מאז אולימפיאדת אמסטרדם (1928) מקובל שהמשלחת היוונית צועדת ראשונה, והמשלחת מטעם המדינה המארחת צועדת אחרונה. יתר המשלחות צועדות בסדר אלפביתי לפי שפתה הרשמית של המדינה המארחת. באולימפיאדת ברצלונה (1992) עוררה סוגיית הרגישות פוליטית. ברצלונה, שאירחה את המשחקים, היא בירתה של קטלוניה, קהילה אוטונומית בספרד, שלרבים מתושביה שאיפות בדלניות. כדי להתגבר על המתיחות, הוחלט כי הסדר האלפביתי יהיה לא בספרדית ולא בקטלאנית, כי אם בצרפתית. המסורת לפיה יוון ראשונה והמארחת אחרונה יצרה קושי באולימפיאדת אתונה (2004), שנערכה ביוון, וכדי להתגבר על כך הוחלט כי בראש מצעד המשלחות יצעד לבדו מרים המשקולות פירוס דימאס, כשהוא נושא את דגל יוון, ואילו יתר חברי המשלחת צעדו אחרונים.
באולימפיאדת לונדון (1908) נדרשו נושאי הדגלים להרכין את הדגל מול תאו של המלך אדוארד השביעי. נושא הדגל האמריקני, ראלף רוז, סירב לעשות זאת, במחאה על סירובה של בריטניה להעניק עצמאות לאירלנד, ועקב כך לא הונף דגל ארצות הברית באצטדיון במהלך המשחקים.
ההכרזה על פתיחת המשחקים.
לפי האמנה האולימפית, ראש המדינה המארחת מכריז על פתיחת המשחקים, בנוסח קבוע: .
מסורת פתיחת המשחקים בידי ראש המדינה החלה כבר באולימפיאדת אתונה (1896), אז פתח את המשחקים מלך יוון גאורגיוס הראשון, ואולם בשנים הראשונות היו גם מקרים בהם פתחו את המשחקים אישים אחרים. וילהלמינה, מלכת הולנד נמנעה מלפתוח את אולימפיאדת אמסטרדם (1928) מאחר שלא הייתה מעוניינת לקטוע חופשה בנורווגיה, ואת המשחקים פתח בעלה, הדוכס הנדריק ואן מקלנבורג-שוורין. את אולימפיאדת החורף הראשונה, אולימפיאדת שאמוני (1924), פתח אדם בדרג זוטר למדי, תת-שר החינוך הצרפתי לענייני חינוך גופני.
על אף המנהג, במשך שנים רבות לא פתחו נשיאי ארצות הברית את המשחקים האולימפיים שנערכו בארצם. את אולימפיאדת סנט לואיס (1904) לא פתח נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, אלא דייוויד פרנסיס, שניהל את תערוכת רכישת לואיזיאנה, שהמשחקים היו חלק ממנה. גם את האולימפיאדות שנערכו בארצות הברית ב-1932, לא פתח הנשיא הרברט הובר. את משחקי החורף פתח מושל ניו יורק, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ואת משחקי הקיץ פתח סגן הנשיא, צ'ארלס קרטיס. ב-1980 שוב נערכו משחקי החורף על אדמת ארצות הברית (אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980)), והם נפתחו בידי סגנו של ג'ימי קרטר, וולטר מונדייל. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היה רייגן לנשיא האמריקני הראשון שפותח את המשחקים, ומאז הקפידו לעשות זאת גם ממשיכיו, ביל קלינטון באולימפיאדת אטלנטה (1996) וג'ורג' בוש באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002).
שלושה אישים הכריזו פעמיים על פתיחתם של משחקים אולימפיים. אדולף היטלר הכריז על פתיחתן של אולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936) ואולימפיאדת ברלין (1936), קיסר יפן הירוהיטו הכריז על פתיחתן של אולימפיאדת טוקיו (1964) ואולימפיאדת סאפורו (1972), ואליזבת השנייה, מלכת בריטניה, הכריזה על פתיחתה של אולימפיאדת לונדון (2012), ובהיותה גם ראש המדינה בקנדה, הכריזה 36 שנים קודם לכן על פתיחתה של אולימפיאדת מונטריאול (1976). באולימפיאדת ונקובר (2010) פתחה את המשחקים נציגתה של המלכה, המושלת הכללית של קנדה, מיקאל ז'אן. גם באוסטרליה המלכה אליזבת היא ראש המדינה, ואולם את אולימפיאדת מלבורן (1956) פתח בעלה, הנסיך פיליפ, ואת אולימפיאדת סידני (2000) פתח המושל הכללי של אוסטרליה, ויליאם דין.
