האראלד תואר על ידי סנורי סטורלוסון כאדם "גדול וחזק יותר מאנשים אחרים" מבחינה פיזית. נאמר שצבע שערו וזקנו היה בהיר ושהוא היה בעל שפם ארוך ושאחת מגבותיו הייתה ממוקמת גבוה יותר בהשוואה לשנייה. דווח גם שרגליו וידיו היו גדולות ושהוא התנשא לגובה של חמש אמות. לא ידוע אם תיאורו של סטורלוסון על מראהו החיצוני של האראלד תואם את המציאות.
האראלד עצמו עסק בכתיבת שירה. על פי חוקר הספרות והמיתולוגיה האמריקאי, לי מ. הולנדר, כתיבת שירה הייתה עיסוק שיגרתי של מלכי נורווגיה, אך האראלד היה היחיד שהיה בעל "כישרון בולט". לפי אחד מקטעי השירה, הצטיין האראלד במספר תחומי פעילותו שנחשבו לענפי ספורט בעידן הויקינקי, וכן בנוסף לשירה, בבישול בירה, רכיבה על סוסים, שחייה, סקי, קליעה, חתירה ונגינה על נבל. הסאגות מציינות שהאראלד ואנשי המשמר הורנגי שלו לקחו לעצמם הפסקה לפחות בהזדמנות אחת במהלך הטלת מצור על עיר כדי לעסוק בפעילות ספורטיבית.
בנוגע לאמונתו הדתית, הייתה להאראלד, על פי דה-וירס, "נטייה דתית כלפי הנצרות" והוא היה "קרוב באופן פומבי לכנסייה הנוצרית", למרות שהוא הושפע על ידי התרבות הנוצרית-מזרחית של רוסיה ושל הקיסרות הביזנטית, שם הוא בילה את רוב ימי חייו. הוא התעניין באופן ברור בקידומה של הנצרות בנורווגיה, וזאת ניתן לראות בבנייה ובשיפוצים המתמשכים של הכנסיות בתקופת מלכותו. למרות זאת, מציין דה-וירס ש"לא נראה שהמוסר האישי של האראלד תאם את האידיאל הנוצרי", ברמזו על נישואיו הכפולים.
צאצאיו.
ב-1044 או 1045 נשא האראלד לאישה את אליסיף ויחד הם הביאו לעולם מספר בלתי ידוע של צאצאים. לפי סנורי סטורלוסון היו להם שתי בנות:
על פי הסאגות, נשא האראלד לאישה את תורה תורברגסדאטר בשנת 1048 לערך. כמה היסטוריונים מודרניים חולקים על כך, שכן במקרה כזה האראלד היה נשוי בנישואים ביגמיים עקב היותו נשוי עדיין לאליסיף. עם זאת ייתכן שנישואים כאלו יכלו להתקיים בנורווגיה של המאה ה-11 ולמרות שלהאראלד היו שתי נשים, רק אליסיף נשאה את התואר מלכה. האראלד ותורה הביאו לעולם לפחות שני צאצאים:
מורשתו.
קבורתו.
שנה לאחר מותו בגשר סטמפורד, הועברה גופתו של האראלד לנורווגיה והוא נטמן בכנסיית מריה בנידארוס (טרונדהיים). כמאה שנה לאחר קבורתו, הועברה גופתו למנזר הלגסטר שנהרס במאה ה-17. ב-25 בספטמבר 2006, ביום השנה ה-940 למותו של האראלד, פרסם העיתון הנורווגי "אפטנפוסטן" מאמר על מצבם העלוב של מקומות קבורתם של מלכי נורווגיה מהתקופות הקדומות, כולל זה של האראלד, שעל פי המדווח ממוקם מתחת לכביש שנסלל על מיקומו של המנזר החרב. במאמר נוסף שפורסם למחרת, חשפה עיריית טרונדהיים את העובדה שהם בוחנים את האפשרות להוציא את גופת המלך מקברו ולטמון אותה בקתדרלת נידארוס, כיום מקום קבורתם של תשעה ממלכי נורווגיה, ביניהם מגנוס הראשון ומגנוס השני, קודמו של האראלד השלישי ויורשו, בהתאמה. חודש לאחר מכן דווח שההצעה ירדה מעל הפרק.
הנצחה בעת החדשה.
