למד באקדמיה למוסיקה בירושלים (1944), בטריניטי קולג' בלונדון ועם מורים פרטיים בארץ. במלחמת העולם השנייה שירת בשיטור.
כיהן כמזכיר קיבוצו, כעורך "ידיעות משמר העמק", כרכז ועדת החינוך בקיבוץ, כמזכיר "שומריה" וכרכז ועדת מוזיקה. היה פעיל באולפן האזורי לחינוך מוזיקלי ובוועדות למוזיקה ולחינוך מוזיקלי בקיבוץ הארצי ובתנועה הקיבוצית.
בשנים 1958–1961 כיהן כמנהל החינוך המוזיקלי בתנועה הקיבוצית. ארגן מקהלות ותזמורות וניצח עליהן, הורה תורת המוזיקה וזמרה במשך שנים.
בנוסף לעבודתו החינוכית, הלחין שירים ושירי ילדים, כתב עיבודים למקהלות ולמסכות מוזיקליות. פרסם מלחניו ומעיבודיו וכן קובצי שירים.
בשנת 1949 זכה בפרס השני בתחרות של המרכז לתרבות של ההסתדרות על המנגינה שחיבר לשיר "זכרו אותי" שפרסמה מרים ילן-שטקליס ב"דבר השבוע" לזכרה של , שנהרגה במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות (בפרס הראשון זכה בנימין ברעם; שתי היצירות ב"ספריה מוזיקלית קטנה" של המרכז לתרבות).
עומר נפטר בקיץ 1976, בן 74 במותו.
השאיר אחריו את רעייתו שולמית ובניו הלל, שלמה ומשפחותיהם. בנו נהרג בעת שירותו בצה"ל בסתיו 1951.
נכדתו נולי עומר (בתו של הלל) היא שחקנית, קומיקאית וסטנדאפיסטית ישראלית. הייתה נשואה לשחקן שאול מזרחי.
ארכיונו האישי שמור בארכיון "יד יערי".
בנימין עומר
בנימין קוטוביץ
בנימין קוטוביץ'
יצחק זקיל אריה ליב וורמסר
בנימין עוגני
בנימין עמר
בנימין חתולי
ב. חתולי
ב' חתולי
חתולי
אתר הנופש ההררי והמקדשים שסביבו בצ'נגדה
אתר הנופש ההררי בצֶ'נְגְדֶה (במנדרינית: 避暑山庄; בפין-יין Bìshǔ Shānzhuāng, תעתיק בִּישׁוּ שָׁאנְגְ'וָאנְג - "חווילה הררית להתחמק מהחום") או גם ליגונג (离宫; בפין-יין Lígōng) הוא מכלול גדול של ארמונות קיסריים וגנים מהמאה ה-18 השוכן בעיר צ'נגדה (לשעבר ג'הול או גם זֶ'חֶה) במחוז חביי שברפובליקה העממית של סין, כ-230 קילומטרים צפונית מזרחית לבייג'ינג בירת סין. סביב האתר הוקמו מקדשים המיועדים לבני הדתות הנפוצות באזור. האתר כולל מגוון נופים ואוסף עשיר ונרחב של ארכיטקטורה סינית ולכן אתר הנופש ההררי מהווה בדרכים רבות את פסגת ההישגים של מגוון סוגי הגנים, הפגודות, המקדשים והארמונות מאזורים שונים בסין. ב-1994 הכיר ארגון אונסק"ו בחשיבות המקום כשהכריז עליו אתר מורשת עולמית יחד עם שמונה מקדשים שנבנו סביבו.
היסטוריה.
בתקופת ביסוס שלטונו הכריז ממשל שושלת צ'ינג על חבל ארץ המשתרע על כמה אלפי קמ"ר, כ-350 קילומטרים צפונית לבייג'ינג, באזור שבו התגוררו המונגולים, כ"אזור הציד מוּלָאן" (木兰围场; פין-יין Mùlán Wéichǎng - מוּלָאן וֵייצָ'אנְג). כל שנה בסתיו היה הקיסר מוביל פמליה שכללה מלבד משפחתו הקרובה ופילגשיו את ממשלתו, ואת כל המשמר המלכותי, סך הכול כמה אלפי אנשים, לצוד במולאן. על מנת לשכן קבוצה גדולה כזו של אנשים הוקמו לאורך הדרך 21 ארמונות ארעיים, בהם אתר הנופש ההררי.
