האבדות בשני הצדדים היו עצומות; 80,000 - 110,000 הרוגים או פצועים בשני הצדדים. כוחותיו של נפוליאון קטנו בכ-38,000 חיילים, כוחות הקואליציה לכדו כ-15,000 חיילים צרפתים, 21,000 פצועים או חולים, 325 תותחים ו-28 נסים, דגלים ועיטים וכן את מלך סקסוניה אשר נלכד בשבי. בין ההרוגים היה גם המרשל הפולני יוזף פוניאטובסקי, אחיינו של מלך פולין, 15 גנרלים צרפתיים נהרגו ו-31 נפצעו.
מתוך סך של 362,000 חיילים, ספגו כוחות הקואליציה אבדות בשיעור של 54,000 הרוגים ופצועים.
תבוסת צרפת בקרב סימלה את קיצה של שליטת הקיסרות הראשונה בגדה המזרחית של הריין והובילה את המדינות הגרמניות המשוחררות לקראת איחודן. כוחות הקואליציה ניצלו את הניצחון ופלשו לאדמת צרפת. בשנת 1814 נפוליאון אולץ לוותר על כסאו והוגלה אל האי אלבה.
מורשת.
בשנת 1913 הוקמה בשטח שבו התרחש הקרב אנדרטה להנצחתו.
אור יקרות
אור יקרות היא מילת קוד למערכת ישראלית שמטרתה הייתה לפגוע בניסיון כוחות הצבא המצרי לצלוח את תעלת סואץ, על ידי יצירת חומת אש ועשן סמיך מעל התעלה. הפרויקט פותח במהלך מלחמת ההתשה, במקביל להתבצרות בקו בר-לב, אולם לא הופעל במהלך הצליחה המצרית בתחילתה של מלחמת יום הכיפורים.
התוכנית כנראה נועדה לספק תחושת ביטחון ללוחמי המעוזים ולהרתיע את המצרים, שכן היא נבנתה בשל עלותה הגבוהה רק ליד שני מעוזים ("מצמד" ו"חיזיון"), כאשר כל מערכת מכסה כ-100 מטרים, בעוד שכל מרחב הגבול (160 ק"מ) נותר פנוי לצליחה. וגם בשני המעוזים הללו היא לא הופעלה, אם בשל סתימתה על ידי כוחות קומנדו מצרים ואם בשל תקלות טכניות. בכל מקרה תועלתה הייתה אפסית לנוכח ממדי הצליחה.
פיתוח.
מערכת אור יקרות פותחה במהלך מלחמת ההתשה על ידי יחידת יפת"ח של חיל ההנדסה הקרבית — בפיקודו של אלוף-משנה דוד לסקוב — ונועדה להיות מבצעית בראשית שנות ה-70. פותחו שתי מערכות מקבילות: מערכת נייחת שהתבססה על הפעלה חשמלית מתוך המעוזים, ומערכת ניידת שניתן להפעילה בצורה גמישה. מטרת המערכת הייתה הזרמתם והצתתם באש של כמויות גדולות של דלק נוזלי על-פני התעלה, ובכך ליצור מסך אש ועשן בלתי חדיר שימנע את צליחת הכוחות המצרים. שתי מערכות מבצעיות הוקמו בתחילת 1971 במעוזים "חיזיון" (הסמוך לגשר פירדאן) ו"מצמד" (מצפון לאגם המר הגדול). המערכות כללו שורה של צינורות תת-קרקעיים, שחיברו בין מכל דלק גדול שהוצב בבונקר ליד המעוזים לשלושה פתחי הזרמה שמוצאם מתחת לקו המים של התעלה. על פי התוכנית הדלק שהוזרם היה אמור להידלק באמצעות פיצוץ מוקשי הצתה קופצים. כל מערכת הייתה אמורה לכסות באש מקטע של כמאה מטרים מהתעלה.
סוגי המערכות:
ב-28 בפברואר 1971 נערך ניסוי גלוי של המערכת הניידת: מכלית גדולה הזרימה דלק לתעלה שהוצת על ידי המוקשים הקופצים. התוצאה הייתה להבה שהיתמרה לגובה של כמה עשרות מטרים מעל התעלה. מטרות הניסוי היו בחינת כשירות המערכת לצד השגת הרתעה.
