הפלטסטים היו חמושים בדרך כלל בחרבות באורך בינוני, כידונים וכלי הטלה אחרים. להגנתם היה להם מגן וקסדה. נגד מבנים מוצקים כמו הפלנקס, הפלטסטים נלחמו במערך מפוזר, כשהם מנסים לאגף אותה. נגד כוחות קלים מהם, יכלו להילחם במערך מוצק יותר. פלטסטים היו חיל גמיש מאוד, מתאים לכל קרקע (שלא כמו הפלנקס שהייתה מתפרקת על קרקע הררית). פלטסטים איישו את חילות המצב במבצרים, שירתו על ספינות קרב והסתערו על ספינות האויב ועוד. השירות בחיל זה דרש אומץ לב ניכר, כי בניגוד להופליט המוגן ב-30 קילו מתכת, הפלטסט חשוף יחסית ודרך לחימתו מסוכנת יותר. מסיבה זו, רב הפלטסטים היו שכירים או אזרחים עניים, שלא יכלו לממן את הפנופליה (כלי הנשק) של ההופליט.
מוצא.
רוב הפלסטסים היו שכירי חרב ובהתחלה, רובם באו מתראקיה. ידועים הפלטסטים המעולים מבני שבט האגריאנים שתרמו תרומה מכרעת לניצחונו של אלכסנדר הגדול בקרב גאוגמלה ובקרבות נוספים. עם התפרקות הפולייס הקלאסיים.
וליטים
וליטים (בלטינית: Velites, ולס, Veles ביחיד) הוא סוג של חיל רגלים קל שהיה בשימוש בצבא הרומי בתקופת הרפובליקה הרומית התיכונה. השימוש בחיילים אלו החל עם המעבר של הצבא הרומי משיטת הפלאנקס לשיטה המאניפולוס במהלך המאה ה-4 לפנה"ס. הווליטים הורכבו מהאזרחים הצעירים והעניים ביותר שהיו חייבים בשירות צבאי ברפובליקה הרומית.
חימוש.
חימושם כלל גלדיוס (סוג של חרב קצרה) ומספר כידוני הטלה (hasta velitaris, ידוע גם בשם Verutum). כידון זה היה באורך מטר, בעל חוד קצר ממתכת רכה והוא התכופף לאחר שפגע במטרתו, מה שמנע מהאויב להשתמש בו בשנית. כידון זה היה קצר וקל בהרבה מהפילום, בו השתמשו הלגיונרים הרומים.
להגנתם הצטיידו הווליטים בקסדת ארד, מגן עגול ושריון קל, לרוב מעור או בד עבה. סימן היכר של הווליטים היה עור הזאב שנהגו לעטות על גופם. בזכות שריונם וזיונם הקל, היו הווליטים הרגלים הניידים ביותר בצבא הרומי.
תפקוד.
בדרך כלל, בלגיון בעל סדר כוחות מלא היו כ-1,200 וליטים.
הווליטים נפרסו לפני הלגיון, אך לא הסתדרו בקו מוצק דוגמת קווי הלגיונרים. כעקרון, לא נהוג לספור את מערכם במספר קווי הלגיון. הווליטים היו הראשונים שיצרו מגע עם האויב על ידי הטלת כידוניהם לעברו. לאחר מכן היו הווליטים נסוגים לאחור דרך הרווחים שבין המניפולים, או שתיגברו את אגפי הכוח.
הווליטים החליפו בעת המלחמה הפונית השנייה את הרוראריאי. על פי טיטוס ליוויוס הדבר קרה בעת המצור על קפואה. השימוש בווליטים נמשך עד לרפורמה של גאיוס מאריוס שביטל את הסידור המניפולארי וארגן את הצבא הרומי במסגרת החדשה והאחידה בנשקה של הקוהורטה.
הופליט
הוֹפְּלִיט (יוונית: òπλίτης) היה חייל רגלי בעל חימוש כבד נושא חנית בצבאות יוון העתיקה. הוא הופיע לקראת אמצע המאה ה-8 לפנה"ס, אם כי השפעתם ניכרת החל משנת 700 לפנה"ס לערך. הופליטים הרכיבו את מערך הפלנקס. בעת העתיקה הלוחמים נדרשו בדרך כלל לקנות את כלי נשקם בעצמם, לכן בדרך כלל רק בעלי הרכוש בני-החורין יכלו לשרת בתור הופליטים. בתקופות מוקדמות בדרך כלל אזרחי הפוליס שירתו בתור ההופליטים, אך בתקופות מאוחרות יותר, החל מהמאה ה-4 לפנה"ס, היו שכירי חרב רבים, אשר שירתו בתור הופליטים.
