הימים הרביעי והחמישי לקרב התאפיינו רק בהתנגשויות בין הכוחות. הפשיטות האוויריות של הלופטואפה על גלאטס התבצעו בשעות הבוקר והצהריים של ה-25 במאי, והמתקפה הקרקעית מיד לאחר מכן. הרגימנט ההררי ה-100 ורגימנט הצנחנים ה-3 תקפו את גלאטס ואת הרמות שמסביבה ובמקביל שני גדודים של הרגימנט ההררי ה-85 תקפו מזרחה כשהם מאיימים לנתק את הקשר לחאניה. המגינים הניו זילנדים, אף על פי שהיו מוכנים, סבלו מנחיתות: הגדוד ה-18, שמנה 400 איש, היה כוח הרגלים הרענן היחידי לאורך קו החזית. שאר היחידות לא היו כוחות רגלים, כמו פלוגת הסיור והגדוד המורכב, שכלל כוחות חימוש, אספקה וארטילריה. הלחימה הייתה קשה, במיוחד לאורך חלקו הצפוני של קו החזית והמחלקות והפלוגות נאלצו לסגת. בריגדיר לינדזי אינגליס ביקש תגבורת וקיבל את גדוד 23, שיחד עם כוח תגבור מאולתר שהורכב מחיילי מפקדת הבריגדה (כולל תזמורת הבריגדה), הצליח לייצב את המצב בצפון הגזרה. מדרום לגלאטס, ניצבו רק הגדוד ה-18 ופלוגת הסיור. הגדוד ה-18 נאלץ לסגת ופלוגת הסיור שישבה על הגבעה הוורודה הלכה בעקבותיו. הגדוד ה-19 היה הכוח היחיד שעוד נלחם על הגבעה הוורודה וגם הם נסוגו. כוחות אלו נסוגו מעבר לגלאטס ולא נותרו עוד כוחות להגן על הכפר.
עם רדת הלילה כבשו הגרמנים את גלאטס ולוטננט קולונל הוארד קיפנברגר התכונן למתקפת נגד. שני טנקים הובילו שתי פלוגות מגדוד 23 לתוך גלאטס בקצב ריצה. הם נתקלו באש כבדה וכאשר התקדמו הטנקים לכוון כיכר הכפר, טיהרו הרגלים בית אחר בית מהחיילים הגרמנים. כאשר חברו הרגלים מחדש אל הטנקים, הם מצאו שאחד מהם יצא מכלל פעולה. כשאש גרמנית נורתה מאחד מעברי הכיכר, שוגרה מתקפת כידונים והניו זילנדים הכניעו את ההתנגדות הגרמנית. כוחות סיור נוספים נשלחו לחלקים אחרים של הכפר. להוציא עמדה אחד, חזרה גלאטס לידיהם של הניו זילנדים.
בהתייעצות בין בריגדיר אינגליס ובין מפקדיו הוסכם שכוחות בעלות הברית חייבים לבצע מתקפת נגד בדחיפות, שבלעדיה תיפול כרתים כולה לידי הגרמנים. למרות הלחימה הקשה שהתנהלה עד אז במסגרת הקרב, הגדוד ה-28 (המאורי), נחשב לגדוד הרענן היחיד שהיה זמין והיחיד שהיה מסוגל לבצע מתקפה כזאת. מפקד הגדוד היה מעוניין מאוד בביצוע מתקפה זו למרות הקשיים, אך נציג שנשלח מטעם בריגדיר אדוארד פוטיק ממפקדת הדיוויזיה המליץ כנגד מתקפה זו מחשש שהכוח לא יהיה מסוגל להחזיק בקו לאחר מכן. מתקפת הנגד בוטלה וגלאטס הופקרה לגרמנים, הייתה זו עמדה פגיעה מדי מכדי להחזיק בה. עם זאת, בלי גלאטס, כל הקו היה פגיע והניו זילנדים נסוגו שוב, כשהם יוצרים קו חדש שהשתרע מהחוף ועד לפריביולה וולמורניס, ליד הבריגדה ה-19 האוסטרלית.
צפון אפריקה.
