קביעת שיאים עולמיים.
במבחנים האמריקאים לאליפות העולם בשחייה שנערכו בלונג ביץ', קליפורניה בארצות הברית ביוני 1975 קבע פורניס 2 שיאים עולמיים באותו משחה, ב-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.89 דקות.
לאליפות העולם בשחייה שנערכה בקאלי, קולומביה ביולי 1975 הגיע פורניס כשיאן עולם ובתחרות עצמה זכה פורניס בשלוש מדליות. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:24.85 דקות, לפני מערב גרמניה (2:29.55 דקות) ואיטליה (3:31.85 דקות). שתי מדליות כסף במשחים האישיים ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:51.72 דקות, אחרי בן ארצו טים שו (1:51.04 דקות) ולפני בריאן ברינקלי מבריטניה (1:53.56 דקות) וב-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:57.71 דקות, אחרי שו (3:54.88 דקות) ולפני פרנק פיץ' ממזרח גרמניה (4:01.10 דקות). הוא וחבריו שהיו מועמדים בטוחים לניצחון גם במשחה ל-4x200 מטר חופשי, פסלו.
באליפות ארצות הברית בשחייה שנערכה בקנזס סיטי, מיזורי באוגוסט 1975 שיפר פורניס במשחה ל-200 מטר מעורב אישי את שיא העולם של אחיו, סטיב ושל דייוויד וילקי מבריטניה בתוצאה של 2:06.08 דקות.
אולימפיאדת השיא.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה פורניס בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 1:50.29 דקות לפני חבריו לנבחרת ג'ון נייבר (1:50.50 דקות) וג'ים מונטגומרי (1:50.58 דקות). בשלב המוקדמות קבע פורניס שיא אולימפי חדש (1:50.93 דקות). במשחה ל-4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש 7:23.22 דקות, לפני ברית המועצות (7:27.97 דקות) ובריטניה (7:32.11 דקות). הוא קבע את הזמן המהיר בתחרות והיה לשחיין הראשון בעולם שירד מ-1:50 דקות עם "זינוק שליחים" (1:49.56 דקות). לרוע מזלו הוועד האולימפי הבינלאומי החליט באופן לא ברור לבטל את המשחים ל-200 מטר מעורב אישי ומשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (משחה שארצות הברית לא הפסידה עד אז) ובכך מנעו ממנו לזכות בעוד שתי מדליות זהב במשחים שבהם שלט.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין, מערב גרמניה בשנת 1978 זכה פורניס במדליית זהב במשחה ל-4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 7:20.82 דקות, לפני ברית המועצות (7:28.41 דקות) ומערב גרמניה (7:33.29 דקות).
בשנת 1979 סיים פורניס את התואר הראשון בעיתונאות בבית ספר אננברג לתקשורת.
פורניס עובד בשיווק ויחסי ציבור. כמו כן הוא בעל טור במגזין השחייה האמריקאי, סווימינג וורלד.
הישגיו של פורניס מרשימים עוד יותר לנוכח העובדה שהוא נאלץ להילחם במחלת דלקת חוליות מקשחת (בלטינית Ankylosing spondylitis).
בן ארצי (פירושונים)
מהר&quot;ם אלשקר
משה אלשקר
משה אַלַשְקַר (כונה: מהר"ם אלשקר. 1466, סמורה - 1542, ירושלים) היה רב, פוסק ודיין ספרדי בולט בדורו - דור גירוש ספרד. התנגד לפלפול, הושפע מהגותו של הרמב"ם, ובעקבותיו מחשובי התומכים בעיסוק בפילוסופיה.
קורות חיים.
משה אלשקר נולד לרבי יצחק בספרד, ולמד תורה מרבי שמואל וואלינסי בטולדו, יחד עם רבי יעקב בן חביב. הוא גם למד ערבית וספרי מדע. תחומי עניינו שם היו דברים הנוגעים לתלמוד וקבלה, וכן התעניין גם במטבעות עתיקים. עם גירוש ספרד בשנת 1492, נדד בצפון אפריקה ולאחר שנפל בידי פיראטים בים וניצל, הגיע לתוניס שבתוניסיה, שם ישב שמונה עשרה שנה ועמד בראש הקהילה היהודית יחד עם רבי אברהם זכותא. את אירוע הצלתו הוא הנציח באחד משיריו: .
