במקביל, ב-19 ביוני נחל הצי הרוסי בפיקוד דמיטרי סניאבין הצלחה בקרב ימי נגד העות'מאנים. התקוממות בסרביה נחלה הצלחה וב-10 ביולי 1807 הוכרז על העברת סרביה לחסות רוסית. בחזית הקווקז הכוחות בפיקוד איוואן גודוביץ' הצליחו להנחיל לעות'מאנים מספר תבוסות.
לאור חומרת המצב והעדר תמיכה משמעותית מצרפת ביקשו העות'מאנים הפסקת אש וב-12 באוגוסט 1807 סוכם על הפסקת לוחמה עד ל-3 במרץ 1809. בהתאם להסכם, נסוגו הכוחות הרוסים מהנסיכויות ושוחררו הספינות העות'מאניות שנלקחו שלל. העות'מאנים התחייבו לא להכניס כוחות צבא לנסיכויות ולהפסיק את הלחימה בסרביה.
השלב השני של המלחמה.
אלכסנדר הראשון לא היה מרוצה מתנאי הסכם הפסקת האש. לאחר חתימת הסכם שלום עם צרפת הוא הגדיל את הצבא שהוצב בדנובה לכ-80 אלף חיילים. מפקד הצבא הוחלף ובמקומו מונה הנסיך פרוזורובסקי עם הנחיות ברורות להביא לשינוי הסטאטוס קוו. האימפריה העות'מאנית לא הייתה מעוניינת בשינוי המצב. שיחות שלום שהתנהלו בפריז לא הניבו תוצאות וחילופי השלטון בקונסטנטינופול הקשו על הדיונים. ב-12 במרץ 1809 לאחר כישלון המגעים התחדשו הקרבות והידיעה הועברה לסנקט פטרבורג.
הנסיך פרוזורובסקי המבוגר נכשל ביישום פעילות צבאית התקפית. הוא ניסה לכבוש מספר מבצרי גבול אך ללא הצלחה ובהתאם להחלטת הקיסר נשלח לאזור פיוטר בגרטיון. ב-9 באוגוסט נפטר הנסיך פרוזורובסקי והפיקוד העליון עבר רשמית לבגרטיון. הכוחות הרוסים עברו לגדה הדרומית של הדנובה ללא כל התנגדות עות'מאנית. הסיבה הייתה נעוצה בכך שהכוח העות'מאני העיקרי עבר לסרביה. הרוסים מצידם שלחו לסרביה רק כוח צבאי מוגבל בהיקף של 3000 חיילים שלא הצליח להגיע לגבולות הנסיכות. כתוצאה מכך, נחלו הסרבים תבוסה והורגשה נהירת אוכלוסייה סרבית לשטחי האימפריה האוסטרית.
הרוסים הצליחו להתקדם דרומה בוולאכיה וניצחו את העות'מאנים במספר קרבות. גם מצודת איזמאיל נכנע לרוסים לאחר מצור ממושך. לאור הבעיות בחזית, החליטו העות'מאנים על ריכוז צבא באזור רוסה תוך קבלת תגבורת מהכוח שלחם בסרביה. כתוצאה מניוד הכוח העות'מאני ניצלו הסרבים מתבוסה רבתית. לאור הגידול המשמעותי של הכוח העות'מאני, החליט בגרטיון להעביר את מרבית כוחותיו צפונית לדנובה והותיר כוחות מצומצמים דרומית לנהר.
בחזית הקווקז הצליח הכוח הרוסי לכבוש מספר מבצרים. לאחר חזרת הצבא מגזרת צפון הדנובה התפטר בגרטיון מהפיקוד ובמקומו מונה הרוזן קמנסקי. הוא הגיע לאזור במרץ 1810 והחל בפעילות התקפית נרחבת. הרוסים החלו במצור על רוסה ומבצרים נוספים בבולגריה והצליחו בכיבוש חלקם. כוח משמעותי נשלח גם לסרביה. העות'מאנים בקשו הפסקת אש, אך בקשתם נדחתה.
ב-10 ביוני החלו הרוסים לצור על מבצר שומלה, שהיה המבצר העות'מאני המרכזי באזור. בשל העובדה שהרוסים פיצלו את כוחותיהם וניהלו במקביל מצור על רוסה, שומלה ווארנה הם נכשלו בכיבוש היישובים. ב-26 באוגוסט נערך קרב ליד העיר רוסה, במסגרתו ניסו העות'מאנים לשחרר אותה מהמצור, אך הם הובסו וב-15 בספטמבר נכבשה העיר על ידי הרוסים. בחזית הסרבית, הצליחו כוחות סרבים בתמיכת כוח רוסי לשחרר כמעט את כל שטח הנסיכות מהעות'מאנים.
