הרב הרצוג מסר בפני חברי הכולל שיעור קבוע בהלכות סנהדרין שבספר משנה תורה. על מטרת השיעור כותב הרב הילמן: "כדי לחוננם ולכוננם שיוכלו לישב כיסאות למשפט בערי ישראל הנבנות בארץ הקודש ולהיות דברני האומה מורי ומאורי ישראל לפי הצטיינותם הנשגבה, ובייחוד המצוינים שבהם שהם גם עתה גאונים במלוא מובן המילה".
רבים מחברי הכולל נעשו רבנים וגדולי תורה מפורסמים. בין חברי הכולל: הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל הלוי וואזנר, הרב בצלאל ז'ולטי רבה של ירושלים, הרב שלום שבדרון, הרב מרדכי אילן, הרב ברוך יצחק לוין, הרב שלמה שמשון קרליץ, הרב ישראל גרוסמן, הרב שלמה טנא הרב בנימין יהושע זילבר והרב משה צבי הולצברג.
הכולל כיום.
כיום מנוהל הכולל על ידי בנו של הרב אהרן בילוסטוצקי והוא ממוקם בשכונת בית וגן.
רון הדריק
הילדגרד פאלק
הילדגרד פאלק (בגרמנית: Hildegard Falck; נולדה ב-8 ביוני 1949) היא אתלטית מערב גרמניה בעבר, אלופה אולימפית (מינכן 1972) ושיאנית עולם בריצת 800 מטר. הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שרצה ריצה זו מתחת ל-2 דקות.
ביוגרפיה.
פאלק נולדה בנטלרידה.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בווינה, אוסטריה במרץ 1970 סיימה פאלק במקום שמיני בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:09.5 דקות.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בסופיה, בולגריה במרץ 1971 זכתה פאלק במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:06.1 דקות.
היא אומנה על ידי בעלה, לאחר מכן הם התגרשו היא נישאה בשנית.
שיאנית עולם.
בתחרות שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה ב-11 ביולי בשנת 1971 קבעה פאלק בריצת 800 מטר שיא עולם חדש של 1:58.45 דקות, שיפור לשיאה בן ה-3 שנים של ורה ניקוליץ' מיוגוסלביה (2:00.5 דקות). ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שרצה ריצה זו מתחת ל-2 דקות. שיא זה החזיק מעמד שנתיים וחודש עד שנישבר על ידי סבטלה זלטבה מבולגריה (1:57.48 דקות).
אלופה אולימפית.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה פאלק בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אולימפי חדש של 1:58.55 דקות, לפני ניולה סבייטה מברית המועצות (1:58.65 דקות) וגונהילד הופמייסטר ממזרח גרמניה (1:59.16 דקות) ובמדליית ארד בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם אנט רוקס, אינגה בודינג וריטה וילדן בשיא מערב גרמני חדש של 3:26.51 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 3:22.95 דקות וארצות הברית (3:25.15 דקות).
עמדת הסברה קולית
עמדת הסברה קולית או עמדת הדרכה קולית הוא עמדה נייחת, המיועדת לספק הדרכה קולית למבקרים באתרי תיירות ותצפיות נוף. העמדה מוצבת באתר באופן קבוע, והיא מופעלת על ידי המבקרים באתר על מנת לקבל הדרכה קולית על האתר, על הנוף הנשקף ממנו וכן הסברים נוספים על פי אופיו של האתר. שימוש בעמדה מאפשר קבלת הדרכה קולית תוך צפייה בלתי מופרעת בנוף או באובייקט הנצפה.
מבנה העמדה.
העמדה כוללת מבנה פיזי בעיצובים שונים המשמשת כפלטפורמה עבור הציוד האלקטרוני, וכממשק עבור המשתמש. המבנה נועד לספק הגנה לציוד הפנימי הן בפני ונדאליזם והן בפני פגעי מזג האוויר. הממשק כולל לחצני הפעלה שנועד לאפשר למשתמש להפעיל את המערכת, לשנות את שפת ההדרכה וכן לבחור הסבר מסוים אם קיימים מספר נושאי הדרכה. המערכת האלקטרונית כולל יחידת זיכרון דיגיטלי, מגבר, מערכת בקרה ורמקול.
ההספק החשמלי הנדרש להפעלת העמדה יכול להגיע ממקור חשמל רגיל, ממקור סולארי או ממקורות אנרגיה אחרים.
נגישות.
