המגדל הגאה: דיוקן העולם לפני מלחמת העולם הראשונה, 1890–1914, הוא ספר מאת ההיסטוריונית ברברה טוכמן שראה אור בשנת 1966. בספר מנסה טוכמן להציג תמונה רחבה וכוללת של העולם המערבי בשני העשורים שקדמו למלחמת העולם הראשונה. תקופה זו זכתה לכינוי Fin de siècle (מצרפתית- "קץ המאה") והיא מייצגת את השקיעה שאליה נכנס העולם המערבי לאחר תקופת השגשוג של הבל אפוק. הספר הוא אוסף של מאמרים שפורסמו בכתבי עת שונים החל משנת 1960, וכל אחד מהם עוסק במדינה אחרת. שניים מפרקי הספר עוסקים בתופעות שחצו את הגבולות המדיניים - הסוציאליזם והאנרכיזם.
שמו של הספר לקוח מתוך קטע של אדגר אלן פו: . כוונתה של טוכמן לרמוז בשורות אלו על מצבה של אירופה בשלהי המאה ה-19, שאותו היא מתארת כמגדל גאה ש"התפוצץ במשבר סופני" עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
רומניה (נסיכויות מאוחדות)
ויוויאן פוקס
ויוויאן פוּקס (לעיתים: פוּכּס, באנגלית: Sir Vivian Fuchs; 11 בפברואר 1908 - 11 בנובמבר 1999) היה חוקר ומגלה ארצות אנגלי, שצוות המשלחת שלו היה הראשון להשלים את החצייה היבשתית של אנטארקטיקה בשנת 1958.
חייו.
פוקס נולד ב-1908 בפרשווטר, האי וייט, לארנסט פוקס, מהגר גרמני מינה ולאשתו הבריטית ויולט ווטסון. הוא למד בברייטון קולג' ובסנט ג'ון קולג', קיימברידג'. הכשרתו המקצועית הייתה בגאולוגיה, ואת מקצועו זה ראה כאמצעי להגשים את עניינו בטבע. משלחתו הראשונה הייתה אל גרנלנד ב-1929 עם מורו, ג'יימס וורדי. אחרי שהשלים את לימודיו בשנת 1930, נסע עם משלחת של אוניברסיטת קיימברידג' לחקור את הגאולוגיה של אגמי מזרח אפריקה ביחס לשינויים אקלימיים. לאחר זאת הצטרף לאנתרופולוג לואיס ליקי במשלחת לערוץ אולדובאי. בשנת 1933 נשא לאישה את דודניתו, ג'ויס קונל. ג'ויס, נוסעת עולמית בזכות עצמה, ליוותה את ויוויאן במשלחתו אל ימת רודולף (כיום אגם טורקנה) ב-1934. הממצאים ממשלחת זו, שבה איבדו שניים מחבריהם, הנחילו לפוקס את תואר הדוקטור שלו מקיימברידג' בשנת 1937.
בפברואר 1936 נולדה בתו הילרי. ב-1937 ארגן משלחת לחקר אגן אגם רוקווה בדרום טנזניה. עם שובו בשנת 1938 נודע לו, שבתו השנייה, רוזלינד, סובלת משיתוק מוחי חמור. היא מתה בשנת 1945. בנו, פיטר, נולד ב-1940.
בגיל שלושים, התגייס לצבא הבית הבריטי (Territorial Army, חלק מהצבא הבריטי הכולל עתודות מתנדבים) ונשלח לחוף הזהב, שם שירת בשנים 1942 עד 1943. הוא חזר הביתה והוצב בלונדון במטה הצבא השני בתפקיד בעניינים אזרחיים. הצבא השני הועבר לפורטסמות' לקראת הנחיתה המתוכננת ל-6 ביוני 1944, ופוקס הגיע לבסוף לגרמניה בעוד מועד להיות עד לשחרור האסירים ממחנה הריכוז ברגן-בלזן. הוא משל במחוז פלן בשלזוויג-הולשטיין עד 1946, אז שוחרר משירות צבאי בדרגת רב-סרן.
