לאחר מלחמת העולם השנייה התפצלה חברת ההוצאה לאור של טויבנר, כמו חברות רבות אחרות, לשתי חברות: אחת פעלה במזרח גרמניה והשנייה במערב גרמניה. שתי החברות המשיכו את המסורת הפילולוגית של חברת האם, כך שמאז ואילך, ועד לאיחודן מחדש של שתי החברות במהלך איחוד גרמניה ב-1989, היו שתי מהדורות של "ביבליותקה טויבנריאנה". עם אובדן החשיבות הרבה של השפות העתיקות בתוכנית הלימודים, ירד הצורך במהדורות עבור תלמידי בית הספר והתלמידים, כך שמרבית הטקסטים שמוציאה הסדרה היום הם מהדורות אקדמיות ביקורתיות. בשנת 1999 נמכרה הוצאת טויבנר לברטלסמן, והתעסקה בספרות הנדסית. לפיכך נמכרה הבעלות על תחומי העת העתיקה ומדעי הרוח להוצאת ק"ג זאור , שמפרסמת את "ביבליותקה טויבנריאנה" מאז. ולטר דה גרויטר שולטים בהוצאת זאור מאז אוגוסט 2006.
Bibliotheca Scriptorum Graecorum et Romanorum Teubneriana
Teubneriana
קציר המלח
קציר המלח הוא פרויקט לאומי שהוקם על ידי חברת מפעלי ים המלח שבבעלותה המלאה של כימיקלים לישראל (הידועה בכינוי "כי"ל") אשר מטרתה היא למנוע את המשך עליית המפלס בחלקו הדרומי של ים המלח והצפת היסודות של בתי המלון ושל כביש 90 השוכנים לחופיו. הפרויקט תוכנן עוד מ-2011, אך רק בחודש אפריל 2017, לאחר קבלת כל ההיתרים לביצוע קציר המלח, אישר דירקטוריון כי"ל תקציב בסך כ-280 מיליון דולר לצורך התקדמות בביצוע הקציר. תקציב זה ייפרס על פני 12 שנים, וכי"ל תממן 80% מעלות הפרויקט.
רקע.
מבחינה גאוגרפית וטופוגרפית קיים שוני בין חלקו הדרומי (הרדוד) וחלקו הצפוני (העמוק) של ים המלח. עם קום המדינה היה קיים רצף בין שני החלקים אולם עם השנים ירד מפלס המים ולשון ים המלח הפרידה בין שני חלקי האגם. הירידה נגרמה בגלל מיעוט ירידת גשמים, שאיבת יתר של מפעלי ים המלח וצמצום הזרימה בירדן עם הקמת סכר דגניה והטיית מים למוביל הארצי.
מכיוון שחלקו הדרומי של האגם גבוה מחלקו הצפוני היה חשש להתייבשותו עקב ירידת המפלס. מפעלי ים המלח שניזונים ממיימי החלק הדרומי הקימו סוללה בחלקו הצפוני והפכו בכך את החלק הדרומי לבריכה אליה מוזרמים מים מהחלק הצפוני דרך תחנת שאיבה P1. בהמשך חולק החלק הדרומי, בעזרת סוללות עפר, לבריכות משנה בהן משמשת אנרגיית השמש לריכוז המלחים. בכל בריכה פועלת מקצרה ששואבת את מי המלח המרוכזים ומזרימה אותם לעיבוד במפעל האשלג.
ריכוז המלח הגבוה בחלק הדרומי (הריכוז גבוה מהחלק הצפוני) גורם לשקיעת מלחים בתחתית הבריכות ובהתאם לכך לעליית מפלס המים בבריכות בקצב של כ-20 ס"מ בשנה. עליית מפלס זו מאלצת את מפעלי ים המלח להשקיע בהגבהת הסוללות כדי למנוע גלישת המים בחזרה לחלק הצפוני.
עליית המפלס מסכנת את הקיום של חלק מהמלונות שנבנו לחופי בריכה 5 ומאיימת להציף אותם ובכך לסכן את תעשיית התיירות שהתפתחה במקום. הנהלות מלונות אלו הם בין הדוחפים העיקריים לפתרון הבעיה. סיכון משני קיים לגבי כביש 90 שעובר לאורך החוף אך במקרה הזה רובו של הכביש הועתק כבר לתוואי גבוה יותר ולא קיימת סכנה לגביו.
החלופות לפתרון.
