״אפוס 5״ נערך במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2014 במהדורה מורחבת בת 10 ימים. סרט הפתיחה של הפסטיבל היה ״מפריח היונים״, בבימויו של ניסים דיין על פי ספרו של אלי עמיר. סרטי הפסטיבל הוקרנו בסינמטקים של תל אביב, ירושלים וחיפה. הפסטיבל כלל אירועים מיוחדים שהוקדשו לאדריכלות וקולנוע, לסרטים תיעודיים על תרבות ערבית ולקולנוע ניסיוני.
"אפוס 6" נערך במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2015. סרט הפתיחה של הפסטיבל היה "גיבור העל העברי" של שאול בצר ואסף גלאי. במסגרת הפסטיבל נערכו אירועים מיוחדים שהוקדשו לסרטים קצרים על תרבות ואמנות.
חיים אישיים.
אביבי, יליד רחובות, מתגורר בתל אביב, גרוש ואב לבת ובן.
Roller Coaster Tycoon 3
מחוז לורסטן
לורסטן
מרדכי בן הלל הכהן
מרדכי בן הלל הכהן (נולד קאהן או כגן; י"ג בשבט תרט"ז, 1856, מוהילב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – כ"ג בכסלו תרצ"ז, דצמבר 1936, חיפה) היה איש ציבור ופעיל ציוני, איש עסקים, עיתונאי וסופר עברי ארץ ישראלי, ממייסדי תל אביב.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1856 בעיר מוהילב שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לאביו הלל הכהן כהנא כגן ולאמו רבקה לבית ורהפטיג. הלל כגן ורבקה היו בני דודות, אמותיהם היו בנותיו של הרב יצחק גולדברג ורעייתו חסיה מקלצק, בלרוס. בהמשך עברה המשפחה לסנקט פטרבורג, ואביו הלל כגן התפרנס ממסחר. בשנת 1882 נשא לאשה את שפרה-בתיה לבית פבזנר, אחותו של שמואל יוסף פבזנר. בני הזוג הכהן עברו להומל שבלארוס, שם עסק מרדכי בן הלל הכהן בתעשייה ובמסחר של מוצרי עץ.
הכהן, שנמנה עם פעילי תנועת חובבי ציון, השתתף בשנת 1897 בקונגרס הציוני הראשון בבזל ונשא בו נאום בעברית. כן כתב בעיתונים עבריים כמו "הלבנון", "הצפירה", "הקול", "השילוח" ואחרים. היה ממייסדי אגודת הסופרים העבריים.
בשנת 1901 פרסם מאמר בשם "על הרועים הרעים" שפתח פולמוס גדול בנושא הרבנים מטעם.
בשנת 1905 הקים סניף של עסקיו בחיפה, והיה בין מייסדי בית החרושת "עתיד" (לימים "שמן תעשיות"). בשנת 1907 עלה לארץ ישראל, היה בין מייסדיה של תל אביב ושימש חבר ועד העיר מראשיתו. כן היה בין מייסדי אגודת הסופרים העברים. יוסף חיים ברנר היה מזכירו האישי. בתל אביב התגורר הכהן ברחוב הרצל 11, בפינת רחוב ליליינבלום. בשנת 1917 גורש הכהן מתל אביב יחד עם שאר התושבים על ידי השלטונות העות'מאניים. בעקבות הכיבוש הבריטי עבר הכהן לירושלים, והיה בין מייסדי בנק הלוואה וחסכון. ביתו עמד ברחוב אתיופיה, בצמוד לבית אליעזר בן-יהודה.
בעת ביקור בחיפה אצל בניו שמואל ודוד הכהן בחודש דצמבר 1936 לקה הכהן בלבו ונפטר. הובא למנוחות בבית הקברות בבנימינה, שבה התגוררו בניו הלל ושמעון.
עיקר ארכיונו, ובו התכתבות, תעודות לתולדות היישוב בארץ ישראל, חומרים ארכיוניים בענייני עסקנות ציבורית, מוסדות תרבות, עיתונות ועניינים אישיים, שמור בספרייה הלאומית; חלקים נוספים נמצאים בארכיון הציוני המרכזי ובמכון גנזים.
במלאת 150 שנה להולדתו פורסמו יומניו ("יומנים 1934–1936").
הסופר אשר ברש מתאר את הכהן בספרו "כעיר נצורה" בדמותו של ליש בן פלתיאל.
משפחתו.
