החברה נוסדה ב־1987 על ידי מרק ואילנה עמוס. בתחילה עסקה בהפצת תקליטורים, לרבות תקליטורי מוזיקה והקלטות מופעים. לאחר מכן החלה לעסוק בהפצת קלטות וידאו מדובבות לעברית, וכן הקלטות של מופעים ומחזות זמר כגון "ספר הג'ונגל", "הגיבן מנוטרדם", "בילבי", ״הקוסם!״, ״האסופית״, ״מאמא מיה״, ״עוץ לי גוץ לי״, וחלק ממופעי הפסטיגל. בהמשך החלה החברה להפיק קלטות וידאו, בהן הומחזו סיפורי ילדים פופולריים, כמו "להיטים מצוירים משלנו", "בוא אלי פרפר נחמד", "ציפור הנפש", "איתמר מטייל על הקירות", "אליעזר והגזר", "מעשה בחמישה בלונים", "שמוליקיפוד", "כספיון", "הפיל שרצה להיות הכי", "אבא עושה בושות", "ירון בעל החלונות", "גומות החן של זוהר", ועוד. החברה הפיקה גם קלטות וידאו שמשדרות פרקים מתוך תוכניות טלוויזיה לילדים כגון זבנג!, ציפי בלי הפסקה, הדרדסים, הופה היי, , הקומדי סטור, צבי הנינג'ה, בוב הבנאי, פינוקי, קופיקו, מוסיכף, החברים של ברני, ימי, המפלצתונים וכן קלטות וידאו של תוכניות הטלוויזיה החינוכית הישראלית. בהמשך החלה לעסוק גם בהפצת ספרי ילדים.
בשנת 1995 עסקה למשך זמן קצר במכירת מוצרי כתיבה, כגון מחברות, קלסרים ותיקיות לדפים תחת המותג של הסרט "פוקהונטס" של דיסני.
סרטון הפתיח הראשון של החברה כלל את הנעימה "Mammagamma" של הפרויקט של אלן פרסונס. לאחר מכן החליפה אותו לסרטון אחר, שבו הופיע שם החברה על גבי קלאפר.
מטה החברה ממוקם באזור התעשייה בחולון והיא מונה 32 עובדים.
צמד הראפ הישראלי כהן@מושון הקליטו באלבומם מ-2011 "מחשב לכל ילד" רצועה בשם "קלאסיקלטת", במחווה לחברה.
כספיון
שדופום
שדופום הייתה עיר עתיקה בשומר. האתר שבו נמצאים שרידי העיר שוכן בתל חַרְמַל, הנמצא על גבול העיר בגדאד של היום במחוז בגדאד. בעיר נמצאו לוחות החרס שהכילו את חוקי אשנונה.
היסטוריה.
אין מידע רב לגבי ההיסטוריה של העיר בתקופה הבבלית הקדומה. העיר הייתה מיושבת לפחות מהתקופה האכדית ולכל אורך התקופה ההבלית הקדומה. העיר שכנה באזור נהר דיאלא והייתה מרכז אדמיניסטרטיבי מבוצר של ממלכת אשנונה. משמעות שמה של העיר היה "בית האוצר".
האלה הפטרונית של העיר הייתה נידבה (או ניסבה), אלת הכתיבה, הלמידה והקציר. ליד שער העיר שכנו שני מקדשים תאומים שהוקדשו לאלה.
ארכאולוגיה.
האתר נחפר בין השנים 1963-1945 על ידי הארכאולוג העיראקי טהא באקר ממחלקת העתיקות והמורשת. הוא גילה באתר כ-3000 לוחות חרס. בין השנים 1998-1997 האתר נחפר על ידי משלחת חפירות של אוניברסיטת בגדאד וצוות של המכון הארכאולוגי הגרמני (German Archaeological Institute) בראשותם של פטר מיגלוס (Peter Miglus) ולית' חוסיין (Laith Hussein). באתר נערכו במשך השנים חפירות שוד רבות בלתי חוקיות. לוחות שנחפרו מחפירות אלה מצאו את דרכם למוסדות שונים.
