הצגת הדברים בפשטות מביאה לידי הבנה כי מדאורייתא קיים חיוב לדרוש ולחקור, אלא שחכמים ביטלו אותו. אך יש לציין כי קיימת שיטה קיצונית, לכאורה, הגורסת כי אף מדאורייתא אין צורך בדרישות וחקירות במשפטים אזרחיים. אך רבי יחזקאל לנדא בספרו "נודע ביהודה" ממתן את האמירה הקיצונית הזו, ומסביר כי היא מתייחסת לעיקרון אחד מתוך שני עקרונות העומדים בבסיס הצורך בדרישה וחקירה. לדבריו הצורך בדרישה וחקירה שנובע מהצורך שהעדות תהיה ברת-הזמה - אינו קיים במשפט אזרחי, אך הצורך בדרישה וחקירה כפי שנלמד מהפסוקים בסוגיה המרכזית, - קיים גם במשפט אזרחי.
דרישה וחקירה שבוצעו בדיעבד.
לאחר תקנת חכמים המבטלת את הצורך בדרישה וחקירה בדיני ממונות חל איסור על הדיינים "להתנדב" ולחקור את העדים. אך אם העדים נחקרו בכל זאת, מכל סיבה שהיא, ונמצא שאינם יודעים פרט מפרטי החקירות, קיימת מחלוקת בין פרשני התלמוד האם העדות נפסלת או לא. רבי מנחם המאירי סבור כי העדות כשרה: משתמע מדבריו שבמצב בו אין הכחשה אלא רק אי-ידיעה - העדות כשרה. לעומתו טוען רבי שבתי הכהן - בספרו שפתי כהן - כי במקרה של אי-ידיעה העדות נפסלת; לדעת הש"ך הסיבה בגינה ניתן לוותר על הדרישות והחקירות במשפטים אזרחיים, היא רק כי ניתן להניח מראש שהעדים יודעים את התשובות, מכאן שבמקרה בו התברר מדבריהם עצמם מעל לכל ספק שהם אינם יודעים את התשובות - עדותם נפסלת.
לעומת המקרה בו התגלו העדים כאינם יודעים, במקרה בו נוצרה סתירה בשאלות הדרישות והחקירות הדבר נתון במחלוקת אמוראים.שיטת רב יהודה (על פי הסבר רבא) היא, שקיימת חלוקה בסיסית בין שני סוגי הכחשות: הכחשות שבעיקר העדות, לדוגמה ויכוח בין העדים אודות סוג הכסף שהולווה - בהן הכחשה פוסלת גם בבדיקות, ולעומת זאת הכחשות שבנושאים צדדיים יותר, לדוגמה ויכוח בין העדים אודות הכלי בו היה הכסף המולווה - בהן ההכחשה אינה פוסלת. לעומתו מובאת שיטת אמוראי נהרדעא (בעגה ארמית: "נהרדעי"; על פי שפ"ן הסופר מדובר ברב חמא), הגורסת כי אין להבדיל בין סוגי ההכחשות השונים, ובכל מקרה - גם אם התגלו הכחשות בגופה של העדות - היא כשרה. הר"ן ופרשנים נוספים הסבירו את שיטת אמוראי נהרדעא בכך שבמשפט אזרחי אין צורך כלל ועיקר בבדיקות; אך המהרש"א מסביר שיטה זו בצורה אחרת. לדעתו דברי אמוראי נהרדעא שאמרו , אינם משקפים דעה שגם בהכחשה הדדית מוחלטת העדות כשרה, אלא לדעתם סוג ההכחשה הספציפי הזה - מנה שחור ומנה לבן, אינו נחשב הכחשה מוחלטת, מכיוון שהוויכוח בין שני העדים הוא על צבע המנה ולא על המנה עצמו, כלומר, מכיוון שקיימת הסכמה על עצם העובדה שהולווה מנה, דעתם של אמוראי נהרדעא היא שהעדות כשרה.
סוגים שונים של דיני-ממונות.
תחת ההגדרה הכללית דיני ממונות (או כפי שכונו - משפט אזרחי), נכללים כמה סוגים של דיונים ששונים זה מזה בפרטי ההלכות הנוגעות לדרישה וחקירה.הקטגוריה הראשית "דיני ממונות" מונה את התחומים הבאים:
ההכללה המופיעה במשנה הקובעת כי "דיני ממונות" פטורים מדרישה וחקירה נסובה אודות "הודאות והלוואות" בהן קיים החשש של "נעילת דלת בפני לווים", אך הכללת קטגוריית דיני ממונות מכילה יוצאים מן הכלל; הראשון שבהם הוא דיני קנסות, בהם אין כל סיבה לבטל את הצורך בדרישה וחקירה, שכן הנימוק לביטול הצורך בדרישה וחקירה הוא שלא לנעול דלת בפני לווים - נימוק שלא שייך לדיני קנסות, ולכן בקטגוריה זו נדרשות דרישה וחקירה מלאות.
