ב-31 באוקטובר שלחה ברטה (אסתר) לאחיה הרשל גלויה המתארת את מצבם, וביקשה ממנו להשתדל לקבל עבורם אשרות לארצות הברית - דבר שהיה מעל לכוחותיו. ב-3 בנובמבר 1938 קיבל הרשל גרינשפן את הגלויה הזו. בשבת ה-5 בנובמבר, קרא גרינשפן בעיתון יידיש פריזאי דיווח של כתב העיתון בזבונשין, שבו הוא מתאר בצורה קורעת לב את מצוקת המגורשים שם, ונמלא חמת זעם. גרינשפן היה אז בן 17, וחי במחתרת מאימת משטרת ההגירה הצרפתית.
ההתנקשות.
למחרת, יום ראשון ה-6 בנובמבר 1938, ביקש הרשל גרינשפן מדודו כסף לסיוע למשפחתו. אברהם ענה לו שאין בידו כסף, ושגם כך הוא מסתכן בהחזיקו בנער ללא אשרת שהייה וללא פרנסה. הרשל עזב בכעס רב, כשבכיסו כ-300 פרנק צרפתי, ולן באותו לילה במלון זול.
ביום שני ה-7 בנובמבר 1938, י"ג בחשון תרצ"ט בבוקר, כתב הרשל מכתב פרידה להוריו, אותו שם בכיסו; הוא ניגש לחנות נשק ברחוב פובור-סן-מרטן, שם רכש אקדח בקוטר 6.35 מ"מ עם 25 כדורים תמורת 235 פרנק.
בשעה 21:45 הגיע גרינשפן לשער השגרירות הגרמנית בפריז ברח' דה ליל 78, ופגש שם אדם מבוגר לבוש בגדי ספורט, שעמד לצאת לטיול הבוקר שלו, ושאל אותו אם זוהי השגרירות; הלה ענה בחיוב, ויצא לדרכו. אותו אדם היה השגריר, והעובדה שגרינשפן לא ידע זאת הצילה ככל הנראה את חיי הדיפלומט. גרינשפן ניגש לדלפק הקבלה, שם ביקש לראות פקיד בכיר כלשהו בתואנה כי בידיו מסמך עם מידע חשוב למסירה. הוא לא נקב בשם כלשהו - דבר משמעותי לגבי המשך האירועים; הפקיד הפנה אותו למשרדו של דיפלומט גרמני זוטר - המזכיר השלישי של השגרירות, ארנסט פוֹם רָאט. עם כניסתו לחדר ירה בו חמישה כדורים, ששניים מהם פגעו בבטנו. לפי רישומי משטרת צרפת הוא צעק: "אתה חתיכת "בוש" (כינוי לגרמני בצרפתית) מלוכלך. הנה לך בשם עשרת אלפים יהודים!". לפי גרסה אחרת הוא קרא: "אתה גרמני מזוהם והנה המסמך שלך בשמם של 12,000 יהודים נרדפים".
גרינשפן לא ניסה להימלט או להטעות את השלטונות, ומסר את שמו הנכון למשטרת צרפת. הוא הודה בניסיון לפגוע בפוֹם רָאט, ששכב פצוע קשה באותה עת בבית החולים, ומסר את המניע שלו: מחאה על הרדיפות נגד היהודים. הוא הראה להם את המכתב אותו נשא בכיסו:
התוצאות.
פוֹם רָאט מת מפצעיו כעבור יומיים, למרות שד"ר קרל ברנדט, רופאו האישי של היטלר (לימים הנאשם הראשי במשפט הרופאים במשפטי נירנברג אחרי המלחמה), ביחד עם רופאים צרפתים ניסו להציל את חייו. הוא נקבר בדיסלדורף בטקס ממלכתי בהשתתפות היטלר ויואכים פון ריבנטרופ, שזכה לפרסום נרחב בתקשורת.
משפחת גרינשפן נאלצה להתחבא ולברוח לרוסיה. ההורים והאח מיכאל הגיעו לארץ. האב, זונדל, מסר עדות במשפט אייכמן.
במהלך ההספדים אמר ריבנטרופ: "זוהי התקפה של היהודים נגד העם הגרמני כולו. אנו מבינים את האתגר ומקבלים אותו". יום ההלוויה היה ביום השנה של הפוטש במרתף הבירה של 1923 (או "יום התנועה", כפי שקראו לזה בגרמנית). היום החשוב ביותר בלוח השנה הנאצי. בהוראתו של שר התעמולה יוזף גבלס קיבל מעשה הרצח פרסום נרחב בעמודים הראשיים של כל עיתוני גרמניה הנאצית.
