הספינה החלה את דרכה בשם ובייעוד אחרים מאלו המוכרים. היא הייתה במקורה יאכטת קיטור לציד לווייתנים וכלבי ים, שהותאמה מלכתחילה לעריכת 'הפלגות ספארי' למזרח גרינלנד ושפיצברגן והאזור הארקטי. הספינה נבנתה להזמנת חברה ששותפים בה היו לארס כריסטנסן, בעל אוניות-לווייתנים נורווגי, שגילה עניין רב בחקר הקוטב, מימן משלחות מחקר אחדות ואף השתתף בחלק מהן, ואדריאן דה ז'רלאש, קצין צי וחוקר קוטב בלגי ומי שעמד בראש המשלחת האנטארקטית הבלגית בשנים 1899-1897. את הספינה תכנן חרש־האוניות אוּלֶה אָנְדֶרוּד לָרְסֶן, והיא נבנתה במספנת פרמנס (Framnaes Mekanisk Vaerksted) בסנדפיורד שבנורווגיה, שהייתה אז בבעלותו של כריסטנסן. ב-17 בדצמבר 1912 הושקה הספינה וניתן לה השם "פולאריס" ("Polaris", 'כוכב הצפון').
בניית האונייה וציודה הושלמו בקיץ 1913, אולם המיזם לא יצא בסופו של דבר לפועל בשל חוסר יכולתו של דה ז'רלאש להוסיף ולממן את חלקו, ו"פולאריס" הועמדה למכירה. אף על פי שמספנת פרמנס נודעה בכלי השיט המשובחים שלה, לא נמצא קונה לספינה, שכן לא ניתן היה לעשות בה שימוש מסחרי אחר מזה לו יועדה מלכתחילה – הפלגות ציד תיירותיות במימי הקוטב. את מקום המחסן למטען תפסו כעת עשרה תאי מגורים לנוסעים ואפילו חדר חושך לצלמים חובבים, ולכן לא צלחה במצבה זה לציד מסחרי.
באותו זמן החל שקלטון עורך הכנות למשלחת שתחצה ברגל בפעם הראשונה את אנטארקטיקה, ובינואר 1914, במהלך חיפושיו אחר ספינה מתאימה לצרכיו, נודע לו מפי דה ז'רלאש על "פולאריס". הספינה מצאה חן בעיני שקלטון, הוא קנה אותה במחיר 225,000 קרונות (11,600 לירות שטרלינג) והחליף את שמה ל"אנדיורנס". שקלטון הורה לבצע בה שינויים אחדים, ועם השלמתם ביוני 1914 הושטה הספינה על ידי דה ז'רלאש אל נמל לונדון.
מבנה האונייה והנעתה.
"אנדיורנס" נחשבת לאחת מספינות העץ החזקות ביותר שנבנו מעולם, שנייה רק לפראם, ספינת מחקר גאוגרפי נורווגית אחרת, שהובילה ארבע משלחות אל האזור הארקטי ואל אנטארקטיקה בין השנים 1893-1912. חלקי הגוף והמצלעת שלה נבנו מעץ אלון ואשוח נורווגי והיו בעלי ממדים וחוזק מבני גדולים פי כמה משל ספינות אחרות בנות מינה. השדרית, הבנויה כרגיל מקורה אחת חסונה וארוכה, הייתה בנויה מארבע קורות עבות שהונחו זו על גבי זו וחוברו יחד, כך שגובהה הכולל הגיע ל-2.2 מ'. קנה החרטום, זה המתנגח ראשון בגושי הקרח והגלים ומפלס לאונייה את דרכה, נבנה גם הוא מארבע קורות שעוביין הכולל 1.3 מטרים. עובי הצלעות ומספרן היה כפול מן הרגיל, כדי שגוף האונייה יוכל לעמוד בלחץ העצום שיפעילו עליו גושי הקרח. לוחות הדופן והתחתית היו גם הם עצומי ממדים, עוביים בין 76 ל-46 ס"מ, וצופו בנסרי עץ קשה במיוחד הקרוי Greenheart, כזה שאינו נכנע בקלות לשיניו החדות של הקרח. כל אלה ועוד מעידים כי מחשבת המתכננים הייתה לבנות ספינה שתוכל לעמוד בתנאי השיט הקיצוניים ביותר בים הקרח.
