באותה תקופה המועדון היה שרוי בקשיים כלכליים כבדים, ולפיכך הוחלט במרץ 1908 להעביר את קייל לאסטון וילה. בסך הכל הוא הבקיע 23 שערים ב-60 משחקים במדי וולוויץ' ארסנל. הוא לא זכה להצלחה באסטון וילה, ותוך פחות משנה עבר ביחד עם רוברט אוואנס לשפילד יונייטד, תמורת סכום כולל של 1,100 לירות שטרלינג. הוא סיים את הקריירה בווטפורד מהליגה הדרומית, אך חזר לעונה נוספת (1910/1911) לרויאל אלברט.
בערך בתקופה שבה שיחק קייל בארסנל הופיע שם שחקן נוסף עם שם זהה, וייתכן כי במשך השנים התערבבו המסמכים השונים הקשורים אליהם.
אלף קומון
אלפרד "אלף" קומון (אנגלית: Alfred "Alf" Common; 25 במאי 1880 - 3 באפריל 1946) היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ המרכזי. קומון התפרסם ככדורגלן הראשון באנגליה שמועבר מקבוצה לקבוצה תמורת סכום של 1,000 לירות שטרלינג.
קריירה.
קומון שיחק בסאות' היילטון ג'וניורס וג'ארו מצפון מזרח אנגליה לפני שהצטרף לסנדרלנד. סנדרלנד סיימה במקום השני בליגה הראשונה בעונת 1900/1901, ובאוקטובר שלאחר מכן הועבר קומון לשפילד יונייטד תמורת 325 לירות שטרלינג. המעבר היה מוצלח עבור שתי הקבוצות, מאחר שסנדרלנד זכתה באליפות בעונת 1901/1902 וקומון הבקיע את השער הראשון בניצחון על סאות'המפטון בגמר גביע ה-FA של 1902.
קומון היה שחקן הרכב קבוע בשפילד יונייטד. ב-1904 ערך את שתי הופעותיו הראשונות במדי נבחרת אנגליה במשחקים מול נבחרת ויילס ונבחרת אירלנד, וכעבור שנתיים ערך את הופעתו השלישית והאחרונה במשחק נוסף מול נבחרת ויילס. אולם, במאי 1904 סירב קומון לחדש את חוזהו מאחר שרצה לחזור לסנדרלנד, לכאורה מכיוון שהיו לשם "אינטרסים עסקיים". יונייטד לא הצליחה לשכנע את קומון לשנות את דעתו, ובקיץ 1904 הוא חזר לסנדרלנד. בעסקת ההעברה נכלל גם שוער המילואים אלברט לואיס, והיא הוערכה בסכום שיא של כ-520 לירות שטרלינג.
בפברואר 1905, כחצי שנה לאחר המעבר, שבר קומון את שיא דמי ההעברה לאחר שחתם במידלסברו תמורת 1,000 לירות שטרלינג. הוא הוחתם בקבוצה בניסיון להימנע מירידה לליגה השנייה. משחקו הראשון במידלסברו היה ב-25 בפברואר 1905 מול שפילד יונייטד, מועדונו הקודם. מידלסברו ניצחה 1 - 0 משער של קומון בבעיטת עונשין בדקה ה-50, והיה זה ניצחון החוץ הראשון של הקבוצה מזה שנתיים. כתוצאה מכך הצליחה הקבוצה להינצל מירידה. קומון מונה לקפטן הקבוצה, אך ב-1907 נשלל ממנו התואר והוא נקנס ב-10 לירות שטרלינג בטענה שהיה שיכור והתנהג באלימות. קומון הבקיע 58 שערים ב-168 משחקי ליגה עבור מידלסברו.
ב-1910 עבר קומון לוולוויץ' ארסנל, וערך את הופעת הבכורה ב-1 בספטמבר 1910 מול מנצ'סטר יונייטד. הוא צבר לזכותו 80 הופעות ו-23 שערים במדי ארסנל; קומון שיחק כחלוץ שני בעונה הראשונה, ובעונתו השנייה עבר לעמדה יותר קדמית, וסיים את עונת 1911/1912 כמלך השערים של ארסנל עם 17 הבקעות, כשבנוסף לכך הוא החמיץ שני משחקי ליגה. אולם, הוא לא הצליח להבקיע ולו שער אחד במחצית הראשונה של עונת 1912/1913, בסיומה ירדה ארסנל לליגה השנייה, ובדצמבר 1912 הועבר לפרסטון נורת' אנד תמורת 250 לירות שטרלינג. הוא הוביל את פרסטון לזכייה באליפות הליגה השנייה באותה עונה, אך בעונה שלאחר מכן (1913/1914) ירדה הקבוצה בחזרה לליגה השנייה.