שתי אנדרטאות הוקמו לזכרו של האראלד השלישי באוסלו, העיר שעל פי המסורת הוקמה על ידו. תבליט ארד על גבי גרניט מעשה ידיו של לארס אוטנה, בדמותו של האראלד רוכב על סוס, הוקם ב-1905 בכיכר הנושאת את שמו של המלך. ב-1950 הוסר הלוט מעל תבליט מעשי ידיה של אנה גרימדלן וגם הוא מתאר את האראלד רוכב על סוס. תבליט זה ניצב בחזית המערבית של בית עיריית אוסלו.
בתרבות.
דמותו של האראלד השלישי מופיעה בכמה יצירות ספרותיות. הוא משמש כדמות הראשית בשני ספרי ילדים מאת המשורר והסופר הבריטי, הנרי טריס, "אחרון הוויקינגים" (1964) ו"החרב מהצפון"/"האחים הצפוניים" (1967). הוא גם מופיע כדמות הראשית בטרילוגיה "הוויקינג האחרון" (1980) מאת פול אנדרסון וב"ביזנטיום" (1989) מאת מייקל אניס, שמתאר את הקריירה של האראלד בקיסרות הביזנטית.
ספר ההיסטוריה החלופית, "צלבן הזהב" (2007) מאת הארכאולוג הימי, דייוויד גיבינס, מאפיין את האראלד כדמות מפתח ועוקב אחריו כשהוא משיג את המנורה האבודה בין שאר אוצרותיו במהלך שירותו במשמר הורנגי בקיסרות הביזנטית. דמותו של האראלד מופיעה גם בספרו של טום הולט, "מדוולנד".
בקולנוע גולמה דמותו של האראלד על ידי ריצ'רד לונג בפרק הראשון של הסדרה "היסטוריוניקס" של ה-BBC ב-2004, שכותרתו הייתה "1066" והוא חוקר את הרקע לקרב הייסטינגס.
עזיבתו הבלתי שגרתית של האראלד מקונסטנטינופול מתוארת בשיר "הבריחה הגדולה" של להקת הפולק מטאל הפינית, טוריסס. בנוסף, הוא מופיע לסירוגין באלבומים "דרכם של הורנגים" (The Varangian Way) ו"עמוד והילחם" (Stand Up and Fight).
ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן
ברנהרד השלישי, פרידריך וילהלם אלברכט גאורג, דוכס סקסוניה-מיינינגן (בגרמנית: Bernhard III Friedrich Wilhelm Albrecht Georg; 1 באפריל 1851 – 16 בינואר 1928) היה הדוכס האחרון של דוכסות סקסוניה-מיינינגן, פילולוג וגנרל-פלדמרשל בצבא הפרוסי. בנו הבכור של גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ושל שרלוטה, נסיכת פרוסיה.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
ברנהרד נולד ב-1 באפריל 1851 במיינינגן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, לגאורג, שהיה מאוחר יותר דוכס סקסוניה-מיינינגן, ולשרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתו של אלברכט, נסיך פרוסיה. משנת 1860 התחנך ברנהרד על ידי פרופ' רוסמן לפני שהלך ללמוד באוניברסיטת היידלברג בשנת 1869. עד מהרה הוא קטע את לימודיו בשל פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה והתגייס ל, שם שימש כקצין מטה ברגימנט הרגלים ה-95 (התורינגי ה-6). לאחר סיום המלחמה הוא חזר ללימודיו בלייפציג. בשנת 1873 הוא שוב התגייס לצבא, והצטרף לרגימנט הפוסיליירים של המשמר של הצבא הפרוסי בברלין. בשנת 1889 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1891 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. בשנת 1893 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-22, ובשנת 1896 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים ומונה למפקד הקורפוס ה-6 בברסלאו. ב-15 בספטמבר 1903 הוא הועלה לדרגת גנרל אוברסט ומונה למפקד האזור הצבאי השני. יחד עם אשתו הוא ערך נסיעות רבות, והחל לבצע יותר ויותר את חובות הייצוג של אביו. בשנת 1909 ברנהרד קיבל דרגת גנרלפלדמרשל, ובשנת 1912 סיים את הקריירה הצבאית שלו ופרש מהצבא.
משפחתו.
ב-16 בפברואר 1878 התחתן ברנהרד עם שרלוטה, נסיכת פרוסיה, בת-דודתו מדרגה שנייה, ובתם של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה ואשתו ויקטוריה, הנסיכה המלכותית בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. ממנה היה לו בת אחת:
שלטונו.
