העלילה עוברת ל-1919 ולחווה חקלאית באוסטרליה בהם גרים בעל החווה ג'ושוע קונור (ראסל קרואו ואשתו אליזה (ליזי). עוד מתברר שעד פרוץ מלחמת העולם הראשונה גרו בה גם שלושת ילדיהם של בני הזוג (ארתור, אדוארד והנרי) שהתגייסו לאותה יחידה של אנזא"ק, יצאו ב-1915 למערכה בגליפולי ולא שבו ממנה. קונור ניחן בחושים מחודדים לגילוי מים מתחת לקרקע תוך שהוא נעזר ב-2 מוטות מכופפים והוא מצליח לחפור באר מים להשקיית השדות הצחיחים. בעוד שקונור מחזיק את החווה יושבת אשתו אליס בבית עטופה ביגונה על בניה, חיה בדמיונותיה ומאשימה את בעלה במותם. בסופו של דבר אליזה לא עומדת בצער ושולחת יד בנפשה. קונור שנותר ללא כלום מחליט לעזוב את החווה ולהפליג לטורקיה כדי לחקור מה עלה בגורל ילדיו ובידיו רק יומן שכתב בנו עד זמן קצר לפני פרוץ הקרב בו נפלו. חלק מהמוטיבצה של קונור הם חזיונות שמופיעים בראשו ובהם רמזים על גורל ילדיו.
איסטנבול.
תחנתו הראשונה של קונור היא באיסטנבול. בזמן שהוא מנסה לברר לאן לפנות פונים אליו רבים מהתושבים המקומיים בהצעות למגורים. אחד מאלו הוא הילד אורהן (Dylan Georgiades) שאף לוקח את תיקו של קונור ללא רשותו. קונור רודף אחריו ברחובות איסטנבול עד הגיעם למלון קטן שמנהלת אימו של אורהן, עיישה (אולגה קורילנקו). קונור מתרצה ומסכים לישון במלון זה. לקונור מתברר שבעלה של איישה נעדר אף הוא בקרבות גליפולי והיא מנהלת את המלון בעזרת אחיו של בעלה עומר שמעוניין לשאת את עיישה כאישה שנייה בהתאם למסורת המוסלמית.
קונור פונה למפקדת הצבא הבריטי באיסטנבול כדי לקבל אישור להגיע לזירת הקרב בגליפולי כשקונור התעניין במיוחד בזירה בה התרחש קרב "לון פיין" , ב-6 עד 10 באוגוסט 1915, בו השתתפו הבנים. בשיחה מתבשר קונור שהשטח מוגדר עדיין כשטח צבאי ולא ניתן לאזרחים להגיע למקום.
קונור חוזר מאוכזב למלון של עיישה ושם היא רומזת לו שיוכל לעקוף את האיסור אם ישכור את שירותיו של דייג מקומי שייקח אותו לחופי גליפולי.
שדה הקרב בגליפולי.
קונור נוחת בחופי גליפולי באתר בו התרחש קרב "לון פיין" שם הוא פוגש משלחת בריטית/אוסטרלית הפועלת מטעם ועדת חבר העמים לקברי מלחמה לאיתור חללי בעלות הברית שנהרגו במקום. מפקד המשלחת הוא לוטננט קולונל סיריל יוז (ג'יי קורטני) ולידו מסייעים מייג'ור חסן (ילמאז ארדואן ) ועוזרו סרג'נט ג'אמל (צ'ם ילמאז ) שנלחמו במקום ומכירים את המערכה באופן אישי.
התגובה הראשונית של יוז היא לגרש את קונור מהאזור אך קונור העקשן מתיישב על החוף וממאן לעזוב את המקום. מייג'ור חסן מתרשם מהאב העקשן ומציע ליוז לסייע לקונור למצוא את בניו. יוז שואל למה לעשות זאת וחסן עונה "כי הוא האב היחיד שבא לחפש את ילדיו". יוז משתכנע ומתיר לקונור לנוע בשדה הקרב וזה מסתייע בחזיונותיו וביכולתיו להרגיש את מה שקורה מתחת לפני השטח כדי לאתר את מקום הגופות. צוות החיפוש חופר ומאתר שניים מהבנים (אדוארד והנרי) כשבגולגולת של אדוארד מתגלה חור של כדור. מגלה הגופות טוען שהטורקים וחסן בראשם ירו בפצועים ושבויים במהלך המערכה וקונור מנסה לתקוף את הטורקים. קונור מבקש לקחת את שתי הגופות לקבורה באוסטרליה אך יוז אומר לו ש"הם בין חברים עכשיו, כנראה החברים הכי קרובים שהיו להם" וקונור משתכנע לקבור אותם במקום נפילתם ושומר רק את הדסקיות שלהם.
