גרעין תקומה התגבש על בסיס נערים ונערות שהיו עולים חדשים, ניצולי שואה, בודדים, בני 15–16 שאומצו על ידי משפחות מאמצות מכפר הרא"ה שבעמק חפר. הנערים והנערות למדו חצי יום וחצי יום עבדו. הקבוצה מנתה בראשית דרכה כ־20 בני נוער. בין השנים 1942–1943 הנערים והנערות למדו בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל". בין השנים 1944–1945 לאחר סיום הלימודים חברי הקבוצה נשלחו לבת גלים, שבחיפה, שם אומנו להיות נוטרים בפלוגה הדתית של הפלמ"ח בפיקוד המשטרה הבריטית, לצורך הגנה ומניעת פלישה מהים של צבא גרמניה הנאצית, במהלך מלחמת העולם השנייה. כשהוסר איום הפלישה הגרמנית, חברי הפלוגה הדתית נשלחו להקים את ביריה שליד צפת. בשלב זה ניטע בחברי הקבוצה הרעיון להתאגד על מנת להקים לעצמם יישוב ולהתפרנס מחקלאות ותיירות. מאחר שלא הצליחו להתפרנס בצפון הארץ חזרה הקבוצה למרכז הארץ והתיישבה ליד כפר הרוא"ה על אדמות "סומלי" (לימים מושב גאולי תימן). בתקופה זו גדלה הקבוצה ומנתה בין 40–50 חברים וחברות. לצורך ההתנהלות מול הבנקים והמוסדות המיישבים, היה על הקבוצה להתאגד באופן רשמי ולבחור לעצמם שם. לאחר מספר ניסיונות ובחירה בין כ־20 שמות הוחלט ששם ההתאגדות שלהם יהיה "תקומה" על שם תקומת ישראל.
במוצאי ראש השנה 26 בספטמבר 1946 התארגנות תקומה, קבלה הצעה מהמוסדות המיישבים לצאת להתיישבות בנגב. עשרה ימים מאוחר יותר במוצאי יום כיפור הקימה התארגנות תקומה את סומרה, במסגרת מבצע העלייה על הקרקע של י"א הנקודות בנגב. הירידה לנגב גרמה לפיצול של ההתארגנות כך שלהקמת היישוב בסומרה ירדו רק 25 גברים ו- 5 נשים וכל היתר נותרו ב"סומלי".
העלייה על הקרקע.
בערב במוצאי יום כיפור תש"ז חברי גרעין התארגנות תקומה יצאו במסע לילי לנקודה המיועדת סומרה. להובלת הציוד וקירות הצריפים הוקצו לשיירה 3 משאיות. מיד עם ההגעה לנקודה התחילו בהעמדת קירות צריפי המגורים ובגידור השטח בגדרות באורך 100X100 מטרים והקמת עמדות הגנה מדופנות בשקי חול ותעלות קשר ביניהן. בבוקר יום המחרת עמדו על תילם 3 צריפי מגורים, צריף חדר אוכל ומטבח. מגדל עץ עבור מיכל מים בנפח 4 קוב. מקלט מפח עם מילוי חצץ בין הדפנות להגנה מירי נק"ל ותאי שירותים מעץ. עקרון העלייה, תוך לילה אחד, היה אותו עקרון לפיו פעלו מבצעי העלייה הקודמים. ביסודו של העיקרון עמד החוק העות'מאני שקבע כי לא ניתן להרוס מבנה המקורה בגג.
בבוקר גילו השכנים הבדואים את היישוב שקם בשיטת חומה ומגדל והזעיקו את נציגי השלטון הבריטי מעזה. אך אלה לא פגעו בנקודה החדשה שקמה תוך לילה. החיים בסומרה היו מלווים בקשיים רבים. בתחילה לא היו מים והיה צריך להביא אותם בחביות ממרחק של כ־20 קילומטרים ממעין השאלאלה (מעיין עין הבשור). האספקה ליישוב הייתה מגיעה פעמים רבות במטוס שהשליך אותה מהאוויר. בעלי חיים כגון סוסים וכבשים "נרכשו" בגניבה משיירות של מבריחים ערבים. התוצרת החקלאית לצורך קיום התבססה בעיקר על גידולי פלחה עקב מחסור במים. התעסוקה לצורך התפרנסות התבססה על עבודות מזדמנות כגון: הנחת קו המים הראשון בנגב, שמירה, עבודה כפועלים במחנות הבריטים שהיו באזור וסמוך לעזה ועבודות ביטחון ביישוב כהגנה מהתנכלויות של השכנים הערבים.
