בעקבות סיפוח יהודה ושומרון לירדן באפריל 1950 בידי המלך עבדאללה הוקנו לתושבים הפלסטינים זכויות פוליטיות מלאות. במסגרת זאת ניתנו ליהודה ושומרון מחצית מן המושבים בבית הנבחרים. בחירת נציגי יהודה ושומרון הפסיקה להיות אפשרית לאחר מלחמת ששת הימים, שבה כבשה ישראל את יהודה ושומרון מידי ירדן. הפרלמנט הירדני שנבחר באפריל 1967, ערב המלחמה, המשיך בתפקידו באין אפשרות לקיים בחירות נוספות. אולם, בעקבות ועידת רבאט באוקטובר 1974 החליטה הליגה הערבית כי הייצוג של הפלסטינים יינתן לאש"ף ולא לירדן. במצב זה המלך חוסיין לא יכול היה לקיים בחירות חדשות במתכונתן הנוכחית, כי פירושן היה ייצוג כפול של תושבי יהודה ושומרון (באש"ף ובירדן). מצד שני, חוסיין גם לא היה יכול לשנות את חוקי הבחירות כך שיהיו תקפים רק בגדה המזרחית של הירדן, כיוון שצעד זה היה מתפרש כניתוק סופי של ירדן מיהודה ושומרון. לפיכך החליט חוסיין לדחות מספר פעמים את הבחירות לפרלמנט, ובסופו של דבר בכינוס הפרלמנט בראשית 1976 הוחלט על דחיית הבחירות לזמן בלתי מוגבל.
באין רשות מחוקקת פעילה, הממשלה הירדנית תפקדה למן נובמבר 1974 גם בתור הרשות המחוקקת, זאת במסגרת של חוקים זמניים. כך תפקדה ממשלתו של זיד א-ריפאעי, וכן ממשלתו של מודר בדראן שהחלה לכהן ביולי 1976. בעקבות מבצע ליטני שהחל במרץ 1978 גברה האופוזיציה האנטי-מערבית בירדן, ובהפגנות שהתקיימו בעמאן ובריכוזים פלסטיניים נשמעו דרישות להפסקת ההגבלה על החופש האזרחי. כדי לשוות מראית עין של דמוקרטיזציה, ולבטל את המצב שבו הממשלה שימשה גם כרשות המחוקקת באופן מוחלט, המלך חוסיין החליט להקים גוף פוליטי שיהווה חלופה לפרלמנט המושעה ויעמוד לצד הממשלה בתחום החקיקה.
הקמת המועצה ופעילותה.
המועצה הלאומית המייעצת הוקמה מתוקף חוק זמני שחוקקה הממשלה באפריל 1978. חוסיין לא רצה שקיום המועצה יהווה ביטול מוחלט של הפרלמנט, ולכן תפקידיה של המועצה הוגבלו לייעוץ והמלצה בלבד. המועצה שימשה כיועצת לממשלה, אך לא הייתה יכולה לאשרר חוקים ולכן אלו עדיין נותרו בתוקף של חוקים זמניים. חברי המועצה מונו בידי המלך ולא נבחרו במערכת בחירות, ולכן מלכתחילה נמנעה פעילות של האופוזיציה במסגרת המועצה. אף שסמכותה הייתה פחותה, מבחינה פרלמנטרית המועצה שימשה תחליף חשוב לפרלמנט. מתוך המועצה יצאו קולות אופוזיציה כנגד הממשלה שדרשו ביטול הצנזורה על העיתונות, ליברליזציה וחופש פוליטי, וכן חזרה של המערכת הפרלמנטרית הרב-מפלגתית.
המועצה הלאומית הראשונה קמה באפריל 1978 לכהונה קצובה של שנתיים. היו חברים בה 60 נציגים, 13 מהם פלסטינים, ולנשיא המועצה התמנה ראש הממשלה לשעבר אחמד א-לווזי. המועצה השנייה החליפה את הראשונה באפריל 1980. מועצה זו הקימה מחדש את המשרד לענייני השטחים הכבושים שפעילותו הופסקה לאחר ועידת רבאט. המועצה השלישית, שקמה באפריל 1982, הורחבה ל-75 נציגים כדי לאפשר מעורבות גדולה יותר בקבלת ההחלטות. חברי המועצה מתחו ביקורת על ראש הממשלה מודר בדראן בעקבות המשבר הכלכלי שפקד את ירדן, דבר שהביא בסופו של דבר להתפטרותו בינואר 1984.
