chalemie, וההנחה היא שנלקחה מן ה"קאלאמוס" הלטיני (שהיא בתורה לקוחה מן ה-κάλαμος היוונית, שמשמעה "קנה או גבעול". עם זאת, אפשר שהמקור הוא ה"סאלאמייה", אבוב מסורתי ממצרים, בשם (سلامية). ייתכן שהקלמית האירופאית התפתחה מכלים דומים, שהובאו לאירופה מן המזרח הקרוב בתקופת מסעי הצלב.
השימוש בקלמית.
כלים דומים לקלמית של ימי הביניים נשמעים עדיין בארצות רבות בימינו, בביצוע נגני רחוב או תזמורות צבאיות. השימוש הצבאי היה מוכר לצלבנים, שנאלצו לא פעם להתייצב מול להקות מקובצות של קלמיות ותופי נאקר (אבי הטימפני) סרצנים, אשר שימשו כנשק פסיכולוגי. נראה שרישומו של הכלי היה רב, הואיל והאירופאים לא איחרו לאמץ אותו הן כליווי למחולות והן למטרות צבאיות. התזמורת המקובלת לריקודים תחת כיפת השמים במאה ה-15 הייתה מורכבת מחצוצרה זחיחה, שניגנה נעימות פופולריות, כששתי קלמיות מאלתרות נעימות משניות בקו העליון. בארצות רבות באסיה, טכניקת הקלמית כוללת נשימה מחזורית, המאפשרת נגינה רציפה ללא הפסקות לשאיפת אוויר.
נפת ג'אווה
טמבור (כלי נגינה)
טַמְבּוּר או טַנְבּוּר (בצרפתית: tambour, באיטלקית: tamburo) הוא תוף מיטלטל שמנגנים בו ביד אחת. הוא משמש להצעדת חיילים בסך או ככלי ליווי בתהלוכות ומצעדים.
לטמבור מסגרת עץ צילינדרית, שתי יריעות עור המתוחות באמצעות חבל, רצועת עור ומיתר-תוף מתכוונן (snare). לכל אחד מן הטמבורים טווח צלילים של אוקטבה בקירוב: ככל שהטמבור גדול יותר, גובה הצליל שלו נמוך יותר. מנגנים בו באמצעות מקל הקשה יחיד, המכה על ראש התוף בעל המיתר. הטמבור תלוי ברצועה הכרוכה על הזרוע בין המרפק לפרק היד, ובשעת הנגינה הוא מוחזק במקביל לקרקע.
הטמבור ידוע בעיקר ככלי ליווי לחליל שלושה נקבים (pipe) ולחלילים קטנים אחרים, והוא מפורסם מאוד ככלי ההקשה בלהקת חליל וטמבור של איש אחד ().
חליל שלושה נקבים
חליל שלושה נקבים או חליל טמבורין (באנגלית: Tabor pipe, בצרפתית: flûte de tambourin) הוא חליל עממי שמנגנים בו ביד אחת, כך שהיד השנייה חופשית לנגן בטמבור, פעמון, פסלטריום או "תוף מיתרים" ("tambourin à cordes"), עצמותיים (bones), משולש או כלי ליווי אחר.
לחליל שני נקבי אצבעות ונקב אגודל אחד. לפי מסורת הנגינה באנגליה מפיקים שלושה נקבים אלה את אותם הצלילים שמפיקים שלושת הנקבים התחתיים של חלילית אירית, או טון שלם, טון וחצי טון. חלילי שלושה נקבים אחרים, כמו הגאלובה (galoubet) הצרפתי, חליל פיקו, הטשיסטו (txistu) והשירולה (xirula) הבסקים, הצ'יפלו (chiflo) האראגוני והפיטו רוקיירו (pito rociero) האנדלוסי מכוונים בצורה שונה.
חליל שלושה נקבים מתוחכם וגדול הרבה יותר הוא הפויארה (fujara) הסלובקי, שאורכו בדרך כלל בין 150 ל-170 ס"מ והוא בנוי משני קנים מקבילים (ארוך וקצר). אין לבלבל בינו לבין החליל הפולני המיושן בעל הקנה האחד הקטן הרבה יותר (עד 40 ס"מ לכל היותר) המיוצר מקליפת עץ ערבה (בפולנית: fujara, fujarka) ומצוי גם בגרסאות מודרניות מקומיות.
חליל שלושת הנקבים והטמבור היו נפוצים בימי הביניים בכל רחבי אירופה ונותרו פופולריים גם כיום בחלקים אחדים באירופה ואמריקה. באנגליה הלכה והתמעטה הפופולריות של הרכב כלים זה, אך הוא זכה לעדנה מחודשת בתחילת המאה ה-20 בידיהם של נגני ריקוד המוריס העממי.
