אילוזי החל ללמוד ב-1959 באקול נורמל סופרייר, והיה תלמידו של אנרי קרטן. סיים דוקטורט ב-1971 באוניברסיטת פריז XI, בהנחיית המתמטיקאי הידוע זוכה מדליית פילדס אלכסנדר גרותנדיק; נושא עבודתו היה "Complexe Cotangent, Application to the theory of deformations".
אילוזי היה מרצה וחוקר באוניברסיטת פריז XI, עד פרישתו ב-2005. בשנים 2006–2007 היה פרופסור אורח במכון למחקר מתקדם בארצות הברית.
ב-2012 זכה במדליית אמיל פיקאר, מטעם האקדמיה הצרפתית למדעים.
בינואר 2010, כתב גרותנדיק לאילוזי מכתב בו הוא מבקש להפסיק לפרסם את ספריו; הייתה זאת החשיפה הפומבית הראשונה של גרותנדיק (שפרש מקהילת המתמטיקה ב-1970 והתבודד בהרי הפירנאים) מזה שנים ארוכות.
עופר גאבר
עופר גאבר (נולד ב-1958) הוא מתמטיקאי ישראלי, וחוקר במכון ללימודים מדעיים גבוהים (Institut des Hautes Études Scientifiques - IHES) בצרפת. מחקריו עוסקים בגאומטריה אלגברית, תורת המספרים ותורת ההצגות.
ביוגרפיה.
בילדותו "קפץ" שתי כיתות. למד בחוג למתמטיקה לתלמידים מחוננים באוניברסיטת תל אביב שארגן פרופ' אמנון יקימובסקי. כשהיה בן 14 זכה במקום הראשון באולימפיאדה הישראלית לנוער במתמטיקה מטעם מכון ויצמן למדע. בוגר תיכון בליך ברמת חן.
בשנת 1978, בגיל 20 סיים דוקטורט, שכותרתו "Some theorems on Azumaya algebras", באוניברסיטת הרווארד, בהנחיית בארי מזור. באותה שנה הצטרף לסגל החוג למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב, תחילה במלגת אלון. בשנת 1981 זכה בפרס ארדש של האגוד הישראלי למתמטיקה. בשנת 1984 הצטרף ל-IHES בפריז.
ארנסטו גייזל
אֶרְנֵסטוֹ בֵּקמָן גַיזֶל (בפורטוגזית: Ernesto Beckmann Geisel; 3 באוגוסט 1907 - 12 בספטמבר 1996) היה איש צבא ופוליטיקאי ברזילאי, ושימש כנשיא ברזיל בין השנים 1974-1979. גייזל היה הדיקטטור הצבאי הרביעי ב בברזיל. הוא היה הנשיא שהחל בתהליך להחזרת הדמוקרטיה לברזיל, תהליך שהמשיכו הבאים אחריו ואשר בא לידי סיומו בשנת 1985.
חיים אישיים.
גייזל נולד בעיר בנטו גונסלבס, במדינת ריו גראנדה דו סול, ברזיל, למהגר גרמני ולבת של מהגרים גרמניים. החל ללמוד בבית ספר צבאי בגיל 14, וטיפס במהלך השנים בסולם הדרגות בצבא עד שהיה לגנרל. שניים מאחיו פנו אף הם לקריירה צבאית והגיעו לדרגת גנרל. אחיו הבכור, אורלנדו, שימש כשר ההגנה בממשלתו של אמיליו גרסטזו מדיסי. ב-1940 נישא גייזל ללוסי מרקוס (Lucy Markus), בת לקולונל בצבא ברזיל, ונולדו להם בת (אמליה) ובן (אורלנדו, אשר נהרג בתאונת רכבת ב-1957).
שנות הדיקטטורה.
שנים 1964-1973.
ארנסטו גייזל נטל חלק פעיל בהפיכה הצבאית ב-1964 וכיהן עד 1967 כמזכיר צבאי בממשלת קסטלו ברנקו, הנשיא הצבאי הראשון בתקופת הדיקטטרה הצבאית. לקראת בחירת יורשו של קסטלו ברנקו (בתקופת הדיקטטורה, שהתקיימה בשנים 1964-1985, נבחר נשיא ברזיל על ידי הצמרת הצבאית) גייזל השתייך למחנה המתנגד למינוי ארטור דה קוסטה אה סילבה. בסופו של דבר, עם בחירתו של קוסטה אה סילבה לנשיאות, התרחק גייזל מהפוליטיקה. בקדנציה של אמיליו גרסטזו מדיסי, שהחליף את קוסטה אה סילבה, מונה גייזל לנשיא פטרוברז (חברת הנפט הלאומית של ברזיל).