ההופליטים היו נפוצים מאוד ביוון העתיקה, במיוחד בתקופה הארכאית והקלאסית. גם ארצות אחרות באגן הים התיכון השתמשו בחיילים בעלי חימוש דומה לזה של ההופליטים, אלה היו נפוצים בחצי האי האפניני אצל האטרוסקים, ברומא העתיקה עד המאה ה-4 לפנה"ס, ובקרתגו עד מסעותיו של חניבעל. היתר הסתמכו בדרך כלל על חיל רגלים קל וחיל רגלים בינוני. אפשר לראות גם בחיילים כבדים ממצרים העתיקה סוג של הופליטים, כי גם הם נלחמו במערך המזכיר פלנקס (וראו הצבא של מצרים העתיקה).
מעמד חברתי.
בתקופה הארכאית החל מהפך שלם בלוחמה יוונית. שכבה חברתית חדשה, שהתבססה על איכרים מבוססים ופועלים עמידים, הצטרפה לצבא. לוחמים אלה שירתו כהופליטים. לוחמים אלה לא השתייכו למעמד האריסטוקרטיה, אך היו עשירים דיים כדי לרכוש מערכת נשק. אמנם מערכת כלי הנשק של ההופליטים מתוארכת לאמצע המאה ה-8 לפנה"ס, אך נראה שבתקופה זו מספרם לא היה גבוה במיוחד ונדרש זמן רב עד שחיילים אלה תפסו את הבכורה בצבאות היווניים.
יש מחלוקת בקרב החוקרים לגבי מועד הופעת ההופליטים וכתוצאה מכך גם על מידת השפעתם על הפוליטיקה הפנים יוונית. אחדים דוגמת סנודגראס תומכים בתהליך הדרגתי ואילו אחרים דוגמת קרטלדג' טוענים להפיכה חדה ומהירה שהגיעה בבת אחת. אחרים דוגמת מוריס דוחים את עצם קיומו של השינוי מהותי בטקטיקת הלחימה ודרך כך את עצם יצירת מעמד רחב וגדול של לוחמים שדרשו שינוי.
באמצע המאה ה-20 החוקרים חשבו שמדובר בשכבה צרה יחסית של איכרים עשירים, מה שלא מסביר את הענקת הזכויות הפוליטיות לשכבות רחבות של פשוטי העם. מחקר נוסף העלה שמחיר הציוד של ההופליט לא היה גבוה במיוחד ועמד ככל הנראה על שכר של שלושה חודשים ושכר חודש אחד היה מספיק לקנייתו של ציוד בסיסי. נראה שהצמיחה הכלכלית הייתה רבה וכנראה ששכבות רחבות בציבור היו יכולות להרשות לעצמן לממן ציוד כזה וייתכן שעד מחצית מאזרחי הפוליס היו מסוגלים לשרת כהופליטים.
התפתחות.
הופליטים הופיעו לראשונה במאה השמינית לפנה"ס ביוון העתיקה. מקור השם נגזר מהמילה היוונית הופלון - מערך כלי הנשק ההתקפיים. הם קיבלו את התנופה הגדולה ביותר ביוון התיכונה והדרומית, המשופעת בעמקים צרים ורמות טרשיות, קרקע שלא מתאימה ללוחמת פרשים. השירות בחיל זה נחשב למעשה מכובד ביותר והשתמטות משירות לא הייתה מקובלת. ההופליטים היו בדרך כלל לוחמים לא סדירים. רוב השנה עסקו בפעילות אזרחית, אך בעתות מלחמה ארזו את ציודם שהיה שמור בדרך כלל בביתם ולא במחסן מרכזי והתייצבו לשירות.
מבחינה קרבית, נדרשו מההופליט משמעת וכושר גופני מעולה כדי שלוחם חלש לא יביא לקריסת המערך כולו. היות שהתוצר החקלאי המקומי היה מצרך חשוב, היעד הישיר של הביזה בידי הצבאות היווניים, היו שדות אויביהם המובסים. לפיכך, העונות שבהן נערכו הקרבות היו עונות הקציר והאסיף.
