קוטוז הזמין את כל המצביאים הממלוכיים הגדולים ויצא איתם מקהיר לארץ ישראל. ליד עזה נערך קרב מקדים, בו הביסו הממלוכים את כוחות החלוץ המונגולים שפגשו. הם הגיעו לעכו ובמשך שלושה ימים חנו שם והצטיידו לקרב. רוב הצלבנים תמכו בממלוכים, אך בהשפעת המסדר הטבטוני הם סירבו להצטרף ללחימה פעילה. אהדת הצלבנים הייתה מלכתחילה לצד הממלוכי בשל טבח צידון שערכו המונגולים באוכלוסייה הנוצרית זמן קצר לפני כן. ביברס הציע לכבוש את עכו הצלבנית, אך קוטוז סירב לכך, שכן צלבנים חיו בשלום עם הממלוכים ושמרו על נייטרליות במשבר עם המונגולים. מעכו יצא הצבא הממלוכי לעין ג'אלות.
הקרב.
יש הטוענים שביברס ניסה למשוך את המונגולים לאזור שנוח היה לממלוכים להילחם בו, אך מקורות ממלוכיים טוענים שהמונגולים הגיעו ראשונים לשטח הקרב, ובחרו בו בגלל יתרונותיו עבורם-מקור מים להשקיית סוסיהם וקרבה לסוריה - ראש הגשר שלהם לעבר מצרים. לאחר מכן, קוטוז הצטרף לביברס עם הכוח העיקרי.
הקרב התקיים בתאריך 3 בספטמבר 1260. בעלי בריתם של המונגולים בהנהלת קיטבוגה שהיה נוצרי נסטורי. בשרות המונגולים היו גם המלך הארמני של קיליקיה והנסיך הצלבני של נסיכות אנטיוכיה. באותו זמן מצרים נשארה המעצמה המוסלמית היחידה במזרח התיכון לאחר נפילת בגדד וסוריה לידי המונגולים. בראש הצבא הממלוכי עמד ביברס. ההתקפה המונגולית הראשונה כמעט הצליחה להביס את הממלוכים, אך לאחר שקוטוז קרא לחייליו לא להיכנע בשם האסלאם ולהסתער על האויב, הממלוכים התחילו להתקדם ולאחר קרב ממושך בו הממלוכים ירו בחצים רבים על סוסיהם של המונגולים המונגולים נסו בבהלה משדה הקרב לכיוון בית שאן, ומשם שארית צבאם נסוג לכיוון חלב, וביברס רדף אחריהם עד לשערי העיר. המלומד בן התקופה, אל מקריזי, כתב שהיה קרב נוסף בבית שאן, אך זה לא נראה סביר לדעת היסטוריונים אחרים. קיטבוגה עצמו נהרג בקרב והדבר החליש מאוד את כושר עמידתם של המונגולים. בקרב נהרגו כ-15,000 מונגולים בעוד שמספר הממלוכים שנפלו בו אינו ידוע.
קוטוז לאחר הקרב.
בדרכו חזרה למצרים נרצח קוטוז על ידי שלושה אמירים ממלוכיים: באדר א-דין בקטוט, אונס ובהאדיר אל-מועיזי ב-24 באוקטובר 1260 בא-צליחיה. לפי רוב ההיסטוריונים הממלוכיים בני זמנם כמו גם חוקרים מודרניים, היה ביברס שותף פעיל ברצח קוטוז, שכן לפני הקרב הבטיח לו קוטוז שבמקרה ניצחונם ימונה למושל חלב בגלל תרומתו המכרעת לניצחון, אך קוטוז מינה במקומו את אל-מליכ אל-סעאד עלאא א-דין שליט מוסול. לביברס היה חשבון נוסף עם קוטוז בשל חלקו ברצח ידידו פריס א-דין אקטאי. לאחר רצח קוטוז התמנה ביברס לסולטאן.
קוטוז נחשב לשליט אמיץ במיוחד על ידי המוסלמים. הוא היה אחד השליטים היחידים שתאריו הסולטאניים בלבד, הוטבעו על מטבעותיו ללא אזכור שמו. מסגד על שמו קיים בקהיר ברובע הליופוליס.