בנוגע לפטור מהצורך בדרישה וחקירה בענייני "גזלות וחבלות" קיימת מחלוקת ראשונים. בתוספות מופיעות שתי האפשרויות; האחת גורסת כי ענייני גזלות וחבלות לא נפטרו מהצורך בדרישה וחקירה ואפשרות אחרת גורסת כי הם דומים לדיני הלוואות והודאות וגם בהם ביטלו חכמים את הצורך בדרישה וחקירה. לפי שיטה שלישית - שיטתו של הרא"ש, קיים הבדל בין גזלות לבין חבלות בעניין זה - בגזלות בוטל הצורך בדרישה וחקירה ואילו בחבלות הוא נותר כשהיה. כמו כן קיימת שיטה רביעית - שיטה המובאת בתוספות, שמחלקת בתוך קטגוריית הגזלות עצמה בין גזלות מצויות ולא מצויות.
השוואה למשפט הישראלי.
מעבר להבדלים העקרוניים בתפיסת מוסד העדות בין ההלכה לבין המשפט בישראל (שאינו דתי), וכן מעבר להבדלים בהלכות המפורטות של גביית עדות, קיימים הבדלים בסיסיים גם בנוגע לחקירת העדים. הבדל בולט הוא העובדה כי במשפט הישראלי אין כללים הקובעים אלו שאלות יש לשאול או ירידה לפרטי החקירה באותה רמה בה ההלכה מתערבת בשיקול דעתם של הדיינים. החוקים הכתובים דנים בשאלות נישתיות, כגון חקירת ילדים, חקירת נפגעי עבירות מין ווריאציות שונות של גביית עדות, אך אינם מזכירים מאומה על אופן ביצוע החקירה, ומותירים את פרטיה וניהולה לשיקול דעת השופט, לניסיונו ולדרכים המקובלות.
הבדל מהותי נוסף, אולי הניכר לעין ביותר, נעוץ באופן ביצוע החקירה. במשפט הישראלי החוקרים הם עורכי-הדין של שני הצדדים ותפקידו של השופט הוא לפקח על החקירה ולנהל את המשפט, בהלכה הדיינים עצמם הם החוקרים, ותפקידו של הטוען הרבני, כלל אינו מוכר.
Flexicurity
Flexicurity ("ביטחון גמיש", הלחם של flexibility ו־security) היא מדיניות כלכלית תעסוקתית המשלבת בין תחרותיות וגמישות לבין ביטחון כלכלי לעובדים. משמעות מדיניות זו היא קלות רבה וגמישות באפשרויות העסקה ופיטורין בידי מעסיקים מחד, אך מאידך הענקת הטבות כלכליות מפליגות למובטלים. המונח Flexicurity נטבע על ידי ראש ממשלת דנמרק הסוציאל־דמוקרטי פול נירופ ראסמוסן בשנות התשעים של המאה העשרים.
לפי תפישת ממשלת דנמרק, מדיניות Flexicurity מחוללת "משולש זהב" המורכב מגמישות בשוק העבודה, בשילוב עם ביטוח לאומי וכן מדיניות פעלתנית בשוק העבודה, המגדירה זכויות ומחויבויות למובטלים".
היסטוריה.
ניצני מדיניות זו הם בהסכם הידוע כפשרת ספטמבר 1899 של דנמרק (מכונה גם "חוקת שוק העבודה"). המגעים בין המעסיקים לאיגודים מקצועיים הכשירו את הקרקע למדיניות כלכלית של תועלת הדדית (רווחיות וביטחון כלכלי). "חוקה" זו תוקנה ב־1960, וכן שונה שמה ל"ההסכם הבסיסי". הסכם זה הסדיר את חופש ההתאגדות באיגודים מקצועיים וכן את הפררוגטיבה הניהולית, שבכללה זכות המעסיק להעסיק ולפטר עובדים בכל עת. "לכן, חשוב להבין שהמודל הדני לרגולציה בשוק העבודה, ובכלל זה זכות ההתאגדות, מבוסס על עקרונות התנדבותיים; וכן, שחקיקה והתערבות מצד המדינה הן מינימליות. זכות ההתאגדות וההכרה בהתאגדויות בשוק העבודה, שעונות על הכרה הדדית של הצדדים בניגודי האינטרסים.". ההסכמים הדנים התלת־צדדים בין המעסיקים, העובדים והמדינה נתמכים במערכת מורכבת, המאפשרת תגובות פעלתניות של המדינה בשוק העבודה לשם "הפעלת" העובדים.
