נושאי השיר הם המאוויים והתקוות לחיי שלום ויצירה בארץ ישראל. השיר מתאר את בקשתם בכל תחומי החיים הציבוריים, ובהם בניית בתים לבני אדם, עליזות ושמחה, צמיחה ופריחה ומימוש הרצונות של כל בני האדם, ובמיוחד השכנת השלום המדיני בארץ ישראל ובסביבתה, עד כדי תיאור אוטופי של נטישת כלי הנשק, ברוח הפסוק בתנ"ך בספר ישעיהו על אחרית הימים: .
פזמון "מחר" מנוסח בחיוך ובשנינה, כביכול מודעת הדוברת לדמיוניות של המאוויים והתקוות, אבל אינה מוותרת עליהם כאפשרות עתידית:
הבית הראשון מתחיל במילים: "מחר אולי נפליגה בספינות" ובו מובעת התקווה לתנועה חופשית מחוף אילת עד החופים באפריקה, כאשר על סיפוניהן של „המשחתות הישנות”, אשר תוצאנה משימוש צבאי, ותוטענה במיטב התוצרת החקלאית של מדינת ישראל אז, שמייצגם הבולט היו תפוזים.
הבית השני מפרט תיאור של עתיד מלא שמחה שבו מצלצלים "פעמונים" ו"ענבלים", השיר משוחח עם הפסוק בספר ישעיהו: „וְגָר זְאֵב עִם כֶּבֶשׂ וְנָמֵר עִם גְּדִי יִרְבָּץ וְעֵגֶל וּכְפִיר וּמְרִיא יַחְדָּו וְנַעַר קָטֹן נֹהֵג בָּם:”, ואף מגביר את משמעיו; בפסוק התנ"כי נכתב על נער קטון שיוביל את החיות המסוכנות זו לזו, ואילו ב"מחר" מנהיג האריה את מטרות הציד לשעבר, את בהמות המרעה:
הבית השלישי מתאר את הבתים הרבים שייבנו בעתיד ואת השירה שתצלצל בהם. האובדן והכאב ינוחמו בצמיחה ופריחה צבעונית חדשה:
הבית הרביעי מתאר את החלום הרחוק, כאשר ישרור שלום על פני האדמות בין בני האדם והאומות השונות; המשוררת מציגה הסבה ממעמד פקודת ה"דום" הצבאית, אל חיי הנפש ואל הרגשות במילותיה:
ובהמשכו מתארות המילים את הגשמת רצונו של כל אדם במו ידיו:
פומפון
Armee Juive
קיונג סוק שין
הזירה הימית במלחמת ששת הימים
הודעת מצרים ב-23 במאי 1967 על סגירת מצרי טיראן בפני כלי שיט ישראליים וכלי שיט המפליגים לישראל, הייתה אחת מהעילות המרכזיות לפרוץ מלחמת ששת הימים. אולם במהלך המלחמה עצמה לא היו עימותים משמעותיים בזירה הימית בין הצדדים היריבים.
למרות הנחיתות הכמותית והטכנולוגית של חיל הים הישראלי מול חיל הים המצרי וחיל הים הסורי, הוא הצליח לשמור על חופש השיט לישראל בים התיכון ואף ליטול לידיו את היוזמה. חיל הים הישראלי יזם מספר פעולות התקפיות נגד נמלים במצרים ובסוריה. על אף שפעולות אלו לא נחלו הצלחה, ומספר לוחמים של חיל הים אף נפלו בשבי האויב במהלכן, הם גרמו לחילות הים הערביים להתמקד במגננה ולשמור על גישה פסיבית במהלך המלחמה כולה.
אירוע משמעותי, שהתרחש בזירה הימית במהלך המלחמה, היה תקרית ליברטי, במסגרתה תקפה ישראל אוניית ביון אמריקאית, עקב טעות בזיהוי. במסגרת תקרית זו נהרגו 34 מלחים וקצינים אמריקאים ונפצעו 172.
בין התוצאות החשובות של המלחמה נכללת התארכות קווי החוף שבשליטת ישראל ופתיחת מיצרי טיראן לשיט ישראלי. כתוצאה מהחלטת נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, לסגור, בעקבות תוצאות המלחמה, את תעלת סואץ לתנועת כלי שיט (החלטה שבוטלה רק ב-1975), הפכה ישראל לגשר יבשתי בין הימים.
סדר הכוחות.
חיל הים הישראלי.