נשיאות.
תמיכתם של הנשיא מדיסי ושל אנשי צבא אחרים, לרבות אחיו (כאמור, שר ההגנה באותה התקופה), פילסה עבור גייזל את הדרך למועמדות לנשיאות מטעם מפלגת ARENA ("ברית החידוש הלאומי", מפלגת השלטון הצבאי). ב-18 ביוני 1973 אושרה רשמית מועמדותו לנשיאות. כצפוי, נבחר בהפרש גדול (400 קולות נגד 76 של מועמד מפלגת האופוזיציה MDB אוליסס גִימָרָאִינְס) ב-15 בינואר 1974. גייזל הושבע כנשיא ב-15 במרץ 1974.
גייזל הקדיש את שלטונו לתהליך "הרפיה" (distensão) לקראת חזרתה של ברזיל לדמוקרטיה. התוכנית שהגה גייזל יחד עם מזכירו הצבאי גולברי דו קואוטו אה סילבה (Golbery do Couto e Silva), חזתה תהליך "איטי, מדורג ובטוח" שבסופו החזרת השלטון לעם. תוכנית זו והצעדים שננקטו במסגרתה נתקלו בהתנגדות עזה מצד המחנה הניצי של צמרת הצבא. היא הובילה לפיטוריהם של מפקד כוחות הצבא בסאו פאולו ב-1976 ושר ההגנה סילביו פרוטה ב-12 באוקטובר 1977.
אחד המהלכים החשובים ביותר בממשלת גייזל היה ביטולו ב-1978 של ה"צו המימסדי החמישי" (AI-5), אותו הנחיל קוסטה אה סילבה ב-1969 ואשר היווה אחד הכלים החזקים ביותר שבידי הדיקטטורה הצבאית. עם זאת, גם גייזל השתמש בעיתויים שונים בכלים אופייניים לאלו של דיקטטורה, וזאת בהתאם לכך שתהליך הדמוקרטיזציה אמור היה להיות איטי ומדורג. למשל, באפריל 1977 שריין באמצעות צו ממשלתי רוב למפלגת ARENA בבית הנבחרים. הצו קבע ששליש מהנבחרים יבחרו על ידי הממשלה.
בעקבות משבר הנפט העולמי ב-1973, אשר בעטיו שקעה ברזיל במשבר פיננסי, החל גייזל לשים דגש על חיפוש אחר מקורות אנרגיה חדשים. ב-1976 חתם עם גרמניה על הסכם לקניית תחנת כוח גרעינית וכן השקיע בפיתוח טכנולוגיית האתנול כדלק.
כמו כן אימץ גייזל מדיניות חוץ פרגמטית יותר מזו של קודמיו. למרות היותו שמרן ואנטי-קומוניסט מושבע, חידש את היחסים הדיפלומטיים עם סין והפך את ברזיל למדינה הראשונה אשר הכירה בעצמאות אנגולה, בניגוד לקו הדיפלומטי של ארצות הברית. הוא גם הידק את הקשרים הכלכליים של ברזיל עם מדינות אחרות באפריקה, אסיה ואירופה.
ליורשו תמך גייזל במועמדות מקורבו ז'ואו פיגיירדו, מי שהיה ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברזיל בממשל מדיסי. פיגיירדו אכן נבחר וגייזל סיים את הקדנציה שלו ב-15 במרץ 1979.
אחרי הנשיאות.
השפעתו של גייזל על הצבא המשיכה גם בשנות ה-80. ב-1985 תמך במעמדותו של האזרח טנקרדו נווס לנשיאות ברזיל. בחירתו של נווס מזוהה בעיני רבים עם תום תקופת הדיקטטורה.
עקב ניסיונו הרב בתחום האנרגיה מונה גייזל לנשיאות חברת נורקיזה, שעסקה בתחום הנפט. מאז סיים את תפקידו כנשיא ברזיל, עבר גייזל לדירה פשוטה, שם חי עד מותו ב-1996 ממחלה קשה.
ג'ון מארק איינסלי
ג'ון מארק איינסלי (באנגלית: John Mark Ainsley, נולד ב-9 ביולי 1963) הוא זמר טנור לירי בריטי. ידוע בקולו הגמיש ויכולתו הבימתית, נערץ במיוחד הודות לביצועו את יצירות המוזיקה הבארוקית ושל
מוצארט. מאוחר יותר פנה גם לתחום המוזיקה של המאה ה-20, כמו האופרות של הנצה (השתתף בשתי בכורות של יצירותיו), ינאצ'ק ובריטן.
