ב־2004 שיחקה נוידרפר בסרט הסטודנטים "בעיניים עצומות", בבימויה של עדי חלפין, ביחד עם מאיה מרון. הסרט מספר על תמר (נוידרפר) שסיימה את הקשר הזוגי שלה עם מאיה (מרון) ועומדת לעזוב את הארץ. מאיה אינה מקבלת את המציאות ועושה כל שביכולתה למנוע מתמר לעזוב את ישראל. הסרט הוצג בפסטיבלים רבים ברחבי תבל בכללם קאן וזכה במקום הראשון בפסטיבל פוטסדאם ב-2005.
ב־2005 יצרה ושיחקה במופע היחיד "סירנות" - מופע תיאטרון תנועה המבוסס על מסעותיה של נוידרפר שעסק במסע פואטי של בחורה ובתחנות בחייה: איבוד האהוב שלה, אובדן האמונה והשבתה ונוגע בקשר לבית, משפחה, האמא, הסבתא ואלוהים. באותה שנה הוא הוצג בפסטיבל האישה בחולון, בבית תמי ובצוותא. בעקבות המופע, הוציאה לאור נוידרפר ספר שירה שנשא אף הוא את אותו שם. הספר מכיל טקסטים ותמונות מתוך המופע.
נוידרפר השתתפה לצד רננה רז בטרילוגיית הוידאו-ארט "סינדרום סטוקהולם" שיצר עמית אפשטיין. הטרילוגיה עוסקת בנטייתם של ישראלים בני הדור השלישי לשואה לשוב ולהתגורר באירופה. היא הוצגה בפסטיבלים רבים מסביב לעולם.
ב־2005 נוידרפר גילמה את דמותה של המשוררת רחל בהצגה "התשמע קולי", שרצה בצוותא בבימויו של ישראל גוריון.
נוידרפר שיחקה בבית ליסין בהצגה "איש הגשם" (2007), לצידם של ששון גבאי וליאור אשכנזי ובהצגה "טניה עולה חדשה" (2009), לצידה של זהרירה חריפאי.
בטלוויזיה עידית נוידרפר הופיעה בתפקיד הראשי של תמר לזר בסדרת הילדים "קופיקו" (2009) ובסדרת הטלוויזיה "קופיקו – חוקי הג'ונגל" (2010). היא שיחקה בסדרות ובדרמות "על אש קטנה", "לחיי האהבה", "היה או לא היה", "המקום", "רמזור", "האמת העירומה", "פולישוק", "מתלהבת", "ישראל", "שנות ה-80". היא שיחקה בסרטו של חיים בוזגלו "ג'נאם ג'נאם" (2005).
ב־2013 נוידרפר הייתה מועמדת לפרס בתחרות פרסי הטלוויזיה, בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, בסדרת דרמה/מיני סדרה/סדרת ילדים ונוער.
אנטומולוג
סליטרניק
רון חריס
רון חריס (נולד ב-1960) הוא פרופסור מן המניין ומחזיק הקתדרה למשפט והיסטוריה ע"ש קלמן לובובסקי בפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן באוניברסיטת תל אביב. לשעבר דיקאן הפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן באוניברסיטת תל אביב (2012 – 2017).
ביוגרפיה.
רון חריס נולד בירושלים, וגדל בשכונת קריית שמואל. למד בבית הספר היסודי סאלד, ובתיכון בית חינוך תיכון עירוני ג'. לאחר שירות צבאי בשנים 1978–1982 (סגן בסדיר, רס"ן במילואים) הוא השלים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב. במקביל השלים תואר ראשון בהיסטוריה כללית. התמחה בבית המשפט המחוזי בתל אביב (אצל השופט ישי לויט בתחום פירוק החברות והנשיאה חנה אבנור), ובמשרד יגאל ארנון (בתחום המיסוי). במקביל להתמחות השלים תואר שני בהיסטוריה כללית, שהתמקד במהפכה התעשייתית ובאימפריאליזם הבריטי. ב-1989 נסע רון חריס להמשך לימודיו לניו-יורק שם כתב באוניברסיטת קולומביה דוקטורט במחלקה להיסטוריה על התפתחות התאגידים העסקיים במהלך המהפכה התעשייתית בבריטניה. ב-1993 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, ומאז 2008 הוא פרופסור מן המניין בפקולטה זו.
