קיימות ראיות ארכאולוגיות לקיומו של מקום יישוב בתל החל בתקופה הכלקוליתית, בייחוד בתקופת עובייד ובתקופת ארך (האלף ה-5 לפנה"ס), אם כי ייתכן שיושב כבר בתקופת האבן החדשה. האזכור ההיסטורי הראשון של העיר בכתובים, בשם "אורבילום" (Urbilum), הוא מסוף האלף ה-3 לפנה"ס (המאות ה-23 עד ה-21 לפנה"ס), והוא נתגלה בשני לוחות בארכיון אבלה. לאורך השנים העיר נודעה במספר שמות נוספים: אירבילום (Irbilum), ארבה אילו (Arba ilu), ארבלה (Arbela) או ארבירה (Arbira).
במאה ה-22 לפנה"ס נכבשה העיר בידי ארידופיזיר, מלך הגוּתים, ובמאה ה-21 לפנה"ס היא נכבשה בידי שולגי, מלך אור, ונהרסה. עם זאת, הממצאים ההיסטוריים מעידים על כך שהעיר המשיכה להתקיים. חמש שנים לאחר מכן כבש בנו של שולגי, אמר-סין, את העיר שוב וסיפח אותה לממלכתו. במקורות השומרים מופיעה ארביל בשם "אורבילום" (Urbilum).
תחת שלטון אשור.
ארביל נכבשה בידי האימפריה האשורית בשנת 1716 לפנה"ס בערך. היא תפקדה כמרכז דתי ופוליטי משך כל תקופת השלטון האשורי, החל במאה ה-20 לפנה"ס ועד המאה ה-6 לפנה"ס, לאחר העיר אשור ונינווה. היא הגיעה לשיא חשיבותה בתקופת האימפריה האשורית התיכונה והחדשה, החל במאה ה-13 לפנה"ס ועד סוף התקופה, עת שימשה כאחת מערי הבירה האזוריות של האימפריה. העיר עמדה בקשרי מסחר ענפים עם דרום עיראק, ארץ ישראל ומערב איראן. במאה ה-13 לפנה"ס הקים שלמנאסר הראשון מקדש לאלה עשתר וזיגוראט בארביל. סביב העיר התגלו תשתיות להובלת מים אליה, בין היתר, מנהרה תת-קרקעית באורך של כ-22 ק"מ שבנייתה מיוחסת לסנחריב. המלך אסרחדון שיפץ את מקדש האלה עשתר, וכך עשה גם יורשו, אשורבניפל, אשר ציפה את קירות המקדש בזהב ונחושת. בארמון הצפוני של אשורבניפל בנינווה, נתגלה תבליט המתאר את תל ארביל, יחד עם חומותיה ומקדש האלה עשתר.
החל מהמאה ה-6 לפנה"ס.
עם נפילתה של האימפריה האשורית, איבדה ארביל את חשיבותה, והיא עברה לידי הממלכה האחמנית. לפני קרב גאוגמלה, הידוע גם בשם קרב ארבלה, קבע המלך הפרסי דריווש השלישי את ארביל כבסיסו. בקרב שנערך בשנת 331 לפנה"ס, ניגפו הפרסים מפני צבאותיו של אלכסנדר מוקדון, וארביל נכבשה בידי מוקדון והייתה לחלק מהעולם ההלניסטי.
ארביל נשלטה בידי הפרתים ונכבשה בידי האימפריה הרומית אשר החזיקה בה עד המאה ה-3, עת השתלטה עליה האימפריה הסאסאנית.
הייווד
הייווד (באנגלית: Haywood) הוא שם משפחה.
אברהם רומנו
אדוארד בראנספילד
קרבו
קרבו (בבלארוסית: Крэва ברוסית: Крéво, בפולנית: Krewo; ביידיש: קרעווע) היא עיירה במחוז גרודנו שבבלארוס. שמה של העיירה נובע משם שבט הקריביצ'ים, שבט סלאבי מזרחי שהתיישב במקום במאה ה-13.
היסטוריה.
טירת קרבו, נבנתה במאה ה-14 על ידי הדוכס הגדול של ליטא גדימינאס. במהלך מלחמת האזרחים שהתרחשה בין 1381–1384, נכלא ונרצח בטירה קסטוטיס, בנו של גדימינאס, על ידי צבא אחיינו יוגאילה.
