בלה חזן נולדה בדצמבר 1922 בעיירה רוז'ישצ'ה שבחבל ווהלין למשפחה אדוקה אך ציונית בת שמונה ילדים. אביה, דוד, היה חזן בבית הכנסת של העיירה. הוא נפטר כשחזן הייתה בת שש והותיר את נטל פרנסת המשפחה לאמה אסתר, שהייתה בעלת מכולת קטנה. האם שלחה את ילדיה לבית ספר של רשת החינוך "תרבות", בה הם למדו עברית. לאחר סיום בית הספר היסודי נשלחה חזן לבית הספר המקצועי אורט בעיר קובל, שם כלכלה את עצמה במתן שיעורים פרטיים בעברית.
חברה בתנועת "החלוץ-דרור".
חזן הייתה חברה פעילה בתנועת הנוער הציונית "החלוץ-דרור" והשתתפה בסמינרים ובמחנות הקיץ שלה. בקיץ 1939 היא נשלחה על-ידי התנועה לקורס הגנה שהתקיים בז'ילונקה, ליד ורשה. עם סיום הקורס נשלחה חזן לשמש כמדריכת הגנה בקיבוץ הכשרה של התנועה בבנדין, שם היא שהתה ב-1 בספטמבר 1939, כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה.
בסוף אוקטובר 1940 נכללה חזן בקבוצה של עשרה חלוצים, שיצאה מבנדין למסע מפרך (כ־2,000 קילומטרים), במטרה להגיע לעיר וילנה בליטא החופשית. את הגבול הגרמני/סובייטי חצתה הקבוצה ליד פשמישל על הנהר סאן. במהלך המסע ביקרה חזן בעיירת הולדתה רוז'ישצ'ה וביקרה את משפחתה. הייתה זו הפעם האחרונה שהיא ראתה את אמה וחמישה משבעת אחיה. הם נרצחו ביולי 1941 על ידי פורעים אוקראינים לאחר שהעיירה נכבשה כמה שבועות קודם לכן על-ידי הגרמנים ב"מבצע ברברוסה" (אחותה הבכורה של חזן, חיה, עלתה לארץ בשנת 1933 ואחיה אורצייה הצטרף לצבא האדום ושרד את המלחמה). ב-31 בדצמבר 1940 חצתה קבוצת החלוצים את הגבול הסובייטי/ליטאי והגיעה לווילנה. הם שוכנו בקיבוץ "שחריה" של ה"חלוץ-דרור", שם מצאו מסתור מאות מחברי התנועה שנמלטו מאזורי הכיבוש הגרמני.
קשרית במחתרת.
במחצית השנייה של שנת 1941, לאחר שהגרמנים כבשו את וילנה והחלו לרצוח את יהודי העיר, התנדבה חזן בת ה-18 לשמש במחתרת התנועה כקשרית בין הסניפים של התנועה בעיירות ובגטאות לאורך הציר וילנה-גרודנה-ביאליסטוק-ורשה. היא הצליחה להשיג תעודת זהות של חברה פולניה קתולית, ברוניסלבה לימנובסקה, ועם זהות בדוייה זו ובזכות מראה פניה הסלאבי עשתה את כל שנות המלחמה כנוצרייה.
בתור קשרית במחתרת הוטל על חזן להבריח ידיעות, עלונים, כסף, נשק ותחמושת בין סניפי התנועה. באוקטובר 1941 היה יצאה לאחת משליחויותיה החשובות: היא עזבה את גטו וילנה והתיישבה בעיר גרודנה. חדרה השכור בפאתי העיר הפך למקום מסתור עבור קשריות ושליחים אחרים של המחתרת שנעו בין וילנה לוורשה. כדי להתחזות לנוצרייה היא רכשה צלב וספר תפילות נוצרי וביקרה בכנסייה באופן קבוע. בגרודנה היא גם מצאה עבודה כמתורגמנית במטה הגסטפו, שם גם קיבלה תעודות זהות פולניות ואישורי נסיעה. היא גנבה ניירות מכתבים רשמיים מהגסטפו והחתימה אותו בחותמות שונות. את הניירות האלה היא העבירה לחברי המחתרת בווילנה והם שימשו להכנת מסמכים מזויפים. לאחר שיהודי גרודנה נכלאו בגטו, נכנסה אליו חזן וניסתה לעורר את חברי "החלוץ-דרור" להתארגן לאפשרות של מרי מזוין. היא גם נפגשה עם ראש ה"יודנראט" של גרודנה, ד"ר דוד בראוור, ועם סגנו, צבי בלקו. חזן סיפרה להם על שחיטת היהודים בווילנה אך הם לא האמינו לסיפוריה. למרות זאת, נתן לה בלקו כסף וניירות מזויפים כדי לסייע בבריחת חלוצים מגטו וילנה לגטו גרודנה, שהיה מקום בטוח יחסית באותה עת, אותם היא העבירה לחבריה בווילנה.
