האונייה שימשה להפלגת העפלה ראשונה במאי 1946, אז נקראה "דב הוז". האונייה הגיעה לנמל חיפה ומשם הפליגה לאיטליה, ולכן הייתה ידועה לבריטים. האונייה הוכנה להפלגת העפלה שנייה, והפעם ניתן לה השם "ארבע חירויות" על ידי פועלים מקומיים וקבוצת עולים מהכשרת השומר הצעיר, שהיו אחר כך חברי הגרעין שייסד את קיבוץ זיקים. הם שיפצו את התשתית שנשארה מהפלגתה כ"דב הוז" והוסיפו ארבע סירות הצלה מעץ ל-12 נפש, כל אחת.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם פבי גבר, ולצדו פטר הופמן, גם הוא איש הפלי"ם, שהדריך מעפילים בהפעלת מכונות האונייה. הגדעוני היה אלי זוהר ("שמשון"). רב החובל וצוות הימאים היו איטלקים.
המעפילים וארגונם.
בהפלגה השתתפו 1,024 מעפילים. כמחציתם היו חברי תנועות הנוער היהודיות הציוניות וחברי המפלגות דרור, השומר הצעיר, בית"ר, המזרחי, אגודת ישראל, דרור-קדימה, הנוער הציוני, וגורדוניה. המחצית השנייה של המעפילים מנתה קבוצות צעירים מסלוניקי ויהודים ממוצא פולני. רוב המעפילים היו צעירים עד גיל 30 שנאספו על ידי אנשי המוסד במחנה בבוקה דה-מגרה. הם שטו באסדות לאורך נהר מגרה עד לאזור שבו עגנה האונייה, בשפך הנהר למפרץ מדרום לבוקה דה-מגרה, מדרום מזרח לעיר לה ספציה.
המעפילים הגיעו לסיפון האונייה באמצעות סירות ממונעות שנעו בין החוף לאונייה. לאחר שעלו לסיפון התארגנו הקבוצות וחולקו ביניהן תפקידים. קבוצת הסלוניקאים הייתה אחראית לחלוקת המים, קבוצת גורדוניה - למזון וקבוצת השומר הצעיר - להתקנת המיטות. קבוצה אחרת הייתה אחראית לניקיון. לאחר שהחלו אי סדרים באונייה, בגלל השתלטות "בעלי זרוע", מונה צוות נציגים מכל הקבוצות והוסמך להתערב בניהול האונייה.
ההפלגה.
"ארבע חירויות" הפליגה ב-23 באוגוסט 1946, בשעה 03:00. האונייה חמקה במהירות מנקודת ההעמסה ונמל בוקה דה מגרה. עם עליית המעפילים על הסיפון ציוו מפקדי האונייה על היציאה לדרך, בשל החשש מגילוי מוקדם על ידי הבריטים. עבודות ההכנה לאכסון המעפילים נמשכו תוך כדי ההפלגה. ככלל, התנאים בספינה היו קשים מאוד ונוסעים רבים חלו עקב כך.
כאשר הפליגה האונייה היה הים רוגש. היא נעה בנתיב ההפלגה המתוכנן מנמל ההעמסה אל מצר מסינה, כרתים, משם לכיוון אלכסנדריה, במצרים. במרחק של כ-50 מייל (כ-80 קילומטרים) מהחוף המצרי פנתה "ארבע חירויות" מזרחה לחופי הארץ והתקרבה אליהם מצד דרום. בשלב זה התקבלה הודעה ממפקדת ההגנה בארץ ישראל להפליג לחוף שפיים.
העימות עם הבריטים.
ב-2 בספטמבר בשעות הצהרים התגלתה הספינה לראשונה על ידי מטוס בריטי שהמשיך לחוג מעליה. האונייה הייתה אז במרחק של כ-20 – 30 מייל (30 - 50 קילומטרים) מתל אביב. המעפילים תודרכו לקראת עימות עם הבריטים. במהלך ההפלגה תורגלו המעפילים בירידה מהירה לבטן הספינה כאשר תתגלה וכן נערכו תרגילי תפיסת עמדות להתנגדות בפני השתלטות על הספינה. קבוצת גורדוניה הייתה תחת פיקודו הישיר של פבי גבר והייתה אחראית לגשר האונייה. קבוצת השומר הצעיר הייתה תחת פיקודו של אלי זוהר ומוקמה בחלק הקדמי של הספינה, ופטר הופמן היה אחראי לחלקה המרכזי. הוכנו קופסאות שימורים שיזרקו על הבריטים כאשר יעלו על הסיפון, וכן הוסלק מטען חומר נפץ לשם פיצוץ האונייה בנמל חיפה לאחר פינויה.
