ספר נוסף ואף מפורסם יותר הוא "פני מועדות לכוכבים" (באנגלית: The Stars My Destination, פורסם גם בשם Tiger, Tiger!), שפורסם בעברית בתרגומו של עמנואל לוטם. הספר יצא בעברית בשתי מהדורות, הן של ינשוף והן של עם עובד. הספר הוא מעין חידוש עתידני לספר המפורסם "הרוזן ממונטה כריסטו", ומתאר עולם שהותאם בקפידה אחרי גילוי הטלפורטציה (שנקראת בספר "גניטה"), תזוזה ממקום למקום בכוח המחשבה בלבד. הסיפור מגולל את סיפורו של האנטי גיבור והרוצח גולי פויל, היוצא לנקום במערכת השמש הצפופה ורבת התככים של המאה ה-24 לאחר שננטש בחלל על ידי הספינה וורגה. נקמתו מובילה אותו לגילויים מפתיעים ופריצה אל מעבר לכוכבים עצמם.
ספר פחות מוכר של בסטר, גם הוא תורגם על ידי עמנואל לוטם בהוצאת עם עובד, הוא הספר "אקסטרו" (באנגלית Extro, פורסם לראשונה בשם The Computer Connection). הספר מספר על קבוצה מופרדת מהחברה בסוף המאה ה-21, הכוללת מספר אישיות מפורסמות מההיסטוריה האנושית עצמה. קבוצה זאת היא של אנשים החיים לנצח, בני אלמוות, ומסתגרת בעצמה במקביל לבני האדם החיים בעולם. העלילה מסתבכת כאשר המחשב הראשי אקסטרו מתמזג עם אחד מאנשי הקבוצה ובמקביל אחד מחבריה רוצח את שאר חברי הקבוצה אחד אחרי השני.
בסטר הרבה להשתמש בספריו בתיאורים של סינסתזיה. בספרו "פני מועדות לכוכבים" מתואר אדם שעובר בטלפורטציה ממקום למקום בעודו בוער, וחווה צלילים כמראות ותחושות כטעמים.
חלק מן המאפיינים לכתיבתו של בסטר הן התקדמות עלילתית מהירה מאוד והרבה מידע בספריו. כמו כן, הוא נוטה להתרכז בספרים בדברים נטולי הסבר או היגיון כלשהו ולתת להם חלק ניכר מהסיפור עצמו, לדוגמת "פירא" מהספר פני מועדות לכוכבים.
קומיקס.
בשנות ה-40 של המאה ה-20, החל לכתוב לחברת DC קומיקס, ובין השאר עבד על דמויות גיבורי-על כמו סופרמן (תחת העורך ג'וליוס "ג'ולי" שוורץ), גרין לנטרן (הפקח הירוק). הוא גם יצר את דמותו של נבל-העל, סולומון גרנדי, ואף כתב את הגרסה הנודעת ל"שבועתם של הפקחים הירוקים" שמתחילה במשפט "ביום בהיר, בליל אפל".
בלוטת המגן
לואי בארטו
לואי בארטו (בצרפתית: Louis Barthou; 25 באוגוסט 1862 – 9 באוקטובר 1934) היה מדינאי צרפתי.
חייו.
בארטו, יליד אולורון-סנט-מרי, היה איש תרבות וכתב מספר ביוגרפיות, ביניהן ביוגרפיה של ויקטור הוגו.
החל משנת 1894 שימש במספר תפקידי שר בממשלות צרפת בתקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית. בשנת 1913 שימש בתפקיד ראש הממשלה במשך כ-10 חודשים.
על רקע הכתיבה הספרותית והפוליטית שלו התקבל בשנת 1918 לאקדמיה הצרפתית.
בארטו נתמנה לשר החוץ של צרפת בשנת 1934. בארטו שאף לחזק את קשרי צרפת עם מדינות מזרח אירופה והיה דמות המפתח בגיבוש הסכם סיוע הדדי עם הסובייטים, שנחתם לאחר מותו.
ב-9 באוקטובר 1934, בעת שהיה מארחו של אלכסנדר הראשון מלך יוגוסלביה בעת ביקור ממלכתי בצרפת, כשנסעו בארטו והמלך במכונית פתוחה ברחובות העיר מרסיי, נורה המלך למוות על ידי ולאדו צ'רנוזמסקי, מתנקש בולגרי שפעל בשליחותם של בדלנים קרואטיים. בארטו אף הוא נפגע מן הירי ומצא את מותו. ב-1974, 40 שנה לאחר הרצח, הוכיחה בדיקת מעבדה, כי הכדור שפגע בבארטו נורה (ככל הנראה בשוגג) מרובהו של אחד השוטרים הצרפתים.