הקיסר קאנגשי (שלט 1661–1722) שבחר במקום התכוון במקור לבנות ארמון מגורים זמני, בדומה לארמונות רבים אחרים שהוקמו במדינה, במטרה שישמש מרכז מדיני משני בתקופה שבה הוא ישהה במקום לאורך זמן. הבחירה בצ'נגדה נעשתה מכמה טעמים. ראשית, הקרבה היחסית לבייג'ינג, למעבר לאזור המרכזי, לאזור הציד ולמנצ'וריה, מולדת אבותיו של הקיסר. שנית, סביבה טבעית מרהיבה. קאנגשי תיאר פעם את המקום כ"אזור נרחב עם מעיינות חמים ושדות מרעה עשירים". שלישית, האקלים בקיץ נוח, והטמפרטורה אינה עולה על 24.5°C בחודשים החמים ביותר.
בניית המכלול החלה בשנת 1703 (שנת שלטונו ה-42 של קאנגשי) והבנייה נמשכה בהפסקות 89 שנים עד שנת 1792 שבה הושלם מיזם הבנייה האחרון, במשך תקופת שלטונם של שלושה קיסרים משושלת צ'ינג: קאנגשי, יונגג'נג (שלט 1722–1735) וצ'יינלונג (שלט 1735–1796). העבודה בוצעה בשני שלבים עיקריים: בין 1703 ל-1714 הכנת התשתית: חפירת האגמים, בניית האיים, והסכרים ואז הקמת החומות והארמונות, ובין 1741 ל-1754 שאז הוקמו ארמונות נוספים והגנים. המקדשים סביב האתר נבנו בין השנים 1713 ל-1780.
הקיסרים קאנגשי, צ'יינלונג וג'יאצ'ינג (שלט 1796–1820) נהגו לשהות במקום בין מאי לספטמבר ולקבל פקידים בכירים, אצילים של בני מיעוטים, ושליחים של מדינות זרות. ב-1793 הגיעה לראשונה לסין משלחת מבריטניה בראשות הרוזן ג'ורג' מקרטני במטרה לנסות לשכנע את הסינים להרחיב את הסחר עם בריטניה. מקרטני פגש בצ'יינלונג בארמון בצ'נגדה. הקיסר סירב לבקשה, החלטה שבמבט לאחור נראית שגויה, כיוון שהמפגשים הבאים עם הבריטים כבר נשאו אופי צבאי. ב-1860 כבשו הבריטים את בייג'ינג במסגרת מלחמת האופיום השנייה, והקיסר שיאפנג (שלט 1850–1861) נמלט עם משפחתו לאתר הנופש בצ'נגדה שם מת שנה אחר כך.
עם תום שלטונה של שושלת צ'ינג ב-1911 ננטש המקום. ב-1933 השתלטו היפנים על המקום וצרפו אותו למנצ'קוו. מתקופה זו נעלמו 130,000 פריטים מהארמון ומהמקדשים סביבו ועד היום לא ידוע מה עלה בגורלם. עם הקמת הרפובליקה העממית של סין הוחל בתהליכי שיפוץ. ב-1961 הוכרז האתר ברשימה הראשונה של אתרי מפתח היסטוריים ותרבותיים לאומיים. וב-1982 הוא היה לאחד מ-44 מקומות שהוכרזו אתרים תרבותיים ונופיים מוגנים. ב-1992 הכיר ארגון אונסק"ו בחשיבות המקום כשהכריז עליו אתר מורשת עולמית יחד עם המקדשים שנבנו סביבו.
המקום הוא כיום אתר תיירות ונופש פופולרי. בשנת 2001 ביקרו באתר 650,000 תיירים.
אתרים עיקריים.
אתר הנופש ההררי והמקדשים סביבו שוכנים בהרי יאנשאן בצפון מחוז חביי. הנהר ווּלְיֵה (Wulie) זורם צמוד לאתר מצפון לדרום לפני שהוא נשפך לנהר לוֹאָנְחֶה (Loanhe).
אתר הנופש ההררי.
שטח האתר 5.64 קמ"ר (כפול משטחו של ארמון הקיץ בבייג'ינג) והוא מוקף בחומה שאורכה כ-10 קילומטרים וגובהה 3 מטרים, כשהכניסה הראשית היא דרך שער לִיגֶ'נְג (Lizheng). אתר הנופש ידוע במיוחד בשל 72 האתרים הנופיים, 36 שהוכרזו על ידי הקיסר קאנגשי ו-36 שהוכרזו על ידי הקיסר צ'יינלונג. רבים מאתרים אלו סביב אזור האגמים הועתקו מגנים מפורסמים בדרום סין. לדוגמה, המבנה העיקרי על אי הלוטוס הירוק (Qian Lian Dao) "מגדל הגשם הערפלי" (烟雨楼; Yānyǔ Lóu - יֵן-יוּ לוֹאוּ) שנבנה ב-1780 מבוסס על "מגדל הגשם והערפל" באגם נָאנְחוּ בג'יאשינג שבג'ג'יאנג.
