המופתי מעולם לא התגורר בבית: לאחר השלמתו השכירו המופתי להיסטוריון הערבי-נוצרי ג'ורג' אנטוניוס, ממבשרי הלאומיות הערבית, שהתגורר בו עם רעייתו קטי אנטוניוס, אשת חברה ידועה. ב-1937 הפך המופתי מבוקש בידי שלטונות המנדט הבריטי בשל מעורבותו בארגון המרד הערבי הגדול והוא נמלט מן הארץ. הזוג אנטוניוס עדיין התגורר בבית, שהיה לזירת אירוח לשועי הארץ הערבים והבריטים. קטי אנטוניוס המשיכה להתגורר בבית לאחר פטירתו של בעלה ב-1942, והמשיכה לארח בו מסיבות חברתיות ואף לנהל בו רומן מתועד עם מפקד הכוחות הבריטיים בארץ ישראל, הגנרל אוולין יו בארקר, עד להעברתו מתפקידו לאחר פיצוץ מלון המלך דוד ב-1946.
בפברואר 1948 עזבה קטי אנטוניוס את הבית לאחר שבית סמוך פוצץ בפעולה של ההגנה. אנשי ההגנה השתלטו על הבית ולקחו ממנו מסמכים שונים ותמונות, בין היתר מכתבי אהבה שכתב הגנרל בארקר לקטי אנטוניוס. לאחר מכן הוחרם הבית על ידי השלטונות הבריטיים ושימש מתקן צבאי, ששיכן את חיילי רגימנט ה"היילנדרס" הסקוטי. ב-13 באפריל 1948 הותקפה שיירת הדסה בדרכה להר הצופים בסמוך לבית, אך במשך שעות רבות לא זכתה לעזרתם של החיילים הבריטים שנכחו במקום. רק באיחור ניכר ולאחר עשרות אבדות בין נוסעי השיירה ניאות הפיקוד הבריטי להורות לחייליו על התערבות ופינוי הנפגעים, והם פונו בתחילה לבית המופתי שם טופלו בידי רופאי הדסה. זמן קצר לאחר מכן הסתיים המנדט הבריטי על ארץ ישראל, והחיילים הבריטים פינו את הבית יחד עם יתר מתקניהם.
לאחר מלחמת העצמאות נותרה שכונת שייח' ג'ראח מצדו הירדני של הגבול. אמין אל-חוסייני היה מנוע מלשוב לירושלים גם תחת השלטון הירדני, והבניין הועבר לרשות בית המלוכה ההאשמי ושימש את הלגיון הירדני. לאחר מכן הוחזר הבית לשימושה של קטי אנטוניוס. הבית הורחב באגפים נוספים והוסב לבית מלון שנקרא "מלון שפרד" (מאנגלית: Shepherd - רועה). במהלך מלחמת ששת הימים המלון שימש את מנהל אונר"א בירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים בעקבותיה, עבר הנכס לרשותו של האפוטרופוס על נכסי נפקדים. הוא המשיך לשמש כמלון משך שנים אחדות בניהולן של שתי נשים ערביות קשישות, ואז נסגר. עד תחילת שנות ה-80 עשתה ממשלת ישראל שימוש בבניין לצרכים ממשלתיים שונים, לתקופות קצרות. בין היתר הוא שימש את משרד המשפטים ומערכת בתי המשפט, ואת משרדי קמ"ט ארכאולוגיה של המנהל האזרחי ביהודה ושומרון.
רכישה יהודית.
ב-5 בנובמבר 1985 נרכשו הקרקע והבניין שעליה בידי חברת הנכסים C &amp; M Properties שבשליטת איל ההון היהודי-אמריקאי ארווינג מוסקוביץ, מידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים, במטרה להקים במקום שכונה יהודית, כחלק מהרצון ליישב יהודים ברחבי מזרח ירושלים. החברה הגישה בקשה לאשר בניית שכונה במתחם, ובמשך 20 שנה נמנעה עיריית ירושלים להעניק אישור בנייה לפרויקט תוך שמוגשות התנגדויות שונות לוועדות התכנון והבנייה. עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987 נחכר הבניין בידי משמר הגבול ושימש אותו (בשם בסיס שפר) במשך 15 שנה עד להקמת מבנה קבע חליפי בסמוך. מאז עמד מבנה מלון שפרד ריק ונטוש.
