המקלטים לנשים נפגעות אלימות נמצאים במקומות חסויים, על מנת להגן על הנשים השוהות בהם. ניתן להגיע למקלט לנשים נפגעות אלימות על ידי פנייה למרכז למניעת אלימות במשפחה שבאזור המגורים, פנייה למשטרה, או על ידי פנייה לעובדת סוציאלית בלשכת הרווחה שבאזור המגורים.
זכאות.
המקלטים אמורים לקבל נשים ללא הבדל דת, גזע ולאום, אולם הוראות התקנון לעבודה סוציאלית של משרד העבודה והרווחה מאפשרות הגבלה תחת תנאים או אפילו אי-קבלה של נשים למקלטים במקרים הבאים:
"נשים שיש להן יותר משלושה ילדים או אם ילדיהן עברו את גיל 11,
לאורך השנים הוקמו מספר מקלטים ייעודים: שניים מהם לנשים ערביות וילדיהן, מקלט אחד לאוכלוסייה מעורבת של יהודיות וערביות, ומקלט לנשים דתיות וחרדיות.
שירותים נוספים.
משנת 2017, אישה זכאית לקצבת הבטחת הכנסה החל מהחודש השני לשהותה במקלט ללא קשר לזכאותה הקודמת לפני הכניסה למקלט. בנוסף, בהתאם לחוק זכויות נשים ששהו במקלט לנשים מוכות-תשע"ג-2012, אישה יוצאת מקלט שלא חזרה להתגורר עם בן זוג פוגע, מקבלת מענק הסתגלות חד פעמי ממשרד הרווחה והשירותים החברתיים. כמו כן, משרד העבודה הרווחה והשירותים החברתיים מפעיל 17 דירות מעבר לנשים נפגעות אלימות וילדיהן, דירות אלו משמשות נשים ששהו קודם לכן במקלטים, והן נועדו ליצור עבורם מסגרת טיפולית המשכית, לפני החזרה לקהילה.
השפעות השהות במקלט.
מחקר מצא כי השהות במקלט ושירותי התמיכה הניתנים בו מגבירים את התודעה הקבוצתית ואת ההערכה העצמית של נשים, משום שהן מגלות כי הבעיה איננה אישית וייחודית להן. בנוסף, נמצא כי ברוב המקרים, נשים נפגעות אלימות במשפחה מתקשות לשתף את קרוביהן בבעיותיהן ולכן התמיכה שהן מקבלות במקלט מגדילה את היכולת שלהן להשמיע את קולן ולקבל את עצמן. מחקר נוסף מצא כי ככל שהנשים שהו זמן ממושך יותר במקלט כך השכיחות של חזרה לבן הזוג האלים הייתה קטנה יותר. כמו כן, נראה כי השהות במקלט מסייעת לשיפור תחושת הביטחון בקרב הנשים. בנוסף, ניכר שיפור במצבן התעסוקתי של הנשים לאחר היציאה מהמקלט. ממצאי המחקר מדגישים את חשיבות הרצף הטיפולי בנשים ובילדיהן בעת חזרתן לקהילה, וזאת על מנת למנוע את חזרתן למעגל האלימות.
ביקורת.
הביקורת הנפוצה ביותר על המקלטים לנשים נפגעות אלימות נשמעה על ידי נשים נפגעות אלימות וגורמים מקצועיים. לטענת גורמים אלו, המקלט מטפל בסימפטום ולא בשורש הבעיה, ושהקורבן כלוא בשעה שהבעל האלים מסתובב חופשי.
ביקורת רבה נוספת על המקלטים בישראל ובעולם נובעת מכך שאינם מספקים מענה הולם לכלל האוכלוסיות. למשל, קיימים מחקרים משני העשורים האחרונים הגורסים כי אופי והיקף השירותים במקלטים אינו מותאם לנשים מקבוצות מיעוט לאומיות, אתניות ודתיות. בישראל לדוגמה קיים חוסר במקלטים ייעודיים לנשים ערביות, חרדיות או חסרות מעמד. עוד במחקרים אלו נמצא כי קיים פער בין רצונן של נשים המשתייכות לפריפריה הסוציו-תרבותית לשמור על שלמות התא המשפחתי תוך שיתוף בן הזוג בתהליכי הטיפול והשיקום, לבין אמת המידה אשר רואה את הצלחת הטיפול במקלט בפרידה מבן הזוג האלים. כמו כן, נשים מקבוצות מיעוט אלו לעיתים יהססו לפנות למקלט מחשש שעצם פנייתן תהווה אישוש לסטריאוטיפים מהם סובלת הקבוצה אליה משתייכות.
