סכר אושונסי היה שנוי במחלוקת מתחילת בנייתו הן בשל השפעתו על הסביבה והן בשל הפרת התנאים המקוריים של חוק רייקר. אף שחוק רייקר ציין במפורש שהחשמל והמים ממיזם הץ' הצ'י ישמשו לצורכי הציבור בלבד מוכרת עיריית סן פרנסיסקו מ-1925 את החשמל המיוצר במיזם הץ' הצ'י לחברת החשמל הפרטית Pacific Gas &amp; Electric (PG&amp;E). התומכים בפירוק הסכר מצביעים שוב ושוב על כך שהשימוש של סן פרנסיסקו בפארק הלאומי יוסמיטי למים וחשמל אינו הגיוני בשל הנזק לתיירות ולסביבה שנגרמו בשל הסכר והמאגר. על ידי ריקון המאגר, פירוק הסכר והשבת העמק למצב הבראשיתי, יוכלו מבקרים בפארק ליהנות שוב מהיופי הטבעי של הץ' הצ'י שהושווה בשעתו ליופיו של עמק יוסמיטי, כפי שראוי היה לנהוג במקום שהוכרז פארק לאומי. יש נהרות ומאגרים רבים זמינים לשימושה של סן פרנסיסקו כתחליף למי מאגר הץ' הצ'י, כדוגמת חלקה של העיר, שלא נעשה בו שימוש כיום, במאגר דון פדרו, המאגר הגדול ביותר על נהר טואולומי.
מתנגדים לפירוק הסכר מציינים שהעלות הגבוהה הכרוכה בכך, בין 3 ל-10 מיליארד דולר, היא השקעה גרועה, בייחוד בהתייחס לאובדן האנרגיה ההידרואלקטרית המתחדשת, שאותה יהיה צורך להחליף בתחנת כוח מזהמת המבוססת על שריפת דלק. אף שיש אפשרויות רבות להחליף את מקורות המים של סן פרנסיסקו, לאף אחת מהן אין את איכות המים שמגיעה כיום מהץ' הצ'י. אין גם ערובה לכך שניתן יהיה להשיב את העמק למצב קודם הקמת הסכר בהצלחה, כיוון שהקרקעית המקורית של העמק הייתה בפועל תוצר של אלפי שנים של הצתות מכוונות וניהול של שבטי האינדיאנים שחיו פעם באזור. בלא התערבות זו יגדל במקום יער במקום כרי הדשא המפורסמים של העמק. ולבסוף, ההשפעה של התיירות החדשה שתגיע לעמק תגרום בעצמה לנזק סביבתי כפי שהוכח בצפיפות של התיירים המבקרים בעמק יוסמיטי.
למרות הוויכוח הלוהט בקהל שוחרי איכות הסביבה על הצורך בסכר אושונסי, והמימון הפדרלי שמושקע מדי פעם בבדיקת חלופות להץ' הצ'י – כדוגמת הסכום בן 7 מיליון דולר אותו ייעד הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ב-2007 בתקציב של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית לבחינת הנושא – התמיכה הציבורית בפירוק הסכר עדיין נמוכה מאוד. ב-2012 דחו המצביעים בסן פרנסיסקו ברוב של 77% את "הצעה F" (Proposition F), שקבלתה הייתה מחייבת את העירייה לבחון את פירוק סכר אושונסי ולנסח הצעה למצוא חלופה למי מאגר הץ' הצ'י עד 2016.
טרנס מקנא
פונדן
מצודת סביליה
מצודת סביליה (בספרדית: Reales Alcázares de Sevilla - האלקסר המלכותי של סביליה) היא ארמון מלכותי בעיר סביליה שבספרד שנבנה על ידי המורים. הארמון הוכר על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1987, יחד עם קתדרלת סביליה וארכיון איי הודו.
בתחילה נבנה במקום מבצר על ידי הכובשים המוסלמים ב-712 על מנת להגן על נהר גואדלקיביר שעובר בעיר. מאוחר יותר, הורחב ושופץ המבנה על ידי שליטי שושלת אל-מוואחידון, והחלקים שנוספו אז מהווים דוגמה טובה לסגנון המודחאר, סגנון הבניה של המורים בספרד. אחרי הרקונקיסטה, כיבוש סביליה על ידי הנוצרים ב-1248, הפך הארמון למגורי משפחת המלוכה והוא עבר הרחבות ושיפוצים נוספים בתקופות שונות, כך שניתן לראות מגוון סגנונות בנייה: מאדריכלות הרנסאנס ועד אדריכלות נאו-קלאסית. הקומות העליונות עדיין משמשות למגורי משפחת המלוכה הספרדית. במצודה מערכת חדרים גדולה מקושטים ובנויים במגוון סגנונות, חצרות פנימיות ובהן בריכות נוי וגנים.
