מכיוון שלא היו בתי ספר ציבוריים לאמניות, למארי היה הרעיון לחסוך בהוצאות הלימוד הפרטי על ידי איסוף קבוצה של נשים צעירות נוספות, להשכיר סטודיו ולבקש ממיטב המורות לאמנות לבוא ולתת להן שעורים מדי פעם. בין האמנים שהגיעו הייתה לוריט טוקס ובעלה לעתיד של מארי, פ.ס קרויה. ביוני 1888 התארסה מארי עם רוברט הירשפרונג, בנם של היינריך ופאולין, אך הוא היה נתון להתקפי דיכאון עמוק ונראה כי ניתק את הקשר זמן קצר לאחר מכן.
בדצמבר 1888 נסעה מארי לפריז, שם, באביב 1889, למדה עם אנה אנקה. אנה אנקה, הייתה ציירת דנית, מסקגן בצפון יוטלנד, הפכה לחברתה לכל החיים. מארי קרויה גילתה את האימפרסיוניזם והנטורליזם, שהשפיעו מאוד על סגנון הציור שלה. תמיד הייתה להוטה לתמוך בתנאים טובים יותר לאמניות, היא הייתה בין הראשונות שהציגו בתערוכה החופשית בשנת 1891, תערוכה חלופית לתצוגות בשרלוטנבורג של האקדמיה.
יצירה.
בזמן שהותה עם קרויה ציירה מארי מעט, היא ראתה שכישרונה נחות והרגישה מתוסכלת מכך שאינה יכולה להתחייב באופן מלא לאמנות כיוון שנישאה והייתה אם.
רק מספר קטן מציוריה של מארי שרדו, רובם על בדים קטנים; ליסה סוונהולם מאמינה שהעדר יצירות גדולות מהווה עדות נוספת לחוסר הביטחון של מארי בכישרונה. מעניין במיוחד הדיוקן העצמי האימפרסיוניסטי שלה (1889), שבו היא מציגה מבט עגום למדי על עצמה, מודגש על ידי משיחות המכחול העבות והצל שהוטל על רוב פניה. הציור האחרון הידוע שלה, השוק בעיר צרפתית משנת 1898, יצירה אימפרסיוניסטית קטנה המציגה את כישרונה במלואו.
אף שמארי קרויה זכתה להכרה ביופייה האישי במהלך חייה, רק לאחר מותה של בתה ויבקה בשנת 1986 נחשפו כישרונותיה כאמנית. הציורים שהותירה מארי הראו כי הייתה ציירת בעלת פוטנציאל בלתי ממומש. כמה עבודות של מארי נמצאות באוסף במוזיאון סקגן.
כישרונות דקורטיביים.
מארי קרויה קיבלה השראה מהמעצב הסקוטי צ'ארלס רני מקינטוש לעיצוב רהיטים. כאשר היא ובעלה עברו לביתו של פקיד העירייה בסקגן בשנת 1895, היא עיצבה את הרהיטים ואת חללי הפנים, כפי שעשתה כשרכשו את ביתם בקופנהגן. כמה מרהיטיה נמצאים במוזיאון הלאומי של דנמרק. תחומי העניין שלה היו עיצוב קמינים, בדים ארוגים, אביזרי מטבח ופנלים לקיר, מה שהעניק השראה לאדריכל אולריק פלסנר לקחת את תוכניותיה בעבודותיו שלו.
בשנת 1905, לאחר שפ.ס. קרויה נתן לה גט, היא עברה לדלארנה שבשוודיה, שם קנה בעלה השני אלפוון חלקת אדמה גדולה ליד אגם סילג'אן. מארי תכננה את ביתם החדש, בשילוב מסורות בנייה שוודיות מקומיות עם פנים בסגנון אר -נובו תוך התחשבות באומנות הדנית.
נישואין עם קרויה.
זמן קצר לאחר שהגיעה לפריז בדצמבר 1888, נתקלה מארי בקרויה בבית קפה שהיה מועדף בקרב אמנים דנים רבים שהתגוררו בעיר בסוף שנות ה-80. קרויה, שלא זכר אותה במיוחד מקופנהגן, התאהב בה מיד. לאחר אירוסיהם ב־7 במאי, הם התחתנו ב-23 ביולי 1889 בבית הוריה באוגסבורג, גרמניה. הם בילו את ירח הדבש בסטנברג, כפר דייגים בצפון מערב יוטלנד.