מלחמת ששת הימים פרצה בתקופה בעייתית מאוד מבחינת חיל הים הישראלי. עד שנות ה-60 של המאה ה-20 התבסס חיל הים על משחתות וטרפדות, אוניות מלחמה מימי מלחמת העולם השנייה ומהעשור שלאחריה. כלי הנשק העיקריים של ספינות אלה היו תותחים וטורפדו. כלי שיט אלו הלכו והתיישנו, היו איטיים יחסית ובנחיתות טכנולוגית מול האויב. בתחילת שנות ה-60 החל חיל הים באפיון, תכנון וביצוע תהליך התחדשות מקיף, שעיקרו היה במעבר להתבססות על ספינות סער - ספינות טילים קטנות בהרבה מן המשחתות, זריזות ומהירות, בעלות מכשור אלקטרוני מתקדם, שהחימוש העיקרי שלהן הוא טילי ים-ים. עם פרוץ המלחמה היו ספינות הטילים המתוכננות בשלבי בנייה במספנות מחוץ לישראל, וחיל הים היה מבוסס עדיין על משחתות מיושנות, ונמצא בשפל כמותי ובנחיתות טכנולוגית לעומת כלי השיט שהפעיל האויב.
התחום היחיד בו ניתן היה לדעת פיקוד חיל הים להגיע להישגים בקרב, להערכת מפקדת החיל, היה תחום הלוחמה הזעירה: אנשי צפרדע וסירות נפץ.
בים התיכון היה על חיל הים הישראלי להתמודד מול חיל הים הסורי בצפון וחיל הים המצרי בדרום. בים סוף התמודד חיל הים הישראלי מול חיל הים המצרי בלבד. משמר החופים הירדני בעקבה נמנע מפעילות עוינת גם במהלך הלחימה בין ישראל לירדן בגדה המערבית. ליתר מדינות ערב לא היה צי בעל יכולת לסכן את חופי ישראל.
חיל הים המצרי.
עיקר כוחו של הצי המצרי התרכז בנמל אלכסנדריה, בו היו גם מפקדת הצי ומתקני התחזוקה שלו. הנמל השני בגודלו במצרים היה נמל פורט סעיד, אך בו לא החזיקו המצרים יחידות צי גדולות דרך קבע, אלא השתמשו בו בעיקר כבסיס מעבר לים סוף. למרות זאת הייתה חשיבותו המבצעית של נמל זה רבה, בהיותו בסיס יציאה לעבר חופי ישראל: בשל המרחק הגדול מאלכסנדריה לחיפה, כ-400 קילומטר, היה על ספינות הטילים והטרפדות של חיל הים המצרי לתדלק בפורט סעיד כדי לפעול ביעילות מול חופי ישראל.
בזירת ים סוף התארגן חיל הים המצרי בשני בסיסים: בנמל סואץ ובמעגן ע'רדקה. נמל ערד'קה היה הקרוב ביותר למצרי טיראן ומצרי יובל, המצרים בין ים סוף ומפרץ סואץ, ואיפשר שליטה עליהם. בנוסף לבסיסי הקבע היו לחיל הים המצרי מעגנים נוספים, בהם עדביה במפרץ סואץ, שארם א-שייח' בסיני, ספאגה וראס בנאס בים סוף. יתרון נוסף שעמד לרשות חיל הים המצרי היה היכולת להעביר ולהחליף כלי שיט בין שתי הזירות, זירת ים סוף וזירת הים התיכון, באמצעות הפלגה בתעלת סואץ. יתרון זה התבטל במהלך המלחמה לאחר סגירת התעלה בפקודת נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר.
חיל הים הסורי.
בסיסו העיקרי של חיל הים הסורי היה במעגן מינת אל-ביידה, בצפון סוריה. בנוסף נהגו הסורים לפרוס כלי שיט בנמל לטקיה, במעגן בניאס, ובנמל טרטוס. זה האחרון היה עדיין בשלבי בנייה, והיה בו רציף אחד שכבר שימש לעגינת כלי שיט, אם כי הנמל טרם נפתח לאוניות אזרחיות. בנמל בניאס היה מסוף הדלק של צינור הנפט מכירכוכ שהיה בבעלות חברה אמריקאית. המסוף כלל מקשרי מצופים למכליות, מעגן לגוררות וסירות שירותים.