בשנת 2005 הוסרו כל ההתנגדויות שמנעו מתן אישור בנייה, וב-6 בנובמבר 2008 הוגשה בקשה מחודשת להיתר בנייה. ב-2 ביולי 2009, בעת כהונתו של ניר ברקת בראשות העירייה, העניקה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה של עיריית ירושלים היתר בנייה המאפשר את תחילת העבודות. התוכניות שאושרו כוללות הקמת 20 יחידות דיור במקום ב-2 קומות וחניון תת-קרקעי, תוך שימור חלק הבניין שהיה ביתו המקורי של המופתי. לחצים מצד מחלקת המדינה האמריקאית לעצור את הבנייה, כ"הפרה של המאזן הדמוגרפי במזרח ירושלים" נדחו על ידי ראש ממשלת ישראל אשר טענה שאין לה סמכות חוקית לעצור בנייה שאושרה כחוק בירושלים, וכי אין לדבר כל קשר להקפאת הבנייה ביהודה ושומרון. גם בתוך ישראל הייתה תוכנית הבנייה במלון שפרד לסלע מחלוקת בין השמאל לימין, כאשר גופי שמאל ראו בו פרובוקציה מיותרת וחבלה במאמצי השלום, בעוד גופי ימין רואים בכך מימוש זכותם של יהודים להתיישב בכל חלקי ירושלים.
בתחילת 2011 נהרס המלון לשם הקמת שכונה יהודית חדשה שבה יגורו 20 משפחות. ב-2012 בג"ץ דחה על הסף עתירה שהגישה נכדתו של חוסייני נגד מכירת המלון.
משה הירש (נטורי קרתא)
משה הירש (1930 - 2 במאי 2010, י"ח באייר ה'תש"ע) היה פעיל אנטי-ציוני. כונה "שר החוץ של נטורי קרתא" ושימש כ"שר לענייני יהודים" בממשלת הרשות הפלסטינית.
ביוגרפיה.
נולד במנהטן, ניו יורק. למד בישיבת בית מדרש גבוה בלייקווד. בהמשך עלה לישראל, למד תקופה קצרה בישיבת סלבודקה ולאחר מכן בישיבת מיר. נישא לטויבא לאה, בתו של הרב אהרן קצנלבוגן, ממייסדי תנועת "נטורי קרתא" וראש ישיבת תורה ויראה.
התגורר בשכונת מאה שערים בירושלים והיה מקורב לרב עמרם בלוי. כחלק מהתנגדותו האידאולוגית למדינת ישראל ולציונות ניהל מגעים קרובים עם יאסר ערפאת ונשא בתואר "השר לענייני יהודים" בממשלתו.
הירש היה קורבן לפיגוע חומצה במסגרת סכסוך נדל"ן. הוא התעוור בעין אחת והורכבה לו עין תותבת.
נפטר בל"ג בעומר ה'תש"ע ונקבר בו ביום בבית הקברות בהר הזיתים. משלחת של חברי הפת"ח באה לניחום אבלים בביתו בזמן השבעה.
בנו ישראל מאיר ממשיך את דרכו בהידברות עם בכירים פלסטינים ובהפצת השקפת אביו. בנו מרדכי יהושע (מוטקה) פעיל גם הוא בתחום זה והוא גבאי בית הכנסת ישועות יעקב. בתו צביה נשואה לרב שמואל לובצקי, ראש מוסדות בני ירושלים ומראשי "הוועד להצלת משפחות ממצוקה".
ליאת קפלן
ליאת קפלן (נולדה ב-1956) היא משוררת ועורכת ישראלית.
ביוגרפיה.
קפלן נולדה בקיבוץ אייל, גדלה בתל אביב ולמדה בגימנסיה הרצליה ובאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1993 עד 1995 למדה לתואר שני בספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון וסיימה בהצטיינות יתרה.
קפלן פרסמה שישה ספרי שירה, מהם אחד בשילוב תצלומים של תמיר להב רדלמסר ואחד ששולב ברישומים של תמרה ריקמן. על יצירתה זכתה במספר פרסים ספרותיים, בהם פרס קוגל מטעם עיריית חולון בדצמבר 2004. שיריה תורגמו למספר שפות, בהן אנגלית, גרמנית, ספרדית ומקדונית. לימדה ספרות בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים ובניו סקול ב ניו יורק. לימדה כתיבה יוצרת במסגרות רבות, בהן בית הספר לשירה של הליקון ומתא"ן (מפעל תרבות ואמנות לנוער) שם ייסדה את מסלול הכתיבה היוצרת וניהלה אותו במשך שנים, ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
לקפלן ולבן זוגה לשעבר, הד"ר עמיר סולד, שלושה ילדים משותפים.
