מסמכים שנוצרו על ידי ה-iBooks Author (יוצר ספרים אלקטרוניים). פורמט iBooks עשוי להימכר רק בתשלום אם הוא מתקבל בלבד ועל ידי מפיצים של אפל. הגבלות אלה אינן חלות על מסמכים שנוצרו בפורמטים אחרים כמו קובצי PDF או טקסט. כמו שאפל מזכירה באופן רשמי את פורמט ePub, מסמכים שונים נוצרים כך. ePub אינו מושפע מכך, אבל זה נשאר לא ברור ומסמכים אינם תואמים באופן מלא עם תקן EPUB.
סכסוך סימני מסחר.
בחודש יוני 2011, אפל נתבעה על ידי מפיץ ניו יורקי בשם ג'ון ט. קולבי, על השימוש במונח "iBook". קולבי התיימר להיות הבעלים של סימן המסחר של מונח ה-"iBooks", והתייחס לספרים שפרסם, לאחר שרכש את הנכסים של המפיץ ביירון פרייס, שפרסם סדרה של ספרי פנטזיה ומדע בדיוני תחת אותו המונח. אפל השתמשה בעבר במונח "iBook" כשם לשורה של מחשבים ניידים שנמכרו עד לשנת 2006, אך קולבי טוען כי הזכות למונח היא שלו, כפי שהיה בספרים שפרסם, כולל ספרים אלקטרוניים. אפל החלה להשתמש במונח "iBooks" בשנת 2010 כדי להתייחס לספרים אלקטרוניים שנמכרו ל-iPad. ביירון פרייס פרסם למעלה מ-1,000 ספרים תחת המותג "iBooks" החל משנת 1999.
012 מובייל
012 mobile
משה הנקדן
קניון סאמריה
קניון סאמריה (ביוונית: Φαράγγι Σαμαριάς) הוא הקניון הגדול ביותר באי כרתים, ואחד הגדולים באירופה כולה. הקניון נמצא בתחומי מחוז חאניה, בדרום-מערב כרתים, על רכס לפקה אורי ("ההרים הלבנים"). הקניון נמצא בתחומי שמורת הטבע סאמריה, שהוכרזה כשמורה בשנת 1962, וכוללת מספר פרטים של עז כרתים (קרי-קרי) הנדירה, שהיא אנדמית לשמורה. בשמורה מינים נוספים של חי וצומח, שחלקם אנדמיים.
מבנה הקניון.
מסלול ההליכה בקניון הוא באורך 16 קילומטרים, שמתחילים בגובה 1,230 מטר מעל פני הים, בכניסה הצפונית לשמורה (ליד הכפר אומלוס), ומסתיימים באגיה רומלי, לחופי הים הלובי בדרום כרתים. הקטע הדרמטי ביותר של הקניון נמצא לקראת חלקו הסופי, בו קירותיו מתקרבים זה לזה עד למרחק של כ-4 מטרים. מקום זה נקרא PORTES, שפירושו "שער", אך שמו הרווח הוא "שערי הברזל" (Iron Gates). באזור זה מתנשאים קירות הקניון לגובה של כ-300 מטרים, ויש מקומות שהם גבוהים אף יותר.
מסלול ההליכה בקניון אורך כ-5-7 שעות, והוא מיועד למטיבי לכת ויכול להיות חם מאוד בחודשי הקיץ. בסיום המסלול יש לקחת מעבורת לנקודה אליה ניתן להגיע עם רכב, ולכן יש לתכנן היטב את הזמנים. מטיילים שאינם מטיבי לכת, יכולים ללכת את תחילתו או סופו של המסלול בלבד, או לצפות עליו מנקודת התצפית בכניסה הצפונית.
בית המכס העליון
בית המכס העליון הוא מבנה היסטורי ברמת הגולן, השוכן מצפון לצומת בית המכס בה נפגשים כביש 91 וכביש 888.
היסטוריה.
בית המכס העליון הוקם בשנות ה-20 של המאה ה-20 בידי שלטונות המנדט הצרפתי בסוריה וב, סמוך לגבול עם שטח המנדט הבריטי בארץ ישראל. המתחם שכן על כביש חיפה-דמשק, כשני קילומטרים ממזרח לגשר בנות יעקב שעל נהר הירדן. בית המכס העליון החליף את בית המכס התחתון שקדם לו, ואשר שכן בערוץ הירדן, סמוך לגשר. באתר החדש הוקמו סככת בידוק לרוחב הכביש, מספר מבני שירות ומנהלה סביב המבנה המרכזי, אורוות ורחבת מסדרים.
