זוג הקסטנייטות מחוברות בשרוך אלסטי. הן מוחזקות על גבי האגודלים, ומופעלות על ידי שאר האצבעות.
כל זוג קסטנייטות מורכב מ"זכר" ו"נקבה". כדי להבחין ביניהן צריך להסתכל על הסימנים במקום בו נמצא השרוך. החלק "הגברי" הוא זה שאין בו חריץ, והוא מוחזק ביד הלא דומיננטית. הצליל שמשמיעה הקסטנייטה הזו הוא רציני יותר בהשוואה לזה של "הנקבה" המוחזקת ביד הדומיננטית. הקשה בקסטנייטה "הגברית" מתבצעת באצבע מספר 2 או 3.
הקסטנייטה ביד הדומיננטית מסומנת על ידי חריץ הנמצא במקום בו נמצא השרוך.
הצליל "הנקבי" הוא אקזוטי יותר, והדרך המקובלת ביותר לנגינה היא שימוש באצבעות
לפי הסימון: זרת- (1), קמיצה- (2), אמה- (3) ואצבע- (4).
שפת הלימוד לנגינה/נקישה בקסטנייטות.
על מנת לנגן בכלי נגינה מערביים יש ללמוד החזקה נכונה של הכלי וכן ללמוד תווים כחלק מתוכנית לימוד הנגינה. לא כך הדבר בניגון קסטנייטות. על מנת לנגן בכלי הקשה זה, אין הכרח בלימוד תווים באופן מסודר, למרות שקריאת תווים יכולה להועיל.
לתפעול הכלי נחוצה ידיעת השפה המקצועית, וכן שינון המושגים המקצועיים הספציפיים לשימוש בקסטנייטות. המושגים נוצרו על ידי אנשים בעלי כישרון מוזיקלי טבעי, שהיו ללא השכלה מוזיקלית מוסמכת. סימני הצלילים נכתבו כפי שנשמעו.
פירוט המושגים לנגינה בקסטנייטות:
1) הקשה באצבע מספר 3 (בשתי הידיים לסירוגין):
2) הקשה באצבעות מספר 3 בשתי הידיים בעת ובעונה אחת:
3) הקשה באצבעות 4, 3, 2, 1. ביד הדומיננטית:
ההקשה מתבצעת באמצעות פעולת "גירוד" (Raspado) בין אצבע לאצבע.
לדוגמה: אצבע מספר 1 מקישה ולאחר מכן "מגרדת" את הקסטנייטה, ואצבע מספר 2 באה במקומה. מה שמתקבל הם שני צלילים רצופים, וכך הלאה בכל שאר האצבעות.
נגינת הרריאה מתבצעת בשילוב עם היד הלא דומיננטית, כאשר האצבע היחידה שמנגנת ביד זו היא אצבע מספר 3בלבד. בנגינת כל חמשת הצלילים (ביד הדומיננטית נשמעים ארבעה צלילים רצופים וביד השנייה נשמע צליל אחד) מתקבל רצף צלילי ארוך המורכב מחמישה צלילים רצופים המחוברים זה לזה - צלילים המזכירים קול דהירת סוסים. בשפת המוזיקה המקצועית רצף צלילים אלה נקרא "טריל" המקדים את הצליל.
נגינת הרריאה דומה לפריטת הגיטרה, ראסגאר (Rasguear).
4) מפגש בין שתי הקסטנייטות (ללא שימוש באצבעות):
שתי הקסטנייטות מקישות זו בזו נקרא צ'וקה (Choque) ובתרגום מספרדית: תאונה.
סיכום מקרא סימני ההקשה:
פי (Pi), טה (Ta), פם (Pam), קאראטייה (Carretilla), רריאה (Rrrya), טריל המקדים את הצליל וצ'וקה (Choque)
לסיכום, הליווי המוזיקלי בעזרת קסטנייטות מבוסס בדרך כלל על צירופים של צורות נגינה שונות, אשר מוסיפות לריקוד הפלמנקו עושר ריתמי, כאשר השימוש בהן מבוצע באופן עדין ואמנותי.
