הלחץ שהוביל את קרלו אלברטו לחקיקת החוקה, הוביל אותו גם להתנגד לאוסטרים, שדיכאו בכוח את הרוח המהפכנית בכל איטליה. כישלון המצור על מילאנו ששמו האוסטרים בפיקוד המרשל יוזף רדצקי פון רדץ, הוביל את קרלו אלברטו להצטרף אל בני ונציה ומילאנו ולהכריז מלחמה על האוסטרים, כשמטרתו איחוד איטליה. לאחר הצלחות ראשוניות הוכה צבאו של קרלו אלברטו על ידי רדצקי בקרב קוסטוזה ב-24 ביולי 1848. צבאו של קרלו אלברטו שב לפיימונטה, ורדצקי הצליח להשתלט על אזור לומברדיה-ונציה.
איחוד איטליה.
השלום השביר ששרר לאחר התבוסה הצבאית בקוסטוזה לא נמשך זמן רב. במרץ 1849 ניסה קרלו אלברטו את כוחו פעם נוספת כנגד האוסטרים ושוב הובס. ב-23 במרץ 1849 התפטר קרלו אלברטו ומסר את כתרו לבנו, ויטוריו אמנואלה השני.
ב-1850 הצטרף לממשלת פיימונטה הרוזן קמילו בנסו די קאבור. בתחילה שימש כשר החקלאות, המסחר והצי, ולאחר מכן כשר האוצר, ובנובמבר 1852 היה לראש הממשלה. פעילותו הפכה את ממלכת סרדיניה לכוח המניע מאחורי התנועה לאיחוד איטליה. ב-1854 הצטרפה סרדיניה אל האימפריה העות'מאנית, בריטניה וצרפת שיצאו כנגד רוסיה במלחמת קרים. עם סיום המלחמה המשיך קאבור בתוכניתו ליצירת איטליה מאוחדת תחת כתר בית סבויה. האמצעים לכך היו פיתוח כלכלי מואץ, ומערכת של בריתות דיפלומטיות, המלוות בכוח צבאי, ובחבירה לכוחות התומכים בליברליזם ובאיחוד במדינות איטליה שמחוץ לממלכת סרדיניה.
בשנת 1858 כרת קאבור ברית חשאית עם נפוליאון השלישי קיסר צרפת. על פי תנאי הברית, שכונה "הסכם פלומביאר", על שם העיירה פלומביאר-לה-בן (Plombières-les-Bains) שבמחוז ווז' בה נועדו השניים בחשאי, תסייע צרפת בסילוקה של אוסטריה מחצי האי האיטלקי, ובאיחוד איטליה, ובתמורה תקבל צרפת את אזור סבויה וניצה. ביוני 1859 מצא נפוליאון את העילה למלחמה באוסטריה, ויצא למתקפה. בקרב סולפרינו ניצחה הברית בראשות נפוליאון את הצבא האוסטרי, וממלכת סרדיניה סיפחה את לומברדיה. אך מיד לאחר מכן שינה נפוליאון את טעמו, והחליט לסיים את המעורבות הצרפתית במלחמה. ב-11 ביולי 1859 חתם נפוליאון מאחורי גבם של בני בריתו על הסכם וילאפרנקה שנבע, כפי הנראה, מחששו מכך שהמדינה האיטלקית שסייע ליצור תהיה רבת עוצמה משתכנן. נפוליאון ופרנץ יוזף הראשון הסכימו על כך שהאוסטרים ימשיכו להחזיק בוונציה אך ימסרו את לומברדיה לצרפתים, שימסרו אותה לפיימונטה. פרט לכך יישארו הגבולות הפנימיים באיטליה כפי שהיו. שליטיהם השושלתיים הישנים של טוסקנה, מודנה ופארמה, שגורשו על ידי המהפכנים לאוסטריה, ישובו לכיסאותיהם, והאפיפיור ימשיך לשלוט במדינת האפיפיור. סבויה וניצה תישארנה בידי פיימונטה, כהכרה בכך שנפוליאון לא מילא את התחייבותו כלפיה. הסכם זה נתפס על ידי הליברלים ותומכי האיחוד כבגידה. קאבור התפטר מכהונתו, ושב לאחוזתו.
בתחילת 1860 חל מפנה נוסף. קאבור שב לתפקידיו, והמשיך להניע את גלגלי האיחוד, כשהוא נעזר בג'וזפה גריבלדי, הפטריוט והמהפכן האיטלקי הוותיק. ב-5 במרץ 1860 אישרו דוכסות פארמה, טוסקנה, רומאניה ומודנה במשאל עם את הצטרפותן לממלכת סרדיניה. הברית עם נפוליאון חודשה, ובמסגרתה נמסרו סבויה וניצה לצרפת.
