כותבים אירופאים הרבו לעסוק ולתאר את האלימות של האלג'יראים ואת רצחנותם של הטורקים יושבי אלג'יר. תיאורים אלו עסקו בראש ובראשונה במר גורלם של השבויים שנמכרו לעבדות בשוקי אלג'יר וצפון אפריקה אך בהמשך עסקו התיאורים גם באלימות אותה הפעילו האלג'יראים כלפי תושביה הערבים והברברים של העוצרות ואף באלימות שהייתה כרוכה במאבקי הכח על מינוי הדיי.
ההיסטוריון טל שובל במאמרו אלימות באלג'יר העות'מאנית טוען כי אלימות זו לא הייתה חריגה מאוד ביחס למצב במדינות אחרות באותה העת, להפך נוקשותו של השלטון יצרה ביטחון אזרחי רב.גם מצבם של העבדים הנוצרים היה שפיר ואף טוב לאין ערוך ממצבם של שבויים מוסלמים שנחטפו במעשי שוד ימי, לבסוף טוען שובל כי חלק מן הכותבים האירופאים שעסקו באלימות הכרוכה במאבקי השלטון או באלימות שכבת היניצ'רים כלפי הערבים והברברים כתבו דברים אלו מתוך רצון לנמק את הפלישה הצרפתית (1830) פלישה שלוותה בטבח באנשי האליטה הטורקית.
יהודים באלג'יריה העות'מאנית.
הקהילה היהודית באלג'יריה נחשבת לעתיקת יומין בשנות השלטון העות'מאני התווספו לקהילה מהגרים ממגורשי ספרד ויהודים שבאו משורות הקורסארים. בפסיקת ההלכה נשתמרו מספר שאלות העוסקות בסחר העבדים בשווקיה של אלג'יר.
עודד כרמלי
עודד כרמלי (נולד ב-18 בפברואר 1985) הוא משורר, סופר, עורך ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה.
כרמלי נולד בכפר סבא, והחל לכתוב שירה בגיל צעיר. כבר בגיל 16 פורסמו שיריו בכתב העת עכשיו. בעת לימודיו בתיכון השלים תואר ראשון במסגרת האוניברסיטה הפתוחה. לאחר שירותו הצבאי עבר לתל אביב והשתלב בזירת הספרות והשירה של בית הקפה הנסיך הקטן.
פועלו הספרותי.
בשנת 2006 החל כרמלי לארגן ערבי שירה בשכונת פלורנטין תחת השם "תרכובת", במסגרת זו פגש את יהודה ויזן. באותה שנה ייסדו השניים את כתב העת לשירה "כתם". סך הכל פורסמו שישה גיליונות בין דצמבר 2006 למרץ 2008.
בשנת 2007 ייסדו כרמלי וויזן את פסטיבל תל אביב לשירה, הפסטיבל הראשון נערך בכוונה על תאריכי פסטיבל המשוררים במטולה. לדברי כרמלי וויזן, פסטיבל תל אביב לשירה נועד "להוות קונקורנציה לסיאוב המשרד-חינוכי והביצתי של פסטיבל מטולה", ה"מתאפיין ברחיצות-ידיים, קרי – זונות מפרסמות זו לזו". באותה שנה, יחד עם ויזן, הניח חבילה חשודה על מפתן בית כתב העת הליקון, כחלק מהסכסוך המתוקשר בין כתבי העת. לטענתו, החבילה, שנעטפה בעטיפת פו הדב ונכתב עליה "תיק תק / תיק תק / כתם 2 / עוד שבועיים", נועדה להודיע לכתב העת "הליקון" על פרסום התקציב הממשלתי לו זוכה הליקון בגיליון "כתם" החדש. אנשי הליקון הזמינו את חבלני המשטרה, שפינו את הבניין ופוצצו את הארגז. בעקבות האירוע נחקר כרמלי במשטרה. שנה לאחר מכן נפרדה דרכם הספרותית של כרמלי וויזן.
בשנת 2008 זכה במקום הראשון בתחרות "שירה על הדרך" של עיריית תל אביב.
בשנת 2010 היה בין יוזמי ההוצאה לאור של פרויקט הספרות והאמנות החד-פעמי "תיקיות 02010", במסגרתו פורסמה התכתבות פרטית בין כרמלי למי שהיה עורך התרבות במקומון העיר, איתמר בן-כנען. לפי ההתכתבות, בן-כנען ביקש מכרמלי לכתוב ביקורת "מפרגנת" וכרמלי השיב: "אם סגרת מראש עסקאות-שטן עם היח"צ אז זאת לא ביקורת, חביבי, זאת תעמולה".