מבצע קובייה עולמית ארחה את הקסטנייטה בתור כלי מיוחד של ספרד..15:40, 10 בפברואר 2009 (IST)
טיראנוזאור
טיראנוזאור רקס
טיראנוזאור באטאר
מאסטודון
חבר העמים
אורנג אוטן
עלילת דם
עלילת דם היא האשמה שקרית אנטישמית כלפי יהודים. לאורך ההיסטוריה עלילות הדם הביאו לביצוע פוגרומים, רציחות, שריפות תלמוד והתנכלויות שונות כלפי יהודים. עלילת דם נפוצה העלילה על יהודים שהם רוצחים תינוקות נוצריים ומשתמשים בדמם לפולחן דתי, לאפיית מצות וכדומה.
עלילות הדם החלו להופיע בעת העתיקה ונעשו נפוצות בשלהי ימי הביניים. העלילות הראשונות צמחו על רקע דתי, אולם מעבר לקנאות הדתית, ביקשו המעלילים להיפטר מן היהודים על מנת לזכות ברכושם או להוציא מהם פיצויים. בעת החדשה התווספו גם השנאה הגזעית והתחרות הכלכלית כמניעים להפצת עלילות השווא על היהודים.
עלילות דם בעת העתיקה.
בספרו הפולמוסי נגד אפיון, הנועד לשמש ככתב הגנה על היהדות, מספר יוסף בן מתתיהו על עלילת דם שהופצה על ידי אפיון בעקבות פוסידוניוס ואפולוניוס מולון. לפי עלילה זו, בשעה שאנטיוכוס הרביעי נכנס לבית המקדש הוא מצא שם איש יווני שהיה כלוא שם. כששאל אותו המלך מי הוא ומה פשר מעשיו, האיש סיפר לו שהוא איש יווני שנפל בשבי היהודים בשעה שביקר ביהודה, נלקח לבית המקדש שם הפך לאסיר ופוטם במאכלים שונים. כששאל את שוביו על פשר הדברים סיפרו לו שאחד מהחוקים היהודיים קובע שעל היהודים לתפוס איש יווני הבא מארץ זרה, לפטם אותו שנה שלמה ואז ללכת להקריבו כקורבן לאלוהים ותוך אכילה מבשרו להישבע להיות שונאים ליוונים לנצח. העובדה שיוסף ראה לנכון להפריך את עלילת הדם מעידה על תפוצתה הגבוהה בעולם היווני-רומאי, ועל כך שהיא נחשבה אמינה.
היסטוריון לא-ידוע בשם דמוקריטוס, המצוטט בסודא, מילון יווני מהמאה ה-10, חזר גם הוא על עלילת קורבן האדם, כשטען בספרו כי אחת לשבע שנים תופסים היהודים זר (נוכרי) ומקריבים אותו בבית המקדש על ידי קריעתו לגזרים.
נגד עמים אחרים.
עלילות דם היו בתרבות האנושית עוד מתקופות קודמות, והופנו נגד אוכלוסיות מיעוט שונות. היוונים הפנו עלילות דם נגד קבוצות ועמים שונים.
הרומאים הפיצו עלילת דם כנגד הבככאנטים, וטענו נגדם שהם עורכים טקסים הכוללים הקרבת אדם, אכילה טקסית של בשרו, וכל זאת תוך כדי אורגיה. נאומו של קיקרו נגד קאטילינה כלל שארית של עלילת הדם נגד הבככאנטים הרוצים להרוג קונסול.
מאוחר יותר הופנתה עלילת הדם כפשוטה נגד הנוצרים. טעות בהבנת המיסה, בה שותים יין המסמל את דמו של ישו הובילה להאשמה ולעלילות דם. אוריגנס מעיד כי כך האשימו היהודים את הנוצרים הראשונים, בראשית הפצת הנצרות, "אשר הפיצו עלילות שווא ביחס לבשורה, כגון שהנוצרים מקריבים תינוק בתור קרבן ואוכלים מבשרו".
עלילת הדם הנוצרי בפסח.
העלילות השונות על היהודים ברחבי העולם ולאורך ההיסטוריה הן רבות, אולם הנפוצה והמפורסמת ביותר היא העלילה בדבר שימוש בדם ילדים נוצרים לשם אפיית מצות לפסח. על שמה של עלילה זו מכונות כלל העלילות על היהודים "עלילות דם".
