על האפשרות של חיים משותפים ושוויוניים בין ערבים ליהודים בארץ, ועל ליבתו של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, אמר בסרט: "היו לערבים וליהודים תקופות נפלאות בעבר, מה הם נולדו לשנוא? השנאה זו סיבת הסכסוך? סיבת הסכסוך זה ההתנחלות, לא רק ההתנחלות של היום, ההתנחלות של לפני 50 שנה ולפני 70 שנה, ההתנחלות... כשאתה בא לבית של אדם שיושב מדורי דורות על אדמתו, ובהתחלה אתה בונה על יד ביתו, ואחר כך אתה גם משתלט על ביתו ומזיז אותו קצת... אנחנו נולדנו לחיות ככה? למה? בגרנדה ובקורדובה בספרד של תור הזהב חיו ככה? יהודים וערבים חיו בפריחה תרבותית שהיום אפשר לחלום עליה בערגה, שלא יעשו לי מהשנאה צו גורלי שאי אפשר להימלט ממנו, השנאה זה דבר חדש". בנוסף אמר כי "לא ייתכן פיוס בלי שתהיה הכרה בחטאי העבר, הכרה בזכות השיבה חייבת להיות, המימוש - זו שאלה פוליטית, כלכלית וחברתית, נושא למשא ומתן, סידורים כאלה וסידורים אחרים...אבל הכרה בזכות? לזה אין שום ספק, להכיר בזכותם של הפלסטינים לחזור לארצם מולדתם, אין לי שום ספק בזה".
ב-5 באוגוסט 2003, בריאיון לארי שביט בעיתון "הארץ", סיפר חיים הנגבי, שבתחילתו של אותו הקיץ, בהיותו חבר גוש שלום, כתב טקסט כנגד הכיבוש ובעד רעיון מדינה דו-לאומית, וכאשר ביקש להפיץ את הטקסט בקרב חברי גוש שלום, הוא נענה בשלילה על ידי אורי אבנרי, מנהיג גוש שלום, אשר רתח מזעם על תוכן הדברים, ובשל כך החליט חיים הנגבי לעזוב את התנועה. בריאיון סיפר, כי השתכנע בצורך בשינוי התפיסתי בעקבות כך שהבין כי "הקושי העצום לפרק התנחלויות נובע מכך שהכרה בכך שהתנחלויות בגדה המערבית יושבות על אדמה פלסטינית שדודה תטיל צל מאיים גם על עמק יזרעאל, על מה שקרה לאריסים של עמק יזרעאל. ועל המעמד המוסרי של בית אלפא ועין חרוד. ואז הבנתי שבאמת יש פה דפוס עמוק מאוד. שיש פה רצף היסטורי אחד ההולך מבית השיטה ועד למאחזים הבלתי-חוקיים. מנהלל ועד לגוש קטיף. ואת הרצף הזה כנראה אי אפשר לקטוע. והרצף הזה מחזיר אותנו עד להתחלה עצמה. עד הרגע הראשון".
ב-13 בדצמבר 2005, פרסם הנגבי בעיתון "הארץ", כתבה בה הודיע, כי בבחירות הקרובות, יצביע לקדימה של אריאל שרון. כי, לדידו, "רק הוא יביא שלום". הצהרה זו של חיים הנגבי, הדהימה רבים מקרב אנשי השמאל, והביאה עליו לעג רב מצידם.
במרץ 2009, העלו חיים הנגבי, והצלם צחי אוסטרובסקי, תערוכה ובה תמונות של בתים במערב ירושלים, שבעליהם לפני מלחמת 1948 היו ערבים-פלסטינים, בליווי הסיפורים האישיים של הבעלים המקוריים, שגרים בשטחים, וחזרו לבקר בבתים לראשונה. הנגבי ואוסטרובסקי עבדו על התערוכה במשך כעשור, ונעזרו בשירותיו של פייסל חוסייני כדי לאתר את בעליהם המקוריים של הבתים אותם צילמו. בכתבה הם מספרים על אחד המפגשים בין הבעלים העכשוויים של בית אחד במלחה לבין בעליו הקודמים, הפלסטינים: "היה לנו מפגש מעניין כשלקחנו אמא ובן שגרים במחנה הפליטים עאידה לבית הישן שלהם במלחה. במלחה יושבו הרבה עולים שהגיעו כפליטים מבגדאד. חלק ניכר מהם השאירו בעיראק רכוש רב. הפלסטינים והיהודים דיברו זה עם זה כמו אחים על אובדן הבית. זה היה סוריאליסטי - אלה בוכים על הרכוש שלהם פה ואלה על הרכוש שלהם שם".
