מושג ה'לִי' (Li – טקסים, מנהגים ונימוסים) הוא אידיאל תרבותי המייצג סדר הרמוני, קודים מעשיים של התנהגות, מוסדות פוליטיים וטקסים דתיים, ובתפישה הקונפוציאנית הוא נגזר מה'יִי'.
בהיררכיה המתקבלת: 'רֶן' ← 'יִי' ← 'לִי', משתקפת השאיפה הקונפוציאנית לבסס מחדש את הסדר החברתי והמוסרי ואת משמעות הקיום האנושי כפי שהם מיוצגים ב Zhouli, באמצעות קשירתם לערכים בסיסיים של התנהגות אנושית בין-אישית.
מושג ה'רֶן' אצל הוגים קונפוציאנים אחרים.
בקונפוציאניזם הקלאסי הופיעו פרשנויות אלטרנטיביות למנציוס ביחס ל’רן’. בספר "מנציוס" מופיע וויכוח בין מנציוס לפילוסוף קאו-טסו (Kao-tzu), הטוען שהמידות הטובות מגיעות ממקור חיצוני. הפילוסוף הקונפוציאני סון-טסו (Hsün-tzu) טען שטבע האדם רע, או לכל הפחות נייטרלי, ובכל אופן אינו טוב. סון-טסו הסיק שהדרך היחידה להנחיל מידות טובות לבני אדם היא באמצעות לימוד וחינוך אינטנסיביים. האדם יכול להפוך לטוב ויכולת זו היא המפתח לשינוי חברתי חיובי. אולם שינוי זה מותנה בהטמעת ערכים חיצוניים בטבעו הגולמי של האדם.
'רֶן' בנאו-קונפוציאניזם.
עם התפתחות הנאו-קונפוציאניזם, התקבעה כהלכה השמרנית פרשנותו של מנציוס, כי מקור ה’רן’ הוא פנימי ולא חיצוני. הקישור שמנציוס עושה בין טבעו של האדם לטבעם של השמיים מיוצג בנאו-קונפוציאניזם על ידי העלאת ה'רן' לרמה אוניברסלית והתייחסות אליו כחלק מטבעו של העיקרון השמיימי (T’ien-li). 'רן' מוזכר כתכונה אוניברסלית של המידה המוסרית, המאפיינת הן את היחיד והן את כל הדברים שבין השמיים והארץ. צ'נג האו (Ch’eng Hao) קובע כי האדם המממש את ה'רן' מהווה גוף אחד עם כל הדברים. לטענתו, כל שאר המידות הטובות הן ביטויים של 'רן'. ג'ו שי (Chu Hsi) קובע כי בכל אדם מצויות ארבע המידות הטובות היסודיות, וה'רן' היא המרכזית שבהן וגם זו המאחדת את כולן. וואנג יאנג-מינג (Wang Yang-ming) מדבר על האחדות של האדם בעל ה'רן' עם השמיים, הארץ וכל הדברים, וטוען שמקור ה'רן' הוא פנימי.
בהגות הנאו-קונפוציאנית המשיך מושג ה'רן' להיות תחום דיון מרכזי. 'רן' נחשב למרכיב בטבעו של העיקרון השמיימי והוא מהווה את המהות היסודית של כל הדברים שבין השמיים והארץ.
'רֶן' אצל הוגים קונפוציאנים בני זמננו.
בקרב הוגים קונפוציאנים בני זמננו שומר ה'רן' על מקומו המרכזי והוא נחשב גם כיום ל"חוט האחד" העובר דרך תחומי הלימוד העוסקים בתורת קונפוציוס, ומתמקדים בקשר שבין האדם לזולתו. בקשר זה טמון, על פי הקונפוציאניזם, אופיים המוסרי של היחיד והחברה, כמו גם טבע האדם והיקום.
אחמת דנגור
אחמת דנגור (באנגלית: Achmat Dangor; 1948 – 6 בספטמבר 2020) היה סופר ומשורר דרום אפריקאי, זוכה פרס צ'ארלס הרמן בוזמן בעבור הספר קללת קפקא, אשר תורגם לשפות רבות ובהן עברית. כיהן כמנהל הקמפיין הבינלאומי למאבק באיידס.
הוא נולד ב-1948 ביוהנסבורג למשפחה ממוצא הודי ומוסלמי, הסופר מעיד על עצמו שהוא אפריקאי אשר דם אסייתי והולנדי זורם בו. דנגור היה ממייסדי "קונגרס הסופרים הדרום אפריקאיים" ועמד בראש מספר ארגונים לא-ממשלתיים בדרום אפריקה בהם ארגון נלסון מנדלה והשלוחה הדרום-אפריקאית של קרן פורד. בין השנים 1973 ל-1979 היה חבר הסופר בקבוצת התרבות "מחשבה שחורה" אשר הוחרמה על ידי השלטונות בדרום אפריקה עקב האפרטהייד.
