לטענת הפלסטינים כוחות המשטרה הישראלים נכנסו למתחם אל-אקצא מיד לאחר שהמואזין ביצעה קריאת אד'אן, בעוד שלטענת משטרת ישראל כוחות המשטרה המתינו להיכנס למתחם עד לסיום התפילות. השוטרים פינו את המתפללים מהמסגד עם אלות משטרה. משטרת ישראל חסמה זמנית את שער שכם והגבילה את הכניסה לעיר העתיקה מהשערים האחרים של העיר העתיקה על מנת לוודא שגברים צעירים פלסטינים לא יורשו להגיע לאזור מתחם אל-אקצא באותה העת בעוד שנשים, גברים, אוכלוסייה מבוגרת וילדים פלסטינים הורשו להגיע לאזור מתחם אל-אקצא. כוחות המשטרה עזבו את מתחם אל-אקצא לאחר שש שעות והפעילות במסגד חזרה לשגרה בעקבות כן.
ארגון הסהר האדום הפלסטיני מסר כי 158 פלסטינים נפצעו בעימות, בעיקר מכדורי גומי, רימוני הלם ומאלות המשטרה. כ-470 אנשים נעצרו על ידי כוחות ישראליים במהלך העימות. ב-16 באפריל דווח כי 130 אנשים עדיין כלואים. 65 קטינים שוחררו בצווי הרחקה, ו-200 עצורים שוחררו לאחר שנחקרו על ידי רשויות החוק.
המשך המהומות וההסלמה הביטחונית בעקבות האירועים.
15 באפריל – ביום העימות נערה פלסטינית דקרה ופצעה גבר בחיפה. בהמשך הודתה הנערה כי היא עשתה זאת "בתגובה להסתערות הישראלית על מסגד אל-אקצא".
מאות ערבים ישראלים באום אל-פחם ארגנו הפגנות נגד הפשיטה, כאשר חלק מאותן ההפגנות הסלימו להתפרעויות.
16 באפריל – למחרת העימות יידו מתפרעים פלסטינים אבנים על שלושה אוטובוסים בירושלים שנסעו לעבר הכותל המערבי. שבעה מנוסעי האוטובוסים נפצעו כתוצאה מכן. בנוסף לכך למחרת העימות כוחות משטרה ישראלים נכנסו שוב למתחם הר הבית בטענה כי ההמון הפלסטיני מנסה למנוע מכל מי שאינו מוסלמי להיכנס למתחם אל-אקצא. תשעה בני אדם נעצרו ולטענת החובשים הפלסטינים במקום כ-17 אנשים נפצעו בעימות זה. כמו כן, ניסיון דקירה ביישוב בית אל סוכל על ידי כוחות הביטחון.
17 באפריל – פרצו מהומות בהר במהלך חג הפסח ונמשכו בחלק מחול המועד, שהיה מקביל לרמאדן.
18 באפריל – רקטה שוגרה מעזה לעבר ישראל. ערוץ 12 דיווח כי הרשויות המצריות שכנעו את ארגון החמאס הפלסטיני לא לירות רקטות לעבר ישראל בתגובה לאירוע. עם זאת, ב-18 באפריל שוגר רקטה לעבר ישראל.
20 באפריל – רקטה נוספת שוגרה לעבר ישראל.
בתגובה לכך החליט שר הביטחון לסגור את מעבר ארז לכניסת פועלים וסחורה.
21 באפריל – בסביבות השעה 2:00 נורו מספר רקטות לעבר שדרות והסביבה. שיגור כושל לעבר כיסופים נרשם בסביבות השעה 5:00. באותו יום הוחלט לסגור את הר הבית ליהודים, החל מ-22 באפריל ועד לסיום הרמאדן.
22 באפריל – ב-22 באפריל, שביעי של פסח ויום שישי, מאות פלסטינים התפרעו במהלך תפילת הפג'אר בהר הבית בירושלים. המשטרה הגיבה לאחר התפילה. היא השתמשה ברימוני הלם לאחר יידוי אבנים. אחד מהפלסטינים ירה זיקוקים, שפגעו בעץ בשטח הר הבית והביאו להצתתו. צוותים הוזעקו לכבות את השריפה. בתוך כך, חלק מהמתפללים במקום התעמתו עם המתפרעים ודרשו מהם להפסיק את המהומה. הם התפרעו גם במהלך תפילת הצהריים. השוטרים פיזרו אותם באמצעות גז מדמיע שנורה מרחפן.
