מחקר רב התבצע מאז שנות השישים, בהן פותחה לראשונה דיודת האור האדום, כדי לפתח את הדיודה לאור כחול, אך פריצת דרך לא נראתה באופק. הבעיה העיקרית הייתה הקושי בייצור של מוליכים למחצה מסוג p המבוססים על גליום ניטריד, בעוד מוליכים למחצה כגליום ארסניד כבר היו בשימוש לייצור דיודות אור אדומות. ב-1972, הרברט פאול מארושקה וואלי רהינס מאוניברסיטת סטנפורד, פיתחו את הדיודה פולטת אור הראשונה שהאירה בצבע כחול מסוג גליום ניטריד. בשנת 1989, חברת Cree פיתחה דיודות אור כחולות מסוג צורן קרביד שגם הן היו חלשות, אולם אפשרו לייצר דיודות מחליפות צבעים מסוג RGB ואף אור לבן על ידי שילוב כל שלושת הצבעים ביחס עוצמות הנכון.
לאחר הצטרפותו לחברת ניצ'יה החל נקמורה במחקר על דיודות אור, ובעיקר על דיודות מסוג GaN ( גליום ניטריד gallium nitride ), כדי לפתח את הדיודה פולטת אור בצבע כחול. בעבודתו הסתמך על מחקרה של קבוצה בראשות אקאסאקי, (שזכה אף הוא בפרס), שגילתה דרך להקרין אלומת אלקטרונים על גליום ניטריד מאולח במגנזיום. שיטה זו לא התאימה לייצור המוני, והפיזיקה שלה לא הובנה היטב. נקמורה הצליח לפתח שיטה לייצור המוליך למחצה, שהייתה הרבה יותר מתאימה לייצור המוני.
פיתוח דיודת האור בצבע כחול בבהירות גבוהה בשנות התשעים הביא לקראת סוף העשור לפיתוח של דיודות פולטות אור לבן ("WLED") בעוצמה מספקת כדי לשמש לתאורה, ולייצור של נורות לד שמחליפות בהדרגה את נורות הליבון הוותיקות. נמצא כי לנורות אלה נצילות של עד 50 לומן לוואט, ועם השנים פותחו גם כאלו עם נצילות של עד 100 לומן לוואט. משערים כי הן יכולות לפעול במשך 100,000 שעות לעומת נורות להט המחזיקות 1,000 שעות ופלואורסצנט המחזיקות 15,000 שעות, אולם אין עדיין הוכחות לאריכות חייו של ה-LED הלבן בתאורה הכללית, בשל היותה של הטכנולוגיה צעירה יחסית. כמו כן, אין הוכחות מחקריות באמת לחיסכון באנרגיה בתאורת LED בהשוואה לנורות פלואורסצנטיות ונורות פריקה אחרות. דיודות האור נמצאות כיום כמעט בכל מכשיר חשמלי, ובכלל זה בצגי מחשב וטלוויזיה, בסמארטפונים, בפנסי כלי רכב ובתאורה חשמלית.
אולף
שנת ירח
הכוחות המזוינים של הודו
הכוחות המזוינים של הודו (דוונאגרי: भारतीय सशस्त्र सेनाएं, אנגלית: The Indian Armed Forces) הוא שמם של כלל הכוחות הצבאיים של הרפובליקה של הודו.
הכוחות מורכבים מארבע קבוצות עיקריות: צבא היבשה, חיל האויר, חיל הים ומשמר החופים. בנוסף הארגונים הפארה-צבאיים: "Assam Rifles" ו-"Special Frontier Force" וכן ארגונים מקשרים, דוגמת "Strategic Forces Command".
בראש הפירמידה של הכוחות המזוינים עומד נשיא הודו, והם נמצאים בניהולו של משרד ההגנה תחת שר ההגנה.
עם 1.4 מיליון אנשי צבא פעילים, זהו צבא המתנדבים הגדול בעולם.
יום השנה לכוחות המזוינים מצוין ב-7 בדצמבר.
חילות הודו נחשבים מודרניים ונמצאים בהליך מודרניזציה מואץ עם השקעות הולכות וגדלות היציבות לאורך השנים בציוד מתקדם ובפיתוח. בין השאר קיים שיתוף פעולה נרחב עם חיל האוויר הרוסי, הכולל פיתוח משותף של מטוס קרב של הדור החמישי ומטוס משא רב-תכליתי בשם "UAC/HAL Il-214". ישנה השקעה גדולה גם במערכות כגון: מערכת הגנה אקטיבית נגד טילים ונשק גרעיני.
