במהלך הבחירות של 1872, הייתה לואיזיאנה שקועה במהומה פוליטית, כאשר שני פלגים יריבים התחרו על השליטה בבית המחוקקים של המדינה. הדמוקרט ג'ון ד. מק'הנרי והרפובליקני ויליאם פיט קלוג טענו שניהם לניצחון בחירות למשרת מושל המדינה. שתי המפלגות היו שקועות בהאשמות על זיופים בבחירות. הכוחות הפדרליים בפיקודו של ויליאם ה. אמורי, שהיו אחראים על מחלקת המפרץ, שמרו על הסדר במהלך הבחירות ומיד אחריהן. ב-3 בדצמבר קבע ויליאמס, לבקשתו של קלוג, שהנשיא גרנט יאכוף כל החלטה של בתי המשפט המחוזיים. לאחר שוועדות הבחירות לא הצליחו להגיע לידי החלטה, פסק השופט הפדרלי אדמונד ה. דארל שקלוג הוא המנצח בבחירות.
בינתיים, ב-9 בדצמבר, מרשל ארצות הברית סטיבן פקארד, שהיה מזוהה עם חבורת בית המכס של ניו אורלינס בהנהגת גיסו של הנשיא גרנט, ג'יימס פ. קייסי, בחר בבית מחוקקים שהדיח את המושל המכהן הנרי קליי וורמות' ומינה את פ.ב.ס פינצ'בק, תומך של קלוג, כמושל הראשון במדינה כלשהי של ארצות הברית ממוצא אפרו-אמריקאי. ב-14 בדצמבר הודיע ויליאמס לוורמות' שהנשיא גרנט הכיר בקלוג כמושל הנבחר בעל הזכות החוקית של לואיזיאנה. בחירות אלו הכעיסו מאוד את הסיעה של מק'הנרי, שהאמין שהנשיא גרנט והתובע הכללי ויליאמס נקטו בצד בבחירות המדינתיות. ב-16 בדצמבר אישר ויליאמס מחדש את בחירתו של קלוג בפינצ'בק כמושל לואיזיאנה והכיר בניצחונם של מועמדים רפובליקנים אחרים ואלקטורים לנשיאות.
תקרית וירג'יניוס.
באוקטובר 1873 נלכדה ספינת תותחים של פריבטירים שהניפה את דגל ארצות הברית, "וירג'יניוס", שהייתה בבעלות חשאית של מורדים קובנים במהלך מלחמת עשר השנים, על ידי ספינות מלחמה ספרדיות. בנובמבר נשפטו 53 מאנשי הצוות, כולל אמריקאים ובריטים, והוצאו להורג על ידי שכיר החרב הספרדי, חואן ד. בוריאל, בסנטיאגו דה קובה. ב-17 בדצמבר הוחזרה הווירג'יניוס לצי ארצות הברית על פי הסכם בין ארצות הברית לבין ספרד. באותו היום, לאחר חקירה של מחלקת המשפטים, קבע ויליאמס שהווירג'יניוס נרכשה במהלכי הונאה ולא הייתה לה הזכות החוקית להניף את הדגל האמריקאי, אך הוא טען שלספרדים לא הייתה הזכות ללכוד אותה במים בינלאומיים ולהוציא להורג אנשי צוות אמריקאים, זאת בשל העובדה שרק לארצות הברית הייתה הזכות לחקור אם הווירג'יניוס הייתה רשומה באופן חוקי בניו יורק. קביעתו של ויליאמס על הבעלות של הספינה הייתה תערובת של "העמדת פנים, חוקיות ואחיזת עיניים". לאחר משא ומתן, 91 אנשי צוות הוחזרו לניו יורק, ומשפחותיהם של האמריקאים שהוצאו להורג פוצו על ידי ספרד ב-1875 בסכום 80,000 דולר.
מועמדותו לנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בדצמבר 1873 מינה הנשיא גרנט את ויליאמס כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית. בתחילה קיבל גרנט את תמיכתו של הסנאטור רוסקו קונקלינג במועמדותו של ויליאמס. עם זאת, ברחבי וושינגטון נפוצו שמועות שהוא עשה שימוש במחלקת המשפטים כאמצעי למימון אורח חייה הבזבזני של אשתו. הוא משך כספים של מחלקת המשפטים, פרע את התשלומים הללו בהמחאות אישיות שלו, שבסופו של דבר סורבו על ידי הבנקים במהלך המשבר הפיננסי של 1873. קונקלינג הגיע למסקנה שבנסיבות אלו יש למשוך את מינויו של ויליאמס. ב-9 בינואר 1874 שלח הנשיא גרנט הנזעם מכתב לסנאט על משיכת מועמדותו של ויליאמס.