בה בעת החל גריבלדי במסעו לכיבוש דרום איטליה בשם ממלכת סרדיניה. הוא חצה את ממלכת שתי הסיציליות, כשעמו אלף מתנדבים, במסע צבאי המכונה "מסע האלף", כשמטרתו עלייה אל רומא, ומסירת כל דרום איטליה לידיו של ויטוריו אמנואלה. קאבור, שחשש מן האלמנט המהפכני והרפובליקני שבתנועתו של גריבלדי, בה רבו תומכיו של ג'וזפה מציני פעל מהר, ובשיתוף פעולה עם נפוליאון פנה דרומה, והביס את חילות האפיפיור וחילות בורבון. ב-26 באוקטובר נפגש גריבלדי עם המלך ויטוריו אמנואלה בטאנו, וב-7 בנובמבר נכנס המלך לנאפולי. ב-17 במרץ 1861 הוכרזה ממלכת איטליה ובזאת תם קיומה של ממלכת סרדיניה כממלכה עצמאית.
יווה
כביש מספר אחת
ידיעות מעריב
מזגן אינוורטר
מזגן אינוורטור
מזרח אפריקה הגרמנית
מזרח אפריקה הגרמנית (בגרמנית: Deutsch-Ostafrika) הייתה קולוניה גרמנית במזרח אפריקה שכללה את טנגניקה (כיום חלק מטנזניה), רואנדה ובורונדי. מזרח אפריקה הגרמנית השתרעה על פני שטח של 994,996 קמ"ר, או כמעט פי שלושה מגרמניה של היום. היא התקיימה משנות השמונים של המאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה, כאשר השטח עבר לידי הבריטים והבלגים (ושטח קטן, משולש קיונגה, לידי פורטוגל), ומאוחר יותר לידי חבר הלאומים.
קודם להקמתה של מזרח אפריקה הגרמנית הקים ההרפתקן קרל פטרס (Carl Peters) את "החברה לקולוניזציה גרמנית", וכרת בריתות עם מנהיגי שבטים מקומיים באזור זנזיבר. ב-3 במרץ 1885 הכריזה הממשלה הגרמנית על הענקת צ'רטר אימפריאלי לחברה של פטרס ותכננה להקים פרוטקטורט במזרח אפריקה. בעקבות זאת גייס פטרס מגוון מומחים שהתפרסו ברחבי המדינה, מדרום לנהר הרופיג'י ומצפון לויטולנד (Wituland), שסמוכה ללאמו.
כאשר הסולטאן של זנזיבר ברע'ש בן סעיד אל-בוסעיד (برغش بن سعيد البوسعيد) גילה התנגדות לפרוטקטורט הגרמני (מאחר שראה בעצמו כמושל באזור) שלח אוטו פון ביסמרק חמש ספינות מלחמה אשר הגיעו ב-7 באוגוסט ופגעו בארמונו של הסולטאן. בעקבות הסכמה שאליה הגיעו הגרמנים עם הבריטים לחלק את האזור לתחומי השפעה, ובהיעדר תמיכה בריטית, היה על סולטאן זנזיבר לשתף עם הגרמנים פעולה.
הגרמנים הרחיבו את תחום שליטתם גם על קילווה, דאר א-סלאם ובגאמויו. ב-1888–1889 התמרדה האוכלוסייה הערבית בשלטון, במסגרת מרד אבושירי, שדוכא על ידי הגרמנים. ב-1890 חתמו בריטניה וגרמניה על הסכם הליגולנד-זנזיבר, שבמסגרתו זכתה גרמניה לקבל את הליגולנד והוגדרו תחומיה של מזרח אפריקה הגרמנית.
בין השנים 1891 ל-1894 התמרדה קבוצת ההיהי בדרום-מרכז טנזניה בהתפשטות הגרמנית. המרידה נכשלה, בגלל תמיכתם של השבטים האחרים בגרמנים. מנהיג המרידה, מקוואווה התאבד ב-1898. ב-1905 פרץ מרד המאג'י מאג'י, שדוכא באכזריות על ידי המושל גוסטב אדולף פון גוצן (Götzen). דיכוי המרידה הביא לסיפורים על שחיתות ואכזריות של השלטון, וב-1907 קנצלר גרמניה ברנהרד פון בילוב מינה את ברנהרד דרנבורג לערוך רפורמה בממשל הקולוניאלי, שהיוותה דוגמה ליעילות קולוניאלית והשתיתה נאמנות בקרב המקומיים.
