ב"ליקוי חמה" מאוימים בלה, אדוארד ומשפחתו על ידי ערפדית נקמנית בשם ויקטוריה, חברתו של ג'יימס. ויקטוריה מקימה צבא של ערפדים שמטרתו לחסל את בלה. במהלך הספר וההכנות לקרב נקרעת בלה בין אהבתה לג'ייקוב איש הזאב לבין אדוארד הערפד. בקרב, בו משתתפים קבוצת הערפדים של ויקטוריה, ומהצד השני משפחת קאלן ואנשי הזאב, מנצחים הקאלנים. בסוף הספר נפרדת בלה מג'ייקוב ומסכימה להינשא לאדוארד, בתנאי שזה יהפוך אותה לערפדית.
אדוארד קאלן.
אדוארד הוא ערפד בן 109 שנה, אבל נראה בן 17. בהוא נולד בשנת 1901 בשיקגו. הוריו מתו ממגפה שפרצה באותה תקופה וקראליל שינה אותו כאשר ראה שהוא לבדו בעולם וגוסס מאותה המחלה. משפחתו המאמצת של אדוארד, משפחת קאלן, עברה לפורקס מאלסקה לפני כמה שנים, והוא לומד בבית הספר עם אחיו. משפחת קאלן לא שותה דם אדם, אלא דם של חיות, ולכן הם מכנים את עצמם "צמחוניים". לאדוארד כישרון ערפדי-הוא מסוגל לקרוא מחשבות. אדוארד מתואר בסדרת הספרים על ידי בלה כיפה תואר, כמו שאר בני משפחתו והערפדים בכלל, וכמקסים, מנומס, נחוש, ועקשן מאוד. הוא מאוד מגונן על בלה, יש לו נטייה להגזים במצבים שבהם הבטיחות של בלה נמצאת בסיכון. הוא שומר על סגנון דיבור ומנהגים מיושנים מחייו האנושיים בתחילת המאה ה -20.
ב"ליקוי חמה" אדוארד ובלה ממשיכים לבלות יחד כזוג, על אף הסתייגויותיו של צ'ארלי, אביה של בלה. בלה רוצה לקיים יחסי מין מלאים עם אדוארד, וכן רוצה להפוך לערפדית ואילו אדוארד רוצה שהיא תינשא לו. הם מסכמים על עסקה במסגרתה הם יינשאו, יינסו לקיים יחסי מין בירח הדבש וכעבור שנה יהפוך אדוארד את בלה לערפדית. באותו הזמן ויקטוריה, בת זוגו של ג'יימס המנוח, מסרבת להתנחם על אובדנו של ג'יימס ורוצה לנקום. היא מקימה צבא ערפדים טירונים אך בסופו של דבר הקאלנים, בעזרתם של אנשי הזאב, מביסים את ויקטוריה וצבאה.
ג'ייקוב בלאק.
ג'ייקוב נולד בלה-פוש - שטח ששיך לשבט אינדיאני עתיק יומין, וצבע עורו מתואר כאדמדם-חום. אמו של ג'ייקוב נפטרה בצעירותו, ויש לו שתי אחיות שאחת מהן, רייצ'ל, מוטבעת על פול, חבר בלהקה. ג'ייקוב מתואר בספרים כגבוה מאוד, מתנשא לגובה של מעל ל-2 מטר עם שרירי גוף עבים, כמו של שרירן. ג'ייקוב חובב מכונאות ומכוניות. בילדותו בילה ג'ייקוב עם בלה במהלך חופשות הקיץ השנתיות שלה בפורקס בדיג וטיולים.
ב"ליקוי חמה" ג'ייקוב שומר מרחק מבלה. היא מנסה לדבר איתו, אך הוא מתעלם ממנה. לאחר שהם משלימים ג'ייקוב מתוודה בפני בלה על אהבתו ומנשק אותה בניגוד לרצונה. בלה מכה אותו בלסת ובגלל זה יש לה נקע. במסיבת סיום הלימודים בבית הקאלנים ג'ייקוב נותן לבלה צמיד עם גילוף של זאב מעשה ידיו, ואנשי-הזאב מתאחדים עם הקאלנים ולומדים איך להילחם בערפדים טירונים. ג'ייקוב מלווה את בלה למקום המחבוא שלה. בלילה הוא ואדוארד מנהלים שיחה עמוקה, ובבוקר בלה ואדוארד מתחילים לדון בתוכניות לנישואיהם, וג'ייקוב שומע את שיחתם וזועם. ג'ייקוב מאיים על בלה שהוא יהרוג את עצמו בקרב והיא מנשקת אותו כדי שלא ילך. בקרב, ג'ייקוב נפצע וכל צדו הימני מרוסק. מאוחר יותר בלה באה לבקר אותו, ואומרת לו שלמרות הכל היא בוחרת באדוארד וג'ייקוב נשבר.
