לאחר קרב גוודלקנל היה ברור לאמריקאים שהיפנים ילחמו עד הסוף המר. לאחר לחימה קשה שבה נפלו שבויים מעטים בידי כל אחד מהצדדים, תקפו ארצות הברית ובעלות בריתה בחוזקה. הנחיתות האמריקאיות בטאראווה החלו ב-20 בנובמבר 1943, והן נתקעו כאשר השיריונים שניסו לפרוץ קווי ההגנה היפנים שקעו או הושבתו. בסופו של דבר הצליחו האמריקאים לנחות עם כמויות טנקים קטנות ולהתקדם לתוך היבשה. לאחר ימים של לחימה עלה בידם להשתלט על טאראווה ב-23 בנובמבר. מתוך 2,600 החיילים היפנים שהיו על האי, רק 17 נותרו בחיים.
המבצעים במרכז האוקיינוס השקט.
כהכנה לכיבוש מחדש של הפיליפינים, פתחו בעלות הברית בקיץ 1943 במערכה באיי גילברט ומרשל לכיבוש מחדש של האיים מהיפנים. בהתקרבו ליפן, ניצח צי ארצות הברית בנחישות בקרב ים הפיליפינים, והנחית כוחות במערכה על איי מריאנה ופלאו ששוחררו בקיץ 1944. מטרת הקרבות הללו הייתה להקים בסיסים אוויריים שמהם יוכלו להמריא מפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס ולהפציץ את הערים התעשייתיות של יפן.
שחרור הפיליפינים.
קרב מפרץ לייטה, שהתנהל מה-23 ועד ה-26 באוקטובר 1944, היה ניצחון מוחץ של האמריקאים שבו הוטבעה למעשה שארית הכוח של הצי היפני והוא נחשב לאחד הקרבות הימיים הגדולים ביותר בהיסטוריה. אף על פי שהיפנים כמעט והפתיעו את האמריקאים והנחילו להם תבוסה קשה, הם איבדו ברגע האחרון את עשתונותיהם והובסו. הקרב היה סדרה מורכבת של התנגשויות חופפות שהתנהלה מול האי לייטה שבפיליפינים, שבאותה עת פלשה אליו ארצות הברית. כוחות הצבא היו פגיעים מאוד למתקפה ימית, ומטרת היפנים הייתה להמיט עליהם השמדה מסיבית. בקרב היו מעורבים שני ציים של ארצות הברית, הצי השביעי והצי השלישי, אך הם היו עצמאיים ולא תקשרו היטב זה עם זה, כך שהיפנים הצליחו לבצע תמרוני התחמקות בין שני הציים וכמעט והגיעו לחופים. בכל אופן, מערכת התקשורת היפנית הייתה גרועה אף יותר, והצבא והצי היפני לא שיתפו פעולה זה עם זה. בסופו של דבר שלושת הציים היפנים שהשתתפו בקרב הושמדו.
ב-20 באוקטובר 1944 קיים הגנרל מקארתור את הבטחתו לשוב לפיליפינים. השחרור המתיש של הפיליפינים התנהל בשנים 1944–1945 וכלל את קרב לייטה, ו.
קרב איוו ג'ימה.
האמריקאים לא פסחו על האי הקטן איוו ג'ימה, שכן הם רצו בו כבסיס למטוסי הקרב שליוו את המפציצים. למעשה הוא שימש בסופו של דבר כבסיס לנחיתות חירום של מפציצי ה-B-29. היפנים ידעו שלא יעלה בידם לנצח בקרב, אך הם נקטו באסטרטגיה לגרימת אבדות רבות ככל האפשר לאמריקאים. כלקח מהקרב על סאיפאן הם הכינו עמדות מבוצרות רבות על האי, כולל בונקרים ותעלות קשר. חיל הנחתים תקף את האי החל מה-19 בפברואר 1945. בתחילה לא גילו היפנים כל התנגדות, ואפשרו לכוחות גדולים של האמריקאים לנחות, ובכך יצרו מטרות רבות יותר לפני שהאמריקאים ספגו באש עזה מהר סוריבאצ'י ולחמו במשך כל הלילה עד שכל ההר הוקף. במשך 36 הימים הבאים, נלכדו היפנים בכיס שהלך והצטמצם, אך הם בחרו להילחם עד הסוף, כך שבתום הקרב שרדו רק 1,000 לוחמים יפנים מתוך 21,000 שאיישו את האי בתחילתו. הנחתים האמריקאים ספגו 25,000 אבדות. קרב איוו ג'ימה היה לסמל איקוני בתולדותיה של ארצות הברית כדוגמה לגבורה בקרב פנים אל פנים נואש.
