נייג'ל וינטרברן (אנגלית: Nigel Winterburn; נולד ב-11 בדצמבר 1963 בארליי, אנגליה) הוא כדורגלן עבר אנגלי שהיה חלק מחוליית ההגנה הידועה של ארסנל בשלהי שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90.
קריירה.
וינטרברן החל את הקריירה שלו כבלם שמאלי בברמינגהאם סיטי, אך מעולם לא שיחק בקבוצה הראשונה אך הופיע במדי הנבחרת הצעירה של אנגליה. הוא הצטרף לאוקספורד יונייטד ב-1983, ולאחר מכן עבר למועדון הכדורגל וימבלדון בהעברה חופשית, שהיה בעיצומו של מסע העפלה לליגה האנגלית הראשונה.
וינטרברן התאקלם בווימבלדון במהירות, והיה אחד מהשחקנים הבולטים במועדון שהצליח להעפיל לליגה הראשונה ב-1986. יחד עם וינטרברן שיחקו שחקנים ידועים כגון ג'ון פשנו ולורי סאנצ'ז, והמועדון סיים את עונתו הראשונה בליגה הבכירה במחצית העליונה של הטבלה, והגיע עד לרבע גמר גביע ה-FA. וינטרברן הוכתר לשחקן השנה של האוהדים בכל אחת מארבע העונות שלו במועדון, וסגנון משחקו שהיה שונה מזה של שאר השחקנים משך את תשומת לבו של המאמן ג'ורג' גרהאם מארסנל, שחיפש מחליף לטווח הארוך לקפטן קני סנסום. וינטרברן עבר לארסנל בקיץ 1987 תמורת סכום של 350,000 לירות שטרלינג.
וינטרברן לא החליף את סנסום באופן מיידי, ובתחילת דרכו בארסנל הוא שיחק בעמדת הבלם הימני כפתרון זמני של גרהאם לאי מציאת המחליף לוויו אנדרסון. למרות שרגלו הדומיננטית היא השמאלית הוא שיחק היטב בעמדת הבלם הימני. סנסום עזב את ארסנל בקיץ ווינטרברן חזר לעמדת הבלם השמאלי שהייתה יותר טבעית עבורו, ונותר בה במשך עשר השנים הבאות. וינטרברן היה חלק מחוליית ההגנה הידועה של ארסנל שכללה גם את הבלם האחורי לי דיקסון, הקפטן טוני אדמס ודייוויד אולירי, כאשר בקיץ 1989 הצטרף אליה סטיב בולד. גרהאם השתמש בכל החמישה לעיתים קרובות, והוא עשה זאת במשחק המכריע על האליפות בעונת 1988/1989 נגד ליברפול, שנערך באצטדיון אנפילד, ולאחריו זכה המועדון באליפות ראשונה מאז עונת הדאבל ב-1971.
וינטרברן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה בסוף 1989, ועלה כמחליף בתיקו 0 - 0 נגד נבחרת איטליה. למרות השבחים הרבים שווינטרברן זכה להם מכלי התקשורת ומהאוהדים הוא היה רק הבחירה השלישית של המאמן הלאומי בובי רובסון לעמדה שבה שיחק, ולמונדיאל 1990 זומן סטיוארט פירס וטוני דוריגו כמחליפו.
הגנת ארסנל התחזקה עם הגעתו של השוער דייוויד סימן בעונת 1990/1991, ובאותה עונה חוליית ההגנה הצטיינה והמועדון הפסיד רק במשחק אחד. שנתיים לאחר מכן וינטרברן היה בסגל שזכה בשתי תחרויות הגביע (גביע ה-FA וגביע הליגה), ובכך השלים זכייה בכל התארים האפשריים באנגליה.
וינטרברן זומן לשני משחקים בנבחרת על ידי המאמן גרהאם טיילור, שהכין את הנבחרת לטורניר בארצות הברית. במשחק הגמר נגד נבחרת גרמניה וינטרברן עלה כמחליפו של לי שארפ ממנצ'סטר יונייטד. היה זה משחקו האחרון במדי הנבחרת.
וינטרברן ויתר שחקני ההגנה של ארסנל הצליחו לעצור את פאוסטינו אספרייה, תומאס ברולין וג'אנפרנקו זולה מפארמה בניצחון 1 - 0 במשחק הגמר של גביע המחזיקות 1994, שבעקבותיו זכה המועדון בתואר אירופי ראשון מאז הזכייה בגביע ערי הירידים. בעונה שלאחר מכן המועדון הפסיד לריאל סרגוסה.
