סם טולידאנו נולד בטנג'יר, אז מרוקו הספרדית, כבן לאיש העסקים משה טולידאנו, בעל חברה שעסקה בקשרי יבוא-יצוא עם ספרד הקונטיננטלית. הוא למד משפטים בפריז. בשנת 1959, כשטנג'ר עברה לשליטת מרוקו, היגרו טולידאנו ומשפחתו לספרד.
אף על פי שנאלץ לנטוש מאחוריו נכסים רבים, הצליח תוך הסתמכות על קשרי המסחר ההדוקים עם פרטנרים במדינה הספרדית להקים מחדש את עסקיו במדריד כבעל חברה ליצור מכונות תפירה, ולאחר מכן בתחום מקלטי טלוויזיה וציוד אלקטרוני בענף התקשורת
פעילותו הציבורית בראש יהודי ספרד.
במהרה הפך טולידאנו אחד ממנהיגיה הבולטים ומדובריה המכובדים של יהדות ספרד המחודשת, ושמר על מעמד זה למשך 36 שנה. שמו עלה לכותרות בשנת 1967 כאשר בכהונתו כסגן יושב ראש הקהילה היהודית במדריד, יחד עם ראש הקהילה מקס מזין (שכיהן בהתפקיד זה בין השנים 1961-1970), פנה לשגריר ספרד בקהיר, אנחל סאגאס, ושכנע אותו ואת הממשל הספרדי להנפיק דרכונים לכ-1500 יהודים שנכלאו בבית הכלא אבו זאבאל ולשחררם ליציאה לספרד
לאחרי שועידת הוותיקן השנייה סללה את הדרך להיתר פולחן הדתות הלא קתוליות בספרד באמצעות החוק מ-19 ביוני 1967, ביקש טולידאנו מהממשלה הספרדית לתת הכרה מלאה ליהדות בספרד ולבטל את צו הגירוש שהוצא בהשראת האינקוויזיציה בשנת 1492. ואכן, ב-16 בדצמבר 1968, עדיין תחת שלטונו של הרודן פרנקו, קיבל טולידאנו מידי שר המשפטים הספרדי אנטוניו אוריול את הצהרת הממשלה הספרדית המבטלת רשמית את צו הגירוש שהוציאו המלכים הקתולים פרננדו ואיזבלה ב-31 במרץ 1492. כתוצאה מכך התקיים טקס חנוכת בית הכנסת הפומבי הראשון במדריד ברחוב באלמס 3.
גם בשנים הבאות, ובמיוחד אחרי התחזקות המשטר הדמוקרטי בעידן שלאחר פרנקו, היה מעורב טולידאנו בצעדים לנורמליזציה של היחסים בין היהודים ובין העם הספרדי. בשנת 1987, כנציג הקהילה היהודית, חתם טולידאנו עם הממלכה הספרדית הסכם אנלוגי לזה שהתקיים בין ספרד ובין הכנסייה הקתולית.
ב-31 במרץ 1992 הוא נמנה עם המנהיגים היהודים מכל העולם שברכו את המלך חואן קרלוס הראשון בביקורו ההיסטורי בבית כנסת במדריד שביקש לסמל הרצון לפיוס עם העם היהודי לרגל מלאת 500 שנה לצו הגירוש שיזמו בזמנם זוג "המלכים הקתולים".
ביוני 1992 נאם סם טולידאנו בשם "שבט" משפחות טולידאנו המפוזרות כיום ברחבי תבל, ויחד עם עוד 19 נציגים שלהן קיבל מפתח סמלי של העיר טולדו בטקס ציבורי היסטורי בפלאסה דה איונטמיינטו.
טולידאנו היה בין אלו שפעלו בהתמדה להשגת פיוס מלא בין שני הלאומים - יהודי וספרדי, ובהקשר זה, להגשמת הכרתה הרשמית של הממלכה הספרדית במדינת ישראל וכינון יחסים דיפלומטיים ברמת שגרירים בין שתי המדינות הים תיכוניות.
סם טולידאנו היה אחד ממיסדיה של האגודה לידידות יהודית-נוצרית והמרכז למחקרים יהודיים-נוצריים במדריד. כאיש עסקים היה חבר במועצת המנהלים ומנהל כספים של חברת הטלפוניה חוסאן במדריד. החל משנת 1961 שיחק טולידאנו תפקיד חשוב בבנייה, צעד אחר צעד, של הקשרים המסחריים בין ספרד ובין ישראל, פעולה שהחלה עוד בזמנים כשבין שתי המדינות התקיימו רק יחסים קונסולריים.
