עמנואל מקרון הכריז ביום שישי 25 בפברואר כי צרפת עומדת לצד האוקראינים ופועלת עם שותפיה ובעלות בריתה לסיום המלחמה, בנושא קליטת פליטים אוקראינים. צרפת "תיקח את חלקה" בקליטה של פליטים אוקראינים.
ליגת העל המוזמביקית
ליגת העל המוזמביקית (בפורטוגזית: Campeonato Moçambicano de Futebol, מכונית גם Moçambola - מוזמבולה), היא ליגת הכדורגל הבכירה במוזמביק, שהוקמה רשמית בשנת 1976.
הליגה התחילה לפני עצמאות מוזמביק, עוד בתקופה הקולוניאלית הפורטוגזית החל מ-1956, בה האלופה הראשונה הייתה פרוביאריו. ליגה לא רשמית זו התקיימה עד 1974, ואז הוקמה רשמית מדינת מוזמביק תחתיה התחילו האליפויות הרשמיות בכדורגל בליגה ב-1976.
הליגה כיום מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של מוזמביק, אשר כפופה לקונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF).
נכון לעונת 2022, בליגה 14 קבוצות, המשחקות ביניהם ב-2 סיבובים בבית ובחוץ כאשר סך הכל ישנם 26 מחזורים. הליגה משוחקת ממרץ/אפריל ועד אוקטובר/נובמבר של אותה השנה קלנדרית. הקבוצה המסיימת במקום הראשון (האלופה) מעפילה למוקדמות ליגת האלופות האפריקאית, בעוד הקבוצות בשלושת המקומות האחרונים יורדות לליגת המשנה המוזמביקית.
קבוצת פרוביאריו דה מפוטו היא הקבוצה המצליחה ביותר במוזמביק, עם 18 זכיות באליפות הליגה (מאז 1956). שנייה בדירוג היא קוסטה דו סול עם 10 אליפויות ושלישית בדירוג היא GD מפוטו עם 8 אליפויות, כאשר מקור שלושתן הוא בעיר הבירה של מוזמביק, מפוטו.
היסטוריה.
הזוכות באליפות הליגה מ-1976.
קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בטאקה דה מוזמביק באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
אריאל (אקולוגיה)
מיקלוש ברנד (רופא ילדים)
מיקלוש ברנד, לפעמים גם ניקולאוס ברנד (במקור בלויר, בהונגרית: Berend Miklós; נאג'קאלו, 18 ביוני 1870 – בודפשט, 24 ביוני 1919) היה רופא ילדים יהודי-הונגרי, מחבר ספרות מקצועית מומחה, פרופסור חבר באוניברסיטה. בעלה של יוליה קילני (מקודם קליין) (1881–1956), סופרת ומתרגמת, אביו של מיקלוש ברנד (רופא פנימי) (1908–1944), שנרצח בשואה.
ביוגרפיה.
מיקלוש בלויר נולד במשפחה יהודית. אמו הייתה מריה לאנג, אביו הביולוגי לא ידוע. הוא אומץ על ידי מיקלוש בלויר ב-1877. ברנד למד רפואה בבודפשט ובווינה, תחילה היה רופא בבית החולים לילדים שטפנייה ולאחר מכן יצא לסיור לימודים ארוך יותר בחו"ל עם מלגה ממלכתית. הוא התקבל לתא אטווש של הבונים החופשיים בשנת 1893, אך הוסר משורותיו (הסיבה לא ידועה) 5 שנים מאוחר יותר. ב-20 בנובמבר 1904 נשא לאישה את יוליה, בתם של הוגו קילני (מקודם קליין) ושל ינקה שפיצר בבודפשט. ב-1908 מונה לפרופסור באוניברסיטה לרפואת ילדים ולאחר מכן לרופא ראשי של בית החולים לילדים של הצלב הלבן.
עבודותיו המדעיות.
