חדר האימפריה היה החדר הגדול והמקושט ביותר בוולדורף, וזמן קצר לאחר פתיחתו הפך לאחת המסעדות הטובות ביותר בניו יורק, מתחרה בדלמוניקו'ס ובשרי. הוא עוצב לפי הסלון הגדול בארמונו של המלך לודוויג במינכן, עם וילונות סאטן, ריפוד ועמודי שיש, כולם בצבע ירוק בהיר, וציורי קיר של קראונינשילד. מסעדת וולדורף, שעוצבה בסגנון האימפריה , הציגה עמודי שיש בגוון ירוק כהה, ופילסטרים עשויים מהגוני וציפוי זהב. הכותרות והבסיסים של שני העמודים והפילסטרים הוזהבו. עיבוד זה תפס את רוב שטח הקיר. התקרה חולקה על ידי קורות כבדות שעברו מעמוד לעמוד, ובין אלה חולק החלל השטוח ללוחות סגלגלים ואחרים בעלי פיתוחים קלים. ערכת הצבעים הייתה בגוונים של ירוק בהיר ושמנת. התקרה עוטרה דמויות בצבע אדום-ורדרד על רקע שמיים כחולים או שדות. צבעי הקירות היו בעיקרם מהגוני וזהב, עם מעט צבע במרווחי הקיר הקטנים יחסית שנותרו בין הפתחים. בין שאר החדרים היו גם חדר העישון הטורקי, עם דרגשים נמוכים ושריון מורי עתיק, ואולם הנשפים, בלבן וזהב, עם עיטורי לואי ה-14.
מפלס דירות האירוח בוולדורף, המורכב מתשע סוויטות, היה ממוקם בקומה השנייה. הדירות, כולל "חדר האורחים הנרי הרביעי", כללו עתיקות צרפתיות ואיטלקיות מהמאה ה-16 וה-17, שבולדט ואשתו הביאו מאירופה. חדר השינה של פרנסואה החמישי היה שעתוק של החדר בטירת פונטנבלו, שבמשך השנים אויש על ידי אישים כמו לי הונג-ג'אנג מסין, צ'ופה מאהא רג'יראוות', נסיך סיאם ואלברט מסקסה-קובורג. לדירות היה חדר מוזיקה משלהן וחדר משתה עם 20 מקומות ישיבה, עם אוסף חרסינה סיני נאה, הכולל 48 צלחות עם דיוקנאות אירופיים. במלון היו כ-6,000 נורות, כאשר לא פחות מ-1,000 מנורות המותקנות בגופים רבי-קנה שעוצבו במיוחד. גופי התאורה סופקו כולם על ידי חברת "פנקוסט ארצ'ר" מניו יורק, בעוד שעבודות ההתקנה הכלליות בוצעו על ידי חברת "אדיסון אילומיניטינג" מניו יורק, ועבודת החיווט בפועל נעשו על ידי חברת ג'נרל אלקטריק. הבניין חווט לכל אורכו, רוחבו וגובהו במערכת של חברת Interior Conduit and Insulation Company.
מלון אסטוריה.
מלון אסטוריה, שנפתח בשנת 1897, היה ממוקם בפינה הדרום מזרחית של השדרה החמישית ורחוב 34. כמו הוולדורף, הוא תוכנן בסגנון הרנסאנס הגרמני על ידי הנרי ג'יינוויי הארדנברג, אותו אדריכל שתכנן את הוולדורף. המלון התנשא לגובה, מרצפת מרתף המשנה, שהיה 10 מטרים מתחת למפלס הרחוב, ועד לקו הגג, היה כ-82 מטרים, או כ-73 מטרים מעל מפלס הרחוב. אורכו היה 107 מטרים ורוחבו 30 מטרים. גובהו היה 16 קומות, כולל ארבע הקומות בגג. הבניין נבנה מאבן, שיש ולבנים, עם מסגרת שלד פלדה ובנייה פנימית מודרנית חסינת אש, ועוטר בראשו ב"מגדלים מעל הגג הדו-שיפועי בסגנון האימפריה הצרפתית השנייה, כמו גם כיפות בארוק אוסטריות וצריחים". היו בו 25 חדרים ציבוריים ו-550 חדרי אירוח, ומסדרונות, פרוזדורים ומבואות שנמתחו על פני קילומטרים. הכניסה כללה סט כפול של דלתות זכוכית מלוחות כדי לספק הגנה במזג אוויר קר, ושביל כניסה בצורת U עבור סוסים ועגלות.
