בסתיו 1935 גאורגי באידוקוב שהיה חברו של צ'קאלוב, הציע לו לבצע טיסה מברית המועצות לארצות הברית דרך אזור הקוטב הצפוני. הייתה זו טיסה חסרת תקדים באורכה ובקושיה לתקופה המדוברת. ההצעה באה על רקע טיסה קודמת, שנכשלה, של צוות אחר באותו המסלול. צ'קאלוב היה טייס קרב ובתחילה לא הביע עניין לבצע טיסה במטוס כבד. עם זאת, מאפייני הטיסה עניינו אותו בשל חושו ההרפתקני והוא הסכים. פניית הטייסים ליוסיף סטלין לא זכתה למענה חיובי מחשש לאי-הצלחה נוספת אך סטלין אישר טיסה במסלול ממוסקבה לפטרופבלובסק-קמצ'טסקי. הטיסה המריאה ב-20 ביולי 1936 והסתיימה לאחר 56 שעות בנחיתה על האי בים אוחוצק במרחק של 9,375 ק"מ ממקום ההמראה. במהלך הטיסה עבר המטוס את עיר היעד בה תכננו לנחות אך מכיוון שבמטוס נותר עוד דלק, החליטו הטייסים להמשיך לכיוון הים. על המטוס נכתב "המסלול של סטלין" ולאחר הנחיתה שלחו לו הטייסים מברק. על טיסה זו הוענק לצוות המטוס תואר גיבור ברית המועצות (הענקה מס' 9,10,11) ועם חזרתם למוסקבה נערכה להם קבלת פנים חגיגית. לאחר טיסה זו הפך צ'קאלוב מטייס ניסוי אלמוני לאחד הטייסים המפורסמים במדינה.
צ'קאלוב וצוותו המשיכו בהכנות לטיסה לארצות הברית דרך הקוטב הצפוני ובתחילת שנת 1937 קיבלו אישור לכך. הטיסה המריאה ב-18 ביוני 1937 והסתיימה ב-20 ביוני בעיר ונקובר שבמדינת וושינגטון, ארצות הברית. במהלך הטיסה היו מספר תקלות במערכות המטוס. כתוצאה מטמפרטורות נמוכות המטוס החל להתכסות בקרח והטייסים נאלצו לעלות לגובה של מעל 4,000 מ'. כתוצאה מכך הצוות נאלץ להשתמש במסכות חמצן מספר שעות מעבר לתכנון. כתוצאה מקשיי הטיסה צריכת הדלק חרגה מהמתוכן והיה ברור שהמטוס לא יגיע לסן פרנסיסקו שהייתה, למעשה, עיר היעד. הטיסה ארכה 63 שעות ובמהלכה עברו 8,500 ק"מ. על טיסה זו קיבל צוות המטוס את עיטור הדגל האדום. הטייסים זכו לכבוד רב בארצות הברית ואף התקבלו על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
שתי הטיסות בוצעו במטוס מדגם ANT-25 מתכנונם של אנדריי טופולב ופאבל סוחוי. מטוס זה תוכנן במיוחד לביצוע טיסות לטווח ארוך.
מותו.
ב-15 בדצמבר 1938 ביצע צ'קאלוב טיסת ניסוי על מטוס חדש מתכנון פוליקרפוב. המפעל היה בלחץ עקב הצורך להציג את המטוס לקראת סוף שנה. הטיסה תוכננה ל-7 בנובמבר אך נדחתה עקב ליקויים. ניקולאי פוליקרפוב התנגד לביצוע טיסה ראשונה ולכן הועבר מתפקידו. ב-10 בדצמבר ו-12 בדצמבר נמשכו בשדה התעופה בדיקות הקרקע של המטוס כאשר בכל פעם התגלו ליקויים שנדרש לתקן. לבסוף סוכם לבצע את הטיסה הראשונה ב-15 בדצמבר. לאחר טיסה של כ-10 דקות החל צ'קאלוב בהכנות לנחיתה ובשלב זה כבה מנוע המטוס. במהלך נחיתת החירום פגע המטוס בעמוד חשמל. צ'קאלוב נפגע בראשו ומת בבית החולים כעבור כשעה. לאחר התאונה ראשי המפעל הואשמו ברשלנות ונשפטו. צ'קאלוב נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
קיימת גרסה לפיה לברנטי בריה היה מעורב ב"ארגון" התאונה.
צ'קאלוב בתרבות הסובייטית.
