במרץ 1904 אירעה עלילת דם בעיר לום. התובע הכללי המחוזי בלוויית מפקד המשטרה ביצעו חיפוש ארוך בביתו של אחד מנכבדי הקהילה, לאון בן יצחק, אשר הואשם כי חטף נער נוצרי בן הקהילה הצינצרית. פעולה זו הובילה להפגנת המונים של בני הקהילה הנוצרית וכוחות צבא נשלחו לעיר כדי להרגיע את הרוחות. גם לאחר שנמצאה גופת הצעיר, לא נרגעו הרוחות, מסע ההלוויה עבר במתכוון דרך הרובע היהודי והתחולל פוגרום במהלכו חולל בית הכנסת, נגרם נזק כבד לבית הספר היהודי ונבזזו בתי בני הקהילה. רבים מבני קהילת לום נמלטו לערים אחרות. המהומות התפשטו גם לווידין, ברקוביצה, וראצה, מונטנה וקיוסטנדיל. ב-1906 נרצח בנו של אחד מנכבדי הקהילה היהודית בפאזארדז'יק ובהמשך בסמוך לחג הפסח נרצחו יהודים בדופניצה ובקיוסטנדיל. השלטונות טענו כי הרציחות היו על רקע כספי, אך הסמיכות לחג הפסח הובילה את בני הקהילות בערים השונות למסקנות אחרות. בנוסף, גדלה מאוד בתקופה זו הפצתם של מאמרים וספרים אנטישמיים, רבים מהם מתורגמים מרוסית. רק לאחר מינויו של אלכסנדר מלינוב לראש הממשלה ב-1908, חלה רגיעה יחסית באירועים האנטישמיים בנסיכות.
סנדו אליאד
סנדו אליאד סולומון (ברומנית: Sandu Eliad Solomon; 1899–1979, צ'רנישואה, מחוז ולצ'ה) היה במאי תיאטרון ועיתונאי יהודי רומני.
קורות חיים.
נולד בחבל מולדובה ובגיל 17 בשנת 1916 התיישב בבוקרשט.
עבד תקופה כמוכר בחנות ולמד באקדמיה לאמנויות הבמה בבוקרשט. לפני סיום לימודיו התחיל להתפרסם כעיתונאי בנושאי מדיניות חוץ, כתב ומזכיר מערכת בעיתונים "פאקלה" ("הלפיד"), "זורילה" (השחר) ו"ויאצה רומניאסקה" (החיים הרומנים). היה מגיל צעיר פעיל בחוגי השמאל הדמוקרטי יחד עם עוד אקדמאים צעירים ,חלקם מן האוונגרד. היה, בין השאר, מזכיר "איגוד הידידים של ברית המועצות".
החל משנות ה-1920 עסק גם בימוי תיאטרון בתיאטראות שונים.
בשנת 1925 בשיתוף פעולה עם ידידו, הצייר מרסל ינקו שעיקב את התלבושות, ביים את ההצגה "ארלקינאד" מאת ניקולאי אבריינוב על במת "קאסא ארטלור" (בית האומנויות) בבוקרשט.
. בשנת 1931 ביים, בהקפת מעבדות ג'וצו –ואסילבקו, סרט תיעודי קצר על הנוף האדריכלי של בוקרשט
בשם Frumuseţile şi pitorescul urbanistic bucureştean
סנדו אליאד היה אחד מהגברים החשובים בחייה של הזמרת הלאומית של רומניה, מריה טנאסה, בהתחלת דרכה האמנותית. הוא עודד אותה בהתפתחות הקריירה מוזיקלית והכיר לה את המוזיקולוגים והפולקלוריסטים קונסטנטין בראילויו והרי בראונר שהתרשמו מאוד מכרושנה וסייעו לה להרחיב את הרפרטואר ולהקליט את ראשוני תקליטיה ברומניה ובחו"ל.
בהמשך היה אליאד אחד מבני הזוג של השחקנית והזמרת אגניה בוגוסלבה ואחר כך של שחקנית היידיש לאוני ולדמן-אליאד.
סנדו אליאד ביים את מרבית ההצגות של התיאטרון היהודי באראשאום שפעל בבוקרשט בקרב הקהילה היהודית בימי השלטון הצבאי הפאשיסטי, באישור הרשויות לאחר שנאסר ליהודים לעבוד במוסדות תרבות המיועדים לקהל הרחב.
בימי ה1950, בימי השלטון הקומוניסטי כשניהל את להקת האיגוד המקצועי הרומני Teatrul CGT, תמך סנדו אליאד בקריירה של המנצח הצעיר סרג'יו קומיסיונה.
