ב-2005 נחקק תיקון לחוק זיכיון צינור הנפט המחיל תשלום מיסים על קצא"א. לאור זאת הוסכם ב-2007 כי החברה תשלם "חלף ארנונה" לעיריית אילת בסך 2.4 מיליון שקל בשנה ולעיריית אשקלון 7.3 מיליון שקל בשנה. בנוסף תשלם החברה "תרומות" לפי החלטת ראשי העיריות.
ב-2015 נחתם "הסכם תרומה" בין קצא"א ועיריית אילת לפיו ב-2015–2016 תעביר קצא"א לעירייה 6.9 מיליון ש"ח. בנוסף, 600,000 ש"ח יוגדרו כתרומה ויחולקו לפי בקשת ראש העירייה. אם הזיכיון לא יוארך במרץ 2017, תעביר החברה 7.5 מיליון שקלים בשנה כתשלום ארנונה. עיריית אשקלון חתמה על הסכם דומה לפיו בשנים 2015–2016 יועברו לה קצא"א 18 מיליון ש"ח (זאת מכיוון ששטח המתקנים גדול פי שלושה).
כתבי אישום.
בחודשים יוני וספטמבר 2011 נגרם זיהום כבד של נחל צין וסביבותיו, כתוצאה מדליפת דלק הצינור הובלת הדלק הסילוני של החברה. בינואר 2016 הוגש כתב אישום נגד החברה ואחדים מבכיריה. בפברואר 2022 הורשעה החברה בשתי עבירות של זיהום מים בנסיבות מחמירות, שתי עבירות של השלכת פסולת המכילה חומר מסוכן ולכלוך ברשות הרבים ועבירה אחת של גרימת ריח חזק או בלתי סביר. מנכ"ל החברה בזמן האירוע, יאיר וידה, ושני עובדים נוספים של החברה הורשעו בעבירות זיהום מים וכן בעבירת הפרת חובת נושא משרה לפקח ולמנוע עבירות על חוק שמירת הניקיון. על החברה הוטל קנס של 1.6 מיליון ש"ח, ושלושה בכירים, כולל המנכ"ל דאז, נקנסו אישית ב-75-150 אלף ש"ח על אחריותם בפרשה.
ב-3 בדצמבר 2014 התרחשה דליפת נפט מצינור קצא"א שגרמה לזיהום חמור בשמורת עברונה. הדליפה עוררה ביקורת חריפה כנגד החברה. הנזק לשמורת הטבע הוערך על ידי המשרד להגנת הסביבה וחברת תבור כלכלה ופיננסים בכ-111 מיליון ש"ח. כנגד קצא"א הוגשו ארבע תביעות ייצוגיות שאוחדו לתובענה ייצוגית אחת בסך מאות מיליוני שקלים. במהלך הדיונים בתביעה עודכנה חוות הדעת הכלכלית של המשרד: הנזק לשמורה נאמד בכ-216 מיליון ש"ח, ועלויות השיקום נאמדו בכ-65 מיליון ש"ח. בנובמבר 2019 הגיעה פרקליטות המדינה להסכם פשרה עם קצא"א שבמסגרתו נדרשה החברה לשלם 100 מיליון ש"ח, מהם 32 מיליון ש"ח שהוציאה עוד קודם לכן במסגרת שימור השמורה ולמחקר. בנובמבר 2021 הוגש כתב אישום נגד קצא"א ושלושה מראשיה בגין זיהום השמורה. בכתב האישום נקבע כי יש לשלושה "אחריות למחדלים ולכשלים שגרמו לפגיעה אקולוגית, מהגדולות שאירעו במדינה".
ב-15 בספטמבר 2015 התפרסם כתב אישום חמור נגד קצא"א עקב פעילות ללא היתר ופגיעה קשה באלמוגים.
ב-12 ביוני 2022 פורסם כי בית המשפט אישר הסדר פשרה בתביעה אזרחית של משרד המשפטים נגד קצא"א, בפרשת ההרס שגרמה קצא"א לחלק משונית האלמוגים באילת בשנת 2015 באמצעות עבודות תת-מימיות שביצעה ללא היתר. במסגרת הפשרה נקבע תשלום של 250 אלף ש"ח לטובת שיקום השונית, תמורת מחיקת התביעה האזרחית. בפרשה זו הורשעה קצא"א גם בהליך פלילי בגין פגיעה בערכי טבע מוגנים, והוטל עליה קנס נפרד.
ביקורת.
