סילק היא האלטר-אגו של סינדי מון, תלמידה שננשכה גם היא בידי העכביש הרדיואקטיבי שנשך את פיטר פארקר/ספיידרמן. היא הוכרחה להצטרף לטיול בו העכביש הופיע בעקבות סירובה להתמקד בלימודיה, על מנת להמשיך לשחק בנבחרת ההוקי קרח יחד עם חברה הקטור. כאשר העכביש נשך את פארקר בידו, הוא נפל ונשך את סינדי בקרסולה. היא גילתה את כוחותיה כאשר הדביקה בטעות את הוריה בקורי-עכביש, ונלקחה משם בידי אדם בשם אזקיאל סימס. הוא אימן אותה בשימוש בכוחותיה, עד שהבין כי טורף טוטמי-העכביש מורלון צד אחריה. הוא נעל אותה בבונקר מוגן מתחת למגדל סימס, אותו מורלון אינו מסוגל לאתר, ושם נשארה שלוש-עשרה שנים. הבונקר היה מלא באוכל, ספרים וקלטות מהעולם החיצון, ולמרות שידעה את קוד היציאה, סינדי נשארה בבונקר בידיעת ההשלכות.
כאשר הצופה נרצח באירועי "החטא הקדמון", הנבל "גלגל-העין" גרם למעין פיצוץ באמצעות אחת מעיני הצופה, שגרם למושפעים לחוות את סודותיהם העמוקים והנשכחים ביותר, או לחוות כאלו הקשורים אליהם. פארקר גילה על קיומה של סינדי בעקבות הפיצוץ, וכשהלך להוציאה מהבונקר, נתקל בסירוב בגלל הסכנה הצפויה ממורלון. כאשר גילה לה שמורלון נהרג, סינדי יצאה מהבונקר והחלה לחפש את משפחתה. כשגילתה שהם עברו דירה, פארקר הבטיח לה למצוא אותם, אך הם התעמתו כאשר הוא גילה לה שמורלון נהרג פעמיים לפני כן וחזר לחיים כל פעם. הקרב הסתיים כאשר הם התנשקו והחלו במערכת יחסים רומנטית בגלל טבעם המשותף, והם נלחמו ביחד נגד החתולה השחורה ואלקטרו.
מאוחר יותר שב מורלון, והחל ב של כל טוטמי-העכביש ברחבי המולטי-יקום. סינדי הייתה חלק חשוב בציד זה, והצטרפה לצבא העכבישים של ספיידר-UK לצד ספיידרמן 2099, ספיידרוומן וספיידר-גירל. מתברר שהיא טוטמית של ישות עכביש חזקה בשם "הכלה", ובכך משכה את תשומת לבם של מורלון ומשפחתו, היורשים. לאחר מותם של טוטמים רבים, צבא העכבישים הביס את היורשים, שנכלאו בבונקר מגדל סימס מארץ-3145. כל העכבישים חזרו לעולמם, פרט לספיידר-UK וספיידר-גירל, וסינדי חזרה לחייה הנורמליים. היא החלה להילחם בפשע תוך כדי חקירת מיקום משפחתה, ונפגשה עם הקטור המאורס.
את דמותה של סינדי מון בסרטי הלייב אקשן " ו" גילמה השחקנית טיפאני אספנסן.
בית החולים צ'יסטה
בית החולים צ'יסטה, ידוע בשם "דער צ'יסטה שפיטאל",או בשמו הרשמי "בית החולים לבני דת משה" היה בית חולים יהודי גדול ששכן בפרבר הנקרא צ'יסטה (Czyste) בוורשה.
היסטוריה עד למלחמת העולם השנייה.
בית החולים לפני מלחמת העולם הראשונה.
בית החולים הוקם בשנת 1837 על ידי קבוצת יהודים בעלי הון, ביניהם חסידים אך רובם מתבוללים. בית החולים לא היה גדול במיוחד, לפני מלחמת העולם הראשונה היו בו רק 250 מיטות אך עם הזמן גדל, בהתאם לגידול האוכלוסין והגיע ל-400 מיטות. כשהצפיפות בבית החולים עלתה, עקב אוכלוסיית היהודים שהלכה וגדלה החליטו רופאי בית החולים לפעול למען הקמת בית חולים נוסף והוא נפתח ב-1902.