בשנת 2015, העניק לו ארגון פרסי הספרות הדרום-אפריקאי, פרס עבור מפעל חייו.
דנגור פרסם שני ספרי שירה וארבעה רומנים ובשנת 1998 זכה בפרס הרמן צ'ארלס בעבור ספרו "קללת קפקא". בשנת 2004, ספרו פרי מר (Bitter Fruit) דורג בין המועמדים הסופיים לפרס מאן בוקר.
חיים אישיים.
התגורר ביוהנסבורג עם אשתו אודרי ובנו הצעיר זכרי. נפטר ב-6 בספטמבר 2020.
אחיו ג'סי דוארטה הוא פוליטיקאי המתנגד לאפרטהייד ועובד ב.
Procol Harum (אלבום)
Procol Harum הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק, פרוקול הארום הבריטית. האלבום יצא ב-ספטמבר, 1967. הגרסה המקורית של דרם רקורדס כוללת את עטיפת האלבום של חברת Dickinson.
הפקה.
למרות שהאלבום הוקלט בטכניקת multitrack, האלבום יצא בבריטניה על מונו. אך בארצות הברית, יצא על מונו וסטריאו. למרות חיפושים נרחבים, את ההקלטות המקוריות של ה־multitrack לא מצאו ולכן תמהיל סטריאו מעשרת השירים המקוריים ייתכן שלעולם לא יהיה אפשרי. כמה טייקים חלופיים, לעומת זאת, היו מעורבים בגרסת הסטריאו וזמין על גבי תקליטורים (CD).
כל השירים נכתבו על ידי פסנתרן הלהקה, גרי ברוקר (מוזיקה) והתמלילן קית' רייד (מילים) חוץ מהשיר "Repent Walpurgis" שנכתב על ידי קלידן הלהקה, מת'יו פישר.
האלבום בגרסתו האמריקאית כולל את הלהיט A Whiter Shade of Pale שעד היום, נחשב ללהיט הגדול ביותר של הלהקה ואחד השירים הגדולים במוזיקת הרוק בכלל.
קרב האקדחים באו. קיי. קוראל
קרב האקדחים ב-או. קיי. קוראל (באנגלית: Gunfight at the O.K. Corral) היה קרב רחוב שהתרחש ב-26 באוקטובר 1881 בשעה 3 אחרי הצהריים, בעיירה טומבסטון (Tombstone באנגלית: מצבת-קבר) בטריטוריית אריזונה בארצות הברית. זהו ככל הנראה קרב היריות המפורסם ביותר מתקופת המערב הפרוע. הקרב התנהל בין הבוקרים בילי קלנטון, טום מקלורי, ואחיו של טום, פרנק מקלורי, מצד אחד, לבין ארבעה אנשי חוק: האחים וירג'יל, מורגן, וואייט אֶרְפּ, וחברם המהמר-האקדוחן ואיש החוק לעת מצוא, דוק הולידיי. הקרב נמשך כנראה לא יותר ממחצית הדקה, ובסיומו נמנו שלושה הרוגים בצד אחד - שני הבוקרים וחברם; ושלושה מאנשי החוק נפצעו.
ברבות השנים, הקרב התקבע בתודעת הציבור כמייצג את התקופה, שבה מערב ארצות הברית היה באמת פרוע, ולמעשה היה אזור כמעט ללא חוק. אך בעצם, האירוע נשכח כמעט לחלוטין עד לשנת 1931, שבה פרסם הסופר סטיוארט לייק את הביוגרפיה (הבדויה) ויאט ארפ: מרשל בחזית, שנתיים לאחר מותו. עשור וחצי לאחר מכן הוא פרסם ספר נוסף על הפרשה, אותו עיבד הבמאי ג'ון פורד לסרט בשם קלמנטיין יקירתי (My Darling Clementine). סרט אחר על הקרב, דו-קרב באו. קיי. קוראל, שיצא ב-1957, קיבע בתודעה הציבורית את שם האירוע. מאז ועד היום, נעשו על הקרב סרטים רבים וכן נכתבו עליו ספרים רבים.
הקרב התרחש למעשה במרחק מה ממכלאת הסוסים שכונתה "המכלאה של או. קיי.", שבה הצירוף OK הוא קיצור של Old Kindersley, או "קינדרסליי הישנה". בשלושים השניות שארך הקרב, נורו כשלושים יריות. לאחר הקרב, תבע אחיו של בילי קלנטון, אייק, את היורים למשפט באשמת רצח, אך התביעה נדחתה על ידי שופט מקומי, והדחייה אושרה על ידי חבר מושבעים גדול.
