שאנדור טראונר (מחוץ להונגריה מוכר כאלכסנדר טראונר, בשמו המקורי טראו, בהונגרית: Trauner Sándor; בודפשט, 3 בספטמבר 1906 – אומונוויל-לה-פטיט (Omonville-la-Petite), 5 בדצמבר 1993) היה צייר צרפתי ממוצא יהודי-הונגרי, גרפיקאי, מעצב תלבושות, מעצב תפאורות זוכה פרס אוסקר.
ביוגרפיה.
טראונר נולד במשפחה יהודית בבודפשט. כישרונו התבטא כבר בתחילת 1921 בפתיחת בית הספר הפתוח (חופשי) של יוז'ף ריפל-רונאי, שם היה סטודנט. בשנת 1924 נרשם למכללה לאמנויות יפות בבודפשט, שם למד ציור אצל אישטוואן צ'וק. בשנת 1925 הקים קבוצת צעירים מתקדמים עם חבריו (בלה הגדוש, ג'רג' קפש, דז'ה קורניש, ארנה שוברט, בלה וסלסקי, לאיוש ויידה) וייסד אגודה החדשה בשם KUT לאמנים החדשים. באותה שנה הציג את התערוכה הראשונה שלו בחנות ספרים אוונגרדית. מחשש לסנקציות רשמיות נגד היהודים והאנטישמיות הגוברת הוא נסע לצרפת בשנת 1929, בעצתו של אישטוואן צ'וק.
בחיפוש אחר עבודה בפריז הכיר את לזר מאירסון, מעצב תפאורה של במאי הקולנוע רנה קלייר, וכך פנה לסרטי קולנוע בנוסף לציור. בשנת 1930 בסרטו של לואיס בוניואל "תור הזהב" עיצב תפאורות והשתתף בסרטו המדבר הראשון של קלייר כעוזרו של מאירסון, סרט שהפך לסוגה קולנועית מפורסמת בעולם "תחת גגות פריז".
עד 1936 עבד בארבעה עשר סרטים לצד מאירסון, ביצירותיהם של רנה קלייר, ז'וליין דוביבייה, מארק אלגרט וקלוד אוטנט-לארה. הוא היה מעצב ראשי מאז 1937. מטעם במאי הקולנוע מרסל קרנה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נאלץ להסתתר בגלל מוצאו היהודי. בדרום צרפת עבד בצורה בלתי חוקית והכין את התפאורות, לז'אן גרמיון לסרטו אורות הקיץ ושל שגרירי השטן ועיר האהבה של מרסל קרנה. הוא נשאר עם מרסל קרנה גם לאחר המלחמה. הוא תכנן תפאורות ענקיות ובנה דגמים של המיקומים החיצוניים של הרבעים הצפוניים של פריז באולפנים סביב הבירה. היצירות המרשימות ביותר שלו היו תחנת המטרו Barbès-Rochechouart ועוד.
הוא צבר מוניטין בינלאומי בזכות כישרונו הבולט. פנו אליו ועבד עם שורה של יוצרי סרטים אמריקאים שצילמו בפריז בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 1955 פגש את הקולנוען בילי ווילדר תסריטאי ובמאי קולנוע יהודי-אמריקאי יליד גליציה. פגישתם הייתה תחילתה של תקופה פורייה. על פי הזמנתו של ווילדר, נסע טראונר לארצות הברית לעבוד בהוליווד כמעצב תפאורה ומעצב חזותי לבמאים גדולים כמו אורסון וולס, בילי וילדר, ז'ול דאסן, מרטין ריט, פיטר יוסטינוב או פרד זינמן. הוא קיבל פרס אוסקר על הסרטים החזותיים שלו עבור הדירה, והוא לקח חלק גדול גם באירמה לה דוס זוכת האוסקר בחמש הקטגוריות של בילי ווילדר.
בשנת 1980 היה חבר בחבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ובשנת 1986 הוזמן לשבת בחבר השופטים של פסטיבל הקולנוע בקאן. במרץ 1990 נבחר לאזרח כבוד של העיר שרבור, בה התגורר עד 1973. בשנת 1991 לקה בשבץ מוחי. שנתיים לאחר מכן נפטר בכפר אומונוויל-לה-פטיט בנורמנדי תחתית.
