בית האופרה ממשיך עד היום לפעול, ומעלה הפקות חדשות מידי עונה. בית האופרה זכה שש פעמים בפרס אביאטי לאופרה עבור הפקת "ילדי המלך" מאת אנגלברט הומפרדינק (2002), דון ג'ובאני מאת מוצרט ואלקטרה של ריכרד שטראוס (2003), טריסטן ואיזולדה (2004) והוולקירות (2005) מאת וגנר, ו"קינה לאוהבים צעירים" מאת הנס ורנר הנצה (2005).
ביוני 2021 התמנה דן אטינגר לתפקיד המנהל המוזיקלי של בית האופרה שם הוא יתחיל את תפקידו בפועל בשנת 2023.
תיאטרו סן קרלו
תיאטרון דלה פרגולה
דן פרופר
דן פרופר (נולד ב-23 במרץ 1941) הוא תעשיין ואיש עסקים ישראלי, בעבר מנכ"ל חברת אסם. היה נשיא התאחדות התעשיינים.
ביוגרפיה.
נולד בישראל לעליזה ואויגן פרופר, עולים מצ'כיה שהיו מהמשפחות המייסדות של חברת אסם. אחיו הוא גד פרופר. סיים לימודי תואר ראשון בהנדסה כימית ובהנדסת מזון בטכניון, ונכנס לעבוד במפעל המשפחתי.
בשנת 1968 מונה כמנהל המפעל בבני ברק. באותה שנה יזם את פיתוח החטיף "ביסלי" במטרה לנצל בצורה טובה יותר את המכונות לייצור פסטה שהיו במפעל.
בשנת 1981 בהיותו בן שבעים, פרש אביו אויגן פרופר מתפקידו ארוך השנים כמנכ"ל אסם, דן ואחיו גד מונו למנכ"לים משותפים בחברה. אויגן נותר יו"ר מועצת המנהלים של החברה. בספטמבר 1985 נקלעה משפחת פרופר למחלוקת עם בעלי המניות האחרים בחברה, לאחר שביקשו להנפיק את החברה בבורסה. בינואר 1986 התפטרו מתפקידם והחליטו למכור את חלקם בחברה בסך 17.4%. לאחר שלא נמצא למניות קונה, דן פרופר חזר לכהן כמנכ"ל באוקטובר 1986 וגד מונה לדירקטור, ובין 1987 ל-2006 שימש כמנכ"ל יחיד.
בשנת 1990 קיבל את פרס התעשייה בקטגוריית המזון.
בשנת 1996 יזם את המגעים בסופם רכשה נסטלה 10% ממניות קבוצת אסם. בהמשך מכרו בני משפחת פרופר בהדרגה את כל מניותיהם לנסטלה, ובסך הכול במשך השנים קיבלה המשפחה תמורת המניות כ-1.2 מיליארד שקל. ב-2016, בעקבות הצעת רכש, גם מחקה נסטלה את מניות אסם מהמסחר ב.
בשנים 1993–1999 כיהן במקביל לעבודתו באסם כנשיא התאחדות התעשיינים וכן כיו"ר לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים. ב-2006 קיבל מההסתדרות תעודת הוקרה על שמירה על יחסי עבודה תקינים באסם במהלך כהונתו. והעביר את ניהול החברה לגזי קפלן (מקים מפעל טבעול). לאחר שפרש הצטרף לדירקטוריון של חברת "צ'ק פוינט".
פרופר הוא חבר בוועד הפועל ובמועצת המנהלים של מכון ויצמן למדע, חבר דירקטוריון של הטכניון וחבר במועצות מנהלים של מספר חברות תעשייתיות. ב-1999 קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מהטכניון על תרומתו לכלכלה והתעשייה הישראלית. בשנים 2011־2014 היה חבר במועצה המנהלית בבנק ישראל.
נשוי לסוזן, אב לארבעה ומתגורר בכפר שמריהו.
לנגוברדים
יוסף רומנו
יוסף רומנו (ז' בניסן ת"ש, 15 באפריל 1940 – כ"ו באלול תשל"ב, 5 בספטמבר 1972) היה אלוף ישראל במשקל קל ובינוני בהרמת משקולות וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן שביצע ארגון הטרור "ספטמבר השחור".
קורות חיים.