ילדותו ושנות לימודיו.
ג'ון מארק איינסלי נולד בקרו (Crewe) צ'שייר במשפחתם של כומר אנגליקני ושל מורה.
בילה רוב ילדותו בווסטר והתחנך בבית הספר היסודי המלכותי במקום. באותה תקופה התחיל לשיר במקהלת המתנדבים של קתדרלת ווסטר. המשיך לימודיו במכללת מגדלן באוקספורד. התקשה להסתגל לנוקשות המסגרת
האקדמית ועזב את המכללה, למרות שהצליח בבחינות. המשיך בלימודי המוזיקה באופן פרטי, במשך חמש שנים, אצל אנתוני רולף ג'ונסון ושר בטקסי ה"כרייסט צ'רץ'" Christ Church. לאחר מכן השתלם בשיקגו אצל דיינה פורלאנו שנשארה זמן רב מורתו ומדריכתו.
פעילותו כזמר.
איינסלי הופיע לראשונה כסולן מוזיקה קלאסית בשנת 1987 במיסה מאת איגור סטרווינסקי, תחת ניצוחו של סיימון ראטל. אחרי שהשתתף בכמה להקות מוזיקליות כמו " הקולות הגותיים", בשנת 1988 עשה את הופעת הבכורה שלו על במת אופרה מקצועית בתפקיד ארמינדו באופרה
Gli equivoci nel sembiante מאת אלסנדרו סקרלטי בפסטיבל איסנברוק למוזיקה מוקדמת.
כעבור שנה שר את אורימאקו מאופרת "חזרתו של אוליסס למולדת" Il ritorno d'Ulisse in patria באופרה הלאומית האנגלית ובשנת 1990 עשה סיור קונצרטים בבוסטון ובניו יורק.
מאז נסע לסיורים רבים בעולם כזמר אופרה וכסולן קונצרטים. בשנת 1992 ביצע עם הפילהרמונית של ברלין תחת שרביטו של ברנרד הייטינק את תפקיד הטנור בבכורת האופרה של ג'ון טאוונר, נראה אותו כפי שהוא (We shall Him as He is). בשנת 1992 שר לראשונה במוזיקפראיין בווינה כסולן טנור בתפקיד האוונגליסט ב"מתאוס פסיון" וב"יוהנס פסיון" של באך, כשמנצח היה פטר שרייר.
לאיינסלי היו הופעות חשובות עם הפילהרמונית של לונדון בניצוחו של רוג'ר נורינגטון, התזמורת הסימפונית של לונדון, בניצוחם של סר קולין דייוויס, של מסטיסלב רוסטרופוביץ', ו אנדרה פרווין, עם מוזיקאי הלובר תחת שרביטו של מארק מינקובסקי, עם התזמורת הסימפונית של קליבלנד תחת ניצוחו של פראנץ ולזר-מסט, עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של קורט מאזור, עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוחו של סייג'י אוזאווה, עם התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו בניצוחו של ג'פרי טייט, עם הפילהרמונית של וינה תחת ניצוחו של טרוור פינוק, עם האקדמיה סנט מרטין אין דה פילדס תחת שרביטו של נוויל מרינר, עם תזמורת הפסטיבל מג'יו מוזיקלה פיורנטינו ותזמורת פריז בניצוחו של קרלו מריה ג'וליני ורבים אחרים.
ג'ון מארק איינסלי הצטיין בשירתו באופרות מהתקופה הטרום-בארוקית והבארוקית ובאופרות של מוצרט.
הופיע כאידמנטס באידומנאו מלך כרתים עם האופרה הלאומית הוולשית, בתפקיד טיטוס (טיטו) ב
La clemenza di Tito עם האופרה האוסטרלית, כאורפאו ב"אורפאו" של מונטוורדי עם האופרה ההולנדית, גם כדון אוטאביו בדון ג'ובאני מאת מוצרט, בקובנט גארדן, באופרה בסן פרנסיסקו ובפסטיבל גלינדבורן.
תפקידים אחרים שביצע כוללים את פלסטאף באופרה של ורדי, לנסקי ביבגני אונייגין מאת צ'ייקובסקי, ליסאנדר בחלום ליל קיץ מאת בריטן, דוד באופרה "שאול ודוד", מאת קרל נילסן. כיופיטר באופרה "סמלה" מאת הנדל זכה בתשואות רבות באופרה הלאומית האנגלית בשנת 1999.