ב-24 בדצמבר 1941, ערב חג המולד, ביקרו את חזן בחדרה בגרודנה שתי חברותיה הקשריות המנוסות לונקה קוז'יברודסקה (שם פולני בדוי קריסטינה קוסובסקה) וטמה שניידרמן (שם פולני בדוי ואנדה מייאבסקה), שהיו בדרכן למבצע חשאי בווילנה. חזן הוזמנה באותו יום על-ידי אחד מאנשי הגסטפו של גרודנה להשתתף במסיבת ערב חג המולד. כאשר נודע לו שחברות מבקרות אצלה הוא הזמין גם אותן. שלוש הקשריות הגיעו למסיבת הגסטפו לבושות במיטב מחלצותיהן ואחד המארחים הנציח אותן בתצלום משותף. אחד מעותקי התצלום שרד את המלחמה והפך לתצלום אייקוני של הקשריות, המוצג במוזיאונים "יד ושם", "בית לוחמי הגיטאות" ו"פולין" (המוזיאון לתולדות היהודים בוורשה).
בינואר 1942 השתתפו שלוש הקשריות במבצע שנוהל על-ידי אחד מראשי מחתרת "החלוץ-דרור", מרדכי טננבוים, בעזרתו של חייל וורמאכט אוסטרי, רב-סמל אנטון שמיד. במהלך המבצע הוברחו כמה עשרות חברי המחתרת מגטו ווילנה לגטו ביאליסטוק. זאת במטרה להקים בגטו ביאליסטוק, שהיה רגוע יחסית באותה עת, מחתרת לוחמת. במהלך מבצע זה הבריחה חזן מהגטו האחד לשני שתי תינוקות שהצפינה בכליה. לאחר מעברה לגטו ביאליסטוק השתכנה חזן בקיבוץ "תל-חי" של תנועת "החלוץ-דרור" והמשיכה לצאת את הגטו בשליחויות התנועה. באחת מהן היא גייסה משתתפים לסמינר תנועתי שערכה בגטו ביאליסטוק אחת מבכירות התנועה, פרומקה פלוטניצקה, אשר הייתה דמות מחנכת נערצת עליה.
מאסר בפביאק.
בתחילת יוני 1942 נשלחה חזן לוורשה כדי לאתר את מקום הימצאה של לונקה קוז'יברודסקה, שנעלמה במהלך שליחות מחתרתית. חזן התבקשה גם להעביר שני אקדחים ועלון בעברית לקיבוץ התנועה בצ'רניאקוב, שליד ורשה. במעבר הגבול בתחנת הרכבת מלקיניה גורנה נעצרה חזן והורדה מהרכבת על-ידי ז'נדרמים גרמנים. הם גררו אותה למחנה מעצר קטן ביער וחקרו אותה בחשד להשתייכות למחתרת הפולנית ארמייה קריובה (צבא המולדת). הם אחזו בידיהם את תמונת שלוש הקשריות ובה מופיע גם דיוקנה. את התמונה הם מצאו בכליה של קוז'יברודסקה, אשר נלכדה שבועיים קודם לכן באותו מקום. לאחר חקירה ראשונית הועברה חזן למטה הגסטפו בשדרות שוכה בוורשה, שם עונתה קשות, ונכלאה לאחר מכן בכלא פביאק – בית הסוהר המרכזי של הגסטפו בוורשה - הידוע לשמצה. לאחר ששהתה מספר שבועות בתא צינוק חשוך, היא הועברה לתא "רגיל" של אסירות פוליטיות פולניות. שם היא פגשה את קוז'יברודסקה, שאף היא נכלאה כפעילת מחתרת פולניה. מכאן ואילך לא נפרדו דרכיהן של השתיים עד מותה של קוז'יברודסקה.
מאסר באושוויץ-בירקנאו.
