אלפונס קאר התנגד לנפוליאון השלישי שקיבל סמכויות דיקטטוריות ב-1851. הוא עזב את פריז ועבר להתגורר בעיר ניס שבריביירה הצרפתית, שם המשיך ביצירתו הספרותית. ב-1854 חכר אדמה חקלאית בסביבות ניס כדי להשביח זנים של צמחים ועצי פרי (זן האגס "אלפונס קאר" נקרא על שמו). הוא עסק בהשבחת פרחים בעיקר מסוג דליה, הפך לאיש עסקים, ייסד את המסחר בפרחים בריביירה הצרפתית ופתח חנות לממכר פרחים, פרי וירקות. הוא עסק גם בדייג כתחביב ועשה שימוש בהתנסותו זו כדי לכתוב את הנובלות "ערביי סנט אדרס" (1853) ו-"לחוף הים" (1860). זיכרונותיו בשם "יומן האונייה" הופיעו ב-1879–1880.
אלפונס קאר מת ב-1890 בסנט רפאל שבריביירה הצרפתית.
יהדות בוכארה
בוכארים
מפל מתח
דלתא 3
דלתא 3 (באנגלית: Delta III) הוא משגר לוויינים חד-פעמי שיוצר על ידי החברה האמריקנית הרב לאומית בואינג, שהיה חלק מסדרת הטילים דלתא. המשגר שוגר לראשונה ב-26 באוגוסט 1998, אך השיגור הסתיים בכישלון. לאחר כישלון נוסף ולאחריו שיגור שהוכרז כהצלחה אך בעצם לא הגיע למסלול הנכון, יצור הדלתא 3 הופסק. הדלתא 3 יכול היה לשאת מטען כבד כפליים מקודמו, הדלתא 2.
היסטוריה.
במרוצת שנות ה-90 יותר ויותר לוויינים יוצרו במשקלים גבוהים. כיוון שהדלתא 2 לא יכול היה לשאת חלק מן המשקלים הגבוהים הללו ומכיוון שבואינג חשה בצורך להיות בקדמת השוק, החל פיתוחו של הדלתא 3 שבסופו המשגר שוגר באוגוסט 1998.
שיגורו הראשון של הדלתא 3 הסתיים בכישלון, כשתוכנות שהועברו מהדלתא 2 גרמו לשגיאה במערכת הניווט בזמן פעילות השלב הראשון. המשגר נהרס ואיתו גם הלוויין ששיגר, הגאלקסי אקס שהיה לוויין תקשורת שנועד לשימוש ארצות הברית ומדינות באיים הקריביים.
השיגור השני נערך ב-4 במאי 1999, גם שיגור זה הסתיים בכישלון. הכישלון נגרם מבעיית לחץ במנוע השלב השני שגרמה לכיבוי המנוע. כתוצאה מכך לוויין האוריון 3, שהיה לוויין תקשורת לשימוש באוקיאניה ומזרח אסיה, הגיע למסלול נמוך במקום למסלול גאוסטציונרי וכך לא יכול היה לממש את מטרתו.
השיגור השלישי והאחרון נערך ב-23 באוגוסט 2000 וכלל רק מטען מדומה. המסלול שאליו הגיע המטען היה נמוך בכ-6,000 ק"מ מהמסלול המבוקש אך השיגור עדיין נחשב להצלחה חלקית.
כתוצאה מהחלשות שוק הלוויינים, אי-אמון במשגר בגלל ההיסטוריה העגומה שלו והתקרבות סיום פרויקט משגר הדלתא 4 השיגור השלישי היה האחרון של הדלתא 3 ויצורו הופסק.
אוקיינייה
אליצור תל אביב/חולון
קונספסיון
קונספסיון (בספרדית: Concepción) היא עיר במרכז צ'ילה, סמוך לשפך נהר ביוביו. העיר, שבשנת 2002 התגוררו בה כ-212 אלף תושבים, משמשת כבירת מחוז ביוביו והפרובינציה קונספסיון. במטרופולין שהיא חלק מאזור ביוביו התגוררו ב-2002 כ-890 אלף תושבים, והיא השנייה בגודלה במדינה אחרי זו של סנטיאגו.
היסטוריה.
פדרו דה ואלדיביה ייסד את קונספסיון ב-5 באוקטובר 1550 צפונית לנהר הביוביו ולחוף האוקיינוס השקט, במקום בו שוכנת כיום העיר פנקו, בשם קונספסיון דל נואבו אקסטרמו (Concepción del Nuevo Extremo). באותה העת, היה האזור שמדרום לביוביו נתון לשליטת המפוצ'ה, והעיר החדשה הייתה בקצה הטריטוריה הספרדית. מיקום זה הקנה לה חשיבות צבאית מחד גיסא, אך הפך אותה לחשופה להתקפות המפוצ'ה מאידך גיסא.