בשנות ה-30 פיתוח יכולות חיל האוויר היה בראש סדר העדיפויות של הממשל הסובייטי. הישגים בתחום התעופה וטייסים סובייטיים היו פופולריים מאוד בציבור. בתמיכת הממשל, כל 10 הענקות תואר גיבור ברית המועצות הראשונות היו לטייסים. מכל הטייסים הסובייטים המפורסמים צ'קאלוב היה האהוד ביותר בציבור הרחב. הוא היה הדמות המתאימה ביותר לסובייטי החדש - צעיר לנצח (נפטר בגיל 34), בעל יכולת להתגבר על תופעות טבע קשות (טיסה דרך הקוטב הצפוני) ומת תוך הקרבה עצמית במהלך טיסת ניסוי של מטוס קרב חדש.
בשנת 1938 שם העיר אורנבורג הוחלף ל"צ'קאלוב". על שמו נקראו רחובות במספר ערים, מפעלים, בית ספר וכו'.
בשנת 1941 יצא סרט אודות חייו. בסרט היו הופעות רבות של יוסיף סטלין, הודגשו שם דאגות של צ'קאלוב מפני "אויבי העם" וכו'. בשנת 1962 עבר הסרט שינויים משמעותיים - כל האזכורים של סטלין הורדו מהסרט והוא קוצר ל-83 דקות. זו הגרסה שמוקרנת עד היום ברוסיה וקיימת גם בקלטות.
אחד מהאפיזודות הראשונות של הסרט מתארת את טיסתו מתחת לאחד הגשרים של לנינגרד לעיני אשתו לעתיד. לאחרונה הובעו ספקות לגבי קיום אירוע זה. טיסה מסוג זה ניתן היה לבצע רק באור יום והייתה צריכה להתרחש במרכז העיר. למרות זאת לא ידוע על אף עד ראייה לאירוע או אזכורו בעיתונות המקומית. לעומת זאת ישנם אזכורים רבים של טיסה דומה שבוצעה במהלך הסרטת הסרט. כמו כן, לפי בדיקת קורות החיים של צ'קאלוב בתקופה האמורה הוא לא היה כלל בלנינגרד.
מש&quot;צים
ניסן שחם
בן ז'ור
דוד רודי
ד"ר דוד רוּדי (1917 – 17 באוגוסט 1997) היה פסיכולוג ישראלי.
ביוגרפיה.
דוד רודי נולד בשנת 1917 בווילנה, בן לעורך דין יהודי אמיד. בנעוריו השתתף בקטטה בין יהודים לפולנים והרג סטודנט אנטישמי. אביו הבריח אותו לרומניה (שגבלה אז בפולין), ומשם עלה לארץ ישראל. החל ללמוד הנדסה בטכניון, וכעבור שנה עבר ללמוד פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. במלחמת העולם השנייה לחם במסגרת הבריגדה היהודית של הצבא הבריטי. בתום המלחמה המשיך בלימודי פסיכולוגיה באיטליה, והפך למטפל בשארית הפליטה. ב-1952 חזר לישראל, ועבד כפסיכולוג של שירות בתי הסוהר. שירת גם את אגף המודיעין של צה"ל (בין השאר אישר את גיוסם של מרדכי קידר ואברי אלעד).
הוא פתח קליניקה פרטית משגשגת, ובתחילת שנות ה-70 פתח בקיבוץ גליל ים את המכון לפסיכותרפיה אנליטית, שבשיאו עבדו בו יותר משלושים מטפלים.
רודי נמנה עם חוגי הבוהמה התל אביבית.
חוקר החברה הישראלית עוז אלמוג תיאר אותו כך:
רודי פרסם ספרים אחדים, חלקם נועד לפסיכולוגים וחלקם לציבור הרחב. כן היה בעל תוכנית רדיו ב"קול ישראל" ונמנה עם הכותבים בירחון "מוניטין".
ב–17 באוגוסט 1997 בגיל 80, נמצא מת בביתו.
בתו של רודי, דריה, ובנו, דני רודי, הם שניהם פסיכולוגים.
סרט דוקומנטרי עליו ועל פועלו.