יוסף נולד בבנגאזי שבלוב לרנטו וחיריה. ב-1946, כשהיה בן 6 עלה ארצה ביחד עם הוריו ועשרת אחיו ואחיותיו. כשגדל, התגורר בהרצליה ביחד עם אשתו אילנה ושלוש בנותיו, אושרת, רחל ושלומית. יוסף היה מעצב פנים ומרים משקולות במשקל בינוני בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל. היה אלוף ישראל במשקל קל ובינוני בהרמת משקולות במשך 10 שנים. במלחמת ששת הימים התנדב לשרת ביחידה קרבית והשתתף בכיבוש רמת הגולן. שימש מאמן באגודת הפועל תל אביב. ב-1972 הוא היה חלק ממשלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972). בזמן אולימפיאדת מינכן קרע גיד בברך ונאלץ לפרוש מהתחרות. ב-6 בספטמבר 1972 היה אמור לטוס לישראל ולבצע ניתוח בברך.
ב-5 בספטמבר 1972 פרצו טרוריסטים ערביים לבניין שבו שכנה המשלחת הישראלית, רצחו את משה ויינברג ותפסו את רומנו ותשעה מחבריו כבני ערובה. רומנו, שהיה לוחם במלחמת ששת הימים, תקף בסכין לקילוף פירות את אחד המחבלים, דובר הקבוצה (מוחמד מסאלחה שכינה עצמו עיסא) ודקר אותו באופן קל בלבד, בניתוח שלאחר המוות נראה בבירור החור בבגדיו. ולקח ממנו את רובה ה-AKM, ואז נורה ונפצע קשה על ידי מחבל אחר (ככל הנראה ע'י מוחמד ספדי, מחבל שנותר בחיים ומתגורר היום בסוריה) המחבלים הותירו אותו על רצפת החדר לדמם למוות, כאות אזהרה עבור שאר החטופים הכפותים, ואף סירסו אותו.
אחרי הטבח אמרה אלמנתו אילנה:
רומנו השאיר אישה ושלוש בנות. הוא הובא למנוחות בבית העלמין בהרצליה, מקום מגוריו.
אילנה רומנו, שהייתה בת 26 בזמן הטבח, מנהלת עד היום מאבק עיקש לשכנע את ראשי הוועד האולימפי העולמי לשלב בטקס הפתיחה בכל אולימפיאדה דקת דומיה לזכר בעלה ועשרת חבריו שנרצחו בטבח. בנוסף היא הביאה לחשיפת מחדלי שירותי הביטחון הגרמניים בעת החילוץ ובעזרתה ושאר משפחות החטופים קיבלה על עצמה גרמניה את האחריות המלאה על רצח הספורטאים.
בסרט מינכן בבימויו של סטיבן ספילברג, המציג את סיפורם של סוכני "המוסד" הישראליים שחיסלו את המחבלים המעורבים בתכנון טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, שיחק השחקן והבמאי סם פויר, את דמותו של רומנו. בתגובה לסרט אמרה אילנה רומנו כי "אין לנו בעיה עם הסרט, להפך, אנו שמחות שהאתלטים ייזכרו לעד ואסון מינכן לא יחזור עוד".
ב-2 בספטמבר 2010, בתו של יוסף, אשרת רומנו, אמרה: "38 שנים לחכות לדקה דומיה או לזיכרון זה הרבה יותר מדי והעולם מדבר, אוהד ורוצה, אבל יש מי שפוחד ואני לא מבינה ממה הפחד. התירוץ הוא לא לערב פוליטיקה וספורט אבל לדעתי זה המקום המדויק להנציח אותם. אני קוראת בקריאה כואבת - הגיע הזמן".
אריה צבי פרומר
הרב אריה צבי פרומר - הרב מקוז'יגלוב (ה'תרמ"ד - כ"ז בניסן תש"ג; 1884–1943) היה מרבני יהדות פולין לפני השואה. עמד בראש ישיבת סוכטשוב וישיבת חכמי לובלין. יוזם לימוד המשנה היומית. נרצח בשואה.
ביוגרפיה.
נולד בעיירה צ'לדז בדרום מערב פולין, לחנוך הענדיל, שהיה חייט. נכדם של האדמו"ר דב בעריש מאושפיצין ושל משה בענדין, שהיה גיסם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי זושא מאניפולי. בגיל 3 התייתם מאמו מרים קיילא לבית שוויצר וגדל אצל קרובי משפחתו בוולברום. בגיל 12 התחיל ללמוד אצל הרב אפרים צבי איינהורן בישיבת אמסטוב. ובהמשך עבר ללמוד אצל האדמו"ר מסוכאטשוב, רבי אברהם בורנשטיין מחבר הספר "אבני נזר", שם שהה חמש שנים. בגיל 18 נישא לאסתר, בת דודו יהודה שרגר שוויצר, שהיה מעשירי מיסלוביצה ועבר לגור בבית חותנו. לבני הזוג נולדו ארבעה בנים ושתי בנות. פרומר נהג לנסוע לרבי אברהם בורנשטיין, בעיקר בחגים ובמועדים.
