הסיפור הפנימי מתרחש בשנים 1940–1945, תקופת מלחמת העולם השנייה: אינס ומישל שובו מגלים שהשנים הראשונות כזוג נשוי לא קלות הכלל, בעיקר בזמן שהגרמנים פולשים לצרפת. מישל חובר לתנועת הרזיסטאנס (תנועת ההתנגדות הצרפתית לממשל ולנאציזם בשנים אלו) ומשקיע בה את רוב זמנו. במקביל הוא מנהל רומן עם סלין לורן, אשתו של השותף של מישל לעבודה והיינן הראשי שלו, תיאו לורן. בעקבות רומן זה סלין נכנסת להריון ויולדת את בנם דוד. יחסיה של אינס עם מישל הולכים ומתרופפים, ואינס מרגישה אבודה במסגרת המשפחתית. בעקבות כך עושה טעויות שתצטער עליהן כל חייה. היא הופכת להיות הפילגש של נציג גרמני חשוב בממשלה ומסכנת את חבריה בכך שתפלוט בטעות פרט על התנועה או על הזהות היהודית של סלין. בהמשך מנסה לחפות על האחוזה שלהם ובעיקר על מישל, סלין ותיאו בכך שמצטרפת לתנועת ההתנגדות בדרום צרפת ומגדלת את בנם של סלין ומישל עד שמגיעה להשלמה עצמית.
רקע היסטורי לעלילת הספר.
חלקו העיקרי של הספר עוסק במלחמת העולם השנייה בשנים 1940 עד 1945 בצרפת. הרקע ההיסטורי של הספר הוא תקופת השואה בצפון צרפת בחבל שמפאן- ארדן ועל תנועת הרזיסטאנס.
במאי 1940 נכנעה צרפת לגרמנים לאחר קרב מהיר וקצר, חודש לאחר מכן חולקה צרפת לשניים:
ההחרפה בחקיקה ובמדיניות האנטי-יהודית באה לידי ביטוי בצפון בעיקר ובכוונה תחילה כנגד יהודים זרים, אלה שאינם יזראליטים (יהודים שהוריהם אינם אזרחי צרפת). בעקבות הידרדרות המצב באזור הכבוש, יהודים רבים ברחו לדרום. כבר בשנת 1942 נעצרו וגורשו יהודים זרים וותיקים. העדויות ומראות הזוועה של המעצרים והגירושים הגיעו לציבור הצרפתי והתקבלו בזעזוע, ותגובתו של הציבור אפשרה את הרחבת פעולות הרזיסטנס.
תנועת הרזיסטנס, תנועת ההתנגדות בצרפת, נולדה כתגובת נגד לכיבוש הגרמני בשנת 1940. היא הייתה קבוצה קטנה, אשר האמינה שיש להתנגד לכיבוש הגרמני. בראשיתה, עיקר פעולתה של המחתרת הייתה הפצת עיתונים מחתרתיים. משנת 1941 צמחה המחתרת בצרפת לממדים רחבים והפכה לתופעה. היא תרמה רבות בשחרור צרפת מהנאצים.
הספר עוסק בחלק הצפוני של תנועת הרזיסטאנס שנמצאת בחבל שמפאן שנמצא בצפון צרפת:
תנועת ההתנגדות בצפון – האזור הכבוש.
התנועה המוכרת ביותר שגם הוכרה על ידי השלטון היא "רחוב מרלו" ע"ש הרחוב בו התאגדו חברי התנועה, תנועה זו פעלה בעיקר בהצלת והסתרת ילדים יהודים, מאמציה התרכזו בעזרה סוציאלית, במטבחי תמחוי ובמרפאות. בקיץ 1943 הגיעו אנשי קבוצה יהודית קומוניסטית לחזק את המחתרת הקומוניסטית בצפון. כמו בכל צרפת גם המחתרת בצפון סבלה מאבדות, ויהודים שהיו חברים בה גורשו למזרח אירופה.
ביקורות על הספר.
מבקרי הספר כתבו שהספר מקסים. הוא נכתב על פי מחקר אישי של הסופרת המבוסס על סיפורם האישי של תושבי חבל שמפאן בצרפת, הם הדגישו שהספר כתוב בצורה עדינה אך מדויקת על יחסי אהבה של זוגות צעירים בתקופת מלחמת העולם השנייה, ואיך ברגעי משבר תכונות כמו חברות ונאמנות עומדות במבחן. כמו כן, הסופרת מתארת את האומץ של תושבי המקום לעמוד ולהילחם נגד הנאצים.