בשנת 2021 יצרה הבמאית נועה אהרוני סרט דוקומנטרי בשם "אף מילה אמת", על רודי ועל פועלו. הסרט הוא בן 82 דקות, ושמו זהה לשם ספרו האחרון של רודי. בסרט מופיעים כמרואיינים בנו ובתו של רודי, נשותיו, פסיכולוגים שעבדו אצלו במכון בשנות ה-60 וה-70, ומטופלים שלו. בסרט מוצגים, באופן בקורתי, היחסים בין רודי לבין הפסיכולוגיות והפסיכולוגים שעבדו אצלו, היחסים שלו עם מטופליו, שיטות טיפול בלתי-קונבנציונליות שהנהיג, ומאבקו לזכות בהכרה כ"פסיכולוג קליני" שבשיאו עתר לבג"ץ. כמו כן מובאות בסרט עדויות על יחסי מין שקיים רודי עם מטופלותיו ועם פסיכולוגיות במכון, כולל עדות מצולמת ממטופלת. אהרוני מספרת שנתקלה בעשרות עדויות כאלו, אבל הרוב הגדול של המטופלות לא הסכימו להחשף לסרט, מתוך בושה ואשמה. כמו כן מסופר בסרט על משפט שנוהל נגד רודי על ידי אחת ממטופלותיו לשעבר. המטופלת הייתה צעירה מרודי בכחמישים שנה, ובת 22 בזמן תחילת הטיפול. היא תבעה את רודי על כך שבמהלך הפגישות הטיפוליות ביניהם, קיים איתה ביוזמתו יחסי מין. רודי נמצא מת בדירתו ביום בו החלו הדיונים במשפט. הוא היה בן 80 במותו.
במרץ 2022 שודרה ב"ערוץ 8" סדרת טלוויזיה תיעודית בשם "האמת העירומה", שאף אותה יצרה נועה אהרוני.
אל-חבאניה
אל-חבאניה (בערבית - الحبانية תעתיק מדויק: אלחבאניה) היא עיר בעיראק, במחוז אל-אנבאר, השוכנת ליד שדה תעופה צבאי חשוב. העיר שוכנת על גדת אגם אל-חבאניה המהווה חלק מנהר הפרת.
הבסיס הצבאי שימש את חיל האוויר המלכותי הבריטי בין 1936 ל-1959 והיה זירת קרבות במהלך המלחמה האנגלו-עיראקית במאי 1941. לאחר עזיבת האנגלים הועבר הבסיס לחיל האוויר העיראקי, ומשמש אותו מאז. לאחר מלחמת המפרץ השנייה שימש הבסיס את צבא ארצות הברית ואת צבא עיראק החדש, במשותף.
בשנת 1987 מנתה אוכלוסיית העיר אל-חבאניה 61,284 נפשות. במהלך השנים גדלה האוכלוסייה מאוד, ולאחר מלחמת המפרץ השנייה הגיעו לעיר עשרות אלפי פליטים.
מגדלי הבראהמינים
מבחן הצבעים של לישר
מבחן הצבעים של לישר הוא מבחן פסאודו-מדעי שהמציא ד"ר מקס לישר בבזל, שווייץ. בשורה של מחקרים שנערכו משנת 1972 ואילך נמצא כי מבחן הצבעים של לישר אינו מודד דבר ואינו מסוגל למדוד דבר, מלבד את דעותיו הקדומות של מלקט הנתונים.
מקס לישר גרס שתפיסה חושית של צבעים היא אובייקטיבית ומשותפת אוניברסלית לכל, אבל העדפת צבעים היא סובייקטיבית, וההבחנה הזו מאפשרת מדידה אובייקטיבית של מצבים סובייקטיביים באמצעות צבעי מבחן.
לישר סבר, שהואיל ובחירות הצבע מתבצעות באופן בלתי מודע, הן מציגות את האדם כפי שהוא באמת, לא כפי שהוא תופס את עצמו או היה רוצה שאחרים יתפסו אותו.
התוצאות האבחוניות של מבחן לישר באמצעות צבעים כוללות הוראות להערכה אישית והמלצות מקצועיות מיוחדות לגבי הדרכים למניעת לחץ פסיכולוגי והתסמינים הגופניים הנובעים ממנו. המבחן גם מציע מידע נוסף בנושא תרפיה מילולית והומאופתית.
עמדת המצדדים במבחן היא, שהוא מאפשר ניתוח אישיות מהיר ומעמיק על סמך המידע המתקבל מדירוג הצבעים בלבד.
השוואה שנעשתה בשנת 1984 בין מבחן הצבעים של לישר ל"מצאי האישיות הרב-שלבי של מינסוטה" (Minnesota Multiphasic Personality Inventory) לא מצא התאמה משמעותית בין שני המבחנים, ממצא שהביא את המחברים להמליץ על שימוש זהיר בראשון.
פרופסור לישר הוא ראש המכון לדיאגנוזה פסיכו-רפואית בלוצרן. הוא למד פסיכיאטריה, פילוסופיה ופסיכולוגיה קלינית בבזל וכיהן במשרות הוראה באמסטרדם, פריז ורומא, באוניברסיטת יל בארצות הברית, בדרום אמריקה, באוניברסיטאות במערב אירופה ובמזרחה ובאוסטרליה. לישר כתב עבודות שונות, העיקרית בהן "חוק ההרמוניה בפנימיותנו" מהדורה שישית
נמל התעופה הבין-לאומי מפלי ויקטוריה