במקרים של היעדרות ארוכה שניתן להסיק ממנה כוונה שלא לשוב לשירות, מוגש כתב האישום על-פי סעיף 92 לחוק השיפוט הצבאי, הנחשב חמור יותר והעונש המוגדר בצידו קשה יותר.
חומרת העבירה.
ניתן להדגים את חומרת העברה בפני המחוקק על ידי השוואה לעברות אחרות. למשל, , שעניינו גרימת מוות ברשלנות, מגדיר כי המורשע בעברה זו דינו מאסר שלוש שנים, בדומה לעבירת היעדר מן השירות לפי סעיף 94 לחוק השיפוט הצבאי. לעומת זאת עברת עריקה לפי סעיף 92 לחוק השיפוט הצבאי דינה מאסר חמש עשרה שנה. בדומה לחוק העונשין, מדובר בעונשי מקסימום, ורמות הענישה בפועל נמוכות בהרבה ומשתנות על פי הנסיבות.
בתי הדין הצבאיים מפרשים את עבירות הנפקדות והעריקה כך שככל שתקופת ההיעדרות ארוכה יותר, כך העבירה חמורה יותר. פרשנות זו אינה מחויבת המציאות, ואינה נוהגת בכל שיטות המשפט. כך, למשל, בשיטת המשפט האמריקאית, מתייחסים לגורמים אחרים, ובתוכם התפקיד של העורק, האם עזב עם נשק, הצטרף לכוח זר, עזב במהלך פעילות מבצעית ועוד. אף בדין הישראלי תהיה השפעה לגורמים אלה, אך הואיל ובדרך כלל העריקה אינה כוללת רכיבים אלה - הדיפרנציאציה בחומרה נעשית על-פי משך ההיעדרות.
בשל עבירת העדר מן השירות, בתי הדין הצבאיים נוהגים לתת עונשי מאסר בפועל, הנעים בדרך כלל סביב חודשים ספורים. מי שנשפט בבית דין צבאי (מעל 100 ימי היעדרות בסך הכל), יקבל העריק רישום פלילי במשטרת ישראל. לרישום פלילי זה השלכות רבות על החיים האזרחיים והוא עשוי למנוע קבלת העריק לעבודות אזרחיות רבות. בגין עבירת העריקה לפי סעיף 92, נוטים בתי הדין להשית עונש של למעלה משנת מאסר.
היקף התופעה והסיבות לביצוע עריקות.
כיום, ישנם בצה"ל כ-4000 עריקים, וכמו כן נשפטים אלפי חיילים בשנה בגין היעדר מהשירות שלא ברשות. הסיבות לביצוע העריקות מגוונות. הנפוצות שבהן:
היבטים משפטיים.
האופן שבו צה"ל מפרש את עבירת ההיעדר מן השירות שם אותה במתח מול עבירת סירוב הפקודה. נכון להיום, ניתן להרשיע חייל בדין משמעתי בגין היעדר מן השירות גם אם סירב לבצע את תפקידו או שלא נכח בדיוק באותו המקום בו הוא אמור להיות, הגם אם עדיין נכח בבסיס.
בפסיקת בתי הדין נקבעו הלכות רבות בעניין היעדר מן השירות:
ישנן שאלות משפטיות נוספות בנושא שטרם נידונו. כך, מעמדה של עבירת ההיעדר מן השירות כעבירה מחדלית והנובע מכך טרם נידון, וכן נמנעו עד היום מלהעלות טענה לפיה מערך השוויון דווקא נובע כי אין לגייס אדם, שכן השירות מכביד עליו יותר באופן איכותי שונה מאחרים.
הליכי שילוב של עריקים ומשתמטים.
תוכנית הליכי שילוב היא מיזם של צה"ל בשיתוף משרד הרווחה, בו מתמודד צה"ל עם בעיית ההיעדרות מן השירות של חיילים בעלי קשיים כלכליים באמצעות סיוע כלכלי, ולא באמצעות מאסרם בפועל ופיטוריהם מן השירות. הצבא מכנה את ההליכים הללו "הליכים שיקומיים", שכן הטיפול בבעיות העומדות בבסיס היעדרות החיילים מן השירות נתפס על-ידו כ"שיקומי", משההיעדרות מן השירות היא עבירה פלילית. במסגרת המיזם, הושקעו תקציבים ממשרד הרווחה לטיפול בבעיות השורש המונעות מחיילים להשלים שירות תקין.
