בינואר 1998 חיקה גאסקוין פעולת ניגון בחליל במהלך דרבי נגד סלטיק (פעולה המסמלת את נגינת החליל של חיילי המסדר הפרוטסטנטי על מנת להעליב את הקתולים, שהיו מזוהים כאוהדי סלטיק). גאסקוין, שנקנס על ידי קבוצתו ב-20,000 ליש"ט, הרגיז את אוהדי סלטיק וקיבל איומים על חייו מצד ה-IRA למשך כ-6 חודשים.
במרץ 1998 חזר גאסקוין לאנגליה והצטרף למידלסברו. לאחר עונה וחצי ובעקבות בעיות אישיות עבר גאסקוין לאברטון, איתה החמיץ את פלייאוף העלייה לפרמייר ליג בגלל הפרש שערים.
ב-2002, לקראת סוף הקריירה, נבחן גאסקוין בקבוצת די.סי. יונייטד, אך כשל בניסיון להשיג חוזה בקבוצה. לאחר מכן חתם על חוזה ל-9 חודשים כמאמן-שחקן בקבוצת גאנסו טיאנמה הסינית. במהלך תקופתו בגאנסו נסע גאסקוין לגמילה מסמים ודיכאון בארצות הברית ולא חזר. התפרצות מגפת הסארס בסין רק הרחיקה אותו יותר, עד שלבסוף חזר לאנגליה.
קריירה בינלאומית.
גאסקוין זומן לראשונה לסגל נבחרת אנגליה ב-1988 על ידי מאמנה דאז, בובי רובסון. הוא שיחק במרבית קמפיין המוקדמות של אנגליה לקראת מונדיאל 1990. במונדיאל עצמו הצטיין גאסקוין, כשבישל והיה מעורב במספר שערים במהלך הטורניר. גאסקוין, שקיבל כרטיס צהוב בשלב שמינית הגמר נגד בלגיה, קיבל בחצי הגמר מול נבחרת מערב גרמניה כרטיס צהוב נוסף. פירוש הדבר היה שגאסקוין, אם אנגליה תעפיל למשחק הגמר, לא יוכל לשחק בו. אנגליה הודחה בסיום המשחק לאחר דו-קרב בעיטות עונשין, והגרמנים המשיכו לזכייה בטורניר. גאסקוין נבחר לאחד ממצטייני הטורניר, וחזר לאנגליה לטירוף של האוהדים הבריטים, חגיגות שנודעו בשם "גאזה-מאניה".
לאחר כמה שנים בהן נעדר גאסקוין מהנבחרת עקב פציעות, חזר גאסקוין לסגל לקראת יורו 1996, שנערך בביתה של נבחרת אנגליה. לאחר שלב הבתים (בו כבש גאסקוין שער אחד ובישל כמה נוספים) ולאחר שהדיחה את נבחרת ספרד פגשה אנגליה בחצי הגמר שוב את נבחרת גרמניה. המשחק בין הקבוצות נגרר פעם נוספת לדו-קרב בעיטות עונשין, כשידם של הגרמנים, כמו ב-1990, הייתה על העליונה. גאסקוין, שנצפה בוכה לאחר המשחק, נבחר לקבוצה של הטורניר, לצד חבריו לנבחרת אלן שירר וסטיב מקמנמן.
תחת מאמנה הלאומי החדש של אנגליה, גלן הודל, זומן גאסקוין בקביעות לסגל הנבחרת במהלך השנה וחצי הבאות, אך בעקבות פציעות ובעיות משמעת, ואולי גם עקב תמונות שפורסמו כשבוע לפני הטורניר בהן הוא נראה שיכור בשעת לילה מאוחרת, נשאר מחוץ לסגל הנבחרת למונדיאל 1998. משנודע לגאסקוין שהוא נותר מחוץ לסגל, הוא התפרע והרס את חדרו של הודל.
קריירת אימון.
ביולי 2004 חתם גאסקוין כמאמן-שחקן בקבוצת בוסטון יונייטד, לאחר שהתנסה כבר כמאמן-שחקן בקבוצתו הסינית. גאסקוין עזב את בוסטון לאחר 11 משחקים בלבד (בין היתר כיוון והמועדון סירב לאפשר לו להשתתף בתוכנית מציאות) על מנת להתחיל בקורס מאמנים. למשך חודשיים מילא גאסקוין תפקיד של מאמן-שחקן בקבוצה פורטוגזית צעירה, אך לבסוף לא הוצע לו חוזה והוא שב לאנגליה. ב-27 באוקטובר 2005 מונה למאמן קבוצת קטרינג טאון, אך לאחר 39 יום פוטר מתפקידו בעקבות בעיית השתייה שלו.
