מערכת היחסים של סאטר ואיימי הופכת אט אט לזוגיות רצינית, ואיימי מאבדת את בתוליה לסאטר כשהשניים מקיימים יחסי מין. עם משיכה רומנטית אליה, סאטר מרגיש מספיק בטוח ופתוח עם איימי על מנת לספר לה כי אימו שרה גירשה את אביו מביתם בצעירותו ואוסרת עליו לראותו. השניים כורתים מעין "ברית" ביניהם, וכחלק ממנה איימי תציב כעובדה בפני אימה את הליכתה ללימודים באוניברסיטה וסאטר ידרוש לפגוש מאימו לפגוש את אביו. בערב נשף הסיום, איימי מספרת לסאטר כי עמדה בחלקה – היא תעבור לגור בפילדלפיה, לצד אחותה, ושם תלמד ותעבוד. איימי מבקשת מסאטר להצטרף אליה, בהצעה כי יתגורר איתה ויילמד ויעבוד שם. בהיסוס, ותחת השפעת אלכוהול, סאטר מסכים להצעה זו. כמו כן, הוא מתחייב לדרוש מפגש עם אביו.
סאטר משיג את מספר הטלפון של אביו טומי מהולי, והשניים קובעים להיפגש למשחק בייסבול. סאטר מביא את איימי יחד איתו, אך בבואם אל טומי הם מגלים כי הוא שכח מתוכניותם. השלושה הולכים במקום זאת לבר מקומי, ושם סאטר וטומי משוחחים לאחר נתק של שנים. להפתעתו של סאטר, טומי מתוודה על כך שבגד בשרה ומגלה כי הוא עזב את הבית מרצונו לאחר שהבין כי איננו מתאים להיות איש משפחה. כאשר טומי מבחין באישה בה הוא חושק, הוא קוטע את המפגש עם סאטר ואיימי ומבקש מהם לפגוש אותו מאוחר יותר במלון הדרכים בו הוא מתאחסן. לאחר שעות המתנה, טומי איננו מגיע וסאטר ואיימי מגלים כי הוא שב להשתכר עם חבריו בבר המקומי. שבורי לב, השניים עוזבים.
בנסיעה בחזרה לביתם, איימי מנסה לנחם את סאטר ואומרת לו כי היא אוהבת אותו. סאטר, כועס ושתוי, תוקף מילולית את איימי ודורש ממנה לצאת ממכוניתו, באמצע הכביש, לאחר האשמות אישיות קשות שהטיח בה. איימי נענית לבקשתו בבכי, ובחוסר תשומת לב מכונית חולפת מתנגשת בה. זרועה של איימי נשברת, אך היא סולחת לסאטר. בטקס סיום הלימודים, סאטר מסרב לשתות אלכוהול עם איימי. הוא משוחח עם קאסידי, שמספרת לו כי היא מתקדמת הלאה בחייה ועוברת להתגורר בקליפורניה יחד עם בן זוגה מרקוס. מאוחר יותר, דן, הבעלים של החנות בה סאטר עובד, מציע לו לנהל את המקום, לאור חיבת הלקוחות כלפיו, אם כי אך ורק בתנאי שהוא יתחייב לא להגיע לעבודה תחת השפעת אלכוהול. חסר יכולת להבטיח את פיכחותו, סאטר נאלץ להתפטר.
איימי מחכה לסאטר בתחנת האוטובוס לקראת נסיעתם המשותפת לפילדלפיה, אך הוא לא מגיע ומותיר אותה שבורת לב. סאטר יוצא להשתכר בבר, ולאחר מכן מנהל בביתו ויכוח קולני עם אימו בדבר דמיונו לאביו. סאטר משלים, באיחור, את המכתב לנשיא האוניברסיטה אליה הוא הגיש מועמדות לקבלה, ובו הוא מצהיר כי המצוקה הגדולה ביותר בחייו היא הוא עצמו והתעקשותו "לחיות את הרגע". סאטר נוסע לפילדלפיה במטרה לחדש את הקשר עם איימי, ופוגש בה בדיוק כשהיא יוצאת מכיתה. סאטר ואיימי יוצרים קשר עין, כשאיימי מדכאת את החיוך הראשוני שלה אליו.
הפצה.
