מרי רוס קלברט (באנגלית: ; 1884–1974) הייתה אסטרונומית וחשבת אמריקאית. היא עבדה רוב חייה אצל דודה אשר היה פרופסור באוניברסיטת שיקגו. היא עזרה לו במחקריו ולאחר מותו אף השלימה את מחקרו האחרון ביחד עם רדווינג ב פרוסט ( Edwin B. frost ) ומנהל מצפה הכוכבים "יירקס" ( Yerkes ). בסופו של דבר, סיימה קלברט את עבודתה לאחר שפרסמה והגדירה כ-300 סוגים של חומרים אפלים, בעיקר את אלה אשר חוסמים את רוב אור הכוכבים המגיע אל כדור הארץ.
קורות חיים.
ראשית חיים.
קלברט נולדה בנשוויל ( Nashville ), טנסי ( Tennessee ), ב־20.1.1884 ( כ"ב טבת ה'תרמ"ד ) לשני הוריה, אליס רוסמונד ( Alice Rosamond ) ואבנעזר קלברט ( Ebenezer calvert ) ( 1850 -1924 ). היא הייתה הבת הבכורה מתוך ארבע בנות. אחותו הגדולה של אביה, רוהודה ( Rhoda ), התחתנה עם אסטרונום מפורסם בשם אדוארד אמרסון ברנרד ( Edward Emerson Barnard ), אשר היה ידוע בזכות תגליותיו על תזוזתו של כוכב ברנר ( Barnard's Star ), דמותו של ברנר הייתה כה חשובה בחייהם עד שמתוך הערכה, החליט אביה של קלברט לקרוא לאחותה על שמו, אליס ברנרד קלברט. לאביה היה סטודיו לצילום בנשוויל שבו עבד עם אחיו הקטן. הסטודיו היה ממוקם בפינה הדרום מזרחית בין רחוב יוניון אל בין הרחוב הרביעי ( southeast corner of 4th and Union Streets in Nashville ) מעל חנות סיגריות חסרת שם, אליו היא תחזור לקראת סוף חייה.
עבודה.
בשנת 1905 היא התחילה לעבוד במצפה הכוכבים "יירקס" כעוזרת והחשבת של דודה, האסטרונום, אשר היה גם פרופסור באוניברסיטת שיקגו. בזמן תקופת העסקתה היא נשארה בביתו של דודה.
לאחר מותו של דודה בשנת 1923 היא הפכה לאוצרת של אוסף הצילומים השייך למצפה "יירקס" ועוזרת בכירה עד שהתפטרה בשנת 1946.
עבודתו האחרונה של דודה של קלברט, סיווג והגדרת חומרים אפלים בשביל החלב, הסתיימה רק לאחר מותו בידיה ובעזרת מנהל מצפה הכוכבים ורדווינג ב פרוסט. אף על פי שקלברט הייתה זו שעשתה את רוב החישובים ההכרחיים בעבודה היא נחשבה לעבודתו של ברנרד. פרוסט וקלברט החליטו לפרסם את הממצאים בשני כרכים שביחד מכילים 352 חומרים אפלים, מתוכם שלושה נוספו רק בהמשך מאחר שפסלו אותם בטעות.
בשנת 1934 היא ופרנק אלמור רוס ( Frank Elmore Ross ) הוציאו לאור מחקר צילומי בשם "האטלס של שביל החלב הצפוני" ( Atlas of the Northern Milky Way ) אשר היה מבוסס על צילומיו של רוס.
חיים מאוחרים.
לאחר שהתפטרה מעבודתה בשנת 1946 היא לא קיבלה דמי פנסיה. היא חזרה לסטודיו הצילום המשפחתי שלה שאז כבר היה שייך לאחותה. שם היא עבדה במשרה חלקית, עד שנפטרה בשנת 1974.
לאונה וודס
לאונה וודס (באנגלית: Leona Harriet woods; 9 באוגוסט 1919 – 10 בנובמבר 1986) הייתה פיזיקאית אמריקאית. מאוחר יותר היא נודעה בשמות לאונה וודס מרשל ולאונה וודס מרשל ליבי. היא עבדה בקבוצה של אנריקו פרמי, שבמסגרת פרויקט מנהטן פיתחה את הכור הגרעיני הראשון בעולם ואת הפצצה האטומית הראשונה. היא ידועה בעיקר בזכות עבודתה שם בתחום מדידת הקרינה ועקב היותה האישה היחידה בקבוצה זו.
ביוגרפיה.
לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
לאונה וודס נולדה בכפר שבמדינת אילינוי שבארצות הברית לאב עורך דין בשם ארנו ואם מארי. היא סיימה בהצלחה את לימודיה התיכוניים בגיל 14 ובגיל 19 סיימה תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת שיקגו. היא סיימה גם תואר שני ודוקטורט בכימיה בגיל 23, לפני שהחלה לעבוד אצל אנריקו פרמי על הכור והפצצה הגרעיניים הראשונים. וודס הייתה האישה היחידה והצעירה ביותר בקבוצה זו שמנתה חמישים אנשים. מסופר גם שהיא הייתה אישה אתלטית מאוד – את ביתה, יחד עם בעלה הראשון, בנתה בעצמה. כשהיא לא עבדה בכור הגרעיני היא הייתה עוזרת לאמה בחווה המשפחתית מחוץ לשיקגו. בשנת 1943 נישאה לפיזיקאי ג'ון מרשל שעבד גם הוא בקבוצתו של פרמי וזמן לא רב לאחר מכן הרתה. ב-1944 ילדה את בנה פיטר. באותה שנה כשנסעה יחד עם מרשל להנפורד לפקח על הפעלת הכור הגרעיני, בנם הפעוט פיטר נשאר עם אמה של וודס. בשנת 1949 ילדה את בנה השני, ג'ון. ב-1954 נפרדה וודס ממרשל. בשנת 1966 וודס התגרשה ממרשל באופן רשמי והתחתנה עם הכימאי זוכה פרס נובל וילארד ליבי. וודס נפטרה מסרטן בשנת 1986.
פרויקט מנהטן.
במהלך לימודיה כתבה וודס מחקרים רבים. אחד מהמחקרים שעשתה במהלך הדוקטורט שלה היה "על פסי סיליקון חמצני" (on silicon oxide bands). במהלך מחקר זה, הכירה את הרברט אנדרסון שעבד באותה העת במעבדתו של אנריקו פרמי. בעקבות המלצתו של אנדרסון, כשוודס סיימה את הדוקטורט היא החלה לעבוד בקבוצת הפיזיקאים של אנריקו פרמי במעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו על פרויקט מנהטן – פרויקט שמטרתו הייתה לפתח פצצת אטום לצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה.
כשהכור הגרעיני (Chicago Pile-1) הופעל לראשונה ב-1942, תפקידה היה לכייל את הגלאים על ידי מדידת חתך רוחב הנייטרונים בעזרת רדיום בריליום ורדיד מנגן, אותם היא עזרה לפתח ולבנות. בשנת 1944 היא נסעה יחד עם מרשל להנפורד לפקח על הפעלת הכור הגרעיני. ב-27 בספטמבר באותה השנה כבה הכור והיא עזרה לג'ון ווילר לפתור את הבעיה בו. קבוצתו של פרמי הייתה אחראית לפיתוח הפצצות הגרעיניות הראשונות שהושלכו על הירושימה ונגסאקי בסוף מלחמת העולם השנייה. וודס מספרת שלא היו לה חרטות על הפצצות האלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
אחרי מלחמת העולם השנייה וודס ומרשל חזרו לאוניברסיטת שיקגו, שם וודס המשיכה לעבוד בשביל (בשנת 1955 שונה שמו למכון אנריקו פרמי) תחת פרמי. בשנת 1949 כשנפרדה ממרשל, החלה לעבוד במכון למחקר מתקדם בפרינסטון וב ("BNL") של משרד האנרגיה האמריקאי, ובשנת 1960 בפקולטה באוניברסיטת ניו יורק. במותה היא השאירה מאחוריה כ-200 מאמרים מדעיים ושלושה ספרים, ביניהם "אנשי האורניום" ו"אקלים בעבר".
פרס לאונה וודס המכובד למרצים פוסט-דוקטורטים.
בשנת 2017 מחלקת הפיזיקה של המעבדה הלאומית ברוקהבן חנכה פרס חדש על שמה של לאונה וודס. הפרס ניתן פעמיים כל שנה לפיזיקאים ופיזיקאיות מקבוצות מיעוטים שעוסקים בנושאים רלוונטיים לתחומי המחקר של המעבדה.
יוג'יניה קומצ'יבה
יוג'יניה קומצ'יבה (Eugenia Kumacheva) היא פרופסור לכימיה באוניברסיטת טורונטו, חברה בחברה המלכותית למדע בקנדה ואנגליה וחלק ממושב המחקר הקנדי העוסק בחומרים פולימרים מתקדמים. מחקרה עוסק בפולימרים, ננו-טכנולוגיה, מיקרופלואידיקה והנדסה כימית. את הדוקטורט שלה בכימיה פיזיקלית של פולימרים, עשתה יוג'יניה במכון לכימיה פיזיקלית באקדמיה הרוסית למדעים.1 בשנת 2011 פרסמה קומצ'בה ספר על ראקציה מיקרופלואידית אצל חלקיקים פולימרים, אותו כתבה ביחד עם פיוטר גארסטאקי.
