פיל שב למשרתו כראש ממשלה בעיצומו של משבר כלכלי שהתאפיין בשפל בסחר העולמי ובגירעון תקציבי של 7.5 מיליון ליש"ט שנוצר בתקופת שלטון הוויגים. הביטחון בחוסנם של הבנקים והעסקים היה נמוך והיה קיים גירעון מסחרי. כעת נאלץ פיל להתמודד עם הבעיה שהתמודדה עם קודמיו, המיתון, שהחל בשנת 1838. הוא עלה לשלטון באמצע השינויים המבניים בכלכלה, מה שגרם לרבים להטיל ספק אם המדינה בחרה באופן שגוי זמן קצר בלבד לאחר הבחירות. עקב המצב הכלכלי הרעוע עלו תהיות שונות בנוגע למדיניותה הכלכלית של בריטניה; האם היה בטוח להסתמך על יבוא מזון וחומרי גלם; האם הצי יכול להשאיר את הים פתוח לסחר; או שמא הממשלה צריכה לעודד הגירה ולדרוש מאלה שנשארו מאחור לפרנס את עצמם על ידי גידול דיג. פיל לא הציג אמצעי חירום בחיפזון בסתיו 1841. הוא וקבינט שלו בילו את הסתיו והחורף של 1841–1842 ברכישת ניסיון על המצב הכלכלי של המדינה, ולאחר מכן העלו הצעות מתאימות לשעה.
קרקעות, כפי שהזכירו רבים מתומכיו של פיל עבור ראש הממשלה, היו לבסיס ההיסטורי של החוקה. זה היה אינטרס 'קבוע' שהעריך את שוויו לפי הטיפוח. הון מסחרי, לעומת זאת, לא הותיר שורשים ועשוי לעבור למדינה אחרת, בעוד שהון ייצור פחת בהתחשב לשימוש. אבל המסחר והתעשייה העניקו לבריטניה את הבכורה שלה בעולם. במכתב לקרוגר ב-27 ביולי 1842, הסכים פיל שניתן במצב ובו 'צריך להקים חברות חדשות', 'להעדיף שדות תירס על פני מפעלי כותנה רק בחידלון אפשרויות'. כדי להגדיל את הכנסות הממשלה כלל התקציב שהגיש פיל ב-1842 את חידושו של מס ההכנסה, שבוטל קודם לכן עם סיומן של המלחמות הנפוליאוניות. הכספים שגויסו היו הרבה יותר ממה שציפו ואפשרו את ביטולם ואת הפחתתם של מכסים והיטלים שונים, כולל מיסי הסוכר השנויים במחלוקת. באותו תקציב הוצע גם לראשונה ביטולם של חוקי הדגן. התקציב נפל בבית הנבחרים ביחס של 4:1.
אמצעים אלה היו צריכים להימכר למפלגה שעדיין הייתה פרוטקציוניסטית מוצקה. בהתאם לכך, בשנת 1842, התבואה נבחרה לטיפול כלכלי נפרד ובעל דחיפות ראשונה, וב-9 בפברואר הודיע ​​פיל על תיקון מדויק של הסדרי המכס מ-1828 - כדי לייעל את המדיניות הפרוטקציוניסטית. ואז, ב-11 במרץ, כשהציג פיל את התקציב באופן עצמאי, החלה ממשלתו להוריד מהגירעון. לאחר חקירה ממושכת מטעם הממשלה החליט פיל לקדם מס הכנסה בן שלוש שנים לסיום הגירעון. מס זה אמור היה תחילה להפוך את הגירעון לעודף. עם הצגת תקציב זה הציע פיל לבצע "סקירה מלאה על עקרונות כלליים של כל סעיפי המכסים". הייבוא ​​היה מסווג לחומרי גלם, פריטים חצי מוגמרים ומוצרים מיוצרים, שלא היו משלמים יותר מ-5 אחוזים, 12 אחוזים, ו-20 אחוזים בהתאמה מכלל הוצאות המסחר. חובות הופחתו על 750 מתוך 1,200 המוצרים המוטלים תחת מכסים. זו הייתה שעתו הפוליטית הטובה ביותר של פיל; המשבר הכלכלי של המאה עד אותה העת הגיע לסיומו דרך מדיניותה של הממשלה החדשה. התקציב הביא להתפטרותו של הלורד שומר החותם, הדוכס מבקינגהאם, ופיל נזכר כי "שינויים אלה... לא בוצעו ללא מלמול רב והתנגדות גלויה לממשלה מצד רבים מתומכיה". אבל למעשה הרפורמה הכלכלית הייתה אמצעי מעורפל להפליא. פיל נימק את המכסים המוסדרים מחדש בתור צעד לקראת מסחר חופשי. הממשלה סירבה להתחייב על מדיניות כלכלית עתידית.
