כשהוצאה "סולידריות" מחוץ לחוק הוא תמך בה בגלוי והפך לסמל הרוחני במאבק לעצמאותה של פולין.
המשפט "הֱיֵה נֶאֱמָן לֵךְ" מתוך שירו "המסר של מר קוגיטו" היה לסיסמת המאבק. בראשית שנות ה-90, לאחר התמוטטות ברית המועצות וכשמפלגת "סולידריות" עלתה לשלטון, הוא מתח ביקורת על התנהלותם של הממשלה ושל אישים פולנים בולטים, כדוגמת צ'סלב מילוש ואדם מיכניק, שראה בהם אחראים למחדלים שנעשו בפולין אחרי נפילת הקומוניזם. דבריו עוררו ויכוח סוער וממושך בפולין.
ב-1992 שב לצמיתות לפולין והתגורר בוורשה, כשבריאותו רופפת והוא סובל מאסתמה חמורה, והיה מרותק למיטתו רוב הזמן. זמן קצר לפני מותו הספיק לפרסם את אוסף שיריו "אפילוג של סערה".
הרברט נפטר ב-1998 בוורשה.
הרברט וצ'סלב מילוש.
ב-1958, בעת מגוריו בפריז, פגש לראשונה את צ'סלב מילוש.
בין שני המשוררים, פולנים מהגרים, שהדאגה למצב הפוליטי והאתי בפולין הייתה משותפת להם, נרקמה ידידות מיוחדת ומורכבת.
מילוש, שהיה מבוגר מהרברט ב-13 שנים ופעיל כמשורר וכמתרגם, שימש להרברט כמורה רוחני בתחילת דרכו הספרותית.
בשיא שיתוף הפעולה ביניהם תרגם מילוש את שירי הרברט לאנגלית ובכך חשף אותו לקהל הקוראים האמריקאי והבריטי. הרברט הקדיש לו את שירו "אלגיה לפורטינבראס" (דמות מ"המלט"). עם הזמן, כשמעמדו של הרברט כמשורר התבסס, נפלו ביניהם חילוקי דעות אישיים ופוליטיים, שמקורם בגישותיהם הפטריוטיות השונות.
הרברט האשים את מילוש בכך שלדעתו לא גילה מספיק פטריוטיות ושבזמן הכיבוש הנאצי לא השתתף בפעילות המחתרת, ומילוש האשים את הרברט בכך שלדעתו לקה בעיוורון מיסטי ורגשי בכל הקשור לפולין.
הייתה ביניהם התכתבות ענפה לאורך השנים והם התפייסו לפני מותו של הרברט.
על יצירתו.
שירתו בעלת מבנה אסתטי דל בפיסוק ומדויקת. היא כתובה בראייה אירונית, ריאליסטית ומפוכחת, ועוסקת במושג הסבל המתמשך והזיכרון.
הוא מרבה להשתמש באלמנטים מיתולוגיים והיסטוריים, כשהעבר משמש לו כלי להתבוננות בהווה. בראיון עמו אמר שהוא פונה להיסטוריה לא בתקווה להפיק ממנה לקח, אלא כדי לעמת את הניסיון שלו אל מול ניסיון האחרים, וכדי להשיג לעצמו מה שאפשר לכנותו כחמלה ואחריות כלל-אנושיים.
לאחר שחווה את ההרס שבמשטר הטוטליטרי, החל להטיל ספק בהשגת גאולה דרך הסתמכות על תורות מיסטיות או רציונליות ושלל את האוטופיה.
שירתו נוקטת עמדה לפיה היחיד מחויב לעמוד בהתנגדות חסרת סיכוי מול ההיסטוריה ללא ערובה לניצחון, תוך השענות על הקהילה האנושית חסרת השלמות, שבה היחיד אחראי לקהילה ונושא את הזיכרון ההיסטורי אל הדורות הבאים.
כך נאמר לגיבור שלא מרצונו בשירו "המסר למר קוגיטו" בתרגומו של דוד וינפלד.
יצירותיו הבולטות.
בעת שהותו הממושכת באירופה כתב את רשמיו על אמנות מערב אירופה:
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
שער הניצחון במדריד
שער הניצחון (בספרדית Arco de la Victoria) המכונה לעיתים גם שער מונקלואה (במטרה ליצור דמיון לשער אלקלה ושער טולדו), הוא שער ניצחון במדריד, בירת ספרד.
הקמה.