חלק מהמתפרעים היו רעולי פנים והניפו דגלי חמאס וירו זיקוקים לעבר כוחות הביטחון במקום. לפני פרוץ המהומות תועדו עשרות מתפרעים קוראים קריאות תמיכה במוחמד דף וביחיא סינואר.
25 באפריל – רקטה שוגרה מלבנון לעבר ישראל.
28 באפריל – ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, במהלך יציאת המוסלמים ממסגד אל-אקצא, החלו כמה עשרות פורעים להפר את הסדר ולהתעמת עם השוטרים, שהגיעו באמצעים לפיזור הפגנות.
29 באפריל – מהומות אלימות פרצו בהר הבית לאחר תפילת הבוקר במסגד אל-אקצא שבמתחם הר הבית. המתפרעים הערבים יידו אבנים לעבר כוחות הביטחון, שהשיבו בגז מדמיע ובכדורי גומי. אחת האבנים נחתה ברחבת הכותל אך לא היו נפגעים. הסהר האדום דיווח על שלושה פצועים.
4 במאי – המשטרה הודיעה כי למחרת תותר שוב עליית יהודים להר הבית. החמאס וארגונים פלסטיניים נוספים איימו באינתיפאדה אם יהודים יעלו להר.
5 במאי – ביום ד' באייר יום העצמאות, נפתחה מחדש הכניסה להר הבית ליהודים, אחרי 12 ימים בהם הדבר נאסר. עם הפתיחה התחדשו המהומות. בשעות הערב התרחש הפיגוע באלעד שבו נרצחו שלושה אזרחים. חמאס טען כי הפיגוע הוא תגובה לכניסת היהודים להר.
צעדות מחאה בישראל.
ב-20 באפריל, קיימו למעלה מ-300 אנשי ימין צעדת דגלים בעיר העתיקה בירושלים. המארגנים ביקשו להעביר את הצעדה דרך שער שכם, המשטרה לא העניקה אישור לכך, ואף חסמה את דרכם. כתחלופה, הצועדים עברו דרך שער יפו. הצעדה עוררה תגובות חריפות בקהילה הפוליטית: שר החוץ יאיר לפיד אמר כי "אלה קיצונים שמעוניינים לייצר פרובוקציות. מה שהם רוצים הוא שתהיה אלימות ואש שתשרוף את ירושלים. לא ניתן להם לשרוף את ירושלים בשביל הפוליטיקה שלהם". ראש הממשלה נפתלי בנט הורה, בהמלצת השב"כ והמשטרה, למנוע מאיתמר בן גביר להגיע לשער שכם במסגרת הצעדה.
איתמר בן גביר הקים לשכה זמנית בכיכר צה"ל.
גיינאן
אל ההר
אל ההר הייתה חברה לרכישת אדמות בארץ ישראל המנדטורית, בעיקר באזור הר חברון, שפעלה בין השנים 1933–1940. הוקמה על ידי אברהם אפשטיין, יצחק צבי רקובסקי ושמואל צבי הולצמן. החברה הקימה את היישובים כפר עציון ופרי עמל וכן את יער עציון.
הרקע להקמה.
שני מייסדי החברה הראשונים, אפשטיין ורקובסקי, רכשו אדמות טרם ייסוד החברה באזור סמוע בהר חברון, תל אביב ובאר שבע. רקובסקי קנה אדמות גם באזור נבי סמואל ואפשטיין ניסה לרכוש באזור עבר הירדן.
עמדתו של ארתור רופין, שבאותו זמן עמד בראש מחלקת ההתיישבות של ההנהלה הציונית ביישוב, הייתה שחקלאות יהודית לא תצלח באזור ההררי ויש להפנות את משאבי הרכישה לאדמות בשפילה, השניים התנגדו לעמדה זו והתחזקו בעמדתם עוד יותר בעקבות פרעות תרפ"ט בהם ננטש היישוב היהודי בחברון וטענתם הייתה שהתיישבות יהודית חוזרת בחברון לא תוכל להתקיים בלי עורף חקלאי בהר.
ייסוד החברה.
בשנת 1933 חברו רקובסקי ואפשטיין לשמואל הולצמן (שהיה כבר אישיות מוכרת בתחום החקלאות והייבוא בארץ ישראל), אותו הכירו עוד מספסל הלימודים בישיבת עץ החיים בירושלים, והקימו את חברת 'אל ההר', שבשמה רצו להביע את החשיבות בהתיישבות דווקא בהר, כפי שנאמר לעיל.
בשלב הראשון, קנתה החברה 5,000 דונם באדמות מגדל עדר ויצרה קשר לרכישת עוד 20,000 דונם באזור הכפר צוריף וכמחצית הכפר ג'בע, מהם רכשו לבסוף עוד 13,450 דונם בלבד.