חוק הבנקים משנת 1819 הטיל על בנק אנגליה את החובה להחליף שטרות בתקן הזהב אם יתבקש לעשות זאת. בזמנים רגילים לקוחות הבנק לא רצו להחליף את השטרות שלהם בזהב, ובשנת 1819 האמין פיל שאפשר לסמוך על הבנק להחליט כמה שטרות יהיה זהיר יותר להוציא למחזור מאשר שיש לו זהב לגבות. בכמה הזדמנויות מאז, כשההערכות היו רבות ונדרש ניהול תקין, הבנק עדיין הגדיל את הוצאת השטרות שלו לשוק כשהמחירים עלו וכבר החל זהב לעזוב את המדינה. התוצאה של שאננות מנהלי בנק אנגליה הייתה פרוץ שפל כלכלי, אשר פרץ ב-1837, והכישלונות והמצוקה העסקית כתוצאה ממנו היו גדולים יותר ממשברים קודמים במאה ה-19. פיל נחוש היה לסיים את שיקול הדעת העצמאי של הבנק. במקרה של אובדן זהב טען פיל כי יש להוציא שטרות מהמחזור עד לייצוב המחירים.
אמנת הבנק חודשה בשנת 1833. אבל היה סעיף שקבע אותה כזמנית, ופיל המתין עד שיוכל, בעמדת סמכות, להעביר את הכנסת והוצאת השטרות לשוק לידי שליטת הרשויות. ב-1844 נקבע כי סכום השטרות ההתחלתי שיצא מהבנקים לשוק הוא בסך של 14 מיליון ליש"ט - הסכום המינימלי הדרוש להמשך עסקי המדינה. מעבר לסכום זה היו אמורים להיות מונפקים שטרות רק כאשר היה זהב בידי הבנקים לגבות אותם, והנתונים הכלכליים היו אמורים להתפרסם מדי שבוע ולהגיע אל ידיעת משרד האוצר. החקיקה הייתה הצדקה בזכותה של המדינה להתערב באינטרסים רבי חשיבות, הנוגעים לכיסם של האזרחים. נגד פיל הושמעה ביקורת על כך שהקדיש מעט מדי תשומת לב להעברת כספים דרך אשראיושטרות חליפין ולגבי תפקידו של הבנק כמלווה מוצא אחרון.
מדיניות באמריקה הצפונית.
בשנת 1843 נראה כי הדרך הטובה ביותר להציל את מושבת קנדה מהשתלטות כלכלית וייתכן כי גם צבאית של ארצות הברית היא לנסות ולעניין את החקלאים במערב קנדה (השטחים שבשליטת חברת מפרץ הדסון) במכירת תבואתם לבריטניה וחיזוק ההישענות הכלכלית של המושבה על ארץ האם. בפועל חלק נרחב מהתבואה הקנדית מקורה בייבוא מארצות הברית. אדוארד סמית-סטנלי הציע את 'חוק הדגנים של קנדה' אשר העניק לדגנים שנשלחו מקנדה תפקיד מיוחס בשוק הבריטי (מעל למושבות אחרות), ואיש לא יכול היה לפקפק בכך שהחלק הגדול ביותר של כל הדגנים שירדה בסנט לורנס היה מקורו בארצות הברית. בשנת 1843 בקושי ידעו הפרוטקציוניסטים במפלגה השמרנית מה לעשות עם הצעת החוק לדגנים מקנדה. הם חששו מההשלכות של פתיחת הדלת לתבואה אמריקאית שעלולה להציף את השוק הבריטי ולקטול את השוק הביתי, אך הם רצו לשמור על קנדה, והצעת החוק הוצגה על ידי סטנלי שהיה ידוע כמי שמזדהה עם דעותיהם שלהם.
