הסכם רמלה
הסכם רמלה הוא הסכם שנחתם ברמלה ביוני 1192 בין צלאח א-דין וריצ'רד לב הארי לאחר קרב ארסוף.
התוצאות.
לפיו ירושלים תישאר בשליטה מוסלמית אך תהיה פתוחה לעולי רגל נוצריים. ממלכת ירושלים התקצרה לרצועת חוף מצור עד ליפו.
אף אחד מן הצדדים לא היה מרוצה מן ההסכם שהיה אילוץ מתבקש. השליט המוסלמי היה מותש מן הקרב וריצ'רד היה צריך לטפל באיומים מבית.
יצחק ירושלמי (משורר)
יצחק ירושלמי (כתב בשם העט יעראָז; פברואר 1907 – 1985) היה משורר יידי ישראלי, חשמלאי במקצועו.
ביוגרפיה.
ירושלמי נולד בפברואר 1907 בעיירה הקטנה קונסטנטין (בפולנית: Konstantyna) שליד העיר לודז', בפולין הרוסית, במשפחה יהודית אדוקה, התשיעי מארבעה-עשר ילדים. אביו היה תעשיין בענף הטקסטיל.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה, ואחר-כך למד בגימנסיה.
הוא יצא בשאלה, וחרף מוצאו המשפחתי, החליט להתפרנס מעבודת כפיים, ולמד חשמלאות. הוא עבד בחשמלאות בתיאטרון "אררט" שבהנהלת משה ברודרזון בלודז'. אחר-כך יצא להכשרה חלוצית. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל עם אשתו שושנה, והצטרף לקיבוץ עין חרוד. כעבור שנה עבר לתל אביב, ועבד כחשמלאי במה בתיאטרון "האהל" במשך 15 שנה. היה חבר ארגון "ההגנה". בשואה נספו כל בני משפחתו.
לאחר מכן עבד במשך כמה עשורים כחשמלאי בבית החולים קפלן (מהן שנים כחשמלאי הראשי של בית החולים). בשנת 1973 זכה בפרס העבודה למצטיינים של קופת חולים כללית.
התגורר בשכונת חבצלת שברחובות.
את דרכו הספרותית התחיל בפולין ב-1930–1931, כשפרסם שירים בעיתוני לודז' "ניַיער פאָלקסבלאַט" ו"לאָדזער טאַגעבלאַט".
לאחר עלייתו פרסם משיריו בעיתוני היידיש בארץ ("לעצטע ניַיעס" ו"יִידישע ציַיטונג"), בארצות הברית ובקנדה ("קענעדער אדלער") ובאמריקה הדרומית ומקסיקו ("דער וועג").
כמה משיריו, שלהם חיבר ירושלמי לחן, הושרו, בהם "עקזאָדוס" ('אקסודוס'), "ישראל", "ירושלים" ועוד.
בשנות ה-60 הופיע תקליט שהכיל שירים מקוריים שלו ושירים שתרגם מעברית ליידיש, בביצוע שרה יערי, והוא הושמע בקול ישראל.
ירושלמי היה נשוי לשושנה (אחות בבית החולים קפלן) ואב לשני בנים.
אשתו, שלמדה בבית ספר לאמנות והשתלמה באקדמיה לאמנות בפולין, שבה בסוף שנות ה-60 לאמנות ריקוע נחושת.
Castle Story
Castle Story (בתרגום חופשי לעברית: סיפור הטירה) הוא משחק וידאו אינדי מסוגת הארגז חול בעל עולם פתוח, אשר פותח והופץ על ידי Sauropod Studio ב-17 באוגוסט 2017 למערכות ההפעלה Microsoft Windows, לינוקס ו-macOS.
משחקיות.
במשחק, השחקן שולט על עובדים המכונים "בריקטרונים" ("Bricktrons"), אשר מטרתם לאסוף משאבים, לבנות טירות ולהילחם באויבים. מטרת המשחק היא לבנות טירה אשר יכולה לעמוד בפני מתקפות של יצורים ושחקנים אחרים. המשחק מתרחש באיים ענקיים המרחפים בשמיים.
פיתוח.