בשנת 2011 הקים את כתב העת הבה להבא לספרות עברית עכשווית. לדברי העורך, כתב העת החצי-שנתי "נוסד מתוך תחושה עמוקה של סלידה ממה שמכונה בשוגג או במזיד 'המציאות הישראלית' – כלומר מהאקטואליות, מהפרובינציאליות ומהמינוריות הטחה את ספרותינו ככיסוי עיניים נוכח שמיים מכוכבים". גיליונות כתב העת מודפסים באלפי עותקים ומחולקים חינם בחנויות ספרים עצמאיות, בקמפוסים, במועדונים ובבתי קפה ברחבי הארץ, והם זמינים להורדה חינם או להזמנה חינם מאתר האינטרנט של כתב העת.
בשנת 2015 ייסד את הוצאת הספרים הבה לאור, שמפרסמת את ספרי חבורת הבה להבא – לצד ספרי מופת מהאוונגרד הקלאסי. בשנה זאת גם חידש את פסטיבל תל אביב לשירה, הפעם לצד דוד (ניאו) בוחבוט, ומאז הוא נערך כסדרו מדי שנה בחנוכה.
מאז שנת 2007 כרמלי פרסם רומן, שלושה קובצי שירה וספר עזרה-עצמית פרודי. ובמהלך פעילותו ערך עשרות ערבי שירה, ספרות, מחשבות ומדע. רבים משיריו פורסמו בעיתונים היומיים ובכתבי עת שונים, וכן תורגמו למספר שפות. ב-2015 פורסם מבחר משיריו בהוצאת Proper Tales Press הקנדית, בתרגום כרמלי ומעין איתן, בשם "Hating Animals".
לצד מסות וביקורות ספרות, כרמלי עובד כעיתונאי מדע, בכלי תקשורת ישראליים כמו אתר סוכנות החלל הישראלית ומוסף הארץ ובכלי תקשורת בינלאומיים כמו Nautilus ו-New Scientist.
הסרטה
מלכות החרמון
מלכות החרמון (מוכר גם בשם "כל המילים השמחות" - מילים מהשורה הראשונה של השיר) הוא שיר אותו כתב יובב כץ, הלחין אפי נצר ועיבד פולדי שצמן. השיר יצא כסינגל בביצועה של להקת פיקוד צפון (מתוכניתה ה-15 על הרמה). שיר זה הוא מהמוכרים והמצליחים מבין שירי הלהקות הצבאיות בישראל.
השיר זכה במקום הראשון במצעד השנתי של גלי צה"ל לשנת תשכ"ח (1968).
השיר הולחן במקצב של ואלס, מקצב שהיה חביב מאוד על המלחין אפי נצר.
השיר כתוב כמכתב שחייל שולח לחברתו, נוהג שהיה מקובל אז כשהקשר בין החזית לעורף היה במכתבים.
הסולן בשיר הוא מוצי אביב. לטענת מלחין השיר, אפי נצר, הוא בחר באביב כמבצע כיוון שהכיר את קולו מעת שהיה נער ושר במקהלת בית הכנסת בשכונת נווה שאנן בחיפה. כשבניגוד לנטייה מקובלת אז לשיר בדרמטיות, הוא נודע בביצוע הנון-שאלאנטי עם הידיים בכיסים, העמדה שאולי מלמדת על תחושת האופוריה שלאחר מלחמת ששת הימים, תחושה שבאה לידי ביטוי בעוד שירים מאותה תקופה.
צה"ל כבש חלק מהחרמון במלחמת ששת הימים, כשנה לפני שהשיר יצא, אולם את הפסגה שלו ("יצאנו עם כל הרוחות אל פסגת החרמון הזוהרת") הוא כבש כ-5 שנים מאוחר יותר, במלחמת יום כיפור, ואז גם נטבע המונח "העיניים של המדינה" המתייחס לנוף הנשקף מהחרמון - כל צפון הארץ ודרום סוריה - הנוף המתואר בשיר.
בשל פרסומו, השיר מצוטט לא פעם:
פילדלפיה (אונייה, 1799)
פילדלפיה (באנגלית: USS Philadelphia) הייתה פריגטת מפרשים של הצי האמריקני, חמושה ב־36 תותחים. היא נקראה על שם העיר פילדלפיה, שאזרחיה מימנו בתרומותיהם את בנייתה. האונייה תוכננה על ידי ג'וזאיה פוקס, ונבנתה על ידי סמיואל המפריז, נתנייל הָאטוֹן וג'ון דֶּלָבוּ. את גליף החרטום שלה הכין הפַּסָל ויליאם רָאשׁ מפילדלפיה. בניית האונייה החלה בנובמבר 1798 והיא הושקה שנה אחר כך, בנובמבר 1799.
