יש לזכור, מכל מקום, שדבר מן האירועים ששינו את אופני השימוש בכלבים ומפרט הצידה שנלקחה לתחנת טון אחד (שיבתם המאוחרת של הכלבים ממסעם הראשון, פרישתו של מירס, ומחלתו של אוונס) לא היה בשליטתו או באחריותו של אטקינסון. יתרה מזאת, חשוב לזכור את התאריכים: אטקינסון עצמו לא חזר מן הדרום עד ל-29 בינואר ומכאן שלא היה לו חלק בהחלטה להסתפק רק במינימום של 3 מכסות XS ולוותר מכל וכל על מזון כלבים בתחנת טון אחד, שהתקבלה בראשית ינואר, ועד שנודע לו עליה, כבר היה מאוחר מדי; הוא לא ידע על החלטתו של סקוט לקחת חמישה אנשים לקוטב (והחישוב מחדש של מכסות המזון, שנבע מכך) עד שקרין הגיע להאט פוינט ב-19 בפברואר; לא הייתה לו כל סיבה ממשית לדאגה לקבוצת הקוטב עד לשובם של צ'רי-גארארד ודמיטרי ב-16 במרץ, ועוד פחות מכך כשיצאו לדרך ב-26 בפברואר (ההזדמנות האחרונה שלו לתת הוראות לצ'רי-גארארד חסר הניסיון). חשוב מכל, אולי, רק עם שובם של הכלבים ב-16 במרץ נוצר לראשונה מצב, שהצדיק מבחינתו את לקיחת הפיקוד על המשלחת כולה: עד שהתברר שקבוצת הקוטב לא תשוב, היה אטקינסון פשוט הקצין הבכיר (הבריא) במקום. המסקנה המתבקשת היא, שאטקינסון לא ראה את עצמו ממלא תפקיד זה באופן מלא עד שהוא וקהן יצאו ממחנה קורנר ב-30 במרץ, אז כתב כי הוא "שלם בלבו" עם עובדת מותם: מן הסתם קיננה בו עדיין תקווה כל שהיא עד ל-26 במרץ לפחות, שאם לא כן למה סיכן את חייו ואת חיי קהן ביציאה אל חומת הקרח במועד מאוחר כל כך בעונה? הואיל והמשלחת התנהלה לפי תנאי הצי, ייתכן שאטקינסון הרגיש, שאין לו סמכות לכל דבר אחר פרט לביצוע פקודותיו המקוריות של סקוט, גם לא להורות למירס לצאת עם דמיטרי והכלבים אל תחנת טון אחד.
פינז מסכם: "אנשים רבים מעורבים במה שסקוט הגדיר, תסבוכת עלובה', וכל אחד מהם סיפק גרסה משלו למה שגרם להם לפעול או להימנע מפעולה בעת ההיא. סקוט לא קצב אשמה לזולתו, אף לא לקח אותה על עצמו."
מחלוקת:צפדינה.
אטקינסון היה הקצין היחיד בעל הסמכה רפואית שראה את גופותיהם של סקוט, וילסון ובאוארס. אין לדעת מה היה היקף הבדיקות שביצע ומה כללו, ושום דו"ח רפואי של גורמי המוות לא פורסם מעולם. עם זאת, עדי שמיעה דיווחו, כי אטקינסון אמר בהדגשה לצ'רי-גארארד, שלא נמצאה כל ראיה לצפדינה בגופות.
אמיתות ההצהרה הזאת הועמדה בספק מצד המלעיזים על סקוט, בהסתמך על טענות נסיבתיות ברובן הגדול. לדוגמה: סגן אוונס לקה בצפדינה חמורה במסעו חזרה, מדוע אפוא לא לקו בה האחרים? צפדינה פגעה במשלחות אנטארקטיקה קודמות, לרבות משלחת דיסקברי של סקוט, ואיכות הצידה לא השתנתה במידה רבה בזמן שחלף. התשישות הגוברת שתקפה את קבוצת הקוטב בדרכם חזרה, בייחוד את אדגר אוונס, מזכירה תסמיני צפדינה. וכמובן, הכחשותיו של אטקינסון נועדו אולי לשמר את המוניטין של המשלחת - בצפדינה היה משהו מן הסטיגמה. אלו הם טיעונים רגשיים יותר מעובדתיים, אבל היה די בהם כדי להפיק קביעות סמכותיות לכאורה כזו של הנטפורד: "בשלב זה היה סקוט כמעט בוודאות בשלבים המוקדמים של צפדינה". דברים דומים הוא אומר על אדגר אוונס.
