לאחר שהאוסטרו-הונגרים נכשלו שוב ושוב בהכנעת הסרבים, ניצלו הגרמנים את ההזדמנות ולאור כוונת הבולגרים לתקוף, פלשו אף הם ב-7 באוקטובר לסרביה, תוך שהם חוברים לאוסטרו-הונגרים. כוחות מעצמות המרכז תחת פיקודו הכולל של אוגוסט פון מקנזן, המשיכו במתקפתם לכיוון אלבניה, תוך שהם מכים בכוחות הסרבים והמונטנגרים המצויים במדינה. לרשות הסרבים עמדו 194 גדודי לוחמים שהיו מותשים לחלוטין והם הותקפו בשתי חזיתות על ידי הארמיות הבולגריות הראשונה והשנייה, הארמייה השלישית האוסטרו-הונגרית והארמייה ה-11 הגרמנית שמנו 288 גדודי חיילים. במענה לפניית הסרבים, הונחתו בראשית אוקטובר שתי אוגדות אנגלו-צרפתיות ליד סלוניקי, ולאחר התארגנות החלו בתנועה לכוון סרביה, אך הצבא הסרבי כבר היה בשלבי קריסה ובנוסף היה כוח הסיוע קטן בהיקפו מכדי להביא למפנה במערכה. בנובמבר כבר היה הצבא הסרבי בנסיגה מלאה דרך הרי אלבניה, תוך שכוחות מעצמות המרכז נעים לעברו. במקביל, התקדם הצבא האוסטרו-הונגרי לאורך החוף האדריאטי האלבני, תקף את כוחות הצבא האיטלקי ששלטו באזורים מסוימים בנסיכות והביא לנסיגתם.
הצבא הסרבי, הממשלה והמלך פטר הראשון הצליחו להסיג את כוחותיהם עד לאזור העיר דורס שלחופיה האדריאטיים של אלבניה תוך מניין נפגעים רב. משם פונו 151,828 החיילים והפליטים הסרבים על ידי ספינות מדינות ההסכמה. בהסכמת הממשלה היוונית נתקבלו מרביתם באי קורפו וחלקם באי הסמוך וידו. כמו כן הגיעו מקצת מהפליטים לביזרטה. האוסטרו-הונגרים נחלו הצלחה בפלישתם למונטנגרו וב-25 בדצמבר 1915 נכבשה הנסיכות. בינואר 1916 החילו האוסטרו-הונגרים משטר צבאי בסרביה ומונטנגרו.
ב-3 בדצמבר 1915 הובסו הבריטים על ידי אלמנטים מהארמייה הבולגרית השנייה ליד קוסטורינו במהלך נסיגתם מסרביה למגננה באזור סלוניקי, תוך שהם נתונים להתקפות אוויריות מצד הגרמנים על ידי מטוסים וצפלינים. לאחר הקרב נסוגו כוחות מדינות ההסכמה וביססו עמדות הגנתיות תוך בניית ביצורים היקפיים באזור החולש על סלוניקי. ב-4 בדצמבר הושלם סופית כיבוש סרביה. הצבא הבולגרי הגיע אל גבולות יוון ועצר את התקדמותו לאור התחייבות הממשלה הבולגרית לנייטרליות מול היוונים. לאחר שאלפתריוס וניזלוס ראש ממשלת יוון פוטר על ידי המלך בגיבוי הגנרל יואניס מטאקסס, מפקד הצבא, הציגו היוונים חזית נייטרלית אחידה. בתגובה הפקיעו כוחות מדינות ההסכמה את אזור סלוניקי מידי היוונים והטילו בו משטר צבאי.
קו ההגנה אשר ביססו כוחות מדינות ההסכמה היה לאורך הגבול היווני עם סרביה הכבושה וחלק מהגבול עם אלבניה. לאורך קו הגנה זה התנהלו קרבות תוך שהיוזמה עוברת בהדרגה ממעצמות המרכז למדינות ההסכמה. חזית לחימה זו נודעה כחזית המקדונית או חזית סלוניקי. החזית המקדונית לא נחשבה לחזית מרכזית במלחמת העולם הראשונה. על כל חייל שנפל בקרב בחזית זו, מתו שלושה חיילים ממלריה, מהשפעת הספרדית וממגפות אחרות.
מלחמת ההתשה בחזית המקדונית.