היסטוריה של סוריה
המונח "סוריה", שמצלול שמו מזכיר את שמה של אשור הקדומה, נטבע במאה ה-5 לפני הספירה על ידי הרודוטוס, ההיסטוריון בן יוון העתיקה.
היסטוריה קדומה.
שטחה של סוריה של היום נשלט במאה ה-24 לפנה"ס על ידי ממלכת אכד. החפירות שנעשו בעיר אבלה מצאו ארכיון גדול שנכתבו בשפה האבלאית שהיא שפת מעבר בין האכדית לשפות השמיות המערביות. בסוריה הקדומה התקיימו מספר ערי מדינה ששלטו על שטח רחב. מארי שפרחה באלף השלישי לפנה"ס ועד המחצית הראשונה של האלף השני, כנ"ל אבלה. ערי מדינה נוספות ששלטו במרחב הסורי היו ימחד ששלטה על מרחב גדול בין המאה ה-19 למאה ה-16 לפנה"ס. וקטנה במערב שהייתה גם מרכז מדיני חשוב ששלט על שטח גדול במאה ה-19 לפנה"ס וקיימה קשרים, כולל קשרי נישואים עם מארי. צפון סוריה הייתה חלק ממלכת מיתני ששלטה על שטח גדול מאמצע המאה ה-16 לפנה"ס ועד אמצע המאה ה-13 לפנה"ס. ממלכת מיתני נכבשה על ידי החתים. עם נפילת האימפריה החתית ב-1200 לפנה"ס לערך, נוסדו בסוריה ממלכות ארמיות. מהמאה ה-10 לפנה"ס ועד המאה ה-7 לפנה"ס, תקופת האימפריה האשורית החדשה, נשלטה סוריה על ידי אשור ממזרח. בשנת 625 לפנה"ס נכבשה אדור על ידי ממלכת בבל והשליטה באזור עברה אליה עד לכיבושה בשנת 539 לפנה"ס על ידי כורש מייסד הממלכה האחמנית. בשנת 331 לפנה"ס הכניע אלכסנדר הגדול את הממלכה האחמנית, ושטחה של סוריה עבר לשליטת בית סלאוקוס. תושבי האזור בתקופת הממלכה הסלאוקית היו ידועים כ'סורים'.
לאחר מרד בר כוכבא ביטל השלטון הרומי את הפרובינקיה "יהודה" (Iudaea) והקים במקומה את הפרובינקיה "סוריה פלשתינה" (Syria Palestinae). מצפון שכנה פרובינקיה סוריה. השם 'סוריה' היה ידוע אף בתקופת האימפריה הביזנטית. כאשר עלה האסלאם, בית אומיה, הועלם מן הכתבים השם 'סוריה', אשר שימש את העולם הנוצרי, ואת מקומו תפס המונח 'א-שאם', ('שמאל' בערבית משמעו צד צפון) - אשר מתאר את מיקומה של סוריה, צפונית לחצי האי ערב, ערש התרבות המוסלמית. עם החדירה המערבית לאזור הלבנט במחצית השנייה של המאה ה-19 חזר השם העתיק 'סוריה' לקדמת הבמה. המסר מאחורי לידתו מחדש של השם העתיק הוא שיש לאזור היסטוריה הקודמת להיסטוריה הערבית-מוסלמית, ותפקידו, של המערב, להחיות עבר זה.
בסוריה התיישבו בתקופות שונות שבטי ישראל, ארמים, חתים, יוונים, רומאים, ביזנטים, ערבים, וצלבנים, בטרם הוחל בה שלטון האימפריה העות'מאנית. כמו כן, סוריה היא בעלת חשיבות בהיסטוריה של הנצרות הקדומה. שאול התרסי המיר דתו לנצרות על הדרך לדמשק והקים את הכנסייה הנוצרית הראשונה בעיר אנטיוכיה בסוריה הקדומה, משם יצא למסעותיו.
כיבוש האסלאם.
