ההריון נמשך כשמונה חודשים וחצי, כאשר 90% מהנקבות ממליטות כל אחת עגל יחיד בתקופה של 2–3 שבועות לפני הגשמים כאשר התנאים האקולוגים נוחים ביותר (מדצמבר עד ינואר). המבול של העגלים בתקופה כה קצרה מונע מהטורפים להרוג את כולם כפי שהיה קורה אם הלידות היו פרושים על פני תקופה ארוכה יותר. בעדרי נקבות גדולים 80% מהעגלים שורדים את החודש הראשון, בהשוואה לשיעור הישרדות של 50% בעדרים קטנים יותר. בעת הלידה העגל שוקל כ-19 ק"ג, פרוותו בצבע חום צהבהב בהיר עם רגליים לבנבנות, והפרצוף שלו שחור כשל הבוגרים; בגיל חודשיים צבעו מתחיל להשתנות לזה של הבוגרים. העגל מסוגל לעמוד על רגליו 15 דקות בלבד לאחר הלידה, ומתחיל לעקוב אחרי אימו זמן קצר לאחר מכן. בשעות הראשונות לחייו אימו צמודה אליו ממש על מנת שיקלוט את הריח שלה, ובעזרת זה הם מזהים אחד את השני גם ממרחק בגיל גדול יותר. נקבת הגנו ממליטה את העגל במרכז העדר ובדרך כלל באמצע היום. מאפיין זה מאפשר לעגל להיות יציב על רגליו כבר לפני רדת הלילה שאז הטורפים הופכים לפעילים יותר. העגל נגמל לאחר 4 חודשים ויישאר קרוב לאימו במשך כשמונה חודשים, ולעיתים עשוי להמשיך לינוק עד שאימו תמליט עגל נוסף. בעוד שהנקבות נשארות בעדר של אימם, הזכר הצעיר נדחף מהעדר על ידי הזכרים הטריטוריאליים ומצטרף לעדרי זכרים צעירים או בוגרים שאינם טריטוריאליים. הנקבות מגיעות לבגרות סביבות 2.5-1.5 שנים, והזכרים לאחר 3–4 שנים.
תוחלת החיים של הגנו הכחול עד 20 שנים בטבע. הפרט המבוגר ביותר שתועד בשבי היה בגיל 24.3 שנים.
איומים ושימור.
הגנו הכחול מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC) בשל תפוצה רחבה, מספרים גדולים, ונוכחותו באזורים מוגנים רבים; מגמת האוכלוסייה יציבה. עם זאת כמה אוכלוסיות של תת-מינים כדוגמת גנו לבן זקן מזרחי וגנו קוקסון בירידה, ושל גנו לבן זקן מערבי תלויה לחלוטין בפעולות השימור. בשל הנטייה שלהם לחיות בעדרים גדולים, הם פגיעים ביותר לציד, אובדן בית גידול, וייבוש מקורות המים. האיומים העיקריים עליהם הם בצורות, התפרצות של מחלות שונות כדוגמת וירוס "rinderpest", מחלת הפה והטלפיים ומחלת השינה, וגידור המונע מהם לנדוד למקומות שעשירים במזון ומים. דוגמאות כאלה קרו בבוצוואנה שבה נספו ב-1980 אלפי גנואים בצפון מזרח מדבר קלאהרי לאחר שנחסמה להם הגישה לאזורים עם מים, ובקניה שבה התרחשה ירידה דרסטית מ-119,000 בשנת 1977, ל-22,000 בלבד כעשרים שנה מאוחר יותר בשל אובדן שטחי ההמלטה. בעיה נוספת היא כיון שהגנואים הם בעלי חיים נודדים, האזורים המוגנים מספקים להם הגנה כל עוד הם בתוכם ולא מחוץ להם.
להלן אזורים מוגנים בולטים שבהם מצוי הגנו הכחול, המחולקים לפי תת-המינים כדלהלן: גנו לבן זקן מערבי - מסאי מארה, הפארק הלאומי סרנגטי ואזור השימור נגורונגורו. גנו לבן זקן מזרחי - "הפארק הלאומי טראנגירה", "הפארק הלאומי קאג'יאדו", ושמורת אמבוסלי. גנו ג'ונסטון - שמורת הציד סלוס. גנו קוקסון - "עמק לואנגווה". גנו דרומי - הפארק הלאומי אטושה, הפארק הלאומי קרוגר, דלתת האוקבנגו, הפארק הלאומי קאגלאגדי, "שמורת חלוחלווה-אומפולוזי", "שמורת מאקוזי", "שמורת האלן", "שמורת דרום ומרכז קלאהרי", "הפארק הלאומי נג'אמילאנד", ועוד רבים אחרים.