ורה מרצקאיה
ורה מרצקאיה (ברוסית: Вера Петровна Марецкая; 31 ביולי 1906 – 17 באוגוסט 1978) הייתה שחקנית תיאטרון סובייטית.
היא זכתה בתואר האמן העממי של ברית המועצות בשנת 1949, זכתה ארבע פעמים בפרס סטלין ובתואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
ביוגרפיה.
ורה מרצקאיה נולדה בבארוויחה, מחוז מוסקבה. להוריה לא היה שום קשר עם האמנות והם לחצו על ביתם שתמשיך לימודים באוניברסיטת מוסקבה. בניגוד לרצון הוריה היא הגישה מועמדות למספר בתי ספר למשחק והתקבלה לבית הספר ליד תיאטרון וכטנגוב. היא סיימה את לימודיה בשנת 1924 והתקבלה לסטודיו אותו ניהל הבמאי יורי זבדסקי. במשך כל חייה היא עבדה בתיאטראות בהם הוא היה במאי. בשנת 1924 הם התחתנו אך התגרשו לאחר מספר שנים.
בשנת 1925 השחקנית הצטלמה לראשונה בקולנוע אצל יאקב פרוטזנוב. בהמשך של אותה שנה היא הצטלמה אצלו בסרט "התופר מטורז'וק" שזכה להצלחה גדולה ברחבי ברית המועצות. היא המשיכה להצטלם בסרטים עד לשנת 1969.
תקופת הזהר שלה הייתה בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50. באותה תקופה היא זכתה 4 פעמים (1942, 1946, 1948 ו-1951) בפרס סטלין עבור משחקה בקולנוע ובתיאטרון. היא הייתה בין השחקניות המובילות של התיאטרון והייתה פופולרית מאוד בעקבות סרטי הקולנוע בהם השתתפה.
חיים אישיים.
לורה מרצקאיה היו חיים אישיים לא פשוטים. במהלך הטיהורים הגדולים הוצאו להורג שני אחיה ואחות נוספת נשלחה למאסר. לאחר ריצוי העונש אסור היה לה להתגורר בקרבת מוסקבה.
בהיותה בת 18 התחתנה מרצקאיה אך זמן קצר לאחר לידת בנם, עזב בעלה, יורי זבדסקי, את המשפחה ועבר לגלינה אולנובה.
בשנת 1940 השחקנית התחתנה בפעם השנייה, אך בשנת 1943 נהרג בעלה בקרבות מלחמת העולם השנייה. בתקופה זו היא גדלה בנוסף לשני ילדיה גם את ילדי אחיה. בסוף שנות ה-40 נפרד יורי זבדסקי מגלינה אולנובה ועזר רבות לורה מרצקאיה. ביתה של השחקנית מנישואים לבעלה השני התחתנה אך כעבר מספר שנים התאבד בעלה. בעקבות כך ביתה של מרצקאיה אושפזה בבית חולים לחולי נפש. בעקבות האירועים הקשים חלתה ורה מרצקאיה ואובחן אצלה גידול במוח. לאחר מספר ניתוחים היא חזרה להופיע אך לא הייתה יכולה לעבוד כמו בעבר. היא נפטרה ב-17 באוגוסט 1978 ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
מאיה אגמון-פרוכטמן
הדפסה במיקרו-מגע
הדפסה במיקרו מגע היא סוג של ליתוגרפיה רכה להדפסה מולקולארית על פני מצע באמצעות גלופה רכה העשויה מ-Polydimethylsiloxane (או בקיצור PDMS) הפועלת כחותמת. החותמת PDMS מוצפת בחומר המולקולארי ולאחר מכן מוצמדת למצע. המגע של תבנית ה-PDMS עם המצע בתהליך של החתמה מטביעה את תבנית הגלופה על פני שטח המצע באמצעות החומר המולקולרי המקיים תהליך של הרכבה עצמית בבואו במגע עם פני השטח. לאחר ההחתמה מתקבלת תבנית ברזולוציה של ננומטרים בודדים על פני המצע. המאפיינים האלסטיים של החותמת העשויה מ-PDMS מאפשרים החתמה גם על פני מצעים שאינם שטוחים.