הרכש הצבאי מגורמי חוץ נאמד במעל 25 מיליארד דולר לשנה, בעיקר מארצות הברית, ישראל, רוסיה וצרפת. הייצוא קטן משמעותית – כ- 180 מיליון דולר לשנה.
שמעון סיאני
שמעון סיאני (נולד ב-1939 הוא שחקן תיאטרון, צייר ומעצב תפאורה ישראלי.
תולדות חייו.
שמעון סיאני נולד בצנעא שבתימן, ובילדותו, בשנת 1949, לאחר קום מדינת ישראל, עלה אליה עם אמו ושלושת אחיו (בהם הצייר איתמר סיאני) והחל ללמוד בכפר הנוער מאיר שפיה, שם גם החל לשחק במסגרת חוג התיאטרון. שירת בלהקת פיקוד הצפון ולאחר מכן השתלם במשחק בסדנאות של פיטר פריי, היי קיילוס ונולה צ'לטון במועדון התיאטרון בחיפה.
בשנת 1961 הצטרף ללהקת פיטר פריי והופיע בהצגה "על עכברים ואנשים" מאת ג'ון סטינבק ובבימויו של פריי. עמו השתתפו שי דנון, מיכאל כפיר, איצקו רחמימוב, יוסף באשי, חנה רוט, דודיק סמדר, יצחק בן נסים ופרץ הלוי.
במשך 12 שנה היה חבר סגל התיאטרון הקאמרי. במסגרת זו הופיע בהצגות האדרת, הדרקון, אסתר המלכה, הקמצן, מעשה בחייל, שלמה המלך ושלמי הסנדלר, ליזיסטראטה, כתר בראש, הסוחר מוונציה ועוד. כן שיחק בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ובתיאטרון באר שבע, שם הופיע בהצגה "יש לי כנרת" אודות תימני כנרת.
קולנוע וטלוויזיה.
בשנת 1972 שיחק בדרמה הטלוויזיונית "מי ורדים מפורט סעיד" לצד שושנה רביד ויוסי גרבר, בבימויו של רם לוי ועל פי תסריט של גדעון תלפז.
בשנת 1993 שיחק בסרטו של ערן ריקליס "זהר" אשר מבוסס על חייו של זוהר ארגוב, על פי תסריט של אמיר בן-דוד ומשה זונדר. בסרט גילם את דמותו של עובדיה עורקבי, אביו של זוהר ארגוב.
בשנת 1997 שיחק בסרטם של ימין מסיקה וירמי קדושי "כרם התקווה", סרט אשר מבוסס על פרשת ילדי תימן החטופים.
בשנת 2002 שיחק בתפקיד אורח בסדרת הפשע של רשף לוי ושי כנות "תיק סגור" ששודר בערוץ 10, ובוים על ידי כנות ונתי אדלר.
בשנת 2003 שיחק בסרט "תיאום כוונות" שבוים על ידי איל חלפון ואייל שיראי ומבוסס על ספרו של חיים סבתו, ובסרט גילם את אביו של יגאל (דן שפירא).
בשנת 2009 שיחק לצד אבי פניני בסרט הקצר "יום השנה" שכתב וביים גילי דנון, ובאים בהשראת חייו של דנון. בשנת 2014 גילם שכן בסדרה הקומית של אדיר מילר "רמזור" ששודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2.
דרור-ישראל
אמנון מסקין
אמנון מֶסקין (5 באוקטובר 1934 – 22 במרץ 2015) היה שחקן, במאי תיאטרון, מורה למשחק ומדבב ישראלי. מנהלו האמנותי של תיאטרון חיפה בשנים 1977–1981.
תולדות חייו.
נולד בתל אביב, לסימה ולשחקן "הבימה" זוכה פרס ישראל אהרן מסקין ואחיו של איש קול ישראל יובל מסקין. את לימודי הדרמה שלו החל במסגרת הסטודיו הדרמטי של "הבימה" בהדרכתו של צבי פרידלנד. מאז 1955 עבד בתיאטרון כעוזר במאי ושחקן. בשנת 1957 יצא לניו יורק ללימודים אצל לי סטרסברג והיה חבר "אולפן השחקנים" (Actors Studio) בשנים 1957–1962. בשנים אלה שיחק על במות ברודוויי ובאוף ברודוויי. מסקין שב לישראל וגילם את קולו של המחשב "פיתגורס" בהצגה "משפט פיתגורס" ב"הבימה", לצד אביו שגילם את ממציאו של המחשב.
