מקורות השפעה.
דוסטויבסקי היה חובב ספר נלהב מגיל צעיר מאוד, ושנות לימודיו בבית הספר הוצאו כמעט לחלוטין על קריאת ספרים. בילדותו היה שקוע בקריאת וולטר סקוט, אלכסנדר פושקין וההיסטוריון והסופר הרוסי ניקולאי קרמזין. לאחר מכן קרא בשקיקה את כתבי שייקספיר, גתה, ביירון, ויקטור הוגו ופרידריך שילר. דוסטויבסקי העריץ במיוחד את בלזק, ואף תרגם בתחילת דרכו את הרומן אז'ני גראנדה של הסופר הצרפתי. הוא תרגם בנוסף גם את ז'ורז' סאנד ואז'ן סי. סופר נוסף אותו העריץ דוסטויבסקי היה צ'ארלס דיקנס, שספריו היו כמעט היחידים שקרא בתקופת מאסרו, מלבד כתבי הקודש.
מבחינה סגנונית הושפע דוסטויבסקי הצעיר רבות מניקולאי גוגול, ומיוחסת לו האמירה: "כולנו יצאנו משולי האדרת של גוגול" בנוגע לספרות הרוסית של המאה ה-19. ספרו הראשון של דוסטויבסקי, אנשים עלובים, אף הביא רבים לראות בו ממשיכו של גוגול. בספר מופיעה אף התייחסות ישירה לגוגול: הפקיד דבושקין קורא את הסיפור "האדרת" של גוגול, ואף מבקר את הסוף שבוחר הסופר לדמותו של הפקיד אקאקי אקאקייביץ'. ביקורת קלה זו נהפכת למתקפה של ממש בסיפור הכפר סטפאנצ'יקובו ותושביו, אותו כתב דוסטויבסקי לאחר שחרורו מהכלא. חוקר הספרות יורי טיניאנוב, אחת הדמויות הבולטות באסכולת הפורמליזם הרוסי, ראה בהתקפה של דוסטויבסקי על גוגול ביטוי פרטי של נטייה אוניברסלית מצד סופרים צעירים לתקוף דמויות סמכותיות מהדור הקודם.
"הכפר סטפאנצ'יקובו ותושביו" כולל גם פרודיה על פושקין ועל איוון טורגנייב, שני כותבים נוספים מהם הושפע דוסטויבסקי. על אף ההערכה שרחש לטורגנייב, שתמיד הכיר בכישרונו ואף סייע לו כספית, היה דוסטויבסקי ביקורתי מאוד כלפי הנטייה הרומנטית של טורגנייב, האווירה האריסטוקרטית ברומנים שלו והטון הנוסטלגי שבהם. הפרודיה על סגנונו של טורגנייב בהכפר סטפאנצ'יקובו ותושביו ניכרת במיקום, באפיון הדמויות ובסיפור האהבה שבחר דוסטויבסקי, שמזכירים מאוד את סיפוריו של טורגנייב. אלא שבניגוד לטורגנייב, חיי האחוזה מתוארים אצל דוסטויבסקי "ללא שמץ של אווירה רומנטית נוסטלגית, אלא כהתגלמות של אבסורד, אכזריות ושנאה של הכל כלפי הכל".
נטייה דומה מאפיינת את הביקורת של דוסטויבסקי כלפי לב טולסטוי. על אף שהעריך מאוד את כתיבתו, וגם החזיק מקבץ רחב מאוד של כתביו, ראה דוסטויבסקי ברומנים של טולסטוי כמייצגים את עולם העבר, יופי שנהפך כבר להיסטורי. גם לטולסטוי הייתה ביקורת משלו על דוסטויבסקי. הוא אמר על החטא ועונשו כי כבר לאחר קריאת הפרקים הראשונים אפשר לנחש את סופו של הרומן. עם זאת, דווח כי טולסטוי פרץ בבכי כאשר שמע על מותו של דוסטויבסקי, וכי על השידה שליד המיטה בה נפטר היה מונח עותק של האחים קרמזוב. דוסטויבסקי מצדו אמר על מלחמה ושלום של טולסטוי כי זוהי "יצירת אמנות חסרת פגמים".
הביקורת על דוסטויבסקי.
