באפריל 2009 פרצה מגפת שפעת שכונתה בשם "שפעת חזירים" במקסיקו. עד לאמצע דצמבר דווח על כ-1,600,000 מקרי הידבקות לכאורה של אנשים בשפעת שנגרמה על ידי נגיף מתת זן חדש של נגיף ה-H1N1 שמחולל את שפעת החזירים, ועל למעלה מ־17,690 מקרי מוות
, בעיקר עקב התדרדרות של המחלה והתפתחות של דלקת ריאות קשה. באירוע זה הועבר הנגיף מאדם לאדם ללא קשר למגע עם חזירים, אלא באמצעות שיעול, עיטוש ומגע עם חולה. מקרים בודדים ודאיים דווחו גם בארצות הברית, בקנדה, בספרד, בבריטניה, באוסטריה ובישראל, וחשדות להידבקות דווחו ממקומות שונים בכל רחבי העולם. הנגיף מחולל המגפה כונה בשם 'שפעת החזירים' אף שהוא עובר בצורה ישירה בין אדם לאדם ללא קשר למגע עם חזירים, היות שהוא נחשב להתפתחות של אחד מזני נגיף שפעת החזירים.
Essential thrombocytosis
שמורת יהודיה
יואל כהן
הרב יואל כַּהַן (מאוית לעיתים קאהן; ט"ז בשבט ה'תר"ץ, 14 בפברואר 1930 – ו' באב ה'תשפ"א, 15 ביולי 2021) היה ה"חוזר" הראשי של האדמו"ר מחב"ד, רבי מנחם מנדל שניאורסון ועמד בראש קבוצה שתפקידה היה לזכור את מהלך התוועדויותיו של האדמו"ר, בעיקר בשבתות ובחגי ישראל. שימש כמשפיע בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 ונחשב לאחד מגדולי המסבירנים והעמקנים בתורת חסידות חב"ד.
ביוגרפיה.
נולד בברית המועצות, לרבקה ולרפאל נחמן הכהן (בן אחר בן לרב רפאל הכהן כ"ץ מהמבורג וצאצא ישיר לבנו בכורו של רבי שבתי הכהן (הש"ך)), שלמד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ'. בגיל חמש עלה עם משפחתו לארץ ישראל ולמד בישיבת "אחי תמימים" בתל אביב, אצל המשפיע הרב חיים שאול ברוק, שכיהן גם כראש ישיבה, ולמד בחברותא עם הרב מרדכי שלמה ברמן.
בי"א בשבט ה'תש"י (ינואר 1950) נסע באונייה ללמוד בישיבת חב"ד בניו יורק, בחצר האדמו"ר מחב"ד, רבי יוסף יצחק שניאורסון (הריי"צ). כשהגיע לניו יורק נודע לו כי האדמו"ר נפטר. הוא נשאר בניו יורק ודבק בחתנו של האדמו"ר, הרב מנחם מנדל שניאורסון, שנתמנה בהמשך למחליפו של הריי"צ.
כאשר נתגלתה יכולתו לשחזר במדויק את שיחות ומאמרי החסידות של האדמו"ר, החל לחזור בסיום יום השבת על תוכן ההתוועדויות. בהמשך עמד בראש צוות העריכה של ליקוטי שיחות. כמו כן, ערך את מאמרי החסידות שאמר הרבי, לקראת הדפסתם.
בט"ו באלול ה'תשי"ד (1954) התחתן עם לובה לאה, בתו של הרב שניאור זלמן בוטמן, ומסדר הקידושין היה הרבי מליובאוויטש. הוא מונה למשפיע באחד מסניפי ישיבת חב"ד בשכונת קראון הייטס, ובהמשך מונה למשפיע ראשי בישיבת חב"ד המרכזית במרכז חב"ד העולמי – 770.
קודם פטירת הרבי בג' בתמוז ה'תשנ"ד, היה הרב כהן ממובילי ההתעוררות המשיחית בחב"ד. לאחר הפטירה הצהיר הרב כהן שטעה והתייצב בחריפות נגד הזרם המשיחיסטי שנוצר בחב"ד, בטענה שזרם זה מסלף את תורתו של הרבי.
רבים באו לשמוע את שיעוריו והתוועדויותיו. הוא פרסם מאות מאמרים בנושאי חסידות בשבועון כפר חב"ד. בשנותיו האחרונות התפרסמו מאמריו ברבעונים "היכל הבעש"ט" וברבעון "מעיינותיך" ועוד. הרב כהן היה נחשב לידען בניגוני חב"ד והקפיד על דיוק בנגינתם.