חלילי שלושת הנקבים עשויים לפי המסורת מקנה, עצם, שנהב או עץ, אך כיום מייצרים אותם גם ממתכת או פלסטיק.
אנך עומק
אנך עומק (באנגלית: sounding line or lead line) הוא מכשיר למדידה ידנית של עומק המים בהם שטה ספינה ולזיהוי סוג הקרקעית. הוא נחשב לעזר הניווט הקדום ביותר הידוע לנו, שראשית הופעתו בים התיכון במאה ה-6 לפנה"ס ואולי אף קודם לכן. האנך בנוי ממשקולת עופרת בצורת חרוט קטום – עגול או מתומן – הקשור לקצה חבל ארוך. בתחתית המשקולת שקע, בתוכו מורחים מנה גדושה של חלב או שומן, אליו תידבק דגימה מן הקרקעית כשהמשקולת תפגע בה. החבל מסומן במרחקים שווים באמצעות קשרים ופיסות אריג, כדי להקל על המדידה. משקלו של האנך הפשוט נע בין 3 ל-5 ק"ג בקירוב, ואורך החבל כ-20 פאדום (30 מטרים), בעוד משקל האנכים למים עמוקים נע בין 13 ל-25 ק"ג ואורך החבל שלהם 100-200 פאדום (180-360 מטרים).
עומק מים הנופל מ-100 פאדום מציין בדרך כלל את קרבתה של יבשה, ואונייה שגיששה את דרכה באפילה יכולה הייתה על ידי מדידה חוזרת ונשנית של עומק המים לנווט את דרכה אל החוף. המדידה הבטיחה גם שהספינה בהתקרבה למים רדודים לא תפגע בקרקעית ותינזק. סוג הקרקעית (בוץ, חול, צרורות חצץ, סלעים ועוד) היה גם הוא סימן עזר לניווט, וידיעתו הייתה נחוצה כדי להבטיח שהעוגן שיוטל המיימה ייאחז היטב בקרקעית. אנך העומק מילא את שלושת התפקידים הללו מאז ירד האדם לים ועד תחילת המאה העשרים, אז הוחלף במדי עומק חדישים ומשוכללים פי כמה, וכיום הוא נותר בשימושם של כלי שיט קטנים בעיקר.
המלאכים הבוכים
רון שובל (פסיכולוג)
רון (רוני) שובל (סובול) (Shouval; 14 באוגוסט 1922 — 19 ביוני 2013) היה פסיכולוג ישראלי, שכיהן כפסיכולוג הצבאי הראשי בצה"ל, כראש החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב וכפרופסור לפסיכולוגיה בה ובאוניברסיטת בר-אילן, ממייסדי הסתדרות הפסיכולוגים בישראל והיו"ר שלה ושל מועצת הפסיכולוגים בישראל.
ביוגרפיה.
שובל נולד בשנת 1922 ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. מוסמך אוניברסיטת ויטווטרסראנד שבעירו. שירת בשנים 1942-1947 בצבא דרום אפריקה, שם עסק בין השאר במבחני מיון פסיכולוגיים לטייסים.
בשנת 1947 עלה לארץ ישראל דרך מרסיי שבצרפת, שם שהה לצד ילדים ניצולי השואה שהמתינו לאנייה, דבר שהשפיע על פועלו בתחום הפסיכולוגיה בהמשך. ב-1948 התגייס לחיל האוויר בצה"ל, והחל לפתח את תחום מבחני המיון לצה"ל ולקצונה, תוך שימוש במבחנים ובידע שרכש בצבא דרום אפריקה. כיהן כראש מדור המחקר הפסיכולוגי ביחידה לפסיכולוגיה צבאית בצה"ל. בשנת 1952 יצא להשתלם באוניברסיטת קנזס שבארצות הברית. בשנת 1957 קיבל ממנה תואר דוקטור, וב-1958 שימש בה כמרצה לפסיכולוגיה. ב-1959 שב ארצה לכהן בתפקיד הפסיכולוג הצבאי הראשי. במסגרת תפקידו תרם בין היתר לפיתוח מבחני מיון לקורס טיס ולקורס קצינים בצה"ל, וכן להקמת מערך חוליות הפסיכולוגים בשדה (חפ"ש) הפרוש ביחידות צה"ל.
