עם סיום תפקידו בטכנופלסט, התמנה למנכ"ל חברת תפרון בע"מ, אשר מתמחה בייצור הלבשה תחתונה וביגוד ספורט. הוא שימש מנהל החברה עד שנת 2008. במקביל, היה שירן יו"ר הדירקטוריון של חברת הבת "אלבה-רפואה", שהתמחתה בפיתוח מוצרי טקסטיל ייחודיים לענף הבריאות. נוסף על כך, בין השנים 2001-2008 כיהן שירן כיו"ר דירקטוריון וכדירקטור במספר חברות פרטיות. מיוני 2007 ועד דצמבר 2008 מילא שירן את תפקיד יושב-ראש איגוד יצרני הטקסטיל והאופנה בהתאחדות התעשיינים.
בין השנים 2009 - 2016 כיהן שירן בתפקיד מנכ"ל אבן קיסר.
לבאיו
סבונייה
סבונייה היא כלי לאחסון והחזקת סבון מוצק בין השימושים, כך שיישמר יבש ומתאים לרחצה או רחצת ידיים, ולא ילכלך את סביבתו. הסבונייה מוצבת ליד כיור או בתוך מקלחת או אמבטיה. יש סבוניות המובנות בכלים הסניטריים, למשל בכיור או באריחי החרסינה או הקרמיקה של חדר הרחצה, בקיר המקלחת או האמבטיה.
סבוניות מיוצרות מחומרים עמידים בפני מים כגון פלסטיק, מתכת או קרמיקה. חלקן מיועדות להצבה על משטח ואחרות לתלייה על הקיר. עיצוב הסבונייה מונע את החלקת הסבון בתוכה או ממנה, למשל על ידי פסים או זיזים מובלטים בתחתיתה, או שוליים מורמים. יש סבוניות המונעות הצטברות מי סבון בתוכן, אם על ידי חרירים בתחתיתן, או על ידי עיצוב רשת, המאפשרים למים להתנקז החוצה.
עבור סבון נוזלי קיימים מכלים עם משאבה, המחליפים את הסבונייה.
בוכריס
בוכריס הוא שם משפחה יהודי-תוניסאי שמקורו מערבית. "אבו כריס" - בעל העגיל, כינוי ליורדי ים באותה תקופה אשר נהגו לענוד עגיל באוזנם.
יש האומרים שיורדי הים אשר חיו בתוניסיה בתקופת היווצרותו של שם משפחה זה, הם נצר לשושלת העם הפיניקי (אשר היו סוחרים ויורדי ים). בירת העם הפיניקי הייתה קרתגו הממוקמת בתוניסיה.
ועדת צמח
ועדת צמח הוא כינויה של הוועדה הבינמשרדית לבחינת מדיניות הממשלה בנושא משק הגז הטבעי בישראל, אשר מונתה באוקטובר 2011 על ידי ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ושר האנרגיה והמים, עוזי לנדאו. הוועדה, שבראשה עמד שאול צמח, מנכ"ל משרד האנרגיה והמים, הגישה את המלצותיה באוגוסט 2012. ביוני 2013 החליטה הממשלה לקבל את עיקרי ההמלצות של הוועדה לפי החלטת הממשלה 442.
הרקע להקמת הוועדה.
בעקבות גילוי של מאגרי גז טבעי גדולים בים, מול חופי ישראל (כדוגמת מאגרי תמר ולוויתן), עלה הצורך לבחון ולהגדיר את מדיניות הממשלה בכל הנוגע לפיתוח עתידי של משק הגז הטבעי בישראל, ועל כן הוקמה הוועדה. אחד היעדים המרכזיים של הוועדה היה להגדיר את המדיניות הרצויה לשמירת עתודות לאספקת התצרוכת המקומית, אל מול האפשרות לייצוא הגז.
מסקנות הוועדה.
הוועדה קבעה את היקף הגז שיש להבטיח למשק המקומי במטרה שיספיק ל-25 שנה, וכתוצאה מכך הגבילה את הייצוא בכך שלשימוש מקומי, מ-2013 והלאה, יושארו כ-540 BCM. הוועדה קבעה שהייצוא נחוץ לצורך עידוד היזמים לחפש מאגרי גז חדשים ולפתח את המאגרים שנמצאו. בנוסף נטען שאימוץ המסקנות יגביר את התחרות על אספקת הגז לצרכנים ויגבר ביטחון האספקה עקב ריבוי המקורות. שיקול נוסף של הוועדה היה היחס בין התועלת של המדינה ברווח מהמסים המוטלים על הייצוא לעומת מחיר הגז מעבר לתקופה שנקבעה, תוך הערכת אפיקי השקעה אחרים להכנסות המדינה ממסים בהווה לעומת רווחים עתידיים וייבוא גז בעתיד במידת הצורך.
