תחילה הותקנו בצריחים מקלעים בקוטר 0.3 אינץ' (7.62 מ"מ), ומאוחר יותר גם בקוטר 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ). במפציצים מדגם B-29 סופרפורטרס, שהופיעו לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, הותקן תותח זנב בקוטר 20 מ"מ. עם התפתחות המפציץ והתקדמותה של מלחמת העולם השנייה, עלה מספר הצריחים שהותקנו במפציצים: במפציץ הנפוץ ביותר במלחמה זו, B-17 מבצר מעופף, היו חמישה צריחי מקלעים. צריחים הותקנו על גב המטוס (dorsal), על גחונו (ventral), בזנבו, בחרטום, ומתחת לחרטום (ב"סנטר" המטוס). במקרים נדירים, במטוסים גדולים במיוחד, הותקנו צריחים גם על כנפי המטוס. מקלעים להגנה וצריחי מקלעים הותקנו לא רק במפציצים, אלא גם במטוסים גדולים ואיטיים אחרים, כמו מטוסי תובלה (כמו יונקרס JU 52), מטוסי ים (כמו שורט סנדרלנד, נודע בכינויו "הדורבן המעופף", עקב החימוש ההגנתי הרב שהיה מותקן בו), ועוד.
עם התקדמות הטכנולוגיה, הלך ונשחק ההבדל בין מפציצים ומטוסי קרב, ורוב המפציצים הטקטיים כיום הם מפציצי קרב, היכולים לשאת כמות רבה של חימוש ולהגן על עצמם כמו מטוסי קרב. בשל כך נעלם הצורך בצריחי מקלעים הגנתיים. יחד עם זאת, עדיין קיימים צריחים למטרות שונות, כמו צריח התותח במסוק הקרב AH-1 קוברה, או צריח מסוק הקרב AH-64 אפאצ'י, המכיל מערכות תצפית, כינון, וראיית לילה (TADS/PNVS).
צריחים ברכב קרבי משוריין.
בטנקים הראשונים, שהופיעו במלחמת העולם הראשונה, לא היו צריחים, והתותח בהם היה קבוע, או בעל יכולת צידוד מוגבלת. הטנק הראשון שבו הותקן צריח מסתובב ב-360 מעלות היה רנו FT, שהוכנס לשירות ב-1916. תוך זמן קצר הפך הצריח לחלק בלתי נפרד ומובן מאליו ממבנה הטנק.
בטנקים מודרניים הצריח הוא החלק האקטיבי של הטנק המשמש ללחימה, ובו מתנהלת עיקר הפעילות. בצריח יושבים המפקד, התותחן והטען (בטנקים עם מערכת טעינה אוטומטית נמצאים בצריח מפקד ותותחן בלבד), ובו נמצאות רוב מערכות הנשק, האופטיקה והקשר של הטנק.
גם חימושו העיקרי של הטנק, התותח, ממוקם בצריח. התותח ניתן להגבהה ולהנמכה ואילו לצריח כולו יכולת תנועה אופקית (צידוד) של 360 מעלות. צידוד הצריח נעשה בדרך כלל באמצעות מערכת הידראולית, אולם ברוב הטנקים החדישים הצידוד מבוצע באופן חשמלי. בנוסף, קיימת לרוב מערכת צידוד ידנית המשמשת כגיבוי ולצידודים עדינים.
לטנקים המודרניים יש צריח אחד אולם בעבר היו טנקים עם מספר צריחים. לטנק הסובייטי T-28, לדוגמה, היו 3 צריחים.
צריחים מותקנים לא רק על טנקים אלא גם על כלי רכב קרביים משוריינים אחרים, כמו שריוניות, נגמ"שים, נגמ"שי לחימה וכלי רכב קלים. צריחים אלה יכולים להכיל נשק נ"מ, נ"ט או חימוש נגד חי"ר. חימוש זה יכול להיות מקלע, תותח, טילים, מקלע רימונים, ועוד.
לצד הצריחים הרגילים ישנם גם צריחים בלתי-מאוישים הנושאים רק את מערכת הנשק והחימוש שמתופעלים בשלט רחוק מבטן הכלי. צריחים אלה מכונים לעיתים "צריחונים" מאחר שהם לרוב קטנים יותר מהצריחים המאוישים.