בעקבות הקרב נערכה סדרה של התנקשויות ורציחות נקמה, שכונתה מאז מסע הנקם של אֶרְפּ.
זירת הקרב.
טומבסטון הייתה עיירת כורים, על גבול מקסיקו, אחת מעיירות שכונו "בומטאון", על שם ה"בום" הכלכלי של המאה ה-19. בשנת הייסוד הרשמית של המקום, 1879, הגיעו אליו האחים ארפ. וירג'יל ארפ התמנה לסגן המרשל של האזור, וכעבור שנתיים התמנה למרשל של העיירה, תפקיד המקביל למפקד המשטרה. הוא לא התחבב במיוחד על תושבי העיירה, אבל פעל לשמירת האינטרסים של בעלי העסקים והתושבים במקום. ויאט ארפ ניסה כוחו בעסקי הכרכרות, ולאחר שלא הצליח השכיר עצמו כמלווה חמוש של כרכרות הבנק ולס פארגו (בנק הקיים עד היום), שהובילו מטילי כסף.
עדויות סותרות על האירוע.
באשר לאירועים שהובילו לקרב, אין ודאות מלאה. הדיווחים ששרדו מהתקופה נגועים בחד-צדדיות. כך למשל, המוציא לאור של המקומון "The Tombstone Epitaph", ג'ון קלאם, שנבחר לראש העיר הראשון, נטה לצדד בבעלי העסקים, ובמגינם המרשל וירג'יל ארפ. לעומתו הארי וודס, המו"ל של עיתון המתחרה, "The Nugget" ("גוש הזהב"), היה תת-שריף שדווקא נטה לתמוך בקאובויס ובחוואים מהסביבה, כנגד אנשי העיר. כמעט כל מה שידוע על הקרב, מקורו בדיווח של שני העיתונים מהמשפט שנערך במשך כחודש, אחרי הקרב; אולם רק הכתב של ה"נאגט" ידע לכתוב בקצרנות. במשך הזמן, נוצרו הבדלים גדולים בין הדיווחים בשני העיתונים, וביניהם לבין הרישום של קצרן בית המשפט.
במהלך המשפט טענו האחים ארפ להגנה עצמית, לאחר שהבוקרים איימו עליהם, וסירבו לציית לדרישה חוקית להסגיר את נשקם, שאותו החזיקו בניגוד לתקנות המקום. לעומתם טען אייק קלנטון, שהוא וחבריו הרימו ידיים ונכנעו, ונורו בדם קר.
הדיווחים הראשונים בשני העיתונים היו דווקא קרובים ביניהם, ושניהם תמכו בגרסת אנשי החוק. הסיבה לכך, כנראה, הייתה שהמו"ל של ה"נאגט", וודס, שהה מחוץ לעיר במהלך המשפט, ולא דאג לדיווח שישביע את רצונו. רק לאחר ימים החל סיפורו להתרחק מגרסת האחים ארפ.
הרקע.
האחים ארפ היו רפובליקנים צפוניים, ששלחו ידם בעסקים וגם בעבודה כאנשי חוק. לעומתם, האחים קלנטון והאחים מקלורי היו דרומיים, כמו רוב הקאובויס (שהגיעו בעיקר מטקסס). הם הזדהו עם קונפדרציית הדרום, וברובם השתייכו לכנופיות שעסקו בהברחות ובגנבות, בעיקר בגנבת סוסים ובקר. הם נהגו להיפגש במקומות מחבוא ולבוא זה לעזרת זה. הם גם נהגו להשתכר ואיימו על האחים ארפ פעמים רבות. וירג'יל העיד ששמע שאנשי הכנופיות נפגשו בצ'ארלסטון באריזונה, ונשבעו אמונים זה לזה בשבועת דם, שהוקז מזרועו של מנהיג החבורה, ג'וני רינגו ; וירג'יל סבר שהם נשבעו להרוג את האחים ארפ.
מבין האחים ארפ, רק לוירג'יל היה ניסיון אמיתי בקרבות, ובעבודה כשריף; הוא לחם כשלוש שנים במלחמת האזרחים, וכבר היה מעורב בקרב יריות בעבודתו כמרשל. למרות זאת, התקשורת והקולנוע צבעו בצבעי גיבור דווקא את ויאט. האח מורגן היה היחיד ביום הקרב שקיבל שכר כאיש חוק, והוא ענד את תג סגן המרשל של העיר, אך לא היה לו כל ניסיון קרבי.