על רקע חברותו לשעבר של מינטון בסנאט, האמינו ליברלים רבים שהוא יתמוך בעמדותיהם בבית המשפט. במשך כל תקופת כהונתו על כס השיפוט גרם להם מינטון בדרך כלל לאכזבה ועורר את זעמם כלפיו. עורך דין שכתב עבור כתב העת New Jersey Law Journal תייג את מינטון כ"דובר נגד החירות", וכינה אותו "אדם בעל כישורים שיפוטיים לקויים, שהצבעותיו נגד זכויות האזרח היו רבות יותר בהשוואה לאלו של כל אחד משופטי בית המשפט, ושכתב באופן יחסי מעט פסקי דין בנושאים אחרים". לינדה גוגין ציינה שמינטון היה אכזבה לליברלים בשל העובדה שהוא העדיף באופן עקבי את החוק והסדר על פני החירות. גוגין גם הגיעה למסקנה שלמינטון הייתה המחויבות החזקה ביותר לריסון השיפוטי ולנייטרליות האידאולוגית בשיפוט בהשוואה לכל שופט שכיהן לפניו ואחריו.
פעילות פוליטית.
אף על פי שמינטון כיהן בבית המשפט העליון, הוא המשיך להיות מעורב בפוליטיקה הפנימית של המפלגה הדמוקרטית. הוא כתב לנשיא טרומן כמה מכתבים בהם הוא מתח ביקורת על השופטים רוברט ה. ג'קסון והוגו בלאק, והתייחס לבלאק כאל דמגוג. הוא גם יעץ בנוגע להתנגדות של הרפובליקנים בסנאט. במכתב מ-1954, כאשר סיים טרומן את כהונתו כנשיא, הוא דחק בטרומן לסייע למקד את דעת הקהל יותר בכלכלה ופחות בקומוניזם, איום שהוא טען שהרפובליקנים הגזימו בהערכת חשיבותו כדי להימנע מלהתמודד עם הבעיות שלהם עצמם.
לאחר פרישתו של טרומן מהמרוץ בבחירות לנשיאות של 1952, העיר מינטון שהוא יעץ לטרומן שלא להתמודד לנשיאות. באוגוסט 1956 שאל עיתונאי את מינטון בנוגע למועמד המועדף עליו בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה. מינטון השיב, "יש לי אמון רב בעדלי סטיבנסון". הוא גם ציין שדווייט אייזנהאואר היה מוגבל פוליטית. מינטון זכה למתקפות בתקשורת על כך שנקט בדעה, וכמה ימים לאחר מכן הוא ניסה להתכחש לאמירותיו בעצת חבריו בבית המשפט העליון.
שופט בדעת המיעוט.
שופטי בית המשפט העליון האחרים שמונו על ידי טרומן הצביעו באופן עקבי על פי קו שמרני, ובמהלך שנותיו הראשונות של מינטון על כס השיפוט שב בית המשפט לגישה השמרנית שהייתה מנת חלקו בתקופה בה כיהן ויליאם הווארד טאפט כנשיא בית המשפט העליון. בעת שכיהן כשופט, השתנה מינטון מסנאטור שתמך בניו דיל לאחד השופטים הראקציונרים ביותר כבעל בריתו של השופט פליקס פרנקפורטר. ניתוח אמפירי של הצבעותיו של מינטון מראה שהוא היה השופט השמרן ביותר בבית המשפט במהלך שנתו הראשונה על כס השיפוט, והוא נותר בפלג השמרני של בית המשפט במשך כל תקופת כהונתו.
בשנותיו האחרונות על כס השיפוט לא הפיק מינטון הנאה מרובה מההשפעה המוגבלת שהיית לו כשופט, כאשר הוא היה יותר ויותר במיעוט כאשר התקיימו הצבעות בתיקים שהוגשו לבית המשפט. לאחר פטירתם של נשיא בית המשפט העליון פרד וינסון ושל השופט רוברט ג'קסון, מצא מינטון את עצמו כשהוא נהנה מתמיכה מועטה ברבות מחוות הדעת שלו, וכתוצאה מכך הוא החל לשקול פרישה.