במועצה הלאומית הראשונה היו חברות שלוש נשים, ובשתי המועצות הבאות היו חברות ארבע נשים. אחת מאלו הייתה לילא שרף, אשתו של עבד אלחמיד שרף ולימים שרת ההסברה של ירדן.
פיזור המועצה והשבת הפרלמנט.
המועצה הלאומית המייעצת השלישית פוזרה בינואר 1984, כנראה בגלל ניסיונות פשרה של חוסיין עם אש"ף. המלך כינס את הפרלמנט (לראשונה מאז 1976) והעביר שינוי בחוקה שאפשר עריכת בחירות רק במחצית מן הממלכה. בחירות אלו התקיימו במרץ 1984, והפרלמנט שב לפעילות בתור הרשות המחוקקת של ירדן. הקריאות לליברליזציה ולזכויות אזרחיות שהנצו בתקופה המועצה עברו לאחר מכן לפרלמנט.
פארק גומבה
ציונות וגופניות
בשלהי המאה ה-19 התעוררה הלאומיות היהודית והתגבשה האידאולוגיה הציונית כתנועה לאומית. השיח הציוני שם את הגוף הגברי במרכז השיח, כאשר הוא עושה אנלוגיה בין הגוף לאומה: שיקום האומה היהודית מגולם דרך הבראת הגוף היהודי, וכינון של יהודי חדש במקומו של היהודי הגלותי. מנהיגי הציונות, כמו הרצל ונורדאו, אימצו לתוך השיח הציוני את הסטראוטיפים האנטישמיים אשר מציגים את היהודי החולני, החלש והפגום, אבל הדגישו כי המקור לכך אינו מולד אלא תוצאה חברתית ופוליטית שיש לה פתרון, בצורת תחיית העם היהודי בארץ ישראל. היהודי הגלותי, המנוון, הנשי, יכול להירפא ולהשתקם על ידי כך שיהפוך לגבר חזק, שרירי, שעסוק בעבודת אדמה ויישוב ארץ ישראל.
לאומיות וציונות.
שני תהליכים השפיעו על התפתחותו של הרעיון הלאומי היהודי: האחד – אכזבה מהאמנציפציה: פעילותם של המשכילים במזרח אירופה לא הביאה למתן שוויון הזכויות המקווה, ויהודי תחום המושב והאזורים הסמוכים נותרו תחת הגבלות חוקיות כבדות. השני – הופעת האנטישמיות במערב, אשר הוסיפה את מימד הגזע כמאפיין לזהות לאומית. מיעוט הציונים בארצות אלה, כמו הרצל ונורדוי, הצביעו על כך שזכויותיהם החדשות לא הביאו לשילוב היהודים בחברה הכללית והשנאה כלפיהם נותרה עזה, בשילוב מוטיבים גזעיים חדשים. היהודים האדוקים פסלו את הרעיון הלאומי, מאחר שלדעתם הוא נותן לאדם אוטונומיה וחופש בחירה כאפשרות מנוגדת לדת ולאלוהים, דבר שגורם להינתקות מהיהדות. חלק ממנהיגי הציונות כדוגמת אחד העם, שאפו להפוך את הדת לכלי להבטחת קיומו של עם ישראל, במקום שהדת תהיה המהות של העם. אחד העם סבר שיש לשמר את המסורת ואת תרבות ישראל מסיבות לאומיות ולא דתיות. הוגים ציוניים אחרים כדוגמת ברדיצ'בסקי וברנר גרסו, שיש להוציא את אלוהים לגמרי ממערכת הערכים היהודית, על ידי שינוי ערכים כולל: העברת המשקל מהרוחני לגשמי. ערכים כמו עוצמה, כוח, יצריות - יצרו אלטרנטיבה של זהות חילונית יהודית ארצישראלית. החל ויכוח בתוך הקהילות היהודיות, בין אלה שרצו קיום של המיעוט הלאומי היהודי בתוך המדינות בהן הם חיו, ובין הציונים שכונו "שוללי הגלות" אשר תבעו טריטוריה לאומית נפרדת ליהודים. האחרונים האמינו שאין ליהודים עתיד בגולה, זאת עקב ביטול שוויון הזכויות, הפוגרומים ואובדן הפרנסה. החלה ביקורת נוקבת על אורחות החיים של היהודים, וקריאה לחילון, השכלה ומודרניזציה. הדרך החדשה האמינה שיש לחדש את רוח האומה על ידי חילון ופתיחות לתרבות הגויית, תוך שמירה על קיומו של הייחוד היהודי.
גוף ולאומיות.