פוקס לקח חלק בסקר שטחי החסות איי פוקלנד (כיום הסקר האנטארקטי הבריטי) שהחל ב-1947, אז הגיש בקשה למשרת גאולוג. מטרת הארגון הייתה לקדם את תביעות החזקה של בריטניה על אנטארקטיקה, וכמטרה משנית, לתמוך במחקר מדעי. ב-1950 התבקש פוקס לפתח את המשרד המדעי החדש של הסקר בלונדון, לתכנן מחקר באנטארקטיקה ולתמוך בפרסומי מחקרים. בהמשך יהיה למנהל סקר שטחי החסות של איי פוקלנד, מ-1958 (לאחר שובו מן המשלחת האנטארקטית המצליחה) עד 1973. אשתו מתה באוקספורד בשנת 1990, בגיל 83, מהתקף לב. כעבור שנה, נשא לאישה את אלינור האניוויל, עוזרתו האישית לשעבר בסקר אנטארקטיקה הבריטית, בקנסינגטון ובצ'לסי, לונדון. סר ויוויאן פוקס מת בקיימברידג' ב-11 בנובמבר 1999, בן 91.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי.
פוקס מוכר בעיקר כמי שעמד בראש המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, משלחת במימון מדינות חבר העמים, שהשלימה את החצייה היבשתית הראשונה של אנטארקטיקה. תכנון המשלחת החל ב-1953, וחזה את השימוש בטרקטור סנו-קט לחציית היבשת ב-100 ימים, החל בים ודל וכלה בים רוס, דרך הקוטב הדרומי.
פוקס וקבוצתו הגיעה לאנטארקטיקה בינואר 1957 לאחר שהמחנה הוקם במקום. הקבוצה יצאה לבסיס שקלטון ב-24 בנובמבר 1957. לאורך המסלול, נאסף מגוון נתונים מדעיים מבדיקות עומק סייסמיות ומקריאות גראווימטריות. מדענים קבעו את עובי הקרח בקוטב ואת קיומה של מסה יבשתית מתחת לקרח. ב-2 במרץ 1958 השלימו פוקס ואנשיו את דרך 100 הימים כשהגיעו אל בסיס סקוט, לאחר מסע בן 3,453 ק"מ (2,158 מייל).
ב-1958 קיבל תואר אבירות מן המלכה אליזבת השנייה. יחד עם סר אדמונד הילרי, כתב את "מסע הקוטב הדרומי" ( The Crossing of Antarctica).
מדליית פוקס.
מדליית פוקס נוצרה בשנת 1973 על "דבקות יוצאת דופן לענייני סקר אנטארקטיקה הבריטית, מעל ומעבר לחובה המקובלת, מצד גברים ונשים שממלאים או שמילאו בעבר תפקיד בסקר, או עמדו בקשר הדוק עם עבודתו."
המדליה ניתנת לאדם אחד או שניים בשנה על תרומתו לסקר אנטארקטיקה הבריטית.
FMA IA 58 פוקרה
IA 58 פוקרה (IA 58 Pucará, קצ'ואה: מבצר) הוא מטוס תקיפה המיוצר על ידי חברת FMA (Fábrica Militar de Aviones, תעשייה אווירית צבאית) בארגנטינה. המטוס נועד למשימות תקיפה וסיוע, וכן למשימה ייעודית של דיכוי מרידות (Counter-insurgency, בראשי תיבות: COIN). הפוקרה בנוי ממתכת, בעל כנף נמוכה, כן נסע מתכנס, ומונע על ידי שני מנועי טורבו-פרופ. למטוס צוות של שניים ויכולת המראה ממסלולי המראה מאולתרים בעת הצורך. הפוקרה נטל חלק מבצעי במלחמת פוקלנד ובמלחמת האזרחים בסרי לנקה.
תכנון.
באוגוסט 1966 החלה התעשייה האווירית של ארגנטינה, הדירקטוריון הלאומי למחקר וייצור אווירונאוטי בארגנטינה (Dirección Nacional de Fabricación e Investigación Aeronáutica, DINFIA), בפיתוח מטוס לדיכוי מרידות שזכה לסימול AX-2. זאת, על פי דרישת חיל האוויר הארגנטינאי. התכנון שנבחר היה של מטוס בעל כנף נמוכה, בעל שני מנועי טורבו-פרופ מותקנים בבתי מנוע על הכנפיים, ובעל הגה כיוון בצורת T. כדי לבחון את התכנון נבנה דגם בגודל מלא, ללא מנועים, שהוטס כדאון. הדגם הוטס לראשונה ב-26 בדצמבר 1967. טיסת המבחן של הדאון לא הראתה קשיים מיוחדים, ולכן החלה בניית אב טיפוס בספטמבר 1968. המטוס נקרא בתחילה FMA (שמה של DINFIA הוחלף ל-Fábrica Militar de Aviones, FMA, מוקדם יותר באותה שנה) IA 58 דלפין, אך לאחר מכן הוחלף השם לפוקרה. אב הטיפוס הונע בשני מנועים מתוצרת גארט, מדגם TPE331I/U-303, שסיפקו דחף של 904 כוח סוס כל אחד.
