סמפסון גם הקים חברת הפקות משלו בשם אולפני סמפסון.
במאי 2019 הוא ייסד את ארגון BLD PWR לפיתוח, העצמה ושינוי בתוך קבוצות שוליות והחברה האמריקאית.
פיפוש - האודישן
חוואליין
חְוַואלִיֶין (בסינית: 花蓮市, פיניין: Huālián) היא עיר במחוז חוואליין שבטאיוואן. העיר ממוקמת על החוף המזרחי של טאיוואן לצד האוקיינוס השקט, ומתגוררים בה 106,368 תושבים (נכון ל-2014).
היסטוריה.
הספרדים היו הראשונים להתיישב באזור על מנת למצוא זהב במקום באזור 1851, כאשר למעלה מ-2,000 חקלאים ממוצא האן התיישבו גם הם באזור.
ההתיישבויות באזור נותרו קטנות עם תחילת השלטון היפני . העיר הורחבה בסביבות 1912 על ידי המושלים היפניים.
ב-25 באוקטובר 1945 הועברה טאיוואן מיפן לידי הרפובליקה הסינית תחת הנהגת הקוומינטנג. בחודש ינואר 1946 הוכרזה חוואליין כעיר הבירה של מחוז חוואליין.
דמוגרפיה.
בחוואליין ישנם 9,000 תושבים עמי הילידים של המקום, מה שהופך אותה לעיר עם אוכלוסיית הילידים הגדולה ביותר בטאיוואן. חוואליין היא גם האזור הצפוף ביותר במחוז חוואליין.
רק לא בשבת
רק לא בשבת הוא סרט ישראלי משנת 1965, שהופק בשיתוף פעולה עם צרפת ואיטליה. התסריט והפקה בוצעו על ידי אלכס יופה על פי תסריט מאת שבתי טבת.
עלילה.
ישראל זילברשץ הקשיש מוריש בצוואתו את כל הונו מיליון דולר לכל אחד מבניו, בתנאים הבאים – על הבן להיות נשוי, לעלות לארץ ישראל תוך 30 יום מפטירתו של האב, ובשום אופן לא לחלל שבת. אם לא יהיה יורש שעומד בתנאים, הכסף יועבר לעיריית ירושלים. כך מתחיל המירוץ של הבנים המפוזרים ברחבי העולם לרבות ארצות הברית אחר ההון המובטח.
ויליאם דייסון
ויליאם הנרי דייסון (באנגלית: William Henry Dyson ; 3 בספטמבר 1880 – 21 בינואר 1938) היה מאייר וקריקטוריסט פוליטי אוסטרלי.
משפחתו.
דייסון נולד לג'ורג' וג'יין שהיגרו מאנגליה לאוסטרליה. אחיו הם העיתונאי והסופר אדוארד 'טד' דייסון (1865–1931) והמאייר אמברוז דייסון (1876–1913). גם שלוש אחיותיו עסקו באמנות.
האמן נורמן לינדזי היה במעגל החברתי והמקצועי שלו. בשנת 1909, דייסון, לינדזי ואחותו המאיירת של לינדזי, רובי, עברו ללונדון. בשנת 1910 התחתן עם רובי. לזוג נולדה בת, בטי (1911–1956), מעצבת אמנותית. רובי נפטרה במגפת השפעת הספרדית בשנת 1919. דייסון חזר לאוסטרליה בשנת 1925, אך בגלל 'הבינוניות' של מלבורן, נסע לניו יורק ואז חזר ללונדון.
יצירה.
לפני שעבר מאוסטרליה ללונדון, דייסון היה קריקטוריסט של The Bulletin ומדי פעם בעיתון הראלד במלבורן, הוא צייר בסגנון 'אכזרי ונושך'.
כשהגיע ללונדון דייסון הלך לעבוד בעיתון 'דיילי הראלד' המקומי. במהלך מלחמת העולם הראשונה התפרסם דייסון בזכות הפרטים המצוירים שלו שהיו בנימה סאטירית. הוא גויס כקצין ונשלח לחזית המערבית, 'המשימה הייתה להכין ציורים אופייניים לחיים בתעלות', מה שהפך אותו לאמן המלחמה הראשון מאוסטרליה. חוויית הקו הקדמי השפיעה עליו, ושינתה את כיוון הקריקטורות שלו מהמיליטריסטי ל"סובלני". מאוחר יותר דייסון ניהל דיון עם הגנרל האוסטרלי סר ג'ון מונאש על ציורו על חיילי אוסטרליה וניו זלנד (נקראו בסלנג צבאי Digger, בזמן מלחמת העולם הראשונה):
(מונאש) אני חושב שאמנים כמו ויל דייסון, נורמן לינדזי ואחרים לא הצליחו לשחזר את דמות ה"דיגר" האופייני. הם הפכו אותו לגבר מכובד ונבון עם קשיחות הכתובה על כל תוואי הפנים. הם טועים!
