אחת מפעולותיו הראשונות הייתה הדחתו של שר האוצר ניקולא פוקה בשל שחיתות, ומינוי ז'אן בַּטיסט קוֹלְבֶּר לאינטנדנט לענייני כספים. אוצר המלוכה הצרפתית היה מרוקן בשל המלחמות הרבות והשחיתות, וקולבר נאלץ להעלות מיסים על מנת לשפר את מצבו הכספי של אוצר הממלכה. קולבר הטיל סוגים שונים של מכס, מס על מלח ומס על מקרקעין. הוא לא ביטל את הפטור המסורתי ממס לאצולה ולכמורה, אלא הגביר וייעל את גביית המס מיתר התושבים. המיסים נועדו גם להקטין את היבוא ולהגן על סחורות צרפתיות מפני סחורות ממדינות אחרות, מדיניות שנודעה בשם מרקנטיליזם, ובצרפת בשם קולבריזם.
קולבר חיזק את כלכלת צרפת גם על ידי חיזוק המסחר והתעשייה. הוא הביא לצרפת תעשיות חדשות וקידם תעשיות קיימות כגון תעשיית המשי מליון ותעשיית הגובלנים – שטיחי קיר, המתפקדת עד היום. קולבר הביא לצרפת בעלי מלאכה מומחים מארצות שונות, כדי להקטין את ייבוא הסחורות ואת זרימת הכסף והזהב מחוץ למדינה. כך הביא קולבר אמני זכוכית ממוראנו, בנאי ספינות מן הפרובינציות המאוחדות (כיום הולנד) וחרשי ברזל משוודיה.
קולבר הקצה תקציבים לחיזוק הצי הצרפתי, צי הסוחר, ולבניית תעלות ודרכים, על מנת לשפר את הסחר ואת ביטחון הפנים והחוץ.
בתחום מדיניות הפנים, הגביר לואי את פיקוח השלטון המרכזי על המחוזות והדוכסויות מהן הייתה מורכבת צרפת. את זאת עשה בין היתר על ידי מינוי אינטנדנטים מחוזיים, שנשלחו לפרובינציות השונות במטרה להגביר את ביטחון הפנים ולהנהיג משפט הוגן. במקרים רבים היה המשפט המלכותי הוגן יותר מעריצות האצילים המקומיים שעיוותו משפט כדי לקדם את ענייניהם. האינטנדנטים הקימו גם כוחות שיטור מקומיים שדיכאו מהומות והתקוממויות, שהיו כה נפוצות במאה ה-17.
מלחמה בארצות השפלה.
לאחר שדודו של לואי (שהיה גם חותנו), פליפה הרביעי, מלך ספרד, הלך לעולמו בשנת 1665, הפך בנו, מנישואיו השניים של פליפה, קרלוס השני למלך ספרד. לואי ה-14 תבע לעצמו, כפיצוי על אי תשלום הנדוניה של אשתו, את דוכסות בראבנט, טריטוריה בארצות השפלה שנשלטה על ידי הספרדים, מאחר שעל פי מנהגי המקום (חוק הדבולוציה) הייתה צריכה הטריטוריה לעבור לבתו של פליפה מנישואיו הראשונים, מריה תרזה שהייתה כזכור, נשואה למלך צרפת. כתוצאה מכך פרצה ב-1667, מלחמת הדבולוציה, הידועה גם כמלחמת המלכה.
הצרפתים, בפיקודו של המרשל טורן, פלשו לארצות השפלה הספרדיות וכבשו ללא התנגדות, את חבל פלנדריה ואת פראנש-קונטה. ההולנדים של רפובליקת הפרובינציות המאוחדות, שעד אז היו בעלי בריתו של לואי, פחדו מכוחם של הצרפתים, וחתמו על ברית עם אנגליה ושוודיה שבעקבותיה נאלץ לואי לחתום ב-1668 על הסכם שלום – חוזה אקס לה שפל, בעיר אאכן. צרפת ויתרה על פרנש קונטה אך הורשתה להמשיך ולהחזיק בפלנדריה.