דו"ח מבקר המדינה מאוקטובר 2013 טען כי "ממצאי הביקורת מעידים על התנהלות לא תקינה ושלא בהתאם לחוק". על פי הדו"ח מינהל מקרקעי ישראל מסר קרקע לידי יזמים ללא תמורה. הקרקע מוחזקת בידי קצא"א במעמד של בר רשות, אבל היא נמסרה לחברת דוראד לצורך הקמת תחנת כוח, ללא מכרז. בנוסף בשנת 2004 מנכ"ל משרד הביטחון, עמוס ירון, חתם על הסכם לרכישת חשמל מדוראד ולאחר מכן ב-2008, כאשר מונה ליו"ר קצא"א חתם על הסכם הפיתוח בין המינהל לחברה.
דו"חות נוספים נאסרו לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית.
קו צינור אילת אשקלון
אל-קסר אל-כביר
אל-קסר אל-כביר (בערבית: القصر الكبير) היא עיר בצפון מערב מרוקו, כ 160 ק"מ מהעיר רבט, 32 ק"מ מהעיר לראצ'ה 110 ק"מ מהעיר טנג'יר. אוכלוסיית אל-קסר אל-כביר מונה 132,380 תושבים (נכון ל-2010).
שם העיר ידוע גם כ-Alcazarquivir בספרדית וכ-Alcácer-Quibir בפורטוגזית. משמעות שם העיר היא "הטירה הגדולה". העיר שוכנת בקרבת נהר לוכוס באחד האזורים החקלאיים הפוריים ביותר במרוקו. אזור זה מספק כמעט 20% מתצרוכת הסוכר במרוקו. ערים ועיירות קרובות כוללים את לראצ'ה ושפשאוון.
לאחרונה, העיר התרחבה מאוד בכמה כיוונים עם כניסתה לניהול העיר של נציגי המפלגה החדשה "אל-עדאלה וטאטנמיא". אלא פועלים לשיפור התשתיות של העיר הישנה.
היסטוריה.
המתיישבים הראשונים הגיעו מקרתגו שבצפון אפריקה, לאחר המלחמות הפוניות, העיר נשלטה על ידי הרומאים וניתן לה השם אופידום נובום (Oppidum Novum).
ב- 1578, סבשטיאו, מלך פורטוגל ספג מפלה ניצחת בקרב אל-קסר אל-כביר מול המלך עבד אל-מלכ, מלך מרוקו. מפלה זו שמה קץ לשאיפת פורטוגל לפלוש ולנצר את המגרב. שני המלכים נהרגו בקרב זה. מותו של סבשטיאו, מלך פורטוגל, החל את המאורעות אשר הובילו לאיחוד הזמני של הכתר של פורטוגל וספרד תחת פליפה השני, מלך ספרד. ניצחונו של מלך מרוקו, עבד אל-מלכ העניק למרוקו עצמה משמעותית ויוקרה בינלאומית.
העיר גדלה באופן משמעותי עם הצבת חיל משמר ספרדי ב 1911 כחלק מהסכם בין ספרד ומרוקו להקמת מרוקו הספרדית כמדינת חסות של ספרד. לאחר קבלת העצמאות של מרוקו והקמת סכר עוד אל מקהזין על ידי המלך חסן השני כדי לשלוט במשטר הזרמים של נהר לוכוס, העיר הפכה למרכז הפצה ראשי של האזור החקלאי.
הייתה קהילה יהודית במקום במשך שנים רבות. עדיין קיים בית הקברות היהודי וקבר הצדיק רבי יהודה זאבאלי, אליו עלו ועדיין עולים לרגל. דוד בן גיגי היה רב הקהילה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
חברת קצא&quot;א
נותן שירותי מטבע
צ'יינג'
אל-קניטרה
אל-קניטרה (בערבית: القنيطرة) היא עיר נמל בצפון מערב מרוקו בעלת 359,142 תושבים נכון לשנת 2004.
בשנים 1932–1956 העיר הייתה ידועה בשם "פורט ליוטה" (Port Lyautey), על שם הגנרל הצרפתי ליוטה שהקים את הנמל של העיר לחופי האוקיינוס האטלנטי בשנת 1912. ארצות הברית החזיקה בסיס צבאי בעיר החל ממבצע לפיד ועד שנת 1991.
הקהילה היהודית בעיר.
באל-קניטרה התקיימה קהילה יהודית במשך שנים רבות (בפיהם כונתה העיר "קניטרא"). אחד הרבנים ששימשו כרבה של העיר קנטירא הוא הרב יחייה בן הראש.
אוניברסיטת אל-קרוויין
אוניברסיטת אל-קרוויין (בערבית: جامعة القرويين, בברברית: ⵜⵉⵎⵣⴳⵉⴷⴰ ⵏ ⵍⵇⴰⵕⴰⵡⵉⵢⵢⵉⵏ, בצרפתית: Université Al Quaraouiyine) היא אוניברסיטה בפאס, מרוקו. האוניברסיטה הוקמה כמדרסה ומסגד בשנת 859 על ידי פאטימה מוחמד אל-פהרי, ובהמשך היא הפכה למרכז רוחני ואינטלקטואלי של העולם המוסלמי בימי הביניים.
