שינויים משנים קודמות.
שישה עשר בתי ספר ממלטה ישתתפו במופע וחלק מרכזי ממנו יתרכז סביבם.
ההצבעה.
השנה לאחר התחרות הוכרז על ידי איגוד השידור האירופי שתתפרסם רשימה המראה איך השופטים הצביעו ואיך הקהל הצביע בכל מדינה.
בנוסף הוכרז שהחברה שתתמוך בהצבעות תהיה חברה הולנדית שבה כל קול מתקבל כלומר גם אם רק 20 קולות יתקבלו ממדינה מסוימת זה יספיק כדי לשמש כהצבעת קהל (בשנים קודמות אם לא הייתה כמות מסוימת של קולות רק כמות השופטים הכריעו).
בנוסף איגוד השידור האירופי הכריז ב-30 באוקטובר על הצבעה שאר העולם כלומר שכל אדם שהוא לא מאחת המדינות יוכל להצביע בקישור שיופיע בזמן הצבעות הקהל באתר הרשמי שלהם בו תהיה קריינות באנגלית בזמן המופע דבר המעורר המון ביקורת ולמרות שההצבעה לא תחשב בתחרות הזוכה בהצבעת שאר העולם יקבל פרס מיוחד במסיבת העיתונאים אחריה.
קריאת הניקוד.
קריאת הניקוד בשנה זו תהיה כמו באירוויזיון כלומר שהנקודות בין 1 ל-7 מופיעות על המסך והדוברים מקריאים את 8, 10 ו-12 הנקודות+חבר שיפוט המורכב ממשתתפים לשעבר וילדים מוכרים בתעשיית המוזיקה במדינות שלהם.
החזרות.
בחזרות למעט ביום המופע וביום החזרה הגנרלית, המדינות לא יעשו חזרות לפי סדר הופעתם בתחרות אלא לפי סדר שנקבע מראש כדי לאפשר למשלחות לצאת לסיורים במלטה ולבקר בבתי ספר שם ביומים של סבב שהם אינם נמצאים בו.
בימים ראשון ושלישי לפני התחרות יעלו על הבמה לפי הסדר שנקבע: 1. הולנד 2. שוודיה 3. ארמניה 4. רוסיה 5. איטליה 6. אוקראינה 7. בולגריה 8. קפריסין
בימים שני ורביעי לפני התחרות יעלו על הבמה לפי הסדר שנקבע: 1. גאורגיה 2. מונטנגרו 3. קרואטיה 4. סן מרינו 5. סרביה 6. סלובניה 7. מלטה 8. בלארוס
סדר הופעת המדינות בתחרות.
רשות השידור המלטזית וצוות ההפקה של התחרות ביקשו לקבוע בעצמם את סדר ההופעות כדי שלא יהיו שירים דומים אחד אחרי השני, הרעיון אושר עם כמה כללים:
שידור התחרות.
15 מהמדינות המתחרות, תחנות רדיו בכל הממלכה המאוחדת ואירלנד והאתר הרשמי ישדרו את התחרות בשידור חי. בסלובניה, אוסטרליה, ארגנטינה, פרו, ארצות הברית, ניו זילנד וסינגפור התחרות תשודר באיחור שבין שעה ליום.
חשיפת שמות השופטים.
לראשונה בתחרות זו שמות השופטים נחשפו בבוקר יום התחרות, בין השמות המוכרים יותר
יורי ואסצ'ק נציג בלארוס באירוויזיון 2014, נציג ארמניה באותה שנה אראם סארגסיאן והפזמונאי הרוסי יורי אנטין.
מוסרי ניקוד.
מסירת הניקוד לתחרות בוצעה מהאולם עצמו במלטה.
יחיאל בכר
חכם יחיאל בכר, יליד חברון, איש היישוב הוותיק, ומחלוצי היישוב היהודי ביפו. היה בין רוכשי הפרדס ביפו שלימים נמכר למשה מונטיפיורי ונודע בשם פרדס מונטיפיורי.
בשנת 1842 רכש חכם יחיאל יחד עם הרב יהודה הלוי מרגוזה, רבה של העיר יפו, וחכם אברהם פנסו, חלקת אדמה בגודל של 103 דונם על גדות נחל איילון (ואדי מוסררה), צפונית-מזרחית ליפו. שם נטעו על השטח פרדס 5,310 עצים, מהם 2,210 עצי הדר. בבאר בפרדס הותקנה אנטיליה ונבנה בו מבנה שנועד לשמש כמחסן.
חכם יחיאל בכר, עבר מחברון והתיישב ביפו בשנת 1855. בביתו הקים תלמוד תורה בו היה המלמד.