גבלס הודיע בנאום מתוקשר היטב לפני בית הבירה שבו החל המשטר הנאצי את דרכו, כי "יהיה זה מפתיע מאוד אם העם הגרמני לא יתרגז על כך שמדינאי גרמני נרצח בידי יהודי, עד כדי כך שהעם ייקח את החוק לידיים, ויתקיף בתי עסק יהודים, מרכזי קהילה ובתי כנסת. ברור שאסור שהמפלגה הנאצית תארגן פרצי אלימות ספונטנית מסוג כזה, אך לא נוכל לגנות אותם אם הם יקרו."
הסימנים המוקדמים על אודות הפוגרום הגדול המתוכנן בגרמניה התממשו. גבלס ניצל את מקרה הרצח לארגון פרץ האלימות, הספונטני לכאורה, של ליל 9 בנובמבר 1938, שנודע כליל הבדולח - מסע הרס שנמשך כל הלילה ואל תוך יום המחרת.
30,000 יהודים נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז (כ-1,000 מהם נפטרו עד לשחרורם כמה חודשים לאחר מכן). יותר מ-90 איש נהרגו, ונזקים של יותר ממיליארד רייכסמארק הוסבו לאלפי עסקים, תוך מניעה מהיהודים את האפשרות לתבוע את חברות הביטוח על כך. אלפי בתי כנסת נחרבו (רשמית דובר במשך שנים רבות על 200), והחל גל הגירה גדול של יהודים הבורחים מגרמניה.
ב-12 בנובמבר סיכם גבלס את האירועים בעיתון ה"פולקישר ביאובכטר": "היהודי גרינשפן היה נציג היהדות. הגרמני פום ראט היה נציג העם הגרמני. בפריס ירתה אפוא היהדות בעם הגרמני. ממשלת גרמניה תגיב בדרך חוקית אבל בחומרה".
הרשל גרינשפן הצטער על העילה שנוצלה בידי הגרמנים במתקפה רחבה כל כך נגד יהודי גרמניה, אף שבאופן פרדוקסלי הוריו ניצלו מפרץ אלימות זה בשל גירושם לגבול פולין.
גרינשפן נעצר בידי משטרת צרפת והוחזק במתקן כליאה לנוער, בעוד שלטונות צרפת מתלבטים כיצד לנהוג בו. גרמניה שקלה לדרוש את הסגרתו. בצרפת שלטה באותו זמן ממשלת השמאל של החזית העממית, בראשות הסוציאליסט היהודי לאון בלום. ממשלה זו לא נטתה להסגיר את גרינשפן לידי גרמניה הנאצית, שם היה צפוי לקבל עונש מוות מיידי ללא משפט הוגן.
על פי חוקי צרפת גם לא היה בסיס משפטי לדרישת הסגרה כזו: גרינשפן היה קטין, ולא היה אזרח גרמני. מאידך, הוא היה נתין זר ששהה בצרפת באופן לא חוקי, וביצע רצח בדם קר לעיני עדים. לאחר שנבדקו ההיבטים המשפטיים של הנושא, הוחלט שיועמד לדין בצרפת, והחלו ההכנות לגיבוש תיק התביעה. לגרמנים הובהר שאין לצפות להסגרתו לגרמניה, אך גבלס החליט להפיק את מלוא הרווח התעמולתי מהמשפט. גבלס פתח במסע תעמולה נמרץ, שבו הציג את היהודים כחותרים תחת הסדר והשלום של הרייך והעולם, כשהרשל גרינשפן הוא ההוכחה הניצחת לכך. עורך דין מונה מטעם הגרמנים כדי לדאוג לאינטרסים הגרמניים בתיק זה בפני מערכת המשפט הצרפתית. היות שפורמלית לא הייתה ממשלת גרמניה צד בעניין, ייצג עורך הדין, כביכול, את משפחת פוֹם רָאט.
