עם סיום לימודיו בקורנל, החל פינצ'ון בכתיבת ספרו הראשון. מפברואר 1960 עד ספטמבר 1962 עבד ככתב טכני בחברת בואינג בסיאטל, שם כתב מאמרי בטיחות לירחון של חיל האוויר האמריקאי. ניסיונו של פינצ'ון בבואינג נתן לו את ההשראה לחברת "יויודין" המופיעה בספריו "v" ו"הזעקה של אוסף 49". הרקע שלו בפיזיקה וניסיונו בכתיבה טכנית בבואינג סיפקו חומר גלם רב לספרו " Gravity's Rainbow" .
כאשר ספרו "v" התפרסם ב 1963 הוא זכה בפרס ויליאם פוקנר לספר ביכורים בשנה זו.
הספר מתאר את עלילותיו של בני פרופאן, חייל לשעבר בצי האמריקאי וקשריו עם קבוצה-פסבדו-בוהמית. במקביל מסופר על חיפושו של נווד בשם הרברט סטנסיל אחר אשה מסתורית אותה הוא מכיר רק כ"V". הספר נע בין הפרקים על בני פרופאן והפרקים על סטנסיל. כל פרק המספר על סטנסיל ממוקם בנקודת משבר היסטורית. שני קווי העלילה מתמזגים בפרקים האחרונים (ויוצרים קו V דמיוני) כאשר סטנסיל ובני נוסעים יחדיו למלטה.
ב-1964 במכתב לעורך שלו ציין פינצ'ון שהוא עובד במקביל על שלושה ספרים והדבר מתיש אותו. ספרו השני "הזעקה של אוסף 49" התפרסם בשנת 1966, אך לא ברור אם היה אחד משלושת הספרים עליהם עבד. הספר זכה בפרס רוזנטל סמוך לפרסומו. הספר בנוי פשוט יותר משאר יצירותיו אך עדיין הוא מציג עלילה נפתלת והתייחסויות רבות למדע וטכנולוגיה ולאירועים היסטוריים שנויים במחלוקת. כמו בספרו הקודם "v", גם כאן דן פינצ'ון בהרס החברה והתרבות האמריקאית. עלילת הספר מערבת ארגון דואר חתרני המכונה "טריסטרו" ומזימה תאגידית המשתמשת בגופותיהם של חללי צבא ארצות הברית ממלחמת העולם השנייה לייצור פילטרים לסיגריות.
לאחר שהתפטר מבואינג התפנה פינצ'ון לכתיבת יצירתו המוערכת ביותר, "Gravity's Rainbow".
ספרו השלישי של פינצ'ון, Gravity's Rainbow", הוא המפורסם ביותר. הספר שיצא ב 1973 הוא יצירה בדיונית המערבת ומפתחת נושאים מעבודותיו הקודמות, הכוללים פרנויה, אנטרופיה, גזענות, קולוניאליזם, סינכרוניסיטי ועוד. הספר עב הכרס גרר ביקורות רבות, מאמרים, מדריכי קוראים, יצירות אמנות ועוד והוא נחשב אחד מהכתבים הארכיטיפיים של הספרות האמריקנית הפוסט-מודרנית.
הספר מעלה תחושות אנטי-ממסדיות, הוא אנציקלופדי בהיקפו, כתוב בסגנון בעל מודעות עצמית ומקיף נושאים כפסיכולוגיה, כימיה, היסטוריה, מתמטיקה, דת, מוזיקה, ספרות וקולנוע. הספר זכה (יחד עם ספרו של יצחק בשביס-זינגר A Crown of Feathers and Other Stories) בפרס האמריקני הארצי לספרות. ב 1974 הומלץ לקבלת פרס פוליצר, אולם ועדת הפרס דחתה אותו בטענה שהוא משופע "בכתיבת יתר... אינו אמין... ולעיתים בוטה".
ציטוט מהספר: "אם יצליחו לגרום לך לשאול את השאלות הלא נכונות, הם לא צריכים לדאוג מהתשובות". (תרגום חופשי)
ספרו הרביעי של פינצ'ון, Vineland, התפרסם ב-1990, אך איכזב את מירב חסידיו ומבקריו. הספר עמד במבחן הזמן וזכה לביקורת חיובית מהסופר סלמאן רושדי ב-1990. הספר מתאר את היחסים בין סוכן FBI ועורכת סרטים רדיקלית.
