אלכסנדר פולק, בספרו "Remembering the Wehrmacht's War of Annihilation" (זכר מלחמת ההשמדה של הוורמאכט), השתמש במאמרי עיתונות ובשפתם של המאמרים כדי לזהות עשרה נושאים מבניים של המיתוס. הנושאים כללו התמקדות בקבוצה קטנה של אשמים, בניית אירוע קורבן סמלי – קרב סטלינגרד - צמצום פשעי מלחמה על ידי השוואתם למעשי בעלות הברית, שלילת האחריות לפתיחת המלחמה, שימוש בדיווחים אישיים של חיילים בודדים לצורך הנחה קולקטיבית לגבי התנהגותו של הוורמאכט כולו, כתיבת הספדים הרואיים, הטענה לנאיביות של החייל הפשוט והטענה שהוראות יש לבצע. העיתונים דיווחו רק על שני סוגים של אירועים: אירועים שגרמו לתחושת הזדהות עם חיילי הוורמאכט ותאורם כקורבנות של היטלר, ה-OKH או האויב; ואירועים של פשעי בעלות הברית.
פולק בדק את מבנה המיתוס וטען שכאשר לא ניתן היה להתחמק מאשמה, הגבילו העיתונים את האשמה להיטלר ולאחר מכן - לאס-אס. בשנות השישים נוצר "שיגעון להיטלר" (היטלריאנה), ואנשי האס-אס תוארו כסוכניו חסרי הרחמים. הוורמאכט היה מנותק ממעורבות בפשעי מלחמה. קרב סטלינגרד הוצג על ידי התקשורת כאילו הוורמאכט נבגד על ידי ההנהגה והושאר למות בקור המקפיא. הנרטיב התמקד בחיילים בודדים שנאבקו לשרוד, ועורר אהדה למאמציהם בתנאים הקשים. מלחמת ההשמדה, השואה ורצח העם הגזעני שבוצעו לא נדונו. התקשורת צמצמה את פשעי המלחמה הגרמניים על ידי השוואתם להתנהגותם של בעלות הברית. בשנות השמונים והתשעים עסקה התקשורת בהפצצת דרזדן כדי לטעון שבעלות הברית והוורמאכט היו אשמים באותה מידה. מאמרים בעיתון הראו באופן שגרתי תמונות דרמטיות של פשעי בעלות הברית אך לעיתים רחוקות את פשעי הוורמאכט.
פולק ציין כי כבוד הוורמאכט הושפע מהשאלה מי התחיל את המלחמה. התקשורת האשימה את בריטניה וצרפת בחוזה ורסאי ה"מבזה" וקבעה שהחוזה עורר את המיליטריזם הגרמני. ברית המועצות הואשמה בחתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב עם גרמניה, הסכם שעודד את היטלר לפלוש לפולין. חלק מהפרשנים דנו בצורך במלחמה מונעת, לאור החשש שברית המועצות התכוונה לפלוש לגרמניה. את דיווחי החיילים האישיים אפשר היה להציג בהקשר רחב יותר, אך בעוד שסיפור "אותנטי" וטרגי של "חייל אחד" נתפס כמייצג "עשרות אלפי אחרים", תאורי מלחמת ההשמדה, שהחייל הפשוט היה חלק ממנה, עברו ייפוי וניפוי. נושא מרכזי במיתוס הוא תיאור החיילים כנאיביים, א-פוליטיים וללא יכולת נפשית להבין את הסיבות למלחמה או את אופייה הפלילי. חיילים מתוארים לעיתים קרובות כמי שנאלצו לבצע פקודות, לרוב מחשש לעונש חמור. אולם לחיילים היה שיקול דעת רב, ובעיקר - רבים מהם בחרו להתנהג כפי שהתנהגו.
פקודות פליליות.