מיכאל סקופין-שויסקי
מיכאל סקופין-שויסקי (ברוסית: Михаи́л Васи́льевич Скопи́н-Шу́йский; 18 בנובמבר 1586 – 3 במאי 1610) היה מפקד צבא ומדינאי רוסי בתקופת הצרות בתחילת המאה ה-17.
ביוגרפיה.
מיכאל סקופין-שויסקי נולד במשפחה של בויארין וסילי סקופין-שויסקי שהיה דמות ידוע בתקופת איוואן הרביעי. בשנת 1604 הוא קיבל תפקיד זוטר בחצר של בוריס גודונוב. בשנת 1605 בחצר של דמיטרי הכוזב הראשון הוא היה דמות מפתח והביא לחצר את אלמנתו של איוואן הרביעי שהודיעה שדמיטרי הכוזב הראשון אכן בנה.
בשנת 1606 בן דודו וסילי שויסקי התמנה לצאר. הוא התמנה לוויוודה והיה פעיל בדיכוי התקוממות איכרים בהנהגת איוואן בולוטניקוב. בסביבות קלוגה הצבא בפיקודו הביס את כוחות האיכרים.
בשנת 1608 הוא היה בראש צוות משא ומתן עם השוודים. מטרה השיחות הייתה לקבל את עזרתם בלחימה נגד הפולנים ודמיטרי הכוזב השני. החל משנת 1609 הצבא בפיקודו שכלל בנוסף לרוסים גם כוחות שוודים ושכירי חרב נוספים הביס את תומכי דמיטרי הכוזב השני במספר קרבות. כתוצאה מכך הפולנים היו צריכים להפסיק את המצור על המנזר חשוב בסביבות מוסקבה. באותה שנה, הוויוודה של ריאזן פנה אליו עם הצעה לסלק את בן דודו מהשלטון ולהתמנות במקומו. הוא לא הסכים אך לא דיווח לצאר.
במרץ 1610 הוא הצליח להפסיק את המצור של דמיטרי הכוזב השני והכוחות הפולנים על מוסקבה. לאור ההצלחות בשדה הקרב הוא רכש אהדה גדולה בצבא ואצל חלק של האצילים. בהתאם לפקודת הצאר הוא הגיע למוסקבה. קבלת פנים החמה שהוא קיבל מתושבי העיר רק הגבירה חששות של הצאר ממנו. במהלך החגיגות חלה מיכאל ונפטר תוך שבועיים. לפי הגרסה המקובלת, הוא הורעל על ידי אשתו של אח הצאר. הוא נקבר בקתדרלת המלאך מיכאל במוסקבה.
היה נשוי, בנו נפטר בגיל קטן.
כנסיית לורנצו הקדוש
כנסיית לורנצו הקדוש (במלטזית: Knisja kolleġġjata ta' San Lawrenz, באנגלית: St Lawrence Church) היא כנסייה בעיר בירגו בצפון-מזרחה של מלטה, המשמשת ככנסיית הרובע של העיר.
היסטוריה.
הכנסייה הוקמה על ידי ההוספיטלרים עם הגעתם למלטה ב-1530, ושימשה ככנסייתם המרכזית עד להשלמת קון-קתדרלת יוחנן הקדוש בוולטה בשנת 1571. בעת המצור הגדול על מלטה ב-1565, שימשה הרחבה שלפני הכנסייה כבית קברות, אך מאוחר יותר הוקמו במקום קפלת הקרוסיפיקס וקפלת יוסף הקדוש. הכנסייה נודעה תחילה בשם "כנסיית סאן לורנצו על הים" (San Lorenzo-a-mare), והוכרזה ככנסיית הרובע ב-1574. בין השנים 1681-1697 הוקם המבנה החדש של הכנסייה בסגנון אדריכלות הבארוק. הוא תוכנן על ידי האדריכל לורנצו גאפה (Lorenzo Gafà), שהיה אחראי, בין היתר, גם לתוכניתה של קתדרלת פאולוס הקדוש במדינה, והיא הוקדשה ב-24 באוקטובר 1723. במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע מבנה הכנסייה מהפצצות חילות האוויר של מדינות הציר, וספג נזקים קשים במיוחד ב-16 בינואר וב-22 במרץ 1941. הפצצה אווירית נוספת ב-4 באפריל 1942 הרסה את כיפת הכנסייה, והיא חדלה מלתפקד. הנזקים תוקנו בין השנים 1949-1952.
פסל לורנצו הקדוש.
