מאז שנות ה-50 של המאה ה-19 החלו המוסלמים הווהאבים, כת פוריטנית מאזור נג'ד המגובה על ידי משפחת אל סעוד המשפיעה, להוות איום על יציבות חג'אז. בשנת 1801, בעוד תשומת לבו של השער הנשגב הופנתה לפלישה הצרפתית למצרים, הווהאבים השתלטו על הגנות חג'אז המקומיות ולכדו את ערי הקודש. שריף פאשה, מושל ג'דה, נאבק זמנית במכה נגד הווהאבים אך הובס לבסוף בשנת 1806. הווהאבים הטילו את משנתם הדתית המחמירה בערים הקדושות; אזכורו של הסולטן נאסר במהלך דרשות יום שישי, פקידים מארבעת המד'הבים (אסכולות הפסיקה האסלאמית) הודחו והוחלפו בוואהבים. בתחילת 1807 הורה מנהיג הצבא הווהאבי אבן סעוד לגרש את כל עולי הרגל והכוחות הנאמנים לאמיר מכה, ומאוחר יותר בזזו כוחותיו את העיר. נטען כי אבן סעוד אסר על שיירות שליוו עולי רגל חצוצרות ותופים, המנוגדות לדוקטרינות הווהאביות.
הממשלה העות'מאנית מצאה את עצמה לא מסוגלת להתעמת עם הווהאבים, ונתנה את המשימה להביס אותם למוחמד עלי פאשה החזק ממצרים בשנים 1809–1810. מוחמד עלי פאשה שיגר צבא בפיקודו של בנו טוסון פאשה בשנת 1811, והשתלט בהצלחה על מדינה ומכה בשנים 1812 ו-1813 בהתאמה. טוסון פאשה נפטר ממחלה במהלך המערכה והוחלף על ידי אחיו הצעיר, אבראהים פאשא, שהמשיך במערכה אל נג'ד, כאשר המלחמה הסתיימה רק בספטמבר 1818, עם התבוסה והתמוססות מה שהייתה המכונה המדינה הסעודית הראשונה. משנת 1818 עד 1845, האזור נוהל על ידי מצרים, עד שנאלץ מוחמד עלי להשיב את חג'אז לסולטן כתוצאה מהמלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה. עות'מן פאשה מונה אז לראשות חג'אז. גבולות המחוז הוגדרו טוב יותר, ושריפות מכה חודשה.
תקופת הווילאייט.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 נשלחה ועדה לחג'אז לארגון מחדש של המחוז, ובעשורים הבאים החלו רפורמות מנהליות. חג'אז הוכרה מחדש כווילאייט ב-1872 על פי חוק הווילאייטים משנת 1864. המחוז חולק לסנג'קים, kazas ו-nahiyes. מכה הפכה למרכז הווילאייט, עם מדינה וג'דה כסנג'קים. המבנה המנהלי של חג'אז שופץ, אך כמה שינויים שחוקקו בשאר האימפריה לא יושמו כאן.
העיירות מכה ומדינה היו פטורות מתשלום מס ולמעשה, קיבלו סובסידיות, הנקראות "surre", מהאוצר העות'מאני שהיה אמור לחלק לעניים במכה ובמדינה. אזור חג'אז קיבל לראשונה סובסידיה בתקופת שלטונו של הח'ליף העבאסי אל-מקתדר במאה העשירית, לאחר מכן נהיה נהוג שח'ליפים וסולטנים אחרים שולחים את הסובסידיות הללו. עם זאת, מלבד תושבי מכה ומדינה, תושבי ערים וכפרים אחרים לא הרוויחו באותה מידה. גם המחוז כולו היה פטור משירות צבאי; הניסיונות לבטל פטור זה נחסמו על ידי השריף ממכה.
העות'מאנים החזיקו חיל מצב של 7,000 חיילים בפיקוד קצינים, בנוסף לשמירה האישית של השריף שכללה 500 חיילים. חיל מצב תקין הוצב בעיירות מכה ומדינה ואילו כוחות קטנים הוחזקו בג'דה, ינבוע וטאיף - כולם היו לצד מסילת הרכבת החיג'אזית האסטרטגית. מלבד התנחלויות אלה, כבישים ותשתיות אחרות לא היו בשליטת העות'מאנים - הכבישים לינבוע ממדינה דרשו מלווים חזקים ותוואי הרכבת מכה -מדינה נסגר באופן קבוע על ידי בני שבט שדרשו תשלום עבור מעבר - שוד בכבישים אלו ורצח היו נפוצים.