את שירותה הפעיל בצי החלה "פילדלפיה" ב־5 באפריל 1800. האונייה מפורסמת בעיקר בשל גורלה המיוחד: ב-31 באוקטובר 1803, במהלך המלחמה הברברית הראשונה, עלתה על שרטון ליד נמל טריפולי (לוב) ונפלה עם כל אנשי צוותה לידי האויב. חודשים אחדים אחר כך, כשנסתבר כי אין כל אפשרות לחלץ את האונייה משבייה, היא הועלתה באש והושמדה בפעולה נועזת על ידי צוות הספינה "אנטרפרייז" בפיקודו של לוטננט סטיבן דִּיקֵייטֶר.
אדולף יופה
אדולף יופה (ברוסית: Адольф Абрамович Иоффе (10 באוקטובר לפי הלוח היוליאני או 22 באוקטובר לפי הלוח הגרגוריאני, 1883 סימפרופול – 17 בנובמבר 1927 מוסקבה) מהפכן יהודי רוסי, בן בריתו של לאון טרוצקי ומראשי משרד החוץ הסובייטי.
קורות חיים.
אדולף אברמוביץ' יופה נולד למשפחת סוחר עשיר ממוצא קראי בעיר סימפרופול (אז בתחומי האימפריה הרוסית). אביו היה בעליה של תשתית הדואר בחצי האי קרים, היה בבעלותו גם בית במוסקבה והיה בעל קשרים עם הפוליטיקאי ולזמן מה גם ראש הממשלה הרוסית, סרגיי ויטה.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה, החל יופה לימודי רפואה באוניברסיטת הומבולדט בברלין. במהלך לימודיו שם בשנים 1903–1904 הכיר את הפסיכיאטר האוסטרי אלפרד אדלר והתעניין בתורתו של זיגמונד פרויד. במקביל ללימודים היה יופה פעיל בפעילות מהפכנית והצטרף ב-1903 למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. מתחילת הפעילות המהפכנית יופה היה חבר בסיעת המנשביקים.
בפרוץ מהפכת 1905 שב לרוסיה ובעקבות מעורבותו במהפכה נאלץ להימלט מן המדינה. הוא נמלט לגרמניה, שבה הוכרז כ"אישיות בלתי רצויה" וגורש ממנה במאי 1906. הוא התבסס בווינה, המשיך בלימודי רפואה שם והכיר את לאון טרוצקי.
השניים החלו בהוצאה לאור של עיתון רוסי. מתקופה זו ועד יומו האחרון נותר בן בריתו של טרוצקי. בווינה סיים יופה את לימודי הרפואה והוסמך כרופא ב-1908. הוא התעניין בפסיכולוגיה והיה בין תלמידיו של אלפרד אדלר.
בתקופה זו הרבה לבקר באימפריה הרוסית ובשנת 1912 נעצר באודסה. הוא הוחזק במעצר ונשפט על מעורבותו בפעילות מהפכנית בקרב מלחי הצי של הים השחור. הוא הורשע, נידון לגלות לתקופה בלתי מוגבלת ונשלח לגוברניית טובולסק שבסיביר. שם קיבל אישור לעסוק ברפואה עקב מחסור ברופאים.
לאחר 1917.
לאחר מהפכת פברואר נמלט יופה ממקום גלותו, הגיע לפטרוגרד והצטרף לקבוצה בהנהגת לאון טרוצקי. כאשר במאי 1917 ולדימיר לנין הציע לקבוצה זו להצטרף לבולשביקים, יופה וטרוצקי תמכו ברעיון וכאשר איחוד הוסדר יופה נכלל כמועמד (חבר ללא זכות הצבעה) לוועד המרכזי של המפלגה. יופה נבחר לעיריית פטרוגרד והיה ראש סיעת הבולשביקים בעירייה. בהתאם לעדויות של טרוצקי, יופה היה פעיל מאוד במהלך ההכנות למהפכה מזוינת (מהפכת אוקטובר) בעיר. מאוגוסט 1917 ועד מרץ 1918 שימש כמזכיר הוועידה המרכזית של התנועה הקומוניסטית.