היימס נולדה בניו יורק, ניו יורק לאמני הוודוויל ג'ון היימס וליילה מקלנטייר, וכבר בהיותה ילדה הופיעה על הבימות לצד הוריה. בנערותה עבדה בדוגמנות, ולאחר שהופיעה בסדרת פרסומות מצליחה בעיתונים יצא שמעה ברחבי ארצות הברית. בעקבות כך הגיעה להוליווד.
קריירה.
בשנת 1924 הופיעה בסרטה הראשון, ולאחר מכן לוהקה, בזכות שיערה הבלונדיני, תווי פניה העדינים ומזגה הנעים, לשורה של תפקידי משנה, שבהם נדרשה בדרך כלל לעשות מעט מאוד מלבד לחייך ולהיראות יפה. היא התמודדה היטב עם תפקידי המשחק הקטנים שקיבלה, ולאחר תקופה מסוימת נתפסה ברצינות כשחקנית. ב-1928 כבר שיחקה בתפקידים ראשיים, והיא זכתה להצלחה כשהופיעה בסרט המדבר הראשון של MGM, "Alias Jimmy Valentine" (1928), לצד ויליאם היינס, ליונל ברימור וקרל דיין. ב-1929 הופיעה בסרט המתח הפופולרי "The Thirteenth Chair" בבימויו של טוד בראונינג, תפקיד שבו התאפשר לה להדגים את כישוריה הדרמטיים בתפקיד של חשודה ברצח. באותה שנה הופיעה באולפני פוקס בסרט ההרפתקאות הרומנטי "The Far Call" בבימויו של אלן דוון, לצד צ'ארלס מורטון; כיום נחשב סרט זה לאבוד.
איכות התפקידים שקיבלה השתפרו בחלוף השנים; ב-1930 גילמה את תפקיד אחותו של רוברט מונטגומרי בדרמת הכלא "The Big House", שזכתה לפרסי אוסקר, ובה הופיעה לצד צ'סטר מוריס ווולאס בירי. היא זכתה לשבחים על תפקידה בסרט. ב-1931 הופיעה בסרט "Surrender".
על אף שזכתה להצלחה בסרטים שבהם גילמה דמויות של נערה תמימה ויפה, ואף על פי שהתפתחה מבחינה דרמטית בסרטי פשע מלודרמטיים בשנות ה-30, היימס זכורה ככל הנראה בעיקר בשל תפקידיה בשני סרטי אימה מראשית שנות ה-30 - תפקיד אמנית הקרקס קלילת הדעת אך טובת הלב בסרט "פריקס" (1932) ותפקיד הגיבורה בסרט "Isalnd of Lost Souls" (1932). היימס הייתה הליהוק המקורי לתפקיד ג'יין בסרט "טרזן איש הקופים" (1932) בכיכובו של ג'וני וייסמילר, אך היא דחתה את התפקיד. בסופו של דבר גילמה מורין או'סאליבן את ג'יין בסרט זה, ובכמה סרטי המשך בסדרת טרזן.
היא גם הופיעה בסרט "Red-Headed Woman" (1932) בכיכובה של ג'ין הארלו, שהיה מושא מחלוקת לאחר צאתו לאקרנים; בקומדיה המוזיקלית "The Big Broadcast" (1932) עם בינג קרוסבי, ג'ורג' ברנס וגרייסי אלן; וזכתה לשבחים רבים על תפקידה בסרט הקומדיה "Ruggles of Red Gap" (1935) לצד צ'ארלס לוטון וצ'ארלי ראגלס.
ב-1936, לאחר עשר שנות משחק ורקורד של 50 סרטים, פרשה היימס ממשחק, אך עד סוף חייה נשארה בברנז'ה ההוליוודית. היא הייתה נשואה לסוכן פיל ברג משנת 1927 ועד למותה בבל אייר, קליפורניה.
ג'ון ריד (זמר)
ג'ון לם ריד, OBE (באנגלית: John Lamb Reed; 13 בפברואר 1916 – 13 בפברואר 2010) הוא שחקן, רקדן וזמר אופרה אנגלי. ידוע בזריזותו ובקלות תנועתו בהופעותיו בתפקידים ראשיים באופרות סבוי במיוחד בעת שעבד בחברת האופרה של ריצ'רד ד'וילי קארט. ריד כונה "הפרשן הגדול האחרון" של התפקידים שנכתבו בידי גילברט וסאליבן.
חייו.
