אצל בעלי הכליצרות, בדומה לסרטנאים, ממוזגים הראש וגפי הפה עם החזה וגפי התנועה, לחלק אחד הקרוי ראשחזה, או פּרוֹסוֹמַה (מלטינית: פרו- קדמי; סומה - גוף, כלומר החלק הקדמי של הגוף). &lt;BR&gt; בראשחזה 6 פרקים ו-6 זוגות גפיים. גפי הפה שמבנם מאפיין את תת-המערכה קרויות כליצרות (chelicerae, מיוונית: χηλή - צבת, κέρας - קרן, בעברית: מַלְקוֹחַיִם), ממלאות את תפקיד הלסתות בחולייתנים ובעזרתן נתפס הטרף ונאכל. הזוג השני קרוי רגלי בחנין (pedipalpi) ומשמש לרוב להליכה, אך אצל העקרביים אלו הן הצבתות המשמשות לתפיסת הטרף. 4 הזוגות הנוספות הן רגליי הליכה. &lt;BR&gt; הבטן נמצאת בחלק האחורי של הגוף, והיא מכילה את בלוטות הטוויה (אצל העכבישנים), את המסרקיות (רגליים מנוונות) ואת העוקץ (אצל עקרביים).
בעלי לסתות
בעלי לסתות (שם מדעי: Mandibulata) היא קבוצה במערכת פרוקי-הרגליים.
סרטנאים
סרטנאים (שם מדעי: Crustacea) הם תת-מערכה במערכת פרוקי-רגליים (בממלכה הטקסונומית בעלי חיים). הם מאופיינים בגוף המחולק לפרקים, שני זוגות מחושים וגפיים דו-סעיפיות שעברו התמחויות שונות (אכילה, תפיסה, הליכה, שחייה, רבייה וחישה). הגוף מכוסה בשלד חיצוני קשיח המורכב מקוטיקולה וכיטין. יש יותר מ-52,000 מינים של סרטנאים, המחולקים לשש מחלקות. גודלם נע מ-0.25 מילימטר ועד לכמה מטרים (סרטן עכביש יפני). הסרטנים נפוצים בכל רחבי העולם בכל הימים, במים מתוקים ומיעוטם ביבשה. לסרטנאים חשיבות אקולוגית ומסחרית רבה, בהיותם מזון לבעלי חיים רבים, בהם לווייתני מזיפות והאדם.
תיאור מספר סרטנים לדוגמה.
סרטן החולות.
סרטן החולות מבלה את רוב זמנו בתוך הים וניזון בעיקר מאצות, פלנקטון ושיירי דגים קטנים המצויים בקרקעית הים. גופו מכוסה שריון קשה אשר מגן עליו מפני דגים גדולים, סרטנים אחרים ומהתמוטטות המחילות בהן הוא מתגורר. נשקו של הסרטן הוא זוג גפי הפה שלו - צבתות בעלות כח לפיתה רב. בעת התגוננות עומד הסרטן על רגליו האחוריות ופותח את צבתותיו כדי לשוות לעצמו ממדים גדולים יותר. עיני הסרטן ממוקמות בקצותיהם של זוג מחושים. מבנה זה מקנה לסרטן ראייה מרחבית / אופקית משופרת החיונית לציד כמו גם להתגוננות. הסרטן אינו מסוגל ללכת קדימה או אחורה אלא רק ימינה ושמאלה.
הסרטן מתרבה על ידי הטלת ביצים על חוף הים. מכיוון שהסרטן יכול לשהות זמן מוגבל מחוץ למים, לאחר ההטלה נלכדים סרטנים רבים בבריכות מים הנוצרות בעת השפל. שם הם מנסים לשרוד עד לתקופת הגאות הבאה אשר בחסותה ימשיכו בדרכם אל קרקעית הים. רק מעטות מהביצים שורדות והופכות לסרטן בוגר, משום שהסרטנים שרק בקעו צריכים לעשות את המסע מן החוף אל נקבי הסלע שבתוך הים, תוך התחמקות מטורפים ימיים.
את הסרטנים הנפוצים אפשר למצוא על הסלעים או בתוך החורים שבסלעים שבתוך הים בדרך כלל קרוב לחוף.
בלוטי ים.
בלוטי ים (זיפרגליים) הם סרטנים ישיבים המכוסים במעין קונכייה סידנית הצמודה למצע עליו הם יושבים. את מזונם הם מסננים מן המים. הפרטים הם הרמאפרודיטים (דו-מיניים).
טחבית.