מחוץ לכדורגל.
גאסקוין ידוע בזכות המתיחות שהוא נוהג לעשות, כמו גם בזכות הופעותיו התכופות בצהובונים ומלחמתו המתוקשרת בהתמכרות לסמים ולאלכוהול. בין מתיחותיו ניתן למצוא את חיקויו לטבח השוודי מהחבובות, לאחר שטען כי הוא יודע לדבר בשפה הדנית בעת ביקור יושב ראש התאחדות הכדורגל של דנמרק. עוד ניתן לציין את פגישתו עם נשיא לאציו בה סיכמו את העברתו, במהלכה אמר לנשיא כי הוא מזכיר לו את הקומיקאי הבריטי ראס אבוט.
גאסקוין נישא לשריל פיילס ב-1996, והזוג התגרש ב-1998. לזוג ילד משותף בשם ריגן פול גאסקוין. גאסקוין (האב) אימץ את שני ילדיה של פיילס מנישואים קודמים, אך מאז הגירושין אינו מכיר בהם כילדיו.
ב-2004 פרסם גאזה את האוטוביוגרפיה שלו "גאזה: הסיפור שלי", שנכתבה בידי האנטר דייוויס. ב-2006 יצא ספר ההמשך Being Gazza: Tackling My Demons, בו הוא מספר על תרפיה שעבר לטיפול בבולימיה, OCD, מאניה דיפרסיה ואלכוהוליזם.
ב-5 בדצמבר 2005, יום לאחר שפוטר מקטרינג טאון, נעצר גאסקוין לאחר שתקף צלם מחוץ למלון בליברפול. אמנם התלונה בוטלה לבסוף, אך תלונה דומה הוגשה נגד גאסקוין בנובמבר 2006 לאחר תקיפה דומה במועדון בלונדון. בנוסף לאשפוזים בבתי חולים פסיכיאטרים לאחר מספר איומים בהתאבדות, גאסקוין גם השתתף במספר פעילויות צדקה, כגון תרומה לילדה חולת סרטן וביקור ילדים נזקקים בבוטסואנה מטעם התאחדות הכדורגל האנגלית.
בתחילת שנות ה-90 השתתף גאסקוין בקמפיין פרסום של הבושם Brut. לאחר הפרישה ממשחק קידם גאסקוין שני משחקי מחשב: Gazza's Superstar Soccer ו-Gazza II.
רוסיה במשחקים האולימפיים
רוסיה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לילהאמר (1994) ובמשחקי הקיץ מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996). עד לפירוקה של האימפריה הרוסית במהפכת אוקטובר ב-1917, השתתפה האימפריה בשלוש אולימפיאדות, ולאחר הקמת ברית המועצות, התחרו הספורטאים הרוסים במסגרת המשלחת הסובייטית, החל מאולימפיאדת הלסינקי (1952). ב-1991 התפרקה ברית המועצות ל-15 מדינות נפרדות, ורוסיה ביניהן. באולימפיאדת ברצלונה (1992) התחרו ספורטאיהן של 12 מהמדינות, ובהן רוסיה, במסגרת משלחת מאוחדת (Unified Team) של 12 מתוך 15 מדינות ברית המועצות לשעבר, ורק לאחר מכן שבה רוסיה ושלחה משלחת עצמאית.
באולימפיאדות בהן השתתפה רוסיה לאחר פירוק ברית המועצות, הגיעו הספורטאים הרוסים להישגים גבוהים - בשתיים הראשונות דורגה במקום השני בטבלת המדליות, לאחר ארצות הברית, ובשתיים הבאות דורגה במקום השלישי, לאחר שגם סין חלפה על פניה. בסך הכל, צברו הספורטאים הרוסים 425 מדליות, מהן 148 מדליות זהב. רוסיה מדורגת במקום ה-12 בטבלת המדליות של כל הזמנים. הענפים בהם הושגו מרבית המדליות הם היאבקות (56 מדליות, מהן 31 מדליות זהב), אתלטיקה (59 מדליות, מהן 19 מדליות זהב), סיף (26 מדליות, מהן 13 מדליות זהב) והתעמלות מכשירים (44 מדליות, מהן 10 מדליות זהב). השחייניות הצורניות הרוסיות זכו בכל מדליות הזהב שחולקו מאז אולימפיאדת סידני (2000), ורוסיה ניצבת בראש טבלת המדליות של כל הזמנים בענף זה. גם בהתעמלות אמנותית זכו הרוסיות בכל מדליות הזהב שחולקו מ-2000 ל-2016, וגם בענף זה מוליכה רוסיה את טבלת המדליות.