השער נבנה בין השנים 1953 ו-1956 בהוראתו של הדיקטטור פרנסיסקו פרנקו, לציון ניצחונו במלחמת האזרחים הספרדית. השער ממוקם ברובע מונקלואה - ארבקה ומתנשא לגובה של כ-40 מטרים. בפנים השער נמצאות מספר תוכניות ודגם של מתחם האוניברסיטה הקומפולטנסית. השער הוא עבודתם של האדריכלים מודסטו לופז אוטרו (Modesto López Otero) ופסקל בראבו סנפליו (Pascual Bravo Sanfeliú) והפסלים מוסס הוארטס (Moses Huertas) וחוסה רמון ארגי אורטלס (Jose Ramon Arregui Ortells).
בעורף השער מופיעה בלטינית הכתובת:
MUNIFICENTIA REGIA CONDITA&lt;br&gt;
AB HISPANORUM DVCE RESTAVRATA&lt;br&gt;
AEDES STUDIORVM MATRITENSIS&lt;br&gt;
FLORESCIT IN CONSPECTU DEI
ומתחתיה מופיעות על שני עיטורים השנים:
ANNO MCMXXVII A
ANNO MCMLVI Ω
תרגום הכתובת הוא "נוסד על ידי הוד נדיבותו המלך, שוקם על ידי מנהיג הספרדים, מקדש הלימודים הגבוהים פורח תחת עינו הפקוחה של האל". הכתובת מתייחסת לאוניברסיטת מדריד, שממוקמת בסמיכות לשער. השנים המובאות הן 1927, בה נפתחה האוניברסיטה במיקומה הנוכחי ו-1956, בה נבנה השער, והיא מוקדשת לפתיחתה מחדש של האוניברסיטה לאחר שנהרסה כליל בימי מלחמת האזרחים.
בחזית השער מופיעה בלטינית הכתובת:
ARMIS HIC VICTRICIBVS&lt;br&gt;
MENS IVGITER VICTVRA&lt;br&gt;
MONUMENTUM HOC&lt;br&gt;
D.D.D.
ומתחתיה מופיעות על שני עיטורים השנים:
ANNO MCMXXXVI A
ANNO MCMXXXIX Ω
תרגום הכתובת הוא "לכוחות שניצחו כאן, בתודעה יביסו לעולם, אנדרטה זו מוקדשת". השנים המופיעות על העיטורים הן 1936 ו-1939, שנות תחילתה וסיומה של מלחמת האזרחים הספרדית, והאנדרטה מוקדשת לחיילים שניצחו במלחמה.
יעקב משה טולדאנו
מכבי עירוני אשדוד (שחיה)
שאנן שיא
שאנן שיא הוא סרט סטודנטים קצר (40 דקות) מ-1991 שביימו ארי פולמן ואורי סיון כסרט הגמר לתואר אקדמי בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
עלילה.
הסרט עוקב אחר מצבים רגשיים, על רקע מלחמת המפרץ בתל אביב. בסרט מרואיינים תושבי תל אביב, על תחושותיהם בתקופת המלחמה והשתלשלות האירועים באולפני הרדיו המאוחדים של קול ישראל וגלי צה"ל, בעת שנפלו הטילים הראשונים. אחד המרואיינים, שהפגין ביטחון רב, כונה על ידי היוצרים "שאנן שיא", וכך ניתן השם לסרט.
פרסים.
הסרט נחל הצלחה רבה, וזכה בפרס אופיר, בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובמספר פרסים בינלאומיים.
לימים נמנו פולמן וסיוון עם הבולטים שבאנשי הקולנוע בישראל. שניהם היו שותפים, בין היתר, ליצירת סדרת הטלוויזיה בטיפול, שנמכרה לחברת HBO, וליצירת סרט הקולנוע ואלס עם באשיר, שהיה מועמד מוביל לזכייה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2009.
גינת שינקין
גינת שינקין היא גן השוכן בצידו הצפוני של רחוב שינקין בתל אביב, בין רחוב יוחנן הסנדלר ממזרח ורחוב יצחק נפחא ממערב. בצידו הצפוני של הגן ניצב המרכז הקהילתי לב אביב.
הגן נקרא באופן רשמי "גן המלאכה" על שמה של שכונת מרכז בעלי מלאכה בה שכנה, אך נקראה בפי התושבים "גינת שינקין" (על שם מנחם שינקין), השם הרווח עד היום, אף על פי שנקראת באופן רשמי "גן מרדכי" על שם מרדכי פינגרמן.
היסטוריה.
