הלייקרס והסלטיקס צמודים במספר הגבוה ביותר של אליפויות ב-NBA, כשכל מועדון זכה ב-17. (הלייקרס זכו 12 פעמים כלוס אנג'לס לייקרס ו-5 כמיניאפוליס לייקרס). יחד, הם זכו ב-34 מתוך 74 אליפויות (או 45%) בהיסטוריה של ה-NBA. נכון לשנת 2018, לסלטיקס ולייקרס יש שיאי ניצחונות של 59% ו-59.6% בכל הזמנים, בהתאמה. נכון לסוף עונת 2020/21, בוסטון היא הקבוצה היחידה עם מאזן כללי חיובי מול הלייקרס.
היריבות הייתה פחות עזה מאז פרישתם של לארי בירד ומג'יק ג'ונסון בתחילת שנות ה-90. ב-2008 נפגשו שתי הקבוצות בגמר ה-NBA לראשונה מאז 1987, כאשר הסלטיקס ניצחו בסדרה 4–2. הם נפגשו שוב בגמר ב-2010, בו ניצחו הלייקרס ב-7 משחקים.
היסטוריה.
שנות ה-50.
במהלך העשור הראשון של ה-NBA בשנות ה-50, למיניאפוליס לייקרס הייתה שושלת ה-NBA הראשונה. מיניאפוליס תזכה בסדרת האליפות הראשונה אי פעם של ה-NBA החדש שהוקם בשנת 1950 (שלושה גמרי BAA נערכו בין השנים 1947–1949 ונספרו רטרואקטיבית כאליפויות NBA, באחת מהן זכו הלייקרס ב-1949). תחת המאמן חבר היכל התהילה ג'ון קנדלה, ועם כוכב העל הראשון של ה-NBA ג'ורג' מייקן, הם יזכו בשלושה תארים נוספים ב-1952, ב-1953, ו-1954. הסלטיקס הופיעו עם בוב קוזי בגמר פעמיים, שכללו זכייה בגמר ה-NBA של 1957 והפסד ב-1958.
המשחק הראשון בגמר ה-NBA בין שתי הקבוצות היה ב-1959, כאשר ב-9 באפריל, בוסטון סלטיקס ניצחה את מיניאפוליס לייקרס 4-0 בסוויפ הראשון בהיסטוריה של גמר ה-NBA. זה יסמן את ההפסד הראשון של הלייקרס בגמר, והראשון מבין שמונה תארים רצופים עבור בוסטון.
שנות ה-60.
הלייקרס עברו ממיניאפוליס ללוס אנג'לס ב-1960. אחרי המהלך הזה, היריבות הסלימה. שתי הקבוצות הופיעו כחזקות ביותר ב-NBA, בהשתתפות גדולים כמו ביל ראסל, טום היינסון, ג'ון האבליצ'ק, סם ג'ונס והמאמן הראשי רד אורבך מבוסטון ואלג'ין ביילור, ג'רי וסט, גייל גודריץ' והמאמן/מנכ"ל פרד שאוס עבור לוס אנג'לס. עם זאת, בסופו של דבר זה היה העשור של הסלטיקס, שניצחו בגמר כל שנה בשנות ה-60 למעט 1967. הלייקרס יהיו היריבים של הסלטיקס בשש מהסדרות הללו: 1962, 1963, 1965, 1966, 1968, ו-1969. הסלטיקס ניצחו בכל הסדרות האלו. שלוש מהסדרות הללו (1962, 1966 ו-1969) יצאו לשבעה משחקים. הניצחון של הסלטיקס על הלייקרס ב-1966 סגר שמונה אליפויות חסרות תקדים רצופות, הרצף הארוך ביותר של כל קבוצת ספורט מקצוענית בצפון אמריקה.
הלייקרס רכשו את וילט צ'מברלין ב-1968, מה שהביא את היריבות האישית בינו לבין ביל ראסל, שקודם לכן היה מאפיין של היריבות בין הסלטיקס לפילדלפיה 76', ליריבות בין הסלטיקס ללייקרס. הלייקרס רשמו את מאזן הטוב ביותר במערב בעונת 1968/1969. לעומת זאת, הסלטיקס המזדקנים התקשו להשיג את המקום הרביעי, כאשר ראסל וג'ונס שיחקו בעונות האחרונות שלהם. למרות זאת, הסלטיקס ניצחו את פילדלפיה 76' ואת הניו יורק ניקס ועלו לגמר. ללייקרס היה יתרון במגרש הביתי בפעם הראשונה וניצחו בשני המשחקים הראשונים, אבל הסלטיקס התאוששו וניצחו במשחק 7 דרמטי בפורום של לוס אנג'לס. וסט נבחר ל-MVP של הגמר למרות היותו בקבוצה המפסידה, אבל זו הייתה נחמה קטנה בעשור שבו הלייקרס לא זכו באליפות, וכל הפסד שלהם בגמר בעשור זה היה לסלטיקס.