הספינה הייתה בעלת שני סיפונים: סיפון עליון ומתחתיו סיפון ראשי. בחלקו האחורי של הסיפון הראשי, מן האמצעית לכיוון הירכתיים, נמצאו עשרה תאים לחברי המשלחת, תא לראש המשלחת ותא נוסף ובו ארבע מיטות קומתיים לקציני האונייה. מלפנים לאמצעית, על אותו סיפון, היו חדר האוכל, המטבח וחדר לציוד המדעי של מדעני המשלחת. על הסיפון העליון התנשאו שני מבנים נמוכים, אחד מעל המגורים האחוריים והשני מעל חדר האוכל והתאים הסמוכים לו; דרך החלונות העגולים שבצדי בתי-סיפון אלה חדר פנימה אור השמש. מתחת לסיפון הראשי השתרע סיפון לא רציף, שנקרא סיפון תחתון. בחלקו הקדמי של סיפון זה, בצור החרטום (forecastle), נמצאו מגורי המלחים ובהם שש מיטות קומתיים ושולחן. באותו מפלס, מאחורי האמצעית, השתרע חדר המכונות; החלל בין צור החרטום לחדר המכונות שימש לאחסנת הציוד והאספקה. הספנה (hold), החלל שבין תחתית האונייה לסיפון התחתון, שימש גם הוא לאחסנה, בעיקר של פחם.
"אנדיורנס" הונעה על ידי מנוע קיטור ומפרשים. המנוע היה מנוע קיטור בוכנאי תלת-דרגתי (triple-expansion steam engine) בעל הספק של 350 כוחות סוס, שהניע ישירות מדחף יחיד. באמצעותו בלבד יכולה הייתה הספינה להגיע למהירות שבין 10 ל-11 קשרים. הקיטור להנעת המנוע והמשאבות השונות בחדר המכונות סופק על ידי דוד סקוטי (Scotch boiler) שהוסק בפחם. המנוע הראשי גם סובב דינמו חשמלי, שסיפק זרם ישר לתאורת הקבינות. כל מערכות המכונה הותקנו בספינה על ידי Akers Mekanisk Vaerks מכריסטיאנה (אוסלו).
לספינה היו שלושה תרנים ומערך מעטה של ברקנטינה (barquentine). על התורן הקדמי הונפו שלושה מפרשים רוחביים, תחתי, עילי ועל־עילי. על כל אחד משני התרנים האחרים, התורן הראשי והאחורי, הונפו מפרשים אורכיים: מפרש גף ומפרש גף עילי.
הפלגתה האחרונה.
"אנדיורנס" הפליגה מפלימות' ב-6 באוגוסט 1914, כשפניה אל בואנוס איירס בארגנטינה. הייתה זו הפלגתה הארוכה הראשונה, וחציית האוקיינוס האטלנטי ארכה חודשיים ויותר. ב-26 באוקטובר 1914 הפליגה האונייה מבואנוס איירס אל מה שעתיד להיות הנמל האחרון אותו תפקוד בימי חייה, תחנת ציד הלווייתנים בגריטוויקן באי ג'ורג'יה הדרומית בדרום האוקיינוס האטלנטי, אליה הגיעה ב-5 בנובמבר. הספינה יצאה מגריטוויקן ב-5 בדצמבר 1914, כשיעדה חלקיו הדרומיים של ים ודל.
יומיים לאחר שיצאה מג'ורג'יה הדרומית נתקלה "אנדיורנס" במצבורי קרח צפים שהאטו את התקדמותה. במשך שבועות אחדים פילסה הספינה את דרכה בעד הקרח, כשהיא גומאת פחות מ-30 מיל ימיים (56 קילומטרים) ביממה. ב-15 בינואר 1915 נמצאה "אנדיורנס" מרחק 200 מיל (320 ק"מ) מיעדה, מפרץ ואסל. למחרת בבוקר הבחינו אנשי הספינה כי הקרח הנסחף הולך ונעשה עבה יותר, ובשעות אחר הצהריים החלה מתפתחת סערה עזה. הספינה לא יכלה להוסיף ולהתקדם בתנאים אלה, ותפסה מחסה בצלו של הר קרח גדול. במהלך היומיים הבאים נותרה "אנדיורנס" על מקומה, כשהיא נעה לסירוגין קדימה ואחורה בצלו של ההר.