בהמשך מתנצל קונור והוא וחסן מתיידדים. חסן משיג רשומות של הצבא העות'מאני מתקופת המלחמה בהן הוא מגלה שבנו השלישי של קונור, ארתור, נלקח למחנה שבויים.
החיפוש אחר מחנה השבויים.
קונור חוזר לבית המלון של איישה באיסטנבול ומנסה לאתר את מחנה השבויים. במקביל מתחיל להתפתח קשר בינו ובין איישה. כדי למצוא מידע על מחנות השבויים חוזר קונור למפקדת הצבא הבריטי שם הוא לומד שמחנות השבויים נבנו באסיה הקטנה ושהמקום משמש שדה קרב בין טורקיה ויוון. המפקד הבריטי במקום כועס עליו שהפר את הוראתם והגיע לגליפולי ולכן מחרימים את דרכונו ומודיעים לו שיגורש למחרת בבוקר.
במפקדת הצבא פוגש קונור את מייג'ור חסן שבא לבקש עזרה מהבריטים במאבק מול היוונים ונדחה. הוא עוקב אחריו עד שהם מגיעים לאספה מחתרתית של חברי "התנועה הלאומית הטורקית" שם רוצים חלק מהמשתתפים להרוג את קונור כדי שלא ילשין עליהם. קונור מבקש שוב את עזרתו של חסן לאיתור מחנות השבויים אך זה משיב את פניו ריקם.
קונור מנסה לדבר עם גורמי צבא שונים ובמקביל מתהדקים היחסים שלו עם איישה ובמיוחד עם בנה אורהן. גיסה עומר, שמרגיש בדבר, לוחץ עליה להודות באלמנותה ולהסכים להתחתן איתו אך היא מסרבת והקונפליקט ביניהם מגיע לאלימות פיזית. קונור נחפז להגן עליה ולגרש את עומר אך איישה אומרת לו שעל אף כוונותיו הטובות הוא הביא קלון על משפחתה ועליו לעזוב את המלון. בזמן שהוא יוצא משערי המלון הוא מותקף על ידי עומר -3 מחבריו שמכים אותו על החרפה שהביא למשפחה. למקום מגיע באותו רגע גם סרג'נט ג'אמל עם עוד שלושה מקבוצת "התנועה הלאומית הטורקית" ומצילים את קונור מידיו של עומר וחבריו ולוקחים אותו לחסן. במפגש חסן מספר שבהמשך חקירותיו מצא שהבן ארתור הוחזק במחנה שבויים לייד הכפר אפיון. חסן גם מספר לו שקבוצת המורדים מתכננים להגיע מאיסטנבול למחנה של התנועה לייד אנקרה ושהמסע עובר לייד אפיון והוא ינסה לאסוף שם מידע.
קונור חוזר למלון ושם חווה חזיון שבנו חי לכן הוא מחליט להישאר בטורקיה ועם שחר כשהחיילים הבריטים בעקבותיו הוא מצליח לברוח ולהצטרף לחסן וג'מאל במסעם דרומה לאנקרה.
המסע לאנקרה.
קבוצת המורדים החמושים וקונור איתם עולים על רכבת דרומה. במהלך הדרך נחסמת המסילה ויושבי הרכבת מותקפים על ידי כוח יווני גדול שהורג את רוב הנוסעים ושובה את חסן, ג'מאל וקונור. רגע לפני שהיוונים יורים בשני הטורקים מצליח קונור להציל את חסן במחיר של מותו של ג'מאל. קונור וחסן נמלטים מהרכבת על גבי סוסים שלקחו מהיוונים ורוכבים לכוון אפיון.
המפגש.