חרף אופיו הסוציאלי של ההליך, מדובר בהליך המתבצע בצל המשפט הפלילי, ובמסמך בו הציג הצבא את התוכנית נוקטים בכפל לשון, כאשר לעיתים מכונה ההליך "הליך שילוב", מונח המדגיש את אופיו הסוציאלי, ולעיתים "הסדר שילוב", מונח המדגיש את אופיו המשפטי-פלילי. החיילים בתוכנית השילוב נדרשים להתייצב לדיוני מעקב תקופתיים בבית הדין הצבאי, בכובעו כ"בית הדין המשלב".
קבלת ההחלטה על פתיחת בית הדין המשלב.
בין השנים 2018–2020, בוצעה בצה"ל תוכנית הרצה (פיילוט) במסגרתה יושמו מנגנונים לשילוב עריקים ומשתמטים בשירות תקין באמצעים שאינם עונשיים, תוך מתן סיוע כלכלי. הצבא הגדיר את התוכנית כמוצלחת, כאשר מתוך כ-200 חיילים ששולבו בתוכניות השונות, כ-70 השלימו שירות מלא והשתחררו מבלי לרצות עונש מאסר ממושך וללא רישום פלילי (כ-80 חיילים אחרים עדיין נמצאים בשירות תחת פיקוח במסגרת תוכנית ההרצה). היות שהתוכנית נמצאה מוצלחת, ב-20/07/2020 צה"ל מצא לנכון להרחיב את המיזם כך שיכלול חיילים המתאימים לכך מכלל הזרועות והגופים במערכת הצבאית.
אופי הליכי השילוב.
במסגרת הליכי השילוב, עריק או משתמט שנעצר או הסגיר את עצמו, ותקופת היעדרותו מצדיקה ככלל העמדה לדין פלילי - יוכל לבקש להשתלב ב-"הליך שילוב". התוכנית מותנית במוטיבציה לשירות, ובית הדין הצבאי יפנה את החייל לבחינת התאמתו להליך על ידי מערך גחל"ת.
חרף אופיו הסוציאלי של ההליך, הפרוצדורה ההליכית עודנה מתרחשת בצל המשפט הפלילי. כך, בכל שלבי ההליך, החייל זכאי לייצוג מטעם הסנגוריה הצבאית או של עורך דין פרטי, וכן תנאי להתחלה של הליך השיקום הוא ישיבה במעצר ראשוני במתקן כליאה, שיכול להגיע עד ל-48 שעות. עוד עולה כי התחייבות החייל נושאת אופי של הסדר הקפאה, כנהוג במשפט הפלילי, שכן החייל מתחייב להימנע מביצוע עבירות פליליות וכן נדרש להתייצב לדיוני מעקב תקופתיים בבית הדין הצבאי, בכובעו כ"בית הדין המשלב". תוצאת ההליך, אף היא, נושאת אופי משמעתי-פלילי, כאשר חייל העומד בהסדר ומשלים את הליך השילוב בהצלחה, מורשע בבית הדין בעבירה שאינה נושאת רישום פלילי, ומושת עליו מאסר על תנאי.
חייל שנמצא מתאים להליך שילוב, חותם על הסדר שילוב ומקבל על עצמו את התנאים הקבועים בו, ומשוחרר ממעצרו לצורך התחלת שירותו ביחידה בה הוא משתלב. עם שובו ליחידתו, ממונה לחייל מפקד מלווה, שהוא קצין או נגד בדרגת רס"ל ומעלה. ככלל, הליך השילוב נמשך כשנה, ובמקרים המורכבים, מכונת ביחידה ועדה בהשתתפות גורמים שונים הבוחנת את הדרך הראויה לשילובו של חייל בשירות צבאי.
עריקות בצבא ארצות הברית.
בצבא ארצות הברית, אדם מוגדר עריק כאשר הוא נעדר מעמדתו ללא אישור מתאים. אותו אדם יגרע מרשימת השמות של אותה יחידה לאחר 30 יום וירשם כעריק.
אולם לפי חוק הצבא האמריקאי, עריקה אינה נמדדת לפי הזמן שהעריק נמצא מחוץ ליחידתו אלא לפי הקריטריונים הבאים:
אדם שנעדר מיחידתו למשך יותר מ-30 יום אך חוזר מרצונו או מביע כוונה כנה לחזור עלול עדיין להחשב לעריק, בזמן שאדם שנעדר פחות מ-30 יום, שניתן להראות באופן אמין שאין בכוונתו לחזור (למשל, אם הצטרף לכוחות המזוינים של מדינה אחרת), עלול גם הוא להישפט על עריקות.