הממצאים הארכאולוגיים באתר כללו קיר מקיף גדול דמוי צורת טרפז. בכיוון מערב נמצא השער שנפתח לשדרה רחבה. ליד השער נמצאו שני מבנים תאומים - המקדשים הראשיים של העיר לאלה נידבה. הכניסה למקדשים הוקפה בשורת פסלי אריות עשויים מטרה קוטה. בצדו השני של הרחוב נמצא מתחם מגורים ששימש את הכהנים. בין מתחם הכהנים והקיר בצד המערבי, נמצאו שתי קפלות קטנות ומבנים נוספים. הלוחות שנמצאו באתר כללו שני עותקים של עלילות גילגמש
ושני לוחות שכללו חלק מחוקי אשנונה וכן לוחות מתמטיים שונים.
פוליגמיה בקרב הבדואים בישראל
תופעת הפוליגמיה בקרב הבדואים בישראל היא עבירה פלילית של ריבוי נשים הנפוצה בכחמישית ועד למעלה משליש מכלל המשפחות הבדואיות בישראל. הסדר הפוליגמי בקרב הבדואים הוא קשר נישואין של גבר אחד עם כמה נשים, הנקרא גם "פוליגיניה". בקרב האוכלוסייה הבדואית הפוליגמיה הייתה ועודנה מוסד חברתי מרכזי, אשר מתקשר במידה רבה למבנה החברתי הפטריארכלי ולחשיבות הקבוצה והשבט וזוכה לברכתם של כהני דת המקיימים טקסי נישואין גם לגברים נשואים, אם כי נישואים אלו אינם נרשמים במרשם האוכלוסין.
לתופעת הפוליגמיה הזו ישנן השלכות חברתיות קשות הן על הבדואים והן על החברה הישראלית ככלל.
היקף התופעה.
על-פי הערכות שיעור הנשים הבדואיות החיות בנישואים פוליגמיים מגיע לכ - 30% . לפי נתונים משנת 2009, כ-38% מהילדים הבדואים חיים במשפחות פוליגמיות.
בעבר, רק גברים בדואים בודדים נישאו ליותר מאשה אחת, לרוב הייתה נפוצה התופעה בעיקר בקרב שייחים ובעלי ממון. כיום התופעה קיימת במשפחות רבות מאוד, ומבחינה זו החברה הבדואית עוברת רגרסיה ומקצינה את הדפוסים הפטריארכליים הנוהגים בה. שיעור הפוליגמיה בחברה הבדואית אינו יורד למרות תהליכי המודרניזציה המתרחשים בה, ובראשם המעבר מחיי נוודות למגורים בעיירות קבע; יתר על כן, שיעור הפוליגמיה אף עלה בשנים האחרונות. תופעת הפוליגמיה קיימת באוכלוסייה הבדואית הן בנגב והן בצפון, אולם היא נפוצה הרבה יותר בקרב הבדואים בנגב. התופעה נפוצה אף יותר בקרב משכילים וצעירים (גברים בראשית שנות ה-30 לחייהם). על פי ד"ר מג'יד אלעטאונה, חוקר העדה הבדואית ומנהל המחלקה לשירותים חברתיים במועצה אזורית נווה מדבר, רוב הגברים הבדואים שואפים להנשא למספר נשים, אך העדר היצע הנשים הוא אשר מגביל אותם.
שיעור ניכר מהנישואין הפוליגמיים הם לנשים מהרשות הפלסטינית או מירדן. נישואין כאלה יוצרים מצב של מעין סחר בנשים למטרות נישואין. מרבית הנשים הנישאות בדרך זו לגברים בדואים משוללות כל מעמד חוקי בישראל, והן למעשה תלויות לחלוטין בבעליהן.
הגורמים לפוליגמיה.
סמל סטטוס.
לנשיאת אשה יש עלות כלכלית, בפרט עלות המוהר המשולם תמורתה, וריבוי נשים משמש עדות לכוחו ולעושרו של הגבר. מאחר שהחברה הבדואית פטריארכלית מאוד, והחברה היא בעלת דפוסי השתכנות פטרילוקליים (המשפחה גרה אצל אבי החתן), הרי שהחברה חותרת לריכוזיות ולשליטה ברכוש על ידי קיום משפחות מורחבות עם ילודה רבה וריבוי נשים, ובפרט נשים מתוך המשפחה המורחבת.
מסורת פטריארכלית.
הסיבה העיקרית לפוליגמיה בקרב החברה הבדואית היא אורח החיים הפטריארכאלי והמסורתי שלה. במשך שנות קיומה של המדינה השתלבו הבדואים בחיים הכלכליים והאזרחיים בארץ, מבלי לאבד את זהותם, דבר שהביא עמו מפגש עם מציאות וערכים שונים. הגבר הבדואי הוא זה שנפגש עם מציאות זו ונחשף אליה ומשמש בעצם כסוכן שינוי בחברה. האישה הבדואית, לעומת זאת, קשורה למרחב הביתי וליחידה המשפחתית, היא אינה נחשפת בעצמה לחברה המודרנית ליברלית, אלא רק דרך חשיפתו של בעלה, וכיוצא מכך השינויים בחייה תלויים באביה או בעלה.