בשנת 1386 נחתם בעיר הסכם קרבו, שייסד את האוניה הפרסונלית בין ממלכת פולין ובין הדוכסות הגדולה של ליטא. ההסכם התאפשר באמצעות נישואיו של יוגאילה לידוויגה לבית אנז'ו, מלכת פולין ב-1386 בת ה-11, ועל ידי התנצרותו לדת הרומית-קתולית תחת השם ולדיסלב.
בשנת 1387 התנצרה ליטא, ובעיירה הוקמה הכנסייה הראשונה במדינה, המוכרת ככנסיית מריה.
בתחילת המאה ה-16 ניסו הטטרים הקרימיים לכבוש את הטירה ללא הצלחה. במהלך מלחמת העולם הראשונה נחרבה הטירה, בעקבות מיקומה בקו החזית בין הרוסים לגרמנים.
הקהילה היהודית.
בין שתי מלחמות העולם חיו בעיירה כ-500 יהודים. בעיירה היו תלמוד תורה, בית ספר יידי, ובית ספר של רשת החינוך הציונית תרבות.
בספטמבר 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פלשו הסובייטים למערב בלארוס, הפעילות היהודית נאסרה, ובית הספר העברי נסגר.
ביוני 1941 כבשו הגרמנים את קרבו, הקימו בה יודנראט, הגבילו את תנועת היהודים, וגייסו רבים מהם לעבודות כפייה.
בסוף 1941 ריכזו הגרמנים את יהודי העיירה בגטו שהכיל כמה בתים דלים, הצפיפות והרעב גרמו להתפשטות מחלות מידבקות. כל היהודים מגיל 12 ומעלה חויבו בעבודות כפייה. בינואר 1942 הוליכו הגרמנים קבוצת גברים יהודים אל מחוץ לעיירה, ומאז נעלמו עקבותיהם.
הגטו חוסל באוקטובר 1942, ותושביו הועברו לגטו וילנה ולגטו אושמיאנה.
וינקובצי
וינקובצי (בקרואטית: Vinkovci) היא עיר ורשות מקומית בקרואטיה, השוכנת במחוז ווקובאר-סרם אשר בחבל סלאבוניה, 43 קילומטרים דרומית לאוסייק.
היסטוריה.
בתקופת הקיסרות הרומית שכנה במקום עיר מרכזית ובה נולדו הקיסרים ואלנס ואחיו ולנטיניאנוס הראשון. בהמשך, נשלט האזור על ידי האימפריה הביזנטית ובשלהי המאה ה-6 נכבש על ידי האווארים.
במהלך המאה ה-11 הייתה העיר בחזקת ממלכת הונגריה. ב-1526 נכבש האזור על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת הבסבורג ונותרה בחזקת ההבסבורגים מתוקף הסכם קרלוביץ אשר חתם את המלחמה. בעת הזו מופיע שם העיר בכתובים בגרסתו הגרמנית "וינקובצה".
במהלך המאה ה-19 הייתה וינקובצה חלק מהאימפריה האוסטרית ובהמשך חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1850 ניתן לה שמה המודרני וינקובצי. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה וינקובצי בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והעיר וינקובצי נכללה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה. לאחר המלחמה נכללה העיר בשטחי יוגוסלביה ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה, עברה וינקובצי לחזקת קרואטיה.
במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה הפכה וינקובצי הסמוכה יחסית לגבול הסרבי חלק מאזור קרבות בין הסרבים לקרואטים.
הקהילה היהודית.
קהילה יהודית התקיימה בעיירה ככל הנראה מאמצע המאה ה-19. בני הקהילה היגרו לווינקובצי ממוראביה, סלובקיה והונגריה. ב-1880 התגוררו בווינקובצי 272 יהודים. בית הכנסת הראשון נבנה ב-1863 וב-1870 הוקם בית עלמין. בני הקהילה היו ברובם אומנים ומקצתם בעלי מקצועות חופשיים. בשלהי מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי וינקובצי מהתקפות של חיילי הקאדר הירוק, רבים נטשו את העיר, ורק כמה עשרות נותרו להתגורר בה.
