ב- 1950 הוקם בית יציקה, מיושן אמנם, אך כזה שאפשר להגדיל את היקף הייצור ולהתחיל לייצא ברזים לחו"ל ובעיקר לאפריקה.
ב- 1980 הוקם בית יציקה חדש בטכנולוגיה ייחודית, והוא שרת את המפעל נאמנה במשך 20 שנה.
בתחילת שנות ה-80 נעשו ניסיונות מחודשים לייצוא, אולם רוב המוצרים הקלאסיים לא התאימו למטרה זו והיה צורך להתאים את המפעל לדרישות השוק. בתקופה זו החל הפיתוח של הברזים ההידראוליים. לא עוד מנגנון מכני לפתיחה וסגירה ידנית, אלא מערכת המנצלת את אנרגיית המים להפעלת ברזים להשקיה סדרתית ולחיבור למערכות בקרה ממוחשבות.
בשנות ה-90, הורחבו שוקי היצוא וכן נחתם הסכם עם חברת נטפים לשיווק מוצרי דורות בשוק החקלאי בארצות הברית. בנוסף פותחו מערכות תמך, חוזקה מחלקת הפיתוח, נבנתה מבדקה חדשה והורחבו משמעותית אולם ההרכבה והמחסנים. המפעל טיפס מדרגה נוספת במעלה הפיכתו מבית מלאכה למפעל תעשייה מודרני.
בשנת 2000 נסגר בית היציקה עקב תחרות עזה מול ייצור זול יותר במדינות מתפתחות, והפעילות עברה בחלקה לסין.
באוגוסט 2007 נרכש גרעין השליטה על ידי חברת Miya, חברת החזקות המים של קבוצת אריסון, בבעלות שרי אריסון.
המסגרייה הקטנה של שנות ה-40 הפכה למפעל מוביל בתחומו בשנות הפיתוח המואץ של ההתיישבות בישראל. בכל השנים הללו עוסק המפעל ביציקה ובכבישה, בעיבוד שבבי, בהרכבה, בבדיקה ובשיווק בארץ ובעולם. מגוון המוצרים של דורות גדל וכיום מכיל גם מגופים שייעודם לאו דווקא לשוק החקלאי, אלא לאספקת מים למערכות עירוניות, כיבוי אש, למפעלי תעשייה, משחררי אוויר ומדי מים בשיטת AMR ועוד.
מוצרים ופתרונות.
דורות מתמחה בתחומי הולכת מים, כיבוי אש וחקלאות כאשר היא מספקת מגופי בקרה הידראולים, משחררי אוויר, מדי מים ומגופים מכניים.
נוכחות גלובאלית.
דורות נותנת מענה ושירות ברחבי העולם.
תפילת נשים ביהדות
תפילת נשים התקיימה ביהדות לאורך כל הדורות, ובמקרים מסוימים, תפילתן נחשבה לתפילת מופת. כך למשל תפילת חנה, שחז"ל ראו בה המודל של התפילה האידיאלית. לפני חורבן בית שני, כאשר עדיין לא היה סידור, התפלל כל אדם על פי צרכיו תפילות הודיה והלל ותפילות בקשה. מתפללת (כמו גם מתפלל) יכלה להביע את עצמה בכל דרך שתרצה ובספונטניות.
תפילת נשים בהלכה.
תפילת עמידה.
במשנה נאמר שנשים חייבות בתפילה. התלמוד נימק דין זה בכך שהתפילה היא בקשת רחמים, ולפי חלק מהגרסאות הוא מסביר שהתפילה אינה מצווה התלויה בזמן, ממנה נשים פטורות.
דין זה הובא בספרות ההלכה, אולם מנהג הנשים היה לא להתפלל שלוש תפילות, אלא להסתפק באמירת בקשה בקומן בבוקר. בעל המגן אברהם הסביר זאת על פי דברי הרמב"ם, שכתב שיש מצווה מן התורה להתפלל כל יום, אך די בפעם אחת וללא נוסח מחייב. מכיוון שחובה זו אינה מצווה התלויה בזמן, אין הנשים פטורות ממנה, אך הן פטורות משלוש התפילות המנוסחות והתלויות בזמני היום שמדברי חכמים. אמנם לדעת הרמב"ן כל החיוב להתפלל הוא מדברי חכמים, וייתכן שדברי המשנה שנשים חייבות להתפלל פירושם שחייבו אותן להתפלל את כל התפילות.
יש הסוברים שנשים צריכות להתפלל שתי תפילות עמידה ביום גם לדעת הרמב"ם. מאידך, יש הסבורים שגם לדעת הרמב"ן נשים יוצאות ידי חובה בבקשת רחמים אחת ביום.
