כאשר האמנה נחתמה לראשונה בשנת 1951, היא הכילה תקנות וסעיפים שאיפשרו לארצות הברית לפעול לשמירת השלום במזרח אסיה ואף להפעיל כוח על סכסוכים פנימיים ביפן. עם זאת, ההסכם החדש שנחתם ב-1960 לא כלל את הסעיפים האלו. האמנה החדשה כללה מספר סעיפים לפיהם, ארצות הברית תהיה מחיובת להגנה על יפן ולעדכן אותה לפני שהיא מגייסת את כוחותיה לאזור. תיקונים אלו נוספו כדי לתקן את אי-השוויון בהסכם מ-1951.
האמנה גם כללה סעיפים בנוגע לשיפור שיתוף הפעולה בין ארצות הברית ליפן בתחום החינוך, הכלכלה, התרבות והמדע.
רקע.
הסכם הביטחון המקורי בין ארצות הברית ליפן, נכפה על היפנים על ידי ארצות הברית, חתימת הסכם שכזה הוצב כתנאי אמריקאי לסיום הכיבוש האמריקאי של יפן שהחל לאחר תום מלחמת העולם השנייה. ההסכם נחתם ב-8 בספטמבר 1951, במקביל לחתימת אמנת סן פרנסיסקו. להסכם הביטחון המקורי לא היה תאריך סיום או דרך מוגדרת לבטל אותו. ההסכם איפשר לכוחות האמריקאים המוצבים ביפן להשתמש בכל מקום ביפן לכל מטרה ללא התייעצות מוקדמת עם ממשלת יפן. כמו כן, היה סעיף שאיפשר לכוחות האמריקאים לרסן התנגדות יפנית למהלכים של הצבאים האמריקאים. ההסכם לא כלל שום סעיף אשר חייב את ארצות הברית להגן על יפן במקרה ותותקף על ידי צד שלישי.
ממשלת יפן החלה לדחוף לשינוי ההסכם כבר שנה לאחר חתימתו, ב-1952. עם זאת, נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר ואנשי ממשלו התנגדו בעקבות התחזקות של תנועות יפניות אנטי-אמריקאיות. עם זאת, בסופו של יום ארצות הברית הסכימה לשינוי ועדכון ההסכם. המשא ומתן החל ב-1958, וההסכם החדש נחתם על ידי אייזנהאואר וקישי בטקס בוושינגטון די. סי. ב-19 בינואר 1960. מנקודת מבט יפנית, ההסכם החדש היה שיפור משמעותי מההסכם המקורי, בעיקר מפני שההסכם החדש חייב את ארצות הברית להגן על יפן במתקפה, ודרש התייעצות מוקדמת עם ממשלת יפן לפני שתשלח את כוחותיה ליפן או לאזור. כמו כן, ניתנה אפשרות לבטל את ההסכם על ידי הודעה מוקדמת של שנה לפני כניסת הביטול לתוקף.
מכיוון שההסכם החדש היה עדיף על ההסכם הישן, קישי ציפה שהוא יאושר באופן רגוע יותר מההסכם הקודם. בהתאם לכך, הוא הזמין את אייזנהאואר לבקר ביפן ב-19 ביוני 1960, בין השאר כדי לחגוג את ההסכם שאושר לאחרונה. אם הביקור של אייזנהאואר היה מתנהל כמתוכנן, הוא היה הופך לנשיא האמריקאי הראשון שביקר ביפן.
התנגדות להסכם.
אף על פי שההסכם החדש היה טוב יותר ליפנים מאשר ההסכם הקודם, יפנים רבים מכל הקשת הפוליטית התרעמו על הימצאותם של בסיסים צבאיים אמריקאים על אדמת יפן וקיוו להיפטר מההסכם לחלוטין. ארגון בשם "מועצת העם למניעת תיקון אמנת הביטחון" הוקם כבר בשלבי המשא ומתן המתקדמים, ב-1959 על מנת לתאם את פעולות ההתנגדות האזרחית לאישור ההסכם החדש. הקבוצות שפעלו תחת הארגון היו איגודי עובדים, ארגוני סטודנטים, איגודי איכרים, ארגוני נשים, פעילי המפלגה הקומוניסטית היפנית ועוד מספר ארגונים שהתנגדו להסכם עם האמריקאים . בסך הכל ביצעה מועצת העם ארגנה כ-27 מחאות המונית ארצית ממרץ 1959 עד יולי 1960.