בי"א בניסן תשנ"ב הגיע לראשונה לביקור בישראל מאז תש"י. בשנים תשס"ח–תשע"ח הגיע לישראל מדי שנה להשתתפות בהתוועדויות שמארגנת תורת חב"ד לבני הישיבות לכבוד י"ט בכסלו, במהלך אותם ביקורים פגש הרב כהן שורה של רבנים בהם הרבנים שלמה משה עמאר, חיים קניבסקי, ברוך דב פוברסקי, אהרן יהודה לייב שטינמן, מפגשים שמשכו תשומת לב בשל היחסים המתוחים בעבר בין חב"ד והציבור הליטאי ואדמורי"ם בהם ישראל הגר, ישכר דב רוקח, דוד קאהן ועוד.
לרב כהן לא היו ילדים. נפטר בניו יורק בו' באב תשפ"א (2021) ונקבר למחרת בבית הקברות מונטיפיורי, בחלקת אגודת חסידי חב"ד בסמיכות לאוהל חב"ד לובביץ'.
ספריו.
ספר הערכים.
רבי מנחם מנדל שניאורסון הטיל על הרב כהן לערוך אנציקלופדיה מקיפה לתורת חסידות חב"ד. הרב כהן עמד בראש המערכת.
שמה של האנציקלופדיה הוא ספר הערכים - חב"ד. היא מקיפה את התורות שאמרו או כתבו שבעת אדמו"ריה, ומרכזת את החומר המצוי במאות ספרי החסידות. ערכיה כתובים בשפה המשלבת את הסגנון שבתורת הקבלה ושבתורת חסידות חב"ד. היא מיועדת לבקיאים בתורת חב"ד המבקשים להעמיק את הבנתם, ולא להיכרות ראשונית עם המושגים. הערכים כוללים גם מושגים פחות מרכזיים בתורת חב"ד.
עד תשע"ט הופיעו תשעה כרכים, מתוך כארבעים מתוכננים. המערכת נמנעת מלהכניס את הערותיה לגוף הספר, והחומר המובא בו מבוסס על המקורות בלבד. בסוף כל כרך מופיע חלק המילואים שבו מובאות הערות הרב כהן.
עץ משפחתו.
עץ משפחתו:
עץ משפחת אשתו:
שלוש סעודות
תומס הנט מורגן
ישראל בנציוני
ישראל בנציוני (1915 – 12 באפריל 1981) היה צייר ואיש חברה ישראלי, שנאשם בשנת 1958 בשורת פריצות לבתים, עמד לדין במשפט מתוקשר וקיבל בעיתונות התקופה את הכינוי "הפורץ הנוצץ".
רקע.
בסוף שנות ה-50, כששככו גלי העלייה ההמונית וישראל יצאה לאטה ממשטר הצנע, החלו להתבלט במדינה ובתקשורת אנשי חברה וידוענים שכונו אז בשם "החוג הנוצץ". הלהיט "שיתפוצץ" שהושר באותה תקופה בפי רחל אטאס למלים של דן אלמגור, מתאר את התחרות בהשגת מותרות והנאות החיים שיוחסו לחוג זה, שלדברי השיר נועד לכך שהאחרים והמתחרים יתפוצצו מקנאה. מילות הפזמון החוזר:
גם בעולם הפשע בישראל חל באותה תקופה שינוי; מפשעים זעירים של גנבה ושל כייסות שבוצעו על ידי אנשים קשי יום למטרות קיום בשל קשיי פרנסה, החל גל של פשעים מתוחכמים יותר שבוצעו על ידי אנשים שלא רק משכבות מצוקה; מקרי שוד, פריצה ועבירות מרמה והונאה.
המעצר ואיסור הפרסום.
בשנת 1958 בעיצומן של חגיגות העשור למדינת ישראל, שהיו שורת אירועים וטקסים שנערכו בשנת תשי"ח, שהוכרזה כ"שנת העשור" במלאת עשר שנים להקמת המדינה, פקד את מרכז המדינה גל של פריצות. ישראל בנציוני, צייר יליד לטביה שעלה לארץ ישראל בילדותו והיה אז בן 43, נתפס על ידי המשטרה בלילה שבין ה-9–10 במאי 1958, בעת שביצע פריצה בתל אביב.
