במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הנהיג סאמנר את התנועה הרפובליקנית הרדיקלית אשר ביקרה את הנשיא אברהם לינקולן על שהיה רחרוחי בניהולו את המלחמה נגד הקונפדרציה בניסיונו לא לפגוע במרכזי אוכלוסין. במקביל, סאמנר עבד יחדיו עם לינקולן בנוגע ליחסי החוץ של ארצות הברית ופעל למנוע מהממלכה המאוחדת והקיסרות הצרפתית השנייה מלהתערב במלחמת האזרחים לטובת הקונפדרציה. לאחר המלחמה סאמנר אפילו הציע שבריטניה תשלם בפיצויים על תקריות ימיות בכך שתעניק את מושבותיה הקנדיות לארצות הברית. לצד תדיאוס סטיבנס, סאמנר התנגד לתוכנית השיקום של הדרום שהונהגה בידי הנשיא אנדרו ג'ונסון.
אף על פי שסאמנר תמך ברכישת אלסקה מהאימפריה הרוסית, הוא התנגד בצורה חריפה לסיפוח של הרפובליקה הדומיניקנית (נודעה באותה התקופה על שם בירתה, סנטו דומינגו). לצד מספר סנאטורים נוספים, סאמנר הנהיג את המאבק בקונגרס בנוגע לסיפוח נגד מדיניותו של הנשיא יוליסס סימפסון גרנט. בתגובה סאמנר הודח מתפקיד ראש הוועדה המנהלית ליחסי חוץ בידי הנשיא ומזכיר המדינה המילטון פיש. סאמנר איבד את מעמדו במפלגה הרפובליקנית כאשר תמך במועמד המפלגה הרפובליקנית - ליברלית, הוראס גרילי, במהלך הבחירות לנשיאות בשנת 1872. סאמנר נותר סנאטור ונפטר כעבור שנתיים. משנת 1867 ועד לפטירתו היה סאמנר חבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות וחינוכו.
צ'ארלס סאמנר, בנו של צ'ארלס פינקאני סאמנר, נולד בבוסטון, בירת מדינת מסצ'וסטס בארצות הברית בשנת 1811. אף על פי שהוריו החלו דרכם מעוני, אביו של סאמנר למד משפטים ומונה לפקיד משפטי בבית הנבחרים של מסצ'וסטס ובהמשך לראשות עמדות מנהליות של רבעים בתוך בוסטון. סאמנר הצעיר התחנך בבית הספר הלטיני של העיר שם התחנך באידיאלים נוגדי העבדות שהנהיגו את הקריאה הפוליטית בניו אינגלנד עוד באותה התקופה. עוד מאביו של סאמנר, ששנא את מוסד העבדות, הושפע סאמנר בשנותיו הראשונות. לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1830, התקבל סאמנר ללימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד תחת ג'וזף סטורי.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1834, סאמנר החל בפעילות עסקית בתור עורך דין פרטי לצד ידידו הקרוב ג'ורג' סטילמן הילארד. בשנת 1837 יצא סאמנר לטיול באירופה. תחילה הגיע אל לה האבר, ממלכת צרפת ובהמשך ביקר במוזיאון הלובר בפריז. תוך שישה חודשים דבר צרפתית בצורה שופטת ולמד על ההיסטוריה של הדין הפלילי. בהמשך ביקר בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד שם פגש בהנרי ברוגהאם, הברון הראשון מברוגהאם וואוש , לשעבר הלורד צ'נסלור של בריטניה. סאמנר שב לבסוף לארצות הברית במהלך שנת 1840. סאמנר פעל למען מטרות פוליטיות רבות, כולל רפורמה בתנאיהם של אסירים בבתי כלא, פעילות ממשלתית להסדרי שלום בין מעצמות והוצאה לפועל של רפורמות החינוכיות. כמו כן סאמנר הושפע מפעילותו הציבורית של הנרי וודסוורת' לונגפלו. בשנת 1840, אותה השנה ששב ממסעו באירופה, החל סאמנר לעסוק בפוליטיקה של מסצ'וסטס.
תחילת הקריירה הפוליטית.
