הגנו השחור ("Connochaetes gnou"), דומה יחסית לקרובו הכחול עם מאפיינים אקולוגים זהים, ותפוצתם חופפת בחלקים גדולים מתחומי מחייתו של המין השחור. עם זאת, הגנו הכחול גדול ונפוץ יותר מעמיתו, והם שונים במספר מאפיינים גופניים בולטים: הגנו השחור מתאפיין בפרווה בצבע חום אדמדם כהה מאוד עד שחרחר, לעומת כחלחל אפרפר עד חום בהיר של הגנו הכחול. לגנו השחור יש קרניים מוזרות ביותר שבמבט מלפנים נראה כ-"W", והבסיס שלהם עבה הרבה יותר מזה של הגנו הכחול. אף על פי שלגנו השחור יש פרצוף כהה מאוד, אין לו כתם שחור מוגדר כעמיתו הכחול. לגנו השחור יש רעמה קצרה מאוד בהשוואה לגנו הכחול, ויש לו ציצות שיער ייחודיות על החוטם והחזה. לגנו השחור הזנב והרעמה שבגב בצבע לבן-צהבהב, בניגוד מוחלט לזנב והרעמה השחורים של הגנו הכחול. לגנו השחור זקן קצר יותר, וצבעו תמיד שחור. הגנו השחור נפוץ באופן טבעי באפריקה הדרומית בלבד, והוא נדיר יותר מהגנו הכחול.
תפוצה ובית גידול.
הגנו הכחול נפוץ בדרום, מזרח ומרכז אפריקה במדינות: קניה, טנזניה, מוזמביק, זמביה, זימבבואה, אנגולה, בוצוואנה, נמיביה, סווזילנד, דרום אפריקה, ובעבר גם במלאווי. התפוצה מתחלקת בין תת-המינים כדלהלן:
התפוצה הגאוגרפית משתרעת לאורך רמות אפריקה המרכזית, ונעצרת במישורי "הקארו הגדול" ונהר אורנג' בדרום, מדבר נמיב במערב, הסוואנות הגשומות של קונגו בצפון מרכז, ואגם ויקטוריה והר קניה בצפון מזרח.
בית הגידול של הגנו הכחול הוא בעיקר סוואנות עשב-קצר מישוריות כדוגמת הסרנגטי וסוואנות-שיטה, וכן סוואנות שיחים דוקרניות, חורשים דלילים, אזורים צחיחים למחצה כערבות-מדבר קלהארי, ובכללות כל מקום שאינו יבש או גשום מדי מלבד גנו קוקסון שמאכלס גם אזורים גשומים. הגורם שמשפיע בעיקר על בחירת בית הגידול הוא הזמינות של מקורות מים. הוא נמנע לחלוטין מיערות טרופיים, מדבריות "אמיתיים" או ממדרונות ההרים, ורק לעיתים רחוקות ימצא בגבהים של 2,100-1,800 מטר מעל פני הים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות ברוב השנה, וכמות המשקעים הממוצעת נעה בין 100 ל-1,000 מילימטר לשנה.
אקולוגיה והתנהגות.
פעילות ומערכת חברתית.