הכיבוש הספרדי בצפון אפריקה הביא אותו להמשיך לטריפולי, ומשם לפטרס שביוון. בשנת 1522 עבר לקהיר שבמצרים - בה גר שנים רבות ושימש כדיין בבית דינו של הרדב"ז. ממקומות רבים ברחבי העולם שאלוהו שאלות בהלכה, ביניהם: קורפו, סלוניקי, קושטא, צפת, תוניס, הרקליון, פטרס ומקומות נוספים.
שלוש שנים לפני מותו עלה רבי משה אלשקר לארץ ישראל והתגורר תקופה מסוימת בצפת, שם היה בין המתנגדים לסמיכת רבי יעקב בירב, ולאחר מכן עבר להתגורר בירושלים ובה נפטר.
פסקי הלכה שלו.
רבי משה אלשקר כותב כי אותם חגים שקבעו קהילות מסוימות לעצמן על הצלה מצרה, בהם עושים משתה, משלוח מנות ומתנות לאביונים, יש להם תוקף מחייב. וגם אדם שכבר עקר מקהילתו בה היה נהוג חג דומה, מחויב לחוג אותו.
פסיקה ידועה שלו עוסקת בהיתר לנשים לגלות מקצת משיער ראשן היוצא מחוץ לכיסוי הראש ("שיער שחוץ לצמתה"), בהתאם לדעת הרשב"א. הוא מסביר שמאחר שדרך הנשים שלא להקפיד על כיסוי שיער זה, ובני אדם רגילים בזה, אין חשש בזה של "שיער באישה ערווה". ומוסיף ש"בוודאי כך היו נוהגות בנות ישראל בימי חכמי המשנה והתלמוד".
פסיקה ידועה נוספת של מהר"ם אלשקר היא בדבר שאלת סיום היום. מהר"ם אלשקר הוא למעשה הפוסק הראשון שהזכיר את תשובתם של רב האי ורב שרירא גאון כמקור לכך שספקו של 'בין השמשות' מתחיל בשקיעת החמה ומסתיים כשיעור הליכת שלושת רבעי מיל לאחריה. ולא כפי שמקובל היה בראשונים, שזמן הספק מתחיל רק שלושה ורבע מילין לאחר השקיעה.
ספריו.
ספר ההשגות.
ספר ההשגות הוא יחידה עצמאית בתוך ספרו "שו"ת מהר"ם אלשקר", ובה הוא עונה על השגות רבי שם טוב אבן שם טוב שיצא כנגד הרמב"ם. טענה יוצאת דופן של אלשקר בהקשר זה היא כי הרמב"ם הצטער באחרית ימיו על תפוצתו הרחבה מדי של ספר מורה הנבוכים, שכן הספר נועד ליחידי סגולה בלבד. בהשגותיו לשם טוב אבן שם טוב, מתגלה רבי משה אלשקר כאחד ממעריציו הגדולים של הרמב"ם, וכך הוא פותח את "ספר ההשגות":
טירונות יחידה
קורדובה (פרובינציה)
קורדובה (בספרדית: Córdoba) היא פרובינציה באזור הפמפס במרכז ארגנטינה. היא גובלת בסנטיאגו דל אסטרו בצפון, בסנטה פה במזרח, בפרובינציית בואנוס איירס בדרום-מזרח, בלה פמפה בדרום, בסן לואיס ובלה ריוחה במערב ובקטמרקה בצפון-מערב. שטחה כ-165 אלף קמ"ר, ובשנת 2001 התגוררו בה כ-3 מיליון תושבים, מה שהופך אותה לפרובינציה המאוכלסת ביותר בארגנטינה פרט לבואנוס איירס.
הפרובינציה קרויה על שם בירתה, קורדובה, העיר השנייה בגודלה בארגנטינה אחרי בואנוס איירס.
גאוגרפיה.
מזרחה של קורדובה מישורי, נמוך ואופייני לפמפס. במערב חוצה את הפרובינציה כמעט לכל אורכה רכס קורדובה, המהווה המשך לרכס סן לואיס, כשלוחה של הרי האנדים. הפסגות הגבוהות ביותר ברכס הן צ'מפקי (2,884 מ' מעל פני הים) ולוס חיגאנטס (2,374 מ'). צפונית-מערבית לרכס קורדובה אזור נמוך וצחיח, המשותף גם לפרובינציות הסמוכות, סנטיאגו דל אסטרו, קטמרקה ולה ריוחה, ובו מדבריות המלח סלינאס גראנדס.
