לדברי המתנגדים לשכר מינימום, בשוק חופשי, בו העובד מרוויח בהתאם לפריון העבודה היצרנית שהוא מבצע כפי שנקבע על הביקוש וההיצע לתוצרי עבודתו, קביעת שכר מינימום בחוק לא תגרום לתשלום שכר העולה על התשואה מעבודתו של העובד, אלא לפיטוריו, ולכן תוביל לאבטלה של עובדים לא מיומנים. לטענת כלכלנים רבים, בהם כלכלנים מהשמאל הכלכלי כחתן פרס נובל פול קרוגמן, שכר המינימום פוגע הן במבקשי עבודה מובטלים אשר נמנעת מהם הזדמנות לעבוד ולהשתכר ובדרך זו אף לרכוש ניסיון ולשפר את שכרם והן בחברה כולה אשר נמנעים ממנה פירות עבודתם. לטענת המתנגדים מחקרים אמפיריים רבים הראו כי שכר המינימום אינו משיג את היעדים שהוצבו על ידי תומכיו וכן מביא להפחתת התעסוקה של העובדים הפחות מיומנים ונוטה להפחית את הכנסותיהם.
חלק מתומכי שכר המינימום טוענים שעד רמה מסוימת אין לשכר מינימום השפעה שלילית על התעסוקה אלא בעיקר על עליית שכר העובדים, עלייה שתמומן מכיס המעסיקים או רווחיות העסק אם הוא רווחי. בכך, שכר המינימום משמש כמכשיר לצמצום פערי ההכנסות. הטענה מתייחסת במיוחד לענפים בהם שולי רווח גבוהים וכן למעסיק ציבורי הממומן על ידי משלם המיסים ואינו פועל למטרות רווח. לחלופין, יגולגלו עלויות שכר המינימום על הצרכן, בענפים, כמו ענפי שירותים, בהם הביקוש קשיח ואין תחרות מאזורים שאינם כפופים לשכר מינימום גבוה.
המתנגדים לשכר המינימום טוענים כי בשוק ללא חסמים שולי הרווח אינם גבוהים, והגדלה מלאכותית של עלות העבודה תוביל לסגירת עסקים שוליים והקטנת התחרות הן בשוק הצרכני, והן בשוק המעסיקים, מה שיוביל גם לירידה כללית במשכורות. מסיבה זו, שכר מינימום גבוה יותר יפגע בעיקר בבני נוער ובשכבות חלשות בעוד שהנהנים העיקריים ממנו יהיו מועסקים בשירות הציבורי ובחברות גדולות עם הסדרי תעסוקה שרוב עובדיהן משתכרים הרבה מעל לשכר המינימום.
בסקירה של המחקרים שבחנו את השפעת שכר המינימום על האבטלה עולה שקיימת עקביות מסוימת בתוצאות שהתקבלו במחקרים אלו: במחקרים שבחנו את השפעת שכר המינימום על התעסוקה בענפים סחירים (בעיקר בענפי משנה בתעשייה), נמצאה בדרך כלל השפעה שלילית. לעומת זאת, התוצאות מעורבות ביחס להשפעה על התעסוקה בענפים המייצרים מוצרים בלתי סחירים.
שכר מינימום ויעילות כלכלית.
רוב הכלכלנים שעסקו בנושא שכר המינימום טענו שהוא פוגע לא רק בעובדים אלא גם ביעילות הכלכלית כיוון שהוא מביא להסטת משאבים מיצירת הון ומוצרי צריכה לעבר עלויות שכר, מביא לעלייה באבטלה ופוגע במידת היכולת של המעסיק לתגמל עובדים ברמות שכר נמוכות.
לעומת זאת, חלק מן התומכים בשכר מינימום גורסים כי כללי ההיצע וביקוש הפועלים בשוק חופשי אינם פועלים כלל או שאינם פועלים בצורה מיטבית בשוק העבודה. כתוצאה מכך, נטען, נקבע שכרם של עובדים ברמה הנמוכה באופן משמעותי מהשיעור הטבעי שלו. הטוענים כך גורסים כי הסיבה העיקרית לעיוות טמונה בעובדה שבשוק העבודה יש באופן קבוע עודף היצע, הגורם לכך שמעסיקים נהנים מעדיפות בכוחם על פני עובדים ויכולים, לפיכך, להכתיב לעובדים שכר נמוך במיוחד.
