בשנות ה-1930 הזדהה ג'ורג' אנטוניוס יותר ויותר עם השאיפות הלאומיות הערביות בארץ ישראל ועם המאבק בציונות. הוא היה לחבר בוועד הפועל הערבי של התנועה הלאומית הפלסטינית ולמקורב וליועץ למנהיג הלאומנים הערבים, המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, שכאמור השכיר לו את הבית החדש בצפון מזרח ירושלים. אנטוניוס המשיך להשתמש בכישוריו הדיפלומטיים כמתווך בסכסוכים פנימיים תוך-ערביים ותוך-עדתיים – כמו בעימות בין הכמורה הנוצרית אורתודוקסית מירושלים ובין הפטריארך האורתודוקסי של אלכסנדריה. בשנים 1936–1937 הופיע כאחד מנציגי הצד הערבי בפני ועדת פיל שדנה בעתידה ובחלוקתה של ארץ ישראל.
במסגרת מגעים עם מנהיגים יהודים ארח ג'ורג' אנטוניוס בביתו, בנוכחותו ובתיווכו של הפרופסור יהודה לייב מגנס, את דוד בן-גוריון בימי פרוץ המרד הערבי הגדול (16 ו-29 באפריל 1936), אך השניים לא הגיעו להסכמה. הם נפגש בחשאי מספר פעמים, בדירתו של מגנס ובביתו של אנטוניוס, בדרך המוליכה להר הצופים.
בפברואר 1939 אנטוניוס היה מזכיר משלחת ערביי ארץ ישראל בוועידה בארמון סיינט ג'יימס בלונדון. ככל הנראה בהמלצת נורי סעיד, ראש ממשלת עיראק, ובעידוד השלטונות הבריטים, נבחר להיות המזכיר הכללי של המשלחת הערבית המאוחדת. בוועידה זו, שבה המשלחת הערבית סרבה למגע ישיר עם הנציגים היהודים, הועלה בין היתר על ידי הצד היהודי
נושא הפליטים היהודים מגרמניה הנאצית, במיוחד אחרי שבועידת אוויאן דחו כל המדינות המשתתפות את האפשרות שתקלוטנה יהודים נוספים, אם בכלל, בשטחן. כפי שכתב כבר בספרו "התעוררות הערבים", אף על פי שהביע צער על סבל היהודים תחת שלטונו של היטלר, שהתפשט בינתיים לאוסטריה ולצ'כיה, ביטא ג'ורג' אנטוניוס את התנגדותם התקיפה של ערביי ארץ ישראל למה שנראה להם כניסיון לפתור את מצוקת היהודים באירופה "על חשבונם". צ'ארלס קריין, מעבידו ותומכו של אנטוניוס, דווקא לא הסתיר את הערצתו ממדיניותו של היטלר נגד היהודים.
בוועידה הביא ג'ורג' אנטוניוס את ספרו עם התיעוד שמצא על הבטחותיו בשנת 1915 של הנרי מקמהון, הנציב העליון הבריטי במצרים, לחוסיין בן עלי, אז השריף של מכה, לגבי השטחים שייכללו במדינה ערבית שתקום בעקבות חלוקת האימפריה העות'מאנית. אנטוניוס, בשם המחנה הערבי, טען שמק-מהון הבטיח גם את שטח פלשתינה (ארץ ישראל) לערבים. הממשלה הבריטית הסכימה במעמד זה לפרסם לראשונה את אותן תעודות, אך הכחישה שהבטיחה לחוסיין בן עלי את ארץ ישראל.
ספרו "ההתעוררות הערבית" (1938): המניפסט של הלאומיות הערבית.
בשנים 1933–1938, בעידודו ומימונו של צ'ארלס קריין, שקד ג'ורג' אנטוניוס על כתיבת ספרו היחיד, בשפה האנגלית, "ההתעוררות הערבית", שזכה להדים רבים בעולם האקדמי במערב וגם בין אנשי הרוח והפוליטיקה בארצות ערב.
מוטרד בעצמו בחייו האישיים על ידי שאלות לגבי זהותו הלאומית כבן מיעוט דתי שגדל כקוסמופוליט, הביט אנטוניוס בהערצה ואף קנאה מסוימת בכוחם רב הקסם של היסודות המוסלמיים בזהות הערבית ולפעמים הביע אף צער מסוים שאינו יכול להשתייך לדת האסלאם.
