שרידי התעלה התגלו על ידי חוקרי ארץ ישראל כבר במאה ה-19 ומספר מחקרים נערכו מאז לגביה. במסמכים משלהי המאה ה-19 (למשל מפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפרסמה הקרן לחקר ארץ ישראל ב-1880) סומנו חלקים גדולים מהאמה (תחת השם Aquaduct) אולם מכיוון שזו ולא הוגדרה כאתר מורשת לשימור נהרסו חלקים גדולים ממנה במהלך השנים עקב עבודות לפיתוח יישובים, שטחים חקלאיים ודרכים כך שרק שרידים מהאמה נותרו.
מטרות האמה.
טבריה נבנתה על שפת הכנרת וידוע מהכתובים שתושביה שתו מהם לאורך הדורות על ידי שאיבה מהאגם. יחד עם זאת שאפו מנהיגי העיר להזרים מים למוסדות ציבור כמו בתי מרחץ, סבילים, מזרקות, גנים ציבוריים וכו' ואת זה ניתן היה להשיג רק על ידי הזרמת מים ממקור גבוה יותר.
שמה של האמה.
לפי המסורת הייתה ברניקי מלכה יהודיה מבית הורדוס, בתו של אגריפס הראשון מלך יהודה, ונצר לשושלת בית חשמונאי. אותה מסורת גורסת גם שברניקי בנתה את אחד מארמנותיה על הר ברניקי שמעל לטבריה.
קריאת אמת המים על שמה של בריניקי החלה רק עם תחילת המחקרים במאה ה-19. אין הוכחה שהאמה אכן נקראה כך בעבר אך משערים שהשם ניתן לה על שם הארמון שעל הר ברניקי.
תיארוך האמה.
אין אחידות דעים על התקופה בה נבנתה האמה אך ההערכה היא שנבנתה בשלהי התקופה הרומית בארץ ישראל (המאה השלישית לספירה) ובנייתה קשורה להתחזקותה של טבריה, ועליית קרנו של הגליל, לאחר מרד בר כוכבא. כמו כן ההערכה היא שהשימוש באמה המשיך עד לתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל וכנראה שאנשי בית אומיה השתמשו במי האמה בארמון שהקימו בתל בית ירח.
מהלך האמה.
כללי.
האמה,שאורכה היה כ-11 ק"מ (כ-16 ק"מ כולל הפיתולים), הוליכה מים, בגרוויטציה, ממעיינות בנחל יבנאל (שנקרא במקור "נחל פיג'אס" שמקורו במילה היוונית "פגאי" שפירושה "מעיינות"), נמשכה על צידו הצפוני של הנחל וירדה במתינות לכוון אזור בית ירח. משם המשיכה על שיפוליה המזרחיים של רמת פוריה עד מבואות טבריה שם נאספו המים במערכת בריכות אחסון ושיקוע (קסטיליום) שבתחומי העיר העתיקה של טבריה. נקודת המוצא של האמה נמצאת בערך בגובה פני הים ונקודת הסיום במפלס של קרוב ל 200- מטר כך שהשיפוע של האמה היה כ-2 מטר ל-100 מטר.
חלקה הראשון של האמה (כ-3 ק"מ), בערוץ נחל יבנאל, נבנה בכיוון מזרח-צפון-מזרח. לאחר היציאה מחלקו התלול של הנחל עושה האמה פניה לכוון צפון עד הגיעה לטבריה.
מקורות המים.
ראשוני חוקרי האמה זיהו את מקור המים של האמה ב"עין פטל" (מופיע במפות המנדטוריות כ"עין פיג'אס") אולם חוקרים מאוחרים יותר הבחינו ששרידי האמה, שהתגלו על גדתו הצפונית של הנחל, גבוהים ממפלס מעיין זה ולכן הצביעו החוקרים על מעיין נוסף, גבוה יותר כמקור המים (מופיע במפות המנדטוריות כ"עין רן" וכנראה הכוונה ל"עין יעלה"). מכיוון שמעיין זה נבע מגדתו הדרומית של הנחל מעריכים החוקרים שבוני האמה בנו מוביל מים מעל הנחל כדי לעבור לגדתו הצפונית. ייתכן שמים מ"עין פטל" ומ"עין כוש" (במורד הנחל) זרמו גם הם לאמה זו אם כי במפות הישנות מוזכרות אמות נוספות באזור כך שייתכן שמימי "עין פטל" ו"עין כוש" שימשו את האמות האחרות.