ויליאמס, יחד עם ג. הרולד קארסוול מפלורידה והרשל פריידי מארקנסו, שניהם מועמדים לבית המשפט העליון שמינוייהם לא אושרו בתקופת נשיאותו הראשונה של ריצ'רד ניקסון, הם שלושת המועמדים היחידים שלא אושרו לבית המשפט העליון ממדינות שנכון ל-2020 לא הגיע מהן אף שופט שמועמדותו אושרה לבית המשפט העליון.
התפטרותו.
באפריל 1875 אילץ הנשיא גרנט את ויליאמס להתפטר על רקע שמועות שנפוצו בוושינגטון די. סי. שרעייתו של ויליאמס קיבלה סכום של 30,000 דולר כדי שוויליאמס יסגור תיק משפטי שנוהל נגד פעילויות הונאה של בית הסחר הניו יורקי "פראט ובוייד" (Pratt &amp; Boyd). נערכה גם בדיקה על כך שרעייתו של ויליאמס, רכשה כרכרה יקרה בוושינגטון, שאוישה ברכב ושרת לבושים בגדי שרד, תוך שימוש בכספים ממשלתיים. ויליאמס גם יצר ערבוב בין חשבונותיו הפרטיים לבין אלו של מחלקת המשפטים, כך שהוא פרע המחאות פרטיות שלו בכספי המחלקה, אף על פי שבסופו של דבר הוא החזיר את הכספים. אחד ממובילי הרפורמות בקבינט של גרנט, המנהל הכללי של הדואר, מרשל ג'וול, הודיע לנשיא שהקונגרס מתכנן לפתוח בחקירה רשמית על הנעשה במחלקת המשפטים בניהולו של ויליאמס. סנאטור רוסקו קונקלינג, בעל בריתו של ויליאמס בסנאט, ביקש מגרנט שוויליאמס יפרוש מתפקידו. ויליאמס התפטר ובמקומו מינה גרנט את מוביל הרפורמות ועורך הדין הניו יורקי המפורסם, אדוארדס פיירפונט. פיירפונט ערך חקירה מעמיקה על התנהלותם של התובעים הפדרליים והמרשלים במדינות הדרום, וחשף מעשי הונאה ושחיתות. הוא הוציא הוראות מיוחדות לרפורמות שנאכפו בקפדנות וביצע ניקוי אורוות במחלקת המשפטים.
קריירה מאוחרת.
בפברואר 1876 היה ויליאמס חלק מצוות ההגנה של שלושת עורכי הדין שהגנו על אורוויל בבקוק, מזכירו הצבאי של הנשיא גרנט, במשפט שנערך בסנט לואיס. בבקוק הואשם בשיתוף פעולה חשאי עם אנשי טבעת הוויסקי, ובהעברת חוקרים ממשימתם. חקירת הפרשה החלה על ידי מזכיר האוצר של גרנט, בנג'מין בריסטו למיגור השחיתות במפלגה הרפובליקנית. בסופו של דבר זוכה בבקוק במשפטו.
לאחר התפטרותו דחה ויליאמס הצעה מגרנט להתמנות כשגריר בספרד. הוא היה פעיל במסע הבחירות של רתרפורד הייז ללנשיאות ב-1876. במהלך מערכת הבחירות השנויה במחלוקת זו, יצא ויליאמס, שאז היה אדם פרטי, לפלורידה כדי לנהל את ספירת הקולות של הייז במדינה.
לאחר הבחירות שב ויליאמס למשרד עורכי הדין שלו בפורטלנד. הוא תמך בזכות בחירה לנשים וב"תנועה לממשלה עממית" של אורגון.
ב-1895 הוציא ויליאמס לאור אסופה של נאומים שהוא נשא החל מ-1869, שרובם היו מהשנים 1885–1893. מתוך כוונה שהאסופה תהייה מזכרת לידידיו, לא נכללו בה נאומים מקצועיים ופוליטיים. בין 21 הנאומים שנכללו בספר היו הספדים שהוא נשא לנשיא גרנט לוויליאם שרמן ולכמה שופטים בולטים, ונאומים שנגעו להיסטוריה של פורטלנד ולהתפתחותה, של המחקר והעיסוק ברפואה, המיליציה ובית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-11 באוקטובר 1901 התכנסה ועידת הכנסייה האפיסקופלית של ארצות הברית בסן פרנסיסקו כדי להחליט אם יותר לאנשי הכמורה שלה לשאת גרושות ועל הצעדים שיינקטו במקרים של כאלו שכבר נישאו. ויליאמס נכח בכינוס והתנגד למגבלות של הכנסייה על חבריה שנישאו והתגרשו וטען שעניינים כאלו נוגעים למשפט האזרחי שמנוגד לשלטון הכנסייה.