ברנהרד מונה לדוכס לאחר מות אביו ב-1914, אולם שלטונו היה קצר ימים, ועם סיום מלחמת העולם הראשונה וביטול המונרכיות הגרמניות, הפך לאזרח מן השורה. הוא בילה את שארית חייו במיינינגן, עד למותו ב-16 בינואר 1928.
אוזה
מרגלית שילה
מרגלית שילה (נולדה ב-1942) היא היסטוריונית ישראלית, פרופסור אמריטוס בבמחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה ע"ש מרטין זוס באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה.
שילה היא ילידת רחובות. אביה הוא הכימאי פרופ' אהרן בונדי, חתן פרס ישראל לחקר החקלאות (1984).
פרסמה מחקרים והשתתפה בעריכת קובצי מחקרים על תולדות ההתיישבות העובדת במאה ה-19 וה-20, על הממסד הציוני ועל מעמד הנשים ומצבן ביישוב הישן והיישוב החדש.
שילה היא אלמנתו של המשפטן פרופ' שמואל שילה. היא אם לחמישה, וביניהם נפתלי שילה, שופט בבית משפט מחוזי ת"א, ד"ר אלחנן שילה, מרצה לפילוסופיה ורחל ברלין, מבעלי משרד עו"ד abs בירושלים. מתגוררת בשכונת קטמון בירושלים.
אקארי (חידה)
אקארי (ביפנית: 美術館 "ביג'וּטסוּקן"), מוכרת גם כמדליק, היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי. נכון ל-2011, ניקולי הוציאה לאור שלוש חוברות המכילות רק חידות אקארי.
חוקים.
המשחק מתבצע על גבי טבלה מרובעת המורכבת מתאים שחורים ולבנים. השחקן מציב "נורות" בתאים לבנים, כך שלא יהיו שתי נורות המאירות אחת על השנייה, בעוד כל הטבלה מוארת. נורה מאירה את כל השורה והטור שלה, אלא אם כן קרן האור שלה פוגעת בתא שחור ושם נעצרת. בחלק מן התאים השחורים יש מספר בין 0 ל-4. כאשר מופיע מספר בתא שחור, המספר מציין כמה נורות חייבות להיות סמוכות לתא זה; לדוגמה, תא עם המספר 4 חייב להיות מוקף כולו (במאונך ובמאוזן, בסמוך לצלעותיו) בנורות, ואסור שתהיינה נורות בסמוך לתא עם המספר 0. בסמוך לתא שחור לא ממוספר יכול להיות כל מספר נורות (כולל 0). נורות הנמצאות באלכסון לתא לא נחשבות כסמוכות אליו.
שיטות פתרון.
נקודת פתיחה נפוצה ל"אקארי" היא למצוא תא שחור עם המספר 4 בתוכו, או תא עם מספר קטן יותר החסום בצד אחד או יותר (לדוגמה, 3 ליד קיר, או 2 בפינה) וכך מגיעים למצב בו יש רק תצורה אחת של נורות המקיפות את תא זה. אחרי צעד זה, עוד תאים ממוספרים נהיים מוארים בצד אחד או יותר, וכך קטן מספר סידורי הנורות האפשרי, ובחלק מן המקרים, קטן אף לאפשרות אחת.
כאשר לא ברור היכן להציב נורה, אפשר לצייר נקודות בתאים בהם אסור שתהיה נורה; תאים כמו 0, או תאים בהם נורה תיצור סתירה. לדוגמה, נורה המוצבת באלכסון ובסמיכות לתא עם המספר 3 תחסום שניים מהתאים הסמוכים לו, ובכך תחסום כל אפשרות להציב שלוש נורות מסביב לתא זה; לכן, בתאים הסמוכים באלכסון לתא עם 3, לעולם לא תוכל להיות נורה, ויכולים להיות תמיד מנוקדים. בדומה לכך, אפשר להציב נקודות במקומות בהם נורה "תלכוד" תא לא מואר אחר, בהפכה את הדלקתו לבלתי אפשרית ללא עבירה על החוקים.
טכניקה מתקדמת יותר היא לחפש תא שעדיין לא מואר, ולבדוק אם ישנו רק תא אחד שהצבת נורה בו תאיר את תא זה.