מדרום-מזרח למערה הגדולה נמצאת . המערה לא גמורה. חזית מערה זו נהרסה לחלוטין ושוחזרה בשנות השבעים עם ארבעה עמודים מרובעים. יש בה שני תאים קטנים מאחור.
נמצאת ליד מערה 2, בכיוון ההפוך למקדש הראשי. זהו פורטיקו בן שישה עמודים, ומנדפה עם עמודים. אורכו של הפורטיקו 26 מטרים ועומקו 11 מטרים והוא נתמך על ידי ארבעה עמודים משוחזרים. בחלק האחורי של האכסדרה שלושה חדרים. הדלת המרכזית בחלק האחורי של הפורטיקו מובילה למקדש שהושחת, נראה שקודש הקודשים מיועדת ללינגה, אבל הוא אבד. המקדש הוא חדר רגיל בעומק 6 מטרים וברוחב 5.7 מטרים עם מזבח נמוך. בדלת המקדש יש כמה שרידים של פיסול. מהדווארפלות מכל צד, הנשענות על גמדים עם דמויות מעופפות מעל לראשם, יש כיום רק שברים. ישנם שני תאים אחרים, משני צדי המקדש.
ל נגרם נזק רב, המרפסת הגדולה חסרה את כל העמודים שלה. שרידי התבליט מצביעים על כך שהמערה הייתה פעם גם מקדש שיווה. המקדש מאחור מכיל לינגאם. ישנם גם שלושה תאים לנזירים וקפלה בכל קצה של המרפסת.
לא גמורה ובמצב פגום מאוד, ללא שרידים אמנותיים.
גבעת הסטופה: מערות 6–7, סטופות 1–2.
מעבר לנקיק ממערה 1 בגבעה שמצדה השני שתי מערות בודהיסטיות, יחד עם שרידי סטופה ומיכלי מים. נראה שהבודהיסטים היו הדיירים הראשונים באי.
אחת מהן היא אולם גדול המכונה , או מערת המקדש של סיטבאי (). באכסדרה יש ארבעה עמודים ושני פילסטרים. באולם 3 חדרים מאחור, המרכזי מקדש והשאר לנזירים או כמרים. האולם נטול כל קישוט, למעט דלת המקדש המרכזי, שיש בו פילסטרים ואפריז, כאשר הסף מעוטר בדמויות אריות. בקודש הקודשים לא נותרו תבליטים. מערה 6 היא משמעותית מבחינה היסטורית מכיוון שהוסבה ושימשה ככנסייה נוצרית על ידי הפורטוגלים בשנים המאוחרות יותר כאשר האי היה חלק מהמושבה שלהם (בשלב מסוים בין 1534 ל 1682).
לאחר מכן, בחזית הגבעה המזרחית מצפון למערת סיטבאיי, נמצאת מערה 7 (), חציבה קטנה נוספת עם מרפסת, שככל הנראה הייתה אמורה להיות שלושה תאים, אך ננטשה בעקבות גילוי של פגם בסלע.
מעבר למערה 7, ממזרח, יש בריכה יבשה, עם סלעים מלאכותיים גדולים וכמה בורות מים בודהיסטים לאורך גדותיה. בסמוך לבור המים, כיום בקצה השלוחה הצפונית של הגבעה, נמצא תל שזוהה כשרידי סטופה בודהיסטית (). סטופה זו, עונים מיצ'ל ודווליקר, הייתה במקור הרבה יותר גבוהה ומתוארכת למאה ה-2 לפני הספירה.
מונומנטים שאבדו.
יצירות אמנות רבות מחורבות מערות אלפנטה מוחזקות כיום במוזיאונים מרכזיים ברחבי הודו. אלה כוללים פסל האלה דורגה שנהרס כמעט לחלוטין כשרק שד הבופאלו עם רגליה של דורגה וחלק מהמותניים שרדו. פסל אלפנטה במוזיאון אחר, כולל חלק מראשו של בראהמה, כמה שרידים מפסל וישנו מפסלים שונים, מגוון פאנלים וגילופי אבן שעומדים בפני עצמם. לדברי שסטוק, חלקם "בוודאי אינם חלק מהמערה הגדולה", אך לא ברור היכן הם נמצאו כאשר הועברו למקום אחר, או מתי פונו השברים והתחיל תהליך שיקום.