אומדן האוכלוסייה העולמי נכון לשנת 2004 הוא 1,550,000 פרטים ומתבסס על סקרים אוויריים. מתוכם 1,300,000 פרטים של גנו לבן זקן מערבי (למעלה מ-70% מהאוכלוסייה); 130,000 פרטים של גנו דרומי; 75,000-50,000 פרטים של גנו ג'ונסטון; 10,000-5,000 פרטים של גנו קוקסון; 8,000-6,000 פרטים של גנו לבן זקן מזרחי.
הגנו והאדם.
בתור אחד מאוכלי העשב הגדולים של אפריקה הדרומית והמזרחית, הגנו הכחול ממלא תפקיד חשוב במערכת האקולוגית של הסוואנות, וזאת מפני שעל ידי אכילתם הם מעודדים צמיחה חדשה של עשבים וגלליהם מזבלים את הקרקע; עם זאת בעת מנוסה הם מחוללים נזק גדול לאדמה. הגנו הוא אחד מבעלי החיים שמושכים תיירים רבים על מנת לצפות בהם; בתור שכזה הוא בעל חשיבות כלכלית גדולה למדינות אפריקניות. הגנו הכחול פופולרי בציד-ספורטיבי עבור גביע ציד, וישנן עשרות חוות ציד פרטיות שמגדלות אותו בזימבבואה, נמיביה, קניה ודרום אפריקה; הילידים האפריקנים צדים אותו בעיקר לעור האיכותי שלו, ובמידה פחותה גם לבשרו אשר נחשב ליבש קשה למדי. בשר גנו מיובש המכונה "בילטונג" מהווה חלק חשוב מהמטבח הדרום-אפריקני. הבשר של נקבות רך יותר מזה של הזכרים (במיוחד בסתיו), ומגנו אחד ניתן להפיק כמות בשר העולה פי עשרה על זו של צבי תומסון. הזנב השעיר של הגנו יכול לשמש כמניפה מפני זבובים.
הגנו הכחול משפיע על בני אדם גם באופן שלילי. יש להם תחרות עזה עם בעלי חיים מקומיים על מרעה ומים, והם יכולים להעביר מחלות קטלניות ולגרום למגפות אצל בקר הבית. הם גם מפיצים קרציות, שרשורים וזבובים. הגנואים הכחולים מצויים בעשרות גני חיות ברחבי העולם כדוגמת ממלכת החיות של דיסני, גן החיות של סן דייגו, גן החיות ברונקס, הספארי ברמת גן, חוות האנטילופות בערבה, גן החיות של בורגרס, ועוד.
בחפירות ארכאולוגיות במצרים נמצא לוח מגולף עתיק של צפחה המתאר בעלי חיים שדומים מאוד לגנו הכחול. הלוח שגילו מוארך סביב 3000 לפני הספירה, נמצא באזור המשוער של העיר הרקליאופוליס מגנה, אשר הייתה הבירה של מצרים העתיקה באותה העת. זה עשוי להראות על כך שבעלי חיים אלו התרחשו בעבר גם בצפון אפריקה והיו מוכרים למצרים.
הגנו הכחול נמצא על סמלים, מטבעות ושטרות אפריקנים רבים.
גנו שחור
גנו שחור (שם מדעי: "Connochaetes gnou"; מכונה גם גנו לבן זנב) הוא מין של פרסתן בינוני דמוי-בקר בתת-משפחת הבובאלים האנדמי לאפריקה הדרומית, ותואר לראשונה בשנת 1780 על ידי אוגוסט וילהלם צימרמן. יש לו דמיון רב עם המין השני בסוג - גנו כחול המוכר יותר, ותפוצתם של השניים חופפת באזורים רבים. הגנו השחור קטן יותר מעמיתו, ותפוצתו מצומצמת יותר. בעבר היה נחשב כסוג בפני עצמו, ובתקופות מסוימות כמין בסוג פר (Bos).