ב-1811 חלה הרעה ביחסים בין רוסיה לבין צרפת שהובילה למתיחות צבאית בין המדינות. בשל המצב הורה הקיסר להעביר חמש אוגדות צפונה ופקד על הכוח שנשאר להתרכז בהגנה על מבצרים שכבר נכבשו. הוא גם ביקש להגיע להסכם לפיו הגבול של רוסיה יהיה לאורך הדנובה. מפקדי הצבא במקום הודיעו שבתנאים הללו לא ניתן יהיה להגיע להסכם. צרפת והאימפריה האוסטרית פעלו נמרצות מול העות'מאנים כדי שלא יסכימו להפסקת הלחימה. במרץ 1811 מונה מיכאיל קוטוזוב למפקד הכוחות הרוסים בזירה, אשר מנו רק 45 אלף חיילים (מחצית מהכוח שנשלח בשנים שעברו), לעומת 70,000 חיילים עות'מאנים. לאור ניסיונו הוא העריך שהעות'מאנים יחליטו להתרכז בכיבוש בוקרשט. בהתאם לכך ניתב קוטוזוב כוחות ממספר מבצרים וריכז את עיקר צבאו בסביבת העיר רוסה. בהיעדר פעילות התקפית מצד הרוסים, החלו העות'מאנים להתקדם והגיעו לסביבות רוסה. ב-22 ביוני התחולל קרב בו הובסו העות'מאנים והחלו בנסיגה. למרות הניצחון, החליט קוטוזוב לסגת מרוסה ולחצות עם כוחותיו לגדה הצפונית של הדנובה.
העות'מאנים התקדמו באיטיות רבה ורק באוגוסט 1811 חצו את הדנובה בכוח משמעותי. ב-2 בספטמבר ניצב כוח עות'מאני בהיקף 36,000 חיילים בגדה הצפונית וכוח נוסף בן 30,000 חיילים עמד בקרבת המעבר לגדה הדרומית. מולם עמד כוח רוסי בפיקוד של קוטוזוב שמנה כ-10,000 חיילים בלבד, אך למרות יחסי הכוחות לא פתחו העות'מאנים במתקפה. כתוצאה מכך, הצליח קוטוזוב לארגן את כוחותיו, לבקש ולקבל תגבורת צבאית לאזור. לקראת אמצע ספטמבר מנה הכוח הרוסי כ-25,000 חיילים.
קוטוזוב הבין שכדי להכריע את המלחמה עליו להעביר חלק מכוחותיו לגדה הדרומית ובכך לכתר את העות'מאנים ולנתק את הקשר שלהם עם הפיקוד העליון שלהם בדרום. ב-1 באוקטובר חצו הרוסים את הדנובה ופתחו במתקפה בכוח שמנה 5,000 חיילי רגלים, 2,500 פרשים ו-38 תותחים. העות'מאנים שלא היו מוכנים לקרב ולא ציפו כלל שרוסים יתקפו אותם בגדה הדרומית נטשו את המחנה ונסוגו לרוסה. לאחר שהשתלטו הרוסים על הגדה הדרומית, הם נצלו את יתרון הגובה שלה מול הגדה הצפונית, הציבו סוללות תותחים על החוף והחלו בהרעשה ארטילרית כבדה על המחנה העות'מאני שמוקם בגדה בצפונית. הפיקוד העות'מאני העליון ביקש הפסקת אש ונענה בשלילה. המפקד העות'מאני העליון בגזרה נטש את החזית ונמלט לרוסה. בשלב זה, נכנסו ספינות הצי הרוסי לדנובה והשלימו את כיתורם של העות'מאנים בגדה הצפונית.
עד לאמצע אוקטובר הצליחו הרוסים להתקדם לשטחי בולגריה והכוח העות'מאני נסוג לכיוון סופיה.
לאור המפלה הצבאית, החלו העות'מאנים במשא ומתן וב-12 במאי 1812 נחתם הסכם בוקרשט.
אדוארד אוואנס פריצ'ארד
עד מדינה
עד מדינה, המכונה לעיתים גם "עד המלך", הוא חשוד, נאשם בפלילים, המעיד מטעם התביעה נגד עמיתיו או שותפיו לעבירה בעקבות הסכם שערך עם הפרקליטות.
החלטת אדם להפוך לעד מדינה עשויה לנבוע מרגש אשמה או חרטה, אך לעיתים קרובות יותר החלטה כזו מתקבלת בתגובה להצעה של התביעה, כגון: הגשת כתב אישום על עבירה פחותה, הסדר טיעון מקל לעד, הסכמה על מאסר בתנאים נוחים מהרגיל וכדומה. לעיתים גם מובטח לעד שלא ייתבע למרות שהוא מודה שביצע עבירות. בתביעות פליליות שבהן נידונות עבירות קשות, כגון משפטי חשודים בפשע מאורגן, יש שההצעה להפוך לעד מדינה מלווה בהסכם והצטרפות לתוכנית להגנת עדים.