זהות האמן שפיסל את פסלו של לורנצו הקדוש הניצב בכנסייה אינה ידועה. עם זאת ברי שהיה ספרדי, וכי הפסל נוצר בראשית המאה ה-16, והגיע למלטה לפני בוא ההוספיטלרים אל האי. הקדוש לבוש בבגדי דיאקון מבד בצבעי שני, שבו משובצים חוטי זהב ואבנים טובות, ואשר הוכן ברומא ב-1903. הפסל ניצב על כן כסף ועץ מעוצב ומעוטר שמשקלו 64 ק"ג. העיטורים מסמלים ארבע מעלות - אמונה, תקווה, צדקה וטהרה, ושמונה פסלונים קטנים - שניים בכל צד - מסמלים בזיליקות המוקדשות לקדוש - שש באיטליה, אחת בצרפת ואחת בספרד. עוד נושא בסיס הפסל את מגניהם של ארבע דמויות הקשורות בדברי ימי העיר ואת סמליהן של בירגו ושל שלוש הערים הסמוכות לה. בכנסייה שמורים גם כובעו וחרבו של הגראנד מאסטר זא'ן דה לה ולט, ולצידה מוזיאון קטן.
מאיר אלטר הורוביץ
אואן הרגריבס
Wintersun
Windir
Falkenbach
Korpiklaani
Finntroll
האח הגדול ישראל
האח הגדול הישראלי
יד שניה
גימפי גימפי
גימפי גימפי (באנגלית: Gympie Gympie, ידוע גם כ-moonlighter ו-stinger - עוקץ; שם מדעי: "Dendrocnide moroides") הוא סוג שיח גדול ממשפחת הסרפדיים המצוי בעיקר בצפון מזרח אוסטרליה וביערות הגשם שבאינדונזיה. צמח זה נחשב לאחד מהצמחים הצורבים והמכאיבים ביותר בעולם.
הצמח צומח, לרוב מתוך גבעול אחד, לגובה של 1-3 מטר. בעל עלים גדולים, משוננים, בצורת לב; אורך העלה 12-22 ס"מ ורוחבו 11-18 ס"מ. כל חלקיו של הצמח (למעט השורשים) מכוסים בשערות דקיקות וחלולות, בעלות חוד סיליקה. בעת מגע, השערות ננעצות בגוף ולאחר מכן משחררות רעלן מכאיב הגורם לתחושת צריבה קשה, נפיחות ואודם, כאבים במפרקים, הקאה, ובמקרים חמורים אף להלם ולמוות. במקרה ושואפים את השערות, הן עלולות לגרום להתקפי שיעול קשים ולדימום מהאף. במידה ולא מוציאים את כל השערות, הן עלולות להוסיף ולשחרר רעלן גם חודשים רבים לאחר שננעצו בגוף. שיטת הפעולה של הרעלן אינה ידועה.
מקומיים הגרים באזורים בהם הצמח גדל מצאו דרך התמודדות מקורית לשליפת השערות מהגוף. הם עושים שימוש ברצועות שעווה למריטת שערות; המטרה היא שהשעווה תידבק לשערות המיקרוסקופיות ותשלוף אותן החוצה.
קרב גליפולי
אי רציפות
כתובת אדומית מחורבת עוזה
כתובת אדומית מחרבת עוזה היא כתובת (אוסטרקון) באדומית, שנתגלתה בחפירה ארכאולוגית שניהל פרופסור יצחק בית אריה מהמכון לארכאולוגיה (אוניברסיטת תל אביב) בחורבת עוזה, אתר ארכאולוגי במזרח בקעת ערד. הכתובת היא אחת היחידות והשלמה ביותר בשפה האדומית. האסטרקון היה שבור לארבעה חלקים. הוא כתוב בצדו החיצוני של שבר פך או קנקן. הכתובת כתובה בכתב ארמי בדיו על חרס. המילים מופרדות זו מזו בנקודות. הכתובת פוענחה בעזרתו של יוסף נוה ומתוארכת לתחילת המאה השישית לפני הספירה.
הכתובת.
לשון הכתובת:
פירוש הכתובת.
בלשון ימינו ניתן להבין זאת כך: אדם ושמו למלך דורש את שלומו של בלבל, ומברך אותו לאל קוס. הוא מצווה עליו לתת את האוכל לדודו ולהרים מנחה לאל קוס, אלא שעליו לדאוג שלא יחמיץ האוכל.
מאיר אלטר הלוי הורוויץ
צמח מתורבת
מתורבת
צו הסובלנות של גלריוס
דן אריאלי
דן אריאלי (נולד ב-29 באפריל 1967) הוא פרופסור ישראלי לפסיכולוגיה וכלכלה התנהגותית בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת דיוק. עומד בראש חברת "קיימא", המתמחה בפתרון בעיות על ידי עיצוב התנהגות, והקים מספר חברות הזנק בתחום.