קרב אוקינאווה.
קרב אוקינאווה היה לאחד הקרבות המרכזיים האחרונים בזירת האוקיינוס השקט בפרט ובמלחמת העולם השנייה בכלל. האי אוקינאווה היה נקודת הזינוק לפלישה המתוכננת ליפן (מבצע נפילה) בשל היותו במרחק של 560 ק"מ מהאיים היפנים. ב-1 באפריל 1945 נחתו על חופי אוקינאווה כוחות של חיל הנחתים והצבא, בתחילה ללא התנגדות, והחלו מערכה של 82 יום שהפכה לקרב יבשה-ים-אוויר הגדול בהיסטוריה ונודע בשל הלחימה האכזרית שלו ומחיר הדמים הגבוהה בקרב האוכלוסייה האזרחית של האי שהגיע ל-150,000 הרוגים. טייסי הקמיקזה גרמו לאבדות הכבדות ביותר בספינות בהיסטוריה של צי ארצות הברית כאשר הטביעו 38 ספינות וגרמו נזק ל-368 נוספות. אבדותיה של ארצות הברית הגיעו ל-12,000 הרוגים ו-38,000 פצועים, מול 110,000 ההרוגים היפנים, בנוסף ל-150,000 האזרחים. הקרב הקשה ושיעור האבדות הגבוה הוביל את פיקוד הצבא והצי להתנגד לפלישה לאיי המולדת היפניים. תחת זאת נבחרה אסטרטגיה חלופית, שימוש בנשק אטומי להשגת כניעת היפנים.
ההפצצות האסטרטגיות על יפן.
היותן של ערי יפן מועדות לדליקות בקלות בשל מבני העץ שלהן, וריכוז מפעלי החימוש בתוכם, הפכו אותן לבעלות עדיפות להפצצות אסטרטגיות של האמריקאים כבר מ-1941. ההפצצות הראשונות בוצעו מבסיסים בסין, שם עיקר המאמצים היה הקמת בסיסים למפציצי ה-B-29, שיקבלו אספקה מעבר להימלאיה, אך אסטרטגיה זו כשלה ב-1944. היפנים פשוט התקדמו לפנים היבשת וכבשו את הבסיסים הללו. האיים סאיפאן וטיניאן, שנכבשו על ידי האמריקאים ביוני 1944, היו בסיסים בטוחים לפעילות המפציצים ארוכי הטווח. מפציצי ה-בואינג B-29 סופרפורטרס, הונעו במנועי R-3350 בעלי 2,200 כוחות סוס שהיו מסוגלים לשאת מטען של ארבע טונות של פצצות לגובה של 33,000 רגל (מעבר לגובה המרבי של מטוסי הקרב היפנים), ולעבור מרחק של 5,600 ק"מ הלוך ושוב. אף על פי כן, הפשיטות השיטתיות שהחלו ביוני 1944 לא היו משביעות רצון, שכן חילות האוויר של צבא ארצות הברית, שעברו את טבילת האש הראשונית שלהם באירופה, לא העריכו נכונה את יכולת ההגנה של היפנים. הנרי ארנולד, שהיה אחראי באופן אישי על המערכה, תוך עקיפת מפקדי הזירה, מינה לתפקיד את גנרל קרטיס לה מיי. בראשית 1945 הורה לה מיי על שינוי משמעותי בטקטיקה: הסרת המקלעים וביצוע ההפצצות בלילה. דלק רב שימש להגעה לגובה של 30,000 רגל, וכעת, בעקבות צעדו זה של ארנולד, ניתן היה לנצל את החלל שהתפנה להעמסת פצצות נוספות. מערכות המכ"ם של היפנים, מטוסי הקרב שלהם ומערכת ההגנה האנטי-אווירית שלהם היו כה חסרי השפעה כך שהם לא היו מסוגלים לפגוע במפציצים. הדלקות פשטו ברחבי הערים ומיליוני אזרחים נמלטו אל ההרים.