במהלך הדיונים בנוגע לפתרונות עלו 2 חלופות:
לשתי החלופות הייתה משמעות כספית גדולה מאוד והדיונים התמקדו במי נושא באחריות למצב כשמצד אחד מפעלי ים המלח מואשמים בגרימת שקיעת המלח בבריכות עקב הרצון להעלות את ריכוז המים ובכך להעלות את הניצולת ומצד שני האשימה כי"ל את המלונות, שנבנו לחופי בריכה 5, שלא שעו לאזהרות המפעל בנוגע לסכנת עליית פני המים ולכן זו אשמתם.
בסופו של דבר החליטה ממשלת ישראל שהפתרון המועדף וההגיוני יותר הוא קציר המלח.
תוכנית קציר המלח.
ביולי 2011, מערכת מפעלי ים המלח פרסמו באתרם את התוכנית שלהם להקמת קציר המלח, מפעלי ים המלח טענו כי הקציר יבוצע על ידי דוברות שיגרדו ויקצרו את המלח ששקע על קרקעית הבריכה, יאספו אותו ויעבירו אותו לגדת הבריכה ומשם במסוע ובדוברות לשיקוע באגן הצפוני, זאת על מנת לשמור על מפלס המים יציב לאורך זמן.
באפריל 2012, מפעלי ים המלח הקימו חטיבה שתנהל את קציר המלח, בה יעבדו 400 איש. על פי אתר החדשות ynet, יושקעו 2.2 מיליארד שקל על הבנייה ועוד 300 מיליון שקל לשנה על בעלויות התפעול של קציר ים המלח. באותה כתבה ציינו כי המפעל בנוי משלושה שלבים: קציר המלח בקרקעית הבריכות של המפעלים, שינוע המלח לאגן הצפוני של ים המלח והטמנתו מחדש בקרקעית הים. כאשר יגיע לתפקוד מלא, ישנע המפעל כ-3,000 טון מלח בשעה, 80 אלף טון ביום, 20 מיליון טון בשנה.
באפריל 2017, אישר דירקטורון כיל תקציב בסך כ-280 מיליון דולר לצורך התקדמות בביצוע הקציר, באוקטובר 2017, כיל חתמה עם Holland Shallow Seas Dredging Limited על הסכם לרכישת דוברה ראשונה שתשמש בביצוע תוכנית "קציר המלח" באגף הדרומי (הידוע גם בשם בריכה 5) של ים המלח, ובנובמבר 2017, מפעלי ים המלח שבראשותה כיל, חתמה על הסכם ביצוע השלב הראשון של פרויקט קציר המלח באגף הדרומי של ים המלח.
באוקטובר 2020, מפעלי ים המלח שבבעלותיה של ICL, החלה בביצוע השלב הראשון של פרויקט קציר המלח בבריכות האידוי מספר 5 של מפעלי ים המלח.
נובה (רשת רדיו)
רשת נובה (באנגלית: Nova) היא קבוצה של חמש תחנות רדיו אוסטרליות, שבבעלות נובה אנטרטיינמנט במלואן או בצורה חלקית. התחנה בפרת' היא מיזם משותף בין נובה אנטרטיינמנט לרשת הרדיו האוסטרלית. בשנת 2015 שודר במסגרתה משדר מיוחד בשם "Nova's Red Room: Taylor Swift on Hamilton Island".
לכל אחת מתחנות הרדיו יש תוכניות בוקר, תוכניות נסיעה ותוכניות לילה. כל התוכניות משודרות באופן עקבי במהלך היום והלילה.
תוכניות התחנות.
ברשת הרדיו משדרים תוכניות שונות כדוגמת:
שדרנים מקומיים.
נובה 96.9 – סידני:
נובה 100 – מלבורן:
נובה 106.9 – בריזבן:
נובה 91.9 – אדלייד:
נובה 93.7 – פרת':
ביקורת.
רשת נובה קיבלה ביקורת על השירים המשודרים בה לעיתים קרובות ועל השירים שנכללים ברשימת ההשמעה שלה. במאמר שפורסם אודות פרסי מוזיקת ה-ARIA לשנת 2020 אותו כתב אנדרו פ. סטריט מ-"NME" אוסטרליה, צוין כי ההשקה של נובה FM בשנת 2004 הייתה לאבן דרך בעולם המוזיקה במדינה.
איריק אולנהג
איריק אולנהג (בשוודית: Erik Ullenhag; נולד ב-20 ביולי 1972 באופסלה) הוא פוליטיקאי שוודי מהמפלגה העממית הליברלית, המכהן כיום (מאז ספטמבר 2020) כשגריר שוודיה בישראל.
ביוגרפיה.
