אנדרו "סאנדי" אירווין (באנגלית: Andrew "Sandy" Irvine; 8 באפריל 1902 - 8-9 ביוני 1924) היה מטפס הרים בריטי, שהשתתף במשלחת הבריטית השלישית לאוורסט, בשנת 1924. הוא ושותפו ג'ורג' מאלורי נעלמו במהלך הטיפוס על ההר מן הצד הצפוני (טיבט). יש הסבורים שהם היו על הפסגה לפני אדמונד הילרי וטנזינג נורגיי.
חייו.
אנדרו אירווין היה בן 22, והיה תלמיד מוכשר באוניברסיטת ספיצברגן. במהלך המשלחת הוא שיפר במידה רבה את מערכות החמצן שהיו למטפסים והפך מומחה לציוד נשימה. אף על פי שלא היה לו ניסיון בטיפוס לגבהים כאלה, הוא הצטרף לג'ורג' מאלורי, שהיה בן 38 ומטפס מנוסה. לאחר שהשתתף כבר בשתי משלחות קודמות לאוורסט, מאלורי הגיע למסקנה שללא חמצן, הסיכויים להצליח קלושים.
בבוקר ה-6 ביוני יצאו מאלורי ואירווין מן האוכף הצפוני. בגובה של 7,050 מטר. הם תכננו לטפס עוד שלושה ימים. מאלורי ואירווין נראו בפעם האחרונה בשעה 12:50, ב-8 ביוני. מנהיג המשלחת, נואל אודל (Noel Odell) ראה אותם כשהעננים התפנו לרגע. הם היו מתחת לאחד הקטעים התלולים שעל הרכס (ה"מדרגות") והוא אמר שנראו "מתקדמים במרץ" ("going strongly for the top"). הוא היה בטוח שהם יגיעו אל הפסגה. לאחר זמן קצר חזרו העננים לכסות את ההר ומאלורי ואירווין לא נראו עוד.
נואל אודל גם חשב שראה את מאלורי בקרבת הפסגה לרגע קצר, אך בשל הערפל לא יכול לדעת אם הוא התקדם אל הפסגה או ממנה. השאלה אם הם הגיעו לפסגה או שנהרגו בדרך אליה הייתה ועודנה תעלומה. רק בשנת 1960 הצליחה משלחת סינית להגיע לפסגה במסלול שעשו מאלורי ואירווין. המדרגה השנייה, מצוק תלול למדי בגובה 8500 מ', בערך, מהווה אתגר טיפוס ממשי ביותר. ללא הסולם שנמצא שם היום, לא סביר שהם הצליחו לטפס קטע של 18 מ', בדירוג 6b, בגובה כזה.
בשנת 1933, 9 שנים לאחר היעלמותם של מאלורי ואירווין נמצא גרזן הקרח של סאנדי אירווין בגובה 8573 מ' על ידי פרסי ווין-האריס (Percy Wyn-Harris) מטפס הרים בריטי נוסף. כלומר, כ-300 מ' מתחת לפסגה. בשנת 1975 נראתה גופת מטפס בגובה מתחת לגרזן הקרח, והסברה המקובלת הייתה שזוהי גופתו של אירווין. בשנת 1999 יצאה משלחת במטרה לשפוך מעט אור על התעלומה. הגופה נמצאה והתברר שזוהי גופתו של מאלורי. מאלורי נמצא עם רגל שבורה, פגיעות בגולגולת, וידיים פרושות לרווחה, כאילו ניסה לבלום נפילה.
גופתו של אירווין לא נמצאה.
ג'ורג' מלורי
השכר הממוצע למשרת שכיר
וויבוד
סולימאניה
סולימאניה (בכורדית: سلێمانی, Silêmanî - סלמאני; בערבית: السليمانية, תעתיק מדויק: אלסלימאניה) היא העיר השנייה בגודלה בכורדיסטן העיראקית ובירת המחוז הקרוי על שמה בצפון-מזרח עיראק, בקרבת הגבול עם איראן. נכון ל-1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מונה 676,492 בני אדם והיא משמשת כמרכז תרבות וכלכלה של אזור מרכז כורדיסטן.
העיר נוסדה בשנת 1784 על ידי הנסיך הכורדי איברהים פאשא באבאן, אשר קרא את העיר על שם אביו, סולימאן. העיר שימשה כבירת הנסיכות הכורדית של באבאן בין השנים 1784 ו-1850.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה סולימאניה הפכה למרכז ללאומיות הכורדית. המרד הראשון של מוחמד בראזני לעצמאות חבל כורדיסטן התרחש בעיר בשנת 1919, ניסיון שנכשל, כמו ניסיון אחר של בראזני בשנת 1923. מאז מלחמת המפרץ הראשונה בשנת 1991 נשלטת העיר על ידי שלטון אוטונומי כורדי, והיא הפכה להיות אחת הערים המרכזיות בו.