התנועות הלאומיות במאה ה-19, עסקו בהבניה של גבריות חדשה, המגולמת בגבר בריא, חזק, מאופק מינית, אשר מציית לכללי המהוגנות והמכובדות. על פי ג'ורג' מוסה, הלאומיות והמהוגנות נשזרו זו בזו, על ידי אימוץ של אידאולוגיה חדשה, אשר בה הגבריות הופכת לסמל לנורמליות ולמהוגנות. המהוגנות מתגלמת בתוך אידיאל של גבר בעל מידות טובות שמתבטאות בשליטה עצמית, איפוק, בריאות. הלאומיות אימצה סטראוטיפ של יופי גברי קלסי שהוא מעבר לתשוקה, סמל למוסריות ולטוהר. הגבריות החדשה שהובנתה על ידי הלאומיות, היא גבריות שיש בה גדלות רוח, תשוקה להנהיג והיא חופשית מיצר מיני. ערך נוסף שהודגש היה ערך הנעורים. הצעיר סימל את הדם החדש, הרענן, האופטימי, הדינמי. הלאום החדש העדיף את היופי הצעיר על פני כל מה שסימל את הזקנה והניוון.
הגוף היהודי הגלותי.
משנות ה-70 של המאה ה-19, הוגים בספרות העברית טענו שגבר היהודי גולה לא רק מארצו, אלא גם מגופו, ומתחיל שיח שדן בגופניות יהודית פגומה.
טשרניחובסקי לדוגמה, מתאר את היהדות הגלותית במונחים גופניים: מצב של חולי, זקנה, ניוון, מוות בחיים. ביאליק מתאר את היהודי הגלותי כחלש, חסר כוח, כמי שסובל מפגמים מגדריים ומיניים. סמולנסקין אף הוא מתאר את האומה היהודית במונחים גופניים, כמי שהוא חולה אנוש השרוי במצב של מוות קליני. בספרות של סוף המאה ישנו למעשה שימוש בשני דימויים בולטים: האחד - העם היהודי כגווייה הקבורה תחת הר של ספרים, והשני - העם היהודי כזקן בגוף חבוט, קורס תחת ערמת ספרים. הסופר יוסף חיים ברנר, טען שהגלותיות הפכה למהות של העם היהודי, והיא מתבטאת בכך שזה עם "בלתי עובד" ו"הולכי בטל".
הדימויים של היהודי החולה, הפגום, המנוון - רוויים סטראוטיפים אנטישמיים. עליית המדע במאה ה-19, ביססה את הצידוק לסטראוטיפים על היהודים במדע, וכך סומן היהודי כ'אחר', כבעל גוף נבדל. הרפואה הצדיקה את הגזענות, על ידי שהבטיחה לסלק את כל מה שחריג, סוטה ופגום. השיח האנטישמי תיאר את היהודים כמי שמגלמים חוסר תקינות גופנית ומינית. היהודי הוא מכוער, מעוות, כפוף, מלוכלך ובעל מיניות פתולוגית - הוא מתואר כגבר נשי עם נטייה הומוסקסואלית מובהקת.
השיח הזה מחלחל אל תוך הציונות, אך בעוד שהאנטישמיות השתמשה בנימוקים מהמדע והרפואה, ההוגים הציוניים טענו, שחולשת הגוף היהודי, היא תוצאה של תנאי מחיה קשים - ללא אור, אוויר, מים ואדמה, ללא פעילות גופנית. ההשקפה הציונית באה לפתור את בעיית האנטישמיות, אך עם זאת התקנאה בדמות הגוי, והתוצאה של קנאה זו הייתה שלילת דמותו של היהודי הגלותי. הסטראוטיפ של היהודי הגלותי שימש להדגיש את העליונות של התרבות הציונות על פני הדת והמסורת. השאלה כיצד נראה היהודי בעיני הגוי, העסיקה את ההוגים החילונים המשכילים, ששאפו לעמוד בנורמות החברתיות האירופאיות, וכך דימויים אנטישמיים חדרו אל תוך עולם הדימויים שלהם.
היהודי החדש.
הציונות הייתה חלק ממגמה של תנועות מהפכניות באירופה, אשר האמינו כי מהפכה תצליח רק על ידי הרס הקיים ובנייה של אדם חדש. כתנועה מהפכנית האמינה הציונות שהדור הישן - 'דור המדבר' - חסר כוח פיזי ותעצומות נפש, ולכן יש לעצב יהודי חדש שיביא לשינוי פניה של היהדות בארץ ישראל.