למרות כל ההכנות, בפועל, מיד לאחר גילויה, נתן מפקד האונייה הוראה לשוט במהירות לכיוון תל אביב. מכיוון צפון הגיעו שלוש משחתות של הצי המלכותי הבריטי וחסמו את נתיב ההפלגה במרחק 2 – 3 מייל (5 - 8 קילומטרים) מהחוף. אחת המשחתות התנגשה בירכתי הספינה והרסה את מערכת ההיגוי, ונחתים בריטים ירו יריות באוויר והתיזו סילוני מים על המעפילים. המעפילים החלו להשליך קופסאות שימורים לעבר הבריטים. קבוצת הנחתים הראשונה שעלתה לסיפון נתקלה בהתנגדות עזה, והמעפילים הצליחו לגבור עליהם, לפרקם מנשקם ולהשליכו לים. קבוצה נוספת של נחתים הצליחה לקשור את הספינה למשחתת, לאחר עימות ארך כשלוש וחצי שעות. 90 נחתים בריטים משתי משחתות, אה"מ צ'ילדרס (HMS Childers) ואה"מ שיוולרס (HMS Chivalrous) הצליחו להשתלט על האונייה.
בעת העימות לא פעל הקשר, ומכשיר הקשר שהיה בידי אנשי הפלי"ם הושלך המימה. במהלך המאבק קרבה האונייה לחוף ושנים עשר נוסעים קפצו מהאונייה במטרה לשחות אל חופי הארץ, אולם הבריטים תפסו עשרה מהם. לאחר העימות העניקו הבריטים סיוע רפואי לפצועים, אשר 13 מהם נזקקו לאשפוז. יחסם ההומני של החיילים הבריטים, יחד עם תשישותם הרבה של המעפילים, מנעו כנראה התנגדות נוספת.
גירוש למחנות המעצר בקפריסין.
ב-3 בספטמבר הועלו המעפילים לספינת הגירוש אמפייר הייווד, שהובילה אותם למחנות המעצר בקפריסין קאראלוס ומחנה 55, ליד פמגוסטה. לאחר שהתמלא מחנה 55, פתחו הבריטים את מחנה 62 ו-2 מחנות נוספים, אליהם הועברו שאר המעפילים המגורשים.
על פי הוראת מטה המוסד באיטליה היו המלווים, אנשי הפלי"ם, אמורים להצטרף אל המעפילים לאחר שהאוניה תיתפס על ידי הבריטים, לעלות עמהם לאוניות הגירוש לקפריסין, תוך שהם מבריחים דלק במיכלים, כדי שישמש לשרפת ציוד במחנות המעצר. ואכן שלושת המלווים התלוו אל המעפילים וגם מילאו מיכלים בדלק. אולם השריפה לא מומשה בסופו של דבר בגלל התנגדות מפקדת ההגנה בארץ ישראל. המלווים חולצו ממחנות המעצר כעבור זמן קצר.
עודד גולדרייך
עודד גולדרייך (נולד ב-4 בפברואר 1957) הוא מדען מחשב ישראלי, העוסק בעיקר ביסודות התאורטיים של קריפטוגרפיה (תורת ההצפנה) ובתורת הסיבוכיות החישובית. גולדרייך הוא פרופסור מן המניין למתמטיקה ומדעי המחשב במכון ויצמן למדע ברחובות. הוא זוכה פרס קנות' ב-2017, וחתן פרס ישראל בתחום חקר המתמטיקה ומדעי המחשב לשנת תשפ"א (2021).
ביוגרפיה.
גולדרייך קיבל תואר ראשון (ב-1980), שני (ב-1982) ושלישי (ב-1983) במדעי המחשב מהטכניון. את עבודת הדוקטורט עשה בהנחייתו של פרופסור שמעון אבן. בשנים 1983–1986 ביצע השתלמות פוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. בשנת 1983 הצטרף לסגל הטכניון בדרגת מרצה, בשנת 1986 עלה לדרגת מרצה בכיר ובשנת 1988 מונה לפרופסור חבר. החל משנת 1994 נמנה עם הסגל של המחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע, ובשנת 1995 עלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת תשע"ב (ספטמבר 2011 - אוגוסט 2012) היה חוקר אורח במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ובשנת תש"ף (2019–2020) היה מדען אורח באוניברסיטת קולומביה.
