סגנון ציור הפעולה היה נפוץ משנות הארבעים ועד ראשית שנות השישים של המאה העשרים, והוא קשור בתנועת האקספרסיוניזם המופשט (מבקרי אמנים לעיתים מחליפים בין המונחים "ציור פעולה" ו"אקספרסיוניזם מופשט"). בנוסף, לעיתים קרובות נעשית השוואה בין ציור הפעולה האמריקאי לבין זרם הטאשיזם הצרפתי. אסכולת ניו-יורק, תנועת אקספרסיוניזם מופשט אמריקאית משנות הארבעים והחמישים, מזוהה גם היא עם זרם ציור הפעולה, זאת במיוחד ביחס לאמנים כגון ג'קסון פולוק, וילם דה קונינג, פרנץ קליין ואחרים. אלה זוהו עם המונח "ציור פעולה", על רקע הדגש שניתן בעבודתם על ספונטאניות ופיזיות בתהליך הציור.
המונח "ציור פעולה" נטבע בשנת 1952 על ידי מבקר האמנות האמריקאי הארולד רוזנברג, בחיבורו "ציירי הפעולה האמריקאים". בחיבור הוא זיהה תפנית אסתטית משמעותית בקרב אמני ומבקרי האמנות של אסכולת ניו יורק. רוזנברג תפש את בד הציור כ"שטח שנועד לפעולה" ("an arena in which to act"). כך, המעשים והאמצעים שהושקעו בתהליך הציור נתפסו כחשובים יותר מהתוצר הסופי. היחס של גרינברג לציור הפעולה נע משימת דגש על האובייקט, לשימת דגש על המאבק היצירתי עצמו, כאשר הציור המוגמר נתפס כמעין תוצר לוואי של פעולת היצירה עצמה. קלמנט גרינברג היה מבקר אמנות משפיע נוסף בהקשר של זרם ציור הפעולה, לאור עניינו במאבק היצירתי שלדידו מתבטא בשטח הפנים של הציור. הפיזיות של משטחי הציור הקרושים והעמוסים, לדעת גרינברג, הם המפתח להבנת ציורי הפעולה. מחקר עדכני נוטה לייחס חשיבות רבה בהקשר זה גם לוולפגאנג פאלן (Paalen), אמן סוריאליסטי, שנטען לגביו שהיה הראשון להשתמש במונח "פעולה" במשמעותו זו, ובתוך כך גם טיפח את תאוריית המאבק הסובייקטיבי שמתגלה ביצירת האמנות. ספרו, "Totem Art", משנת 1943, היה בעל השפעה רבה על אמנים כגון מרתה גראהם, ברנט ניומן, איסאמו נוגוצ'י, ג'קסון פולוק ומארק רותקו.
במהלך שני העשורים הבאים, ההגדרה המחודשת של רוזנברג את האמנות כמעשה אמנות יותר מאשר האובייקט האמנותי, כתהליך יותר מאשר כתוצר, זכתה לתשומת לב והייתה בעלת השפעה. היא הניחה את היסודות לכמה תנועות אמנות גדולות, מההפנינג והפלוקסוס לאמנות המושגית, אמנות המיצג, אמנות המיצב ואמנות האדמה.
הקשר היסטורי.
תנועת ציור הפעולה פעלה בתקופה שלאחר תום מלחמת העולם השנייה. כתוצר של ההתחדשות האמנותית האקספרסיוניסטית שנוצרה לאחר המלחמה, ציור הפעולה התפתח במקביל לשגשגוגם כמה תחומים כמו מכניקת הקוונטים והפסיכואנליזה; אלה שינו תפיסות רווחות לגבי העולם הפיזי והפסיכולוגי, ולגבי היכולת של האדם להבין את העולם באמצעות מודעות גבוהה יותר.
