ובכישרון המופרע שלה להרגיש הכי 1986 בסוף 2009 - מצד אחד לעטוף כל יצירה (כן, מדובר ביצירות לכל דבר) בפרווה אייטיזית מבריקה, ומצד שני להרים להיטים שממציאים מחדש את הפופ, כאילו שנות ה-80 מעולם לא היו פה". הילית וולברג מאתר "וואלה! NEWS" אמרה על גאגא שהיא, "לא עושה "מוזיקה", היא קוראת לזה "אמנות"; היא לא כותבת "מילים", היא קוראת לזה "שירה" היא לא לובשת "בגדים", היא לובשת "אופנה" והיא לא זועקת לתשומת לב, היא בולעת אותה, פותחת עיניים גדולות עמוסות בנצנצים ובעזרי פירוטכניקה, פוערת פה רעב להצלחה ומשחיזה את טפריה המפלצתיים, רגע לפני שהיא יוצאת לכבוש את העולם". והוסיפה על האלבום כי הוא "חתום במעצבי אופנה, מעצבי ארט, צלמים ומאפרים, במידה שווה למפיקים ומלחינים. הכל כדי להבטיח שלא מדובר רק במוזיקה, אלא במפלצת פופ שרואה את מדונה ממטר, ואז עוקפת אותה בעוד שניים".
שבחים.
בשנת 2010 זכתה גאגא בפרס "אמן המוזיקה המצטיין" עם "The Fame Monster", במהלך פרסי המדיה של ה-GLAAD ה-21. האלבום והשירים שלו קיבלו כ-6 מועמדויות בטקס פרסי גראמי ה-53 השנתי של שנת 2011 שבהם, The Fame Monster הועמד לפרס "אלבום השנה" אך הפסיד לאלבום "The Suburbs" של הלהקה ארקייד פייר וכן זכה בקטגוריית "אלבום הפופ הטוב ביותר". הסינגל הראשון "Bad Romance" זכה בשני פרסים בקטגוריות "ביצוע הפופ הטוב ביותר של זמרת", ו-"הקטע הקצר הטוב ביותר מווידאו קליפ" והסינגל השני "Telephone" (עם ביונסה) הועמד ל-"שיתוף הפעולה בז'אנר הפופ הטוב ביותר". הסינגל הרביעי והאחרון "Dance in the Dark" קיבל מועמדת לקטגוריית "הקלטת הדאנס הטובה ביותר" אך הפסיד לשיר "Only Girl (In The World)" של ריהאנה.
האלבום קיבל פרסים בטקסי מוזיקה רבים אחרים כגון, טקס פרסי המוזיקה הבין לאומית, "האלבום הטוב ביותר", פרס מטאור, ובשנת 2010 בעת טקס פרסי ה-"Premios Oye!" במקסיקו זכה בפרס "האלבום הבין לאומי הטוב ביותר". בשנת 2011 בטקס פרסי המוזיקה של בילבורד, זכה בקטגוריית "אלבום הדאנס\אלקטרוני הטוב ביותר".
המגזין "טיים" פרסם את "The Fame Monster" ברשימת "עשרת האלבומים המובילים של שנת 2009", וציין כי "היא מבינה את ההבנה המלאה של קהל הריקודים ואת הכישרון הווקאלי שקל לשכוח מתחת לכל שיער הפלטינה". המגזין "Spin" דירג אותו במקום ה-197 ברשימת "300 האלבומים הטובים ביותר של 30 השנים האחרונות", ואפיין אותו כ-"מיני יצירת מופת". בשנת 2012, המגזין "Complex" דירג אותו במיקום השישי ברשימת "50 אלבומי הפופ הטובים ביותר של חמש השנים האחרונות". בשנת 2015, בילבורד כלל אותו ברשימת "50 כריכות האלבומים הגדולים של כול הזמנים" במקום ה-45.
זירו (מוזיקאי)
זירו (באנגלית: Z-Ro; בשמו האמיתי: ג'וזף ווין מאקווי; נולד ב-6 ביוני 1976, מיזורי סיטי, טקסס) הוא זמר ראפ ומפיק תקליטים.