בית הכנסת אוהל יצחק
בית הכנסת אוהל יצחק הוא בית כנסת מפואר ברחוב הגיא בגבולו הדרומי של הרובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים. בית הכנסת נבנה בשנת 1904 במרחק של פחות מ-20 מטרים צפונית לסמטת הכותל המערבי. הוא ננטש במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, ונהרס בידי הירדנים לאחר מלחמת העצמאות.
בית הכנסת שוחזר ושוקם בשנת 2008, ושנה לאחר מכן חובר במעבר תת-קרקעי למנהרות הכותל, דבר המאפשר גישה ישירה ממנו לרחבת הכותל המערבי.
הקמת בית הכנסת.
בשנת 1867 רכשה 'קהילת שומרי החומות' היהודית מהונגריה חצר גדולה ובה כמה מבני מגורים, סמוך לשער השלשלת. הקרקע הייתה שייכת למשפחת ח'אלידי המוסלמית הוותיקה והמיוחסת בעיר, שהחזיקה את ספריית ח'אלדיה הסמוכה, וכמה מבניה אף שימשו כראשי העיר ירושלים. האזור כולו נחשב לנחשק בקרב היהודים באותה עת, בשל קרבתו הרבה לסמטת הכותל ולהר הבית, ועד לפרעות תרפ"ט התגוררו בו כ-5,000 יהודים. בחצר הח'אלידים התגוררו יהודים עוד לפני שנרכשה על ידי קהילת שומרי החומות, כמו חוקר ארץ ישראל, יהוסף שוורץ, ורבי שמואל לייזר גוטרמן מגליציה, המוזכר אצל ש"י עגנון בספרו תהלה.
הרעיון להקים בית כנסת ב'חצר שומרי החומות' עלה בשנת 1891 בעקבות ביקורו של הרב יצחק רטסדורפר, מראשי חסידות בעלז, בארץ ישראל. הרב ביקר בחצר והביע משאלה כי יוקם בה בית כנסת. 'כולל שומרי החומות', שהקים באותה שנה את שכונת בתי אונגרין, התגייס למשימה, ואף החליט כי בית הכנסת ייקרא על שם רטסדורפר: 'אוהל יצחק'. העושים במלאכה היו שניים מתלמידי הכולל, הרב נתן גולדברגר והרב יצחק פרג, ובשל כך נקרא המקום גם בשם "בית הכנסת של ההונגרים".
הבנייה נמשכה שנים ארוכות בשל קשיים כלכליים, ובשל הקושי לעקוף את החוק העות'מאני שאסר על יהודים לבנות בתי כנסת חדשים. הבנייה הושלמה, אפוא, רק בשנת 1904, וגם אז נאלצו הבונים לוותר על רצונם לכסותו בכיפה כמקובל, והסתפקו בגג רעפים.
בית הכנסת המקורי.
הבניין התנשא לגובה שלוש קומות, כאשר בקומת הקרקע שכנה ישיבת "אור המאיר", ולצדה מקווה טהרה וכמה דירות למגורי אברכים. בית הכנסת עצמו התנשא לגובה שתי קומות, וכלל חלונות רבים, גלריית עזרת נשים וכן במת עץ מפוארת, שניצבה במרכז האולם. בשל קרבת בית הכנסת להר הבית, קיבלו על עצמם אברכי הישיבה, שהשתייכו ל'כולל שומרי החומות' "לשמור" על חומות הר הבית באמצעות לימוד תורה רצוף בשלוש משמרות, במשך כל שעות היום והלילה.
חורבן בית הכנסת.
התנכלויות חוזרות ונשנות מצד השכנים המוסלמים הביאה לנטישה אטית של יהודים את האזור, במיוחד בפרעות תרפ"ט, שבהן נסו יהודים על נפשם בעקבות תקיפות מכוונות. במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ננטש האזור כליל, וחצר שומרי החומות הושכרה למוסלמים מקומיים. הקהילה, ואיתה אברכי 'כולל שומרי החומות', עברה לשכונת בתי אונגרין הצמודה למאה שערים, ועד שנת 1948 נהנתה מתשלום דמי השכירות על הנכס בעיר העתיקה. לאחר כיבוש מזרח ירושלים בידי ממלכת ירדן הופסקו התשלומים, וזמן קצר לאחר מכן נבזז בית הכנסת ופוצץ.
לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 התגלה בית הכנסת חרב, שרוף ונטול גג. מן הקומות העליונות נותרו רק שרידי קירות מפויחים ומטים ליפול. הנכס הושב לקהילת שומרי החומות, אולם בשל מחסור באמצעים כלכליים נמנע שיקומו של בית הכנסת. בקומת הקרקע נבנתה אפוא בינתיים חנות הספרים 'בן ארזה', שהייתה החנות היהודית הראשונה בעיר העתיקה לאחר המלחמה. בעל החנות, בן ארזה, ניצל את קרבתה של חנותו להר הבית, ובבוקר חג השבועות ואחרי צום יום כיפור נהג לחלק חינם עוגות ומשקאות ליהודים שעברו במקום.
בית הכנסת המשוקם.
ב-1993 רכשה את המתחם ההרוס עמותת 'ידידי אוורסט האמריקנים', תחת ניהולו של איל ההון היהודי ארווינג מוסקוביץ. 'קהילת שומרי החומות' לא ששה למכור את הנכס, אולם בסופו של דבר שוכנעה כי עדיף כך, מאשר שבית הכנסת יעמוד חרב. עם זאת, דרשה הקהילה שבחוזה הקנייה יירשם כי הנכס יושב אליה לאחר ביאת המשיח. בית המשפט סירב בתחילה לאשר את החוזה בשל התוספת, שאין לה עיגון משפטי, בשל כך הלכו הצדדים לבית המשפט שבארצות הברית, שם בית המשפט הסכים לתנאי והחשיבו כ"ריאלי". כך נחתם החוזה ע"פ בית המשפט האמריקאי כדת וכדין.
בתיאום עם רשות העתיקות, חפרה העמותה מתחת למבנה בית הכנסת החרב, ועמלה על שיקומו ושחזורו, לעבודות עיצוב הפנים נבחר המתכנן הנודע מר אהרן אסטרייכער. סיום השיפוץ והחפירות הארכאולוגיות (הנמשכות עד היום) נעשו על ידי הקרן למורשת הכותל המערבי. השחזור בוצע באמצעות צילומי פנים וחוץ של הבניין המקורי, כולל שרטוטים מפורטים של ארון הקודש, הבמה והספסלים המקוריים. בניגוד למבנה המקורי, נבנתה הפעם כיפה גדולה, הניצבת מעל ארון הקודש. החלל הארכאולוגי שנחשף מתחת לבית הכנסת עתיד להפוך למוזיאון, שיחובר לבית הכנסת באמצעות מעלית. כן נפתח מעבר תת-קרקעי מבית הכנסת דרך חללים שנחשפו במנהרות הכותל, עד לרחבת התפילה שמול הכותל המערבי.
בית הכנסת פעיל עתה בכל שעות היום. בעבר למדו בו אברכים ובחורים תלמידי ישיבת דרך השם, ומשנת 2012 פועל במקום בית המדרש להלכה של הרבנות הצבאית הראשית. בית הכנסת מנוהל בידי הקרן למורשת הכותל המערבי. בשבת בית הכנסת פעיל בעיקר על ידי עטרת כהנים. קבלת שבת ותפילת ערבית: תושבי הרובע המוסלמי. תפילת שחרית ותפילת מוסף: ישיבת עטרת כהנים. בצהרי השבת, מתקיים בבית בכנסת על ידי תושבי הרובע לימוד בקבוצות לילדים, ולאחריו לימוד אבות ובנים, אשר בסופו מתקיימת במקום תפילת מנחה.
זהרה ראהנאווארד
זהרה ראהנאווארד (בפרסית: زهرا رهنورد; תעתיק מדויק: זהרא רהנורד; נולדה ב-31 באוקטובר 1945) היא פוליטיקאית, סופרת ואמנית איראנית. נשואה לראש ממשלת איראן לשעבר מיר-חוסיין מוסאווי. ראהנאווארד הייתה במעצר בית, יחד עם בעלה, מפברואר 2011 למאי 2018, לאחר שהובילו את המהפכה הירוקה.
ביוגרפיה.
השכלה.
ראהנאווארד נולדה בבורוג'רד. ראהנאווארד קיבלה תואר ראשון ושני באמנות וארכיטקטורה מאוניברסיטת טהראן. היא עשתה תואר שני נוסף ודוקטורט מאוניברסיטת אזאד האסלאמית במדע המדינה. ראהנאווארד הייתה בין המהפכנים הראשונים נגד השאה. בשנים האחרונות לשלטונו של השאה, היא הייתה קרובה לעלי שריעתי, מהאידאולוגים של האופוזיציה לשלטון שעודד את הצעירים להתחבר לזוג ראהנאווארד
קריירה.