ציירי הפעולה האמריקאים הרהרו גם בטבעה של האמנות ובסיבות לקיומה של אמנות. היצירות המוקדמות יותר של אמנים כמו קנדינסקי ומונדריאן, שחררו את האמנות מהחובה לתאר אובייקטים, ובמקום זאת ביקשו לפנות לרגשות של הצופה, דרך החוש האסתטי שלו. ציור הפעולה לקח היבט זה צעד אחד קדימה, תוך הישענות על הרעיונות של יונג ופרויד לגבי הלא מודע. הרבה מהאמנים התעניינו במחקרים של יונג על דימויים וסוגים ארכיטיפיים, והוסיפו להם את הפרשנות האישית במסגרת היצירה. בראשיתו של ציור הפעולה, הוא שאב השראה גם מפרויד ומהסוריאליזם. האמנות של ציירי הפעולה לא ביקשה לתאר אובייקטים כשלעצמם, או אפילו רגשות ספציפיים. לעומת זאת, היא ביקשה לגעת באופן עמוק בתת-המודע של הצופה, תוך עוררות רגש קדמוני ומפגש עם מעין חוש קולקטיבי של שפה וויזואלית ארכיטיפית. יכולת זאת התאפשרה, לדידם, כאשר הצייר מצייר באופן לא מודע וספונטאני, במרחב עוצמתי של רגשות גולמיים ושל פעולה. ציור הפעולה הושפע באופן מיוחד גם מהדגש של הסוריאליסטים על אוטומטיזם, שהושפע גם הוא מהפסיכואנליזה ומהחיפוש אחר גישה ישירה יותר לתת מודע האנושי. הציירים החשובים שציירו מתוך נקודת המבט הזו היו ז'ואן מירו ואנדרה מסון.
אקשן פינטינג
תעמולת הבחירות לכנסת
תעמולת בחירות היא מרכיב מרכזי בתהליך של כל מסע בחירות ומכאן גם במסע הבחירות לכנסת בישראל. תעמולה זו מוסדרת בחוק הישראלי ומוגבלת בהיקפה, במקורות מימונה ומידה מסוימת אף בתכניה.
במסגרת התעמולה, המקדימה את הבחירות עצמן, חותרת כל מפלגה לשכנע את הבוחרים לבחור בה. מאפיינים מסוימים של תעמולת הבחירות מוסדרים בחקיקה, ונמצאים בפיקוח של ועדת הבחירות המרכזית. אמצעי התעמולה הולכים ומשתנים במהלך השנים, בהתאם לשינויים טכנולוגיים ותרבותיים.
קהל היעד של תעמולת הבחירות מתחלק לשתי קבוצות עקריות: חברי ותומכי המפלגה הזקוקים לעידוד והמרצה על מנת להשפיע ולהצביע וכן לתשובות לשאלות מקניטות שעלולים לשאול אותם ולצדם קבוצת המהססים שטרם החליטו למי הם מיעדים את קולם, אותם צריך לשכנע להצביע בעד מפלגה זו או אחרת.
הסדר בחקיקה.
החוק העיקרי המשמש להסדרת תעמולת הבחירות לכנסת הוא חוק הבחירות (דרכי תעמולה), התשי"ט-1959.
חוק הבחירות לכנסת מטיל הגבלות על התעמולה באזורים מיוחדים:
מאפייני תעמולה.
התפתחות תעמולת הבחירות.
תעמולת הבחירות בשנות החמישים והשישים התבססה על אסיפות בחירות ועל פרסום על גבי לוחות מודעות ובעיתונות. אסיפות הבחירות נערכו בכיכרות הערים ובמקומות קטנים יותר, כבתי קולנוע ובתי קפה. לעיתים ארגנו סניפי המפלגות אסיפות מקומיות, שיועדו לקהלים הומוגניים יותר. מפלגות פועלים, למשל, ארגנו אסיפות בחירות במפעלים ובבתי חרושת, והתאחדויות העולים שימשו אף הן יעד לתעמולה מסוג זה.
השימוש בלוחות המודעות היה נפוץ מאוד. המפלגות הציגו על גבי לוחות המודעות את מצעיהן ואת תוכניות הפעולה שלהן, את תמונות מנהיגיהן, את האותיות המייצגות אותן על פתקי ההצבעה, וחלקן אף הציבו קריקטורות אודות המפלגות האחרות.
העיתונות המפלגתית, שהייתה נפוצה בראשית ימיה של המדינה, שימשה להפצת עמדת המפלגה בכל ימות השנה, ובפרט היוותה אמצעי תעמולה בתקופת בחירות, באמצעות מודעות ומאמרים שפורסמו בהם. העיתונים המפלגתיים כללו את:
בעיתונות הא-מפלגתית פורסמו מודעות עתירות מלל שפירטו את מצעי המפלגות ואף התקפות על המפלגות היריבות. המפלגות לקחו בחשבון את קהל היעד של עיתונים אלה. מפא"י, למשל, ייחסה חשיבות לקהל קוראי "הארץ", אף שקוראיו נחשבו לתומכי הציונים הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית, כיוון שקהל זה נחשב לאינטלקטואל ואמיד, והיה חיוני למפלגת השלטון גם לאחר הבחירות.