את הפסלים המשמעותיים של וישנו קשה להסביר ולהציב אותם בתוך מערות אחרות ששרדו. תאוריה אחת קובעת שחלק מהמערות ודאי ייצגו את מסורת הווישנויזם. תאוריה אחרת של כמה חוקרים, כמו מוטי צ'נדרה, מציעה כי באי היו בעבר מקדשים הינדים בנויים באוויר הפתוח בנוסף למערות, אך אלה היו הקורבנות הראשונים להרס האמנות.
פסלי וישנו שנמצאו בין חורבות אלפנטה מבטאים סגנונות שונים. אחד חובש דהוטי ובעל חגורת לולאה, כשהוא אוחז בקונכייה בזווית ליד ירכו. השרידים של צדדיו מצביעים על כך שמדובר ככל הנראה באיקונוגרפיה עם ארבע זרועות. בפסל אחר יש אלמנטים של שיווה ווישנו. הוא זוהה כשיווה על ידי פרמוד צ'נדרה, כקרטיקיה על ידי מוטי צ'נדרה, וכווישנו על ידי אחרים. בפסל זה יש שרשרת חוליות ליד הירך, יש גאדה (אלה) בצד, ומישהו עומד לידו עם חלק עליון פגום אבל עם מותניים קטנים ושדיים מלאים המעידים על דווי. גם פסל זה לובש דהוטי.
באי היה גם סוס אבן על פי רשומות מהמאה ה-18, ממש כמו פיל האבן שגרם לפורטוגזים הקולוניאליים לקרוא לו "אילה אלפנטה" (Ilha Elefante). עם זאת, סוס זה נלקח למקום לא ידוע לפני 1764.
שימור.
המיקום הנוח של מערות אלה ליד מומבאי (בהשוואה לאתרים אחרים הנגישים פחות) והסקרנות המערבית לתרבות ההודית ההיסטורית הפכה את מערות אלפנטה לנושא של ספרי מדריך רבים ועניין מדעי משמעותי במאה ה-20. השערות המוקדמות והתפיסות המוטעות לגבי מערות אלה הובילו לפרשנויות רבות ולחילוקי דעות בין חוקרים, אך גם הגבירו את התמיכה בשימורן. פרסום מצבן, רישומיהן ופרשנותן על ידי ג'יימס ברג'ס בשנת 1871 תרם להגברת ההתעניינות באתר. המאמצים המוקדמים ביותר לשימור מערות אלפנטה נעשו על ידי פקידי הודו הבריטית בשנת 1909, כאשר האתר הופקד בידי המחלקה הארכאולוגית ההודית וחוק שימור המונומנטים העתיקים כלל אותו בתחומו. אלו עזרו לבודד את האי ולשמר את ההריסות.
חקיקה ספציפית יותר לשימור המונומנטים של האי אלפנטה נחקקה ב"חוק מונומנטים ואתרים ארכאולוגיים עתיקים ושרידים" (Ancient Monuments and Archaeological Sites and Remains Act) משנת 1958 ותקנות (1959); תקנות האי אלפנטה (מונומנט מוגן) משנת 1957, האוסרים על כרייה, חציבה, פיצוץ, חפירה ופעולות אחרות בסמוך למונומנט; חוק אוצרות העתיקות והאמנות (Antiquities and Art Treasures Act) שהוכרז בשנת 1972 עם תקנותיו שהוכרזו בשנת 1973; הודעה שפורסמה בשנת 1985 והכריזה על האי כולו ועל שטח של קילומטר אחד מהחוף כ"שטח אסור"; סדרה של פעולות סביבתיות מממשלת מדינת מהראשטרה שמגנות על האתר; החוק לתכנון עירוני ואזורי משנת 1966; ותקנות המורשת משנת 1995 לבומביי רבתי. עם זאת, בשנות השבעים של המאה העשרים זכה האתר למאמצי שימור ושיקום פעילים. מאמצים אלה שיקמו את הריסות מערה 1 וחלקים מעמודים שבורים במערות אחרות, יחד עם פיתוח האי כאתר מורשת.
חוג אורנגאבאד של הסקר הארכאולוגי של הודו (ASI) מתחזק ומנהל את מערות אלפנטה. הוא אחראי על ניטור וייצוב של פני הסלע, הקמת תומכות למבני המערות שבהם קרסו עמודים, ואיחוד רצפות מערות והקמת קיר מעקה המקיף את האתר. בנוסף, הוא מתחזק את מתקני המבקרים והמוזיאון במקום. באתר יש כ-1,000 מבקרים ביום, יותר ב"שיווה רטרי ", בפסטיבלי ריקודים, ביום המורשת העולמית (18 באפריל) ובשבוע המורשת העולמית בין התאריכים 19 עד 25 בנובמבר לאירועים מיוחדים.
