הוא שיחק בתיאטראות קרן אנדרו לויד וובר (2014), תיאטרון ארקולה (2015), תיאטרון האמנות בווסט אנד (2015), תיאטרון גאריק (2015) ותיאטרון סנט ג'יימס (2016). הוא שיחק את ג'ים או'קונור במחזה "ביבר הזכוכית" בתיאטרון נוטינגהאם פלייהאוס בשנת 2016. מאז 2015 הוא עובד גם בלונדון כמנהל תיאטרון, מפיק תיאטרון ומחזאי.
בשנת 2016 החל להתמקד בקולנוע וטלוויזיה. הוא שיחק בתפקידים ראשיים ואורחים בסדרות הבריטיות נפגעים (2016) וויקטוריה (2016). בפברואר 2017 הוא נראה לראשונה בטלוויזיה הגרמנית. בסדרת הטלוויזיה "סוקו לייפציג" שם גילם את החייל הישראלי אבי כהן, המגיע ללייפציג כדי לנקום את מות אמו שנרצחה.
בשנים 2018 עד 2020 מילא דונסקוי את התפקיד הראשי של כומר פושע בסדרת "סנט מאליק". היו לו תפקידים ראשיין בסרטי הטלוויזיה "Tatort".
בשנת 2019 שיחק בסדרת הטלוויזיה "מכת מחץ" בתור הגנגסטר הישראלי דני דהאן. בשנת 2020 שיחק בעונה הרביעית של סדרת נטפליקס "הכתר" כמאהבה של דיאנה, הנסיכה מוויילס, ג'יימס יואיט.
בינואר 2019 הוציא את הסינגל הראשון שלו "Cry By the River", ובעקבותיו הגיע מיני-אלבום הבכורה שלו "Didn't I Say So" במאי אותה שנה. תחת שם האמן "DONSKOY" הוא הופיע בסיבוב ההופעות הראשון שלו במועדונים ברחבי גרמניה באוקטובר 2019 והוציא את הסינגל "24" על שמו באוקטובר 2020.
דניאל דונסקוי הוא המנחה תוכנית ההרצאה "יהודים של ליל שישי - שבת עם דניאל דונסקוי", ששודרה לראשונה ביוטיוב ובספריית המדיה של ARD ובהמשך בערוץ הטלוויזיה WDR. נושא התוכנית הוא חיים יהודיים של צעירים יהודים בגרמניה.
בשנת 2021 כיכב במיני-סדרה הגרמנית "לזייף את היטלר" בדמותו של ליאו גולד.
חיים אישיים.
דונסקוי מתגורר לסירוגין בלונדון ובברלין.
מיה מיה
מיה מיה הוא כפר נוצרי בדרום לבנון הממוקם 5 ק"מ מזרחית לצידון וכ-40 ק"מ מדרום לבירה ביירות. הכפר שוכן בגובה ממוצע של 156 מטרים מעל פני הים.
אטימולוגיה.
לפי האגדה השם נובע מהביטוי בשפה הפיניקית "Mio Mia", שפירושה מקום שיש בו מים חנוטים; למעשה, ישנם קברים פיניקים רבים הממוקמים במוזיאון הלאומי בביירות שנמצאו על ידי המיסיונר ד"ר ג'ורג' פורד בעת בניית מכון ג'רארד לבנים (1881) ומתקנים ואולמות נוספים על אדמת הכפר בהם התגלו מאגרי מים מלאכותיים ומקורות מים טבעיים.
דמוגרפיה.
הכפר בעל אוכלוסייה נוצרית, בעיקר נוצרים בני הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית עם מיעוט מארוני (7%), פרוטסטנטי (6%) ובפטיסטי (2%).
במורדות הכפר קיים מחנה הפליטים הפלסטיני עין אל-חילווה.
היסטוריה.
בסביבות הכפר התגלו ממצאים מהתקופה הפיניקית.
במאה ה-17, שטח הכפר שימש כאדמה חקלאית בבעלות מספר משפחות עשירות. משפחות "אבו נקאד" ו"פאדול" החזיקו במחצית מקרקעות הכפר והמדינה במחצית השנייה. במאה ה-18 החלו הנוצרים לעבור לכפר, והמדינה עודדה את החקלאים בכך שנתנה להם אדמות שישמשו לעבודת החקלאות. החקלאים בתמורה נאלצו לתת כמס 10% מהגידולים. בשנת 1875 ביקר בכפר ויקטור גרן והעריך את מספר תושביה בכ־400 תושבים, חלקם מארונים וחלקם יוונים אורתודוקסים.