ב-5 בינואר 1916 כונסה בעיר הסרבית הכבושה ניש מועצת מלחמה של נציגי מעצמות המרכז, כאשר מפקדי הצבא הבולגרי לחצו לתקיפת כוחות מדינות ההסכמה באזור סלוניקי. כפועל יוצא מהוועידה, הודיעו נציגי מעצמות המרכז לממלכת יוון כי בכוונת כוחותיהם לחצות את גבולות הממלכה לכיוון מזרח מקדוניה ותראקיה ללא הכרזת מלחמה על היוונים. המלך היווני הפרו גרמני הודיע שהממלכה תישאר נייטרלית, הורה לצבאו שלא להתערב בנעשה והעניין הגביר את התרעומת בקרב חלק מהפיקוד הצבאי שתמך בראש הממשלה המפוטר וניזלוס. במאי 1916 דרש מפקד כוחות מדינות ההסכמה הגנרל מוריס סראי מהממשלה היוונית לבטל את הכוננות בצבא ולשחרר חלק מהכוחות המגויסים. הממשלה היוונית נעתרה לדרישתו. מתקפות האוויר של מעצמות המרכז נמשכו בכל הרבע הראשון של 1916 והן גרמו לנפגעים ולנזק רב לבריטים ולצרפתים. עד קיץ 1916 נותרו הכוחות מחופרים בעמדותיהם ובמועד זה הגיעו לחזית תגבורות סרביות, רוסיות ואיטלקיות.
בשלב זה חולק קו החזית המקדונית לחמש גזרות: על הגזרה מהנהר סטרומה ועד הווארדאר הגנו הבריטים בצירוף כוח איטלקי. הגזרה מהווארדאר ועד עיקול הנהר צרנה הוחזקה על ידי גיס צרפתי, מעיקול הצרנה ועד גרדשניצה על ידי ארמייה סרבית, מגרדשניצה ועד אגם פרספה על ידי גיס צרפתי-רוסי, ומאגם פרספה לכוון הגבול האלבני באגם אוחריד, על ידי כוח צרפתי-סרבי. מולם ניצב כוח מעצמות המרכז, כאשר הארמייה הבולגרית הראשונה הוצבה בגזרת האגמים פרספה ואוחריד, הארמייה ה-11 הגרמנית בצירוף אוגדות בולגריות שנספחו אליה הוצבה צפונית לאגם דויראן והארמייה הבולגרית השנייה הוצבה בגזרת הנהר סטרומה.
באוגוסט 1916 תקפו הבולגרים את קווי מדינות ההסכמה בשני ראשים. הצבא היווני לא נטל חלק בלוחמה מאחר שחלק מחייליו שוחררו ופורקו מנשקם בהתאם להנחיית הצרפתים והחלק האחר הונחה כאמור על ידי המלך היווני שלא להתנגד לתנועות הצבא הבולגרי. וכך, הבקיעה הארמייה הראשונה את קווי מדינות ההסכמה, חדרה לשטח ממלכת יוון וכבשה את פלורינה תוך סיוע אווירי גרמני. במקביל, תקפה הארמייה השנייה בגיבוי יחידות גרמניות בגזרת הנהר סטרומה והצליחה אף היא בהבקעת קווי מדינות ההסכמה. הבריטים והצרפתים תקפו מצידם את קווי מעצמות המרכז בגזרת אגם דויראן במטרה להקל על הלחץ בגזרות האחרות ובקרב דויראן הראשון הונחלו להם אבדות כבדות. לאחר הבקעת קווי מדינות ההסכמה התקדם הצבא הבולגרי ללא התנגדות וכבש שטחים נרחבים מזרחית לנהר סטרומה ובכלל זה את הערים סרס ודרמה. ב-24 באוגוסט הגיעו הכוחות התוקפים לעיר הנמל החשובה קוואלה השוכנת לחוף הים האגאי.
הממשלה היוונית הנחתה את כוחות הצבא שלא להתנגד לבולגרים ולסגת והגיס היווני הרביעי נסוג לנמל בקוואלה לצורך פינויו. בהיעדר ספינות פינוי נאלצו מפקדי הגיס וחייליו להיכנע והם הועברו למחנה שבויים בגרליץ שבגרמניה. בהמשך, הפגיזו ספינות הצי של מדינות ההסכמה את נמל קוואלה במטרה למנוע מהבולגרים והגרמנים לעשות בו שימוש. בשלב זה נעצרה המתקפה הבולגרית בשל מחסור בתחמושת, דלק ואספקה לחיילים. אירועים אילו הגבירו את התרעומת בצבא היווני והובילו בסופו של דבר להפיכה במסגרתה הודח המלך קונסטנטינוס. ב-1 בספטמבר 1916 החלו הבריטים במתקפת נגד בחזית הנהר סטרומה שיועדה לשחרור העיר סרס מהכיבוש הבולגרי ובמהלכה הצליחו להגיע לקרבת העיר ולהטיל עליה מצור. במקביל, תקפו הצרפתים והסרבים את הכוחות בגזרת פלורינה וב-18 בספטמבר הצליחו לדחוק את הצבא הבולגרי מהעיר ולהסיגו לקווי תחילת המתקפה. ב-12 בספטמבר פנו ראשי הפיקוד הגרמני לאיסמאיל אנוור פאשה, שר המלחמה העות'מאני, בבקשה לשליחת כוחות סיוע עות'מאניים לחזית. העות'מאנים היקצו את האוגדה ה-50 בהיקף של כ-12,000 חיילים אשר בשלהי ספטמבר החלו בפרישתם מזרחית לנהר סטרומה, תוך שהם מסופחים לארמייה הבולגרית השנייה וקובעים את מפקדתם בעיר דרמה.