הטחבית היא סרטן יבשתי בסדרה שווה-רגלאים. היא חיה בקרקעות לחות וניזונה מרקב.
חרקים
חֲרָקִים (שם מדעי: "Insecta"; ביחיד: חֶרֶק), הם מחלקה של בעלי חיים במערכת פרוקי-רגליים. קל לזהות אותם לפי צורת הגוף שמחולקת לשלושה חלקים, ראש, חזה, בטן ושלושת זוגות הרגליים (סך הכל 6 רגליים). התחום המדעי שעוסק בחקר החרקים נקרא אנטומולוגיה.
במחלקת החרקים מספר המינים הרב ביותר בעולם הטבע. למעלה ממיליון מינים שונים מתוארים בספרות המדעית ולפי הערכות שונות סביר להניח שמיני חרקים רבים טרם התגלו והמספר הכולל כנראה נע בין שישה לעשרה מיליון. סדרת החיפושיות כוללת כ-400,000 מינים שונים, ובכך היא הסדרה הגדולה ביותר בעולם הטבע. סדרת הדבוראים כוללת את הדבורים, הצרעות והנמלים מונה בסך הכול כ-110,000 מינים; מספר הפרטים של משפחת הנמליים הוא הגדול בממלכת בעלי החיים; קיימים על פני כדור הארץ יותר נמלים מאשר כל בעל חיים אחר. סדרות ידועות נוספות של חרקים הן הפרפראים (170,000 מינים), הזבובאים (120,000 מינים, כולל היתושים), הפשפשאים (40,000 מינים), הפרעושים (2,200 מינים) והתיקנאים (3,500 מינים). רבים סבורים בטעות שגם העכבישים הם חרקים; למעשה מדובר במחלקה המשתייכת, לצד החרקים, למערכת פרוקי-הרגליים. החרקים מתמיינים לחסרי כנפיים (קרויים גם חשוכי כנף) ולבעלי כנפיים. עם בעלי הכנפיים נמנים בעלי גלגול מלא ובעלי גלגול חסר.
מחלקת החרקים כוללת כמה מינים עמידים במיוחד; ניסויים הראו עמידות של נמלים ותיקנים לרמות של חום, קרינה ופגיעות אחרות אשר בעלי חיים אחרים לא מסוגלים לעמוד בהן. כושר ההישרדות הגבוה של החרקים הוא שאפשר את תפוצתם העצומה בכל חלקי כדור הארץ ואת התמיינותם למספר כה גדול של מינים.
החרקים הם נדבך חשוב במארג המזון בטבע. בעלי חיים רבים - עופות, דו-חיים ויונקים - ניזונים מחרקים. האדם ניזון אף הוא מחרקים, כבר מימי קדם (עוד לפני שהחל בציד של חיות גדולות יותר, כמו יונקים) ועד היום, בחברות מסוימות. חרקים רבים ניזונים מצוף ואבקת פרחים; בעוברם מפרח לפרח בחיפוש אחר צוף ואבקה הם משמשים כאחד האמצעים החשובים ביותר של האבקה, ולכן מינים רבים של צמחים תלויים בהם. בנוסף על תפקידם החשוב במארג המזון, החרקים חשובים לטבע בכלל ולאדם בפרט בתור קוטלים טבעיים של מינים מזיקים לאדם, מאביקים בטבע ובחקלאות, פירוק של חומרי פסולת אורגנית (למשל, פירוק גופות בעלי חיים), וטיוב הקרקע (למשל, טרמיטים, נמלים, זבליות).
בימינו חווה כדור הארץ הכחדה המונית של מיני חרקים רבים. בין השנים 1990–2020 הצטמצמה אוכלוסיית החרקים העולמית ב-27% לפי מחקר של אוניברסיטת מדינת מישיגן. הגורמים להכחדה מגוונים, ודומים בחלקם לגורמי ההכחדה של מחלקות אחרות - שינויי האקלים ובתוך כך שינויי תדירות העונות, צמצום אזורי מחיה - ובנוסף, הדברה כימית. בעקבות תפקידם החשוב של החרקים במערכת האקולוגית, משפיעה הכחדתם במישרין ובעקיפין על היבטים נוספים ורבים באקולוגיה, כיוון שניתן למצוא אותם בשלל נישות אקלוגיות.
מקור השם.
מקור השם "חרק" במילה "חרוק" שפרושה דבר מה משונן או בעל חריצים. המלה מתייחסת לבטנם של החרקים, שעשויה פרקים פרקים (לרוב עשרה) המופרדים על ידי חריצים. זוהי בבואה של הלועזית: לטינית insectum, יוונית ἔντομον (מבוטא: éntomon).