פריחת השקד
ניצנים בעפר
ניצנים בעפר (באנגלית: Blossoms in the Dust) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי בצבעי טכניקולור משנת 1941, בבימויו של מרווין לרוי, עם גריר גרסון ווולטר פידג'ן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן חופשי על חייה של עדנה גלדני שלחמה למען זכויות ילדים. היא פעלה בעיקר לקידום זכויות ילדים יתומים וילדים מחוץ לנישואים, והצליחה לגרום לביטול התואר "לא חוקי", שהופיע בתעודת הלידה שלהם.
סרט זה הוא שיתוף הפעולה הראשון של הצמד פידג'ון-גרסון, אשר הופיעו יחד בשבעה סרטים נוספים.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר:
הסרט זכה בפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר - צבע
תקציר העלילה.
תחילת המאה ה-20, עדנה קיילי (גריר גרסון) ואחותה המאומצת שארלוט (מרשה האנט) מאורסות ומתכוננות לנשף עם שני החתנים המיועדים בביתם במילווקי, מינסוטה. השמחה נפסקת כאשר הוריו של אלן קיטס (ויליאם הנרי) המאורס לשרלוט, מגלים שהיא למעשה "לא חוקית" כי הוריה לא ידועים וכך רשום גם בתעודת הלידה שלה. אלן נכנע לדרישות הוריו אף על פי שהוא אוהב את שרלוט. שרלוט המיואשת עולה לחדרה ויורה בעצמה.
פליקס גלדני עובד בבנק אותו מנהל אביה ומחזר אחריה בדבקות ובהתלהבות עד שהיא נכנעת לו, מבטלת את אירוסיה ושניהם נישאים ועוברים לגור בעיר שרמן בטקסס שם יש לפליקס טחנת קמח מצליחה.
נולד להם בן אך הלידה קשה והרופא ד"ר בקסטר (פליקס בסארט) מבשר להם שלא תוכל ללדת יותר. הבן נהרג בתאונה בגיל צעיר ועדנה נכנסת לדיכאון. פליקס משכנע אותה לפתוח בביתם מעון לילדי אימהות עובדות שמשפר את מצב רוחה. לאחר מספר שנים נאלץ פליקס לסגור את הטחנה בגלל הפסדים והם עוברים לעיר פורט וורת' שם פותחת בית ליתומים ולילדים ללא הורים. המקום מתקיים מתרומות. פליקס חולה ומת ועדנה נשארת לבד. יום אחד באה אליה אישה צעירה ותורמת לה סכום נכבד. בשיחה היא מגלה לה שהיא בת "לא חוקית" ולכן אינה יכולה להתחתן.
עדנה נרתמת לשנות את החוק בטקסס כדי למחוק את המילה "לא חוקי" ("illegitimate") מתעודת הלידה של אלה שנולדו מחוץ לנישואים או שההורים אינם ידועים. היא נתקלת בהתנגדות רבה מהציבור ובעיקר מהנשים החסודות של טקסס אבל היא אינה נרתעת. בדיון הגורלי היא מדברת מיציע הקהל בפרלמנט ואומרת שמי שאינם חוקיים הם ההורים ולא הילדים. לבסוף היא מצליחה לשכנע את חברי הפרלמנט והחוק מתוקן.
עדנה מתקשרת בעיקר לילד נכה ברגלו בשם טוני. היא מתקשה למסור אותו לאימוץ אבל ד"ר בקסטר משכנע אותה שלטובת הילד מוטב שיהיה בתוך משפחה ולא במוסד. היא מחליטה לסגור את המוסד ולחזור למילווקי. שוטר מגיע למוסד ומשאיר שם שני ילדים שמצא משוטטים ברחוב ועדנה מקבלת אותם ומחליטה להישאר.
מושבת האמנים של סנטאנדרה
מושבת האמנים של סנטאנדרה (בהונגרית: Szentendrei művésztelep), שידועה גם בשם האסכולה או בית הספר של סנטאנדרה, היא סדנת יצירה לשעבר בחלק הצפוני של סנטאנדרה, שבמרכז הונגריה. המושבה הוקמה ביישוב בשנת 1929 על ידי אגודת הציירים של סנטאנדרה. החברים המייסדים השתייכו למה שכונה בית ספר רומאי שבנוסף לשמירה על מסורות בית הספר באיה מארה, פעל גם אחר הסגנון הנאו-קלאסי המחודש.
יוצרים ומגמות.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 ציירו בעיירה ציירים בעלי חזון מודרני שייצגו בעיקר את המגמה הקונסטרוקטיבית. הם ביקשו לשלב את המסורות של בית הספר לשעבר במושבת האמנים של באיה מארה עם האמנויות היפות של רוח קונסטרוקטיבית. במובן הרחב יותר, פעילויותיהם של כל האמנים היוצרים גם בסנטאנדרה פירושן האמנות העכשווית של סנטאנדרה, הידועה גם כאסכולה של סנטנדרה.