מתנגדי שכר מינימום גורסים כי כללי הביקוש וההיצע פועלים בצורה מיטבית או לכל הפחות באופן טוב יותר מאשר כל שיטה חלופית אחרת. לטענת בעלי עמדה זו, עבודה היא מוצר ככל מוצר אחר, ובשוק העבודה פועלים כללי הביקוש וההיצע ממש כפי שהם פועלים ביחס למוצרים אחרים בשוק. כאשר מעלים את מחירו של מוצר תהיה ירידה בביקוש לו. במקרה זה, כאשר יועלה מחיר העבודה, ירד הביקוש לעבודה והאבטלה תגדל. כאשר העלייה במחיר חלה רק על המוצרים הזולים בשוק, היא תשפיע במיוחד על הביקוש למוצרים אלו. במקרה זה, העלאת שכר המינימום תפגע יותר במשתכרים שכר מינימום ממילא, כמו צעירים או אנשים עם מוגבלות, העלולים למצוא עצמם במצב שבו אין להם אפשרויות תעסוקה כלל (עקב כך נקבע בישראל שכר מינימום נמוך יותר לבני נוער ולבעלי מוגבלויות).
שכר מינימום וצמיחה.
חילוקי דעות חריפים קיימים גם בשאלת השפעתו של שכר המינימום על הצמיחה הכלכלית.
לטענתם של תומכי שכר מינימום, קביעתו ברמה גבוהה תעודד צמיחה כלכלית בכמה מובנים:
לגישת המתנגדים לשכר מינימום כל אלו בטלים, שכן שכר המינימום פוגע בעובדים החלשים ולא מעלה את שכרם. כלומר, העלאת שכר המינימום תגרום לסגירת מפעלים עתירי עבודה, אך הדבר לא יביא בהכרח לפתיחת מפעלים אחרים בשכר גבוה יותר, שכן פריון העובדים החלשים לא ישתנה, ולא מתחייב כי מיומנויותיהם מתאימות לעבודה מסוג שונה. לדוגמה, אם בעקבות העלאת שכר המינימום משה סוגר את מפעל הטקסטיל ומפטר 50 עובדים בשכר נמוך, אין הדבר מהווה עידוד לחיים לפתוח חברת תוכנה בשכר גבוה. יתר על כן, העלאת שכר המינימום תוביל לאובדן מוחלט של מקומות עבודה, משום שהעבודה במפעלים ה"זולים" תנוייד למדינות אחרות בהן שוק העבודה גמיש ותאבד למשק לחלוטין.
אשר לטענת הגדלת כוח הקנייה הצרכני, לטענת המתנגדים לשכר המינימום, הגדלת הוצאה צרכנית שאינה מבוססת על ייעול או גידול בפריון אינה יכולה להביא לצמיחה, שכן הכנסה מוגדלת לחלק מהצרכנים תבוא כאן בהכרח על חשבונם של צרכנים אחרים. במקרה זה, הגידול בכוח הקנייה של עובדי מדינה ועובדים מאורגנים (שהם עיקר הנהנים מהגדלת שכר המינימום) יאוזן בירידה בכוח הקנייה של העובדים המפוטרים. שנית, צריכה אינה בהכרח עדיפה על חיסכון, שכן חיסכון מאפשר השקעה במוצרי הון המאפשרים להגדיל את פריון העבודה ורמת החיים בטווח הארוך.
חסימת עבודה זולה.
לדעת המתנגדים לשכר המינימום, הוא מונע מעובדים חלשים, הרצויים פחות למעסיקים, להתחרות בשוק העבודה על ידי הצעת עבודה יותר זולה. למשל, עובדים זרים, עובדים חסרי ניסיון ונכים יתקשו להתחרות בעובדים מקומיים ומיומנים אם אינם יכולים להסכים לעבוד בשכר מופחת. בהתאם לכך, הם יטענו כי עובדים וחברות באזורים מבוססים יתמכו בהחלת שכר מינימום על אזורים פחות מפותחים, על מנת למנוע תחרות מאזורים אלו. מילטון פרידמן הציג טענה זאת ביחס לשכר המינימום בארצות הברית: "האיגודים המקצועיים והחברות בצפון, למשל, בשל חששם מפני תחרות של הדרום, תומכים בחוקים לקביעת שכר מינימום כדי לצמצם על ידי כך את התחרות מן הדרום". טענות דומות, בניסוח חריף יותר, מעלה גם הנס זנהולץ בספרו "הפוליטיקה של האבטלה". כוונה דומה יוחסה לתביעת ההסתדרות הכללית, בראשית שנות ה-40, שממשלת המנדט תקבע שכר מינימום שאותו יחויבו ספקי הממשלה לשלם לעובדיהם. בתביעה זו רצתה ההסתדרות לסכל את נכונותם של הפועלים הערביים להסתפק בתעריפי שכר נמוכים מהמקובל ביישוב העברי.