מעמד נמוך בקרב נשות הבדואים.
רוב הנשים הבדואיות רואות את הפוליגמיה באור שלילי, אך למרות זאת, בגלל מעמדן הנמוך בחברה אין להן השפעה מעשית נגד התופעה. על פי עורכת הדין ראויה אבו רביעה, מאותן נשים מצפים לקבל את הפוליגמיה כאילו הייתה חלק אינטגרלי מחייהן ותובעים מהן לשתף פעולה עם מנגנוני הדיכוי וההדרה. התופעה נעטפת באינטרפרטציה דתית מכיוונים שונים, אשר מקשה על ניהול דיון רציונלי ומושכל בתופעה. כך מוענק הכשר לתופעה הרסנית, המכרסמת באבני היסוד של הנורמטיביות החברתית, בשם "היתר דתי" כביכול. המציאות החברתית שבתוכה חיות הנשים הערביות הבדואיות בנגב מקשה עליהן לפעול למיגור התופעה; יותר מ-90% מהנשים הערביות הן מחוסרות תעסוקה ויותר מ-60% מהנערות הערביות הבדואיות המתגוררות בכפרים הבלתי מוכרים נושרות מבתי הספר. יתרה מכך, התופעה אינה מאפיינת סקטור מסוים בתוך האוכלוסייה הערבית הבדואית. כל רובדי החברה וכל חלקיה נגועים בפוליגמיה ופרמטרים כמו רמת ההשכלה והמצב הסוציו-אקונומי אינם משפיעים על שכיחותה.
כוח שבטי.
מספר נשים גדול יותר במשפחה משמעו על-פי רוב גם מספר ילדים גדול יותר לגבר, בדגש על בנים זכרים. כל משפחה מורחבת (חמולה) מעוניינת לגדול כדי להתעצם ולהכין את עצמה למאבקי כוח עתידיים מול גורמים חיצוניים.
בעבר פירוש הגדלת מספר הילדים היה הגדלת מספר הידיים העובדות במשפחה, אולם עם המעבר ליישובי קבע נחלש פירוש זה. כיום לריבוי ילדים יש משמעות פוליטית, שכן ההצבעה בבחירות ברשויות המקומיות במגזר הבדואי (ובמידה רבה במגזר הערבי בכלל) נוטה להיות חמולתית, כלומר, הצבעה על-פי קשר משפחתי. על פי חוקר הבדואים ד"ר יוסף בן-דוד, הסדר השבטי שהיה לפני עשרות שנים בנגב לא נשמר. הסדר כיום הוא טריטוריאלי, והמאמצים להחיות את הסדר הישן מתקיימים רק עד לרמה החמולתית. זאת כי כל החמולה שיושבת בתוך יישוב שהקימה עבורה המדינה, נלחמת על הזכות לראשות המועצה המקומית. המלחמה מתחילה עם סימוני הקו הכחול של תוכנית המתאר היישובית, כשהשבטים בונים באופן לא חוקי באזורים מרכזיים, בתי ספר, מרפאות, ומבנים נוספים במטרה לקבוע את ה"טריטוריה" של האזור המרכזי, ואת סידורי החיים כגון: מי ישמור במקום, מי יפתח עסק ועוד. ניתן לראות זאת בבירור בא-סייד, אום בטין, ועוד יישובי המועצה האזורית לשעבר אבו בסמה.
כך, ככל שהמשפחה או השבט גדולים יותר, עולים סיכוייהם להציב אנשים מקרבם בעמדות כוח ברשות המקומית. בניגוד למקומות אחרים בעולם בהם העיור הוריד את הילודה - אצל הבדואים הוא דווקא העלה אותה בגלל מלחמה הגמונית. מי שמנצח הוא מי שיש לו "עזווה" - "כח גברי" בלשון הבדואים. בעבר, (עד שנות ה-40 ובעיקר במאה ה-19), העזווה הייתה שייכת ללוחמים וכובשי וואדיות ובארות, והיום היא בידי כובשים אזורים עירוניים ואת הקלפי המוניציפלי.
נישואין ראשונים בגיל צעיר.