בשלהי העת העתיקה ולכל אורך ימי הביניים המשיכה העברית השומרונית לשמש כלשון כתובה, אף כי חדלה מלשמש כלשון מדוברת. סופרים שומרונים חיברו, בין היתר, פיוטים, כרוניקות וחיבורים פרשניים בעברית. בחלק ניכר מן החיבורים הללו ניכרת חדירה רבת היקף של יסודות ארמיים וערביים לתוך העברית השומרונית. היסוד הארמי כה דומיננטי בכתבים אלה, שהבלשן משה פלורנטין הציע לכנות לשון זו "עברית שומרונית בלולה". במובן זה, דומה העברית השומרונית המאוחרת לעברית הרבנית, אשר גם בה משמשים יסודות עבריים וארמיים בלא אבחנה.
ואז'ה פשאוולה
יתים איבאימיסדזה דבר'ישווילי
איימן סיכסק
איימן סיכסק (בערבית: أيمن سكسك, תעתיק מדויק מערבית: אימן סכסכ; נולד ב-17 בינואר 1984) הוא סופר, מבקר ספרות ופובליציסט ערבי-ישראלי, הכותב בעברית. מחבר הספרים "תשרין" (אחוזת בית, 2016) ו"אל יפו" ("ידיעות ספרים", 2010). זכה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז 2017.
ביוגרפיה.
סיכסק נולד למשפחה מוסלמית ביפו, שם הוא מתגורר כיום. הוא השלים תואר ראשון בחוגים לספרות אנגלית וספרות כללית והשוואתית של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הסיפור הראשון שלו ראה אור בהיותו בן 18, במוסף "סופשבוע" של "מעריב". כשנה לאחר מכן פרסם סיפור קצר נוסף במסגרת תחרות הסיפור הקצר של "הארץ", והחל לפרסם סדרת סיפורים קצרים בשם "יפו תל אביב" במוסף "תרבות וספרות" בעיתון. סיפורי הסדרה היוו בסיס לרומן הביכורים שלו, "אל יפו", שיצא לאור בשנת 2010. "אל יפו" תורגם לשפה הגרמנית בשנת 2012, ולערבית בשנת 2014.
בשנים 2007–2010 נמנה סיכסק עם מבקרי הספרות הקבועים של מוסף "ספרים" ב"הארץ". קודם לכן פרסם ביקורות ספרות במדור התרבות של אתר האינטרנט ynet. הוא כותב מאמרים פובליציסטיים ב"ידיעות אחרונות".
סיפורים קצרים, שירים ומאמרים נוספים של סיכסק ראו אור בכתב העת "אלכסון"; בחוברת "שער לשירה חדשה 2004" של הליקון; ברבעון "קשת החדשה"; ברבעון היהודי-ערבי "דו-עט"; ובכתב העת "מעין".
השתתף גם כעורך-שותף באסופת השירים "אל תגידו בגת: הנכבה הפלסטינית בשירה העברית, 1948–1958", בעריכת חנן חבר.
זכה במלגה לעידוד היצירה הישראלית במסגרת תוכנית "פרדס" של הספרייה הלאומית בירושלים לשנת 2013/2014.
מפברואר 2017 מפרסם סיכסק ביקורת טלוויזיה באתר וואלה! NEWS.
בריאיון שהתפרסם במוסף "7 לילות" של "ידיעות אחרונות" ב-3 ביוני 2016 יצא מהארון כהומוסקסואל.
קישורים חיצוניים.
ראיונות עם סיכסק:
מכּתביו:
על "אל יפו":
על "תשרין":
קרב אג'נדיין
קרב אג'נדיין (בערבית: معركة أجنادين) הוא קרב שהתחולל בארץ ישראל בתאריכים לא ידועים, ככל הנראה במהלך החודשים יולי - אוגוסט 634 (או 636 על פי מקור אחר), בין צבא האימפריה הביזנטית לצבא האימפריה המוסלמית. מיקומו המדויק של שדה הקרב איננו ברור אך ההשערה היא כי נערך באזור שפלת יהודה. הקרב הסתיים בניצחון מוסלמי ובהשמדת רוב הצבא הביזנטי שחנה בארץ ישראל.
מקורות היסטוריים.