הצגת הבכורה של "לחיות את הרגע" התקיימה ב-18 בינואר 2013 בפסטיבל "סאנדנס". מיד לאחר מכן, חברת "A24" רכשה את זכויות ההפצה של הסרט. בצפון אמריקה, החלו הקרנות הסרט באופן רשמי, בהפצה מוגבלת לבתי הקולנוע, ב-2 באוגוסט, ולאחר מכן בהפצה רחבה במהלך ספטמבר. בישראל, כמו שאר שוקי העולם, הסרט לא זכה להפצה קולנועית מקומית, ושודר בסינדיקציה בערוצי הטלוויזיה רק ב-2015.
ביקורות.
"לחיות את הרגע" זכה לשבחים ממבקרי הקולנוע, וגם לאהדת הקהל. אתר הסקירה "Rotten Tomatoes" העניק לסרט ציון של 91%, על פי ציון ממוצע של 7.8/10 בהתבסס על 169 ביקורות (154 "טריות" ו-15 "רקובות"). באתר הסקירה "Metacritic" הוא זכה לציון של 82, בהתבסס על 42 ביקורות (41 חיוביות ואחת שלילית).
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט, באחת הביקורות האחרונות בחייו, כתב על הסרט:
הנה סרט מקסים על שני בוגרי תיכון שנראים, מדברים ומרגישים כמו בני 18 אמריקאים אמיתיים. יש לכם מושג עד כמה זה נדיר? הם לא נכים באירוניה. הם לא מואצים כמו דמויות מצוירות. חיי המין שלהם לא מועלבים על ידי סצנות שמתייחסות אליהם בזול... איזה סרט משפיע זה. הוא מכבד את הדמויות שלו ולא משתמש בהן עבור מטרות עלובות. כמה עמוק אכפת לנו מהם. מיילס טלר ושיילין וודלי כל כך שם. להיות צעיר זה עסק חגיגי כשממש אכפת לך ממישהו. לטלר יש נגיעה של ג'ון קיוזאק בתקופת "אמרי לי כן". וודלין יפהפייה כאדם אמיתי, אותה אנו לומדים בדאגה ונהנים מחיוכה החם. עברנו את השנה האחרונה בתיכון עם השניים האלו. הכרנו אותם. היינו הם.
טוד מקארתי, בכתבו למגזין "The Hollywood Reporter", כינה את הסרט כ"מבט כנה, מרענן ובלתי מושפע על בני נוער ועמדותיהם בנוגע לעתיד", וכתב עליו כי הוא "רגיל במובנים מסוימים ויוצא דופן באחרים, ונהנה כיתרון מהתחושות יוצאות הדופן של הדמויות הראשיות והבמאי". אוון גלייברמן, בסיקורו עבור המגזין "Entertainment Weekly", תיאר את הסרט כ"אחד מסרטי ההתבגרות מלאי הרגש, המציאותיים והאותנטיים הנדירים", והשווה אותו לסרטים "אמרי לי כן" ו"כמה טוב להיות פרח קיר" בציינו כי "כמוהם, זה סרט העוסק בחוויה של להיתפס על הקצה מבלי לדעת באמת באיזו דרך תנחת". במגזין "Slate" צוין כי הסרט "לוכד את היופי, הפחד, הפגיעות והעצמה של אהבה ראשונה", ומשחקם של טלר ו-וודלין זכה לשבחים בכתיבתה של דנה סטיבנס כי "לשניים יש קשר כל כך ישיר, שובה לב וספונטני כשחקנים כך שסאטר ואיימי מיד נראים כמו זוג שהכרתם (או הייתם חלק ממנו) בשלב כלשהו בחייכם". גם במגזין "Variety" הורעפו על הסרט שבחים, בטיעונו של רוב נלסון כי "הצלקות והפגמים על פניהם של אוהבי התיכון בסרט מסמלים בצורה יפהפייה את הצעתו של הבמאי ג'יימס פונסולדט להחזיר את סרטי הנעורים האמריקאים לחזות מציאותית".
הכנסות.
מהקרנותיו המסחריות בבתי קולנוע בצפון אמריקה, "לחיות את הרגע" גרף הכנסות של $6,854,611. תקציבו נאמד בכ-$2,500,000, כך שבחישוב גס ניתן להעריך כי הוא הגיע לרווח.
בנוסף, מהדורות המדיה הביתית של הסרט הניבו עוד הכנסות, הנעמדות על כ-$3,240,235 - כ-$2,593,755 מעותקי DVD, וכ-$646,480 מעותקי Blu-Ray.
תואר השם
בית הכנסת הגרמני הגדול
בית הכנסת הגרמני הגדול (באיטלקית: Scuola Grande Tedesca) הוא אחד מחמישה בתי כנסת בגטו היהודי בוונציה, איטליה. הוא הוקם בשנת 1528, זהו בית הכנסת הוונציאני העתיק ביותר.
