יומיים לאחר הטבח, כשפורסם דיווחו של קרלייל ב"גיליון הפוליטי של שרווין", הגיבה הממשלה בסגירתו של העיתון ובהחרמת העיתונים והעלונים שהיו שם. קרלייל הגיב בשינוי שם העיתון ל"רפובליקן" ובגיליון שהופיע ב-27 באוגוסט דרש ש"הטבח בפיטרלו צריך להיות הנושא המרכזי של העיתונות עד שיובאו האשמים לדין... כל אדם במנצ'סטר שעדיין תומך בצורך ברפורמה צריך תמיד להיות חמוש – גמול נהיה חובה ונקמה מעשה של צדק". בתגובה, המדינה תבעה את קרלייל על המרדה והסתה ועל חילול הקודש, על פרסום חומר שעלול לגרום לאנשים לשנוא את הממשלה, ועל פרסום ספריו של תומאס פיין. באוקטובר 1819 הוא נמצא אשם, ונשלח לכלא דורצ'סטר ל-3 שנים עם קנס של 1,500 ליש"ט. כשסירב לשלם את הקנס, שוב פשטה הממשלה על משרדי עיתונו ועיקלה את הציוד הנמצא שם. למרות זאת, בעודו בכלא, המשיך לכתוב כתבות ל"רפובליקן" שעכשיו הודפס על ידי אשתו ג'יין, ושבזכות הפרסום של משפטו מכר הרבה יותר עותקים מעיתונים פרו-ממשלתיים דוגמת "הטיימס".
כדי לרסן את העיתונים העצמאיים הממשלה העלתה את המס על עיתונים, שהוטל לראשונה בשנת 1712, פי שתיים, החל מדצמבר 1819 ל-7 שילינג וקבעה הגבלות נוספות. בתקופה שבה עובדים הרוויחו פחות מ -10 שילינג בשבוע זה הקשה עליהם להרשות לעצמם עיתונים רדיקליים, ומוצאים לאור ניסו אסטרטגיות שונות להתחמק מהמס. קבוצות היו מאגדות את המשאבים שלהן באגודות קריאה ובאגודות מנוי לרכישת ספר או עיתון במשותף, ולעיתים קרובות קוראו אותו בקול רם זה לזה.
בשנת 1821, הפך קרליל לאתאיסט מוצהר (לאחר שקודם הצהיר שהוא מאמין בדאיזם) ופרסם מאמר בעד מטריאליזם וחינוך. באותה שנה נידונה ג'יין קרליל לשנתיים מאסר בגין "הוצאת דיבה מרדנית", ואת מקומה כמפרסמת "הרפובליקן" תפסה אחותו של ריצ'רד קרליל, מרי. תוך חצי שנה גם היא נכלאה בגין אותה עבירה. התהליך חזר על עצמו עם שמונה מעובדי בית הדפוס שלו, בהם סוזנה רייט, ולמעלה מ-150 גברים ונשים נשלחו לכלא בגין מכירת "הרפובליקן". עונשו של קרליל הסתיים בשנת 1823 אך הוא נעצר מיד והוחזר לכלא על כך שלא שילם קנס בסך 1,500 לירות שטרלינג, וששוחרר בסופו של דבר ב-25 בנובמבר 1825. במהדורה הבאה של "הרפובליקן" הוא הביע את התקווה שמאסרו הארוך יסתיים בחופש לפרסם עיתונים רדיקליים.
המשך המאבק.
כשיצא מהכלא היה קרליל לתומך נלהב בזכויות האישה וטען ששוויון בין המינים צריך להיות המטרה של כל תומך ברפורמה. בעיתוניו פרסם מאמרים שטענו בעד זכותן של נשים להצביע ולעמוד לבחירה בפרלמנט. ב-1826 פרסם את ספרו "הספר לכל אישה", בו טען שלנשים צריכה להיות אפשרות לשלוט על הילודה ובעד שחרור מיני של האישה. ב-1827 היה מעורב בקמפיין נגד עבודת ילדים.
ב-1830 קרליל נכנס שוב לכלא לשנתיים וחצי, הפעם על פרסום מאמר שתמך בקמפיין של פועלים חקלאיים נגד קיצוצי שכר והמלצתו לפועלים לראות את עצמם במלחמה עם הממשלה. עם שחרורו הוציא לאור עיתון חדש, "The Gauntlet", שלמרות מכירות של מעל 20,000 עותקים חובות ענק מצטברים גרמו לו לסגור אותו. הקנסות של הממשלה יחד עם בילוי של 10 שנים בכלא הכניעו אותו. הוא מת עני ב-1843. בהלווייתו נכחו אנשים רבים, שהעריכו את תרומתו בקידום חופש העיתונות.