בבית החולים היו כל המחלקות הנחוצות, ביניהם אפילו מחלקה לאשפוז חולי רוח שנפתחה ב-1911. בית החולים אף נחשב לפורץ דרך בתחומים שונים, לדוגמה: בו הוקמה המחלקה הראשונה בפולין לריפוי פיזיקאלי ובמרפאה לאשפוז יום בבית החולים היו מכשירים מאוד מתקדמים לאותה תקופה.
בית החולים במלחמת העולם הראשונה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה לא הפסיק בית החולים לפעול ובסיומה הוא הורחב. מבנה בית החולים ששודרג, הציוד המשוכלל והיחס החם והמקצועי של הרופאים יצרו לבית החולים שם טוב בוורשה והסביבה. אך מספר האחיות בבית החולים היה קטן ולכן בשנת 1923 הוקם לצידו בית ספר לאחיות סיעודיות.
בית החולים לפני מלחמת העולם השנייה.
בית החולים ברגעים האחרונים שלפני המלחמה היה במצב טוב מאוד. בשנת 1938 היו בו כבר 1,174 מיטות, למעלה מארבעה אחוזים מהאוכלוסייה היהודית בוורשה טופלו בו בשנים 1936–1937, מספר העובדים עמד על 488, התקציב השנתי בו הגיע ל-2,200,000 זלוטי ויותר ממחציתו ממומן על ידי העירייה. בנוסף, הרופאים זכו להערצה מצד היהודים והלא-יהודים בשל הכשרתם המקצועית הגבוהה והמסירות. מנהלי המחלקות היו רופאים ומדענים יהודים ידועים בכל פולין. המפורסמים ביניהם, הד"ר סולובייצ'יק המנתח המפורסם, הפרופ' פלטאו, רופא העצבים המפורסם ורופאים אחרים כד"ר ורטהיים, ד"ר כהן, ד"ר קליין ואחרים. בבית החולים ערכו מחקרים רבים ופרסמו אותם. מכל פולין הגיעו אליו מטופלים יהודים ומתמחים שבתי החולים היו סגורים בפניהם עקב האנטישמיות.
היסטוריה במלחמת העולם השנייה.
בזמן מלחמת העולם השנייה אפשר לחלק את התקופות לחמש:
תקופה ראשונה: מראשית המלחמה בספטמבר 1939 עד המעבר לגטו בראשית 1941.
הגרמנים הגיעו לוורשה והחלו להפגיז את העיר. עם תחילתן של הפצצות החל הצוות הרפואי לקלוט פצועים שנפגעו מהפצצות. בית החולים עצמו היה מופגז דבר שסיכן את העובדים ואת החולים. אחת הפצצות נחתה באחת מהמחלקות הכירורגיות דבר שצמצם את כמות החולים שבהם ניתן היה לטפל. בהמשך מחלקות נוספות נהרסו ובית החולים נותר ללא מכבסה, יכולת הסקה או מטבח. כתוצאה מפגיעות רבות במבנה גם מערכות החשמל, הגז והמים הפסיקו לפעול ועל הרופאים היה לטפל בחולים בתנאים בלתי נתפסים. כדי להתמודד עם המצב היה עליהם להביא מים מהנהר ולחטא מכשירים במכונת כביסה. קושי נוסף היה העדר רופאים שכן חלק מן הרופאים הלכו לעזור בחזית מל הגרמנים לפי בקשת ממשלת פולין.
בית החולים היה עסוק מאוד, חולים רבים הגיעו אליו בכל יום חיילים ואזרחים פולנים ויהודים, מספרם היה כה רב שהיה על הצוות הרפואי לפנות מטופלים שהתאשפזו לפני המלחמה כדי לפנות מקום למטופלים חדשים. למען המחשה, בית החולים היה כה עמוס שבוצעו בו 30 עד 40 ניתוחים ביום והוא עבד 24 שעות ללא הפסקה.
לאחר 27 ימי הפגזה הגיעה התפוסה בבית החיים לשיאה - 5000 פצועים. ביום זה נודע על כניסת הגרמנים לעיר. תחת הכיבוש הגרמני היה קשה מאוד לנהל את בית החולים. לא ניתנה אספקה ולא כסף (הגרמנים לא שילמו למי שעבד בבית החולים היהודי), הרופאים חיו בפחד שיגרשו אותם ואת בני משפחתם מביתם בזמן שהם בעבודה ורופאים יהודים נשלחו למעצר על ידי הגסטאפו דבר שצמצם את מספר הרופאים והקשה על הטיפול. השלטון הגרמני טען שלא יתערב בניהול אך למרות זאת שלח את מנהל בית החולים הנוכחי להורג ומינה מנהל חדש.