אין הרבה ענקים בספרות העולמית שזכו לביקורת נוקבת כמו זו שספג דוסטויבסקי, בימי חייו ולאחר מכן. בין היתר הואשם דוסטויבסקי שכתיבתו לא עשירה ומסוגננת כמו זו של יוצרים אחרים בני זמנו, שהוא נוטה לחזור על עצמו ושהדמויות שלו הן לרוב טיפוסים המייצגים עמדות מוסריות או חברתיות מוגדרות, ולא בני אדם ממשיים.
הסופר ולדימיר נאבוקוב טען בהרצאותיו כי מבחינה אמנותית דוסטויבסקי הוא סופר בינוני ביותר. "אני מודה", הוא כותב, "שחלק מהסצנות שלו (של דוסטויבסקי), חלק משורות הפארסות העצומות שלו הן משעשעות בצורה בלתי רגילה. אבל הרוצחים הרגישים שלו והזונות עם הנשמה הגדולה הם בלתי נסבלים אפילו לרגע אחד – לפחות על ידי הקורא הזה!". ארנסט המינגוויי, שבספרו האוטוביוגרפי חגיגה נודדת מתואר יחסו האמביוולנטי לדוסטויבסקי, מתפלא "איך הוא יכול לכתוב כל כך רע, כל כך רע באופן בלתי יאומן, ועדיין לגרום לך רגשות כל כך אמיתיים?".
השפעתו של דוסטויבסקי.
כתיבתו של דוסטויבסקי השפיעה רבות על דורות של סופרים שבאו אחריו. וירג'יניה וולף כתבה עליו במאמרה "נקודת המבט הרוסית" (The Russian Point of View):
יחסו כלפי היהודים.
בימי בגרותו המאוחרת החל דוסטויבסקי להתקרב לרעיונות לאומניים רוסיים שהעלו על נס את ההיסטוריה הרוסית הייחודית והדגישו את זיקתה של הלאומיות הרוסית לכנסייה האורתודוקסית. הוא יצא נגד השפעת הקתוליות והסוציאליזם על רוסיה. כחלק מהשקפת עולמו ביטא דוסטויבסקי גם השקפות אנטישמיות כלפי היהודים.
בגיליון מרץ 1877 של "יומנו של סופר" תיאר דוסטויבסקי את היהודים ברוסיה כמדכאים ומנצלים את ההמונים הרוסיים, כשולטים בעולם, וכמהווים סכנה רוחנית ותרבותית לעם הרוסי. כך כתב:
יש הרואים בתיאורי דמויות יהודיות אצל דוסטויבסקי סממנים של אנטישמיות סטראוטיפית. כך למשל בתארו בספרו האוטוביוגרפי "רשימות מבית-המוות" את דמותו של איסאי פומיץ' בומשטין, כמי שאין לו בעולמו אלא אלוהים וכסף, והוא מתאר את התנהגותו: כמו כן הוא מגלה בתיאור זה בורות באשר להווי החיים היהודי-דתי, כשהוא מתאר את היהודי מתעטף בטלית ומניח תפילין בליל שבת.
בספרו "שדים" מתואר היהודי ליאמשין כבעל תכונות דומות מאוד לאלו של בומשטין, והוא אף עולה עליו בתכונותיו השליליות: הוא פחדן, חנפן, אכזר כלפי החלשים ממנו, מלווה בריבית, מלשין.
בספרו "האחים קרמזוב", כאשר אליושה, הדמות המרכזית החיובית, נשאל על ידי בת-שיחתו האומנם נכונות הן עלילות הדם, משתמט הנזיר מלהשיב ומניח את העניין בבחינת שתיקה כהודאה.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
על יצירתו:
יחסו כלפי היהודים:
הלניזם
שחפית כהה
שְחָפִית כֵּהָה (שם מדעי: Onychoprion fuscata) היא מין של עוף ימי ממשפחת השחפיתיים.
תיאור.
שחפית בגודל בינוני בצבעי שחור ולבן אופייניים. לשחפית הכהה כנפיים וזנב ארוכים. אורך גופה 35–45 סנטימטרים, אורך הכנף 29 סנטימטרים, מוטת כנפיים 80–95 סנטימטרים ומשקלה 170–190 גרם.
