לאחר הפלישה הגרמנית נרצחו בתוך סלובקיה כ-4,000 איש, בעזרתם של משתפי פעולה מקומיים. כמחצית (2,000) מהקורבנות היו יהודים. קורבנות נוספים כללו פרטיזנים, תומכי המרד ורומנים. בין חודש אוקטובר 1944 ועד חודש מרץ 1945 נשלחו ממחנה סרד 13,500 יהודים אך רבים מהם נורו עוד קודם לכן. מעשה הטבח הקשה ביותר בזמן זה ידוע כמעשי הטבח בקרמניצ'קה ובנמצקה 743 אנשים הובאו להוצאתם להורג בקרמניצ'קה בסדרת מעשי טבח בין נובמבר למארס, על ידי איינזצגרופה H ו- POHG. הקורבנות כללו 280 נשים ו-99 ילדים, מחציתם היו יהודים. מאות בני אדם נרצחו בכפר הסמוך נמקה, שם נשרפו גופות הקורבנות לאחר שנורו. בית העלמין היהודי של זבולן שימש כאתר ההוצאה להורג ו-218 גופות נספרו במקום לאחר תום המלחמה.
מיעוט מבין יהודי סלובקיה הצליחו לברוח אל הפרטיזנים ביערות, והשתתפו באופן פעיל במחתרות השחרור הסלובקיות, וחלקם אף קיפחו את חייהם בלחימה על עצמאות מלאה לסלובקיה. היחידה הפרטיזנית הראשונה בהרי ויהורלאט (Vihorlat) במזרח סלובקיה נוסדה במרץ 1942, מנתה 25 חברים ובתוכם 18 יהודים. על פי הערכות שונות בחודש ספטמבר 1944 היו על אדמת סלובקיה כ-16,000 חברי מחתרות, מתוכם כ-1,600 יהודים. בקרבות המרד הסלובקי הלאומי נפלו 269 לוחמים יהודים (כ-17% מכלל הנופלים). 166 יהודים קיבלו אות הצטיינות מממשלת צ'כוסלובקיה על לחימתם בשורות הפרטיזנים.
לאחר מכן.
הצבא האדום שלט בסלובקיה עד סוף אפריל 1945. בסביבות 69,000 יהודים, 77 אחוזים מהאוכלוסייה שלפני המלחמה, נרצחה בשואה. בנוסף ל-10,000 עד 11,000 יהודים סלובקים ששרדו את השואה, חזרו 9,000 יהודים שגורשו למחנות ריכוז או ברחו לחוץ לארץ, ו-10,000 יהודים שרדו בשטחים שסופחו להונגריה. בסוף 1945 חיו בסלובקיה 33,000 יהודים. ניצולים רבים איבדו את כל משפחותיהם, ושליש סבלו משחפת. אלה שגנבו רכוש יהודי לא היססו להשיבם, אך רבים הביעו התנגדות וניכסו גם רכוש גנוב. גם לאחר המלחמה המשיכו הופעות אנטישמיות מטרידות ובעיקר בספטמבר 1945 אז אירע פוגרום טופוצ'אני . ההיסטוריון הפולני Cichopek-Gajraj העריך כי לפחות 36 יהודים נרצחו ויותר מ-100 נפצעו באלימות שלאחר המלחמה.
אוסקר ירמיהו נוימן שלאחר סיום המלחמה נבחר ליו"ר ארגון יהודי סלובקיה פעל להנצחת זכר הנספים על ידי נטיית יעד בהרי יהודה.
ממשלת צ'כוסלובקיה תמכה בציונות, והתעקשה להטמיע היהודים לתוך התרבות הצ'כוסלובקית או להגר למדינת ישראל. לאחר המלחמה הקשתה צ'כוסלובקיה על היהודים לקבל את רכושם שנלקח מהם במהלכה. לאחר הכרזת מדינת ישראל, היגרה רוב שארית הפליטה של יהודי סלובקיה למדינת ישראל. מספר הקהילות היהודיות ירד מהשיא של 126 לאחר המלחמה ל-25, ואילו האוכלוסייה היהודית ירדה ב-80 אחוזים. רק כמה אלפי יהודים נותרו בסוף 1949. היהודים שנותרו בסלובקיה, לאחר איחודה כחלק מצ'כוסלובקיה, בעת השלטון הקומוניסטי סבלו מגזרות אנטי-יהודיות וחלקם ניסו להגר מתוך הגוש הקומוניסטי. רבים מאלה שבחרו להישאר שינו את שמות המשפחה שלהם ונטשו את העשייה הדתית כדי להשתלב עם מעמד הביניים הסלובקי. בשנת 2019 נאמדת האוכלוסייה היהודית בין 2,000 ל-3,000 בלבד.