לאורך השנים צבר מוניטין כראפר דרומי ונודע כאמן מחתרתי שמרבית משיריו עוסקים בגזענות, עוני, פשע וסמים. זירו מכר קרוב למיליון תקליטים בארצות הברית, וקרוב ל 1.1 מיליון ברחבי העולם. הוא פופולרי בעיקר בדרום ארצות הברית, זירו כונה על ידי הניו יורק טיימס כראפר מוכשר באופן בולט.אלבומו של זירו I'm Still Livin יצא לאור ב-2006 בזמן שזירו ישב בכלא בגין אחזקת סמים, וכונה על ידי ה-"Houston Chronicle" כ"אחד האלבומים הכי טובים שיצאו אי-פעם מיוסטון".
קתדרלת אוורה
קתדרלת אוורה (בצרפתית: Cathédrale Notre-Dame d'Évreux) היא קתדרלה קתולית ומונומנט לאומי בצרפת השוכנת בעיר אוורה שבנורמנדי.
חלקים מהחלק התחתון של הספינה הראשית מתוארכים למאה ה-11. החזית המערבית, על שני מגדליה הבלתי שווים, היא מתקופת הרנסאנס המאוחר. הקתדרלה משלבת סגנונות רבים, בהם אדריכלות גותית, והם מיוצגים בחלקים שונים במבנה. ב-1896 נערכו עבודות שיפוץ ושחזור מקיפות בקתדרלה.
בית הרוחב (טרנספט) הצפוני והשער הם בסגנון גותי לוהב (Flamboyant); בית המקהלה, החלק האיכותי ביותר מבחינת פנים המבנה, הוא בסגנון גותי קורן (Rayonnant) מסביבות 1260. הקרדינל דה לה בלו, הבישוף של אוורה במחצית השנייה של המאה ה-15 בנה את מגדל המצלב המתומן והצריח המחודד האלגנטי שלו. הוא גם בנה את קפלת הגבירה הידועה בזכות חלונות הויטראז' שלה השמורים היטב. שני חלונות רוזטה בקצות בית הרוחב ומסכי העץ המגולפים של הקפלות הצידיות הן יצירות מופת מהמאה ה-16.
ארמון הבישוף מהמאה ה-15, נמצא סמוך מדרום לקתדרלה.
משה אלטבאואר
משה אלטבאואר (12 בנובמבר 1904, ד' בכסלו ה'תרס"ה, פשמישל – 14 באוקטובר 1998, ירושלים) היה בלשן ומתרגם ישראלי, פרופסור לבלשנות באוניברסיטה העברית בירושלים. אלטבאואר הוא חתן פרס ישראל לבלשנות (תש"ן).
קורות חיים.
אלטבאואר נולד בפשמישל שבגליציה בשנת 1904. בשנת 1932 סיים לימודי בלשנות סלאבית באוניברסיטאות לבוב וקרקוב. בין השנים 1926–1935 עסק בהוראה בפולין ובגליציה, ומשנת 1930 הרצה על השפה האוקראינית במכון המדעי למזרח אירופה שבווילנה. ב-1935 עלה לארץ ישראל והועסק על ידי עיריית תל אביב. היה עורך "ידיעות עיריית תל אביב" (1936–1951) וממקימי המוזיאון לתולדות תל אביב.
בשנת 1946 החל להרצות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1951 הצטרף לסגל ההוראה. מחקריו בבלשנות סלאבית פורסמו בשפות שונות ובכתבי העת בעברית "גליונות", "לשוננו" ו"כנסת". כמו כן כתב ערכים עבור האנציקלופדיה העברית.
בשנת ה'תש"ן זכה בפרס ישראל לבלשנות.
היה נשוי לרות, ואב לשני בנים.
נפטר בשנת 1998 בירושלים.
אחרי רבים להטות
ברטה השמנה
ברטה השמנה או ברטה הגדולה (בגרמנית: Dicke Bertha) היה כינויו של תותח-על מטיפוס הוביצר מתוצרת קרופ שהיה בשימוש צבא האימפריה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. שמו הרשמי היה M-Gerät 14 Kurze Marine-Kanone. התותח הענק נבנה במיוחד על מנת להבקיע את הביצורים שהקימה בלגיה על גבולה עם גרמניה, שלב חיוני במימוש תוכנית שליפן הגרמנית לכיבוש צרפת.
שירות.
תכנון התותח החל לפי הזמנת משרד המלחמה של האימפריה הגרמנית, עוד בשנת 1904 לאחר לימוד אופן הפעלת ארטילריה כבדה לשבירת המצור בפורט ארתור במהלך מלחמת רוסיה–יפן. במצור הפעילו היפנים אשר תותחי-חוף בקוטר 280 מ"מ אותם עקרו מתושבתם הקבועה והשתמשו בהם לירי תלול-מסלול מול הביצורים, כך שהפגזים נפלו מלמעלה על גג הביצור.