חיים הנגבי שימש שנים כמגיה ואחר כך ככתב בעיתון העולם הזה וככתב במוניטין, כותרת ראשית ובמעריב.
היה נשוי, אב לבן, מרדכי, והתגורר בנווה אביבים.
חיים הנגבי נפטר ב-2 במרץ 2018 לאחר מאבק באלצהיימר ונטמן בבית עלמין ירקון.
דפוס כונת
שלב הצילומים (קולנוע)
שלב הצילומים (באנגלית: Principal photography) הוא שלב בהפקת הסרט שבו הסרט מצולם עם שחקנים על הסט, להבדיל מתחילת ההפקה ולאחר ההפקה.
מהלך הצילומים.
שלב הצילומים הוא בדרך כלל השלב היקר ביותר בהפקת הסרט בשל שכר השחקנים, הבמאי, קבוצת אנשי הצוות הכוללת, העלויות של צילומים מסוימים והעובדה שבצילום על הסט נכללים כל האביזרים או האפקטים המיוחדים שנדרשים לסרט. התחלתו של שלב הצילומים בדרך כלל מסמנת את נקודת האל-חזור של מפיקי הסרט, מכיוון שעד השלמתו לא סביר שיהיה מספיק חומר מצולם כדי להוציא את המוצר הסופי ויהיה ניתן להחזיר את עלויות הסרט. על אף שפעמים רבות סרט מאבד את אישור תחילת הצילומים בראשית ההפקה (למשל, מפני ששחקן חשוב החליט לא לשחק בסרט לבסוף), נדיר מאוד שאולפנים ייסוגו מסרט שהחל את תהליך שלב הצילומים. כאשר בכל זאת קורה מקרה כזה הוא נחשב לכישלון, עקב ההפסד של רוב הכספים שהושקעו בסרט.
לאחר שמסתיימים הצילומים העיקריים שהוחלט לצלם, מסתיימת מרבית עבודתו של רוב מי שמעורב בהפקה. בתהליך הפוסט פרודקשן (גמר-הפקה), עלולות להתגלות סצנות מסוימות או אפילו רצפים (sequences) של סצנות שיש לצלם עוד כדי להשלים את הסרט - או משום שהסצנות חסרות ואם משום שהן אינן מושלמות, למשל במקרה שחומר הגלם אינו מספיק באיכותו בשל רמת משחק. בנסיבות אלה, ייתכן שיצולמו צילומים נוספים. אם הסצנות כבר צולמו לפחות פעם אחת או שהן בעלות חשיבות, התהליך מכונה "צילום מחדש" (re-shoot). אם הסצנות המצולמות חדשות וקטנות יחסית התהליך מכונה לעיתים קרובות "איסוף" (pick-up).
שיטת עבודה.
העבודה מורכבת אך ורק מהצילומים. שלבי בחירת המיקום לצילומים, תאריך מועדי ההתחלה והסיום ובניית סטים לצילום מתוכננים מראש במהלך הפרה-פרודקשן (קדם-הפקה).
בשל כמה סיבות, בהן התנגדות של הציבור לסרט שנוי במחלוקת (כפי שקרה על הסט של "מלאכים ושדים"), הפקת הסרט עשויה להחליט להעביר חלק מתוכנית הצילומים או אפילו את רובה לאולפנים.
פיליפ קרסנטי
פיליפ קרסנטי (בצרפתית: Philippe Karsenty; נולד ב-25 ביוני 1966) הוא איש עסקים, פוליטיקאי ואיש תקשורת יהודי-צרפתי. ידוע בעיקר בזכות טענתו כי הקלטת המתארת את מותו לכאורה של הילד הפלסטיני מוחמד א-דורה היא מזויפת, וניצחונו בבית המשפט בתביעות דיבה בעקבות טענה זו.
קורות חיים.
קרסנטי נולד באיסי לה מולינו (Issy-les-Moulineaux) שברמות הסן, בן למשפחה יהודית שהיגרה לצרפת ממרוקו. בשנות ה-20 לחייו הקים חברה למסחר במניות בבורסה של פריז ועבד כברוקר עד 1997. ב-1996 הקים חברה לייעוץ עסקי.