מספר היהודים מסלובקיה, וכן השטחים הסלובקיים שסופחו להונגריה, שנרצחו במהלך השואה נאמד בכ-100,000 נפש.
מכונת מלחמה (סרט)
מכונת מלחמה (באנגלית: War Machine) הוא סרט מלחמה סאטירי אמריקאי, העוסק במלחמת אפגניסטן. עלילת הסרט מבוססת על סיפורו של הגנרל סטנלי מק'קריסטל.
עלילה.
הדמות הראשית בסרט היא הגנרל גלן מקמהון (בראד פיט) - איש צבא אמריקני ותיק, קשוח ועטור שבחים. מקמהון מתמנה למפקד כוחות נאט"ו באפגניסטן, אולם עד מהרה מגלה שהמלחמה באפגניסטן שונה באופן מהותי מהמלחמות שאליהן הוא התרגל. הוא מבין שהמלחמה באפגניסטן מתנהלת בעיקר בתקשורת ובדעת הקהל, ולפיכך מזמין לאפגניסטן את שון קולן (סקוט מק"ניירי), כתב ציני מהרולינג סטון כדי שיעניק סיקור אוהד למלחמתו.
כדי לחזק את שלטון נאט"ו באפגניסטן מחליט מקמהון לצאת למבצע צבאי לכיבוש מחוז הלמנד ודורש לשם כך 40,000 חיילים מנשיא ארצות הברית ברק אובמה (רג'י בראון). הנשיא מסכים לשלוח רק 30,000 חיילים, וגם את ההקצאה הזו הוא מתנה בכך שהחיילים יתפנו מאפגניסטן כעבור 18 חודשים. כשמקמהון ואנשי צוותו רואים זאת בחדשות, הם פורקים את תסכולם על הנשיא וממשלו בנוכחותו של קולן. כדי להשיג את 10,000 החיילים הנוספים הדרושים למבצע שלו, יוצא מקמהון לאירופה, ומצליח לשכנע את ממשלות צרפת וגרמניה לשלוח כוחות נוספים לאפגניסטן. "מבצע מוסטארק" יוצא לדרך בברכתו של נשיא אפגניסטן חמיד כרזאי (בן קינגסלי) במטרה לכבוש את מחוז הלמנד. תוך זמן קצר נקלע המבצע לצרות כאשר חיילים אמריקנים הורגים בטעות ילדים אפגניים. אולם בעוד המבצע בשיאו, מפרסם קולן את התחקיר שלו ברולינג סטון, ומתברר שמדובר בסיקור עוין למדי המתאר את אזלת ידם של כוחות נאט"ו באפגניסטן ומדווח גם על התבטאויותיהם של מקמהון ואנשיו כנגד הנשיא ונסיעתם לאירופה.
קולן מהרהר בהשפעות של מאמרו ומקווה שהוא ישכנע את ממשלת ארצות הברית להפסיק את המלחמה המיותרת באפגניסטן, אולם תחת זאת הממשל מחליט פשוט לפטר את מקמהון ולשלוח גנרל חדש במקומו.
הרקע לסרט.
הסרט מבוסס על סיפורו של סטנלי מק'קריסטל, אשר מונה בידי אובמה למפקד כוחות נאט"ו באפגניסטן. ב-2010 נתן מק'קריסטל ראיון שערורייתי למייק הייסטינגס - כתב הרולינג סטון, ובו מתח ביקורת חריפה כנגד אובמה וסגנו ג'ו ביידן. מק'קריסטל זומן לשיחת בירור עם הנשיא אובמה, עזב את תפקידו כמפקד הכוחות באפגניסטן ולבסוף פרש מהצבא. מאוחר יותר פרסם הייסטינגס את הסיפור בספרו "המבצעים".
מקס רפאל האן
מקס רפאל האן (נולד ב־22 באפריל 1880 בגטינגן; נרצח במרץ 1942 בריגה) היה יזם יהודי, יו"ר הקהילה היהודית בגטינגן שבגרמניה ואספן אמנות.
קורות חיים.
מקס רפאל האן היה הבן הצעיר של איש העסקים היהודי רפאל האן (נולד 27 במאי 1831 ברינה, הסן, נפטר ב־22 בדצמבר 1915 בגטינגן) ושל אשתו האנכן בלאוט (נולדה ב־25 בנובמבר 1837 בגייסה, תורינגיה; נפטרה ב־24 בנובמבר 1908 בגטינגן).
