כובע טמבל תפור מחמש פיסות בד. ארבע מהפיסות הן בצורת גזרה והן תפורות כך שהקדקודים של ארבעתן נוגעים זה בזה וכל שוק של כל גזרה תפור לשוק של גזרה אחרת. כך יוצרות הגזרות מבנה דמוי קערה. פיסת הבד החמישית היא בצורת טבעת. קצה אחד של הטבעת תפור לבסיסי גזרות הבד היוצרות את מבנה הקערה כך שהטבעת מעמיקה את מבנה הקערה.
לכובע טמבל אין מצחייה ואין שוליים. כאשר חובשים את הכובע, קדקודי גזרות הבד מונחים על קודקוד הראש וטבעת הבד מקיפה את הראש ומונחת על המצח, האוזניים והעורף. יתרונו הוא בכך שניתן לקפלו בקלות ולהכניסו לכיס, ולכן התאים לעובדים שעות רבות בשמש. בניגוד לכובע הפטרייה, הדומה לו בצורתו הכללית, אולם הוא בעל שוליים ולכן הוא מכיל יותר בד. את כובע הטמבל קל יותר לדחוף לכיסים של מכנסיים בעלי גזרות שונות והוא אינו דורש את הכיסים הגדולים של מדי צה"ל. מחירו של כובע הטמבל הוא זול משום שקל לתפור אותו ממעט שאריות בד.
כובע טמבל בישראל.
כובע הבד היה נפוץ בין יהודי ארץ ישראל באמצע המאה העשרים והיה, עד לשנות השבעים אחד מסימני ההיכר של הישראלי הטיפוסי, ה"צבר". כובע הטמבל הונצח גם בתרבות הישראלית. הבדרן בומבה צור אמר במערכון המפורסם שלו "אוכל, קדימה אוכל" את המשפט "ולטמבל קנינו כובע ילד". גברי בנאי חובש כובע טמבל במערכון "הילד אוסף בולים" של הגשש החיוור. דודו טופז חבש כובע טמבל במערכון "משפחה בטיול" (משה והאורנג'דה). הקריקטוריסט דוש צייר את שרוליק, האזרח הישראלי הטיפוסי עם כובע טמבל. בעולם כובע זה פחות מוכר (קריקטוריסטים רבים שמציירים את הישראלי הטיפוסי מציירים אותו כיהודי חרדי).
מקור השם.
מקור השם "כובע טמבל" אינו ברור. לא ברור גם אם המושג "כובע טמבל" קדם למושג "טמבל" שפירושו בסלנג הוא "טיפש". הועלו כמה השערות לגבי מקור השם:
ריקודנטו
קבוצת "ריקודנטו" (ריקוד נטו) היא קבוצת מחול המתבססת על עבודות שנכתבו בכתב התנועה אשכול-וכמן, וחברותיה עוסקות גם במחקר, כתיבה ופרסום במסגרת כתב תנועה זה. הקבוצה נוסדה על ידי תרצה ספיר ב-1986, החלה לפרסם ולהופיע בשנת 1999, ועודנה פעילה (2021). מאז פטירתה של נועה אשכול זו הקבוצה היחידה שבמסגרתה נכתבות, מבוצעות ומתפרסמות במלואן יצירות מחול באמצעות תווי תנועה.
כתב תנועה.
כתב תנועה מאפשר לסמל את תנועת הגוף ולאפשר כתיבת יצירות מחול, ביצוען מהכתב גם ללא הדגמה, וכן תיעוד יצירות מחול קיימות. כתב תנועה הוא למחול מה שתווים הם למוזיקה: מציין בדקדוק רב מה בדיוק התנועות שצריך לבצע כל רקדן בכל רגע, בכל אחד מאברי גופו. אולם בעוד שקשה להעלות על הדעת קונצרט ללא תווים ופרטיטורה, הרי ההתפתחות ההיסטורית של המחול הובילה לכך שרוב יצירות המחול נוצרות ומבוצעות ללא כתיבה; קבוצת ריקודנטו מציבה אלטרנטיבה למצב זה.