אף-על-פי שקיים ביהדות איסור חמור ביותר על רציחת אדם (ראו לא תרצח) וכן איסור על אכילת דם, טענו הנוצרים כי בטקסים דתיים מיוחדים שמים היהודים במאכלותיהם ובמשקאותיהם דמי נוצרים, ולשם כך הם רוצחים בחשאי אנשים מבני הדת הנוצרית, כדי להוציא מגופותיהם את הדם.
תחילה הסבירו המעלילים את המעשה כנקמת היהודים בנוצרים, ואמרו כי הריגת נוצרי על ידי היהודים היא בידיהם כעין זכר לצליבת ישו, או כעין חזרה סמלית על מעשה הצליבה. אולם אחר כך נשתרשה סברה אחרת, שהייתה יעילה יותר ביד צוררי ישראל, והיא שהיהודים משתמשים בדם נוצרי באפיית המצות לפסח. סברה זו נתנה בידם את האפשרות לחדש את העלילה בכל שנה, בבוא חג הפסח; ואף-על-פי שמספר עלילות הדם הידועות מאז המאה ה-12 הגיע לכדי מאתיים, לא טרחו המעלילים לשנות את מתכונתה, וצורתה בכל הדורות הייתה אחת וקבועה: ימים מועטים לפני חג הפסח נעלם לפתע ילד נוצרי, כעבור זמן-מה נמצאה גופתו בקרבת ביתו של יהודי, בגופה נתגלו סימנים שמלמדים כי הדם רוקן ממנה, והמסקנה הייתה ברורה - היהודים הם שעשו את הנבלה, למען יהיה להם דם נוצרי לחג הפסח.
יש לעלילה זו רקע תאולוגי-נוצרי ולא רק אנטישמי: המצה הנהוגה בפסח נתפסה דומה ללחם הקודש הנוצרי, שלפי אמונת הטרנסובסטנציאציה, הופך לבשרו של ישו עצמו. מן התיאור המקראי (מתוך הברית החדשה) מתעורר הקישור בין טקס אכילת לחם הקודש הראשון (הסעודה האחרונה של ישו ותלמידיו היהודיים) לבין ליל הסדר של פסח, שכן הקשר בין הסעודה האחרונה לבין חג הפסח מופיע בכל הבשורות בברית החדשה המתארות את האירוע הזה.
עלילת חילול לחם הקודש.
לפי אחת מעלילות הדם, ביקשו היהודים לחלל את לחם הקודש שבכנסיות. לחם הקודש נחשב על ידי הנוצרים לסמל לגופו של ישו, והאדוקים שבהם מאמינים, כי בשעה שדוקרים את החלות הללו זב מהן דם (טרנסובסטנציאציה).
בשנת 1290 העלילו בפריז על זוג יהודי, כי חדר בחשאי לכנסייה אחת ודקר שם את לחם הקודש עד זוב דם. הזוג נידון על ידי בית דין האינקוויזיציה לשרפה. עלילה דומה לזו אירעה בעיר סוחצ'וב שבפולין בשנת 1556, ובגללה נידונו למיתה שלושה יהודים.
החמורה בעלילות לחם הקודש, ארעה בעיר רויטיגן שבבוואריה בקיץ 1298, בכי תינוק שנשמע מבית יהודי ויוחס ליבבת לחם הביאה להתאספותם של כנופיות פורעים מוסתות בהנהגת האציל רידנפלייש. כנופיות אלו רצחו 56 מיהודי העיר ומשם יצאו למסע פרעות ורצח (פרעות רינדפלייש) ברחבי בוואריה, פרנקוניה ושוואביה. עד שוך הפרעות הושמדו 146 קהילות ונרצחו על פי הערכה קרוב ל 20,000 יהודים.
עלילות דם בולטות בימי הביניים.
הראשונות שבעלילות הדם של ימי הביניים התרחשו באנגליה ובצרפת, ומשם התפשטו ועברו לשאר ארצות אירופה.
עלילת ויליאם מנוריץ' - עלילת הדם הראשונה.