נפטר בשנת ה'תרכ"ו ונטמן בבית העלמין היהודי ביפו.
גרסת בראונינג
גרסת בראונינג (באנגלית: The Browning Version) הוא סרט קולנוע בבימויו של מייק פיגיס ובכיכובו של אלברט פיני שיצא למסכים ב-1994. הסרט הוא עיבוד קולנועי למחזה בעל אותו שם שכתב טרנס רטיגן והוצג לראשונה ב-1948. למחזה יצאה גרסה קולנועית מוקדמת יותר, ב-1951, בבימויו של אנתוני אסקווית' ובכיכובו של מייקל רדגרייב.
תקציר העלילה.
אנדרו קרוקר-האריס (אלברט פיני) הוא מורה מבוגר וותיק ללטינית וליוונית בפאבליק סקול (בית ספר פרטי) באנגליה. תלמידיו מתייחסים אל השפות אותן הוא מלמד כאל שריד לעולם ארכאי שהם מחויבים ללמוד לשם הציון, אך קרוקר-האריס רואה בהן את בסיס התרבות ואינו מוותר על קוצו של יוד. בשל יחסו הקר והנוקשה הוא שנוא על ידי תלמידיו המכנים אותו "היטלר של הכתה החמישית" (כיתה ט') ואינו אהוד במיוחד גם בקרב המורים האחרים וההנהלה. הנהלת בית הספר מאלצת אותו לפרוש פרישה מוקדמת, לכאורה בגלל בעיית בריאות בלבו, אשר עתידה למנוע ממנו קבלת קצבה לה היה זוכה לו המשיך ללמד עוד שנה. אשתו היפה והצעירה ממנו, לורה (גרטה סקאקי), שונאת אותו ומנצלת כל הזדמנות לפגוע בו, בדבריה ובמעשיה. היא בוגדת בו עם מורה אמריקאי צעיר (מת'יו מודין), אשר חש דווקא אהדה אל קרוקר-האריס.
מעט אנשים רוחשים לו הערכה: המורה החדש והצעיר, המיועד להחליפו (ג'וליאן סנדס), וטפלו - תלמיד צעיר המקבל בביתו שיעורי עזר בשפות הקלאסיות. כשסוף שנת הלימודים מתקרב מנסה מנהל בית הספר לשכנע את קרוקר-האריס לוותר על מקומו בסדר נאומי הפרידה לטובת מורה נוסף העוזב את בית הספר - המורה הפופולרי לחינוך גופני שהוא כוכב קריקט מקומי. טפלו, העומד לסיים את שיעוריו, קונה בעיירה הסמוכה מתנת פרידה למורה, ספר משומש ובו המחזה "אגממנון" בתרגומו של רוברט בראונינג ומוסיף הקדשה אישית. קרוקר-האריס העצור נרגש עד דמעות ממחווה זו, אולם אשתו משפילה אותו פעם נוספת באומרה כי זו חנופה ו"שוחד" של טפלו כדי לקבל ציון גבוה שיאפשר לו להמשיך את לימודיו בשנה העוקבת. בתגובה, מבקש קרוקר-האריס מאשתו לעזוב את ביתם. לאחר שקרוקר-האריס נטה לוותר על זכותו, בתור המורה הוותיק, לנאום החותם את טקס סיום שנת הלימודים, הוא מתעשת ודורש לנאום אחרון. הנאום, שנערך בפני כל תלמידי בית הספר וגם אשתו הנמצאת בקהל, הוא שיאו של הסרט. קרוקר-האריס מוותר על הנאום הכתוב שאותו הכין ומדבר בצורה גלויה על חייו המוחמצים כמורה וכאדם ומתנצל בפני תלמידיו בעבר ובהווה. בסיום נפגשים קרוקר-האריס ולורה אשתו בפעם האחרונה, כעין פגישת פיוס, שבסיומה דרכיהם נפרדות.
הפקה.