בית הביטחון.
כשנה לאחר הקמת סומרה, עם החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 על חלוקת ארץ ישראל, החלה תסיסה בין ערביי האזור ורצועת עזה. כשגברו ההתקפות על התחבורה והישובים, החליטו ראשי ה"הגנה" להקים "בתי ביטחון". בית מסוג זה, נועד לשמש בתפקיד "מצודת העיר". הוא תוכנן ב-26 בנובמבר 1947, על ידי המחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית והבניה בוצעה על ידי חברת סולל בונה. בית הביטחון, שהוקם בכל אחת מ־11 הנקודות נבנה על פי אותה תוכנית בנייה, אחת ויחידה. היה זה מבנה דו קומתי בדגם של תחנת משטרה בריטית, עם זוג מרפסות מעוגלות בשתי פינות מרוחקות בקומת הגג, שמהן ניתן היה לצפות על כל 4 קירות המבנה וסביב ב-360 מעלות. המבנה נבנה מבטון מזוין עם אשנבי ירי. מידותיו הם: גובה - 7.14 מטרים, רוחב - 4.4 מטרים אורך - 7.5 מטרים סה"כ השטח 33 מטרים רבועים וסה"כ הנפח 235.62 מטרים מעוקבים והוא הוקף גדרות תיל דוקרני. בית הביטחון שימש מקום תפעול של המפקדה הביטחונית של היישוב, מרפאה וחדר הקשר לקיום קשר מורס באמצעות הליוגרף עם הקיבוצים השכנים. בנוסף אוחסן בו הציוד הרפואי, התרופות וגם מנות מזון יבש לחודש ימים. על גג הבניין הוקמו תצפיות. לאחר מלחמת העצמאות, הקומה השנייה בבית הביטחון בסומרה שימשה בית כנסת של היישוב והקומה הראשונה הוסבה לחדר האוכל.
הבניין נבנה על ידי חברת "סולל בונה" כשחלק מחברי הגרעין הועסקו בשכר על ידי חברת הבנייה. משך הבניה של בית הביטחון בסומרה נמשך כחצי שנה. סביב בית הביטחון נחפרו תעלות קשר שחיברו את בית הביטחון עם ה"מיקלט" ועמדות ההגנה שהיו ממוקמות לאורך הגדרות.
בקורס למפקדי עמדות, שהתקיים בבארות-יצחק, נאמר לחניכים ש"ההתגוננות של כל ישוב מתחילה ליד גדרות המשק ובשעת משבר נסוגים לבית הביטחון". התוכנית הייתה מבוססת על ההנחה, שהישובים לא יצטרכו לעמוד בפני התקפות של נשק כבד. בית הביטחון, תוכנן על פי לקחי "המאורעות", שהתרחשו 10 שנים קודם לכן, והתאפיינו בשימוש מאסיבי בנק"ל (נשק קל). בגלל בידודה של הנקודה הוצב רופא צבאי במקום. בסומרה לא היה נשק חוקי, מאידך היה נשק בלתי חוקי שסופק לנקודה על ידי ההגנה. נשק זה נשמר ב"סליק". סליק הנשק בסומרה היה בחבית מתכת שהוטמנה באדמה ליד אחת מרגלי מגדל המים. בסליק היו 10–12 רובים, 2 תת-מקלעים מסוג סטן, מקלע אחד או שניים ומרגמה "2. מחשש שמקום הסליק יתגלה חברי סומרה החליטו להעתיק את מקומו ולהטמין אותו במקום שמחוץ לגדרות. כתוצאה מהלשנה של השכנים הבדואים על המצאות נשק בנקודה, המשטרה הבריטית ערכה חיפוש פתע במקום בין גדרות, בתוך חצר הנקודה ובמשך כחצי יום אך הסליק לא נמצא.
עוד בטרם סיום המנדט הבריטי ועל אחת כמה וכמה בתחילת מלחמת העצמאות, התברר למתיישבים שבתי הביטחון מהווים מלכודת מות.
על כך כתב אברהם אדן בספרו "עד דגל הדיו", לאחר שבית הביטחון בקבוץ מבטחים (שהוסב למושב מבטחים בגוש צוחר, לאחר שהוקם מחדש בשנת 1950) הותקף על ידי טנקים בריטים עוד בתקופת המנדט.
