היקף רפואת הצלילה חייב לכלול בהכרח מצבים הקשורים ספציפית לפעילות הצלילה, ואינם נמצאים בהקשרים אחרים, אך סיווג זה מוציא כמעט הכל, מותיר רק אפל מים עמוקים, דיפוזיה נגדית איזוברית ותסמונת עצבים בלחץ גבוה. קיבוץ שימושי יותר הוא תנאים הקשורים לחשיפה לשינויים בלחץ הסביבה. תנאים אלה משותפים במידה רבה לרפואת התעופה והחלל. תנאים נוספים הקשורים לצלילה ופעילויות מים וחיצוניות אחרות נכללים בדרך כלל בספרים המיועדים לצולל, ולא לרופא המומחה, מכיוון שהם רקע שימושי להכשרת עזרה ראשונה לצולל במצוקה.
היקף הידע.
היקף הידע הדרוש למטפל ברפואת צלילה כולל את המצבים הרפואיים הקשורים לצלילה והטיפול בהם, פיזיקה ופיזיולוגיה הנוגעים לסביבה התת-ימית והלחץ, נוהלי ההפעלה הסטנדרטיים וציוד המשמשים את הצוללנים שיכולים להשפיע על הפיתוח והניהול של תנאים אלה, והציוד המיוחד המשמש לטיפול.
תקני הלימוד וההכשרה של המומחים לצלילה ורפואה היפרברית, נכונים ל-2011, מציינים את היקף הידע הבא עבור רפואת צלילה:
אבחון.
סימפטומים של הפרעות עשויים להופיע במהלך צלילה, על פני השטח או עד מספר שעות לאחר צלילה. צוללים צריכים לנשום גז שנמצא באותו לחץ כמו סביבתם, שיכול להיות הרבה יותר גדול מאשר על פני השטח. לחץ הסביבה מתחת למים עולה באטמוספירה אחת עבור כל 10 מטר של עומק.
התנאים העיקריים הם: מחלת דקומפרסיה, תסחיף גז עורקי, נרקוס חנקן, תסמונת עצבים בלחץ גבוה, רעילות חמצן ו-ברוטראומה ריאתית - ריאה מפוצצת. חלק מתסמינים אלה עשויים להתרחש במסגרות אחרות, הם מעוררים דאגה מיוחדת במהלך פעילויות צלילה.
ההפרעות נגרמות על ידי נשימת גז בלחצים הגבוהים בעומק. ולעיתים קרובות צוללים ינשמו תערובת גז שונה מאוויר כדי למתן את ההשפעות הללו. גז ניטרוקס, המכיל יותר חמצן ופחות חנקן משמש בדרך כלל כגז נשימה כדי להפחית את הסיכון למחלת דקומפרסיה בצלילת פנאי עד כ-40 מטר. ניתן להוסיף הליום כדי להפחית את כמות החנקן והחמצן בתערובת הגז בעת צלילה עמוקה יותר, כדי להפחית את ההשפעות של נרקוזיס וכדי למנוע את הסיכון לרעילות חמצן. קשה להעשות בעומקים מעבר ל-150 רגל, מכיוון שתערובת הליום-חמצן גורמת אז לתסמונת העצבים בלחץ גבוה. תערובות אקזוטיות יותר כגון , תערובת מימן–הליום–חמצן, משמשות כדי לנטרל זאת בעומקים גדולים.
מחלת דקומפרסיה.
מחלת דקומפרסיה (DCS) מתרחשת כאשר גז, אשר ננשם בלחץ גבוה והתמוסס לתוך רקמות הגוף, יוצר בועות כאשר הלחץ מופחת בעלייה מצלילה. התוצאות עשויות לנוע מכאבים במפרקים שבהם נוצרות הבועות ועד חסימה של עורק המובילה לנזק למערכת העצבים, שיתוק או מוות. בעוד שבועות יכולות להיווצר בכל מקום בגוף. השפעת הדקומפרסיה נצפה לרוב בכתפיים, במרפקים, בברכיים ובקרסוליים. כאבי מפרקים מתרחשים בכ-90% ממקרי המחלה המדווחים ל-צי ארצות הברית. עם סימנים נוירולוגיים וגירויי עור כל אחד מהם מופיע ב-10% עד 15% מהמקרים. דקומפרסיה לריאות נדירה מאוד בצוללנים.
ברוטראומה ריאתית ותסחיף גזים בעורקים.
