אאודי ספורטבק קונספט (בגרמנית: Audi Sportback concept) היא מכונית קונספט בתצורה מכונית סלון קופה-סדאן מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית אאודי, אשר הוצגה בתערוכת הרכב של דטרויט בשנת 2009.
"אאודי ספורטבק קונספט" נחשב לתצוגה מקדימה של שני דגמים עתידיים: אאודי A5 ספורטבק שהוצגה ביולי 2009ו-אאודי A7 ספורטבק שהוצגה ביולי 2010.
הוגו היימן
הוגו היימן (בהונגרית: Haiman Hugó; ניז'נה, 20 בנובמבר 1881 – בודפשט, 22. בפברואר 1932) היה מורה, מתרגם יהודי-הונגרי, אביו של טיפוגרף ואמן הספרים הפרופסור ג'רג' היימן. אשתו הייתה אילונה קנר, בתו של איזידור קנר.
ביוגרפיה.
הוגו היימן נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש היימן ומריה דונר. הוא סיים את המחלקה ההונגרית-גרמנית באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבל תעודת הוראה לבית ספר תיכון וכן דוקטורט במדעי הרוח. משנת 1913 עבד כמורה בבודפשט. הוא היה חייל במהלך מלחמת העולם הראשונה ונפל בשבי רוסי. בהמשך כמה שנים עבר להתגורר בניקולסק-אוסוריסקי (כיום אוסוריסקי), עיר במזרח הרחוק של רוסיה על גבול סין, שם עבד כמורה לשפה במשך שנתיים ולא חזר להונגריה עד שנת 1920.
הוא השתמש בידיעותיו ברוסית ובהיכרותו עם הספרות הרוסית כמתרגם במולדתו. הוא תרגם להונגרית את יצירותיהם של סופרים קלאסיים כמו לב טולסטוי או איוון טורגנייב מהמקור, והיה הראשון שהשמיע כמה סופרי פרוזה צעירים בולטים בהונגרית. הוצאתם לאור של רבים מתרגומיו התאפשרה בשל קרבת המשפחה עם איזידור קנר. בשנים 1926–1928 פורסמו בשתי סדרות של שישה ספרים שהכילו את תרגומיו בהוצאת דפוס קנר. כמו כן פורסמה גם יצירה מקורית שלו: רומנים וסיפורים קצרים מאת פרדיננד קורנברגר (בודפשט, 1910).
מתרגומיו.
בסדרה הראשונה של מהדורת דפוס קנר (1927–1926):
בסדרה השנייה (1928):
שאנדור בונקאלו שיבח את הסדרה הראשונה, ודיולה לאציציוס שיבח את ששת הספרים של הסדרה השנייה ואת התרגום בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט.
מאוחר יותר תרגם הוגו היימן את הרומן האוטוביוגרפי של לב טולסטוי (רומן נעוריי I-III. ילדות, גיל ההתבגרות, נערות) וגם את הרומן הקצר "הגופה החיה". הוא תרגם, אך הוציא לאור בשם הבדוי של אנדראש הלמי את הרומן של איליה ארנבורג "אהבתה של ז'אן" (בודפשט, 1930) גם כן תחת שם בדוי, אך רומן זה נאסר לפרסום אז.
הוועדה המיוחדת לענייני החברה הערבית
הוועדה מיוחדת לענייני החברה הערבית היא ועדה מיוחדת במסגרת הכנסת העשרים וארבע, שהוקמה ב-26 באפריל 2021. הוועדה הוקמה ביוזמת מפלגת הליכוד וזאת לאחר משא ומתן בין המפלגה למפלגת רע"ם.
בראש הוועדה עומד חבר הכנסת ויו"ר רע"ם, מנסור עבאס שאף עמד בראשות הוועדה המיוחדת למיגור הפשיעה במגזר הערבי שפעלה בכנסת העשרים ושלוש.
סמכויות.
הוועדה לענייני החברה הערבית היא הוועדה האחראית בכנסת על החברה והדיונים בה יעסקו בנושאי מיגור הפשיעה בחברה הערבית, תכנון ובנייה, פיתוח כלכלי ורווחה בחברה הערבית וכן בענייני הקשורים לחברה הערבית בנגב.