נתוני נביעה של מעיינות נחל יבנאל, בתקופת המנדט, מצביעים על ספיקה של כ-2-2.5 מיליון ממ"ק מים לשנה שזה כ-260 ממ"ק בשעה. ספיקה זו גבוהה משמעותית מהספיקה הקיימת במאה ה-21 לכן ההשערה היא שקידוחים ושאיבה הקטינו את הנביעה במעיינות.
התעלה העיקרית.
האמה עקבה אחר קווי הגובה של המדרוונות המזרחיים של רמת פוריה ולכן היא התפתלה בהתאם לטופוגרפיה ולריבוי הנחלים היורדים לכנרת. במקרים רבים נדרשו בוני האמה לחצות אפיקי נחלים ולכן הקימו גשרים מעל ערוצי הנחלים. החוקרים זיהו 11 גשרים שחצו את נחלים כשהשמור ביניהם היה הגשר שנבנה לחציית נחל שלם.
אגירת המים בטבריה.
היעד העיקרי של אמת המים הייתה העיר העתיקה של טבריה והחוקרים מעריכים שהאמה הסתיימה בבריכת אגירה בשם "בריכת דונה גרציה" בחלקה הצפוני של טבריה העתיקה. הבריכה שימשה לאגירת המים, שיקוע מוצקים שנסחפו בתעלה ופיזור המים, בעזרת תעלות, לרחבי העיר. אורך הבריכה היה כ-32 מטר, רוחבה כ-10 מטר ועומקה כ-6 מטר (מתוכם 3 מטר קבורים בסחופת) והחוקרים מעריכים שהיא הכילה כ-2,000 מ"ק מים.
שלוחות.
הממצאים על האמה, שנתגלו במחקרים עליה, הצביעו על כך שהמיים שהוזרמו בה נוצלו גם למטרות אחרות (בנוסף לאספקת מים לטבריה העתיקה). לשם כך נבנו מהאמה שלוחות שונות:
שלוחת בית ירח.
בנקודה שהאמה עברה מול תל בית ירח נבנתה שלוחה של האמה לכוון מערב, לבית מרחץ שנבנה ביישוב הקדום בבית ירח. בגלל השיפוע החד (כ-40 מטר) הוזרמו המים בצינור תת-קרקעי שהורכב מחוליות עשויות מבזלת. בין האמה הראשית לבין בית ירח עבר ערוצו הישן של נהר הירדן שהיה נמוך בכ-30 מטר מבית המרחץ לכן נאלצו מתכנני הצינור לבנות סיפון שעבר דרך הערוץ הישן. שרידי הצינור התגלו בחפירות שבצעה "רשות העתיקות" ב-2012.
טחנת הסוכר.
בסביבות הכנרת גידלו התושבים קנה סוכר להפקת סוכר. מצפון למושבה כנרת הוקמה טחנה להפקת סוכר שהופעל על ידי מים שהגיעו מהאמה דרך צינור שאורכו כ-18 מטר. במהלך הרחבת שטחי החקלאות של המושבה נרסו שרידי הטחנה.
מפעל הצבעים.
הארכאולוג פסח בר אדון חשף לחוף הכנרת, בקרבת חוף צינברי, שרידים של מפעל עתיק שלהערכתו שימש לייצור צבע אידיגו וצביעת בדים ושהוזן מהאמה הראשית.
טחנות קמח.
על מורדותיו של נחל יבנאל התגלו שרידים של מספר טחנות קמח עתיקות ומשערים שהן הוזנו מהסתעפויות של אמת ברניקי. יחד עם זאת יש לציין שבערוץ הנחל היו עוד תעלות שהוזנו ממעיינות הנחל כך שייתכן שאמת ברניקי הזינה רק חלק מהטחנות. נמצאו בשטח תעלות שירדו מהאמה והזינו, בגרוויטציה, את הטחנות.
בריכות האגירה החקלאיות.
במספר נקודות בקרבת התעלה התגלו בריכות אגירה משניות שההנחה היא ששימשו את החקלאים באזור להשקיית שדותיהם.
חמת טבריה.
בדרומה של העיר העתיקה עברה האמה בקרבתה של מרחצאות חמת טבריה ושלוחה של האמה המשיכה לתוך המרחצאות. מספר חוליות מצינור זה נמצאו באתר.
מבנה האמה.
האמה נבנתה מ-2 חלקים:
חקירות האמה.
כאמור, אזכורים לאמת ברניקי קיימים כבר במחקריהם של חוקרי ארץ ישראל במאה ה-19. בין השאר הזכירו את האמה החוקרים צ'ארלס וילסון, צ'ארלס וורן, הוריישו קיצ'נר, קלוד קונדר ואחרים. תוצאות של חלק ממחקרים אלו התפרסמו בספרים כמו גם במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפרסמה הקרן לחקר ארץ ישראל ב-1880.