סולימאניה הפכה ליעד תיירות מבוקש הודות ליופי האזור בה היא נמצאת, שיגשוגה הכלכלי והביטחון האזרחי שקיים בה. בשנת 2005 נפתח בעיר נמל תעופה בינלאומי, אשר קיימים בו קווי תעופה לאמסטרדם, אתונה, סטוקהולם, איסטנבול ויעדים נוספים אחרים.
ראשוני היהודים הגיעו לעיר מיום היווסדה בשנת 1784. היהודים גרו ברובע מיוחד בעיר וזכו לחיים של כבוד וסובלנות מצד האוכלוסייה המקומית. רוב יהודי סולימאניה, כ-300 משפחות, עלו לישראל במבצע "עזרא ונחמיה" בשנת 1951.
בשנת 1961 נפתח בעיר מוזיאון סולימאניה, שהוא מוזיאון לארכאולוגיה השני בגודלו בעיראק.
חינוך.
בסולימאניה יש מספר מוסדות להשכלה גבוהה:
ערים תאומות.
הערים התאומות של סולימאניה הן:
שלמה ורזוגר
שלמה וארזוגר
מבצע רביב
מבצע רביב היה פשיטה משוריינת שערך צה"ל ב-9 בספטמבר 1969, במהלך מלחמת ההתשה. כוח שריון ישראלי שהוסווה ככוח מצרי הונחת מים סוף אל החוף המערבי של מפרץ סואץ, שם פשט על יעדים צבאיים לאורך 70 קילומטרים.
לכוחות השריון הישראלי סייעו יחידות של חיל הים וחיל האוויר. הייתה זו הפעולה היבשתית הנרחבת היחידה במהלך מלחמת ההתשה.
רקע.
עם פרוץ מלחמת ההתשה במרץ 1969, נאלץ צה"ל להתמודד עם היתרון הכמותי של הצבא המצרי בכוח אדם ובקני ארטילריה. לצורך כך החל צה"ל ליזום פעולות התקפיות לאורך תעלת סואץ ובעומק שטח מצרים, ולא הסתפק עוד בפעולות המגננה שבהן נקט מאז מלחמת ששת הימים. מטרות שרשרת הפעולות הללו היו להעביר את הלחימה לשטח המצרי, להשיג עליונות אווירית, לאלץ את המצרים לפצל את כוחותיהם ולפגוע בהם פגיעה טקטית ומורלית.
במבצעי בוקסר החל צה"ל להשתמש ביכולת התקיפה העמוקה של חיל האוויר הישראלי, ובפעולות באי גרין ובראס עדבייה - ביכולות הפשיטה של שייטת 13. עם זאת, חופש הפעולה של חיל האוויר צומצם עקב השיפור המתמשך ביכולות מערך הנ"מ המצרי, דבר אשר מנע מצה"ל להביא לידי ביטוי את יתרונו האיכותי ואת יכולת התנועה המשופרת של יחידותיו הקרקעיות הגדולות. על רקע זה הוחל במפקדות גייסות השריון ובחיל הים לחפש פתרון המבוסס על הנחתת כוח משוריין.
פשיטה רכובה מעבר למכשול ימי בעומק שטח האויב היא מהלך צבאי מסוכן ומורכב, אולם הפיקוד הצה"לי החליט להסתמך על גורם ההפתעה ועל השליטה האווירית שהוא נהנה ממנה ולצאת למבצע שכזה. לפיכך הוחלט שהמבצע יתבסס על הטעיה.
במהלך מלחמת ששת הימים לקח צה"ל שלל רב של טנקים ונגמ"שים מתוצרת סובייטית ובכללם טנקים מדגם T-55 (שהוסבו לשימוש בצה"ל ונקראו "טירן 5"), ונגמ"שים מדגם BTR-50. נוכחותו של רק"ם מתוצרת סובייטית כחלק מהכוח הצה"לי אפשרה את תכנון פעולת ההטעיה.
מטרות המבצע ושיטת הביצוע.
