בסוף שנות ה-50 ביקרה בסין הקומוניסטית וברוסיה. משרד החוץ האמריקאי, שהתנגד לביקורים מסוג זה, הודיע לה כי דרכונה יישלל עם שובה לארצות הברית, ולכן החליטה להישאר באירופה ולהופיע במקומות שונים בליווי בנג'ו. רק בשנת 1994 הותר לה לשוב לארצות הברית.
במהלך הופעה בלונדון בשנת 1956 הכירה את המוזיקאי והשניים התאהבו. הוא עזב את אשתו השנייה ועבר להתגורר עם פגי סיגר. מכיוון שסיגר שהתה בממלכה המאוחדת כמהגרת, הם לא יכלו להתחתן. בשנת 1959 התחתנה בנישואים פיקטיביים עם המוזיקאי הסקוטי אלכס קמפבל על מנת לקבל אזרחות בריטית, וכך יכלה להינשא מאוחר יותר לבן זוגה יואן מקול. לזוג נולדו שלושה ילדים, והם חיו ביחד עד מותו של מקול בשנת 1989. הם הקליטו והוציאו ביחד ולחוד אלבומים רבים של מוזיקה עממית, בהם ניגנו אך ורק בכלים אקוסטיים מסורתיים. אחד משיריו הידועים של מקול, "The First Time Ever I Saw Your Face", נכתב על מגי סיגר.
סיגר הייתה בין הראשונות ששילבו מפוחית יד בשירי עם, וצלילה הפך לאחד מסימני הזיהוי של שיריה. סיגר ומקול ייסדו קבוצה בשם "חוג המבקרים" שהייתה מעין "כיתת אמן" לזמרי פולק, בה התנסו בכתיבה והלחנה של שירים עממיים ושירים חדשים כאחד. מדי שנה יצאה הקבוצה לסיבוב הופעות בבריטניה בה שולבו שירי עם ומערכונים קומיים. המופע נקרא "", על שמו של אירוע בריטי הומוריסטי מימי הביניים בו התירו מלכי אנגליה לנתיני הממלכה חופש ביטוי גדול מהרגיל. רבים משיריהם היו על נושאים פוליטיים, בהם זכויות עובדים, פציפיזם, שוויון זכויות וזכויות האישה. שיריה של סיגר היו פופולריים בקרב פעילות התנועה הפמיניסטית, בייחוד השיר "אני הולכת להיות מהנדסת" ("I'm Gonna Be an Engineer").
בשנות השמונים ביקרה ב, בו נערכה מחאה של נשים בריטיות ושל התנועה לפירוק נשק גרעיני נגד הצבת טילי שיוט אמריקאים בבסיס. במהלך ביקוריה כתבה את שיר המחאה "Carry Greenham Home". להלן שורותיו הראשונות של השיר (בתרגום חופשי לעברית):
שנותיה המאוחרות.
בשנת 1989 מת בעלה, יואן מקול. בראיון בשנת 2005 הזדהתה סיגר כביסקסואלית, וסיפרה על יחסיה הרומנטיים עם אישה שהחלו מעט לפני מותו של מקול, ונמשכו שנים רבות לאחר מכן.
ב-1994 עברה סיגר לארצות הברית והתגוררה באשוויל, קרוליינה הצפונית. היא המשיכה להופיע ולשיר על נושאים הקשורים לזכויות האישה. בשנת 2006 עברה לבוסטון, מסצ'וסטס, שם קיבלה משרת הוראה באוניברסיטת נורת'איסטרן. בשנת 2010 חזרה לבריטניה והיא גרה בעיירה באוקספורדשייר, סמוך לילדיה.
בשנת 2011 ערכה סיגר את ספר השירים של יואן מקול, ושילבה בו קטעים אישיים רבים. בשנת 2017 ראתה אור אוטוביוגרפיה שלה.
סיגר ממשיכה להקליט ולהופיע, ולערוץ היוטיוב שלה יש צופים רבים. בין השאר הופיעה בשנת 2013 במופע לזכרה של קייט מקגריגל.
דיסקוגרפיה.
להלן חלק מהאלבומים של פגי סיגר.
עונש מוות לפי מדינה
בערך זה מובא סיכום השימוש בעונש מוות לפי מדינה. באופן גלובלי, מתוך 195 מדינות החברות באו"ם, ב-54 מהן קיים בפועל בחוק עונש מוות, ב-105 מדינות ביטלו אותו לחלוטין, שמונה ביטלו אותו אך שמרו אותו בחוק למקרים חריגים דוגמת בגידה, ו-28 ביטלו אותו בפועל אבל לא ביטלו אותו מהחוק.
