קוטון נולד בעיר דרדנל שבארקנסו. אביו, תומאס לאונרד "לן" קוטון היה מפקח מחוזי במחלקת הבריאות של ארקנסו ואמו הייתה מורה בבית ספר. קוטון למד משפטים באוניברסיטת הרווארד ועבד כעורך דין. ב-2005 החליט להתנדב לשירות בצבא ארצות הברית ועבר קורס קצינים. הוא שירת בדיוויזיה המוטסת ה-101, פיקד על מחלקת סיור במהלך מלחמת עיראק ושירת כקצין מבצעים במהלך מלחמת אפגניסטן. הוא השתחרר מהשירות הסדיר ב-2009 בדרגת קפטן. במהלך שירותו עוטר בכוכב הארד. ביוני 2006, בעת שהוצב בעיראק, זכה קוטון להתייחסות ציבורית בינלאומית לאחר ששלח מכתב פתוח לעורך העיתון "הניו יורק טיימס", בו האשים שלושה עיתונאים בהפרת חוקי הריגול אחרי שפרסמו מאמר בו פורטה תוכנית סודית של ממשל ג'ורג' ווקר בוש לפיקוח על התנהלותם הכלכלית של טרוריסטים. ה"ניו יורק טיימס" לא פרסם את המכתב, אך הוא פורסם בבלוג השמרני "פאוור ליין". במכתב קרא קוטון לאסור את העיתונאים האחראים לפרסום המאמר בגין ריגול. הוא טען כי העיתון "סיכן את חייהם של חייליי וכל שאר החיילים והעיראקים התמימים כאן בצורה קשה". המאמר הופץ באופן מקוון והודפס במלואו בעיתונים אחדים.
ב-22 במאי 2010 זכה קוטון במועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס הרביעי של ארקנסו בבית הנבחרים האמריקאי, עם 57.6% מהקולות. הוא זכה לתמיכתו של הסנאטור ג'ון מקיין מאריזונה, ולתמיכת תנועת מסיבת התה והממסד הרפובליקני. בבחירות הכלליות ב-6 בנובמבר 2012 נבחר לבית הנבחרים. קוטון הייתה הרפובליקני השני מאז תקופת השיקום לייצג את מחוז הקונגרס הרביעי של ארקנסו בבית הנבחרים. ב-3 בינואר 2013 קוטון הושבע לתפקידו בידי יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון ביינר.
בהיותו חבר קונגרס בן שנת כהונה אחת בלבד נחשב קוטון לכוכב עולה במפלגה הרפובליקנית. הוא הפך במהרה למתנגד קולני למדיניות החוץ והפנים של ממשל הנשיא ברק אובמה. הוא הצביע בעד חוק לביטול התאמת השכר הסטטוטורית לשנת 2013 לעובדי פדרליים, שמנע את העלאה בת חצי אחוז בשכרם כל עובדי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית. קוטון האשים את אובמה בקיום "בחירה שגויה" על עבודתו למען הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית. קוטון ביקר בישראל ב-2013 כאורח של "Israel Education Foundation", גוף שמזוהה עם אייפ"ק, השדולה הפרו-ישראלית בוושינגטון.
ב-6 באוגוסט 2013 הודיע קוטון באורח רשמי כי יתמודד מול הסנאטור הדמוקרטי המכהן מטעם ארקנסו, מארק פריור, על מושבו בסנאט של ארצות הברית. במהלך מערכת הבחירות לסנאט דומה היה כי לקוטון יתרון משמעותי על פריור בסקרים, ואכן ביום הבחירות הכלליות בנובמבר 2014 גבר על קוטון על פריור ונבחר לסנאט. קוטון הושבע לתפקידו ב-6 בינואר 2015. גם בסנאט המשיך קוטון את מאבקו העיקש נגד איראן ושאיפותיה הגרעיניות, ומיצב עצמו כתומך בממשלו של דונלד טראמפ. למשל, הוא תמך בצו נשיאותי 13769 ונחשב למועמד אפשרי לתפקיד מזכיר ההגנה של ארצות הברית טרם בחירתו של ג'יימס מאטיס. בדצמבר 2018 הגיש קוטון, ביחד עם הסנאטור מרקו רוביו, הצעת החלטה שמטרתה להכיר בריבונות מדינת ישראל ברמת הגולן.
קוטון נישא ב-2014 לאנה פקמן ולהם שני ילדים. הוא משתייך לכנסייה המתודיסטית.
