בעקבות אירועי הערבית הסיציליאנית, ההתקוממות העממית של הסיציליאנים, בשנת 1282 נגד המלך שארל הראשון מבית אנז'ו, עזב שארל את סיציליה והותירו בידי פדרו השלישי, מלך אראגון. עם זאת הותיר שארל בידיו את נכסיו בחצי האי האפניני עצמו, שנודעו מאז בשם "מלכות נאפולי" שכן עיר הבירה של הממלכה שנותרה לאחר אובדן האי סיציליה הייתה נאפולי. שארל ויורשיו מבית אנז'ו שמרו על תביעתם לריבונות באי סיציליה, ונלחמו כנגד מלכי אראגון עד לשנת 1373, כאשר המלכה ג'ובאנה הראשונה ויתרה על התביעה באופן רשמי. בזמן מלכותה כבש לאיוש הראשון, מלך הונגריה לבית אנז'ו, ואויבה החזק של יוהנה, את הממלכה לתקופה של מספר שנים החל מ-1348. הונגריה שבשליטת בית אנז'ו הייתה בתקופה זו ממלכה אדירה שהשתרעה מהים השחור ועד לים האדריאטי. ג'ובאנה שבה לכס המלכות רק ב-1352.
יוהנה חסרת הילדים אימצה את דוכס אנז'ו, לואי הראשון, וזאת על אף טענותיו לכתר של בן דודה, שארל, הנסיך מדוראצו, שייסד בית אצולה מתחרה לבית האצולה העיקרי של אנז'ו. ב-1382 נרצחה ג'ובאנה בידי שארל, שתפס את כיסאה והכריז על עצמו כמלך נאפולי, שארל השלישי מלך נאפולי. שני בתי האצולה מאנז'ו התחרו ביניהם על השליטה בממלכה במשך העשורים הבאים. בתו של שארל, ג'ובאנה השנייה, מלכת נאפולי אימצה את רנה מאנז'ו והכריזה עליו כיורשה, לאחר שהעדיפה אותו על פני מתחרים אחרים לכתר.
רנה מאנז'ו איחד זמנית את התביעות של שני בתי האצולה מאנז'ו, אך ב-1442 כבש אלפונסו החמישי, מלך אראגון את הממלכה, ואיחד את סיציליה ונאפולי כמחוזות של אראגון. עם מותו ב-1458 שוב הופרדה הממלכה מהאי סיציליה, וניתנה לבנו הבלתי חוקי, פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי.
נאפולי בשליטת אראגון.
לאחר מותו של פרדיננד ב-1494 פלש לאיטליה שארל השמיני, מלך צרפת, בהסתמכו על תביעת בית אנז'ו לכתר נאפולי, תביעה אותה ירש אביו. פלישה זו החלה את המלחמות האיטלקיות. שארל השמיני גירש את אלפונסו השני, מלך נאפולי ב-1495, אך עד מהרה הוכרח לסגת עקב התערבותו של פרננדו השני, מלך אראגון לטובת שאר בשרו, בנו של אלפונסו, פרדיננדו השני, מלך נאפולי. פרדיננד קיבל את מלכות נאפולי, אך מת ב-1496 והניח את הכתר לדודו, פדריקו הרביעי, מלך נאפולי. הצרפתים לא ויתרו על תביעתם, וב-1501 הוסכם בין הצדדים הלוחמים על חלוקת הממלכה בין צרפת ואראגון, בהתעלם מתביעתו של פדריקו לכתר. העסקה לא יצאה לפועל, והמלחמה התחדשה. בסופו של דבר השתלטה אראגון על הממלכה ב-1504.
במהלך העשורים הבאים המשיכה הממלכה להיות מוקד לסכסוכים בין צרפת וספרד, אך המאמצים הצרפתיים לכבוש את הממלכה הלכו ורפו ככל שעבר הזמן, והאחיזה הספרדית בממלכה התהדקה. הצרפתים ויתרו לבסוף על תביעתם לממלכה ב-1559. ב-1557 יצרו הספרדים בדרום טוסקנה מדינה חדשה "Stato dei Presidi" (מדינת המשמר), שהייתה חלק מרצף השלטון הספרדי באיטליה, וסופחה לממלכת נאפולי.
שלטון בית בורבון.
