מודעי היה בתחילה חבר בשכבה הצעירה של מפא"י, אולם בשנת 1961 הוא הצטרף למפלגה הליברלית, והיה חבר במטה הבחירות שלה בחיפה. את המעבר הוא הסביר בטענה שמפא"י "הפכה לקונצרן אינטרסנטי גדול שרב בו המרחק בין אידאולוגיה ומעשים". בהמשך היה יושב ראש הדור הצעיר במפלגה. בשנת 1965 היה בין 17 המועמדים של המפלגה לכנסת, אולם הוא לא נבחר לכנסת. בשנים 1965–1968 כיהן כחבר הנהלת המפלגה. בשנת 1969 רץ לראשות עיריית הרצליה מטעם גח"ל. בשנים 1969–1973 כיהן כחבר מועצת העיר הרצליה. לאחר שהוחלט להעביר את קביעת המועמדים לכנסת במפלגה הליברלית מועדה מסדרת למרכז המפלגה, פנה מודעי לגייס את תמיכת החברים וזכה ב-85 קולות מתוך 106, הישג גבוה משקיבלו משה נסים וגדעון פת, שהיו אז חברי כנסת מכהנים. מודעי נבחר למקום השמיני של הליברלים, ובעקבות זאת שולב במקום ריאלי ברשימת הליכוד, המקום ה-21, למרות עמדות העצמאיות וויכוחיו הקשים עם הנהגת המפלגה. בבחירות לכנסת השמינית ב-1973 נבחר לכנסת מטעם רשימת הליכוד. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 נבחר למקום השישי ברשימת המפלגה הליברלית ולמקום ה-14 ברשימת הליכוד.
שר האנרגיה והתקשורת.
בעקבות "המהפך" ב-1977 ועד שנת 1984 כיהן כשר האנרגיה והתשתית (למעט תקופה של למעלה משנה מאוגוסט 1981 ועד אוקטובר 1982). בשנת 1978 כיהן כיו"ר הוועדה לארגון אירועי ה-30 למדינה. אחרי מותו של שמחה ארליך הפך מודעי לראש המפלגה הליברלית שהייתה המרכיב השני בכוחו בליכוד.
בשנים 1979–1980 כיהן גם כשר התקשורת. מודעי ביקש ב-1979 להעביר את הטיפול בטלפוניה לידי חברה, אולם נתקל בהתנגדות, בין השאר של נציב שירות המדינה, אברהם פרידמן.
במאי 1980 לאחר שעזר ויצמן התפטר מהממשלה, עלה הרעיון להעביר את יצחק שמיר למשרד הביטחון, ולמנות את מודעי לשר החוץ, כפיצוי לליברלים על שמשרד האוצר נלקח מהם. אולם חברי הכנסת של התנועה הדמוקרטית לשינוי התנגדו למינוי בנחרצות בגלל היותו של מודעי נץ מדיני ובטענה שמודעי נעדר כישורים לתפקיד.
מודעי הגיב באמרו שיש לו "90% כישורים לתפקיד".
שר האוצר.
בשנת 1984 שבה מונה למקום השלישי ברשימת הליכוד כמנהיג המפלגה הליברלית, קיבל את תפקיד שר האוצר, התפקיד הבכיר ביותר שבו כיהן. עם הכנסו לתפקיד שר האוצר היה המשק הישראלי בתהליך אינפלציה של 400% לשנה. במשך שנתיים שבהן כיהן בתפקיד, לקח מודעי חלק בתוכנית הייצוב הכלכלית של 1985, במסגרתה יזם ראש הממשלה שמעון פרס "עסקאות חבילה" עם ההסתדרות והתאחדות התעשיינים. הגורם המרכזי בעסקאות החבילה היה הקפאת מחירים ושכר במשק. בנוסף, הושתו על הציבור מיסים שונים ובוצע קיצוץ בתקציב הממשלה ובקצבאות. כך הצליחה הממשלה לעצור את האינפלציה ולייצב את המשק. מודעי גם העביר את ההילך החוקי של מדינת ישראל משקל לשקל חדש. השקל החדש היה שווה 1,000 שקלים ישנים.
את חוויותיו מאותה תקופה שילב בספרו "מחיקת אפסים" (עידנים, תשמ"ח 1988), הקרוי על שם המעבר משקל לשקל חדש וכלל הורדת שלושה אפסים מהשקל.
