קו הגבול הארוך, המפותל והקשה להגנה, יחד עם ניסיונם של פליטים פלסטינים לשוב למקומות מגוריהם, הוביל לתופעה רחבה של הסתננות, למטרת השתקעות מחודשת, למטרות גנבה ולמטרות טרור. בעקבות אירועי טרור שבאו מיהודה ושומרון נערכו פעולות תגמול על ידי צה"ל, נגד יישובים ובסיסי צבא ומשטרה בגדה המערבית. אירועים בולטים:
מרידות.
ב-20 ביולי 1951 נרצח המלך עבדאללה על ידי פלסטיני, בשעה שנכנס למסגד אל-אקצא על הר הבית בירושלים.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 אירעו ביהודה ושומרון שתי מרידות משמעותיות של פלסטינים כנגד השלטון הירדני. המרידה הראשונה אירעה ב־1963, על רקע הפיכת הבעת' בסוריה. המרידה דוכאה על ידי הצבא הירדני, בסיועה של ישראל שריכזה כוחות צבא בגבולה עם ירדן. ב־1966, על רקע פעולת סמוע הישראלית שהתפתחה לעימות ישראלי-ירדני נרחב, אירעה מרידה נוספת, שדוכאה באכזריות ובכוח רב על ידי הצבא הירדני.
מלחמת ששת הימים 1967.
במהלך מלחמת ששת הימים כבשו כוחות צה"ל את מזרח ירושלים, ואת מלוא השטח של יהודה ושומרון עד נהר הירדן. במהלך המלחמה נמלטה אוכלוסייה גדולה לעבר הירדן המזרחי, דבר שהקטין את האוכלוסייה הכללית בכ־200,000 איש.
בספטמבר 1967 נערך מפקד אוכלוסין ביהודה ושומרון, בו נמנו 595,900 נפש (למעט תושבי ירושלים המזרחית).
ישראל החליטה על סיפוח מזרח ירושלים והענקת תעודות זהות לתושביו (אך ללא זכות בחירה לכנסת), בעוד שאר שטחי יהודה ושומרון נשארו תחת שליטה צבאית של צה"ל. עם זאת, ישראל אפשרה מעבר תושבים וסחורה בין שני עברי הירדן במסגרת מדיניות הגשרים הפתוחים.
לאחר המלחמה, נתחזקה ההזדהות הלאומית הפלסטינית של הערבים תושבי יהודה ושומרון ונבלם תהליך ה"ירדניזציה".
הסתלקות ירדן מתביעה על יהודה ושומרון.
מאז אובדן השטח ב-1967, שאפה ממלכת ירדן להחזיר לעצמה את השליטה בגדה המערבית של הממלכה.
ב-1972, פרסם המלך את תוכנית הפדרציה, תוכנית רייגן מ-1982 דיברה על אוטונומיה פלסטינית מוגבלת בגדה המערבית תחת שלטון המלך הירדני, ב-1983 הגו המלך חוסיין ויאסר ערפאת את תוכנית הקונפדרציה, גורמים בישראל בחנו אפשרות להחזיר חלקים מהשטח לשלטון ירדני במסגרת מה שכונה "האופציה הירדנית". ב-1987 אף נחתם הסכם סודי בעניין זה – הסכם לונדון – בין שמעון פרס, שהיה אז שר החוץ, לבין המלך חוסיין,
אולם אף אחת מתוכניות אלו לא הגיעה לידי מימוש. האינתיפאדה הראשונה גרמה למלך להבין שהפלסטינים לא מעוניינים בחסות הממלכה הירדנית ולכן, כמו גם מתוך חשש שהאינתיפאדה תפרוץ גם בירדן,
ב־1988 הכריזה ירדן על הסתלקותה מתביעת בעלות כלפי יהודה ושומרון, אותם היא שייכה לארגון אש"ף. החל משנה זו בוטלו המושבים בפרלמנט הירדני שיועדו לתושבי יהודה ושומרון, מושבים שעמדו בתוקפם גם לאחר מלחמת ששת הימים. האו"ם והרוב המוחלט של מדינות העולם נוקטים עמדה שעל-פיה השטח ראוי להיות חלק ממדינה פלסטינית עתידית.