לאחר מכן הם טיילו באיטליה, שם ביקרו באמאלפי וראבלו. בזמן שהותה שם, נדבקה מארי בטיפוס, מה שמנע ממנה מלצייר הרבה, אף על פי שעבודה אחת שרדה מהטיול הזה היא של ילדה איטלקית קטנה. בני הזוג חזרו לדנמרק בדצמבר 1890.
הם נסעו לסקגן במאי 1891. בשנים הקרובות בילו את הקיץ בסקגן ובחורף בקופנהגן. בעודם בסקגן. נישואיה לקרויה כנראה הפחיתו את שאיפותיה של מארי להיות בעצמה ציירת. ואכן, רק יצירה אחת אפשר לומר בוודאות שהיא ציירה בסקגן. במקום זאת, היא התרכזה בשיפור מעון הקיץ שלהם, בעיצוב רהיטים שונים, בדיוק כפי שעשתה בזמן שהם בילו את חורפיהם בביתם בקופנהגן.
בריאותו של קרויה החלה להידרדר עם התקפי מחלת נפש, מה שהקשה על הנישואין. בשנת 1900, הוא אושפז בבית החולים לחולי נפש במידלפרט, השהייה הראשונה מתוך רבות. בני הזוג בילו פחות ופחות זמן יחד ולרוב טיילו לבד. במהלך ביקור שמארי ערכה בסיציליה, בשנת 1902, פגשה לראשונה את הוגו אלפוון.
חיים עם הוגו אלפוון.
הרבה לפני שפגש את מארי, הוגו אלפוון הוקסם מיופייה בציוריו של קרויה. לאחר שראה את דיוקניה, הוא קבע: "מעולם לא ראיתי אישה יפה יותר והחסד והאלגנטיות של דמותה הותירו אותי מכושף לגמרי". בזמן שהייתה בסיציליה עם בתה ויבקה, מארי רצתה שחברתה הזמרת אנה נורי תבוא ותצטרף אליה. כאשר נורי שהתה אצל אלפוון בברלין, מארי הזמינה את שניהם. אלפוון, הצעיר ממנה בחמש שנים, החל לרדוף אחריה מיד, ומארי נכנעה במהירות. הרומן ביניהם היה נלהב. מיד לאחר נסיעתו לאיטליה נסעה מארי לפריז וביקשה מקרויה להתגרש. קרויה סירב.
לאחר שנכנסה להיריון מאלפוון בשנת 1905, נעתר קרויה לדרישת הגירושין, רוב חבריו של קרויה ניתקו עמה את הקשר רק מייקל ואנה אנקה נותרו חבריה הקרובים.
בתה השנייה של מארי, מרגיטה, נולדה בקופנהגן בשנת 1905. היא גידלה אותה שם במשך שנתיים עד שהצטרפה לאלפוון בשוודיה בשנת 1907.
קרויה, שמצבו הבריאותי החמיר מאז הגירושין, נפטר בסקגן בנובמבר 1909.
אלפוון היסס תחילה להתחתן עם מארי, אך החתונה התקיימה לבסוף ב־30 בינואר 1912 באופסלה, ולאחר מכן עברו בני הזוג לבית חדש, אותו תכננה מארי, כולל עיצוב הפנים.
חיי הזוג היו אומללים, ואלפוון ביקש להתגרש בשנת 1928. מארי סירבה תחילה, אך לאחר קשיים ומחלוקות בבית המשפט, בני הזוג התגרשו לבסוף בשנת 1936.
מארי עברה לאחר הגירושין לסטוקהולם שם התגוררה לבדה למשך שארית חייה.
מותה.
מארי קרויה נפטרה בסטוקהולם מסרטן ב־25 במאי 1940 ונקברת בבית הקברות בלקסנד במרכז שוודיה, לא רחוק מאלפנגארד.
שתי בנותיה, ויבקה ומרג'יטה, קבורות לצידה. גם קברו של הוגו אלפוון נמצא בקרבת מקום בעוד שקרויה קבור בסקגן.
Lightscreen
לייטסקרין (באנגלית: Lightscreen) הוא כלי גרפי לביצוע צילומי מסך ושמירת קובצי תמונה.
לייטסקרין פותח על ידי קריסטיאן קייסר (Christian Kaiser) בשפת ++C ושוחררה בשנת 2014.
הכלי ניתן להורדה בחינם דרך האתר הרשמי וזמין להורדה למערכות ההפעלה חלונות מבית מיקרוסופט.
מאפיינים.