הדגל האולימפי וההמנון האולימפי.
לאחר ההכרזה על פתיחת המשחקים, מוכנס לאצטדיון הדגל האולימפי, כשהוא מתוח אופקית. בעת העלאתו לראש התורן, מושמע ההמנון האולימפי. לפי האמנה האולימפית, על הדגל להיות מונף באצטדיון במשך כל תקופת המשחקים. הפעם הראשונה בה הונף הדגל האולימפי כחלק מהטקס הייתה באולימפיאדת אנטוורפן (1920).
השבועה האולימפית.
מאז אולימפיאדת אנטוורפן (1920) משביע אחד הספורטאים את חבריו בשבועה להגינות ולרוח ספורטיבית. את השבועה המקורית ניסח פייר דה קוברטן, ומאז שונתה מספר פעמים. באולימפיאדת מינכן (1972) נוספה גם שבועה של השופטים, ברוח זו, ומאז אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010) נוספה גם שבועת המאמנים.
הדלקת הלפיד.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) החלה מסורת נוספת, של הדלקת הלפיד האולימפי באצטדיון. באולימפיאדת ברלין (1936) נוסף נוהג נוסף, לפיו מודלק תחילה לפיד בעיר אולימפיה, שבה נערכו המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה, ובסיומו של מסע בן מספר שבועות, הוא מגיע לאצטדיון האולימפי בטקס הפתיחה, ואז נדלק הלפיד המרכזי.
בדרך כלל, מדליק את הלפיד האצטדיון ספורטאי בעל שם מהמדינה המארחת. בין הדוגמאות הבולטות: האתלטים הפינים פאבו נורמי והנס קולמיינן (הלסינקי 1952), הכדורסלן הסובייטי סרגיי בלוב (מוסקבה 1980), המתאגרף מוחמד עלי (אטלנטה 1996) והאתלטית קתי פרימן (סידני 2000). האישה הראשונה שהדליקה את הלפיד הייתה האתלטית המקסיקנית אנריקטה בסיליו, באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
עם זאת, בכמה מקרים בחרו המארגנים במדליקי לפידים אחרים, כדי להעביר באמצעות הבחירה בהם מסרים שונים. באולימפיאדת טוקיו (1964), למשל, הדליק את הלפיד יושינורי סאקאי, אתלט צעיר שנולד בהירושימה ביום בו הוטלה על העיר פצצת אטום, ובכך בחרה יפן לציין את התחדשותה לאחר החורבן. באולימפיאדת מונטריאול (1976) הדליקו את הלפיד שני צעירים, האחד מהאזור דובר הצרפתית בקנדה והשנייה מהאזור דובר האנגלית, וזאת כדי להדגיש את אחדותה של קנדה. באולימפיאדת לונדון (2012) הדליקו את הלפיד שבעה ספורטאים בני נוער, שנועדו לייצג את עתיד הספורט בבריטניה.
הדלקת הלפיד נעשתה לעיתים בדרכים לא שגרתיות. באולימפיאדת ברצלונה (1992) ירה הקשת הפאראלימפי הספרדי אנטוניו רבויו חץ שבאמצעותו הודלק הלפיד. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הדליק המתעמל הסיני לי נינג את הלפיד כשהוא מרחף באוויר ומשתלשל באמצעות כבל מעל האצטדיון האולימפי.