בעקבות אירועי ליל הבדולח והקישור שעשתה התעמולה הנאצית בין השניים, קיבל סיפורו של גרינשפן פרסום נרחב באירופה ובארצות הברית. דעת הקהל היהודית הסתייגה ואף נחרדה ממעשהו, אך נעשו ניסיונות לסייע לו. הקונגרס היהודי העולמי הודיע שהוא "דוחה בזעזוע את רציחתו של דיפלומט גרמני בידי נער יהודי צעיר בן 17", אך "מוחה נמרצות נגד האשמת היהדות כולה בעקבות כך, על ידי העיתונות הגרמנית". הארגון היהודי כי"ח הודיע שהוא "מגנה כל פגיעה באדם ללא הבדל מוצא, אך מוחה נגד פעולות הפוגעות באוכלוסיות שלמות ללא הבחנה".
ההגנה על גרינשפן.
דורותי תומפסון, שהייתה העיתונאית האמריקאית הראשונה שגורשה מגרמניה הנאצית ב-1934, נאמה ברדיו בנאום מרשים, באוזני קהל מאזינים שמוערך בחמישה מיליון איש. היא הצליחה לעורר אמפתיה בקרב מאזיניה למתנקש הצעיר, וקראה לגיוס כסף מגויים כמוה, על מנת להזם את הטענה הגרמנית בדבר קונספירציה יהודית. למעלה מ-30,000 דולר - סכום גדול באותה תקופה, גויסו בתרומות למימון הגנתו, והמשפחה שכרה עורכי דין יהודים ידועים להגנתו.
כאשר הפרשה החלה לקבל הדים בינלאומיים, נשכר עורך דין בעל שם למשימה - ונסן דה מורו-ז'יאפרי. מורו-ז'יאפרי, פרקליט צרפתי ממוצא קורסיקני, היה ידוע כשמאלן, כאנטי-פאשיסט, וכמתעב נאצים מושבע. כבר בפברואר 1936 ניסתה יהדות צרפת להסתייע בשירותיו ללמד סנגוריה על המתנקש דוד פרנקפורטר במשפטו בשווייץ (אך שלטונות שווייץ לא אישרו הופעת עורך דין זר בבית המשפט). במקרה של גרינשפן נעזר מורו-ז'יאפרי גם בעורך דין דובר יידיש, סרז' וייל-גודשו.
עד שכירתו של מורו-ז'יאפרי היה ידוע וברור לכול שהרצח נעשה ממניעים לאומיים, ושגרינשפן רצח את הגרמני הנאצי הראשון בו פגש. בעדותו במשטרת צרפת מסר גרינשפן כי: "להיות יהודי איננו פשע. אינני כלב. יש לי את הזכות לחיות, ולעם היהודי יש את הזכות להתקיים על פני העולם. לכל מקום שהלכתי, נרדפתי כמו חיה".
מורו-ז'יאפרי חשב שעם טיעונים כאלו, מרשו יגיע ישר לגיליוטינה. אם לא יהיה למרשו מניע פוליטי אלא מניע "רומנטי", ייתכן שיהיה לגרינשפן סיכוי במשפט. זו הייתה האסטרטגיה שנקט עורך הדין.
הטיעון ההומוסקסואלי.
פוֹם רָאט, רווק בן 28 שהשתמש בקשרי משפחה כדי להשיג את המשרה הנוחה בשגרירות גרמניה בפריז, היה ככל הנראה הומוסקסואל שנודע במסגרת הרכילות ההומוסקסואלית הפריזאית בכינויו "מאדאם אמבסדור" או "נוטרדאם דה פריז" ("גבירתנו מפריז", כשם קתדרלת נוטרדאם המפורסמת שבעיר). פרטים אלו נאספו על ידי חוקרים שנשכרו בידי מורו-ז'יאפרי ושימשו כבסיס לטיעוני ההגנה.
מידע זה שימש בסיס לטענתו של מורו-ז'יאפרי כי גרינשפן הכיר את פוֹם רָאט עוד קודם לירי, וכי לרצח היה מניע אישי. פוֹם רָאט, נטען, פגש את גרינשפן בבאר פריזאי בשם "לה בף סיר לה טואה". על פי גרסה זו לרקע אירוע הירי, או שגרינשפן עצמו היה הומוסקסואל, או שרק השתמש במראהו הנערי כדי לזכות בידידותו של מי שראה כאדם רב-השפעה, שיוכל להסדיר עבורו אשרת שהיה בצרפת. כאשר פוֹם רָאט חזר בו מהבטחתו, גרינשפן הגיע לשגרירות וירה בו.