במאה ה-19 הגיעו מיסיונרים אמריקאים לכפר לעבודות מיסיונריות. בשנת 1985, מלחמת האזרחים בלבנון התפשטה לדרום לבנון, ותושבי הכפר נמלטו על נפשם דרומה יותר ואחרים נסו לבירות. חלקם היגרו למדינות שמעבר לים. הרוב הגיע לארצות הברית, קנדה ואוסטרליה. באוגוסט 1991 חזרו פליטי מיה מיה והחלו לבנות מחדש את הכפר שנהרס כליל.
תרבות ואמנות.
מדי שנה באמצע חודש יולי, מועדון ספורט המקומי והעירייה מקיימים פסטיבל אתלטיקה בן שבועיים הכולל משחקי ספורט, טורנירים ואירועים שונים הנקראים "כרמס" או קרנבל. המשחקים נערכים בזירת "נסרי וואקים", הממוקמת במרכז העיר בשכונת ביאולה. בכפר קיים מרכז למידה בחסות הספרייה בכפר, אשר שיפרה את היכולות והמשאבים לסטודנטים; הנוער, כמו גם המבוגרים.
כלכלה.
התעשייה העיקרית של הכפר היא חקלאות. העיירה מייצרת שמן זית, זיתים למאכל, תאנים ולוק (מעדן לבנוני). כמה עצי זית מתוארכים לימי האימפריה העות'מאנית, בעוד שאחרים עוד מתקופת הנסיך פאחר א-דין השני. הדור הצעיר ממקד את מרצו בהשכלה גבוהה, חלק מאנשי הכפר עוסקים במקצועות חופשיים כגון: רופאים, עורכי דין ומהנדסים.
חינוך.
בכפר קיימים מספר מוסדות חינוך בהם:
בית הספר האוונגליסטי והתיכון המקומי. בית הספר האוונגליסטי לבנות ולבנים הוא איחוד של שני מוסדות ישנים והיסטוריים מפורסמים: בית הספר האוונגלי לצידון לבנות (SESG) שנוסד לראשונה בשנת 1862 ומכון ג'רארד לנערים שהוקם לראשונה בשנת 1881 על ידי המיסיונרים.
לאון ברונשטיין
לאון ברונשטיין (נולד ב-20 ביולי 1951) הוא פסל ישראלי.
ביוגרפיה.
ברונשטיין נולד בשנת 1951 בעיר טירספול במולדובה. בוגר המחלקה להנדסה ותכנון בטכניקום/קולג‘ בעיר טירספול. לאחר סיום לימודיו ובשנותיו האחרונות בברית המועצות, עבד כשען. הוא עלה לארץ עם משפחתו בשנת 1979 ותחילה התגורר באור עקיבא שם למד באולפן לאקדמאים. כיום מתגורר ויוצר בכפר האמנים עין הוד. הוא נשוי לברטה (בטי) ולהם שלושה ילדים.
פיסול.
בראשית דרכו ברונשטיין החל לפסל בעץ כשעלה לארץ. הוא החל לפסל בעץ זית. הוא החל לעבוד במחלקת הפיסול של מפעל לפסלים ומזכרות לתיירים, "Touch Wood". לאחר סגירת המפעל יצא לדרך עצמאית. התערוכה הראשונה הייתה בשנת 1985 בניו יורק במרכז האירועים בתערוכת ארט אקספו. בתערוכה הציג בין היתר האמן האמריקאי אלכס כץ . לאחר שהציג בתערוכה קיבל הצעה מגלריית אמיל לאונרד ברובע סוהו בניו יורק להציג באופן קבוע את פסליו.
בשנת 1985 החל לפסל בברונזה ופסליו הראשונים מחומר זה הוצגו בגלריית אי. אס. לורנס באספן, קולורדו וגלריית טאמאקו בלוס אנג'לס.
בשנת 1992 הוזמן על ידי שר התרבות של ברית המועצות באותה עת להציג את עבודותיו בתערוכה שיזמה "הקרן הרוסית הבינלאומית לתרבות"
בשנת 2001 הוצב פסלו "אל הרקיע" בכניסה לטרמינל 1 בנמל התעופה בן-גוריון. העתק של הפסל ממוקם במשרד הראשי של תאגיד לארסון ג'ואל באטלנטה ג'ורג'יה.
בשנת 2002 הוצגה תערוכה מפסליו במוזיאון טריטון לאמנות בסנטה קלרה, קליפורניה.
בשנת 2004 הוצב פסלו "Caring Hands" במרכז לבריאות הציבור בסנט לואיס.