חמישה חודשים היו חזן וקוז'יברודסקה אסורות בפביאק, ובמהלכם ידעו חרפת רעב, עינויים וסלקציות להוצאות להורג. ב-13 בנובמבר 1942 הן נמנו על קבוצת אסירות פולניות אשר נשלחה מפביאק למחנה הנשים באושוויץ-בירקנאו. בקבלה למחנה קיבלה חזן את מספר האסיר 24458, שקועקע באמת ידה השמאלית. בתחילת שהותן במחנה צורפו חזן וקוז'יברודסקה לקבוצות שיצאו לעבודות שדה מפרכות, ובהן תוחלת החיים הייתה קצרה. אולם, כעבור מספר שבועות, הן הצליחו לקבל עבודות תחת קורת גג. חזן הפכה לשמש כוח עזר בבית החולים לנשים, ובו ניקתה רצפות, נשאה מכלי מזון כבדים ממטבח המחנה, רוקנה את דליי הצואה במחראה בשולי המחנה, וגררה את גוויות החולות שמתו אל החצר. באותה עת השתוללה מגפת טיפוס במחנה וחזן וקוז'יברודסקה חלו ואושפזו בבית החולים. חזן התאוששה והחלימה בעוד שמצבה של קוז'יברודסקה הלך והחמיר. למרות מאמצים בלתי נלאים של חזן להצילה, נפטרה קוז'יברודסקה בזרועותיה ב-13 באפריל 1943.
לאחר מות קוז'יברודסקה המשיכה חזן לעבוד בבית החולים ובו שימשה כאחות. פרק זמן מסוים היא נשלחה כאחות למחנה המשנה באביצה, אך לאחר שנתפסה עוזרת לאסירות להתחמק מעבודה קשה היא נשלחה לשרת בפלוגת העונשין של בירקנאו, שהסיכוי לשרוד בה היה זעיר. אף-על-פי כן היא הצליחה להשתחרר מפלוגת העונשין ולחזור לעבוד כאחות במחנה הנשים. היא התנדבה לעבוד בביתן חולות הגרדת, שרובן היו יהודיות, ואחיות פולניות סירבו לטפל בהן. רוב החולות בביתן זה, ולעיתים גם הסגל הרפואי מקרב האסירות שטיפל בהן, נשלחו לתאי הגז.
בכל תקופת מאסרה בבירקנאו נתקלה חזן לעיתים קרובות באכזריות ובסדיזם של האסירות ששימשו בתפקידי קאפו ואחראיות הבלוקים, ושל המשגיחות, אנשי האס אס, והרופאים הנאצים, שערכו סלקציות תכופות בקרב האסירות בכלל והחולות המאושפזות בפרט. היא הצטרפה למחתרת של המחנה והשתתפה בתכנון התקוממות שלא מומשה. במהלך קיץ 1944, בתקופת שיא השמדת היהודים, הצטרפה חזן לקבוצת אסירות יהודיות, שהשתייכו לתנועה חלוצית, ובלילות חשוכים הן חפרו תעלה מתחת לגדר, המפרידה בין מחנה הנשים לבין השביל המוביל מרציף הרכבת למתחם משרפה II. דרך תעלה זו הן העבירו אל תוך מחנה הנשים מספר נערות, ובכך הצילו אותן מכיליון בתאי הגז של המשרפה.
מצעדת המוות עד השחרור.
בסוף 1944 הועברה חזן מבירקנאו למחנה חדש לנשים, שהוקם מחוץ למחנה הראשי (אושוויץ I) שם הוטל עליה התפקיד של אחראית ביתן המרפאה. ב-18 בינואר 1945, כאשר פינו הגרמנים את מחנות אושוויץ, נשלחה חזן לצעדת המוות בכיוון גרמניה. לאחר שלוש יממות של הליכה מואצת, במהלכן נספה שליש מהצועדות, היא הועברה ברכבת משא יחד עם האסירות הנותרות למחנה הריכוז לנשים בראוונסבריק. זמן קצר לאחר מכן היא הועברה למחנה הריכוז לנשים מלחוב, ליד עיר הנמל ליבק שבים הבלטי, שם היא שוב הוצבה כאחות בבית החולים לנשים. במהלך שלושת חודשי מאסרה במלחוב התנאים במחנה הלכו והחמירו ונשים רבות מתו מרעב, מתשישות וממחלות.