כי בשונה מהמאורעות שהתרחשו 10 שנים קודם לכן בהם עיקר הנשק היה נשק קל, הרי שבשלהי המנדט הבריטי ומלחמת העצמאות האויב הכניס למערכה מטוסים, תותחים וטנקים. באותם אירועים מלחמתיים (כגון בקיבוץ מבטחים ובנירים) בהם היו מעורבים תותחים וטנקים בתי הביטחון הופגזו והפכו לנקודות טיווח על היישובים וקירות הבטון של בתי הביטחון לא הגנו מפני פגזי התותחים. על כן הוחלט לפנות אותם ולהתחפר באדמה.
תום מלחמת העצמאות.
למרות המערכה הקשה על בארות יצחק השכנה, מגני סומרה לא חוו אירועים מיוחדים במהלך מלחמת העצמאות. מחברי גרעין תקומה נהרג במערכה על בארות יצחק החבר מנחם פריזלר.
בשנת 1949 (ה'תש"ט) בתום מלחמת השחרור, גרעין תקומה שחי במסגרת שיתופית כקיבוץ, קלט בסומרה גרעין של עולים צעירים מג'רבה ומדרום תוניסיה, שעברו הכשרה בקבוצת יבנה במשך כשנה. בסומרה, גרעין תקומה המשיך בהכשרתם החקלאית של העולים החדשים, כדי להכשירם לקראת יסוד יישוב עולים חדש בנגב. בשלב זה הורחבה הנקודה ונבנו עוד צריפים מדרום-מזרח לבית הביטחון בסומרה. ב-30 במאי 1949 גרעין תקומה עזב את סומרה צפונה (מרחק של כ־8 קילומטרים) לאזור הכפר הערבי הנטוש מוחרקה, שנמצא על כביש עזה באר שבע והקים את מושב תקומה. בשנת 1951 גרעין העולים החדשים מצפון אפריקה עזב גם הוא את סומרה לכיוון צפון מזרח והקים את מושב שרשרת על כביש עזה באר שבע במקומו הנוכחי (הנמצא כשני קילומטרים מדרום לעיר נתיבות). מאותו יום נשאר בית הביטחון בסומרה נטוש בלב השדות כמצבה וכעדות ליישוב סומרה שהיה במקום בין השנים 1946–1951.
הגעה למקום.
המקום צוין כאתר היסטורי מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, על גבי לוח זיכרון שהותקן במקום. עם השנים לוח הזיכרון נעקר ממקומו. בנובמבר 2021 לוח הזיכרון נמצא מותקן על הקיר הצפוני של הבניין.
ניתן להגיע למקום ברכב פרטי על כביש אספלט, בעזרת אפליקציית WAZE עד כ־500 מטרים מהמבנה עצמו. רושמים באפליקציה את השם: סומרה.
יחסי אינדונזיה–המלדיביים
יחסי אינדונזיה–המלדיביים הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת אינדונזיה לבין המלדיביים.
היסטוריה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-2 בספטמבר 1974. ביוני 2017 נפגשו שר החוץ המלדיבי, מוחמד אסים, עם שרת החוץ האינדונזית רטנו מרסודי בג'קרטה, וקיימו דיונים לקידום התיירות בין שתי המדינות. ביוני 2020 שר החוץ המלדיבי, עבדולה שהיד, שוחח עם עמיתתו האינדונזית, רטנו מרסודי, על מגפת הקורונה המתמשכת בשיחה טלפונית.
כלכלה ותיירות.
בין השנים 2012–2017, הסחר בין המדינות גדל ב-12% מדי שנה בממוצע. בשנת 2016 לבדה, הסחר הדו-צדדי הסתכם בכמעט 39 מיליון דולר.
נתונים רשמיים מראים כי 4,886 תיירים אינדונזים ביקרו באיים המלדיביים בשנת 2016 - עלייה של 41.5% לעומת 3,452 בשנת 2015. הצמיחה הזו נמשכה גם בשנת 2017, כשהכניסות מאינדונזיה גדלו ב-39% והגיעו ל-2,102 בחמשת החודשים הראשונים של השנה בהשוואה ל-1,512 בתקופה המקבילה בשנה שקדמה לה.
בלגיה באירוויזיון 2022
בלגיה השתתפה באירוויזיון 2022, שהתקיים בעיר טורינו שבאיטליה, עם השיר "Miss You" של ז'רמי מקייזה. זו הייתה השתתפותה ה-63 של המדינה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
רקע.