החשובות מבין עבודותיו המדעיות הרבות הן:
ב-1916 פרסם את יומנו וזיכרונותיו בשדה הקרב ממלחמת העולם הראשונה כרופא מתנדב בגדוד של ההוסרים
מותו.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית התגורר ברנד ברחוב מריה ואלריה (Mária Valéria), אליו נפתחה גם הכניסה הראשית של "הבית הסובייטי". הבית הסובייטי (במקור Hungária Nagyszálloda) היה מקום מגוריהם של קומיסרי העם (שרי הממשלה) ושל כמה מהפקידים הבכירים ביותר של הרפובליקה (1919) במרכז העיר בודפשט. ב-24 ביוני 1919 פרצה בבודפשט מהפכת הנגד הלודוביקית. באותו יום ברנד מיהר לראות ספינות מלחמה על הדנובה, התרגש, רץ חזרה לדירתו ולקח מסיבות לא ידועות את אקדחו וכסף רב: ארבעה עשר אלף כתרים כחולים ועשרים עד שלושים אלף כתרים לבנים. בבית הצביע על הדנובה דרך החלון והעיר בהתלהבות לאשתו, "תראי, הונגריה קמה!" לאחר מכן הוא ירד לרחוב, הניף את המטפחת שלו לעבר ספינות המלחמה ששטו לכיוון צפון, וצעק, "תחי הונגריה! הלאה עם הסובייטים! הלאה עם בלה קון!" חברי המשמר האדום שמעו זאת והורו לו, "עצור!" כשראה את האקדחים השלופים ברנד החל לרוץ לכיוון כיכר פטפי, אך כשהביט לאחור על רודפיו התנגש בעמוד. הוא נפל ארצה, קפץ והמשיך לברוח, אבל אז ירו לעברו מארבעה כיוונים בבת אחת. הוא נפגע ונפל על הבטון. הוא ניסה להתיישר, אך נכשל, ואז הופיעו יוזף צ'רני (מפקד המשמר האדום) ובלה שיין במכונית פתוחה מכיוון רחוב אישטוואן טיר. שיין קפץ מהמכונית עם אקדח טעון בעידודו של צ'רני, רץ אל ברנד וירה בו שלוש פעמים. שיין שלף את אקדחו של ברנד מתוך שלולית הדם והשאיר את הגופה. בשעת בין ערביים, ארבעה - יוז'ף וייס, מור לובל, אנטל רוזן וג'רג' טראילה - חזרו אל הגופה ובזזו אותה. הם לקחו את שעון הזהב שלו, את שרשרת הזהב, את מקל הליכה, את הכסף, ואפילו את נעלייו. לאחר מכן, הארבעה תפסו את הגופה והשליכו אותה לדנובה.
תחנת הרכבת באקה אל גרבייה-ג'ת
תחנת הרכבת באקה אל גרבייה-ג'ת היא תחנת נוסעים מתוכננת של רכבת ישראל, התחנה צפויה לשרת את תושבי היישובים באקה אל-גרבייה, ג'ת ויישובי עמק חפר. והיא מתוכננת לקום לצד אזור התעשייה החדש של באקה אל-גרבייה ובסמוך לכביש 6. התחנה תמוקם על מסילת מנשה העתידית שתקשר את המסילה המזרחית אל מסילת העמק. התחנה צפויה לקום כחלק מתוכנית הפיתוח של רכבת ישראל.
שירות רכבות בתחנה (בעתיד).
בעתיד צפויים לעבור דרך התחנה מספר קווי נוסעים כחלק מהתוכנית האסטרטגית של רכבת ישראל לשנת 2040, במסגרתה צפויים לעבור קווים ממרכז הארץ אל צפון הארץ, כאשר צפונית לתחנה הקווים ימשיכו לתחנת הרכבת בית שאן או לכיוון חיפה וצפונה ומדרום לתחנה הקווים ימשיכו לכיוון לוד דרך המסילה המזרחית החדשה וייתכן שגם לכיוון תל אביב דרך מסילת הירקון או דרך מסילת השרון.
קדמזנבאים
חוק ביטול העבדות 1833
חוק ביטול העבדות של 1833 (באנגלית: Slavery Abolition Act 1833) היה חוק שנחקק בידי הפרלמנט הבריטי בתקופת ממשלת בריטניה בראשות צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני, ולפיו בוטלה העבדות ברוב מושבות האימפריה הבריטית. החקיקה הובילה לשחרור יותר מ-800,000 אפריקאים משועבדים באיים הקריביים ובדרום אפריקה וכן מספר פחות יותר של עבדים בקנדה. לצו ניתנה הרשאה מלכותית מטעמו של ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, ב-28 באוגוסט 1833 והוא נכנס לתוקף ב-1 באוגוסט 1834.