ספרו החמישי של פינצ'ון, Mason &amp; Dixon, התפרסם ב 1997 למרות שהתחיל בכתיבתו עוד משנת 1975.הספר מגולל את סיפור חייהם של משרטטי קו מייסון-דיקסון, האסטרונום האנגלי, צ'ארלס מייסון, ושותפו, ג'רמיה דיקסון. מרבית הביקורות היו חיוביות. מבקר הספרות הנודע, הרולד בלום, הילל את הספר כ"יצירת מופת".
ספרו השישי של פינצ'ון, Against the Day, התפרסם בשנת 2006. הספר הוא בן 1,085 דפים וזכה לביקורות מעורבות בהיותו מבריק אך גם מעייף.
ספרו השביעי של פינצ'ון, Inherent Vice, התפרסם בשנת 2009. הספר מפתח עלילה בלשית בסגנון המזכיר את הסופר ריימונד צ'נדלר אך
מהווה גם קינה פסיכדאלית לשנות ה-60 של המאה העשרים. בשנת 2014 יצא לאקרנים עיבוד קולנועי של הספר בשם "מידות רעות" אשר בוים ועובד למסך על ידי פול תומאס אנדרסון.
כיסוי תקשורתי.
מעט ידוע אודות חייו הפרטיים של תומאס פינצ'ון. הוא נמנע מכל קשר עם עיתונאים זה למעלה מ-40 שנה. תמונותיו המעטות שהתפרסמו הן משנותיו בבית הספר ובקולג'. הימנעותו זו מהתקשורת מתקבלת בהערכה רבה ומעלה שמועות רבות על מגוריו וזהותו.
מוצא יהדות אתיופיה
מוצא הפלאשים
מוצא הפלשים
יהדות חבש
וינס קורטולה
וינסנט קורטולה (באנגלית: Vincent Curatola, נולד ב-16 באוגוסט 1953) הוא שחקן וסופר אמריקאי. קורטולה ידוע בעיקר בשל משחקו כג'וני סאק בסדרת הדרמה של HBO "הסופרנוס".
בנוסף להיותו שחקן קורטולה הוא גם זמר והוא הופיע מספר פעמים עם להקת הרוק "שיקגו"
בשנת 2016 שיחק בסרט הדרמה "הגיבורים של בוסטון" לצידם של מארק וולברג, מליסה בנויסט, מישל מונאהן, קווין בייקון וג'יי. קיי. סימונס.
וינסנט קורטולה
גמד גינה
מחוזות אריתריאה
מבחינה מנהלית אריתריאה מחולקת ל-6 מחוזות (Zoba). המחוזות מחולקים לנפות.
נישואים פיקטיביים (סרט)
נישואין פיקטיביים
גטו ביאליסטוק
גטו ביאליסטוק (בגרמנית: Ghetto Białystok) היה גטו שפעל בעיר ביאליסטוק שבצפון-מזרח פולין בתקופת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה. הגטו הוקם באוגוסט 1941 וחוסל בנובמבר 1943. מרד שפרץ בגטו דוכא. מרבית תושביו (כ-60,000) נהרגו או שהועברו בקרונות בקר למיידנק ולטרבלינקה.
רקע.
על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שנחתם בין גרמניה וברית המועצות בשנת 1939, הייתה מיועדת העיר ביאליסטוק להיכלל בשטח הכיבוש הסובייטי. כוחות סובייטים נכנסו לעיר בספטמבר 1939, והחזיקו בה עד לכיבושה על ידי הכוחות הגרמנים ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה. בימיו הראשונים של הכיבוש הגרמני, נאספו בביאליסטוק פלוגות איינזצגרופן ומשטרה בפיקודו של ארתור נבה וטבחו באלפי יהודים באזור ביאליסטוק, לפני ואחרי הקמת הגטו. ב-28 ביוני עלה באש בית הכנסת הגדול של העיר עם 800 עד 1,000 יהודים שהיו כלואים בו, והוא נשרף כולו. ב"יום שישי האדום" נרצחו עד 5,000 קורבנות יהודים.
הגטו.
בחודש אוגוסט 1941, הורו הגרמנים על הקמת גטו בביאליסטוק. כ-50,000 יהודים תושבי העיר והאזור הסמוך לה, שוכנו באזור קטן של העיר. הגטו נחלק לשניים על ידי נהר ביאלה (אחד מהיובלים של נהר נרב). מרבית האסירים הועבדו בעבודות כפייה, לרוב במפעלי הטקסטיל והחימוש ששכנו בתוך גבולות הגטו ולעיתים גם בעבודות כפייה מחוץ לגטו. היודנראט הקים בגטו בית תמחוי, מרפאה ושירותים אחרים. מנות מזון נאכפו בקפדנות.