אביו היה קצב ממחוז דוהרטי. ריד החל להופיע בתום מלחמת העולם השנייה וב-1951 הצטרף לחברת האופרה ד'וילי קארט. לאחר שמונה שנים בהן שימש כמחליפו של פיטר פראט, ב-1959 הפך לשחקן הקומי העיקרי של החברה. ריד המשיך בחברת האופרה ד'וילי קארט למשך שני עשורים נוספים, בהם ביצע את כל התפקידים הדורשים זריזות לשונית מיוחדת שכתבו גילברט וסאליבן, בהם סיר ג'וזף באוניית הצי פינאפור, המייג'ור ג'נרל בשודדי הים מפנזאנס, קו-קו במיקאדו, ג'ק פוינט באנשי המשמר ודוכס פלאזה טורו בשייטי הגונדולות, אלו לצד תפקידים נוספים.
ב-1979 עזב ריד את חברת האופרה ד'וילי קארט אך המשיך בביצוע ובבימוי אופרות של גילברט וסאליבן בבריטניה ובארצות הברית לצד אופרות נוספות.
ריד נפטר ב-2010 בגיל 94 בבית חולים בהליפקס לאחר שבץ.
בית אוליפנט (דלית אל-כרמל)
בית אוליפנט בדלית אל-כרמל, נבנה על ידי לורנס אוליפנט בשנת 1884 כדי שישמש לו ולאשתו אליס בית למפלט בחודשי הקיץ. בחורף התגוררו בבית אוליפנט שבמושבה הגרמנית בחיפה. יחד אתם גר בבית נפתלי הרץ אימבר, מחבר "התקווה", ששימש כמזכירו של אוליפנט. הבית והשטח סביבו אושרו בשנת 1981 כאתר מורשת, ונכון לשנת 2012, ההכרזה עדיין לא אושרה סופית.
הבית שוכן במרכז הכפר הישן של היישוב, קרוב למקאם הנביא אבו אברהים. מהבית תצפית לכיוון נחל בוסתן, עין הוד, בית אורן וחוף הים של עתלית. בשנת 1981 הוסב הבית לשמש כבית יד לבנים הדרוזים.
היסטוריה.
בדצמבר 1882 הגיע אוליפנט ביחד עם אשתו אליס לחיפה. בגלל חום הקיץ חיפשו בני הזוג מקום קריר יותר להתגורר בו בחודשים אלה.
בקיץ של שנת 1883 התגוררו בני הזוג באוהל במחנה ארעי בעוספיה (באזור בית הקברות הצבאי הדרוזי של ימינו) השהייה באוהל הביאה את אוליפנט להחלטה לבנות בית קבע. הוא פנה לאנשי הכפר וביקש מהם לרכוש שטח אדמה. המוכרים ממוצא נוצרי הציעו לו בתחילה מגרש במתנה, לאחר שסירב למתנה ביקשו סך של 650 דולר עבור המגרש. אוליפנט סירב (בידו הייתה הערכה ששווי המגרש 50 דולר). תוך כדי משא ומתן עם המוכרים גילה שהמגרש אינו רשום בבעלות המוכרים. אוליפנט החליט לסגת מהעסקה, והחליט גם שאינו רוצה לגור בקרבת המוכרים.
פנייה של שייח' דרוזי מדליית אל כרמל לאוליפנט לקבלת סיוע כספי לשחרור בנו שגויס לצבא, הביאה לעסקה בין משפחת השייח' לאוליפנט. הוא שילם 250 דולר ובתמורה קיבל מגרש עליו היו נטועים כרם ובוסתן. אוליפנט מתאר את המקום שרכש:
לבניית הבית שכר אוליפנט קבלן. בניית הבית נתקלה בקשיים, מיד בתחילת חפירת היסודות הסתבר שהמגרש יושב על אתר ארכאולוגי. בעומק של 60 ס"מ מפני הקרקע התגלו אבני גזית גדולות, כרכוב שברי חרסים, מטבע עתיק, אבני פסיפס שברי זכוכית עתיקה ועמוד גליל מאבן אותו שילב במרפסת ביתו. אוליפנט כתב ששקל להפסיק את הבנייה כדי לבצע במקום חפירה ארכאולוגית.
רוב אבני הבנייה נלקחו בשימוש משני מאתר עתיקות חורבת דבלה שנצא במרחק של כ-1.5 ק"מ מאתר בניית הבית, בנוסף השתמש באבני הגזית שמצא בעת חפירת היסודות. בעת הבנייה מצא בור עתיק חצוב בסלע בעומק מעל 4 מטר ובעל פתח מרובע, הוא דאג לנקות את הבור וייעד אותו לשימוש עצמי. בנוסף מצא בצמוד לבית מערה ששימשה בעבר כמקום קבורה, הוא ייעד את המערה לשמש כמרתף לאחסון בקבוקי יין.