המסדרון הראשי זכה לכינוי "סמטת הטווס" על ידי העיתונות הניו יורקית. המסדרון והמבואה עוטרו בפילסטרים ועמודים משיש סיינה והקירות והתקרות נצבעו בצבעי ורוד סלמון, עם צבע שמנת וירוק בהיר. כותרות העמודים והפילסטרים היו מוזהבות מפליז מלא או לכה. המסדרון הראשי נמשך לכל אורכו של המבנה ממזרח למערב. משמאל לו היה חדר האוכל אסטור, מול השדרה החמישית, שאורכו 28 מטרים ורוחבו 15 מטרים. הוא עוצב בהקפדה רבה כך שיהיה נאמן לחדר האוכל המקורי של האחוזה, שלוש קומות מעל המקום בו עמד חדר האוכל המקורי, כולל כל הפנלים, השטיחים, הווילונות והאח של חדר האוכל המקורי; פילסטרים ועמודים מתקופת הרנסאנס האיטלקי, מגולפים בשיש שהובא מצפון רוסיה. וילונות המשי היו מפונפדור ורדים, וסדרה של ציורי קיר של צ'ארלס יארדלי טרנר מילאה קשתות וקירות בקצה הדרומי של החדר. בצד ימין של המסדרון הראשי הייתה חצר גן הדקלים, 27 מטרים אורך על 17 מטרים רוחב, מתנשא לגובה של שלוש קומות ומקורה בגג דמוי כיפה של זכוכית ענברית בגובה 17 מטרים מעל הרצפה. החצר שימשה גם כחדר אוכל ועוצבה בסגנון איטלקי, עם גימור בשיש אפור, טרקוטה ושיש פבונאצו. בצד הפונה לרחוב 34 של המסדרון היה בית הקפה, גודלו היה 29 מטרים על 12 מטרים, עם גימור אלון אנגלי בסגנון הרנסאנס הגרמני, ועיטורים פלמיים. בבר היה חדר נוסף בגודל 15 מטרים על 12 מטרים.
בקומה הראשונה, בראש גרם המדרגות הראשי המזרחי, הייתה גלריית אסטור, 31 מטרים על 27 מטרים, והשקיפה על רחוב 34. הגלריה, בעלת 7 החלונות הצרפתיים, שהיו בגובה של 7.9 מטרים מהרצפה ועד התקרה, נפתחה למרפסת מעל הכניסה למלון. גימור הפנים היה בסגנון של הוטל דה סוביז , עם ערכת צבעי כחול, אפור וזהב. הייתה בה רצפת פרקט, ובצד הדרומי, מול חלונות הרחוב, היו חלונות נוספים שנפתחו למסדרון הראשי בקומה השנייה. מרפסת הנגנים, ששתי קריאטידות ניצבו בה, הייתה בקצה המזרחי. כל מעקות המרפסת היו מעבודות מתכת מוזהבות. ציורי הקיר היו בולטים: ארבעה לוחות, שניים בשני קצות החדר, ושנים עשר לוחות תלויים, שישה משני הצדדים שצוירו על ידי אדוארד סימונס ותיארו את ארבע העונות ואת שנים עשר חודשי השנה. "החדר הקולוניאלי" עוצב באדום, ויצר ניגודיות לעבודות העץ הלבנות שהיו בו. בפינה הצפון-מזרחית של הקומה השנייה הייתה סוויטה פרטית, עם חדרי סלון גדולים, חדר אוכל, מזווה של משרת אישי, מסדרון, שלושה חדרי שינה, שלושה חדרי שינה של עוזרות וחמישה חדרי רחצה, כולם עם גימורים בעץ אלון אנגלי עתיק. בקומות 3–14 היו סוויטות וחדרי אירוח. כמעט בכל חדר אירוח היה חדר אמבטיה עם חלון הפונה לחוץ, ולא לפירי אוורור פנימיים. בכל חדר היה ארון תא מטען גדול.
אולם הנשפים, בסגנון לואי ה-14, תואר כ"המנה העיקרית" של המלון, בגודל של 29 מטרים על 20 מטרים ובגובה של 12 מטרים (שלוש קומות). הייתה לו קיבולת של 700 מושבים בנשפים ו-1,200 בקונצרטים, והוא עוצב בגווני שנהב-אפור ושמנת. זמרים ידועים כמו אנריקו קארוזו ונלי מלבה הופיעו באולם הנשפים, כשהמנצח אנטון זיידל הוביל שם סדרת קונצרטים בשנה שבה המלונות המשולבים נפתחו לעסקים. ניתן היה לקנות כרטיסים עונתיים להופעות המוזיקליות; מנוי לעונה עלה 350 דולר, ומושב לעונה בקומת אולם האירועים עלה 60 דולר.
