במקור יועד המבנה לשמש כבית חלוצות למגורים לעולות עד התבססותן בארץ ישראל. אולם עם חנוכת הבניין עלה צורך דחוף במקום לשיכון ילדי עליית הנוער מגרמניה ורובו של הבניין שימש למטרה זאת. חמישה עשר חדרים הוקדשו לבית החלוצות, 3 חלוצות בחדר. במהלך מלחמת העולם השנייה בה העלייה הייתה מצומצמת, הוסב רובו של הבניין לבית ספר מקצועי. בראשית אפריל 1948, כחודש לפני הכרזת העצמאות, נערכה בבניין במשך כמה ימים ישיבת הוועד הפועל הציוני שבה הוחלט על הרכב גופי הי"ג - מנהלת העם - והל"ז - מועצת העם, שתי זרועות השלטון הזמניות של היישוב הציוני שהפכו לאחר הקמת המדינה למוסדות השלטון הראשונים של ישראל.
במשך כארבעה עשורים שימש המבנה כפנימייה ובית ספר מקצועי לבנות. במקום פעל תיכון עירוני ט"ו וכן הוכשרו בו מורות למלאכה, תזונה, כלכלת בית ואופנה. בשנת 1975 עבר בית צעירות מזרחי לקריית החינוך בצפון תל אביב.
בשנים 1977–1993 פעלה במקום מכללת תלפיות למורות. ובשנים 1995–2001 פעלה במקום הנהלת רשת אמי"ת. מאז עמד המבנה שומם, פרט לחסרי בית ונרקומנים שפלשו אליו מעת לעת. עיריית תל אביב-יפו בחנה לאורך השנים מספר חלופות לשימוש במבנה, בהן מעונות סטודנטים, אכסניית נוער או שלוחה של אקדמיית בצלאל.
במהלך מחאת האוהלים בשנת 2011 פלשו לבניין פעילים חברתיים במחאה על כך שהעירייה אינה משתמשת במבנה למען הציבור בהתאם לייעודה התכנוני של הקרקע ופונו ממנו על ידי המשטרה. לטענתם, עיריית תל אביב-יפו מזניחה במכוון את המבנה על מנת להכשיר את הריסתו בעתיד ושימוש בקרקע לבניית מגדל יוקרה. במכתב גלוי שפרסם ביום האירוע אדריכל השימור אמנון בר-אור קרא לראש העיר להכריז על הבניין כמבנה לשימור ולשקמו בהקדם לטובת הציבור.
בהמשך אותה שנה הסתיים המשא ומתן של העירייה עם בית הספר לאמנות בצלאל, ונחתם הסכם לפיו תוקם בבניין שלוחה של בית הספר, וכן שני גני ילדים.
ב-2014, לאחר הליך שיתוף ציבור מעמיק שערכה עיריית תל אביב-יפו בקרב כ-2,000 תושבים, על מנת שהמבנה יענה על מירב הרצונות ויהווה בית לקהילה, הקצתה העירייה 26.5 מיליון שקלים לשיפוץ המבנה. במסגרת השיפוץ ובמסגרתו הוחלפו תשתיות הבניין, בוצעו חיזוקים בשלד המבנה והוא הונגש לנכים. כמו כן בוצע בו שיפוץ פנימי, שיפוץ חזיתות וחצר הבניין שוקמה.
מטרת המרכז להיות הבית הציבורי של תושבי השכונה ולכן הוא עוצב בהתאם. יחד עם פעילויות מסורתיות יותר כמו חוגים, קורסים והרצאות יציע המרכז החדש מגוון שימושים משולבים חדשים:
ב-1 בספטמבר 2015, לאחר שיפוץ יסודי, נפתח המבנה ללימודים למספר גני ילדים.
ב-1995 צולם בבניין הסרט "זיכרון דברים" בבימויו של עמוס גיתאי.
המבנה מוזכר בספרה של שרית ישי לוי "האישה מעבר לים".
יחסי רופא מטופל
רואה-יורה
רואָה-יורָה היא מערכת נשק שפותחה על ידי רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, המורכבת ממגדל שבו מקלע ואמצעי תצפית, המופעלים ממוצב שליטה מרוחק. המערכת מוצבת בגבול בין ישראל לרצועת עזה, ומופעלת מרחוק בידי חיילות צה"ל כנגד מחבלים המתקרבים לגדר המערכת.
