בפברואר 1973 התגבשה קבוצה בשם "התנועה למען שולמית אלוני לכנסת השמינית", שבין חבריה היו שלמה נאמן, שארל בלוך ומשה זמר, אשר תבעה את הכללתה של אלוני במקום ריאלי ברשימת המערך לכנסת השמינית, בשל הערכתה ל"מלחמתה האמיצה למען חקיקת חוקה לישראל, גישתה העקרונית בנושאי דת ומדינה ומלחמתה נגד חוקי כפייה אורתודוקסיים בישראל ורגישותה למעמדם הנחות של יהודים לא-אורתודוקסיים שאינם נהנים מחסדי הממסד הדתי".
באותה תקופה העדיפה אלוני להישאר במסגרת מפלגת העבודה ולהיאבק במסגרתה למען הגשמת ערכיה. היא תבעה לקיים בחירות מקדימות ("פריימריז") אישיות, חשאיות ודמוקרטיות ולבטל את מוסד הוועדה המסדרת, אך תביעה זו לא התממשה.
יציאה לדרך עצמאית.
על רקע ההימנעות מבחירתה לרשימת המועמדים לכנסת הקרבה, חוסר קיומן של בחירות אישיות מקדימות, חשאיות ודמוקרטיות, והניכור שפיתחה כלפי מפלגתה, פרשה אלוני ממפלגת העבודה והקימה את התנועה לזכויות האזרח (רצ). התנועה השתתפה בבחירות לכנסת השמינית, שנערכו מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, וזכתה בשלושה מנדטים.
הרשימה ניסתה להקים גוש פרלמנטרי משותף עם המפלגה הליברלית העצמאית שינסה להיכנס לקואליציה בראשות המערך, אך הניסיון נכשל בגלל חילוקי דעות בין הסיעות סביב התביעה של מפלגת רצ לכלול בקווי היסוד של הממשלה חופש הצבעה ומצפון לכל חבר כנסת מסיעות הקואליציה בנושאי דת ומדינה, מעמד האישה ויחסי אישות, וסביב תביעת רצ לקבל התחייבות מראש מאנשי המפלגה הליברלית העצמאית כי הגוש ידרוש מהממשלה להסיק את מלוא מסקנות דו"ח "ועדת אגרנט" לכשיתפרסם. גם חוסר הסימפתיה ההדדית שבין ראש הממשלה מאיר לבין ראש רצ אלוני תרם את חלקו לכך שהאיחוד לא יצא אל הפועל, והרשימה נותרה מחוץ לקואליציה.
ההשתתפות בממשלת רבין הראשונה.
עם פרסום דו"ח "ועדת אגרנט", והתפטרותה של גולדה מאיר, תבעה אלוני לערוך בחירות חדשות בהקדם האפשרי, ולהעניק את תפקיד ראש ממשלת המעבר לראש עיריית חיפה יוסף אלמוגי, משום שהוא "האישיות המעוררת מינימום אנטגוניזם".
עם בחירתו של יצחק רבין לראשות מפלגת העבודה, הצטרפה רצ לממשלתו הראשונה, שהושבעה ביוני 1974, והייתה ממשלה צרה שהתבססה על ברית בין המערך, המפלגה הליברלית העצמאית ורצ. אלוני כיהנה בממשלה כשרה בלי תיק, אך כעבור ארבעה חודשים מתחילת כהונת הממשלה, עם הצטרפותה של סיעת המפד"ל לקואליציה, התפטרה, ופרשה עם סיעתה מן הקואליציה, בשל הכללת יצחק רפאל בממשלה על רקע פרשת תל גיבורים. יצחק רבין ואחרים ניסו לשכנע את שולמית אלוני להתפשר והציעו לה את תיק התקשורת אך היא עמדה בסירובה.
ניסיונות להקמת מסגרת על-מפלגתית.