הקוראים אהבו במיוחד את ההשפעה של החלטה גורלית אחת פזיזה על העתיד של חיים שלמים של מספר אנשים, ולרוב הם סיכמו שהסיפור מטלטל ומרגש עם המון תקווה.
המחתרת היהודית באלג'יריה
המחתרת היהודית באלג'יריה (בצרפתית: La clandestinité juive en Algérie) הוקמה ב-8 בנובמבר 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה. מטרתה העיקרית הייתה לפעול כנגד הכיבוש הנאצי באלג'יריה.
הרקע להיווצרותה של המחתרת.
אלג'יריה נכבשה על ידי צרפת בשנת 1830 והוכרזה בשנת 1848 כשטח צרפתי. בשנת 1940, בעקבות כיבוש צרפת בידי הגרמנים, הפכה אלג'יריה במהלך מלחמת העולם השנייה למדינה תחת חסות ממשלת וישי, שנודעה בשיתוף הפעולה ההדוק שלה עם הנאצים. ממשל וישי שבראשו עמד הגנרל אנרי פיליפ פטן, ביטל את "צו כרמיה" (צו שניתן ב-1870 בצרפת והעניק לכ-35 אלף יהודי אלג'יריה אזרחות צרפתית), ובכך ניתן האות למסע דה-לגיטימציה שהתנהל נגד הקהילה היהודית.
המחתרת היהודית באלג'יריה קמה לשם מטרה פוליטית כללית – שחרור צרפת מן הכיבוש הגרמני – ולא למען אינטרסים יהודיים ספציפיים. הדעה המקובלת בין חברי המחתרת הייתה שאינטרסים אלה יבואו על סיפוקם לאחר השגת המטרה הכלל-צרפתית, ביטול הכיבוש הגרמני. המשטר של וישי האשים את היהודים בגיוס כספים למען בריטניה. היהודים הואשמו בתבוסתה של צרפת ורבים מתושבי אלג'יריה קראו לגרשם מאלג'יריה בכך שבזזו מחנויות היהודים באלג'יר (הביזה הייתה אחד מסימני האלימות ביוזמת המשטר הצרפתי החדש).
הצעדים האנטי-יהודיים החלו להופיע בזה אחר זה: ביטול 'צו כרמיה' 'וצו מרשאנדו', שאסר על כל צורת הסתה על רקע דת או גזע. כמו כן נקבע 'מעמד היהודים' לפיו אדם מוגדר כיהודי אם שניים או שלושה מהורי-הוריו היו יהודים והוא עצמו נשוי ליהודיה. נאסר על היהודים לעבוד במינהל ציבורי, בית משפט, הוראה, רשויות מקומיות, תקשורת, צבא, תעשיית הקולנוע ואומנות הבמה. בין השנים 1941–1942 התקיימה 'אריזציה של הרכוש היהודי', הופקעו הנכסים של היהודים והם פוטרו מענפי הבנקאות, הביטוח והבורסה. הורחקו תלמידים יהודים מבתי הספר היסודיים והתיכוניים מן הלימודים וגם הסטודנטים היהודים מאוניברסיטת אלג'יר התבקשו לעזוב את לימודיהם. בנוסף, בתקופת וישי נאסרה הפעילות הציונית מטעם שלטון וישי בכל צפון אפריקה והגדירה מחדש את יהודי אלג'יריה כ"יהודים" ולא כ"צרפתים". המחתרת הוקמה למטרה אחת והיא להגן על חיי היהודים.
פעילותה של המחתרת.
עם ריבוי החוקים האנטישמים כנגד הקהילה היהודית, התאגדו כמה צעירים שמפקדם היה ז'וזה אבולקר.
חברי המחתרת לא השלימו עם היחס הגזעני של משטר וישי כלפי היהודים, ואבולקר צירף אליו כמה מאנשי משפחתו וכמה סטודנטים יהודים. הם הקימו את המחתרת היהודית באלג'יריה שסיפור הכיסוי שלה היה קבוצת כושר וספורט שנקראה "ג'יאו גרא", שמו של מאמן הספורט הלא-יהודי שנשכר על ידם ולא היה מודע לסיפור מאחורי פעילותו. המחתרת הגנה על היהודים מאלימות, רכשה כלי נשק והפיצה כרוזים נגד השלטונות.
הסיוע העיקרי של המחתרת היה במבצע לפיד. מבצע זה החל ב-23 באוקטובר 1942. מטרתו של מבצע לפיד היה כיבוש אלג'יריה על ידי הבריטים וסיום שלטון וישי.
