יריביו הפוליטיים של ז'וקוב גינו אותו בתור רפורמיסט ותומך ברודנות צבאית. האופוזיציה מקרב הפלג השמרני במפלגה להתנהלותו של ז'וקוב הייתה גורם מרכזי להפלתו מההנהגה. ב-29 באוקטובר 1957, בעוד ז'וקוב באמצע מסעו הדיפלומטי באלבניה וביוגוסלביה, החליט הוועד המרכזי ליטול מז'וקוב את כל תפקידיו ותאריו המפלגתיים. ז'וקוב הוחלף בתפקיד שר ההגנה במרשל ברית המועצות רודיון מלינובסקי. ז'וקוב הואשם בתכנון קשר להפלת המשטר, בטיפוח פולחן אישיות משל עצמו, בתקיפת מוסדות המפלגה בצבא ועוד. שוב צלל ז'וקוב לתהומות הנשייה. לתקופה מסוימת ז'וקוב התבודד בפרישתו.
עם סילוק חרושצ'וב ועליית ברז'נייב, ניקולאי פודגורני וקוסיגין השתפר היחס לז'וקוב. הוא אמנם לא קיבל תפקיד פוליטי אך כבודו הוחזר לו. הוא קיבל דאצ'ה ליד מוסקבה והחל להופיע בציבור. ברז'נייב פעל לטפח את דמותו ומורשתו של ז'וקוב מחדש במטרה לחזק את ביסוסו הפוליטי האישי בעיני ההמונים. ב-1969 הופיע ספר זיכרונותיו, שנכתב על ידי סופרי צללים, והפך ללהיט בברית המועצות; מספר מהדורות חדשות, שנערכו כל פעם לפי הצרכים הפוליטיים של השעה, יצאו לאורך השנים. ז'וקוב החל לכתוב את הספר כבר ב-1969, אך כתיבתו התארכה והתעכבה בעקבות היתדרדרות במצבו הבריאותי שנבעה מלקותו במחלה קרדיווסקולרית. גורם נוסף להתעכבות הכתיבה היה מאבקים ממושכים עם האחראי על רשויות הצנזורה, מיכאיל סוסלוב, שדרש מספר פעמים להסתכל בספר טרם פרסומו ודרש למחוק משורותיו את כל רישומי הביקורת שז'וקוב הפנה כלפי סטלין, מולוטוב, וורושילוב והמרשל סמיון בודיוני. כפר הולדתו נקרא בשמו, וכן רחובות במוסקבה ובלנינגרד, שעליהן הגן במלחמה.
ערוב ימיו ופטירתו.
גם לאחר הדחתו מעמדת כוח בידי חרושצ'וב וגם בתקופת שלטונו של ברז'נייב, הותר לז'וקוב לשמור על זכותו ללבוש מדים צבאיים, על הדירה שלו במוסקבה, בהמשך גם על הדאצ'ה שלו בפאתי העיר, נהגו הפרטי והוא נותר חבר בנומנקלטורה, האליטה המפלגתית בכלל המדינות הקומוניסטיות. ב-1968 לקה במפרצת תוך-גולגולתית שהובילה לשיתוקו החלקי והגבילה את יכולת הדיבור שלו. ב-1971 הוזמן ז'וקוב להשתתף בקונגרס ה-24 של המפלגה הקומוניסטית אך ההזמנה בוטלה קודם נענה לה. בעקבות פטירת רעייתו השנייה גאלינה ב-1973, מצבו הבריאותי של ז'וקוב המשיך להידרדר.
במאי 1974 לקה בהתקף לב ונכנס לתרדמת. ב-18 ביוני 1974 ז'וקוב נפטר במוסקבה. גופתו נשרפה ועפרו נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין וזאת על אף בקשתו האחרונה ודרישות משפחתו בפני הרשויות להיקבר בטקס של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. ב-1995 נבנה פסל בדמותו מול המוזיאון ההיסטורי הממשלתי. ביום מאה השנה להולדתו ב-1996 התקיים טקס אזכרה דתי מטעם הכנסייה האורתודוקסית בבית הקברות של חומת הקרמלין.
חייו האישיים.