אם עודף לחץ גז הנשימה בריאות של צולל אינו יכול להשתחרר בחופשיות במהלך עלייה, הריאות עלולות להתרחב מעבר להתאמה שלהן. רקמות הריאה עלולות להיקרע ולגרום לברוטראומה ריאתית. לאחר מכן, הגז עשוי להיכנס למחזור הדם וליצור תסחיף גז עורקי (AGE), עם השפעות דומות למחלת דקומפרסיה חמורה. בועות גז בתוך מחזור הדם העורקי עלולות לחסום את אספקת הדם לכל חלק בגוף, כולל המוח, ולכן יכולות להתבטא במגוון רחב של תסמינים שליליים.
נרקוזיס חנקן.
נרקוזיס חנקן נגרם מלחץ של גז מומס בגוף ומייצר פגיעה זמנית למערכת העצבים. זה גורם לשינוי בתהליכי החשיבה ולירידה ביכולתו של הצולל לבצע שיפוטים או חישובים. זה יכול גם להפחית מיומנויות מוטוריות, ולהחמיר את הביצועים במשימות הדורשות מיומנות ידנית. ככל שהעומק עולה, כך גם הלחץ עולה ומכאן חומרת הנרקוזיס. ההשפעות עשויות להשתנות מאוד מאדם לאדם, ומיום ליום עבור אותו צולל. בגלל ההשפעות המשנות את התפיסה של נרקוזיס, צולל עשוי שלא להיות מודע לתסמינים, אך מחקרים הראו כי בכל זאת מתרחשת פגיעה. ההשפעות הנרקוטיות מתפוגגות ללא השפעה מתמשכת כאשר הלחץ יורד במהלך העלייה לפני הים.
תסמונת עצבים בלחץ גבוה.
הליום הוא הגז הנרקוטי הנמוך ביותר מכל הגזים, וצוללנים עשויים להשתמש בתערובות נשימה המכילות הליום עבור צלילות העולה על כ-40 מטר. בשנות ה-60 היה צפוי שנרקוזיס הליום יתחיל להופיע בעומקים של 300 רגל. עם זאת, נמצא כי תסמינים שונים, כגון רעד, התרחשו בעומקים רדודים יותר בסביבות 150 רגל. תופעה זאת נקראה כתסמונת עצבים בלחץ גבוה, ונמצא שהשפעותיה נובעות הן מהעומק המוחלט והן ממהירות הירידה. אף על פי שההשפעות משתנות מאדם לאדם, הן יציבות וניתנות לשחזור עבור אוטו אדם.
רעילות חמצן.
אף על פי שחמצן חיוני לחיים, בריכוזים גבוהים משמעותית מהרגיל הוא הופך לרעיל. מתגבר על ההגנות הטבעיות של הגוף - נוגדי חמצון, וגורם למוות של תאים בכל חלק מהגוף. הריאות והמוח מושפעות במיוחד מלחצים חלקיים גבוהים של חמצן, כמו שנתקלים בצלילה. הגוף יכול לסבול לחצים חלקיים של חמצן סביב ללא הגבלת זמן, ועד במשך שעות רבות, אבל לחצים חלקיים גבוהים יותר עשויים להגדיל במהירות את הסיכוי להשפעה המסוכנת של רעילות חמצן. כגון עווית הדומה להתקף אפילפסיה. הרגישות לרעילות חמצן משתנה באופן דרמטי מאדם לאדם. ובמידה קטנה יותר מיום ליום עבור אותו צולל. לפני פרכוס איברים, עשויים להיות קיימים מספר תסמינים – באופן מובהק ביותר של סימפטום הילה .
דחיסה חוזרת וטיפול בחמצן היפרברי.
טיפול חוזר בתא היפרברי שימש בתחילה ככלי מציל חיים לטיפול במחלת דקומפרסיה אצל עובדי קיסון וצוללנים ששהו זמן רב מדי בעומק ופיתחו מחלת דקומפרסיה. כעת, זוהי שיטת טיפול מיוחדת מאוד שנמצאה יעילה בטיפול במצבים רבים שבהם מתן חמצן תחת לחץ נמצא מועיל. מחקרים הראו שזה יעיל למדי ואושרו על ידי החברה הרפואית התת-ימית וההיפרברית.
טיפול בחמצן היפרברי מועדף בדרך כלל, מכיוון שהוא בדרך כלל שיטה יעילה יותר ובעלת סיכון נמוך יותר להפחתת תסמינים של מחלת דקומפרסיה, אך במקרים מסוימים עשויה להידרש דחיסה חוזרת ללחצים שבהם רעילות חמצן אינה מקובלת כדי לחסל את הבועות ברקמות במקרים חמורים של מחלת דקומפרסיה.
בדיקה רפואית לכושר צלילה.