בשנת 1941, עת סוריה נשלטה בידי צרפת של וישי, בוצר המתחם מחשש לתקיפה בריטית. במלחמת העצמאות הפך המתחם לבסיס של הצבא הסורי ושימש כנקודת המוצא לתקיפה הסורית על המושבה משמר הירדן ב-6 ביוני 1948 ולכיבושה ב-10 ביוני 1948. ב-10 ביולי 1948, ב-18 במאי 1948 החליט מפקד הפלמ"ח יגאל אלון לבצע פשיטה על הבסיס הסורי. הפשיטה בוצעה בליל ה-18 במאי על ידי פלוגה מחטיבת יפת"ח בפיקודו של ראובן נצר. היעד נכבש לאחר קרב קצר והמתחם הסורי פוצץ. הפשיטה המוצלחת שיבשה את תוכנית הפלישה הסורית ודחתה את ההתקפה על משמר הירדן בשבועיים. 10 סורים נהרגו במהלך הפלישה וקצין אחד נשבה. במסגרת מבצע ברוש, היה אמור גדוד של חטיבת כרמלי לכבוש את בית המכס העליון, אך בניית הגשר הצף על הירדן לא הושלמה, וההתקפה לא יצאה אל הפועל.
ממלחמת העצמאות ועד 1967 שימש בית המכס העליון כמרכז למוצבי הסורים באזור. כמו כן שימש המקום למפגש של ועדת שביתת הנשק ישראל-סוריה.
במלחמת ששת הימים הופצץ המקום על ידי חיל האוויר ולאחר מכן נכבש בידי צה"ל. ב-15 ביוני 1967 אירע באזור אסון בית המכס העליון, כאשר לוחמי גדוד 13 של חטיבת גולני נשלחו למקום כדי לאסוף נשק ותחמושת ממוצבים סורים נטושים. בפיצוץ שאירע בבונקר כ-100 מטרים מדרום למבנה נספו 11 לוחמים. תשעה מהם נקברו בקבר אחים בנהריה, ופרטי האירוע מעולם לא הוסברו במלואם למשפחות.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הגיעו כוחות סורים עד לאזור. סמוך לבית המכס שוכנת אנדרטה לזכר חללי אגד ארטילרי 212 שנפלו במהלך המלחמה. מאז 1967 נותר המבנה ללא שימוש, ומצבו הלך והתדרדר. דלתות, חלונות ומשקופים נגנבו ממנו, ועל קירותיו המחוררים מפגעי המלחמות רוססו כתובות גרפיטי.
בשנת 2012 רכש איש העסקים ליאו גלזר את המתחם מידי מינהל מקרקעי ישראל, ובכוונתו להופכו למלון בוטיק בשער הכניסה לרמת הגולן. גלזר הסכים להקים במתחם בית המלון אנדרטה לזכר חללי אסון בית המכס העליון. בשנת 2017 נחנכה האנדרטה במלאת חמישים שנה לאסון. נכון לשנת 2021 המלון נמצא בשלבי הקמה אחרונים לקראת פתיחתו בסוף שנת 2021.
המבנה.
האדריכל בצלאל רינות תיאר את המבנה כדלקמן:
למבנה המרכזי בבית המכס העליון מעמד של אתר מורשת.
אילנה וייזר-סנש
אילנה וייזר-סנש (נולדה ב-15 בספטמבר 1956). היא סופרת, מחזאית, תסריטאית ועורכת ישראלית.
קורות חייה.
היא בת יחידה להורים ניצולי שואה. אביה יצחק (אצ'י), היה נשוי במהלך המלחמה, ומשפחתו כולה נספתה בשואה. אמה אסתר (אדית), שכלה גם היא חלק ממשפחתה בשואה, ורבים מבני משפחתה ששרדו הפכו לאמנים.