שנות ה-70.
הסלטיקס והלייקרס שניהם מצאו הצלחה בשנות ה-70, אבל לא יהיה מפגש בין שתי הקבוצות בגמר.
בתחילת העשור נמשכו הצרות של הלייקרס בגמר ה-NBA, עם הפסד לניו יורק ניקס ב-1970. עם זאת, הלייקרס התאוששו שנתיים לאחר מכן כדי לזכות בגמר ה-NBA של 1972 ובאליפות הראשונה שלהם בלוס אנג'לס, גם מול הניקס. זה גם היה תואר ה-NBA היחיד של ג'רי וסט. בשנה שלאחר מכן, הלייקרס שוב התמודדו מול הניקס בגמר ה-NBA של 1973 והפסידו. הם לא יגיעו שוב לגמר בעשור הזה, אבל ב-1975 הם רכשו את כרים עבדול-ג'באר.
הסלטיקס זכו בגמר ה-NBA ב-1974, וב-1976, בהנהגתם של המאמן טום היינסון והשחקנים דייב קאונס, פול סיילאס וג'ו ג'ו וייט.
אף קבוצה לא זכתה באליפות נוספת עד שנות ה-80. עם זאת, הבסיס לחידוש היריבות בין הסלטיקס ללייקרס של שנות ה-80 הונחה למעשה בכדורסל המכללות של סוף שנות ה-70. במהלך עונת 1978/79 ב-NCAA, מישיגן סטייט הובלה על ידי מג'יק ג'ונסון למשחק הגמר של טורניר NCAA, שם התמודדה מול אוניברסיטת אינדיאנה סטייט, אותה הוביל לארי בירד. במה שהיה משחק הכדורסל הנצפה ביותר אי פעם, מישיגן סטייט ניצחה את אינדיאנה סטייט 75–64, וג'ונסון נבחר לשחקן המצטיין של הפיינל פור. ג'ונסון נבחר בדראפט על ידי הלייקרס, ובירד על ידי הסלטיקס. היריבות האישית שנוצרה על ידי שני גדולי הכדורסל הללו במהלך הקולג'ים תעבור לקריירות ה-NBA שלהם, ותצית מחדש את היריבות בין שני המועדונים שבהם שיחקו.
שנות ה-80.
היריבות חודשה בשנות ה-80, בעיקר בגלל היריבות האישית בין בירד לג'ונסון. מג'יק אמר על המשחקים נגד הסלטיקס, "כאשר לוח הזמנים החדש יצא מדי שנה, הייתי תופס אותו ומקיף את המשחקים נגד בוסטון. בשבילי זה היה "השניים" וה-80 האחרים" (כשהוא מתייחס ל-82 המשחקים בעונה הסדירה). באופן דומה, בירד אמר ש"הדבר הראשון שהייתי עושה בכל בוקר היה להסתכל על הנתונים כדי לראות מה מג'יק עשה. לא היה אכפת לי משום דבר אחר."
הלייקרס הכו ראשונים, וניצחו בגמר ה-NBA של 1980 מול פילדלפיה 76'. בשנה שלאחר מכן, "שלושת הגדולים" שכללו את חברי היכל התהילה בירד, קווין מקהייל ורוברט פאריש, הובילו את הסלטיקס לניצחון בגמר ה-NBA ב-1981 מול יוסטון רוקטס.
הסלטיקס הפסידו בגמר המזרח ב-1982 לפילדלפיה, ופספסו הזדמנות למשחק חוזר עם הלייקרס. עם זאת, במשחק האחרון בסדרה אוהדי בוסטון קראו ל-76', שבדיוק עמדו להדיח את הסלטיקס, "נצחו את LA!" למרות העידוד, הסיקסרס הפסידו בגמר ה-NBA של 1982 ללייקרס, שהונהגו על ידי המאמן החדש פט ריילי. עם זאת, ה-76' ניצחו את הלייקרס בשנה שלאחר מכן בגמר ה-NBA של 1983. עונת 1982/1983 תהיה גם שנת הרוקי של ג'יימס וורת'י, עוד חבר היכל התהילה ביריבות המפורסמת.
הסלטיקס החתימו מאמן חדש, קיי. סי. ג'ונס, שהיה גם שחקן סלטיקס לשעבר, ושתי הקבוצות שיחקו סוף סוף בגמר ה-NBA של 1984, סדרה מפרכת של שבעה משחקים. הסלטיקס ניצחו בסדרה, והגדילו את מאזן הניצחונות בסדרת הגמר מול הלייקרס ל-8–0.