כיהן כרב של צ'לדז, ולאחר פטירת רבי אברהם בורנשטיין, קרא לו בנו, רבי שמואל בורנשטיין, לעמוד בראש הישיבה בסוכטשוב. בתחילת מלחמת העולם הראשונה חרבו העיר והישיבה, ורבי אריה צבי עבר להתגורר בוורשה. עם סיום המלחמה החל לכהן כרב העיירה קוז'יגלוב והקים בביתו ישיבה. בהמשך שימש כרב בזביירצ'ה. בשנת 1930 נתמנה ליושב ראש כבוד ב"ועד הרבנים של סוסנוביץ". בשנת תרצ"ד (1934), בעקבות מותו הפתאומי של הרב יהודה מאיר שפירא מייסד ישיבת חכמי לובלין, נתמנה הרב פרומר לראש הישיבה, וכיהן בתפקיד זה עד לפיזורה בידי הנאצים בתרצ"ט (1939). בישיבה הוציאו חוברות חידושים שלו בשם "מקבצאל". בתרצ"ח (1938) יזם את לימוד המשנה היומית כהמשך וכהשלמה ללימוד הדף היומי, שאותו יזם קודמו בתפקיד הרב שפירא. לאחר השואה הקים תלמידו וקרוב משפחתו הרב יונה שטנצל את ארגון המשנה היומית להגשמת הצעתו. בחורף תרצ"ה (1935) ביקר למשך ארבעה חודשים בארץ ישראל עם האדמו"ר רבי דוד בורנשטיין מסוכאטשוב.
בתקופת השואה עבר הרב פרומר לגטו ורשה. יחד עם הרב אברהם ויינברג הקים ישיבה שהתקיימה בבונקר ברחוב מילא 14 והשתתף בארגון שיעורים לבני הישיבות ולרבנים שהגיעו אל הגטו מן העיירות הסמוכות. בגטו עבד כפועל ב"שוסטער שאפ" של החברה הגרמנית "שולץ" בניהולו של אברהם הנדל, לצידם של אדמו"רים ורבנים נוספים. בתש"ג (1943), לאחר דיכוי מרד גטו ורשה, הובל עם שרידי היהודים למחנה ההשמדה מאידנק, ושם נרצח בכ"ז בניסן תש"ג בתאי הגזים.
בניו דב, אברהם, בנימין ומשה ובנותיו מילכה ומרים קיילה נרצחו אף הם בשואה. אחיינו דב פרומר, היה ממייסדי קריית שמואל.
רחוב "ארץ צבי" בשכונה קריית שמואל נקרא על שם ספרו של הרב פרומר.
מסגד השלום
מסגד השלום (ערבית: جامع السلام; ג'אמע א-סלאם) או המסגד החדש, הוא מסגד השוכן ממזרח לעיר העתיקה בנצרת. המסגד הוקם בתחילת שנות ה-60, ונחנך ב-22 בנובמבר 1963, כפי שמעידה עליו כתובת הקבועה מעל דלת הכניסה אליו. המסגד הוא אחד הגדולים והמרכזיים בעיר.
המסגד עשוי אבן ובצידו המזרחי של המבנה מתנשא מינרט דק וגבוה, שבו שתי מרפסות עגולות. בחלקו העליון של המגדל קבועים ארבעה שעונים המורים לארבע רוחות השמיים, ומעליו גג מחודד אפור. חלל המסגד רבוע ומואר היטב על ידי 22 חלונות גדולים בצורת משושה - בקיר הצפוני קבועות שתי שורות שבכל אחת שישה חלונות, ובקיר הדרומי קבועים עשרה חלונות בלבד, כדי לאפשר מקום למחרב ולמנבר. רצפת האולם מכוסה בשטיח אדום שבו דוגמאות של קשתות. בקיר הדרומי קבועים המחרב והמנרב, שניהם עשויים שיש בגוון אדמדם. כיפת המסגד צבועה בצידה הפנימי בגווני ירוק ובבסיסה היא מוקפת בחלונות קטנים. בצידה החיצוני היא מוזהבת.
Professional Association of Diving Instructions
פאדי
דקומפרסיה
ס.כ. נס ציונה
מקאם א-נבי סעין