הוא ידוע בזכות תרומותיו הרבות ליסודות התאורטיים של הקריפטוגרפיה ולתורת הסיבוכיות החישובית. עבודותיו הידועות ביותר מתייחסות להוכחה באפס ידיעה ולבנייה של פרוטוקולים בטוחים למימוש כל משימה חישובית רצויה. עבודות נוספות עוסקות בפסבדו-אקראיות, בשימוש באקראיות בבדיקת הוכחות (בפרט מערכות PCP), ובתחום בדיקת תכונות מדגמית (property testing).
חיבר מספר ספרים בתחומי המחקר שלו, בהם הספר (בעל שני הכרכים) "יסודות הקריפטוגרפיה" והספר "תורת הסיבוכיות החישובית".
בשנת 2017 הוענק לו פרס קנות' על תרומתו למדעי המחשב התאורטיים.
פרס ישראל לשנת 2021.
במרץ 2021 החליטה ועדת פרס ישראל להעניק לגולדרייך את הפרס. בנימוקיה להענקת הפרס ציינה הוועדה, בראשותו של פרופ' נגה אלון: "פרס ישראל במתמטיקה ובמדעי המחשב מוענק לפרופ' גולדרייך על תרומות מעמיקות ופורצות דרך בסיבוכיות ובקריפטוגרפיה, ובפרט ביצירת מושגי יסוד חשובים, לרבות פונקציות פסאודו-אקראיות, חישוב רב משתתפים בטוח, ובדיקת תכונות. מחקריו ביססו את התחום של מערכות הוכחה, הוכחות אפס-מידע ו, תוך הבנת תפקידה של אקראיות בחישוב."
השתלשלות הענקת הפרס.
שר החינוך יואב גלנט (הליכוד) סירב להעניק לגולדרייך את הפרס בנימוק שהוא חתום על פנייה לפרלמנט הגרמני לבטל את ההכרה בתנועת ה-BDS כתנועה אנטישמית, לצד חתימה על עצומה הקוראת להחרים את אוניברסיטת אריאל.
בתגובה השיב גולדרייך כי קריאה לסנקציות כלפי מדינת ישראל בשל מדיניותה בשטחי יהודה ושומרון, "אינה אנטישמיות אלא ביקורת לגיטימית, ופעולה פוליטית לגיטימית". עוד הוסיף וציין כי "עוגמת נפש הכרוכה בלחיצת ידם של שני מנוולים ראשיים, ראש הממשלה ועושה דברו שר החינוך" בטקס הענקת פרס ישראל, "זניחה ביחס לעוגמת הנפש שיש לי כל יום ממדיניות הממשלה".
ועדת הפרס עתרה לבג"ץ כדי שיורה לגלנט לקיים את החלטתה. בהחלטת ביניים הורה בג"ץ לשר לבדוק תוך 30 ימים האם עמדותיו של פרופ' גולדרייך מנוגדות לחוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם ולכן מצדיקות שלא לאשר את המלצת הוועדה. עקב עיכוב זה נמנעה הענקת הפרס לגולדרייך ביום העצמאות, ולכן נערך על מדשאות מכון ויצמן טקס אלטרנטיבי שבו פרופ' דוד הראל, חתן פרס ישראל למדעי המחשב לשנת 2004, העניק לגולדרייך את פסלון הפרס שבו זכה הוא עצמו. גלנט הודיע שהחליט שלא להעניק את הפרס לאף אחד באותה שנה.
בחודש יולי 2021 הודיעה שרת החינוך יפעת שאשא-ביטון (תקווה חדשה) שהחליפה את גלנט, כי לא תשנה את החלטת קודמה בתפקיד. באוגוסט 2021 ביטל בג"ץ את החלטתו של גלנט, והורה לשרת החינוך לבחון שוב את הנושא. שאשא-ביטון לא שינתה את ההחלטה, אך במרץ 2022 הורה לה בג"ץ להעניק את הפרס לגולדרייך, והוא קיבל את הפרס באפריל באותה שנה. גולדרייך הודיע שיתרום את סכום הפרס לחמישה ארגונים שהוא רואה בהם תורמים לסיום הכיבוש, לשוויון ממשי לכל תושבי המדינה, ולצדק חברתי, והם: בצלם, שוברים שתיקה, עדאלה, קו לעובד, ועומדים ביחד.
משפחתו.
עודד גולדרייך נשוי מאז 1990 לדנה רון, מדענית מחשב ופרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב. להם מאמרים מדעיים משותפים אחדים. הם מתגוררים בתל אביב.
לוקליזציה