גל הפעולות הראשון של הפדאיין היה באוגוסט 1955, בפעולות ברחבי הארץ. גל זה הופסק לאחר שישראל פנתה למעצמות שיפעילו לחץ על שלטונות מצרים.
גל שני של פעולות הפדאיין היה באפריל 1956. כמאתיים אנשי פדאיין הסתובבו בשבוע הראשון של החודש ברחבי הארץ וביצעו מעשי רצח וחבלה. נסיעה בכבישים מאזור תל אביב ודרומה הייתה בשיירות, ובאזורים נרחבים הצטוו האזרחים להסתגר בבתיהם מרדת החשכה. במהלך חודש זה נרצחו 23 אזרחיים וחיילים ברחבי הארץ – בין השאר בשפירים ובכפר חב"ד נרצחו מדריך ושישה תלמידים נרצחו (11 באפריל בשעות הבוקר בבית הכנסת). , המא"ז של קיבוץ נחל עוז, נרצח בצורה אכזרית ב-29 באפריל בידי פדאיין.
מבצע סריס.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון הנחה את הרמטכ"ל משה דיין לסכל את ראשי הפדאיון. הפתרון היה לשלוח ספרים ממולכדים למפקד הפדאיון ברצועה ולמקבילו בירדן, בעת ובעונה אחת.
ב-11 וב-14 ביולי 1956 הוציאה לפועל יחידה "מודיעין 10" (לימים יחידה 504) את מבצע סריס שבמסגרתו חוסלו שני ראשי הפדאיון: בעזה – סא"ל מוסטפא חאפז, מפקד "מודיעין פלשתינה" ברצועת עזה, ובעמאן – אל"ם סלאח מוסטפא, הנספח הצבאי המצרי בירדן).
ספר ממולכד שיועד למוסטפא חאפז, נמסר על ידי צדוק אופיר, קת"מ בבסיס ד' של מודיעין 10, לסוכן כפול אשר כונה "דיטה". הסוכן היה אמור להעביר את הספר לקצין משטרה ברצועה. ההנחה הייתה שהסוכן "יעבור בדרך" אצל מוסטפא חאפז ויספר לו אודות המשימה שהוטלה עליו, ואכן כך קרה. חאפז, שהיה קצין מאוד כריזמטי, ממולח וזהיר, לא עמד בפיתוי ופתח את הספר שהתפוצץ ופצע אותו קשה, ולמחרת מת מפצעיו.
לנספח הצבאי המצרי בעמאן, אל"ם צלאח מוסטפא, נשלחה מבית הדואר במזרח ירושלים מעטפה ובה חוברת אודות קצין נאצי, שהייתה ממולכדת. ב-14 ביולי קיבל את הקצין המעטפה, פתח אותה, נפצע קשה מאוד וכעבור מספר ימים מת מפצעיו.
חיסול השניים הביא לירידה משמעותית בהיקף הפעילות של גדוד הפדאיין ברחבי הארץ, בדגש על אזור הדרום, עוטף עזה, הנגב הצפוני, חבל לכיש והרי ירושלים (עד לחיסולם המוחלט במלחמת סיני – סוף אוקטובר 1956).
בנאום שנשא נשיא מצרים נאצר ב-26 ביולי 1956 ובו הודיע על הלאמת תעלת סואץ (צעד שהיה אחת הסיבות המרכזיות למבצע קדש), הוא פתח את נאומו בהאשמת ישראל בהריגת שני הקצינים. ישראל הרשמית לקחה אחריות על החיסולים רק כ-20 שנה מאוחר יותר- בשנת 1987.
ראה שמש
"ראה שמש" מאת ר' שלמה אבן גבירול הוא שיר מתהפך, בו מתהפכת משמעות השיר בבית אחרון משיר טבע לשיר קינה. בשיר, שלכאורה מתוארת השקיעה כיופי הטבע, מדובר למעשה בקינה ליקותיאל, אדם שנערץ על ידי המשורר שהוצא להורג. השיר הוא ביטוי אבלו של המשורר להרג האדם האהוב עליו.
פירוש השיר.
בית א' – הבית הראשון בשיר מתאר תמונת טבע של שקיעה. המשורר מפנה את תחושת לבו של הקורא "רְאֵה", ומנחה אותו להרים את מבטו אל העבר (השמש השוקעת) ומתאר את צבעיה – הצבע האדום שמאפיין שמש השוקעת לים והיא נראית כעין מלך המכסה את עצמו, הלובש בגד שצבעו אדום (שני), תולע במקרא הוא מין תולעת שממנה מייצרים את הצבע האדום.