גובהו הרצוי של שכר המינימום.
ויכוח נוסף בנוגע לשכר המינימום מתנהל סביב גובהו הרצוי. ישנה הסכמה רחבה, כי כאשר ישנו שכר מינימום גובהו צריך לנוע בין "רצפה" ל"תקרה" מסוימות. גובה ה"רצפה" נמצא בטווח של אחוזים ספורים מגובה נקודת שיווי המשקל לשכר נמוך, שהוא גובה השכר ברמות אלו, כפי שהיה קיים גם ללא שכר מינימום כלל. כאשר שכר המינימום נמוך במידה ניכרת מנקודת שיווי המשקל, הוא בעל משמעות אפסית. כאשר הוא קרוב אליה ונמוך ממנה, נטען שהוא גורם להנמכת המשכורות, כיוון שהשכר ברמות הנמוכות נוטה ל"דביקות" לשכר המינימום כאשר הוא נמוך מנקודת שיווי המשקל.
קביעת שכר מינימום "וירטואלי", כלומר שכר המינימום שהיה נקבע בהתאם לביקוש והיצע בשוק העבודה, היא עניין סבוך, ובמקרים רבים כמעט בלתי אפשרי. אומדן גס ניתן לקבל על-פי מדינות שבהן ההתערבות בשוק העבודה קטנה יחסית ואין חוקי שכר מינימום. דוגמה אחת למצב כזה היא הונג קונג. בטריטוריה, שבה אין שכר מינימום כלל, שכרו של עובד ניקיון כללי מגיע ל-30 אחוז מהתמ"ג לנפש, שוטף כלים מגיע ל-38 אחוז מהתמ"ג לנפש, איש אבטחה (שומר) ל-40 אחוז, עוזר ושליח במשרד ל-40 אחוז, מלצר וטבח זוטר ל-47 אחוז, זבן ל-54 אחוז ושליח ל-56 אחוז. בהשוואה לשכר הממוצע, משתכר איש ניקיון 46 אחוז מהשכר הממוצע, שוטף כלים 57 אחוז מהשכר הממוצע, איש אבטחה 61 אחוז, וכן הלאה. באריזונה, מדינה בארצות הברית שבה אין כלל שכר מינימום, מגיע שכרו שוטף כלים ל-40 אחוז מהשכר השעתי הממוצע, הופך המבורגרים במזללה ל-46 אחוז, קופאי ל-55 אחוז וגנן ל-58 אחוז. נתונים אלו מצביעים על כך שגובה שכר המינימום "הטבעי" בשני מקומות אלה, ללא חוקי שכר מינימום, גבוה מגובה שכר המינימום שנקבע ברוב המדינות. כך, לדוגמה, משתכר העשירון התחתון באריזונה, בלי שכר מינימום, שכר הגבוה ב-32 אחוז משכר המינימום הפדרלי בארצות הברית. יחד עם זאת, אין בכך כדי להצביע, שביטול שכר המינימום הפדרלי יקפיץ את שכר המינימום ברחבי ארצות הברית לאותם שיעורים כפי הנהוג במדינת אריזונה.
גובה ה"תקרה" הרצוי שנוי במחלוקת. על–פי הגישה ששכר המינימום ייספג על ידי המעסיקים או הצרכנים עד רמה מסוימת, ראוי לקבוע את שכר המינימום ברמה שלא תהיה גבוהה עד כדי כך שתגרום לאבטלה מחד, ולא נמוכה עד כדי כך שלא תספק אפשרות לקיום בכבוד, מאידך.