Castle Story הוא המשחק הראשון שפותח על ידי חברת Sauropod Studio הקנדית, אשר ממוקמת במונטריאול. המשחק הוכרז לראשונה בדצמבר 2011, כאשר באותו הזמן החברה הייתה מורכבת מצוות של שני אנשים בלבד. החברה נרשמה כחברה באופן רשמי ב-24 באפריל 2012 עם שלושה אנשי צוות: פרנקואיס אליאן (מנכ"ל), ג'רמיין קואט (מנהל העיצוב) ובנלט אליאן (מפתח ראשי ואחראי טכני). ב-27 ביולי 2012, החברה פתחה בקמפיין מימון המונים באתר Kickstarter, כאשר המטרה הראשונית היא להגיע למימון של 80 אלף דולר אמריקני. הקמפיין זכה להצלחה רבה והמטרה הושגה תומך 5 שעות מרגע ההשקה. הקמפיין הסתיים חודש לאחר מכן, כאשר נאספו בסך הכל 700 אלף דולר. החברה נתנה קרדיט למרקוס פרסון, יוצר המשחק מיינקראפט, לאחר שזה אישר את רעיון המשחק וקידם את הקמפיין. גרסת בטא של המשחק הופצה לכל תורם שתרם 15 דולר אמריקני לפחות. המשחק יצא לאור כגרסת בטא ציבורית ב-23 בספטמבר 2013 בחנות הדיגיטלית סטים והגרסה המלאה יצאה לאור ב-17 באוגוסט 2017.
לאחר הוצאתו לאור, חברת Sauropod Studio החלה לפתח משחק אחר בשם "Mirador". המשחק סבל מבעיות רבות בפיתוחו. בדומה ל-"Castle Story", גם "Mirador" זכה לקמפיין מימון המונים כאשר המטרה הייתה להגיע ל-60 אלף דולר, אך הקמפיין נכשל, כאשר הושגו רק 30 אלף דולר. במקום זאת, חברת Canada Media Fund הקנדית השקיעה בפרויקט כ-900 אלף דולר. בסופו של דבר, המשחק יצא לאור כגרסה מלאה ב-26 ביולי 2019 והחברה לא הוציאה גרסת בטא כמו במשחק הקודם וכן לא תכננה לתמוך בעדכונים גדולים לאחר ההוצאה לאור. ב-23 בספטמבר 2019, החברה הכריזה כי היא פיטרה 20 מעובדיה בעקבות ניהול כספים שבוצע באופן מרושל. באוקטובר 2019, פרנקואיס אליאן וקואט ציינו כי למרות הפיטורים, החברה עדיין מתפקדת ופעילה.
רות זיו-איל
רות זיו אייל
רות זיו-אייל
טדאוש גבטנר
טדאוש גבטנר (Tadeusz Gebethner; 18 בנובמבר 1897 – 14 באוקטובר 1944) היה כדורגלן וסוחר ספרים פולני, אשר הציל את שלושת בני משפחת אברהמר בזמן הכיבוש הנאצי של פולין. הוא היה קצין מילואים בצבא הפולני בדרגת לוטננט. לאחר כיבוש פולין על ידי הנאצים היה חבר במחתרת הפולנית ולחם במרד ורשה.
בשנת 1911 ייסד את מועדון הספורט פולוניה בוורשה, והיה הקפטן הראשון בקבוצת הכדורגל שלה. בשורות מועדון זה שיחקו בני מיעוטים, כולל יהודים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הפולני ושירת בחטיבה ה-102 של חיל הפרשים. גבטנר נפל בשבי ונכלא בליטא. לאחר שהצליח להימלט ממחנה השבויים חזר לוורשה.
פעילותו בתקופת השואה להצלת יהודים.
ב-1942 פנה אליו אדם שהועסק אצל אביו וביקש ממנו לסייע ללודביקה אברהמר ובתה אלינה שנמלטו לוורשה לאחר ששרדו טבח שנערך בסקווינה. גבטנר הסכים להגן עליהן בביתו וכעבור מספר שבועות אף צירף אליהן גם את בעלה של לודביקה, סולומן. גטבנר המשיך לסייע למשפחת אברהמר ואף ניסה להשיג עבורם תעודות זהות מזויפות. כאשר האב נזקק לטיפול רפואי הפעיל גבטנר את קשריו במחתרת הפולנית לטובת הבאת מנתח לביתו. בשנת 1943, כנראה בעקבות הלשנה, אסרו שוטרים פולנים את בני משפחת אברהמר בביתו של גבטנר. גבטנר שיחד את השוטרים בסכום כסף גדול, ובלבד שלא יסגירו את בני משפחת אברהמר לגסטפו. בפברואר 1944 הצליח גבטנר להוציא את משפחת אברהמר מפולין אל הונגריה, שנחשבה אז כמקום בטוח ליהודים.