מספר קטן של יחידות תובלה וקשר ניו זילנדיות העניקו סיוע לבריטים במבצע מצפן בדצמבר 1940. רק בנובמבר 1941 החלה הדיוויזיה השנייה הניו זילנדית להיות מעורבת באופן מלא במערכה בצפון אפריקה. לאחר פינוי כרתים, התקבצה הדיוויזיה מחדש בבסיסה ליד מעדי. תגבורות הובאו מניו זילנד כדי להחזיר את הדיוויזיה לכשירות והתבצעו אימונים. ב-18 בנובמבר החל מבצע צלבן שמטרתו הייתה להסיר את המצור על טוברוק, בפיקודו של גנרל אלן גורדון קנינגהם והדיוויזיה השנייה הניו זילנדית, שהשתלבה במסגרת הארמייה השמינית הבריטית, לקחה חלק במתקפה וחצתה את גבול לוב לתוך קירנאיקה. מבצע צלבן הוכתר בהצלחה, אף על פי שקורפוס אפריקה בפיקודו של ארווין רומל גרם לאבדות כבדות בנפש ובציוד לפני שהוא נחלש ויחידותיו, שסבלו מקשיי אספקה, נסוגו לאל-אג'הילה ובלמו את התקדמות הבריטים. הכוחות הניו זילנדים היו אלה ששחררו את טוברוק לאחר הלחימה סביב לסידי רזג, שם גרמו הטנקים של צבאות הציר לאבדות כבדות בקרב הגדודים הספורים של הניו זילנדים, שלרשותם היו כלי רכב משוריינים מעטים משל עצמם. בפברואר 1942, עם סיום מבצע צלבן, עמדה ממשלת ניו זילנד על כך שהדיוויזיה תיסוג לסוריה כדי להתאושש. 879 ניו זילנדים נהרגו במסגרת מבצע צלבן ו-1,700 נפצעו, הקרב בו אבדות הדיוויזיה היו הכבדות ביותר בכל הקרבות בהם היא השתתפה במלחמה.
ב-14 ביוני 1942, נקראו הניו זילנדים ממשימות הכיבוש שלהם בסוריה, לאחר שקורפוס אפריקה פרץ דרך גזאלה וכבש את טוברוק. הניו זילנדים מצאו עצמם מוקפים במינקר קאים, אך הצליחו להיחלץ הודות ללחימה יעילה לצדה של הבריגדה הרביעית. הכוחות הבריטים מנעו את התקדמותו של רומל לאלכסנדריה, קהיר ותעלת סואץ בקרב אל-עלמיין הראשון, בו כבשו הכוחות הניו זילנדים את רכס רוויסאת במתקפה לילית מוצלחת. בכל אופן, הם הצליחו לקדם את אמצעי הלחימה נגד טנקים שלהם, ויותר חשוב מכך, השריון הבריטי לא התקדם כדי לסייע לחיילים. לשתי הבריגדות הניו זילנדיות נגרמו אבדות כבדות כאשר הן היו מעורבות בתקיפת הטנקים הגרמנים וכמה אלפי אנשים נלקחו בשבי. צ'ארלס אפהם (Charles Upham) עוטר בצלב ויקטוריה השני שלו (בראשון הוא זכה בכרתים), בקרב זה. בהנהגתו של המפקד החדש, לוטננט גנרל ברנרד לו מונטגומרי, שיגרה הארמייה השמינית ב-23 באוקטובר מתקפה חדשה כנגד הכוחות הגרמנים התקועים בקרב אל-עלמיין השלישי. בלילה הראשון, כחלק ממבצע "רגל קלה", נעה הדיוויזיה השנייה הניו זילנדית, יחד עם דיוויזיות בריטיות נוספות, דרך שדות המוקשים של הגרמנים, כשכוחות ההנדסה מפנים את הצירים לצורך מעבר הטנקים הבריטים. הניו זילנדים השיגו בקלות את מטרותיהם ברכס מיטיריה. ב-2 בנובמבר, כאשר ההתקפה נכנסה לקיפאון, שלח מונטגומרי כוח נוסף דרומה מקו החזית, במבצע "מטען מוגבר", שמטרתו הייתה לפורר את כוחות הציר. הדיוויזיה השנייה הניו זילנדית המנוסה נקראה לבצע את המתקפה העיקרית, בדומה למתקפה שהם ביצעו במבצע "רגל קלה". מאחר שהדיוויזיה, שהייתה בכוח חסר, לא הייתה מסוגלת לעמוד במשימה לבדה, סופחו אליה שתי בריגדות בריטיות. קווי הגרמנים נפרצו על ידי השריון הבריטי וב-4 בנובמבר, כשקורפוס אפריקה ניצב בפני תבוסה מוחלטת, הוא החל לסגת.