בשנות התשעים המוקדמות, קובעי מדיניות דנים כוננו מדיניות פיסקלית שנועדה לבלום את מגמת האבטלה, וזאת בנוסף ל"מדינות הפעלתנית הראשונה בשוק העבודה" ב־1994. אף על פי שרבים האמינו כי שיעור האבטלה הטבעי עלה, הממשלה הדנית ביקשה לשפר את המצב באמצעות יישום המדיניות הידועה כיום כ־Flexicurity. השינוי למדיניות Flexicurity התרחש אפוא ברפורמות בשוק העבודה ב־1994 וב־1996, כאשר הצגת הגמישות בשוק העבודה נקשרה בביטחון כלכלי, באמצעות המשך אספקת תוכניות רווחה נדיבות וכן "הפעלות" יזומות של עובדים.
המצב כיום.
שיעורי האבטלה הנמוכים בדנמרק (2.8% ב־2008) וכן שיעורי ההדרה של המובטלים הנמוכים, תורמים יחד לצמיחה שעולה על 3%. בעקבות זאת, אימץ האיחוד האירופי את מדיניות ה־Flexicurity כמוטיב מרכזי באסטרטגיית ההעסקה האירופית. בפרט, בהנחיה מס' 21 בהנחיות המשולבות לצמיחה ותעסוקה בין השנים 2005-2008 קורא למדינות החברות "...לקדם גמישות משולבת בביטחון תעסוקתי ולהפחית את פילוח שוק העבודה, מתוך חובת הערכה לתפקידיהם של השותפים החברתיים". בשונה מהצעות חוק צרפתיות שנויות במחלוקת הנוגעות לכוח העבודה הצעיר, מדיניות ה־Flexicurity אינה מפלה לרעה עובדים צעירים, ותחת זאת מעלה ציפייה שוות מכל הדנים: על מובטל מוטלת החובה לחפש תעסוקה או לקבל הכשרה, לשם קבלת ההטבות המלאות למובטלים. מדיניות ה־Flexicurity יושמה במדינות אירופיות נוספות, ביניהן פינלנד ונורווגיה.
הטבות מפליגות ואספקת הכשרה לעובדים הן בבסיסה של מדיניות זו, ולכן היא מחייבת מיסוי גבוה. נכון להיום, המיסים הדנים הם הגבוהים בכל מדינות העולם.
שונית טובטאהה
שונית טובטאהה היא שונית אלמוגים המשתרעת על פני 332 קמ"ר בים סולו שבפיליפינים, במרחק 2 עד 100 מטרים מתחת לגובה פני הים. השונית היא אזור טבע מוגן, הנקרא הפארק הימי שונית טובטאהה.
גאולוגיה, גאוגרפיה ואקלים.
השונית שוכנת במרחב של 181 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר פוארטו פרינססה שבפאלאוואן. היא מורכבת ממספר שוניות קטנות השוכנות לאורך רכס קאגאיאן, המשתרע לאורך 400 קילומטרים מכיוון צפון-מזרח לדרום-מערב בים סולו, וכולל שורה של הרי געש תת-ימיים כבויים.
השונית מורכבת משני אטולי אלמוגים, המופרדים זה מזה באמצעות תעלה ברוחב שמונה קילומטרים. האטול הצפוני הוא אזור שטוח שממדיו הם 16 קילומטרים על 4.5 קילומטרים, המקיף לגונה חולית. חלקים מהאטול נחשפים בזמן השפל, ומקיפים קי אלמוגים חולי בשטח 3 דונם. צורתו של האטול הדרומי דומה למשולש שרוחבו שלושה קילומטרים ואורכו חמישה. בקצה הדרומי של אטול זה שוכנת לגונה שבה איון המשתרע על פני שטח של 0.8 דונם. בשני האטולים אין צמחייה רבה, אך מנגד הם מהווים אתר קינון נוח עבור עופות ימיים וצבי ים. ממדיו של אטול ג'סי ביזלי הם 5 קילומטרים על 3 קילומטרים, ובזמן השפל הוא הופך לקי.