הצהרת הארארה
הצהרת הארארה (באנגלית: Harare Commonwealth Declaration) היא הצהרה של מדינות חבר העמים הבריטי המהווה אחד ממסמכי החוקה של הארגון. במסגרת ההצהרה הוגדרו מחדש עקרונות הארגון, עקרונות החברות בארגון, וכן הוגדרו מחדש מטרותיו של הארגון תוך מתן דגשים למטרות מסוימות.
ההצהרה ניתנה ב-20 באוקטובר 1991 בהארארה שבזימבבואה, במסגרת הכנס ה-12 של ראשי מדינות חבר העמים.
ההצהרה התבססה על העקרונות שנקבעו בהצהרת סינגפור, עשרים שנה קודם לכן, ונחשבת לחלק ממסמכי החוקה של חבר העמים הבריטי.
במסגרת הצהרת סינגפור, משנת 1971, נקבעו מטרות חבר העמים ובהם: קידום שלום עולמי ותמיכה בארגון האומות המאוחדות, קידום זכויות אדם ואגליטריות, התנגדות לגזענות, התנגדות לקולוניאליזם, מיגור העוני, הבורות, המחלות ואי שוויון כלכלי, קידום סחר חופשי, שיתוף פעולה מוסדי בין מדינות חבר העמים הבריטי והתנגדות ללחץ פוליטי בינלאומי.
במסגרת הצהרת הארארה הוצהרו מחדש המטרות לעיל כמטרות הארגון, ובנוסף הוצהר כי מדינות חבר העמים הבריטי מאמינות כי:
הצהרת הארארה נועדה לקדם את העקרונות במדיניות מדינות החבר, וזאת לאור המצב הגאו-פוליטי העולמי שנוצר בשל תום המלחמה הקרה, ולאור תום שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה.
הבדל עיקרי בין הצהרה זו להצהרות הקודמות היא הורדת ההתייחסות להתנגדות ללחץ פוליטי בינלאומי - אשר הופיעה בהצהרת סינגפור. משמעות ההתייחסות שהייתה בהצהרת סינגפור היא שאפילו החבר עצמו לא יכול ללחוץ על חברותיו לעמוד בעקרונות. הורדת ההתייחסות אפשרה לארגון חבר העמים להשפיע על מדיניות הפנים של חברות הארגון.
אליעזר דון יחיא
הרב אליעזר דון יחיא (ד' בתמוז תקצ"ח, 27 ביוני 1838 - ד' בתמוז תרפ"ו, 16 ביוני 1926) היה רב העיר לוצין, שבלטביה, ומרבותיו של הרב קוק. בן למשפחת דון יחיא.
תולדותיו.
נולד בדריסא לרב שבתי דון יחיא, רב העיר, ולמלכה, בתו של הרב נפתלי ציוני מלוצין. שורשיה העתיקים של משפחת דון יחיא הם מספרד, וידוע על קשר משפחתי שלהם לרבי יצחק אברבנאל. למד אצל דודו הרב אהרון זליג ציוני, רבה של לוצין, ואף נשא את בתו לאשה בשנת ה'תרי"ט. בשנת ה'תרכ"ד התמנה לרב בעיר וויאן שבפלך קובנה. בקובנה פתח בית מדרש להוראה ודיינות.
לאחר מותו של הרב ציוני בשנת ה'תרל"ז, נבחר למלא את מקומו כרבה של קהילת לוצין, תפקיד בו נשא כחמישים שנה.
הרב אליעזר התבקש להעניק הסכמות לספרים שונים, לצד גדולי דורו, כרבי חיים עוזר גרודזינסקי ורבי יוסף רוזין, ה"רוגצ'ובר".
משפחתו.
נכדו, שבתי דון-יחייא ("דניאל"), עלה לארץ ושימש כעורך עיתון הצופה, וכיהן תקופה קצרה כחבר הכנסת מטעם המפד"ל.
יחסו להתיישבות בארץ ישראל.