מצד שני, ככבן הלבנט, שנולד וגדל באימפריה העות'מאנית בעלת האופי המוסלמי (אך לא בהכרח ערבי), השתכנע אנטוניוס כי להשפעה המערבית הגוברת במצרים החל מימי מלכותו החצי-עצמאית של מוחמד עלי (ושלטונו של בנו של מוחמד עלי, אבראהים פאשא בסוריה) ולפעילות המיסיונרים הנוצרים הפרוטסטנטים הבריטים והאמריקאים בלבנון ובמזרח התיכון היה משקל רב בבניית מודל הלאומיות הערבית. בהקשר זה העלה על נס את תרומתם של האקדמאים הערבים הנוצרים מלבנון, נסיף אל יאזיג'י ובוטרוס בוסתני מתנועת ה"נהדה". בעיניו הקמתן של החברה הספרותית הסורית (1847), של החברה המדעית הסורית (1857) ולאחר מכן של המכללה הסורית הפרוטסטנטית (1866) (ששינתה מאוחר יותר את שמה לאוניברסיטה האמריקנית בביירות), שלושתן בביירות, היו אירועים מכוננים בתולדות ההתעוררות הלאומית הערבית.
אנטוניוס תיאר אחר כך תקופה של "הפוגה" בהתפתחות הרגש הלאומי אצל הערבים עקב התקוות שהתעוררו בימי הרפורמות של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני ושלטון הטורקים הצעירים ואת האכזבה שבאה בעקבותם. הוא ציין את חשיבות חוגי המפלגה לביזור האימפריה העות'מאנית שפעלה בקהיר ואת החוג "אל-פתאת" שהוקם בפריז והעביר לאחר מכן את מושבו לביירות ולדמשק.
בהמשך ספרו ייחס אנטוניוס ל"מרד הערבי" תחת הנהגתו של חוסיין בן עלי בתמיכת צבאות בריטניה ממצרים ומעיראק, את התחלת תקופת גיבוש של הלאומיות הערבית ושל התחזקותה. ראה חשיבות רבה בהילה המוסלמית הדתית של המשפחה ההאשמית כמפתח להשגת אחדות השבטים הערבים ממזרח למצרים.
אנטוניוס מרבה לעסוק משום כך בהתכתבויות מקמהון - חוסיין בעיניין ארגון המרד הערבי נגד העות'מאנים, החלוקה העתידית של אזוריה הערבים של האימפריה העות'מאנית, הצבתו של חוסיין בן עלי כמלך הערבים, וכו'.
בעניין פלשתינה, התופסת מקום נכבד בספרו, התנגד לחלוקתה ולהקמת מדינה יהודית אפילו בחלק ממנה. הוא היה מוכן לקבל שם יהודים רק כמיעוט, חופשי, במסגרת מדינה ערבית, אולי במקרה הטוב בתוך צורה מסוימת של "בית לאומי" מבחינה תרבותית ודתית בלבד, אך לא מדינית. כמו כן טען את הטענה המאוד נפוצה באותם הזמנים שאין מקום בפלשתינה למספר רב של מהגרים, כפי שמבקשים היהודים.
הוא תקף את המלצות ועדת פיל (1937) לחלוקת הארץ ולטרנספר, בהיותן מבשרות "נישול עתידי" של הערבים מן הארץ כולה: "אי־אפשר למקם אומה שנייה בפלסטין בלי לעקור את האומה השלטת ממקומה או להשמידה". אנטוניוס טען בספרו כי אין לפתור את ה"מצוקה" היהודית באירופה על חשבון הערבים הפלסטינים: "היחס ליהודים בגרמניה ובארצות אחרות באירופה הוא חרפה למחולליו ולתרבות המודרנית [...] [אך] העמסת עיקר העול על כתפי פלסטין הערבית היא התחמקות עלובה מהחובה [לקלוט מהגרים יהודים מאירופה], המוטלת לפתחו של כל העולם התרבותי [...] אין למצוא את התרופה לנישול היהודים מגרמניה בנישול הערבים ממולדתם". במקום זאת, הציג אנטוניוס את הפתרון ה"צודק" לדעתו: להפוך את "פלסטין למדינה ערבית עצמאית, ובה יוכלו יהודים, שמספרם יהיה רב ככל שתוכל הארץ להכיל בלי לסכן את עצמאותה המדינית והכלכלית, לחיות בשלום, בביטחון ובכבוד, ולזכות לזכויות אזרח מלאות". חוקת מדינה זו תבטיח את "הגנת כל המיעוטים" ו"תאפשר ליהודים לקיים בית לאומי במובן הרוחני והתרבותי, שיפרחו בו ערכים יהודיים ותינתן בו יד חופשית לגאוניות היהודית".