בהמשך נתקל ממשל פיל ביריבות טריטוריאלית מול ארצות הברית על ארץ אורגון (כיום מחולקת בין קולומביה הבריטית, אורגון, וושינגטון (מדינה) ואיידהו), אשר הייתה מזה מעל עשור תחת ממשל משותף בריטי-אמריקאי. ממשלו השאפתן של ג'יימס פולק קידם הסדר שלטון חד משמעי על ארץ אורגון וגורמים בממשל האמריקאי איימו במלחמה אילולא תסכים בריטניה להסדר גבול. ממשל פיל פעל להרגיע את הרוחות וקידם משא ומתן בין שגריר בריטניה בארצות הברית ריצ'רד פקנהאם לבין מזכיר המדינה האמריקאי ג'יימס ביוקנן. בסופו של המשא ומתן נחתמה אמנת אורגון שהסדירה את הקצה המערבי של גבול ארצות הברית–קנדה על קו רוחב 49 צפון.
חוק בתי החרושת.
בסופו של דבר זכה פיל להקים ממשלת רוב בעקבות הבחירות שנערכו ביולי 1841. הבטחתו לרפורמות מתונות התממשה בעיקר על ידי חוק בתי החרושת (Factory Acts) של 1844. חוק זה שכוון יותר נגד איילי התעשייה החדשים יותר מאשר נגד השמרנים ואצולת הקרקע, הגביל את שעות העבודה של נשים וילדים בתעשייה והגדיר לראשונה תקני בטיחות בבתי החרושת. רפורמה זו היוותה המשך לפועלו של אביו של פיל שכחבר פרלמנט בראשית המאה ה-19 פעל רבות לשיפור תנאי העבודה. מבין חברי הפרלמנט שסייעו לפיל בהעברתה של רפורמה זו היה הלורד שאפטסברי שפעל לחקיקתו של חוק המכרות.
ניסיון התנקשות.
ב-1843 חווה פיל ניסיון התנקשות בו שנכשל. יערן סקוטי בלתי שפוי בשם דניאל מ'נטן (Daniel M'Naghten) ארב לו במשך מספר ימים עד אשר הרג בסופו של דבר את מזכירו האישי של פיל במקום את ראש הממשלה עצמו.
אירלנד, חוקי הדגן ואחריהם.
אירלנד עמדה באמצע נתיבי הסחר הבין-אוקיינוסים של בריטניה וגורמים אירים לאומניים דרשו רפורמות במנהל האי, דוגמת או'קונל ומפלגתו. פיל לא העז לחשוב על ביטול האיחוד, ובשנת 1841 הזמין את הפרוטסטנטי האדוק, הרוזן דה גריי, להיות סגן הלורד באירלנד. בכך סימן פיל את נחישותו להפוך את המדיניות האירית האוטונומית של ממשל הלורד מלבורן. עקב מדיניות נוקשת זאת, פיל עורר מחדש - נגד כוונתו - את תנועת ביטול האיחוד של הפרלמנטים. הממשלה הצליחה לאסור פגישת פוליטיקאים בדלנים בקלונטארף בשנת 1843, אך ניסיון להעמיד לדין את או'קונל נכשל. לאחר שהבין את טעותו, שינה פיל את דרכו בשנת 1843, ומינה את ועדת דבון שתחקור את בעיות ההחזקה בבעלי הקרקעות האירים. בשנה שלאחר מכן החל לשלוח לאירלנד את מה שבנג'מין דיזראלי כינה 'מסרי שלום', והחליף את דה גריי בלורד הייטסברי והעביר חוק ירושות הצדקה (כדי לאפשר לקתולים להוריש כספים עבור אנשי הדת הקתוליים).