ב-2006 פרצו מהומות בעיירה סן סלוודור אטנקו, על רקע כוונת הממשלה הפדרלית לפנות תושבים מבתיהם לשם הקמת נמל תעופה. המהומות דוכאו ביד קשה. שניים מהמפגינים נהרגו, חלק מהמפגינים ספגו אלימות קשה, וכמה מהעצורות אף הותקפו מינית בידי שוטרים. ארגונים חברתיים וארגוני זכויות אדם מתחו ביקורת על פניה נייטו ועל השימוש המופרז בכוח נגד המפגינים. פניה נייטו אמר כי אינו מצדיק את התנהגות השוטרים שחרגו מסמכותם, וכי כל התלונות יחקרו בשקיפות מלאה, אך גיבה את המשטרה, וציין כי לא התקבלה בפרחים כי אם בבקבוקי תבערה, ופעולותיה נדרשו לשם השבת הסדר על כנו.
הבחירות לנשיאות מקסיקו (2012).
ב-27 בנובמבר 2011 הכריז פניה נייטו על כוונתו להתמודד על תפקיד נשיא מקסיקו מטעם מפלגת PRI. ימים ספורים קודם לכן הסיר הסנאטור מנילו פביו בלטרונס את מועמדותו, ובכך נסללה דרכו של פניה נייטו לקבל את המועמדות מטעם מפלגתו. במהלך מערכת הבחירות נקשר שמו של פניה נייטו במספר אירועים מביכים: הוא לא הצליח לנקוב בשמותיהם של 3 ספרים שהשפיעו עליו, וספג ביקורת מהאינטלקטואליה המקסיקנית, בריאיון לעיתון הספרדי אל פאיס הודה כי אינו יודע מה מחירה של טורטייה, ובראיונות נוספים הודה כי בגד באשתו המנוחה, וכי נולדו לו שני ילדים מחוץ לנישואין, מנשים שונות.
במהלך מערכת הבחירות פעלה נגד מועמדותו של פניה נייטו תנועת המחאה יו סוי 132 (Yo Soy 132). חברי התנועה הביעו את התנגדותם למועמדותו בשל אירועי סן סלבדור אטנקו ב-2006. כן טענו חברי התנועה כי הסיקור התקשורתי במדינה במהלך הבחירות מוטה לטובתו של פניה נייטו.
בבחירות שנערכו ב-1 ביולי 2012 זכה פניה נייטו ב-38.2% מקולות הבוחרים, וגבר על יריביו אנדרס מנואל לופס אוברדור ממפלגת המהפכה הדמוקרטית הסוציאל-דמוקרטית (31.6%), חוספינה ואסקס מוטה ממפלגת הפעולה הלאומית הימנית (25.4%) וגבריאל קאדרי דה לה טורה ממפלגת הברית החדשה הליברלית (2.3%). בהתאם לחוקת מקסיקו, די היה בכך כדי להכריז על פניה נייטו כנשיא, ולא נדרש סיבוב בחירות נוסף. עם ניצחונו של פניה נייטו, שבה מפלגת ה-PRI לשלטון, לאחר 12 שנים באופוזיציה, ולאחר שהנהיגה את המדינה במשך 71 שנים ברציפות, בין 1929 ל-2000. המפלגה גם התחזקה בקונגרס: היא זכתה ב-241 מתוך 500 המושבים בבית הנבחרים (לעומת 106 בבחירות הקודמות) וב-52 מתוך 128 המושבים בסנאט.
לופס אוברדור טען לאי סדרים במהלך הבחירות, ודרש לספור מחדש את הקולות. ועדת הבחירות הורתה על ספירה מחדש של למעלה ממחצית מהקלפיות, ואף שנמצאו אי התאמות מסוימות, לא היה בכך כדי לשנות את התוצאה הסופית, וב-6 ביולי הוכרז פניה נייטו כמנצח. ב-12 ביולי עתר לופס אוברדור לטריבונל הבחירות הפדרלי, בטענה כי הופר סעיף 41 לחוקה המקסיקנית, הקובע כי הבחירות צריכות להיות חופשיות ושוויוניות. לופס אוברדור טען כי התקשורת לא סיקרה את המועמדים השונים באופן הוגן, כי מפלגת PRI קנתה קולות והעבירה למצביעים פתקי הצבעה מסומנים מראש, וכן כי חרגה ב-1000% מתקציב הבחירות המותר. כן האשים לופס אוברדור את פניה נייטו בהלבנת הון באמצעות קרנות שונות כדי לממן את קמפיין הבחירות שלו. ב-30 באוגוסט דחה הטריבונל את העתירה, מחוסר ראיות מספיקות. לופס אוברדור הודיע כי לא יכיר בניצחונו של פניה נייטו.