מאוחר יותר היה למנהל תיאטרון הרוויו ע"ש קונסטנטין טנאסה.
. בשנות ה-1960 סייע בקידום הקריירה האמנותית של הרקדן, השחקן ואמן הקרקס מיכאי צ'ו'קה
בנם של סנדו אליאד ושל אגניה בוגוסלבה היה המשורר והסופר טודור אליאד (2007 – 1943)
פרס לאוני סונינג למוזיקה
פרס לאוני סונינג למוזיקה או פרס סונינג (בדנית: Léonie Sonning Music Prize), המוכר כאות ההוקרה המוזיקלי הגבוה ביותר של דנמרק, ניתן מדי שנה למלחין או מבצע בינלאומי. הפרס הוענק לראשונה בשנת 1959 למלחין איגור סטרווינסקי. כיום נבחרים חתני הפרס על ידי מנהלי קרן המוזיקה לאוני סונינג, שנוסדה בשנת 1965.
תעודת הפרס כתובה בדנית והפרס כולל 600,000 קרונות דניות, 80,000 אירו, 125,000 דולר אמריקאי והדפס בלעדי (מונוטייפ) של הציירת הדנית מאיה ליזה אנגלהרדט. חתני וכלות הפרס מתכבדים בקונצרט, המתקיים על פי רוב בקופנהגן, ולעיתים קרובות הם מוזמנים להדריך כיתת אמן של מוזיקאים דנים.
אין קשר ישיר בין אות ההוקרה הזה לבין פרס סונינג, שהוא אות ההוקרה שמעניקה קרן לזכר בעלה המנוח של לאוני סונינג, קרל יוהאן סונינג.
אוניית מטען כבד
אוניית מטען כבד (באנגלית: Heavy lift ship) היא אונייה שנועדה לשנע מטענים גדולים מאוד אשר לא ניתן לשנעם באוניות משא רגילות. קיימים שני סוגים של אוניות מטען כבד: אוניות המסוגלות לשקוע במים, להרים מתוכם אוניות ומטענים ימיים גדולים אחרים, ולהעבירם ליעדם; ואוניות המצוידות במנופים כבדים המסוגלות להעביר מטענים גדולים בין נמלים חסרי ציוד פריקה מתאים.
היסטוריה.
בשנות ה-20 זיהתה חברת DDG Hansa, מברמן שבגרמניה, צורך גובר בשינוע קטרים שלמים להודו. לצורך זה בנתה את אוניית המטען הכבד הראשונה בעולם, MV Lichtenfels, אשר הייתה מצוידת בעגורן בעל כושר הרמה של 120 טון ארוך. לאחר מלחמת העולם השנייה הפכה חברת DDG Hansa לחברת הספנות הגדולה בעולם המתמחה באוניות מטען כבד. החברה הגיעה לשיאה בשנת 1978, לאחר שהתקינה שני עגורנים על אוניית צובר יפנית, MV Trifels, בעלי כושר הרמה של 320 טון ארוך, כל אחד. בשנת 1980 התפרקה החברה, והותירה אחריה רק שתי חברות ספנות הולנדיות, Jumbo ו-Mammoet, המתמחות בתחום אוניות מטען כבד בעלות עגורנים, אף שקיימות חברות ספנות נוספות המחזיקות באוניות מסוג זה.
אוניות שוקעות.
אוניות המסוגלות לשקוע ולהתרומם במים, מכונות flo/flo (באנגלית: float-on/float-off) הן אוניות ארוכות בעלות סיפון שטוח ונמוך, בעל מפלס אחיד בין מבנה עילי, הנמצא בירכתיים ומכיל מכונות ולעיתים אף את גשר האונייה, לבין חרטום האונייה. במבט ראשון, בעת שהסיפון מעל קו המים, למבנה אוניית מטען כבד מסוג זה קווי דמיון לאוניית צובר או למכלית נפט. באונייה זו ניתן להציף מכלי זבורית כדי להנמיך את הסיפון אל מתחת לקו המים, ובכך לאפשר להציב מעל הסיפון בציפה, אוניות, אסדות קידוח וכל מטען צף אחר, לצורך הטענתו. לאחר הצבת המטען נשאבים המים מתוך מכלי הזבורית, הסיפון מתרומם, ועליו המטען המיועד לשינוע. איזון האונייה לאחר הטענה נעשה אף הוא בעזרת מכלי הזבורית.