חיבה עמוקה יקדה בליבו כל ימי חייו לארץ ישראל ולבוניה. הוא השפיע על רבים מבני משפחתו ובני עירו לעלות לארץ ולהתיישב בה ישיבת קבע. בעת שנתפרסמה הצהרת בלפור, קרא לעצרת חג בבית הכנסת ואמר שיעור בהלכה על מצוות התלויות בארץ. כמו כן, פרסם בשנת תרפ"א מכתב התעוררות אל יהודי לטביה, למען ירימו תרומותיהם לבניין הארץ. בראשית מכתבו הוא מסביר את היסוד ההלכתי-רוחני של יישוב ארץ ישראל, מדגיש את חיובו מן התורה, וקורא ליהודים לעלות לארץ.
הוא היה מרבה לדרוש בשבחה של ארץ ישראל והציונות הדתית בבית הכנסת ובשיחות עם אנשי קהילתו. אחר פטירתו רשמו ציוני לטביה לאות הערצה את שמו בספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל.
פרנסואז סגאן
תסמונת קאפגרה
ג'ון דיפנבייקר
ג'ון ג'ורג' דיפנבייקר (באנגלית: John George Diefenbaker; 18 בספטמבר 1895 - 16 באוגוסט 1979) היה ראש ממשלת קנדה ה-13 וכיהן בין ה-21 ביוני 1957 עד ה-22 באפריל 1963. במקצועו היה עורך דין פלילי והנהיג את המפלגה השמרנית-פרוגרסיבית (Progressive Conservative Party) מ-1956 ועד 1967. בתקופת כהונתו יזם את "מגילת זכויות האזרח" הקנדית, הנהיג רפורמות בבריאות ובחקלאות ובפרט בפיתוח צפון המדינה, נודע ביכולתו הרטורית ובכושרו לפנות ל"אזרח הפשוט". בגין החלטתו לבטל את פרויקט המטוס העל-קולי אוורו קנדה CF-105 ארו, שהיה פרויקט הדגל של התעשייה האווירית הקנדית, ספג את הביקורת הקשה ביותר מבית.
דיפנבייקר נודע כתומך נלהב של מדינת ישראל, בתקופתו הגיעה השגרירה הקנדית הראשונה לישראל והוא אירח את דוד בן-גוריון בביקורו הראשון של ראש ממשלה ישראלי בקנדה. ב-1967, בעת שהיה מנהיג האופוזיציה קרא לתמיכה בלתי מסויגת בזכויות מדינת ישראל על ירושלים המאוחדת.
כינויו, גם לאחר שפרש ממשרה ציבורית, היה "המנהיג" ("The Leader" או "הצ'יף"), כינויים נוספים היו "Dief the Chief" (דיף הצ'יף) ו-"J.G.D".
שנותיו הראשונות.
מוצא, ילדות ונעורים.
בזיכרונותיו מתאר ג'ון דיפנבייקר את אבותיו כ"בני היילנדס סקוטים שנלקח מהם רכושם וגרמנים פפלאצים חסרי שביעות רצון". סבו מצד אביו, גאורג דיפנבאכר, נולד בדוכסות הגדולה של באדן. בשנות ה-50 של המאה ה-19 הוא היגר לקנדה עילית, שם התחתן ועבד כמייצר עגלות. בנו ויליאם, אחד משבעת ילדיו, נולד באפריל 1868, למד בבית הספר בהוקסוויל ובברלין (קיצ'נר), אונטריו, וקיבל תעודת הוראה מבית הספר לדגמים באוטווה ב-1891. במאי 1894 נישא למרי באנרמן, שסבא וסבתא איבדו את רכושם בסקוטלנד במהלך פינוי הקרקעות 1811–1812. הם היו מעורבים בטיפוח ההתיישבות על גדות הנהר האדום והגיעו לקנדה דרך מפרץ הדסון ביוני 1814. אחרי חורף קשה אחד הם נסעו בשיירת קאנואים לקנדה עילית ולבסוף התיישבו במה שהפך מאוחר יותר למחוז ברוס, שם נולדה אמו של ג'ון, מרי, בשנת 1872.