באוגוסט 1944, בעת מרד ורשה נפצע גבטנר קשה. הרופאים קטעו את רגלו וידו בניסיון להציל את חייו, אך לשווא. ב-14 באוקטובר 1944 מת גבטנר מפצעיו במחנה שבויים בגרמניה. לאחר מותו הועלה לדרגת קפטן.
לאחר המלחמה.
משפחת אברהמר הצליחה לשרוד את השואה, ובסיום המלחמה עלתה לישראל.
ב-1981 הוענק לגבטנר תואר חסיד אומות העולם.
אופיום להמונים
אופיום להמונים (בגרמנית: Opium des Volkes) הוא מטבע לשון השאוב מהציטטה המפורסמת של קרל מרקס: "הדת [...] היא האופיום של ההמונים".
מופעים מוקדמים של הביטוי.
השימוש בדימוי האופיום בהשאלה בהקשרים שונים נמצא במספר כתבים קודמים לחיבורו של מרקס. בין היתר, ב-""Juliette" של המרקיז דה סאד (1797), ב-"Blüthenstaub"" של נובאליס (1798). בגרסה המוכרת יותר מופיע ביטוי זה בתחילת שנות הארבעים של המאה התשע-עשרה, בכתביהם של שלושה סוציאליסטים גרמנים ממוצא יהודי.
הראשון שבהם הוא המשורר והסופר הגרמני היינריך היינה. ביצירתו הידועה "על לודוויג ברנה" (1840), מטיח היינה ביקורת קשה על המהפכן היהודי שהמיר את דתו לנצרות ולבסוף אף בחר להפוך קתולי. "איך ייתכן הדבר?" שברנה נעשה בסופו של דבר קתולי שואל היינה: האם ייתכן כי "נמלט לחיקה של הכנסייה הרומית כדי להמם את ראשו הדואב על ידי צלילי העוגב וצלצול הפעמונים? אכן כן", הוא משיב. מיד לאחר מכן מחווה היינה את דעתו על סוד קסמה של הכנסייה הקתולית בעיני ההמונים המיואשים ועל אופייה של הנחמה שהיא מציעה עבורם. "הקתוליות היא הפרח המקסים-המחריד של תורת הייאוש, שהתפשטותה המהירה בעולם אינה נראית עוד פלא גדול, בהתחשב במצב המבעית-המביך, שבו נמק כל העולם הרומי". היינה מסביר כי בריחתו של "ההמון הגדול" מ"עריצות הקיסרים" אל חיקה של "הדת הנצרנית", נובעת אם כן משתי סיבות מרכזיות: הרצון "להמרות את פי המענים של המטריאליזם השולט" והצורך האנושי הבסיסי "להיפטר בבת-אחת מסבל החיים". לפי היינה, הפניה אל הדת היא אם-כן, דבר טבעי עבור ההמונים המדוכאים שאינם רואים כל מזור לסבלם בעולם-הזה ועל-כן מוצאים נחמה פעוטה באשליה שמספקת להם הדת על הגאולה המצפה להם בעולם-הבא:
שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1843, פרסם ההוגה הסוציאליסט משה הס, מאמר בשם: "החירות האחת והיחידה!". באותו מאמר מותח הס ביקורת קשה על הפילוסופיה הגרמנית ומקומה של הדת בחיי המדינה המודרנית. כיוצא בזאת הוא לוקח את הדימוי של היינה ומעניק לו תוכן סוציאליסטי מובהק. הס אמנם מכיר ביתרונה של הדת כסם המכהה את הכאב הנורא שנגרם על ידי השעבוד, אותו הוא מוצא כרעה החולה של האנושות. אך יתרון זה הוא בעיניו גם החיסרון הגדול של הדת. לדבריו האמונה הדתית במציאות שאינה בנמצא וההתכחשות למציאות הקיימת, אמנם גואלת את האדם באופן פסיבי, אבל באותו הזמן היא מונעת ממנו מלהכיר את מצבו האמיתי ואינה מאפשרת לכל רגש ממשי של חירות לצמוח בקרבו, ובכך למעשה היא מדכאת כל אפשרות להתקומם כנגד הרעות-החולות של האנושות. או בלשונו של הס עצמו:
Hess Moses, 'Die Eine und ganze Freiheit!', 1843
מסקנתו הקשה של הס לגבי הדת תמצא מהר מאוד את ביטויה המפורסם, במאמר שפרסם כמה חודשים לאחר מכן, שותפו וידידו של הס באותה העת - קרל מרקס.
הציטטה של מרקס.