הסרט הופק על ידי חברת השלוחה האירופית של הסטודיו האמריקאי סרטי פרמאונט כחלק מסדרה מתוכננת של הפקות חדשות לסרטים ישנים. בסופו של דבר רק הסרט "אנקת גבהים" (ב-1992 בכיכובם של רייף פיינס וז'ולייט בינוש) ו"גרסת בראונינג" יצאו בסדרה מתוכננת זו. התכנון המקורי היה שרידלי סקוט יביים את הסרט, אך סקוט, שהפיק את הסרט יחד עם מימי פולק גיטלין, העביר את הבימוי למייק פיגיס. השניים הסכימו על כך שהמחזה המקורי של רטיגן יותאם ויעודכן לתקופה מודרנית יותר. פיגיס סיפר מאוחר יותר כי הייתה לו בעיה עם סרטים תקופתיים שכן סבר כי הקהל נוטה להתרכז בסרטים אלו באביזרים ובתלבושות. לכן רצה לשמור על עלילת המחזה אך לשנות את הדגשים ולשים אותם על מערכת היחסים בין קרוקר-האריס ואשתו, על השינוי התרבותי הכרוך בהיעלמות המקצועות הקלאסיים ועל תופעת ההצקות והבריונות הקיימת בפנימיות האנגליות. צילומי הסרט החלו בתחילת קיץ 1993 והסתיימו כעבור שלושה חודשים. הסרט צולם בשני בתי ספר עצמאיים במחוז דורסט שבדרום אנגליה: Milton Abbey School ו-Sherborne School.
ביקורת.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות. ג'ף בראון, מבקרו של הטיימס, כתב כי הופתע משאיפתם של הבמאים של "הנוסע השמיני" (רידלי סקוט) ו-"Stormy Monday" (מייק פיגיס) לעסוק ביצירה בריטית מיוחסת וטען כי על אף שהסרט הוא ראוי, הוא נראה כלא יותר מניסיון להרחיב את תיק העבודות של הבמאי ב"נתח בשר משובח" וכי רק לעיתים רחוקות ניתן לראות שהבמאי שאף לחשיבה מחודשת על החומר שהיה בידיו.
ג'פרי מקנאב, מבקרו של "Sight &amp; Sound", הסכים עם ביקורת זו וטען כי הכישלון הגדול הוא של התסריטאי, רונלד הארווד, שנכשל לדעתו בהעברת הנקודות ההופכות את גרסת בראונינג רלוונטית לזמן יציאת הסרט ב-1994 והתעלם מהשינויים הפוליטיים והחברתיים שאירעו מזמן יציאת המחזה ב-1948. הוא לא מצא סיבה ליצירת הסרט "אם לבמאי, לתסריטאי ולשחקן הראשי אין מה לחדש לגרסאות הקודמות של "גרסת בראונינג"".
ג'ף אנדרו, מבקרו של ה-"Time Out", היה חיובי יותר: הוא סבר כי המיקוד והעניין העיקריים בסרט טמונים באפיונן של הדמויות. במיוחד ציין את משחקו של אלברט פיני ותיאר את הופעתו כ"שקטה אך מרגשת בצורה מדהימה".
בתגובה לביקורות אלו, העניק הבמאי פיגיס ריאיון ל"אינדפנדנט" ובו האשים את מבקריו באי הבנת מטרותיו: "העניין שלי בבית הספר, במורה ובתלמיד היה פחות משמעותי מהעניין שלי בכישלון הנישואים. לא התכוונתי להדגיש את דמותו כמורה קר-לב ... הוא פשוט מפגר אחר הזמנים ואינו מובן כלל ... לכן העברתי את נושא היחסים לחזית.".
עומאר (סרט)
עומאר (בערבית: عمر, תעתיק מדויק: "עמר") הוא סרט קולנוע פלסטיני משנת 2013 שנכתב ובוים על ידי האני אבו אסעד. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2014. זהו הסרט השני שייצג את פלסטין ושנבחר כמועמד לפרס זה; הסרט הראשון, "גן עדן עכשיו", גם הוא סרטו של אבו אסעד.
עלילת הסרט נסובה סביב דמותו של עומאר (אדם בכרי), אופה פלסטיני צעיר המאוהב בנדיה (לים לובאני), אחות חברו הטוב והמיליטנטי טארק (איאד חוראני). בעקבות רצח חייל ישראלי שעומאר משתתף בו, יחד עם צעיר נוסף בשם אמג'ד ובהנהגתו של טארק, הוא נלכד ונעצר על ידי השב"כ. הוא נאלץ להפוך למשת"פ, ובינו לבין מפעילו הישראלי רמי (וואליד זואיטר) מתפתח משחק חתול ועכבר, ועומאר עומד בפני קונפליקט של בגידה בעמו וחבריו לבין אהבתו לנדיה.
אבו אסעד סיפר כי את התסריט לסרט כתב תוך ארבעה ימים, ולאחר שנה של מימון, החלה הפקת הסרט. הסרט צולם בישראל בנצרת ובשטחי הרשות הפלסטינית בשכם ובמחנה הפליטים אל-פארעה. הסרט לא נשען בהפקתו על גופים ישראליים כלשהם, וצוות ההפקה והשחקנים היו רובם פלסטינים.