רפאל האן הגיע לגטינגן בשנת 1858 והקים סניף של העסק המשפחתי המתמחה בסחר בעורות ומוצרים נלווים. בשנת 1860 נישא; לבני הזוג נולדו 12 ילדים בסך הכל, אך רק שבעה מהם שרדו מינקות. בשנת 1864 רכש רפאל האן את הבית הגדול בוונדרשטראסה 63 (היום 70) בגטינגן, שהיה אמור להפוך לבסיסה של המשפחה, ומוכר עד היום על פי הכתובת שהותקנה בשנות השישים של המאה העשרים. רפאל האן היה ספק עורות מוביל לצבא פרוסיה בזמן מלחמת פרוסיה -צרפת (1871). הבת הבכורה מתילדה, נישאה בשנת 1886 לרב העיר רגנסבורג, זליגמן יששכר מאייר.
בשנת 1896 נכנס מקס רפאל האן לעסק של אביו, בו עבד כבר אחיו הבכור נתן. שני האחים ניהלו את העסק, ובו האב - שכבר לא היה מנהל רשמי מאז 1899 - עדיין היה מעורב עד למותו בשנת 1915. העסק שגשג עד שהמשפחה גורשה על ידי הנאצים בשנת 1940. נתן ומקס רפאל האן הצליחו להפוך את "חברת רפאל האן, גטינגן", שכללה מאוחר יותר מפעל נעליים כמו גם אחזקות נדל"ן נרחבות, לחברה היהודית המצליחה ביותר בגטינגן ולאחת החברות המצליחות בעיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, העמידו עצמם שני האחים לרשות שלטונות הצבא: בהנחייתו של נתן האן, מחנות החברה שימשו כנקודות לאיסוף עורות ולמוצרים הדרושים לציוד הכוחות, ומקס רפאל האן עבד כמומחה למוצרי עור במחלקת חומרי הגלם הפרוסית במלחמה, בתחילה בלייפציג, אחר כך בווינה ובבודפשט .
בפברואר 1919 חזר מקס רפאל האן לגטינגן, לאחר שביוני 1917 נישא לגרטרוד לאש (נולדה ב -14 ביולי 1893 בהלברשטאדט, נרצחה בשנת 1941 בטרנספורט לריגה )ממשפחת יצרני כפפות מהלברשטאדט. בגטינגן קנה את הווילה במרקלשטראסה 3 בתחילת ספטמבר 1919. ב-3 בדצמבר 1919 נולד הבן רודולף וב־22 במרץ 1922 נולדה הבת האני.
מקס רפאל וגרטרוד האן גדלו שניהם במסגרת היהדות האורתודוקסית, ולכן חיי המשפחה נסובו סביב לוח השנה של החגים היהודיים. במשפחת האן שמרו גם על מנוחת השבת, אם כי כל הסביבה הנוצרית עבדה באותו יום. שלא כמו הוריהם בעבר, מקס רפאל וגרטרוד האן חיו בשלום עם עם הרפורמה ביהדות אשר אפיינה את הרוב בגטינגן. הפולחן הדתי נערך בבית הכנסת העתיק הגדול שבאונטרן-מאש 1, שהורחב בשנת 1895 והיה קיים עד החורבן בליל הבדולח, אשר מונצח על ידי האנדרטה שהוקמה בשנת 1973 בכיכר בית הכנסת. לאחר הרחבת בית הכנסת, עדיין הייתה בגטינגן קהילה אורתודוקסית קטנה, אשר כונתה "קהילת היציאה" מכיוון שחבריה יצאו ממקומם בבית הכנסת הרפורמי. במקור לא רק רפאל האן, אב המשפחה, אלא גם הבנים נתן ומקס רפאל השתייכו לקהילת היציאה הזו, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה וחזרתו לגטינגן הצטרף מקס רפאל האן לקהילת הרוב היהודי המכוון לרפורמה ובאוקטובר 1921 הפך לאחד משלושת יושבי הראש של הקהילה. הוא החזיק במשרה זו ברציפות מרשימה כמעט עשרים שנה עד שגורש מגטינגן באפריל 1940.
במהלך כהונתו הארוכה הפך מקס רפאל האן - כפי שניסח זאת מאוחר יותר הרב של גטינגן, הרמן אוסטפלד - לאישיות הדומיננטית של הקהילה היהודית בגטינגן ועיצב את גורלה באופן פנימי וחיצוני במשך עשרות שנים.