בית ב' – השמש השוקעת והנעלמת לוקחת איתה את האור ואת החום, ואת החום שהיא מעניקה לעולם ולכן היא בעצם מפשיטה, מורידה מעל העולם את אורה וחומה. היא עושה זאת לגבי כל קצוות תבל והמשורר מזכיר כאן את הצפון, את הדרום ואת המערב כאשר בסופו של דבר העולם נשאר עם רוחות ועם אור שהולך ודועך.
בית ג' – בשלב הבא, כאשר השמש נעלמת כליל (לגמרי) מגיע הלילה שמשתלט על היקום והוא זה שנותן את חסותו לכלל העולם כולל האדמה שנשארה ערומה מאור, חום וחיים. האדמה מקבלת עליה את חסותו של הלילה מחוסר ברירה.
בית ד' – בבית האחרון מתוארים השמיים "שַּחַק" שנעשים קודרים כתוצאה מהלילה על העולם. הקוֹדרוּת הזאת היא גם הבעה של רגש, של עצב והנה בסוגר של הבית האחרון מסתבר לנו שלא מדובר על שיר טבע אלא בשיר שכל כולו הוקדש כקינה מטפורית לאותו יְקוּתִיאֵל האהוב הנערץ של אִבְּן גַבִּירוֹל. מכאן עולה הצורך לקרוא שנית את השיר ולבדוק כיצד המטפורה מתקשרת לדמותו של יְקוּתִיאֵל כי ברור לנו שהשיר כולו מדבר עליו, על יְקוּתִיאֵל ושהוא השמש.
יְקוּתִיאֵל הוא המלך בעל ההשפעה הגדולה עם סביבתו, אדם נדיב שנותן מאורו וחומו, מכספו ומתמיכתו הרוחנית לסביבתו הרחבה וכאשר הוא מסולק מן העולם, תופסים את מקומו החושך, הרוע, הצער והעצבות, ואִבְּן גַבִּירוֹל שנתמך על ידו והכיר אותו מקרוב בוחר לכתוב שיר קינה מאוד לא קונבנציונלי לא על-פי הדגם הרגיל, ובכל זאת הפך השיר לאחד מסמליה של שירת ימי הביניים על הוירטואזיות של אִבְּן גַבִּירוֹל, היכולת שלו לקחת שיר טבע ולהופכו לשיר קינה בצורה אומנותית מאוד.
הזכות לעיר
הזכות לעיר הוא מושג שטבע הפילוסוף אנרי לפבר, המתייחס למכלול של זכויות הקשורות למרחב העירוני: הזכות להשתתפות, הזכות לניכוס, הזכות לשכן ולשכון, הזכות לייחוד בחברות, והזכות ליצירה אמנותית. מתוכן, שתי הזכויות הראשונות הן החשובות ביותר לתושבים עירוניים. הרעיון אוּמץ ומקודם על ידי תנועות חברתיות, הוגים ורשויות מקומיות פרוגרסיביות. לפי הגאוגרף דייוויד הארווי, הזכות לעיר היא הרבה יותר מחירות הפרט לגשת למשאבים עירוניים – זו הזכות לשנות את העיר. יתר על כן, זו זכות משותפת ולא אינדיבידואלית, שכן שינוי זה תלוי בהכרח בהפעלת כוח קולקטיבי לעיצוב מחדש של תהליכי העיור.
רקע.
את המושג "הזכות לעיר" הגה הפילוסוף המרקסיסטי אנרי לפבר בשנת 1968, כחלק ממחקרו על תפקידו המרכזי של המרחב בחיים העירוניים תחת הקפיטליזם. לפבר קרא להשתתפות אזרחית, שוויונית, ודמוקרטית בעיר על רקע מהומות הסטודנטים של פריז כנגד הפיכת העיר לפרויקט כלכלי, כך שהוא הפך לסלוגן ולתביעה עירונית-חברתית לשינוי.
על פי לפבר, העיר הפכה בעידן הקפיטליזם הנאו-ליברלי לפרויקט כלכלי בו שולטים תאגידים כך שההון כולו מתרכז בידיים מועטות. תהליך זה מוביל לכך שמעמד הביניים נשחק ונוצר קיטוב חברתי-כלכלי.
