ב-2006 הוציאה להקתו של לס "The Dogs" את אלבומה "Between Fences (בין גדרות)" והתפרקה זמן קצר לאחר הוצאתו. בהמשך השנה הוציא לס את אלבומו השני "קישון", שנקרא על שם הרחוב בו לס התגורר, בשכונת פלורנטין בתל אביב. נושאי החיים בעיר ובכפר והעולם המלאכותי שבו גם באלבום זה. את האלבום קידם לס במספר הופעות מצומצם, שבהן ליוו אותו דני הדר, יואב גרוס (פליט להקת "Two States") ועידן אברהמי.
באוגוסט 2007 נסע לס לטיול בהודו, שבמהלכו הקליט ג'אם סשן שהרכיב את אלבומו הבא שיצא ב-2008, "אודות הנשר". באלבום נכלל הקטע "חלום ילדות מתוק", שבו סימפל לס "ראיין" לכאורה את שלום חנוך, כשלמעשה הוא שתל במילות השיר תשובות שהשיב חנוך בראיון ישן לשאלות תלושות. איכות ההקלטות באלבום זה הייתה שונה מבקודמיו, מכיוון שהוקלטה בשטח ולא בחדר סגור.
בתחילת 2009 הוציא לס את אלבומו הרביעי, "נוף פשוט", אשר כלל גרסה חדשה לשיר הנושא, שנכלל באלבום הקודם.
ב-2012 הקים לס את להקת הליווי שלו, "האודיטוריום", הכוללת את איתמר נבו בשירה וגיטרה, אריאל פלג בקלידים, יונתן יידוב (בנו של שלמה יידוב) בבאס ועידן אברהמי בתופים. סגנונו המוזיקלי המלודי של לס הוחלף ברוק מכוסח וקצבי יותר, שהתבטא באלבום החדש "אלי לס ולהקת האודיטוריום", שיצא באותה שנה והציג פירושים רוקיסטיים יותר לשיריו.
ב-17 באפריל 2015 הוציא לס את אלבומו השביעי במספר "היום עובר אחת ושתיים". האלבום כלל שירים שהוקלטו בין 2015-2012 בתלמי יחיאל. בשונה משירי אלבומיו הקודמים שעסקו בנוף סינתטי ובחיי עיר-כפר, עשרת השירים באלבום עסקו במערכת היחסים של זוג נשוי וחייהם במושב חקלאי.
ב-מרץ 2017 יצא האלבום "אלייך רצים השירים". באותה שנה הקים את הלהקה "שלושת השחורים" ביחד עם גלעד מיכאלי בבס ורותם לס (בנו של אלי) על התופים.
ב-מרץ 2021 יצא אלבומו העשירי "לך דע". באלבום משתתפים ילדיו של לס - ליבי בת ה-9 בשירה, ורותם בן ה-12 בחצוצרה.
אלבומיו של לס מופצים דרך הלייבל פית/קית אך ניתנים להורדה חופשית באתר הבנדקאמפ שלו.
חיים אישיים.
לס נשוי לשירי, אשר לוקחת חלק פעיל באלבומיו בשירת קולות רקע ובעיצוב העטיפות. עד 2006 התגורר לס בדגניה א' ומשם עבר לרמת גן. מתגורר בחולון והוא מורה ללשון.
גירוש יהודי מדינת האפיפיור
גירוש יהודי מדינת האפיפיור הוא גירוש יהודים ממדינת האפיפיור בשנת ה'שכ"ט (1569). הגירוש בוצע בעקבות בולה אפיפיורית בשם "Hebraeorum gens" (באיטלקית: "הגזע העברי") שהוציא האפיפיור פיוס החמישי. חוק כנסייתי זה היה בתוקף עד כיבוש איטליה על ידי נפוליאון בונפרטה ב-1800.
החוק נועד ללחוץ על יהודים להתנצר תוך כדיי מתן הבטחה שלא יגורשו אם יעשו כך. מעטים נענו לצו והתנצרו, רוב היהודים שמר על דתו וגורש למקומות אחרים באיטליה, כמו: ליבורנו ופיטיליאנו.
רקע.