בפרסום של החברה נכתב:
בכפר עציון, החברה מכרה חלקות בגודל 25 דונם שעלו 210 לא"י (לאחר שבתחילה תוכנן כנראה למכור חלקה ב-125 לא"י) שאחר כך האמירו ל-350 לא"י. החלקות התחלקו כך ש-12 דונם מתוכם נועדו לחקלאות מיידית ושם החברה התחייבה להכשיר את הקרקע, לטעת עצים ולטפל בהם עד ארבע שנים לכל מתיישב שירצה בכך, 3 דונם מגרש לבניית בית, גם שם החברה התחייבה לבנות את הבית שיגור בו הקונה ו-10 דונם אדמות בור. לצורך זה הקימה חברת פועלים במקום, שכרה למענם מגורים במנזר הסמוך, והקימה משתלה גדולה.
החברה אף ארגנה טיולים לקונים פוטנציאלים לעטרות, קריית ענבים ומוצא בכדי להראות שחקלאות יכולה להתקיים בהר.
ב-1935 נחתם הסכם בין החברה לבין חברת פידלטי אמון – חברה להשקעות ולנאמנות, על מכירת אופציה למכירה על שטח של כ-1,000 דונם.
החברה פנתה גם באפיקי מכירה ליהדות הגולה ושלחה סוכני מכירות לחו"ל מצוידים במכתב המלצה מהרב הראשי לישראל – הרב אברהם יצחק הכהן קוק. הולצמן הודה אחר כך שחלק מהשליחים הגזימו בתיאור פסטורליות המקום.
אירוע יוצא דופן היה פניה של נציג החברה להיטלר שיאפשר למכור אדמות ליהודים גרמנים ובעקבות כך את הגירתם לארץ ישראל:
התגובות לפועלה.
בקרב היישוב היהודי.
חיים ויצמן הזכיר את כפר עציון כדוגמה ליישוב היודע ליישם את היתרונות שמספקת לו החלוציות המנוהלת על ידי המוסדות הלאומיים.
בתחילה הסוכנות היהודית גילתה יחס חיובי למפעל ואף איחלו להולצמן בתגובה לאחד ממכתביו: .
גם קרן קיימת לישראל תמכה בתחילה בהתיישבות בהר כפי שעולה ממכתב ששלח בשנת 1933 מנחם אוסישקין, שהיה ראש הקרן באותה העת, אל הולצמן: . אוסישקין הוסיף במכתב שבאם החברה תרצה בכך, קק"ל תהיה מוכנה לרכוש מהאדמות כמה מאות דונמים להקמת יישוב של פועלים חקלאיים.
ב-1935 יצא יוסף ויץ (שהיה חבר הוועדה שמייעצת בנושא החקלאות יחד עם טוביה מילר ושלמה ידידיה שהיה מומחה למטעים במקוה ישראל) כנגד כפר עציון במאמר פומבי בעיתון דבר ובו העלה מספר נקודות:
במאמר מספר ויץ שדחק לקיים פגישה של הגורמים המייעצים בנושא החקלאות לחברת אל ההר והודיע שאם לא תתקיים פגישה כזו יפרוש מחברותו בוועדה. לבסוף, ב-28 במרץ 1934, התקיימה פגישה והוחלטו בה מספר דברים אך לטענתו של ויץ לא עמדו בהתחייבויות. כיוון שכך, שלח ויץ מכתב להולצמן מכתב בו הוא דורש שהחברה תשתתף בסכום של 80 לא"י מתוך 150 בעבור יועץ אטימולוגי בשביל הנטיעות. הולצמן הסכים ל-25 לירות וויץ לא התפשר על פחות מ-50. אחר כך פרש ויץ מהוועדה המייעצת לחברה ופרסם שהפרסומים החקלאיים לא על דעתו.
בתגובה למאמר זה של ויץ פרסמה חברת אל ההר הודעה בעיתון דואר היום:
המאמר יצר פולמוס בעיתונות סביב חברת אל ההר. משה כרמון (אביו של דוד כרמון) כתב מאמר בעיתון דואר היום בו יוצא חוצץ נגד ויץ וטוען שמהמאמר עולה שכבודו של ויץ נפגע ולכן פרסם את המאמר. עוד כתב שלא היה לו לפנות לעיתונות ובכך לסכן את עתיד ההתיישבות בהר אלא לפנות למוסדות הרשמיים שיתערבו בתוכנית החברה.
בקרב ערביי הסביבה.