באוקטובר 1916 הקימו הגרמנים כוח בסדר גודל של קבוצת ארמיות שעמד תחת פיקודם ונועד להיות כוח המשימה המרכזי מטעם מעצמות המרכז בזירה. הגנרל אוטו פון בלו הועבר מהחזית המזרחית ומונה לעמוד בראש הכוח שכונה "קבוצת בלו". קבוצת בלו מנתה את הארמייה הבולגרית הראשונה והארמייה ה-11 הגרמנית אשר אליה נספחו מספר אוגדות בולגריות שהיו נתונות לפיקודו הכולל של מפקד הארמייה קונו פון שטויבן. הבולגרים סירבו להעמיד את הארמייה השנייה תחת פיקוד גרמני והיא נותרה תחת פיקודם עד סיום הקרבות. ב-25 באוקטובר השלימה האוגדה העות'מאנית ה-50 את הערכותה בגזרת דרמה וב-31 באוקטובר הצליחו לוחמיה לבלום מתקפה של כוחות בריטיים בגזרת העיר סרס. במהלך נובמבר תקפו הסרבים והצרפתים בגזרת ביטולה, תוך שהבולגרים מקצים כוחות נוספים להדיפת המתקפה. לבקשת הגרמנים שלחו העות'מאנים לגזרה המזרחית לסטרומה גם את האוגדה ה-46 בהיקף של 13,000 חיילים, תוך שהם חוברים לאוגדה ה-50 ליצירת הגיס ה-20 העות'מאני. בנוסף נשלח רגימנט הרגלים ה-177 בהיקף של כ-4,000 חיילים ונספח לארמייה הבולגרית הראשונה.
בראשית 1917, נערכו עיקר הקרבות מול הצבא הבריטי בחזית אגם דויראן, כאשר שני הצדדים השיגו תיקונים קלים בלבד בקו החזית. הקיפאון היחסי בגזרה שממזרח לסטרומה, הוביל את העות'מאנים להוצאת כוחותיהם מהזירה וניתובם לגזרת עיראק וארץ ישראל ועד לחודש מאי פונו שתי האוגדות מהגזרה. הרגימנט ה-177 נותר בחזית עד מאי 1918.
בשלהי אפריל החלה מתקפה משולבת של כוחות מדינות ההסכמה לאורך החזית. הבריטים תקפו בגזרת אגם דויראן ולאחר הישגים בתחילתו של קרב דויראן השני, הצליחו הבולגרים להודפם ולהסב להם אבדות כבדות. הצרפתים, הסרבים והרוסים כבשו את העיר ביטולה, אך בהמשך הוכו בקרב הר באבה שנערך בפאתי העיר, תוך שהם סופגים כ-6,000 נפגעים. לאחר כישלון המתקפה המשולבת של מדינות ההסכמה התפתחה בחזית מלחמת התשה אשר שחקה בהדרגה, אך באופן משמעותי את כוחות הצבא הבולגרי שהיו נחותים בכמותם, בציודם הצבאי ובאספקה השוטפת. במקביל חל ביוון "הקרע הלאומי". אלפתריוס וניזלוס הקים בסלוניקי את הגיס להגנת האומה היוונית וכן ממשלת צללים שזכתה להכרת מדינות ההסכמה. כוחות הנאמנים לווניזלוס הועברו מכרתים תוך שהם תובעים להצטרף למלחמה לצד מדינות ההסכמה. מולם ניצבו כוחות הנאמנים למלך בפיקודו של יואניס מטאקסס. צי מדינות ההסכמה הטיל מצור ימי על יוון תוך איום להפגיז את אתונה. המלך היווני קונסטנטינוס הראשון נאלץ לוותר על כיסאו ובנו אלכסנדר הראשון הומלך תחתיו. וניזלוס הפך שוב לראש ממשלת הממלכה כולה וב-2 ביולי 1917 הכריזה יוון מלחמה על מעצמות המרכז.
החזית הרומנית.