אלזה מנדלשטם גדעוני (12 במרץ 1901 - 19 באפריל 1978) הייתה אדריכלית ומעצבת פנים יהודייה גרמניה-ישראלית-אמריקאית. חלק ניכר מעבודותיה של גדעוני היה בסגנון הבינלאומי, סגנון אדריכלות שהפך פופולרי לאחר מלחמת העולם הראשונה ומאופיין בפונקציונליות וגאומטריות.
קורות חיים.
גדעוני נולדה כאלזה מנדלשטם בריגה, לטביה, למשפחה יהודית מבוססת, אביה פייבוש (פאבל) מנדלשטם היה רופא, אמה מינה הייתה פסנתרנית. היא למדה באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג בין השנים 1916–1917 ובאוניברסיטה הטכנית בברלין בתחילת שנות העשרים של המאה ה-20. אחותה הכנרת מרגריטה נישאה ב-1921 לכנר האמריקאי מקס סלינסקי ועברה ב-1922 לארצות הברית. אלזה נסעה לביקור בניו יורק ב-1924, אך נשארה לחיות בה מספר שנים לאחר שנישאה שם למבקר האמנות והסופר אלכסנדר גדעוני, ממנו התגרשה ב-1928. גדעוני חזרה לברלין בסוף שנות העשרים וניהלה חברת עיצוב פנים בבעלותה בין השנים 1929 ל-1933, במקביל לעבודתה במשרדו של האדריכל המודרניסטי ליאו נכטליכט.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עזבה גדעוני את ברלין ועלתה לארץ ישראל המנדטורית, שהומלצה לה כיעד הגירה ראוי בשל היותה בתנופת בנייה, עם ביקוש רב לבעלי מקצוע בתחום, ובפרט בעלי רקע מקצועי מודרניסטי, כמוה. היא החליטה לעלות למרות שלא היו לה מכרים בארץ שיעזרו לה להתאקלם, והתיישבה בתל אביב. עם הגיעה שמעה אודות ההכנות האינטנסיביות הנערכות לקראת יריד המזרח, פנתה ביוזמתה למשרד התכנון של האתר, ולאחר שהציגה תוכנית לדוגמה לביתן אחד, התקבלה והייתה שותפה בשנים 1933–1934 לתכנון הביתן השוודי וקפה גלינה, וביתני פיק"א וויצו. עבודתה ביריד המזרח לוותה באתגרים רבים, ביניהם תנאי מזג אוויר שרביים קשים במיוחד לעולה החדשה, ולוח זמנים שנחווה על ידה כבלתי סביר.
בהמשך פתחה בתל אביב משרד אדריכלות יחד עם המהנדס אליעזר צייזלר.
בזכות הצלחותיה המרשימות ובעקבות היכרותה במהלך העבודה על ביתן ויצו עם הדסה סמואל, יושבת ראש הארגון, הוזמנה על ידה להשתתף ב-1935 בתחרות לתכנון בית הספר לחקלאות ומשק בית בנחלת יצחק, וזכתה בה. בין שופטי התחרות היה גם האדריכל יוחנן רטנר. בית הספר שנבנה ב-1936 היה מבנה מודרניסטי בצורת "ר", עם עירוב שימושים: חדרי לימוד, משרדי מנהלה ומגורים. חדרי המגורים בקומה העליונה הוקפו מרפסות פתוחות. הבניין תוכנן ונבנה באיכות גבוהה, הן מקצועית והן פונקציונלית, החצר הפנימית נועדה לגינה שימושית (ולא לנוי בלבד), והוא אופיין כמבנה מודרניסטי באמצעות קומת העמודים הקלילה והדגשים האופקיים ברצועת החלונות ובמרפסות. גדעוני וצייזלר תכננו גם את בית ויצו בסמטת בית השואבה בתל אביב, שנבנה ב-1935.
גדעוני הוזמה להשתתף ואף זכתה בתחרות לתכנון "בית החלוצות" ברחוב המלך ג'ורג' בתל אביב, מוסד של ליגת נשים למען ישראל, שנועד לספק מגורים בעיר לנשים רווקות - עולות חדשות ופועלות, אותו תכננה עם שותפה צייזלר. מתחם בית החלוצות הכיל חמישה מבנים מלבניים, שלושה מהם מחוברים ביניהם. בקומת הקרקע מוקמו אולם הרצאות, מחסנים, חדרי לימוד, ספרייה, חדר אוכל ומטבח. בקומה העליונה היו 25 חדרי מגורים, מכולם הייתה גישה למרפסת פתוחה מקורה בגגון, ההולמת את מזג האוויר המקומי. תוכניות הבניין פורסמו כחלק מפרסומי הביתן הארץ-ישראלי בתערוכה העולמית של פריז (1937).