בתצורתו הבסיסית מתאימה עמדת ההסברה לאוכלוסיית לקויי הראייה והעיוורים בכך שהוא מספק מידע קולי למי שאינו יכול לעשות שימוש במידע חזותי. קיימות ערכות הנגשה נוספות כמו מגבר השראה לכבדי שמיעה, מכשיר step-hear לעיוורים וכדומה. כמו כן, מערכת הדרכה יכולה להכיל הסבר עבור ילדים או מוגבלים קוגניטיבית.
בדרך כלל, המבנה הפיזי של העמדה מתאימה לנגישות של כיסאות גלגלים.
מצר צוגרו
מצר צוגרו (ביפנית: 津軽海峡) הוא מצר ים בין האי הוקאידו לאי הונשו ביפן, המחבר בין ים יפן לאוקיינוס השקט הצפוני. המצר קרוי על שם חלקו המערבי של מחוז אאומורי שבאי הונשו. במצר ישנם שני מקומות צרים באותו אורך (כ-20 קילומטרים), כאשר עומקו המרבי של המזרחי בהם הוא 200 מטרים, ושל המערבי 140 מטרים. מתחת למצר עוברת מנהרת סייקן המחברת בין האיים וחוצה את המצר בחלק הצר ביותר בו לאורך 19.5 ק״מ.
בעבר, הדרך הנפוצה ביותר עבור נוסעים ומטען לחצות את המצר הייתה באמצעות מעבורת, בשיט שארך כ־4 שעות. מנהרת סייקן מאפשרת חצייה של המצר בכחצי הזמן, אם כי זוהי חלופה יקרה יותר בהשוואה לשיט במעבורת. מנהרת סייקן מתוכננת להיות מורחבת גם למסילת הרכבת של שינקנסן, דבר שיקצר את זמן חציית המצר לכ־50 דקות.
מצר צוגרו מהווה גבול זואוגאוגרפי, שכן כפי שגילה החוקר האנגלי תומאס בלקיסטון (Thomas Wright Blakiston), בעלי החיים בהוקאידו דומים למינים שבצפון אסיה, ואילו בעלי החיים בהונשו קרובים לאלו שבדרום אסיה. קו גבול זה נקרא קו בלקיסטון על שמו של החוקר.
ב־26 בספטמבר 1954 טבעה במצר המעבורת טויה מארו ולפחות 1,159 נוסעים קיפחו את חייהם.
מצר צוגארו
מצר טסוגרו
אצטדיון האתלטיקה ע&quot;ש קרלי קריגר
אצטדיון האתלטיקה ע"ש קרלי קריגר הוא אצטדיון הממוקם בשכונת נווה שאנן שבחיפה. האצטדיון נחנך בשנת 1996 בשטחו של מגרש כדורגל ישן. באצטדיון שמונה מסלולי ריצה מרקורטן המשמשים בעיקר לאימונים של ספורטאים מקצועיים, חובבנים ובני נוער מאזור חיפה והצפון ומפעם לפעם גם באירוח תחרויות אתלטיקה. משטח הדשא באצטדיון משמש לאימון ומשחקי כדורגל בליגות החובבים והנשים. האצטדיון הופעל על ידי חברת אתו"ס שהפעילה את מתקני הספורט השונים בחיפה, ומינואר 2021 ניהולו צפוי לעבור לרשות הספורט העירונית של חיפה.
היסטוריה.
האצטדיון קרוי באופן רשמי על שם קרלי קריגר שהלך לעולמו ב-2002 ותרם לשדרוג האצטדיון ובניית היציע שלו. לבקשת התורם הוקם באצטדיון גם קיר זיכרון ואנדרטה לזכר 11 הנספים בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. האנדרטה נחנכה ב-2001 בטקס הנחת אבן הפינה ליציע הקבוע באצטדיון בהשתתפות התורם ובני משפחות החללים. ב-2001 החלו בשדרוג האצטדיון על ידי בניית יציע קבוע שיכיל 2,700 מקומות ישיבה מקורים. בעבודות הוקם יציע בטון עם עמודי תמיכה לגגון שעליו הונחו רק 900 מושבים. בשל פטירת התורם נעצרו העבודות. כיום כולל האצטדיון מגוון רחב של מתקני אתלטיקה נוסף למסלולי הריצה וביניהם: מתקני קפיצה לרוחק ולגובה, זריקת דסקוס, הדיפת כדור ברזל ועוד.