המהפך בגישת בית המשפט הובילה לאיבה בין השופטים משני פלגי בית המשפט. על אף האכזבה מעמדותיו של בית המשפט בכמה סוגיות, נותר מינטון אהוד בקרב עמיתיו לכס השיפוט והוא לא נקט עמדה בחילוקי דעות אישיים. נוכחותו הייתה מרגיעה במהלך תקופה שעמדה בסימן של עימותים מרים בין ויליאם אורוויל דאגלס לבין פליקס פרנקפורטר.
ב-7 בספטמבר 1956 הודיע מינטון לנשיא אייזנהאואר על כוונתו לפרוש. בהודעה הוא ציין ביובש את רצונו לפרוש על פי החוק. אייזנהאואר השיב בהודעה קצרה שבו הוא איחל למינטון פרישה מאושרת. אף על פי שהוא לא הודיע על כך לנשיא, הודיע מינטון לחבריו בבית המשפט שמשימותיו עלו לו בבריאותו. האנמיה ממנה סבל החמירה יותר ויותר, וגרמה לו לאיטיות פיזית ומנטלית. כהונתו של מינטון הסתיימה ב-15 באוקטובר 1956, לאחר 7 שנים ו-3 ימים של כהונה בבית המשפט. במקומו מונה ויליאם ברנן.
לאחר פרישתו.
עם פרישתו העיר מינטון, "יהיה זה יותר מעניין מי יחליף אותי בהשוואה לעצם פרישתי, אני בסך הכל הד". על אף בריאותו הרופפת, התחרט מינטון על החלטתו לפרוש כמעט מיד לאחר שהודיע עליה.
הוא שב לביתו שבניו אולבני, שם הוא לקח על עצמו עומס עבודה מופחת. מדי פעם הוא נתן הרצאות באוניברסיטת אינדיאנה והמשיך לשאת נאומים ציבוריים מעת לעת. במשך כמה שנים לאחר פרישתו מבית המשפט העליון, קיבל מינטון מדי פעם על עצמו מינויים זמניים כשופט באחד מבתי המשפט בערכאות הנמוכות. הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לואיוויל. הוא ערך טיולים רבים ברחבי ארצות הברית ושני טיולים באירופה. ב-1956 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה.
על אף בריאתו הרופפת, נותר מינטון פעיל במפלגה הדמוקרטית. הוא הביע דאגה מתפקודו של הנשיא אייזנהאואר, שלדעתו היה בלתי כשיר לתפקידו. הוא המשיך לנהל התכתבויות עם הנשיא לשעבר טרומן, והשניים נפגשו מדי פעם באירועי המפלגה הדמוקרטית.
מותו.
מינטון אושפז בסוף מרץ 1965 בבית החולים פלויד ממוריאל שבניו אולבני, שם אובחן שהוא סבל מדימום פנימי. שרמן מינטון נפטר בשנתו בשעות הבוקר המוקדמות של ה-9 באפריל 1965. רעייתו של מינטון הייתה קתולית. טקס ההלוויה שלו התקיים בכנסיית השילוש הקדוש הקתולית ובו נכחו מכובדים רבים, כולל כמה משופטי בית המשפט העליון המכהנים, מושל אינדיאנה ומושל קנטקי, וכמה מחברי הקונגרס. מינטון נטמן בבית הקברות השילוש הקדוש שבניו אולבני. מינטון עצמו היה להלכה קתולי, אך התרחק מהדת במשך רוב ימי חייו. רק לאחר פרישתו הוא החל להשתתף לעיתים במיסות. הוא הותיר את רוב מסמכיו האישיים והמשפטיים לספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הארי טרומן.
הנצחתו.
על שמו של מינטון נקרא גשר שרמן מינטון , שדרכו חוצה כביש בין-מדינתי 64 את נהר אוהיו, והוא מקשר בין לואיוויל, קנטקי ובין ניו אולבני, אינדיאנה. מינטון נכח בטקס חנוכת הגשר ב-1962. שמו גם מונצח בתחרות למשפטים מבוימים שנערכת מדי שנה על ידי בית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה. שמו של מינטון מונצח גם יחד עם שמו של הסנאטור מאינדיאנה הומר קאפרהארט, בבניין הפדרלי מינטון-קאפרהארט שבאינדיאנפוליס. פרוטומה של מינטון מוצבת בבניין הקפיטול של אינדיאנה.
מורשתו.