אחד מכתבי התנועה הקיימים הוא כתב התנועה אשכול-וכמן אשר נוצר בישראל, ואשר הקבוצה פועלת לפיו. קיימים עוד כתבי תנועה, שהידועים בהם הם כתב תנועה לאבאן וכתב תנועה בנש. נועה אשכול השתלמה בכתב התנועה לאבאן אבל מידת הדיוק והאובייקטיביות בו לא סיפקה אותה, ועל כן יצרה את כתב התנועה הקרוי על שמה ועל שם אברהם וכמן, התלמיד שלה, לימים פרופסור לארכיטקטורה בטכניון. כתב תנועה אשכול וכמן מאפשר לציין במדויק כל תנועה אנושית (ולמעשה כמעט גם כל תנועה אחרת), בכל רזולוציה מבוקשת; זאת, על ידי תיאור מצב המוצא ומצב הסיום של תנועת כל איבר באמצעות מערכת מַתְוָוה כדורית תלת ממדית, המתארת את מצב האיבר ביחס למיפרק אליו הוא מחובר.
קבוצת "ריקודנטו" רוקדת בבמות שונות ומפיצה את כתב המחול אשכול-וכמן בפרסומים שונים ובהוראה.
היסטוריה של הקבוצה.
ב-1986 ייסדה תרצה ספיר את קבוצת ריקודנטו העוסקת במחקר תנועתי ואקדמי של כתב התנועה בביטויו התאורטי והמעשי. ספיר הייתה הכוריאוגרפית ומרכזת הקבוצה, וחבריה הם בוגרים ומורים בבית הספר לאומנויות המחול (כיום: בית הספר למחול) במכללת סמינר הקיבוצים, ובבתי ספר שונים ברחבי הארץ. ספיר הייתה תלמידה וקולגה של פרופ' נועה אשכול, וכיהנה כראש בית הספר לאומנויות המחול במכללת סמינר הקיבוצים (2000–2007).
הבסיס לעבודתה החיבורית של ספיר, שנעשתה במסגרת קבוצת ריקודנטו, הוא לרוב סדרות ספרתיות הנתמכות במבנה הגיאומטרי של כתב התנועה אשכול–וכמן מחד ומאידך, מוכלות על אפשרויות התנועה והקואורדינציה של גוף האדם הרוקד. כמו הסולמות המוזיקליים הנותנים את המסגרת הצלילית לאירוע האקוסטי, כאן מארגנת הסדרה הספרתית הכתב תנועתית את המוטיבים התנועתיים של הריקוד לפי מסלולי תנועה נבחרים, כמויות תנועה בגדלים שונים, אברי גוף מתאימים, ואורכי זמן במקצבים מגוונים. יחד עם האפשרויות הרבות שהכתב מזמן נשארים החיבורים נאמנים לסדרה הספרתית, בונים בעזרתה וריאציות רבות פנים ונותנים ביטוי פיזי–תיאורי לנושא של סוויטת המחול הספציפית.
תחומי הפעילות של הקבוצה.
קבוצת ריקוד נטו משלבת בין יצירה, מחקר, כתיבה, הופעה ופרסום, כאשר בחלק מהתוכניות העלאת התכנית על הבמה והוצאת הספר כרוכות זה בזה. במקרים אלה, הריקודים הן ביטוי מעשי למחקר שנסוב סביב נושא שבו עוסק הספר. מקורות השראה ליצירות מקורם בטבע, כמו נופים, ים, וציפורים, וכן חגי ישראל.
רקדני/ות הקבוצה לאורך השנים.
ד“ר טלי רונן, ד“ר לילך שליט, ד“ר שלומית עופר, ד“ר הנר דריווס, אורלי יעקב, טלי כלש, גל פלג, רונה גינת, הדס נתן ואורה קן־דרור, ד“ר נירה אל־דור, מיכל מנור־עמיר ושרון רשף־ארמוני.
פעילות הקבוצה.
הקבוצה חברה באגודת הכוריאוגרפים, ומקיימת מגוון פעילויות:
יצירות.
הערה: לכל יצירה מובאת שנת ומקום העלאתה לראשונה.
רשימת פרסומי הקבוצה.
הערה: הפרסומים הם דו-לשוניים, בעברית באנגלית. הם מובאים כאן לפי כותרתם באחת מהשפות, לפי הרשימה באתר הקבוצה.
ולווט אנדרגראונד (בלוג)
היועץ לבטחון לאומי
ראובן שניר
ראובן שניר (נולד ב-6 בספטמבר 1953) הוא פרופסור מן המניין בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה, כיהן בעבר כדקאן הפקולטה למדעי הרוח. מתרגם מערבית לעברית, חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (2014).
ביוגרפיה.
