האוכלוסייה העולמית של אייל הת'ורולד נאמדת (נכון לשנת 1998) בכ-7,000 פרטים, מתוכם 2,000 בגאנסו וצ'ינגחאי, ו-4,000 בסיצ'ואן וטיבט. בגני חיות (נכון לשנת 2011) רשומים כ-100 פרטים.
אייל האנדים
אייל האנדים או אייל ממוזלג (שם מדעי: "Hippocamelus") הוא סוג של אייל מתת-משפחת איילי העולם החדש הכולל שני מינים החיים בהרי האנדים שבאמריקה הדרומית. השם המדעי הוא שילוב של שתי מילים יווניות, "Hippo" = סוס; "camelus" = גמל (למה), ונקרא כך משום שאנשים תיארו אותו לראשונה כיצור ביניים בין סוס ולמה.
מאפיינים.
לשני המינים קרניים קטנות יחסית בעלות שני סיעופים בלבד, כאשר הסיעוף האחורי גדול יותר. מינים אלה אינם טריטוריאליים ומסתפקים בהפגנת דומיננטיות; כמו כן קרבות בין זכרים נדירים, מה שגם מסביר מדוע קרניו של סוג זה אינן מפותחות.
המינים חיים על פי רוב במדרונות ההרים, ופרוותם עבה ומחממת. עופרים של מינים אלה נולדים ללא נקודות, וצבעם כהה כשל הבוגרים.
שני המינים סובלניים יחסית לנוכחות לבני אדם, דבר שהוא יוצא דופן בקרב האיילים.
מינים.
הסוג אייל האנדים כולל שני מינים:
אייל אנדים פרואני
אייל אנדים פרואני (שם מדעי: "Hippocamelus antisensis"; מכונה גם טרוקה או פשוט אייל פרואני), הוא מין של אייל בסוג אייל האנדים ובתת-משפחת איילי העולם החדש, החי בהרי האנדים שבאמריקה הדרומית. מין זה דומה לקרובו אייל אנדים צ'יליאני, אך קטן ובהיר יותר ממנו.
השם המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: "Hippocamelus" = סוס-גמל, ומתייחס לכך שהסוג תואר לראשונה כהכלאה בין סוס וגמל (או למה); "antisensis" הוא שם של פסגת הר באנדים הצפוניים (Antisana).
אנטומיה.
האייל הפרואני הוא אייל בגודל בנוני; אורך ראשו וגופו: 170-150 ס"מ, אורך זנבו: 11.13-5 ס"מ, ומשקלו: 64-45 ק"ג. גובה כתף הנקבה: כ-70 ס"מ, ושל הזכר: 80-75 ס"מ. פרוותו של האייל הפרואני עבה וצמרירית, ועשויה משערות גסות. הצבע הכללי של הגוף נע בין חום צהבהב לחום אפרפר, נותר אחיד לאורך כל השנה, ומספק לו הסוואה מצוינת בסביבתו הטבעית. על הפנים יש סימון כהה בצורת Y, הנמתך מהחוטם עד העיניים, מה שמשווה לו מראה של "גבות", ואילו השפתיים והגרון לבנים. הלחיים בהירות מעט, והבטן בדרך כלל לבנה. הזנב הוא חום כהה, עם שערות לבנות בצדו התחתון. הגוף ארוך ועבה, האוזניים גדולות כפרד, הצוואר והרגליים קצרים יחסית, והקדמיות קצרות יותר מהאחוריות. הניבים מפותחים היטב בשני המינים, אף על פי שהם לא בולטים מעבר לשפה. הנקבות קטנות יותר מהזכרים, ופרוותם בהירה יותר. הזכרים, הם בעלי קרניים קצרות יחסית באורך של 20–30 ס"מ, המחולקות לשני סיעופים בלבד והסעיף האחורי ארוך יותר מהקדמי.
תפוצה ובית גידול.
האייל הפרואני נפוץ בהרי האנדים של פרו, מערב בוליביה, צפון מזרח צ'ילה, וצפון מערב ארגנטינה, ומכאן השם הנפוץ אייל צפון האנדים. עם זאת התפוצה מקוטעת, ויש קשר רופף מאוד בין האוכלוסיות הקטנות והמבודדות, שלעיתים קרובות מופרדות על ידי התיישבות אנושית.