חברי המחתרת נפגשו בעיר קרקל ומטרתה של המחתרת היהודית באלג'יריה והבריטים שלחמו לצידם הייתה לתאם את ההכנות לפלישה לאלג'יריה. ב-8 בנובמבר התחילה הפלישה. המחתרת מנתה כ 800 איש, מכוניות וכלי נשק ישנים. המשימה של המחתרת הייתה לנתק את העיר אלג'יר ולשלוט בכל מרכזי השלטון, עד שהגיעו בעלות הברית. מבצע זה שימש גשר לקראת כיבוש אירופה ושינה את מהלך המלחמה.
חברי המחתרת.
בעקבות השנאה כלפי היהודים התאגדו כמה צעירים יהודים בראשות ז'וזה (יוסף) אבולקר.
רכבת היתומים
רכבת היתומים (אנגלית: Orphans Train) הוא רומן אמריקאי, שנכתב על ידי . הספר יצא לאור בשנת 2015 על ידי ידיעות ספרים. הרומן מספר את סיפורן המרגש של מולי וויויאן, המגלות שיש להן הרבה במשותף. רכבת היתומים מבוסס על סיפור אמיתי שהתרחש בין השנים 1854–1929. לספר גרסה נוספת המותאמת לילדים הנקרא "הילדה ברכבת".
על המחברת.
כריסטינה בייקר קליין נולדה ב-1964, בקיימברידג שבאנגליה. קליין היא סופרת אמריקאית, בוגרת תואר ראשון באנגלית ותואר שני בספרות. קליין חיברה את הספרים רכבת היתומים, מים מתוקים, ציפור ביד ועוד.
תקציר העלילה.
הספר "רכבת היתומים" הוא סיפור בתוך סיפור כאשר הסיפור החיצוני מספר לנו על החיים של מולי. מולי היא ילדה מאומצת ויש לה בעיות התנהגות. היא לא כל כך מסתדרת עם אמה המאמצת, דינה. באחד מן הימים מולי נתפסת על גנבה ומקבלת עונש. היא נשלחת לעבודות שירות אצל אישה בשם ויויאן ועוזרת לה לסדר את עליית הגג שלה. תוך כדי סידור עליית הגג ויויאן משתפת את מולי בילדותה, ומכאן מתחיל הסיפור הפנימי.
הסיפור הפנימי מספר על חייה הלא קלים של ויויאן. חיים אילו מתחילים באסון, שבו משפחתה מתה והיא נשארת בודדה. היא נלקחת לרכבת שבה שולחים יתומים למשפחות אומנה, רכבת זו נקראת רכבת היתומים. ברכבת ויויאן עוברת המון קשיים ונודדת בין כמה משפחות עד שהיא מוצאת משפחה אחת שיכולה ומסכימה לגדל אותה בתמורה לעזרה בעבודות הבית ועוד. במהלך חייה של ויויאן היא פוגשת במקרה מישהו שהיה איתה ברכבת ושמו דאצ'י. כבר ברכבת היה ביניהם חיבור והם חוזרים לקשר. בהמשך הסיפור החיצוני מולי וויויאן מתקרבות אחת לשנייה.
רקע היסטורי.
הספר מתאר את תלאות הילדים ברכבת, את האגודה לסיוע הילד ואת התנהלותה. בהתאם למתואר הספר נאמן לרקע ההיסטורי.
בשנת 1853 הקים השר את האגודה לסיוע הילד בעיר ניו-יורק. מטרתו הייתה לסייע לילדים נזקקים שלדעתו יחיו יותר טוב במשפחות מאשר ברחובות. המטפלים בבתי היתומים היו קשוחים וכעוסים, הילדים לבשו בגדים דקים שלא מתאימים למזג האוויר וסבלו מרעב. ברייס חשב שהעיר לא מתאימה לילדים עניים, כשהוא ראה שמספר היתומים גדל הוא החליט שזה הזמן הנכון להפעיל את הרכבת. ברייס החליט שהרכבת תיסע לכיוון מערב ארצות הברית, הוא חשב שהגיוני לשלוח לשם ילדים מפני שהמזון והמרחב היו שם בשפע. בכל רכבת היו בין 30–40 ילדים בכל הגילאים ובין 2–5 חברי האגודה. חברי האגודה לא סיפרו לילדים לאן ולמה הם נוסעים. רוב הילדים חשבו שהנסיעה ברכבת היא הרפתקה מרגשת.