מספר אזורי התעשייה בעיר עומד על 209 וחלקם כבר התפנה לטובת הקמתם של גורדי שחקים או שכונות חדשות, כדוגמת: אזור "מוסקבה סיטי" המשמש בתור: מרכז עסקים בינלאומי ובצמוד אליו ממוקמים אזורי תעשייה ישנים המתוכננים להתפנות ובמקומם מתוכנן פרויקט המשך שייקרא: "מוסקבה סיטי 2" או "מרכז נובי (המרכז החדש ברוסית)" ובו מתוכננים להבנות המשרדים של רוב החברות הלאומיות של רוסיה.
תחומי התעשייה העיקריים במוסקבה הם תחומי הכימיקלים, המטלורגיה, תעשיית המזון, הטקסטיל, ייצור הרהיטים והפקת האנרגיה, פיתוח תוכנה וייצור מכונות.
בתי הזיקוק של מוסקבה ממוקמים בקצה הדרום-מזרחי של העיר בראיון קאפוטניה ומספקים את רוב חומרי הגלם אל מפעלי התעשייה ברחבי העיר.
מפעל הגז ארמה שסיפק בעבר את תצרוכת הגז לעיר עובר כיום תהליך של שימור והסבה בתור "רובע אומנים".
מפעל מיל מוסקבה היא אחת החברות המובילות בעולם ליצור הליקופטרים צבאיים ואזרחיים.
מרכז הייצור והמחקר הממלכתי חרוניצ'ב הוא מרכז לייצור ציוד עבור תחנות חלל וטילים.
מפעלי ZiL ו-AZLK הם מפעלים מובילים ברוסיה בייצור רכבות ומכוניות בהם ייצרו בעבר את כלי הרכב עבור ראשי השלטון הקומוניסטי ועבור הצבא האדום.
בעיר ממוקמת הנהלת חברת גזפרום - החברה המובילה בעולם בהפקת גז טבעי והחברה הגדולה ביותר ברוסיה.
מפעל המתכות של מוסקבה היה מפעל מפורסם שפעל בעיר שסימלו היה: "הפטיש והמגל" וממנו נלקח הרעיון ליצירת הסמל של תורת הקומוניזם הסובייטי. המפעל שהוקם בשנת 1883 ונסגר בשנת 2011 היה אחד המפעלים הגדולים ברוסיה לייצור מתכות ויציקות. לאחר סגירתו הוחלט לתכנן על שטחו שכונות מגורים ומרכזי תרבות ועסקים.
מפעל השוקולד אוקטובר האדום שהוקם על האי בלצ'וג על גדות נהר מוסקבה בסמוך אל הקרמלין בשנת 1851 על ידי התעשיין הגרמני: תיאודור פרדיננד פון אינמנד ונסגר במהלך שנות ה-90 היה אחד המפעלים המפורסמים ביותר במדינות הגוש הקומוניסטי לייצור ממתקים. המבנים שבו פעל בעבר המפעל משמשים כיום למרכזי לימוד של בתי ספר לעיצוב, אדריכלות ואומנות כגון: "מכון סטרלקה לתקשורת, אדריכלות ועיצוב".
מבשלת קריסטל היא אחת המבשלות הוותיקות ברוסיה. המבשלה מפיקה מספר רב של סוגי וודקה ובהם המותג "סטוליצ'ניה".
המכון הלאומי להנדסה אווירית בדרום-מזרח העיר הנמצא בשטחו של שדה התעופה רומנסקוי מתוכנן להיות המרכז החדש של התעשייה האווירית הרוסית.
באזור מוסקבה החדשה בדרום-מערב העיר מתוכננים אזורי תעשייה חדישים לתעשיות מדע וטכנולוגיה ביחד עם קמפוס חדש של האוניברסיטה הלאומית למדע וטכנולוגיה. האזור מכונה גם: "עמק הסיליקון של רוסיה".
בתי מלאכה.
בתקופת ברית המועצות הוקמו כמה אזורי תעשייה עבור "תעשייה זעירה" של בתי-מלאכה ומפעלים קטנים ושכנו ברחבי העיר כמה "מוסכים מרכזיים" לתיקון כל סוגי הרכב במבנים שעוצבו במיוחד על ידי אדריכלים סובייטיים וכיום עוברים תהליך של שימור ומעבר אל שימוש של מרכזי תרבות.
