מוסלמים מאמינים כי רשות ההכרזה על ג'יהאד חיצוני ניתנת אך ורק לרשות או סמכות חוקית אשר היא בעצמה מוסלמית.
רוב המוסלמים מכירים בכך שהשליט במדינתם הוא למעשה אותה סמכות חוקית והוא הרשאי להכריז על ג'יהאד על ידי התייעצות עם יועציו.
ההלכה האסלאמית קובעת גם כי ג'יהאד כזה מותר רק כנגד אלה אשר בצורה פעילה מדכאים או רודים במוסלמים או פולשים לאדמות אסלאמיות.
ישנו דיון רחב לגבי שתי הדרישות. מפלגות אסלאמיות במדינות דמוקרטיות לדוגמה, מקבלות את תוקפה של הרשות החוקית של המדינה ואת חוקי המלחמה אשר קובעים סטטוס לא-קרבי. עובדה זו מגבילה את פעילות הג'יהאד לאלה אשר מקבלים את ההגדרות הללו.
ארגוני טרור אסלאמיים כגון חזבאללה, אל-קאעידה, דאעש, הג'יהאד האסלאמי, בוקו חראם, וא-שבאב הכריזו על ג'יהאד באופן עצמאי וכך הן מתעלמות מהרשויות ומסמכותן. הן גם חולקות על המגמה הרווחת בקרב מוסלמים לגבי ההגדרה של הדיכוי. את ההתעלמות מהממשלות ומהרשויות המוסלמיות השונות הם מסבירים בכך שמוסדות אלה מונהגים בידי כופרים באסלאם. תנועות אלו משקיעות מאמץ תעמולתי בהצגת ממשלות ערביות מסוימות או מנהיגים ערביים מסוימים כאילו באו ממוצא זר, או כאילו הם חוטאים ומסיתים נגד האסלאם.
טרור.
כיום פעולות טרור אסלאמי רבות נחשבות על ידי רבים כביטוי של ג'יהאד. שתי קבוצות אסלאמיות אף קוראות לעצמן "ג'יהאד אסלאמי": הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והג'יהאד האסלאמי המצרי (בשנות השמונים הייתה קיימת בלבנון קבוצת טרור בשם "הג'יהאד האסלאמי" שממנה צמח החזבאללה), אך למעשה כל ארגוני הטרור המוסלמים הפונדמנטליסטים רואים עצמם חלק מהג'יהאד האסלאמי. קבוצות אלה זוכות לתומכים רבים בתוך העולם האסלאמי הרואים צידוק דתי חזק להבנה צבאית של המושג ג'יהאד.
ישנם אנשי דת מוסלמים המעודדים ג'יהאד נגד המערב ובעיקר נגד ישראל וארצות הברית, גם באמצעות פיגועי התאבדות. רבים מאנשי דת אלו נמצאים תחת חסות של ממשלות ערביות, או עומדים בראשן של תנועות קיצוניות (כגון השיח אחמד יאסין שעמד בראש החמאס).
ישנם פסקי-דין אסלאמיים שרואים בכל הריגה של אזרח דבר שאינו מוצדק, אינו מוסרי ומנוגד לאתיקה של האסלאם. בכל אופן, קיימת הדעה אשר סוברת כי מותר לבצע פיגוע התאבדות אסטרטגי אם הוא אושר על ידי המפקד הצבאי המקומי. ישנם המבחינים בין אזרחים לחיילים בהקשר זה, אך גם אלו לרוב רואים בכלל האוכלוסייה יעד לגיטימי. לרוב, גם ילדים ונשים הם יעד אפשרי, שכן גם הם חלק מן החברה שלוחמים בה. המתנגדים לפיגועים מעין אלו מתנגדים לרוב מסיבות פוליטיות ולא דתיות. בינואר 2008 יצא השייח' אחמד חסון, המופתי של סוריה, והאישיות הדתית הבכירה במדינה, בהצהרה גינוי חריפה בתקדימה כנגד הג'יהאד בנאום בפני הפרלמנט האירופי. השייח' חסון אמר בין היתר: "שאלוהים יקלל כל מי שהורג ילד או בן אנוש כלשהו, אם זה פלסטיני, ישראלי או עיראקי - כיוון שהוא הורג את האדם אשר אלוהים נתן לו הכבוד ובירך מעל כל היצורים בעולם".
יש לציין כי אין אף לא עמדה אחת עליה מסכימים כל המוסלמים בנוגע לסוגיה זו, שכן מדובר במונח סובייקטיבי, אשר הדעות עליו חלוקות.