במהלך המאה ה-20 נערכו מחקרים נוספים כמו מחקרו של אאפלי סאריסלו הפיני ב-1927, מחקרו של מיכאל אבי-יונה ב-1951, מחקרו של זלמן וינוגרדוב ב-1988 ומחקרו של יוסף סטפנסקי בשנות ה-90.
במאה ה-21 נערכו מחקרים בעיקר על ידי רשות העתיקות כשבחלק מהמקרים היו אלו חפירות הצלה באתרים בהם תוכננו הרחבת יישובים. בתקופה זו (2012) נחקרה גם השלוחה לבית ירח.
שרידי האמה (המאה ה-21).
נכון ל-2021 נשתמרו מהאמה הקטעים הבאים:
ראש עיריית סוצ'י
ראש עיריית סוצ'י (ברוסית: Глава города Сочи) היא המשרה הרמה בעיר סוצ'י והוא בעצם האישיות הבכירה שמנהלת את ענייני העיר ומייצג אותה בפני הממשל הפדרלי. המינהל הציבורי בעיר הוצג לראשונה בשנת 1874 עם ריינהולד גארבה כראש העיר הראשון.
כלבי מכלאה
ולדימיר פיניוב
ולדימיר פיניוב (1957 – אפריל 2001) היה רוסי–ישראלי שהואשם בהיותו רוצח סדרתי והתאבד בטרם החל משפטו. הוא הואשם ברציחתם של שלושה אנשים והודה ברציחתם של אדם או שניים נוספים.
ביוגרפיה.
פיניוב נולד ברוסיה בשנת 1957, ועבד ככימאי. בשנת 1993 עלה לישראל עם אשתו ושלושת ילדיו, והתיישב בשכונת רמת הנשיא בבת ים. לאחר מספר חודשים נמלטה אשתו מהבית לבית מחסה לנשים מוכות, וטענה כי בעלה הכה אותה ואיים לרצוח אותה. כתוצאה מכך ניתק פיניוב קשר עם משפחתו, הפך לחסר בית והתמכר לאלכוהול.
עם השנים, בנה לעצמו צריף בדיונות באזור התעשייה בבת ים, ואף בנה בו ג'קוזי מאולתר. ביתו החדש הפך למאורת סמים, ואירח בקביעות חסרי-בית אחרים. בשנת 1998 אובחן במרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל כסובל מסכיזופרניה פסיכופתית, אך סירב לכל טיפול, סירב להתאשפז ולא עמד בקריטריונים לאשפוז בכפייה.
הרציחות.
פיניוב, שגר בצריף יחד עם בת זוגו סבטלנה, התווכח רבות עם חסרי בית אחרים וטען כי הם מנסים לפגוע בו וברכושו.
בחורף 1999 חנק ורצח את התייר האוקראיני ניקולאי גראסימוב וקבר אותו בדיונות של בת ים בסיועו של חסר בית אחר, אלכסיי ארטמנוב. לאחר מספר חודשים, הוא רצח את ארטמנוב, וקבר אותו בדיונות כשהוא נעזר בחסר בית אחר, שנודע רק בשם "בוראטינו" (בוראטינו הוא שמה של דמות פיקטיבית רוסית המבוססת על פינוקיו). ביולי 2000 נקלע לוויכוח עם ויאטסלב "סלאבה" שוורץ, שעבר להתגורר יחד עם פיניוב וסבטלנה זמן קצר קודם לכן. בעוד השניים שיכורים, חבט פיניוב בראשו של שוורץ ולאחר מכן חנק אותו למוות וקבר אותו תחת עץ סמוך.
המעצר והחקירות.
לקראת סוף שנת 2000 פנתה למשטרה בת זוגו של פיניוב, סבטלנה, וטענה כי הוא הודה בפניה שרצח מספר אנשים וקבר את גופותיהם בדיונות של בת ים.
ב-2 בנובמבר 2000 עצרה המשטרה את פיניוב. בחקירתו הודה פיניוב ברצח ארבעה או חמישה בני אדם, אך התקשה לזכור את הספירה המדויקת מכיוון שהיה שיכור בעת כל מעשי הרצח. למרות זאת, הוא תיאר במדויק היכן נמצאים אתרי הקבורה, ואמר כי לעיתים חפר והטמין מחדש את הגופות כראות עיניו. לטענתו כל הרציחות היו בשל ויכוחים אישיים על הסגות גבול ועניינים דומים. הוא הוסיף כי ראה גופה של אישה שנקברה בדיונות, אך לא זכר אם הוא היה זה שרצח אותה או לא. בשל אכזריותו ואופי פשעיו כינו אותו החוקרים "חניבעל".