אוניברסיטת איווה נחשבת למובילה במספר תחומי מחקר ופיתוח. בין התחומים ניתן למנות את תחומי הגנטיקה, הידראוליקה והקשב ודיבור. מדעני האוניברסיטה, ביניהם ג'יימס ואן אלן, היו חלוצים בתחום חקר החלל. המעורבות כללה ועדיין כוללת תכנון ובניה של כלי מחקר למעל ל-50 לוויינים ומכשירים חלל אחרים לחקר החלל. האוניברסיטה גם מנהלת את אחד מבתי החולים הלימודיים המתקדמים ביותר בארצות הברית, שגם נחשב לאחד מבתי החולים הטובים באמריקה. הישג נוסף הוא פיתוח של סימולטור הנהיגה המתקדם ביותר בעולם מבחינה טכנולוגית.
האוניברסיטה מספקת כוח אדם מקצועי עבור מדינת איווה. כך למשל מעל ל-50 אחוז מהרופאים ו-80 אחוז מהמורים הפועלים במדינה הם בוגרי האוניברסיטה. כמו כן היא מעורבת בפעילויות שונות למען הקהילה, כגון הפקה של אירועי תרבות מקומיים וכן הפעלת מפעלים חינוכיים כגון חוגי העשרה וקייטנות לילדים. בנוסף, האוניברסיטה מפעילה תחנת טלוויזיה, 3 תחנות רדיו ועיתון יומי, כולם לרווחת כלל תושבי מדינת איווה. ברחבי הקמפוס פועלים גם 5 מוזיאונים הפתוחים עבור הקהל הרחב.
הפקולטה למדעי הרוח נחשבת לגדולה ביותר ומונה מעל ל-50 אחוז מסך הסטודנטים. 10 המקצועות המבוקשים ביותר ללימודי תואר ראשון הם: הנדסה, מנהל עסקים, פסיכולוגיה, ביולוגיה, תקשורת, פיננסים, אומנות והיסטוריה של האומנות, מדעי הפוליטיקה ואינטרדיסציפלינריים. בתחום התארים המתקדמים, נחשבים לימודי התואר השני בתחום הפרעות דיבור ושפה לטובים ביותר בארצות הברית. לימודי האחיות והסיעוד מדורגים במקום ה-2 הכלל ארצי. בשקלול כלל השירותים מדורגת אוניברסיטת איווה במקום ה-28 הכלל ארצי מבין כל האוניברסיטאות הציבוריות. הספרייה המשפטית העומדת לרשות הלומדים לתואר במשפטים נחשבת לאחת הטובות ביותר בארצות הברית.
בזירה הספורטיבית יש לאוניברסיטת איווה נציגות בליגות המכללות הבכירות, כולל פוטבול, כדורסל, אתלטיקה קלה, שחיה ועוד. הקמע והסמל של כל קבוצות הספורט הוא "הרקי הנץ" בהשראת הכינוי "עיני הנץ" שעימו מזוהות קבוצות הספורט השונות. הצבעים הרשמיים של מדי האוניברסיטה הם זהוב ושחור.
נקרופוליס של תבאי
סקריה (אוניית מעפילים)
סקריה הייתה אוניית מעפילים שפעלה במסגרת עליית אף על פי של התנועה התנועה הרוויזיוניסטית. בין יוזמי ומנהלי ההפלגה היו שלמה יעקבי וחבריו יוסף כצנלסון, אברהם סטבסקי, הלל קוק, אליהו גלעזר, נפתלי פלטין נציב בית"ר בצ'כוסלובקיה, ויצחק ז'רז'בסקי, נציג האצ"ל.
ארגון המעפילים.
נפתלי פלטין, נציב בית"ר בצ'כוסלובקיה, חיפש פתרון לקבוצת פעילי בית"ר, כ-400 איש, שהחלה להתארגן עוד במרץ 1939, אולם נתקעה בצ'כיה עקב פלישת הנאצים למדינה. הפליטים שהו במחנה זמני והכספים להחזקתו הלכו ואזלו. פלטין יצר קשר עם משרד ההגירה שהקים הגסטפו וזה הסכים לסייע בהעברת הפליטים לרומניה, בתנאי ששם תחכה להם ספינה שתיקח אותם לארץ ישראל. הפליטים יצאו בשתי ספינות נהר מברטיסלבה לכיוון רומניה, שם חיכתה להם בנמל על הדנובה רפסודה רומנית בשם "ספירולה", ששכר פלטין.