באולימפיאדות החורף השתתפה רוסיה מאז אולימפיאדת לילהאמר (1994) עד אולימפיאדת סוצ'י (2014). גם באולימפיאדות אלה זכו הספורטאים הרוסים להישגים גבוהים. רוסיה דורגה בין חמש המדינות המובילות בטבלאות המדליות של האולימפיאדות בהן השתתפה, ובלילהאמר ובאולימפיאדת סוצ'י (2014), אותה אירחה, אף דורגה במקום הראשון. הספורטאים הרוסים צברו 121 מדליות בשש אולימפיאדות החורף בהן השתתפו, מהן 47 מדליות זהב, והיא מדורגת במקום העשירי בטבלת המדליות של כל הזמנים. הענפים בהם התבלטו הספורטאים הרוסים במיוחד הם סקי למרחקים (33 מדליות, מהן 14 מדליות זהב, נתון המציב את רוסיה במקום החמישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי נורווגיה, שוודיה, ברית המועצות ופינלנד), החלקה אומנותית (26 מדליות, מהן 14 מדליות זהב, רוסיה שנייה רק לארצות הברית בענף זה) וביאתלון (23 מדליות, מהן 10 מדליות זהב; רוסיה מדורגת במקום השלישי בענף זה, אחרי גרמניה ונורווגיה).
המשלחת הרוסית הושעתה מפעילות ולא הותר לה להשתתף באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018), במקום זאת אושר ל-169 ספורטאים רוסיים להשתתף כחלק ממשלחת עצמאית של ספורטאים רוסים המתחרה תחת דגל הוועד האולימפי הבינלאומי. בדצמבר 2019 קבעה הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט על איסור בן ארבע שנים לרוסיה מפעילות ספורטיבית בינלאומית. עם זאת, בעקבות פנייתה של רוסיה לבית הדין לבוררות בספורט קבע האחרון כי האיסור יופחת לשנתיים. במהלך תקופת האיסור לא תותר למשלחת הרוסית להשתתף באולימפיאדת טוקיו (2020) ואולימפיאדת בייג'ינג (2022). אולם, ספורטאים רוסים שיוכיחו כי אינם קשורים ישירות לשימוש בסמים יורשו להשתתף תחת הוועד האולימפי הרוסי. מרוסיה נשללו סך של 43 מדליות (עוד 2 מדליות נשללו מנבחרת חבר המדינות ונבחרת הספורטאים האולימפיים מרוסיה), כשכל המדליות הורדו בשל טענת סימום.
לקראת אולימפיאדת טוקיו 2020, רוסיה הושעתה מלהשתתף בטורנירים ובסבבים רשמיים בכל המקצועות עקב מציאת סמים אסורים בקרב רבים מהמתעמלים והאתלטיות שלהם. אולם לאחר עתירה של חלק מהמתעמלים על עונש קולקטיבי גם כלפי מי שנקי - הותר לחלקם להשתתף אך במקום לייצג את רוסיה ולעשות שימוש בדגל רוסיה וההמנון הרוסי, במקרה של מדליית זהב - הם נאלצו לייצג את "הוועד האולימפי הרוסי" (ROC) בלבד, תחת הדגל של הוועד האולימפי הרוסי, ובמקום המנון נבחר קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של המלחין הרוסי צ'ייקובסקי.
אירוח המשחקים.
אולימפיאדת מוסקבה (1980) נערכה בתחומי רוסיה בעת שהייתה חלק מברית המועצות. האולימפיאדה הראשונה שנערכה בשטחה של רוסיה כמדינה עצמאית הייתה אולימפיאדת החורף של 2014, בסוצ'י. סוצ'י הועדפה על פניהן של פיונגצ'אנג וזלצבורג. מוסקבה הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים של 2012, אך דורגה במקום החמישי, אחרי לונדון, פריז, מדריד וניו יורק.
היסטוריה.
משחקי הקיץ.
אולימפיאדת אטלנטה (1996).