בדרכם מזהה קונור סמלים שמופיעים בחזיונותיו עד שהוא מגיע לכנסייה בכפר שם הוא פוגש את בנו ארתור המצייר את קירות הכנסייה. לאחר הפגישה החמה מספר הבן את קורותיו מאותו קרב בו נפגעו שלושתם. לדבריו הנרי נהרג מייד בעוד שאדמונד נפצע פצעי מוות וביקש מארתור לירות בו ולגאול אותו מיסוריו ואז גם מבין קונור שהירי בגולגולת של בנו לא נעשתה על ידי הטורקים אלא על ידי אחיו. קונור גם מבין שבנו בטראומה ואכול רגשי אשמה על כך שכאח הבוגר לא הצליח לשמור על אחיו למרות הבטחתו לאביו. זמן קצר לאחר הפגישה מגיעים היוונים לכפר ומתחילים להפגיז אותו וקונור ובנו נמלטים במעלה ההר למצודה עתיקה שם קיימת דרך מילוט בנהר תת-קרקעי. ארתור מציע לאביו להימלט אולם קונור מבהיר שהוא לא עוזב אותו וקונור משתכנע להצטרף לאביו בבריחה מהיוונים והם נשטפים עם הזרם הרחק מהיוונים.
אחרית דבר.
לאחר 3 שבועות של נדודים חוזרים השניים לאיסטנבול והם מתקבלים בחום במלון של איישה. במפגש בין קונור לאיישה רומזת לו איישה שהיא מאוהבת בו ומעוניינת בחיזוק הקשר איתו והצופה מבין שקונור עם בנו לא יחזרו כבר לאוסטרליה.
הפקת והפצת הסרט.
הדמות האמיתית היחידה בסרט הוא לוטננט קולונל סיריל יוז שאכן פעל לאחר המלחמה ביחידה לאיתור חללים בגליפולי. בשולי אחד ממכתביו הביתה התייחס יוז ל"בחור זקן אחד שהצליח להגיע לכאן מאוסטרליה והוא מחפש את קברו של בנו". מאחר שאותו אב לא זוהה טוו התסריטאים עלילה דמיונית על בסיס משפט זה.
ביוני 2013 חתם קרואו על חוזה לבימוי הסרט על בסיס התסריט הנ"ל.
ביקורות.
בדרך כלל הביקורות על הסרט היו נייטרליות עד חיוביות:
עם צאת הסרט לאקרנים מחו רבים כנגד הצגת הטורקים בסרט כהומניים וזאת על אף המידע הרב שנאסף על יחסם האכזרי למיעוטים בטורקיה ובמיוחד הרציחות בתקופת השואה הארמנית.
אלכסנדר ורנק
אלכסנדר ורנק (אנגלית: Alexander Varnek ; 1782–1843 ) היה צייר רוסי, שנודע בזכות דיוקנאותיו של דמויות החברה הרוסית.
ביוגרפיה.
הוא היה תלמידם של דמיטרי לויצקי וסטפן שצ'וקין באקדמיה הקיסרית לאמנויות. הוא יצא לאירופה (1801–1809) כנציג האקדמיה ולאחר מכן חזר כפרופסור ויועץ.
יחד עם אמנים אחרים מהתקופה, ורנק היה מוגבל בבחירת נושאי הציור שלו בשל האקלים הפוליטי והצנזורה שפעלו, במיוחד בתקופת שלטונו של ניקולאי הראשון. תחת הצנזורה, ציפו מהאמנים להיות שאננים לגבי תנאי החיים הרוסיים. הם התפרנסו מפטרונים שהזמינו עבודות, וכמעט ולא סטו מנושאים דתיים והיסטוריים מקובלים, בעוד שאמנים שבחרו את הנושאים שלהם נטו להסתפק בציור "נושאים בטוחים". לפיכך, המומחיות של ורנק הפכה לפורטרטים. בֿימי חייו הוא נחשב כ"אמן מפורסמים".
יצירה.
הוא זכה לציון בציור המופתי שלו, בצביעה ההרמונית, אם לא החיה במיוחד, ביכולת ללכוד דמיון קרוב, בתאורה מתאימה, ובכלל בביצוע שלו ללא קישוטים. בני זמנו העריכו מאוד את דיוקנאותיו, וכתוצאה מכך הוא יצר יצירות רבות מסוג זה: דיוקן של מאדאם ח'טובה (אשתו של הגנרל אלכסנדר איליך ח'טוב), דיוקן בגודל טבעי של הרוזן אלכסנדר סטרוגנוב, דיוקן של נשיא האקדמיה לשעבר, אלכסיי אולינין, והציורים "ראשו של טורקי צעיר", " ילד עם כלב", ו"כנר".
בנוסף, ורנק צייר אייקונים המייצגים את הבשורה ואת ארבעת האוונגליסטים. אלה האחרונים נמצאים בקפלה של האקדמיה לאמנויות.
ג'ון פולני
נימפית החרמון