לקראת המשחקים בריו דה ז'ניירו, ברזיל, בקיץ 2016 הוזמן האמן האמריקאי אנתוני האווי לתכנן את קדירת הלהבה האולימפית. מארגני האולימפיאדה החליטו, משיקולים של התחשבות בסביבה, להימנע מהצבת קדירת אש גדולה בטקס הפתיחה. כתוצאה מכך עיצב האווי קדירה קטנה שעוטרה בפסל קינטי גדול. הפסל, במשקל של למעלה מ-1,800 ק"ג, נבנה מטבעת בקוטר של כ-12 מטרים ועליה סבבו מוטות מעוצבים שכללו משטחים וכדורים מחזירי-אור שנועדו להעצים את אורה של האש האולימפית, ולשוות ביצירה כולה מופע את האנרגיה הפועמת וההחזרים של אור השמש.
הפרחת יונים.
בעבר, כלל הטקס גם הפרחת יונים, כסמל לשלום. בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סיאול (1988), עפו חלק מהיונים לעבר הלפיד האולימפי, ונשרפו למוות. מארגני אולימפיאדת ברצלונה (1992) החליטו לבצע את הפרחת היונים שעות לפני הדלקת הלפיד, כדי להימנע מתקרית דומה. באולימפיאדת לילהאמר (1994) החליפו את היונים בלונים דמויי יונים, ובהמשך הופסק המנהג לחלוטין.
ימית 2000
פארק המים ימית או בשמו המוכר ימית 2000 הוא פארק מים הממוקם בדרום-מזרח העיר חולון, סמוך לפארק פרס, ונחשב לאחד הגדולים בישראל.
היסטוריה.
תחילתו של פארק המים בשנת 1978, עת הוקמה בריכה עירונית בחולות מדרום לשכונת קריית שרת. הבריכה קיבלה את השם "בריכת השלום", בעקבות הסכם השלום עם מצרים. תפעול הבריכה הופקד בידי "החברה לבידור ובילוי (חולון)".
המתחם כלל בריכה אולימפית פתוחה, בריכת פעוטות ומספר מגרשי ספורט, אך עקב העדר קירוי, עיקר הפעילות בבריכה הייתה בחודשי הקיץ, ורוב המבקרים בה היו מזדמנים ומעט מנויים. בשנת 1985 הותקנו בבריכה זוג מגלשות מים.
בשנים 1985 –1988 נדונו על ידי החברה ועיריית חולון תוכניות שונות להרחבת המתחם. ביצוע ההרחבה החל בספטמבר 1988 והסתיים בסוף 1990. ב-1991 נפתח המתחם בשם שונה, "ימית 2000". ההרחבה כללה בריכה נוספת, מקורה, המותאמת לשימוש במשך כל השנה, ג'קוזי, סאונה וסולריום. עלות ההרחבה הסתכמה בכ-19.6 מיליון ש"ח, אבל דו"ח מבקר המדינה לשנת 1995, מבקר את תהליכי אישור, תכנון וביצוע הפרויקט, את החריגה המשמעותית בעלויותיו בהשוואה לתוכנית המקורית, וכן את הפעלת המקום ללא רישיון עסק בשנתיים הראשונות לפעילותו. בשנת 1996 הועבר המתחם לניהול חברת בת עירונית, והוחלט להרחיב את המקום ולהפכו לפארק מים בשילוב מועדון מנויים.
בתחילת שנות ה-2000 מותג האתר מחדש, ושמו שונה ל"ספארק המים ימית" (הלחם בסיסים בין המילים ספא ופארק). בשנים שלאחר מכן, הורחב שטח פארק המים בהדרגה, ונבנו בו כ-20 מגלשות מים חדשות, בריכת מנויים מקורה, מתחם ספא ומגרשי ספורט חדשים.
בשנת 2011 התווסף באתר מתחם "עולם הילד", הכולל בריכות חדשות לילדים ופעוטות בשילוב פיסול סביבתי צבעוני, מזרקות ומפלי מים.
43 Things
(תרגום חופשי לעברית: 43 דברים) הייתה רשת חברתית מקוונת שאיפשרה למשתמשיה ליצור ולנהל יעדים אישיים או מקצועיים אשר אותם הם מעוניינים להגשים. הרשימות אותם יצרו המשתמשים היו חייבות לכלול 43 פריטים לכל היותר. לאחר מכן האתר סייע להתקדם אל עבר השלמת היעדים ואיפשר למשתמשים לתעד את ההתקדמות שלהם על ידי כתיבת הודעות ופרסום תמונות הקשורות למטרות השונות שאותה הם מעוניינים להגשים.