בשנת 1964, סמוך לשובו מלימודיו בחו"ל, נמנה מסקין, לצד הלל נאמן ומיכאל כפיר, עם מייסדי "במת השחקנים" של התיאטרון הקאמרי שבה נכללו גם לאורה ריבלין, גדליה בסר ואילן תורן. בשנות ה-70 הביא מנהל תיאטרון חיפה עודד קוטלר את הקבוצה לחיפה. לאחר עזיבתו של קוטלר את התפקיד נבחר מסקין לכהן כמנהל האמנותי של תיאטרון חיפה. בשנת 1981 התפטר מהתפקיד ונסע שנית לארצות הברית, שם שהה בין השנים 1981–1985. משחזר הצטרף שוב לתיאטרון העירוני חיפה.
בנוסף למשחק ובימוי השתתף מסקין גם בתסכיתי רדיו רבים ובדיבוב. משנת 2011 נמנה עם סגל ההוראה של האקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב כמורה בכיר למשחק עד יום מותו.
הצגות בהשתתפותו.
מסקין השתתף במספר רב של הצגות כשחקן, בהן "המלך ליר", "מדאה", "מראה מעל הגשר", "אנה כריסטי", "בעור שינינו", "המרד על הקיין", "ילדי הצל", "מלקולם הקטן", "סיפור אוריה", "גן הדובדבנים", "חפץ", "אנשים קשים", "הדה גאבלר", "הימים הבאים", "הקייטנים", "מחול המוות", "שידוכים", "יהודי בחצר הדוכס", "ילד טוב אמריקה", "תפילה", "חיי נישואים", "משפט הקופים", "אדי קינג", "וינה על הים", "פלטונוב", "מעגל הגיר הקווקזי", "הדוד מקייפטאון" ו"גטו".
הצגות בבימויו.
"קוורטט", "טלמכוס קליי", "מי יציל את הפלח?", "שירת הברבור" (בהצגה זו ביים את אביו, אהרן מסקין), "סרג'נט מסגרייב", "הקוף", "הכבשה", "חשמלית ושמה תשוקה", "המשפט" ועוד.
סרטים.
מסקין השתתף כשחקן בסרטים "תעלת בלאומילך" (1969), "לאן נעלם דניאל וקס?" (1972), "סיפור יעקב ויוסף"- סרט תנ"כי (1974), "טרנזיט" (1980), "תל אביב לוס אנג'לס" (1988), "כפפות" (1986), "סיפורי תל אביב" (1992) ו"קופסה שחורה" (1993).
קישורים חיצוניים.
בעקבות מותו:
הפזורה הפלסטינית
הפזורה הפלסטינית (בערבית: الشتات الفلسطيني, תעתיק לעברית: א-שתאת אל-פִלסטיני), הם הפלסטינים החיים מחוץ לשטחי "פלסטין ההיסטורית", כלומר מחוץ לשטחי המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על פלשתינה (א"י), לשעבר, שטחים שהיום נמצאים בשליטת ישראל והרשות הפלסטינית.
היסטוריה.
לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, מנתה האוכלוסייה הפלסטינית, תושבי קבע ופליטים, כ-1,316,000 נפש, מפוזרים בשישה אזורים: כ-670 אלף ב"גדה המערבית" (כמחצית מכלל האוכלוסייה הפלסטינית), כ-240 אלף ברצועת עזה, 146 אלף במדינת ישראל (מוסלמים ונוצרים בלבד), כ-100 אלף בלבנון, כ-70–80 אלף בעבר הירדן ("הגדה המזרחית") וכ-70 אלף בסוריה. אלפים בודדים עקרו למדינות ערביות מרוחקות יותר, כגון מצרים ועיראק. כ-80% מכלל האוכלוסייה הפלסטינית, למעלה ממיליון נפש, התגורר באותה שנה בתחומי ארץ ישראל המנדטורית.
מאז מלחמת העצמאות ומעבר ארץ ישראל משלטון המנדט הבריטי לשלטון ישראלי, ירדני ומצרי, אוכלוסיית הפלסטינים, שרבים מהם הפכו לפליטים, חוותה כמה גלים של הגירה והתפשטה למדינות שונות ברחבי העולם. לאחר מלחמת ששת הימים התגברה ההגירה הפלסטינית, במיוחד למדינות אמריקה הדרומית. להגירה היו סיבות שונות, שביניהן: עקירה עקב מלחמה, הזדמנויות תעסוקתיות, חינוך ורדיפה דתית. בין השנים 1977-1967 היגרו בממוצע 21,000 פלסטינים מדי שנה.