כשהיה בן 23 ז'וקוב התחתן לראשונה עם אלכסנדרה דייבנה ז'וקובנה, ולזוג נולדו שתי בנות, ארה ואלה. ז'וקוב לא שמר נאמנות מוחלטת לרעייתו ובמהלך שנות העשרים היה קרוב למריה וולקובה, אחות מוסמכת אותה פגש בבית חולים שבו שהה במלחמת העולם הראשונה. לז'וקוב ולוולקובה הייתה ילדה אחת שנולדה ממזרה, מרגריטה, אך פרשת הניאוף שלו מעולם לא פגעה במוניטין הציבורי שלו. מאורח יותר בחייו התגרש מאלכסנדרה ונישא בשנית לגאלינה אלכסנדרובנה סמיונובה. לזוג הייתה בת אחת משותפת, מריה, שהייתה הבת הרביעית והצעירה ביותר של ז'וקוב. גאלינה נפטרה ב-1973, לאחר מאבק ממושך בסרטן השד. לז'וקוב הייתה אחות גדולה בשם מריה (ילידת 1894) ואח צעיר בשם אלכסיי (יליד 1901) שנפטר בצעירותו. אביו, קונסטנטין, היה סנדלר ונפטר ב-1921 ואמו אוסטינינה הייתה בת למשפחת חקלאית קשת יום ונפטרה ב-1944.
לאורך כל חייו מצא ז'וקוב תחביב בגידול דגים באקווריום ובדיג. במהלך תקופת התבודדותו שלאחר הדחתו בידי חרושצ'וב, קיבל ערכת דיג מקצועית מהנשיא אייזנהאואר והשניים נותרו חברים טובים. בתקופת פרישתו נהג לצאת לחופשות בסוצ'י ולדוג על גדות הים השחור. ב-1975, האסטרונומית הסובייטית ליודמילה צ'רניק ביצעה תצפית ראשונה ומיפתה כוכב לכת מינורי וקראה לו לכבודו של ז'וקוב בשם: 2132 Zhukov. ב-1976 הונפק בול דואר בדמותו של ז'וקוב לזכרו.
עיטורים ומדליות.
המרשל ז'וקוב עוטר בעשרות עיטורים ומדליות. בין השאר הוא עוטר 4 פעמים במדליית "גיבור ברית המועצות".
דגל אוסטריה
דגל אוסטריה (גרמנית: Flagge Österreichs) הוא דגל בעיצוב טריבנד אופקי המורכב משלושה פסים בצבע אדום, לבן ואדום. הדגל אומץ על ידי פרידריך השני מבבנברג, שהיה דוכס אוסטריה במאה ה-13.
עיצוב.
עיצובו הבסיסי של הדגל, מפורט תחת סעיף 1 תת-סעיף 8a של החוקה האוסטרית הקובע כי .
היסטוריה.
דוכסות אוסטריה.
לאחר תבוסת הנוצרים בקרב קרני חיטין, וכתגובה לכיבוש ממלכת ירושלים וכיבוש ירושלים בידי צבאותיו של צלאח א-דין, יצאו הנוצרים למסע הצלב השלישי ובמסגרתו יצא גם לאופולד החמישי מאוסטריה, אשר השתתף במסע בעקבות הזמנתו של האפיפיור קלמנס השלישי. לפי המסורת, עיצובו של הדגל הומצא על ידי לאופולד החמישי אשר היה מעורב בקרב עז, ככל הנראה במצור על עכו במהלך אותו מסע צלב. לאחר הקרב, מעילו היה מגואל כולו בדם. כשהוריד את חגורתו הוא נוכח לראות שחלק המעיל שהיה תחתיה נותר נקי מדם. הוא כל כך הושפע מהמראה עד שהחליט לאמץ אותו בתור דגל הדוכסות. על פי אותה מסורת נשמר המעיל המגואל בדם במשך למעלה מ-400 שנה בכנסיית "Maria auf der Had" אולם לאחר פלישת הטורקים בשנת 1683 אבדו עקבותיו. על פי סברה אחרת הוענק הדגל ללאופולד החמישי בידי המלך היינריך השישי בעקבות אותו הקרב.
העדות הראשונה לשימוש בעיצובו של שלט האצולה האוסטרי ובדגל היא מתקופתו של פרידריך השני, דוכס אוסטריה, משנת 1230. פרידריך ניסה להשיג עצמאות גדולה יותר מהקיסרות הרומית הקדושה, אשר שלטה במרכז אירופה, והוא עשה זאת על ידי עיצוב מחדש של שלט האצולה שלו בצורה הדומה לעיצוב הדגל הנוכחי. עם שקיעתה של שושלת בבנברג עברה השליטה על הדוכסות לידיה של שושלת הבסבורג אולם השימוש במוטיב הפסים לציון הדוכסות נמשך.
הקיסרות הרומית הקדושה.