שילוב של שיטות הדפסה הידועות זה עשרות שנים, המבוססות על החתמת תבנית על מצע, עם שיטות פוטוליתוגרפיות המאפשרות יצירת תחריטים וגלופות ברזולוציה גבוהה יצרו את הבסיס לשיטות חדשניות כמו הדפסה במיקרו מגע. שיטה של הדפסה במיקרו מגע הוצגה על ידי ג'ורג' מ. ווייתסידס (George M. Whitesides) ואמית קומר (Amit Kumar) באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 באוניברסיטת הרווארד. בעקבות האמצאה שלהם התפתחו שיטות מגוונות של ליתוגרפיה רכה.
יישומים.
יתרונות של השיטה, הדפסה במיקרו מגע, מאפשרים שימוש בשיטה זו במעבדות קטנות, אוניברסיטאות ומרכזי פיתוח. בהתאם לסוג מצע וסוג דיו בשיטת זו משתמשים ביישומים שונים, כגון:
יד לתעשייה הצבאית
"יד לתעשייה הצבאית" (1987) הוא פסל מאת הפסל הישראלי דב פייגין.
הפסל "יד לתעשייה הצבאית" הוא פסל מופשט עשוי ברזל צבוע אדום. הקומפוזיציה של הפסל מורכבת משני עמודים המקבילים זה אל זה. העמודים מתעקלים כלפי צד אחד וחלקם העליון מתרחב, דבר המעניק לפסל דינמיות. מבין העמודים פורצת צורה מעוגלת, ביומורפית.
הפסל נבנה במקום בו שכן בשנות ה-30 של המאה ה-20 מפעל לייצור גופים של רימוני יד ורובים של ארגון ההגנה. הוא מבוסס על פסל הנחושת "עין צופיה" (1962), הנמצא באוסף מוזיאון באר שבע. פייגין שמר על הקומפוזיציה הכללית של הפסל אולם בחר להשמיט פרטים שונים, כגון המבנה הפנימי של הצורה המעוגלת.
בוריס פון מינכהאוזן
MAYDAY
יורי סרגייביץ' אנטין
יורי זבדסקי
יורי אלכסנדרוביץ' זָבָדְסקי (ברוסית: Ю́рий Алекса́ндрович Зава́дский; 12 ביולי 1894, מוסקבה– 5 באפריל 1977, מוסקבה) היה שחקן ובמאי תיאטרון רוסי וסובייטי. הוא זכה פעמיים פרס סטלין, הוענק לו התואר אמן העם (1948) וכן פרס לנין (1965) ועיטורים נוספים, בהם גיבור העמל הסוציאליסטי (1973).
חייו.
זבדסקי נולד במוסקבה. בשנת 1913 הוא התחיל ללמוד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מוסקבה. במקביל הוא למד ציור, ומשנת 1915 החל ללמוד משחק אצל יבגני וכטנגוב. בשנת 1918 הכיר את מרינה צבטייבה, שהקדישה לו קובץ שירים.
בשנים 1920-1924 היה זבדסקי שחקן ובמאי בתיאטרון וכטנגוב, ולאחר פטירת וכטנגוב בשנת 1922 נבחר ליו"ר מועצת התיאטרון. בשנים 1924-1931 הוא היה שחקן של התיאטרון האמנותי של מוסקבה. במקביל, החל משנת 1924 ועד 1936, עמד בראש סטודיו שבו שיחקו תלמידיו ורה מרצקאיה, פאינה רנייבסקאיה, רוסטיסלב פליאט, ניקולאי מורדבינוב.
בשנת 1924 נישא לשחקנית ורה מרצקאיה. בשנות ה-30 לזוג נולד בן, אך זמן קצר לאחר לידתו זבדסקי עזב את אשתו לטובת הרקדנית גלינה אולנובה.
בשנות ה-20 שיחק במספר סרטי קולנוע.
בשנים 1932-1935 כיהן זבדסקי כבמאי הראשי של תיאטרון הצבא האדום במוסקבה, ובשנת 1936 נשלח להיות במאי בתיאטרון העירוני החדש בעיר רוסטוב על דון. בשנת 1940 הוא חזר למוסקבה והועמד בראש תיאטרון על יד מועצת העיר. בתיאטרון זה אסף את רוב תלמידיו, וניהל אותו עד יום מותו. הוא העלה על במתו מספר הצגות מוצלחות, שעבורן הוענקו לו פרס סטלין ופרס לנין. את ההצגה האחרונה העלה על הבמה בשנת 1969, בהיותו בן יותר מ-70.
בסוף שנות ה-40 נפרד זבדסקי מגלינה אולנובה, אך לא התגרש באופן הרשמי.