גדעוני תכננה גם מספר בנייני דירות בתל אביב, בין השאר ברחוב בן-גוריון 87, בז'בוטינסקי 5 ובריינס 12. ב-1937 זכתה בתחרות לתכנון בית הורים ברמות השבים, אך המיזם לא מומש. באותה שנה יצא לפועל מיזם נוסף בתכנון משרדה, מבנה מגורים במשק פועלות בעיינות.
ב-1938 החליטה לעזוב את הארץ בעקבות אי היציבות הפוליטית והביטחונית בתקופת המרד הערבי הגדול. היא עברה לניו יורק, שם עבדה תחילה במשרדו של נורמן בל גדס בו השתתפה בתכנון ביתן ג'נרל מוטורס "פיוצ'רמה", בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939). בהמשך עבדה במשרד "מאייר וויטלסיי" וכמעצבת פנים בחברת "פלהיימר ווגנר". מ-1945 עד פרישתה לגמלאות ב-1967 הועסקה כמעצבת פרויקטים במשרד האדריכלים קאהן וג'ייקובס, השתתפה בתכנון בנין חברת ביטוח בבוסטון, תחנת כוח בקונטיקט וגורדי שחקים בפארק אווניו 445 ו-700 וברודוויי 1407 במנהטן.
ב-1943 התחתנה עם אלכסיס ל. גלוקמן, מהנדס, מהגר מצרפת. באותה שנה התקבלה כחברה במכון האמריקאי לאדריכלים (AIA). ב-1960 היא הייתה אחת מ -260 נשים ב- AIA (מתוך 13,000 חברים) ורק אחת מתוך 12 העובדות בניו יורק.ב-1944 הייתה בין עורכי מגזין האדריכלות TASK. ב-1947 הוצגה ספרייה שתכננה במגזין The architectural forum. באותה שנה הייתה חלק מקבוצה נבחרת של אדריכלים שהתבקשו להציג פתרונות מתקדמים לבנייה מתועשת.
לאחר פרישתה ב-1967 עברה להתגורר עם בעלה בווושינגטון הבירה. ב-1977 הוצגו עבודותיה בתערוכה נודדת בשם "נשים באדריכלות אמריקאית: היבטים היסטוריים ועכשוויים", שיזמה ספריית ויטני לעיצוב.
באפריל 1978 היא נפטרה בגיל 77 בביתה בווושינגטון הבירה.
אחריות לשואה
האחריות לשואה היא נושא לדיון היסטורי מתמשך שנמשך מספר עשורים. הוויכוח על מקורות השואה מכונה פונקציונליזם לעומת אינטליציונאליזם. חוקרים כמו לוסי דווידוביץ' טוענים כי אדולף היטלר תכנן את השמדת העם היהודי כבר בשנת 1918, ופיקח באופן אישי על ביצוע ההשמדה. עם זאת, פונקציונליסטים כמו ראול הילברג טוענים שתוכניות ההשמדה התפתחו בשלבים, כתוצאה מיוזמות שביצעו הפקידות בתגובה לכישלונות של מדיניות השלטון.
האחריות העיקרית לשואה מוטלת על היטלר והנהגת המפלגה הנאצית, אך פעולות לרדיפת יהודים, צוענים, ואחרים בוצעו גם על ידי האס אס, הוורמאכט, אזרחים גרמנים, וכן על ידי משתפי פעולה בשאר אירופה. שורה של גורמים תרמו לאירועי השואה ברחבי היבשת, החל מגזענות כללית (כולל אנטישמיות), שנאה דתית, ציות עיוור, אדישות, אופורטוניזם פוליטי, כפייה, רווחים ושנאת זרים.
פרשנויות היסטוריות ופילוסופיות.
