באביב 1922 הופיעו פרידמן-לבוב והר-מלח עם מרים ברנשטיין-כהן, ברוך אגדתי ומנחם בנימיני ב"נשף מיניאטורות אמנותי" (מופע בידורי שכלל שמונה סקצ'ים) שהועלה במסגרת "התיאטרון הדרמטי" קצר-הימים.
בהמשך אותו עשור השתתף ביחד עם הר-מלח באופרה הארצישראלית מיסודו של מרדכי גולינקין.
בביקורת על הופעתו במאי 1921 בירושלים נכתב ב"דואר היום" כי "קולו, טנור-לירי רך וצלול, לובש צורה וקסם רק בעזרת שתי סגולות שהמזמר מחונן בהן. ראשית, ההרצאה וחתוך-הדבור הברורים והצלולים ושנית – ה"משחק". הוא משחק את שיריו יותר ממה שהוא מזמר אותם, וכנראה שהוא משחק אמן וזוהי מתנה שבאה לנו בהיסח הדעת". המבקר, א' צבי, הוסיף כי "קולו של מר פרידמן הוא כאמור לירי ורך ולא גדול וחזק ביותר, ועל כן נֹח לו לזמר שירים שכֹּחם בצד הלירי ובמימיקה שבהם, אך לא בשירים דרמטיים הדורשים חֹמר-קוליי חזק כגון ה"קדיש" של ר' לוי יצחק. בתנאים כאלה משתדל מר פ. להגביר את קולו יותר מפי כֹחו, מה שגורם לאי טבעיות ולהעלאה יתרה, כמו שקרה לו באמת בשיר ה"קדיש"".
לאחר הופעתו ביפו בספטמבר אותה שנה נכתב שם כי פרידמן-לבוב ביצע את השירים האמנותיים ב"בהירות ההברה ומתיקות הקול... קולו [...] מתאים ביחוד לצלילים עדינים ולשירה לירית, שירה לאור הירח, וכאן מצא מין את מינו. אבל כישרונו הבמתי של פרידמן-לבוב בא לידי בטוי בשירים עממיים בעיקר. פרידמן-לבוב הוא גם משחק [=שחקן], הוא גם קונדס גדול, והשירה העממית מקבלת על ידו צורה פלסטית".
החזן והמורה לזמרה הירושלמי הוותיק שלמה זלמן ריבלין העיר על זמרתו של פרידמן-לבוב כי "קולו של זה, טֶינור שני לירי ודק, הוא טבעי, עדין ומלוטש מבטא קל, ברור ומלבב, רוח המלה מתרכזת על קצה השפתים, מושכת הלב עד גמירתה. קולו איננו מקושר לעומק הנשימה כלל וכלל ובשביל זה [=ומשום כך] אין די חומר בקולו והוא רפה מאד ואיננו יכול להוציא לפועל את "רגש האבירות" שבזמרה, הוא נזהר מאד שלא להניח שום טון כדי שלא לאבד את היופי והרצינות".
ב-1924 נכתב ב"דואר היום":
בספטמבר 1922 נסע פרידמן-לבוב לחו"ל, עשה שנתיים בסיבובי הופעות במדינות אירופה ואמריקה וזכה לתשבחות כפרשן גדול של הזמרה העממית. בתקופה זו הועמד בראש התעמולה לקרנות הציוניות (קרן היסוד וקרן קיימת לישראל).
מששב לארץ ישראל כעבור שנתיים, ביולי 1924, השתקע בחיפה.
בסוף אותה שנה (דצמבר 1924) היה ממייסדי בית הספר למוזיקה (לימים המכון למוזיקה) בחיפה, יחד עם המנהלת גיטה דוניה-ויצמן, המורה לפסנתר רחל קרוגליאקוב והמורֶה לכינור א' קליין. פרידמן-לבוב פעל במכון במשך שלושים שנה, שבהן שימש כמורה וכסגן המנהלת.
פרט להוראת זמרה ופיתוח קול במכון למוזיקה, היה במשך עשרים וחמש שנה מורה לזמרה בבתי ספר יסודיים ותיכוניים רבים בחיפה, וניצח על מקהלות בתי הספר בעיר – בית ספר אליאנס, בית הספר הריאלי, בית הספר העממי א' מיסודו של זאב כרמי, ועל מקהלות עממיות בעיר – מקהלת מועדון "מכבי" בחיפה, מקהלת הפועלים בחיפה, קבוצת הזמר של חוג "הדסה" בחיפה ועוד.