מ&quot;ן
אופו
אוֹפּוֹ אלקטרוניקס (באנגלית: .OPPO Electronics Corp, בסינית: 广东欧珀移动通信有限公司, פין יין: Guǎngdōng Ōupò Yídòng Tōngxìn Yǒuxiàn Gōngsī) הוא תאגיד אלקטרוניקה סיני שנוסד ב-2004 הממוקם במחוז גואנגדונג.
כיום, אוֹפּוֹ מספקת מגוון רחב של מכשירי סמארטפון, בהם מותקנת מערכת ההפעלה ColorOS. כמו כן מספקת החברה שירותים נלווים, בהם שירותי אינטרנט ושירותי מחשוב ענן. החברה מייצרת גם נגני MP3, מכשירי מדיה ניידים מסוגים שונים, ספרים אלקטרוניים, טלוויזיות LCD, DVD ובלו-ריי.
על פי רישומי הממשל הסיני, יצרנית הסמארטפונים OnePlus היא חברת בת של אופו.
לפי דו"ח של חברת האנליסטים IHS Technology, בשנת 2016 מכרה אופו 95 מיליון סמארטפונים, מה שהציב אותה במקום הרביעי בעולם.
בחברה כ-40,000 עובדים הפעילים בכ-40 מדינות ואזורים. לחברה מרכז עיצוב בינלאומי בלונדון, 6 מכוני מחקר ו-5 מרכזי מחקר ופיתוח.
בשנת 2021 החל לראשונה השיווק בישראל של מכשירי אופו. בתחילה נמכר דגם Oppo A93 ולאחריו החל יבוא של דגמים נוספים.
מוריורים
המוריורים (או מאוריאורים) הם התושבים הילידים של איי צ'טהאם וכמה איים נוספים שנמצאים למעלה מ-750 קילומטר מזרחית לניו זילנד. לפי התאוריה המקובלת, המוריורים הם מאורים שנדדו לאיי צ'טהאם לפני שנת 1500 לספירה; אוכלוסיית המוריורים הייתה קטנה ומבודדת. הם פיתחו תרבות פולינזית ייחודית, נעזרו בטכנולוגיה וכלי נשק פשוטים ביותר, היו בלתי מנוסים לגמרי במלחמה, והאמינו ביישוב סכסוכים בצורה לא אלימה.
ב-1835 פלשו מאורים מהאי הצפוני של ניו זילנד לאיי צ'טהאם בעזרת ספינות אירופאיות וטבחו באוכלוסייה המוריורית עד להכחדתה. למרות נחיתותם המספרית, הצליחו המאורים בעזרת נשק מודרני כגון רובי מוסקט, להשתלט על המוריורים. כ-10% מהאוכלוסייה, בעיקר נשים וילדים, שופדו על מקלות לצרכים טקסיים או נאכלו בטקסים קניבלים. המוריורים הפכו עבדים ונאסר עליהם לדבר בשפתם או להביא ילדים. ב-1862 נותרו 101 מוריורי בלבד והאחרון שבהם נפטר ב-1933. בימינו נותרו כ-700 איש המגדירים עצמם כמוריורים, רובם אינם חיים באיי צ'טהאם.
חלק מספרו של דוויד מיטצ'ל, "ענן אטלס", מסופר על הרקע של הפלישה המאורית, כמו גם הסרט "ענן אטלס" שמבוסס על הספר.
מלחמת המאורים במוריורים היא הדוגמה הפותחת את הספר "רובים, חיידקים ופלדה", ומהווה "ניסוי היסטורי" טבעי.
מקורם של המוריורים.
שבט המוריורים הם צאצאים של הפולינזים, אותם חקלאים שכבשו את ניו זילנד בשנת 1000 לספירה לערך. זמן קצר יחסית לאחר מכן השתלטה קבוצה מהם על איי צ'טהאם ועברה להתגורר שם, וכך למעשה התרחש הפיצול בין המאורים למוריורים (המאורים הם אלה שנשארו בניו זילנד והמוריורים הם אלה שעברו להתגורר באיי צ'טהאם). בניגוד למאורים, שפיתחו טכנולוגיה, חברה מרובדת וחקלאות אינטנסיבית, וכן העמידו בראשם מנהיגים וכהני דת, המוריורים נאלצו לנטוש את אורח החיים החקלאי בשל המאפיינים הפיזיים של איי צ'טהאם וחזרו להיות ציידים-לקטים בחברה שוויונית כמעט לחלוטין.