בשל סיבות של אי-היתכנות כלכלית ולוגיסטית מעשית להצבת המערכות לאורך כל תעלת סואץ, וכן בשל שיקולים ביטחוניים אחרים, הוחלט לא להציב מערכות מבצעיות נוספות. במקום זאת נבנו על ידי צוותי ההנדסה של עוצבת סיני 16 מערכות-דמה, במקביל לתחזוקתן השוטפת של שתי המערכות הקיימות. הבדיקות כללו בחינת מערכת ההפעלה החשמלית במעוז שאמורה להביא להזרמת הדלק מהמכל אל הצינורות, ובדיקת המערכת הידנית החלופית. המוקשים לא הותקנו בקצה הצינורות שכן לא היו עמידים לשהייה ארוכה מתחת למים, והכוונה הייתה להרכיבם ברגע שיתקבלו ידיעות על כוונת המצרים לצלוח את התעלה.
בפתיחת מלחמת יום הכיפורים.
ב-5 באוקטובר 1973, ערב מלחמת יום הכיפורים, ביקש אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן את אישור אגף המבצעים להפעיל את מערכת אור יקרות לצורכי הרתעה, בשל התגברות הכנותיהם הגלויות של המצרים לקראת צליחת התעלה (שנשללו במסגרת "הקונספציה"). לשם-כך נשלחה חוליה בפיקודו של קצין הנדסה במילואים מיחידת יפת"ח לבחון את תקינות המערכות. הצוות, שהגיע למעוזים ב-6 באוקטובר, גילה כי המערכת החשמלית מושבתת, ובמקום זאת השתמש במערכת ההפעלה הידנית. בצהרי היום פרצה המלחמה והחוליה מצאה עצמה לכודה במוצב מצמד. בקשתם ממפקדת חטיבה 14 — שהייתה אחראית על הגזרה — לנסות ולהצית את הדלק באמצעות שיגור רימוני זרחן, נענתה בשלילה. החוליה נותרה במעוז ונפלה בשבי יחד עם אנשיו.
לאחר המלחמה טענו שר המלחמה המצרי אחמד איסמעיל עלי, ראש אגף המבצעים של צבא מצרים מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי והרמטכ"ל המצרי סעד א-שאזלי כי אחד האתגרים הגדולים שעמדו בפניהם במסגרת ההכנות לצליחת התעלה הייתה ההתמודדות עם המערכת. גמאסי ושאזלי כתבו בספרי-זיכרונותיהם על ההצלחה בהתמודדות מול המערכת, ויצאו נגד טענות ישראל כי המערכת הייתה בלתי מבצעית. על-פי המצרים, המערכת נוטרלה על ידי כוחות הנדסה שלהם ערב המלחמה. בדיעבד התברר שעשרות צינורות שהותקנו במערכות-הדמה נסתמו בבטון על ידי צוללים מצריים, כאשר דווקא פתחי הצינורות של המערכות האמיתיות לא חובלו. מסמכי מודיעין מצריים, שחוברו ביולי 1973 והתגלו על ידי צה"ל במחנה צבא מצרי ממערב לתעלה, מצביעים על כך כי המצרים ערכו סיורים וגילו כי מתקני ההצתה מוזנחים ולא שמישים, וידאו כי רוב המתקנים המוצבים מחוץ למעוזים הם מתקני דמה, והעריכו כי אם יהיו המתקנים במעוזים עדיין בשימוש ניתן יהיה לנטרל אותם לפני ביצוע ההתקפה.
גלובסטר
גלובסטר או בלוב (באנגלית: globster או blob) הוא גוף של אורגניזם לא מזוהה שנסחף לחוף מן הים או כל גוף מים אחר. איוואן סנדרסון טבע את המונח בשנת 1962 במאמר שנקרא "הגלובסטר הטזמני" המתאר מחקר שערך על גופה גדולה שנסחפה לחופי טזמניה בשנת 1960 שתוארה כך: "לא ניתן היה לזהות בה עיניים, לא היה לה ראש מוגדר והיא הייתה חסרת מבנה שלדי כלשהו". ההבדל בין גלובסטר לבין גופות אחרות הנסחפות לחוף הוא שגלובסטרים אינם ניתנים לזיהוי בקלות על ידי צופים לא מומחים ובדרך כלל גם יוצר מחלוקת בנוגע לזהותו של האורגניזם. למעשה, גלובסטרים עשויים לעיתים להיראות כה מוזרים עד שהמחלוקת לגבי הזהות ממשיכה גם אחרי שהאורגניזם זוהה כביכול על ידי מדענים, ולכן מהווה בדרך כלל כר פורה לפעילותם של קריפטוזואולוגים.