תוצאות.
ביוני 2013 החליטה הממשלה בהחלטה 442 לקבל את עיקרי ההמלצות של הוועדה. מתנגדים להחלטה הגישו עתירה לבג"ץ בטענה ש, שמתיר לשר האנרגיה להגביל יצוא, לא מתיר לשר להבטיח כמות יצוא שיהיה פטור מהטלת המגבלה. בג"ץ דחה את העתירות בטענה שההחלטה לא פגעה בסמכויות השר מכיוון שהממשלה יכולה לשנות את תנאי ההחלטה בעתיד. תוך שנה לאחר החלטת בג"ץ, הסתבר שהחלטת הממשלה לא השיגה את מטרותיה של עידוד פיתוח מאגרים ופיתוח תחרות, וב-2015 הוקמה וועדה נוספת שקבעה את "מתווה הגז", בניסיון נוסף להשיג את המטרות.
עיקר ההתנגדות להמלצותיה של וועדת צמח היה שההערכה של עתודות הגז הייתה אופטימית מדי, והערכת הביקוש המקומי פסימית מדי. אם ההמלצות תיושמנה, טענו המתנגדים, יספיק הגז לספק את צרכיה של מדינת ישראל למשך זמן מוגבל, ולאחר תקופה זו המדינה תאלץ לייבא גז במחיר יקר. עמדה זו באה לידי ביטוי על ידי מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה, המדענים הראשיים של המשרד להגנת הסביבה ומשרד האנרגיה והמים, התנועה לאיכות השלטון, ארגונים חברתיים וסביבתיים רבים ומומחים נוספים. מאוחר יותר הצהיר גם השר להגנת הסביבה גלעד ארדן כי יש לשקול שוב האם כדאי לייצא את הגז וכי יש לשריין 75% אחוזים מהגז לטובת שימושם של תושבי ישראל. העיתון גלובס העלה טענה כי כמויות הגז ליצוא הוגדלו בעקבות לחצי היזמים על ראש הממשלה ושר האנרגיה והמים.
חשיפת הפרוטוקולים של דיוני הוועדה.
על אף שמסקנות הוועדה פורסמו באוגוסט 2012, התמהמה משרד האנרגיה בפרסום הפרוטוקולים של דיוני הוועדה והפרוטוקולים פורסמו רק לאחר כמעט שנה, בחודש יוני 2013. זאת לאחר לחץ ציבורי לפרסום הפרוטוקולים ועתירה שהוגשה לבית המשפט לעניינים מנהליים בירושלים על ידי עו"ד אפי מיכאלי, עו"ד ערן צין ועו"ד ד"ר עופר סיטבון.
הפיג'מות עונה 8
הלל נאמן
הלל נאמן (23 בנובמבר 1929 – 23 במרץ 2019) היה שחקן ובמאי ישראלי, מייסד בית הספר למשחק "האכסניה ללימודי התיאטרון".
ביוגרפיה.
נאמן נולד בשם הלמוּט פְרִיש באוסטריה ב-1929. אמו הייתה ז'ניה וידוצ'נסקי (ודאי) לבית פריש. ב-1936, בגיל שבע, עלה לארץ ישראל. לאחר לימודי בית הספר התיכון, ב-1946, התגייס לפלמ"ח, ושנתיים לאחר מכן השתתף בקרבות מלחמת העצמאות. לאחר שחרורו נמנה עם מייסדי קיבוץ צרעה.
בהמשך למד בבית הספר למשחק בהנהלת מניה ארנון במשך שלוש שנים. בשנים 1953–1959 שיחק בהצגות בתיאטרון האוהל והקאמרי. כן למד בסטודיו של פיטר פריי והיי קיילוס. בשנים 1960–1965 שיחק בהצגות במסגרת תיאטרון חיפה.
ב-1965 נמנה בין מייסדי תיאטרון "במת השחקנים", ופעל בו כשחקן, במאי ומורה למשחק.
ב-1968 עזב את "במת השחקנים" וייסד את "התיאטרון הפתוח", תיאטרון שוליים, שבו העלה מחזות של יוצרים ישראלים (בהם עמוס קינן, חנוך לוין, וישראל אלירז), בתקופה בה הדבר לא היה נפוץ בתיאטראות בארץ. ביים במסגרת התיאטרון את "יומנו של הגנב" מאת ז'אן ז'נה וכן את מחזהו הראשון של חנוך לוין שלא היה סאטירה פוליטית, "סולומון גריפ" (1970), שזכה להצלחה.