בית גידולו משתנה באזורים שונים; בפרו ובוליביה, ניתן למצוא אותו בגבהים של 5,000-3,500 מטרים, ובארגנטינה הוא מצוי בסביבות 3,000-2,500 מטר מעל פני הים. בגבהים נמוכים אלה, הם נצפים גם בשולי יערות טרופיים. אייל זה מותאם במיוחד לחיים בגובה רב, ומעדיף אדמה טרשית צחיחה למחצה, כגון מרעה תת- אלפיני, או טונדרה מעל קו העצים.
אקולוגיה.
איילים אלה הם חברתיים, וחיים בדרך כלל בקבוצות קטנות של שישה עד שמונה פרטים (במקרים נדירים עד 31), הכוללים זכרים נקבות ועופרים. לעיתים קרובות נקבה בוגרת מובילה את הקבוצה, בעוד שהזכרים הולכים אחרונים. הזכרים נלחמים ביניהם לעיתים רחוקות ומסתפקים בהפגנת דומיננטיות.
אנשים מקומיים מדווחים כי האייל הפרואני הוא פעיל יום, ופועל על פי דפוס יומי כאשר בשעות היום הוא אוכל במדרונות ולקראת הצהריים יורד אל העמקים כדי להגיע למקורות המים. אייל זה מושפע גם מתנועות עונתיות; בקיץ הוא מבלה את זמנו במדרונות הגבוהים שבהם שפע אוכל והגנה מטורפים, ובחורף בגבהים נמוכים או בעמקים כדי להיות מוגן מהקור העז.
תזונתו של האייל הפרואני מבוססת על עשבים, עשבי תיבול, טחבים, חזזיות, ותבלינים ולעיתים גם שיחים.
עונת הרבייה מתרחשת בעיקר ביוני ויכולה להמשיך עד חודש אוגוסט. תקופת ההריון היא כ-7.5 חודשים, והעופרים (על פי רוב אחד לעיתים נדירות שניים) נולדים בחודשי פברואר עד אפריל המהווים את סוף עונת הגשמים. העופר נולד ללא נקודות ונותר חבוי בצמחייה במשך כמה שבועות לאחר לידה.
איומים ושימור.
האויב הטבעי של אייל בוגר בטבע היא בעיקר פומת ההרים, בעוד שחתולי בר ושועלים (כדוגמת שועל קולפאו) עשויים לטרוף עופרים.
האיומים על מין זה כוללים אובדן וקיטוע בית גידול מתמשך, כמו גם תחרות עם בעלי חיים מבויתים. המין ניצוד על ידי ציידי שעשוע, או נורה על ידי חקלאים המחשיבים אותו כמזיק ליבולים כאשר הוא רועה בשדות אספסת מדי פעם. כלבי בית טורפים אף הם איילים המתקרבים לשטחים חקלאיים.
האייל הפרואני ניצוד גם לרפואה בוליביאנית מסורתית, כשעל פי אמונת המקומיים הקרניים יכולות לשמש לריפוי שיתוק הפנים. בחלק מיישובים כפריים התושבים נוהגים לאכול בשר אייל מיובש.
כרגע יש מעט מאוד צעדים ספציפיים להגנה עתידית על האייל הפרואני, אף על פי שהמין נפוץ במספר שמורות מוגנות ובגנים לאומיים. אייל זה מסווג על ידי IUCN במצב פגיע (VU), ומופיע גם בנספחים של אמנת הסחר בינלאומי בזנים נכחדים (CITES), שפירושו שמסחר במין זה צריך להיות בפיקוח הדוק.
תוחלת חייו של האייל הפרואני עד עשר שנים.
אייל אנדים צ'יליאני
אייל אנדים צ'יליאני (שם מדעי: "Hippocamelus bisulcus"; קרוי גם וֶמוּל או בקיצור אייל צ'יליאני), הוא מין של אייל בסוג אייל האנדים השייך לתת-משפחת איילי העולם החדש, ומצוי בהרי האנדים שבאמריקה הדרומית. האייל הצ'יליאני הוא האייל הדרומי ביותר, ונחשב כחיה הלאומית של צ'ילה.
מקורו שמו המדעי של הסוג מיוונית: "Hippo" = סוס, "camelus" = גמל (למה); בעוד שהאייל אינו קשור לאחד מהם הוא תואר לראשונה על פי שמועות כהכלאה בין פרא ולמה. השם המדעי של המין "bisulcus" פירושו בלטינית "בעל שני תלמים", או "שסוע"; ומתייחס כנראה לסיווג המקורי של אייל זה כסוס שסוע-פרסה.
