או'גריידי הציגה לראשונה בגיל 45, לאחר קריירה מוצלחת כאנליסטית מודיעין ממשלתי, מתרגמת ספרותית ומבקרת רוק. בין המאמרים שכתבה למגזין "Artforum" "ו- Art Lies", המאמר, "המשרתת של אולימפיה: החזרת סובייקטיביות נשית שחורה", נחשב לפורץ דרך ונכלל באנטולוגיות רבות.
מאמריה הרבים נאספו ופורסמו על ידי הוצאת אוניברסיטת דיוק בשנת 2020.
או'גריידי גרה ועובדת ב - Meatpacking District בעיר ניו יורק.
חיים וקריירה.
או'גריידי נולדה בבוסטון להורים מג'מייקה, שעזרו בהקמת סנט סייפריאן, הכנסייה האפיסקופלית הקריבית בבוסטון. בשנת 1955 סיימה או'גרדי את לימודיה במכללת ולסלי, שם למדה כלכלה, התמחתה בספרות ספרדית. בשנת 2017 זכתה בפרס הישגי בוגרים של מכללת וולסלי. או'גריידי המשיכה לתואר שני בספרות בסדנת הסופרים של אוניברסיטת איווה היא עבדה במקצועות רבים כמו תרגום, מבקרת רוק ואנליסטית במודיעין של ממשלת אמריקה לפני שהפכה לאמנית בשנת 1980.
בשנות השמונים או'גריידי יצרה את הפרסונה: "מדמואזל בורז'ואה נואר" (Mlle Bourgeoise Noire), והלכה לפתיחות תערוכות בניו יורק כשהיא עוטה שמלה וגלימה עשויות מ-180 זוגות של כפפות לבנות, חילקה פרחים למבקרים והכתה את עצמה בשוט לבן משובץ אבנים. תוך כדי כך היא הקריאה שירי מחאה שזעקו נגד ההפרדה בעולם האמנות שמדירה אמנים אפרו-אמריקאים מעולם האמנות. הפעם הראשונה בה הופיעה כ- Mlle Bourgeoise Noire הייתה בשנת 1980 בגלריה "Just Above Midtown" של לינדה גוד בראיינט באזור טרייבקה.
בשנת 1983 או'גריידי יצרה מייצג בשיתוף הקהל בשם "Art Is ...", המייצג התקיים על משאית תהלוכות כחלק מהמצעד האפרו-אמריקאי השנתי בהארלם. או'גריידי [בדמותה של מדמאוזל בורז'ואה נואר] יחד עם להקה של 15 אמנים אפרו-אמריקאים ולטיניים, לבושים כולם בלבן, ליוו את המשאית כשהם נושאים מסגרות זהב ריקות. המייצג נוצר כדי לעודד את הצופים לחשוב על עצמם ככח אמנותי, וגם הפנה את תשומת הלב לגזענות המובנית בעולם האמנות. בין השנים 2015–2016 הוצגה העבודה "Art Is ..." במוזיאון הסטודיו בהארלם.
או'גריידי נותנת קרדיט לדמות מדמאוזל בורז'ואה נואר על אוצרות תערוכות, כמו "The Black and White Show" בשנת 1983 בבית קנקלבה, גלריה לאמנות שחורה הממוקמת באיסט וילג' במנהטן. הרעיון בבסיס תערוכה זו היה להציג את עבודתם של 30 אמנים שחורים לצד 30 אמנים לבנים. החל משנת 1991 או'גריידי הוסיפה מיצבי צילום לעבודותיה המושגיות, ובשנת 2007 היא יצרה את מיצב הווידאו הראשון שלה במהלך שהות בארטספייס בסן אנטוניו, טקסס.
בשנת 2016 אמרה או'גריידי: "אני חושבת שהמטרה הראשונה של האמנות היא להזכיר לנו שאנחנו בני אדם, יהיה אשר יהיה. אני מניחה שהפוליטיקה באמנות שלי יכולה להזכיר לנו כי כולנו בני אדם."
