כתב העת "וינר אילוסטרירטה צייטונג" ( Wiener Illustrierte Garten-Zeitung - "העיתון המאויר הווינאי לגינון") בגיליונו מאוגוסט-ספטמבר 1899 הקדיש כתבה למסעות המחקר של וילהלם מיהלה בצפון- ודרום אמריקה. שמו צוין גם בשנת 1906 בעיתון האוסטרי לגינון "Österreichische Gartenzeitung" בנוגע לוורד ששימש לתה שהוא גידל.
יחד עם נימיץ תכנן מיהלה ופיתח את "פארק הוורדים המלכותי" ("Königlicher Rosengarten") שנחנך ב-19 ביולי 1891 לרגל תערוכה של התעשייה, החקלאות והמסחר שאורגנה בעיר. הפארק הכיל 300 היברידים (זני כלאים) של ורדים וזכה להערכתו של הקיסר פרנץ יוזף שביקר בו. על בסיסו יוקם בשנת 1928 פארק הוורדים הנוכחי (Parcul Rozelor) בטימישוארה. הודות לתרומתו של וילהלם מיהלה כבר בתחילת המאה ה-20 נודעה טימישוארה כ"עיר הוורדים""Stadt der Rosen"
וילהלם מיהלה יצר, בין השאר, את הזן "מאדאם יוזפינה מיהלה" (1888) שנקרא לפי שם אשתו.
בנו הבכור, ארפאד מיהלה, ירש את ניהול עסקיו של אביו. הוא התמחה, בין היתר, בגידול החרציות ביפן יצר 13 זני ורדים חדשים שזכו להכרה בעולם.
ארפאד מיהלה היה ספק פרחים של בתי המלוכה בבוקרשט,סופיה ואיסטנבול וזכה בשנת 1902 לתואר ביי ולעיטור מג'ידיה מטעם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני על עיצוב הפארק באי בויוקאדה (פרינגיפו) שבים מרמרה. הוא נתן ייעוץ גם בתכנון גני הארמון פלש (בימינו - הפארק הציבורי) בסינאיה, הפארק צ'ישמיג'יו בבוקרשט, ועוד פארק בסופיה, המעוצב בסגנון יפני.
בתקופה שבין מלחמות העולם בשנת 1928 יחד עם האדריכל מיכאיל דמטרוביץ' ואחרים הפך ארפאד מיהלה את פארק הוורדים בטימשוארה ל"גן הוורדים" ("רוזריום") הגדול בדרום-מזרח אירופה וכלל מעל 1400 סוגי ורדים שהובאו מאירופה, אמריקה ואסיה. מבין הוורדים שיצר, ידועים, למשל, "אלכסנדרו מרגילומן" (1928) ו"פרופ' הנס מוליש" (1925), הגדלים עדיין ברוזריום בזאנגרהאוזן, כמו כן ה-"דאם בלאנש" (1927) הגדל בגן הוורדים קינטה דו ארקו במדיירה ו"ארנסט מיהלה" (1928), אותו ניתן למצוא בגן הוורדים בודאטטן (Budatetény) בהונגריה ובגן הפרטי של סילבסטר גיורי בסלובקיה. והזן זן הנקרא "הוורד של באנאט" (Banater Rose) (1927) (פרח היברידי בצבע קרם-לבן עם מרכז צהוב-כתום).
אחרי מותו של ארפאד מיהלה בשנת 1930 בני המשפחה לא המשיכו במפעל הגינון ומכרו חלק מעסקי המשפחה. בנו של ארפאד מיהלה, ד"ר ארנסט מיהלה היה הרופא הראשי של העיר.
לקריאה נוספת.
Art Press, 2011 "Vasile Ciupa ,Lucian-Vasile Szabó "Roze de Timişoara - Pagini din istoria trandafirilor în Banat"
יצחק וסרמן
הרב רפאל יצחק וסרמן (כ"ב בכסלו תרפ"ד, 1923 - כ"ז באלול התשס"ג, 24 בספטמבר 2003) היה ראש ישיבת אוהל יעקב בבני ברק, ראש ישיבה בצרפת ורב באנגליה.
תולדות חייו.