הלקוח הגדול ביותר של אוניות מטען כבד שוקעות הוא תעשיית הנפט. אוניות מטען כבד שוקעות משנעות באופן קבוע אסדות נפט מן המספנות אל אתרי הקידוח, ובין אתרי קידוח שונים. מהירות השינוע של אוניית מטען כבד הוא פי שלושה עד ארבעה מן המהירות שבה אסדות המצוידות במנועים מסוגלות לנוע. חיסכון זה בזמן הוא משמעותי ביותר בתעשיית הנפט. אוניות אלה אף משנעות כלי שיט מגדלים שונים.
ססיליה פיין-גפושקין
ססיליה פיין-גפושקין (באנגלית: Cecilia Payne-Gaposchkin; 10 במאי 1900 – 7 בדצמבר 1979) הייתה אסטרונומית בריטית-אמריקאית. בשנת 1925 הייתה הראשונה שהראתה שהשמש מורכבת בעיקר ממימן, דבר שסתר את הסברות המדעיות של אותם הימים. בשנת 1925 היא הייתה לאדם הראשון שקיבל דוקטורט באסטרונומיה מאוניברסיטת הרווארד.
קורות חיים.
ילדות.
ססיליה הלנה פיין נולדה בוונדובר, אנגליה, להלנה ואדוארד-ג'ון פיין, פרקליט לונדוני, היסטוריון ומוזיקאי מוכשר, וגדלה במשפחה בת שלושה ילדים. אביה נפטר כאשר הייתה בת ארבע, ואמה גידלה את המשפחה לבדה. פיין למדה בבית ספר לבנות וב-1919 זכתה במלגת לימודים גבוהים ללימוד מקצועות הכימיה, בוטניקה ופיזיקה במכללת נונהאם (Newnham College) שבאוניברסיטת קיימברידג'.
במהלך לימודיה קיבל אותה האסטרופיזיקאי הנודע ארתור אדינגטון כתלמידתו, אך למרות גיבויו של המדען החשוב לא התאפשר לה להמשיך ללימודים גבוהים בתחום, מכיוון שנשים לא יכלו לקבל תארים מתקדמים בקיימברידג' של אותם הימים. לאחר שפגשה את הרלו שפלי, מנהל מצפה הכוכבים של מכללת הרווארד, החליטה ב-1923 לעזוב את אנגליה ולעבור לאוניברסיטת הרווארד, שם הפך שפלי ליועץ התזה שלה.
דוקטורט.
בשנת 1925 הייתה פיין לאדם הראשון שקיבל דוקטורט באסטרונומיה מאוניברסיטת הרווארד. האסטרונום אוטו סטרוב שיבח את עבודת הדוקטורט שלה, שלדעתו הייתה "ללא ספק הדוקטורט הגאוני ביותר שנכתב מעולם באסטרונומיה". בתוקף עבודתה הייתה הראשונה שפירשה נכון את ספקטרום אור השמש, והראתה שהשמש עשויה בעיקר ממימן ומעט הליום.
מכיוון שעד לאותם הימים רווחה הסברה כי השמש מורכבת ברובה מברזל, פיין הוכרחה לחזור בה מדבריה, ורק לאחר מכן הוכח שצדקה.
מחקר מאוחר.
לאחר סיום הדוקטורט, החלה לחקור כוכבים בעלי עוצמת הארה גבוהה כדי להבין את מבנה שביל החלב. לאחר מכן, עם בעלה, היא סקרה את כל הכוכבים עם בהירות נראית חזקה מ-10. כדי ללמוד על כוכבים משתנים היא ביצעה מעל 1,250,000 תצפיות עם עוזרי המחקר שלה. עבודה זו התרחבה בהמשך למחקר על ענני מגלן, דבר שהביא ל-2,000,000 תצפיות נוספות על כוכבים משתנים. מידע זה הביא למסקנות לגבי מחזור החיים של כוכב.
פיין נשארה פעילה במחקר המדעי בהרווארד במהלך כל חייה. היא שימשה עוזרת טכנית לשפלי מ-1927 עד 1938. פעם אחת שקלה לעזוב את הרווארד מכיוון שמשכורתה הייתה נמוכה, משום שלא החזיקה במעמד רשמי. שפלי עשה ניסיונות רבים להשיג לה משרה רשמית, וב-1938 הוגדרה משרתה תחת הכותרת "אסטרונומית". כאשר התמנה לדירקטור ב-1954, ניסה דונלד מנזל לשפר את מעמדה, וב-1956 הייתה לאישה הראשונה שמונתה לפרופסור מן המניין מתוך הפקולטה למדעים ואומנויות בהרווארד. לאחר מכן, כאשר מונתה לראש החוג לאסטרונומיה, הייתה גם לאישה הראשונה במעמד זה בהרווארד.
חיים אישיים.