הגנו הכחול פעיל בעיקר בשעות הבוקר ושעות אחר הצהריים, ובשעות החמות של היום נח באזורים מוצלים. הגנו יוצא דופן מרוב הפריים (מלבד הבקר) בכך שהוא האנטילופה היחידה שנהנית להתגלגל בחול ובוץ. ממחקרים על פעילות הגנואים הכחולים בפארק הלאומי סרנגטי, נמצא כי למעלה מ-50% מהיום הם ניצלו למנוחה, 33% למרעה, ו-12% להליכה ומגע חברתי. עם זאת זה די השתנה בין קבוצות הגיל השונות. הגנו נח בדרך כלל בסמוך לגנואים נוספים, כדי שיזהירו אותו במקרה של סכנה. באופן כללי בשעות הלילה הגנואים מתקבצים בעדרים של אלפי פרטים, ומרחק בין פרט לפרט הוא 1–2 מטר - מלבד האימהות והעגלים שנשארים במגע צמוד. המבנה החברתי של הגנו מתחלק לשלושה: הנקבות נמצאות בעדרים גדולים של 1,000-150 פרטים בשטחים קבועים בגודל של קילומטר אחד, כשמלבד נקבה וצאצאיה הקשר בין הנקבות די רופף והם עלולים להחליף עדר מספר פעמים. הזכרים הצעירים (מתחת לגיל 3) יוצרים עדרי רווקים קטנים של 6–20 פרטים, וניתן לזהות אותם על ידי רמת פעילות נמוכה והמרווח שבין פרט לפרט. בסביבות 90% מהעגלים מצרפים לעדרי הרווקים לפני עונת הרבייה. הזכרים הבוגרים הופכים לטריטוריאליים בגיל ארבע או חמש שנים, והם רעשניים ופעילים מאוד - בייחוד בתת-המין המערבי. שטח ממוצע של כל זכר הוא 4-2.5 דונם, והקרבה ביניהם די נסבלת, כשקמ"ר אחד של מישור עלול להכיל עד 270 זכרים. המרחק בין כל פרט עשוי להשתנות בהתאם לבית הגידול. בשל התלות של הגנו במזון ומים שגורם לנדידות הגדולות, רוב השטחים תפוסים רק באופן זמני, ופחות ממחצית מהזכרים הטריטוריאליים מחזיקים שטחים קבועים בכל השנה. הזכר מסמן את הגבולות של שטחו עם ערימות של גללים והפרשות פורמונים מבלוטות הריח בראש וברגליים, וכן על ידי התנהגות בולטת; התקשורת חזיתית בין הזכרים כוללת עמידה זקופה ויציבה, שפשוף הראש וגלגול על הקרקע, ושאגות ונחירות שמפיקות את צליל "גא-נו" המוכר. כאשר שני יריבים מתחרים על טריטוריה, הם רוטנים בקול רם מהרגיל, בועטים בקרקע, דוחפים עם קרניהם, ומבצעים תצוגות אחרות של תוקפנות; אך קרבות רציניים במיוחד מתרחשים לעיתים נדירות.
תזונה.
כמרבית הפריים הגנו הכחול הוא בעל חיים צמחוני ובררן למדי, הניזון בעיקר מסוגים מסוימים של עשבים קצרים האופייניים לסוואנות ומישורים; מסיבה זאת השריפות העונתיות באפריקה מועילות לו מאוד בשל הצמחייה החדשה והקצרה שבאה בעקבותיהם. הפה הרחב שלו מותאם לאכילת כמויות גדולות של עשבים בו זמנית ושעות האכילה שלו הם הן ביום והן בלילה. בתקופות של יובש כאשר העשבים נדירים, הוא יאכל גם שיחים, ועלים; באופן כללי תזונתו מורכבת מ-95% עשבים, ו-5% שיחים ועלים. כאשר יש מחסור במזונו העיקרי הוא נודד למקום אחר. את עדרי הגנו ניתן לראות תדיר לצד עדרי זברה מצויה, אולם הם אינם מתחרים על אותו מזון כיון שהזברות מעדיפות לאכול את החלקים העליונים של הצמח, ומשאירות את החלק התחתון שמועדף יותר על הגנואים. הגנו רועה גם לצד יענים, אימפלה, ראם הצבי, ג'ירף, בובאל הכף, בובאל ליכטנשטיין, בובאל קוקה דאמאליסק הסהר, קרנף רחב-שפה, חזיר יבלות, צבי תומסון, צבי גראנט, דלגן, קודו גמלוני, היפופוטם מצוי, ואוכלי עשב אחרים. במידת האפשר הגנו יבוא לשתות לפחות פעמיים ביום, ובשל הדרישה הקבועה שלו למים הוא מצוי בדרך כלל במרעה לח עם מקורות מים זמינים. למרות זאת הוא שורד בהצלחה במדבר קלהארי הצחיח למחצה, שבו הוא מקבל את המים הנחוצים לו ממלונים, צברים, שורשים ופקעות. גנו בוגר שותה בממוצע 9–12 ליטר ליומיים.
נדידה.