במהלך 1975 קיימה רצ מגעים לכינון מסגרת פוליטית חדשה ומשותפת לרצ, שינוי בראשות אמנון רובינשטיין, סיעת היחיד של לובה אליאב, שפרש ממפלגת העבודה, וכוחות "יוניים" נוספים. לאחר שהמגעים בין שינוי לרצ עלו על שרטון, התגלעו חילוקי דעות פנימיים ברצ ובשינוי באשר להצטרפות למסגרת פוליטית משותפת יחד עם אנשי לובה אליאב, מה שהוביל, מחד, להקמתה של יעד - תנועה לזכויות האזרח במאי אותה שנה, על ידי חלק הארי בפעילי רצ, אנשי לובה אליאב ו"החוג לליבון בעיות חברה ומדינה" שעמד בראשו (חוג שכלל בין חבריו את יגאל עילם, דן יעקובסון, יורם פרי, יוחנן פרס, דוד שחם, צבי כסה ואישים נוספים), ופעילים פורשים משינוי בראשות הפרופ' יונתן שפירא, על בסיס "ראיית הסדר שלום מדיני, ולא החזקת השטחים כיעד לאומי, מאבק לחיסול הפער החברתי-עדתי, הנהגת משטר תקין המתבסס על חוקה כתובה, בניית כלכלה מתוקנת הגומלת לכל אדם כפי תרומתו, ודמוקרטיזציה של החיים הפוליטיים בישראל", ומאידך, לפרישתה של קבוצה מפעילי רצ, בראשותם של רם רון, רות רזניק ופרופ' יצחק כצנלסון, בשל "נטייתה של רצ שמאלה" ו"קווים באישיותה של אלוני", שניהלה מגעים עם "שינוי" ו"המרכז החופשי" לצורך יצירת גוש פוליטי מרכזי משותף, ולבסוף התפוררה, כאשר אנשי רם רון ויצחק כצנלסון הצטרפו לד"ש, ואנשי רות רזניק הצטרפו להקמת "מפלגת הנשים".
עם תום כשבעה חודשים מייסוד "יעד", החלו להתגלע חילוקי דעות פנימיים בין קבוצת אלוני ובועז מואב לקבוצת אליאב ומרשה פרידמן. זאת, בין היתר, בשל מגעים סודיים שקוימו, ללא ידיעת אלוני והנהלת התנועה, עם אש"ף. המתחים נבעו גם משאלת היוקרה הפוליטית על הובלת התהליכים הללו ומהעמדות השונות של הפלגים בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני: שקבוצת אלוני-מואב ופורשי "שינוי" נטו לעמדה פחות יונית-שמאלית בסוגיה זו מזו של קבוצת אליאב-פרידמן ו"החוג לליבון" (שאישים מתוכה, בהם מתי פלד ודוד שחם, הצטרפו ל"מועצה לשלום ישראלי-פלשתינאי", בניגוד לעמדת הקבוצה האחרת). בנוסף, היה ידוע גם רצונה של קבוצת אליאב-פרידמן לצרף לסיעה גם את מפלגת מוקד. חילוקי הדעות הללו הובילו לפירוק הסיעה בדצמבר 1975-ינואר 1976, כאשר אנשי קבוצת פרידמן-אליאב הקימו את "הסיעה הסוציאל-דמוקרטית", וקבוצת אלוני-מואב שינתה את שם סיעתה בחזרה ל"רצ".
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית (1977), פעלה אלוני להקמתו של גוש פרלמנטרי ליברלי-מרכזי משותף לרצ, המפלגה הליברלית העצמאית, שינוי, המרכז החופשי, חה"כ בנימין הלוי ויגאל ידין, אך לבסוף לא הצטרפה לגוש שכזה, בעיקר בשל תביעתו של ידין מחברי רצ, המפלגה הליברלית העצמאית והמרכז החופשי, להתפרק, להתפטר מהכנסת ולהצטרף לד"ש בראשותו כיחידים. מששיתוף פעולה שכזה לא יצא אל הפועל, בחרה רצ לרוץ לבחירות באופן עצמאי, כשלקראתן הצטרפו אליה מספר אישי רוח ופעילים פוליטיים כיוסף אגסי, יהודית בובר אגסי, גרשון ויילר, אחי יותם, אריאנה הרן הכהן, ורדה ויזלטיר, אסתר שני, הפעיל הבדואי נורי אל-עוקבי ופעיל היהדות הרפורמית הרב חיים סקריבל.
פעילות פרלמנטרית.
בבחירות לכנסת התשיעית ירד כוחה של רצ, והיא זכתה במנדט אחד בלבד. לאחר בחירות אלה הוקמה קואליציה בראשות הליכוד, ואלוני הייתה מהדוברות החריפות נגד המגמות שהובילה ממשלה זו. היא ביקרה בחריפות את צירופה של אגודת ישראל לקואליציה, כשטענה כי זהו "יום חג למועצת גדולי התורה ולאגודת ישראל, שקמו בשעתו כדי להילחם בציונות", וכי הכללתה של סיעה זו בקואליציה תחזיר את ישראל לחשכת ימי הביניים, כמו כן, ביקרה את בגין על כך, שבשל ההסכמים הקואליציוניים שחתם עם החרדים, הסיר את המכסה המוגבלת שנקבעה בשעתו לגיוס בני ישיבות על פי הסדר "תורתו אומנותו", ובכך הגדיל את מספר החרדים שקיבלו פטור מגיוס צבאי. באותה תקופה נשלח לביתה של אלוני מכתב איום בגין פעילותה הפוליטית, ובו צורף קליע בקוטר 9 מ"מ.