מספר גורמים הובילו להעברת החקיקה בפרלמנט. כלכלת בריטניה הייתה בתנופה באותה תקופה, וכאשר נוצרה מערכת חדשה של מסחר בינלאומי, המושבות הקריביות מחזיקות העבדים - שעיקר כלכלתם התמקדה בייצור סוכר דרך העבדת העבדים - לא יכלו עוד להתחרות עם כלכלות מטעים גדולות יותר כמו אלו של קובה הספרדית והאימפריה הברזילאית. סוחרים החלו לדרוש לשים קץ למונופולים בשוק הבריטי שהחזיקו המושבות הקריביות ודחפו במקומו לשוק חופשי. המאבקים המתמשכים של אפריקאים משועבדים לקבלת חירות והחשש הגובר מפני התקוממויות עבדים בקרב בעלי מטעים היו גורם מרכזי נוסף למעבר החקיקה.
פעילים מתנגדי-עבדות בריטים התנגדו באופן פעיל לסחר העבדים האטלנטי מאז שנות ה-70 של המאה ה-18 (כמה עצומות ביטול שאורגנו ב-1833 לבדה זכו לתמיכה קולקטיבית של 1.3 מיליון חותמים). עמדות מתנגדי עבדות כאלה התפשטו לקנדה העליונה (לימים אונטריו), והשפיעו על העברת החוק להגבלת העבדות משנת 1793, החקיקה הראשונה מסוג זה במושבות בריטניה. עם זאת, במושבות המזרחיות של קנדה התחתית (קוויבק המודרנית), נובה סקוטיה וניו ברנזוויק, ניסיונות להביא לחקיקה דומה לא צלחו. ב-1793, למשל, הציג חבר האספה הלאומית פייר-לואי פאנט הצעת חוק לאספה לביטול השעבוד בקנדה התחתית, אך הצעת החוק התפוגגה לאחר כמה מושבים של האספה ומעולם לא הגיעה להצבעה.
במקום זאת, אתגרים משפטיים בודדים שהועלו לראשונה בסוף המאה ה-17 ערערו את מוסד השעבוד באזורים אלה. מקרה חשוב אחד התעורר בפברואר 1798, כאשר אישה משועבדת בשם שרלוט נעצרה במונטריאול וסירבה לחזור אל הבעלים שלה. היא הובאה בפני ג'יימס מונק, שופט ספסל המלך תומך ביטול העבדות, ששחרר אותה על בסיס עניין טכני. על פי החוק הבריטי, ניתן היה לעצור אנשים משועבדים רק בבית תיקון, לא בבתי כלא נפוצים, ולא היו בתי תיקון במונטריאול. שרלוט ואשה משועבדת נוספת בשם ג'ודית שוחררו בהתאם באותו חורף. מונק קבע בפסק דינו כי יחיל פרשנות זו לחוק על מקרים עתידיים כתקדים. מקרה משמעותי נוסף משנת 1798 הגיע לבית המשפט באנאפוליס רויאל, נובה סקוטיה, כאשר קצין צבא מקומי, פרדריק ויליאם הכט, ביקש להוריש את תאריו ונכסיו לאישה משועבדת בשם רייצ'ל ברוס. לאחר משפט ממושך, חבר המושבעים דחה את תביעתו של הכט, וקבע במקום זאת שברוס היא משרתת חופשיה. אולם פסיקות בתי משפט במקרים כאלה לא תמיד העדיפו אמנציפציה. רק שנתיים לאחר המשפטים של שרלוט וברוס, אישה משועבדת בשם ננסי עתרה למען החופש שלה בבתי המשפט בניו ברנזוויק. ארבע עשרה שנים קודם לכן, ננסי ברחה עם בנה ושלושה אחרים, אך הם נתפסו והוחזרו לבעליה, חוואי ומתיישב בשם קיילב ג'ונס. העמדה שהציגו עורכי הדין שלה היה שעבדות הייתה מנהג מקובל חברתית אך לא הוכר רשמית בניו ברנזוויק. החלטת השופטים פוצלה, וננסי נשארה משועבדת.