צוות התחזוקה התמקם עם 3 רכבים במסלול: טרקטורון, משאית אוראל ומשאית KrAZ. הרכבים הכילו דלק רב על מנת להפעיל מייבש לשימוש על המסלול. הצוות הפר את הוראות הבטיחות בכך שלא הפעיל אורות מהבהבים על גגות הרכבים, הסיבה היא כי האורות הפריעו להם ולכן כיבו אותם כאשר התחילו לעבוד על המסלול.
צוות המטוס לא יכל לראות את העובדים על המסלול, לעומת זאת צוות התחזוקה ראה את המטוס מתקרב ממרחק רב, כאשר אורות הנחיתה שלו דולקים. צוות הקרקע ניסה ליצור קשר 3 פעמים עם פקח הקרקע, אך לא קיבל מענה ולכן החליט להתעלם מהמטוס במחשבה שמדובר במטוס שלא ינחת לבסוף.
בשעה 5:35, טיסה 3352 ביקשה אישור לנחיתה מפקח הגישה. הבקשה נשלחה פעמיים מכיוון שהטייסים הבחינו בעצמים מעורפלים על המסלול, ורצו לוודא שאין בו מכשולים. הפקח אישר שהמסלול פנוי, ואז פנה פקח הגישה לפקח הקרקע ולא קיבל תשובה, במקביל פנה לפקח הטיסה וקיבל תשובה לא שלא נקלט היטב ונשמעה כמו "פנוי" (Free, ברוסית במקור: бодна, במקום נשמע כמו: свободна). פקח גישה הכריז שהמסלול פנוי, למרות שלא היה בקשר עין איתו, ובניגוד לתקנות המחייבות אותו לא לאשר נחיתה אם אין אישור וודאי שהמסלול פנוי. פקח הקרקע היה אמור לראות את המסלול, אך הוא נרדם.
בשעה 5:38 עבר המטוס את הנקודה הנמוכה ביותר בה ניתן לבטל את הנחיתה. המטוס נחת במהירות רגילה של 240 קמ"ש. בנגיעה בקרקע, זיהה צוות המטוס את הרכבים על המסלול וניסה להפנות את המטוס, אך בשלב זה לא היה ניתן למנוע את התאונה. המטוס פגע ב-2 המשאיות והצית 7 טון של דלק שאוחסן בכל אחת מהן, בנוסף למכל הדלק של המטוס. המטוס התהפך והתפרק, השבר במכלי הדלק הבוערים, גרם לדלק בוער להיכנס לתוך גוף המטוס ולשרוף את כל הנוסעים, למעט אחד. תא הטייס נותק מהמטוס והמשיך לנוע על המסלול, כל 4 אנשי הצוות שהיו בו שרדו. 4 אנשי תחזוקה שהיו על הקרקע נהרגו.
החקירה.
החקירה קבעה כי התאונה נגרמה בעקבות שרשרת טעויות, בעקבות רשלנות הפקחים, וכן בעקבות אין ציות לנוהלי הבטיחות והזנחת תחזוקה בסיסית. פקח הקרקע נמצא האשם הישיר מכיוון שנרדם במהלך עבודתו, בנוסף הוא אישר לצוותי התחזוקה להיכנס למסלול ולא סימן אותו כתפוס. נגזרו עליו 15 שנות מאסר והוא התאבד בכלא. בנוסף על מנהל הפקחים נגזרו 15 שנות מאסר, על פקח הגישה 13 שנות מאסר, ועל מנהל התחזוקה בשדה התעופה - 12 שנות מאסר. כל השלושה ערערו על גזר הדין ונדחו.
לא נמצאו טעויות בפעולת צוות המטוס.
סיפורי מארי דה פרנס
הולם
לילה שוורץ
אצטדיון ארטמיו פרנקי
אצטדיון ארטמיו פרנקי הוא אצטדיון כדורגל בפירנצה, איטליה. ומשמש כאצטדיונה הביתי של פיורנטינה. האצטדיון נחנך בשנת 1931 ומכיל 47,290 מקומות ישיבה. האצטדיון ממוקם בצפון מזרח פירנצה.
היסטוריה.
האצטדיון תוכנן על ידי האדריכל האיטלקי פייר לואיג'י נרווי (Pier Luigi Nervi), ונקרא במקור סטאדיו קומונלה (Stadio Comunale). ב-13 בספטמבר 1931 נחנך האצטדיון משחק בין פיורנטינה לאדמירה וואקר (0-1). אצטדיון נקרא על שמו של נשיא פיורנטינה לשעבר, ארטמיו פרנקי, החל משנת 1991.