מול אופוזיציה פופולרית ברחובות, ואופוזיציה חזקה אף יותר בפרלמנט של יפן, ראש הממשלה קישי הלך ונהיה מיואש יותר להעביר את ההסכם עד הגעתו המתוכננת של אייזנהאואר ליפן ב -19 ביוני. לבסוף ב -19 במאי 1960. במהלך שנקרא לימים "תקרית ה-19 במאי" קישי פתאום קרא להצבעת בזק על ההסכם. כאשר חלק מחברי הפרלמנט מטעם המפלגה הסוציאליסטית באופוזיציה הפגינו נגד המהלך, קישי הוציא אותם פיזית מאולמי הפרלמנט על ידי המשטרה.
מעשיו של קישי נתפסו כאנטי-דמוקרטיים ועוררו זעם מכל קצות הקשת הפוליטית. בעקבות צעדיו של קישי, החלו ההפגנות להיות יותר ויותר גדולות. עשרות אלפי מפגינים התכנסו מדי יום סביב הפרלמנט היפני. ב-10 ביוני אלפי מפגינים קפצו על המכונית של דובר הבית הלבן, ג'יימס האגרטי. ההמון הזועם חתך את צמיגי המכונית, ניפץ את הפנסים ונדנד את המכונית קדימה ואחורה למשל יותר משעה עד שהנוסעים ברכב חולצו על ידי מסוק נחתים אמריקאי. לבסוף, ב-15 ביוני מספר סטודנטים ניסו להתפרץ למבנה הפרלמנט, דבר שגרם למאבק עז עם המשטרה, מאבק בו נהרגה סטודנטית מאוניברסיטת טוקיו בשם מיצ'יקו קנבה.
נואש להישאר מספיק זמן בתפקיד על מנת שיכול לארח את אייזנהאואר, קיווה קישי שיכול להבטיח את השקט ברחובות בזמן ביקורו של אייזנהאואר על ידי שימוש בכוחות ההגנה היפנים ובסיוע של עשרות בריונים שיביאו מקורביו של קישי לעזור לאנשי הצבא. עם זאת, לא היה מנוס מלבטל את ביקורו של אייזנהאואר מחשש כי לא יהיה ניתן להבטיח את ביטחונו האישי בזמן הביקור. לאחר שהכריז כי הביקור יבוטל, התפטר קישי מתפקידו כראש הממשלה על מנת לדכא את ההפגנות הנרחבות נגד מעשיו.
סוגיית אוקינאווה.
סוגיה מרכזית בדיונים על ההסכם הייתה על המשך הנוכחות הצבאית האמריקאית הכבדה במחוז היפני הקטן אוקינאווה. בסיסי הצבא האמריקאי מכסים כחמישית מאוקינאווה ולמעשה, כ-75% מהכוחות האמריקאים ביפן היו במחוז הזה. מחלוקות, חיכוכים ובעיות סביבתיות הקשורות לבסיס גרמו לאוקינאוואנים רבים להרגיש שאף על פי שהסכם הביטחון עשוי להועיל לארצות הברית ויפן כולה, הם נושאים חלק בלתי מידתי בנטל וסובלים רבות מההשלכות של ההסכם.
תמיכה ציבורית.
על אף ההתנגדות הרבה להסכם במהלך אישורו בינואר 1960, היפנים החלו עם הזמן לקבל את הברית ואף לתמוך בהמשך קיומה. על פי סקר שנערך בשנת 2007, כ-73.4% מהאזרחים היפנים תמכו בברית בין ארצות הברית ליפן ובירכו על הנוכחות האמריקאית ביפן.
כיסוי הסכם.
ב-2012 הבהירה ארצות הברית כי על אף המחלוקות בנוגע לאיי סנקאקו בין היפנים לסין העממית, מחלוקת שהגיעה לשיאה באותה שנה, ההסכם תקף גם לאיי סנקאקו.
באפריל 2019 אישרו יפן וארצות הברית כי מתקפות סייבר מכוסות גם הן בהסכם. שתי המדינות הבטיחו גם להגדיל את שיתוף הפעולה הביטחוני בתחום לוחמת סייבר ולוחמה אלקטרונית.
יורו 2028
יורו 2028, יהיה הטורניר ה-18 של אליפות אירופה בכדורגל של אופ"א. המארחת צפויה להיבחר בסוף 2023, ואולי התחרות תורחב ל-32 נבחרות.
המוטציה הדרום אפריקאית
הכיבוש האמריקאי של יפן
כריסטיאן הורנימן
כריסטיאן הורנימן (בדנית: Christian Horneman; 15 באוגוסט 1765 – 7 במרץ 1844) היה צייר מיניאטורות ופסטל דני, הידוע בעיקר בזכות דיוקנאות. היה אביו של המלחין אמיל הורנימן.