בכל שנה בסביבות מאי, כמה אוכלוסיות של הגנו הכחול במזרח אפריקה שמספרם למעלה ממיליון פרטים, לוקחות חלק בנדידת בעלי חיים הגדולה ביותר על פני כדור הארץ משמורת הסרנגטי בטנזניה לשמורת מסאי מארה בקניה, יחד עם זברות, צבאי תומסון, דאמליסקי הסהר, איילנדים מצויים, אימפלות, בובאלים, ועוד, בשל הצורך באספקה סדירה של מרעה ומים. הנדידה מתבצעת למרחקים ארוכים - בתזמון מושלם עם התחלת עונת הגשמים וצמיחת עשבים חדשים. במהלך הנדידה הגנואים חוצים את נהר מארה השורץ תנינים, ומלבד אלו שנטרפים ישנם גם מאות שנספים מתשישות, טביעה, או שנרמסים על ידי חבריהם למוות. בנובמבר בסוף עונת הגשמים הם נודדים חזרה דרומה בשל מחסור במי שתייה, וכאשר היא חוזרת שוב לאחר כמה חודשים הם מתחילים את הנדידה מחדש. העיתוי של הנדידה בשני הכיוונים יכול להשתנות במידה ניכרת משנה לשנה. עם זאת לא כל הגנואים נודדים, ואלה שנשארו יוצרים עדרים קטנים של עד 10 נקבות בתוספת צאצאים צעירים או מתבגרים. הנקבות בעדרים אלה מקימות היררכיה דומיננטית נוקשה, והם מטרידות כל זר שמנסה להצטרף. הגנואים עלולים לנוע למרחקים גדולים גם מחוץ לעונת הנדידה בשל מחסור יוצא דופן במזון או מים, ובמקרים כאלה הם מתרחקים לעיתים עד 50 קמ"ר משטחם הקודם בחיפוש אחר מקום חדש.
למרות מראיהם המגושם, הגנואים הם בעלי חיים זריזים מאוד; כאשר הם נבהלים הם מזנקים בפראות, מניפים את זנבותיהם ומנענעים את ראשם. במקרה וטורף מתקרב לעברם הם יפתחו בריצה לטווח קצר במהירות של 65 קמ"ש, ואז יעצרו ויעריכו את האיום מחדש כדי לחסוך במאמץ מיותר. כאשר הם נרדפים בצורה רצינית, הם עלולים להגיע למהירות של 80 ק"מ לשעה. הטורפים העיקריים של הגנואים הם אריות, צבועים נקודים, ברדלסים, נמרים וזאבים טלואים, ובעת חציית הנהרות בנדידה נטרפים מאות על ידי תניני נילוס שמחכים לתקופה זאת כל השנה. לחלק מהטורפים היבשתים הנזכרים הגנו מהווה את פריט הטרף העיקרי. על פי רוב אחוזי הטריפה עולים בהרבה בעדרים גדולים לעומת עדרים קטנים, בשל חוסר הערנות שלהם ובכך שהטורפים מתמרנים בצורה שיצליחו לתפוס פרטים זקנים, חולים או צעירים. האימהות מגנות על צאצאיהם בהצלחה לעיתים קרובות במקרה של תקיפת צבוע או ברדלס בודד.
רבייה ומחזור חיים.
עונת הרבייה נמשכת כשלושה שבועות בדיוק בתום עונת הגשמים (סביבות מרץ או אפריל). כיון שבתקופה זאת יש שפע של מזון העשיר בחלבונים ומינרלים, הנקבות נמצאות במצב גופני מעולה ושיעור הפריון הוא גבוה מאוד ומגיע לכ-95%. תקופת הייחום מתחילה בדרך כלל בליל ירח מלא, מה שמצביע על כך שלמחזור הירח יש השפעה על תחילת העונה. בשלב זה אצל הזכרים יש ייצור מואץ של טסטוסטרון וכתוצאה מכך הם הופכים לטריטוריאליים ורעשניים. ההתנהגויות של הזכרים גורמות גם לנקבות להיכנס מהר יותר לייחום. הזכרים שלהם שטח מסמנים אותו תדיר, והם מתחרים על הנקבות על ידי לחימה. על פי רוב יש תחילה טקס מקדים שכולל שאגות, נחירות וגניחות, חפירה עם הקרניים בקרקע, ועוד. הקרב עצמו כולל התנגשות עם הקרניים בברכיים כפופות - דבר שייחודי לבובאלים, ודחיפה ורדיפה אחרי היריב. ברגע שהדומיננטיות נקבעת, כל זכר מנסה למשוך נקבות לתחומו. הזכר לא אוכל ולא נח כאשר הנקבה נמצאת בטריטוריה שלו, ושומר עליה מפני זכרים אחרים. חרף זאת, הנקבה בדרך כלל מתרבה עם מספר זכרים.