עם סיום המלחמה וייסוד ממלכת יוגוסלביה, התחדשה הפעילות הקהילתית, בני הקהילה שבו לווינקובצי ובנוסף הגיעו מהגרים חדשים. ב-1923 התקיימה בווינקובצי ועידת רבני יוגוסלביה ובמקביל התגברה הפעילות הציונית והוקמו אגודות נוער ונשים שפעלו ללימוד העברית ומורשת ישראל. בשנה זו נחנך בית הכנסת המרכזי החדש של וינקובצי. בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל פרנק פונטאק ונבנה בסגנון נאו-מורי. מתקופת מלחמת העולם הראשונה ועד לתקופת השואה, כיהן הרב משה פרנקפורטר כרב הקהילה. בנו, דוד פרנקפורטר התנקש בחייו של מייסד סניף התנועה הנאצית בשווייץ.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בווינקובצי 630 יהודים. ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים. ביולי 1942 נעצרו בני הקהילה והועברו ביחד עם יהודי אילוק, רומה, שיד וסרמסקה מיטרוביצה למחנה ריכוז בווינקובצי אשר מוקם באצטדיון הכדורגל המקומי. באוגוסט גורשו כולם אל מותם במחנות ההשמדה יאסנובאץ ואושוויץ. לאחר המלחמה לא חודשה הפעילות הקהילתית.
לאורך שנות קיומה העמידה הקהילה אישים רבים ובהם המשפטן והשופט לאבוסלב קאדלבורג, הפתולוג קארל הייצמן, הפסלת דינה מרחב והרופא ד"ר אויגן מישקולצי.
לקהילת וינקובצי השתייכו יהודי העיירה ז'וּפָּאנְיָה. קהילה נוסדה שם בשלהי המאה ה-19. הוקם בית עלמין יהודי. ב-1931 התגוררו בז'ופאניה 88 יהודים. הקהילה חרבה בשואה. נכון ל-2010 עדיין ניתן היה לאתר את שירידי בית העלמין היהודי.
בסט ווסטרן
יוגאילה
קרווה
אברהם רומנו (רב)
רבי אברהם בן יעקב רומנו (המכונה מרקאדו כ"ג בניסן תרי"ג, 1 במאי 1853 – ליל י' באב תרצ"ז, 17 ביולי 1937) היה רב בוסני, רב בסרייבו במשך עשרות שנים, ובסוף ימיו בירושלים.
ביוגרפיה.
נולד בסרייבו, בוסניה והרצגובינה, ליעקב רומאנו. הוריו היו עניים. למד אצל רבני יהדות סרייבו, הרב יהושע יצחק מאג'ורו, הרב בכור לוי, הרב בן ציון פינטו והרב אליעזר פאפו, מחבר "דמשק אליעזר". לאחר הסמכתו לרבנות, עמד בראש הישיבה הספרדית "דגל התורה" בה למדו מאות תלמידים מיהודי סרייבו.
הרב רומנו התמנה לרב העיר. נודע כרב תקיף ושמרן. מ. ד. גאון כתב כי בהיותו נער "שמעו הטוב הגיע לאוזני, ואחרד לחריפות שכלו ולתקיפותו הדתית". חיבר קונטרסי פיוט ושירת חול. כנציג הקהילה היהודית קיבל מאת פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, חותם עם סמל האימפריה האוסטרו-הונגרית.
עם הגיע רוחות ההשכלה לבוסניה, נודע לו על כוונת בני הקהילה למנות תחתיו דיין צעיר, בוגר בית המדרש לרבנים בווינה. משלא הצליח למנוע את המינוי החליט לפרוש לגמלאות ולעלות לארץ ישראל.
בשנת תרע"ג (1913) עלה והתיישב בירושלים. הוא לא נשא שם במשרה כלשהי והתמסר לטיפול בכתביו (ראו להלן).
במשך עשרים וארבע שנותיו בירושלים העתיקה לא ביקר כלל בכותל המערבי, משום שחשש לדעת הרדב"ז שהכותל המערבי הוא כותל העזרה, ולכן סבר שרחבת הכותל המערבי היא חלק מהר הבית שנאסר להיכנס אליו בטומאה.
הוא נפטר בשנת תרצ"ז בליל צום תשעה באב, שחל באותה שנה בי' באב, 17 ביולי 1937, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
משפחתו.