טיסת הבכורה התקיימה ב-20 באוגוסט 1969. אב טיפוס שני, בעל מנועי טורבומקה אסטזו XVUG (בעלי דחף של 978 כוח סוס), המריא ב-6 בספטמבר 1978. גם אב הטיפוס הראשון צויד במנועים אלה, והם נבחרו כמנועי המטוסים. הדגם הסדרתי הראשון המריא ב-8 בנובמבר 1974, ואספקת המטוסים החלה ב-1975.
מאפיינים.
הפוקרה הוא מטוס קונבנציונלי, הבנוי ממתכת (בעיקר דוראלומין). הכנפיים ישרות ואינן משוכות לאחור, בעלות דיהדרל של 7 מעלות בחלקן החיצוני ומדפים בשפת הזרימה. מושבי הטייסים מסודרים בטנדם, זה מאחורי זה, על כיסאות מפלט מתוצרת מרטין בייקר, ולכל טייס אפשרות מלאה לניהוג המטוס ממושבו. תא הטייס מוגן על ידי לוחות שריון, כהגנה מפני אש מהקרקע. גם בתי המנועים מוגנים באורח דומה.
זוג מנועי המטוס הם מתוצרת טורבומקה אסטזו. כל אחד מהם מסובב מדחף בעל שלושה להבים, היכולים לשמש גם כמעצור אוויר. המטוס תוכנן כך שתהיה לו יכולת להמריא ממסלולים קצרים ולא סלולים, ולשם כך תוכנן כן נסע מתכנס בעל שלושה גלגלים: כן נסע בחרטום ושני כני נסע המתכנסים לתוך בתי המנוע. לחץ האוויר בצמיגים נמוך, כדי להקל תנועה על מסלול לא סלול, וכני הנסע עצמם גבוהים כדי שהחימוש התלוי על כנפי המטוס לא ייפגע. כדי לסייע להמראה קצרה ניתן להתאים למטוס רקטות JATO, המגבירות את דחף המטוס בעת ההמראה. מטען הדלק מאוחסן במטוס בארבעה מיכלים: שניים בגוף, בעלי קיבולת של 800 ליטר ביחד, ושני מכלי דלק נאטמים מעצמם בכנפיים, בעלי קיבולת של 460 ליטר יחד. מערכות הנחיתה, המדפים והבלמים הן הידראוליות, ללא שימוש במערכות פנאומטיות.
לפוקרה שני תותחים בקוטר 20 מ"מ מתוצרת היספנו סואיזה, המותקנים בגחון המטוס, מתחת לתא הטייס. לכל תותח 270 פגזים. בנוסף מותקנים בצידי הגוף, מעט מאחורי תא הטייס, ארבעה מקלעים מתוצרת בראונינג בקוטר 7.62 מ"מ, עם 900 כדורים לכל אחד. למטוס שלוש נקודות נשיאת חימוש, אחת על גחון המטוס ואחת על כל כנף, שעליהן ניתן לשאת פצצות, רקטות או מכלי דלק. נקודת נשיאת החימוש שעל הגוף יכולה לשאת עד 100 ק"ג, וכל אחת מנקודות המטען על הכנפיים עד 500 ק"ג, אם כי המטוס מוגבל לנשיאת חימוש במשקל 1,620 ק"ג לכל היותר. כינון החימוש נעשה על ידי כוונת רפלקטור.
היסטוריה מבצעית.
כאמור, המטוסים הראשונים סופקו לחיל האוויר הארגנטינאי במאי 1975. הטייסת הראשונה שהצטיידה במטוסים הייתה טייסת הסיור והתקיפה מס' 2 (2° Escuadron de Exploration y Ataque), השייכת לחטיבה האווירית השלישית (III Brigada Aérea). הטייסת מוצבת בעיר רקונקיסטה בצפון מזרח ארגנטינה. פעילותם המבצעית הראשונה הייתה בסוף 1976, כאשר כמה מטוסי פוקרה יצאו למשימות דיכוי מרידות נגד חמושים מהארגון הקומוניסטי הצבא המהפכני העממי (Ejército Revolucionario del Pueblo, ERP) במחוז טוקומן, כחלק ממבצע רחב היקף נגד הארגון.
מלחמת פוקלנד.