(דייסון) כמה דברים מרים נאמרו על חיילים אלה, אך עד כה שום דבר מריר כל כך לא נאמר כמו הצהרתו של סר ג'ון מונאש. הכל עניין של נקודת המבט - חיילים אלה הם "בעיקר ילדים של אמא מתוקה ועגולת פנים."
הוא חזר לאוסטרליה בין השנים 1925 עד 1930, לעיתון פאנץ של מלבורן שעמד להימכר. בהמשך הוא היה הקריקטוריסט הראשי של 'דיילי הראלד' בלונדון.
פרסום.
זמן קצר לאחר מות אשתו בשנת 1919, הוא צייר את מה שעתיד להיות אחד הציורים המפורסמים ביותר, שכותרתו היתה: 'יצרני תותחי שלום והעתיד'. ציור עם יכולת ראיית הנולד מיוחדת שבו. הציור פורסם ב"דיילי הראלד "הבריטי ב־13 במאי 1919, והראה את דייוויד לויד ג'ורג', ויטוריו אורלנדו וז'ורז' קלמנסו (ראשי ממשלת בריטניה, איטליה וצרפת בהתאמה), יחד עם וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית, לאחר ישיבה בדיון בחוזה ורסאי. קלמנסו, שזוהה בכינויו 'הנמר' אמר לאחרים: "מעניין! נראה לי שאני שומע ילד בוכה!". ובציור, מאחורי עמוד, מצויר ילד בוכה ומעליו הכתובת - "1940 ". ציור שניבא כי תנאי חוזה ורסאי יובילו למלחמה נוספת ב 1940, כפי שקרה.
מותו ומורשתו.
דייסון נפטר בפתאומיות ב־21 בינואר 1938, בן 55 מאי ספיקת לב.
חברו ועמיתו של דייסון, צ'ארלס בין, הציע כי במוסד הלאומי - "אנדרטת המלחמה" באוסטרליה תהיה גלריית דייסון מיוחדת, עקב חשיבות וגודל יצירתו של דייסון. בשנת 2016, "האנדרטה" החזיקה ביותר מ -270 מיצירותיו של דייסון, אך אף אחת מהן לא הוצגה.
צבי פרקש
צבי "צ'יקו" פרקש (נולד ב-10 באוקטובר 1947) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ, ומזוהה בעיקר עם הכח מכבי רמת גן, שם שיחק רוב הקריירה שלו, היה קפטן הקבוצה, לאחר מכן מאמנה ומנהלה המקצועי למספר תקופות לסירוגין.
קריירה.
פרקש החל את דרכו במחלקת הנוער של גדנ"ע יהודה תל אביב, שם שיחק בצעירותו, ובגיל 18, בשנת 1965 שכנע אותו המאמן יצחק שניאור להגיע לקבוצת הכח מכבי רמת גן, כאשר התמורה שקיבל הייתה קטנוע חדש. שניאור החתים את פרקש כיוון שכוכבה הגדול גדי צלניקר היה פצוע והייתה צריכה חלוץ מוביל למסע משחקים באוסטריה שהשחקנים קיבלו כבונוס על הישגם הגדול בליגה, שם הרשים פרקש וכבש שער אחד.
בהמשך הקריירה התבלט פרקש במדי הקבוצה עד שנהפך לשחקן המרכזי שלה, ביחד עם יהודה שהרבני, איתה לקח את גביע המדינה לעונת 1968/1969, ובעונת 1970/1971, ולאחר מכן גם את אליפות המדינה הנוספת שלקחה הקבוצה בעונת 1972/1973.
ב-1972, כאשר נחשב לתקופה זו אחד החלוצים האיכותיים בישראל, הוזמן פרקש לראשונה לסגל נבחרת ישראל, ושיחק במדיה שנה לאחר מכן ב-1973, לו 4 הופעות ושער אחד, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1974.
ב-1975 קיבל פרקש את סרט הקפטן בקבוצה והנהיג אותה עד לעזיבתו ב-1978 אז הפך להיות מאמן-שחקן במספר קבוצות קטנות בליגות הנמוכות יותר, שאפשרו לו להמשיך לשחק וגם להתחיל בקריירת האימון: סקציה נס ציונה, הפועל אור יהודה, הפועל קריית אונו ומכבי לזרוס חולון.
