תיקון 4 לחוק למניעת הסתננות קבע בסעיף 30א' שניתן להחזיק מסתננים במשמורת לתקופה של עד שנה, לאחר שהתיקון שקבע תקופה מקסימלית נפסל בפסק דין אדם. בנוסף, קבע תיקון 4 הסדר חדש של מתקן שהייה, שאינו בית סוהר, בו ניתן לחייב שהות של מסתננים ללא הגבלת זמן. השוהים במתקן שהייה, על פי תיקון 4, חופשיים להתנהל כראות עיניהם, אולם הם מחויבים לחתום נוכחות שלוש פעמים ביום ולשהות בו במהלך הלילה. התיקון קבע כי ניתן להחזיק במתקן השהייה מסתננים אשר נכנסו לישראל החל מיום תוקפו של התיקון וגם מסתננים ותיקים שנמצא קושי בגירושם. לאחר אישור החוק בכנסת ב-10 בדצמבר 2013 הוקם מתקן חולות. במסגרת השהייה במתקן, המסתננים מקבלים תנאי לינה ומזון בסיסיים, לצד תנאים סוציאליים בתחומי הרווחה והבריאות.
פסק הדין.
פסק הדין ניתן ב-22 בספטמבר 2014 לאחר שנידון בפני הרכב מורחב של תשעה שופטים בראשות נשיא בית המשפט העליון אשר גרוניס. בפסק הדין השאלות המשפטיות שלגביהן התקבלה ההחלטה הן:
בדעת רוב של שישה שופטים, הוחלט להורות על ביטולו של סעיף 30א לחוק המאפשר בהחזקתם במשמורת של מסתננים לתקופה של שנה. מכאן נקבע כי יחול ההסדר שמופיע בחוק הכניסה לישראל המגדיר כי ניתן לשחרר בערובה מסתנן אשר מוחזק מעל 60 ימים. בדעת רוב של שבעה שופטים הוחלט על ביטולו של פרק ד לחוק, שמשמעותו הייתה סגירתו של מתקן חולות. עד לסגירת המתקן, שהושהתה ל-90 ימים מיום פסק הדין, הורה חבר השופטים לבטל לאלתר את חובת החתמת הנוכחות שלוש פעמים ביום. לגבי הסמכות להעביר מסתננים ממתקן השהייה למשמורת, נקבע שהחל מ-2 באוקטובר 2014 היא תוגבל ל-30 יום.
עקרי דבריו של השופט עוזי פוגלמן מפסק הדין.
תחילה בחן השופט פוגלמן את חוקיותו של סעיף 30א המאפשר להחזיק מסתננים במשמורת לתקופה של שנה. על כך קבע כי אין חולק שהחזקת אדם במשמורת פוגעת בזכותו לחירות, זכות שהוכרה בישראל כזכות יסוד ראשונה במעלה, העומדת בבסיס ערכיה של המדינה. כמו כן, סבר השופט פוגלמן כי סעיף זה פוגע גם בזכות לכבוד ואוטונומיה.
בהמשך קביעתו מצא כי הסדר זה פוגע או מונע מהמסתנן המוחזק במשמורת להגשים את רצונותיו, שאיפותיו ולהיות אדון לגורלו. השופט פוגלמן סיכם את מסקנותיו לאחר עריכת מבחן החוקיות של תיקון 4 וכך בעצם קבע:
ביחס לתכלית של בלימת תופעת ההסתננות קבע שהיא בעייתית שכן אם אדם מושם במעצר ככלי ביד המדינה לצורך הרתעת אחרים, זהו דבר בעייתי מאוד, שכן נוצר הרושם כי האדם הוא האמצעי להשגת מטרותיה של המדינה.
לאחר ששקל את מכלול העובדות קבע השופט פוגלמן כי החוק צולח את מבחן התכלית הראויה.
השופט סקר את התמודדות שאר מדינות העולם ולבסוף קבע כי סעיף 30א אינו מידתי ואין מנוס מביטולו, לשם כך יש ליישם את האמור בסעיף 13ו (א)(4) לחוק הכניסה לישראל.
לעניין פרק ד' לחוק, הדרישה להתייצבות של שלוש פעמים ביום בנוסף למיקום המתקן בלב המדבר, מרוחק מכל יישוב ומקום עבודה, קבע השופט כי הדבר פוגע קשות בזכותו של המסתנן לחירות שכן על פי הדרישה המוקפדת מדי להתייצבות, נוצר מצב כפוי בו המסתנן בוחר להישאר בין כותלי המתקן, שכן משך היציאה המותרת קצר מכדי שניתן יהיה לנצלו.