האתר נחלק לשני אזורים עיקריים, אזור הארמון, והאזור הנופי.
המקדשים סביב האתר.
12 המקדשים סביב האתר מפוזרים בשטח של 472 דונם. ממשל צ'ינג בנה מקדשים אלו הן על מנת לכבד את המיעוטים של צפון מערב סין, דוגמת המונגולים והטיבטים, והן על מנת לחזק את המנהל של אזורי הגבול. המקדשים נחלקים לשלושה סגנונות בנייה: סגנון האן, סגנון טיבטי, וסגנון משולב האן-טיבטי (נחזית בסגנון האן, חלקו האחורי של המבנה בסגנון טיבטי).
בין המקדשים:
חיים אפתיקר
חיים אפטיקר
רעמתן כחלחל
רַעַמְתָן כְּחַלְחַל (שם מדעי: "Coryphaena hippurus") הוא אחד משני מיני דגים טורפים הקיימים במשפחת הרעמתניים החי באזורים הטרופיים וממוזגים של כל האוקיינוסים בכל העולם, לרבות בים התיכון של ישראל. זהו דג מאכל פופולרי בארצות שונות. בשפת הוואי הדג נקרא מַהִי-מַהִי ומשמעותו חזק מאוד, בשפות רבות הדג נקרא דוראדו, שם השגור גם בפי דייגי ישראל.
אטימולוגיה.
השם העברי התקני, רעמתן כחלחל, ניתן לו על שום סנפיר הגב המרשים של הדג שכאשר פרוש מזכיר רעמה, ובשל גוני הכחלחל המרשימים בצידיו העליונים של גופו. השם הנפוץ באנגלית הוא דג-דולפין משום שלעיתים מלווה כלי שיט בדומה לדולפינים, השם גרם לבלבול עם היונק הידוע הדולפין, השם הנפוץ יותר באנגלית לדג בקרב דייגים, סוחרים ומסעדות הוא מַהִי-מַהִי השאוב מהשפה ההוואיית, ומשמעו חזק מאוד. השם הספרדי הנפוץ בשפות רבות דוראדו-"Dorado" מקורו בלטינית ומשמעו מזהיב, זהוב.
בשנת 1758 הזואולוג קארולוס ליניאוס העניק לסוג הדג את שמו המדעי "Coryphaena" הנגזר מהמילה היוונית "koryphe" שמשמעה פסגה, טופ.
מאפיינים כלליים.
תוחלת החיים של הרעמתן הכחלחל היא בין 4–5 שנים. משקלו השכיח נע בין 3–13 ק"ג, ולעיתים מגיע ל-15 ק"ג, אולם ישנם דיווחים נדירים על פרטים במשקל מעל 18 ק"ג, הפרט הגדול ביותר שתועד באופן רשמי הגיע למשקל של 40 ק"ג. לרעמתן כחלחל ראש פחוס כשעצם בולטת במצחו, שיניו סגלגלות וקטנות, וגופו רחב יחסית בין הגב לבטן אולם דק מצדדיו. סנפיר הגב נמשך לאורכו של כל הגב, כמעט לכל אורכו של הדג. סנפיר הזנב מפוצל ומחודד בקצותיו. צבעיו ססגוניים ומרשימים; זהוב בצדדים, וכחלחל עד ירוק בחצי העליון בצדדים ובגב. לזכרים בוגרים יש מצח בולט המזדקר בחוזקה מעל קו הגוף. לנקבות ראש מעוגל, והן בדרך כלל בעלי גוף קטן יותר מהזכרים. רעמתן כחלחל הוא שחיין מהיר מאוד המגיע עד 92.6 קמ"ש.
מחוץ למים הדג בדרך כלל משנה את גוני צבעיו עד שידהו לגוון צהבהב ירקרק בסמוך למות הדג. רעמתן כחלחל הוא מבין מהירי הגדילה מדגי האוקיינוס. הם משריצים במים חמימים בזרמי האוקיינוס לאורך רוב חודשי השנה, ופרטים צעירים נמצאים בסמוך לצמחי-ים. רעמתן כחלחל הוא טורף, הניזון מדאוניים, סרטנאים, דיונונאים, מקרל ודגים קטנים אחרים. ידוע כי הם ניזונים גם מזואופלנקטון וחסילונים.