המערכות היו בדרך כלל קצרות ולרוב הוכרעו בקרב אחד, בשל שתי סיבות עיקריות:
ההופליטים הטובים ביותר בתקופה הארכאית (בסביבות 800 לפנה"ס - 500 לפנה"ס) ותקופה הקלאסית (בסביבות 500 לפנה"ס - 323 לפנה"ס) באו מספרטה. ההופליטים הספרטנים התאפיינו במדים אחידים, דבר שלא היה נפוץ בעת העתיקה. על מגנם צוירה אות למבדה גדולה המסמלת את ארצם (לאקדמון בלשונם), ולגופם עטו גלימה בצבע אדום עז. ההופליטים הספרטנים סודרו בדרך כלל בעומק של שמונה שורות, בעוד שהופליטים מפולייס (רבים של פוליס) סודרו בדרך כלל בעומק של 12 שורות.
ההופליטים הוכיחו את עליונתם על פני החי"ר הקל והבינוני במלחמת פרס–יוון (ראשית המאה ה-5 לפנה"ס) שבמהלכה הביסו צבאותיהם את הפרסים בקרב פלטאיה וגרמו להם אבדות איומות בקרב תרמופילאי. אחרי קרב קונקסה (אמצע המאה ה-5 לפנה"ס), שסימן את שיאו של מרד אחיו של מלך פרס, כורש הצעיר, קיבלו הפרסים החלטה אסטרטגית לשכור שכירי חרב הופליטים מיוון, וכמאה שנה לאחר מכן, בזמן פלישתו של אלכסנדר הגדול, היו בפרס כ-50,000 הופליטים.
עם הזמן, הפכו ההופליטים לחיל הדומיננטי בצבאות יוון, ודחקו את רגלי החיילים הקלים, והקרבות הוכרעו למעשה בעזרתם. לוחמת ההופליטים הגיעה לשיאה תחת מנהיגותו של סטרטגוס יליד תבאי, אפמינונדס. הוא היה הראשון שחילק את ההופליטים שלו באופן לא-שווה וחיזק את אחד האגפים על חשבון המערך הכללי. היו אמנם ניסיונות מוצלחים לחזק את האגפים על חשבון המרכז, כמו למשל בקרב מרתון, אך היו אלו פתרונות מקומיים, שלא התפתחו לכדי טקטיקה כוללת כמו אצל אפמינונדס.
אחרי מותו של אפמינונדס בקרב מנטיניאה ה-2 (362 לפנה"ס) ירד קרנה של תבאי, אך ההופליטים המשיכו לשלוט בטקטיקה עד הרפורמות של פיליפוס השני, אשר שינה את חימושם של ההופליטים ויצר את הפלנגיט. לפי רוב העדויות, הפלנגיטים צוידו במגנו של הפלטסט הנקרא פלטה, והחליפו את הדורי הקצרה יחסית בסריסה שהגיעה לאורך של עד 6 מטרים. למרות החניתות האימתניות, הפלנקס המקדונית הייתה ניידת מאוד, הודות לתרגול הרב ושילובו של חי"ר קל כתמיכה ללוחמים הכבדים. הפלנגיטים נפוצו בכל העולם ההלניסטי, למעט בארץ האם היוונית, שם הם נזנחו לטובת הפלטסטים, ורק ספרטה שמרה על ההופליטים שלה עד כיבושה על ידי רומא באמצע המאה ה-2 לפנה"ס.
החימוש.
הופליט היה צריך לרכוש לעצמו חנית (דורי - δόρυ), חרב קצרה, קסדה, שריון גוף, מוקיים, מגן יד, ומגן גדול עגול.
שריון.
להגנתו חבש ההופליט קסדה כבדה לראשו. ביוון העתיקה היו מקובלים שני סוגים עיקריים של קסדות. לשתי הקסדות היו וריאנטים מקומיים, שלא היו שונים באופן מהותי מהדגמים העיקריים.
הדגם הראשון הוא הקורינתי. קסדה זו סוגרת את הראש מכל צדדיו ללא חרכים לאוזניים, לכן היא מקשה על השמיעה וכאן טמונה נקודת התורפה שלה. בנוסף לכך, הקסדה מגנה על הלחיים, חלק מהלסת התחתונה, המצח והסנטר. הקסדה מורכבת מיציקת ברונזה אחת, והיא עוטרה עם שיער בהמות צבוע. עם הזמן החלו להוסיף חרך לאוזניים לקסדה זו.