בקיץ 2013 הציגה העירייה תוכנית משופרת להשלמת היציע ושדרוג האצטדיון בעלות של 30 מיליון ש"ח. שדרוג האצטדיון יהפוך אותו לכשיר לאירוח תחרויות ואליפויות מקומיות, ארציות ובינלאומיות וגם למופעים. השדרוג ייעשה תוך כדי פעילותו השוטפת של האצטדיון. התכנון כולל את הפיכת היציע שלא הושלם לכזה שיוכל להכיל 2,700 איש ברמה גבוהה וכן תאי כבוד. מלבד השלמת היציע ייבנו תחתיו חדרים שונים ובהם מרכז לרפואת ספורט, חדרי אימונים וכושר, כיתות הדרכה, מחסנים לציוד, חדרי בקרה ומערכת פוטו פיניש לתחרויות אתלטיקה. באזור האצטדיון יופעל גם מרכז לרכיבה על אופניים עם מסלולים ברמה אולימפית.
ב-2019 בוצעו עבודות סלילה מחדש למסלולי הריצה באצטדיון שלאחר עיכובים הושלמו רק בדצמבר 2020. העבודות כללו תוספת של מסלולי חימום לצד המסלולים הראשיים.
קהל צ'יקו בבוקרשט
קהל צ'יקו בבוקרשט או בשמו הרשמי "קהל קדוש שלום" (בלדינו :Kahal Chico ברומנית: Templul Mic Spaniol או Caal Cico, בית הכנסת הספרדי הקטן) היה בית כנסת ברחוב באנו מרצ'ינה מס. 37 בלב השכונה המרכזית של יהודי בוקרשט, באזור אונירי של היום.
בית כנסת זה הוקם בגרסתו הראשונה בשנת 1846. ב-8 במרץ 1883 נבנה מחדש אחרי הריסת הבניין הישן.
עם הרבנים שכיהנו בו ניתן למנות את אליעזר פאפו, יוסף בנסינור, שהיה באמצע המאה ה-19 גם אב בית הדין של העדה הספרדית וחזן, יעקב יצחק נימירובר שהיה למשך כמה שנים רב ראשי של היהודים הספרדים בבוקרשט, למרות היותו אשכנזי.
רבים מנציגי האליטה היהודית ספרדית של רומניה התפללו בבית כנסת זה ואף היו חברים בהנהגתו: דוויצ'ון באלי, הילל מנוח, נסים חלפון , ז'אק אליאס ואחרים.
בחנוכת אבן הפינה של הבניין החדש ב-8 במאי 1883 נאם הרב יוסף בנסינור, ששיבח את יוזמי שיקום בית הכנסת והביע את שמחת הקהילה. בהמשך קרא הרב מתתיהו צורמאני מספר תהלים והרבנים ד"ר מאיר בק וד"ר משה גסטר הסבירו את חשיבות בניית משכן קודש בעיני היהודים. הרב יצחק דוד באלי קרא בעברית וברומנית על תולדות בית הכנסת.
הבניין היה בגודל בינוני ובצורה של בזיליקה. היו בו 300 מושבים.
הוא כלל שלוש ספינות ושתי קומות – קומת קרקע וקומה עליונה.
לבית הכנסת היו שתי כיפות, כמו כן על הגג של החזית היו מיוצגים שני לוחות הברית. החזית הראשית עם הכניסה העיקרית הייתה נסוגה לעומת שני גופי הביניין הצדדיים שכללו כניסות וגרמי מדרגות לעזרת הנשים שבגלריות הקומה עליונה.
בינואר 1941 ניזוק בית הכנסת קשות על ידי מרד הלגיונרים, הארגון הפאשיסטי הרומני שניסה לבצע הפיכה וביצע פרעות ביהודים. הבניין לא הוצת, להבדיל מבית הכנסת קהל גראנדה, ככל הנראה מחשש שהדליקה לא תתפשט אל בתים של נוצרים בסביבה. בית הכנסת עבר שיפוצים מאוחר יותר ושיפוץ נוסף אחרי רעידת האדמה ממרץ 1977.
בית כנסת נהרס בשנים 1987-1984 בהוראת השלטונות במסגרת תוכנית הנשיא ניקולאה צ'אושסקו ל"שיקום מחדש" של "המרכז האזרחי" של בוקרשט. לא נשאר ממנו זכר. הרחוב באנו מרצ'ינה אינו קיים עוד ובמקום בית הכנסת נמצא כעת חלק מחצר השרות של חנות הכל-בו הגדולה "אוניריה".