האפיפיורים ראו ברפורמציה הפרוטסטנטית (אמצע המאה ה-16) איום ישיר עליהם וכחלק מתגובת הנגד לרפורמציה הופעלו גם אמצעים נגד היהודים במדינת האפיפיור. ב-14 ביולי 1555, חודשיים לאחר שנבחר לתפקידו, פרסם האפיפיור פאולוס הרביעי את הבולה Cum nimis absurdum שבה נאסר על יהודים להיות בעלים של נדל"ן, להעסיק משרתים נוצרים, לעסוק ברפואה ולקשור קשרים חברתיים עם נוצרים. היהודים נדרשו לחבוש כובע צהוב (צהוב הוא סמל הבגידה בנצרות, ראו הטלאי הצהוב) ולהאזין לדרשות קתוליות בשבת. העיסוקים המותרים ליהודים הוגבלו לסחר בחפצים משומשים בלבד. העיסוק היהודי הנפוץ של מתן הלוואות בריבית התאפשר תחת פיקוח מחמיר. כמו כן נקבע בבולה כי היהודים חייבים להתגורר בנפרד משכניהם הנוצרים. גזרה אחרונה זו הביאה להקמת גטו רומא. עם הקמת הגטו הופרדו יהודי רומא משאר האוכלוסייה לרובע מוקף חומה שבו שלושה שערים שננעלו למשך הלילה. הבולה כללה בנוסף היתר ליהודים להתפלל בבית כנסת אחד בלבד בכל עיר.
שנה אחר־כך (1556) נידונו למוות והוצאו להורג בשריפה עשרים אנוסים שניסו לחזור ליהדות בעיר הנמל אנקונה. בתגובה נעשה ניסיון לארגן חרם כלל־יהודי על העיר. הניסיון שזכה לשם חרם אנקונה נכשל.
האפיפיור פיוס הרביעי בשנת 1562, מספר שנים לפני מותו, ביטל חלק מהגזירות שהוטלו על היהודים. לדוגמה, התיר ליהודים לשוב ולפתוח בנקים ב-16 מרכזים קטנים בנסיכות פארמה ופירנצה שבאיטליה. הזיכיון לפתיחת הבנקים חודש מדי שנה, עד מותו, אך מעליית פיוס החמישי חודשו הגזירות על היהודים.
הבולה האפיפיורית "Hebraeorum gens".
ב-26 בפברואר 1569 הוציא פיוס החמישי את הבולה האפיפיורית "Hebraeorum gens" (תרגום מלטינית: "הגזע העברי"):
הבולה ציוותה על גירוש, בתוך 90 יום, של כל היהודים ממדינת האפיפיור למעט מאנקונה ומרומא (כ-1,000 משפחות). באופן זה גורשו יהודים מכ-50 ערים. חוק זה היה בתוקף עד כיבוש איטליה על ידי נפוליאון בונפרטה. צו האפיפיור השפיע גם על קהילות נוצריות אחרות באיטליה, שלא היו תחת שלטון מדינת האפיפיור ובאזור לומברדיה, למשל, סבלו היהודים רדיפות. לעומת זאת, בפירנצה וליוורנו שבטוסקנה, זכו היהודים ליחס טוב יותר וב-1598 קיבלו היהודים מהנסיך פרדיננדו הראשון אישור לחופש מסחר וחופש בעניינים רבים אחרים.
לאחר הגירוש.
מרבית היהודים שגורשו הגיעו לאימפריה העות'מאנית. חלק מהמגורשים הפליגו בים והשתקעו בסלוניקי, באדירנה שבתראקיה ובקושטא וחלקם עברו ביבשת לאורך הדנובה והשתקעו בערים כמו ניקופול (היום בבולגריה סמוך לרומניה), ובקהילות נוספות באזור הבלקן. היהודים שהיו בעלי מקצוע, אוריינים ושלטו במספר שפות נקלטו היטב במסגרותיה של האימפריה החדשה ושגשגו. היהודים שגורשו ממדינת האפיפיור שמרו על תרבותם, מנהגי הקהילה ונוסח התפילה שהביאו עמם מערי מוצאם גם לאחר גירושם והתערותם בקהילות החדשות.
השפעת מאורעות אלה על הקהילה היהודית הייתה דרסטית. ההגבלות והצווים על תחומי העיסוק מצד אחד וגביית המיסים על ידי השלטון (כלומר הכנסייה) מצד שני הביאו את הקהילה לפשיטת רגל כלכלית. במהלך המאות ה-17 וה-18 הפכו יהודי רומא לעניים מרודים והתגוררו בגטו בתנאים מחפירים עד כדי כך שחדר אחד שימש למגורי שלוש משפחות שהחזיקו בו שמונה שעות כל אחת. אף על פי כן המשיכו להתגורר בגטו בין 4,000 ל-6,000 יהודים. הפעילות התרבותית הענפה שקדמה לתקופה זו פסקה כליל, אם כי התקיימה פעילות חינוך בגטו ואחוז היהודים יודעי קרוא וכתוב היה גבוה משמעותית מהאחוז באוכלוסייה הכללית.