גג הבית שהיה שטוח, אוליפנט בנה על הגג סוכת נצרים ששימשה אותו לרוח כשהבית היה מלא. הבית הוא בעל שתי קומות, וכולל אולמות וחדרים רבים, בקומה הראשונה נבנתה מרפסת כניסה, ובקומה השנייה, מרפסת נוספת מעל הראשונה. הבית כלל חדר מגורים גדול אורך החדר 9 מטר ורוחבו 6 מטר. בניית הבית עלתה לאוליפנט 800 דולר.
לאחר שנבנה משך אליו הבית אורחים רבים מתושבי האזור. במאמר שנכתב בחודש יולי 1884 לעיתון ניו יורק סאן, סיפר אוליפנט על חוויותיו מבניית הבית, והתלונן על האורחים הרבים שהגיעו לביתו וכי הוא נאלץ לארח אותם. בנוסף התארחו בבית גם אורחים שהגיעו מחו"ל כגון קונסולים, גנרלים וחוקרי ארץ ישראל. בשהייתם במקום החלה אליס ללמוד ערבית במטרה ללמד את נשות הדרוזים כיצד לרפא מחלות מקומיות. אליס גם ציירה, ובחלק מציוריה הנציחה את הבית ואת החיים בו. בין האורחים ששהו עם בני הזוג אוליפנט זמן רב היו גם אמילי קתברט וג'ון ווקר, שהיו שותפים לדרכם בכת "אחוות החיים החדשים". קתברט ווקר כמו אליס, נהגו גם הם לצייר את הבית.
בחודש נובמבר 1885 הגיעה לחיפה אחותה של אליס ג'יימסינה וולר ביחד עם בעלה לביקור, מטרתם הייתה לסייר בארץ ולאחר מכן לחזור ביחד עם בני הזוג אוליפנט לאנגליה לביקור מולדת. הם סיירו בצפון וסביב הכנרת ולנו באוהלים. בחודש דצמבר חזרו לחיפה, ולאחר שבועיים הגיעו בני הזוג אוליפנט לבית בדלית אל-כרמל כדי להכינו לחג המולד. לאחר יומיים של שהייה בבית חלו בני הזוג. המרחק מחיפה, הגשמים והדרכים המשובשות מנעו קבלת עזרה מיידית. ב-2 בינואר 1886 נפטרה אליס בבית בדלית אל-כרמל. שיירת הלוויה ירדה במורד נחל בוסתן כשאליס נישאת על גבי אלונקה. היא נקברה בחלקה בצמוד לבית הקברות הטמפלרי בחיפה. אוליפנט עצמו שעדיין היה חולה נשאר בבית בדלית אל-כרמל ולא נכח בלוויה.
בחצר הבית בדלית אל-כרמל בצמוד לבית, הציב אוליפנט מצבת אבן לזכרה. המצבה מורכבת מחלק תחתון מרובע עם כתובת על גבי בסיס המורכב משתי מדרגות הסובבות את המצבה. במקור הורכב הבסיס משלוש מדרגות. על החלק התחתון הוצב גליל האבן העתיק שהיה בחצר. על החלק התחתון נחרתו שתי כתובות, בצד המשקיף לים באנגלית ובצד הפונה לכיוון הכפר בערבית. הכתובת באנגלית:
בקיץ 1888 נסע אוליפנט לביקור בפריז, שם פגש את רוזמונד דייל אואן, נשאה לאשה ותכנן לחזור לארץ ישראל. בדרכם חזרה חלה באנגליה ונפטר.
הבית בדלית אל-כרמל עבר לידי אחותה של אליס ג'יימסינה וולר, ולאחר מכן הושכר לידי גרמנים שהשתמשו בו למטרות נופש. במלחמת העולם הראשונה השתלט על הבית הצבא הטורקי. לאחר המלחמה חזר הבית לרשותה של רוזמונד. בשנת 1926 היא מכרה אותו למיסיונרית אנגליה שגרה בחיפה, פרנסיס ניוטון (שבבעלותה היה אז גם בית הכט של היום). במכתב שכתבה ניוטון בשנת 1933 היא ציינה שאת הבית פוקדים מבקרים יהודים רבים כדי לחזות בבית שבו חיו זוג שקשר את גורלו עם גורלם של היהודים.
ניוטון העבירה את הבית לנוצרי תושב שפרעם שהתגורר בבית, בשנות ה-40 של המאה ה-20 נמכר הבית והשטח סביבו למשפחת סוידאן, משפחה עתירת נכסים מחיפה. הבית שימש תקופה מסוימת כבית מגורים למורים זרים שבאו ללמד בכפר. במשך השנים הבית הוזנח ולא היה בשימוש. חלק מהגג קרס.