הוא נפטר מהתקף לב במדריד ב-22 ביולי 1996. היה נשוי פעמיים. השאיר אשה שנייה, נירה, ובן, מאוריסיו טולידאנו, שהמשיך דרכו כאיש עסקים ואיש ציבור, וכן שלושה נכדים. במאמר שכתב לזכרו בעיתון ABC, מיגל אנחל מורטינוס, אז שגריר ספרד בישראל, ציין את כישוריו האישיים והדיפלומטיים היוצאי דופן של טולידאנו שלא רק תרם לשיפור היחסים בין ספרד וישראל ולהשגת חופש הפולחן למיעוטים הדתיים בספרד, אלא גם סייע לדיפלומטיה הספרדית בחיזוק היחסים עם מדינות ערב מתונות, בעיקר עם מרוקו.
מורשתו.
לזכרו הוקם ביוזמת בנו ואלמנתו פרס שמואל טולידאנו המוענק כל שנה על ידי מכון משגב מירושלים לחוקרים ומוסדות מחצי האי האיברי, מישראל ומארצות אחרות התורמים בפעילותם לחקר מורשתם של קהילות ישראל בספרד ובארצות הפזורה הספרדית, לחקר היחסים בין היהודים, הנוצרים והמוסלמים בספרד, וליחסי ספרד וישראל.
כתביו.
("ספרד - המפגש מחדש", מאמר בצרפתית בספר "יהודי מרוקו", הוצאת
הספרים דו סקריב, פריז, 1992.
ריכרד שטיין
ריכרד שטיין (1898 - כ"ח בשבט ה'תשל"ט, 25 בפברואר 1979) היה מחלוצי רפואת העיניים בישראל. פרופסור לרפואת עיניים, הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
חייו.
שטיין נולד בצ'כוסלובקיה, למד בה רפואה ועבר בה את מלחמת העולם השנייה כשהוא משמש רופא בגטו טרזין, ומשנת 1944 עמד בראש השירות הרפואי בגטו. בשנת 1948 נענה לבקשתו של הד"ר חיים שיבא ועלה לישראל עם רעייתו, אף היא רופאת עיניים, לצורך ניהול שירות העיניים בבית חולים תל השומר.
ד"ר אפרים סיני שאיפשר לפרופ' שטיין לנתח במחלקתו בבית החולים הדסה (תל אביב) לאחר עלייתו לישראל סיפר: "אחרי מלחמת השחרור בא דוצנט ד"ר ריכרד שטיין, בשעתו היה כלוא בטרזיינשטט. הוא היה מאושר לבוא לבית החולים, לראות שוב חולים ולנתח. הניתוח הראשון שעשה אצלנו היה מקרה של הפרדות הרשתית. למרות שביצע את הניתוח בסביבה זרה ובמכשירים שלא היו מוכרים לו-עלה הניתוח יפה. הוא ניתח במחלקתי גם לאחר מכן, ומעודו לא סירב לבקשתי לבוא לייעוץ. הוא היה מגדולי רופאי-העיניים בארץ במשך עשרות שנים, ובעל שיעור קומה בינלאומי. גם יהודי וציוני טוב היה, והקפיד לדבר עברית רהוטה בוועידות שלנו".
שטיין ייסד בשנת 1949 את המחלקה לכירורגיית עיניים בתל השומר ושימש בה מנתח יחיד. במשך שנים רבות ביצע במחלקתו ניתוחי השתלות קרנית. בשנת 1967 עלה לכותרות לאחר שביצע השתלת קרנית ללא שקיבל רשות ממשפחת הנפטר. במהלך שנות ה-60, נקלטו במחלקה שבעה רופאים נוספים והוקמו במחלקה יחידות משנה לטיפול במחלות עיניים שונות. בראשית שנות ה-70 צמצם את פעילותו, ובשנת 1976 פרש לגמלאות והוחלף בראשות המחלקה על ידי מיכאל בלומנטל. בשנת 1978 נוסד ביוזמתו, ובסיוע משפחת גולדשלגר, המכון לחקר העין, הפועל בבית החולים בחסות אוניברסיטת תל אביב, ומרכז במבנה אחד את כל מגוון שירותי רפואת העיניים.
לפרופ' שטיין היה זיכרון פנומנלי ויכולת שכלית מרשימה נוסף על המיומנות הניתוחית המיוחדת.
בשנת ה'תשל"ג (1972) הוענק לשטיין פרס ישראל לרפואה. על שמו נקרא רחוב בבאר שבע, ומוענק פרס שנתי באוניברסיטת תל אביב להצטיינות בחקר רפואת עיניים.