בית הכנסת שוחזר בין השנים 2016 ל-2017 על ידי הקרן העולמית לאנדרטאות. הוא פתוח לקהל הרחב דרך המוזיאון היהודי בוונציה.
היסטוריה.
בית הכנסת הגרמני הגדול הוקם בשנת 1528 על ידי חברי הקהילה האשכנזית המקומית. לוח אבן על הקיר המערבי של הבניין מתעד את בנייתו במימון שני תורמים. כמו ארבעת בתי הכנסת האחרים בוונציה, בית הכנסת כונה "סקולה" ("בית ספר"), ולא "סינגוגה" ("בית כנסת"), באותו אופן שבו יהודים אשכנזים מכנים את בית הכנסת ביידיש "שול".
ארכיטקטורה.
אולם התפילה נבנה על גבי מבנה קיים מראש. במקור הונחה הבימה באמצע האולם בהתאם לתצורת "הבימה המרכזית" המסורתית, ורק מאוחר יותר הועברה לקצה הצפוני של האולם.
הצהרה על זכויותיהם של עמים ילידים
הצהרה על זכויותיהם של עמים ילידים (באנגלית: Declaration on the Rights of Indigenous Peoples, או בקיצור UNDRIP) או DOTROIP היא הצהרה שאינה מחייבת מבחינה משפטית שהועברה בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בשנת 2007. ההצהרה מתארת ומגדירה את הזכויות האישיות והקולקטיביות של העמים הילידים, כולל זכויותיהם לביטוי תרבותי וטקסי, זהות, שפה, תעסוקה, בריאות, חינוך ונושאים אחרים. ההצהרה "מדגישה את זכויותיהם של עמי הילידים לקיים ולחזק את מוסדותיהם, תרבויותיהם ומסורותיהם ולמשיך בהתפתחותם בהתאם לצרכיהם ושאיפותיהם שלהם". הוא "אוסר על אפליה של עמי הילידים", והוא "מקדם את השתתפותם המלאה והיעילה בכל הנוגעים להם ולזכותם להישאר מובחנים ולשאוף לחזונות שלהם להתפתחות כלכלית וחברתית".
מטרת ההכרזה היא לעודד מדינות לעבוד לצד עמי הילידים כדי לפתור נושאים גלובליים, כגון פיתוח, דמוקרטיה רב-תרבותית וביזור. על פי סעיף 31, יש דגש עיקרי כי העמים הילידים יוכלו להגן על מורשתם התרבותית ועל היבטים אחרים של תרבותם ומסורתם על מנת לשמר את מורשתם מפני מדינות לאום ששולטות יתר על שטח הילידים.
ביום חמישי, 13 בספטמבר 2007, העצרת הכללית של האומות המאוחדות הצביעה בעד אימוץ ההצהרה ברוב של 144 תומכים מול 4 מתנגדים ו-11 נמנעים.
מאז 2007 ארבע המדינות שהצביעו נגד הפכו את עמדתן וכעת תומכות בהצהרה. החל מפברואר 2020, "מחלקת האומות המאוחדות לעניינים כלכליים וחברתיים של הילידים" פועלת ברוח ההצהרה ברחבי העולם. מחלקה זו קובעת מערכת אוניברסלית של סטנדרטים מינימליים בנוגע להישרדות, כבוד ורווחה של העמים הילידים ברחבי העולם וזהמרחיב על סטנדרטים זכויות האדם הקיים וחירויות היסוד כפי שהם חלים על המצב הספציפי של העמים הילידים."
כהצהרה, היא אינה מחייבת על פי החוק הבינלאומי. על פי הודעה לעיתונות של האו"ם היא אכן "מייצגת את ההתפתחות הדינמית של נורמות משפטיות בינלאומיות והיא משקפת את המחויבות של המדינות החברות באו"ם לנוע בכיוונים מסוימים"; האו"ם מתאר אותה כמציבה "סטנדרט חשוב לטיפול בעמים ילידים שללא ספק יהווה כלי משמעותי לביטול הפרות זכויות אדם נגד 370 מיליון תושבי הארץ, ולסייע להם במאבק באפליה ובהדרה."
החוקר הקנדי וחבר סגל אוניברסיטת ססקצ'ואן קן קואטס טוען כי UNDRIP מהדהדת בעוצמה בקרב עמי הילידים, בעוד שהממשלות טרם הבינו את השפעתה.
Love Lies