גיוס עד מדינה.
בהנחיות היועץ המשפטי לממשלה נאמר בעניין גיוס עד מדינה:
בהתאם לעיקרון זה, בעבירות של שוחד תעדיף המדינה להפוך את המשחד לעד מדינה, משום שיותר משחשובה ענישתו על שנתן שוחד, חשובה ענישתם של עובדי הציבור שקיבלו שוחד, ובכך מעלו באמון הציבור.
קובע:
בהתאם לכך קובעות הנחיות היועץ המשפטי לממשלה: "לא ייחתם הסכם עם עד מדינה אם לא ניתן להעריך מראש כי ניתן יהיה להעמיד בצד עדותו ראיה שיהיה בה כדי לשמש סיוע."
פרקליט המדינה לשעבר, שי ניצן, אמר: "חתימת הסכמי עד מדינה מעבירה מסר חד-משמעי: יידע כל מי שעומד לבצע עבירה - לעולם לא תוכלו לסמוך על איש משותפיכם, עוזריכם, או הקרובים לכם ביותר, שלא יסגירו אתכם באחד הימים... ברגע האמת, כל אדם שפשע יחד עמכם, או שהיה מודע למעשיכם - ותמיד יש אנשים כאלה - יכול להפוך לעד מדינה נגדכם".
לעיתים נשקפת סכנה לעד המדינה משותפיו לפשע שנגדם העיד, והוא זקוק להגנתה של תוכנית להגנת עדים. במצב חמור פחות עלול עד המדינה לסבול מנידוי חברתי.
תיכון שבח
עד המלך
חיים קינן
חיים קינן (נולד ב-8 במאי 1941 בירושלים) הוא פזמונאי, מבקר קולנוע ושדרן רדיו וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה.
קינן נולד בירושלים, גדל והתחנך בגדרה ובפנימיית "הדסים". בעל תואר ראשון מטעם אוניברסיטת ניו יורק בקולנוע ותואר שני מ-Brooklyn College בתיאטרון.
את דרכו ברדיו החל בגיל 9 באולפן הילדים של "קול ישראל" בהדרכת בלהה יניב. בצבא שירת כעורך ומגיש תוכניות רבות בגלי צה"ל (בהן "מצעד הפזמונים העברי" הראשון ברדיו הישראלי), החידון הפופולרי "תקליט ללא תווית", "פזמון לרגע" ותוכניות אחרות. הוא המשיך לעבוד בגל"צ גם לאחר שחרורו מצה"ל. במקביל, פרסם טור בשבועון "עולם הקולנוע", שימש בתור הכתב הישראלי של שבועון המוזיקה האמריקני "Billboard" והנחה מופעי בידור ב"תיבת נוח" ובהיכל הספורט. ב-1966 נסע ללימודים בניו יורק, שם גם הפיק, ערך והגיש את תוכנית הרדיו העברית "כאן ישראל", ששודרה ב-WEVD. במקביל שימש בתור כתב גלי צה"ל בארצות הברית.
כששב ארצה, בתום לימודיו, הזמינה אותו רבקה מיכאלי לעבוד ב"קול ישראל" כעורך ומגיש תוכניות. עד צאתו לפנסיה, ב-2008, ערך והגיש תוכניות רבות ברשת ב'. הבולטות שבהן היו "שאלה של טעם", שבחנה, בין היתר, את תולדות הזמר העברי מראשית היישוב ואת ההיסטוריה של מחזות הזמר וכללה הקלטות נדירות של מוזיקה קלאסית, שירים נדירים, קטעי תיאטרון היסטוריים, קטעים דוקומנטריים ופרקי חזנות; "עושי הזמר העברי" - סדרת ראיונות-עומק עם היוצרים החשובים בזמר הישראלי; תוכניות הראיונות "עשר עד עשר" ו"הכל פתוח", חידון המוזיקה "מה הקשר", "חיים בסרט" – תוכנית הקולנוע של "קול ישראל" ותוכניות נוספות.
במקביל ערך והגיש במשך 5 שנים את "ציפורי לילה" בגל"צ ושימש מבקר תיאטרון וקולנוע בכתבי העת "אנשים" ומוניטין ובתוכניות הטלוויזיה "81/2" ו"טלסינמה" בערוץ הראשון. בעשרים השנים האחרונות שימש גם מבקר הקולנוע של רשת ב' ב"קול ישראל".