ארסן ונגר החל לאמן את ארסנל בסוף 1996, ובזכות הכללים החדשים שקבע שחקני ההגנה הצליחו להצטיין בשנים האחרונות של הקריירה שלהם. וינטרברן זומן לנבחרת על ידי המאמן הווארד וילקינסון לקראת משחק הידידות נגד נבחרת צרפת ב-1999, אך לבסוף הועדף על פניו גרהאם לה סו ווינטרברן ישב על ספסל הנבחרת לאורך כל המשחק.
המועדון העפיל לגמר גביע אופ"א 2000, אך וינטרברן הפסיד את מקומו בהרכב לטובת הברזילאי סילביניו. וינטרברן הצטרף לווסטהאם יונייטד לאחר 429 משחקי ליגה בארסנל שבהם הבקיע שמונה שערים. הוא שיחק בווסטהאם במשך שלוש עונות ופרש בגיל 40.
ב-14 ביולי 2008 הצטרף וינטרברן כמאמן הגנה לבלקברן רוברס של המאמן פול אינס.
הוא מתגורר בכפר וסטון טרוויל שליד איילסבורי עם אשתו ושלושת ילדיהם.
מועדון וינקס
חוקי מגן
חוקי מגן (באנגלית: protective labor law) הם חוקים הנכללים בדיני העבודה ומטילים על מעביד את החובה להעניק לעובדיו תנאי עבודה מינימליים מסוימים. חוקי המגן נועדו להגן על זכויותיהם של עובדים הן מפני המעבידים והן מפני ויתור של העובד עצמו על זכויותיו. מרבית חוקי המגן קובעים זכויות קוגנטיות (זכויות שהעובד אינו יכול לוותר עליהן). עובד (או נציגות עובדים) לא יכול לוותר על זכות מהזכויות המוענקות לו בחוקים אלו, גם לא בחוזה אישי או בהסכם קיבוצי. הסכמים יכולים לשפר את זכויותיו של העובד מעבר למינימום הקבוע בחוקי המגן.
נושאים המוסדרים בחוקי המגן הם אורך יום העבודה ושבוע העבודה, הגנת השכר, זכות לחופשה, לדמי מחלה ולשכר מינימום, גיל עבודה מינימלי ועוד, וכן מוטלות הגבלות כלליות על אופן העסקתם של עובדים, לשם שמירה על בריאותם וביטחונם האישי של עובדים. חוקי המגן הראשונים נחקקו באנגליה, בתחילת המאה ה-19 וכיום יש חוקים כאלו ברוב מדינות המערב והעולם המתועש, בהדגשים שונים הנובעים מאופי המקום, מהשלטון בו וכתוצאה מהקשרים חברתיים-תרבותיים.
חלק מחוקי המגן, כמו חוק חופשה שנתית וחוק פיצויי פיטורים, הם אוניברסליים ומשפיעים על כלל העובדים. חוקים אחרים נועדו להגן רק על אוכלוסיות עובדים מסוימות, כגון נשים או עובדים זרים.
יש הטוענים כי חקיקת המגן משקפת תפיסה פטרנליסטית המאמינה כי המחוקק יודע בעבור הצדדים ליחסי העבודה, העובד והמעסיק, מה טוב בשבילם ומחייב אותם לציית לנורמות "טובות" אלו.
לאור האמור סופגת חקיקת המגן ביקורת רבה - הן במישור ההצדקה התיאורתית מצד התפיסה הליברטריאנית והן במישור היישום בעיקר מצד אנשי אסכולת הניתוח הכלכלי של המשפט. מנגד, יש הטוענים כי חקיקת המגן הכרחית בשל עמדתם העדיפה של מעסיקים על פני עובדים בענפי תעשייה רבים.
רציונל.
יחסי אדון מול עבד, בעל אדמות מול צמית, פיאודל מול אריס, איכר בעל אדמה מול שכיר יום חקלאי העובד כל פעם אצל מעסיק אחר, אומן החבר בגילדה מול שוליה היו כולם יחסי עבודה מסוג שונה מאשר עבודה שכירה כפי שהיא מתקיימת מאז המהפכה התעשייתית, יחסים הכוללים מתן שכר תמורת מתן עבודה קבועה.