500 הנוסעים של ספינות הנהר עברו לרפסודה. בראש הקבוצה עמדו פלטין וגלעזר.
במקביל, יצאה מווינה ב-1 בנובמבר קבוצה בת 200 איש מאוסטריה בספינת נהר גרמנית מפוארת, "סטורנוס", ששכר ד"ר וילי פרל. בראש הקבוצה עמד גרהרד גליזינגר, יצרן בירה וזמר. בברטיסלבה הצטרפו עוד 600 איש שהתארגנו בפראג. סטורנוס הגיעה כעבור 12 יום לנמל הרומני סולינה, שם אמורים היו הפליטים לעבור לאוניית ים אולם, משהגיעו התברר שסוכן יווני, שאמור היה לשגר את אניית הים התחרט והאוניה לא חיכתה בנמל. מאוחר יותר התברר שממשלת בריטניה לחצה על הממשלה היוונית לאסור כל סיוע לצורך הבאת עולים לארץ-ישראל. ממשלת רומניה מנעה את ירידת הפליטים לשטחה וקברניט הספינה לחץ לחזור לווינה בטרם הדנובה תקפא. פרל עשה מאמצים גדולים למצוא אוניית ים ולבסוף הצליח מיכאל גורן לאתר את ה"סקריה".
אוניית הקיטור סקריה נבנתה ב-1888, הייתה בבעלות טורקית ושימשה להובלת פחם מיוון לטורקיה.
בהסכם החכירה לא הובהר לבעליה שמדובר בהעברת עולים לארץ-ישראל.
כאשר גילו בעלי הספינה את מטרת ההפלגה דרשו ראשית לבטל את החוזה.
לאחר דין ודברים השתכנעו תחת שני תנאים: הגדלת התשלום וההבטחה שהמעפילים יורדו לחוף מחוץ למים הטריטוריאליים של ארץ ישראל. בנושא התשלום נעזרו המארגנים במימון מצד ראובן הכט, שפעל משווייץ וכן הוחלט על הגדלת כמות הנוסעים. בנושא הורדת המעפילים, התחייב ערי ז'בוטינסקי, שהיה אז אחראי על משרד העלייה ברומניה, לערב את האצ"ל בהעברת העולים מה"סקריה" לסירות ומשם לחוף.
האונייה לא כללה תאורה, חימום והכילה שני חדרי שירותים ותאי מגורים רק ל-30 איש, לכל היותר. ערי ז'בוטינסקי שלח לנמל סולינה מאה פעילי בית"ר ובזמן הקצר שנותר טרם היציאה, הם התקינו תאי שינה, שלושה מטבחים, 20 בתי שימוש, שתי מרפאות ומחסן מזון גדול. בנוסף, התקינו מיטות וניקו את המחסנים הגדולים משרידי הפחם.
בעת שיפוץ הסקריה והכנתה לקליטת המעפילים קפאה הדנובה ו"ספירולה" נתקעה בקרח. כיוון שעל סיפונה לא היו מִתקני חימום, מצבם של הנוסעים היה קריטי. לאחר מאמצים דחופים הצליח משרד העלייה בבוקרשט לאתר ספינה מתאימה, ה"סטפנו" ואליה הועברו נוסעי ה"ספירולה".
עקב קפיאת הדנובה הכריז קברניט ה"סטורנוס" שברצונו לשוב מיידית לווינה ועל כן, היה הכרח לפנות את הנוסעים מיידית ל"סקריה", עוד בטרם נשלמו עבודות השיפוץ.
בזמן שהמעפילים המתינו בסולינה נפוצו שמועות בקרב היהודית על כך שספינה עומד לצאת לארץ ישראל. בעקבות השמועות יצאו כ-450 יהודים מרחבי רומניה בכוחות עצמם לסולינה כדי לעלות לאנייה. אלה שוכנו בבתי מלון ובבתים פרטיים שם, המתינו עד לגמר עבודות השיפוץ ועלו גם הם על סיפון האוניה.
קורות ההפלגה.
ה"סקריה" הפליגה מסולינה ב-1 בפברואר 1940 כשעל סיפונה 2,385 מעפילים חניכי בית"ר, ובראשם ערי ז'בוטינסקי, בנו של זאב ז'בוטינסקי יחד עם גלעזר, פלטין ואחרים. עם יציאת הספינה ממיצר הדרדנלים היא נעצרה על ידי אוניות הצי הבריטי על פי מידע מודיעיני שהיה ברשותו. הבריטים שיפצו את מנועי האונייה, פעולה שאפשרה שיט מהיר לארץ ישראל. וב-13 בפברואר 1940 הובלה לנמל חיפה לאחר שהניפה דגל עברי.
