לאחר התבססותו בכות ביקש טאונסנד מניקסון לעצור את המערכה לכיבוש כות כדי לתגבר את הכוחות, לחדש את האספקה ולטפל כראוי בפצועים. ניקסון דחף את טאונסנד להמשיך להתקדם לבגדאד מתוך שלא הבין את קשייו וכיוון שלא היה מודע לתגבור הכוחות המשמעותי של הצד הטורקי כשיחידות מילואים הגיעו מטורקיה. טאונסנד עזב את כות והמשיך צפונה עד שהגיע למערך ההגנתי שבנו הטורקים, בפיקוד נוראדין איברהים פאשה, בקטסיפון (כ-15 ק"מ לפני בגדאד). במקום זה התחולל קרב קטסיפון מה-21 בנובמבר עד ה-24 בנובמבר 1915. בקרב זה, בו סבלו שני הצדדים מנפגעים רבים, לא הושגה הכרעה וטאונסד, שהאמין שבמצב של כוחותיו אין שום דרך להגיע לבגדאד, הורה לדיוויזיה ה-6 לסגת לכות.
המצור על כות.
כשנוראדין איברהים פאשה הבין שהבריטים נסוגו לכות הוא החל במרדף אחריהם. כשטאונסנד הגיע לכות הוא ביקש מניקסון להמשיך בנסיגה אולם ניקסון הורה לו להחזיק בעיר ולהגן עליה. טאונסנד שלח לבצרה כ-1,000 חיילים מוסלמים שהתנגדו להילחם באחיהם המוסלמים הטורקים אך נשאר עם עיקר הדיוויזיה בעיר. הכוחות הטורקים, שהגיעו לעיר שבוע אחרי טאונסנד, ניסו לכבוש את העיר אך נכשלו ולכן החליט הפיקוד הטורקי להטיל מצור על העיר.
המצור הוטל על הארמייה ה-6 הטורקית שהפיקוד עליה הועבר לקולמר פון דר גולץ. מיקומה של כות איפשר לכוחות הבריטים הגנה מיטבית על העיר לכן הבעיה העיקרית של טאונסנד הייתה מזון. במקביל להערכות להגנה על העיר הפעיל טאונסנד לחץ על ניקסון לשלוח חילוץ וכדי להאיץ את הסיוע הציג תמונה לא מדויקת של כמות המזון שנשאר בעיר. לחץ זה עשה את שלו וניקסון ארגן בזריזות כוח חילוץ של שתי דיוויזיות אולם גם כוח זה סבל מאותן בעיות לוגיסטיות מהן סבלה הדיוויזיה ה-6.
מכיוון שטאונסנד לא הראה שאיפות לפרוץ את המצור הפנה גולץ את מירב הכוחות שצרו על העיר לחסום את כוח החילוץ הבריטי. כוח זה התקדם במעלה החידקל בסדרה של קרבות מול הטורקים. קרבות אלו התחוללו בין ינואר לאפריל 1916 (קרב שייח' סעד, קרב ואדי, קרב אום-אל-האנה, קרב דוג'יילה ועוד) אולם התקדמות זו הייתה במחיר גבוה של נפגעים ובסופו של דבר לא נפרץ המצור. הקרב האחרון התחולל ב-22 באפריל וסך הנפגעים הבריטים עמד על כ-26,000 חיילים.
ככל שהתארכו ניסיונות החילוץ והתמעט המזון בכות נאלץ טאונסנד להתמודד עם גל של עריקת חיילים הודים מוסלמים לצד הטורקי.
בסופו של דבר נאלץ טאונסנד להרים דגל לבן וב-29 באפריל 1916 נכנעה הדיוויזיה לטורקים. במהלך המצור מתו כ-1,700 מהחיילים הנצורים עקב רעב, מחלות וירי ארטילרי. לאחר הכניעה הוכרחו השבויים לצעוד רגלית למחנות אסירים באנטוליה שבטורקיה כשלאורך הדרך ובמחנות עצמם סבלו מיחס לא אנושי. לאחר חתימת הפסקת האש של מודרוס ב-1918 התברר שרק 30% מהשבויים שיצאו מכות שרדו את השבי.
השבי.
טאונסנד עצמו נלקח ב-2 במאי 1916 באונייה לבגדאד ומשם הועבר לקושטא שם נפגש עם אנוור פאשה. הוא הושם במאסר עד סוף המלחמה אך המשיך לשמור על קשרים טובים עם פאשה במהלך המאסר. הוא שוחרר עם תום המלחמה.