בעקבות המהפכה התעשייתית התפתחו מפעלים ולצורך הפקת אנרגיה נוספו מכרות, בעיקר מכרות פחם. במקומות אלו הועסקו עובדים על בסיס שכר. העובדים שהיו לרוב איכרים מנושלים או אריסים לשעבר הגיעו למשא ומתן עם המעסיקים כבודדים הזקוקים לעבודה ולקיום. במשא ומתן בין העובד לבין המעסיק פעלו כוחות השוק שגרמו לכך שהעובדים, שידעו שאם לא יקבלו את העבודה לא יהיה להם ממה להתקיים, היו מוכנים לעבוד בשכר המינימלי המאפשר קיום ואת מכסת השעות המקסימלית האפשרית. עובד שדרש יותר לא התקבל לעבודה וכחלק מתהליך התיעוש היו מספיק מועמדים אחרים למלא את מקומו.
כחלק מהרצון להוזיל עלויות העסיקו בעלי המפעלים והמכרות נשים וילדים בשכר נמוך יותר במקומות בהם היו הילדים והנשים יכולים להחליף גברים, וכן במקומות בהם נדרשה קומה נמוכה או אצבעות דקות, כפי שנדרש בתעשיית הטקסטיל. גם נשים וילדים אלו עבדו ימי עבודה שנמשכו 16 שעות ביממה ולפעמים גם יותר.
עם צמיחת רעיון הליברליזם שהעלה את עקרונות זכויות האדם, כבוד האדם והשוויון, נוצר לחץ חברתי לתת לעובדים תנאי עבודה ומחיה מינימליים המשקפים רעיונות אלו.
הדרך לאזן את יחסי הכוחות בין האינטרסים הכלכליים של המעסיקים לבין חוסר האונים של העובדים התפתחה באותה תקופה בשלושה מישורים:
המאבק על חוקי המגן התנהל בין שתי גישות:
היסטוריה של חוקי המגן.
חוק המגן הראשון נחקק באנגליה ב-1802 (The factory act of 1802), וקבע שבתעשיית הטקסטיל ילדים בגילאים 9 עד 13 יועסקו לא יותר מ-8 שעות עבודה ביממה ונערים עד גיל 18 - לא יותר מ-12 שעות ביממה. התעשיינים התעלמו מהחוק לכן נחקק חוק דומה ב-1819 שקבע שאסור להעסיק ילדים יותר מ-12 שעות ביום. אחרי מאבקים רבים בין התעשיינים לבין מצדדי חוקי המגן, נחקק ב-1833 ה-Factory Act שנחשב כחוק המגן הראשון שיושם וקבע שאין להעסיק ילדים מתחת לגיל 9, ילדים בגילאים 9 עד 13 יעבדו לכל היותר 8 שעות עבודה ביום וילמדו שעתיים. נערים בגילאים 14 עד 18 יעבדו לכל היותר 12 שעות עבודה ביום ולא יעבדו בלילה. ב-1844 הורחב Factory Act שקבע שגם נשים לא יעבדו יותר מ-12 שעות ביום עבודה רגיל ורק 9 שעות בימי ראשון.
חוק שכר מינימום הראשון נחקק בניו זילנד ב-1894.
מאבק משפטי לקיום חוקי המגן.
המעסיקים, באופן טבעי, התנגדו לחוקי המגן וטענו כנגדם שהם מפירים את זכות הקניין שלהם וטענו כי אם העובד מוכן לעבוד 20 שעות ביממה, חוק מגן המונע זאת פוגע בחופש העיסוק של העובד ובחופש החוזים. בתי המשפט קיבלו בהתחלה את טענות המעסיקים.
פסק דין לוכנר והשפעתו על חוקי המגן.
בפס"ד לוכנר נגד ניו יורק משנת 1905, בית המשפט העליון של ארצות הברית ביטל חוק שהגביל את שעות העבודה של עובדי מאפיות במדינת ניו יורק ל-60 שעות עבודה שבועיות, בטענה שחוק זה סותר את התיקון ה-14 לחוקה ומגביל את חופש החוזים ואת זכותם של העובדים לממש חוזה המאפשר להם לעבוד יותר שעות. נקודת המוצא של בית המשפט הייתה שהאופים חותמים על חוזה כזה מרצונם החופשי ואסור למדינת ניו יורק להתערב ביחסים שבין המעסיקים לעובדים.
פסק דין זה, הנחשב כאקטיביזם שיפוטי, כלומר התערבות בית המשפט בעבודת המחוקק בוטל בשנות ה-30 של המאה ה-20, מתוך הבנה שהצדדים לחוזה זה אינם שווים בכוחם ושחוזה כזה מאפשר למעסיק לנצל את העובדים.
פסק דין מילר נגד אורגון.