הרמב"ם גורס שכחלק מהמסורת היהודית עברו סודות האמונה בעל פה מדור לדור, עד שאבדו בגלל ירידת הדורות. לטענתו, הוא גילה מחדש את הסודות בכוח עיונו, והחליט לכתוב את "המורה" כדי להעביר את הסודות הלאה, אבל לתלמידים הראויים לכך בלבד. בספרו הוא משביע את הקורא שיצליח לפענח את הסודות - לא לגלותם לאיש, אלא ללמדם בדרך הרמז כך שיובנו רק על ידי יחידי הסגולה. גודמן מציין, ששבועת הקורא הופרה בכל דור על ידי פרשנים של הספר שפרסמו את פרשנותם, החל בימי חייו של הרמב"ם, ושספרו החדש שלו עצמו (של גודמן) הוא חוליה נוספת בשרשרת של הפרת השבועה.
טכניקות ההסתרה.
גודמן מציין, שהרמב"ם הוא הוגה מסודר ושיטתי מאוד, ושכל כתביו האחרים הם מופת של מבנה מאורגן. ואילו ב"מורה" הוא מפזר את רעיונותיו באי-סדר מכוון. גודמן טוען שהרמב"ם עושה זאת פעמיים: פעם אחת הוא מרסק את רעיונותיו לשברים של ראשי פרקים, ולאחר מכן מפזר אותם באופן כביכול אקראי ברחבי ספרו. זאת לעומת הסבריו על ההגות של אריסטו ושל הכלאם המוסלמי מסודרים, ורק דעותיו שלו מפוזרות באי-סדר. על פי גודמן, בניגוד לחיבור ההלכתי הגדול משנה תורה, שמטרתו הייתה להאחיד את ההלכה כדי למנוע ספקות באשר לדרך הנכונה לקיימהּ - ב"מורה" מטרתו של הרמב"ם היא להציג ריבוי של דעות ולזרוע ספק, מפני שהספק הוא המצב הראוי כאשר לא ניתן להכריע בין דעות שונות.
אלוהים והדת.
גודמן כותב: . כוונתו היא, שהאלוהים של הפילוסופים של ימי הביניים, והרמב"ם ביניהם, הוא מושג טרנסצנדנטי, מרוחק כל כך מהאדם ומיכולת תפיסתו, עד שהיחס הפילוסופי הרציונליסטי אל האלוהים נמצא בסתירה לכל פולחן דתי במובנו המקובל. לדוגמה, אלוהים טרנסצנדנטי מושלם לא זקוק שהאדם יסגוד לו. דוגמה נוספת היא שאי אפשר לייחס תכונות חיוביות לאלוהים, שכן כל שבח ותיאור מגמד אותו ומקרב אותו לארצי.
הנבואה.
על פי כל פרשני הרמב"ם הרדיקליים, הוא לא האמין בהתגלות האל לאדם כפשוטה. הנביא הרואה חזיונות אלוהיים אינו אדם בעל כוחות על טבעיים, מפני שאין דבר שהוא מעל הטבע למעט אלוהים עצמו. אלא הנביא הוא אדם רגיל, המחונן במידות טובות, בשכל חריף ובכוח דמיון, ואת החזיונות שמקורם באלוהים הוא רואה בתודעתו, בתוך נפשו, ומפרש אותם באמצעות שכלו. בשימוש במושג מההגות היוונית העתיקה, לכל אדם יש פוטנציאל (Dunamis) להתנבא, והנביא הוא זה שמממש את הפוטנציאל, ובכך מממש את אנושיותו האמיתית. פירושו של גודמן לרעיון הרמב"מי הוא: . אפילו נבואתו של משה רבנו, שהרמב"ם אומר שהיא ייחודית וחד-פעמית - איננה כזאת, על פי הפרשנות הרדיקלית; זאת ניתן ללמוד מכך שמתגלית כאן סתירה מהסוג השביעי, שעליה כתב הרמב"ם שתפקידה להסתיר דעה סודית שלו. כמו כן מתגלה סתירה בטענתו של הרמב"ם שאף על פי שאלוהים אינו מעניק את הנבואה הוא יכול לשלול אותה מאדם הראוי לה, וגם כאן הפרשנים הרדיקליים מפרשים כסתירה מהסוג השביעי.