ב-1970 סגר נאמן את התיאטרון הפתוח, והחל לביים כבמאי עצמאי בתיאטרונים שונים. בתיאטרון הקאמרי ביים את "חיים חיים" (1970) מאת אלי שרייבר. כן ביים לצד המפיקה מרים עציוני את המחזה "החי על המת" (1971) מאת ישראל אלירז, הצגה שהייתה בין הראשונות ששילבו קולנוע ותיאטרון.
ב-1972 החל לעבוד כבמאי ושחקן בתיאטרון הקאמרי, וכן מונה לחבר הוועדה האמנותית בו. במסגרת תפקידו הקים את "במה 2" של התיאטרון הקאמרי באולם צוותא. באותה שנה ביים את המחזה "בוא יבוא המלאך" מאת משה בן-שאול בתיאטרון הקאמרי בשיתוף עם צוותא ואת המחזה "החשבון" מאת ג'ון הרברט. בהמשך ביים את "השפעת קרני הגמא על ציפורני החתול". ב-1976 עזב את הקאמרי וחזר לעבוד כבמאי עצמאי עד 1978. בהמשך ביים בתיאטרון החאן. במקביל ייסד תיאטרון חובבים ברמלה, בו פעל בין השאר יוסי סיאס בצעירותו, וכן תיאטרון בשיתוף עם יגאל מוסינזון. ב-1999 חזר לביים בתיאטרון צוותא, את "פרפר בתוך אגרוף", בו שיחק ישראל פוליאקוב לראשונה בתפקיד דרמטי.
ב-1987 החל ללמד בבית ספר למשחק של סמינר הקיבוצים, ולביים בו הצגה שנתית. מתוך תפיסה של חשיבות ההוראה האישית בלימודי משחק, יסד ב–1990 את "האכסניה ללימודי התיאטרון", בה הוא לימד משחק בהוראה אישית עד סוף ימיו, תוך התמקדות בהיכרות ופיתוח הזהות האישית של השחקן ככלי להבנה והפנמה של התפקיד אותו הוא מגלם. במקביל ביים בתקופה זו הצגות שהתבססו על תהליך חזרות ארוך שנועד לסייע לשחקנים להכיר היטב את התפקיד, להפנים ולהבשיל עמו, ורק אז הייתה ההצגה עולה. הוא גם שיתף את השחקנים בבימוי ההצגה. ביים גם הצגות במסגרת בית צבי, בית הספר למשחק ניסן נתיב ובית הספר למשחק בחולון.
נאמן ביים מספר הצגות יחיד, בהן "מורה שיגעון" בה שיחקה יונה אליאן (ההצגה זכתה בפרס כינור דוד); "כסף קטן" מאת יהודית הנדל בה שיחקה רחל דובסון במסגרת תיאטרונטו; "העלמה אלזה" בה שיחקה דפנה דקל (זכה על עבודתו בפרס הבימוי בתיאטרונטו); "הגר" בה שיחקה ירדן בר-כוכבא (ההצגה זכתה בפרס ראשון בתיאטרונטו); "בן החולות" בה שיחקה רבקה בכר; "אומי" עם השחקנית מלי גולד ; ו"העלמה אלזה" בה שיחקה קאיפו כהן ב-2011.
בקולנוע שיחק נאמן במספר סרטים, הראשון בהם היה "חולות לוהטים" (1960). גילם מפגין בסרט "השוטר אזולאי" (1971), "ג'וקר" (1976), "קשר הדבש" (1977, מותחן פוליטי בו גילם דמות ע"פ משה לוינגר), את הלל ב"זוג נשוי" (1983), את אביו של זאב ב"חייל הלילה" (1984) ואת קצין הביטחון ב"מאחורי הסורגים" (1984), וכן שיחק ב"אישה זרה", "שלג באוגוסט", "דו-קרב" ועוד.
לאורך השנים שיחק וביים גם במסגרת תסכיתים עבור הרדיו.
בשנות ה-80 התוודע נאמן לאנתרופוסופיה לראשונה דרך הרצאה של ישעיהו בן-אהרן. בהמשך שינה עקב כך את גישתו לחיים ולעבודת התיאטרון. כמו כן, אירח בביתו בגבעתיים קבוצת לימודי אנתרופוסופיה.
בשנתיים וחצי האחרונות לחייו היה מרותק למיטה עקב בעיות בריאותיות.
הלל נאמן נפטר ב-23 במרץ 2019. הותיר אחריו את רעייתו, עפרה, ובת, השחקנית נטלי נאמן.
הבית של יעל