כדרכם של אותם זמנים, לא החזיקה הברית המשולשת מעמד זמן רב. ב-1670 חתם קרלוס השני, ששוחד על ידי הצרפתים, על הסכם דובר החשאי. הספרדים הפכו לבעלי בריתם של הצרפתים וביחד עם מספר נסיכים גרמניים הכריזו מלחמה על הפרובינציות המאוחדות. כתוצאה מכך פרצה ב-1672, מלחמת הולנד–צרפת. הצרפתים כבשו חיש מהר את רוב השטח ההולנדי, מה שגרם להפיכה בהולנד. הפנסיונר הגדול של הפרובינציות המאוחדות, יוהאן דה ויט, הודח ובמקומו עלה לשלטון בהולנד ויליאם השלישי נסיך אורנג'. זה שינה שוב את המצב הפוליטי, חתם ברית עם ספרד, עם האימפריה הרומית הקדושה, ולבסוף הסכם שלום עם אנגליה. ויליאם אף נישא לנסיכה מרי, אחייניתו של מלך אנגליה צ'ארלס השני (מה שהביא לבסוף לעלייתו לכס המלכות האנגלי). לואי שחשש ממתקפה של האימפריה בצרפת בעוד הוא נמצא בראש צבאו בארצות השפלה, נאלץ לסגת לעמדות בנות הגנה.
חיי החצר והתרבות.
המלך, שמאס בפריז, בנה לעצמו ארמון מפואר בעיר ורסאי בסמוך לפריז. בנייתו, שנמשכה מ-1661, שנת עליית המלך לשלטון עצמאי, ועד 1689, העסיקה למעלה מ-30,000 עובדים והייתה נטל כבד על אוצר הממלכה. בניית הארמון הצריכה הטיית נהרות, הזרמת מים חיים והזמנה של יצירות אמנות בהיקף גדול. המלך עבר להתגורר בארמון עם משפחתו, אנשי חצרו ופילגשיו בשנת 1682 ועד מהרה יצא שמעו ברחבי העולם כולו כעדות מפוארת לכוחו של מלך השמש. סגנון הבנייה והריהוט של תקופת לואי נודע עד היום בשם סגנון לואי הארבעה עשר.
המלך הוציא סכומי עתק על חצרו, ומינה עצמו גם לפטרון המדע והאמנויות. הוא נטל תחת חסותו את האקדמיה הצרפתית ותמך בדור שלם של אמנים ויוצרים בתחומי תרבות מגוונים – ציירים, פסלים, מחזאים וארכיטקטים. לואי הקים בנוסף לאקדמיה הצרפתית, עוד שלוש אקדמיות שהיוו מאוחר יותר חלק מן המכון של צרפת – האקדמיה לאמנויות היפות 1648, האקדמיה לספרות יפה 1666, והאקדמיה למדעים 1666, שתמכה בניסויים ופיתוחים מדעיים בתחומי הכימיה והפיזיקה והפיצה את המחקרים והתגליות.
למרות שעזב את פריז לטובת ורסאי, בנה המלך, לאחר דיכוי הפרונד, בנייה נרחבת בפריז שכללה הוספת אגף חדש לארמון הלובר בניית ארמון האינווליד כאכסניה לוותיקי מלחמה ובניית מצפה אסטרונומי כדי לקדם את המחקר והמדע.
בין אנשי התרבות והספרות בהם תמך ניתן למנות את המחזאים ז'אן-בטיסט פוקלן, הידוע כמולייר שהקומדיות שלו אקטואליות עד היום, וז'אן ראסין, שגם יצירותיו מוצגות בתקופתנו, מחבר המשלים ז'אן דה לה פונטן שמשליו נלמדים ברחבי העולם עד היום, הציירים שארל לה ברון, פייר מינארד, והיאסינט ריגו, הארכיטקט הנודע אנדרה דה נוטר, והמוזיקאים ז'אן-בטיסט לולי ופרנסואה קופרן. לולי הביא לצרפת את האופרה הצרפתית וביחד עם מולייר הביאו לפריחתה של הקומדיה המוזיקלית.
חצר ורסאי התפרסמה בחיי התענוגות שהתנהלו בה. לואי ה-14 הטביע את חותמו לא רק על צרפת אלא על אירופה כולה, וסגנון שלטונו וחיי החצר שלו היו דוגמה לחיקוי במדינות אירופה. חיי החצר שלו מעסיקים סופרים והיסטוריונים מזה דורות והיוו השראה לאמנים רבים.
ללואי קשר אף לארץ ישראל: הוא שיקם ושיפץ את המנזר הלטיני ברמלה שהוקם בה ב-1420, בזמן ששלטו בארץ הממלוכים.
פעליו המרכזיים.
פעליו המרכזיים של לואי ה-14 הם:
מותו.
לואי הארבעה עשר מת בארמון ורסאי ב-1 בספטמבר 1715 לאחר 72 שנות שלטון. הוא האריך ימים אחרי בנו לואי, יורש העצר של צרפת (1711-1661) ונכדו לואי, דוכס בורגונדיה ולכן נינו לואי החמישה עשר ירש את כסאו.