בנוסף, מחקרים מראים כי במדינות שונות קיימת נטייה מצד סוכנויות לשירותים חברתיים למנוע מתן סיוע לנפגעי ונפגעות אלימות במערכות יחסים חד-מיניות. נראה כי אפליה זו נובעת מהיעדר הכרה חברתית בחומרת האלימות והשלכותיה בקרב זוגות להט"בים. כמו כן, נמצא כי היקף הדיווח על אלימות בקרב זוגות להט"בים הוא נמוך עקב החשש לקבלת יחס מפלה ומזלזל מארגוני הסיוע, סטיגמטיזציה וחוסר הבנה של הצוותים המטפלים בעולם התוכן ובצורות האלימות המיוחדות לזוּגיות להטב"קית. לאור כך, ישנם קולות המבקשים ליצור מקלטים מעורבים מגדרית. מנגד, ארגוני הנשים טוענים שאלימות בתא המשפחתי היא תופעה שהרוב המוחלט של קורבנותיה הן נשים ולכן המקלטים צריכים להיות מוכוונים לטיפול בנשים בלבד.
ביקורת נוספת דנה באופן בו מתוקצבים המקלטים. העלויות של תפעול המקלט לא מעודכנות באופן דינמי כך שעם השנים נוצר פער בין דרישות המקלטים לתקצוב לבין תקצובם בפועל על ידי המשרדים הממשלתיים והרשויות המקומיות. חלק מפער זה הוא תוצאה של תהליכי הפרטה חלקיים שעברו שירותים אלו. לפי מחקרים, היעדר התקצוב והשכר הנמוך גם משפיע על מידת הניסיון והמחויבות של נותני השירותים במקלט ומביא לתחלופה גבוהה של הצוותים הנובעת בין היתר משחיקה. מחקרים שונים שמדדו את שחיקת הצוותים במקלטים מצביעים גם על האופן שבו רמת השחיקה משפיעה באופן שלילי על היחסים בין הצוות לנשים .
ביקורת נדירה יותר מושמעת על ידי חוקרים הטוענים כי המבנה הארגוני של מקלטים לנשים נפגעות אלימות עלול לייצר יחסים לא שוויוניים הנחווים על ידי השוהות במקלטים כפטרנליסטיים או דכאניים . קיימת טענה כי המקלטים, בדומה למוסדות אחרים שנועדו לטפל בנשים לאורך ההיסטוריה, מהווים פתרון שבאמצעותו משתמר דימוי ה"אישה המוכה" אשר לכודה בתוך מעגל האלימות ללא יכולת להיחלץ ממנו. כך, לצד החשיבות בהכרת המדינה בבעיית האלימות במשפחה נגד נשים, ישנם הרואים בהגברת הפיקוח ומעורבותה של המדינה בחייהן של נשים, בייחוד של אלו המשתייכות למעמד סוציו-אקונומי נמוך, כמשמרת את עמדתן המוחלשת בחברה.
עובל
עוֹבָל או עיבל הוא דמות מקראית. הוא בנו של יקטן ואחיהם של 12 אחיו: אַלְמוֹדָד, חֲצַרְמָוֶת, שָׁלֶף, יֶרַח, הֲדוֹרָם, אוּזָל, דִּקְלָה, אֲבִימָאֵל, שְׁבָא, אוֹפִר (אופיר), חֲוִילָה ויוֹבָב.
עובל, ככל הנראה התגורר כמו שאר אחיו בערב ובעיקר באזור תימן. יש חוקרים מסוימים הסוברים שעובל התגורר בין צנעא לאל-חדידה.
לא יודעים מה פירוש השם עובל ועיבל.
ונצל הבליק
ונצל הבליק (בגרמנית: Wenzel Hablik; 4 באוגוסט 1881 - 23 במרץ 1934) היה צייר, גרפיקאי ומעצב גרמני.
חיים.
עוד בבית הספר היסודי, היה הבליק חניך בבית המלאכה של אביו מגיל 8 עד 12. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הקהילתי (1893–1896) הוא הפך לצייר קרמיקה במפעל בעיר מולדתו בריקס, ולאחר מכן היה שרטט במשרדו של אדריכל. 1898–1902 למד במכללה הטכנית לתעשיית חרסינה ולעסקים בטפליץ-שנאו (טפליצה / צ'כיה). בשנים 1902–1905 למד ציור בבית הספר לאמנות שימושית בווינה.
