למדה בבית הספר התיכון שליד מכללת הנטר. בהמשך למדה באוניברסיטת פרינסטון, שם קיבלה תואר ראשון בהיסטוריה ב-1981. עבודת הגמר שלה הייתה בנושא התנועה הסוציאליסטית בניו יורק. בתקופת לימודיה ערכה את עמוד מאמרי הדעה בעיתון הסטודנטים ה"דיילי פרינסטוניאן". קגן סיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה וקיבלה פרס - מלגה ללימודים באוניברסיטת אוקספורד, שם הוענק לה תואר מוסמך בפילוסופיה ב-1983. לאחר מכן למדה משפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד וסיימה בהצטיינות יתרה ב-1986.
קגן החלה את חייה המקצועיים בהתמחות כמזכירה לשופט אבנר מיקבה בוושינגטון ולשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, ת'ורגוד מרשל. לאחר מכן עבדה במשרד עורכי דין בוושינגטון. ב-1991 עברה לעבוד כמרצה למשפטים באוניברסיטת שיקגו. ב-1995 כיהנה כסגנית היועץ המשפטי של הבית הלבן בימי הנשיא ביל קלינטון וכן כסגנית ראש המועצה למדיניות הפנים.
בשנת 1999 חזרה לאקדמיה כמרצה באוניברסיטת הרווארד, ובשנת 2001 מונתה לפרופסור מן המניין. בשנת 2003 מונתה למשרת דיקנית בית הספר למשפטים של האוניברסיטה, על ידי נשיא האוניברסיטה לורנס סאמרס, לימים היועץ הכלכלי הראשי של אובמה. בכך הייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה. בהיותה בתפקיד פעלה למנוע מנציגי צבא ארצות הברית גישה מלאה למתקני האוניברסיטה בירידי תעסוקה, בשל מדיניות הצבא שלא לגייס הומוסקסואלים מוצהרים.
במרץ 2009 מינה אותה ברק אובמה לפרקליטת המדינה של ארצות הברית (Solicitor general). מועמדותה אושרה על ידי הסנאט ברוב של 31–61, ובכך הייתה לאישה הראשונה הנושאת בתפקיד זה, הנחשב השלישי בחשיבותו במשרד המשפטים האמריקאי.
ב-10 במאי 2010 מונתה על ידי אובמה להחליף את השופט ג'ון פול סטיבנס בבית המשפט העליון, מינוי שאושר בסנאט ב-5 באוגוסט אותה שנה ברוב של 37–63. קגן נכנסה לתפקידה ב-7 באוגוסט. מתחילת כהונתה ועד ספטמבר 2020 (מועד פטירתה של השופטת רות ביידר גינסבורג), קגן הייתה אחת משני שופטים יהודים שכיהנו במקביל בבית המשפט העליון.
קגן אינה נשואה, ואין לה ילדים.
עמדותיה.
קגן נחשבת לבעלת זיקה למפלגה הדמוקרטית ולבעלת סדר יום ליברלי. עם זאת, לאורך הקריירה עשתה מאמץ שלא להיתפס כחסידת אידאולוגיה מסוימת, ובתקופת ממשל ג'ורג' ו' בוש נמנעה מלמתוח ביקורת על מדיניות "המלחמה נגד הטרור". תמיכתה בשופטים הדוגלים באקטיביזם שיפוטי, כמו גם העדר ניסיונה כשופטת, עמדו במרכז הביקורת כלפיה מצד רפובליקאים. במהלך טקס הענקת "פרס גרובר למשפט" לנשיא בית המשפט העליון של ישראל לשעבר אהרן ברק כינתה קגן את ברק "הגיבור המשפטי שלי, השופט שקידם הכי הרבה את הדמוקרטיה, זכויות האדם, תפקיד החוק, והצדק". במהלך השימועים שלה בוועדת המשפט של הסנאט הצהיר הסנאטור ג'ף סשנס כי "קגן הייתה מתמחה של השופטים מיקבה ומרשל, וגם כינתה את השופט הישראלי אהרן ברק שהוגדר כשופט הכי אקטיביסט בעולם כגיבור שלה. אלו שופטים שאינם מתכחשים לאקטיביות שלהם, ומבקרים בגלוי את הרעיון ששופט אינו יותר מבורר נייטרלי"
אלנה כגן
טריסטרם שאנדי
מרק סטרנד
ליאופולד קרונקר
ספרי סימן קריאה
משפט מאשקה
סטגדש
נורת' בונדיי
נורת' בונדיי (באנגלית: North Bondi, תרגום ישיר צפון בונדיי) הוא פרוור בסידני, השייך מנהלית לרשות העירונית מועצת וייברלי.