עם התפשטות האסלאם במזרח התיכון, היה האזור שבין הרי הטאורוס למפרץ אילת ובין חצי האי סיני והים התיכון לפרת ולחידקל - יחידה אחת שכונתה "בלאד א-שאם" (בערבית: بلاد الشام) – ארץ הצפון. האזור קיבל שם זה מפי הערבים, עבורם היה שטח זה צפונית לחצי האי ערב, בו החלה התפתחות האסלאם. בתקופת שלטון בית אומיה במאה השביעית היה אזור זה מרכז הממלכה המוסלמית, העיר דמשק הוכרזה כבירתה, ואזור זה פותח מאוד. בשנת 750 נפל שלטון בית אומיה ואת מקומו תפסה שושלת בית עבאס. בתקופת הח'ליפות העבאסית, שנמשכה עד המאה השלוש עשרה, נחשב אזור "בלאד א-שאם" כאזור סְפַר מרוחק ולא הושקעו בו משאבים רבים, אולם אחדותו המנהלית של האזור נשמרה.
אחדות זו הגיעה אל קיצה במחצית השנייה של המאה האחת עשרה. סוריה הפכה לאזור המאבקים בין המצרים הפאטמים לבין הסלג'וקים, שהיו בתקופת בניית ממלכתם והתפשטותה מזרחית לבגדאד. בנוסף, בתקופה זו השתלטו צלבנים על ארץ ישראל ומערב סוריה. סיבות נוספות לחלוקתו של אזור "בלאד א-שאם" היו התפתחותן של הכת הדרוזית וכת ה"איסמאעיליה", ובנוסף ריכוז גדול של מארונים נוצרים בהר הלבנון, כל אלה הביאו לחוסר שליטה מרכזית באזור.
בשנת 1299 גורשו מהאזור הצלבנים, שהגיעו למזרח התיכון מאירופה על מנת לכבוש את ירושלים מידי המוסלמים. עם גירושם כוננו הממלוכים את שליטתם והאזור שב להיות מאוחד. השליט הממלוכי ישב בדמשק, שלט ב"בלאד א-שאם" וכל מחוזות המשנה היו כפופים לו.
התקופה העות'מאנית.
בשנת 1516 יצא הסולטאן העות'מאני סלים הראשון למסעי כיבוש שכתוצאתם הרחיב את גבולות האימפריה העות'מאנית וסיפח אליה את שטחי הממלכה הממלוכית שכללו את סוריה, לבנון וארץ ישראל. לאחר כיבושו של סלים הראשון העות'מאני, חולקה סוריה רבתי, שכללה את סוריה, לבנון וארץ ישראל, לשתי פרובינציות מנהליות שכונו איילט: איילט צפוני, שמרכזו בעיר חלב, ובו שטחים נרחבים מאנטוליה, ואיילט דרומי שמרכזו בדמשק. אולם עד מהרה הוחלט, כדי לחזק את השליטה העות'מאנית, להקים איילט נוסף באזור טריפולי ולאחר מכן הוקם גם איילט רביעי, שמרכזו בצידון.
בתקופת השלטון העות'מאני היה הקשר בין חלב לדמשק רופף. חלב היוותה חוליית קישור בין הסחר מהמזרח על ידי סוחרים מוסלמים, לבין המערב, אירופה, והשלטון באיסטנבול. דמשק לעומתה, היוותה מרכז מסחרי של דרום האימפריה העות'מאנית ושיירת החג'.
השלטון העות'מאני שלט ישירות בחלב בשל חשיבותה הכלכלית וקרבתה לאיסטנבול. המצב לא היה דומה בְּאלייט סוריה (שמו הרשמי של האלייט שמושבו בדמשק) ובהר הלבנון. באיילט דמשק, בניגוד לשכנו, ניתן חופש יחסי מהשלטון העות'מאני ונוצרה מעין אוטונומיה, שבראשה עמדה משפחת אל-עזאם. בנוסף לכך שלטה בהר הלבנון האמירות הלבנונית. בשל כך, השם "א-שאם" התייחס לאִיילט דמשק, טריפולי וצידון, ולא לאלייט חלב.
ב-1864 נחקק "חוק הוילאייטים" והוקם וילאייט סוריה במקום איילט סוריה, שכלל בנוסף גם את אלייט טריפולי ואלייט צידון. בעקבות עליית חשיבותה של ירושלים, החל מ-1887 היא הייתה לסנג'ק נפרד, הוצאה מווילאייט סוריה, והועברה לשליטה ישירה של "השער העליון". ב-1888 הוקם וילאייט נפרד שמושבו בביירות. בתקופה זו סוריה רבתי חולקה לשלושה וילאייטים: חלב, דמשק וביירות; וכן שני סנג'קים: לבנון וירושלים.
במהלך המאה התשע עשרה נעשה שימוש רחב במונח "סוריה" כשם האזור, על ידי מדינות המערב, ובהשפעתו החלו גם המקומיים להשתמש במונח זה וירד השימוש בשם הערבי המקורי "א-שאם".