לאחר מלחמת הירושה הספרדית בתחילת המאה ה-18, שוב התחלפו שליטי הממלכה. על פי תנאי הסכם רסטאט מ-1714 ניתנה נאפולי לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-1720 השיג קרל את השליטה גם באי סיציליה, אך השלטון האוסטרי לא נמשך זמן רב. במהלך מלחמת הירושה הפולנית ב-1734 שבו ונכבשו נאפולי וסיציליה בידי ספרד, וקרלוס השלישי, מלך ספרד שכונה אז "הדוכס מפארמה" והיה בנו הצעיר של פליפה החמישי, מלך ספרד, שהיה מלך ספרד הראשון מבית בורבון, הוכתר כמלך נאפולי וסיציליה מ-1735. כאשר עלה קרלוס לכס המלוכה הספרדי ב-1759 הותיר את נאפולי וסיציליה לבנו הצעיר, פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות על אף ששתי הממלכות היו באוניה פרסונלית תחת שלטון מלכי בורבון מ-1735, הן נותרו ישויות נפרדות.
כמונרך לבית בורבון היה פרננדו אויב בנפש למהפכה הצרפתית ולנפוליאון בונפרטה. ב-1798 כבש את רומא, אך גורש ממנה בידי כוחות מהפכנים צרפתים בתוך שנה. מיד לאחר מכן נמלט אף מסיציליה. בינואר 1799 יסדו מהפכנים צרפתים בשטח הממלכה רפובליקה אותה כינו "רפובליקת פרתנופיאה" על שם המושבה היוונית הקדומה שקדמה לעיר נאפולי. אך רפובליקה זו לא החזיקה מעמד זמן רב. מרד איכרים שהומרץ על ידי הכמורה החזיר את פרננדו לנאפולי. ב-1801 ויתר פרננדו על רבות מנחלותיה של נאפולי במרכז איטליה וסגר את נמליו לתנועת אוניות בריטיות ועות'מאניות, על מנת לשמור על כיסאו, ובכך התחזק מעמדה של צרפת באיטליה.
תקופת המלחמות הנפוליאוניות.
עם הקמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית ב-1805 החליט פרננדו לצאת כנגד הצרפתים. ב-1806 בעקבות ניצחונו המוחץ של נפוליאון על צבאות הקואליציה בקרב אוסטרליץ וניצחון חילותיו של הגנרל הנפוליאוני ז'אן-לואי אבנעזר רנייה על צבאות ממלכת נאפולי בקרב קמפו טנסה, הודח פרננדו מכיסאו, ובמקומו הוכתר כמלך נאפולי ז'וזף בונפרטה, אחיו של נפוליאון. כאשר נשלח ז'וזף לספרד, שנתיים לאחר מכן, החליפה אותו על כס המלכות אחותו הצעירה של נפוליאון, קרולינה בונפרטה שהייתה נשואה למרשל ז'ואקים מירא.
פרננדו נמלט לסיציליה, שם שמר על כיסאו, על אף ניסיונותיו החוזרים ונשנים של מירא לפלוש אל האי. הבריטים הגנו בעוז על סיציליה עד לתום המלחמה, אך לא הצליחו לסכן את השליטה הצרפתית בממלכת נאפולי עצמה.
לאחר תבוסת נפוליאון ב-1814 הגיע מירא להסכמה עם אוסטריה שאיפשרה לו להמשיך ולשלוט בממלכת נאפולי, על אף מחאותיו של פרננדו. אך מששב נפוליאון לשלטון בצרפת, בשלטון מאה הימים ב-1815, שב מירא ותמך בקיסר. בהבינו כי האוסטרים ינסו להדיחו, הכריז מירא את "הצהרת רימיני" בה קרא לאיחוד איטליה, אך זו לא קנתה לו תומכים רבים מחוץ לנאפולי. בעקבות ההצהרה פרצה המלחמה הנאפוליטנית בין מירא והאוסטרים, שהסתיימה בניצחון אוסטרי מובהק בקרב טולנטינו במאי 1815. מירא נמלט, ופרננדו שב לכס מלכות נאפולי. מירא ניסה לשוב ולזכות בכיסאו, אך נתפס והוצא להורג בפני כיתת יורים בפיצו שבקלבריה. ב-1816 אוחדה ממלכת נאפולי רשמית עם האי סיציליה ליצירת ממלכת שתי הסיציליות.
חאן ג'וב יוסף
יחידה 262
פרס הג'יני
פרסי ג'יני
רופרט אלכסנדר לויד גרינט
אי הנסיך פטריק
אי הנסיך פטריק הוא האי המערבי ביותר בין איי המלכה אליזבת שבטריטוריות הצפון-מערביות בקנדה והוא משתייך לארכיפלג הארקטי הקנדי.