בהמשך פרש פרקש מכדורגל פעיל כשקיבל את משרת האימון בקבוצת העבר שלו הכח ב-1981, ממנה נפרד לאחר זמן מה, ולאחר מכן חזר תחת שרביטו של המנהל המקצועי אליעזר שפיגל. לאחר מכן הפך להיות מנהלה המקצועי של הקבוצה בעצמו.
בנו של צבי, אורן פרקש, היה שחקן כדורגל גם הוא במדי הפועל פתח תקווה, ונכדו של צבי (בנו של אורן) - איתי פרקש, שחקן כדורגל אף הוא שבצעירותו שיחק במכבי יפו ולאחר מכן בליגת המכללות בארצות הברית, וחזר לארץ ב-2020 על מנת לחפש קבוצה בעקבות התפרצות נגיף הקורונה שהפסיק את הכדורגל בארצות הברית.
תארים כשחקן.
אליפויות: 1
גביע המדינה: 2
דברים שבירים
דברים שבירים הוא אוסף סיפורים קצרים ושירים מאת הסופר האנגלי ניל גיימן. האוסף יצא לאור בשנת 2006, ותורגם לעברית בשנת 2008. מרבית הסיפורים והשירים שנכללים באוסף הופיעו בעבר באנתולוגיות ואוספים אחרים.
פרסים.
הספר זכה בפרס לוקוס לאוסף הטוב ביותר בשנת 2007, ו"איך לדבר עם בנות במסיבות" זכה בסיפור הקצר הטוב ביותר והועמד לפרס הוגו. סיפורים נוספים מהאוסף שזכו בפרס לוקוס הם "ציפור השמש" (הסיפור הקצר הטוב ביותר, 2006), "הכלות האסורות של העבדים חסרי הפנים בבית הסודי של ליל התשוקה המאיימת" (הסיפור הקצר הטוב ביותר, 2005), "חקירה באזמרגד" (יצירת פרוזה קצרה מאוד הטובה ביותר, 2004, וגם פרס הוגו לסיפור הקצר הטוב ביותר לשנת 2004), "שעת סגירה" (סיפור קצר, 2004) ו"אוקטובר בכיסא" (סיפור קצר, 2003).
מרגרט תומאס
מרגרט תומאס (באנגלית: Margaret Thomas; 23 בדצמבר 1842 – 24 בדצמבר 1929) הייתה סופרת, משוררת ואמנית בריטית, שהתגוררה באוסטרליה.
ביוגרפיה.
תומאס נולדה בקרוידון, סארי, אנגליה, בתו של תומאס קוק, בעל הספינה. תאריך הלידה שלה מצוטט לעיתים קרובות באופן שגוי כ-1843 והיא עצמה לא הייתה עקבית שנשאלה לגבי גילה. בנוסף התגלה כי היא נקראה במקור מרגרט קוק ורק אחר כך שינתה את שם משפחתה לשם הפרטי של אביה.
קריירה.
היא היגרה עם משפחתה לאוסטרליה בשנת 1852. היא למדה פיסול אצל צ'ארלס סאמרס במלבורן. היא הציגה דיוקן על מדליון בתערוכה הראשונה של החברה הוויקטוריאנית לאמנויות יפות שהתקיימה בשנת 1857. תומאס התגוררה בריצ'מונד, ויקטוריה והציגה שם את יצירותיה באופן קבוע.
בסביבות 1867 נסעה תומאס לאירופה כדי להמשיך בלימודיה. היא הציגה מדליון בתערוכת האקדמיה המלכותית בשנת 1868. לאחר שלמדה שלוש שנים ברומא היא המשיכה את לימודיה באקדמיה המלכותית, לונדון, ובשנת 1872 זכתה במדליית הכסף לפיסול.
בין השנים 1868–1880 תומאס הציגה את ציוריה (בעיקר דיוקנאות) באקדמיה המלכותית. בשנת 1880 כתבה תומאס את זיכרונותיו של צ'ארלס סאמרס, המאסטר הראשון שלה, ובאותה שנה השלימה את הפסל שלו לאולם בטאונטון. לאחר מכן פיסלה דיוקן של הנרי פילדינג ומכובדים אחרים מסאמרסט. היא החלה לכתוב לעיתונים ובשנת 1888 דגלאס סלדן כלל שבעה משיריה בספר "משוררים אוסטרלים".