לעניין תפעול המתקן על ידי שירות בתי הסוהר קבע השופט כי עצם היות אנשי השירות מתפעלים את המתקן אין בה כדי לפגוע באופן שאינו מידתי, אבל היא מעצימה את הפגיעה בכבוד ובחירות של המסתננים, שכן אופי המתקן צריך שיהיה אזרחי. עוצמת הפגיעה במסתנן משום החזקתו לתקופה ארוכה אינה עומדת ביחס ישר לתועלת הציבורית המופקת מכך. חברה דמוקרטית אינה יכולה לשלול לפרק זמן כזה את החופש של אנשים אשר לא מהווים סיכון ושאין הם נושאים בעונש כי פשעו. זאת אף אם בצד שלילת חופש זה ישנה תועלת.
בנוסף קבע השופט פוגלמן שההסדר שעוסק במתן סמכות לרשות המנהלית להעביר מסתנן למשמורת פוגע באופן לא מידתי בזכות לחירות וכן בזכות להליך הוגן, מכיוון שהחלטת הרשות אינה עומדת בביקורת שיפוטית יזומה. לאור מכלול מבחנים אלו קבע השופט פוגלמן כי דינו של פרק 4 לחוק הוא בטלות.
דעת המיעוט.
את דעת המיעוט הוביל הנשיא גרוניס, שסבר כאמור כי אין מקום לבטל את הוראת סעיף 30א וכי אין לבטל גם את פרק ד' למעט חובת ההתייצבות בשעות הצהריים. לנימוקו של הנשיא גרוניס, המסקנה כי יש להורות על ביטולו הגורף של תיקון 4 היא מרחיקת לכת, ועל בית המשפט לנקוט זהירות כפולה ומכופלת ולשים לב שרק לפני שנה התערב בית הדין הגבוה לצדק בכך שביטל את תיקון מס' 3 לחוק. כמן כו, גרס הנשיא כי חזקת החוקתיות המחייבת את בית המשפט להניח כי חוק שיצא מהכנסת לא נועד לפגוע בעקרונות הצדק והחוקתיות.
הכרעת הדין.
בדעת רוב הכריע הרכב השופטים על בטלותו של סעיף 30א לחוק המסתננים וכן על ביטולו המלא של תיקון 4 לחוק. עם זאת, ההחלטה תכנס לתוקפה רק בתוך 90 ימים למעט ביטול הסדר ההתייצבות בצהרי היום ויישום הסדר ההעברה למשמורת שייכנסו שניהם לתוקף בתוך 48 שעות. לצורך הכרעת הדין, בית המשפט הגבוה לצדק איחד בין העתירה של עמותת "איתן" לבג"ץ 8425/13 גבריסלאסי ואחרים. איחוד זה, בו בג"ץ שם לנגד עיניו את עקרון זכויות האדם, לרבות הזכות לחופש והזכות לחיים, הוביל את בית המשפט לסגור את מתקן חולות.
ההתייחסות לתושבי השכונות.
העתירה של גבריסלאסי נדונה ביחד עם עתירה של עמותת איתן, הפועלת בין היתר לחינוך והעלאת המודעות לתופעת ההגירה לישראל שדרשה שהמדינה תעשה יותר למנוע מהמסתננים להגיע לדרום תל אביב. העמותה טענה ששחרור המסתננים בעקבות בג"ץ אדם יביא למעלה מ-2,000 מסתננים ללא אישורי עבודה לשכונות דרום תל אביב ויפגע בתושבי השכונות. העמותה דרשה שהממשלה תפעל לפיזור גאוגרפי נרחב של המסתננים. ולהיות אחראית על מציאת דרכים חלופיות לבעיית שחרור המסתננים. עמותת איתן הציעה להפעיל את מתקן סהרונים כמרכז שהייה פתוח ולהקים מתקנים נוספים כמותו לצד אכיפה מוגברת נגד מעסיקים אשר יעסיקו את המסתננים ששוהים במרכזים הפתוחים.
השופטים ציינו שהם לא מזלזלים במצוקת תושבי שכונות דרום תל אביב, כתבו שהמדינה צריכה למצוא פתרונות יצירתיים לבעיה באופן שאינו פוגע באופן לא מידתי בזכויות אדם ודחו את עתירת עמותת איתן.
השלכות פסק הדין.