עבודתיה הוצגו באופן נרחב, במיוחד בניו יורק ובאירופה. העבודה המוקדמת של או'גריידי כמדמאוזל בורז'ואה נואר קיבלה הכרה מחודשת כאשר היא הוצגה בכניסה לתערוכה המכוננת "WACK!" אמנות והמהפכה הפמיניסטית, עבודותיה מגדירות את המעבר בין מודרניזם לתחילת הפוסט-מודרניזם, וזכו להתעניינות גוברת והולכת מאז שהופיעו שני מאמרים עליהם בגיליון מאי 2009 של כתב העת "Artforum." בדצמבר 2009 הוצגה בתערוכת יחיד ביריד האמנות העכשווית, Art Basel Miami Beach . לאחר מכן, או'גריידי נבחרה להציג בביאנלה של הויטני ב- 2010. עבודותיה הוצגו מאז בתערוכות רבות, כולל: "This Will Have been: Art, Love &amp; Politics" "in the 1980s"; "Radical Presence: Black Performance in Contemporary Art", and "En Mas': Carnival and Performance Art of the Caribbean".
אוספים.
עבודתה של או'גריידי נמצאת באוספי הקבע של המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק; המכון לאמנות בשיקגו, אילינוי; מוזיאון ברוקלין, ניו יורק; מוזיאון ומרכז התרבות דייוויס, וולסלי, מסצ'וסטס; מוזיאון פוג בהרווארד, קיימברידג ', מסצ'וסטס; המוזיאון לאמנות במחוז לוס אנג'לס, קליפורניה; מוזיאון רוז לאמנות, אוניברסיטת ברנדייס, וולטהם, מסצ'וסטס; מוזיאון הסטודיו בהארלם, ניו יורק; אתדאום וודסוורת', הרטפורד, קונטיקט; המרכז לאמנות ווקר, מיניאפוליס, מינסוטה; מוזיאון האמנות של ווסטר, מסצ'וסטס ומוזיאון פרז לאמנות מיאמי.
הפניות לתרבות פופולרית.
או'גריידי סיקרה את הופעת החימום של בוב מארלי והוויילרים להופעה של ברוס ספרינגסטין ב -18 ביולי 1973, אך נדחתה בזמנו על ידי עורך הוילג' וויס, שטען ש - "זה מוקדם מדי עבורם." הביקורת פורסמה לראשונה כמעט 40 שנה מאוחר יותר בספר: "מקס קנזס סיטי: אמנות, זוהר, רוקנרול",מ-2010, ספר תמונות עם טקסטים מאת לו ריד, לני קיי, דני פילדס, לוריין או'גריידי וסטיבן ווטסון.
בשנת 2016 או'גריידי הייתה נושא הסרטון "מארו" של המוזיקאית אנוהני.
Lorraine O'Grady
תמר הרפז
תמר הרפז (נולדה בשנת 1979) היא אמנית מיצב ישראלית.
ביוגרפיה.
הרפז נולדה וגדלה בירושלים. בוגרת המחלקה לאמנות בבצלאל (2005) והמחלקה לתואר שני באמנות בבצלאל (2008). בשנים 17–2015 השתתפה בתוכנית הרזידנסי של רייקסאקדמי (האקדמיה ההולנדית המלכותית לאמנות) באמסטרדם. הרפז היא זוכת פרס קיפר לשנת 2013, פרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות לשנת 2011, ופרס גבעון מטעם מוזיאון תל אביב לשנת 2010. בשנת 2019 הוזמנה ליצור עבודה חדשה על ידי מכון הנרי מור בלידס. בשנת 2018 שיתפה פעולה עם המלחין אסף חזן בתערוכה שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות. עבודותיה הוצגו בגלריה אדל אסנטי בלונדון, קונסטפורט ביי פיפהאוזן, בהולנד, ומרקו טסטאצ'ו ברומא, בליפ בליפ בליפ בלידס, רולינג סנואובול 7 בדיופיווגור, מוזיאון ישראל בירושלים, המרכז לאמנות עכשווית בתל אביב (CCA), מוזיאון פתח תקווה, גלריה ולה בלונדון, גלריה ספייס בקליבלנד. הרפז מיוצגת על ידי גלריה זומר.
אמנות.
עבודותיה של הרפז שואבות השראה מחוקי פיזיקה, מאלקטרוניקה, מקוסמות קלאסית ומעיצוב במה מהמאה ה-19. הרפז משתמשת בסאונד, תאורה, זכוכית וחפצים ביתיים כדי ליצור מיצבים המורכבים ממכונות מאולתרות. גלים של אור וקול פוגעים בחפצים וגורמים להם לרטוט בתנועה שאינה נראית לעין אנושית ולתפקד כרמקול. במיצביה של הרפז חפצים יומיומיים הופכים למספרי סיפורים פוטנציאליים של אירועים בלתי נראים שהרעידו אותם. אלמנטים מופשטים כמו זמן ומקום משתבשים והצופה המבקש למצוא משמעות, הופך לבלש שמלקט פיסות סיפורים.