נעוריה והשכלתה.
קומצ'יבה נולדה באודסה (אוקראינה) בברית המועצות. את לימודיה הגבוהים החלה קומצ'יבה באוניברסיטה הטכנולוגית סיינט פטרסבורג במוסקבה, שם קיבלה את תארה הראשון והחלה לעבוד בתעשייה. בשנת 1986 היא קיבלה את תואר הדוקטורט שלה בכימיה פיזיקלית במכון לכימיה פיזיקלית באקדמיה הרוסית למדעים. בין השנים 1991–1994, כאשר עבדה על הפוסט דוקטורט שלה, הייתה קומצ'יבה חלק ממעבדתו של פרופסור יעקב קליין במכון ויצמן בישראל, שם למדה על כוחות שטח הפנים בשכבות דקות של נוזלים פשוטים ופולימרים. בשנת 1996 הפכה קומצ'יבה לפרופסור חבר באוניברסיטת טורונטו, ב-2005 קודמה להיות פרופסור מן המניין.
עבודתה ומחקרה.
לאחר עבודתה במעבדתו של פרופסור יעקב קליין, הצטרפה בשנת 1995 לקבוצת המחקר של פרופסור מיטש וינק במחלקת הכימיה של אוניברסיטת טורונטו, קנדה. בעבודתה עם פרופסור וינק השתתפה במחקר מורפולוגיה של מערכות פולימר מרובות-קומפונסיביות. שנה לאחר מכן הצטרפה קומצ'יבה למחלקת הכימיה באותה אוניברסיטה כפרופסור חבר. את השבתון הראשון שלה, בשנת 2002, בילתה קומצ'יבה בהרווארד ביחד עם פרופסור ג'ורג' וויטסיידס. לאחר השבתון שלה החלה להרצות כפרופסור באוניברסיטאות שונות, ביניהם: אוניברסיטת אוקספורד אוניברסיטת לואי פסטר, אוניברסיטת מוסקבה בשנת 2009, אוניברסיטת קיימברידג' ואוניברסיטת ביירות .
חלק מעבודתה ברחבי העולם כלל שירות בוועדת ייעוץ במעבדות שונות: מעבדה הלאומית של ברוקהאבן ומרכז למדע והנדסה של טריינגל מטריאל בארצות הברית, מכון ריקן ביפן, מכון לייבניץ לחומרים אינטראקטיביים בגרמניה, מכון פרייבורג ללימודים מתקדמים ומכון מקס פלאנק למחקר פולימרים בגרמניה. כיום קומצ'יבה היא חלק מהמועצה האירופאית למחקר הכימיה של החברה המלכותית.
בעבודתה מתמקדת קומצ'יבה במדע וטכנולוגיה של פולימרים, ננו-מדע, מיקרופלואידיקה והנדסה כימית. בנוסף למחקרה העיקרי, השקיעה רבות במחקר ביומימטי המרוכז ברקמות ונוזלים ביולוגיים, בסביבות ביולוגיות עם פולימרים ובננו-חומרים.
מחקרה העוסק בייעול פולימרים ותת מבנים ליצירת חומרים חדשים עם תכונות שונות הניב לה את פרס לוראל אונסקו לנשים במדע. מחקרה בנושא זה כלל שימוש בשכבות דקות של פולימרים במסמכים מזהים, שימושם יקל על בדיקות הביטחון ויקצר את זמנן. ביחד עם קבוצתה פיתחה חצי מוליכים תת-חלקיקיים מבוססי מים, דבר שיוכל לשפר את דיוקם של מכשירי ראיית הלילה. דבר נוסף עליו עבדה בנושא שזיכה לה את הפרס הוא עיצוב ופיתוח חומרים שביכולתם לשלוח תרופות בגופם של חולי סרטן, על מנת לטפלם.
קומצ'יבה תרמה לרפואה בדרכים שונות בעזרת מחקריה. יצרה מודלים תאורטיים של אוטם שריר הלב, שבץ, תסחיף ריאתי ומחלות שונות הקשורות לדם, את המודלים פיתחה בעזרת שימוש בפולימרים וננו-חומרים. חלק מהמודלים בנתה כדי להוסיף להבנת המדע על הקשר בין כימיה ופיזיקה לקרישי דם.