בשנה שלאחר מכן, הלייקרס סוף סוף נקמו וניצחו בגמר ה-NBA של 1985 במשחק 6 בבוסטון גארדן, והפכו לקבוצה האורחת היחידה שזכתה באליפות NBA באולם הזה. הבעלים של הלייקרס, ג'רי באס, ציין כי "הניצחון הזה הסיר את המשפט הנתעב ביותר בשפה האנגלית. לעולם לא ניתן לומר שוב ש'הלייקרס מעולם לא ניצחו את הסלטיקס'".
הסלטיקס התאוששו בשנה שלאחר מכן וניצחו בגמר ה-NBA של 1986 מול היוסטון רוקטס. בגמר ה-NBA של 1987, שתי הקבוצות נפגשו לשובר שוויון במשחקי גמר שנות ה-80 שלהם, והלייקרס שוב יצאו מנצחים בשישה משחקים, עם התמונה האיקונית של זריקת הוו של ג'ונסון. סדרה זו סימנה את סופו של עידן עבור הסלטיקס. הם לא הגיעו שוב לגמר עד 2008. הלייקרס, בינתיים, המשיכו לזכות בגמר ה-NBA של 1988 נגד דטרויט פיסטונס, לפני שהפסידו לפיסטונס בשנה שלאחר מכן ב-1989, וזכו שוב בתארים ב-2000, 2001 ו-2002, כל זאת בזמן שהסלטיקס היו בינוניים.
מספר עיתונאים העלו השערה שהיריבות בין ג'ונסון לבירד הייתה כל כך מושכת כי היא מייצגת ניגודים רבים אחרים, כמו ההתנגשות בין הלייקרס לסלטיקס, בין הצווארון הלבן של הוליווד לבין הצווארון הכחול של בוסטון, ובין שחורים ללבנים.
היריבות הייתה משמעותית גם מכיוון שהיא משכה את תשומת הלב הלאומית ל-NBA המקרטעת. לפני הגעתם של ג'ונסון ובירד, ה-NBA עבר עשור של ירידה בעניין ורייטינג נמוך בטלוויזיה. עם שני שחקני היכל התהילה העתידיים, הליגה זכתה לדור שלם של אוהדים חדשים. היריבות בין בירד, ג'ונסון וקבוצותיהם תרמה רבות להצלחת הליגה במהלך העשור; לפי בראיינט גאמבל, "מג'יק ולארי הצילו את ה-NBA". עיתונאי הספורט לארי שוורץ מ-ESPN טען שג'ונסון ובירד הצילו את הליגה מפשיטת רגל. בכל סדרת גמר NBA במהלך שנות ה-80, הלייקרס או הסלטיקס השתתפו.
אחרי היריבות שלהם ב-NCAA וב-NBA, ג'ונסון ובירד התאחדו כדי לקדם את משחק 5 של הוורלד סיריס 2018 בין לוס אנג'לס דודג'רס (שג'ונסון הוא חלק מהבעלים שלה) ובוסטון רד סוקס. בניגוד למשחקי הגמר של הלייקרס והסלטיקס התכופים, הדודג'רס והרד סוקס נפגשו בוורלד סיריס בפעם הראשונה (מאז שהדודג'רס עברו ללוס אנג'לס).
שנות ה-90.
במהלך שנות ה-90, היריבות דעכה. רק הלייקרס הופיעו בגמר ה-NBA באותו עשור, והפסידו את גמר ה-NBA של 1991 למייקל ג'ורדן ושיקגו בולס, האליפות הראשונה בשושלת הבולס. זה יתגלה כרגע מכונן של ה-NBA, החלפת המשמר הישן כשהלייקרס והסלטיקס הפכו לבינוניות, בעוד שהבולס זכו בשישה תארים בראשות ג'ורדן, סקוטי פיפן והמאמן פיל ג'קסון, שחיזקו את המוניטין שלהם בתור השחקן והמאמן הגדולים בתולדות ה-NBA. שתי הקבוצות התמודדו גם עם נסיגות בצורת חוסר מזל אישי. ב-7 בנובמבר 1991, ג'ונסון הודיע שהוא נבדק חיובי ל-HIV ויפרוש מיד. כוכב הסלטיקס, רג'י לואיס, מת מהתקף לב בשנת 1993, מה שגרם עוד יותר לטרגדיה של הקבוצה מאז הבחירה השנייה לן ביאס מת ממנת יתר של סמים יומיים לאחר בחירתו בדראפט 1986. ב-1994, לא הלייקרס ולא הסלטיקס עלו לפלייאוף, מה שסימן את הפעם הראשונה בתולדות ה-NBA ששתי הקבוצות החמיצו את הפלייאוף באותה עונה.