אולנהג נולד ב-20 ביולי 1972 באופסלה שבמרכז שוודיה. אביו היה חבר פרלנט מטעם המפלגה הליברלית (בין השנים 1975–1985) וכן העורך הראשי של עיתון ליברלי שוודי נפוץ בשם ניה-אופסלה. אמו היא פרופסורית להיסטוריה כלכלית באוניברסיטת אופסלה. אולנהג התחנך בבית ספר דתי וסיים תואר במשפטים באוניברסיטת אופסלה. לאחר מכן התחיל לעבוד במשרד החוץ השוודי בסטוקהולם. בשנת 2002 נבחר לריקסדאג במסגרת המפלגה העממית הליברלית וכיהן כחבר פרלנט עד בחירות 2006, ולאחר מכן משנת 2009 (לאחר שססיליה ויקסטרם, שהקדימה אותו ברשימה, נבחרה לפרלמט האירופי).
ב-10 באוקטובר 2006, לאחר שערוריית הפריצה למחשבים (הריגול), התמנה למזכיר המפלגה הליברלית במקומו של יוהאן יאקובסון שנאלץ להתפטר לאחר חשיפת הפרשה. הוא נשאר בתפקיד מזכיר המפלגה עד לבחירות 2010, כשמונה לשר האינטגרציה (משרד ממשלתי שוודי הממונה על השתלבות ושמירת זכויות האדם של אזרחי שוודיה, בדגש על קהילות המיעוטים). באביב 2011 נבחר ליו"ר סניף המפלגה הליברלית במחוז סטוקהולם.
בשנת 2016 מונה לשגריר שוודיה בירדן, וכיהן בתפקיד עד 2020. בספטמבר 2020 מונה לשגריר שוודיה בישראל.
חיים דנון
חיים דנון (נולד ב-31 במרץ 1946) הוא איש עסקים ישראלי, בעלים ויו"ר של חברת קומסקו בע"מ.
ביוגרפיה.
דנון נולד בתל אביב. אביו היה איש צבא קבע. בילדותו למד בבית ספר כצנלסון שבגבעתיים, ממנו עבר לבית ספר משה הס בתל אביב, ולתיכון עירוני ט'. בכיתה י' הצטרף ל בחיפה, אותה סיים בשנת 1964.
שירות צבאי.
באוגוסט 1964 התגייס דנון לחיל השריון שם עבר מסלול ייחודי והוסמך לקצונה תוך תשעה חודשים מגיוסו. לאחר סיום קורס הקצינים הדריך כשנה בקורס מפקדי טנקים, ולאחר מכן מונה למפקד מחלקה בחטיבה 7, שם בחודשים מרץ – אפריל 1966 עבר את טבילת האש הראשונה שלו במהלך הקרב על המים.
ב-1966 החל דנון קורס מפקדי פלוגות, אולם כחודש לאחר תחילת הקורס נשלח עם עוד שלושה קצינים לאנגליה על מנת ללמוד את מערכות טנק הצ'יפטיין אותו רצה צה"ל לרכוש. הקצינים הוכשרו על הצ'פטיין במשך מספר חודשים, ועם חזרתם הקימו יחידה סודית שכללה ארבעה טנקים, במסגרתה בוצעו שורה של ניסויים.
מלחמת ששת הימים.
בתקופת הכוננות שקדמה למלחמת ששת הימים התברר כי הבריטים לא יאפשרו שימוש מבצעי בטנק. חיילי היחידה צוותו לפלוגת צנטוריונים שהוקמה וצורפה לחטיבה 10, כשדנון בתפקיד סגן מפקד הפלוגה. הפלוגה השתתפה בכיבוש נבי סמואל ובהמשך עלתה על תל אל פול כאשר הטנק של דנון מוביל את הכח. לאחר כיבוש תל אל פול המשיכו לכיבוש רמאללה.
בין המלחמות וראשית הקריירה.
עם תום המלחמה פוזרה יחידת הניסוי של הצ'יפטיינים ודנון מונה למפקד פלוגה בגדוד 53 שהוקם בסיני בפיקודו של יצחק בן שוהם כחלק מחטיבה 7. בין השנים 1967–1970 הוחזר דנון מספר פעמים להכנות לקליטת הצ'פטיינים בצה"ל, כולל כתיבת חומרי ההדרכה. בפברואר 1970 התקבלה הודעה מבריטניה על ביטול עסקת המכירה, ודנון, שאמור היה להתמנות למפקד פלוגת הצ'יפטיינים הראשונה בצה"ל, החליט שלא להאריך את שירותו. דנון השתחרר משירות הקבע ב-15 באוגוסט 1970.