השליטה הגרמנית במזרח אפריקה הגרמנית התבססה במידה רבה על מנהיגי שבטים מקומיים ששמרו על הסדר וגבו מס. מלבד משטרה מקומית, לידי הגרמנים עמד חיל מצב של חיילי שוצטרופה (Schutztruppe) שבינואר 1914 מנה 110 קצינים, 126 סמלים ו-2,472 חיילי אסקרי מקומיים.
תקשורת אלחוטית
תקשורת אלחוטית היא מכלול הדרכים להעברה של מסרים בין שתי נקודות מרוחקות ללא שימוש בקווי תקשורת פיזיים (שאפיינו את הטלפון הקווי והטלגרף).
הטכניקה העיקרית לתקשורת אלחוטית היא קשר רדיו, ולכן יש המשתמשים במושג "תקשורת אלחוטית" כשכוונתם היא לקשר רדיו. עם זאת, בתקשורת אלחוטית נכללות דרכי תקשורת נוספות שאינן כרוכות בקווי תקשורת פיזיים, ובהן:
תקשורת אופטית:
יש המרחיבים את ההגדרה של תקשורת אלחוטית כך שתכלול גם אמצעי תקשורת מיושנים, שאינם פועלים באמצעות אפנון של גל נושא:
תקשורת אלחוטית משמשת לקשת רחבה של טווחים, החל מטווח קצר מאוד (בלוטות', שלט רחוק), וכלה בטווח ארוך מאוד (לוויין תקשורת).
בתחילת דרכה של התקשורת האלקטרונית, היא פעלה בתקשורת קווית בלבד, בטלגרף, בטלפון וכדומה. לאחר מכן פותחה תקשורת אלחוטית בגלי רדיו. שני כיווני ההתפתחות (מקווי לאלחוטי, ומאלחוטי לקווי) מתקיימים זה לצד זה. לדוגמה:
פעמים רבות מתקיים שילוב של שתי דרכי התקשורת באותה שיחה. דוגמאות:
קאלצ'ר קלאב
קלצ'ר קלאב
ז'אק כהן
ז'אק כהן (13 באוקטובר 1930 – 1 בדצמבר 2016) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה.
כהן נולד באלכסנדריה שבמצרים. אימו, קלמנטיין, הייתה יהודייה־מצרייה ממוצא איטלקי ואביו, יצחק, יליד ירושלים ממשפחה ענייה, שהצליח בעסקים במצרים.
בשנת 1935 ירד האב מנכסיו ועל כן עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה
בשכונת שמעון הצדיק, בה נולד אביו.
הוא למד בבית הספר הקתולי רטיסבון, בו למד במקביל אנגלית, צרפתית, ערבית ועברית ובו הכיר את השחקן לימים שייקה אופיר. השניים העלו גם הופעות במסגרת בית הספר.
כשסיים בגיל 13 את בית הספר היסודי החל לעבוד בניקיון בבית הקולנוע "אוריון". מאוחר יותר החל, בזכות ידיעותיו בשפות, לתרגם סרטים לקהל.
בעקבות פרוץ מלחמת העצמאות נסגרו בתי הקולנוע וכהן נאלץ להתפרנס מחלוקת עיתונים. הוא חילק את "מעריב" מתחילת הופעתו בפברואר 1948.
לאחר שירותו הצבאי היה כהן בעל סוכנות להפצת עיתונים והיה גם למפיץ הראשי של העיתון "הארץ" בירושלים במשך שנים רבות.
בשנת 1954 החל לשחק בלהקת חובבים בימק"א. בשנת 1967 נמנה עם קבוצת תיאטרון "המעגל", בהנהגתו של פיליפ דיסקין, שהיוותה את הגרעין המייסד של תיאטרון החאן. עם הקבוצה שיחק בהצגה "נח" מאת אנדריי אוביי.
כהן השתלב בצוות המקים של הטלוויזיה הישראלית בסוף שנות ה-60 והשתתף בסדרות בערבית "תחנת שער שכם", "הרופא וההיפוכונדר", "סמי וסוסו" ו"עאדל וסמירה".
בפסטיבל הזמר המזרחי השני (1971) שר כהן יחד עם לילית נגר, בת-זוגו מ"עאדל וסמירה", את השיר "על טעם ועל ריח", שזכה להצלחה לאחר מכן. מאוחר יותר הופיעו השניים בתוכנית הבידור "תפוס כפי יכולתך", שכתב וביים אלי שגיא. מיטב המערכונים והפזמונים מן המופע יצאו מאוחר יותר על גבי תקליט. עם נגר הופיע גם בהצגה בעלי במילואים (1974) שכתב וביים יואל זילברג.
בשנים 1974 עד 1978 שיחק בסדרת הטלוויזיה "הילדים משכונת חיים", של הטלוויזיה החינוכית בתפקיד השוטר כהן.