ייתכן שהגידול בהבנה המדעית את טבעה ואת גורמיה של הצפדינה בשנים שלאחר 1912 הוסיף שמן למדורת ההנחה, שסקוט וחבריו נפלו קורבן למחלה זו. אפילו ריימונד פריסטלי, איש הסגל המדעי של המשלחת, שהכחיש בשעתו את הופעת הצפדינה, התחיל, חמישים שנה לאחר מעשה, לשנות את דעתו. מכל מקום, על אף הליקויים בהבנת "גורמי" המחלה שהיו קיימים בשנת 1912, התסמינים היו מוכרים היטב, וסולומון ופינז מציינים שניהם, כי אין להעלות על הדעת שמדען ורופא קפדן ודקדקן כאדוארד וילסון לא היה מזכיר איזה שהוא סימן לצפדינה בקבוצת הקוטב, לו הייתה שם, ביומניו ובמכתביו השונים. הנטפורד, לעומת זאת, אומר (עמ' 499), שווילסון לא עסק בפועל ברפואה ולא גילה שם סימנים ליכולת לאבחן את ההתנהלות המורכבת של צפדינה, אלא בשלביה האחרונים".
המלחמה - 1918-1914.
עם שובו לאנגליה עבד אטקינסון זמן קצר על מחקר בטפילים בבית הספר לרפואה טרופית של לונדון, אחר יצא עם משלחת רפואית לסין, לחקור תולעת שטוחה, שגרמה לבילהרציה בקרב ימאים בריטיים. עם פרוץ המלחמה התייצב אטקינסון לשירות סדיר. הוא נשלח לגליפולי לחקור מחלות העוברות בעקיצות זבובים ושם לקה בדלקת האדר, שהביאה לאשפוזו בבית חולים. ב-1916 שירת בחזית המערב, לחם על נהר הסום וקיבל את אות השירות המצוין. לאחר תקופה בצפון רוסיה, נפגע קשות בהתפוצצות על האונייה גלאטון בנמל דובר. אף כי הפיצוץ גרם לו כוויות וסימא את עיניו, הצליח להציל כמה אנשים לפני שנמלט, ועל כך קיבל את מדליית אלברט.
שארית חייו.
לאחר המלחמה גילה אטקינסון לצ'רי-גארארד את תוצאות המחקר שערך על ערכן התזונתי של מכסות הקבוצה של סקוט בעת שהותה על חומת הקרח ועל המישור. הוא מצא, שהמכסות שהוקצו לחומת הקרח נתנו רק 51% מהקלוריות הדרושות לעומס העבודה הטיפוסי לחומת הקרח, ואילו המכסה שנועדה למישור סיפקה 57%. במספרים האלה נמצא ההסבר המתבקש (רעב קיצוני) לכשל הגופני של קבוצת הקוטב. לאחר זאת המשיך אטקינסון בקריירה שלו בצי. ב-1928 מתה אשתו והוא סבל מהתמוטטות עצבים, ממנה התאושש תוך זמן לא רב וכעבור חודשים מעטים נישא בשנית וקודם לקצין רפואה בדרגת סרן. על סיפון אונייה בים התיכון, ב-20 בפברואר 1929, בדרכו חזרה לאנגליה, מת אטקינסון באופן פתאומי, בגיל 47, ונקבר בלב ים. כעבור שמונה שנים כתב צ'רי-גארארד הקדמה נוספת להוצאת 1937 של "המסע הגרוע ביותר", כמנחת הוקרה לאטקינסון. "קולו מלווה אותי תכופות מאז אותם ימים - אופן דיבורו המחוספס, העמוק, המקמץ במילים אך צופן חיבה... הוא לא יכול היה למנוע מן הרוך לבצבץ מבעד למילים. אני שמח על ההזדמנות שניתנה לי לבטא משהו ממה שאנו חבים לו."
רציפות במידה שווה
הנרי ויטנברג
הנרי ויטנברג (באנגלית: Henry Wittenberg; 18 בספטמבר 1918 - 9 במרץ 2010), היה קצין במשטרת ניו יורק ומתאבק יהודי אמריקאי, אלוף אולימפי בעל שתי מדליות, ופעמיים ברציפות אלוף המכביה (השלישית 1950 והרביעית 1954) בהיאבקות בסגנון חופשי.
ויטנברג ניצח במהלך הקריירה שלו הוא ב-400 קרבות והפסיד רק ב-4 קרבות.
קורות חיים.