העות'מאנים השלימו את מסילת הרכבת החיג'אזית, המקשרת בין דמשק למדינה, בשנת 1908, אך מסילת הרכבת נפגעה קשות במהלך מלחמת העולם הראשונה וננטשה מאוחר יותר. בשנת 1916, כתוצאה ממכתבי חוסיין–מקמהון, הכריז השריף חוסיין בן עלי כמלך חג'אז.
דמוגרפיה.
לא ניתן לקבוע את אוכלוסיית החג'אז המדויקת, במיוחד בגלל ניידותם של בדואים ועולים לרגל, וגם בגלל חוסר היכולת של הרשויות העות'מאניות לערוך מפקד במדינות ערב. האוכלוסייה בווילאייט נתונה על ידי המפקד העות'מאני משנת 1885 כ-3,500,000. לדברי ויליאם ל. אוקסנוולד, האוכלוסייה בפועל של חג'אז כולל האסיר בסוף המאה ה-19 נע בין 400,000 ל-800,000.
רוב האוכלוסייה לא התיישבה, וכללה נוודים ונוודים למחצה שהתפרנסו מגידול מקנה. שבטים בדואים שלטו באזור, והשליטה העות'מאנית בהם הייתה בעיקר עקיפה, ומינתה מושלים למדינה וג'דה אך אפשרה שלטון מקומי במקומות אחרים.
כלכלה.
כלכלת הווילאייט נשענה במידה רבה על החג' והעלייה לרגל השנתית, בה מגיעים מוסלמים מכל רחבי העולם לערים מכה ומדינה. חשיבות העלייה לרגל הייתה כזו שרוב תושבי העיירה, בייחוד תושבי מכה ומדינה, הסתמכו על סערת עלייה לרגל לצורך פרנסה יומיומית. תושבים רבים עבדו כמדריכים עבור עולי רגל, מתווכי גמלים, בנו וסיפקו לינה לרגל, מכרו או חילקו מי זמזם. אחרים עבדו בתחזוקת מסגד אל-חראם ומסגד הנביא כמטאטאים, שוערים, משרתים, מנהיגי תפילה, מטיפים או מנקים נרות. מבין העיסוקים הללו, רבים ביותר היו מדריכי העלייה לרגל. למדריכים אלה הייתה המשימה לארגן את לינתו של הצליין, הובלתו, לפעול כמתרגם ובאופן כללי להדריך את הרגל לאורך הטקסים והתפילות הנדרשות. פרט לתשלום מצד עולי רגל, המדריך יוכל לבצע כל עסקאות על שם הצליין.
הייצוא העיקרי של חג'אז היה תמרים, חינה, עורות, בלסאם מקאני, מסטיק, צפיר ומי זמזם. מכיוון שיש מעט משאבי טבע באזור, היה צריך לייבא את הרוב המכריע של המוצרים, נוהג שנמשך עד תחילת המאה ה-20.
המרכז המסחרי של האזור היה עיר הנמל ג'דה, שהייתה הנמל העיקרי של ים סוף. כשהנמל חלש על נתיב סחר הקפה מתימן ונתיב הסחר מהודו, עברו דרך הנמל ספינות מערב, הודו, אפריקה ודרום אירופה, כאשר רוב הסוחרים האירופאים הקימו משרדים בנמל. מכס שנאסף בנמל היה מקור הכנסה נוסף הן לווילאייט והן לאמירות מכה. לפתיחת תעלת סואץ בשנת 1869 הייתה השפעה שלילית על המסחר בג'דה מכיוון שספינות קיטור היו יכולות לעגון בנמלים קטנים יותר כמו ינבוע על קו החוף.
בשל החום העז באזור ומחסור הגשמים, חג'אז לא יכולה הייתה לתמוך בכלכלה מבוססת חקלאות. חקלאות הייתה אפשרית רק בנווה מדבר ובפאתי השקיה של עיירות מרכזיות, כשהתמרים הם הגידול העיקרי שגדל. שבטים נוודים למחצה היו עוסקים גם בחקלאות או גידלו עדרי כבשים וגמלים.
חטיבות מנהליות.
סנג'קים של הווילאייט:
שבריה
הארמייה השביעית (האימפריה העות'מאנית)
הארמייה השביעית העות'מאנית (בטורקית: 7. Ordu) הייתה ארמיית שדה של האימפריה העות'מאנית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. למרות שיועדה רשמית כארמייה, לפחות עד 1918, היא הייתה בעל כוח של קורפוס בלבד.