בשנים 1927 -1928 ניטעה במקום חורשה של 190 עצים על שטח של 2.6 דונם, על ידי מחלקת הנטיעות של עיריית תל אביב. על עיצוב החורשה הופקד אברהם קרוון. החורשה תוארה בעיתון הבוקר כ"החורשה המכוערת ביותר בעיר". בשנת 1941 הוחל בעבודות ישור, השבחת הקרקע וסידור רבדים והעבודות נמשכו אל תוך שנת 1943. ביוני 1944 הייתה הגינה סגורה לצורך עבודות שתילה ונטיעה. עם פתיחתה של הגינה היא הייתה למקום פופולרי לאמהות וילדים.
כאשר הפכו רחוב שינקין והרחובות הסמוכים לו למקום מגורים פופולרי בקרב אמנים צעירים ואנשי רוח, התבססה גם הגינה כמקום מפגש קהילתי, וכשטח לעריכת אירועי תרבות ואמנות, הפגנות ומיצגים מחאתיים. במקום נערכו גם מופעי מוזיקה מתוכננים וספונטניים, ירידים לממכר חיות מחמד ואירועים נוספים. ב-4 ביולי 1993 נערך במקום האירוע הראשון לציון יום הגאווה בתל אביב.
ב-1985 שוקמה הגינה ורוצפה בתכנונו של האדריכל חיים כהנוביץ ששב ותכנן אותה מחדש ב-1992. עיצובה הנוכחי זכה גם לביקורת בטענה שבשל צמחייה גבוהה, היא נותקה מהרחוב.
בשנת 1994 נפתח ליד הגינה המרכז הקהילתי הסמוך "בית תמי", ובתחילת המאה ה-21 נוספו לה מתקני שעשועים לילדים.
דניאל לנגה
מלון שרתון תל אביב
מלון שרתון תל אביב הוא בית מלון של רשת מלונות שרתון הבינלאומית, השוכן על רכס הכורכר מעל חוף תל אביב ברחוב הירקון 115. המלון נחשב אחד היוקרתיים בעיר.
המלון הוקם על ידי אנשי העסקים היהודים-גרמנים איגנץ בוביס ואמיליו ברונס ומשקיעים נוספים, ונחנך בשנת 1977.
מלון שרתון הישן.
קודם לכן פעל מלון אחר בשם שרתון בתל אביב, מצפון לגן העצמאות, והעניק את שמו לחוף הסמוך שנקרא "חוף שרתון" ונודע גם כ"חוף מציצים" בעקבות הסרט "מציצים" שצולם בחוף. המלון הישן החליף בעלים, שינה את שמו ל"פאלאס", ונהרס ב-1990.
המלון הנוכחי.
מבנה המלון הנוכחי הוקם במקום בו ניצב קודם לכן הבית האדום, מבנה אשר שימש בין היתר את מועצת פועלי תל אביב ויפו ואת מרכז הנוער העובד והלומד. חוף הים המשתרע למרגלותיו הוא "חוף גורדון". המלון נבנה כחלק מרשת "לרום" והועבר ב-1977 לרשת מלונות שרתון. בניין המלון מתנשא לגובה של 81 מטר ובו 22 קומות. בבנין בריכת שחייה והוא מציע לאורחיו 315 חדרים ו-23 סוויטות.
בית המלון תוכנן על ידי האדריכלים ורנר יוסף ויטקובר (שתכנן גם את מלון שרתון הראשון שנהרס) ויעקב רכטר.
בסמוך למלון, ברחוב הירקון 155, שוכן מלון "לאונרדו פלאזה תל אביב" שפעל עד 2009 תחת השם "שרתון מוריה תל אביב". שני המלונות פעלו תחת רשת שרתון העולמית, אך נמצאו בבעלויות שונות והופעלו בידי חברות שונות.
בכניסה למלון וכן בגינה קטנה לידו נמצאות לוחיות זיכרון לבית האדום שעמד במקום מקודם.
מלון שרתון
סידהארתא
סידהארתא הוא רומן אלגורי מאת הרמן הסה. הרומן עוסק במסע רוחני של נער הודי בשם סידהארתא בתקופת גאוטמה הבודהה. זהו הרומן התשיעי במספר שכתב הסה והוא פורסם לראשונה בשנת 1922 על רקע שהותו של הסופר בהודו בתחילת המאה ה-20.
המילה "סידהארתא" היא שרשור של שתי מילים בשפה הסנסקריטית "סידהא" (הושג) בצירוף "הרתא" (משמעות, או עושר). צירוף שתי המילים משמעו "מי שמצא משמעות (לקיומו)" או "מי אשר השיג את יעדיו". אך חשוב מכך, סידהארתא הוא שמו הפרטי של הבודהה.
תקציר העלילה.