כמו במקרה של גולדה, ניסתה אלוני להוציא את בגין מהחיים הפוליטיים המשמעותיים באמצעות הצעה למנותו לנשיא המדינה, זאת לצד תביעה מפורשת מצידה להתפטרותו מראשות הממשלה, אך שאיפות אלה לא התממשו.
אלוני המשיכה לבקר את המגמות שהובילה ממשלת בגין בנושא שינוי הסטטוס קוו, וגינתה את חקיקת החוק להענקת פטור משירות צבאי לנשים על סמך הצהרת דתיות בלבד, ובתגובה לכך, ניסתה לקדם חוק שמטרתו להנהיג שירות לאומי חובה לבנות שאינן מתגייסות לצבא, אך הצעת חוק זו נדחתה ברוב קולות.
לצד זאת, ניסתה לקדם הצעות משלה, כגון הצעה לביטול העונש על יחסים הומוסקסואליים מרצון, שעליה היו חתומים גם מרדכי וירשובסקי ועקיבא נוף מד"ש, מאיר פעיל ממחנה של"י, יוסי שריד מהמערך, שנדחתה ברוב של 10 חברי כנסת.
היא הייתה בין 11 חברי הכנסת אשר תמכו במכתב הקצינים, שהוביל להקמת תנועת "שלום עכשיו", זאת לצד אבא אבן, יגאל אלון, חיים בר-לב, עוזי ברעם, חייקה גרוסמן, דוד גולומב, מנחם הכהן, מרדכי וירשובסקי ויוסי שריד. בתקופה זו, החלה אלוני לערוך הסכמי נישואים לזוגות שלא רצו, או שלא יכלו להתחתן במסגרת המוסדות הדתיים במדינת ישראל.
לקראת הבחירות לכנסת העשירית, שאפה אלוני לקדם איחוד בין רצ, חוג ה' באייר (ששאף לקדם את ערכי מגילת העצמאות, וכלל אישים כגון מירון בנבנישתי, יורם קניוק ואורי ברנשטיין) ושינוי, אך לבסוף אוחדו רק רצ וחוג ה' באייר, כשאליהם הצטרפו מספר פעילי "שלום עכשיו", כמו יולי תמיר ודדי צוקר, ברשימת "רצ - התנועה לזכויות האזרח ולשלום", בעוד שינוי רצה באופן עצמאי.
לאחר הבחירות נותרה רצ עם מנדט אחד, מה שהוביל את אלוני ורצ להיעתר להצעתו של ראש המערך, שמעון פרס, להצטרף לסיעתו ביולי 1981.
אלוני נמנתה על הכוחות היוניים שבמערך והתנגדה לחוק סיפוח רמת הגולן, בטענה כי סיפוח שכזה ימנע משא ומתן עם סוריה ופוגע בחוזה השלום עם מצרים.
כתגובה לאישור החוק, ולגיבוי לו זכה בקרב הגורמים הניצים במערך, הקימו הגורמים היוניים שבו, בראשותם של חברי הכנסת צבן, שריד ואלוני, לצד אנשי חוג 77 בראשות זאב שטרנהל, ומזכיר המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה, חיים רמון, פורום פוליטי יוני בתוך המערך בשם "אומ"ץ" (אופוזיציה מדינית ציונית), שמטרתו הייתה, לדברי אלוני, "להילחם בנסיגה מהדמוקרטיה ההומניסטית של החברה הישראלית, ובברית בין הרוויזיוניזם לקלריקליזם".
ב-1982, כשלושה חודשים לאחר מבצע שלום הגליל, נמנתה, לצד חיים כהן ואחרים, על מייסדי "המרכז הבינלאומי לשלום במזרח התיכון", שמטרתו הייתה לקדם מגעים ושיתוף פעולה בין כוחות שוחרי-שלום במזרח התיכון.
לאחר פרסום מסקנות ועדת כהן לחקר טבח סברה ושתילה בפברואר 1983, הביעה תרעומת על כך ששר הביטחון, אריאל שרון, לא התפטר מיד עם פרסומן.
באותה שנה, תבעה אלוני להוציא את תנועת כ"ך של מאיר כהנא מחוץ לחוק, בשל הסתה גזענית והטפה לאלימות.
באוגוסט 1983 הצהירה על כוונת סיעתה שלא לרוץ ברשימה משותפת עם המערך לבחירות לכנסת ה-11, על רקע חילוקי דעות אידאולוגיים, בעיקר בנושאי דת ומדינה.