בשנת 2006 הלחין את המוזיקה עבור הסרט הישראלי אין לה אלוהים. בשנת 2014 הוציא אלבום סולו בשם "י ו ש י", בו התארחו מזי כהן (בשיר "וירטואלי") וחבריו ללהקת תיסלם (בשיר "רק אותך רוצה לאהוב").
בשנת 2018 הוציא את אלבום הסולו השלישי שלו, "יהושע". האלבום כולל חומרים שהוקלטו בין השנים 2014-2017.
חיים אישיים.
שדה הוא בן זוגה של הזמרת מזי כהן.
לשדה יש בן מזוגתו לשעבר עמנואלה סטרוטי.
בודאפעסט
חתן סופר
פרס דן סנדל לפיסול
פרס דן סנדל לפיסול הוא פרס שהוענק בעשור הראשון והשני של המאה ה-21 לפסל ישראלי מטעם קרן דן סנדל וקרן משפחת סנדל לפיסול במסגרת מוזיאון תל אביב לאמנות. נכון לשנת 2007 עומד סכום הפרס על סך 25 אלף דולר, המיועדים להקמת עבודה במוזיאון.
דימיטר פטקוב
דימיטר ניקולוב פטקוב (בבולגרית: Димитър Николов Петков; 2 בנובמבר 1858, הכפר בשקיוי, חבל דוברוג'ה, וילאייט סיליסטרה, האימפריה העות'מאנית (כיום הכפר ניקולאיה בלצ'סקו, מחוז טולצ'אה, ברומניה) – 11 במרץ 1907, סופיה, נסיכות בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן במספר כהונות שר בממשלות בולגריה, כראש עיריית סופיה וכראש ממשלת בולגריה. פטקוב נרצח בידי מתנקש במהלך כהונת ראש הממשלה.
ביוגרפיה.
פטקוב לחם בשורות צבא האימפריה הרוסית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ובכלל זה בקרב על מעבר שיפקה. במהלך המלחמה נפצע ואיבד את ידו השמאלית. בין 1888 ל-1893 כיהן כראש עיריית סופיה ובתקופתו עברה העיר תנופת פיתוח נרחבת. הוא כיהן כחבר הפרלמנט הבולגרי, בהמשך גם כיושב ראשו ובדצמבר 1893 מונה לשר לעבודות ציבוריות ותקשורת בממשלתו של סטפן סטאמבולוב. הוא כיהן כשר הפנים והשר לעבודות ציבוריות ותקשורת בממשלתו השנייה של ראצ'ו פטרוב. לאחר סיום תפקידו של פטרוב, מינה אותו הנסיך פרדיננד הראשון לראש ממשלת בולגריה. בנוסף, כיהן פטקוב גם בתפקיד שר הפנים והשר לעבודות ציבוריות ותקשורת. ב-11 במרץ 1907 נורה דימיטר פטקוב למוות בידי מתנקש. הרוצח נלכד והוצא להורג בתלייה.
משפחתו.
פטקוב נישא לאקתרינה ריזובה (1869–1937), ולזוג נולדו ארבעה ילדים, שתי בנות ושני בנים. בנו, פטקו פטקוב (1891–1924), שכיהן כחבר פרלמנט מטעם מפלגת האיכרים הבולגרית, נרצח בכדורי מתנקש אשר פעל בשליחות משטרו של אלכסנדר צאנקוב. בנו השני ניקולה פטקוב, שהיה ממנהיגי מפלגת האיכרים וחבר בחזית המולדת הבולגרית, הוצא להורג בידי הקומוניסטים, במהלך מסע השתלטותם האלים על בולגריה.
חיים בן-עטר (עיתונאי)
חיים בן-עטר (29 באוקטובר 1885 – 26 בנובמבר 1918) היה פעיל ציוני, עיתונאי, עורך ומתרגם בתקופת היישוב.
קורות חיים.
נולד באזימור שבמרוקו בכ' בחשוון ה'תרמ"ו לרב יעקב בן עטר שהיה צאצא של משפחת הרב חיים בן עטר. בעודו תינוק עלה לישראל עם משפחתו. בתחילת שנת ה'תרמ"ז יצא אביו לשליחות כשד"ר מטעם כוללות המערבים לערי חו"ל, ואמו גידלה אותו לבדה. בהמשך הקים אביו ישיבה בירושלים ונמנה עם ראשי עדת "המערביים" (יוצאי המגרב, צפון אפריקה). בגיל 5 נכנס ללמוד בבית הספר דורש ציון ולאחר כשנתיים עבר לתלמוד תורה של העדה הספרדית. בגיל 13 למד באופן עצמאי את השפות לדינו, ערבית, צרפתית וטורקית, וכנער הצטרף אל "אגודת צעירי ירושלים" שסייעה בהוצאתו לאור של כתב העת "השקפה" של אליעזר בן-יהודה.