הציורים הראשונים של אדריכלות נעשו משנת 1902/03. בנוסף הוא עיצב בדים למפעל הרהיטים הווינאי של הוגו שמידל, שהציג אותו בפני קבוצת סופרים סביב ארתור שניצלר, יעקב וסרמן ואלכסנדר רודה. בשנים 1905–1907 למד באקדמיה לאמנות בפראג. בשנת 1906 נסע ונצל הבליק לצפון איטליה ושווייץ.
בשנת 1908 התיישב באיצהו, ונסע לטיול של שלושה חודשים בקונסטנטינופול ובאסיה הקטנה בשנת 1910.
מאז שנת 1912 היה לו קשר הדוק עם מבקר האמנות ובעל הגלריה הרווארת ולדן בברלין, דרכו הכיר את הציירים אומברטו בוקיוני וקרל שמידט-רוטלוף. בשנת 1913 נסע לפינלנד. בשנת 1914 הוא השתתף בתערוכת Werkbund הגרמנית בקלן עם אריגי הטקסטיל שתכנן עבור מפעל אריגה של אשתו אליזבת הבליק-לינדמן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנת 1915/16 הוא היה צייר מלחמה בקרפטים.
בשנת 1916 הוא הפך לחבר ב- Werkbund הגרמני.
ונצל הבריק ואליזבת לינדמן נישאו בשנת 1917. סדנת האריגה נקראה "הבריק-לינדמן" בעיר איצהו שם הם גרו. וילה שנרכשה באיצהו ועוצבה מחדש על ידי הבריק הפכה למרכז היצירה האמנותית המשותפת של הזוג בשנים הבאות. [2] זה המקום בו שוכנו הסטודיו של הבריק, אוספי הקריסטלים, המינרלים, הצדפים והחלזונות שלו, חנות חיתוך אבני החן שלו וסדנת המתכת שלו. ערבי ריקוד ומוזיקה אקספרסיוניסטיים הפכו את הבית למקום מפגש עבור אמנים רבים, כולל הרפורמטור פידוס.
בשל שנות עבודתו על ארכיטקטורות אוטופיות, הביק הגיש בקשה בינואר 1919 להשתתף בתערוכה לאדריכלים לא ידועים בברלין, והאדריכל ולטר גרופיוס ביקש ממנו בעניין רב להגיש עבודות. בתערוכה שנפתחה ב־25 במרץ 1919, הבליק היה המשתתף המוצג ביותר אחרי הרמן פינסטרלין. באותה תקופה היה חבר באגודת האמנים "אלטונה". בנובמבר 1919 ביקש ממנו האדריכל ברונו טאוט לקחת חלק עם אדריכלים וציירים אחרים בחילופי מכתבים על רעיונות בנייה אוטופיים, שנמשכה עד דצמבר 1920 ואשר נודעו בשם "שרשרת הזכוכית".
בשנת 1920 קיבל הבליק, שנולד במונרכיה ההבסבורגית, אזרחות גרמנית.
מאז 1921 התרכז הבריק יותר בעבודות יד והיה מיוצג פעמיים בשנה בעיצוביו לאריגי טקסטיל, כלי שולחן, סכו"ם כסף ופסלי בעלי חיים, בתערוכות האומנות במהלך ירידי המסחר בלייפציג.
בשנת 1925/26 נסע לבוליביה, צ'ילה, מערב הודו והאיים האזוריים.
ונצל הבריק נפטר בשנת 1934 מסיבוכים מסרטן. קברו נמצא בנורדהסטדט-ווסטרוולד שבשלזוויג-הולשטיין.
עזבונו נמצא במוזיאון ונצל הבריק באיצהו מאז 1995.
יצירה.
העבודה הציורית שלו כוללת כ־600 ציורים. מהם כ -250 ציורי שמן, בעיקר דיוקנאות, עירום, נופים, פרחים וכן מוטיבים סימבוליסטיים רבים וכן נושאים אוטופיים וסמליים טבעיים (מבנים גבישיים, אש, יקום).
הדיוקנאות הראשונים נוצרו בבית הספר לאמנות שימושית בווינה. עור פנים חיוור, עיניים חדות ושפתיים מודגשות וצבעוניות שמדגישות את הביטוי הרגשי של האדם - אלה מאפיינים שנותרו ביצירתו של הבריק עד הסוף. הדיוקנאות מתקופת פראג 1905–1907 הושפעו גם מסמליות, במיוחד מהשפעתו של אדוורד מונק. במקביל, הוא יצר נופים מהאזור סביב עיר הולדתו בריקס. טכניקת הציור של הבליק, שבה יש משיכות קצרות במרית או ישירות ממכחול, מושפעות בבירור מואן גוך.