רוברט נוקס
רוברט נוקס (באנגלית: Robert Knox; 4 בספטמבר 1791 - 20 בדצמבר 1862) רופא, מדען, סופר ומטייל בריטי.
רוברט נוקס נודע בשל מעורבותו בפרשת מעשי הרצח בווסט פורט (נוקס רכש את הגופות לשם הוראת אנטומיה). עם זאת תיאר אותו ג'יימס האנט בשנת 1868 במילים: "האנתרופולוג הבריטי המודרני הדגול, שההיסטוריה האכזרית שלו טרם נכתבה". לעיניים מודרניות נראית האנתרופולוגיה מבית מדרשו של נוקס כגזענית ושחצנית, וככזו מטילה צל על החדשנות האינטלקטואלית שלו בעידן הפרה-דארוויוני שבו פעל וכתב.
נוקס תיאר את היהודי כדמות דוחה, היפוכה של הדמות האנגלו-סקסית והארית.
עדות שקר
עֵדוּת שֶׁקֶר היא עדות הניתנת בבית משפט ומתבררת ככוללת דברי שקר או הצהרות כוזבות. העד מחויב לומר את האמת, כדי לשמור על אמיתות פסק הדין שיינתן בהליך המשפט.
מתן עדות שקר ביודעין נקבע כעבירה פלילית ברבות ממדינות העולם. בישראל, נקבע ב שהעונש על עדות שקר הוא מאסר של עד 7 שנים: "המעיד בהליך שיפוטי, ביודעין, עדות כוזבת בדבר מהותי לגבי שאלה הנדונה באותו הליך, הרי זו עדות שקר, ודינו - מאסר שבע שנים; עשה כן בעד טובת הנאה, דינו - מאסר תשע שנים".
אמירות פרשניות אינן נחשבות עדות שקר שכן אנשים פעמים רבות אומרים דברים שאינם מדויקים לא ביודעין או לא בכוונה. אנשים גם עשויים להחזיק באמונות תמימות אך שגויות לגבי עובדות מסוימות או שזכרונם אינו מדויק. כמו כל הפשעים בשיטת המשפט המקובל, עדות שקר מצריכה יסוד נפשי מסוג מחשבה פלילית ("mens rea") ויסוד עובדתי - "אקטוס ראוס" ("actus reus") כדי להוכיח את קיום הפשע.
במדינות מסוימות כמו צרפת למשל, חשודים לא יכולים להחקר תחת שבועה ועל כן לא יכולים להעיד עדות שקר, ולא משנה מה יאמרו במהלך משפטם.
האיסור על עדות שקר חל גם על עדים שמסרו את עדותם בכתב בתצהיר.
חקר האמת.
אמת ושקר בתחום המשפט מתייחס לניתוח עדות, וקביעה אם הטענות המוצגות בפני השופט הן עובדות (אמת) או טעויות, בדיות או משאלות-לב (שקר). פעמים רבות נאמר כי שופטים מנסים "להגיע לחקר האמת", כלומר, לגלות איזו מבין העדויות היא עדות אמת ואיזו - שקר.
ישנן מערכות משפט שבהן ההכרעה בדבר אמיתותן של עדויות נתונה בידי חבר מושבעים.
חוקרים ושופטים משתמשים במדדים שונים לבירור האם עדות היא אמיתית או שקרית. בין אלו נמנים:
בהלכה.
האיסור על עדות שקר מופיע בעשרת הדיברות: .
במשפט העברי עדים זוממים הם שני עדים שעדותם התבררה כעדות שקר, בשל העובדה כי עדים אחרים העידו עליהם שלא יכלו להיות במקום שבו הם מעידים שהמקרה התרחש בזמן בו הם מעידים שהמקרה התרחש. 'זוממים' משמע שזממו שאדם אחר יענש שלא כדין. במקרה זה קובע המקרא שייגזר על העדים אותו גזר הדין שהיה אמור להינתן לאדם עליו העידו ("ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו"). לרוב פסק דין זה מתקיים במדויק, אך קיימים חריגים.
הלכות עדים זוממים טומנות בחובן עיקרון יסודי בהלכות עדות במשפט העברי: "עדות שאי-אתה יכול להזימה - אינה עדות". על כל עדות להיות בת הזמה, ועדות שאינה עומדת בקריטריון זה אינה עדות כשרה.
לפני הגדת עדות מזהירים את העדים, שלא יעידו עדות שקר. אחד מנוסחי האזהרה הוא סהדי שקרי אאוגרייהו זילי, כלומר: עדי שקר בזויים אפילו בעיני שוכריהם.
כפר חבד