עלויות מחיה.
בתקופת השלטון הסובייטי השכירה המדינה דירות לאנשים, כאשר גודל הדירה נקבע בהתאם למקצוע של השוכר (אמנים, גיבורי ברית המועצות, מדענים מובילים ואישי שלטון קיבלו דירות גדולות יותר). הבעלות הפרטית בדירות הוגבלה על ידי השלטון. רק לאחר הפרסטרויקה הותרה בעלות אישית בדירות המגורים, ונקבע שכירות בדירות בבעלות המדינה בהתאם למספר השוכרים.
בשנות ה-90 ובראשית המאה ה-21 עלה שווי הנכסים במוסקבה. נכון לשנת 2008, שווי מטר מרובע בפרוורי מוסקבה יכול להגיע ל-4,000 דולר אמריקאי למטר, ובמרכז העיר ל-8,000 דולר אמריקאי למטר. בדירות יוקרה יכול להגיע שווי הנכס ל-40,000 דולר אמריקאי למטר.
נכון לשנת 2006 דמי שכירות לדירת חדר אחד במרכז מוסקבה נעו בין 1,500 דולרים ל-3,000 דולרים, כאשר גודלה של דירת חדר הוא כ-30 מ"ר, ודירת שני חדרים היא 45 מ"ר.
בשל העלויות הגבוהות ויוקר המחיה העולה, נוהגים בעלי דירות במוסקבה להשכיר דירותיהם במרכז העיר, ולהתגורר בעצמם בפרוור בדירה שכורה כאשר ההפרש בדמי השכירות משמש למחייתם.
תעסוקה.
נכון לשנת 2006 כוח העבודה בעיר כלל 8.47 מיליון עובדים מהם 1.73 מיליון המועסקים על ידי המדינה, 4.42 מיליון מועסקים על ידי חברות פרטיות ו-1.99 מיליון מועסקים על ידי עסקים קטנים. באופן רשמי בעיר מתגוררים 74,400 מובטלים, מהם 34,400 זכאים לדמי אבטלה.
בתי-כלבו, שווקים, ומרכזי מסחר.
בעיר מצויים 600 מרכזי קניות, ביניהם 200 גדולים (למשל אוויאפארק, אברופייסקי, אוחוטני ריאד, מטרופוליס, אפימול סיטי). חלקם הוקמו בשולי העיר (למשל וגאס). בנוסף יש כמה ששימשו בתקופה הסובייטית בתור חנויות ממשלתיות או בתי-כלבו ברשות ממשלתית כגון: "גום" ו-"צום".
בעיר מצויים גם כמה פסאז'ים שהוקמו בתקופת רוסיה הצארית ועוד כמה שווקים המצויים בתוך מבנים שהוקמו במיוחד לכך.
תחבורה.
למוסקבה יש ארבעה נמלי תעופה (ונוקובו-Внуково, דומודדובו-Домодедово, שרמטייבו-Шереметьево וז'וקובסקי-Жуковский). רוב הטיסות הבינלאומיות נוחתות בשרמטייבו. מנמלי התעופה חברת אארואקספרס מפעילה רכבות היוצאות אל מרכז העיר.
במוסקבה פועלת רשת רכבות ארצית וגם בינלאומית אל מדינות שכנות וממנה גם יוצאים כל הקווים של הרכבת הטרנס-סיבירית. בנוסף גם מקיפה את העיר טבעת הרכבות של מוסקבה. במוסקבה ישנן עשר תחנות רכבת: תחנת קאזאן, ריגה, לנינגרד, ירוסלבסקי, קייבסקי, בלורוסקי, פאבלצקי, קורסקי, ווסטוצ'ני וסאבלובסקי.
במוסקבה פועלת רכבת תחתית החל מ-1935, יש בה 14 קווים ו-206 תחנות רכבת, חלקן מפוארות ומהודרות במיוחד, כתחנת פלושצ'אד רבולוציי (כיכר המהפכה) המרכזית, המעוטרת בקשתות ופסלי שחם ותחנת קומסומולסקאייה הבארוקית.
כשנבנו חלק התחנות, בתקופת המלחמה הקרה, הן נבנו גם לשימוש כמקלט אטומי אל מול פצצות האטום של ארצות הברית ולכן הן ידועות גם בעומקן הגדול.