ב-4 ביולי 1845 העביר נאום בנושא "הגדולה האמיתית של האומות" שהגדיר מחדש את הקריירה שלו. נאומו הנלהב של סאמנר הוכיח את כישרונותיו. הופעתו הפיזית בגובה של מטר וחמישה סנטימטרים תאמה את קולו החזק ודעותיו הנאמרות. סאמנר סייע להוראס מאן בשינוי החינוך הציבורי במדינת מסצ'וסטס, והביע את התנגדותו למלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שבפועל הונהגה כדי למלא אחר האינטרסים של תומכי העבדות שקראו לסיפוח שטחים נרחבים ממקסיקו והפיכתם למדינות עבדים חדשות. סאמנר היה מעורב בתוך הפוליטיקה של המפלגה הוויגית. המפלגה הוויגית התפצלה לנוכח מועמדותו של זאכרי טיילור, בעל עבדים דרומי שמונה למועמד הוויגי לנשיאות במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1848.
לנוכח התפצלותה של המפלגה הפך סאמנר לקול מנהיג בתנועת הוויגים הצפוניים שהתנגדו לטיילור והיוו את עמוד השדרה של "מפלגת הקרקע החופשייה." מועמדותה של המפלגה לא הצליחה לנצח באף לא מדינה אחת בבחירות לנשיאות בשנת 1848, אך סאמנר הביע שביעות רצון מכך שמאמציהם של עמיתיו ושלו הביאו את הדיון אודות מעמדה של העבדות לקדמת הפוליטיקה האמריקאית. ארבע שנים לאחר מכן דחפו תוצאותיהם של הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1852 את סאמנר לסנאט של ארצות הברית, בתור סנאטור מטעם מדינת מולדתו. סאמנר התנגד לפשרת 1850 בין תומכי ומתנגדי העבדות וחוק העבד הנמלט שעבר בקונגרס גם כן באותה השנה והמשיך במערכה נגד העבדות ברגע שהפך לסנאטור.
סנאטור מטעם מסצ'וסטס.
המאבק לזכויות האדם.
ב-19 במאי 1856 סאמנר נאם בסנאט בנושא הנפיץ האם לקבל את קנזס בתור מדינה חופשית או מדינת עבדי לנוכח הפרעות האלימות שהתרחשו בין מתיישביה סביב הפרשייה. בנאומו "הפשע נגד קנזס" זיהה סאמנר שני סנאטורים דמוקרטים כאשמים העיקריים בפשע זה – סטיבן דאגלס מאילינוי ואנדרו באטלר מקרוליינה הדרומית. הנציג פרסטון ברוקס היה מקרובו של באטלר בהנהגה הלאומית מטעם קרוליינה הדרומית. במקום לקרוא תיגר על סאמנר לדו-קרב, דבר שהיה אסור חוקתית אך מקובל תרבותית, ברוקס תקף אותו בקל קל מהסוג המשמש למשמעת כלבים סוררים. זמן קצר לאחר שהסנאט סגר את דיוני היום, ברוקס נע במהירות, והטיח את המקל שלו בעל ראש המתכת על ראשו של סאמנר אשר היה חסר הגנה. כשברוקס הכה שוב ושוב, קם סאמנר והתכופף שוב במצב של עיוורון, בניסיון חסר טעם להגן על עצמו. אחרי דקה ארוכה סיים ברוקס להכות את סאמנר, אשר דימם מכל גופו. לאורך כל האירוע לא התערבו חברי הקונגרס הנוכחים. ברוקס הלך ברוגע מחוץ לחדר מבלי שעוכב על ידי הצופים ההמומים. בן לילה הפכו סאמנר וברוקס לגיבורים פוליטיים באזורים שלהם. לאחר הצעת אי-אמון בבית הנבחרים, התפטר ברוקס מתפקידו, נבחר מיד מחדש, וזמן קצר לאחר מכן נפטר בגיל 37. סאמנר עבר התאוששות ממושכת מפציעותיו עד ששב לתפקידו בצורה סדירה מלאה בשנת 1859.