הכוחות הניו זילנדים המשיכו להתקדם יחד עם שאר כוחות הארמייה השמינית במהלך המערכה בתוניסיה, כשהם הודפים את קורפוס אפריקה לתוך תוניסיה ונלחמים באופן ראוי לציון במדנין, במעבר טבגה ובאנפידוויל. ב-13 במאי 1943 הסתיימה המערכה בצפון אפריקה עם כניעתם של 275,000 חיילי כוחות הציר האחרונים בתוניסיה. ב-15 במאי, החלה הדיוויזיה את נסיגתה חזרה למצרים וב-1 ביוני, שבה הדיוויזיה לבסיסיה במעדי ובחלואן, כשהיא מתכוננת להעברתה לאירופה. סך כל האבדות של הניו זילנדים מאז נובמבר 1941 הסתכמו ב-2,989 הרוגים, 7,000 פצועים ו-4,041 שבויים.
איטליה.
אף על פי שממשלת איטליה נכנעה זמן קצר לאחר פלישת בעלות הברית אליה בספטמבר 1943, המלחמה בארץ המגף הייתה רחוקה מסיום. עד מהרה כבשו הגרמנים את רוב חצי האי והגנו עליו במרץ ב-18 החודשים הבאים. המערכה באיטליה הייתה תרומתה העיקרית של ניו זילנד בקרבות המלחמה לאחר הניצחון שהושג לא בקלות בצפון אפריקה.
החלטת בעלות הברית לפלוש לאיטליה התקבלה בעקבות שאיפתם של הבריטים למוטט את בעלת בריתה העיקרית של גרמניה תוך עשיית שימוש בכוחות חבר העמים הבריטי שהתפנו לאחר המערכה המוצלחת בצפון אפריקה. בנוסף לפתיחת חזית שנייה כדי להקל את הלחץ מעל ברית המועצות, ראו בעלות הברית את איטליה כבסיס לשיגור מתקפות לעבר הבלקנים ומתקפות אוויריות על דרום גרמניה. אך המערכה באיטליה התארכה הרבה יותר מהתוכנית המקורית, עקב תנאי השטח הקשים וההתנגדות הגרמנית הנחושה.
בעוד שהכוחות האוסטרלים הוחזרו מזירת הים התיכון כדי להילחם בזירת האוקיינוס השקט כנגד יפן, עמדה ממשלת ניו זילנד מול לחץ ציבורי ונענתה לבקשתה של ממשלת בריטניה לסייע במערכה באיטליה. החלטה זו הובילה לכך שהחיילים הניו זילנדים השתתפו בקרבות עד לתום המלחמה באירופה ואיטליה הייתה שדה המערכה היחידי בו הם לא נלחמו יחד עם האוסטרלים. למרות הניסיון הרב בלחימה שרכשו הניו זילנדים במערכות ביוון ובצפון אפריקה, הם לא היו מוכנים לתנאי החורף בעברו השני של הים התיכון.
לאחר שנפלה ההחלטה להפעיל את הניו זילנדים במערכה באיטליה, הועברו חיילי הדיוויזיה השנייה למצרים לצורך מנוחה והתארגנות מחדש. ל-6,000 החיילים ששירתו במשך פרק הזמן הארוך ביותר הותר לצאת לחופשת מולדת והדיוויזיה חוזקה בתגבורות שהגיעו מניו זילנד. המגויסים החדשים היו רעננים אך עדיין חסרי ניסיון. כחלק מההתארגנות מחדש, הצטרפה שוב הדיוויזיה השנייה לכוחות הארמייה השמינית, שלחמה לצדה של הארמייה החמישית של ארצות הברית לכל אורך המערכה באיטליה.
הפלישה לאיטליה.
בעוד הכוחות הניו זילנדים ממשיכים בהתארגנותם במצרים, החלה ב-9 ביולי 1943 פלישת בעלות הברית לסיציליה. תוך חמישה שבועות שוחרר האי ושליט איטליה, בניטו מוסוליני, כבר הודח מכס השלטון. הפלישה לאיטליה החלה ב-3 בספטמבר, באותו יום בו הסכימה הממשלה האיטלקית החדשה לשביתת נשק עם בעלות הברית. 18 הדיוויזיות הגרמניות שהיו מוצבות אז באיטליה, קיבלו הוראה לפרוק את הכוחות האיטלקים מנשקם ולהגן על חצי האי לאורכו של קו הגנה צר שהשתרע בשטחים ההררים במרכזה של איטליה.
כשהיא רעננה ומתוגברת, נחתה הדיוויזיה השנייה הניו זילנדית באוקטובר 1943,בעיר טאראנטו במחוז פוליה שבדרום איטליה. הם נעו במהירות צפונה לשטח התכנסות בעיר בארי, שלחוף הים האדריאטי, שהייתה הבסיס העיקרי של הכוחות הניו זילנדים שהגיעו לאיטליה.
מונטה קאסינו.