מערכת הרכבת התחתית של מוסקבה מסיעה כ-9 מיליון איש מדי יום ונחשבת לאחת ממערכות הרכבת התחתית העמוסות ביותר בעולם. כמות הנוסעים בה מדי שנה גדולה מזו של לונדון וניו יורק גם יחד.
בעיר פועלת רשת של אוטובוסים רכבות חשמליות ואוטובוסים חשמליים. ישנן מוניות שירות, הפועלות לפי קווי נסיעה של האוטובוסים וכן מוניות ספיישל, אך רבים מהנהגים מסיעים בתשלום כל המבקש. טרמפים בחינם אינם נהוגים במוסקבה.
נהר מוסקבה עובר דרך מרכז העיר. בהתאם לכך בתוך תחומי העיר נבנו כ-20 גשרים מעל הנהר ויובליו. תחילת בניית הגשרים החלה עוד במאה ה-16 וגשר נובוספאסקי עומד בתוואי אחד הגשרים הישנים.
בעיר הוקמו 2 נמלי נהר לצד אזורי תעשייה יחד עם טרמינל נוסעים. האחד בחלקה המערבי (טרמינל הנהר הצפוני) והשני בחלקה המזרחי (טרמינל הנהר הדרומי).
הרמזור הראשון בעיר הוצב בשנת 1930 בפינת רחוב קוזנצקי מוסט.
דמוגרפיה.
אף על פי שמאז סוף המאה ה-20 קטן מספר התושבים ברוסיה במאות אלפי תושבים בשנה בשל ילודה נמוכה, במוסקבה חל גידול אוכלוסין חד, בעיקר הודות להגירה. תושבי מוסקבה החדשים נמשכים לצמיחה הכלכלית של עד 20% בעיר, לעומת צמיחה חדה פחות בשאר חלקי המדינה. בעיר ישנו מספר מועט של אנשים מכל התרבויות, מסטודנטים אפריקנים עד אנשי עסקים אירים.
חלוקה אתנית בשנת 2010 - 90.0% רוסים, 1.5% אוקראינים, 1.4% טטרים, 0.5% יהודים ואחרים.
הקהילה היהודית.
במפקד אוכלוסין שנערך בתחילת המאה ה-21 הגדירו עצמם כ-150 אלף מתושבי העיר כיהודים. עם זאת, להערכת הרב ברל לזר מתגוררים בעיר כחצי מיליון יהודים שלא הצהירו על כך במפקד, והמהווים כמחצית מיהודי רוסיה.
אדריכלות.
העיר נודעה בעבר בכינוי "סורוק סורוקוב" (ארבעים פעם ארבעים), על שום כיפות הבצל הרבות של כנסיות שעיטרו את קו השמים שלה. בעת הסובייטית השתנה מראה העיר משמעותית, בעיקר בשל פועלו של סטלין אשר שאף למודרניזציה של העיר באמצעות כבישים ושדרות רחבות, מהם בני עשרה נתיבים ותוכננה להיות: "בירת העולם הקומוניסטי".
הפיתוח המהיר בעידן סטלין הרס בניינים עתיקים בעלי חשיבות היסטורית כמגדל סוחארב שהיה מקום מושבו של המוזיאון להיסטוריה של מוסקבה או השער האדום שהוקם לכבוד הניצחון בקרב פולטבה, אנדרטאות, בתי חנויות, ובתי אחוזה עתיקים וכן מבני דת שונים, כגון: קתדרלת ישו המושיע, שנהרסה כדי להקים על חורבותיה את ארמון הסובייטים שבסוף לא הוקם מעולם ובמקומו הוקמה בשנת 1958 "בריכת מוסקבה" שהייתה אחת מבריכות השחייה הגדולות בעולם. עם זאת, נהרסו גם שרידים של חומת הקרמלין הישנה, כגון שער ולדימיר באזור קיטאי גורוד.
באזור הכיכר האדומה נהרסו שער התחייה יחד עם קתדרלת קאזאן כדי לפנות מקום עבור מצעדים צבאיים שנערכו במקום ולאחר מכן הוקמו מחדש בשנת 1994 ובצמוד אליה הוקם מלון רוסיה שהיה המלון הכי גדול באירופה עד שנהרס לצורך הקמתו של פארק זריאדיה. בית הקברות של חומת הקרמלין תוכנן להיות פנתיאון עבור כל
האנשים שפיארו את האידאולוגיה הסובייטית.