דוכסות אוסטריה הייתה חלק מתוך האימפריה הרומית הקדושה אשר התקיימה בין המאה ה-10 ועד לשנת 1806. לקיסרות לא היה דגל לאומי אלא הצבעים שחור וזהב שימשו כצבעי הקיסר והופיעו בנס המלכותי של הקיסר: עיט שחור על רקע זהב. עיצובו של הנס שונה מעט בסוף המאה ה-13 או בתחילת המאה ה-14 כאשר מקור העיט וטלפיו נצבעו באדום. מתחילת המאה ה-15 הפך העיט לדו-ראשי. אולם, השימוש בדגל האדום-לבן-אדום לציונם של נחלאותיו האוסטריות של הקיסר הרומי הקדוש נמשך, הן כדגל והן כמטען בשלטי האצולה.
בשנת 1804 הכריז נפוליאון בונפרטה על כינונה של הקיסרות הצרפתית הראשונה. ובמהלך העשור שלאחר מכן, בתקופה שנקראה בשם המלחמות הנפוליאוניות שונו פניה הפוליטיים של אירופה. הקיסרות הרומית הקדושה חדלה מלהתקיים ופרנץ השני משושלת הבסבורג הכריז על נחלתו כאימפריה האוסטרית ומעתה נקרא פרנץ הראשון מאוסטריה.
גם צבעי האדום והלבן היו משמעותיים באותה התקופה. כאשר השתתפה האימפריה הרומית הקדושה במסעי הצלב, דגל קרב הונף לצד הנס האימפריאלי השחור-צהוב. דגל זה, הידוע בשם צלב גאורגיוס הקדוש היה צלב לבן על רקע אדום - הצבעים ההופכיים אשר בשימוש בדגל אנגליה.
האימפריה האוסטרית.
עם קריסתה של הקיסרות הרומית הקדושה בשנת 1806, הוקמה על חורבותיה האימפריה האוסטרית אשר הייתה למעשה, לאחר מאות שנים יחידה עצמאית ולה דגל לאומי רשמי, הוא הדגל האדום-לבן-אדום. הבחירה במוטיב באדום-לבן-אדום הייתה ברורה, קשירת האימפריה החדשה לגבורתו של לאופולד החמישי בקרבות מסע הצלב בעודו מוכתם בדמם של הכופרים (המוסלמים). בנוסף לו, הונפו גם צבעי השושלת השליטה - בית הבסבורג כציון לשלטון האוסטרי. אף על פי שהדגל המציג את הצבעים המלכותיים לא היה בשימוש נפוץ, כונתה האימפריה בעקבות השימוש בצבעים הללו לעיתים בשם "המלוכה השחורה-צהובה". הטריבנד האדום-לבן-אדום הוסיף להיות הדגל של האימפריה, ואף כמוטיב מרכזי בשלט האצולה המלכותי של האימפריה.
בשנת 1786 נקבע דגל טריבנד אדום-לבן-אדום אשר הושחת בסמל האוסטרי המוכתר על הפס הלבן בשליש הפנימי של הדגל כדגל הצי האזרחי. דגל זה הפך לדגל הצי הקיסרי האוסטרי בשנת 1869 ועד לשנת 1914.
במהלך שנות קיומה של האימפריה האוסטרית ניסו שליטיה לבצע רפורמות חוקתיות, אולם הכישלון ביישום הרפורמות החליש את האימפריה ואף גרם להסכם הפשרה אשר הוביל לממלכה הדואלית האוסטרו-הונגרית בשנת 1867 תחת שלטונו של פרנץ יוזף, ומתן מעמד שווה לטריטוריות ההונגריות באימפריה החדשה.
האימפריה האוסטרו-הונגרית.
דגל האימפריה האוסטרו-הונגרית היה למעשה דגל מחולק לשני חלקים, הראשון היה הטריבנד האוסטרי בצבעי אדום-לבן-אדום, והשני הטריקולור הונגרי בצבעי אדום-לבן-ירוק, ושניהם הוטענו בסמלי הממלכות בהתאמה.
הרפובליקה הראשונה.
הרפובליקה האוסטרית הראשונה הוקמה על חורבותיה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. הרעיון אשר עמד בפניהם של המחוקקים אשר הכריזו על הדגל האוסטרי כדגל הלאומי הייתה יצירת אנטיתזה למלוכה השחורה-צהובה של בית הבסבורג והמשכיות של ההיסטוריה המפוארת של אוסטריה מימיו של בבנברגר. הדגל הוכרז כדגל הלאומי ב-12 בנובמבר 1918 בפני הפרלמנט אשר התכנס בווינה.
האוסטרופאשיזם.