ויקר נולד בדלמנהורסט ב-1 במרץ 1954, ובשנת 1974 התגייס לבונדסוור. בשנת 1977 הועלה לדרגת לויטננט, ובשנת 1979 כבר החזיק במספר תפקידים בכירים בארטילריה ופיקד על הגדוד המשוריין 315. בשנת 1984 קודם לדרגת האופטמן. מאוקטובר 1987 עד ספטמבר 1989 סיים קורס מטכ"ל במכללת צוות בהמבורג, ובשנת 1990 הועלה לדרגת מיור. בשנת 1991 היה בבון עד 1992 ופיקד על חטיבת שריון ה-21 כקצין מטה לפעולות ואימונים, ובשנת 1993 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. משנת 1996 עד 1997 הועסק כקצין מטה להכשרה ותפעול וכראש מחלקת המבצעים. במסגרת זאת יצא למשימת חוץ בבוסניה והרצגובינה. בשנת 1999 קיבל קידום לדרגת אוברסט, וב-3 במרץ הועבר לבון תחת פיקודו של האלוף האנס אוטו. בשנת 2002 הוא הועלה לדרגת בריגדגנרל, ובשנת 2004 הועלה לדרגת גנרל-מיור. בשנת 2008 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ומונה למפקד הקורפוס הגרמני-הולנדי ה-1.
בתחילת ספטמבר 2009 נחשף ביומון "בילד" כי הקצין המפקד על הכוחות הגרמניים בצפון אפגניסטן גאורג קליין הזמין הפצצה על שתי מכליות דלק שנחטפו על ידי הטאליבאן. הפצצה זו הביאה למותם של מאות אפגנים חפים מפשע, בהם ילדים. כמו כן נחשף שהפיקוד הגרמני ידע על הטבח, אולם שר ההגנה דאז פרנץ יוזף יונג הכחיש ואמר כי כל ההרוגים היו אנשי טאליבאן בלבד ולא היו קורבנות חפים מפשע. עם זאת, כאשר שר ההגנה החדש קרל תיאודור צו גוטנברג התמנה לתפקיד, הוא חשף את הפרשה במהלך נאום בבונדסטאג ב-26 בנובמבר 2010 כי שניידרהאן נכשל ולא דיווח כראוי על התקרית, ולכן הלה שוחרר לפי בקשתו.
שניידרהאן יחד עם עוד כמה קצינים גרמנים התפטרו, ופולקר ויקר תפס את מקומו כמפקד הצבא. בשנת 2018 פרש ויקר מהצבא, ואברהרד צורן החליפו בתפקיד המפקח הכללי.
חלפן
הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה
הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה הוא ארגון על בסיס וולנטרי למען ביתא ישראל שפעל בין השנים 1960 ל-1982.
בשנת 1960 קיבל הקונגרס היהודי העולמי בקשת עזרה מראשי ביתא ישראל ושלח את נורמן בנטוויץ' לבירור מצבם. שנה לאחר מכאן ביקר בנטוויץ' באתיופיה ולאחר זאת הקים בישראל את "הוועד הציבורי לסיוע לפלשים" שריכז בישראל את הפעילים למען ביתא ישראל. כנשיא כבוד של הוועד כיהן הנשיא יצחק בן-צבי ולאחריו זלמן שזר כאשר יושב הראש היה אריה טרטקובר, ציר ירושלים בקונגרס היהודי. בראשיתו פעל הארגון למען עליית ביתא ישראל, אך בעקבות התנגדות ממשלת ישראל לקח על עצמו לסייע בצורות אחרות.
במקביל לפעילות הוועד בישראל פעל בנטוויץ' בבריטניה וגייס מספר ארגונים כאשר בשלהי מאי 1967 הוקמה "הוועידה הנמשכת לארגונים המעוניינים ברווחת הפלאשים שבאתיופיה" שיותר מאוחר שינתה את שמה לאגודה לרווחת הפלאשים.
במהלך המחצית השנייה של שנות ה-60 וראשית שנות ה-70 תמך הארגון בעולים הבלתי חוקיים שהגיעו לישראל ובבוגרי כפר בתיה ונתן את חסותו לארגוני יוצאי אתיופיה הראשונים, התאחדות יהודי אתיופיה בישראל וארגון יהודי אתיופיה, שאותם ריכז המזכ"ל עובדיה חזי.