אברהם סטפנסקי
הרב אברהם סטפנסקי (כ"ח בסיוון ה'תש"ד, 19 ביוני 1944 – כ"ז בניסן ה'תשפ"א, 9 באפריל 2021) היה ראש ישיבת נתיבות יעקב בירושלים.
ביוגרפיה.
סטפנסקי נולד בתל אביב לגיננדל ומיכאל סטפנסקי. כבר בגיל 13 החל ללמוד בישיבת חברון, ששכנה אז בשכונת גאולה בירושלים. בישיבה היה תלמיד מובהק של המשגיח רבי מאיר חדש ושל ראש הישיבה רבי יחזקאל סרנא. לאחר שבע שנות לימוד בישיבה, כשהוא בן עשרים, נשלח לכהן כמגיד שיעור בישיבת לוצרן בשווייץ. בתפקיד זה נשא כארבע שנים. בנוסף כיהן כשנה וחצי כמגיד שיעור בישיבת אנטוורפן בבלגיה.
בהיותו בן עשרים וארבע נישא לשרה, לימים מחנכת ומנהלת במכון בית יעקב למורות ("הסמינר הישן") בירושלים, והם התגוררו בשכונת סנהדריה המורחבת. לאחר נישואיו מונה לר"מ בישיבת קמיניץ בירושלים. בהמשך כיהן כר"מ גם בישיבת בית התלמוד שבראשות הרב דב שוורצמן וכן בישיבת קול תורה.
לאחר מכן החל לכהן כראש ישיבת זרע יצחק בהר נוף, ובשנת ה'תשנ"ו (1996) פרש ממנה עקב חילוקי דעות בהנהלת הישיבה אודות דרכה של הישיבה, לאחר שנועץ ברבי הלל זקס, והקים בבניין ישיבת בית התלמוד בסנהדריה המורחבת את ישיבת נתיבות יעקב, שנחשבת לאחת הישיבות הקטנות הטובות בירושלים. בישיבה היה מוסר שיעור יומי וועדים לבני שיעור ג' ושיחות לכלל בני הישיבה. בישיבה שיטת חינוך ייחודית, המתאפיינת בנתינת עצמאות יחסית לבחורים.
נפטר ממחלת הסרטן בכ"ז בניסן ה'תשפ"א, כשהוא בן 76.
פיג'ו 5008
פיג'ו 5008 (באנגלית: Peugeot 5008) היא מכונית שבדור הראשון יוצרה במרכב מיניוואן ובדור השני במרכב קרוסאובר, בעלת שבעה מקומות. היא מיוצרת על ידי פיג'ו משנת 2009. היא הוצגה בשנת 2009 והגיעה לישראל בשנת 2010.
דורות.
דור ראשון (2009–2016).
הדור הראשון יוצר בין השנים 2009–2016. הדור הראשון כלל מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח ליטרים המספק כ-156 כוחות סוס ב-5,800 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שישה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 9.7 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 195 קילומטרים לשעה.
מתיחת פנים שנת 2013.
בשנת 2013 עברה ה-5008 מתיחת פנים, שכללה שדרוג קל באבזור ועיצוב חדיש בפנים ובחוץ המכונית וגרסה חדשה להיצע המנועים עם 163 כוחות סוס.
דור שני (2016–הווה).
בשנת 2016 הציגה פיג'ו את הדור השני ל-5008, הדור השני יוצר במרכב קרוסאובר. הדור השני כלל מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח ליטרים המספק כ-180 כוחות סוס ב-5,500 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שישה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 8.3 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 220 קילומטרים לשעה.
מתיחת פנים שנת 2020.
בשנת 2020 הציגה פיג'ו את מתיחת הפנים לדור השני של ה-5008. מתיחת הפנים כללה עיצוב מודרני מחודש ושדרוג מערכות הבטיחות. בתחום ההנעה לא נעשה כל שינוי.
ארז'ה
Neutral Milk Hotel
פיפילוטי ריסט