לאחר המלחמה הופנתה כלפי טאונסנד ביקורת הן על אי ניסיון לפרוץ את המצור ובכך לסייע לפנטון איילמר, מפקד כוח החילוץ והן על שלא השתדל אצל אנוור פאשה להקל על תנאי החיים של חיילי הדיוויזיה שלו שגוועו במחנות השבויים בזמן שהוא חי חיים נוחים.
לאחר המלחמה.
בתחילת 1919 חזר טאונסנד לאנגליה בציפייה לשטיח אדום אך לאכזבתו גילה שכל דלתות הצבא סגורות בפניו ולא נמצא לו כל תפקיד. ב-1920 פרש מהצבא והתרכז בכתיבת ספרו על המערכה במסופוטמיה ובמקביל העמיד עצמו לבחירות לפרלמנט כמועמד עצמאי. לאחר שנבחר עסק בנושאים של המזרח הקרוב וחיילים ותיקים. באותה תקופה החלו להתפרסם מחקרים של היסטוריונים שביקרו את התנהלותו והגבירו את הביקורת עליו דבר שמנע את בחירתו החוזרת ב-1922.
על אף תוארי הכבוד שטאונסנד זכה בהם הייתה דעת הקהל חלוקה ביחס אליו. הדעה השלילית כלפיו גברה לאחר המלחמה כשבריטניה פעלה להעמיד לדין את האחראים לרצח העם הארמני וביניהם אנוור פאשה. טאונסנד, שהתחבר לאנוור בתקופת השבי, הודיע שיעיד לטובתו ובכך נפגעה תדמיתו.
טאונסנד נפטר ב-1924 בצרפת עקב מחלת סרטן והובא לקבורה בטקס צבאי מלא באנגליה.
אישיותו.
אישיותו של טאונסנד הייתה מאוד שנוייה במחלוקת. מצד אחד תואר כאיש תרבות ובעל השכלה רחבה עם חיבה לתרבות צרפת. מצד שני תואר כבעל שאפתנות רבה להתקדם בתפקידים ובדרגות באופן שהביא אותו לנקוט את כל הצעדים האפשריים כדי להתקדם בכל מחיר. טאונסנד קשר קשרים "בחלונות הגבוהים" וטרח לכתוב מכתבים רבים לבעלי השפעה בצבא בריטניה ובתחום הפוליטי כדי שייסיעו לו להתקדם. במקביל כתב מכתבי השמצה כנגד מפקדיו בטענה שאינם כשירים לפיקוד.
דפוסי התנהגות אלו קוממו נגדו רבים מעמיתיו הקצינים שתארו אותו כסנוב, בוגדני, בכיין ובעל נטייה לטעות בגלל אגו חזק מדי. לאורך זמן עיכבה התנהגות זו את הקריירה של טאונסנד.
משפחתו.
טאונסנד נישא בצרפת ב-22 בנובמבר 1898 לאליס קהאן ד'אנברס (Alice Cahan d'Anvers) מצרפת (1876–1965). בתם של לואיס רפאל ולואיז קהאן ד'אנברס. את אליס פגש טאונסנד בתקופת המערכה השנייה בסודאן בזמן שטייל בעתיקות לוקסור ב-1897. לזוג נולדה ב-1900 בת בשם אודרי דורותי לואיז טאונסנד.
אחוזת משפחת קהאן, "שאטו דה שאמפ" (Château de Champs), שמחוץ לפריז הפכה לביתו העיקרי כשלא היה במסעות מלחמה ברחבי העולם.
אשתו אליס ואחותה התפרסמו לאחר שצוירו בילדותן על ידי אוגוסט רנואר. הציור נקרא "ורוד וכחול"
ולדימיר קונדראשין
ולדימיר פטרוביץ' קונדרשין (ברוסית: Владимир Петрович Кондрашин; 14 בינואר 1929, לנינגרד, ברית המועצות – 23 בדצמבר 1999, סנקט פטרבורג, רוסיה) היה כדורסלן ומאמן כדורסל רוסי. הוכנס להיכל התהילה של FIBA בשנת 2007 ובינואר 2021 נכנס לרשימת המועמדים להיכל התהילה של ג'יימס נייסמית'.
קריירה.
משחק.
קונדראשין שיחק כדורסל במועדון ספרטק לנינגרד. כשחקן הוא קיבל את תואר אמן הספורט של ברית המועצות בשנת 1952.
אימון.