בקומה העליונה של המלון הייתה גינת הגג, סגורה מכל צדדיה בזכוכית ומעליה גג זכוכית. הגינה הייתה מרוהטת בכיסאות קש ובספות בצבעי ירוק בהיר וורוד, ועליהן כיסויי בד דקים. במפלס הגג, בצד הפונה רחוב 34, הייתה הטיילת המפוארת, 61 מטרים על 27 מטרים, עם בסיס מוצק גבוה באוויר, ובמה להופעת להקה, מזרקות ועמודים. מסעדת גינת הגג המקורה התפרשה על פני שטח של 26 מטרים על 23 מטרים. התקרה במפלס זה הייתה בגובה 7.3 מטרים. בפינות הצפון-מזרחית והצפון-מערבית של גינת הגג היו מגדלים, עם מדרגות לולייניות בפנים, המובילות אל הגגות המכוסים בנחושת, שהיו בגובה של 76 מטרים מעל מפלס הרחוב. גני הדקלים, ששימשו כבתי קפה, התנשאו לגובה של שתיים ושלוש קומות בהתאמה וכוסו בכיפות של זכוכית כהה. המרפסות במפלסי הקומות השונים נפתחו לחצרות אלה כדי להשקיף עליהן. החומרים ששימשו לעיטורם, בסגנון הרנסאנס האיטלקי, היו לבנים בצבע שמנת וטרקוטה.
במרתף המשנה היו חדרי המכונות של המעליות החשמליות, משאבות הכיבוי, משאבות מי השתייה, מפעל הקרח וששת דוודי המים של Babcock &amp; Wilcox. מערכות המעליות, ששירתו את הבניין מהמרתף ועד לגג, היו חשמליות, והוזנו מתחנת ייצור החשמל שפעלה בתוך הבניין. בסך הכל היו 18 מעליות בבניין. הדוודים צרכו כ-3,000 כוח סוס, הגנרטורים החשמליים ייצרו 2,200 כוח סוס מכלל האנרגיה. המעליות הופעלו על ידם, וכך גם 15,000 מנורות הליבון, שחוברו ל-7,500 השקעים. מערכת החימום והאוורור של החדרים הציבוריים הייתה מערכת של אוורור מאולץ, באמצעות מפוחים חזקים הממוקמים במרתף המשנה, שדחסו את האוויר הצח בין סלילי קיטור, שם הוא התחמם באופן מתון לפני כניסתו לתעלות המובילות אותו לחדרים. חום זה הוגבר עוד יותר על ידי רדיאטורים ישירים שהוצבו מאחורי מסכים בשקעים של החלונות ובמקומות אחרים ברחבי הבניין.
הלוויית הרב חיים קניבסקי
הלוויית הרב חיים קניבסקי, ממנהיגי הזרם הליטאי והציבור החרדי, התקיימה בבני ברק ביום ראשון, י"ז באדר ב' תשפ"ב, 20 במרץ 2022, יומיים לאחר פטירתו. זו הייתה אחת מההלוויות הגדולות ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל.
ההלוויה שודרה בשידור חי בערוצי הטלוויזיה והרדיו בישראל ובאינטרנט ואף בסוכנות הידיעות העולמית רויטרס, בנוסף האירוע סוקר ברשתות זרות. כמו כן האירוע קיבל סיקור מקדים נרחב לאור החששות בגין ריבוי המשתתפים הגדול והשפעות קיום האירוע על תשתיות ושירותים במרחב הציבורי בגוש דן.
רקע.
הרב חיים קניבסקי נפטר במפתיע מדום לב בביתו, בערב שבת ט"ו באדר ב' (שושן פורים) ה'תשפ"ב, 18 במרץ 2022 כשעתיים לפני כניסת השבת. בשל רצון להימנע מחילול שבת על-ידי משטרת ישראל, הוחלט לקיים את ההלוויה ביום ראשון (ולא במוצאי שבת) - י"ז באדר ב' תשפ"ב, 20 במרץ 2022, בשעה 12:00 בצהריים.
לקראת ההלוויה.