עיקר התיאורים של הקרב, ככל הנראה נגועים במיתוס ובהגזמה, ניתן למצוא אצל היסטוריונים מוסלמים ובהם ההיסטוריון המוסלמי ממוצא פרסי בן המאה ה-9 אחמד אל-בלאד'רי(ערבית: أحمد بن يحيى بن جابر البلاذري) שכתב את היצירה המונומנטלית פתוח אלבלדאן (ערבית:فتوح البلدان), בעברית: "ספר כיבוש הארצות", שבו מתוארת התפשטות האסלאם ובניית האימפריה המוסלמית. היסטוריון מוסלמי נוסף מהמאה התשיעית, שכתביו מתארים את הכיבוש המוסלמי של הלבנט הוא מוחמד בן ג'ריר אל- טבארי (ערבית: أبو جعفر محمد بن جرير الطبري) שעבודתו ההיסטוריה של נביאים ומלכים (ערבית: تاريخ الرسل والملوك) מתארת את ההיסטוריה מתחילת ימי העולם על פי הקוראן ועד לשנת 915.
היסטוריונים אלו מבססים את עבודתם על ספרים מוקדמים של היסטוריונים מוסלמים בני המאה ה-8 - אל-ואקידי, שספרו ספר ההיסטוריה והמלחמה הוא אוסף של מסורות וסיפורים המתייחסים לימים המוקדמים של האימפריה המוסלמית ואבן אסחאק, היסטוריון מוסלמי מהמאה השמינית, שכתב מסורות הקשורות לנביא מוחמד והח'ליפים הראשונים - כתביו לא שרדו ושימשו כבסיס לכתבים מאוחרים יותר ובעיקר אל-טבארי.
המקורות המוסלמיים בהם נמצא עיקר המידע על הקרב מופיעים נתונים סותרים על הקרבות המכריעים שנערכו בארץ ישראל בין הצבאות המוסלמים והביזנטיים. לפי אל-בלאד'רי נערך הקרב הגדול הראשון באג'נדין בשנת 634 אבל קובע מספר תאריכים אפשריים במהלך חודשים יולי-אוגוסט והקרב השני בירמוך בשנת 636. על פי גרסת אל- טבארי נערך הקרב הראשון בירמוך בשנת 634 והקרב השני באג'נדין בשנת 636, בספר אחר מספר אל- טבארי על קרב נוסף או שמא אחד מאותם קרבות שנערך באג'נדין בשנת 643, בגלל סתירה זו קבעו חוקרים מודרניים כי אל- טבארי נסמך על מקור לא אמין בתיאור קרבות ההכרעה.
המקורות ההיסטוריים הביזנטים אינם מזכירים כלל את קרב אג'נדיין בשמו ותיאורי הקרב מתערבבים בתיאורי קרבות שאירעו בסמיכות זמנים - דתין וייתכן שגם קרב הירמוך. עם זאת בכרוניקה הפרנקית כרוניקת פרדגאר שנכתבה בשנת 660 בקירוב מתואר קרב בין הביזנטים למוסלמים שככל הנראה מתאר קטעים מהעימות הידוע בשם אג'נדיין.
רקע היסטורי.
אזור "סוריה הגדולה" (בערבית: بلاد الشام "בילאד א-שאם" תרגום לעברית: ארץ השאם) כולל את עבר הירדן, וארץ ישראל ומחולק לשלושה חלקים נפרדים - חוף ים ובו אוכלוסייה נוצרית דוברת יוונית, ובו ערי נמל ומרכזים מנהלתיים של הביזנטים, הינטרלנד חקלאי עשיר, מיושב בצפיפות על ידי שבטים דוברי ארמית, בעוד החלק המדברי הגדול נשלט על ידי שבטים ערבים שבו הייתה אחיזת האימפריה רופפת מאוד. השלטון הביזנטי התרכז בערים, שכולן היו מוקפות חומה ומבוצרות היטב, וברובן שכן חיל מצב קבוע. בצפון סוריה הייתה חומס מרכז ביזנטי עיקרי, בארץ ישראל - שימשה קיסריה כמרכז שלטוני. את אחיזתם באזורי המדבר ביססו הביזנטים על שבטים ערבים נוצרים או פגאניים. עם מותו של הנביא מוחמד (570-632) עלו לשלטון הראשידון או הח'ליפים ישרי הדרך (בערבית: الخلفاء الراشدون) הראשון בהם, אבו בכר, החל את מגמת ההתפשטות מתוך חצי האי הערבי אל השטחים הנשלטים על ידי האימפריה הביזנטית בסדרת פשיטות שנהדפו על ידי מבצרי הגבול הביזנטיים. יתר הצלחה נחלו המוסלמים מול האימפריה הסאסאנית. במקביל לכיבוש האימפריה הסאסאנית, וביתר שאת לאחר התפוררותה, החלו הצבאות הערבים להפנות את תשומת לבם לסוריה ולעימות עם האימפריה הביזנטית, שבה ראו מקור לעושר.