ראובן שניר נולד וגדל בחיפה, למד בבית הספר הריאלי העברי, ועשה את חוק לימודיו מהתואר הראשון עד השלישי באוניברסיטה העברית. למד פילוסופיה וערבית לתואר הראשון (1979-1976). תואר שני למד בחוג לשפה וספרות ערבית (1982-1979) ובעבודת הגמר שלו, בהדרכתו של פרופסור מאיר יעקב קיסטר, ההדיר וערך את כתאב אל-זהד (ספר הפרישות), של אל-מעאפא בן עמראן, מלומד מוסלמי אסקטי מן המאה השמינית לספירת הנוצרים, וצירף לו הקדמה המנתחת את תופעת הפרישות בראשית האסלאם, מנסה להתחקות אחר שורשיה ולבדוק כיצד הכשירה הפרישות המוסלמית הקדומה את הקרקע לצמיחת המיסטיקה האסלאמית (הצופיות). מחברו של הספר חי בתקופה שבה, על פי המקורות המצויים בידינו, צמחה התנועה המיסטית באסלאם מתוך שורותיהם של הפרושים המוסלמים הקדומים (זהאד) והפכה לתנועה דומיננטית בחברה המוסלמית. ספרו של אל-מעאפא משקף אפוא ככל הנראה את אותו רגע היסטורי שבו לפרישות המוסלמית הקדומה, שיש לה שורשים עמוקים בקוראן ובאמירותיו ובמעשיו של הנביא מחמד, נוספו הממדים הרוחניים הרדיקליים שיצרו את התופעה המיסטית באסלאם. המהדורה שההדיר וערך שניר טרם ראתה אור. במסגרת לימודי התואר השלישי באוניברסיטה העברית (1987-1983), הגיש שניר עבודת דוקטורט בנושא "יסודות צופיים בשירה הערבית החדשה 1980-1940" בהדרכתו של פרופסור שמואל מורה, הוא קיבל את הדוקטורט ב-1987. העבודה עוסקת בנטייתם של יוצרים ערביים, בעיקר בשירה, החל מן החצי השני של המאה העשרים, לעשות שימוש בתכנים ומושגים מיסטיים אסלאמיים (צופיים) להבעת תחושות ותפיסות מודרניות.
בד בבד עם לימודיו באוניברסיטה העברית שימש שניר כעורך חדשות בכיר בקול ישראל בערבית בשנים 1988-1977. שניר לימד באוניברסיטה העברית בירושלים (1988-1986), באוניברסיטת תל אביב (1993-1988), ובאוניברסיטת חיפה (החל משנת 1988), שבה מונה בשנת 2002 לפרופסור חבר ובשנת 2007 לפרופסור מן המניין. כיהן כראש החוג לשפה וספרות ערבית בשנים 2004-2000, ומאז 2007 הוא משמש כחבר בסנט האוניברסיטה ובחבר הנאמנים שלה. בשנת 2000 היה עמית מחקר במרכז ללימודי עברית ויהדות באוניברסיטת אוקספורד ובשנה האקדמית 2005-2004 היה עמית מחקר במכון למחקר מתקדם בברלין. בשנת 2008 הוזמן שוב לשמש עמית מחקר במרכז ללימודי עברית ויהדות באוניברסיטת אוקספורד. בשנה האקדמית 2010-2009 היה עמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת הרווארד. כן שימש כפרופסור אורח באוניברסיטה החופשית בברלין ובאוניברסיטת היידלברג. שניר משמש כעורך משנה של כתב העת אל-כרמל היוצא בלשון הערבית, שהוא אחד מכתבי העת האקדמיים היחידים בעולם המערבי היוצא בלשון הערבית. הוא פרסם למעלה מ-15 ספרים (מחקר, עריכה ותרגום) וכמאה וחמישים מאמרים ופרקים בספרים, כתבי עת ישראליים ואכסניות בינלאומיות בעברית, ערבית ואנגלית, וכן פרסם למעלה מ-45 ערכים באנציקלופדיות.
הערכים על הספרות הערבית-יהודית שהתפרסמו ב-Encyclopedia of Modern Jewish Culture, שבה שימש שניר כעורך תורם (Contributing Editor), הם הראשונים שהתפרסמו באנציקלופדיה בינלאומית כלשהי על התרבות היהודית-ערבית המודרנית.
שניר נבחר לדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה באוקטובר 2010 וסיים את כהונתו באוקטובר 2015.
שניר נשוי ואב לשתי בנות. מתגורר בחיפה.
מחקריו.
תיאור מחקריו.