לכלי מספר מאפיינים בולטים:
Lady Gaga Enigma
מרי מרגרט היומס
דאוני (פירושונים)
צ'אנקה
צ'אנקה (Chanka או Chanca) היא קבוצה אתנית של ילידים בפרו של ימינו, שהיו היריבים החשובים ביותר של אימפריית האינקה במחצית הראשונה של המאה ה-15.
אזור ההתיישבות של בני הצ'אנקה השתרע על חלקים ממחוזות פרו של ימינו: אפורימק, אייקוצ'ו וואנקבליקה. מרכזים פוליטיים חשובים כללו את ומנקארפה (בקצ'ואה: "אוהל בז") והעיר אנטוואילה (, "אחו נחושת"). בני הצ'אנקה, שהקימו בעצמם אימפריה הולכת ומתרחבת, היוו איום חמור על האינקה, ובשנת 1438, תחת מנהיגם אנקו וואלוק (Anku Walluq), עם צבא בן כ-40,000 לוחמים כביכול, ניסו לכבוש את בירתם קוסקו. אולם ניסיון כיבוש זה הסתיים באסון. צבא מאוחד של האינקה, קאנאס (K'anas) וקנצ'יס (Canchi) הביס את צבא צ'אנקה בקרב יווארפמפה (Yawarpampa,"מישורי הדם"); שטח הצ'אנקה שולב באימפריה של האינקה. אירוע זה מייצג נקודת מפנה במסורת האינקה. מלך בני האינקה המנצח ידוע מאז בשם "רפורמטור של העולם", פאצ'אקוטק יופאנקי. אחרי התבוסה הצ'אנקה שולבו באימפריה של האינקה.
הצ'אנקה היו בין העמים הכבושים שסייעו לפרנסיסקו פיסארו במלחמתו נגד האינקה.
כלכלה ותרבות.
כלכלת הצ'אנקה התבססה על פעילות חקלאית. הם גידלו צמחים שונים של האנדים, המתאימים לרמות אקולוגיות שונות, אליהם הוסיפו גידול ומרעה של למות, ויקוניות, אלפקות וגואנקו, בעדרים בגודל ניכר, אשר נוהלו מהכפרים עם מתקנים מיוחדים לשלוט בהם ולהאכיל אותם כל עוד סיפקו צמר ובשר.
הצ'אנקה ידעו לארוג בדים, ויצרו בדים מכותנה וצמר המעוטרים בנוצות ששימשו גם כטוניקות או בגדים.
כלי החרס של הצ'אנקה היו בדרך כלל מחוספסים ולפעמים עם ציפוי אדום מדוללת מאוד. העיטור בתבליט, עם יישום כפתורים או צלמיות חרס, בתוספת חתכים או הטבעה מעגלית. הצורות הן של לוחות פתוחים וכדים עם צוואר צר. כלים אלו הם המשך לכלי החרס של תרבות וארי.
הצ'אנקה היו פוליתאיסטים והאל הראשי שלהם היה אוסקובילקה (Uscovilca).
שפה.
צ'אנקה-קצ'ואה מתארת גרסה של קצ'ואה המדוברת באזור ההתיישבות של הצ'אנקה והיא אחת הדיאלקטים הנפוצים ביותר כיום. היא דומה מאוד לניבים של קוסקו ובוליביה (Qusqu-Qullaw) והתקשורת ביניהם אפשרית למדי, ופותח תקן שפה כתוב נפוץ (קצ'ואה דרומית). באזור זה, כמו בקוסקו ובבוליביה, נראה שהקצ'ואה חדרה יחסית מאוחר.
במקורות מסוימים מוזכרת כשפת המקור של הצ'אנקה, שפה שנכחדה ולא הייתה קשורה לא לקצ'ואה ולא לאיימרה. שפה נוספת המדוברת באזור היא איימרה. עם זאת, היסטוריונים של שפות אחרות טוענים כי בני הצ'אנקה דיברו קצ'ואה במקור.
Naughty Nat
הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן
הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן (באנגלית: Treaty of Mutual Cooperation and Security between the United States and Japan; ביפנית: 日本国とアメリカ合衆国との間の相互協力及び安全保障条約) היא אמנה אשר כוננה ברית צבאית בין ארצות הברית ליפן. האמנה נחתמה לראשונה ב-1951 בפרסידיו של סן פרנסיסקו לאחר חתימת חוזה סן פרנסיסקו בבית האופרה לזכר המלחמה שבעיר. לאחר מכן, בינואר 1960 נחתם הסכם רחב יותר בוושינגטון די. סי.