נולד בעיר נובהרדוק, לרב נחמן שמואל וסרמן, רב העיר סטאוויסק שבפלך לומז'ה. בשנת 1939 עברה סטאוויסק לשליטת הרוסים. בהוראת אביו הבריח את הגבול לליטא ומשם עלה לבדו לארץ ישראל. הוריו ואחותו שנשארו בסטאוויסק נרצחו שנה לאחר מכן כשהאזור נכבש על ידי הגרמנים. עם הגיעו לארץ ישראל נכנס לישיבת לומז'ה בפתח תקווה, שם התגורר אחיו הגדול ישעיהו.
נישא לאהובה (נפטרה א באלול תשפ"א), בת המוהל הרב ישראל יצחק שקול מפתח תקווה. החזון איש היה השדכן. לאחר נישואיו, בשנת 1947, העתיק מגוריו לבני-ברק והצטרף לכולל חזון איש. למד כמה שנים בחברותא עם הרב גדליה נדל. נהג לדבר מדי שבת עם החזון איש.
בשנת 1957 היגר לצרפת, שם כיהן כר"מ בישיבת חכמי צרפת שבאקס לה בן. בשנת 1963 עבר ללונדון, שם היה רב במשך עשר שנים, וייסד את הכולל הראשון בלונדון, [שנקרא כולל 'רבינוב' - על שם רבה הקודם של הקהילה החרדית במקום], . בשנת 1973 שב לישראל והתמנה כראש ישיבת אוהל יעקב עד פטירתו. בשנת 1996 הוציא לאור ספר תורני בשם משנת יצחק. נקבר בבית העלמין שומרי שבת זיכרון מאיר בבני ברק, סמוך לציונו של מורו ורבו החזון איש.
משפחתו.
בניו: הרב ברוך הוא משגיח בישיבת שערי תורה בבני ברק. בן נוסף הרב פינחס הוא ראש כולל במונסי. בן נוסף הרב נחמן מחשובי חסידי גור.
חתניו: הרב שמואל נדל - ראש כולל אוהל יעקב, דיין בבית דינו של הרב קרליץ ודיין בד"ץ קרית ספר ובנו של הרב גדליה נדל; הרב חיים ישראל שפירא - ראש ישיבת שערי תורה ובנו של הרב יהודה שפירא; הרב מרדכי אדלשטיין - רבה של שכונת נאות יוסף בבני ברק, ר"מ בישיבת חמד ובנו של הרב יעקב אדלשטיין; הרב אברהם ישעיהו פלס - ראש ישיבת עטרת שלמה לצעירים בבית שמש; הרב מיכאל בן שלמה - ר"מ בישיבת כנסת יחזקאל באלעד; הרב יעקב שכטר - מראשי ישיבת שערי תורה; הרב ברוך דונט - ראש כולל סלבודקה באלעד.
גיסיו היו הרב דב צבי רוטשטיין, והרב שמריהו גריינימן, בן אחות הרב אברהם ישעיהו קרליץ [בעל החזון איש].
יהודה ולטר כהן
ערוצון (גאלי)
המצור על אודסה
במלחמת העולם השנייה הטילה רומניה מצור על העיר אודסה וכבשה אותה. המצור החל ב-5 באוגוסט והסתיים ב-16 באוקטובר 1941. הפיקוד הסובייטי החליט על פינוי העיר לאור המצב האסטרטגי שנוצר בדרום ברית המועצות, וחדירת כוחות הציר לחצי האי קרים, ולמרות שהיה ניתן להמשיך בהגנה עליה. המערכה סביב העיר נחשבת כאחת ההצלחות הבודדות של הצבא האדום בשלבים הראשונים של המלחמה בחזית המזרחית.
הצדדים.
רומניה.
בהתאם להסכמים בין גרמניה הנאצית לבין רומניה, הרומנים הצטרפו למלחמה והתקדמו בחלק הדרומי של החזית. באזור אודסה לחמו יחידות של הארמייה הרביעית הרומנית בפיקוד ניקולאי צ'ופרקה.
לצבא הרומני הייתה עדיפות ברורה בכוחות היבשה. חיל האוויר הרומני לא הצליח להשיג עליונות אווירית וגם הצי הרומני לא הצליח להפריע לספינות של צי הים השחור הסובייטי להעביר לעיר הנצורה תחמושת ותגבור כוחות.
ברית המועצות.
להגנה על מתחם העיר הוקם "מרחב ההגנה אודסה" בפיקודו של תת-אדמירל גבריאל ז'וקוב. תחת פיקודו היו יחידות יבשה שכללו גם את ארמיית החוף בפיקוד גאורגי ספרונוב (מאוחר יותר איוואן פטרוב) וגם יחידות צי הים השחור מהבסיס שהיה בנמל העיר.