החרמון
אבל (פירושונים)
יוון ההלניסטית
התקופה ההלניסטית הוא שם שנטבע במאה ה-19 על ידי יוהאן גוסטב דרויזן. זוהי תקופה בהיסטוריה של יוון העתיקה שתחילתה במותו של אלכסנדר מוקדון בשנת 323 לפנה"ס וסופה בכיבוש הרומי של יוון בשנת 146 לפנה"ס. יוון, ערש התרבות ההלניסטית, הייתה חלק חשוב מהעולם ההלניסטי. חשיבותה הייתה ביוקרתה הרבה ולא כל כך במעמדה המדיני, הצבאי או החברתי. יוון הייתה ונותרה מפולגת בין הפולייס, שירדו בינתיים מגדולתן ביוון היבשתית (אם כי באסיה הקטנה, יוון הגדולה ואזורי ספר נוספים של העולם היווני ה נותרו ישויות מדיניות חשובות) ומוסדות פוליטיים חלופיים שהתבססו על מבנים פדרליים. ישויות אלה התאגדו בשתי בריתות עיקריות: הליגה האכאית והליגה האיטולית. בתחום הימי שקעו הפולייס הוותיקות של התקופה הקלאסית ובראשן אתונה ואת הבכורה בתחום זה תפסה רודוס, אם כי עוצמתה הימית לא הגיעה אף פעם לזו שהייתה נחלתה של אתונה בשיא כוחה.
מבחינה מדינית עבר מוקד הכוח הפוליטי והתרבותי מארץ האם היוונית לממלכות ההלניסטיות העיקריות: מוקדון, מצרים והאימפריה הסלאוקית. שכנתה הגדולה מצפון, מוקדון, שלטה באופן ישיר בחלקים ניכרים מיוון והציבה שליטי בובה בחלקים רבים אחרים. גם מעצמות הלניסטיות אחרות ובמיוחד מצרים התלמיית התערבו באופן פעיל בענייני הפנים שלה ואף שלטו בפועל בכמה איים יווניים בים התיכון.
התקופה ההלניסטית, בדומה לתקופה הקלאסית שקדמה לה, התאפיינה במעשי איבה כמעט בלתי פוסקים על אדמת יוון. שתי הליגות העיקריות התחרו האחת בשנייה על הגמוניה וניסו להתנגד לשליטתה של מוקדון שראתה ביוון נחלה שנכבשה בכוח הזרוע על ידי אביו של אלכסנדר הגדול, פיליפוס השני במחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס. הממלכות ההלניסטיות האחרות הוסיפו דלק משלהן לתבערה כללית זו. בסופו של דבר נכבשה יוון בסערה על ידי הרפובליקה הרומית העולה.
לצד ירידה בכוחה המדיני והפוליטי סבלה יוון גם בירידה במידת ההשפעה התרבותית שלה כשחלק ניכר ממוקדי התרבות העיקריים עברו מזרחה. עם זאת, עדיין הייתה יוון מאגר חשוב של מהגרים שהתנחלו ברחבי המזרח והיו לבסיס הכוח של המשטרים ההלניסטיים באזורים אלה. מרכזים תרבותיים חשובים עדיין המשיכו לפרוח בה, גם אם במידה קטנה יותר. הכיבוש הרומי לא כפה את התרבות הרומית על היוונים, אלא שילב אותה ליצירת תרבות מאוחדת שהושפעה הן מהיסודות הרומיים והן ממרכיבים יווניים.
רקע.
רקע גאופוליטי.
יוון.
תקופה זו, בניגוד לתקופה הקלאסית, שקדמה לה, מתאפיינת בהשפעה גדולה של גורמים חיצוניים בענייניה של יוון. בחלק הראשון של התקופה ההלניסטית מוקדון, הממלכה ההלניסטית הגדולה והחשובה ביותר באזור, הייתה הגורם הזר בעל ההשפעה הגדולה ביותר ביוון. מוקדון ראתה ביוון נחלה מנחלותיה בזכות כיבושיו של פיליפוס השני במלחמת הקודש הרביעית במחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס ובחשה בפוליטיקה הפנימית היוונית. השליטה המוקדונית הייתה בדרך כלל עקיפה דרך שליטי בובה מטעמם, ובעיקר על ידי שליטה במספר נקודות מפתח שפוליביוס תיאר כ"כבליה של יוון", החשובה בהם הייתה קורינתוס, ששלטה על המעבר היבשתי בין פלופונסוס לבלקן. מידת השליטה המוקדונית ביוון הייתה תלויה הן בכוחה הגאופוליטי של מוקדון עצמה והן במלכים ששלטו בה. מלכים נמרצים יותר נטו המוקדונים להתערב יותר בענייניה של יוון ואילו בתקופות אחרות השאירו את היוונים לעצמם, בלי הפעלת לחץ רב.