ארבעה בנים היו למרדכי ושפרה-בתיה הכהן: הלל, שמעון, שמואל ודוד; ושלוש בנות: דינה, רוזה וחנה. בנו, דוד הכהן, היה לימים חבר שש הכנסות הראשונות. בתו חנה נישאה למנהיג הציוני ארתור רופין. בתו רוזה גינוסר-גינצבורג, שהייתה עורכת הדין הראשונה בארץ, נישאה לבנו של אחד העם, שלמה גינוסר-גינצבורג. כלתו (אשת שמעון הכהן), שהייתה חברה ב"הגנה", נרצחה בהתקפה על אוטובוס 2094 ונחשבת להרוגה הראשונה במלחמת העצמאות.. בתו דינה נישאה ללואי ברושה, צרפתי קתולי שהיה רופא ווטרינר. בעקבות התנגדותו של אביה לנישואין אלו, התגייר החתן בגיור רפורמי. בתקופת מלחמת העולם השנייה הסתתרו דינה ובתה הלן בכפר בדרום צרפת, ולאחר המלחמה עלו דינה ובעלה עם משפחתם לארץ ישראל. הם התיישבו בבנימינה אך בשל מחלה שתקפה את לואי, שבו לצרפת. הנכדה הלן נישאה לקצין יהודי בריטי בשם מארמוט.
בת אחיו הבכור של מרדכי הכהן, יצחק, הייתה פעילת הציבור הסוציאליסטית רוזה כהן (לימים רבין), שהייתה חברת מועצת עיריית תל אביב, אמו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין.
פרסומיו.
חוברות:
ספרים:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
קיסר האימפריה האתיופית
סאקי לבן-פנים
סאקי לבן-פנים (שם מדעי: Pithecia pithecia) הקרוי גם סאקי גיאני או סאקי זהוב-פנים הוא מין קוף סאקי, שהוא סוג של קוף עולם חדש (קופים המצויים בחצי-הכדור המערבי), שמצוי בברזיל, ונצואלה, סורינאם, גיאנה, גיאנה הצרפתית, מין זה חי ב"קומה התחתונה" ובצמרות העצים הנמוכות ביערות. תזונתו כוללת בעיקר פירות, אך גם אגוזים, זרעים וחרקים. משקלו נע בין 80 גרם ל-2.5 ק"ג, אורכו 33.5 ס"מ עד 35 ס"מ, עם זנב באורך של 34.3 עד 44.5 ס"מ. הוא קרוי על שם פרוותו שנמצאת על הפנים, שלעיתים בגווני אדום, האופיינית רק לזכרים. זנבו אינו מאחז.
תת-מינים:
בשבי, הנקבות חוות מחזור של 17 ימים בערך, ותקופת ייחום של 20–21 שבועות. לאחר הלידה, הנקבה עוברת תקופת הנקה קצרה, של 23 שבועות, בממוצע.
סאקים לבני-פנים מציגים דו-צורתיות זוויגית בולטת בצבעם. לנקבות יש שיער קצר יותר מלזכרים, עם פרווה חומה-אפורה, ופסים חומים חיוורים ולבנים, עם מצח, פנים וידיים אדמדמים-לבנים.
זכות השביתה
חוואיג'
נידוי (נצרות)
בנצרות, נידוי (ביוונית: Ανάθεμα, אנתמה; בלטינית: excommunicatio) הוא הכרזה הבאה להשעות או להוציא אדם מן הקהילה הדתית אליה השתייך, הכרוכה בגינוי רוחני של האדם, או הקבוצה המנודה.
מקורותיו של הנידוי בכתבי הברית החדשה. באיגרת אל הגלטים נאמר: "אֲבָל גַּם־אֲנַחְנוּ אוֹ־מַלְאָךְ מִן־הַשָּׁמַיִם אִם־יָבוֹא לְבַשֵׂר אֶתְכֶם בְּשׂוֹרָה מִבַּלְעֲדֵי זֹאת אֲשֶׁר בִּשַׂרְנוּ אֶתְכֶם חֵרֶם יִהְיֶה". ובאיגרת הראשונה אל הקורינתים נאמר: "מִי שֶׁלּא יֶאֱהַב אֶת־הָאָדוֹן יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ יָחֳרָם מָרַן אֲתָא".
בברית החדשה מספר מועט של דוגמאות לנידוי. בבשורה על-פי מתי מסופר שישו הורה להתייחס לאנשים הפוגעים שוב ושוב באחרים כאל גוי או מוכס: "וְאִם־לֹא יִשְׁמַע אֲלֵיהֶם וְהִגַּדְתָּ אֶל־הַקָּהָל וְאִם־לֹא יִשְׁמַע גַּם־אֶל־הַקָּהָל וְהָיָה לְךָ כְּגוֹי וּכְמוֹכֵס". באיגרת אל הרומאים כותב פאולוס: "וַאֲנִי מַזְהִיר אֶתְכֶם אַחַי לָשׂוּם פְּנֵיכֶם בִּמְשַׁלְּחֵי מְדָנִים וּמִכְשׁוֹלִים שֶׁלּא כַלֶּקַח אֲשֶׁר לְמַדְתֶּם וְסוּרוּ מֵהֶם׃", ובאיגרת יוחנן השנייה נאמר: "איש אם יבוא אליכם ולא יביא את התורה הזאת, אל תקבלו אותו הביתה ואל תאמרו לו "שלום"; כי המברך אותו בברכת שלום משתתף במעשיו הרעים".