הקומנדו הסקוטי מספר 11
הקומנדו הסקוטי מספר 11 (באנגלית: "No. 11 (Scottish) Commando") הייתה יחידת קומנדו בגודל של גדוד שהוקמה במסגרת מטה מבצעים משולבים של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. היחידה הוקמה בסקוטלנד וחייליה לבשו את הכומתה הסקוטית "תאם או'שאנטר" הידועה בפומפון שעל קצה.
היחידה הוקמה כחלק מכוח "לייפורס" (Layforce) בפיקודו של הקולונל רוברט לייקוק (Robert Laycock), שאיחד מספר יחידות קומנדו. במסגרת "לייפורס" שהיה איחוד אד הוק של מספר יחידות קומנדו, נקראה היחידה "גדוד C". לאחר הקמתה בסקוטלנד, ומספר חודשי אימונים, במיוחד בלוחמה אמפיבית, נשלחו חיילי הקומנדו למשימות חיל מצב בקפריסין. מפקד היחידה היה לייטננט קולונל ריצ'רד פדר (Richard Pedder).
ב-9 ביוני 1941 נשלחו חיילי היחידה למשימת נחיתה מן הים בשפך הליטני במסגרת הפלישה לסוריה וללבנון שנועדה לכבוש מדינות אלו מידי אנשי צרפת של וישי ולמנוע נפילתן לידי מדינות הציר.
הכוח יצא לדרכו ב-7 ביוני, יום לפני הפלישה המתוכננת, כשהוא מפליג בספינת התובלה "גלנגייל" (HMS Glengyle), בליווי משחתות, ומטרתו לנחות בשפך הליטני ולהכשיר את מעבר הדיוויזיה האוסטרלית ה-7 בנהר. ברגע האחרון בוטלה המשימה, והספינות שבו לפורט סעיד. מיד עם הגיען לפורט סעיד קיבלו את הפקודה לשוב, והכוח הונחת בשפך נהר הליטני בלילה שבין ה-8 ביוני וה-9 ביוני.
כאשר נחת הכוח בשפך הנהר, חלה טעות. מחצית הכוח נחתה מדרום לנהר ומחצית מצפונו. עקב העיכוב במשימה החלה בינתיים הדיוויזיה האוסטרלית את התקדמותה, והכוח לא מצא עצמו בעורף האויב, אלא בלב אזור הלחימה כשהוא מנותק לשניים על ידי הנהר. הכוח הצליח לגבור על אנשי וישי, ולחבור אל האוסטרלים, במחיר של 231 הרוגים ופצועים, כחצי מהכוח שנחת. מפקד הכוח, ריצ'רד פדר, נהרג אף הוא בפעולה.
לאחר המערכה בסוריה ובלבנון, הוחזרה שארית הכוח לקפריסין. "לייפורס" פורק, ויחד עמו הקומנדו הסקוטי. רבים מיוצאי הקומנדו הסקוטי מס' 11 המשיכו בשירות ביחידות קומנדו אחרות במטה המבצעים המשולבים. חלקם, כולל קולונל רוברט לייקוק, השתתפו בנובמבר 1941 במבצע פליפר של יחידת קומנדו בריטית שנחתה הרחק מאחורי קווי הגרמנים בלוב בניסיון שלא צלח לחטוף את הגנרל רומל.
אוניברסיטה למפלצות
2 אירו
2 אירו הוא מטבע אירו, בעל העריך הגבוה בשוויו במחזור. מטבע זה עשוי שתי סגסוגות: הסגסוגת החיצונית עשויה מנחושת וניקל, ואילו הפנימית עשויה מפליז וניקל. כמו כל מטבעות האירו, בעוד צד הנושא של המטבע נושא עיצוב ייחודי לכל מדינה המנפיקה אותו, ועל כן נקרא גם הצד הלאומי, צד הערך הוא משותף ונושא עיצוב של מפת אירופה יחד עם העריך.
עיצוב.
צד הנושא.
על רוב העיצובים הלאומיים מוטבעים בטבעת החיצונית 12 כוכבים כדגל האיחוד האירופי. להלן פירוט על הצד הלאומי של המטבע במספר מדינות:
צד הערך.
בצד המשותף של המטבע מוטבעת מפת אירופה, 12 כוכבים המסמלים את 12 הכוכבים בדגל האיחוד האירופי, וערכו של המטבע. משנת 1999 הוטבעו על הצד המשותף רק מפות מדינות האיחוד האירופי, אולם משנת 2007 בעקבות הצטרפותן של 10 מדינות הוטבעה מפת אירופה השלמה.
שולי המטבע.
שולי המטבע גם הם נתונים לעיצובה של כל מדינה, ועליהם מופיעים כיתובים שונים, למשל סיסמה הייחודית למדינה שהנפיקה את המטבע.
מטבעות זיכרון.
החל משנת 2004 לכל מדינה שחברה בגוש האירו יש זכות להטביע פעם בשנה מטבעות זיכרון לציון אירועים לאומיים מיוחדים על פני צד הנושא של מטבע 2 אירו. הראשונה שעשתה הטבעה מיוחדת היא יוון בשנת 2004 לציון אולימפיאדת אתונה.
משנת 2013 יש זכות לכל מדינה בגוש האירו להטביע יותר ממטבע זיכרון אחד.
גרמניה חתמה על הסכם בו כל שנה במשך 20 שנה יוטבע עיצוב שלה על כל אחת מהמדינות המרכיבות אותה, ספרד עשתה בדומה לה מטבעות זיכרון לכל הקהילות אוטונומיות של ספרד המרכיבות אותה.
גם האיחוד האירופי עצמו מנפיק לכל המדינות מטבעות מיוחדים בשפות מדינות גוש האירו לציון אירוע חשוב של האיחוד האירופי. נכון להיום (2012) האיחוד האירופי הנפיק שלוש פעמים הטבעות כאלה – בשנת 2007 לציון 50 שנה להסכם רומא, בשנת 2009 לציון 10 שנים להצמדת המטבעות הראשונים לאירו וההתחלה בשימוש באירו במקביל למטבעות הלאומיים שקדמו לו ובשנת 2012 לציון 10 שנים מהיום בו האירו הפך להילך החוקי היחיד במדינות גוש האירו הראשונות.
אפ&quot;ב
החיים הם חלום
החיים הם חלום (בספרדית: La vida es sueño) הוא מחזה שנכתב בשפה הספרדית בידי פדרו קלדרון דה לה ברקה. הוא ראה אור לראשונה ב-1635 (או אולי בראשית 1636),
זוהי אלגוריה הדנה במצב האדם ובמסתורין החיים.
במרכז המחזה ניצבת דמותו של זיגיזמונד, נסיך פולין, המחזה מתמקד בעימות בין הרצון החופשי לגורל. זהו אחד ממחזותיו הידועים והנחקרים ביותר של קלדרון.
תקציר העלילה.
פתיחת המחזה.
אשתו של מלך פולין כרעה ללדת ובחלומה היא ראתה את בנה הופך לרע ואכזר. כשילדה אותו, היא נפטרה בלידתה, באותו היום השמיים קדרו. בזיל, מלך פולין, ראה כל זאת כאות לכך שבנו יגדל להיות אדם רע ושליט רע, הוא הודיע בפומבי שבנו נולד מת ובסתר כלא אותו במגדל, שם גדל. רק קלוטלד, יועצו הנאמן של המלך הורשה להיכנס לתחומי המגדל והוא גם הופקד על חינוכו של הבן, ששמו זיגיזמונד. המלך ציווה שיש להמית כל אדם אחר שייכנס לתחומי המגדל.
המחזה נפתח ביום בו בזיל, המלך הזקן, עומד להכריז על יורשו העתידי. הוא מזמין לחצר את שני אחייניו: הנסיכה אסטרלה ואסטולף, דוכס מוסקבה. אבל הוא מחליט להעמיד במבחן את זיגיזמונד בנו ולבדוק האם צדק בניבוי העתיד. הוא מורה לקלוטלד להעביר את זיגיזמונד בשנתו לארמון וכשיתעורר לגלות לו את עובדת היותו הנסיך ויורש העצר. הוא מזמן את שני אחייניו ומספר להם כל זאת ואומר שאם יחלוף יום וטבעו של זיגיזמונד יתברר כטוב, הוא יהיה יורשו החוקי, אם יחלוף היום ויתברר שטבעו הוא רע, הוא יעביר את כס השלטון לשני אחייניו. במקרה כזה, זיגיזמונד יורדם, יושב לכלאו במגדל למשך שארית חייו וכשיתעורר ייאמר לו שהכול היה חלום.
עלילת המשנה.