האצטדיון לקח חלק באירוח משחקי מונדיאל 1934 ומונדיאל 1990 אשר לקראתו עבר מתיחת פנים שכללה בין היתר את הרחבת קיבולת האצטדיון וביטול מסלולי האתלטיקה. כמו כן, אירח האצטדיון משחקים משלב הבתים של טורניר הכדורגל של אולימפיאדת רומא.
ב-25 בנובמבר 1984 נרשם שיא הצופים למשחק באצטדיון כאשר 58,271 צופים נכחו במשחק בין פיורנטינה לאינטר מילאנו.
נבחרת איטליה שיחקה באצטדיון, המשחק הראשון היה ב-7 במאי 1933 בניצחון 2-0 על צ'כוסלובקיה. האצטדיון אירח שני משחקי מוקדמות יורו 2012.
רחוב גלי תכלת
רחוב גלי תכלת שבהרצליה פיתוח נחשב לרחוב היקר בישראל. הרחוב ממוקם בחלקה המערבי של הרצליה פיתוח ובנוי על המצוק הנמצא בקו ראשון אל הים.
ברחוב גלי תכלת 82 בתים פרטיים, כאשר הבתים שמספרם זוגי נמצאים בחלקו המערבי של הרחוב הצופה אל הים, דבר ההופך אותם ליקרים עד מאוד.
מבנה הרחוב.
רחוב גלי תכלת הוא רחוב חד-סטרי. הרחוב מתחיל בצומת המחבר בין רחוב וינגייט לרחוב בזל (בצמוד לכיכר משה דה שליט) וממשיך דרך גינת צבי ברנזון בו נמתחת טיילת הרצליה.
בהמשך הרחוב קיים צומת המחבר את רחוב גלי תכלת עם רחוב המעפילים, ובהמשך מתחבר הרחוב עם רחוב קרן היסוד. קצה הרחוב מסתיים בנקודת מפגש עם רחוב וינגייט, בגן שמואל תמיר.
החל מבית מספר 28 והלאה (בבתים שמספרם זוגי) קיים נוף פתוח לים, וברובם קיימת אף גישה ישירה מחצר הבית אל החוף, דבר המייקר עוד יותר את מחירם של בתים אלה.
דיירי הרחוב.
באופן טבעי, רוב בעלי הנכסים ברחוב הם אנשים אמידים ובעלי הון, ביניהם גם תושבי חוץ רבים.
בשנת 2010 רכש איש העסקים טדי שגיא את הבית היקר ביותר בישראל במחיר של כ-145 מיליון שקלים. מדובר בווילה בשטח בנוי של 2,000 מ"ר על מגרש של כשני דונם, הכוללת מקלט אטומי, חדר כושר, מרתף יינות, קולנוע פרטי, בריכה ומעלית פנימית המובילה לים. במקור, הבית נבנה על ידי איש העסקים מרטין שלאף בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
ברחוב ממוקמים גם בתיהם של שגרירי ארצות הברית, אוסטרליה, פנמה, סין והודו, ביתו של שגריר ישראל במצרים לשעבר פרופסור שמעון שמיר (אשר הוא ובתו מחזיקים שני בתים צמודים ברחוב), האדם העשיר בישראל אייל עופר, האוליגרך הרוסי-יהודי ליאוניד נבזלין, אשר רכש את בית אמו של איש העסקים לוני הרציקוביץ', יזם הנדל"ן דורון אביב, עירית שטראוס, ג'ורג' חורש, ד"ר רפי גדרון (ממייסדי כרומטיס) ואיש העסקים נוחי דנקנר.
בשנת 2011 רכש המדען הצרפתי-יהודי (שכיהן כנשיא אורט העולמי) ז'אן דה גינזבורג שני בתים צמודים בסכום של כ-70 מיליון שקלים כל אחד, במטרה לבנות על שני המגרשים בית אחד גדול.
דובר הקרמלין
דובר הקרמלין הוא מזכיר העיתונות של נשיא רוסיה (ברוסית: Пресс-Секретарь Президента Российской Федерации) ומשמש כדוברו של נשיא רוסיה. תפקיד זה נחשב לאחד הבכירים ביותר בצוות העובדים של הקרמלין.
סמכויות.
תפקידו העיקרי של הדובר הוא הצגת סדר יומו ועמדת של הנשיא בפני התקשורת, כמו גם ארגון מסיבות עיתונאים נשיאותיות. המידע הנמסר לתקשורת כולל תקציר של סדר היום של הנשיא, עם מי נפגש הנשיא באותו יום ועמדת הקרמלין בנוגע לאירועים שונים.