וולאס סטגנר
וולאס ארל סטגנר (באנגלית: Wallace Earle Stegner; 18 בפברואר 1909 – 13 באפריל 1993) היה היסטוריון, סופר, מחבר סיפורים קצרים וסביבתן אמריקאי המכונה לעיתים קרובות "בכיר סופרי המערב" ("The Dean of Western Writers"). הוא זכה בפרס פוליצר ב-1972. ובפרס National Book Award ב-1977.
חייו.
סטגנר נולד בעיירה לייק מילס (Lake Mills) במדינת איווה. על אביו, ג'ורג' סטגנר (George Stegner), העיד סטגנר כי היה נווד בנשמתו, ובכל תקופת ילדותו ונעוריו נדדה משפחתו פעמים רבות במערב ארצות הברית וסטגנר גדל במקומות שונים דוגמת הערים גרייט פולס במונטנה, סולט לייק סיטי ביוטה והכפר איסטאנד (Eastend) בפרובינציה ססקצ'ואן שבקנדה. על תקופה זו כתב סטגנר באוטוביוגרפיה שלו "זאב ערבה" ("Wolf Willow") כי הוא "חי בעשרים מקומות, בשמונה מדינות וקנדה". בתקופת הקיץ שהה סטגנר בגרינסבורו בורמונט. בעת שהותו ביוטה הוא הצטרף לתנועת הצופים שהייתה מסופחת לכנסייה המורמונית (אם כי הוא עצמו היה פרסביטריאני) וזכה בדרגה הגבוהה ביותר שאליה ניתן להגיע בתנועה (Eagle Scout). ב-1930 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת יוטה. הוא למד גם בסדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה שבה קיבל את התואר השני מאוניברסיטת איווה ב-1932 ואת הדוקטורט ב-1935.
ב-1934 נישא סטגנר למרי סטיוארט פייג' (Mary Stuart Page). במשך 59 שנים הם חלקו "שותפות ספרותית אישית מיוחדת במינה" במילותיו של ארתור שלזינגר הבן (Arthur Schlesinger Jr.).
סטגנר מת בסנטה פה ב-13 באפריל 1993 עקב סיבוכים שנגרמו לאחר תאונת דרכים שעבר ב-28 במרץ של אותה שנה. הוא היה בן 84 במותו.
בנו של סטגנר, פייג' סטגנר (Page Stegner) הוא סופר, מסאי, ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. פייג' נשוי לסופרת לין סטגנר (Lynn Stegner). פייג' סטגנר השתתף יחד עם אביו בספר "מקומות אמריקנים" ("American Places") וערך ב-2008 את "אוסף המכתבים של וולאס סטגנר" ("Collected Letters of Wallace Stegner").
קריירה.
פעילות באקדמיה ומחוץ לה.
סטגנר לימד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ובאוניברסיטת הרווארד. בסופו של דבר הוא התמקם באוניברסיטת סטנפורד, שבה הוא ייסד את החוג לכתיבה יוצרת. בין תלמידיו: סנדרה דיי או'קונור, אדוארד אבי (Edward Abbey), ונדל ברי (Wendell Berry), סימין דנשוואר (Simin Daneshvar), אנדריו גלייז (Andrew Glaze), ג'ורג' היגינס (George V. Higgins), תומאס מקגואן (Thomas McGuane), רוברט סטון (Robert Stone), קן קיזי, גורדון ליש (Gordon Lish), ארנסט גיינס (Ernest Gaines), קולין היגינס ולארי מקמרטרי (Larry McMurtry).
סטגנר שירת כעוזר מיוחד למזכיר הפנים של ארצות הברית סטיוארט יודול (Stewart Udall), ונבחר לדירקטוריון של מועדון סיירה לתקופה 1964–1966. הוא עקר לבית שנבנה בסמוך לנקיק מטאדרו (Matadero Creek) בעיירה לוס אלטוס הילס (Los Altos Hills) הסמוכה והפך לאחד מהתושבים הבולטים בה. ב-1962 הוא השתתף בהקמת "הוועדה למען מרגלות הרים ירוקים" (Committee for Green Foothills), ארגון סביבתני המוקדש לשימור והגנת הגבעות, היערות, ערוצי הנחלים, אדמות הביצה והחופים של חצי האי סן פרנסיסקו.
ספריו.