אדוארד גרוסמן
אדוארד גרוסמן (2 בנובמבר 1946 - 1 באפריל 2017) היה צייר יהודי ממוצא רוסי שעלה לישראל.
אדוארד מתאר את החזון האמנותי שלו על ידי דחיסת הצבעים שעל הבד למרכז ויוצר "אי צבעוני"
שלעיתים קרובות כולל בתוכו צללית של בעל חיים, מבנה עתיק ואותיות.
האלמנטים האלו מציגים תמונה צבעונית המאפשרת לצופה לצאת למסע פנימי, בעקבות דמיונו של האמן.
ביוגרפיה.
אדוארד גרוסמן נולד ב-2 בנובמבר 1946, רפובליקת קומי, ברית המועצות. לאחר מות האב, עזבו האם והילדים לעיר אדינט, המולדובית, שם חי אדוארד עד סיום הלימודים.
בשנת 1964 בגיל 17 אדוארד התגייס לשירות צבאי בשורות הצבא הסובייטי בעיר סחלין, שם הכיר גרוסמן את אשתו לעתיד גלינה גרוסמן (ריז'יח).
ארבע שנים לאחר מכן נישאו אדוארד וגלינה, מאוחר יותר נולדו במשפחה בן ובת.
בשנת 1983, סיים את לימודיו באוניברסיטת מגניטוגורסק לאמנות. עם סיום הלימודים, קיבל תואר בפקולטה לציור וגרפיקה בנוסף קיבל מדליית זהב בעבודות התערוכה של האיגוד.
בין השנים 1983–1990, חי ועבד בעיר צ'ליאבינסק, כאמן הראשי של סדנאות הפקה ויצירה.
בשנים הבאות יצר את אחת מלשכות העיצוב הראשונות בעיר, יחד עם גרפיקה, ספרים מאוירים, כתב והציג יצירות אמנות בנושא היהדות.
בשנת 1987, במכירה הפומבית בביאנלה העונתי בפריז צרפת, אדוארד הציג לראשונה סדרה של יצירות אמנות בז'ָאנר לווקס על ירושלים ותולדות הגלות.
בשנת 1988, הפך לחבר באיגוד מעצבי ברית המועצות
בשנת 1990, עלה אדוארד עם משפחתו לארץ.
אחרי העלייה לארץ לא היה לנו שום דבר. אדוארד חיפש עבודה, הוא ראה כתבה בעיתון על הצעת עבודה לאמן עם משכורת חודשית. אדוארד התקבל לעבודה והתחיל לעבוד עם האומנים. בהתחלה הבעלים נתן מברשת, צבעים, ובד ואמר "תצייר מה שאתה רוצה". במשך חודשים הוא בהה בבד ריק ופתאום התחיל לצייר והציג את היצירה הסופית. הבעלים נדהם וקידם את אדוארד להיות האמן הראשי. אדוארד חזר הביתה, הוא היה מאוד שמח ולאחר זמן קצר הפך להיות אמן עצמאי.
בשנת 1992, הפך לחבר באיגוד אומני ישראל.
במהלך השנים 1992–2004, התגורר ועבד בכפר האמנים שא-נור.
טכניקת הציור של גרוסמן השתנתה במהלך השנים כאשר אדוארד רצה להשיג סגנון אינדיבידואלי משלו, המוצג בסדרת יצירות האמנות האחרונות של האמן.
בשנת 1995 אדוארד הציג את יצירת האמנות הראשונה, אוכל טוב בארץ, במוזיאון האמנות מילווקי.
בשנת 1997 הוצגה תערוכה שהוקדשה לזמר האופרה חוסה קאררס בנוסף אדוארד השתתף בתערוכות פרטיות וכלל עולמיות.
מאוחר יותר יצר מחזור של יצירות גרפיקה אמנותית המכונה "שיר השירים" ו "סיפור ישראל".
הגרפיקה של גרוסמן אינה המשך לציוריו אלא טרנספורמציה בצורה הקרדינלית ביותר של הרעיונות הפלסטיים המוטעים בה. רישומיו הם סגפניים למדי ובלתי מרוכזים, ובונים על פי ההרכב שלהם; אפשר למצוא בהם כמה הדים רחוקים של אמנותם של פיקאסו, קלי ומירו. אבל העובדה החשובה ביותר היא שלאחר שגילו צדדים חדשים במתנתו של האמן, רישומים כאלה נתפסים כתרומות ייחודיות ומקוריות לקשת הקיימת של חזון יצירתי.
יצירות האמנות של גרוסמן נמצאות באוסף בקרב אספנים כמו ז'אק שיראק ורודי ג'וליאני ובאוסף של מוזיאונים רבים.