בשנים 1902–1905 כיהן ויליאמס כראש עיריית פורטלנד. ב-4 בינואר 1905, נחקר ויליאמס על ידי חבר מושבעים גדול של מחוז מלטנומה, שפורטלנד היא מקום מושבו, על כך שלכאורה סירב לאכוף חוקים לפיקוח על הימורים. הוא הואשם בכך שלא סגר בתי הימורים ב-13 ביולי 1904 שפעלו בתחום של ארבעה מילים מפורטנלד. חקירה דומה התנהלה נגד מפקד משטרת פורטנלד צ'ארלס ה. האנט. בכל אופן, ויליאמס זוכה ושימש בכהונתו כראש העיר עד סופה.
ב-28 במאי 1905 הוא נשא נאום בטקס פתיחת התערוכה לציון מאה שנה למשלחת לואיס וקלארק. סגן הנשיא צ'ארלס וורן פיירבנקס היה הנואם המרכזי בטקס. הנשיא תאודור רוזוולט פתח את התערוכה באופן מכני על ידי לחיצת כפתור בוושינגטון.
חייו האישים, מותו ומורשתו.
ב-1850 נשא ויליאמס לאישה את קייט ואן אנטוורפ מאיווה, ולשניים נולדה בת אחת. ב-1867 הוא נישא בשנית לקייט יוז ג'ורג', והשניים אימצו שני ילדים.
ג'ורג' הנרי ויליאמס נפטר בפורטלנד ב-4 באפריל 1910 ונטמן בבית הקברות ריבר ויו שבעיר.
הוא היה חבר הקבינט הראשון שהגיע מאורגון וכך ייצג את אמריקה המתרחבת. ויליאמס היה אחד משני חברי הקבינט של גרנט שבמאה ה-20 עדיין שירתו בתפקיד ציבורי. חבר הקבינט השני היה המנהל הכללי של הדואר, ג'יימס נובל טיינר, ששימש כעוזר היועץ המשפטי של מחלקת הדואר תחת הנשיאים ויליאם מקינלי ותאודור רוזוולט. אף על פי שוויליאמס נחל כמה הצלחות כתובע הכללי, הוא לא היה רפורמטור, והוא היה מעורב במעשי שחיתות במהלך כהונתו בתפקיד. ההיסטוריון ג'ין אדוארד סמית', שמתח ביקורת על ויליאמס, אמר שכאשר "הוא נבחן כתובע הכללי הוא נכשל כישלון חרוץ".
.ac היא סיומת האינטרנט בסנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה, ובעיקר באסנשן. היא מנוהלת על ידי NIC. AC, חברת בת של לשכת המחשבים האינטרנטית שבסיסה בבריטניה. סיומת אינטרנט זו נוצרה ב-1997.
ההרשמה לדומיין פתוחה לכל אחד. המרשם מקבל הרשמות של שמות דומיין בינלאומיים.
הדומיין משווק על ידי כמה מתווכי דומיינים כדומיין לעיר אאכן בגרמניה, לאחר ייעוד לוחית הרישוי לרכב ("AC") לעיר.
שימוש בקיצור "אקדמי".
בשל הדמיון שלו לדומיין .ac ("אקדמי") ברמה השנייה הקיים תחת כמה דומיינים של קוד מדינה, כמה מוסדות חינוך נרשמים גם בתחום הדומיין .ac:
הקרב בשדות הסיפנים
האסון בשדות הסיפנים (באנגלית: The Disaster of the Gladden Fields) או קרב שדות הסיפנים היה קרב בדיוני אשר הופיע בטרילוגיית שר הטבעות של טולקין. הקרב התרחש בתחילת העידן השלישי, בו הותקפו איסילדור ודונדיין אחרים מארנור, שצעדו הביתה לאחר תבוסתו של סאורון על ידי קבוצה של אורקים מהרי האובך. המלך ושלושת בניו הגדולים - אלנדור, ארטן וקיריון - נהרגו וטבעת הכוח אבדה בנהר האנדוין. רק שלושה לוחמים שרדו את המארב, עם זאת רסיסי נרסיל חולצו בשלום על ידי אוטר, נושא כלי המלך.