פשיטות ראשונות הביאו את הצבאות המוסלמיים אל גבול המדבר ואל קו המבצרים הראשון של הביזנטים, תוך שהם תופסים שליטה על השבטים והאזורים מחוץ לטווח ההשפעה הביזנטי המיידי. הישג ראשון נרשם עם נפילתו לידיים ביזנטיות של המבצר קסטרום מפאה (Kastrom Mefaa) בירדן. הצבא המוסלמי תקף בשלושה כיוונים: כוח אחד נכנס לארץ ישראל דרך עזה, בעוד שני כוחות אחרים נעו ממזרח אל תוך עבר הירדן, מנצלים את חולשת השלטון הביזנטי ונהנים משיתוף פעולה של השבטים הבדואים. התקפות אלו נבלמו מול קווי ההגנה הביזנטיים. קרב ראשון אירע במקום הקרוי דתין שהמחקר המודרני מזהה באזור רצועת עזה וככל הנראה הסתיים בניצחון מוסלמי אך ההתנגדות הביזנטית וייתכן שאף צי ביזנטי שנשלח מקיסריה דרומה הביא לנסיגה מוסלמית, ולבקשת מפקדי הצבא המוסלמי לקבלת תגבורת .
הצבאות הלוחמים.
הצבא המוסלמי.
שלושת הגדודים המוסלמיים שפעלו בארץ ישראל ועבר הירדן תחת עמר אבן אל-עאץ- הידוע ככובש מצרים הביזנטית, שרחביל בן חסנה, ממפקדי גדודי הפלישה המוסלמית לארץ ישראל, ויזיד בן אבו סופיאן איחדו כוחות והקימו את המחנה המוסלמי במקום לו ניתן השם אג'נדיין. התגבורת הגיע בדמות ח'אלד בן אל-וליד (ערבית: خالد بن الوليد, מכונה גם: סיף אללה אלמסלול - חרבו השלופה של אללה), שנחשב לאחד מגדולי המצביאים בעולם, וידוע כי מעולם לא הובס בקרב. הוא היה דמות מורכבת, רב כישרון, שעצמאותו עמדה לו לרועץ. גדוד פרשים ורוכבי גמלים שבפיקודו שמספרם לא עלה על 1000 לוחמים יצא מעיראק ובמסע בזק חצה את המדבר, הופיע בעורף קווי ההגנה הביזנטים ובזכות ההפתעה הצליח לכבוש את בוסרה (ערבית بصرى) ולעיתים בוסטרה או בוסרה אלשאם - עיר עתיקה השוכנת כ-35 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר דרעא בגולן הסורי ששימשה כבסיס ביזנטי בעל חשיבות אסטרטגית. ולהתאחד עם גדודי הצבא המוסלמי שעתה מנה כ 15,000 לוחמים.
הצבא הביזנטי.
הצבא הביזנטי שנלחם באג'נדיין הורכב מיחידות חיל מצב מקומיות ומפקדו העליון היה אחיו של הקיסר הידוע בשם תיאודור. אדם זה נלחם כמצביא בשירות הקיסר במהלך הקרבות עם הצבא של האימפריה הסאסאנית ומינויו מצביע על חשיבות הקרב בעיני הביזנטים. מפקד נוסף - ככל הנראה המפקד הצבאי הישיר מופיע בכתובים בשם וורדאן ככל הנראה שימש גם כמושל חומס - המרכז הצבאי מינהלתי של האימפריה בסוריה, וככל הנראה ממוצא ארמני. הרכב כוחות הצבא הביזנטי בקרב איננו ברור אך ייתכן כי מפקדים בדרגה כה גבוהה פיקדו על גדודים מובחרים מצבא השכירים הביזנטי מארמניה וקונסטנטינופול. אל גרעין זה הצטרפו - ככל הנראה - גדודים של בדואים ושבטים ערבים בני בריתה של האימפריה. על פי מחקרים מודרניים מנה הצבא הביזנטי כ 10,000 לוחמים. מסיבות לא ברורות אך ככל הנראה מתוך גילוי זהירות והיצמדות לתורת הלחימה הביזנטית נדרש הצבא הביזנטי לחודשיים להערכות תוך ויתור מוחלט על אלמנט ההפתעה ומתוך שבחירת שדה הקרב ניתנת למפקדי הצבא המוסלמי.
שדה הקרב.