יורם בלומנקרנץ
יורם בלומנקרנץ (נולד ב-1968) הוא אמן רב-תחומי, אוצר, מרצה ופעיל חברתי ישראלי.
ביוגרפיה.
בלומנקרנץ נולד בשנת 1968 בעיר אזור לאב יליד פולין ואם ילידת אירן. גדל והתחנך בשכונת שפירא בדרום תל- אביב. למד אמנות בבית הספר הגבוה לאמנות של תל- אביב -קלישר ותואר שני בהיסטוריה וביקורת של האמנות מאוניברסיטת ליברפול השלוחה שפעלה בישראל.
ב-1997 זכה במלגת 'קרן התרבות אמריקה ישראל' לשנתיים.
פועלו ויצירתו.
דרכו האמנותית נפתחה בתערוכת יחיד בגלריה הקיבוץ (1998) ולאורך השנים הציג בגלריה זו בתערוכות קבוצתיות וכן בגלריות ובחללי תצוגה רבים, בין היתר: במוזיאון ישראל, בבית האמנים בירושלים, בבית בנימיני, בנוה שכטר ובסדנת ההדפס בירושלים במסגרת הביאנלה ה-6 לרישום.
עבודותיו מעלות הקשרים מרחביים – אוטוביוגרפיים, פוליטיים וחברתיים ומשלבות אקטיביזם, חינוך, ויצירת שותפויות תצוגה ומופע אלטרנטיביות. כאמן רב- תחומי, משלב בלומנקרנץ בעבודותיו מדיות שונות אודיו- ויזואליות ופרפורמנס.
יוזם ושותף בתכנון והפקה של אירועי אמנות, תרבות וחברה בדרום תל- אביב. בין היתר הגה וארגן את אירוע ה'לילה השחור' הראשון במסגרת חברותו בארגון 'הקשת הדמוקרטית המזרחית'. אירוע ראשון מסוגו זה, ביזמת 'סלון מזל' התקיים בערב אירועי ה'לילה הלבן' בתל- אביב של שנת 2009. מאז היה שותף בהפקת אירועי 'לילה שחור' נוספים הממשיכים להתקיים בדרום תל- אביב מדי שנה.
בשנת 2011 יזם והפיק במסגרת חברותו ב'קואליציה נגד גזענות' בחסות ארגון 'מוסאווא' תחרות לוגואים 'לוגו לשינוי' בין סטודנטים לעיצוב בפריפריה ואצר תערוכה של המשתתפים בסינמטק תל אביב.
בשנת 2011 כתב את המחזה המוזיקלי 'שבת חלום' למחלקה החינוכית של תזמורת ירושלים 'מזרח מערב' ועיצב את התפאורה.
ביוני 2018 השתתף במחזה 'שלום לזמיר' מאת המחזאית והסופרת ד"ר דליה כהן קנוהל, בהפקה עצמאית במסגרת פסטיבל 'לבי במזרח'. המחזה הוצג בתיאטרון הערבי- עברי ביפו ובתיאטרון החאן.
משנת 2018 מנחה את קבוצת צעירי יפו של פרויקט 'קהילות שרות' בו למד משך שבע שנים.
בשנת 2020 עיצב את הלוגו לארגון האקטיביסטי - פמיניסטי - מזרחי, שוברות קירות.
משמש מורה לאמנות בתוכנית היל"ה לנוער בסיכון, חתום על תוכנית הלימוד באמנות של תוכנית זו ומרכז בה את תחום דעת האמנות.
עבודותיו, שיריו ורשימותיו התפרסמו בכתבי עת שונים – מודפסים ומקוונים.
מעבודותיו באוספים בישראל ומחוצה לה.
עבודות נבחרות.
תל רומיתא ( 2003)
הצבה זו הייתה חלק מפעולת אמנות ומחאה שיזם האמן יחד עם האמנים שחר כרמל ועדי קפלן בעקבות אירוע 'ארט פוקוס' שהתקיימו במוזיאון המתחתרות בירושלים בשנת 2003 בו אולצו האמנים לחתום על מסמך המבטיח שלא יציגו יצירות הפוגעות ברוח המקום. האמנים החליטו לגלות הזדהות עם אמני ארטפוקוס ויצרו תערוכת מחאה שלוותה בהפנינג רב משתתפים בערב הפתיחה. האמנים איתרו את מתחם 'חצר סרגיי' במגרש הרוסים הסמוך למוזיאון המחתרות וקראו לתערוכתם 'מגרשים הרוסים'. במרכז המתחם גן מטופח בו פזורים ממצאים ארכאולוגיים מאוסף משה דיין. עובדות אלה היוו עבור בלומנקרנץ השראה לעבודה. על גבי אבני הרכב והשכב ולצד הכלים המוצגים באתר יצר בלומנקרנץ סביבה סביבה מיציקות פחי שימורים שכללה מבנים דמויי עמודים, פירמידות ושלדי אדם.  גם אם זו לא הייתה כוונתם המקורית של מתכנני האתר, האמן ביקש לחדד את העובדה כי מדובר בסביבה ארכאולוגית מדומה וכי סביבות דומות כאתרי חפירות אמיתיים, מגויסות לטובת אינדוקטרינציה של בעלות ואחיזה בקרקע. האמן קרא לעבודה תל- רומיתא (מלשון רמיה), הציב שלט וגידר את המקום באמצעות חבלים.