פעילות הצי הסורי -
חיל הים הסורי כמו שאר הכוחות הסוריים הופתע מפריצת המלחמה. עם תחילת המלחמה הועלתה הכוננות בחיל הים והסורים פרסו את ספינות הטילים והטורפדו מבסיס הצי במינת אל-ביידה לנמל לטקיה טרטוס והאי ארווד. המקשות זרעו מוקשים בקרבת החוף הדרומי מקומות שלפי הערכתם עלולים לשמש להנחתת כוחות מהים. חיל הים הגביר תצפיות וקיים סיורים לאורך החוף. ופרש את מחסניו ומפקדותיו למקומות מסתור.
הסורים לא קיבלו מידע בזמן אמת על ניסיונות הישראליים לפגוע בנמלים. להערכתם פעל הצי הסורי בהצלחה כדי להגן על התנועה הימית לסוריה שכללה הובלת אספקה צבאית. גם תנועת המכליות למסוף הנפט בבניאס לא הופרעה.
הכוחות הימיים של המעצמות.
הצי הסובייטי בים התיכון.
מאז משבר הטילים בקובה נמצא הצי הסובייטי בתהליך בנייה והתרחבות, לאחר שההנהגה הסובייטית נוכחה בחוסר יכולתה להשפיע במרחק מגבולותיה. על הצי, שמשימתו המסורתית הייתה הגנת החוף, הוטלה המשימה להקים צי שישייט בכל הימים. במאי 1965, במפגש הצי הצפוני, הכריז מפקד הצי, אדמירל סרגיי גורשקוב, על הצורך להציב יחידות צי סובייטי באופן קבוע בים התיכון, כמשקל נגד לצי השישי האמריקני. ואכן, החל מ-1966 החל הצי הסובייטי להפעיל בים התיכון צוללות גרעיניות, אוניות שטח, סיירות, משחתות וכלי שיט קטנים יותר, אם כי מספר כלי השיט של הצי הסובייטי היה קטן מזה של אוניות הצי השישי, ורמתם הייתה נחותה. האספקה לאניות הצי נעשתה בלב ים, מחוץ למים הטריטוריאליים של המדינות לחופי הים התיכון, והתבצעה באזורים שונים: בים האגאי ליד קיתרה, ליד כרתים, בים אלבוראן (חלקו המערבי של הים התיכון, בין ספרד לצפון אפריקה), מפרץ גבס ומפרץ חממת (ליד תוניסיה), ואתרים אחרים. במקביל החלו הסובייטים במגעים שנועדו לאפשר להם שימוש בנמלי ארצות ערב. במקביל לכניסת הצי החלו גם טייסות מפציצים ארוכי טווח מדגם טופולב Tu-95 לסייר בים התיכון.
בתחילת 1967 הוקמה לכוחות אלה מסגרת שנקראה השייטת החמישית. באפריל אותה שנה הצטרפה לכוח הצוללת K-131, צוללת טילי שיוט מהדגם שכונה על ידי הסובייטים "פרויקט 675", ובנאט"ו כונה Echo II. הצוללת הצליחה לעבור בחשאי במצר גיברלטר, והייתה תוספת חשובה לשייטת. קיום הכוח הימי בים התיכון נסך ביטחון בהנהגה הסובייטית. בכנס מדינות ברית ורשה, שהתקיים ב-24 באפריל בקרלובי וארי, צ'כוסלובקיה, הציע ליאוניד ברז'נייב לעשות את הים התיכון למקום של שלום על ידי פינוי הצי השישי והשייטת הסובייטית. הייתה זו הפעם הראשונה שנעשה שימוש בצי הסובייטי ככלי להשגת מטרות מדיניות של ברית המועצות.
הצי השישי של ארצות הברית.
עצמתו של הצי השישי של ארצות הברית בים התיכון הייתה גדולה ונוכחותו שימשה כמכשיר להשפעה מדינית של ארצות הברית באזור. בסיסי הצי השישי היו ברוטה שבספרד, בנאפולי שבאיטליה ובמפרץ סודה באי כרתים. אוניות הצי קיימו ביקורים סדירים בנמלי מדינות הים התיכון.
הצי השישי כלל בדרך כלל שתי קבוצות לחימה שבמרכז כל אחת מהן נושאת מטוסים: "אמריקה (CV-66)" ו"סרטוגה (CV-60)". קבוצות הלחימה כללו שתי סיירות טילים, "גאלווסטון (CL-93)" ו"ליטל רוק (CL-92)", שהייתה אונית הדגל; 10 משחתות, 4 פריגטות ו-4 צוללות, אחת מהן גרעינית. כוח הנחיתה של הצי כלל שלוש נושאות גייסות, שתי נחתות מבדוק ושתי נחתות טנקים.
הצי המלכותי הבריטי.