מאפייני שבט המוריורים.
המוריורים היו כאמור אוכלוסייה קטנה ביותר. צפיפות האוכלוסייה באיים הייתה 5 אנשים על כל מייל רבוע, בניגוד לאיים הפולינזים אחרים, שבהם הממוצע היה 120 אנשים על כל מייל רבוע, ואף הגיע באיים מסוימים ל-1,100 אנשים על כל מייל רבוע. עובדה זו, יחד עם היותם של איים מבודדים ומרוחקים מאוכלוסיות אחרות, הקשתה על בני המוריורים ליצור קשרים עם שבטים אחרים.
רמת הטכנולוגיה של בני המוריורים הייתה נמוכה ביותר. הכלים שבהם השתמשו היו פשוטים ביותר, וכך גם צורת המגורים, שהסתכמה בבקתות פשוטות. כמו כן, המוריורים התקשו לפתח חקלאות אינטנסיבית וכך גם התקשו לייצר עודפי מזון. מציאות זו מנעה פיתוח של תפקידים הכרחיים לחברה מורכבת, כגון כהני דת, מנהיגים, ביורוקרטים ולוחמים. החברה המאוריורית הייתה שוויונית, אף על פי מסורת ותרבות קודמת שבה המנהיגים נבדלו מבני השבט האחרים. לפיכך, המוריורים לא הצליחו לגייס כוח עבודה גדול, וכך גם התקשו ליצור מערכות השקיה מורכבות, מערכת חקלאית ענפה ומתקדמת ומבנים גדולים.
כחלק מניסיונותיהם של המוריורים לשפר את פוריות הקרקע לצרכים חקלאיים, שרפו המאורים קרוב ל-20% משטחי היערות המקומיים, בהם היה נפוץ צמח האשור הדרומי, שלא מיטיב להשתקם משריפות, כך שמרבית היערות לא השתקמו גם מאות שנים לאחר הצתתם.
סופם של המוריורים.
ב-19 בנובמבר 1835 הפליגו בספינה 500 מאורים מניו זילנד לאיי צ'טהאם. המאורים היו חמושים ברובים, אלות וגרזנים. ספינה נוספת עם 400 מאורים הגיעה לאי כ-15 ימים לאחר מכן. עם הגעתם לאיי צ'טהאם החלו המאורים לכבוש את כפרי המוריורים ולשעבד את תושביהם. אף על פי שהמוריורים היו רבים מהמאורים, מועצתם של הראשונים החליטה לדבוק בדרכים לא אלימות לפתרון הסכסוך, לרבות הצעה לחלוק את משאבי הטבע באיים, וכך להימנע ממלחמה. עם זאת, טרם העברת המסר למאורים, תקפו המאורים את המוריורים והרגו מאות מהם, ובכלל זה אכלו רבים מהם, והפכו את השאר לעבדים.
רודריגז
רודריגז או רודריגס (Rodríguez, Rodrigues) הוא שם משפחה ספרדי שפירושו הוא "בנו של רודריגו".
רודריגס
ויליאם גריסון
ויליאם פ. גריסון (באנגלית: William F. Garrison) הוא מייג'ור גנרל בדימוס בצבא ארצות הברית. שימש בין השאר כמפקד וכוח דלתא כמפקד כוח המשימה ריינג'ר בסומליה.
קריירה צבאית.
גריסון החל את דרכו בצבא ארצות הברית ב-1966 כטוראי. הוא לחם במלחמת וייטנאם, השלים קורס קצינים ושירת בכוחות המיוחדים. במהלך המלחמה לקח גריסון חלק במבצעים מיוחדים במסגרת תוכנית פניקס. בין השנים 1985–1989 שירת כמפקד כוח דלתא.
לאחר מכן שימש כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים עד שנת 1994. במקביל לכך שימש בשנת 1993 כמפקד כוח המשימה ריינג'ר בסומליה, אשר כלל בתוכו את הגדוד ה-3 של חטיבת הריינג'רס ה-75, פלגה של כוח דלתא, ממסוקים וטייסים של מן הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160 וכוחות סיוע. גריסון פיקד על כוח זה במספר פשיטות ומבצעים מיוחדים כנגד המיליציות החמושות משבט חבאר-גידר, ובהם בין היתר בקרב מוגדישו. בתפקידו הבא שירת כמפקד בית הספר ללוחמה מיוחדת על שם ג'ון קנדי בפורט בראג. לאחר מכן השתחרר מן השירות.
סינקו דה מאיו