תלמידו פרופ' משה לזר ניהל את מחלקת עיניים בבית החולים איכילוב במשך עשרות שנים. בתו היחידה רות היא רופאת עיניים.
שרה הסטרין-לרנר
שרה הסטרין-לרנר (1 במאי 1918 - 18 בנובמבר 2017) הייתה חוקרת ישראלית בתחום הפיזיולוגיה. כלת פרס ישראל למדעי הרפואה לשנת 1955.
ביוגרפיה.
הסטרין נולדה בוויניפג שבקנדה. הוריה, יוסף ומרים הסטרין, היו קשורים בפעילות הציונית של אזור מגוריהם. בשנות ילדותה אירחו בביתם רבים מבכירי תנועת העבודה שעסקו בשליחות בצפון אמריקה, בהם רחל ינאית בן-צבי, זלמן שזר ויהודה אבן שמואל. לאחר עלייתם לארץ ישראל, בשנת 1932, שימש אביה מזכיר המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית תחת ניהולו של ברל לוקר ומנהל המכון החקלאי. אחיה, שלמה, שימש לימים פרופסור לביוכימיה ובשנת 1957 זכה בפרס ישראל למדעים מדויקים.
מחקר והוראה.
בארץ למדה הסטרין זואולוגיה ובלימודי הדוקטורט עסקה בפיזיולוגיה פתולוגית. היא נמנתה בין ראשוני הסגל האקדמי של המחלקה לפיזיולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1961 יצאה לשנת שבתון ועבדה עם פרופסור הוקין ב-אוניברסיטת מדיסון במדינת ויסקונסין בארצות הברית.
פרס ישראל.
מחקרה המשותף עם בנימין שפירא בנושא ספיגת גלוקוז זיכה אותם בפרס ישראל למדעי הרפואה לשנת 1955.
יגאל עמיר
יגאל עמיר (נולד ב־23 במאי 1970) הוא רוצחו של ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין.
עמיר רצח את רבין בליל 4 בנובמבר 1995, בתום עצרת תמיכה בהסכמי אוסלו. הוא נעצר במקום הרצח, הורשע ונגזר עליו מאסר עולם בתוספת 6 שנים על פציעת המאבטח יורם רובין. בהמשך התווספו לעונש המאסר שלו חמש שנות מאסר, ולאחר ערעור המדינה הוחמר העונש לשמונה שנות מאסר.
נעוריו.
עמיר נולד בהרצליה. אמו גאולה הייתה גננת במקצועה, ואביו שלמה הוא סופר סת"ם. עמיר למד בבית הספר של החינוך העצמאי בהרצליה ובישיבת היישוב החדש בתל אביב. לאחר לימודיו התיכוניים למד בישיבת ההסדר כרם ביבנה, ובמסגרתה שירת בצה"ל כלוחם בגדוד 13 של חטיבת גולני. על תקופת שירותו במהלך האינתיפאדה הראשונה סופר:
מאוחר יותר נשלח במסגרת "נתיב" לפעילות חינוכית בריגה.
עמיר למד משפטים באוניברסיטת בר־אילן. במהלך לימודיו ארגן (יחד עם אבישי רביב) שבתות ומסלולי טיול לפנויים ולפנויות מהמגזר הדתי במקומות שונים בעלי משמעות פוליטית, כדוגמת חברון, נצרים ובניין האוריינט האוס. פעילויות אלו היו חוקיות ולגיטימיות, אך לבקשת שירות הביטחון הכללי מסר רביב בקיץ 1995 מידע מפורט על אודות עמיר, לרבות קשריו עם אחיו חגי, פעילויותיו בארגון הפגנות נגד הסכמי אוסלו ובגבעת הדגן באפרת, תמיכתו בטבח מערת המכפלה שביצע ברוך גולדשטיין, וכוונתו לארגן "קבוצת סטודנטים רציניים מבר־אילן המעוניינים לעשות דברים", בלי לעדכן לגביה את רביב, שעמיר העריך שהוא במעקב השב"כ. הצהרה זו פורשה על ידי רביב כ"רעיונות כלליים מאוד שאם יתממשו עלולים להוביל גם לפגיעה בערבים". רביב הונחה להמשיך בפיקוח על עמיר, אך לא הופעלו נגדו אמצעי חקירה נוספים, בין היתר על רקע ריבוי דיווחים חמורים יותר באותה תקופה.
את ההשראה לרצח רבין שאב עמיר מברוך גולדשטיין, שביצע את טבח מערת המכפלה. בפברואר 1994 נסע עמיר להלוויה של גולדשטיין. הוא סיפר בחקירתו במשטרה ששוחח עם חבריו של הרוצח, ועליהם אמר:
רצח ראש הממשלה.