לאחר שהכריז על המערות כאתר מורשת עולמית, פעלו אונסק"ו ו-ASI יחד לפקח על האתר ולהטמיע שיטות שימור בדרך קבע.
בספרות.
בשירה "מערות אלפנטה" (The Caves of Elephanta) משנת 1834, מבכה המשוררת והסופרת האנגלית את אובדן המטרה הרוחנית המקורית של המבנה העצום הזה, כך שכעת: "המקדש האדיר, הלא-יאומן, מדבר בכוח, והכוח היחיד, התכונה המשמעותית ביותר של האדם".
מערות אלפנטה מוזכרות יותר מפעם אחת במובי דיק של הרמן מלוויל.
לקריאה נוספת.
קיימת ספרות ענפה על מערות אלפנטה, והרשימה להלן מכסה רק חלק ממנה. לרשימה מקיפה יותר מומלץ לעיין בערך המקביל בוויקיפדיה באנגלית.
נביל פהמי
נביל פהמי (בערבית: نبيل فهمي; נולד ב-5 בינואר 1951 בניו יורק) הוא דיפלומט ופוליטיקאי מצרי. כיהן כשר החוץ של מצרים מיוני 2013 ועד יולי 2014 במסגרת ממשלת המעבר של חאזם אל-בבלאווי לאחר הדחת הנשיא מוחמד מורסי.
קודם לכן שימש בתפקידים דיפלומטיים רבים שבשיאם כיהן כשגריר מצרים ביפן (1997–1999) וכשגריר מצרים בארצות הברית (1999–2008). בתקופת כהונתו כשגריר בארצות הברית אירעו פיגועי 11 בספטמבר.
פהמי הוא בנו של איסמעיל פהמי דיפלומט מצרי, שגריר מצרים באוסטריה ובצרפת שכיהן אף הוא כשר החוף של מצרים וכסגן ראש ממשלת מצרים והתפטר מתפקידיו בעקבות ביקור הנשיא סאדאת בישראל.
נביל פאהמי
יחסי דרום אפריקה–פולין
יחסי דרום אפריקה–פולין הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה של פולין לרפובליקה של דרום אפריקה. שתי המדינות חברות באו"ם ובארגון הסחר העולמי.
היסטוריה.
בשנת 1988 התקיימו המגעים הדיפלומטיים הרשמיים למחצה הראשונים בין פולין לדרום אפריקה. באפריל 1989 הסכימו משרדי החוץ של שתי המדינות על הגנה קונסולרית לפזורה הפולנית בדרום אפריקה באמצעות השגרירות הפולנית בגאבורון, בוטסואנה. בשנת 1990 נחתם הסכם להקמת לשכות אינטרסים גם בפרטוריה וגם בוורשה. ב-18 בדצמבר 1991 כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות ולשכות האינטרסים שודרגו לדרגת שגרירויות.
בשנת 1992 ביקר נשיא דרום אפריקה פרדריק וילם דה קלרק בפולין ונפגש עם נשיא פולין לך ואלנסה. בשנת 2004 ביקר סגן נשיא דרום אפריקה, ג'ייקוב זומה, בפולין. בדצמבר 2013, ראש ממשלת פולין, דונלד טוסק, יחד עם שר החוץ רדוסלב סיקורסקי והנשיא לשעבר לך ואלנסה; ביקרו בדרום אפריקה כדי להשתתף בהלווייתו של הנשיא לשעבר נלסון מנדלה. בשנת 2014 ביקר גם סגן נשיא דרום אפריקה קגאלמה מוטלנטה בפולין.
פולין תופסת את דרום אפריקה כשותפה בראש סדר העדיפויות באפריקה, הן מבחינת היחסים הדו-צדדיים והן במסגרת השותפות האסטרטגית בין דרום אפריקה לאיחוד האירופי. מאז כינון היחסים הדיפלומטיים, שתי המדינות פעלו יחד לחיזוק שיתוף הפעולה הדו-צדדי וכן היחסים הרב-צדדיים. שתי המדינות שיתפו פעולה ביוזמות רבות באו"ם, במיוחד בתחום ההגנה על זכויות האדם.
ביקורים רמי דרג.
ביקורים רמי דרג מפולין בדרום אפריקה
ביקורים רמי דרג מדרום אפריקה לפולין
הסכמים דו-צדדיים.