חלק מהגלובסטרים שהתגלו עד כה היו חסרי עצמות או כל מבנה אחר שניתן לזהות באמצעותו את האורגניזם וחלקם בעלי עצמות, סנפירים, זרועות ציד, עיניים ואלמנטים אנטומים אחרים המאפשרים לצמצם את מרחב האפשרויות של האורגניזם המקורי ולעיתים אף לזהותו בוודאות. אלו שלא ניתן היה לזהות בוודאות תוארו לעיתים כמפלצות ימיות והזינו אגדות ומיתולוגיות על יצורים אלו, ומכאן הקשר ההדוק של הגלובסטרים למחקר שנעשה במסגרת הקריפטוזואולוגיה.
פתרון פרשיות גלובסטר.
גלובסטרים רבים זוהו בתחילה כתמנונים מפלצתיים למרות שהסתבר לאחר בדיקה מעמיקה יותר כי מדובר בגופות מרקיבות של לווייתנים או כרישים גדולים. בפרשת "הבלוב הצ'יליאני" (באנגלית: "The Chilean Blob") שהתגלה בשנת 2003 הסתבר שהגלובסטר היה בסך הכל גוש שומן שנפלט מגופותיהם של לווייתנים שהרקיבו ולא אורגניזם שחי בעבר כגוף אחד. גלובסטרים אחרים נחשדו תחילה כגופות של פלזיוזאורים עתיקים שנותרו בחיים, אולם מחקר גילה שהם גופות של כריש ענק שהתעוותו עם הזמן. יחד עם זאת, גלובסטרים רבים עדיין לא זוהו באופן המניח את הדעת ונותרים כתעלומות פתוחות. גופות של דיונון ענק ודיונון עצום, אחד היצורים החיים הגדולים ביותר הקיימים כיום, יכולים לספק הסבר לחלק מהמקרים, במיוחד עבור הגלובסטרים שזוהו כתמנונים מפלצתיים.
חלק מהגלובסטרים נחקרו רק אחרי שהם הרקיבו במידה כזו שלא מאפשרת לבסס את קיומו של מין חדש על בסיסם בלבד. במקרים מסוימים, בדיקת סמני DNA יכולה לאשש את השתייכות הגלובסטר למין ידוע, כפי שקרה בפרשת "הבלוב מניופאונדלנד" שהסתיימה בכך שהוכח כי רקמת הגלובסטר היא של ראשתן גדול-ראש. באמצעות הפרשה הזו החוקרים גם יכלו להסיק בדיעבד גם על פרשיות גלובסטרים אחרות בהתבסס על תיאורם הפיזי הדומה של הגלובסטרים.
גלובסטרים מפורסמים.
על פי סדר כרונולוגי:
אובאנגי שארי
מונולית אולורו
גוסטב
רבים בשושלת המלוכה בשוודיה נקראו גוסטב או גוסטף.
בלוב
טורקיסטן
מיקי ספיליין
מיקי ספיליין (באנגלית: נולד Frank Morrison Spillane, ידוע בשם Mickey Spillane; 9 במרץ 1918 - 17 ביולי 2006) היה סופר מתח אמריקאי, יוצרו של הבלש מייק האמר. ספריו נמכרו ברחבי העולם ביותר מ-225 מיליון עותקים, ונכון לשנת 1980, 7 מתוך 15 רבי המכר בכל הזמנים בארצות הברית נכתבו על ידו.
חייו.
ספיליין נולד בברוקלין שבניו יורק לאב אירי ואם סקוטית. סיים את לימודיו התיכוניים ב-1935. עוד בתקופת לימודיו בתיכון החל לכתוב. ספיליין עבד במגוון עבודות כולל מציל בברכה, ואמן טרמפולינה בקרקס בארנום.
ספיליין החל לכתוב סיפורי קומיקס לחברת צ'רלטון קומיקס ומדי יום פרסם עלילה בת 8 עמודים בחוברת הקומיקס המתארת את הרפתקאותיהם של סופרמן, באטמן וקפטן מארוול.
ספרו הראשון שהציג את גיבורו מייק האמר היה I, the Jury (תורגם לעברית כ"אני הוא החוק") פורסם בשנת 1947 ונמכר במעל ל-6 מיליון עותקים בארצות הברית. ספרו זה, כמרבית ספריו הבאים היה משופע באלימות, יותר מהמקובל בספרות הבלשית בת זמנו.
ב-1985 זכה בפרס אדגר אלן פו לספרות בלשית. ספריו, שאזלו מהמדפים הודפסו שנית ב-2001.
ביקורות.