בגיל 17 החל לעבוד בדפוס עזריאל שתפקד גם כהוצאה לאור, ולקח שם חלק מרכזי באיסוף מאמרים וידיעות, עריכה ותרגום של רומנים, ספרים ומבחר כתבי עת בלאדינו שראו אור בדפוס ויועדו בחלקם לקהילות הספרדים באירופה. מתוקף עבודתו התקרב לתחום הספרות, והחל לכתוב שירים וסיפורים בעברית ובלאדינו. במקביל החל לפעול בעיתונות העברית, ובחודש ינואר 1909 (טבת ה'תרס"ט) הצטרף כשותף לעיתון הלאדינו "איל ליביראל" שיזם והוציא לאור משה עזריאל, כשבתחילה שימשו שניהם כעורכי העיתון.
בחודש אוקטובר 1910 החל לשמש כעורך עיתון "החֵרות" (לשעבר איל ליביראל) שראה אור בירושלים בשנים 1917-1909. רוב העורכים והמשתתפים בעיתון היו "ספרדים"; אולם "לא היה זה עיתון עדתי - הוא אף מילא תפקיד כלל-יישובי בכמה תחומים". העיתון הביע תמיכה רבה בתנועה הציונית וביעדיה. והיה היומון העברי היחיד בפרקי זמן בשנים 1914-1913 ו-1917-1915. בתפקיד עורך "החרות" שימש עד לסגירת העיתון, בעקבות תלאות מלחמת העולם הראשונה. 'החרות' היה העיתון העברי היומי היחידי ביישוב היהודי שהמשיך לצאת לאור לאורך רוב שנות מלחמת העולם. בתקופה שבה שימש כעורך העיתון התחוללה מלחמת השפות - הפולמוס העז על מהות השפה שבה ילמדו, לועזית או עברית, בבתי הספר ובטכניון. שוחרי חברה "עזרה", שצדדו בהוראה בגרמנית, אף הציעו ממון לבן-עטר, על מנת שיחדל "החרות" מתמיכתו הנחרצת בשפה העברית. בשנת 1912 נעצר לפרק זמן קצר על ידי השלטונות העות'מאניים שחשדו בפעילותו הציונית, בקהילות בארץ ישראל, אשר כללה הרצאות והטפה ללימוד עברית.
בן-עטר נפטר בשנת 1918 (כ"ב בכסלו) בגיל 33 בלבד, לאחר שחלה בדלקת ריאות.
קרלייל פלויד
קרלייל סשנס פלויד (באנגלית: Carlisle Sessions Floyd; 11 ביוני 1926 – 30 בספטמבר 2021) היה מלחין אופרה אמריקאי. פלויד, בנו של כומר מתודיסטי, ביסס רבות מיצירותיו על הווי החיים בדרום ארצות הברית. האופרה המוכרת ביותר שלו, "סוזנה" (1955), מבוססת על הסיפור מעשה שושנה, אחד מן התוספות לספר דניאל, אך עלילתה מתרחשת בטנסי הכפרית של אמצע המאה ה-20 והיא נכתבה בניב דרומי אופייני.
ראשית חייו.
פלויד נולד בעיירה לאטה אשר במדינת דרום קרוליינה שבדרום ארצות הברית בשנת 1926, לאב ששימש ככומר בכנסייה המשתייכת לזרם המתודיסטי בנצרות. בשנת 1943 התחיל פלויד ללמוד בקונברס קולג' בספרטנבורג, דרום קרוליינה. שם למד נגינה בפסנתר אצל ארנסט בייקון. כאשר בייקון קיבל משרה באוניברסיטת סירקיוז במדינת ניו יורק, עבר פלויד צפונה בעקבותיו וסיים שם את לימודי התואר הראשון בשנת 1946.
כעבור שנה התקבל פלויד לסגל מורי הפסנתר באוניברסיטת המדינה של פלורידה אשר מקום מושבה בעיר טלהסי. שם התגורר למשך שלושים שנה במהלכן נהיה לפרופסור להלחנה. את תואר המוסמך קיבל מאוניברסיטת סירקיוז בשנת 1949.
קריירה.