גאוגרפיה.
נורת' בונדיי ממוקם ב-7 ק"מ מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני, וגובל מדרומו בפרוורים בונדיי ביץ', ממזרח ברוז ביי, ומצפון בדובר הייטס. בצדו המזרחי גובל הפרוור באוקיינוס, וכולל מספר חופים, הידוע שבהם הוא צוק בן באקלר. נורת' בונדיי כולל את גבולו הצפוני של המפרצון המהווה את חוף בונדיי ביץ', וניתן לראות את הבתים של נורת' בונדיי מהחוף. הרחוב הראשי החוצה את הפרוור ממערב למזרח הוא דרך בלייר. בתחילת המאה ה-20 פעלו באזור קווי חשמליות שונים, שהוחלפו באוטובוסים מאוחר יותר. כמו רוב הפרוורים המזרחיים, אין בפרוור תחנות רכבת.
היסטוריה.
בשנת 1809 ניתנה לוויליאם רוברטס אחוזה רחבת ידיים (820 אלף מ"ר) שהתפרשה על פני כל אזור בונדיי, בין השאר נורת' בונדיי. בשנת 1892 הוקמה בפרוור סוללת התותחים ע"ש בן באקלר, שנועדה להגן על חופה המזרחי של סידני מספינות עוינות המתקרבות לאזור בונדיי. בשנות החמישים פינה הצבא את המחנה שהוקם בבן באקלר, וזה הפך לאתר בנייה שנסגר בשנות התשעים. כיום מצויה המקום שמורת טבע.
תרבות.
באזור נורת' בונדיי מקבץ בניינים בסגנון האדריכלי אר דקו, המשמשים לבתי מגורים וכמרכזים מסחריים. הפרוור תומך בין השאר בתרבות גלישה, עם מוסדות כגון שירותי ההצלה של בונדיי וחנויות גלשנים וציוד נלווה. בפרוור נמצא גם מסלול הגולף של בונדיי, ממזרח לדרך מילטרי. מסלול הגולף כולל אזור פסלים המקושט בתבליטים בעלי דוגמאות אבוריג'יניות.
ערכאות
לואלבה (נהר)
נהר לואלבה (Lualaba) הוא אחד ממקורותיו הראשיים של נהר הקונגו. נהר זה הוא בעל כמות המים הגדולה ביותר הנשפכת אל הקונגו בעוד שהנהר הארוך ביותר הנשפך אל הקונגו הוא נהר צ'מבשי.
אורכו של הלואלבה כ-1,800 קילומטרים. הוא זורם החל מאזור מוסופי באזור לובומבאשי במחוז קטנגה. הנהר כולו זורם בשטח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הנהר מתחיל בגובה 1,400 מטר מעל פני הים וזורם לכיוון צפון לקיסנגני - המקום בו נהר הקונגו מתחיל את זרימתו.
מקור הנהר ברמת קטנגה, משם הוא יורד לרמת מניקה. ירידתו של הנהר לאבוס קמלונדו מפיקה חשמל באמצעות מעבר המים בסכר נזילו הסמוך למפלי נזילו. בבוקמה הנהר ניתן לניווט לאורך 640 קילומטרים בעקבות רשת של ביצות ואגמים הכוללות את אגם אופמבה ואגם קיסלה, אך עם ירידת המים מתחת לקונגולה לא ניתן לנווט עוד בנהר. מנקודה זו ואילך יורד הנהר בנקיק צר לפורטס ד'אנפר.
בין קסונגו לקיבומבו ניתן לנווט שוב בנהר במשך כ-100 קילומטרים, עד התחזקותו של הזרם בקינדו-פורט-אמפיין. סופו של הנהר במפלי בויומה המחולקים לשבעה יובלים לאורך רצועה בת 100 קילומטרים בין אובונדו וקיסנגני.
הנהר מסמן את גבולותיו הצפוניים והמערביים של הפארק הלאומי אופמבה.
בעבר נחשב הנהר להיות אחד ממקורות הנילוס, עד שמגלה הארצות הנרי מורטון סטנלי ערך מסע במורד הנהר עד לשפכו באוקיינוס האטלנטי. המושל הצרפתי הקולוניאלי פייר סבורנאן דה ברזה חקר גם הוא את הנהר.
הנהרות המזינים את הנהר הם הלואה, היולינדי, הלואמה, הלוקוגה, הלופירה, הלובודי והלובואה. שתי הערים המרכזיות על הנהר הן קונגולו וקבלו.
