באמצע 2008 מויה וקלארק איחדו את "יאזו" באופן חד-פעמי, לצורך סדרה קצרה של הופעות חיות.
קריירת סולו.
ב-1984 הוציאה מויה את אלבום הסולו הראשון שלה, "Alf", שנקרא על שם כינוי החיבה שלה בשנות נעוריה. האלבום הופק על ידי צמד המפיקים הבריטי הנודע סטיב ג'ולי וטוני סוויין, שאף כתבו את כל שירי האלבום ביחד עם מויה, למעט השיר "Invisible", שנכתב על ידי למונט דוזייר במיוחד עבורה. האלבום זכה להצלחה רבה, הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, והניב שלושה סינגלים שהפכו ללהיטים בינלאומיים: "Love Resurrection" (מקום 10 במצעד הבריטי), "All Cried Out" (מקום 8 במצעד הבריטי) ו-"Invisible" (מקום 21 במצעד הבריטי). באותה שנה ביקרה מויה לראשונה בישראל, לצורך צילומי הוידאו קליפ ל-"Love Resurrection" שנערכו בנגב.
ב-1985 הופיעה מויה במסגרת מופע הלייב אייד, בהופעה משותפת עם פול יאנג. באותה שנה שחררה את הסינגל "That Ole Devil Called Love", גרסת כיסוי לשיר ישן שבוצע בעבר על ידי זמרות הג'אז אלה פיצג'רלד ובילי הולידיי. השיר הגיע למקום השני במצעד הבריטי, והפך ללהיטה המצליח ביותר עד היום.
ב-1987 הוציאה את אלבום הסולו השני שלה, "Raindancing", שזכה אף הוא להצלחה רבה והגיע למקום השני במצעד הבריטי. הסינגל המצליח ביותר מתוך האלבום, "?Is This Love", נכתב במשותף על ידי מויה ועל ידי דייב סטיוארט מהיורית'מיקס, והגיע למקום השלישי במצעד הבריטי. באותה שנה הוציאה סינגל נוסף, לא מתוך האלבום, בשם "Love Letters", גרסת כיסוי לשיר מ-1945. השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי, ובווידאו קליפ שלו התארחו צמד הקומיקאיות פרנץ' וסונדרס. ב-1988 זכתה בפרס המוזיקה הבריטית בקטגוריית הזמרת הבריטית הטובה ביותר.
לאחר פסק זמן של מספר שנים שלקחה לעצמה, הוציאה ב-1991 את אלבומה השלישי, "Hoodoo", שנשא אופי יותר אישי מקודמיו. האלבום זכה לקידום מכירות מועט יחסית, ובהתאם לכך גם הצלחתו הייתה מינורית יותר מאלבומיה הקודמים של מויה. הסינגל "It Won't Be Long" מתוך האלבום זיכה את מויה במועמדות לפרס גראמי.
לקראת יציאת אלבומה הבא, "Essex", ב-1994, נתגלעה מחלוקת בין מויה לבין חברת התקליטים שלה, שדרשה ממנה להקליט מחדש חלק משירי האלבום ולהוסיף לאלבום שירים יותר "מסחריים" כתנאי להוצאתו. הסינגל המצליח ביותר מתוך האלבום, "Whispering Your Name", הגיע למקום ה-18 במצעד הבריטי. ב-1995 הוציאה מויה אלבום אוסף של מיטב להיטיה, שנכנס היישר למקום הראשון במצעד הבריטי והגיע למעמד של אלבום פלטינה.
ב-2001 ערכה את הופעת הבכורה שלה על במת התיאטרון, כשהשתתפה בהפקת הווסט אנד של המחזמר "שיקגו". מויה גילמה את דמותה של מנהלת בית הסוהר, מאמא מורטון, וזכתה לביקורות חיוביות על הופעתה.
סכסוך משפטי ממושך עם חברת התקליטים שלה מנע ממויה להקליט ולהוציא אלבום אולפן חדש במשך שמונה שנים. ב-2002, לאחר שנים בהן סירבה להתפשר, שחררה אותה חברת התקליטים מהחוזה. מויה חתמה על חוזה חדש עם חברת התקליטים Sanctuary Records, והוציאה את האלבום "Hometime", שחברת התקליטים הקודמת שלה סירבה להוציא. האלבום הופק על ידי "Startled Insects", להקת ניו וייב-ג'אז בריטית, שהפיקה אלבומים גם למאסיב אטאק ולמדונה. האלבום הגיע למקום ה-18 במצעד הבריטי, וזיכה את מויה במועמדויות לפרס המוזיקה הבריטית ולפרס מרקיורי.
