מיהאי רווס נולד במשפחה יהודית בכפר קטן במערב הונגריה כבנם של דיולה רייזנר ושל נאקה פלנר. כבנו של חייט עם משפחה של שמונה ילדים הוא הפך לדור הראשון של אינטלקטואלים במשפחה. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת בבודפשט (לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובקלוז'-נאפוקה, שם קיבל את הדוקטורט במדע המדינה. הוא הפך לחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) בשנת 1903 והשתתף בעבודת הקבוצה הראשונה של הסטודנטים הסוציאליסטים שמנהיגם הרוחני היה ארווין סבו. הוא השתלב בפעילות האגודה ל"הכשרת פועלים לעתיד", שם הוא ועמיתיו סייעו בחינוך פועלים צעירים שהיו מעוניינים בכך. הוא ביצע פעילות זו במסגרות שונות במשך עשרות שנים. רווס החל את דרכו המקצועית כעיתונאי בעיר מאקו, ואחר כך בשנת 1906 הפך לעובד של העיתון נפסבה. הוא עבר את שלבי ההיררכיה העריכתית והפך תחילה למזכיר מערכת, בהמשך לעורך לילה, ולאחר מכן לבעל טור. כקצרן מצטיין, הוא רשם את דיוני הקונגרסים של המפלגה והוא ערך את פרוטוקולי אסיפות המפלגה.
קריירה מדעית וציבורית.
עד מהרה התבררה רגישותו לאובייקטים ולנושאים היסטוריים. תחילה בחן את הסביבה הפוליטית והמשפטית של "תביעות הבגידה" כביכול של השנים 1871–1872 בדרך של פרסום עצמאי ואחר כך כתב את המונוגרפיה הקצרה שלו "תולדות תנועת הפועלים ההונגרית 1867–1913". גם ארווין סבו שיבח את המשמעות החלוצית של העבודה. בשנות מלחמת העולם הראשונה, כשחיי מערכת העורכים באופן כללי הפכו לקשה בשל הצנזורה הצליח לפרסם את פרוטוקול קונגרס המפלגה משנת 1890. מיד לאחר מהפכת החרציות, כתב את מחקרו שסיכם את האירועים, את החוברת בשם: "המהפכה ההונגרית המנצחת".
במהלך המהפכה הדמוקרטית הבורגנית הזו, ניתנה לו האפשרות לערוך חיפוש בארכיוני משרד הפנים והמשטרה. עבודת האיסוף שלו באותה תקופה איפשרה לחוקרים מאוחרים יותר לשחזר חלקית את מה שקרה בין השנים 1914–1918. לאחר הכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית קיבל על עצמו את ניהול הפרוטוקולים של ישיבות המועצה הממשלתית (למעשה הממשלה) למשך חודש וחצי. לאחר נפילת הרפובליקה היגר לברטיסלבה ואחר כך לווינה. שם ערך את כתב עת בשם "העתיד" שהקים ארנה גאראמי, ובמקביל שימש ככתב של הנפסבה בווינה. בשנת 1924 חזר להונגריה ומיד תפס את מקומו במערכת העיתון היומי של ה-MSZDP. כעבור שנה הפך לחבר ב"וועדת החקיקה של בודפשט" ובין השנים 1927–1933 ערך את כתב העת הרעיוני של המפלגה, ה"סוציאליזם". בנוסף לעבודתו המקצועית ולתפקידו הציבורי, המשיך באיסוף מסמכים ועבודה היסטוריוגרפית על חיי היומיום של תנועת העבודה ושימש כאיש הקשר בין מנהיגי המפלגה הרשמיים לבין נציגי המהגרים הסוציאליסטיים שהתווכחו איתם. בנוסף למספר מאמרים קצרים, הוא פרסם מונוגרפיה ששמה היה "חצי מאה", שהציגה את ההיסטוריה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בהונגריה מאז הקמתה בשנת 1890 ועד 1940.