קומון פרש מכדורגל ב-1914. לאחר פרישתו עבר להתגורר בעיירה דרלינגטון, ונודע שם כשופט מכובד במשחקי ספורט. בנוסף לכך הוא ניהל את בית המלון "אלמה" בקוקרטון ופאב בדרלינגטון עד 1943. הוא מת בדרלינגטון ב-1946.
כיכר העצמאות (נתניה)
כיכר העצמאות היא הכיכר המרכזית של העיר נתניה.
היסטוריה.
בינואר 1935 הוכרז על קריאת הרחבה המרכזית בעיר נתניה, שליד בית המוסדות שכללה את משרדי המועצה, לכבודו של הנציב העליון הבריטי ארתור ווקופ כאות הוקרה על סיועו בסלילת כבישים וייבוש הביצה ליד נתניה.
הרחבה מוקמה ממזרח לגן שהוקם בעיר. בחנוכת הגן נכח הנציב העליון ווקופ. בעת חנוכתו תואר הגן בעיתונות:
בשנת 1946 קיימה עירית נתניה תחרות לעיצוב הככר, בה זכתה במקום הראשון תוכניתם של י. גבירצמן וי. ניסנוביץ. העבודות על פי התכנית החדשה החלו במאי 1947. על פי התכנית החדשה הוקטן הגן כדי להגדיל את הרחבה, וסביבת הרחבה הוקצתה להקמת פסאז של חנויות.
במאי 1949 לכבוד חגיגות יום העצמאות הראשון של מדינת ישראל שונה שמה של הכיכר ל"כיכר העצמאות".
העבודות על הכיכר נמשכו למעלה מעשור. בתחילת 1959 הוחל בהקמת אתר זיכרון לנופלים במערב הרחבה. בשנת 1961 הוצב פסל של משה ציפר להנצחת הנופלים במלחמת העצמאות בתכנונם של האדריכלים אברהם יסקי ושמעון פובזנר. באותה שנה הוחל בעבודות על החלק המזרחי של הכיכר.
בשנת 1973 הוצבה המזרקה בצורת חבצלת החוף, שעוצבה ופוסלה על ידי האמן יצחק שמואלי, ואפיינה את הכיכר ואת העיר.
המזרקה נראית בפתיח של חלק מפרקי סדרת הטלוויזיה Here we are. בשנת 1985 נבנה מדרחוב הרצל ששינה את פני הכיכר, ובשנות ה-90 חוברה אליה הטיילת העירונית. שני מהלכים אלו כללו ביטול של הכביש שסבב את מרבית הכיכר ויצירת מדרכה רצופה מהכיכר אל המדרחוב, ואל הבניינים המקיפים את הכיכר.
ב-17 ביוני 2011 אירע בבניין מס' 5 בכיכר פיצוץ בעקבות דליפת גז. הפיצוץ גרם לארבעה הרוגים וכ-90 פצועים, ולנזק רב ברכוש. לאחר כחצי שנה, עיריית נתניה כיסתה את הבניין.
במהלך שנת 2012 עברו כיכר העצמאות ומדרחוב הרצל הסמוך שיפוץ נרחב, בתכנון ד"ר עדנה ישי-וילסון; מזרקת חבצלת החוף הועברה אל טיילת הראשונים, במקומה הוצבו מזרקה עם מסכי מים וזרנוקי מים צבעוניים, בריכה אקולוגית ומתקן אינטראקטיבי הכולל מסכי LED גדולים.
אודות הככר.
בסמוך לכיכר שוכן קולנוע אסתר שמלבד לצפייה בסרטי קולנוע, שימש בעבר את תושבי העיר, כאולם הנשפים שלהם. ובתקופת המנדט הבריטי שימש לתצפית אצ"ל והסתרה של מעפילים בקולנוע עצמו.
בכיכר העצמאות קיימת באופן קבוע במה המיועדת למופעי חוצות. הכיכר היא מוקד למשיכת תיירים בנתניה ומהווה את המקום המרכזי לקיום אירועים בעיר.
מלון גולדאר הממוקם בכיכר אשר היה נטוש במשך כעשור, נרכש על ידי רשת מלונות פתאל והפך למלון ממותג בשם "לאונרדו פלאזה".
יצחק בונה (בלקס)
יצחק בונה (בֶּלקֵס) (4 בספטמבר 1907 - 15 בינואר 1980) היה אדריכל ישראלי, בוגר הטכניון, אשר פעל בארץ ישראל החל מהמחצית השנייה של שנות ה-30 ועד לשנות ה-70.