ויטנברג נולד בג'רזי סיטי ובבית הספר הצטיין בהיאבקות, שחייה ושחמט. בשנתו הראשונה בקולג' התחיל להשתתף בטורנירים של היאבקות והצטיין בכך. הוא לקח חלק בטורנירים של איגוד האתלטים החובבים וזכה בשמונה מהם, תוך לקיחת חלק בשלוש מאות היאבקויות וזכייה בכולן. הוא למד והתאבק בישיבה יוניברסיטי ובסיטי קולג' של ניו יורק במשך שלוש עשר שנים. הוא שימש כפרופ' לחינוך לבריאות.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה ויטנברג במדליית זהב לאחר ניצחון בקרב הגמר על פריץ שטוקלי משווייץ. במדליית ארד זכה בנט פוליקוויסט משוודיה.
ב-1950 השתתף במכביה השלישית וזכה במדליית זהב. באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה ויטנברג במדליית כסף. הוא הגיע שוב לקרב הגמר, אך הפעם הפסיד לוויקינג פאל משוודיה שזכה במדליית הזהב. במדליית הארד זכה אדיל אטן מטורקיה.
ב-1954 חזר ויטנברג לישראל וזכה במדליית זהב במכביה הרביעית.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) שימש ויטנברג כמאמן נבחרת ההיאבקות של ארצות הברית.
ב-1979 הוכנס שמו ליד לאיש הספורט היהודי.
מרחב Atsuji
אברהם דב בר גוטלובר
יעקב דומבליאנסקי
יעקב דוּמְבּליַאנסקי (נכתב גם: דומבלינסקי, דומבלאנסקי, דומבלנסקי) (1876, איישישוק, פלך וילנה, רוסיה (ליטא) – סתיו 1941, גטו קובנה, תחת הכיבוש הנאצי) היה מורה עברי יהודי ליטאי. לימד בגרודנה, בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה ובסמינר למורים של רשת החינוך העברית "תרבות" בעיר.
חיבר ספרי לימוד ומקראות ופרסם סיפורי ילדים, פיליטונים ומאמרים בנושאי לשון וחינוך.
ביוגרפיה.
דומבליאנסקי נולד בשנת 1876 בעיירה איישישוק שבפלך וילנה (ליטא הרוסית), בנם של חוה ביילה וגרשון. למד בישיבת סלובודקה (ישיבה חשובה של תנועת המוסר בעיירה סלובודקה שליד קובנה), ובה נסמך לרבנות. הוכשר להוראה ב"קורסים הפדגוגיים העבריים" (הסמינר להכשרת מורים עבריים) מיסודה של חברת מפיצי השכלה בגרודנה.
נישא לרבקה לבית זֶליקוֹבסקי מאוֹזיוֹרי שבפלך גרודנה, ולזוג נולדו שבעה ילדים.
המשפחה התגוררה מספר שנים בעיירה אוסטרינה שבפלך, דומבליאנסקי לימד מחוץ לעיר, ואשתו הייתה עקרת בית וסוחרת מזון זעירה. לבסוף עברה המשפחה לעיר הפלך גרודנה. דומבליאנסקי לימד בבתי ספר בעיר עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
בנוסף פרסם פיליטונים בשם העט "ר' ידידיה", והיה ממשתתפיו הקבועים של ביטאון אגודת "אידישע קונסט" בגרודנה.
ב-1920 עברה המשפחה לעיר קובנה (כעת הבירה בפועל של הרפובליקה הליטאית הראשונה), ודומבליאנסקי הצטרף לסגל הגימנסיה הריאלית העברית. הוא הורה בה עברית במשך עשרים שנה, עד סגירתה ב-1940. במקביל לימד בסמינר למורים של רשת החינוך העברית "תרבות".
לדברי עמיתו מרדכי אלישיב, דומבליאנסקי לא היה ציוני, אך היה קנאי לשפה ולתרבות העברית, והגן על ההברה האשכנזית.
בקובנה הוסיף לכתוב פיליטונים ומאמרים בנושאי לשון וחינוך, וכן סיפורים לילדים.
דומבליאנסקי חיבר ספרי לימוד עבריים: ספר לימוד דקדוק עברי למתחילים בשם "פסיעות ראשונות", בשני כרכים (תרצ"ה–תרצ"ו), ומקראות לכיתות הראשונות בשם "שחר", בארבעה כרכים, בהשתתפות ישראל קפלן (תרצ"ח).
בשנת תרצ"ו הופיע ספרו לבני הנעורים "עולם הפוך: ספור מקורי בילד בן טובים שנתעלה לעולמות העליונים וראה שם עולם הפוך, עליונים למטה ותחתונים למעלה" (כל ספריו הופיעו בקובנה בהוצאת אברהם פְּטַשֶק).