גם שתי הממלכות ההלניסטיות הגדולות האחרות - מצרים והאימפריה הסלאוקית ראו ביוון היבשתית קרקע חשובה לפעילות דיפלומטית ואף צבאית. היו לכך שתי סיבות עיקריות - היוקרה של ארץ האם היוונית בעולם ההלניסטי והרצון להצר את צעדי של מוקדון. איים רבים בים האיגאי, לעומת זאת, חוו שליטה ישירה של המעצמות ההלניסטיות שהצליחו לשלוט בהם בעזרת הצי החזק שלהן. ארצות חשובות נוספות שהשפיעו על ההיסטוריה היוונית בתקופה הלניסטית היא אפירוס שנמצאת בצפון מערב ליוון, קרוב לאיטוליה ואיליריה הצפונית לאפירוס. שני אלה פלשו מדי פעם ליוון, אם כי השפעתם על תולדותיה של יוון היבשתית היא מוגבלת. עם זאת, כמה איים יוונים בים האדריאטי נפלו לידי האילירים בשלהי המאה ה-3 לפנה"ס.
גורם חשוב נוסף היו הליגות האזוריות שהתבססו על מוסדות שבטיים, בניגוד למוסדות עירוניים שאפיינו את התקופה הקלאסית. הפוליס, המוסד הפוליטי החשוב ביותר של התקופה הקלאסית, שראשיתו עוד בתקופה הארכאית, שקע ותפקיד הבכורה עבר אל השבט. הפולייס (רבים של פוליס) המשיכו להיות גורמים חשובים ביוון, אך כעת תפקידם היה משני. שתי הליגות החשובות בתקופה זו היו הליגה האכאית שמרכזה באכאיה שבחצי האי פלופונס ואיטוליה בצפון-מזרחה של יוון.
מהפולייס הגדולות של התקופה הקלאסית נותרו רק שתיים - אתונה וספרטה ואילו תבאי נהרסה ונשרפה בפקודתו של אלכסנדר הגדול. אתונה שעושרה היה מבוסס על מסחר שמרה על מרבית נכסיה, אך ספרטה ירדה לחלוטין מגדולתה. רפורמות אחדות שבוצעו בה כשלו בהשגת המטרה העיקרית - השבת העטרה ליושנה ובסופה של דבר נכבשה על ידי הליגה האכאית.
העולם ההלניסטי.
יוון הייתה חלק חשוב מהעולם ההלניסטי שנוצר כתוצאה מהקולוניזציה היוונית וממסע כיבושיו של אלכסנדר הגדול. במזרח הגיע תחום ההשפעה ההלניסטי בתוך יבשת אסיה עד הודו, במערב עד אזור פרובאנס של ימינו, בצפון לאזור חצי האי קרים, ובדרום כלל את מצרים וחלקים גדולים מלוב. הישויות המדיניות העיקריות הוקמו על ידי הדיאדוכים, שהיו רובם ככולם קצינים בכירים בצבאו של אלכסנדר הגדול. הדיאדוכים נלחמו אלו באלו במשך עשרות שנים בעימות הידוע בשם מלחמות הדיאדוכים. הם הורישו את הסכסוך לצאצאיהם שהמשיכו בו, בעוצמה נמוכה יותר, עד שקיעת העולם ההלניסטי ועלייתה של רומא. למרות האיבה הגלויה בין הממלכות ההלניסטיות, הן שיתפו פעולה בתחומים רבים בהם כלכלה, תרבות ועוד.
הממלכות ההלניסטיות שניסו להתערב בענייניה של יוון נשאו סיסמה חלולה של "חופש ליוונים" שהחל בה עוד אנטיגונוס מונופתלמוס בראשית התקופה ההלניסטית, תוך כדי שהוא פועל להרחבת שליטתו ביוון. שליטים אחרים המשיכו עם סיסמה זו. האחרונים שהשתמשו בה היו הרומאים עצמם. המצביא הרומאי לוקיוס קורנליוס סולה האשים במאה ה-1 לפנה"ס, זמן רב אחרי שהרומאים עצמם השתלטו על יוון, את מיתרידטס השישי, מלך פונטוס בכך שהוא "גזל את החופש של היוונים".