בצפון-מזרח הפרובינציה נמצא אגם מאר צ'יקיטה ("הים הקטן"), אגם רדוד ששטחו נע בין 2,000 ל-4,500 קמ"ר, בהתאם לכמויות הגשמים. לאגם נשפך מצפון נהר דולסה, שמקורו בסנטיאגו דל אסטרו. מרבית הנהרות בפרובינציה זורמים מרכס קורדובה מזרחה, ושמותיהם, מצפון לדרום, פרימרו, סגונדו, טרסרו, קוארטו וקינטו (מילולית: ראשון, שני, שלישי, רביעי וחמישי). חלק מהנהרות מסתיימים במאגרי מים מלאכותיים. למאגרים אלה שימושים רבים: מים לצרכים חקלאיים, הפקת חשמל באמצעות אנרגיה הידרואלקטרית, דיג ותיירות.
האקלים בקורדובה סובטרופי. מורדותיו המזרחיים של רכס קורדובה גשומים יחסית ליתר הפרובינציה, ואילו האזור שממערב לרכס צחיח. ככלל, צפון הפרובינציה יבש יותר מדרומה.
בקורדובה פארק לאומי אחד, הפארק הלאומי קבראדה דל קונדוריטו (מילולית: עמק הקונדור הקטן), המשתרע על פני כ-370 קמ"ר ברכס קורדובה. כ-1,100 קמ"ר נוספים סביב הפארק מהווים את שמורת הטבע הפרובינציאלית פמפה דה אצ'אלה.
היסטוריה.
עד הגעתם של הספרדים, חיו באזור בו נמצאת כיום הפרובינציה מספר עמים. באזור ההררי חיו בני הקומצ'ינגון, במישורי הפמפס הסנאווירון, בצפון-מערב האולונגאסטה ולגדות נהר הקרקרניה שבמזרח הפרובינציה בני עם הקרוי אף הוא בשם זה, והשתייך לתרבות הגוארני.
הספרדי הראשון שהגיע לאזור היה דייגו דה רוחאס, שהגיע עם 300 לוחמים מקוסקו ב-1543. דה רוחאס נהרג מחץ מורעל במהלך קרב עם הקומצ'ינגון, והמשלחת שבה על עקבותיה. אף שלא הושגה באזור שליטה אפקטיבית, הוא נחשב לחלק ממלכות המשנה של פרו שהוקמה באותה שנה. ב-1566 הוקמה הפרובינציה של טוקומאן, חורייס ודיאגיטאס, והמושל הראשון, פרנסיסקו דה אגירה קבע את מושבו בסנטיאגו דל אסטרו.
ב-6 ביולי 1573 הקים חרונימו לואיס דה קאבררה לגדות נהר סוקואיה (נהר פרימרו של ימינו) את העיר קורדובה דה לה נואבה אנדלוסיה (מילולית: קורדובה שבאנדלוסיה החדשה), לה קרה על שם עיר הולדתו קורדובה. קבררה הקים אותה משום שסבר בטעות שאגם מאר צ'יקיטה הוא מפרץ של האוקיינוס האטלנטי ומשום שקיווה שעיר הקיסרים האגדית נמצאת בקרבת מקום. בהקמת העיר במיקום זה חרג קבררה מהמנדט שניתן לו, והוא נקרא חזרה ללימה כעבור כשנה.
במאות ה-17 וה-18 פיתחו את האזור בעיקר מיסיונרים ישועים ופרנציסקנים, שהקימו בו חוות, כנסיות ומוסדות חינוך, בהם האוניברסיטה הראשונה בארגנטינה, האוניברסיטה הלאומית של קורדובה, ב-1613. חוות הישועים והרובע הישועי הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2000.
כשהוקמה מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ב-1776 הייתה הפרובינציה של טוקומאן, וקורדובה בתוכה, לחלק ממנה. ב-1783 הוקמה האינטנדנסיה של קורדובה, שכללה את שטחיהן של קורדובה, סן לואיס, מנדוסה, סן חואן ולה ריוחה של ימינו, וכן חלקים מסנטה פה.
ב-1806 השתלטו הבריטים על אזור ריו דה לה פלטה וכבשו את בואנוס איירס. המשנה למלך, רפאל דה סוברמונטה, נסוג עם כוחותיו לקורדובה, וקבע בה את בירתו הזמנית. סוברמונטה ניסה לנהל מקורדובה מתקפת נגד, אך מי שהביס את הבריטים היה סנטיאגו דה ליניארס, שאף תפס את מקומו של סוברמונטה.