גם בתחומי החוץ והביטחון ממשלת ויטלם הותירה את חותמה. ויטלם סיים את מעורבות אוסטרליה במלחמת וייטנאם (תהליך שהחל עוד בממשלת הליברלים) וגיוס החובה (שחודש בשל המלחמה) בוטל; הזרועות השונות של הכוחות המזוינים אוחדו, כוננו קשרים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין, והוענקה עצמאות לפפואה ניו גיני. נושא שנוי במחלוקת הוא התפקיד שממשלתו מילאה בפרשת הפלישה של אינדונזיה למזרח טימור ב-1975. ויטלם, שקידם את היחסים עם אינדונזיה, תמך בכך שעם סיום השליטה הפורטוגזית במזרח טימור האזור יסופח לאינדונזיה, אולם הוא מכחיש כי נתן אור ירוק לפעולה הצבאית האינדונזית (שהתרחשה זמן קצר לאחר סיום תפקידו).
ממשלת ויטלם ביצעה גם כמה צעדים סמליים על מנת לעודד זהות לאומית אוסטרלית עצמאית,
במנותק מן הכתר הבריטי. ההמנון הלאומי הוחלף לראשונה מאלוהים, נצור את המלכה ל"צעדי קדימה אוסטרליה הנאה" (כאשר המפלגה הליברלית חזרה לשלטון בוטל השינוי, אולם כאשר הלייבור חזר לשלטון בשנות ה-80 נקבע סופית "צעדי קדימה אוסטרליה הנאה" כהמנון הלאומי). כמו כן הוקם מסדר אוסטרליה עבור הענקת תוארי כבוד לאזרחי אוסטרליה, במנותק ממסדר האימפריה הבריטית שתוארי כבוד לאזרחי אוסטרליה הוענקו דרכו.
ב-1975 זיעזעה את ממשלת ויטלם שערורייה כאשר התגלה כי היא נסתה ללוות כסף לפרויקטי תשתית מאנשי כספים במזרח התיכון דרך איש עסקים פקיסטני, תוך כדי עקיפת החוק. כשהפרשה התפוצצה נאלץ להעביר מתפקידם את שר האוצר ושר האנרגיה והמחצבים שהטעו את הפרלמנט ואף אותו בנושא.
המשבר החוקתי של 1975 ופיטורי ויטלם.
התפוצצות פרשת ההלוואות, יחד עם המצב הכלכלי הקשה בעקבות משבר האנרגיה העולמי, הביאה לירידה תלולה בפופולריות של ממשלת ויטלם, וראש האופוזיצה החדש מלקולם פרייזר החליט להביא להקדמת את הבחירות על ידי מניעת העברת תקציב המדינה בסנאט, צעד חריג ביותר בפרלמנטריזם האוסטרלי, עד אשר ויטלם יסכים לעריכת בחירות כלליות.
בכך החל המשבר החוקתי החמור בתולדות אוסטרליה, שכלל התנגשות בין שני עקרונות חוקתיים בשיטת המשטר האוסטרלית (ולמעשה הבריטית). מצד אחד ממשלה לא יכולה לתפקד ולכהן ללא תקציב. מצד שני הממשלה זקוקה לאמון הבית התחתון שאמור לייצג את רצון העם, ולא הבית העליון שנבחר בצורה פחות ייצוגית ושאין לו סמכות להפיל ממשלה.
המבוי הסתום בין ממשלת ויטלם לאופוזיציה ברשות פרייזר, כשבאמצע נמצא המושל הכללי ג'ון קֶר (אותו ויטלם מינה כשנה לפני כן) נמשך מאמצע אוקטובר, ועד לשיאו הדרמטי של המשבר ב-11 בנובמבר 1975. בבוקר אותו יום קבע ראש הממשלה ויטלם פגישה עם המושל הכללי קר על מנת לבקש ממנו להקדים את הבחירות רק לסנאט, מבלי להקדים את הבחירות לבית הנבחרים. אולם במשך השעות הספורות שעד הפגישה טילפן המושל הכללי קר לראש האופוזיציה פרייזר, ושאל אותו האם במידה שימונה לראש ממשלה יגיש לו מיידית בקשה לפיזור שני בתי הפרלמנט, יעביר את התקציב ויפעל רק כראש ממשלת מעבר עד לבחירות. לאחר שפרייזר השיב בחיוב המושל זימן גם אותו למעונו.