ייחודה של נבואת משה, כך מבין גודמן את הרמב"ם, היא לא בסגולה מיוחדת של משה (וזאת בניגוד לדעה לכאורה של הרמב"ם), אלא בכך שמשה היה הנביא השאפתן ביותר, ורצה ממש להגיע עד אלוהים עצמו. משנכשל בכך, כאשר קיבל את התשובה בתורה : "כי לא יראני האדם וחי" - כי דבר זה הוא למעלה מהשגת אנוש, הוא פנה לייעודו האמיתי, שהוא ההנהגה הפוליטית. לשם כך כתב את התורה, שהיא יצירה אנושית אבל תוכנה הוא אלוהי, מאחר שנכתבה בהשראת הטבע, יצירתו של אלוהים. .
גודמן מדגיש את שפירשו כבר לפניו, שיש דמיון בתפיסת הנבואה בין הרמב"ם לבין אפלטון, בהבדל חשוב: הנביא של אפלטון מממש את האידיאל בהנהגה פוליטית של החברה, אך בחוסר חשק ותוך התגברות על תאוותו להתבודדות; בעוד שהנביא של הרמב"ם משתוקק לממש את עצמו כמנהיג פוליטי, לטובת החברה.
בעיית הרוע.
הרמב"ם מפרש, שבעיית "צדיק ורע לו" היא אשליה הנובעת מתפיסה שגויה של המציאות. הרוע הוא יחסי למתבונן. הרמב"ם מבחין בין שלושה סוגי רוע: אסונות טבע, רוע בין אדם לזולתו, והרעה של אדם לעצמו. התחושה הרעה והצער נובעים מהעמדתו של האדם במרכז המציאות, והתרופה לכך היא ההבנה שהאדם אינו תכלית הבריאה. גודמן מספק תובנה נוספת, באומרו שככל שהמעשה הרע קרוב יותר לאדם, הוא גם יותר נפוץ, ועובדה זו תורמת רבות לתחושת הצער הנגרמת לאדם בעיקר ממעשיו לעצמו. גודמן מביא את הקפיטליזם כדוגמה לתפיסה אנוכית, המביאה לתחושה של רוע כאשר צורכי האדם החומריים אינם מסופקים; ואת הבודהיזם כקוטב השני, שבו ההתמודדות עם הרוע היא על ידי ביטול מוחלט של התשוקה האנושית. התפישה הראויה, כך מבין גודמן את הרמב"ם, היא באמצע בין שני קצוות אלה: הכוונת התשוקה האנושית ממטרות שאינן ראויות למטרות ראויות, במקום לבטלהּ.
גאולה.
הפרשנות לפיה הרמב"ם לא האמין במשיח ובגאולה ממשית, הייתה קיימת כבר בימיו. גודמן מנסח זאת: .
חירותו של הפרשן.
גודמן מזכיר, שכל פרשן של טקסט נוטל לעצמו חירות לשנות את משמעותו הגלויה ("פשט"), ואף להפוך אותה על פיה. הדבר בולט במיוחד במקורות היהודיים - המקרא והתלמוד. . על פי גודמן, הרמב"ם המשיך מסורת זאת אך הוסיף חידוש: הוא הפרשן הראשון שהודה בגלוי בכך שהוא עושה זאת; אולם הוא מציב סייג אחד לפרשן - מותר לעשות זאת כל עוד אין הוכחה חותכת כנגד הפירוש המוצע.
היררכיה בין הלכה ופילוסופיה.
כפילוסוף וכאיש הלכה, הרמב"ם מגלה את דעתו בחלק ג' פרק נא, שהפילוסופיה עדיפה על ההלכה. הוא עושה זאת במשל הארמון, המתאר את דרגות הקרבה אל המלך - הוא המשל לאלוהים. ההלכה מביאה את המאמין אל "הפרוזדורים", כלומר ממש לפני בית המלך; אולם רק הפילוסופיה יכולה להכניס אותו אל תוך הבית. בסופה של תובנה דרמטית זאת, מצר גודמן על כך ש, באשר גרסתה של החברה האורתודוקסית המחמירה, הגורסת שכל החכמה והמשמעות נמצאות רק בתוך גבולות ההלכה, מנוגדת לאמונת הרמב"ם; לדעת גודמן, הוא סבר שהמצוינות, הלא היא פסגת ההישגים הרוחניים, מצויה מחוץ למסגרת החוק ההלכתי: .
בשבח המבוכה.
הנדבך העיקרי שמוסיף גודמן על הפרשנויות הרדיקליות ל"מורה" הוא הדעה, שאחד מסודותיו של "המורה", ואולי החשוב שבהם, הוא זה: בשאלות מטאפיזיות רבות (כמו: האם העולם קדמון או נברא) לא ניתן להגיע למסקנה נחרצת, והמצב הראוי הוא: ידיעה של האפשרויות השונות, והישארות בספק.