כבר ב-1554 החריבו אותה בני המפוצ'ה, במהלך מלחמת האראוקו, ולאחר הקמתה מחדש ב-1555 החריבו אותה בשנית. ב-1557 הקים מושל צ'ילה, גרסיה אורטאדו דה מנדוסה את מבצר אלטו דה פינטו. תחת פיקודו של חרונימו דה וייגאס, שוקמה והעיר והוקמה מחדש ב-6 בינואר 1558. עד מהרה, הצבא מיקם בעיר את מפקדתו, וניהל ממנה את המערכה שניהל מול המפוצ'ה. אוכלוסיית העיר גדלה במהירות והגיע ל-10 אלפים תושבים, חרף התקפות המפוצ'ה, שהגיעו לשיאן במצור שהוטל עליה ב-1564. חשיבותה של העיר באה לידי ביטוי גם בכך שבין 1565 ל-1575 התמקמה בה הריאל אאודיאנסיה.
פרט להתקפות המפוצ'ה, תקפו את העיר גם פיראטים אנגלים והולנדים, וכן פקדו אותה גם רעידות אדמה וגלי צונאמי, בשנים 1570, 1657, 1687 ו-1730. לאחר הצונאמי האחרון, ב-25 במאי 1751, החליטו הרשויות להעתיק את העיר ממקומה למקומה הנוכחי בעמק לה מוצ'ה, סמוך לנהר ביוביו, אם כי המעבר התרחש רק 12 שנים מאוחר יותר, עקב התנגדות הבישוף לכך. אזור ההתיישבות המקורי נותר שומם במשך כתשעים שנה, עד להקמת העיר פנקו ב-1842. במיקומה החדש הייתה העיר לבירת האינטנדנסיה של קונספסיון, שהשתרעה מנהר מאולה בצפון ועד לגבול עם המפוצ'ה בדרום. האינטנדט הראשון, אמברוסיו או'היגינס, היה לימים מושל צ'ילה ומלכות המשנה של פרו.
עם הכרזת העצמאות של צ'ילה ב-18 בספטמבר 1810 בסנטיאגו, הצטרפה גם קונספסיון למדינה העצמאית. ב-1814 כבשו הספרדים את צ'ילה מחדש, אך ב-1 בינואר 1818 הכריז ברנרדו או'היגינס מחדש על עצמאותה של צ'ילה בכיכר המרכזית של קונספסיון, שנקראה בהמשך פלאסה דה לה אינדפנדנסיה ("כיכר העצמאות").
ב-20 בפברואר 1835 פקדה את העיר רעידת אדמה חזקה, שהחריבה את רובה, והיא נבנתה מחדש.
גם לאחר השלמת הרגעתה של אראוקניה בסוף המאה ה-19, וההשתלטות הצ'יליאנית על הטריטוריות של המפוצ'ה, המשיכה קונספסיון להיות עיר חשובה. הנמלים הסמוכות לה, טלקוואנו, טומה, סן ויסנטה ולירקן הפכו אותה לנקודת ציון מרכזית בנתיבי המסחר, ומהגרים רבים שהגיעו לצ'ילה עברו דרכה וחלקם אף נשארו בה. ב-1919 הוקמה בקונספסיון האוניברסיטה הפרטית הראשונה בצ'ילה, אוניברסיטת קונספסיון.
במהלך המאה ה-20 התרחבה העיר וחלק מהערים הסובבות אותה נכללו בתחום השיפוט שלה. מנגד, כחלק ממגמת ביזור לקראת סוף המאה, פוצלו ממנה שטחים מסוימים, והיו לרשויות מקומיות נפרדות, כגון צ'יגואיאנטה וסן פדרו דה לה פאס.
ב-27 בפברואר 2010 פקדה את העיר רעידת אדמה עזה, בעוצמה של 8.8 בסולם ריכטר. הרעש גרם להרס רב ולנזק כבד בעיר, וגלי צונאמי פקדו את חופי צ'ילה וחופים נוספים משני עברי האוקיינוס השקט.
דמוגרפיה.
על פי נתונים שנאספו בשנת 2002 במפקד האוכלוסין של המכון הלאומי לסטטיסטיקה של צ'ילה, שטח העיר הוא 221.6 קמ"ר ואוכלוסייתה היא 216,061 תושבים, כאשר 103,860 מתוכם הם גברים ו-112,201 הם נשים. קונספסיון היא ביתם של 11.61% מכלל האוכלוסייה של האזור. שיעור האוכלוסייה הכפרית שבשטח השיפוט של העיר הוא 1.88% (4,058 איש), והשאר, 98.12% הם אוכלוסייה עירונית (212,003 איש).