לאחר שנת 1974 שבא פרצה המהפכה האתיופית החל הוועד בשיתוף פעולה הדוק עם האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה ופעל כזרוע שלה בישראל שבמסגרת זו שינה את שמו ל"הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה" והחל בפועלות למען עלייה שכללו שדולה בכנסת, פנייה לרבנות, לסוכנות והפעלת מבצע עלייה באמצעות חברת כור. ב-1979 טרטקובר חלה ואותו החליף חבר הכנסת שלמה הלל.
הוועד בא לסופו עם מותו של טרטקובר ב-1982 ופעילותו הועתקה לוועד הציבורי למען יהודי אתיופיה בראשותו של מיכאל קורינאלדי.
במהלך קיומו כלל הוועד חברים רבים בהם רות דיין, ישראל גולדשטיין, רחל ינאית בן-צבי, אהרון כהן, מרדכי בן-פורת, אמנון לין.
ארכיון הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
הוועד הציבורי לסיוע לפלשים
עלי דובא
עלי דובא (בערבית: علي دوبا; נולד 1933) שימש כקצין בכיר בצבא סוריה וכיהן בתפקיד ראש המודיעין הצבאי הסורי בשנים 1974-2000. כאשר עלה לשלטון בשאר אל-אסד, דובא אולץ להתפטר מתפקידו הצבאי מחשש שיהווא איום על מקומו של הנשיא החדש.
שירות צבאי.
עלי דובא נולד בשנת 1933 בכפר חורפיס בנפת ג'בלה, ליד לטקיה. דובא, בן למשפחה עלווית, הצטרף בשנות ה-50 למפלגת הבעת' הסורית ובשנת 1955 התגייס לצבא הסורי ובשנת 1960 מונה לראש מינהל הביטחון הפנימי בדמשק. לאחר מכן הוא שימש נספח צבאי בבריטניה (1964–1966) ובולגריה (1967–1968), עם חזרתו לסוריה מונה לראש המודיעין הצבאי באזור לטקיה.
בשנת 1970 מונה דובא לראש המודיעין הצבאי בדמשק, שם הוא תמך בעלייתו לשלטון של הנשיא חאפז אל-אסד, על כך הוא קודם לתפקיד סגן מפקד המודיעין הצבאי של סורי (תחת פיקודו של חיכמת שיהאבי). עם סיום מלחמת יום הכיפורים בשנת 1974, כאשר מונה שיהאבי לתפקיד ראש המטה הכללי, קודם דובא ומונה למחליפו בפיקוד המודיעין הצבאי, שם נותר עד פרישתו. בשנת 1982 סייע בדיכוי התקוממות האחים המוסלמים בחמאת ושנה לאחר מכן, כאשר הנשיא אל-אסד חלה, דובא היה מבין חברי מועצת השלטון הזמנית ששימרה על יציבות המדינה עד להבראתו של הנשיא.
בשנת 1993 קודם דובא לדרגת פריק (שווה ערך לרב-אלוף) והוא מונה לסגן ראש המטה הכללי, זאת בנוסף לתפקידו כראש המודיעין הצבאי. בשנת 2000 דובא נאלץ לפרוש מהשירות הצבאי, זאת מחשש מצד הנשיא החדש בשאר אל-אסד מפני כוחו הפוליטי הרב. דובא מתגורר ככל הנראה עדיין בדמשק.
יחסי ישראל–נפאל
בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של נפאל קיימים יחסים דיפלומטים מלאים.
היסטוריה.
מגעים ראשונים.
הקשרים הראשונים שנוצרו בין ישראל לנפאל נקשרו בינואר 1953, בוועידה האסייתית הסוציאליסטית שנערכה ביאנגון, בה נפגשו לראשונה שר החוץ הישראלי משה שרת, נציג מפא"י, ובישוושוואר פרסאד קויראלה, יו"ר מפלגת "הקונגרס הנפאלי" (नेपाली कांग्रेस). עניין כינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל לנפאל הועלה לראשונה על ידי שרת רק בעת ביקורו בקטמנדו ב-1956, במסגרת מסעו באסיה. תגובת ראש ממשלת נפאל הייתה זהירה, הוא השיב שבעניין זה הוא הולך בעקבות הודו, שלא כוננה יחסים עם ישראל באותה התקופה.
בהתחשב בהשלכות מלחמת סיני וכן בעובדה שהשלטון בנפאל נחשב אז לבלתי יציב, לא המשיך משרד החוץ הישראלי לנסות ולהביא לידי כינון יחסים דיפלומטיים עם נפאל עד 1959, אז זכתה בבחירות בנפאל מפלגת "הקונגרס הנפאלי". המפלגה ויושב-ראשה קויראלה, כעת ראש ממשלת נפאל, גילו ידידות לישראל עוד מימי הפגישה עם נציגי מפא"י בוועידה ב-1953. קויראלה ביקר לראשונה בישראל באוגוסט 1958 כאורח הוועד הפועל של ההסתדרות. קויראלה ביקר שוב בישראל באוגוסט 1960 והשתתף בוועידה הבינלאומית על תפקיד המדע בקידום מדינות שנערכה אז במכון ויצמן ברחובות.