המערכת נכנסה לשימוש צה"ל בשנת 2008. היא מופעלת על ידי תצפיתניות מנוסות, שהוכשרו להפעלת המערכת בבית הספר לאיסוף קרבי בבסיס בית הספר להגנת הגבולות (מחנה "מגן סיירים"). אישור הירי ניתן על ידי מפקד הגדוד המפעיל את המערכת, והפתיחה באש מחייבת הפעלה על ידי קצין, בנוסף להפעלה על ידי התצפיתנית שיזמה את הירי.
רואה יורה
הטבח בספינת העבדים זונג
הטבח בספינת העבדים זוֹנְג היה רצח המוני של עבדים שחורים שאירע בשנת 1781 על ידי השלכתם לים, כשהם אזוקים בשלשלאות, מספינת העבדים "זונג" (Zong), ספינה בבעלות אנגלית שעשתה את דרכה מאפריקה לקריביים.
רב החובל של הספינה הורה להשליך לים 132 עבדים שחורים שסבלו מתת-תזונה וממחלות, שנחשבו בעיניו כ"מטען לא-כשיר". בעלי הספינה תבעו את חברת הביטוח, עם הגעת הספינה לאנגליה, בבקשה לפיצוי כספי על אובדן ה"סחורה". מאחר שהריגתם של עבדים, הן כיחידים והן בצורה המונית, לא נחשבה כרצח, ועל פי החוק האנגלי המעשה היה חוקי לגמרי, ולכן יכול היה רב החובל של הספינה לדווח על מעשיו בפני בית המשפט ללא סכנה של תביעה נגדו. למרות שהפרשה לא כונתה באותם ימים "טבח", היא זכתה לגינוי, היוותה ציון דרך במאבק נגד סחר העבדים, ותרמה, בין גורמים נוספים, לביטול העבדות באנגליה בשנת 1807.
רקע: סחר העבדים במאה ה-18.
עד המאה ה-19 הייתה העבדות חוקית באירופה ובאמריקה, בעיקר כלפי בני אדם ממוצא אפריקאי, ושימשה אחד מענפי המסחר הרווחיים ביותר של סוחרים אירופאים. "ציידי עבדים" הגיעו בספינות לחופי יבשת אפריקה ונהגו לחטוף אנשים שחורי עור, לכבול אותם, ולהובילם בכפייה למכירה, בעיקר ליבשת אמריקה ולאיים הקריביים. שיטה אחרת, נפוצה אף יותר, הייתה קניית אפריקאים ממקומיים שעסקו במלאכת הציד האנושי למען רווח כספי.
החטופים כונו "בקר שחור" והיחס אליהם היה כאל מטען. במשך שבועות של הפלגה הם היו נתונים בתנאים תת-אנושיים, כבולים זה לזה בצפיפות במשך כל ההפלגה, ללא תזונה מסודרת, נתונים לאלימות פיזית מצד בעלי הספינה והצוות, והובאו בתנאים מחרידים ליבשת אמריקה, שם נמכרו ב"שוקי עבדים". על פי הערכות של מסד הנתונים על סחר העבדים הטרנס-אטלנטי כ-15 אחוזים מהחטופים נספו ממחלות ומתת-תזונה תוך סבל רב, עוד לפני הגיעם לאמריקה.
אחת הערים ששגשגו באותה תקופה בזכות סחר העבדים הייתה ליברפול. במחצית המאה ה-18 היה בליברפול צי שלם של ספינות עבדים שהיה מסוגל להעביר עשרות אלפי עבדים בכל הפלגה. בנוסף לבריטים עסקו בסחר העבדים גם ההולנדים, הספרדים והפורטוגזים.
עם הבאת "הבקר השחור" לשוקי אמריקה, נמכרו החטופים לעבדות בכסף מלא. הם נחשבו כרכוש ולא כבני אדם, ניתן היה להפריד בין בני זוג ובין הורים לילדיהם, ולא הייתה קיימת כל הגנה חוקית על זכויותיהם. היחס אליהם כלל עונשים פיזיים קשים, כולל הצלפות וחבלות שגרמו לנכות. קטיעת בהונות הרגליים, למשל, נחשבה כ"טיפול" יעיל במקרים של דראפטומניה ("מחלת הבריחה").
הטבח.
ספינת העבדים "זונג" הייתה בראשיתה בבעלות הולנדית, אולם בזמן האירוע היא הייתה בבעלות סוחרים מליברפול. היא עזבה את חופי אפריקה ב-6 בספטמבר 1781 כשעל סיפונה מטען אנושי בצפיפות רבה יותר מהמקובל, מתוך כוונה של קפטן האוניה לרווח כספי רב יותר. יעד הספינה היו שווקי העבדים בג'מייקה.