כאשר ויטלם הגיע למעון המושל עם המכתב הרשמי המבקש להקדים את הבחירות לסנאט, הפתיע אותו המושל הכללי עם מכתב פיטורין. מיד אחרי פיטורי ויטלם מינה המושל קר לראשות הממשלה את פרייזר, שחיכה בחדר צדדי בזמן שויטלם נפגש עם המושל. כשנודע בפרלמנט דבר פיטוריו של ויטלם ומינויו של פרייזר, מיהר בית הנבחרים להצביע אי אמון בממשלת פרייזר ושלח את היושב ראש אל המושל הכללי בדרישה שימנה לתפקיד מחדש את ויטלם. אולם המושל דאג לעכב את יושב ראש בית הנבחרים עד אחרי שחתם, לבקשת פרייזר, על פיזור כפול של שני בתי הפרלמנט, ובכך הצבעת האי אמון איבדה את תוקפה.
המושל הכללי שלח את מזכירו להודיע על הפיזור הכפול על מדרגות הפרלמנט אל מול קהל זועם של תומכי ויטלם שהתאספו שם, ועם ויטלם עצמו מאחוריו. עם סיום ההצהרה ניגש ויטלם אל הקהל והמיקרופונים של התקשורת, ונשא נאום בו תקף קשות את המושל קר ("Well may we say ‘God Save the Queen’, because nothing will save the Governor-General") ואת ראש הממשלה החדש פרייזר ("who will undoubtedly go down in Australian history … as Kerr’s cur."), וקרא לציבור תומכיו "לשמר את הזעם וההתלהבות לקראת הבחירות".
צעדו של המושל הכללי שנוי במחלוקת עד היום. תפקיד המושל הכללי, כמו תפקיד מלך בריטניה (שאותו המושל מייצג), אמור להיות תפקיד סמלי. הפעמים האחרונות בהם מלך בריטניה או נציג מטעמו פיטרו ראש ממשלה, ומינו תחתיו ראש ממשלה שלא נהנה מאמון הפרלמנט היו כאשר מושל ניו סאות' ויילס פיטר את ראש ממשלת המדינה ב-1932, ולפני כן, כאשר המלך ויליאם הרביעי פיטר את ראש ממשלת בריטניה ב-1834.
פיטורי ויטלם עוררו זעם בקרב תומכי הלייבור שיצאו להפגין ברחובות ברחבי המדינה. מערכת הבחירות של הלייבור ניסתה להיבנות מזעם זה, והתמקדה בחוסר הלגיטימיות הציבורית של המהלך. מנגד, המפלגה הליברלית (ושותפתה, המפלגה הלאומית) בחרו למקד את מסע הבחירות במצב הכלכלי הקשה. בבחירות, שהתקיימו ב-13 בדצמבר ספג הלייבור בראשותו של ויטלם תבוסה קשה, והקואליציה של המפלגה הליברלית והמפלגה הלאומית חזרה לשלטון בראשות פרייזר.
הפרשה, שידועה באוסטרליה בכינוי "The Dismissal" נותרה פצע פתוח בפוליטיקה האוסטרלית במשך שנים רבות.
אחרי ראשות הממשלה.
אחרי התבוסה בבחירות של 1975 המשיך ויטלם להנהיג את הלייבור, והתמודד מול פרייזר גם בבחירות של 1977, בהן הובס שוב. לאחר תבוסה זו פרש מראשות המפלגה, ובהמשך גם מהפרלמנט.
כאשר הלייבור חזר לשלטון בשנות ה-80 מונה ויטלם לשגריר אוסטרליה באונסק"ו.
גם אחרי פרישתו מהפוליטיקה, המשיך ויטלם להביע את דעתו בנחרצות בנושאים שונים, ולהיות דמות חשובה ומכובדת בציבוריות האוסטרלית בכלל, ובמפלגת הלייבור בפרט. במיוחד בלטה תמיכתו בהפיכת אוסטרליה לרפובליקה, והוא אף הופיע יחד עם מי שהיה מחליפו ואויבו הפוליטי לשעבר, מלקולם פרייזר, במסגרת התעמולה בעד הרפובליקה בעת משאל העם שנערך בנושא ב-1999. ב-2008 השתתף, יחד עם עוד שלושה מראשי ממשלת אוסטרליה לשעבר, במעמד בו ראש הממשלה קווין ראד התנצל בפני האבוריג'ינים על פרשת "הדור הגנוב".
עבד אל-חלים ח'דאם
עבד אל-חלים ח'דאם (בערבית: عبد الحليم خدام; 15 בספטמבר 1932 – 31 במרץ 2020) היה פוליטיקאי סורי, ששימש במשך שנים רבות כסגן נשיא סוריה, ואף כיהן למשך כחודש כנשיא סוריה בפועל בתקופת המעבר לאחר מותו של חאפז אל-אסד ועד למינויו של בנו בשאר אל-אסד לתפקיד.