לאחר קריסת המערכת הפשיסטית בהונגריה (אחרי מלחמת העולם השנייה) בשנת 1945 הוא היה העורך הראשי של "סוכנות הידיעות ההונגרית" (MTI) וגם של עיתון אחר הצהריים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בשם ה"אור". בין השנים 1945–1947 היה חבר באספה הלאומית ההונגרית. בנוסף לתפקידיו הבולטים בעולם העיתונות היו לו גם שנים פוריות כחוקר וכארכיבאי. במהלך השנים הללו התכונן להקים את ארכיוני המפלגה. בשנת 1950 הוא פוטר וזמן קצר לאחר מכן נאלץ לפרוש לגמלאות. בעזרת המשטרה החשאית ההונגרית (ÁVH) נשלל ממנו רוב האוסף שלו. מיהאי רווס המשיך בכל זאת את עבודות האיסוף ללא הפרעה עד סוף ימיו. הוא אגר את זיכרונותיו בשני תריסר כרכים של כתבי יד. בשנים האחרונות לחייו הוא עבר סדרה מקיפה של ראיונות ביוגרפיים בהם הוא נזכר בקריירה שלו ובדמויותיהם של רבים מבני דורו ולוחמיו.
מייק דויל
מייקל פ. דויל הבן (באנגלית: .Michael F. Doyle Jr; נולד ב-5 באוגוסט 1953) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-18 של קהיליית פנסילבניה, ברציפות מאז 1995. המחוז, שנספר בשנים 2003–2019 כמחוז הקונגרס ה-14 ואחר כך שוב כמחוז ה-18, שוכן בפיטסבורג ומכסה את מרבית מחוז אליגייני. דויל, חבר המפלגה הדמוקרטית, הוא החבר הוותיק ביותר במשלחת פנסילבניה אל הקונגרס של ארצות הברית.
ביוגרפיה.
דויל נולד בסוויסווייל (Swissvale) שבפנסילבניה, בנם של מייקל פ. ורוזמרי פוּסקו דויל. בשנת 1971 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון העירוני בסוויסווייל, ולאחר מכן נרשם לאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. בעונות הקיץ עבד במפעלים של תעשיית הפלדה, וב-1975 השלים לימודי תואר ראשון בפיתוח קהילתי. בתום לימודיו הגבוהים עבד דויל כמנכ"ל איחוד האזרחים של עמק טרטל קריק (1977–1979) ונבחר למועצת המנהלה המקומית של סוויסווייל בשנת 1977. ב-1979 החל לעבוד כראש סגל במשרדו של פרנק פקורה, חבר הסנאט המדינתי של פנסילבניה. בדומה לפקורה, דויל היה גם הוא רפובליקני שהפך את שינויו המפלגתי לדמוקרטי. בנוסף לעבודתו עבור פקורה, הצטרף לחברת הביטוח איסטגייט כסוכן ביטוח בשנת 1982.
בבחירות אמצע הכהונה של 1994 נבחר דויל אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-18 של פנסילבניה, ששכן באותה העת בפרוורים המזרחיים של פיטסבורג. נציג המחוז הרפובליקני ריק סנטורום נבחר באותן הבחירות אל הסנאט של ארצות הברית. דויל נבחר בפער של כעשרה אחוזים, באחת מנקודות האור הבודדות בשנה גרועה עבור הדמוקרטים. הוא נבחר מחדש שלוש פעמים נוספות ללא התנגדות מהותית. בשנת 2002 הגדיר בית המחוקקים של פנסילבניה מחדש את מחוזו של דויל, ושילב אותו עם מחוז הקונגרס ה-14 של ויליאם קוין . במקביל, בית המחוקקים חילק את מרבית האזורים הדמוקרטיים במערב פנסילבניה לשני מחוזות בלבד — המחוז ה-24 שנוצר מחדש ומחוז הקונגרס ה-12 שייצג ג'ון מורת'ה . קוין פרש מהחיים הפוליטיים לאור החלוקה מחדש ודויל מיצב עצמו כאישיות הדמוקרטית הדומיננטית במערב פנסילבניהף ונבחר מחדש בקולות בבחירות אלה ובמערכות הבחירות שלאחר מכן.