ביוגרפיה.
הורנימן נולד ב-15 באוגוסט 1765 בקופנהגן. הוא למד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות משנת 1780, זכה במדליית הכסף הקטנה בשנת 1785, ובמדליית הכסף הגדולה שלה בשנת 1786. בשנת 1787 יצא לאירופה להמשך לימודיו וחלפו שש עשרה שנים עד שחזר לדנמרק.
הוא התמחה במיניאטורות דיוקן. הוא חווה את התפרצות המהפכה הצרפתית בפריז בשנת 1789. הוא ביקר גם באיטליה ובווינה. בברלין למד טכניקה חדשה, ככל הנראה מדניאל חודובייצקי, בה השתמש לעיתים קרובות בעבודתו המאוחרת.
בשנת 1803 חזר הורנימן לדנמרק ובשנה שלאחר מכן מונה לצייר מיניאטורות המלכותי. בשנת 1805 הפך לחבר באקדמיה ובשנת 1816 קיבל תושבות חופשית בשרלוטנבורג. הוא התמנה לפרופסור בשנת 1835.
בשנותיו האחרונות סבל מבריאות לקויה ומשנת 1840 קיבל פנסיה שנתית.
הוא קבור בבית הקברות גרניסונס בקופנהגן.
יצירה.
בהיותו באירופה הייתה לו ההזדמנות לצייר דיוקנאות של כמה מהדמויות המובילות בימיו, ביניהן לודוויג ואן בטהובן (1802) ויוזף היידן. הרישומים של כמה מפורסמים אחרים מצויים בספר השמור כעת בגלריה הלאומית הדנית. דיוקנו של בטהובן צויר בשנת 1803 כמיניאטורה. בטהובן אהב מאוד את התוצאה, ייתכן כי הוא נראה בה טוב מאוד בהשוואה לייצוגים מאוחרים יותר, ושלח אותה לסטפן פון ברונינג חבר ילדות שלו מבית הספר, בתקווה שיתפייס שנה איתו לאחר השלמת הדיוקן.
מוסאובלגז
מוסאובלגז (ברוסית: Мособлгаз) היא חברת מניות משותפת במחוז מוסקבה. אחת מחברות הפצת הגז הגדולות ברוסיה.
החברה מחברת גז לתושבי פרברי מוסקבה, מתקנת ומתקינה ציוד, בונה בתי דוד ומשרתת יותר מ-7 מיליון תושבי האזור.
מנכ"ל החברה הנוכחי הוא איגור ברנוב.
היסטוריה.
בשנת 1958 הוקם משרד תעשיית הגז במחוז מוסקבה בראשות אלכסנדר גורדיוחין שהפך בהמשך לחברת הולכת הגז של המחוז.
עד אמצע שנות השמונים כלכלת הגז באזור צמחה לביות אחת הגדולות בברית המועצות. בשלב זה, תוכניות אספקת הגז ברוב הערים באזור החלו לכלול לפחות שני מקורות אנרגיה מצינורות גז שונים.
בשנת 1985 הושלמה בהצלחה עבודה ליצירת מתקני הגז של מחוז מוסקבה. הגז במאזן הדלק באזור הגיע ל־80% – רוב המפעלים התעשייתיים ודודי החימום הוסבו לדלק גז. עם הביקוש הגובר לדלק גז, נוצר צורך בטכנולוגיות מודרניות יותר, מודרניזציה בתחום תיעוד רגולטורי וטכני ושיטות שירות. היישום הפעיל של שיטות אלה סימן שלב משמעותי בפיתוח החברה.
באותו זמן, אלכסנדר מוסינוב, הידוע ביכולתו לחשב את המצב כמה מהלכים קדימה, מונה למנהל החברה. הוא זה שהצליח לשכנע את יו"ר הוועד הפועל של מחוז מוסקבה לשמר את המבנה של חברת מוסאובלגז במהלך הקמת המנהלת הראשית לכלכלה עירונית. המנהלת כללה את המחלקות לאספקת מים, אנרגיה, שירותים ועוד. ברמה המקומית, ארגוני שעסקו בתחומים אלה עברו לשליטת הרשויות המקומיות. כך, החבר עמדה בפני גורל דומה. בהתעקשותו של מוסינוב, ניתן היה לשמור על מנגנון החברה ולהכפיף את החברה למנגנון הניהולי, כך שמשק הגז שמר על עצמאותו.
בסוף שנות ה-90, יישמה החברה בהצלחה תוכנית ממשלתית חדשה לחיבור האזור לגז, שאפשרה לחסוך כספים תקציביים ולשפר את האקולוגיה של האזור.