במהלך תכנון מבצע ברברוסה גובשה שורה של "צווים פליליים". פקודות אלה חרגו מהחוק הבינלאומי וקבעו כללי התנהגות. פקודת הקומיסר אפשרה לחיילים גרמנים להוציא להורג אזרחים ללא חשש שיישפטו מאוחר יותר על פשעי מלחמה על ידי המדינה הגרמנית. ההיסטוריון הגרמני פליקס רמר בחן את יישום פקודת הקומיסר על ידי הוורמאכט, ופרסם את ממצאיו בשנת 2008. זה היה הדו"ח המלא הראשון של יישום הפקודה על ידי הוורמאכט. רומר הראה כי למעלה מ-80% מהדיוויזיות הגרמניות בחזית המזרחית הגישו דיווחים המפרטים את רצח הקומיסרים הפוליטיים של הצבא האדום. הסטטיסטיקה הסובייטית ציינה כי 57,608 קומיסרים נהרגו בפעולה ועל 47,126 דווח שהם נעדרים, אם כי רובם נרצחו בחסות הפקודה.
רומר כתב רשומות ה"מוכיחות כי הגנרלים של היטלר הם שהוציאו לפועל את פקודותיו הרצחניות ללא היסוסים". ההיסטוריון וולפרם וטה ציין שההתנגדויות הספורדיות לצו לא היו מהותיות אלא היו מונעות על ידי הצורך הצבאי, וביטול הצו בשנת 1942 לא היה "חזרה למוסר, אלא תיקון מסלול אופורטוניסטי": "פקודת הקומיסר, שתמיד הייתה לה השפעה חזקה על דמותו של הוורמאכט בגלל אופיה הפלילי בעליל, הובהרה לבסוף. ... ככל שהמחקר חודר לעומק ההיסטוריה הצבאית, התמונה הופכת קודרת יותר".
בשנת 1941, הוורמאכט לקח 3,300,000 חיילים סובייטים כשבויי מלחמה. עד פברואר 1942, שני מיליון מהם היו מתים. 600,000 נורו בגלל פקודת הקומיסר. רוב השאר מתו מהתעללות פלילית. לאחר שנתפסו, שבויים סובייטים הוצעדו לתוך מכלאות ללא מחסה, ללא טיפול רפואי וניתנו להם מנות אוכל זעירות. עבודות כפייה הפכו לעונש מוות. התובע הכללי הגרמני אדוארד וגנר הכריז כי "אסירים שאינם מסוגלים לעבוד במחנות הכלא צריכים להיות מורעבים". פרידריך פרייהר פון בראוך, בעודו מוקלט בחשאי בפארק טרנט, נזכר באסירי מלחמה. לדבריו, האסירים "בלילות יללו כמו חיות בר" מרעב. הוא הוסיף: "צעדנו לאורך הכביש וטור של 6,000 דמויות מתנדנדות חלף על פנינו, מורעבים לחלוטין, עוזרים זה לזה ... חיילים שלנו על אופניים רכבו בצד עם אקדחים. כל מי שהתמוטט נורה ונזרק לתעלה". כוחות הוורמאכט ירו באזרחים בחשד הקל ביותר למעורבות פרטיזנית וטבחו כפרים שלמים שכביכול הגנו על הפרטיזנים. ברטוב כתב בספרו "חזית המזרח: כוחות גרמניים ב-1941–1945 והברבריזציה של הלוחמה" (The Eastern Front: 1941–1945 German Troops and the Barbarisation of Warfare) כי חקירות רבות של גרמנים קבעו שכוחות סובייטים יעדיפו למות בשדה הקרב מאשר ליפול בשבי.
האידאולוגיה הגזענית של המערכה בשילוב עם "צווים פליליים", כגון צו הקומיסר, הביאה למעגל קסמים של העמקת אלימות ורצח. הוורמאכט השתדל "להשקיט" את האוכלוסייה, אך האזרחים הגבירו את הפעילות הפרטיזנית. באוגוסט 1941 הורה הקורפוס השני "לתלות את הפרטיזנים בפומבי ולהשאיר אותם תלויים זמן מה". תלייות בפומבי הפכו לשגרה. רישומי הסיבות לרציחות כללו "האכלת חייל רוסי", "שיטוט", "ניסיון להימלט" ו"עזרה לפרטיזנים". ברטוב כותב כי האוכלוסייה האזרחית עברה דה-הומניזציה וכתוצאה מכך הייתה ברבריזציה של הלחימה. השלב האחרון של הברבריזציה הזו היה מדיניות האדמה החרוכה בה השתמש הוורמאכט בעת שנסוג.