בנג'מין רובינס קרטיס
בנג'מין רובינס קרטיס (באנגלית: Benjamin Robbins Curtis; ) היה עורך דין אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. קרטיס היה השופט העליון הראשון והיחידי שבא משורות המפלגה הוויגית. הוא גם היה הראשון מבין שופטי בית המשפט העליון שהיה בעל השכלה משפטית פורמלית והיחידי שהתפטר על רקע עניין עקרוני. הוא בלט כראש צוות ההגנה במשפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון ובתור אחד משני השופטים שכתבו חוות דעת מיעוט בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
ראשית חייו.
בנג'מין קרטיס נולד בווטרטאון שבמסצ'וסטס, כבנם של לויס רובינס ובנג'מין קרטיס, רב-חובל של ספינת סוחר. קרטיס הצעיר למד בבית ספר ציבורי בניוטון וב-1825 הוא החל ללמוד בקולג' הרווארד, שם הוא ניצח בתחרות כתיבת מאמרים בשנת לימודיו הראשונה. בהרווארד הוא היה לחבר במועדון פורסליין . ב-1829 הוא סיים את לימודיו והיה חבר באחוות פי בטא קפא. ב-1832 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הרווארד למשפטים ובהמשך אותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין.
קריירה משפטית ופוליטית במסצ'וסטס.
ב-1834 עבר קרטיס לבוסטון, שם הוא הצטרף למשרד עורכי הדין של צ'ארלס קרטיס. עבודתו בעיר נמל כמו בוסטון אפשרה לו להתמחות במשפט ימי הוא גם נודע בשל בקיאותו בחוקי הפטנטים.
ב-1836 השתתף קרטיס ב"תביעת החירות" "הקהילה נגד אייויס" כנציג ההגנה. הרקע למקרה החל עם ביקורה של מרי סלייטר אצל אביה, תומאס אייויס, בבוסטון. סלייטר הביאה עמה שפחה צעירה בת שש בערך בשם מד. בעת שהותה בבוסטון חלתה סלייטר וביקשה מאביה שידאג למד עד שהיא (סלייטר) תחלים. אגודת נשות בוסטון נגד העבדות ואחרים ביקשו הוצאת צו הביאס קורפוס נגד אייויס, בטענה שמד הפכה לחופשייה עקב הגעתה עם גבירתה למסצ'וסטס מרצונה החופשי של זו האחרונה. אייויס השיב לצו באומרו שמד היא שפחתה של בתו ושהוא החזיק בה כנציגה של בתו. קרטיס היה אחד מעורכי הדין שייצגו את אייויס.
בית המשפט העליון של מסצ'וסטס, בראשותו של למואל שאו, פסק שמד הייתה בת חורין והפך אותה לבת חסותו של בית המשפט. החלטה זו יצרה תקדים. בעוד שעל פי החלטות קודמות, נפסק שעבדים שהובאו מרצונם החופשי של אדוניהם למדינות חירות, והתגוררו בהן במשך שנים רבות, הפכו לבני חורין, פסק הדין "הקהילה נגד אייויס" היה הראשון שקבע שעבד שהובא מרצונו החופשי של אדוניו למדינת חירות, יחשב לחופשי מיד עם הגעתו למדינה זו. ההחלטה בתביעת חירות זו עוררה מחלוקת וגרמה לניכור מצד הדרום. הסיוע המשפטי שהעניק קרטיס למשפחת אייויס עמד בניגוד לחוות דעת המיעוט שכתב ב-1857 בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, 21 שנים מאוחר יותר בעת כהונתו בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בפברואר 1846 היה קרטיס לחבר בתאגיד הרווארד (Harvard Corporation), אחד משתי מועצות המנהלים של אוניברסיטת הרווארד. ב-1849 הוא נבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס. הוא התמנה כיושב ראש ועדה לרפורמה במערכת המשפט של המדינה, שהגישה ב-1851 הצעת חוק מתאימה. חוק זה היה דוגמה לרפורמה שיפוטית והוא אושר על ידי בית המחוקקים ללא תיקון כלשהו.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-22 בספטמבר 1851 מונה קרטיס על ידי הנשיא מילרד פילמור במינוי פגרה כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של לוי וודברי שנפטר. הסנאטור דניאל ובסטר שיכנע את הנשיא פילמור למנות את קרטיס למשרה והיה התומך העיקרי בו. ב-11 בדצמבר הוגש מינויו של קרטיס באופן רשמי לסנאט של ארצות הברית והוא אושר ב-20 בדצמבר. קרטיס היה הראשון מבין שופטי בית המשפט העליון שקיבל את תואר המשפטים שלו מבית ספר למשפטים. השופטים שקדמו לו קיבלו את הכשרתם ב"קריאה עצמית" , שהייתה סוג של חניכות במשרד עורכי דין, או שלמדו בבית ספר למשפטים מבלי לקבל תואר.