י"ב טאפא, ראש הסיעה הפרלמנטרית של מפלגת הקונגרס בא ארצה בדצמבר 1959 וביקורו היווה את פריצת הדרך הגדולה ביותר ביחסים. טאפא מסר כי עניין היחסים עם ישראל נדון כבר בקרב חוגי השלטון בנפאל. ראש הממשלה קויראלה תומך נלהב בהחלפת נציגויות דיפלומטיות. העניין נדון גם עם ממשלת הודו, שהפנתה את תשומת לבה של נפאל לכך שהיא עצמה לא מקיימת יחסים עם ישראל. בסופו של דבר, החליטה נפאל להודיע על החלפת נציגויות דיפלומטיות עם ישראל במסגרת הודעה כללית על פתיחת שורה של נציגויות במקומות שונים בעולם.
לאחר קויראלה.
ב-15 באפריל 1960 כתב קויראלה לגולדה מאיר והודיע שממשלת נפאל החליטה יום קודם לכן לכונן יחסים דיפלומטיים רשמיים עם ישראל. הוא ביקש מכתב רשמי מממשלת ישראל ובו הצעה לכינון היחסים כדי שיוכל לשלוח הסכמה רשמית להצעה זו. ב-28 באפריל שלחה מאיר איגרת רשמית כמבוקש, שבה הציעה כינון יחסים דיפלומטיים מלאים. ב-25 במאי השיב לה קויראלה ונקבע יום לכינון היחסים. היחסים הדיפלומטים בין ישראל לנפאל כוננו ב-1 ביוני 1960, מאז הקמת היחסים נפאל תומכת תמיכה מלאה בישראל. ישראל פתחה את השגרירות שלה בקטמנדו, עיר הבירה של נפאל במרץ 1961, ונפאל פתחה את השגרירות שלה בתל אביב בשנת 2007.
בחודש ספטמבר 1963 נערך ביקור של מלך נפאל מהנדרה ורעייתו בישראל, בה חוזקו קשרי הידידות עם ישראל.
בשנת 1966 עברו 100 חיילים נפאלים קורס צניחה בישראל, לקראת הקמת בית ספר לצניחה בנפאל.
נפאל היא המדינה היחידה בדרום אסיה אשר מכירה בזכותה ובקיומה של ישראל כמדינה עצמאית, נפאל מקיימת עם ישראל יחסים דיפלומטים מלאים ותומכת בזכותה של ישראל להתקיים עם גבולות בטוחים ומוכרים בעולם.
ב-13 בספטמבר 1993 נחתם הסכם אוסלו בין ישראל לאש"ף בוושינגטון די. סי. על אוטונומיה לפלסטינים שברצועת עזה ויריחו, ההסכם זכה לברכה מנפאל. בשנת 1975 בהחלטת האו"ם להשוות את הציונות לגזענות, נפאל הייתה בין המדינות הבודדות שלא תמכו בהחלטה.
בין ישראל לנפאל קיים שיתוף פעולה כלכלי וחקלאי, ב-2010 נפגש שר החקלאות של ישראל, שלום שמחון, עם שר החקלאות של נפאל לקראת הסכם חתימה של שיתוף פעולה חקלאי בין נפאל לישראל. הסכם שיתוף הפעולה המדובר היה העברת טכנולוגיה לייעול השימוש במים, רעיונות בנושא פיתוח הכפר, שימור קרקע וכן פעילות כלכלית נלווית. כמו כן, מתקיימת פעילות משותפת בין שתי המדינות בבנייה, תשתיות, חינוך, ביטחון ועוד. בעבר סייעה ישראל לנפאל בתחום תמיכה טכנית, ונפאל סיפקה לישראל כוח עבודה, אך תחומי פעילות אלו הופסקו.
באפריל 2015, התרחשה רעידת אדמה בנפאל. נפאל זכתה לגיבוי מצד ישראל שהתבטא בחילוץ ומציאת הנעדרים הישראלים והמקומיים. באוקטובר 2016 נעדר עמית רייכמן, פילוסוף ומהנדס ישראלי בנפאל. הממשלה עזרה בחיפוש אך זה לא נמצא והוגדר כמת שמקום קבורתו לא נודע.