השתתפות בשואה.
ולטר פון רייכנאו הוציא את "צו החומרה" באוקטובר 1941' שקבע כי מטרתה המהותית של המערכה היא השמדת 'המערכת היהודית-בולשביקית'. הצו תואר כמודל על ידי הנהגת הוורמאכט והועבר למפקדים רבים. מנשטיין העביר זאת לחייליו והוסיף: "היהודי הוא המתווך של האויב בעורף [...] החייל חייב להבין את הצורך בפתרון הקשה נגד היהודים". כדי להצדיק מבחינה תפקודית את רצח היהודים הם הושוו לפרטיזנים. אנטישמיות רחבת היקף כבר הייתה קיימת בקרב חיילי הוורמאכט הפשוטים.
קבוצת ארמיות מרכז החלה לרצוח את האוכלוסייה היהודית ביום הראשון לפלישה. בביאליסטוק, גדוד משטרה 309 ירה למוות ביהודים רבים ברחוב, הכניס מאות יהודים לבית כנסת והציתו. מפקד אזור צבאי 553 תיעד 20,000 יהודים שנהרגו על ידי קבוצת ארמיות דרום באזורו עד קיץ 1942. בבלרוס נהרגו יותר ממחצית האזרחים ושבויי המלחמה על ידי יחידות הוורמאכט. יהודים רבים היו ביניהם.
בספרו "Marching into Darkness" (צועדים אל החושך) בחן ההיסטוריון האמריקאי וייטמן וייד ורן את תפקידו של הוורמאכט בשואה בבלרוס במהלך 1941 ו-1942. הספר מתאר כיצד התקדמו חיילים גרמנים מרציחות נסיוניות ל"משחקי יהודים" סדיסטיים. הוא כותב ש"ציד יהודים "הפך לבילוי. חיילים היו שוברים את המונוטוניות של שירות החובה בכפר על ידי ריכוז יהודים, הובלתם ליערות ושחרורם על מנת לירות בהם תוך כדי בריחתם. ורן כתב כי יחידות בודדות של הוורמאכט זכו לתגמול על התנהגות אכזרית והסביר כיצד הדבר יצר תרבות של מעורבות עמוקה יותר ויותר במטרות רצח העם של המשטר. הוא דן בתפקידו של הוורמאכט בתוכנית הרעב של גרמניה הנאצית. הוא בחן את ועידת מוהילב בספטמבר 1941 שסימנה הסלמה דרמטית באלימות כלפי האוכלוסייה האזרחית. הספר בחן מספר מבנים צבאיים וכיצד הם נענו לפקודות לבצע רצח עם ופשעים אחרים נגד האנושות.
הוורמאכט היה שותף לירי המוני על יהודים ליד קייב, ב-29 וב-30 בספטמבר 1941, בבאבי יאר, שם הועברו 33,371 יהודים אל נקיק ונורו אל תוך בורות. חלק מהקורבנות מתו כתוצאה מהקבורה בחיים בערמת הגופות. בשנת 1942 עסקו כיתות הרג של האס-אס במעשי טבח בשיתוף עם הוורמאכט. כ-1,300,000 מיהודי ברית המועצות נרצחו בשיתוף פעולה זה.
טרנארש
טרנארש (בהונגרית: Tarnaörs) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
האזור מיושב לסירוגין מהמאה ה-13 עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1264.
יהודי טרנארש.
יהודים חיו בטרנארש במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
טרנסנטמיקלוש
טרנסנטמיקלוש (בהונגרית: Tarnaszentmiklós) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם בטרנסנטמיקלוש מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,040 תושבים ובשנת 2021 רק 818 תושבים.
האזור מיושב לסירוגין מהמאה ה-15 עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1424.
יהודי טרנסנטמיקלוש.
יהודים חיו בטרנסנטמיקלוש במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
הדיבייט בין חומסקי לפוקו