חריס לימד כפרופסור אורח בשורת מוסדות בעולם, בהם: אוניברסיטת דרום קליפורניה, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת קורנל, בית הספר לכלכלה של לונדון, בית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז, אקול נורמל סופרייר, אוניברסיטת NALSAR למשפטים , והיה עמית יד הנדיב, עמית מחקר במכון הישראלי ללימודים מתקדמים ועמית מחקר במרכז ללימודים מתקדמים באוניברסיטת סטנפורד.
הקים יחד עם דיקאן הפקולטה, פרופסור אריאל פורת, וניהל את התוכנית המשותפת לתל אביב ונורת'ווסטרן לתואר שני במשפט ציבורי, הקים וניהל את המכון למשפט והיסטוריה ע"ש קרן דייוויד ברג. בשנים 2006–2008 כיהן כסגן הדיקאן בפקולטה. בשנים 2012–2017 כיהן כדיקאן הפקולטה למשפטים. כדיקאן פיתח את התוכניות הבינלאומיות של הפקולטה, ואת הקשרים עם אוניברסיטאות בהודו ובסין. הוא הנהיג תוכנית הוראה חדשה לתואר ראשון שגובשה יחד עם סגן הדיקאן, פרופסור רועי קרייטנר. פעל לגיוון הרכב הסטודנטים באמצעות תוכניות לליווי ושילוב סטודנטים מהמגזר הערבי, ובאמצעות פתיחת מסלול קבלה מיוחד לסטודנטים שלמדו במוסדות לימוד חרדיים. בכהונתו קידם את בנייתו של בניין נוסף לפקולטה.
יחד עם פרופסור אסף לחובסקי פיתח את תחום ההיסטוריה המשפטית בפקולטה ובישראל באמצעות הקמת סדנה ראשונה להצגת מחקרים בתחום, קמת המכון מחקר למשפט והיסטוריה, הקמת הארגון הישראלי להיסטוריה ומשפט, ופעל לשימור מסמכים היסטוריים של משפטנים בארכיונים.
בשנת 2019 החליף את נתן זוסמן כנשיא "האגודה הישראלית להיסטוריה כלכלית".
הוא מתגורר במושב עולש עם בת זוגו, הדס, יועצת חינוכית, ואב לארבעה בנים.
מחקרים עיקריים.
תחום המחקר המרכזי של חריס הוא היסטוריה משפטית וכלכלית של ארגונים עסקיים, ובפרט של התאגיד העסקי. מחקריו עוסקים בשלבים המרכזיים בהיסטוריה של התאגידים העסקיים מראשיתם, בשנת 1600, ועד אמצע המאה ה-20. בין היתר חקר את הקמת חברות הודו המזרחית, האנגלית, וההולנדית, את בועת הים הדרומי, את תופעת החברות הלא מאוגדות, את הנהגת חופש ההתאגדות, את התפתחות האחריות המוגבלת של בעלי מניות, ואת החברה הפרטית. הוא מנתח את ההשפעות ההדדיות בין ההתפתחות הכלכלית לבין התפתחות המשפט. בנוסף, בחן וחקר היבטים רחבים יותר של השפעות אלו, לרבות בתחומי דיני הקניין, דיני הפטנטים, והמשפט החוקתי, וכן כתב על שאלות תאורטיות ומתודולוגיות בנושא. חריס משלב במחקריו גישות היסטוריות, משפטיות וכלכליות, וזאת מנקודת מבט שונות החל ממיקרו היסטוריה ועל למחקרים של הטווח ההיסטורי הארוך.
תחום מחקרי נוסף של חריס הוא ההיסטוריה של המשפט הישראלי. ביחס לתקופת המנדט חוקר בעיקר את ההיסטוריה חקיקת דיני ההוצאה לפועל ודיני החברות. את ההיסטוריה של המשפט הישראלי בשלושת העשורים הראשונים לקום המדינה חקר באופן רחב יותר שכולל גם את ההיסטוריה של המשפט החוקתי, שילוב המשפט העברי, מערכת בתי המשפט, ומינוי השופטים.
מהמחקר ההיסטורי עבר חריס גם למשפט העכשווי בתחום האשראי הצרכני, פשיטת הרגל, וההוצאה לפועל. הוא כתב מאמר המציע רפורמה מקיפה בתחום ההוצאה לפועל ופשיטת הרגל, הצעה ששימשה השראה לחקיקת חוק חדלות הפירעון והשיקום הכלכלי. מחקר נוסף בחן כיצד מנתחים את יכולת פירעון החוב של חייבים צרכניים. חריס חקר את הכשלים הפסיכולוגיים בקבלת החלטות של צרכנים ללוות כספים, את המבנה השונה של עסקאות משכנתה במדינות שונות, ואת הסיבות להתרחשות משבר המשכנתאות בארצות הברית בשנת 2007.