חואן-מארי ארזאק
חואן-מארי ארזאק (באנגלית: Juan Mari Arzak; נולד ב-31 ביולי 1942) הוא הבעלים והשף של מסעדת ארזאק בפרבר גרוס של סן-סבסטיאן, ספרד. "נושא הדגל במטבח הספרדי בכלל ובמטבח הבסקי בפרט (לצד אדריה הקטאלוני) הוא חואן מארי ארזאק".
חייו האישיים.
חואן מארי-ארזאק הוא בנם היחידי של חואן ראמון ארזאק ופרנצ'סקה אראטיבל, נולד בסן סבסטיאן, ספרד. הוא שהה חלק ניכר מילדותו במסעדתו של סבו וסבתו מצד אמו, שפתחו את המסעדה במקום ב-1897. מאוחר יותר הוריו של חואן מארי-ארזאק תפסו פיקוד על המסעדה. אביו של חואן מארי-ארזאק הלך לעולמו ב-1951, אחרי זמן שבו אמו המשיכה לנהל את המסעדה עד שהוא נטל את המושכות. לחואן מארי-ארזאק יש שתי בנות, מרתה ואלנה.
חייו המקצועיים.
ארזאק סיפר שעניינו בבישול החל בלידתו, ושבילדותו הוא עזר למסעדה של משפחתו. אולם, עניינו האמיתי בבישול לא החל עד לזמן שהוא למד בבית ספר למלונאות במדריד. אחרי שהוא סיים שירות חובה בצבא, הוא שב למסעדה של משפחתו ב-1966, אז עבד לצד אמו והחל להתאמן כשף במהלך הזמן הזה הוא היה אחראי על צליית הבשר. כעבור מספר שנים לקח פיקוד על המסעדה ומאז המסעדה זכתה לשבחים רבים. ב-1974 המסעדה זכתה בכוכב במדריך האדום של מישלן ולארזאק הוענק התואר טבח השנה בספרד, בו זכה פעמים מספר מאז. המסעדה קיבלה שלושה כוכבים במדריך המישלן ב-1989 והיא מחזיקה בהם מאז (נכון לשנת 2011). המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
במהלך השנים השתלם ארזאק חודש מדי שנה במסעדותיהם של מיטב השפים בצרפת: אלן סנדרנס, פול בוקיז, ז'אן ופייר טרואגרו, ז'ראר בואייה ובמסעדת אראמביד.
בשנים 2010-2003 דורגה מסעדת ארזאק בקביעות במדריך 50 המסעדות הטובות בעולם, כשב-2009 דורגה כמסעדה השמינית בטיבה בעולם וב-2010 דורגה כתשיעית בטיבה בעולם, ב-2011 דורגה במקום השמיני.
ב-2008, קיבל ארזאק את פרס "הבסקי העולמי" עבור "עיבוד הגסטרונומיה, אחת מהמסורות החשובות ביותר של ארץ הבסקים, לזמנים חדשים והפיכתה לאחת החדשניות ביותר בעולם." מעל למסעדה יש לארזאק מעבדה בה הוא שוקד על המצאתם של מאכלים חדשים.
ב-2011 זכה ארזאק בפרס על מפעל חיים במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם.
בתו של ארזאק, אלנה (נולדה ב-1969), למדה בבית ספר למלונאות בלוצרן, שווייץ, השתלמה תקופות ארוכות במסעדת "קארה דה פיאן" של אלן דיטורנייה בפריז ואצל מישל טרואגרו, ותקופות קצרות במסעדותיהם של פראן אדריה, פייר גאנייר ואלן דיקאס. האקדמיה הבינלאומית לגסטרונומיה בחרה בה ל"טבחית העתיד" בשנת 2000. כיום היא עובדת לצידו של אביה בניהול המסעדה ובהמצאת התבשילים.
המטבח הבסקי החדש.
המטבח הבסקי החדש קם בשנות ה-70' וקיבל תאוצה בשנות ה-90'. כתריסר טבחים ובהם ארזאק (אליהם שייך גם פדרו סוביחאנה) יצרו מה שהם מכנים deconstruction, פירוק לגורמים של המתכונים המסורתיים ויצירה מחדש של מתכונים חדשים השונים בטעמיהם ובמראם מהמקור, אך שומרים על זיקה למסורת. הם כינו צורת בישול זו "מטבח מחברים" (קוויזין ד'אוטר).
Vorbis
קאט באלו