כפריצת דרך מהתפיסה המרקסיסטית המסורתית, לפבר הציע את "הזכות לעיר" אשר מתייחסת לאזרחות עירונית לא כשייכות פורמלית, אלא כתהליך של משא ומתן מרחבי על מימוש הזכות לעיר, בנוסף לכך היא מסמנת פריצת דרך מההסתכלות הסוציולוגית הקלאסית על החיים בעיר. לפי הגדרתו של לפבר אלה אשר גרים בעיר הם אלה הזכאים לה. כלומר, התושבים שחיים בעיר וחווים אותה הם אלה היכולים להציג תביעה לגיטימית לזכות בעיר. הזכות הזאת נקנית באמצעות מגורים בעיר ושייכת לשוכנים בה, בין אם הם אזרחים או בין אם הם זרים גם. הזכות לעיר, על פי לפבר, היא חשיבה רדיקלית חדשה על תכילתה של שייכות לקהילה פוליטית. לפבר מעגן את הזכות לעיר בהגדרה נורמטיבית המבוססת על התגוררות בעיר, ואינו משתמש בטרמינולוגיה הכרוכה במעמד המשפטי הפורמלי של האזרחות.
הזכות להשתתפות.
הזכות להשתתפות היא זכותם של תושבי העיר למלא תפקיד מרכזי בתהליך קבלת החלטות הנוגעות ותורמת לייצור המרחב העירוני שמתבצע בחסות גורמים שונים: מדינה, בעלי מימון ושחקנים אחרים שמשפיעים על ייצור המרחב בעיר כלשהי. הזכות להשתתפות כוללת ההשתתפות בחיים הפוליטיים, בניהול העיר ובאדמיניסטרציה שלה, כך שהיא מצריכה מעורבות של התושבים בשליטה ממוסדת על החיים בתוך העיר. כך למשל, תושבים הנהנים מהזכות לעיר זכאים להיות שותפים בקבלת החלטה הנוגעת להשקעה של תאגיד בינלאומי, כך שהחלטה זו משפיעה על המרחב האורבני בעיר שלהם.
על פי לפבר, הזכות להשתתף ולהשפיע על העיר מושגת בדרך כלל באמצעות מאבק פוליטי הצומח במרחב הציבורי של העיר, שבו מתעמתות קבוצות שונות. רק כך יכולים תושבי העיר לשנות את המבנה החלש והלא רצוי ולבנות מבני כוח חדשים, באופן המעניק להם שותפות בשליטה על גורלם ותומך באינטרסים שלהם.
הזכות לניכוס.
לפי לפבר, ניכוס הוא פרקטיקה מרחבית שבה הטבע עובר תהליך של שינוי כלשהו במטרה לספק צרכים אנושיים ולהרחיב יכולות אנושיות. הזכות לניכוס כוללת את זכותם של התושבים לשימוש מלא ושלם ולנגישות פיזית במרחב העירוני בחיי היום יום שלהם: לעבוד ולשחק בו, לאפיינו, לייצגו ולהחזיק בו. לפיכך אלה התומכים בזכותם של בני אדם להיות נוכחים פיזית במרחב האורבני התמקדו בראש בראשונה ברעיון הזכות לניכוס. מאחר שהניכוס מעניק לתושבים את הזכות לשימוש "מלא ומוחלט", המרחב חייב להיווצר באופן שמאפשר שימוש כזה בו. תפיסה זו מתנגדת לתהליך הייצור הקפיטליסטי שרואה במרחב האורבני "רכוש פרטי" או "סחורה" שמיוחס לה ערך כלכלי או שמשתמשים בה כדי לייחס ערך כלכלי לסחורות אחרות.
הזכות לעיר ואזרחות אורבנית.
הטיעון של לפבר הוא שהאזרחות כוללת את התהליך שבאמצעותו הפרטים משולבים בקהילה. במושג אזרחות יש לכלול את האופן בו הפרט או הקבוצה משולבים בחברה ולא רק כאגד של זכויות רשמיות. בעיני לפבר, מגורים בעיר קוראים תיגר על התפיסה שלפיה האזרחות הלאומית היא הבסיס הדומיננטי להשתייכות פוליטית, לפיכך, על התושבים להיות בעלי זכות להשתתפות ללא קשר ללאום שלהם. לפבר מדמה מצב שבו תושבי העיר יהיו בעלי קול הרוב השליט במקום משטר שבו ההון ואליטות השלטון הן הקובעות את ההחלטות המייצרות את המרחב.