בתחילה בנתה קרופ מספר אבות טיפוס, בעלי קליבר הולך וגדל. אילו נתגלו כמסורבלים מדי. משנתברר ניתן היה להניע אותם רק על גבי מסילת ברזל הם נזנחו.
התותח הסופי היה שונה מאבות הטיפוס שקדמו לו כיוון שיוצר תוך הקפדה על יכולת הובלה בכביש (בעל גלגלים ונגרר על ידי טרקטור, ולא על גבי מסילת ברזל), תפעול על ידי צוות קטן יחסית וקצב אש גבוה ככל האפשר. במרץ 1914 הודגמה הגרסה הסופית של ההוביצר בפני וילהלם השני, קיסר גרמניה ובכירים נוספים. התותח זכה לכינוי "ברטה השמנה" על שם ביתו של אלפרד קרופ, שירשה את מפעלי קרופ ב 1902.
עם פרוץ המלחמה באוגוסט היו מוכנים רק שני תותחים, אך ייצורם נמשך לאורך המלחמה. הופעתו הראשונה של התותח בשדה הקרב הייתה עם פרוץ המלחמה במתקפות על ביצורי לייז', נאמור ואנטוורפן בבלגיה וקו הביצורים בצפון צרפת. ההתקפה הצליחה לפורר את הביצורים וזיכתה את התותח בתהילה של "נשק פלא" (גרמנית: Wunderwaffe). יכולת "פלאית" זו נבעה מהסיבה שהביצורים נבנו בשנות ה-80 של המאה ה-19 מבטון לא מזוין. בהתקפה על ביצורי ורדן בפברואר 1916 כשלה ההפגזה, ולא הצליחה למוטט את הביצורים שנבנו מבטון מזוין, אך גרמה להם נזק. כישלון זה גרם להפסקת ייצור התותחים, לאחר שייוצרו בין 12 ל-18 פריטים.
מפעלי קרופ העשירו את הפלדה לייצור הקנה בכמות קטנה של היסוד מוליבדן. המוליבדן שהוסף לפלדה העלה את נקודת ההתכה של הפלדה ל-2,620 מעלות צלזיוס, כאלף מעלות יותר מעל נקודת ההתכה של ברזל. כן ביטל המוליבדן את תכונת הפריכות של הפלדה המתגלה בטמפרטורות גבוהות וגורמת להסדקותה. רק ב-1916, באמצעות הנדסה הפוכה של שרידי קני תותח גילו הבריטים שהפלדה של קרופ הכילה מוליבדן והחלו להשתמש בעצמם ב"פלדת מולי" לייצור שריונות טנקים.
ברטה הגדולה
וילה בורגסה
אות אמיל גרינצוויג
מיסטיציזם
שמעון ביטון
הרב שמעון חנניה ביטון (נולד בשנת 1944) הוא הרב הראשי לשעבר ואב"ד חדרה וראש ישיבת "אור יוסף".
ביוגרפיה.
נולד במרקש שבמרוקו, ובגיל 11 עלה עם הוריו לישראל והתגורר בבאר שבע. כעבור שנתיים החל ללמוד בישיבת בית יוסף בבני ברק, ולאחר שלוש שנים עבר ללמוד בישיבת מגדיאל אצל הרב נחום לסמן, עמו למד בחברותא כחמש שנים. בהיותו בחור מסר שיעורים לחבריו בישיבה. בד בבד עם לימודיו הישיבתיים למד מחוץ לסדרי הישיבה את תחום "איסור והיתר" בשבת ועירובין. בגיל 17 נסמך להוראה..
לאחר נישואיו למד במשך חמש שנים בכולל היכל התלמוד בתל אביב. לאחר מכן שימש כר"מ בישיבת "חומת ציון" בבני ברק, וזמן קצר לאחר מכן נבחר לכהן כראש ישיבה קטנה בחדרה. בשנת תשל"ב, בהיותו בגיל 28, נבחר לכהן כרב שכונת גבעת אולגה. בשנים אלו נבחן אצל גדולי הרבנים הספרדים וקיבל תעודת כושר לרב עיר.
בשנת תשל"ח נבחר לכהן כרבה הראשי של עיר חדרה, במקום הרב שלום אלבז. שימש כראש ישיבת "אור יוסף" בחדרה.