גוף עבודותיו כולל כ-50 מבנים שתכנן עבור המגזר הפרטי והציבורי, בתל אביב ומחוצה לה.
אחדים מבנייניו בתל אביב הוכרזו כמבנים לשימור ומהווים חלק מהעיר הלבנה של תל אביב.
קורות חיים.
יצחק בונה, בן יעקב ולאה בֶּלקֵס, נולד ב-4 בספטמבר 1907 בוורשה, פולין, החמישי מבין שישה ילדים, בן למשפחה ציונית אמידה שעסקה במסחר של חומרי בניין בכל אירופה. אמו ואחת מאחיותיו נספו בשואה.
בלקס עלה לארץ ישראל בשנת 1925, בהיותו בן 18, על מנת ללמוד ב"מחלקה לבנייה ולסלילה" בטכניון בחיפה. הוא היה חניכו של פרופ' אלכסנדר ברוולד, איתו יצא לסיורים לימודיים במזרח התיכון: בלבנון, בסוריה, בעבר הירדן ובמצרים.
עם סיום לימודיו עבד תקופה בשבמצרים בשל המחסור בעבודת תכנון בארץ ישראל, והיה שותף לתכנון בית חולים ליולדות באלכסנדריה.
מדי שנה היה נוסע בחופשת הקיץ לוורשה לבקר את משפחתו. באחת מהחופשות הללו פגש את רעייתו לעתיד, פלה לבית צוקרמן, אחותו של מרדכי צאנין. השניים נישאו בשנת 1932, ופלה העתיקה את מקום מגוריה לארץ ישראל. השניים קבעו את ביתם בתל אביב, ונולדו להם שלושה ילדים: אילנה, נאוה ודן.
בשנת 1933 חבר לאדריכל מרדכי זברודסקי, והשניים הקימו משרד תכנון זברודסקי את בלקס ברחוב יהודה הלוי 40 בתל אביב. יחדיו תכננו בנייני דירות, אך בשנת 1939 נאלצו לסגור את המשרד בשל מחסור בעבודה. באותה השנה עיברת יצחק את שם משפחתו מבֶלקֵס (Belkes) לבונה (Bonneh).
בין השנים 1942-1945 עבד בונה במחלקת ההנדסה של עיריית תל אביב בתכנון ובפיקוח, תחת מהנדס העיר משה עמיעז.
בשנת 1945 פתח שוב משרד אדריכלים, הפעם לבדו. הוא תכנן בנייני מגורים רבים עבור קבלנים פרטיים בתל אביב וסביבותיה. כמו כן נשכר על ידי גופי ההסתדרות השונים לביצוע עבודות, ביניהן: סניפים של בנק הפועלים, סניפים של לשכת המס של ההסתדרות, בית פעילי ההסתדרות והמכון האפרו-אסייתי (רחוב בארי, תל אביב; נהרס). מבני ציבור נוספים העסיקו את בונה כמו בניינה הראשון של עיריית נתניה.
בשנות ה-60, לאחר שסגר את משרדו, הוזמן על ידי מזכ"ל הוועד הפועל לעמוד בראש מחלקת הנכסים של ההסתדרות. במסגרת תפקידו דאג לתחזוקתם של הבניינים הרבים וניהל את הליכי התכנון של הבנייה החדשה. בונה ניסח את פרוגרמות התכנון, הזמין משרדי אדריכלים לבצוע עבודות התכנון, השגיח באופן צמוד על תכנון וניהול הפרויקטים. כך הוקמו מפעלי תרבות ונופש רבים ברחבי הארץ כדוגמת "כפר הנופש הצרפתי" באשקלון, מלון "מלכת שבא" באילת, בית ההבראה של "מבטחים" בזכרון יעקב ועוד. כמו כן, שימש בונה כבורר בסכסוכים הקשורים לבניה שעלו בבניין היכל התרבות בתל אביב, ובבניין עיריית תל אביב-יפו.
בונה היה מוכר בקהילת האדריכלים וחברם הקרוב של האדריכלים דב כרמי, בנימין אידלסון, זכי שלוש ואחרים. ביתו שימש כמקום מפגש בו התכנסו לעיתים קרובות חבריו השונים, ובמרפסתם התקיימו משחקי ברידג' בימי שבת אחר הצהריים. דב כרמי, שהעריך מאוד את יכולותיו המקצועיות של בונה, שיתף עמו פעולה בפרויקטים שונים שתכנן.
בונה היה צלם חובב, ושמר מאות תצלומים ותשלילים. אלו נשמרו באלבומים וכאוספים המוחזקים אצל ילדיו.
הוא נפטר ב-15 בינואר 1980 ונקבר בבית העלמין בחולון.
פרויקטים נבחרים.