הכינוי "ומול" הנפוץ בדרום אמריקה, בא מהמילה האינדיאנית "ומין" שפירושה הוא "העוקב"; המתייחס לאופן הליכת האיילים בעדר בשורה אחת. בעבר כאשר קרובו (האייל הפרואני) היה מכונה "הואמול פרואני" מין זה היה מכונה בצ'ילה "הואמול צ'יליאני" ובארגנטינה "ומול פטגוני"; לאחר שכינוי של המין השני הוחלף ל"טריוקה" אייל זה קרוי כיום בפשטות "ומול".
תיאור ומאפיינים פיזיים.
האייל הצ'יליאני הוא אוכל העשב הגדול ביותר באזור ההררי של דרום האנדים. אייל זה חסון ומוצק ודומה בצורתו לפרסתנים הרריים מתת-משפחת היעלים, כתוצאה מגבו הקמור ורגליו הקצרות יחסית. כמו כן פרסותיו חזקות וקשות ולהן קצוות חדים המסייעים לו לטפס או לאחוז בסלעים חלקים. יש לו תנוחת גוף שפופה הנובעת מכך שרגליו האחוריות גבוהות יותר מהקדמיות. הזכרים גדולים וכבדים בצורה ניכרת מהנקבות והדו-צורתיות הזוויגית בולטת בעיקר בעובי הצוואר ובקרניים. גופו של אייל האנדים ארוך ורחב, צווארו קצר, וראשו גדול וחרוטי. עיניו קטנות, אפו גדול ושחור ומסביבו כתם שחור. השפה העליונה שחורה והשפה התחתונה לבנה.
לאייל הצ'יליאני יש פרווה גסה בעלת צבע חום כהה, המשתנה בקיץ בין גוון חלודה כהה לקפה עמוק ובחורף חיוורת יותר ובעלת גוון צהוב חולי או אפרפר. חלקו האחורי כהה יותר מחלקו הקדמי ולעיתים צבעו הוא ערמוני עם סימנים כהים יותר בסוף השדרה, בזנב ובשוקיים. החלק התחתון הכולל את העכוז, הגחון וצידו הפנימי של הזנב, לבנבן ומנוגד בחריפות לצד העליון הכהה. את האייל הצ'יליאני ניתן להבדיל בקלות מקרובו הצפוני (האייל הפרואני), הן בשל פרוותו הכהה והן בשל גופו הגדול יותר. לאייל הצ'יליאני אין סינר לבן בגרון או כתם לבן בחלק האחורי ומסביב לאף כפי שנראה אצל האייל הפרואני, ותחתם יש לו סימונים כהים בחלקו האחורי, וגרון הבהיר יותר משאר הגוף.
בחורף פרוותו מורכבת משתי שכבות: שכבה חיצונית ארוכה וגסה של זיפים דמויי שערות, ושכבה פנימית של פרווה צפופה וצמרית; השערות החיצוניות הן חלולות ושבירות באורך של 5–7 ס"מ, ובשילוב עם הפרווה הצמרית הן מספקות בידוד לאייל מפני רוחות חזקות עם טמפרטורות של עד 50 מעלות מתחת לאפס לפעמים. באביב השכבה החיצונית של הפרווה נושרת בגושים גדולים ומתחלפת בפרוות קיץ קצרה של שערות באורך 3–4 ס"מ. בכל עונות השנה השערות מקומטות מעט וארוכות יותר בחלק התחתון של הגוף, בזנב וברגליים.
האוזניים של מין זה ארוכות וצרות כשל אייל פרדי, ובשל גודלם הם מתוארות לעיתים כ-"אוזני פרד"; צידם החיצוני הוא חום כהה עם פס שחור בקצה, ואילו צידם הפנימי מלא בשערות לבנות ורכות. לאייל הצ'יליאני יש סימון שחור בצורת "Y" היורד מהעיניים לאף, והמצח החום בהיר המפלג בין העיניים יוצר מעין גבות שחורות מעליהם. אף על פי שסימון זה מיוחס בדרך כלל לזכרים בלבד, באוכלוסיית החוף הצ'יליאני הסימון נראה גם אצל הנקבות ולפעמים בולט אצלם אף יותר מהזכרים. הפנים והעיניים מוקפות בשיער בהיר יותר מהמצח, אשר מדגיש את בלוטות הריח הגדולות בעיניים. חוקרים שונים מדווחים על נוכחות או העדר ניבים עליונים.