הצפיפות הרבה של בני האדם הכבולים במרתפי האוניה, חולשתם בגלל היעדר מים ותזונה, הפרשותיהם, היעדר ההיגיינה וזיהומים, הביאו כפי הנראה להתפתחות מחלות מידבקות שהשפיעו עליהם ועל הצוות. קפטן הספינה, לוק קולינגווד, מצא עצמו עם שבעה אנשי צוות לבנים מתים ועם כשישים עבדים אפריקנים שמתו אף הם. מעבר לסכנה שבהידבקות אנשי הצוות, היה גם חשש להפסד כספי כבד בהידבקות שחורים נוספים, שעלולים היו למות, תוך אובדן ההכנסה על מכירתם. היחס אל העבדים היה כאל מטען. אילו היה מביאם אל החוף כשהם חולים, או לאחר שמתו במהלך העברתם בהפלגה, לא היו בעלי הספינה מקבלים כל פיצוי עבורם. אולם אילו היו העבדים "אובדים בים", היה הביטוח מחזיר 30 פאונד, סכום עתק במונחי אותם ימים, כמעט כמחירו של עבד בשוק, עבור כל "ראש".
קולינגווד התייעץ עם קציניו והציע להשליך אל האוקיינוס עבדים שנראו חולים, ובכך "לאבד" את המטען. למרות הסתייגות מצד הקצין הראשון ג'יימס קֶלְסוֹל, הושלכו אל האוקיינוס, בשלושה ימים נפרדים, 122 עבדים חולים, כשהם אזוקים בשלשלאות. עשרה עבדים נוספים השליכו עצמם מהסיפון מרצון, ייתכן שבמחאה על המעשה האכזרי שבהטלת חבריהם לאוקיינוס, או כשותפות גורל עם בני משפחותיהם שנספו.
מאוחר יותר הועלתה הטענה המשפטית כי העבדים הושלכו לאוקיינוס כדי להגן על חיי העבדים האחרים, מאחר שבספינה לא היו מספיק מים כדי לשמור את כולם בחיים עד לסוף המסע. הטענה הופרכה בבית המשפט ונמצא כי היו בספינה 420 גלונים של מים עם הגיעה לג'מייקה ב-22 בדצמבר.
הדיון המשפטי.
מקרה זה של יחס לעבדים כאל מטען והשלכתם לים לא היה חריג, כפי הנראה. אולם הטבח בספינת העבדים "זונג" פורסם באמצעי התקשורת והוא ידוע לנו כיום לפרטיו, בזכות הדיון המשפטי והתיעוד המדויק בפרוטוקולי בית המשפט. הפרשה הרשומה בארכיון בית המשפט מאפשרת להתבונן במבט מיקרו היסטורי אל המציאות בתחום סחר העבדים במאה ה-18.
עם חזרת הספינה "זונג" לליברפול מילאו בעלי הספינה את המסמכים הדרושים והגישו תביעה לחברת הביטוח לפיצוי הולם. חברת הביטוח לא קיבלה את התביעה, בהסתמך על עדות הקצין הראשון כי השלכת המטען לא הייתה חיונית ואין מדובר ב"מטען אובד". גם ללא עדות זו היו על גבי הספינה מספיק מים, והשלכת "המטען" לים התרחשה בסמוך ליעד - ג'מייקה. בית המשפט חייב את חברת הביטוח במתן פיצויים לקולינגווד ולבעלי הספינה, ובתגובה ערערה חברת הביטוח. בנקודה זו נכנס לתמונה גראנוויל שארפ, מראשוני הפעילים בתנועה לביטול העבדות. בחודש מרץ 1783 ביקר אצלו אולאודה אקוויאנו (Olaudah Equiano), שהיה עבד משוחרר מפורסם, ובהמשך סופר מצליח עם פרסום האוטוביוגרפיה שלו. שארפ, שעמדותיו החברתיות בעד ביטול העבדות לא היו פופולריות, נזקק לסיפור כגון זה על מנת להביא את העניין למודעות ציבורית. לאחר ששמע מאיקוויאנו על האירועים המחרידים שהתרחשו על סיפון הספינה "זונג", הפך למעורב בתיק התביעה בפני בית המשפט. הוא העלה את הטענה, שהייתה בלתי מקובלת לזמנה, כי האקט בו הושלכו אל מותם 132 עבדים היה למעשה רצח, ודרש העמדת צוות הספינה לדין פלילי. התובע הכללי ג'ון לי לא קיבל את הטענה ולא העמיד לדין פלילי את המעורבים בדבר. תגובתו לדרישה זו הייתה: