בשנת 2004 זכה הארגון בפרס הקיום הנכון. בשנת 2009 היה הארגון בין הזוכים בפרס סחרוב לחופש המחשבה.
ב-28 בדצמבר 2021, הארגון נסגר בהחלטת בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית, בטענה שהארגון פועל לסילוף ההיסטוריה ו"יוצר תדמית שקרית של ברית המועצות כמדינת טרור".
פעילות.
הארגון קידם הקמה של אנדרטת זיכרון לקורבנות הגולאג, שהוקמה בשנת 1990 מול לוביאנקה, מטה המשטרה החשאית, הק.ג.ב, בכיכר לוביאנקה שבמוסקבה. הארגון קידם את ההחלטה, בשנת 1991, לקבוע את התאריך 30 באוקטובר כיום הזיכרון לקורבנות הדיכוי הפוליטי.
מטרות הארגון.
לפי אמנת הארגון, מטרותיו היו:
שרון אקסלרוד
שרון אקסלרוד (נולדה בשנת 1970), היא אלופת ישראל בשחייה בעבר. התמחתה בסגנון גב.
ביוגרפיה.
אקסלרוד התאמנה בקבוצת הפועל עמק חפר/נתניה בהדרכתו של שמריהו נאבל.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1983 זכתה אקסלרוד במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש לגילאי 13 של 2:36.85 דקות, אחרי עירית גלוסקינוס מהפועל ימק"א ירושלים שקבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 16 ו-18 של 2:29.01 דקות, ולפני תמר הראל בת אגודתה (2:44.01 דקות) שתיהן מהפועל עמק חפר/נתניה.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בנהריה בפברואר 1986 זכתה אקסלרוד במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:11.90 דקות, אחרי איריס קומן ממכבי נהריה (1:11.73 דקות) וורד ליברמן ממכבי תל אביב כפר המכביה (1:11.86 דקות)
אלופת ישראל.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 זכתה אקסלרוד בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:31.54 דקות, לפני עינת גבאי ממכבי חיפה (2:36.51 דקות) ורוית שילה מהפועל ערד (2:38.31 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:11.65 דקות, 4 מאיות השנייה איטי מדורית משלר ממכבי ירושלים שקבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 14 של 1:11.61 דקות, ולפני ורד ליברמן ממכבי תל אביב (1:13.87 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי.
בתחרות שמונה האומות שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1987 סיימה אקסלרוד פעמיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:11.88 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:34.18 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:11.27 דקות, לפני דורית משלר (1:12.38 דקות) והדס פדה מהפועל נהריה ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:32.76 דקות, לפני הדס פדה (2:37.67 דקות) ודורית משלר (2:39.63 דקות).
גיורגי אריסתווי
גיוֹרגי אֵריסתַווי (בגאורגית: გიორგი ერისთავი; 1813 - 22 בספטמבר 1864) היה משורר ומחזאי גאורגי, שהניח את היסוד לתיאטרון הלאומי הגאורגי.
ביוגרפיה.
גיורגי אריסתווי נולד בשנת 1813 בכפר אודזיסי שבחבל כארתלי, כאשר גאורגיה הייתה חלק מהאימפריה הרוסית; עד תחילת המאה ה-19, אבותיו היו השליטים הפיאודליים של דוכסות כּסַני, שהשתרעה על העמקים של כארתלי הפנימית והחבלים ההרריים הסמוכים ("אריסתווי" הוא תואר אצולה, שהפך לשם משפחה). אביו של המחזאי, דוד, כיהן בתפקיד יועץ במשרד האוצר ואימו מרי, ביתו של איוון כּוֹבּוּלאשווילי, שהייתה בקיאה בשפה הגאורגית, לימדה את גיורגי קרוא וכתוב בתקופת מגוריו בכפר הולדתו, ועד גיל שמונה (1821) הצליחה לעורר בו את האהבה לכתיבה.
בשנים 1825-1821 אריסתווי למד בבית הספר לבני אצילים בטביליסי, ואילו אחר-כך בפנסיון פרטי במוסקבה - במשך חצי שנה; עקב אי-הסתגלותו לאקלים, הוא הוחזר לגאורגיה ומאז לא למד במוסדות חינוך; אריסתווי היה אוטודידקט, בין השאר של השפה הצרפתית.
בשנת 1830 אריסתווי התמנה לפקיד בממשל הצבאי הרוסי; במקביל לעבודתו בשירות האימפריה הרוסית, הוא הצטרף לקשר של בני האצילים הגאורגים, שתכננו לכלוא את ראשי השלטון הרוסי בגאורגיה ואז להנהיג נגדו מרד.
בשנת 1832 אריסתווי פרסם את הפואמה הראשונה שלו - "הסיפור האוסטי" - במוסף הספרותי הדו-שבועי של השבועון "טפּיליסיס אוּצקֵבַּני"; באותה שנה נחשף סוד הקשר של בני האצילים הגאורגים ואריסתווי נעצר; אחרי שהיה אסור בכלא במשך יותר משנה, בשנת 1834 נכפה עליו גלות וגיוס לצבא - הוא הוצב כחייל ביחידת חיל רגלים רוסית בווילנה, ליטא (שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית).
בווילנה אריסתווי למד פולנית, התוודע לספרות הפולנית והושפע מהרומנטיזם של המשורר הפולני אדם מיצקביץ'; בין שיריו באותה תקופה, בולטים השירים בעלי הנימה הפטריוטית ("לעלם מארץ זרה", "למטקוורי" ו"לקבך"), השירים הסאטיריים-הומוריסטיים על שינוי הערכים בקרב האריסטוקרטיה ("אם ואישה" ו"מחשבותיה של אישה צעירה") ושיר האהבה "לתֵאוֹדוֹסיַה מירֵצקַה".
בשנת 1838 לאריסתווי הותר לבקר בגאורגיה, ואילו בשנת 1842 הוא חזר אליה לתמיד. אריסתווי השתקע בטביליסי, התחתן והחל לעבוד בשירות הציבורי של השלטון הרוסי בגאורגיה; תוך זמן קצר, הוא התמנה לעוזרו של משנה המלך בקווקז, מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב.
אריסתווי המשיך לכתוב שירים, שביניהם בולטים שירי אהבה ("זיכרון" מ-1844, "ללב" מ-1845, "לרוזנת דַריַה בֵּגתַבֵּגוֹבַה" מ-1849), שירים פטריוטיים ("הקווקז והזר" מ-1854, "על לכתו של ניקוֹלוֹז בן מֵליטוֹן בַּרַתוֹב) והשיר הסאטירי על האצולה הגאורגית - "איש אחד שכב חולה" (1854).
בשנת 1852 אריסתווי הקים את כתב העת הספרותי הגאורגי הראשון - "ציסקַרי", והיה עורכו הראשון (1853-1852); הוא גם פרסם בכתב העת מאמרי ביקורת ספרותית תחת שם העט "גלוּחַריץ'". בשנת 1853 אריסתווי פרסם ב"ציסקרי" את הנוסח המלא של הפואמה שלו משנת 1832 - "הסיפור האוסטי" - שבגרסתה החדשה נקראה "זַרֵה וְקַנימַת"; נושא הפואמה הוא אהבה אומללה על רקע מאבקם של ההרריים הגאורגים והאוסטים נגד צבא האימפריה הפרסית במאה ה-17.
במקביל לכתיבת שירים, פעילותו הספרותית של אריסתווי כללה גם יצירת מחזות; "המטורלל", המחזה הראשון שכתב בשנת 1839, היה פואמה דרמטית-קומית על ייעודו של משורר ועל גורלו בחברה המודרנית.
במחזותיו הבאים, אריסתווי התמקד בביקורת חברתית על המעמדות הגבוהים; על ידי הצגה קומית של דמויות טיפוסיות מעילית החברה, הוא חשף תופעות ונטיות שליליות: אַמַרינדוֹ ואוֹנוֹפּרֵה במחזה "המחלוקת" מ-1840, וגם אַנדוּקַפַּר ופּאוולֵה ב"היפרדות" מ-1849 - ייצגו את נצלנותם השקופה (כלפי האיכרים) של אצילים אובדי ערכים ואת היאחזותם הנואלת בתהילת העבר; בֵּגלַר ומיכֵאיל במחזה "המחלוקת" ואיוואנֵה ב"היפרדות" הדגימו את ניתוקם החולמני של בני האצילים שהתחנכו ברוסיה מחיי מעש ואת ויתורם המהיר על עקרונותיהם הליברליים החדשים.
דמויותיהן של מיקירטוּם טרדַטוֹב ב"היפרדות" וסרכּיס דַבַּגוֹב ב"הקמצן" מ-1850 התבססו על מלווי כספים תאווי בצע וקמצנים, שבלטו במעמד הבורגני המתחזק; סַרכּיס קוּמוּחטוֹב במחזה "המחלוקת" ורַמַז ב"היפרדות" היו נציגי הביורוקרטיה המושחתת של השלטון הרוסי בגאורגיה.
אריסתווי לא הסתפק בכתיבת מחזות והקים את להקת התיאטרון המקצועית הראשונה בגאורגיה, שנקראה "תיאטרון גיורגי אריסתווי"; ב-2 בינואר (14 בינואר לפי הלוח הגרגוריאני) של שנת 1850 הלהקה העלתה את הצגת הבכורה שלה - "היפרדות" מאת אריסתווי - באולם של גימנסיית טביליסי.
מלבד יצירותיו, אריסתווי ביים עבודות של מחזאים גאורגים שהוא טיפח בלהקתו, וכן מחזות, שהוא תרגם משפות זרות; משנת 1851 הלהקה העלתה את הצגותיה בבניין התיאטרון החדש בכיכר המרכזית של טביליסי.
בראשית דרכה, להקת התיאטרון של אריסתווי זכתה מדי שנה במענקים כספיים מצד השלטון הרוסי בגאורגיה - בהסתמך על שירותו הנאמן כעוזר משנה המלך בקווקז ועל תוארו האצילי; אחרי שהלהקה המשיכה להעלות בעקביות הצגות עם תכנים ביקורתיים, היו ניסיונות להפריע לפעילותה, אך אלה נבלמו על ידי משנה המלך בקווקז, מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב, שהיה בעל נטיות ליברליות; בשנת 1854, כאשר וורונצוב סיים את כהונתו וחזר לרוסיה, השלטונות והאצולה הגאורגית עשו יד אחת ואילצו את אריסתווי לפרוש מעיסוקו בתיאטרון (כעבור שנתיים, להקתו הפסיקה לפעול).
מלבד יצירותיו המקוריות, אריסתווי תרגם לגאורגית מחזות משפות זרות (כמו "צער מתוך חוכמה" מאת אלכסנדר גריבוידוב), וכן את שיריהם של אדם מיצקביץ', אלכסנדר פושקין, מיכאיל לרמונטוב, פייר ז'אן דה בראנז'ה וויקטור הוגו; בנוסף (עוד בתקופת גלותו בליטא), הוא היה שותפו של קזימיר לפצ'ינסקי בתרגום הפואמה "עוטה עור הנמר" מאת שותא רוסתוולי לפולנית (בצורת סיפורת). בשנת 1862 אריסתווי פרסם את רשמיו ממסעו באנגליה.
אחרי פרישתו מתיאטרון בשנת 1854, אריסתווי עזב את טביליסי ועבר לכפר חידיסתווי שליד העיר גורי; בשנת 1864 הוא מת בגוֹרי ונקבר בחצר קתדרלת איקוֹרתַה הקרובה, שבנויה על צלע הר אוֹרבּודזַלי ליד הכפר איקורתה (בתקופת השלטון הפיאודלי של אבותיו בכארתלי הפנימית, המבצר שבכפר איקורתה היה בבעלותם; בקתדרלת איקורתה קבורים האחים שַלווַה ואֵליזבַּר אריסתווי, שעוּנוּ למוות בעקבות מרד באימפריה הפרסית במאה ה-17 והוכרזו כקדושים על ידי הכנסייה הגאורגית).
ב-10 בספטמבר 1963 הונפק בגאורגיה הסובייטית בול עם דיוקנו של אריסתווי.
יום הזיכרון לקורבנות הדיכוי הפוליטי
יום הזיכרון לקורבנות הדיכוי הפוליטי (רוסית: День памяти жертв политических репрессий), הוא יום זיכרון שנתי לקורבנות הרדיפות והדיכוי של המשטר הסובייטי בברית המועצות. ארגון זכויות האדם ממוריאל עמד מאחורי היוזמה לקיום יום הזיכרון.