על אף דברי בעל המשנה ברורה בספרו, בנו העיד שאימו כמעט לא התפללה כל השנים בהן היא טיפלה בילדיה, בהוראת בעלה. הנחיות דומות מופיעות לאחר מכן אצל פוסקים רבים שהלכו בשיטתו, גם עבור נשים הטרודות בעבודה. הנחיות אלו נומקו באפשרות להסתמך לכתחילה על שיטת המגן אברהם במקום קושי, וכן על מגוון פטורים הלכתיים שאינם מיושמים בדרך כלל עבור תפילת גברים, דוגמת הכלל העוסק במצווה פטור מן המצווה, וההלכה הפוטרת מתפילה את מי שדעתו טרודה.
שאר חלקי התפילה.
נשים פטורות מאמירת: קרבנות, קריאת שמע וברכותיה, תחנון, אשרי, למנצח, קדושה דסדרא, שיר של יום, פיטום הקטורת ועלינו לשבח.
משום שנשים פטורות ממצוות עשה שהזמן גרמן, הן פטורות מאמירת פסוקי דזמרא, לפי שזמן אמירתם לפני תפילת שחרית. יחד עם זאת, יש הסוברים, שהואיל ונשים חייבות להתפלל עמידה, חייבות הן גם לומר פסוקי דזמרא כדי להתכונן על ידם לתפילה. אולם לדעת רוב הפוסקים - פטורות, והרוצה להדר רשאית.
יש פוסקים הסבורים, שהואיל ומצוות זכירת יציאת מצרים נמשכת ברציפות ביום ובלילה יש לחייב את הנשים בה, אך רבים חלקו על כך ולדעתם הנשים פטורות מהזכרת יציאת מצרים.
מניין ובית כנסת.
נשים פטורות מתפילה במניין ובבית כנסת, אמנם המתפללות במניין ובבית הכנסת יש להן בזה זכות.
היסטוריה.
תקופת המקרא.
מסיפורי המקרא עולה שאישה המתפללת היא עצמאית בלשונה וכל תפילה מנוסחת על פי המיית לבה. רבות המתפללות במקרא, ולכל אחת תפילה ייחודית משל עצמה. פנייתן הישירה מתקיימת באופן ספונטני מתוך הווייתן ונסיבות חייהן. הספרות היהודית לדורותיה עסקה בנושא זה ואולם הנושא זוכה לעניין מחקרי רב בתקופה האחרונה. ספרות ענפה חוברה במחצית השנייה של המאה העשרים ועד ימינו אלה בנושא זה.
התפילות המפורסמות ביותר במקרא הן של: רבקה, לאה, מרים הנביאה, דבורה, חנה, אסתר ורות. לאורך ההיסטוריה היהודית בכל תפוצות ישראל נשים חיברו תפילות, חלקן השתמר אך רובן הגדול השתכח משום שלא הועלו על הכתב. חלק מזערי של תפילות אילו הוא זה הבא לידי ביטוי בתפילות הנשים שאנו מוצאים בספרות החיצונית.
תקופת ימי הביניים.
עם תחילת היווצרות הסידור וביתר שאת עם הפיכת הנוסח לרשמי, כתוב ומאוחר יותר מודפס אנו פוגשים פחות ופחות השפעה של נשים על סידור התפילה. תפילות הנשים, גם אם נאמרו, לא נותרו בדרך כלל בידינו.
רק בתקופות הקרובות יותר לזמננו אנו מתחילים לפגוש סידורי נשים. בין אם היו אילו סידורי הכלל כמו סידור "קורבן מנחה" המיועד לנשים ובין אם היו אלו קובצי תחינות, היינו תפילות אישיות שנועדו להיאמר ברשות הפרט ובשפת המדינה (בדרך כלל יידיש), כמו "תחינות שרה בת-טובים" או סידורה האישי של יהודית כהן מאיטליה. סידורים אילו נתנו ביטוי, בדרך כלל, לנושאים נשיים אשר הסידור הממוסד לא נתן את דעתו עליהם כמו למשל נושאי הריון ולידה, טהרת המשפחה, וחיי גידול ילדים וחינוכם לצד הבעל.
במקביל אנו פוגשים קבוצות וקהילות מיוחדות בהן הנשים היו הממונות על שמירת המסורת. בגלל הקביעה כי היהדות מועברת מהאם לצאצאיה היו אלה הנשים, בקרב קהילות האנוסים בפורטוגל, שהפכו למתפללות העיקריות בהתכנסויות החשאיות ולנושאות בעול שימור המסורת בנסיבות החיים שנכפו עליהם.