שטחו של האי הוא 15,848 קמ"ר והוא האי ה-55 בגודלו בעולם וה-14 מבין אייה של קנדה. האי ממוקם בכניסה למצר מקקלור (McClure Strait). גובהו המרבי של האי הוא 279 מטרים. שטחו מאופיין בפעילות סייסמולוגית.
האי התגלה ב-1853. האי קפוא כל השנה ולכן הוא קשה לגישה ובלתי מיושב. ב-1948 נפתחה באי "תחנת מזג אוויר ארקטית גבוהה" שנקראה Mould Bay כחלק משיתוף פעולה של צבאות ארצות הברית וקנדה בתחום חיזוי מזג האוויר. תצפיות קבועות החלו להיעשות בתחנה החל מ-14 במאי 1948. בתחנה היה סגל של בין עשרה לארבעים עובדים זמניים. היא נסגרה ב-1997 עקב קיצוצים תקציביים. הבניין עדיין עומד אולם ב-2007 הוא ניזוק באופן בלתי הפיך. התחנה הייתה ההתיישבות היחידה לטווח ארוך הידועה על האי.
האי נקרא על שמו של הנסיך ארתור ויליאם פטריק, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנה של המלכה ויקטוריה, שהיה המושל הכללי של קנדה בין השנים 1911-1916. האי שימש כסביבה של הרומן הבדיוני The Lost Ones של איאן קמרון, ובו מתוארת התיישבות ויקינגית ששרדה ב"עמק האבוד" שבאי הודות לחום שיצרו הרי הגעש שבעמק זה. הרומן היווה בסיס לעלילת הסרט "האי בקצה העולם" (1974), אולם מקום ההתרחשות של עלילת הסרט שונה.
Supreme Commander 2
מחלף עין תות
מחלף עין תות הוא מחלף המחבר את כביש 6 וכביש 67 וממוקם מדרום-מערב למושב אליקים ומצפון לקיבוץ רמות מנשה. המחלף נפתח לתנועה ב-20 ביולי 2009 עם חנוכת הקטע בין מחלף עירון לבינו. המחלף נקרא על שם עין תות, מעיין הנמצא מצפון למחלף.
היסטוריה.
המכרז להקמת המחלף פורסם באוקטובר 2003, כחלק מפרויקט סלילת קטע 18 של כביש חוצה ישראל. בספטמבר 2004, עיכבה חברת כביש חוצה ישראל את תחילת העבודות על המחלף, עקב עתירות שהגישו לבג"ץ ארגונים לאיכות הסביבה, נגד הפגיעה של הכביש ברמות מנשה.
המחלף הושלם ונפתח לתנועה ביולי 2009.
מבנה המחלף.
מבנה מחלף עין תות דומה למחלף חצוצרה המותאם לקישור בין כביש מהיר (כביש 6) לכביש בין עירוני אחר (כביש 67). מבנה המחלף אינו אופייני, כיוון שכביש 6 וכביש 67 מתאחדים מצפון מזרח למחלף, ולכן בשטח המחלף מופרדים שני כיווני כביש 67 הנגדיים. בעת בניית המחלף הוסט דרומה הנתיב של כביש 67 (אז כביש 70) לכיוון מזרח והוא עובר בגשר מעל כביש 6, בעוד הנתיב לכיוון מערב נע מצפון למרכז המחלף, בתוואי המקורי של כביש ואדי מילק. כל כיווני הפנייה אפשריים בצורה ישירה ללא רמזורים. הפנייה מכביש 6 בכיוון צפון לכביש 67 בכיוון מערב מתבצעת באמצעות רמפת לולאה.
CARPET
ה-CARPET היא מערכת רקטות דלק-אוויר לפריצת שדות מוקשים שפותחה במקור על ידי רפא"ל ונקראת בצה"ל "מערכת ריצוף". בשנת 2017 המערכת סיימה שדרוג משמעותי שבוצע על ידי צוות מיוחד בצה"ל ללא תעשייה ביטחונית מובילה, מה שהביא את הצוות (רס"ן פ. שוב וסרן ר. ג'רבי) לקטוף את פרס היועכ"ל על חסכון משמעותי לשנה זו.
מבנה ועקרון פעולה.
המערכת מכילה מארז של כ-20 רקטות דלק-אוויר בקוטר ששוקלות כ"א 46 ק"ג. בסך הכל שוקל המארז הטעון כ-. המארז מותקן על חלקו האחורי של רכב קרבי משוריין ומופעל בשלט רחוק מתוך הכלי הממוגן. למערכת אפשרות פעולה אוטומטית, חצי-אוטומטית וידנית והוא מסוגל לירי מהיר של רקטות במטחים או בבודדות. את המארז ניתן לטעון מחדש גם בתנאי שדה.