מועדונים.
קונדראשין היה המאמן הראשי של ספרטק לנינגרד (שלימים נקראה ספרטק סנקט פטרבורג), בשנים 1967–1995. עם ספרטק, הוא זכה בגביע ספורט האירופי, הטורניר המשני באירופה, בשנים 1973 ו-1975, ובליגת הסובייטית, בשנים 1975 ו-1992.
נבחרת.
קונדראשין אימן את נבחרת ברית המועצות, בשנים 1971 ל-1976. הוא הוביל אותם למדליית הזהב הראשונה באולימפיאדת קיץ, באולימפיאדת הקיץ 1972, כאשר חניכיו ניצחו את ארצות הברית, במשחק הגמר השנוי במחלוקת של אולימפיאדת הקיץ 1972, בזריקה שנייה אחרונה של אלכסנדר בלוב. הוא הוביל גם את ברית המועצות למדליית זהב באליפות העולם ב-1974, מדליית ארד באולימפיאדת הקיץ 1976, מדליית זהב באליפות אירופה 1971, מדליית כסף ב-1975 ומדליית ארד ב-1973. בנוסף לאימון נבחרת ברית המועצות, הוא אימן גם את הנבחרת האוניברסיטאית, אותה הוביל למדליית זהב במשחקי האוניברסיאדה בשנת 1970 ומדליית כסף במשחקי אוניברסיאדה 1973.
האחים של איטליה
האחים של איטליה (באיטלקית: Fratelli d'Italia) היא מפלגה פוליטית לאומית-שמרנית באיטליה. המנהיגה שלה היא ג'ורג'ה מלוני, חברת לשכת הצירים ושרה לשעבר בקבינט הרביעי של סילביו ברלוסקוני.
המפלגה, שנוצרה מפיצול של אנשי ה חופש (PdL) בדצמבר 2012, היא היורשת העיקרית של התנועה השמרנית הנאו-פשיסטית האיטלקית שהייתה לה התנועה החברתית האיטלקית (MSI, 1946–1995) והברית הלאומית (AN, 1995–2009) כנציגיה הפוליטיים העיקריים. AN מוזגה ל-PdL בשנת 2009, אך עיקרו נמצא ב-FdI.
אידאולוגיה.
ה-FDI מתחקה אחר שורשיה בהיסטוריה ובערכים של התנועה החברתית האיטלקית ויורשתה הברית הלאומית. המגמות האידאולוגיות העיקריות של המפלגה הן לאומיות ושמרנות איטלקית, והאידאולוגיה שלה כוללת גם סנטימנט אירוסקפטי.
קישורים חיצוניים.
סרטון על התחזקות המפלגה(באנגלית):
https://youtu.be/7yBZxjIwrqA
קני סוויין
קני סוויין (באנגלית: Kenny Swain; נולד ב-28 בינואר 1952 בבירקנהד שבאנגליה) הוא כדורגלן ומאמן עבר אנגלי, ששיחק בעמדת המגן ימני/חלוץ.
ביוגרפיה.
קני סוויין נולד בבריקנהד שבאנגליה בשנת 1952 והחל את הקריירה בוויקומב וונדררס. בעונת 1973/74 עבר לצ'לסי והצליח לבסס את מעמדו בקבוצה רק לאחר שירדה לליגה השנייה בעונה אחר כך. הוא הצליח לעלות ולרדת שוב בין הליגות. לאחר מכן שיחק סוויין בקבוצה המצליחה אז אסטון וילה בדצמבר 1978. אומנם בשתי העונות הראשונות סיימו במקומות סבירים בליגה אך הם זכו בה במפתיע בעונת 1980/81. הצלחה זו הייתה אפילו יותר גדולה עם זכייה בעונה שלאחר מכן בגביע אירופה לאלופות הראשון והיחיד של המועדון.
סוויין עבר בגיל 30 באוקטובר 1982 לנוטינגהאם פורסט. לפני הגעתו אליה הקבוצה הייתה בתקופה הטובה ביותר שלה אך איתו היא סיימה בראש הטבלה רק בעונת 1983/84, ובאותה עונה הגיעה לחצי גמר גביע אופ"א בו הודחה נגד אנדרלכט הבלגית. ביולי 1985 סוויין בן ה-33 שיחק בפורטסמות' מהליגה השנייה וכמעט עלה איתה עם הפסד בפלייאוף בעונת 1985/86. הוא סיים את הקריירה בקרו אלכסנדרה מהמעמד הנמוך.