מטרת המבצע ושיטות הביצוע, כפי שהן הוצגו במהלך נוהל הקרב שנערך בסוף חודש אוגוסט, כללו מספר שלבים:
במהלך נוהל הקרב הושם דגש על כך שעיקר המבצע יושתת על הפעלת כוח שריון וכן על הימנעות מאבדות ופגיעה מיותרות בקרב הכוח הפושט. דהיינו פתיחה באש מטווחים ארוכים וכן איסור ירידה מהכלים הממוגנים. וכך, ב-4 בספטמבר, בעת הצגת תוכניות המבצע בפני הרמטכ"ל גובשה סופית הדעה כי עיקר הפעולה יתבסס על הפעלת השריון, היות שצמרת הפיקוד סברה כי האיום המרכזי העיקרי במהלך הפשיטה יהיה חיל השריון המצרי. לפיכך הונחו כוחות החרמ"ש לנוע מאחורי הטנקים ולסייע בפתרון בעיות ואיומים שאין ביכולות כוחות השריון לפתור בעצמם, דוגמת חיילי חי"ר המצרי בטווחים קרובים מאוד.
הכוחות המשתתפים במבצע.
צה"ל.
הכוח הנוחת:
תפישה סימון ואבטחת ראש החוף:
צבא מצרים.
הכוחות המצריים בגזרה היו דלילים שכן המכשול הטבעי של מפרץ סואץ הפחית את הסיכוי להתנגשות קרקעית בגזרה. לפיכך הושקע המאמץ המצרי בגזרה בעיקר בהגנה אווירית וימית.
יעד התקיפה היה רצועת חוף צרה שלאורכה כביש צר יחיד. לאורך החוף שכנו כ-25 נקודות משמר מבוצרות ומאוישות, שביניהן נעו כל העת סיורים מצריים.
כוחות ההגנה בבסיסי הנ"מ היו מצוידים בנשק קל בלבד, והנשק האנטי-טנקי שלהם (מטולי RPG) היה מוגבל לטווח של כ-300 מטרים.
כוח חטיבתי משוריין מצרי גדול הוצב בראס סאדאת כ-35 ק"מ מצפון לנקודת הנחיתה המתוכננת אך הציר הצר הבודד שהוביל מריכוז זה דרומה אל גזרת הפעולה אפשר את חסימתו. דרומית לנקודת האיסוף המיועדת, ליד ראס זעפרנה, הוצב גדוד משוריין מצרי. נוכחותו לא הייתה ידועה לתוקפים.
בראס סאדאת, צפונית לנקודת הנחיתה שכן בסיס של חיל הים המצרי ובו הוצבו 2 טרפדות מהירות מדגם P-183.
ההכנות למבצע.
תכנון המבצע הוטל על מטה משותף של מפקדת גייסות השריון בראשות האלוף אברהם אדן (ברן) ומפקדת חיל הים בראשות מפקד החיל, האלוף אברהם בוצר. אל"ם אורי בר-און, מפקד חטיבה 875 ומפקד המבצע בפועל, מינה למפקד כוח הפשיטה את סא"ל ברוך הראל ("פינקו"), שהיה סגן מפקד חטיבה 8 והמתין למינויו כמפקד חטיבה 14. ברוך הראל הוביל את תכנון פרטי המבצע, ויוזם המבצע, רס"ן שלמה באום, ששימש מפקד פלס"ר 7, מונה לסגנו. למפקד כוח הטנקים, שנטל חלק במבצע, מונה יעקב לפידות. הכוח התאמן כ-6 שבועות בהכנה למבצע.
בשבוע שלפני המבצע שונעו הטנקים והנגמ"שים במהלך הלילות, בנסיעה על זחליהם, אל נקודת ההעמסה בראס סודר. שם הם נצבעו בסכימת צביעה מצרית צהבהבה (לצורך הטעיה) והוטענו בתחמושת עודפת ובדלק רזרבי. חלק מהלוחמים קיבלו מדים מצריים ושובצו ביניהם גם מספר דוברי ערבית ומספר לוחמים מיחידה 707 שנועדו להכשיר את חוף הנחיתה ואת נקודת ההעמסה על הנחתות.
מבצע אסקורט.
בעקבות הפשיטה על האי גרין ומבצע בולמוס 5 בראס עדבייה, שבהם פעלו כוחות מושטים של צה"ל נגד מטרות מצריות במפרץ סואץ, העבירו המצרים שתי ספינות טורפדו מדגם P-183 מבסיס חיל הים המצרי בע'רדקה לאזור צפון מפרץ סואץ, ואלו ביצעו סיורים באזור. הספינות המצריות המהירות יחסית היו עלולות לפגוע בנחתות האיטיות שיועדו להנחתת הכוח המשוריין. לפיכך הוחלט לתקוף את הטרפדות בפעולה ימית חשאית, ולא על ידי חיל האוויר, כדי למנוע הסלמה אפשרית בזירה בעקבות תקיפה שכזו. המשימה הוטלה על לוחמי שייטת 13 בפיקודו של זאב אלמוג.