לאורך קרוב לשלושה עשורים הופיע בזמרה במופעים מיוחדים, בקונצרטים סימפוניים ובאירועים שונים (בעיקר בחיפה ובקריות), בהם חגי ישראל ותפילות אזכרה, והנחה ערבי שירה בציבור עבריים בעיר, מהם רבים שנערכו במסגרת אירועי התרבות של "אוהל שם" ו"עונג שבת" (שכללו הרצאה ולאחריה שירה בציבור בניצוחו).
הופיע בזמרה ברדיו. כמה מביצועיו, בהם ה"קדיש", הוקלטו על גבי תקליטים.
כיהן כיו"ר אגודת האמנים והמורים למוזיקה בחיפה, והיה חבר חוג הפולקלור "יֶדע-עם" בחיפה.
פרידמן-לבוב היה גבר נמוך-קומה, שתואר כ"איש עממי לפי אופיו, מלא הומור וחדוַת חיים, שופע מרץ נעורים ואהבה לנגינה".
בשנת 1928 נישא בשנית, לצפורה (פֶייגלֶה) בן-גוריון (גרין), אחות בחיפה, אלמנה ואם חד-הורית לשני נערים ואחותו הצעירה של דוד בן-גוריון.
ביתם שברחוב ארלוזורוב 26 בחיפה היה מוקד של פעילות מוזיקלית ובית ועד לחוג שוחרי המוזיקה בעיר.
בשנת הלימודים תש"י פרש לגמלאות מהוראה בבתי ספר, בתום 25 שנות הוראה, אך המשיך לפעול כמורה לזמרה, כחבר הנהלת המכון למוזיקה, כזמר וכיו"ר אגודת האמנים והמורים למוזיקה בחיפה.
מאביב 1950 עד ינואר 1951 שהה עם אשתו בצרפת ובאנגליה, שם ערך קונצרטים במחנות העלייה ובארגונים ציוניים, בעוד אשתו הייתה פעילה במועצות הפועלות.
בפברואר 1954, במלאת לו 70, קבע ארגון אמהות עובדות מלגה על שמו, והמכון למוזיקה התכונן לבנות אולם קונצרטים שייקרא על שמו; האולם, שתוכנן עוד בראשית שנות ה-50, נחנך בסוף שנת 1966.
בשנת 1954 חלה במחלת לב, וכעבור מספר חודשים, בפברואר 1955, נפטר בביתו שבחיפה, יום לפני מלאת לו 71.
הותיר את אשתו, בתו ונכדיו.
לאחר מותו פעל במוזיאון וספריית אמלי למוזיקה בחיפה שמיסודו של משה גורלי ארכיון המוזיקה היהודית ע"ש אריה פרידמן-לבוב.
משפחתו.
בתו היחידה, רות הילמן (1917–2010), מאשתו הראשונה, שרה, הייתה פסנתרנית ומורה למוזיקה, בוגרת האקדמיה למוזיקה בווינה, מייסדת ומנהלת הקונסרבטוריון העירוני באר שבע. הייתה נשואה לישראל הילמן, תעשיין ומנהל (בנו של התעשיין הלל הילמן).
אשתו השנייה, צפורה בן-גוריון, נולדה ב-1890 בפלונסק שבפולין הרוסית, בתם הצעירה של שיינדל ואביגדור גרין. נסעה ללמוד גננות בפֶּסטָלוֹצי-פּרֶבֶּל האוס בברלין, ושם הכירה את ד"ר משה קוריטני, סטודנט לרפואה, שהיה לכירורג. השניים נישאו ושבו לרוסיה, שם כיהן קוריטני כמנהל בית חולים ממשלתי ביליזבטגרד. בשנת 1922 נרצח בעלה, וב-1923 עלתה ארצה. תחילה עבדה כאחות בבית החולים הראשון של קופת חולים שבצריף על החולות בתל אביב. כעבור שנה עברה לעטרות שליד ירושלים למרפאת שדה לפועלים שהקימו את שדה התעופה קלנדיה עבור ממשלת המנדט. לאחר שהסתיימה העבודה, אמורה הייתה להישלח לכפר גלעדי, אולם בישיבה של מרכז קופת חולים בחיפה הוטל עליה לפתוח מרפאה בהדר הכרמל כאחות ראשית. ב-1946 פרשה מתפקידיה כאחות ראשית ומרכזת האחיות בחיפה, והקדישה את זמנה לעבודה ציבורית בארגון אמהות עובדות, ובפרט בבית הילדים "אומנה" שבנווה שאנן. נפטרה בשנת 1965, בגיל 75.
בנה הבכור של אשתו, אריה בן-גוריון, היה ממייסדי קיבוץ בית השיטה, פעיל חינוך ותרבות, מקים ארכיון החגים הבין-קיבוצי.