בסקרי דעת קהל שנערכו זמן קצר אחרי תחילת כהונתו נרשמה חוסר שביעות רצון כללית מהתנהלותו של נייטו, והחלה מחאה נגד המדיניות הכלכלית של הממשלה. המחאות התגברו לאחר חטיפת הסטודנטים באיגואלה ב-2014.
חייו האישיים.
פניה נייטו נישא ב-1993 למוניקה פרטליני, ולזוג נולדו שלושה ילדים. פרטליני מתה בשנת 2007 מהתקף אפילפטי. ב-2008 החל פניה נייטו במערכת יחסים עם השחקנית אנחליקה ריוורה. השניים נישאו ב-2011. במהלך נישואיו הראשונים ניהל פניה נייטו מערכות יחסים עם לפחות שתי נשים. כתוצאה ממערכות יחסים אלה נולדו לו שני ילדים נוספים. אחד הילדים מת, וזהות אמו אינה ידועה. פניה נייטו תומך כלכלית בילד השני, שנולד בשנת 2005, אך אינו בקשר עמו.
Oh Love
Kill the DJ
סוטר (נוזקה)
רושעה
מודל ניתוח העסקאות
בית הכנסת הגדול (לונדון)
בית הכנסת הגדול (באנגלית: The Great Synagogue) בלונדון היה בית כנסת אשכנזי אשר היווה במשך מאות שנים המרכז הרוחני של הקהילה היהודית-אשכנזית בלונדון, אחת הקהילות הוותיקות והגדולות של יהדות אנגליה. בית הכנסת נחרב במהלך הבליץ על לונדון במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
בית כנסת ראשון בלונדון לאחר שיבת היהודים לאנגליה ב-1655 מאז שגורשו ממנה ב-1290, נבנה ב Duke's Place סביבות שנת 1690 במימונו של בנימין לוי. בערך לאחר שש שנים ייסדו היהודים במקום גם בית קברות יהודי.
בראש השנה ה'תפ"ב, ספטמבר 1722, נחנך מבנה חדש לבית הכנסת, אשר בנייתו מומנה בעזרת 2,000£ שתרם איש העסקים משה ארט, אחיו של הרב הראשי לאנגליה דאז הרב אהרון הרט. בניין גדול יותר בעיצובו של ג'ורג' דאנס האב נחנך כעבור 44 שנים, באוגוסט 1766.
בין השנים 1788-1790 שוב נבנה בית הכנסת מחדש, ועמד על תילו למעלה ממאה וחמישים שנה. על ניהול התרומות להקמת בניין זה הייתה ממונה ג'ודית' הרט לוי, אחותם של הרב אהרון ומשה הרט. התקציב להקמת הבניין היה הפעם 4,000£. האדריכל, ג'יימס ספילר, עיצב את המבנה בסגנון קלאסי המזוהה עם ג'ון אדם.
בית הכנסת נחרב בהפצצות הגרמנים על לונדון במלחמת העולם השנייה ב-10 במאי 1941.
המרכז הרפואי לבריאות הנפש לב השרון
חזון הצמחונות
שחייה במשחקים הפאראלימפיים
תחרויות שחייה מתקיימות במסגרת המשחקים הפאראלימפיים מאז ייסודם באולימפיאדת הנכים רומא (1960), כאחד משמונה ענפים שהתקיימו במשחקים. גברים ונשים, המסווגים על פי דרגת נכותם, מתחרים בקטגוריות השחייה המקובלות בתחרויות השחייה לשחיינים שאינם בעלי מוגבלות.
במשחקים הפאראלימפיים מתחרים הספורטאים בבריכת שחייה אולימפית באורך של 50 מטרים, אך בשל השוני במגבלות השחיינים חלקם מתחילים את המשחה בתוך הבריכה ואילו אחרים מזנקים אל המים עם תחילת התחרות. שחיינים עיוורים מסתייעים בעוזר הנוגע בהם בעזרת מקל מיוחד על מנת לסמן להם כי הם מתקרבים אל שפת הבריכה.
קטגוריות.
על מנת להבטיח כי התחרות הוגנת ושוויונית, לכל ענפי הספורט הפאראלימפיים קיימת שיטת סיווג של דרגת הנכות לקטגוריות שונות, כך שכל ספורטאי יתחרה מול מתמודדים בעלי מגבלות דומות לשלו.