אוניברסיטת אל-קרוויין נחשבת על ידי ספר השיאים של גינס כמוסד האקדמי העתיק ביותר שהתקיים ברציפות עד ימינו. והוגדרה על ידי אונסק"ו "האוניברסיטה העתיקה בעולם".
היסטוריה.
אוניברסיטת אל-קרוויין נוסדה כמדרסה ב-859 על ידי פאטימה מוחמד אל-פהרי, בתו של סוחר עשיר בשם מוחמד אל-פהרי. משפחת אל-פהרי היגרה מקירואן (ומכאן שמו של המסגד) שבתוניסיה לפאס בתחילת המאה ה-9, והצטרפה לקהילה של מהגרים אחרים מקירואן שהתיישבו במחוז המערבי של העיר. פאטימה ואחותה מרים, שתיהן משכילות, ירשו סכום כסף גדול מאביהן. פאטימה נשבעה להשקיע את כל חלקה מהירושה בבניית מסגד מתאים לקהילה שלה. בנוסף למקום תפילה, המסגד התפתח עד מהרה כמקום ללימודים גבוהים - במרכזם לימודים אסלאמים, קוראן וחדית', אך גם דקדוק, רטוריקה, לוגיקה, רפואה, מתמטיקה ואסטרונומיה.
כמו מוסדות מדרסה אחרים בעולם המוסלמי בימי הביניים, אל-קרוויין הייתה שונה בדרך ניהולה ממודל האוניברסיטה האירופאי שנוסד מעט מאוחר יותר. ההיסטוריון ג'ורג' מקדיסי שערך השוואה בין מוסד המדרסה המוסלמי בימי הביניים לבין מוסד האוניברסיטה המערבי הצביע על מספר הבדלים ביניהם. לדבריו, בעוד שהאוניברסיטה היא ארגון היררכי, ריכוזי ופורמלי, ובעוד האוניברסיטאות הראשונות היו נתונה לפיקוח צמוד מצד המלוכה והכנסייה, המדרסות באותה תקופה היו חופשיות מפיקוח של הח'ליפות. מוסד המדרסה בימי הביניים לא עבד על בסיס תוכנית לימודים פורמלית, אלא על בסיס הנחיה אישית של התלמיד על ידי המרצה שלו. עם זאת, בדומה לאוניברסיטה המדרסה שימשה כמרכז ללימודים גבוהים, ועל פי מקור אחד למדו באל-קרוויין במאה ה-14 למעלה מ-8000 תלמידים. לכן נחשב המוסד על פי ספר השיאים של גינס למוסד האקדמי העתיק ביותר בעולם שפעיל עד היום.
מבחר גדול של כתבי יד נדירים נשמרו בספרייה שנוסדה באל-קרוויין על ידי סולטאן מריני בשנת 1349. בין כתבי היד היקרים ביותר ששוכנים בה כיום מצויים סירת א-נבי של אבן אסחאק, קובץ חדית' מהעתיקים והקדומים ביותר שנכתב על ידי אל-מלכ וכתב היד המקורי של הספר איברי של אבן ח'לדון.
המדרסה המשיכה לפעול גם לאחר ימי הביניים, והמשיכה להיות מרכז רוחני חשוב של המגרב. החל משנת 1963 קיבלה אל-קרוויין מעמד של אוניברסיטה לאומית של מרוקו. מאז המוסד עבר תהליכי מודרניזציה רבים, ובין השאר ניתן לראשונה היתר לנשים להתקבל ללימודים בו.
המבנה.
צורתו הנוכחית של המסגד היא תוצאה של התפתחות היסטורית ארוכה במשך יותר מ-1,000 שנות קיומו. המבנה עבר שיפוצים והרחבות רבות. במקור היה המסגד בגודל של כ-30 מ"ר בלבד עם חצר וארבעה מעברים רוחביים. ההרחבה הראשונה שלו בוצעה ב-956, על ידי עבד א-רחמן השלישי, הח'ליף האומיי של ח'ליפות קורדובה.
ההרחבה הגדולה ביותר בוצעה בשנת 1135 בחסותו של שליט אל-מוראביטון הסולטאן עלי אבן יוסוף, שהורה להוסיף למסגד 18–21 מעברים, והרחיב את המבנה ליותר מ-3,000 מטרים רבועים. בשלב זה קיבל המסגד את מראהו הנוכחי, כולל קשתות ועיטורים של אמנות אנדלוסית גאומטרית וצמחית מרשימה, ביחד עם קליגרפיה כופית.