מצפה בנימיני (2014)
בשל עיסוקו העקבי בבטון בלומנקרנץ הוזמן להציג בתערוכה 'בטון בולימיה' (אוצרת: טלי תמיר) שעסקה במקומו של הבטון בתרבות ובאדריכלות הישראלית. האמן בחר להציג על גג 'בית בנימיני' מכיוון שממנו נשקפת שכונת ילדותו הסמוכה.  האלמנט המרכזי בעבודה הוא שני טורים של רצועות צמנטבורד סדורות על מעמדים מיציקות בטון וצינורות ברזל. מבנה זה מייצר מחיצה ענקית המסתירה את הנוף. לטענתו, רבים ממיזמי האמנות של השנים האחרונות שצמחו בדרום תל- אביב (בכלל זה פרויקטים של אמנים עצמאיים בחסות ממסדית או העתקתם של גלריות ממרכז העיר לדרומה כחלק מתהליך הג'נטריפיקציה המואץ באזור זה) מפנים את ערפם לקהילת התושבים הוותיקים ומתייחסים אליהם כחומר/ משאב ליצירה וכקהל שבוי. קהילות אלה וסיפורם חווים ניכוס תרבותי, סביבתי וכלכלי. העבודה מתכתבת עם האסתטיקה האפורה והחשופה של מבני התעשייה בקרית המלאכה הנשקף מהגג. בהרצאה שנשא בכנס שהתקיים במהלך התערוכה, טען האמן שהעבודה ממוקמת בלב מה שכינה 'חגורת הבטון' אותה מרכיבים מבני ומתקני ציבור שהקיפו את מרחב ילדותו, סימנו ותייגו אותו כחצר אחורית - מדרום: המכון הפתולוגי ובית המעצר 'תל- כביר, ממזרח: אוטוסטרדת איילון, ממערב: אזור התעשייה הכולל את קריית המלאכה, ומצפון: התחנה המרכזית החדשה והישנה ובית ספר התיכון עירוני ו' ע"ש רוגוזין בו התחנך.
אשדות בנימיני (2018)
עבודה תלוית מקום, הוצגה במסגרת התערוכה הקבוצתית 'טרה קוטה רייב' (אוצרת: שלומית באומן). האמן בנה מערכת מלאכותית של מפלי מים לאורך גרם המדרגות העליון של הגלריה המוביל אל הגג עשויה מיכלים וצנרת פלסטיק ומשאבה.  גובה נפילת המים הוא כ- 10 ס"מ בממוצע בין האפיקים וסך גובהה הכולל הוא 3 מטרים, לערך. העבודה מתכתבת עם העובדה 'מצפה בנימיני' שהוצגה במקום כמה שנים לפני ומתייחסת אל המימד הפארודי והיומרני של אתרים המגויסים לטובת אידאולוגיה.
שטח הפנים (2019)
העבודה הוצגה בתערוכה השתקפויות (אוצרת: שירה פרידמן) והיא מורכבת מרדיאטורים שנאספו מאתרי פסולת ועזובה בדרום תל- אביב. החלקים הוצבו כדגם אדריכלי ועליהם נחרטו רישומים של מאפיינים מבתי באר ומבני קבורה הפזורים בדרום תל- אביב ויפו. הרישום חרוט על עלעלי המתכת שתפקידם להגדיל את שטח פני צנרת הקירור במזגנים מהם פורקו והוא מהדהד את זכר המבנים שהופקעו מבעליהם בשנת 1948. שרידיהם של המבנים עוברים כיום תהליך שימור והינדוס מחדש על- ידי גורמים פרטיים ועירוניים. הרדיאטורים מוצבים חשופים, חלודים, מפויחים וספוחי אבק כמעלים באוב את הרוחות שנשבו במבנים אותם שימשו, גם אם בעבר הלא רחוק. כך, הופכת העבודה למסמך המתעד את העבר ופעולת המחיקה שלו.
Nyaa Torrents