טוקיו נפגעה שוב ושוב, ובמהלך הפצצת התבערה המביסית שנערכה ב-9 - 10 במרץ 1945, התחוללה בה דלקה בשטח של 41 קמ"ר, שבה איבדו את חייהם לפחות 83,000 איש. ב-5 ביוני הועלו באש 51,000 מבנים בשטח של כ-10 קמ"ר של העיר קובה על ידי 247 מפציצי B-29. על פי דיווחי הרשויות היפניות סערת האש השתוללה בשטח של 21 קמ"ר, בו עלו באש 135,000 בתים ו-4,000 איש איבדו את חייהם:
הצבא היפני, שלא החזיק בבסיסים בערים, לא ניזוק באופן כללי מההפצצות. הצבא סבל ממחסור במזון ובדלקים, אך כפי שהוכח בקרבות באיוו ג'ימה ובאוקינאווה, הוא היה מסוגל לנהל התנגדות עיקשת. ליפנים הייתה גם טקטיקה חדשה שהם קיוו שהיא תוכל להשיג עבורם עמדת מיקוח עדיפה כדי להשיג תנאי שלום משביעי רצון, טייסי הקמיקזה.
הקמיקזה.
בסוף 1944 המציאו היפנים טקטיקה חדשה בלתי צפויה ואפקטיבית ברמה גבוהה, מטוסי המתאבדים של הקמיקזה ששוגרו כטילים מונחים אל עבר הספינות האמריקאיות. התקיפות החלו באוקטובר אותה שנה ונמשכו עד לסוף המלחמה. נעשה שימוש בטייסים מנוסים כדי להוביל את משימות התקיפה בשל יכולתם לנווט, אך הם לא היו קמיקזות בעצמם, הם שבו לבסיסיהם כדי להוביל משימות נוספות. טייסי הקמיקזה עצמם היו טייסים בלתי מנוסים עם הכשרה בסיסית, אך רובם היו בחורים בעלי השכלה ובעלי מחויבות כלפי הקיסר.
מתקפות הקמיקזה היו בעלי השפעה גבוהה על קרב אוקינאווה, בו 4,000 יעפי קמיקזה גרמו להטבעתן של 38 ספינות של צי ארצות הברית, לנזק ל-368 ספינות נוספות ולאובדן חייהם של 4,900 אנשי הצי.
האמריקאים החליטו שהדרך הטובה ביותר להתגונן בפני הקמיקזות הייתה להכות בהם כשהם היו עוד על הקרקע, או בעת טיסתם, הרבה לפני שהם התקרבו אל הספינות. הצי גייס יותר מטוסי קרב ונקט בצעדי זהירות, כלומר, סיורים של מטוסי קרב הקיפו את הספינות הגדולות, ספינות מכ"ם נוספות (שבעצמם הפכו למטרות מרכזיות), ויותר התקפות על הבסיסים האוויריים ומאגרי הדלק של היפנים. במאי 1945 השעו היפנים את תקיפות הקמיקזה בשל הצורך לאגור דלק ולהחביא את המטוסים כהכנה למתקפת התאבדות חדשה שתתנהל אם בעלות הברית יפלשו לאיי המולדת של יפן. אסטרטגיית הקמיקזה אפשר את השימוש בטייסים בלתי מאומנים ובמטוסים מיושנים, ומאחר שתמרוני ההתחמקות לא בוצעו ולא הייתה טיסה בחזרה לבסיסים, עתודות הדלק יקרות המציאות נוצלו בצורה טובה יותר. בשל העובדה שטייסי הקמיקזה נהגו במטוסיהם כמו בטיל מונחה כל הדרך אל המטרה, החלק היחסי של הפגיעות היה גבוה יותר בהשוואה להפצצות רגילות. התעשייה היפנית ייצרה 1,500 מטוסים מדי חודש ב-1945. בכל אופן, איכות הייצור הייתה נמוכה מאוד, ורבים מהמטוסים התרסקו במהלך האימונים או לפני שהגיעו למטרותיהם.
מתוך ציפייה להתנגדות הולכת וגוברת, כולל הרבה יותר מתקפות קמיקזה, כאשר תתקיים הפלישה ליפן, שקל הפיקוד העליון של ארצות הברית את האסטרטגיה שלו ועשה שימוש בפצצות הגרעיניות כדי להביא את המלחמה לידי סיום, בתקווה לחסוך את האבדות הכבדות שהיו כרוכות בפלישה המתוכננת.
מלחמת הצוללות.
הצוללות של ארצות הברית השתתפו ברוב הקרבות הימיים בזירת האוקיינוס השקט, אך תפקידם היה מרכזי יותר בהטלת הסגר הימי על יפן, שכן יפן הייתה תלויה בים להעברת המשאבים לטובת המאמץ המלחמתי שלה.