פסק הדין גרם לתסיסה בקרב תושבי השכונות, כמו כן גרם לסערה פוליטית, היות שמספר מחוקקים ביקרו את עוצמת התערבות בית הדין הגבוה לצדק, בעבודתם כגוף מחוקק, ומכאן נעשים ניסיונות ליישום תיקונים חדשים אשר יביאו לידי ביטוי את הגשמת מדיניות ההגירה לפי רוח המדינה תוך הקפדה על זכויות האדם של המסתננים. מתקן חולות נסגר ואילו המסתננים יעצרו לתקופה של שנה במקום תקופת זמן של שלוש שנים, פסק הדין פתח את הדלת בפני תיקון 5 (דצמבר 2014)
הלן מקאינס
הלן קלארק מֶקְאִינֵס (באנגלית: Helen Clark MacInnes; 7 באוקטובר 1907, גלאזגו, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת - 20 בספטמבר 1985, ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית) הייתה סופרת מותחני ריגול סקוטית-אמריקאית.
ראשית דרכה.
מקאינס נולדה בגלאזגו לדונלד מקאינס ולג'סיקה מקדרמד. היא התחנכה במסורת הפרסביטריאניזם הסקוטי, וסיימה תואר ראשון ושני בצרפתית ובגרמנית באוניברסיטת גלאזגו בשנת 1928. מקאינס המשיכה בלימודיה בקולג' אוניברסיטת לונדון, שם השלימה לימודי תעודה בספרנות בשנת 1931.
בעת שעבדה כספרנית, פגשה מקאינס את גילברט הייט, חוקר לימודים קלאסיים, ונישאה לו ב-22 בספטמבר 1932. בשנת 1937 עקרו לניו יורק, כאשר הייט קיבל משרת הוראה באוניברסיטת קולומביה.
קריירה.
בשנות השלושים התקינה מקאינס, יחד עם הייט, תרגומים לספרות גרמנית, אשר מימנו את חופשות הקיץ של הזוג ברחבי אירופה. הנסיעות הללו חשפו את מקאינס לאתרים שיופיעו לאחר מכן במותחנים שתחבר.
מקאינס נענתה להצעה לשמש מקטלגת מיוחדת באוסף פרגוסון באוניברסיטת גלאזגו. כמו כן סייעה לרשות החינוך של דנבארטונשיר לבחור ספרים לרכישה עבור ספריות מחוזיות. בשנת 1932 קיבל הייט משרת הוראה בפקולטה ללימודים קלאסיים באוניברסיטת אוקספורד, והזוג עקר לשם. באוקספורד השתתפה מקאינס באגודה הדרמטית של אוניברסיטת אוקספורד (תיאטרון חובבים), וכן בתיאטרון הניסויי של אוקספורד.
במקביל להוראת לימודים קלאסיים, היה הייט גם סוכן של שירות הביון הבריטי MI6, עובדה שהשפיעה על תוכני ספריה של מקאינס. ככל הנראה, המשיך הייט לעבוד עבור MI6 גם אחרי שעקר לארצות הברית. הייט התמנה לפרופסור בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
במהלך 45 שנה, חיברה מקאינס 21 מותחני ריגול. ארבעה מהם עובדו לסרטים. מקאינס הפכה אזרחית אמריקאית בשנת 1952.
הרומן הראשון שפרסמה, "Above Suspicion", משנת 1941, עובד לסרט באותו שם בשנת 1943.
הרומן השני של מקאינס, "Assignment in Brittany", משנת 1942, הוגדר קריאת חובה לסוכני ביון של בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה אשר נשלחו לעבוד עם תנועת ההתנגדות הצרפתית נגד הנאצים בצרפת. ספרה משנת 1944, "The Unconquerables", נתפס כתיאור כה מדויק של המחתרת הפולנית עד שהיו ששיערו שהיא נעזרת במידע מסווג שמסר לה בעלה.
בספרים מאוחרים יותר החליפה את רקע העלילה ממלחמת העולם השנייה למלחמה הקרה, והמשיכה לפרסם ספר מדי שנתיים. בשנת 1966 זכתה בפרס קולומבה לספרות.
בסגנונה, המתאר מציאות קודרת ורצופת בגידה, היא דומה לג'ורג' אורוול, ארתור קסטלר, ורבקה וסט, ומביעה סלידה חריפה מכל צורה של רודנות או טוטליטריזם.
הייט מת בשנת 1978, ומקאינס בשנת 1985.
האוניברסיטה הרפואית בקייב
האוניברסיטה הרפואית בקייב - KMU היא מוסד להשכלה גבוהה, אוניברסיטה פרטית למקצועות הרפואה והבריאות בעיר קייב שבאוקראינה.
היסטוריה.