לנוכח עלייתה של המפלגה הרפובליקנית הצטרף סאמנר לחבריה. סאמנר היה בין חברי הקונגרס הראשונים שטענו כי יש להילחם במלחמת האזרחים האמריקנית כדי לסיים את העבדות ובכך להציל את האיחוד ולא קודם כל להציל את האיחוד. לאמיתו של דבר, לדבריו, שני השערים קשורים זה לזה בקשר בל יינתק. הוא כינה את העבדות "המעיין העיקרי של המרד" והתעקש, שברגע שממשלתו של הנשיא אברהם לינקולן יבטל רשמית את העבדות "המרד ימות בבת אחת." הוא פעל ללא ניאות מאחורי הקלעים כדי למנוע מהרפובליקנים המתונים בקונגרס ובממשלו של אברהם לינקולן להתפשר בשאלת ביטול העבדות. כשהנשיא לינקולן הוציא את הצהרת האמנציפציה ב-1 בינואר 1863, ששחררה דה יורה את כל העבדים במדינות הבדלניות שהרכיבו את הקונפדרציה, שיבח סאמנר את פעולתו של לינקולן אך הוסיף במהירות כי ההכרזה הנשיאותית לא הגיעה רחוק מספיק. רק ביטול לאומי, חסין מפעולת הופכין של בית המשפט העליון, יכול היה להבטיח קץ למוסד הנתעב – משמע שנדרש תיקון חוקתי.
כדי לזכות באישור הסנאט למה שיהפוך לתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שיתף סאמנר פעולה עם מספר פעילים נגד עבדות וכינן ברית ייחודית עם חברי הליגה הלאומית לאדיקות נשים. הליגה, שנוסדה לכינון רפורמות, קיימה את הכינוס הראשון שלה במאי 1863 והחלה במסע לאיסוף מיליון חתימות על עצומה הדורשת תיקון חוקתי לביטול מוחלט של העבדות בארצות הברית. כדי לקבל עתירות אלו ואחרות ביקש סאמנר מהסנאט ליצור ועדה מיוחדת "שתיקח בחשבון את כל ההצעות הנוגעות לעבדות." הסנאט ציית וקרא את סאמנר ליו"ר הוועדה החדשה. בתחילת 1864 אספה הליגה הלאומית 100,000 חתימות. ב-9 בפברואר 1864 נכנס סאמנר לחדר הסנאט בליווי שני שומרים אפרו-אמריקאים גבוהים שנשאו רישומי חתימות בעד העצומות נגד המשך קיומה של העבדות במדינה. סאמנר הציג את העצומות בפני הסנאט, וכינה את החותמים עליהם "צבא אדיר, מאה אלף איש חוזקו... הם מבקשים לא פחות משחרור אוניברסלי." נאומו של סאמנר נודע בכינוי "תפילת מאה האלף".
ההגנה האיתנה של סאמנר על עקרונותיו הביאה אותו לעיתים קרובות להתנגד לצעדים לפשרה. הוא האמין שהממשלה חייבת לעבדים לשעבר הענקת שוויון זכויות כולל זכות הצבעה דמוקרטית, לצד תמיכה בפיתוח החינוך וקידום הבעלות על אדמות. תחילה התנגד סאמנר לתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, שהכריז כי אפרו-אמריקאים הם אזרחים הזכאים להגנה שוויונית על החוקים, משום שלא הייתה בו ערובה ברורה לזכויות הצבעה. בסופו של דבר, הוא הצביע בעד התיקון. סאמנר מעולם לא נרתע מלשוחח עם חבריו במפלגה הרפובליקנית על כך שלא הרחיק לכת מספיק, וניצל כל הזדמנות שבאה לידיו להציב את שאלת שוויון הזכויות בפני הסנאט. השקפותיו הקיצוניות כאלו עוררו פעולה מידי הסנאט, אך הן גם גרמו לאיגוד יריבים נגדו. "אם הייתי יכול לכרות את גרונם של כחצי תריסר סנאטורים," התוודה ויליאם פיט פסנדן, סנאטור ממיין, "סאמנר יהיה הקורבן הראשון."
יו"ר ועדת החוץ.