בתחרויות השחייה מחולקות הקטגוריות בעזרת אות ומספר.
בשיטת המספור של הקטגוריות,
מכיוון שסגנון החזה דורש שימוש רב יותר ברגליים, שחיין בעל מגבלה ברגליו עשוי להיות מסווג בקטגוריות מספריות שונות במשחים בקטגוריה S לעומת המשחקים בקטגוריות SB ו-SM.
עיזבון
סטפני דיקסון
סטפני דיקסון (באנגלית: Stéphanie Dixon; נולדה ב-10 בפברואר 1984) היא שחיינית קנדית. דיקסון מתחרה במשחקים הפאראלימפיים ובעלת 19 מדליות, מהן 7 מדליות זהב לזכות המשלחת הקנדית, ונחשבת לאחת השחייניות הפאראלימפיות הטובות בעולם.
ביוגרפיה.
דיקסון נולדה ללא רגל אחת, והחלה בשיעורי השחייה כשהייתה בת שנתיים. כשהייתה בת 13 היא החלה להתחרות, והתחרתה גם נגד ספורטאים שאינם בעלי מוגבלות. כשהייתה בת 14 בלבד נבחרה להשתתף במסגרת נבחרת השחייה של קנדה לנכים.
סידני 2000.
דיקסון השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים סידני (2000), כשהייתה בת 16, והייתה לאחת הספורטאיות הבולטות במשלחת הקנדית כשזכתה בחמש מדליות זהב פאראלימפיות, ושתי מדליות כסף.
במשחה ל-100 מטר בסגנון גב (קטגוריה S9) קבעה דיקסון שיא פאראלימפי של 1:13.11 דקות במקצה המוקדם, אותו שברה במקצה הגמר כשקבעה שיא פאראלימפי חדש של 1:11.04 דקות. במשחה ל-100 מטר בסגנון חופשי היא קבעה שיא עולם חדש של 1:07.12 דקות, לפני האוסטרלית מליסה קרלטון שסיימה עם 1:07.27 דקות ומנדי מינדרינק שעם תוצאה של 1:08.41 דקות הביאה להולנד את מדליית הארד. במשחה ל-400 מטר חופשי שברה שיא עולם נוסף כשעצרה את השעון על 4:53.83 דקות, לפני קרלטון שסיימה עם 4:59.56 דקות ואוסטרלית נוספת, דיאנה ליי שזכתה בארד עם 5:03.92 דקות.
על מדליות אלו, הוסיפה דיקסון שתי מדליות זהב קבוצתיות, ושתי מדליות כסף אישיות. במקצה השליחות ל-4X100 חופשי שברה שיא עולם לצידן של ג'סיקה סלואן, דניאל קמפו ואנדראה קול כשקבעו 4:38.01 דקות, ובמשחה הקבוצתי ל-4X100 מעורב, לצידן של סלואן, אליזבת ווקר ודרדה בייגר סייעה לנבחרתה לקבוע שיא עולם נוסף של 5:07.56 דקות. במשחה האישי ל-50 מטרים חופשי קבעה 31.55 שניות, ונכנעה רק לשיא עולם של השחיינית הדנית ריקה סטנגלר עם 30.82 שניות. במשחה ל-200 מטר מעורב זכתה במדליית כסף נוספת כשעצרה את השעון על 2:47.59 שניות, שנייה רק לסטנגלר שקבעה שיא עולם נוסף של 2:44.89 שניות.
אתונה 2004.
באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) זכתה דיקסון במדליית זהב נוספת, עם שיא עולם נוסף במשחה ל-100 מטר גב כשקבעה תוצאה של 1:10.01 דקות, לפני נטלי דו טואה הדרום אפריקאית שזכתה במדליית הכסף עם 1:11.41 דקות, וקלייר קאשמור הבריטית שסיימה עם 1:16.98 דקות.
במקצה ל-100 מטר פרפר שברה דיקסון שיא פאראלימפי כשקבעה 1:13.81 דקות במקצה המוקדם, אותו אף שיפרה במקצה הגמר כשעצרה את השעון על 1:12.01 דקות, אך נכנעה לשיא עולם של 1:07.54 דקות של דו טואה. במשחה ל-100 מטר חופשי היא זכתה במדליית כסף נוספת כשנכנעה לשיא פאראלימפי של דו טואה, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי נכנעה לשיא עולם של הדרום אפריקאית, ובמשחה ל-400 מטר חופשי זכתה במדליית כסף נוספת, שנייה לדו טואה שקבעה שיא עולם של 4:28.09 דקות.