כשר אוצר, מודעי ספג ביקורת רבה מצד שרים בממשלה וגורמים אחרים על סירובו לתת תקציבים לצרכים שונים. מודעי לא נשאר חייב והשתמש בביטויים שזכו לכותרות בהתייחסו למבקרים אותו. בדצמבר 1985 הוא אמר למשה קצב שאמר שיש למתן את הקיצוצים ולא נורא אם האינפלציה תהיה קצת יותר גבוהה: "החוצפה שלך עומדת ביחס הפוך לגילך". בתחילת אפריל 1986 צוטט מודעי כאומר שראש הממשלה שמעון פרס אינו כלכלן וכינה אותו "ראש ממשלה מעופף" בגלל נסיעותיו התכופות לחו"ל. לאחר בקשת הבהרות דרש פרס את העברתו של מודעי מכהונתו כשר האוצר. יצחק שמיר, מנהיג הליכוד וממלא מקום ראש הממשלה, עמד לצידו של מודעי, והמערכת הפוליטית נערכה לפירוק ממשלת האחדות והליכה לבחירות. אולם במגעים בין המפלגות הוחלט להעביר את מודעי לתפקיד אחר והוצעו אפשרויות שונות. אופציה אחת הייתה שמודעי יתחלף עם שר החוץ יצחק שמיר עד לקיום הרוטציה, אולם פרס דחה אופציה זאת ודרש שמודעי לא יחזור למשרד האוצר גם לאחר הרוטציה. לאחר מכן עלתה ההצעה שמודעי יתחלף עם אריאל שרון, אולם גם הצעה זאת נדחתה. לבסוף הוחלט על הצלבה בין מודעי ומשה נסים. נסים מונה לשר האוצר ומודעי עבר למשרד המשפטים. מודעי כעס על ששמיר לא גיבה אותו יותר.
לאחר שמודעי המשיך בהתבטאויותיו כנגד פרס, נאלץ להתפטר מן הממשלה ביולי 1986. לקראת ביצוע הרוטציה באוקטובר 1986 התחדש המאבק בין המערך שדרש שמודעי לא יחזור לממשלה והליכוד שדרש את שובו של מודעי לממשלה. לבסוף הוסכם שמודעי ישוב כשר בלי תיק, אך שכל שינוי בתפקיד שר בממשלה יהיה מותנה בהסכמה של שמיר ופרס, ומודעי הצטרף לממשלת יצחק שמיר. מודעי דרש משמיר להשיבו לתפקיד ביצועי אולם מבוקשו לא ניתן לו. במשך מספר חודשים שמיר עיכב מינוי שגריר ישראל בארצות הברית בדרישה שבתמורה יינתן למודעי תפקיד ביצועי, אך ללא הועיל.
לאחר בחירות 1988, במסגרת ממשלת אחדות לאומית מאולצת בגלל חוסר רצונו של שמיר להקים ממשלת ימין צרה, התמנה לשר הכלכלה והתכנון. בתחילת 1990 היה אחד משלושת ה"חישוקאים" שהצרו את פעולותיו המדיניות של יצחק שמיר.
ב-19 בפברואר 1990 פרש מודעי מהליכוד יחד עם ארבעה חברים מהמפלגה הליברלית והקים איתם את המפלגה לקידום הרעיון הציוני. במהלך התרגיל המסריח סירבו מודעי וחבריו, למעט אברהם שריר להצטרף לממשלתו של שמעון פרס. לאחר שתפקיד הקמת הממשלה הוחזר לידי יצחק שמיר, הצטרף מודעי לקואליציה שלו תמורת תפקיד שר האוצר.
בעת משא ומתן על השתתפותו זו בקואליציה עם שמיר הדהים מודעי שוב, כאשר דרש ערבות כספית להבטחת מימוש ההסכם הקואליציוני עמו, דבר שהתפרש כחוסר אמון בהבטחה של ראש הממשלה שמיר.
כישלונו ברשימת "המפלגה הליברלית החדשה" בבחירות של 1992 סימן את סופה של הקריירה הפוליטית של מודעי, והוא פרש לעולם העסקים. עם זאת מודעי המשיך בפעילות ציבורית ובין השאר היה יו"ר מועדון המאה של בוגרי הטכניון.
משפחתו.
אשתו, מיכל מודעי, הייתה מלכת היופי השנייה של מדינת ישראל ולאחר מכן נשיאת ויצו העולמית. למודעי נולדו שלושה ילדים. הבכורה, הראלה, נהרגה בתאונת דרכים בגיל 22; מדי שנה מוענק פרס מפקד גלי צה"ל על שמה. בנו, בועז מודעי, היה שגריר ישראל באירלנד.
פטירתו.
יצחק מודעי נפטר זמן קצר לאחר מינויו לאחראי על חגיגות יובל שנים למדינה ב-1998.