בחוות דעתו בפסק הדין "קולי נגד מועצת המפקחים" הוא קבע שסמכות המסחר חלה על חוקים הקשורים לניתוב. חוקי המדינות שקשורים לסמכות המסחר יכלו להיות תקפים כל עוד לא הביע הקונגרס את דעתו בעניין. מצב זה פתר מחלוקת היסטורית בנוגע לסמכויות הפדרליות בנוגע לסחר הבין-מדינתי. עד היום מהווה חוות דעתו של קרטיס תקדים חשוב לפתרון מחלוקות כאמור. בתיק זה פירש בית המשפט את . השאלה שעמדה בתיק זה הייתה אם המדינות יכולות לפקח על הבטים של הסחר או שהקונגרס מחזיק באופן בלעדי את הסמכות לפקח על הסחר. קרטיס סיכם שלממשלה הפדרלית הסמכות הבלעדית לפקח על הסחר רק כאשר במקרים בהם נדרשת אחידות לאומית. בכל מקרה אחר יכולות המדינות לפקח על הסחר.
פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
קרטיס נודע כאחד משני שופטי בית המשפט העליון שכתבו חוות דעת מיעוט בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, שבה הוא חלק על פסק הדין של רוב השופטים בהרכב שדן בתיק. הוא טען נגד החלטת הרוב ששלל את חירותו של העבד דרד סקוט. קרטיס ציין שבשל העובדה שהיו אזרחים אפרו-אמריקאים, הן במדינות הדרום והן במדינות הצפון כאשר נוסחה חוקת ארצות הברית, נמנו השחורים באופן ברור על "אזרחי ארצות הברית" שתמכו במסמך היסוד. הוא גם הביע את דעתו שבשל העובדה שרוב השופטים קבעו שלסקוט לא הייתה זכות עמידה בתיק, לא יכול היה בית המשפט למשיך ולפסוק בנוגע לזכויותיו.
התפטרותו.
ב-30 בספטמבר 1857 התפטר קרטיס מכהונתו בשל סערת הרגשות שלו כתוצאה מהאווירה הקשה שנוצרה בבית המשפט העליון כתוצאה מפסק דין דרד סקוט. כפי שתיאר זאת אחד המקורות, "מחלוקת מרה וכפייה מצדו של רוג'ר טוני הובילו לעזיבתו של קרטיס את בית המשפט ב-1857". אחרים גורסים שסיבת התפטרותו של קרטיס הייתה הן מסיבות עקרוניות והן מסיבות פיננסיות. קרטיס לא חיבב את משימות "סבבי הרכיבה" שהוטלו על שופטי בית המשפט העליון. הוא חש ניכור כלפי בית המשפט ולא נטה לשתף פעולה בעבודה עם אחרים. הוא לא חש עצמו כחלק מצוות, לפחות לא כחלק מצוות השופטים הזה. המרירות בנוגע לפסק הדין דרד סקוט הובילה לחוסר אמון הדדי. הוא לא היה מעוניין לחיות ממשכורת של 6,500 דולר לשנה, סכום שהיה נמוך מרווחיו כעורך דין במגזר הפרטי.
אף על פי שקרטיס כיהן על כס השיפוט במשך שש שנים בלבד, הוא נחשב באופן כללי כשופט הבולט היחידי בתקופת נשיאותו של טוני בבית המשפט העליון, להוציא את טוני עצמו. הוא היה השופט העליון היחידי שהתפטר על רקע עניין עקרוני.
שובו למגזר הפרטי.
לאחר התפטרותו שב קרטיס לבוסטון לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי והיה לאחד מעורכי הדין המובילים בארצות הברית. במשך 15 השנים הבאות הוא הופיע במספר תיקים בבית המשפט העליון.