בשנת 2012 השתתף בתערוכת פסלי חוצות בשדרות ממילא.
פסלו "תרגילים" הוצב בשנת 2016 בכניסה לכפר האמנים, עין הוד. העתק של הפסל מוצג במכללת נורת'לנד בוויסקונסין.
בשנת 2018 הוצב פסלו "Starry Starry Night" בגנים הבוטניים של דנוור, קולורדו.
בשנת 2020 התקיימה תערוכה מפסליו במוזיאון האמנות של אוניברסיטת סנט לואיס. פסלו "Sharing the Same Thoughts" הוצב בכניסה למוזיאון. התערוכה מוצגת כעת בגלריית האמנות קייטלין בעיר סנט לואיס.
תערוכות נבחרות.
ברונשטיין מציג את פסליו בתערוכות בינלאומיות רבות ברחבי העולם.
לקריאה נוספת.
ספר בהוצאת מוזיאון האמנות של אוניברסיטת סנט לואיס:
לוח חזון
לוח חזון הוא קולאז' של תמונות, איורים, ומשפטים מעוררי השארה המביעים חלומות ותשוקות של יוצר הלוח.
מטרת יצירת הלוח היא לעורר השראה ומוטיבציה עבור יוצר בלוח באופן ויזואלי, בכך שחלומותיו ותשוקותיו יופיעו לנגד עיניו.
לוח החזון הוזכר בסרט וספר "הסוד" כחלק מ"כוח המשיכה" שלפיו אדם שחושב מחשבות חיוביות על נושאים שונים, היקום דואג להביא להגשמתן.
איור בוטני
איור בוטני (באנגלית: Botanical illustration) הוא אמנות המתארת את הצורה, הצבע והפרטים של מיני הצמחים. האיורים חייבים להיות מדויקים מדעית אך לעיתים גם בעלי מרכיב אמנותי. הם עשויים להיות מודפסים בספרים, מגזינים ומדיות אחרות או להימכר כיצירת אמנות. יצירתם נעשתה לעיתים קרובות על ידי מאייר בוטני בהתייעצות עם מחבר מדעי, יצירה זו דורשת הבנה של מורפולוגית הצמחים וגישה לדגימות מהצומח.
איורים אופייניים הם בצבעי מים, אך עשויים להיות גם בצבעי שמן, בדיו או בעיפרון, או בשילוב של אלה. התמונה עשויה להיות בגודל טבעי או לא, קנה המידה מוצג לעיתים קרובות, ועשוי להראות את בית הגידול של הצמח, הצד העליון וההפוך של העלים, ופרטי הפרחים, הניצן, הזרעים ומערכת השורשים.
היסטוריה.
ספרות מוקדמת על צמחי מרפא בתרבויות רבות כללה תיאור של צמחים. התיאור נועד לסייע בזיהוי מין הצמח, בדרך כלל עם מטרה רפואית מוגדרת. העבודה הבוטנית המאוירת המוקדמת ביותר שנותרה זהו עותק של De Materia Medica של Dioscorides, והוא נעשה בשנת 512 עבור יוליאנה אניסיה, בתו של הקיסר הרומאי אוליבריוס.
הבעיה בתיאור צמחים מאזורים שונים ומשפות שונות, לפני הכנסת הטקסונומיה הבוטנית, עלולה להיות מסוכנת להכנת תכשירים רפואיים. האיכות הנמוכה של הדפסה של יצירות מוקדמות מציגה לעיתים קשיים גם בזיהוי המינים המתוארים.
כאשר החלו להתפרסם מערכות מינונים רפואיים, היה צורך בציור הבוטני, ובתקופה זו החל מקצוע המאייר הבוטני להופיע. הפירוט העדין יותר של תהליכי ההדפסה, שהשתפרו מאוד במאה השמונה עשרה, איפשרו לאמנים כמו פרנץ ופרדיננד באואר לתאר את ההיבטים העדינים של הנושא. האיורים נעשו מדויקים יותר בצבע ובפרטים המוצגים. ההתעניינות הגוברת של בוטנאים חובבים, גננים והיסטוריוני-טבע סיפקו שוק לפרסומים בוטניים; האיורים הגדילו את הפנייה והנגישות גם לקורא הכללי. השימוש בפרטים המחיש עוד יותר את התיאור שניתן בטקסט המצורף. פרטים אלה איפשרו לקהל שאינו מדעי לזהות מינים שונים, ההתעניינות ההולכת וגדלה בהיסטוריה של הטבע ובגננות הייתה גורם לאיור של צמחים רבים והפצה בפרסומים רגילים.