מורפולוגיה והצלחה אבולוציונית.
לחרקים התאמות שונות שסייעו להם להצליח מבחינה אבולוציונית:
ממדי גופם של מיני החרקים השונים מגוונים מאוד, החל מאחת ממיני הצרעות ("Dicopomorpha echmepterygis") שאורך גופה עומד על כ-0.139 מילימטרים, ועד מין מסוים של מקלון ("Phobaeticus serratipes") שיכול להגיע לאורך של 55 סנטימטרים. המין הכבד ביותר הוא אחד ממיני החגבאים, "Deinacrida", שמגיע למשקל של 70 גרמים, אולם גם מינים אחרים, דוגמת חיפושית גוליית ("Goliathus") ממשפחת הזבליתיים או החיפושית "T. giganteus" ממשפחת היקרוניתיים מגיעים למשקל נכבד.
המיון הטקסונומי של מחלקת החרקים.
הגדרת מחלקת החרקים.
ההגדרה המדויקת אילו סדרות כלולות תחת מחלקת החרקים נתונה לפירושים שונים, לרוב הדיון סובב סביב הקבוצות הבאות:
הגישה המכלילה כוללת את כל קבוצות שש-רגלים (Hexapoda) כשייכות לחרקים. לפי גישה זו החרקים חולקו באופן מסורתי לחשוכי כנף (Apterygota) ובעלי-כנף (Pterygota). אולם חוקרים מודרניים הראו שקבוצת חשוכי הכנף אינה מונופילטית ולכן אינה מהווה טקסון מוצלח. הגישה המקובלת יותר כוללת בעלי שש רגליים עם גפי פה חיצוניות (Ectognatha) אשר כוללת את שלוש הקבוצות האחרונות ברשימה. גישה מחמירה יותר כוללת רק בעלי שש רגליים הנמצאים על הענף האבולוציוני שפיתח כנפיים (Pterygota) קבוצה זו נקראת גם קבוצת החרקים האמיתיים.
חרקים והאדם.
בין החרקים לאדם שוררים יחסים מורכבים.
לחרקים תפקיד חשוב במערכת האקולוגית ולפיכך השפעה עקיפה משמעותית על האדם, בעקבות יכולתם להאביק גידולים חקלאיים, לפרק פסולת, או להעשיר את הקרקע בחומרי הזנה. החרקים כונו על ידי האקולוג האמריקאי, אי.או. וילסון , "הדברים הקטנים שמניעים את העולם". נכון לשנת 2019, 75 אחוז מגידולי החקלאות בעולם תלויים במאביקים, וגידולים אלה אחראיים על כ-35% מהתוצרת החקלאית העולמית. מחקר משנת 2006 בדק קבוצות מסוימות של חרקים בסביבתם הטבעית, ובדק רק חלק מהפעולות האקולוגיות שהם מבצעים, והעריך שהשווי של תרומתם של חרקים אלו בלבד לכלכלה האמריקאית נע סביב 57 מיליארד דולר בשנה.
במחקר משותף של חוקרים מאוסטרליה, סין ווייטנאם, שפורסם בשנת 2019, הציגו החוקרים מסקנתם ש־40% ממיני החרקים נמצאים תחת איום של הכחדה בעתיד הקרוב, כאשר הסדרות המאוימות במיוחד הם הפרפראים, הדבוראים והחיפושיות. המחקר מצא ש-4 טקסונים של חרקים המתקיימים בסביבת מחיה מימית כבר איבדו את מרבית האוכלוסייה שלהם. מפרסמי המחקר תלו את הסיבה העיקרית לכך היא השתלטות האדם על בתי הגידול של החרקים לצורך הסבתם לחקלאות, כאשר סיבות נוספות שהוזכרו הן מזהמים אגרו-כימיים, מינים פולשים ושינוי אקלים. על פי תצפיות ומחקרים משנים אלו, אוכלוסיית החרקים העולמית יורדת ב-2.5% מדי שנה, קצב שאם יימשך יביא להכחדה של מרבית החרקים בתוך מאה שנים אם כי הערכות עתידיות אלו נחשבות למוגזמות על ידי חוקרים אחרים. מספר ממצאים, כמו מחקר שפורסם בשנת 2019 באוסטרליה, מראים שישנם מינים של בעלי חיים ששינויי האקלים, לצד מאמצי השימור של האדם, דווקא גורמים לשגשוגם ולתפוצה המונית שלהם. ההסכמה של החוקרים היא שישנה בעיה ושראוי לתת עליה את דעתנו.