פואד עג'מי הגדיר את ספרו של אנטוניוס "מניפסט" של הלאומיות הערבית, בעוד אדוארד סעיד ראה בו "ספר היסוד והקלאסי של הלאומיות הערבית".
אולם ספרו של אנטוניוס ספג במשך הזמן בקורות לא מעטות.
היסטוריונים כמו קייאלי, מרי וילסון וסי. אי. דון ציינו כי מניעיו של חוסיין בן עלי היו יותר אישיים מאשר לאומיים. קיאלי, זיינה נ. זיינה ואלברט חוראני ציינו שהאנטגוניזם בין השלטון העות'מאני ובין הערבים לא היה עד כדי כך חריף ושהערבים כן חשו הזדהות עם החליפות העות'מאנית ולא ראו את עצמם כל כך זרים במסגרתה.
ארנסט דון בדעה שהלאומיות הערבית התגבשה ממש עוד לפני שלטון בטורקים הצעירים, במידה רבה הודות לתנועת המודרניזם המוסלמי.
ויליאם קליוולנד הסכים עם הצגתו של אנטוניוס את תחילת תנועת הלאומיות הערבית שמרכזה היה במצרים ולבנון. לעומת זאת שלל מכל וכל את חשיבות תפקידו של חוסיין בן עלי כ"שחקן מפתח" במאבק הלאומי הערבי. סידני פישר מסכים עם אנטוניוס בכך שהעימות עם טורקים היווה הזדמנות פז לאיחוד שורות הערבים.
דניז טוזאל רואה דווקא בבנו של חוסיין, פייסל, המנהיג שהצליח לנהל את המאבק הלאומי הערבי עד כדי השגת מטרת הקמת המדינה הערבית העצמאית הראשונה באסיה, בשטח עיראק.
שנותיו האחרונות.
אנטוניוס עבר לגור בביירות בשנת 1939, ושם ניסה לשווא לעניין בשרותיו את הנציגויות הדיפלומטיות של בריטניה, ארצות הברית ואפילו צרפת, שמדיניותה במזרח התיכון הייתה מתמיד פחות אהודה עליו.
בשנת 1941 פוטר על ידי מנהלי המכון משיקגו, שלא היו שבעי רצון מהירידה התלולה בתפוקתו. נציגי ממשלת צרפת של וישי ששלטה בלבנון התחילו להתנכל אליו, וכפי שהעיד במכתביו התכוונו לגרשו או לאסרו. התערבות של הקונסול האמריקאי ומצב בריאותו המידרדר מנעו זאת.
באפריל 1941 נסע לעיראק, שם נראה בחברת המופתי אמין אל-חוסייני שבינתיים הוגלה על ידי הבריטים מארץ ישראל ושתמך במהפך הפרו-נאצי של רשיד עאלי אל-כילאני. בבגדאד ניסה אנטוניוס לתווך בין המחנות המקומיים היריבים. חזר משם חולה ואובחן לו כיב בקיבה. לבסוף שב לביתו בירושלים מתוך כוונה שיסע לאחר מכן למצרים. הוא נפטר בירושלים, ככל הנראה ממחלת הסרטן, ב-21 במאי 1942, כשאשתו קטי עמדה לצידו.
אנטוניוס נקבר בבית הקברות היווני-אורתודוקסי על הר ציון. על קברו נחרטה שורה מכתבי המשורר הלבנוני בן המאה ה-19 אברהים אל יאזיג'י שהייתה למוטו לספרו – "קומו, הערבים, עורו נא".
בין נושאי ארונו היו ח'ליל א-סכאכיני ומוסא אל-עלמי.
ג'ורג' אנטוניוס השאיר בת יחידה, סוראיה אנטוניוס, עיתונאית, עסקנית פמיניסטית, עורכת, מפיקה וסופרת פלסטינית בשפה האנגלית, שחיה בלבנון. היא גדלה על ברכי מסריו הלאומניים של אביה וניהלה, בין השאר, את האגודה "5 ביוני" ואת "פורום המזרח התיכון".
מקורות.
2002 - מרטין קרמר - רוויו לספר של סוזן סילסבי בויל "בגידת פלשתינה - סיפורו של ג'ורג' אנטוניוס", ב"מידל איסט קווטרלי, אביב 2002.
מרטין קרמר - ההרצאות אנטוניוס - מידל איסטרן סטאדיס, יולי 1992, ע' 592–595
Columbia University Press ,1997
1997 California University Press Berkeley Los Angeles
לקריאה נוספת.