השם המדעי של הסוג נגזר מיוונית כדלהלן: ""Konnos" = זקן, ומתייחס לזקן הבולט שמאפיין את הגנו ובדרך כלל נעדר ברוב האנטילופות; "khaite" = שיער גולש, מתייחס לרעמה הבולטת שבגב. השם של המין - "gnou"", מקורו בשפה ההוטנטוטית והקהויקהוי, וכך הוא גם כונה על ידי שבט קהואלאי יליד דרום מערב אפריקה, בהתייחסו לקולות הנחירה שמפיק הגנו; הסיבה שדווקא הגנו השחור מכונה כך אף על פי שגם עמיתו הכחול מפיק קולות כאלה, מכיוון שהוא הראשון שהתגלה על ידי האירופאים. בניגוד לשמו הרשמי, לגנו השחור יש דווקא פרווה חומה, אך הוא קרוי כך משום שבמבט מרחוק הוא נראה כהה מאוד. השם החלופי "גנו לבן זנב" מתייחס לצבע הבולט של זנבו.
הגנו השחור כמעט והושמד לגמרי במאה ה-19 על ידי המתיישבים האירופאים, בשל המוניטין שלו כבעל חיים מזיק וכן בגלל ציד לבשרו ועורו. מאז, האוכלוסיות האחרונות שנשארו בחוות פרטיות ובגני חיות הצליחו להגדיל מחדש את מספריו, והוא שוחרר לאזורים רבים מתחומי מחייתו ההיסטוריים וכן במקומות שלא היה נפוץ בעבר. כיוון שמרבית האוכלוסייה מצויה באזורים מוגנים מצבו מוגדר על ידי IUCN כללא חשש (LC), ומגמת האוכלוסייה נמצאת אף בעלייה. הגנו השחור מופיע בסמלה של פרובינציית קוואזולו-נטאל, ובעבר בסמל מושבת הכף; דמותו מופיעה גם על מטבעות של ראנד דרום-אפריקאי.
תיאור.
קרניים.
לגנו השחור זוג קרניים גדולות וכבדות הדומות במקצת לקרני תאו אפריקני, ולהם מבנה ייחודי ביותר - מהמוזרים שבתת-משפחת הבובאלים. הקרן צומחת כלפי קדימה ומטה, בניגוד מוחלט למרבית הפרסתנים שקרניהם צומחות לכיוון מעלה או לצדדים; בתחילה היא יורדת באלכסון עם הטיה מועטת לצדדים, ולאחר מכן מתעגלת בחדות ועולה כלפי מעלה בצורה ישרה - מה שבמבט מלפנים נראה כ-"W", ובמבט מהצד כ-"S"; כשהן צומחות לכיוון מטה הן מתארכות לפעמים עד כדי כך שהן מסתירות לגנו את שדה הראיה בצדדים. כמו כן כשהן צומחות לאחר מכן למעלה, הן לעיתים נכפפות כלפי אחורה לכיוון הבסיס מה שמזכיר קצת במבט מהצד את האות "U". בדומה לתאו האפריקני, גם לגנו השחור הבסיס של הקרן עבה מאוד בצורת עיגול, ולמרות שמתפתח שם ממש "מגן" האופייני לזכרי התאו, הקרניים אינן מתחברות לחלוטין אלא מופרדות תמיד על ידי פס דק או עבה של שיער. קרני התאו האפריקני גדולות הרבה יותר, והן צומחות לכיוון הצדדים בלבד. הקרניים של הגנו הכחול דומות יותר לתאו האפריקני מכיוון שהן צומחות לצדדים, אך אין להם "דמוי מגן" גדול ובולט כמו של הגנו השחור, ובסיס הקרן שלהם הרבה יותר קטן. לאחר העיגול העבה בבסיס, הקרן הופכת בהדרגה לדקה יותר - עד שלבסוף מסתיימת בשפיצים חדים מהרגיל; ישנם מקרים רבים בהם הקרן נשארת יחסית עבה לכל האורך - כשהשפיצים מעוגלים. כיוון שבסיס הקרניים תופס את כל השטח של המצח, האוזניים של הגנו ממוקמות מתחת לקרניים ולא בצידיהם, ולכן יש לו דמיון מסוים לבקר - אם כי לא כעמיתו הכחול.