הוא נטמן בבית הקברות נחלת יצחק.
הנצחה.
על שמו של יצחק מודעי נקרא פארק ברחוב טבנקין בחיפה, פארק בעיר נשר, פארק בשכונת צהלה בתל אביב, גשר מעל נתיבי איילון, ככר בעיר אשדוד וכן רחובות במספר ערים בישראל, בהם ירושלים (בשכונת מלחה), באר שבע, נתניה וגבעת שמואל. כמו כן, הוא מוזכר בשירם של להקת הבילויים, "שירו של האנץ".
פרנקו
סיכון (משחק)
סיכון, או בשמו המקורי ריסק (Risk), הוא משחק לוח מבוסס תורים, המיועד לשלושה עד שישה משתתפים. המשחק מתרחש על מפת העולם, המחולקת לארבעים ושניים חלקים, הנקראים "טריטוריות" (או לעיתים "מדינות", אף שאינם תואמים לחלוקה המדינית של העולם). כל שחקן שולט בטריטוריות מסוימות ועליו להילחם (בעזרת "צבאות" שאותם הוא מקבל במהלך המשחק) בשחקנים האחרים. מטרת השחקן היא כיבוש העולם או השלמת משימה שקיבל בתחילת המשחק. הקרבות מתבצעים על ידי הטלת קוביות.
המשחק משווק בישראל בגרסה עברית בשם "סיכון" של מותג המשחקים קודקוד.
רקע כללי.
המשחק הומצא בשנת 1957 על ידי הבמאי הצרפתי אלבר למוריס. הוא החל להיות מיוצר החל מאותה תקופה, בערך, על ידי האחים פרקר, חברת בת של חברת הסברו.
בניגוד למשחקים כמו שחמט, ל"ריסק" אין מערכת כללים אחידה ומוסכמת על כולם. החברה המייצרת הכניסה שינויים מזעריים בכללים מדי פעם. יתר על כן, קיימים מאות מועדוני "ריסק" ברחבי העולם, ולכל אחד מהם מערכת כללים שונה מעט.
כך למשל, יש כלל הקובע כי שחקן המגיש סדרת קלפים (ראו בהמשך, אביזרי המשחק) מקבל תגבורת.
על פי אחת הגרסאות, התגבורת תלויה בסוג הסדרה (סדרת חיילים שווה תגבורת בגודל ארבע יחידות, סדרת פרשים 6, תותחים - שמונה, וסדרה מעורבת מזכה את מגישהּ בעשר יחידות). על פי שיטה אחרת, אין משמעות לסוג הקלפים, וגודל התגבורת נקבע על ידי סדר ההגשה של הסדרה (הסדרה הראשונה שמגיש שחקן מזכה אותו בארבע יחידות. השנייה בשש, השלישית בשמונה, הרביעית בעשר. החמישית בשתים עשרה, השישית בחמש עשרה ומכאן ואילך בקפיצות של חמש יחידות בכל פעם).
אביזרי המשחק.
לצורך המשחק נעשה שימוש בכמה אביזרים:
הכנות למשחק.
מספר היחידות ההתחלתי נקבע לפי הטבלה הבאה:
מהלך המשחק.
המשתתפים משחקים איש איש בתורו על פי הסדר שנקבע, כאשר תורו של כל משתתף מחולק לשלושה חלקים, על פי סדר זה:
סיום המשחק.
מנצח במשחק הוא מי שמילא את משימותיו ראשון והכריז על כך.
אם לא הכריז על כך, המשחק נמשך כרגיל, וישנה אף אפשרות שיפסיד, במידה שמתמודד אחר מכריז כי מילא את משימותיו.
טקטיקות נפוצות.
ישנן מספר טקטיקות יעילות בהן ניתן להשתמש.
על פי החוקים, צבא המשתלט על יבשת שלמה מקבל תגבורת מוגדלת (ראו טבלה לעיל) מדי תור. השתלטות על יבשות הקלות להגנה (אוסטרליה או דרום אמריקה) בתחילת המשחק והתבצרות בהן היא טקטיקה נפוצה. עובדה זו מובילה, לעיתים, להפסד מהיר של אחד או יותר מהשחקנים, כאשר שני שחקנים מנסים לכבוש את אותה יבשת בכל מחיר ושוחקים את כוחותיהם.
לעומת זאת, ניסיון השתלטות על אסיה בתחילת המשחק מוביל לרוב לתבוסה, מאחר שקשה לכבוש אותה ולהגן עליה בכוחות בסדר הגודל שיש לשחקן בתחילת המשחק.