צבע גבה של השחפית שחור, וגחונה לבן. כיפת הראש שחורה עם מצח לבן, כשקו שחור משורטט מהמקור לעיניים. זנב ממוזלג מאוד בצבע שחור, למעט נוצות הקצה הלבנות. רגלים ומקור שחורים כשקצה המקור משונן. קשתית העין בצבע חום כהה. פרט להתנהגות בעת החיזור קשה להבדיל בין הזכר לנקבה.
דומה לשחפית רסן ("Sterna anaethetus"), אך גדולה ממנה וכהה יותר בגבה, כמו כן אין לשחפית הכהה גבות לבנות ודפוס תחתית הכנף האופייניים לשחפית הרסן.
תפוצה.
השחפית הכהה היא עוף נודד. תפוצת השחפית הכהה משתרעת באזורים טרופיים בכל האוקיינוסים, עם חדירת מה לאזורים סובטרופיים. השחפית הכהה מזדמנת לעיתים נדירות לראש מפרץ אילת בחודשים יולי-אוגוסט, לעיתים בלהקות קטנות. השחפית היא אורחת נדירה במערב אירופה. מחוץ לעונת הקינון היא נודדת ברחבי הרצועה הטרופית של האוקיינוסים, בעיקר במים עשירים בפלנקטון המהווה את המזון לטרף העיקרי של השחפית דגים ודיונונים. זוהי השחפית הפלגית ביותר (כלומר שבית גידולה העיקרי הוא מרחבי הים הפתוח) ולעיתים היא עוקבת אחר ספינות בלילה.
מזון.
עיקר מזונה של השחפית הכהה הם דגים ודיונונים, כמו כן סרטנים, לעיתים חרקים ואשפה המושלכת מאוניות. שיטת הצייד העיקרית של השחפית היא לעוף סמוך לפני המים כשראשה ומקורה נוטה כלפי מטה, ומשהיא מבחינה בטרף היא מרחפת-מרפרפת, וברגע המתאים צונחת-צוללת אנכית, תופסת את הטרף ובולעת אותו תוך מעוף. דגים מעופפים נלכדים באוויר. השחפית אינה מסוגלת לשחות ולעיתים רחוקות נצפתה כשהיא נחה על פני המים, שכן נוצותיה אינן חסינות ממים. ניזונה בלילה מדגי מים עמוקים המתקרבים לפני המים רק בחשכה.
קינון.
השחפית הכהה מקננת כל השנה במקומות מסוימים, או בעונה מסוימת במקומות אחרים. בדרך כלל במושבות גדולות ואף גדולות מאוד, כשלעיתים זוגות בודדים מיישבים אזורים חדשים. השחפית נוהגת לקנן באיי אלמוגים, או באיים סלעיים באזור הטרופי. רוב אתרי הקינון הם על אדמה חולית שטוחה או עם מעט צמחייה. השחפית מעדיפה מקום מסתור מתחת לצמחייה במקומות בה היא קיימת. הקן הוא גומה חפורה בקרקע בה היא מטילה ביצה אחת בלבד שצבעה לבן מנומר. זמן הדגירה 28–30 יום. שני ההורים משתתפים בדגירה.
פלומת האפרוח חומה עם כתמים מפוזרים בגוון חום כהה. האפרוחים הופכים עצמאים אחרי 55–60 יום. השחפית מתחילה לקנן בגילאים 6–8 שנה. אורך חייה עד 35 שנה.
השחפית הכהה והאדם.
השחפית הכהה אינה במצב סכנה. זהו אחד מעופות המים הנפוצים ביותר, האוכלוסייה העולמית נאמדת ביותר מ-20 מיליון זוגות.
רוב אתרי הקינון הם מחוץ להישג ידו של האדם, אך קיימים מקרים שבהם האדם נהג לאסוף את ביצי העוף.
משטח רישום דיגיטלי
לוח גרפי או משטח רישום דיגיטלי הוא התקן חומרה מסוג אמצעי הצבעה המאפשר קלט באמצעות עט אלקטרוני או התקן דמוי עכבר (puck), על גבי משטח, המשמש כלוח רישום. מיקום העט על גבי הלוח מומר למיקום הסמן על מסך המחשב, לחיצה עם חוד העט על המשטח שוות ערך ללחיצת עכבר, ובכך נוצרת דרך טבעית ליצירת איור ממוחשב. לוחות אלה יכולים לשמש תחליף לעכבר כאמצעי הקלט העיקרי במחשב.