להגנה על העיר נבנו 3 קווי ביצורים - הקדמי כ-20-25 ק"מ מהעיר, הראשי - 10-14 ק"מ מהעיר ופנימי 6-10 ק"מ מהעיר. הבסיס הימי של העיר חוזק ואליו הועברו ספינות נוספות מסבסטופול. כוחות היבשה בתחילת הקרבות מנו 34,5 אלף חיילים. במהלך הלחימה סביב העיר, גדל הכוח שהגן על העיר והגיע ל-86 אלף חיילים, על אף האבדות שספג הכוח המגן.
מהלך הקרבות.
בעקבות תבוסות הצבא האדום במרכז אוקראינה החלה נסיגה כללית של הצבא הסובייטי. כתוצאה מכך, ב-5 באוגוסט היחידות שהיו מוצבות בעיר החלו בקרבות סביב העיר. עד ל-10 באוגוסט נערכו קרבות במרחק די גדול מהעיר אך הצבא האדום נאלץ לסגת לפרברי העיר. ב-13 באוגוסט נותק הקשר עם יתר יחידות הצבא האדום והחל מצור על העיר. אספקת תחמושת וכוח אדם חדש לעיר הנצורה בוצעה על ידי ספינות צי הים השחור הסובייטי. יחידות הצי הרומניות לא הצליחו להטיל מצור ימי על העיר.
ב-14 בספטמבר מצב כוחות המגן הסובייטיים היה קשה. הרומנים התקרבו לעיר והחלו בהפצצות על הנמל. במהלך המחצית השנייה של ספטמבר הובאו לעיר כוחות חדשים בהיקף של 12,600 חיילים. ב-22 בספטמבר בוצעה נחיתה מוצלחת לעורף הרומנים והם נאלצו לסגת. כתוצאה מכך הופסקו הפצצות על הנמל והחזית התייצבה במרחק סביר מהעיר.
לאחר התייצבות החזית, מטה ההגנה הסובייטי החל בהכנות למלחמת החורף שמתקרב. אומנם ב-30 בספטמבר הגיעה פקודת הסטבקה על הצורך בפינוי הצבא האדום מהעיר. ב-5 באוקטובר, גנרל גאורגי ספרונוב שפיקד על כוחות היבשה קיבל התקף לב ופונה מהעיר (בהמשך הוא חזר לשורות הצבא אך לא מונה לתפקיד פיקודי בחזית). במקומו מונה איוואן איוואנוב (לאחר פינוי אודסה הוא היה אחראי על הגנת סבסטופול). עד ל-16 באוקטובר 1941 86 אלף חיילים, אלפי אזרחים וציוד צבאי כולל ציוד כבד הועמסו על ספינות הצי ועזבו את העיר. היחידות פונו לסבסטופול והצטרפו למגננה על העיר.
מורשת.
על הגבורה בקרבות סביב העיר, אודסה קיבלה תואר "עיר גיבורה". ב-22 בדצמבר 1942 הוחלט על הענקת מדליה למגני העיר. בסך הכול בוצעו כ-30 אלף הענקות (רוב מגני העיר נהרגו במהלך הקרבות סביב סבסטופול במהלך שנת 1942).
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נבנו אנדרטאות לאורך 100 ק"מ של קו ההגנה סביב העיר לזכר הנופלים.
מפקד מצור העיר הרומני ניקולאי צ'ופרקה נעצר לאחר המלחמה ונפטר בכלא רומני.
חרץ (ריל)
ריל
משה פיאדה
משה פיאדה (בסרבית: Moša Pijade; 4 בינואר 1890 – 15 במרץ 1957) היה פוליטיקאי ופובליציסט, מהפכן יהודי ממוצא סרבי. היה חבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית ויו"ר הפרלמנט היוגוסלבי הפדרלי.
תולדות חייו.
ילדותו ונעוריו.
פיאדה נולד למשפחה יהודית ספרדית ותיקה משכונת דורצ'ול בבלגרד. סבו, עוזיאל יוסף פיאדה, היה יהודי שומר מצוות, ואביו היה בעל חברת טקסטיל שהקים יחד עם אחיו. משפחתו חגגה את החגים היהודיים, והם דיברו בביתם לאדינו. למשה פיאדה היו שלושה אחים - דוד, יוסף ועוזיאל, ושתי אחיות - שליקה ומרולה.