אלבומה הבא, "Voice", אוסף של גרסאות כיסוי, יצא ב-2004 והגיע למקום השביעי במצעד הבריטי. האלבום הופק על ידי זוכת פרס האוסקר אן דאדלי, והכיל גרסאות כיסוי לשירים של דאסטי ספרינגפילד, ג'ורג' גרשווין, בילי הולידיי, אלביס קוסטלו, שרה ווהן ואלה פיצג'רלד.
ב-2006 חתמה מויה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ. באוקטובר 2007 יצא אלבום האולפן השביעי שלה, "The Turn", שכלל גם את שלושת השירים שכתבה למחזה "Smaller" בו השתתפה ב-2006. האלבום זכה לפרסום ולקידום מכירות מועטים מצד חברת התקליטים, ובעקבות כך עזבה מויה את החברה זמן קצר לאחר יציאתו.
ב-5 במרץ 2010 הופיעה מויה לראשונה בישראל, בתיאטרון חולון, במסגרת פסטיבל "אישה 2010".
חייה האישיים.
נישואיה הראשונים של מויה היו למלקולם לי, שהיה ספר במקצועו, ולשניים נולד בן בשם ג'ו. הנישואים הסתיימו בגירושין. לאחר מכן היא ניהלה מערכת יחסים עם מנהל ההופעות קים מקארת'י, ונולדה להם בת בשם אלכס. כיום מויה נשואה בשנית, לעוזר ההוראה דייוויד באלארד, ולשניים בת משותפת בשם קייטלין.
מויה מתגוררת כיום עם משפחתה בהרטפורדשייר שבמזרח אנגליה.
דיסקוגרפיה נבחרת.
לרשימת האלבומים והסינגלים של יאזו, ראו: יאזו - דיסקוגרפיה נבחרת.
אליסון מויט
סטלרק
יאג'ור
יאג'ור (בערבית: ياجور), היה כפר ערבי במחוז חיפה, בגבול עמק זבולון והכרמל, כ-8 קילומטרים דרומית-מזרחית לחיפה, בין קיבוץ יגור ליישוב נשר (ההיסטורי), לצד הכביש מחיפה לג'נין ולנצרת במקום בו נמצא כיום הקאנטרי קלאב של נשר מול בית חרושת נשר. הנוסע הבריטי ג'יימס סילק בקינגהאם בעת מסעו בשנת 1816 ליד הכרמל, מזכיר את שם הכפר בספרו "Travels in Palestine" שיצא בשנת 1821.
הכפר היה קטן ולתושביו היו סביב הבתים שדות ומשקי בית. את המים הם קיבלו מבורות מים. מפעל נשר הוקם סמוך לכפר ב-1923, וחלק מהתושבים מצאו בו פרנסה.
לאחר שחפר מפעל נשר באר מים באזור מחצבת נשר הישנה מול בית החרושת, התחילו התושבים לקבל את המים מבאר זו.
בין השנים 1908-1907, סייר בכפר אברהרד פון מילינן. בספרו שיצא בשנת 1908 הוא מציין שהכפר מנה 153 תושבים. לא היה בו כול מסגד. אדמות הכפר נרכשו מספר שנים לפני ביקורו על ידי סלים אל-ח'ורי. רק הבתים נשארו בבעלות התושבים. במישור על אדמות הכפר ניטעו עצי תות במטרה לגדל זחלי משי. בקרבת בתי הכפר הוקמו מתקנים לגידול הזחלים. בכפר לא היה קיים מפעל לטווית משי.
על פי מפקד 1931 היו בו 554 מוסלמים אריסים שחיו בבקתות רעועות ועיבדו את אדמת משפחת ח'ורי בסמוך ליישוב.
בשנת 1937 הוטל על הכפר קנס של 50 לא"י בגלל ירי מהכפר על קיבוץ יגור, שפצע תלמיד.
על פי סקר הכפרים 1945 שנערך בידי רשויות המנדט היו שטחי אדמותיו 2,720 דונם טורקי והכפר מנה 610 נפשות. מתוך השטח הכולל של אדמות הכפר הוגדרו 1,890 דונם כקרקע ציבורית, כנראה הקדש של הווקף, 486 דונם היו בבעלות יהודית ו-344 דונם בבעלות ערבית.
לאחר כ"ט בנובמבר 1947 החלו תקריות בין תושבי נשר ותושבי יאג'ור.