אילנה וייזר-סנש נולדה בחיפה ועברה בילדותה עם הוריה לנהריה, שם גדלה. מגיל צעיר הרבתה לקרוא ולכתוב. בתום שירותה הצבאי עברה לירושלים, למדה ספרות אנגלית ותולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית, שם פגשה את בעלה. ב-1980 פרסמה לראשונה שירים ב"על המשמר". ב-1981 נסעו לקנדה בעקבות לימודי הדוקטורט של בעלה בפסיכולוגיה קלינית, והתגוררו שבע שנים בעיר קלגרי שבמדינת אלברטה, שם נולד בנם. סיימה לימודי תעודה בטכנולוגיה בחינוך באוניברסיטת קלגרי, וקיבלה דיפלומה מהמכון לספרות ילדים, קונטיקט. אחר-כך עברו למשך שנה אחת לארצות הברית, לעיר אקרון שבמדינת אוהיו, שם נולדה בתם. במהלך שמונה שנות שהותם בצפון אמריקה סיירו ברחבי היבשת במסגרת הרצאות שעסקו בנושאים שונים הקשורים לישראל, וסיפרו גם את סיפורה של חנה סנש, דודתו של דוד בעלה של אילנה.
סיימה תואר שני בהצטיינות במסלול יצירה במחלקה לספרות עברית, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2006.
בקנדה החלה לכתוב פרוזה, ומאז שובה לישראל היא עוסקת בעיקר בכתיבה. סיפוריה התפרסמו ב"מאזנים", "עתון 77", בירחון "גג" של איגוד הסופרים, ובמוסף הספרות של "ידיעות אחרונות". מסות ומאמרי הביקורת שלה התפרסמו במוסף הספרים של עיתון "הארץ", ב"עתון 77" וב"מאזנים".
היא עסקה בהוראת אנגלית בבתי ספר ובמכללה, בעריכה ספרותית בהוצאות ביתן, מ.ג.ה. ועוד, וביחסי ציבור בתחום הספרות. מנחה סדנאות כתיבה, ומרצה בנושא יצירתיות וכתיבת פרוזה.
הייתה בעלת טור במקומון שעסק בדילמות של צעירים בעשור השלישי לחייהם בשנות ה-90 של המאה ה-20.
כתבה ביחד עם תלמידי בית הספר בו לימדה את מחזה הילדים הקצר שתורגם לאנגלית, "פחד" (Fear). המחזה זכה בפרס, והוצג בתרגום לאנגלית במסגרת פסטיבל מחזות ילדים בסרסוטה, פלורידה (2001).
עד עתה התפרסמו שני רומנים פרי עטה של וייזר-סנש.
הרומן הראשון שלה, "חלונות כפולים", עוסק במסעה של תמר, בת לניצולי שואה, המרחיקה אל מעבר לים כדי להיחשף לזהותה כאשה ויוצרת, ומתעמתת עם נושא האמהות המעוררת בלבה ספקות.
הרומן השני שלה, "מתוך הגוף", בוחן את הביוגרפיה הקטועה של מיכאל, סופר שטראומת אובדן האם שחווה בילדותו המוקדמת מלווה את חייו ואת חיי הכתיבה שלו, אהבותיו ואכזבותיו. כאב הנטישה מכתיב את מסעו של מיכאל, ומנתב אותו לפענוח תחושותיו לגבי סוד היעלמותה של אמו.
כתבה ביחד עם ניב כהן את המחזה "השתיקה", שהוצג בתיאטרון חיפה (2006-2004). המחזה מספר על אישה העוברת תהליך של שחרור מתפקיד קורבני במערכת יחסים זוגית.
כתבה את התסריט לסרט "אמא של ולנטינה", בבימויו של אריק לובצקי, שמבוסס על נובלה של סביון ליברכט. הסרט יצא לבתי הקולנוע בינואר 2012.
עובדת ביחד עם האומנית גילה בן-ישראל, באחרונה הציגו את המיצב "זה זה" בתערוכה הקבוצתית "נושמים בטון" שהוצגה בבניין האמנים קיבוץ גלויות 45 בתל אביב. התערוכה עסקה במערכת היחסים שבין האמן לבין העיר. המיצב משלב אמנות פלסטית של בן ישראל וטקסטים של וייזר-סנש (דצמבר 2012).
היא סיימה לכתוב את הרומן "על הבהונות", העוסק בסיפור של אהבה אובססיבית.
סיימה לכתוב את המחזה "נסיעה ללונדון", העוסק במיתוס ההקרבה במציאות אסקפיסטית.
זהו שיתוף פעולה בינה לבין הדרמטורגית סיגל לוי והבמאי סיני פתר.
היא בעלת בלוג שעוסק ביצירתיות ואמנות.
אילנה וייזר-סנש נשואה לד"ר דוד סנש, פסיכולוג קליני, הפעיל בוועד הישראלי נגד עינויים וארגון פסיכואקטיב. הם מתגוררים בתל מונד, ולהם בן ובת.
אודות כתיבתה.