גודמן מציג את המסקנה שלו בחלק האחרון, המהווה את שיא הספר, לאחר שפרש את כל שרשרת הדעות הנועזות של הרמב"ם ואת פרשנותן לאורך הדורות. אבל גודמן מפזר הפניות למסקנתו כבר בחלק הראשון; ומכיוון שספרו של גודמן איננו חידתי כמו "המורה", ההפניות מפורשות: הוא סבור שהרמב"ם, שהטיף לשחרור מכבלי החומר והתאוות הארציות - .
גודמן הולך בספרו בעקבות מוריו האמיתיים, חוקרים ופרשנים רדיקליים של הרמב"ם בני זמננו: זאב הרוי, אבי רביצקי, משה הלברטל ואחרים. בהמשך לדעתו של הלברטל, שהרמב"ם יצר למעשה דת יהודית חדשה, אומר גודמן שהרמב"ם . אולם בניגוד לפרשנים שהאשימו את הרמב"ם בפנתאיזם בנוסח ברוך שפינוזה, גודמן גורס ש. תחת זאת גודמן סבור, שהמצב הראוי, במקרים שבהם אין יכולת להגיע לוודאות, הוא מצב המבוכה .
הרלוונטיות לימינו.
בסוף הספר מסכם גודמן: . נראה שגודמן מדגיש "מקרב" ולא "מביא עד" אלוהים. .
משפחת ויטגנשטיין
משפחת ויטגנשטיין (בגרמנית: Wittgenstein) הייתה משפחה אוסטרית-גרמנית, אחת המשפחות העשירות והנכבדות ביותר באירופה. מקורה מיהודים מומרים ובין בניה, הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין ואחיו הפסנתרן פאול ויטגנשטיין. אביהם, קרל ויטגנשטיין היה תעשיין, והיה אחד האנשים העשירים ביותר באירופה במפנה המאה העשרים.
שורשי המשפחה.
אבי המשפחה היה חוכר יהודי בשם מוזס מאייר, שחי בנסיכות ויטגנשטיין בוסטפאליה. ב-1808 הכריז נפוליאון בונפרטה שכל נתיניו חייבים לקחת לעצמם שם משפחה. וכך נטל בנו, שנקרא באותו שם, מוזס מאייר, את שם המשפחה של נסיכי זיין-ויטגנשטיין (Sayn-Wittgenstein) כשם משפחתו והיה למוזס מאייר ויטגנשטיין. הוא היה סוחר צמר מצליח בעיר קורבאך ( Korbach).
בנו הרמן (1802-1878) התנצר והיה לפרוטסטנטי בשם הרמן כריסטיאן (כלומר הנוצרי) ויטגנשטיין (Hermann Christian Wittgenstein). ב-1839 נשא הרמן לאשה את פאני פיגדור, בת למשפחת פיגדור, אחת המשפחות היהודיות הנכבדות של וינה. בן-דודה היה הכנר יוזף יואכים. פאני נטלה תחת חסותה את בן-דודה ודאגה לכך שיובא ללייפציג על מנת שיפגש עם פליקס מנדלסון-ברתולדי, שלקח אותו תחת חסותו ופיתח את הקריירה שלו. היא התנצרה והייתה לפרוטסטנטית לפני נישואיה. הרמן עשה חיל כסוחר צמר בלייפציג ולזוג נולדו אחד-עשר ילדים, בהם אביהם של לודוויג ופאול, קרל ויטגנשטיין (8 באפריל 1847 – 20 בינואר 1913). בן נוסף נקרא פאול (1842–1928). הוא אביו של ד"ר קרל פאול ויטגנשטיין. בנו, שנקרא אף הוא פאול (1907–1979) הוא הדמות הראשית בספר "אחיינו של ויטגנשטיין" מאת תומאס ברנהרד.
קארל ויטגנשטיין ומשפחתו.
קרל היה השישי בין ילדיהם של פאני והרמן. שלוש שנים לאחר לידתו עברה המשפחה לעיר מדלינג שבאוסטריה. ב-1860 עברה המשפחה לווינה ושם עשתה הון בעסקי ריהוט. ב-1865 יצא קארל בחשאי לארצות הברית כנגן כינור, הוא שב לחיק משפחתו העשירה שנתיים מאוחר יותר. אף על פי שלא עשה חיל בארצות הברית, נחשף שם לקפיטליזם האמריקאי ולאילי ההון והתעשיינים כאנדרו קרנגי.