הנשים והילדים, 300 במספר, הורשו להיכנס מיידית לארץ ישראל. הגברים הושמו במעצר זמני: 400 במחנה סרפנד ו-1,600 בעתלית.
לאחר שריצו את עונשם על כניסה בלתי-חוקית לארץ ישראל (חצי שנה), הונפקו להם אשרות עלייה, שנוכו ממכסת האשרות השנתית ליהודים של ממשלת המנדט לאותה שנה.
קברניט האוניה הועמד למשפט, וטען שהאוניה נעצרה במים בינלאומיים, בניגוד לחוק הבינלאומי, והלין על שנכפה עליו להפליג לחיפה, למרות שיעדו היה דרום אמריקה. השופט קיבל את טענות הקברניט ושחרר אותו ואת האוניה.
סנדו (אוניית מעפילים)
סנדו הייתה אוניית מעפילים. היא יצאה מקונסטנצה ברומניה, במרץ 1939, כשעל סיפונה 270 מעפילים. לאחר שלושה ימי סערה הגיעה לאי כיוס ומשם לאי סנטוריני שם נעשו תיקונים ונערכה הצטיידות.
ב-14 במרץ אמורה הייתה להיפגש עם ספינה אחרת אשר תעביר את המעפילים לחוף. כשזו לא הגיעה התקרבה עד כדי מיל אחד מחופי הארץ. אחד מהמעפילים קפץ המימה ושחה לחוף לצורך יצירת קשר עם גורם מן היישוב. לאחר שעלה בחוף שפיים הוא הודיע על האונייה. סירת חתירה יצאה ללב ים לעבר הסנדו. אך היא בינתיים הפליגה לביירות להצטייד בפחם. ביציאתה מביירות זוהתה על ידי מטוס בריטי. בקרבת חופי הארץ נעצרה והובלה לנמל חיפה, צוידה במים, פחם ומזון וגורשה מהארץ על כל נוסעיה. הספינה הפליגה חזרה לקונסטנצה, והמעפילים התפזרו במקומות שונים באירופה.
טיפולי בוטוקס
טיפולי בוטוקס הם טיפולים אסתטיים שמבוצעים בהזרקה ואינם כרוכים בהליך כירורגי, הגורמים להפחתת פעילות יתרה של שרירי ההבעה בפנים וכתוצאה מכך לטשטוש ואף להעלמת קמטים.
ההיסטוריה של הבוטוקס.
בוטוקס הוא אחד משמותיו המסחריים של רעלן הבוטולינום, חומר המכיל חלבונים המופקים מחיידק ה-"Clostridium botulinum". החלבון זוקק לראשונה בשנות השמונים של המאה העשרים.
בתחילה שימש רעלן הבוטולינום לטיפול בבעיות פזילה ועין עצלה, ובהמשך גם לטיפול בטיקים ובעוויתות לא רצוניות בחלקי גוף שונים, כדוגמת העפעפיים, הגפיים והצוואר. במקביל, השתמשו בבוטוקס לטיפול בבעיות של הזעת יתר ומיגרנות. רק בסוף שנות התשעים של המאה העשרים, החל השימוש בבוטוקס למטרות מחיקת וטישטוש קמטי הבעה וקמטים דינמיים בפנים. בתחילת שנות האלפים אושר החומר לשימוש בתחום הרפואה האסתטית, ובתוך זמן קצר הפכה הזרקתו לאחת משיטות הטיפול הנפוצות ביותר בעולם לטשטוש קמטי הבעה.
טיפולי בוטוקס נפוצים.
טיפול אסתטי בבוטוקס המיועד להעלמת ולטשטוש קמטים, פועל על ידי הזרקת החומר אל הקמט מתחת לעור, דבר הגורם לאזור להימתח ולהתיישר. טיפולים אלו יעילים בעיקר עבור קמטי הבעה בחלק העליון של הפנים כגון בין הגבות, סביב העיניים ובמצח. במקרים מיוחדים בעזרת רופא מומחה ניתן לטפל גם בקמטי הבעה בחלק התחתון של הפנים, כדוגמת הצוואר וסביב הפה.
בנוסף לכך טיפולי בוטוקס משמשים לעיצוב מראה הפנים, והנפוצים שבהם הם הרמת גבות, עיצוב העיניים, סנטר, קו הלסת והצוואר, וכן טיפול בבעיות סימטריה.
הבטיחות שבטיפולי בוטוקס.