בעוד שהתעמולה בראשית ימי המדינה נוהלה בידי הפוליטיקאים, ונשאה אופי אידאולוגי, עם השנים הועברה האחריות על התעמולה לפרסומאים, מה שהביא גם לשינוי באופיה של התעמולה. אלכס אנסקי עקב אחר תעמולת הליכוד בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977. באותה מערכת בחירות היה עזר ויצמן ממונה מטעם המפלגה על התעמולה, והפרסומאי שניהל אותה היה אליעזר ז'ורבין. אנסקי תיאר את התנהלות המטה לקראת הבחירות:
מסע הבחירות הוא שעתם הגדולה של הפרסומאים ויועצי הבחירות, הנהנים מתקציבים גדולים ומפעילות אינטנסיבית. בסוף המאה העשרים החלה הסתייעות גם ביועצי בחירות אמריקאיים, שהביאו לישראל מניסיונם. אחד הבולטים שביועצים אלה הוא ארתור פינקלשטיין, שהיה יועצו של בנימין נתניהו בבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה וטבע את הסיסמה "פרס יחלק את ירושלים". אחד החידושים שהנהיג פינקלשטיין הוא מסרים קצרים וקליטים החוזרים על עצמם. עד אז, היה מקובל להפיק תשדירי בחירות שונים זה מזה.
סיסמאות בחירות.
+את קמפיין הבחירות של המפלגות מלווה סיסמת בחירות שנועדה להציג מסר מרכזי וקליט. בין הסיסמאות הבולטות לאורך השנים:
קמפיין פוזיטיבי וקמפיין נגטיבי.
בתעמולת הבחירות של מרכיבים:
במסגרת הקמפיין הנגטיבי, פעמים רבות מתמקדת התעמולה בתקיפה אישית של העומד בראש המפלגה היריבה. בבחירות לכנסת התשיעית, למשל, תעמולת הבחירות של המערך החלה בפרסום מודעה גדולה בעיתונות בה נכתב "בגין ישיר לנו סולו - כולנו פה אחד", כרמז לא דק לכך שבגין מנהיג את מפלגתו כרודן. בגין הוצג כאדם קיצוני שהתנהג באלימות בפרשת הסכם השילומים וכמי שעשוי להביא את הדמוקרטיה בישראל לקיצה. מנגד, הדגישה תעמולת הליכוד את האישים הקשורים למפלגת העבודה שנחשדו בפלילים, בהם אברהם עופר, ואשר ידלין וטענה שכל המפלגה מושחתת.
תסריטי אימה.
לעיתים, מפלגה בחרה לאיים על בוחריה הפוטנציאליים באסונות שיקרו אם לא יהיה לה כוח גדול בכנסת ("קמפיין געוואלד"). דוגמאות:
מעשים שיש בהם משום תעמולה.
תעמולה משתמשת מטבעה במילים, אך לעיתים משמשים לכך גם מעשים.
ועדת הבחירות המרכזית.
בין שאר פעולותיה, ועדת הבחירות המרכזית מפקחת על תעמולת הבחירות.
ב-9 בינואר 2003, לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה, פסל יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, מישאל חשין, בפעם הראשונה בתולדות המדינה, מסיבת עיתונאים של ראש הממשלה, אריאל שרון, ששודרה בשלושת הערוצים המרכזיים בנימוק כי היא תעמולת בחירות (באופן אירוני, ההפסקה בוצעה בפועל דווקא לאחר שראש הממשלה סיים את תעמולת הבחירות ופנה לנושא הכלכלי שלכאורה מסיבת העיתונאים הייתה אמורה לעסוק בו מלכתחילה). הפסקה זו הביאה להגשת עתירה של מפלגת העבודה בבקשה לקזז את זמן מסיבת העיתונאים מזמן התעמולה של הליכוד, לעומת זאת אנשי הליכוד התקיפו את חשין על כך שהעז "להשתיק" את ראש הממשלה.