סדרת "כבר" לשירה.
מאז שנת 2005 עורכת קפלן את סדרת "כבר" לשירה, תחילה פורסמו ספרי הסדרה בהוצאת כרמל, ומאז שנת 2011 בהוצאת מוסד ביאליק. בין היתר ראו אור בסדרה ספריהם של המשוררים ישראל אלירז, בנימין שבילי, נורית זרחי, תהל פרוש, נתן וסרמן, אלכס בן-ארי, עמיחי חסון, עמרי שרת, שרון אס, יקיר בן-משה וטוביה ריבנר. האמן תמיר להב-רדלמסר עיצב את הסדרה.
קשר מרכזי
כוחם של חז&quot;ל להחיות ולהמית בדיבורם
הכוח להחיות ולהמית מיוחס לחכמים אחדים בכמה מאגדות התלמוד ובמדרש. לעיתים הפעולה היא פסיבית, בעוד דמויות החכמים בסיפורים אינם מתכוונים לכך ישירות, ולעיתים היא אקטיבית ומכוונת לתוצאה המבוקשת.
אף שהדבר אינו מצוין בסיפורים בדרך כלל, הפרשנות המקובלת לאור גישת היהדות לכשפים היא שאין הכוונה לכוח עצמאי של חכמים העוסקים במעשי כשפים ובאמצעותם מחיים וממיתים; אלא שהאל, שהוא היחיד שמסוגל להמית ולהחיות, מייחס משקל רב לתפילותיהם ולמחשבותיהם של צדיקים.
ברוב האגדות העוסקות בהשבה לחיים, טכניקת ההשבה לחיים זהה: החכם מבקש רחמים על המת, ותפילתו נענית והמת חוזר לחיים. הכוח להחיות הוא כוחו של הקב"ה, שאליו מופנות תפילותיהן של חכמים, וכאשר חכם מתפלל להשיב את המת לחיים, תפילתו נענית (אך כדברי רבי זירא, אין לסמוך על הנס - "לא בכל שעתא ושעתא מתרחיש ניסא"). בעוד שהבקשה להשבה לחיים היא בקשה מפורשת שמפנה החכם לאל, ההמתה מתרחשת בלא שתהיה בקשה מפורשת להמית - התלמוד אינו מציג את החכמים כצמאי דם הגורמים למוות במחשבתם. ההמתה היא לעיתים תגובת האל לצערו וכאבו של החכם - האל גוזר מיתה על מי שפגע בכבודם של חכמים.
דוגמאות.
רקע: החייאת מתים על ידי נביאים במקרא.
הדוגמאות הנפוצות ביותר נוגעות לפעולת החייאה באמצעות תפילה או גילוי דעת מפורש, והמוקדמות שבהן מופיעות – בהקשר לנביאים – כבר בתנ"ך:
בתלמוד.
בתלמוד מאופיינות הדוגמאות להמתה בעיקר בהקפדה של אמוראים על חבריהם, ובחרטתם הכמעט מיידית על כך, ולא על פעולה רצונית של המתה. דוגמאות אלה, ברובן, עוסקות בחברים ללימוד ולא באנשים זרים.
החיאה:
המתה:
המתה ואחריה החייאה:
גרימת המתה:
פירוש רבי אברהם בן הרמב"ם.
לדעת רבי אברהם בן הרמב"ם בספרו "מאמר על דרשות חז"ל" (חלק המעשיות, החלק השלישי) אין מדובר במקרים אלה במיתה של ממש, אלא בהתעלפות או בפגיעה גופנית אחרת, וחז"ל דברו בלשון גוזמא וקראו לזה "מיתה". בדבריו משתקפת גישתו הרציונליסטית של אביו - הרמב"ם, שאין לפרש את אגדות חז"ל כפשוטן, כשמשמעותן הפשוטה נוגדת את השכל הישר או את המציאות.
גל של עצמות.
הפירוש המקובל של "נעשה גל של עצמות" שראיית החכם גרמה לאדם למוות מידי, וריקבון בשר מזורז, אולם ישנם פרשנים שפירשו את דברי התלמוד שלא כפשוטם:
פלורנץ זיגפלד