רקע.
מבחינה היסטורית, נעשה שימוש בעונש מוות כמעט בכל חלקי העולם. נכון לעכשיו, הרוב הגדול של המדינות ביטל את המנהג או הפסיקו אותו.
נכון להיום:
מדינות עם מדד פיתוח אנושי גבוה.
מתוך 62 המדינות הריבוניות המוגדרות כ"גבוהות מאוד " במדד הפיתוח האנושי, ב-12 מהן מתבצע בפועל עונש מוות: סינגפור, ארצות הברית, יפן, איחוד האמירויות הערביות, ערב הסעודית, בחריין, עומאן, בלארוס, כווית, קטר, מלזיה וטאיוואן. בקוריאה הדרומית, רוסיה, איי בהאמה, ברבדוס וברוניי, העונש קיים אך לא מיושם. בישראל, קזחסטן, וצ'ילה העונש קיים אך מוגבל רק לפשעים חמורים במיוחד. בשאר המדינות המדורגות כגבוהות במדד הפיתוח האנושי עונש המוות בוטל לחלוטין.
עונש מוות לפי יבשות ומדינות.
אוקיאניה.
כמעט כל מדינות אוקיאניה ביטלו את עונש המוות כסוג של עונש, ורק בשתי מדינות עדיין קיים העונש בחוק, פפואה גינאה החדשה וטונגה, אך גם הן לא השתמשו בעונש בעשורים האחרונים. ההוצאות להורג האחרונות הידועות באזור זה התרחשו בטונגה ב-1982.
אירופה.
האיחוד האירופי מחזיק בעמדה חריפה נגד עונש המוות, ביטולו הוא מטרה מרכזית במדיניות זכויות האדם של האיחוד. ביטולו הוא גם תנאי מקדים לכניסה לאיחוד האירופי. באירופה, רק בלארוס משתמשת בעונש מוות באופן שוטף.
עונש מוות בוטל לחלוטין בכל מדינות אירופה פרט לבלארוס ולרוסיה, כשהאחרונה לא ביצעה הוצאה להורג מאז 1999. האיסור המוחלט על עונש מוות מעוגן הן באמנת זכויות היסוד של האיחוד האירופי (EU) ושני פרוטוקולים שאומצו באופן נרחב של אמנת אירופה לזכויות אדם של מועצת אירופה, ונחשבים באיחוד לערך מרכזי. מבין כל מדינות אירופה המודרניות, סן מרינו, פורטוגל והולנד היו הראשונות לבטל את עונש המוות, בעוד שרק בלארוס עדיין מבצעת עונש מוות בצורה זו או אחרת. בשנת 2012, הפכה לטביה למדינה האחרונה באיחוד האירופי שביטלה את עונש המוות.
אמריקה.
במדינות הקריביים עונש המוות קיים, לכל הפחות בחוק גם אם לא מיושם בפועל, למעט הרפובליקה הדומיניקנית והאיטי, אשר ביטלו אותו בשנת 1969 ו-1987 בהתאמה. ההוצאה להורג האחרונה בקריביים, והאחרונה ביבשת אמריקה מחוץ לארצות הברית, הייתה בסנט קיטס ונוויס בשנת 2008. באמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית, עונש מוות קיים בבליז וגיאנה, אם כי לא נעשה בו שימוש במשך שנים. בברזיל, צ'ילה, אל סלוודור, גואטמלה ופרו, עונש מוות חוקי רק בנסיבות חריגות / מיוחדות כגון על פשעים שבוצעו בזמן מלחמה ובוטל בגין פשעים אחרים. סקרי דעת קהל מציגים את התחושה של ממשלות לחזור לעונש מוות נותר גבוה במדינות רבות בקריביים.
אסיה.