בין 1970 ל- 1982 היה גידול רב בשיעור האוכלוסייה. אחת הסיבות לכך היא הכללתה של סן פדרו תחת תחום שיפוטה של קונספסיון.
שיעור אוכלוסייתה של קונספסיון ירד באופן ניכר בשנת 1996, וזאת משום שפוצלו ממנה צ'יגואיאנטה וסן פדרו דה לה פס שנהיו לרשויות נפרדות; הללו דווקא גדלו במהירות מאז שנהיו ערי שינה של קונספסיון, ונהנו מקרבה למרכז תעשייתי ומסחרי כקונספסיון, דבר שערים אחרות לא זכו לו.
יש בעיר שיעור גבוה של תושבים זרים, העיקריים שבהם הם ספרדים, איטלקים ואמריקאים. יש גם שיעור נמוך יותר של תושבים זרים יוצאי גרמניה, צרפת, בריטניה, הולנד, יוון, פורטוגל, קרואטיה, סקנדינביה ואוסטרליה.
אנני אוקלי
אנני אוקלי (באנגלית: Annie Oakley נולדה בשם פיבי אן מוסי (Phoebe Ann Mosey); 13 באוגוסט 1860 - 3 בנובמבר 1926) הייתה צלפית ואלופת קליעה למטרה. הופעתה במסגרת סיבוב ההופעות העולמי של מופע המערב הפרוע של באפלו ביל הפכה אותה לכוכבת. תכסיסה הנודע היה ירי תחמושת בקוטר 0.22 אינץ' ממרחק של כ-26 מטר, פגיעה בקלף משחק שגרמה לחצייתו לשניים וניקוב עוד 5-6 חורים במחצית הקלף בטרם נחת על הרצפה. בנוסף, ירתה במטרות נעות בעומדה על גב סוס, ברכיבה על אופניים, מאחורי הגב ועוד.
תולדות חייה.
פיבי אן מוסי נולדה בכפר באוהיו, הוריה היו קווייקרים שנדדו מפנסילבניה. היא התייתמה בגיל 6 וחונכה בחווה סמוכה ובעצם שימשה שם כשפחה. עד גיל מאוחר הייתה אנלפבתית ולא ידעה קרוא וכתוב. בגיל תשע החלה לעסוק בצייד, על מנת לפרנס את עצמה ואת משפחתה. כשרונה בירי התפרסם בסביבה והיא נהגה להמר על יכולתה בתחרויות ירי וצליפה. עקב דמותה השברירית (גובהה היה רק 1.52 מטר) וגילה הצעיר, הצליחה להוליך שולל גברים רבים שנכשלו בהתמודדות מולה. אחד מגברים אלה, פרנסיס בטלר (Francis E. Butler) מסינסינטי נשא אותה לאשה ב-20 ביוני 1882.
בני הזוג עברו לגור בסינסינטי, בשכונת אוקלי, ממנה נטלה ככל הנראה את שם-הבמה שלה. היא הופיעה עם בעלה במופע שנקרא "באטלר ואוקלי" וב-1885 צירף אותה באפלו ביל קודי למופע "המערב הפרוע" שלו. חברה למופע, פר רובץ, כינה אותה בשם האינדיאני "Little Sure Shot" (קליעה ודאית קטנה), במופע הייתה יריבה לקלעית ליליאן סמית' שהייתה צעירה ממנה, לכן השתמשה אוקלי בגיל מזויף וציינה שהיא שש שנים צעירה מכפי גילה האמיתי (חזותה תמכה בכך), עקב כך תאריכי אירועים רבים בחייה משובשים.
היא נדדה עם המופע של באפלו ביל באירופה והופיעה בין היתר בפני המלכה ויקטוריה וירתה כדור אשר הפיל אפר-סיגריה אותה החזיק יורש העצר הפרוסי, שהיה לימים לוילהלם השני, קיסר גרמניה.
ב-1898 כתבה לנשיא ויליאם מקינלי שהיא מוכנה להעמיד לרשות ממשל ארצות הברית חמישים קלעיות מצטיינות, כולל נשקן ותחמושתן, אם תצא ארצות הברית למלחמה עם ספרד. למרות שהמלחמה אכן פרצה, הצעתה של אוקלי נדחתה.
היא המשיכה לשבור שיאי קליעה והופעותיה הונצחו במספר סרטים אילמים, בהם סרט שהסריט תומאס אלווה אדיסון ב-1894 בשם "The "Little Sure Shot" of the "Wild West" ("קליעה-בטוחה-קטנה מן המערב הפרוע").