בשנת 2000 רץ לפרלמנט הצרפתי כמועמד המזוהה עם הימין-מרכז, אך הפסיד לניקולא סרקוזי. בשנת 2008 נבחר לסגן ראש העירייה של ניי-סיר-סן. ב-2012 הוא מתכנן לרוץ שוב למועצה המחוקקת, בתור מועמד המייצג עמדות ימין, כנגד המועמד של מפלגת האיחוד למען תנועה עממית של סרקוזי, ב"מחוז" של אזרחים צרפתיים החיים מחוץ לצרפת.
פרשת מוחמד א-דורה.
קרסנטי פרץ לתודעה הציבורית ברחבי העולם ב-2004 כאשר נתבע על הוצאת דיבה בידי רשת הטלוויזיה הצרפתית France 2 אחרי שהאשים את הרשת בשידור קלטת מבוימת המראה לכאורה את מותו של ילד פלסטיני בן 12, מוחמד א-דורה, בזמן קרב יריות ליד צומת נצרים ברצועת עזה בשנת 2000. קרסנטי הפסיד בתביעה באוקטובר 2006 אך ערער על פסק הדין. הערעור התקבל על ידי בית המשפט לערעורים של פריז במאי 2008 כאשר France 2 סירבה להציג את הסרט המלא מאותה תקרית. רשת France 2 ערערה על הזיכוי בפני ה-Cour de cassation, הערכאה הגבוהה ביותר לערעורים משפטיים בצרפת. קרסנטי זכה בתביעה גם כנגד ערוץ Canal+, ששידר תוכנית המגינה על שארל אנדרלן, הכתב שדיווח על מותו של א-דורה באותה תקרית. קרסנטי טען שהתוכנית מוציאה עליו דיבה בכך שהתעלמה מעובדות המקרה, ובפרט מפסיקת בית המשפט. בעקבות שני ניצחונות אלה, הטענה כי קלטת א-דורה מבוימת או מזויפת זכתה לחיזוק רב. בעקבות זאת, ייסד קרסנטי את חברת Media Ratings העוסקת בביקורת התקשורת על הטיות פוליטיות. ב-2012 ביטל בית המשפט לערעורים את זיכויו של קרסנטי והחזיר את הדיון לבית המשפט לערעורים של פריז. ב-26 ביוני 2013 הרשיע סופית בית המשפט לערעורים של פריז את קרסנטי בלשון הרע וגזר עליו קנס של 7,000 אירו.
The housemartins
פרה פרודקשן
ר. עזריה
דקר חיפני
דקר חיפני (שם מדעי: "Epinephelus haifensis"; שם עממי: לוקוס דַבָּע) הוא דג גרמי טורף מסוג דקר. כמו יתר הדגים מסוג זה נחשב לדג מאכל מבוקש ובעל טעם משובח. אין נתונים אודות מצב האוכלוסייה של דג זה, אולם ידוע שסוגי הדקר השונים נמצאים בסכנה עקב ביקוש לבשרם ועקב דיג יתר.
מיון.
המין דקר חיפני מוין מדעית לראשונה ב-1953 על ידי הביולוג הישראלי דור בן טוביה מהאוניברסיטה העברית, וככל הנראה הוא העניק לו את שמו המדעי והעברי . דור בן טוביה הוא הביולוג הראשון שפרסם רשימה של המינים השונים לאורך הים התיכון בישראל ועסק גם בהגירה לספסית של מינים פולשים מהים האדום. במסגרת מחקר בשנת 2007 ביולוגים סיווגו מחדש את הדקר החיפני ושינו את הסוג אליו הוא משתייך מ-"Epinephelus" ל-"Hyporthodus ", זאת בשל דמיון בינו לבין דקר הסלעים. כמו כן נחשד כי זיהויים ודיווחים רבים על הדקר החיפני למעשה כללו את המין השני, ובן היתר זו הסיבה לכך שאין מספיק נתונים אודות מין זה. ישנם עדיין חוקרים המשייכים אותו לסוג Epinephelus.
תיאור ותפוצה.
תפוצתו הטבעית של הדקר החיפני מישראל ולאורך כל האגן הדרומי של הים התיכון, ולאורך החופים הדרומיים של יבשת אפריקה באוקיינוס האטלנטי עד דרום אנגולה. לאחרונה היו דיווחים אודות המצאות המין באי למפדוזה שבאיטליה ועד מרכז הים התיכון. הדג נמצא גם בים השחור.