רוב ההוצאות להורג ברחבי העולם מתקיימות באסיה. סין היא המדינה בה מתקיימות הכי הרבה הוצאות להורג. על פי אמנסטי אינטרנשיונל, סין מוציאה להורג בשנה אחת יותר אנשים משאר מדינות העולם יחד. גם באיראן, ערב הסעודית וקוריאה הצפונית מספר ההוצאות להורג גבוה. מתוך 12 המדינות עם מדד "גבוה מאוד" במדד הפיתוח האנושי המוציאות להורג, 10 מהן באסיה: יפן, טאיוואן, סינגפור, מלזיה, ערב הסעודית, כווית, בחריין, עומאן, קטר ואיחוד האמירויות הערביות. בשנת 2017, ביטלה מונגוליה את עונש המוות. הודו מוציאה להורג פושעים רק במקרים קיצוניים. 30 הוצאות להורג התרחשו בהודו מאז 1991. ההוצאה להורג האחרונה הייתה של ארבעה מבצעי אונס קבוצתי ורצח ב-20 במרץ 2020. ב-2021 קזחסטן ביטלה את העונש מוות על כל הפשעים. ב-23 ביולי 2022 מניאמר הוציאה להורג 4 אנשים, ההוצאה להורג האחרונה הייתה ב-1988.
אפריקה.
באפריקה ישנן מספר מדינות שעדיין משתמשות בעונש מוות בפועל. בוטסואנה, מצרים, גינאה המשוונית, לוב, סומליה, דרום סודאן, סודאן וניגריה הן דוגמאות למדינות באפריקה שעדיין מוציאות אנשים להורג.
מתוך 54 מדינות החברות באו"ם ביבשת:
בשנת 2019 מצרים הייתה המדינה בה בוצעו הכי הרבה הוצאות להורג ביבשת אפריקה. לוב ביצעה הוצאות להורג ללא משפט. במאה זו ביטלו מדינות אפריקאיות הבאות את עונש המוות: חוף השנהב (2000), סנגל (2004), רואנדה (2007), בורונדי (2009), טוגו (2009), גבון (2010), קונגו (2015), מדגסקר (2015), בנין (2016), גינאה (2017) וצ'אד (2020). בשנת 2018 ביטלה בורקינה פאסו את עונש המוות בגין פשעים רגילים, וגמביה הודיעה על הקפאת העונש כצעד ראשון לקראת ביטולו המוחלט.
הוצאות להורג באפריקה בשנת 2019: בוטסואנה (1), מצרים (29+), סומליה (13+), דרום סודאן (7+).
מדינות סובייטיות.
רוסיה שומרת על עונש מוות בחוק, אך לא משתמשת בו בפועל. ההוצאה להורג האחרונה על אדמת רוסיה היה בצ'צ'ניה בשנת 1999. מבין הרפובליקות הסובייטיות לשעבר אחרות, רק בלארוס וטג'יקיסטן לא ביטלו את עונש המוות באופן רשמי, ורק בלארוס משתמשת בו בפועל.
הדוקטור
הקבינט של מלטה
הקבינט של מלטה הוא גוף קבלת ההחלטות הקולקטיבי של ממשלת מלטה, המורכב מראש הממשלה ומספר שרים שנבחרים על ידי ראש הממשלה מבין חברי הפרלמנט הנבחרים לראשות מחלקות הממשלה. מזמינים פרלמנטריים (המקבילים לשרים זוטרים) יכולים גם להיות מוזמנים להשתתף בישיבות הממשלה וכן בכירים אחרים בממשל. בראשותו עומד ראש ממשלת מלטה.
קבינט מלטה
הממשלה של ישראל
סרטן עיוור
רנדי פינסטרה
רנדל "רנדי" פינסטרה (באנגלית: Randall L. Feenstra; נולד ב-14 בינואר 1969) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי שבנובמבר 2020 נבחר אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-4 של איווה.
ביוגרפיה.
פינסטרה נולד להורים לי ואלינור פנסטר, הוא ממוצא הולנדי, הוא עשה את התואר ראשון שלו באוניברסיטת דורדט ואת התואר השני עשה באוניברסיטת המדינה של איווה.
פינסטרה החל את דרכו כמנהל מכירות בחברת ממתקים ב-2006 הוא נבחר להיות הגזבר של מחוז סו, במקומו של רוברט הייגי אך הוא נטש את תפקיד זה לאחר שניצח בבחירות לסנאט של איווה שנערכו ב-2008.
פינסטרה נבחר לסנאט של מדינת איווה בשנת 2008 עם 24,595 קולות וזאת לאחר שהתמודד ללא התנגדות, הוא נבחר מחדש בשנת 2012, שוב ללא התנגדות.וגם בבחירות שנערכו ב-2016 נבחר ללא יריבים מרכזיים. בסנאט שחל איווה כיהן פינסטרה בחבר בוועדות בהן אשר עסקו בין היתר בהון, כספים, מיסים, תחבורה ותשתיות.