ב-25 באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות, תושבי הכפר עזבו אותו והוא נזנח. חלק מתושבי הכפר התגוררו בשנות ה-50 בפחונים ליד גשר פז ואחרים השתכנו בכפר מנדא.
לאחר שהיישוב נזנח, נחרשו האדמות עליהן שכן בידי קיבוץ יגור, והן הפכו לחלק משדות הקיבוץ. מהכפר נשאר כשריד בית קברות קטן ובו מספר קברים ביניהם נטועים עצי זית, וכן מספר רצפות של בתים במעלה ההר. בית קברות זה שוכן בין קו הגבול של הר הכרמל והגדר הדרומית של הקאנטרי קלאב של נשר. שטחי הכפר שייכים היום לקיבוץ יגור ונמצאים על קו הגבול בין שטח השיפוט של העיר נשר ושטח השיפוט של המועצה האזורית זבולון אליה משתייך הקיבוץ.
אנטי קפיטליזם
ספארת נאמה
ספארת נאמה (בטורקית עות'מאנית: سفارت نامه; מילולית "ספר השגרירות") הוא ז'אנר קלאסי בספרות הטורקית המקורב במהותו לסיאחת נאמה ("ספר המסעות"). ספרות ה"ספארת נאמה" מתארת את מסעותיהם וחוויותיהם של שגרירים טורקיים בארצות ובירות זרות, לרוב אירופאיות. מחברי ה"ספארת נאמה" כתבו וערכו אותם במטרה להציגם בפני הסולטאן ובכירי המנהל, ולפיכך עוטים לרוב ציביון רשמי למחצה. מטרתם המוצהרת הייתה להעביר את "חוויית" הארץ הזרה, כמו גם לספק מידע עליה. מסיבה זו, ובשל הכלים הספרותיים בהם נעשה שימוש כדי להשיג את מטרתם, ה"ספארת נאמה" בעלי ערך רב לשחזור התקופה והמרחב אותם הם מתארים, כמו גם לשפוך אור על הנעשה בחצר העות'מאנית בת התקופה ועל חבריה.
ה"ספארת נאמה" הקדום ביותר ששרד מתאר את הקריירה הדיפלומטית של קארא מהמט צ'לבי ומתמקד במסעו לחצר האוסטרית בווינה בשנת 1655. אולם, מרבית ה"ספארת נאמה" ששרדו הם בני המאה ה-18. "ספארת נאמה" אלו שופכים אור על התפישה העות'מאנית של אירופה המערבית ה"אחרת", בעידן שזו החלה לגבור על יתר חלקי העולם ובהם האימפריה העות'מאנית במדע, תרבות, פיתוח וכוח צבאי. עם היחלשותה היחסית של האימפריה למול המערב גבר זרם השליחים והנציגים הדיפלומטיים שנשלחו מן האימפריה מערבה, בין היתר במטרה להבין את הסיבות לפער המתרחב לרעתם. בשלהי המאה ה-18 אף הוקמו שגרירויות קבועות בבירות האירופאיות המרכזיות. הגידול בסגל הדיפלומטי הביא לריבוי של ספרים מסוג ה"ספארת נאמה".
לסקרנות הרבה שגילו השליחים הדיפלומטיים העות'מאניים בארצות המערב, היו שותפים גם בני שיחם בבירות האירופאיות ביחס לתרבות העות'מאנית. אחדים מבני שיח אלו חיברו אף הם ספרים בגרמנית או בצרפתית ובהם תיאורים מפורטים של התרבות העות'מאנית כפי שהבינו אותה מפי השליחים העות'מאניים.
בסך הכל נכתבו למעלה מ-40 ספרים מז'אנר ה"ספארת נאמה". בין הבולטים שבהם היו ה"ספארת נאמה" עבי הכרס של יִרְמִיסְכִיס מהמט צ'לבי, השגריר הראשון בפריז ב-1720; אהמט רסמי אפנדי, השגריר הראשון של טורקיה בברלין ב-1764; גיריטלי אלי אזיז אפנדי, שגריר נוסף בברלין ב-1796. בין היעדים המתוארים בספרות ה"ספארת נאמה" ניתן למצוא את לונדון, ברלין, פריז, סטוקהולם, רוסיה, פולין, איטליה, ספרד, איראן, הודו, מרוקו ובוכרה. ספרים אחרים מצומצמים בהיקפם נושאים לרוב אופי רשמי ומקצועי ומכונים "תקריר", הווה אומר: דו"ח.
קוסטה פרוטיץ'