הכנסייה הקתולית.
על פי הכנסייה הקתולית, הנידוי איננו עונש, אלא הכרזה דתית רשמית על מצב קיים: הכנסייה נצרכת להכריז על נידוי, כאשר חבר בכנסייה (תהא דרגתו אשר תהא) עושה מעשה אשר מוציא אותו מקהילת המאמינים; ההכרזה נדרשת במיוחד כאשר אותו אדם, בדבריו או במעשיו, "מפיץ מחלוקת ומבוכה בקהל המאמינים", ובפרט כאשר הוא משמש דוגמה לציבור. במצבים מעין אלה, הכנסייה מיידעת את ציבור המאמינים שאין עוד לציית לאדם זה, ומודיעה לאנשי הכמורה כי אותו אדם הוציא עצמו במזיד מן הכנסייה, וכי אין לשתף אותו עוד בסקרמנט, עד למועד שבו תהיה השלמה. יש ובהכרזה ניתנים התנאים להשלמה לצורך השבת המנודה לחיק הכנסייה ואף מוגדרת סמכותו של המחליט על ההשלמה, בין אם זה בישוף או האפיפיור. הנידוי משמש בכנסייה הקתולית ככלי "מרפא", אמצעי לחץ על האדם לשנות את התנהגותו או הצהרותיו, להתוודות על חטאיו ולשוב כחבר מלא בקהילה.
חרם ונידוי.
בכנסייה האורתודוקסית המזרחית קיים הבדל בין נידוי (בלטינית: excommunicatio) לבין חרם (anathema, מן היוונית: ανάθεμα). בעוד הנידוי אוסר על אדם לכהן בפולחן הדתי ולקבל את הסקרמנטים, החרם מוגדר כהרחקה מוחלטת של האדם מן הקהילה ואיסור קיומם של קשרים אתו. הנידוי בדרך כלל מוגבל בזמן, והמנודה רשאי להשתתף בתפילות בכנסייה. החרם, לעומת זאת, משמעו ניתוק מוחלט מן הכנסייה, והוא מתבטל אך ורק באמצעות חרטה שלמה מצד המוחרם. במאה החמישית לספירה יצרה לראשונה גם הכנסייה הקתולית הבחנה בין נידוי לבין חרם.
סיטי אוף מנצ'סטר
זכרונות קדם-מודעים
קדם מודע
פרה-מודע
אורנה בן-נפתלי
מדליית יוז
מדליית יוז (באנגלית: Hughes Medal) היא אחת מהמדליות המוענקות על ידי החברה המלכותית, האקדמיה למדעים בבריטניה. המדליה קרויה על שמו של ממציא המיקרופון, דייוויד אדוארד יוז.
הפרס מוענק באופן ספציפי על: "גילוי מקורי בתחום הפיזיקה, במיוחד בתחום האלקטרוניקה והמגנטיות או נושאים הקשורים אליהם".
המדליה עשויה מכסף מוזהב ומחולקת מאז שנת 1902. מקבל המדליה הראשון היה הפיזיקאי ג'יי ג'יי תומסון, על הישגו בגילוי האלקטרון. מספר אישים מכובדים אחרים זכו אף הם במדליה, כולל האנס גייגר, אלכסנדר גרהם בל, סטיבן הוקינג ואנריקו פרמי. בנוסף למדליה, הפרס כולל 2,000 ליש"ט, נכון לשנת 2020.
נידוי
אמנת חמאס
אמנת חמאס היא מסמך יסוד של ארגון הטרור "חמאס" בעל אופי אנטישמי ואנטי מערבי בוטה ותפיסת עולם אסלאמית רדיקלית. האמנה מדגישה את מחויבותה האידאולוגית של ה"חמאס" לחיסול מדינת ישראל באמצעות אסטרטגיה של מאבק אלים ארוך טווח. את האמנה גיבשו מייסדי הארגון, ובעיקר אחמד יאסין. האמנה פורסמה ב-18 באוגוסט 1988. באמנה ציטוט נרחב מהמקורות האסלאמיים העיקריים (הקוראן והחדית'). זאת, כדי לבססה מבחינה הלכתית אסלאמית.