בעוד שכותבים כמו הביוגרפית של מינטון, לינדה גוגין, וההיסטוריון המשפטי ויליאם רדקליף, שיבחו את חשיבתו של מינטון בכתיבת פסקי הדין שלו, הם ציינו שלעמדותיו הייתה השפעה מועטה לטווח ארוך. היסטוריונים משפטיים אחרים, כמו ברנרד שוורץ, הביעו דעה שלילית יותר על הקריירה השיפוטית של מינטון. שוורץ כתב שמינטון "היה בינוני ומטה כשופט. פסקי הדין שכתב, מעטים באופן יחסי לאורך תקופת כהונתו, ירודים ברמתם, ומאופיינים ככאלו שנכתבו כלאחר יד בסוגיות מורכבות". שוורץ המשיך וציין, "הוא מדורג בתחתית רשימת שופטי בית המשפט העליון". רוב התקדימים שמינטון היה שותף בקביעתם נהפכו על פיהם על ידי בית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של ארל וורן בשנים שלאחר פרישתו. בסך הכל הוא כתב 67 פסקי דין של הרוב לצד כמה חוות דעת מיעוט. בתגובה לביקורת הנוקבת של שוורץ, כתבה גוגין מאמר תגובה, בציינה שפסיקותיו של מינטון היו "צפויות בהתבסס על עקרונות הכבוד, התקדים והפירוש הקפדני". היא ייחסה את הדירוג הנמוך של מינטון לנטייתם של המשקיפים להעדיף אקטיביזם שיפוטי.
תקופת כוהנתו של מינטון בבית המשפט העליון עמדה בסימן של תום תקופה שחלפה. לאחר מינטון נטו שופטים לכהן תקופות ארוכות יותר על כס השיפוט, וכך יושם תחום מדע המדינה באופן חזק יותר על בית המשפט העליון. התפישה ההולכת וגוברת של שיפוט אל-מפלגתי הפך לנורמה בפוליטיקה האמריקאית לאחר מינטון. הוא היה חבר הקונגרס האחרון שמונה לכהן בבית המשפט העליון. לינדה גוגין וג'יימס סנט קלייר ציינו שבתי המשפט הפדרליים איבדו נקודת מבט יקרת ערך כאשר חדלו לשבץ מחוקקים מנוסים בין שופטיהם.
למינטון היה תפקיד חשוב מאוד מאחורי הקלעים של בית המשפט העליון כמשכין שלום בין שני הפלגים היריבים בו. ניסיונות השכנת שלום אלו הובילו את השופט פרנקפורטר להעיר שבעוד שמינטון לא ייזכר לעולם כשופט גדול, הוא ייזכר כעמית גדול על ידי עמיתיו השופטים.
Forever Young (שיר של אלפאוויל)
Forever Young (בעברית: צעיר לנצח) הוא שיר של הלהקה הגרמנית אלפאוויל משנת 1984, מתוך אלבום הבכורה שלה "Forever Young".
הסינגל היה להיט בסקנדינביה ובמדינות דוברות הגרמנית באירופה באותה שנה. השיר הגיע למקום הראשון בשוודיה, מקום שלישי בנורווגיה ושווייץ, מקום רביעי בגרמניה המערבית והגיע לעשירייה השנייה במצעדים של צרפת, ספרד, אוסטריה והולנד. בבריטניה הסינגל הגיע רק למקום ה-98.
לאחר יציאתו השיר בוצע ידי מוזיקאים והרכבים שונים, בהם: לורה ברניגן, בקי היל, ויין וונדר, ברנדי קרלילה, אקסל רודי פל, Undressd ו-Interactive.
יחסי פקיסטן–רומניה
יחסי פקיסטן–רומניה הם יחסי החוץ בין פקיסטן לרומניה.
היסטוריה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 באוקטובר 1964. בשנת 2011 תמכה רומניה במועמדות פקיסטן לחברות במועצת הביטחון של האו"ם. קרוב ל-200 סטודנטים פקיסטנים ממשיכים בלימודים ברומניה והם עוברים הכשרה למהנדסים, רופאים, מומחי IT ואנשי עסקים.
נקודת לאקאטניק
נקודת לאקאטניק או נקודת לקטניק (באנגלית: Lakatnik Point; בבולגרית: нос Лакатник) היא לשון יבשה סלעית בחוף הצפון מערבי של האי סמית', השייך לאיי שטלנד הדרומיים, בטריטוריה הבריטית האנטארקטית, שבאנטארקטיקה.