עצמת ההשמדה בשואה עוררה ניתוח רב. השואה התאפיינה כפרויקט של השמדה תעשייתית. מחברים כמו אנזו טרוורסו טענו ב"מקורות האלימות הנאצית" כי אושוויץ הייתה במפורש תוצר של הציוויליזציה המערבית שמקורה ברדיפה דתית וגזעית מימי הביניים, שהביאה יחד" סוג מסוים של סטיגמטיזציה ..."
אחרים כמו ראסל יעקובי טענו כי השואה היא תוצר של ההיסטוריה הגרמנית עם שורשים עמוקים בחברה הגרמנית - "סמכותיות נוקשה, הליברליזם הרפה, לאומנות ואנטישמיות ארסית". בעבודתו השנויה במחלוקת של דניאל גולדהגן, "התליינים המוכנים של היטלר", נטען כי הנאציזם מובן כתוצאה מהיסטוריה ארוכה של תכונות גרמניות ייחודיות". ההיסטוריון ג'ורג' מוסה טען כי הצורה הקיצונית של גזענות אירופית, שהובילה לשואה, החלה עוד במאה ה-18.
קרל וילהלם גרופיוס
קרל וילהלם גרופיוס (בגרמנית: Karl Wilhelm Gropius; 4 באפריל 1793– 20 בפברואר 1870), היה צייר תפאורות גרמני ואמן נוף, שעבד בתיאטראות של ברלין. הוא היה גם מדפיס ומוכר וקריקטוריסט פורה.
חיים.
גרופיוס נולד בבראונשווייג, בנם של וילהלם ארנסט גרופיוס ואשתו לוסי (לבית גרייפר). עוד כשהיה ילד המשפחה עברה לברלין שם פתח אביו בית חרושת למסכות וחנות. לאחר שהתאמן עם אביו בשנות העשרה שלו נסע באירופה כדי להרחיב את השכלתו האמנותית.
בפריז הוא הכיר את תצוגות הדיורמה שהומצא על ידי לואי דאגר וצ'ארלס מארי בוטון. בשובו לברלין התאמן אצל קארל פרידריך שינקל כצייר נוף. החל משנת 1819 עבד כמעצב במה, אומן ומעצב בתיאטרון הופטהאטרון ובתיאטראות אחרים בברלין. בתפקיד זה הוא תכנן בין היתר את תפאורות הבמה והתפאורות לקראת בכורתו של "דר פריישוץ" מאת קרל מריה פון ובר אשר ב־18 ביוני 1821 פתח את התיאטרון בברלין שנבנה מחדש, שתוכנן על ידי מורו שינקל.
באיטליה וביוון הוא אסף אוסף גדול של רשמים ורישומים, שהשתמש בהם בתצוגות הדיורמה. שאותה פתח עם אחיו בשנת 1827 בברלין, בנוסף למשרד לפרסומי אמנות שהפכו להצלחה גדולה.
היו לו תלמידים רבים, ביניהם אדוארד גרטנר ואמיל רוברג.
בשנת 1822 נבחר גרופיוס כחבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
גרופיוס נפטר בברלין ב־20 בפברואר 1870.
משפחה.
בשנת 1820 התחתן גרופיוס עם קלודין קוסט (1801–1827), עימה נולדו לו שלושה ילדים: פאול, שהיה גם אמן והשתלט על עסקיו של אביו, וירש את מקומו כתפאורן ואמן הנוף בתיאטרון הופטהיאטר. ושתי בנות, אחת מהן, אנטוני, הייתה אמו של אמן הנוף פאול פליקל.
מאשתו השנייה, ז'נט יודה (1775–1855), לא היו לו ילדים.
יחסי ארמניה–קפריסין
היחסים בין ארמניה וקפריסין היו לפי הדיווחים תמיד חזקים. קפריסין תמכה בארמניה במאבקה להכרה ברצח העם הארמני, ביציבות הכלכלית ובהחלטה לסכסוך נגורנו-קרבאך. בתמורה ארמניה תומכת בקפריסין יציבה לאחר הפלישה הטורקית בשנת 1974 ותומכת בפתרון בר-קיימא לסכסוך בקפריסין.
כיום שתי המדינות לא מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים עם אזרבייג'ן ועם טורקיה.
כיום היחסים בין ארמניה לקפריסין כוללים שיתוף פעולה בתחומי הסחר, הצבא, שירותי הביון, מדיניות חוץ ואומנויות.
יחסים מודרניים.
פוסט עצמאות ארמנית.
סכסוך נגורנו-קרבאך.