בפברואר 1943, קבוצה ראשונה של כ-10,000 יהודי ביאליסטוק גורשו אל מותם בקרונות בקר לטרבלינקה. עוד 2,000 קורבנות נורו במקום כשסירבו או לא יכלו לעלות לקרונות, בעיקר עקב כך שהיו חולים וחלשים מדי לנסיעה. באותו חודש, כ-7,600 אסירים הוכנסו למחנה מעבר מרכזי חדש בעיר למטרת סלקציה. הכשירים נשלחו למחנה מיידנק, שם מוינו האסירים בשנית: אלו שנמצאו כשירים לעבודה, נשלחו למחנות בליז'ין (Bliżyn), פוניאטובה ואושוויץ; אלו שהוערכו כחלשים מדי, הושמדו במיידנק. למעלה מאלף ילדים יהודים נשלחו תחילה לגטו טרזיינשטט בבוהמיה, ולאחר מכן לאושוויץ, שם נרצחו.
בתחילת אוגוסט 1943 בברלין התקבלה החלטה לחסל לחלוטין את גטו ביאליסטוק. ב-15 באוגוסט 1943 בשעה 18.00 נקרא ברש למפקדת הגסטפו ששכנה מחוץ לגטו, בארמון ברניצקי, שם התבשר על פינוי מיידי של תושבי הגטו ללובלי.ן ב-16 באוגוסט 1943 לפנות בוקר, פשטו על הגטו גדודי האס אס הגרמני עם כוחות של מתנדבי טרווניקי אוקראינים, אסטונים, לטבים ובלארוסים, כחלק מאקציה נוספת שמטרתה חיסולו הסופי של הגטו.
מרד גטו ביאליסטוק.
כשכל התקוות להישרדות נמוגו במהלך השילוחים שהתרחשו באוגוסט 1943, תכננו חברי המחתרת בגטו מרד כנגד הגרמנים.
מרד גטו ביאליסטוק היה מרד מאורגן בנאצים - השני בגודלו לאחר מרד גטו ורשה. את הלוחמים חימש ועזר לארגן "הארגון הצבאי האנטי פשיסטי", ארגון מחתרתי שהוקם בגטו בשנת 1942 בידי קצינים לשעבר של כוחות הלאום הפולנים. הכוח הלוחם מנה קבוצה של כ-300 עד 500 אסירים, שבראשם עמדו מרדכי טננבוים, ממייסדי אי"ל, ועמיתו דניאל מושקוביץ. כמו במרד גטו ורשה שקדם לו, היה המרד בגטו ביאליסטוק חסר סיכויים להצלחה צבאית. עם זאת, הוא נתפס כדרך למות בלחימה ולא במחנות הגרמניים.
המרד החל עם ההכרזה הגרמנית על גירושים המוניים מהגטו בליל 16 באוגוסט 1943. המטרה העיקרית הייתה לשבור את המצור הגרמני ולאפשר למספר המרבי של אסירים להימלט לתוך יער קנישין השכן. קבוצת המורדים, חמושים במקלע אחד, 25 רובים, 100 אקדחים וכמה עשרות בקבוקי תבערה מלאים בחומצה, תקפה את הכוח הגרמני המכריע תוך סיכון חייהם.
על פי התוכנית, המורדים אמורים היו למשוך אחריהם את המוני האסירים ולפרוץ אל מחוץ לגטו, אך הגרמנים הצליחו לנתק את המוני האסירים מן הלוחמים, לחסום את דרך הנסיגה ולירות אש מקלעים מרוכזת על הלוחמים.
הקרבות נמשכו עוד כארבעה ימים בכיסים מבודדים של מתנגדים, אבל ההגנה נשברה כמעט מיד והמרד נכשל למעשה. הנאצים הציתו את כל האזור. מפקדי המאבק התאבדו בבונקרים שלהם לאחר שאזלה התחמושת. כ-150 לוחמים הצליחו לברוח ליערות המקיפים את ביאליסטוק, והם הצטרפו ליחידות הפרטיזנים של הארמייה קריובה וארגונים אחרים ושרדו את המלחמה (בהם הייתה חייקה גרוסמן).
העיר שוחררה מן הכיבוש הגרמני על ידי הצבא האדום בחודש אוגוסט 1944. ההערכה היא כי מתוך כמעט 60,000 יהודים שחיו בביאליסטוק לפני מלחמת העולם השנייה, רק מאות בודדים שרדו את השואה.
מבנה פיסי.