פעילות ציבורית.
בצד פעילותו האקדמית, חריס פעיל ציבורית בתחום ההוצאה לפועל ופשיטת הרגל. היה שותף למהלכי עיצוב ותיקון חקיקה עם משרד המשפטים, הכונס הרשמי, רשות האכיפה והגביה, חברי כנסת, וארגונים חברתיים. ארגן כנס שנתי ראשון מסוגו בתחום. שימש כיו"ר ועדת חריס, שהמליצה על קביעת פרמטרים לגיבוש תוכנית פירעון בהליך פשיטת רגל, שמטרתם הגדלת פירעון החובות באמצעות תמריצים לחייב ומיצוי כושר ההשתכרות של החייב תוך התחשבות בצרכי הקיום של חייב ובמשפחתו. לצורך קביעת התשלום החודשי שיוטל על חייבים בהוצאה לפועל, קבעה הוועדה באופן חדשני את אופן חישוב סכום ההוצאות הבסיסיות הדרוש לחייב ולמשפחתו למחיה הולמת בכבוד. הוועדה מונתה על ידי הכונס הרשמי, פרופסור דוד האן, והגישה את המלצותיה לשרת המשפטים, איילת שקד.
יונקרס
יוּנקֶרְס (בגרמנית: Junkers Flugzeug und Motorenwerke - "יונקרס מפעל למטוסים ומנועים") הייתה חברה גרמנית גדולה מאוד לייצור כלי טיס אשר נוסדה בשנת 1895 על ידי הוגו יונקרס ונקראה על שמו. בתחילה ייצרה החברה דודי חימום ורדיאטורים. בשנות ה-20 ייצרה אווירונים, מנועי אווירונים ומכוניות. החברה גם קיימה קו שירות של טיסות במזרח התיכון.
החברה ייצרה כמה מהמטוסים הידועים והחדשניים ביותר במהלך יותר מחמישים שנות פעילותה בדסאו, גרמניה, בהם מטוס התובלה והנוסעים העיקרי של שנות ה-30 וה-40, יונקרס Ju 52. בשנת 1932 סבלה החברה מקשיים כלכליים.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 הולאמה החברה, תוך סילוק מייסדה הפציפיסט. במהלך מלחמת העולם השנייה, ייצרה החברה כמה ממטוסי הלופטוואפה המוצלחים ביותר, בהם יונקרס Ju 87, כמו גם מנועי סילון ומנועי בוכנה למטוסים. החברה נקנתה ומוזגה סופית לתוך "מסרשמיט־בולקוב־בלום" בשנת 1969 ובכך חדלה להתקיים.
היסטוריה.
ההיסטוריה של המטוסים של החברה החלה עם ה j-1, מטוס חד כנפי וחד מנועי. פיתוחו נפסק בעקבות מלחמת העולם הראשונה. אולם, למרות היותו מטוס כבד ובעל תמרון גרוע, היה אחד המטוסים המהירים באותה התקופה, עקב הרדיאטור החדיש שלו.
עם תום מלחמת העולם הראשונה, ובעקבות העיצומים שהוטלו על גרמניה במסדרת חוזה ורסאי, עברה יונקרס לייצר בעיקר מטוסים אזרחיים. החברה ייצרה באותה התקופה את מטוס ה-Ju-52, מטוס נוסעים מוצלח שנמכר למדינות רבות.
עם עליית הנאצים לשלטון, קיבלה החברה פקודה לחזור לייצר מטוסים צבאיים, כמו ה-Ju-89, מפציץ כבד.
במלחמת העולם השנייה נהיה השטוקה למטוס המוכר ביותר של החברה, אך מוצלח יותר היה ה-Ju-88, מפציץ דו מנועי ורב משימתי
המשמר הוולשי
המשמר הולשי (באנגלית: Welsh Guards; בולשית: Gwarchodlu Cymreig) הוא רגימנט משמר החמישי והאחרון בסדר בכירותו מבין חמשת הרגימנטים של משמר הרגלים, כחלק מדיוויזיית המשמר בצבא הבריטי. הרגימנט הוא גם האחרון שנוסד מבין החמישה, מתוך כוונה לכלול רגימנט משמר לכל אחת ממדינות הממלכה המאוחדת.
מבנה ויעוד.