דובר הקרמלין אחראי להפקת אירועי תקשורת של שו"ת ומסיבות עיתונאים שנתיים של הנשיא המשודרים בשידור חי בטלוויזיה.
מזכירי העיתונות הנשיאותיים מתפקדים כשופר ההסברה של הנשיא הרוסי.
חוות ההכשרה בגרוכוב
חוות ההכשרה בגְרוֹכוֹב (קרויה גם קיבוץ גרוכוב או קיבוץ גרוחוב) הייתה חווה חקלאית בכפר גרוכוב שליד ורשה בירת פולין שנוסדה על ידי תנועת החלוץ ב-1919 ושימשה את תנועת דרור ואת החלוץ הצעיר להכשרת בני נוער לעבודה חקלאית ואחרת לקראת העלייה לארץ ישראל. חווה זו הייתה בין הקיבוצים הגדולים והידועים ביותר שהכין יהודים להגירה לארץ ישראל. חשיבותו של קיבוץ גרוכוב חרגה מעבר למטרותיה הסוציאליסטיות-ציוניות מאחר שהייתה הבסיס להקמת הארגון היהודי הלוחם שהיה ממובילי מרד גטו ורשה. כיום משמשים שרידי החווה כנקודת ביקור היסטורית למשלחות נוער של תנועת הנוער העובד והלומד במסעם לגילוי שורשי המהפכה הציונית.
רקע היסטורי.
מתחילת המאה ה-20 שאפה התנועה הציונית להכשיר את הנוער היהודי בתפוצות לעבור למקצועות ולענפי עבודה יצרניים (תהליך שנקרא גם "פרודוקטיביזציה"). תהליך זה השתלב (בחלקו) עם הרצון להכין את היהודים לקראת העלייה ארצה והרחבת ההתיישבות החקלאית בארץ. ארגון החלוץ היה בין הארגונים שהובילו תהליך זה תוך הסתייעות בשליחים שהגיעו לאירופה מקיבוצים בארץ. תהליך המעבר למקצועות יצרניים התייחס למגוון של מלאכות כשאחד המקצועות להם ייחסו חשיבות גדולה היה החקלאות ולכן המאמץ המרכזי של ארגון "החלוץ" התמקד בהקמת חוות הכשרה חקלאיות אליהן הגיעו צעירים יהודים כדי לקבל הכשרה בחקלאות ולהתכונן לעליה. החווה הראשונה הוקמה בפברואר 1918 בעיר בנדין ובמהלך השנתיים הבאות הוקמו כ-18 חוות נוספות בסביבות הערים לודז', וילנה, קילצה, לוצק, ברנוביץ', ביאליסטוק, צ'נסטוחובה, ראדום, קרקוב וורשה ואחרות. אחת מהן הייתה החווה שהוקמה בכפר גרוכוב (Grochów) שממזרח לוורשה בירת פולין (כיום פרוור של העיר).
יש לציין שהתקיימה מחלוקת בין התנועות הציוניות לבין חלק מהארגונים היהודיים בגולה בקשר לרעיון ה"פרודוקטיביזציה", וזאת על רקע הוויכוח על מטרות התהליך כולו. תומכי ה"פרודוקטיביזציה" ראו בשינוי תחומי התעסוקה של היהודים לכיוון יצרני את מטרתו העיקרית של התהליך, בעוד שארגונים אחרים ראו כמטרה עיקרית את ההכנה - בתחומים שונים - לקראת חיים בארץ-ישראל. גם בתוך ארגון "החלוץ" עצמו היו דעות שונות בנושא.
עקרון "ההכשרה הקבועה".
מתחילת הקמתן של החוות ב-1918 התאפיינו, רובן, בתקופת הכשרה זמנית ועונתית של החלוצים דבר שהביא לתנודתיות במספר החברים בחוות ולחלופין תדירים של החברים ובמקביל לאובדן ידע חקלאי שנרכש בעמל.
החל מ-1925 החלה להשתרש ההכרה בצורך לעבור להכשרה קבועה לפיה חברי ארגון החלוץ יעזבו את בתיהם ויגיעו לישיבת קבע בחוות עד עלייתם ארצה. מגמה זו נבעה בין השאר מחסימת העלייה ארצה כתוצאה מפרסום הספר הלבן של פאספילד ב-1930. בסופם של דיונים רעיוניים רבים, ואל מול התנגדות של מספר חברים בוועידה, קיבלה התנועה את ההחלטה לעבור להכשרה קבועה.
ההיסטוריה של החווה.
בית הקברות.