בנה הצעיר, עמנואל בן-גוריון, היה כתב לענייני מדע בעיתוני הארץ ומחבר ספרים פופולריים בנושא תעופה.
קרן תל-אביב לספרות ולאמנות
אריה פרידמן
גיטה ויצמן
Pictures of Home
Pictures of Home הוא שיר בסגנון רוק כבד מאת להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל שיצא לאור ב-מרץ 1972, ונכלל באלבומם המפורסם Machine Head.
השיר מאופיין בפתיחת תופים אופיינית לאיאן פייס, ובנגינת ריפי גיטרה מהירים ומלאי עוצמה, ובסולואים של גיטרה בס.
המילים נכתבו על ידי איאן גילן בעת ששכב בביתו עקב מחלה. לאורך השנים סירב בעקשנות גיטריסט הלהקה ריצ'י בלקמור לבצע את השיר בהופעות החיות, אולם מאז פרישתו ב-1994, והחלפתו על ידי סטיב מורס, השיר הפך לפופולרי בהופעותיה החיות של הלהקה, ואף היה השיר הפותח במסע ההופעות "Rapture of the Deep tour" ב-2006.
המכון למוסיקה בחיפה
המכון למוזיקה בחיפה
ג. דוניה-ויצמן
ג' דוניה-ויצמן
מעון גילעם
מעון גילעם או מעון גיל-עם הוא מוסד לשיקום עבריינים צעירים הפועל במסגרת רשות חסות הנוער של משרד הרווחה והשירותים החברתיים. המוסד שוכן מצפון-מזרח לקריית אתא.
פעילות.
מטרת המעון היא קידום בני הנוער המגיעים אליו מבחינה לימודית, מקצועית וטיפולית עד לשילובם בקהילה. למקום מגיעים בני נוער בגילאי 12-18, שהופנו בצו בית משפט לאחר ביצוע עבירות חמורות. רבים מהם נחשבים נוער בסיכון, נפלטו ממסגרות אחרות, וסובלים מקשיים בתחום הרגשי, החברתי או המשפחתי.
המעון כולל שני מרחבי פעילות:
בצוות המעון פועלים מורים, מדריכים חינוכיים ומקצועיים, עובדים סוציאליים, פסיכולוג, פסיכיאטר וצוות רפואי, כמו כן צות מתנדבי שנת שרות בשליחות הצופים, אשר עושים ככל האפשר להעשרת הנוער במעון.
היסטוריה.
המעון הוקם ב-1966 כמעון סגור בלבד, וכלל מספר מבני מגורים, בתי מלאכה ומבני שירותים נוספים, המוקפים חומת בטון. שוכנו בו כ-30 בני נוער. בתחילה הוא הופעל בהתאם לתפיסה התפתחותית ופסיכואנליטית, לפיה עבריינות נוער היא תסמין למצוקה רגשית חמורה הנובעת מרקע סביבתי קשה, ולפיכך הטיפול התמקד בעברם של בני הנוער ובשורש של מניעי פעולתם (באמצעות פסיכותרפיה ועבודה סוציאלית), ופחות בהתנהגותם בהווה. בתקופה זו הועלתה ביקורת כלפי התנהלות המעון, לאחר שנמצא כי בני הנוער בו פעלו ללא מגבלות, במעין תת-תרבות עבריינית, והתרחשו בו אירועי אלימות קשה בין בני הנוער ובינם לבין המדריכים. ב-1972 נסגר המעון בהוראת שר הסעד לצורך ארגון מחדש.
המעון נפתח מחדש ב-1974, והופעל בהתאם לתפיסה חדשנית יחסית בארץ במוסדות מסוג זה באותה תקופה - כלכלת אסימונים. זוהי שיטת טיפול התנהגותי, לפיה שינוי בהתנהגות מושג כאשר הסביבה פועלת באופן מתוכנן ועקבי בתגובה לכל פעולה של הנער - קבלת חיזוק חיובי על התנהגות רצויה (כך שהנער ירצה לחזור שוב ושוב על התנהגות זו כדי לקבל את החיזוק שוב), וחיזוק שלילי או עונש על התנהגות לא רצויה (כדי שהנער יפחית התנהגות זו כדי להימנע מכך). צוות המעון ערך רשימה מפורטת של התנהגויות מצופות לאורך סדר היום, ומערכת חיזוקים וקנסות על כל התנהגות, תוך שימוש ב"גילים" - אסימונים שווי כסף בהם יכלו בני הנוער לרכוש שירותים, מצרכים, אפשרויות בידור ואפשרויות תעסוקה כדאיות יותר, ובסופו של דבר אף להגיע לשחרור מוקדם יותר מהמעון והמרת ה"גילים" שנחסכו לכסף.