לאחר מכן חלו על בית החולים גלגולים רבים, מבית חולים צבאי אזרחי הוא הפך לאזרחי בלבד, לאחר מכן בשל הריבוי בחיילים פצועים הוא הפך לצבאי בלבד. בהמשך צווה על בית החולים להיות יהודי בלבד, כל הגלגולים הללו פגעו במטופלים שנאלצו לעבור לבתי חולים אחרים בכל פעם ששונה אופיו של בית החולים. המגפות בפולין גברו ובית החולים הפך לבית חולים למגפות, באותו זמן יצא צו שאוסר על רופאים ואחיות יהודים לצאת מבית החולים בטענה שהם אלו שמפיצים את המחלות. על האחיות היה לברוח אחת לתקופה מחלון בחדר המתים כדי ללכת לטפל בילדיהם שנותרו לבד בבית.
כעבור חצי שנה של כיבוש גרמני הפך בית החולים לבית החולים היהודי היחיד באזור ואליו הובאו כל היהודים כיוון שבשאר בתי החולים היהודים נדחו.
תקופה שנייה: מראשית 1941, עם המעבר לגטו, עד הגירוש הגדול ביולי 1942.
בראשית 1941 החלה להתפשט השמועה על פתיחת הגטו. נשאלה השאלה, האם בית החולים יהיה בשטח הגטו, והוחלט שלא. בשבוע וחצי הראשונים היה בית החולים מחוץ לשטח הגטו. בהמשך ינואר של אותה שנה הועבר בית החולים לתוך שטח הגטו. המעבר יצר אי סדר ובלבול בקרב הסגל הרפואי שהובילו להזנחת החולים.
בשבועיים הראשונים בהם הגטו היה סגור לא יכלו הרופאים בתוך הגטו לטפל בחולים שבבית החולים (שעוד לא עבר) והרופאים שהיו מחוץ לגטו לא יכלו לטפל במי שבתוך הגטו. כתוצאה מכך החולים נפגעו. כדי להגיע לבית החולים היה על הרופאים שבגטו להשיג אישור יציאה ומי שלא השיג אישור נשאר לגור בבית החולים. היציאה מהגטו התנהלה בצורה מסודרת וקפדנית, הרופאים צעדו בשורה שמורה על ידי חיילים. היציאה מהגטו הייתה מאורע משפיל בגלל פולנים וגרמנים אנטישמים שזרקו אבנים על השיירה שעברה.
לאחר חיפושים רבים אחר מבנה מתאים בשטח הגטו לבית החולים עדיין לא נמצא מבנה מתאים לקיום בית חולים בעל מחלקות שונות המסוגל להכיל מעל 1000 אנשים. למרות זאת הוחלט להעביר את בית החולים לכמה מבנים שונים (מהלך שהקשה על הטיפול בחולים וגרם לפגיעה בהם). המעבר היה לא פשוט הרבה מהציוד הרפואי הוחרם בדרך. השלטון הגרמני אסר הכנסת ציוד רפואי מתקדם לבית החולים לכן היה צריך להבריח אותו בתוך כרים עליהם ישנו החולים שהועברו, היתרון בשיטה זו היה שהחיילים לא בדקו בצורה יסודית את הרכבים בהם היו החולים כי פחדו להידבק. לאחר המעבר שונה שם בית החולים ל"צ'יסטה - בית החולים היהודי למחלות מידבקות".
התנאים היו בלתי נתפסים, שלושה חולים היו צריכים לחלוק מיטה אחת, מתים וחיים שכבו יחד באותה מיטה כי לא היה מי שיפנה את הגופות, הצוות הרפואי והחולים רעבו ולא היה מספיק כוח אדם. אחת הדוגמאות לתנאים הקשים היא המחסור בכלים לעירוי, במקום מכשיר עירוי היה על סטודנטים לרפואה להזריק מנות נוזלים מזרק אחר מזרק במנות של 40 מיליליטר בכל פעם. דוגמה נוספת היא המחסור בתרופות, הגרמנים לא הרשו הכנסת תרופות לגטו, לכן "טופורול" החברה לעידוד חקלאות בקרב יהודים שתלה את צמח הקמומיל בסתר כדי שישמש כסם בטיפולים השונים. בגלל התנאים הקשים ניסו תושבי הגטו להימנע מלשלוח את קרובי משפחתם החולים לבית החולים ורופאים הגיעו עד לבית החולה כדי לטפל בו בסתר (תמורת תשלום רב).