הכושר הרפואי לצלילה, הוא ההתאמה הרפואית והפיזית של אדם לתפקד בבטחה בסביבה התת-ימית באמצעות ציוד צלילה ונהלים מתחת למים. בהתאם לנסיבות ניתן לקבוע בהצהרה חתומה של הצולל כי הוא אינו סובל מאף אחד מתנאי הפסילה המפורטים והוא מסוגל להתמודד עם הדרישות הגופניות הרגילות של צלילה, עד לבדיקה רפואית מפורטת על ידי רופא רשום. כבוחן רפואי של צוללנים לפי רשימת בדיקה פרוצדורלית, ומסמך חוקי של התאמה לצלילה שהונפק על ידי הבודק הרפואי.
הבדיקה הרפואית החשובה ביותר היא זו שלפני תחילת הצלילה, שכן הצולל יכול לעבור בדיקה כדי למנוע חשיפה כאשר קיים מצב מסוכן. שאר התרופות החשובות הן לאחר מחלה משמעותית, שבה יש צורך בהתערבות רפואית שם וצריכה להיעשות על ידי רופא המוכשר ברפואת צלילה, ואי אפשר לעשות זאת על פי חוקי מרשם.
גורמים פסיכולוגיים יכולים להשפיע על הכושר לצלול, במיוחד כאשר הם משפיעים על התגובה למצבי חירום, או על התנהגות של נטילת סיכון. השימוש בסמים רפואיים ונופש יכול גם להשפיע על הכושר לצלול, הן מסיבות פיזיולוגיות והן מסיבות התנהגותיות. במקרים מסוימים לשימוש בתרופות מרשם עשויה להיות השפעה חיובית נטו, כאשר מטפלים ביעילות במצב הבסיסי, אך לעיתים קרובות לתופעות הלוואי של תרופות אפקטיביות עשויות להיות השפעות בלתי רצויות על כושרו של הצוללן, ורוב המקרים של שימוש בסמים לפנאי מביאים לפגיעה בכושר. לצלול, ועלייה משמעותית בסיכון לתגובה לא אופטימלית למקרי חירום.
הכשרת רופאי צלילה.
הכשרה מומחים ברפואה תת-ימית והיפרברית זמינה ממספר מוסדות, והרישום אפשרי הן באיגודים מקצועיים והן ברישומים ממשלתיים.
קורס הכשרת רופאים NOAA/UHMS ברפואת צלילה. קורס זה הוצג מאז 1977, והושפע ממטרות הכשרה מקובלות בינלאומיות שהומלצו על ידי הוועדה המייעצת לרפואת צלילה, הוועדה האירופית לטכנולוגיית צלילה והוועדה האירופית לרפואה היפרברית. הקורס מיועד לרופאים מוסמכים, אך עשוי להועיל לאחרים העוסקים בתחום הבטיחות והתפעול בצלילה.
הקורס מיועד להכשיר רופאים לזהות ולטפל במצבי חירום רפואיים בצלילה. הנושאים כוללים:
מועצת ההסמכה ללימודי רפואה מתקדמים (ACGME) והאגודה האמריקאית לאוסטאופתיה (AOA) מציעות תוכניות של 12 חודשים ברפואה תת-ימית והיפרברית הקשורות לתוכניות מוסמכות בשעת חירום רפואה, רפואת משפחה, רפואה פנימית, רפואה תעסוקתית, רפואה מונעת או הרדמה.
תקני הכשרה לרופאים בצלילה ורפואה היפרברית - התקן שנוסח במשותף על ידי הוועדה האירופית לרפואה היפרברית והוועדה הטכנית לצלילה האירופית מגדיר תיאורי תפקיד עבור מספר רמות של צלילה ורופא היפרברי: השכלה והערכה לתקנים אלה עשויים להינתן על ידי מוסדות להשכלה גבוהה תחת הנהגתו של מומחה לרפואה היפרברית ברמה 3 כמוגדר להלן. תעודות כשירות עשויות להיות מונפקות על ידי מוסד מוסמך לאומי או סוכנות מוכרת בינלאומית, ויש צורך באישור חוזר תקופתי.
רמה 1. בוחן רפואי של צוללנים (MED) מינימום 28 שעות הוראה. הבוחן חייב להיות מוכשר לבצע הערכות של כשירות רפואית לצלילה של צוללנים תעסוקתיים ופנאי ועובדי אוויר דחוס, למעט הערכת הכשירות הרפואית לחידוש צלילה לאחר אירועי דקומפרסיה גדולים.
רמה 2. רופא רפואת צלילה (DMP) מינימום 80 שעות הוראה.