הארמייה השביעית הוקמה בשנת 1877 לשירות בערב ובתימן. בשנת 1908 היא כללה את דיוויזיות החי"ר ה-13 וה-14, רגימנט פרשים אחד ורגימנט תותחנים והם היו מעורבים בלחימה באנשי שבטים מורדים בתימן.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה פעלה הארמייה על רכס הרי יהודה והרי שומרון בחזית ארץ ישראל כשעד מערכת מגידו (בספטמבר 1918) ישבה מפקדת הארמייה בעיר שכם. בהמשך נסוגה הארמייה צפונה ומזרחה כשרבים מחייליה נכנעו.
מלחמת העולם הראשונה.
סדר הכוחות, אוגוסט 1917.
באוגוסט 1917 הייתה בנויה הארמייה באופן הבא:
בסוף 1917, בפיקודו של פבזי פאשה, נצטוותה הארמייה השביעית להתקדם ברחבי המדבר על מנת להביא ללחץ על צלעו הפנימית של אלנבי בארץ ישראל. בעוד אלנבי תקף את הארמייה השמינית העות'מאנית, דיוויזיית הרוכבים האוסטרלית שלו נשלחה לעכב את התקדמות הארמייה השביעית. הארמייה השביעית אכן הצליחה לאלץ את האוסטרלים לסגת בכמה קילומטרים אך בסופו של דבר האוסטרלים החזיקו את הקו. לאחר הניצחון הבריטי בהקרב על גבעות מע'אר ב-13 בנובמבר (שלא כלל את הארמייה השביעית ישירות), החליט פבזי להסיג את הארמייה השביעית לשמירה על ירושלים.
סדר הכוחות, ינואר 1918.
בינואר 1918 הייתה בנויה הארמייה באופן הבא:
סדר הכוחות, יוני 1918.
ביוני 1918 הייתה בנויה הארמייה באופן הבא:
סדר הכוחות, ספטמבר 1918.
בספטמבר 1918 הייתה בנויה הארמייה באופן הבא:
הארמייה השביעית הושמדה על ידי הפגזה אווירית בריטית במהלך נסיגתה משכם ב-21 בספטמבר 1918.
אחרי מודרוס.
סדר הכוחות, נובמבר 1918.
בנובמבר 1918 הייתה בנויה הארמייה באופן הבא:
הקורפוס ה-15 (האימפריה העות'מאנית)
הקורפוס ה-15 של האימפריה העות'מאנית (בטורקית: 15'inci Kolordu או On Beşinci Kolordu) היה אחד מגייסות הצבא העות'מאני. הוא הוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
480 חיילי הקורפוס, שלחמו בחזית גליציה ומתו, קבורים בבית הקברות הטורקי בבודפשט בתוך בית הקברות הציבורי החדש בבודפשט, הונגריה. אחד עשר קברים הם של חיילים לא ידועים.
מלחמת העולם הראשונה.
החזית המזרחית.
הקורפוס ה-15 נלחם בכמה חזיתות. התנסותו הקרבית הראשונה הייתה ב-2 בספטמבר 1916. ב-16/17 בספטמבר תקפו הרוסים את הקורפוס בדגש על הרגימנט ה-61, אך נסוגו מפני מתקפת נגד של העות'מאנים. הנפגעים העות'מאניים ביומיים אלו מנו 7,000 ואילו ההרוגים הרוסים הסתכמו ב-15,000–20,000, דבר שייצב את חלק החזית של הקורפוס בשבועיים הקרובים. ב-30 בספטמבר פתחו הרוסים במתקפה נוספת, אך נהדפו שוב; מספר הנפגעים הטורקים היה 5,000 בעוד שההרוגים הרוסים לא היו ידועים אך ככל הנראה גבוהים בהרבה (10,000+). ב-5/6 באוקטובר חידשו הרוסים את המתקפה במתקפה של 13 רגימנטים על החלק הדרומי של הקו העות'מאני; הם כבשו את גבעת סבטבי אחרי הפסדים כבדים, אך במהרה נסוגו שוב. הנפגעים העות'מאנים ביומיים אלה היו 3,000 לעומת 12,000 הרוגים רוסים. נובמבר ודצמבר 1916 חלפו ללא קרבות רציניים עם הרוסים.