מאז שנות ה-30, האמנות היצירתית של לאיוש ויידה ושל דז'ה קורניש קשורה באופן ישיר ביותר לסנטאנדרה. הם ציירו בעיקר את הסביבה הטבעית והבנויה של הנוף הזה ושאבו את המוטיבים שלהם ממסורות התושבים שחיו שם. בין הסגנונות המודרניים ציירו בעיקר ברוח הסוריאליזם והאמנות הלא-פיגורטיבית. אימרה אמוש תרם גם להחדרת הסוריאליזם בסנטנדרה, ומעריציו כינו אותו "שאגאל ההונגרי". אמנים רבים אחרים היו קשורים לסנטנדרה וסביבתה, כמו פירושקה סאנטו, אנדרה באלינט וחברו יאנוש טורנאי גם הם ציירו בסנטאנדרה בשנות ה-30 המוקדמות.
הישרדות המושבה.
בשליש האחרון של המאה ה-20, סטודיו לאיוש ויידה וחבורת האמנות שפעלה סביב הסטודיו, התפרסמו מאוד. מוזיאון פרנצי תרם משמעותית על ידי הצגת יוצרים אלה ומשך קהל רב למקום.
גלריית תמונות.
כמה עבודות של חברי המושבה:
יהודה בירדוגו
ר' יהודה בירדוגו (בסביבות ה'תמ"ט 1689 – בסביבות ה'תק"ג 1743) היה רב, דיין ופוסק בעיר מכנאס שבמרוקו.
חייו.
ר' יהודה בירדוגו נולד במכנאס, בערך בשנת ה'ת"ן (1689) לר' יוסף בירדוגו.
בקטנותו למד אצל אביו ר' יוסף וכשגדל למד בישיבת ר' יוסף בהתית (מהר"י), שם למד אצל בן דודו ר' משה בירדוגו (המשבי"ר), שהיה לרבו המובהק. מגיל צעיר כבר החל לבלוט בחכמתו וגדולתו, ובגיל 18 החל ר' יהודה לחבר ספרים. בצעירותו רצה לעזוב את מרוקו ולעלות לארץ ישראל יחד עם ידידו ר' חיים בן עטר, אך תושבי העיר מנעו בעדו כי רצו שיישאר בתפקיד רבנות בעיר.
בשנת ה'תע"ב (1712), התמנה לרבנות כשהיה בן 22. באותה שנה כתב את ספרו "מחנה יהודה" על השו"ע.
הפרעות ביהודי מכנאס.
בחודש אלול בשנת ה'תע"ד (1714), הגיעו שליחי המלך מולאי איסמעאיל להעביר את יהודי העיר על דתם. נגדם עמדו שניים מחכמי העיר, ר' משה הכהן ואחיו ר' שם טוב הכהן. החכמים שכנעו את אנשי העיר שלא להתאסלם ובעקבות כך נאסרו שניהם ונגזר עליהם מוות בייסורים. בערב ו' אלול התקבצו מאות מיהודי מכנאס ובראשם רבי יהודה בירדוגו, ולאורך כל הלילה התפללו ואמרו סליחות בתקווה שתתבטל הגזירה. בבוקר למחרת הוצאו להורג שני הרבנים.
בשנת ה'תפ"ח (1727), עם פטירתו של המלך מולאי איסמעאיל, יצא צבא המלך למסע של פרעות במלאח של מכנאס, שכללו רצח, אונס, ביזה והתעמרות ביהודים. 200 מיהודי העיר נרצחו ורכושם נבזז.
בשנת ה'תצ"א (1730), עם פטירת בן דודו הרב המשבי"ר, נתמנה ר' יהודה לדיין במכנאס בבית הדין של ר' יעקב טולידאנו ור' משה אדהאן.
לאחר שבע שנים, בשנת ה'תצ"ח, פשטה מגפה באזור מכנאס ולה התלווה גם רעב כבד. העיר עצמה כמעט נחרבה ומצב הקהילה היהודית התדרדר בהתאם. המצב נמשך מספר שנים, ובעקבותיו בשנת ה'תק"א חתם ר' יהודה על תקנה המורה למעט בהוצאות בימי שמחה ולעזור יותר לעניי העיר על מנת לנסות לשפר את מצבה של הקהילה היהודית.
פטירתו של ר' יהודה.