האופרה הראשונה של פלויד הייתה "דמדומים איטיים" ללברית שכתב בעצמו (נוהג שהתמיד בו מאז ועד למותו). הפקת האופרה התרחשה בסירקיוז שבמדינת ניו יורק בשנת 1949. האופרה הבאה שלו, "הפליטים", הוצגה בטלהסי שבפלורידה ב-1951, אך הוסרה לאחר מכן.
האופרה הבאה של פלויד הייתה להצלחה הגדולה ביותר שלו - "סוזנה". היא בוצעה לראשונה באוניברסיטת המדינה של פלורידה בפברואר 1955, עם פיליס קרטין בתפקיד הראשי ומאק הארל בתפקיד הכומר אולין בליטץ'. כעבור שנה עלתה האופרה באופרה של ניו יורק, עם קרטין ונורמן טרייגל (בהצלחה הגדולה הראשונה שלו) בתפקיד בליטץ', בניצוח אריך ליינסדורף. בעקבות השבחים הרבים שזכתה להם, בשנת 1958 נשלחה הפקת האופרה של ניו יורק, בבימוי פרנק קורסארו, לתערוכה העולמית של בריסל, עם קרטין, טרייגל וריצ'רד קאסילי.
מאוחר יותר בשנת 1958, הועלה מחזה נוסף של פלויד, "אנקת גבהים", המבוסס על הספר אנקת גבהים מאת הסופרת הבריטית אמילי ברונטה. המחזה הוצג לראשונה באופרה של סנטה פה, כאשר קרטין בתפקיד הגיבורה הראשית.
המחזה "ייסורי ג'ונתן וייד" הועלה בשנת 1962. עלילתו מתרחשת בדרום קרוליינה בימי תקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית. המחזה הבא שלו היה "עובר האורח ומולי סינקלייר", קומדיה על מתיישביה הסקוטים של דרום קרוליינה. לאחר מכן הועלה "מרקהיים", על פי עלילתו של רוברט לואיס סטיבנסון. מחזה זה הוצג לראשונה בשנת 1966, באופרה של העיר ניו אורלינס.
המחזה הבא שלו, "על עכברים ואנשים" (על פי עלילת על עכברים ואנשים מאת ג'ון סטיינבק), הועלה באופרה של סיאטל בשנת 1970, בבימויו של קורסארו. מונודרמה על אלינור מאקוויטניה, "פרח ונץ", עלתה בהצגת בכורה בג'קסונוויל, פלורידה, עם משחק של קרטין ובבימוי קורסארו. הפקה זו עלתה בהמשך בקרנגי הול.
"הבובה של בילבי" (על פי ספרה של אסתר פורבס) הועלתה לראשונה בגרנד אופרה של יוסטון ב-1976, עם כריסטופר קין כמנצח ודייוויד פאונטני כמפיק. ב-1976 חבר פלויד לדייוויד גוקלי בייסוד "סטודיו האופרה של יוסטון", תוכנית הכשרה, בניהול האופרה של יוסטון, לצעירים המתבלטים בכישרונם, הן זמרים והן מאמני רפרטואר מקצועיים. בין השנים 1976 ל-1996 כיהן פלויד כפרופסור בקתדרת מ. ד. אנדרסון בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת יוסטון. ביוסטון הושמעה לראשונה בשנת 1981 גם "וילי סטארק" (בעקבות רוברט פן וארן), בבימויו של הרולד פרינס.
לאחר הפסקה של קרוב לעשרים שנה, עלתה בשנת 2000 האופרה האחרונה של פלויד בהצגת בכורה ביוסטון - "קוֹלְד סאסי טְרי". האופרה מבוססת על הרומן היחיד של הסופרת אוליב אן ברנס, הנושא את אותו השם. פטריק סאמרס ניצח, ברוס ברספורד ביים ופטרישה ראסט עמדה בראש צוות המבצעים.
קרלייל פלויד חיבר בשנות ה-50 סונאטה לפסנתר בשביל רודולף פירקושני, שניגן אותה ברסיטל בקרנגי הול, אך לאחר זאת נשכחה היצירה מלב עד שדניאל רוונאף (Daniell Revenaugh) הקליט אותה ב-2009, בגיל 74. הפסנתרן עבד עם המלחין ללמוד את היצירה (פלויד עצמו מעולם לא למד אותה), והחזרות וההקלטה החיה עצמה הונצחו בסרט. ההקלטה נעשתה על פסנתר הסטיינוויי, בעיצובו המיוחד של הצייר הבריטי לורנס אלמה-טאדמה , שפיאר את אולם הכניסה של הבית הלבן בתקופת נשיאותם של תאודור רוזוולט ווודרו וילסון.
פלויד הלך לעולמו ב-30 בספטמבר 2021.
אם פי 3
זאיבצו