בימינו.
המגמה ההולכת ומתגברת של שוויונות בין האיש לאישה בכלל תחומי החיים, החל מסוף המאה ה-19, וביתר שאת במאה ה-20 וה-21 הביאה להרחבת חלקן של הנשים בבתי הכנסת ובתפילות.
בתקופתנו קיימים סידורי תפילה אורתודוקסיים עם ניסוחים מותאמים לנשים. בסידור פעמי גאולה מופיעה בכל המקומות הרלוונטיים אופציה של ניסוח לנשים וההנחיות בו מופנות לנשים ולגברים כאחד. בנוסף, קיימים סידורים מיוחדים לנשים דוגמת סידור כוונת הלב לבת ישראל וסידור עבודת השם לבת ישראל.
בזרם האורתדוקסיה המודרנית החלו להיווצר קבוצות תפילה נפרדות לנשים, ונפתחו "מניינים שיתופיים" הרואים עצמם כנאמנים להלכה, ובהם נשים לוקחות חלק משמעותי בחלקים מסוימים בתפילה. החלוצה הייתה קהילת שירה חדשה בירושלים, שהוקמה בשנת 2001 על ידי קבוצה בראשות ד"ר טובה הרטמן במטרה "ליצור קהילה דתית המשלבת מחויבות להלכה עם מחויבות לתפילה ופמיניזם, ולהגדיר מחדש את מקומן של נשים בבית הכנסת". מאז פועלות בארץ כמה עשרות קהילות שוויוניות או משתפות מסוג זה. בולט בתמיכתו הרב דניאל שפרבר, אשר הקדיש ספר הלכתי לדיון בשיתופן של נשים בתפילות ובקריאת התורה.
תפילת נשים בזרמים הלא אורתודוקסיים.
תפילת נשים בולטת במיוחד בזרמי היהדות הלא אורתודוקסיים, אשר הפכו עוד מראשית המאה ה-20 את המגמה האידאולוגית לשוויון בין המינים ליישומית על ידי שוויוניות הדרגתית של כלל תפקודי בית הכנסת לנשים.
גם לשונה של התפילה הלכה והפכה רגישה ומודעת יותר לשאלות מגדריות. במאמרה על השפעות המגדר על התפילה הישראלית הרפורמית מחלקת המחברת, הרבה ד"ר דליה מרקס, את השינויים בסידורים הליברליים לארבע רמות:
סי מה צ'יאן
תאורת לד
אלכסיי הראשון, צאר רוסיה
אלכסיי הראשון ידוע כאלכסיי מיכאילוביץ' (ברוסית: Алексей I Михайлович; 19 במרץ 1629 - 29 בינואר 1676) היה הצאר השני ממשפחת רומנוב.
ילדות ותחילת הכהונה.
עד לגיל 5 היה תחת השגחה של אומנות בארמון הצאר. מגיל 5 הועבר להשגחתו של בויארין בוריס מורוזוב. תחת השגחתו הוא למד לקרוא, לכתוב וקיבל הכרה של תרבות המערב. בגיל 16, עם פטירת אביו החל את הכהונה. בהיותו בגיל צעיר וללא ניסיון בניהול המדינה הוא היה תחת השפעתו של המחנך. האופי שלו היה שקט מאוד. הוא היה תחת השפעה דתית חזקה.
בגיל 18 הוא בחר לעצמו את כלתו. אבל תחת השפעת בוריס מורוזוב ויתר על בחירתו ובסופו של דבר התחתן עם מריה מילוסלבסקי, כאשר בוריס מורוזוב בעצמו התחתן עם אחותה. כתוצאה מכך, גם מורוזוב וגם מילוסלבסקי שהיה האב של הבנות קיבלו השפעה חזקה מאוד על הצאר.
בהתאם להמלצת מורוזוב ב-7 בפברואר 1646 החלו לגבות מס חדש על המלח. המס היה גבוה מאוד והיקפו לא היה סביר. בנוסף לכך החלו להתפשט שמועות על השתלטות יועציו של הצאר עליו ואהדתו למנהגים מחו"ל. החלו מהומות במוסקבה ובערים אחרות. אלכסיי הראשון נאלץ לשלוח את בוריס מורוזוב למנזר בצפון המדינה ולבטל את המס. גם כאשר מורוזוב חזר למוסקבה, הוא לא הצליח להגיע לרמת השפעתו הקודמת.
פרשת ניקון.