קריירה פוליטית.
ח'דאם נולד ב-15 בספטמבר 1932 בעיר החוף בניאס שבקרבת העיר טרטוס, למשפחה מוסלמית סונית. ח'דאם הוא אחד הסונים הבודדים אשר הצליחו להשתלב בצמרת המשטר הסורי העלווי, ובמשך שנים רבות היה נאמן לנשיא חאפז אל-אסד. בשנת 1970, עם מינויו של אסד לנשיא סוריה, התמנה ח'דאם לתפקיד שר החוץ, ושימש בתפקיד זה עד לשנת 1984. בשנה זו התמנה ח'דאם לתפקיד סגן הנשיא, ובמרוצת השנים עסק בעיקר בנושאים הקשורים למדיניות החוץ של סוריה. ח'דאם שימש בתפקיד סגן הנשיא עד למותו של אסד בשנת 2000, והמשיך לשאת בתואר סגן הנשיא עד לשנת 2005, תחת משטרו של היורש בשאר אל-אסד. ב-10 ביוני 2000, מיד לאחר מותו של חאפז אל-אסד, נבחר ח'דאם לשמש כנשיא סוריה הזמני, ושימש בתפקיד זה במשך כחודש, עד לבחירתו הרשמית של בשאר אל-אסד לתפקיד, ב-17 ביולי 2000. במהלך תקופה זו, בה יציבות השלטון בסוריה הייתה מוטלת בספק בשל היעלמותו של הנשיא מזה 30 שנה, התרוצצו בסוריה ובעולם שמועות לפיהן ח'דאם מתכוון לתפוס את השלטון בכוח ולא להעבירו לנשיא המיועד בשאר, אך הדבר לא קרה.
מהשלטון לאופוזיציה.
במסגרת מהלכיו של הנשיא בשאר אל-אסד לבסס את אחיזתו במוסדות המדינה המרכזיים, פחתה ההשפעה הפוליטית של "הגוורדיה הוותיקה" בסוריה, ובתוכה גם השפעתו של ח'דאם. ב-6 ביוני 2005, לאחר 21 שנה בתפקיד סגן הנשיא, הודיע ח'דאם על התפטרותו מהתפקיד במהלך כינוס של מפלגת הבעת'. ההתפטרות הגיעה לאחר מספר מהלכים פוליטיים וביורוקרטיים בהם נקט הנשיא בשאר, אשר דחקו את רגלי ח'דאם מהשלטון וכרסמו בסמכויותיו בתחום מדיניות החוץ. לאחר פרישתו, עבר ח'דאם להתגורר בפריז, צרפת, תוך שהוא מצהיר כי המעבר הוא לטובת כתיבת האוטוביוגרפיה שלו.
בראיון שהעניק לרשת הטלוויזיה "אל-ערביה" ב-30 בדצמבר 2005, גינה ח'דאם ממקום מושבו בפריז את "שגיאותיו הפוליטיות" של הנשיא בשאר אל-אסד בכל הנוגע לקשר של סוריה ללבנון. ח'דאם, שהיה בעבר אחד מהגורמים המעורבים ביותר בנעשה בלבנון מטעם הסורים, תקף בראיון גם את רוסתם ע'זאלה, מי שהיה בעבר האחראי המבצעי של סוריה בלבנון, תוך שהוא מגן על מחליפו ע'אזי כנעאן, אשר התאבד באוקטובר 2005 בעקבות החשדות נגדו על מעורבותו ברצח רפיק אל-חרירי. ח'דאם, שהיה ידוע כמקורב מאוד לרפיק אל-חרירי, טען עוד בראיון כי אל-חרירי "קיבל איומים רבים" מהנשיא בשאר אל-אסד לפני שנרצח.
הראיון שהעניק ח'דאם התפרש בציבור כאצבע מאשימה שהפנה ח'דאם כלפי השלטון הסורי, על מעורבותו הישירה ברציחתו של אל-חרירי. כבר ביום המחרת נערך דיון בפרלמנט הסורי, ובו נקבע כי נגד ח'דאם יוגש כתב אישום באשמת בגידה. כמו כן, הודח ח'דאם מחברותו במפלגת הבעת'. בעקבות הראיון הודיעה הוועדה הבינלאומית מטעם האו"ם לחקירת רצח רפיק אל-חרירי כי היא מעוניינת לחקור באופן אישי את נשיא סוריה בשאר אל-אסד ואת שר החוץ הסורי פארוק א-שרע. ח'דאם עצמו נתן את עדותו בפני הוועדה ב-5 בינואר 2006.