ב-18 בינואר נחלשה הסערה, ו"אנדיורנס" פרשה את מפרשה הקדמי העילי והפעילה את מנועה בסיבובים נמוכים. משטח הקרח התפזר עם הרוח והתרחק והספינה החלה מתקדמת באיטיות, אך שעות אחדות אחר כך נתקלה בו שוב. שקלטון ואנשיו החליטו לנוע דרך משטח הקרח עצמו, ובשעה 5 אחר הצהריים החלה הספינה מפלסת לה דרך בעדו. עד מהרה נתברר כי מדובר בקרח מסוג שונה מזה בו נתקלו קודם לכן. לא חלף אלא זמן קצר בלבד והאונייה כותרה בקרח עבה אך פתיתי ורך. "אנדיורנס" נלכדה מבלי יכולת לנוע. הסערה הלכה והתחזקה, והרוחות העזות הוסיפו לנשוב עוד כשישה ימים מכיוון צפון לעבר היבשה. ב-24 בינואר דחסה הרוח לגמרי את הקרח בכל ים ודל כנגד היבשה, כש"אנדיורנס" לכודה בתוכו. לאנשי המשלחת לא נותר אלא להמתין לרוח דרומית שתדחף את הקרח בכיוון הנגדי ותפזר אותו. אלא שהימים חלפו והמצב נותר ללא שינוי.
"אנדיורנס" נסחפה במשך חודשים בים ודל יחד עם הקרח בתוכו הייתה לכודה. עם בוא האביב והשינוי במזג האוויר הלך וגבר לחץ הקרח. ב-27 באוקטובר החל גוף האונייה כורע תחת הלחץ, והאונייה נמחצה והלכה עד אשר בבוקר ה-21 בנובמבר 1915 נכנעה לאיתני הקרח וטבעה.
משלחת לאיתור שרידי ה"אנדיורנס" בשנת 2022.
כ-מאה שנים לאחר שהספינה "אנדיורנס" טבעה, יצאה משלחת חוקרים לחפש את שרידיה. במרץ 2022 נמצאו שרידי הספינה במצב שימור טוב בעומק 3,008 מטרים בים ודל.
הצוות.
צוות ה"אנדיורנס" בהפלגתה היחידה והאחרונה כלל 28 איש, שכולם נחלצו ממנה בשלום בסירות הצלה:
המחזה על דניאל
המחזה על דניאל (בלטינית: Ludus Danielis) הוא אחת משתי הדרמות הליטורגיות מימי הביניים המבוססות על הסיפור התנ"כי של דניאל בגוב האריות, שאחד מהם מלווה במוזיקה מונופונית.
קיימים שני מחזות מימי הביניים על דניאל בגוב האריות. הראשון הוא אחד המחזות בספר המנגינות של פלרי, כתב יד מהמאה ה-13 המכיל עשר דרמות הליטורגית; הטקסט נכתב על ידי הילריוס המשורר, והוא לא כולל ליווי מוזיקלי. המחזה השני הוא דרמה מהמאה ה -13 עם מוזיקת מונופונית, שנכתבה על ידי תלמידים בבית הספר של קתדרלת בווה הממוקם בצפון צרפת. חלק גדול מהטקסט הוא פואטי ולא ליטורגי. הוא עוקב מקרוב אחר סיפורו של דניאל בחצרו של בלשאצר.
המחזה השני חזר לבמה בשנת 1950 על ידי נח גרינברג, מנהל האנסמבל למוזיקה קדומה "פרו מוזיקה" בניו יורק, עם אינטרפרטציה באנגלית שנכתבה ובוצעה על ידי ויסטן יו אודן. האנסמבל הופיע והקליט במוזיאון מטרופולין לאומנות, יחד עם ילדי מקהלה של כנסיית ההשתנות כמושלים וחיילים. ההקלטה שוחררה על ידי חברת התקליטים "דקה", עם הערות מאת פול הנרי, ששרוול לאנג, ורמברט וייקלנד. מאז ההפקה בניו-יורק, נהנה המחזה מפופולריות רבה ונהיה נפוץ בקרב להקות שמתמחות במוזיקה עתיקה. נקודת ציון חשובה נוספת בהיסטוריה של התעוררות המודרנית של "דניאל" הייתה ההפקה של הקאמרטה של בוסטון ב-1985, שבוימה על ידי אנדריאה פון רם, עם הפקה מוזיקלית של יואל כהן.
מילניום פלקון
מילניום פלקון (באנגלית: Millenium Falcon; בתרגום חופשי: בז אלף השנים) היא החללית של האן סולו ביקום הבדיוני המתואר בסדרת סרטי מלחמת הכוכבים. האן סולו זכה בה במשחק קלפים מלאנדו קלריסיאן. למרות יכולת תמרון עילאית ומהירות הטיסה המרשימה, המילניום פלקון סובלת מתקלות חוזרות ונשנות במנוע העל-חלל שלה עקב בלאי גבוה ותחזוקה נמוכה.
תיאור.