בחקירתו, נתברר שפרץ ל-154 דירות וגנב רכוש רב ושנהג לבצע בזו אחר זו מספר פריצות בלילה אחד בהשתמשו במכוניתו הפרטית (הנרי ג'יי בצבע בורדו), דבר שגנב רגיל לא היה יכול להרשות לעצמו באותם ימים. המשטרה בקשה צו איסור פרסום על שם החשוד, ובמשך כשבוע התפרסמו בעיתונות סיפורים ועדכונים יומיים על החשוד והחקירה, תוך שהפורץ מכונה י.ב., איש עסקים, ו"הצייר הפורץ".
לאחר מספר ימים נעצר שכנו של בנציוני בחשד שהוא סחר ברכוש הגנוב. בעת חקירתו קפץ השכן מן הקומה השנייה בבניין המשטרה, בניסיון להתאבד, נפצע באופן קשה ולאחר כמה ימים נפטר.
ב-18 במאי הותר שמו של בנציוני בפרסום, תוך שהשופט מטיח ביקורת במשטרה על ההדלפות מהחקירה. השופט טען שהוא אסר את הפרסום לבקשת המשטרה כדי להגן על בתו שלמדה בסמינר, אך הופתע לגלות שבעיתונים פורסמו פרטי פרטים על החשוד והמונים באו לבקר בבניין שנבנה על ידי החשוד. השופט המשיך: "נראה לי שהיה זה בזיון בית המשפט על ידי המשטרה לצורכי פרסומת עצמית זולה". במעריב בקרו את בקשת המשטרה לאיסור פרסום ואת היענות השופט וטענו לקשר בין איסור הפרסום וניסיון ההתאבדות של השכן.
העיתונות המשיכה לעסוק בצייר הפורץ גם לאחר פרסום שמו. על כינויו הקודם: "הצייר הפורץ" נוסף הכינוי "הג'נטלמן הפורץ" והכותבים התייחסו בבוז אל הפורץ שביצע את פריצותיו כדי לבנות לעצמו וילה וזכה לתהילה בעקבות זאת. בעיתונות גם הופיעה ביקורת על הפרסום המוגזם שניתן לפרשה. לקראת צאת הסרט הצרפתי על ארסן לופן , "הרפתקאותיו של ארסן לופין" , שזכה בישראל לשם "הפורץ הנוצץ", נוסף כינוי זה על כינוייו של בנציוני.
המשפט.
בתגובתו הראשונה לעיתונות טען בנציוני שהוא קופח ועל כן הקים מחתרת של איש אחד. לאחר מכן העביר לעיתונות אוטוביוגרפיה בו הציג את עצמו כנביא שהלך להתלכלך כדי לשקף לעם את הלכלוך שלהם. על דוכן העדים הציג את כישרונו הגדול בציור מפות וביכה את העובדה שאנשים לא מעריכים את כישרונותיו וחזר על טענתו שהוא שליח האל.
בנציוני הועמד לדין בבית המשפט המחוזי בתל אביב בפני הרכב של שלושה שופטים. ההגנה טענה לחוסר שפיות, אך פסיכיאטר מטעם התביעה העיד כי הוא כשיר לעמוד לדין.
בית המשפט נתן את פסק דינו ב-14 ביולי 1957. השופטים דחו את טענת חוסר השפיות בקובעם: "הנאשם היה אחראי למעשיו. ברור שאין הוא חולה במחלת נפש". השופטים קבעו כי הוכחו נגדו 150 פרטי אישום בהם הודה, וכן 9 פרטי אישום בהם כפר. ערך הרכוש שנגנב הוערך על ידי בית המשפט בסכום של 108,000 לירות, סכום עתק באותם הימים. בית המשפט חרץ את דינו של בנציוני ל-10 שנות מאסר.
בנציוני הופיע להקראת פסק הדין במכנסי חאקי ובחולצה לבנה פתוחת צווארון והתנהגותו הייתה עליזה וחופשית. מדי פעם שיסע את דברי השופטים בקריאות ביניים. בנציוני קיבל את גזר הדין בשלוות נפש, כשחיוך רחב על פניו.
בהמשך הועמד בנציוני לדין על עוד פריצות, בהם הורשע והושתו עליו שלוש שנות מאסר בחופף לעונשו הקודם. אחד השופטים אמר שהוא לא מבין לשם מה העמידו אותו לדין בתיקים הנוספים.
בנציוני הגיש ערעור על חומרת הדין לבית המשפט העליון אך ב- 26 ביוני 1960 דחה בית המשפט העליון את ערעורו.
רכושו של בנציוני נרשם על שמם של אשתו וילדיו וכך נמנע מקרבנותיו לקבל ממנו פיצוי. בעקבות זאת עלתה בכנסת הצעה לתיקון החוק.