משנת 1962 שימש בנוסף כמרצה בכיר לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בסוף שנת 1966, לאחר שחרורו, החליף את פרופ' הנס קרייטלר כראש החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב ועמד בראשו בשנות השישים והשבעים. בהמשך הועלה בדרגה בשתי האוניברסיטאות לפרופסור חבר.
בשנים 1979–1980 כיהן כסגן הרקטור באוניברסיטת תל אביב.
במחקריו עסק בין השאר בהתפתחות רגשית בילדות, בהתפתחות חברתית וביחסים משפחתיים בקרב ילדים.
שובל היה ממייסדי הסתדרות הפסיכולוגים בישראל ושימש מספר שנים כיו"ר שלה. בנוסף כיהן כיו"ר מועצת הפסיכולוגים בישראל.
כמו כן היה פעיל בארגון "שלום עכשיו".
שובל התגורר בשכונת צהלה בתל אביב. היה נשוי לפייגי שובל, פסיכולוגית קלינית, ואב לארבעה.
נפטר ביוני 2013, סמוך למלאת לו 91. נקבר בבית העלמין ירקון.
רבקה בכר
רבקה בכר (נולדה ב-10 ביולי 1946) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
בכר נולדה במצרים ועלתה לישראל בשנת 1953. בשנת 1967 החלה ללמוד משחק בסטודיו למשחק של ניסן נתיב. בכר היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה וכן עוסקת בציור.
קולנוע וטלוויזיה.
במהלך השנים השתתפה בכר סרטי קולנועי קולנוע ישראלים וסדרות טלוויזיה. בשנת 1976 שיחקה בסרטה הקולנועי הראשון, "משפחת צנעני" של הבמאי בועז דוידזון, ושיחקה לצידם של גבי עמרני, לבנה פינקלשטיין, יוסף שילוח ואחרים.
בשנת 1986 גילמה את מזל אלמליח בסרט הטלוויזיה "לחם" ששודר בערוץ הראשון. בשנת 1988 שיחקה בסרט הקולנוע "לגנוב את השמיים", לצדם של בן קרוס, אתי אנקרי, מיכאל שילה, ראובן בר יותם ועוד. בשנת 1989 גילמה את מסעודה בסרט הקולנוע "אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב" בבימויה של מיכל בת-אדם.
בשנת 1990 שיחקה בסרט הקולנוע של רוני ניניו "המחצבה", לצדם של אורי גבריאל, ששון גבאי וחנה אזולאי-הספרי. באותה שנה שיחקה בסדרת הטלוויזיה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", בפרק "העגיל", בתור רוכלת זקנה בשוק המציעה עגילים לדוגמנית מפונקת (טל קרסלניק), סירובה לקבל את העגילים גורר תגובה מבהילה ולא צפויה.
בשנת 1993 שיחקה בתפקיד קטן בסרט האמריקאי של הבמאי הישראלי דרור שורף, "המטבע השביעי" בכיכובו של פיטר או'טול. בשנת 1994 שיחקה בסרט הקולנוע של דינה צבי-ריקליס, "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" לצידם של ריטה שוקרון ומשה איבגי.
בשנת 1997 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "האישה באפור" ששודרה בערוץ הראשון. ושנה לאחר מכן, בשנת 1998 שיחקה בסרט הקצר "סוסי ים" של הבמאי ניר ברגמן. ושיחקה בסרט הגמר של הבמאי שרון עמרני "ל"ג בעומר".
בשנת 2003 שיחקה בסדרות: "פרנקו וספקטור" (ערוץ 2) של הבמאי יוסף פיצ'חדזה, "ג'וני" (ערוץ 2) של הבמאי איתן ענר, "תיק סגור" (ערוץ 10) של הבמאים שי כנות ונתי אדלר.
בשנת 2004 שיחקה בסרט הקולנוע "משהו מתוק" שביים דן תורג'מן. וכן, באותה שנה שיחקה בעונה החמישית של סדרת הדרמה "שבתות וחגים" של הבמאי רני בלייר.
בשנת 2006 גילמה את מרסדס בסרט הקולנוע זוכה 6 פרסי אופיר של הבמאי שמי זרחין "אביבה אהובתי" לצידם לבנה פינקלשטיין, רותם אבוהב, אסי לוי ואחרים.
בשנת 2007 שיחקה בסרט הקולנוע "רק כלבים רצים חופשי" בבימויו של ארנון צדוק. שנה לאחר מכן, בשנת 2008 גילמה את דמותה של מרים בדרמה הטלוויזיונית זוכה פרס הדרמה הטובה ביותר באקדמיה לטלוויזיה "מרחב מוגן" ששודרה בערוץ הראשון.