דויל הצביע נגד אישור הקונגרס ליציאה אל מלחמת עיראק ונגד הצעת החוק לתקצוב חירום בן 87 מיליארד דולר אמריקני לשם מימון הכוחות המזוינים של ארצות הברית באפגניסטן ובעיראק. הוא המייסד והיו"ר המשותף של "הקואליציה למחקר וחינוך באוטיזם", הידועה גם בשם "שדולת האוטיזם בקונגרס", והציע תיקון לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה שחייב חברות ביטוח לכסות טיפולים רפואיים עבור אוטיסטים. אף על פי שדויל החל את דרכו כדמוקרטי מתנגד הפלות, בעשור השני של המאה ה-21 נעשה דויל תומך בזכות להפיל. הוא גם תומך בהגבלת התיקון השני לחוקת ארצות הברית, ולראיה הוא זכה להערכות נמוכות מצד קבוצות כגון איגוד הרובאים הלאומי. דויל תומך ברפורמה מקיפה במדיניות ההגירה לארצות הברית, הצעת חוק שתבטל מגבלות מסוימות על גרין קארד, ועל חוק DREAM.
קבוצות ליברליות שיבחו את דויל על עמדתו בסוגיות זכויות יוצרים ותמיכתו בנייטרליות הרשת. דויל הוא מבקר גלוי של רצח העם בדארפור. בעצרת שהתקיימה ב-28 באפריל 2007, דחק דויל בנשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש לקיים את הבטחתו לשליחת 20 אלף חיילי חיל השלום לדארפור. כמו כן, על אף הצהרתו כי הוא תומך בזכויות להט"ב, בשנת 1996 הצביע דויל בעד "חוק הגנת הנישואים", שאסר באופן פדרלי על נישואים של בני-זוג מאותו המין. ב-18 בדצמבר 2019 הצביע בעד שני סעיפי ההדחה הראשונה של דונלד טראמפ.
ב-18 באוקטובר 2021 הכריז דויל על פרישתו מן החיים הפוליטיים, וכהונתו עתידה להיחתם עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023.
ג'בל שעאנבי
ג'בל שעאנבי (בערבית: جبل الشعانبي; בתרגום חופשי: הר הכבשים) הוא הר בתוניסיה, הגבוה ביותר במדינה. גובהו 1,544 מ' מעל פני הים, והוא מהווה חלק מרכס הרי האטלס הדרומיים. הוא ניצב מעל העיר קסרין שבמערב תוניסיה. פסגתו מכוסה כולה בעצי אורן ולעיתים בחורף היא מתכסה בשלג. ההר הוא חלק מהפארק הלאומי שעאנבי.
תיאור.
ג'בל שעאנבי הוא הר בודד שנכלל ברכס הרי האטלס במרכז מערב תוניסיה, 17 ק"מ צפונית מערבית לעיר קסרין ומספר קילומטרים מזרחית מהגבול עם אלג'יריה. ניתן להגיע אל פסגתו באמצעות מסלול המתאים לרכבי שטח לגובה של 1,300 מ'. למעלה מגובה זה אינו נגיש לרכבים, אך בטיול של כשעתיים ניתן להגיע ברגל אל הפסגה. בשנת 1956, עם עצמאות תוניסיה מצרפת, הציבו פעילים פוליטיים תוניסאים סהר מתכת על ראש ההר, כדי לסמן את ניצחון ההתנגדות העממית.
מאז דצמבר 2012, מהווה ההר מקום מסתור לקבוצות טרור אסלאמיסטיות. על כן, מדי כמה חודשים נערך מבצע צבאי של הכוחות המזוינים של תוניסיה כנגד הטרוריסטים.
שמורת הטבע.
כבר בשנת 1977 הוכרז ההר על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית. שטח השמורה הכולל הוא 43,723 דונם, עם שטח ליבה של 6,723 דונם. בתוך השמורה חיים כ-8,000 אנשים, רובם חקלאים המגדלים בעלי חיים, דגנים, כוורות דבורים, מטעים ועוד. אזור הליבה של ההר, הכולל את פסגתו, הוכרז כפארק הלאומי שעאנבי בשנת 1980 כדי להגן על הסביבה הטבעית האקולוגית של האזור.
הקאלאנקות של פיאנה