ב־25 בדצמבר 1993 התקיימה מסיבת עיתונאים של "הסרבנים" באולם מרכז העיתונות של משרד החוץ בכיכר זובובסקיה. השתתפו בה שלימוב, יוראן, קריאקוב, דוברובולסקי, מוסטובוי, קולקוב ואיוואנוב, איתם נכחו גם ויטלי סמירנוב, נציג ההתאחדות אלכסנדר טוקמנוב וטרפישצ'ב. גם אחד ממאמני הנבחרת, בוריס איגנאטייב, נכח. טוקמנוב אמר כי פאבל סאדירין יכין את הנבחרת הלאומית והוסיף שטענות לצד הפיננסי והארגוני בעניין הן הוגנות.
בתגובה, ערך קולוסקוב מסיבת עיתונאים באולם הוועד האולימפי, שם הצהיר כי הנבחרת הלאומית היא לא חברת מניות משותפת, ואין לשחקנים פריבילגיה למנות ולפטר מאמנים. לאחר מכן, מספר שחקנים משכו את חתימתם.
משמעות ותוצאות.
"מכתב ארבע עשרה" גרם לסכסוך בין השחקנים ("הסרבנים" לבין אלה שלא חתמו, כמו גם אלה ששינו את דעתם), המאמנים והנהגת הנבחרת, מה שפגע במורל הנבחרת. איגור שלימוב, איגור דוברובולסקי, איגור קוליבנוב, סרגיי קריאקוב, ואסילי קולקוב, אנדריי קנצ'לסקי, וגם אנדריי איוואנוב, שכבר לא הוזמן לנבחרת, לא הגיעו למונדיאל, למרות ביטול חתימתם. באותו טורניר הרוסים לא הצליחו להעפיל מהסיבוב הראשון.
מאוחר יותר, רבים מהשחקנים שחתמו על המכתב התחרטו על החלטתם. לאחר מכן, התברר שקוליבאנוב, קריאקוב וקנצ'לסקי החמיצו את ההזדמנות היחידה שלהם לשחק במונדיאל (במונדיאל 1990 הם עדיין היו מחוץ לנבחרת הסובייטית ובפעם הבאה שרוסיה השתתפה בטורניר הגמר העולמי בלבד בשנת 2002, שחקנים אלה כבר פרשו מהנבחרת), וקולקוב — גם לא השתתף בטורניר בינלאומי גדול (במונדיאל 1990 הוא גם היה מחוץ לנבחרת, והחמיץ את יורו 1992 ו-1996 בגלל פציעות).
יחד עם זאת, לדברי איגור שאלימוב, הודות למכתב, רבות מהבעיות בהן נתקלו שחקני הכדורגל נפתרו לאחר מכן. בשנת 2003 מונה שאלימוב למאמן הראשי של מועדון הכדורגל אוראלאן אליסטה לפני משחקי החוץ בין אליסטה לזניט וצסק"א, אוהדי זניט וצסק"א הניפו כרזות עם התוכן הבא: "רקוד לך, שאלימוב, יש לך מכתב מהשחקנים!" ו"94: לא נשכח, לא נסלח" (סאדירין אימן בשתי הקבוצות הללו ורבים קשרו את מותו ב־2001 לשברון הלב מהתנהלות השחקנים אז).
ריוטארו אראקי
ריוטארו אראקי (ביפנית: 荒木 遼太郎; נולד ב-29 בינואר 2002 בקוממוטו שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת קאשימה אנטלרס מליגת העל היפנית.
קריירת מועדונים.
ב-12 באוקטובר 2019 פורסם כי אראקי יצטרף לקאשימה אנטלרס מליגת העל היפנית לקראת עונת . ב-16 בפברואר 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לנאגויה גרמפוס במסגרת שלב הבתים של גביע הליגה היפנית. ב-23 בפברואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל היפנית, בהפסד 3-0 לסאנפרצ'ה הירושימה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת . ב-16 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד ויסל קובה במסגרת המחזור העשירי בליגה. בסך הכל ערך אראקי 26 הופעות ליגה בעונתו הראשונה במועדון, בהן הבקיע שני שערים, וקבוצתו סיימה במקום החמישי בליגה.
אנדרה פרנקן
אנדרה פרנקן (בצרפתית: André Franquin, 3 בינואר 1924 – 5 בינואר 1997) היה קומיקסאי בלגי שיצר קומיקס בצרפתית. פרנקן נודע בעיקר בזכות הסדרות "Spirou et Fantasio", "גסטון", Modeste et Pompon ו-Idées noires.
כמו כן יצר את דמותו של מרסופילמי, בעל חיים דמיוני.
פרנקן היה חניכו של ז'יז'ה, יחד עם היוצרים ויל ומוריס והתחיל את דרכו בתחום הקומיקס בשנת 1946 במגזין "Spirou (ספירו). הוא ירש ופיתח את הסדרה "ספירו ופנטזיו" אותה זנח ז'יז'ה. פרנקן בנה את עולמה של הסדרה תוך הוספת דמויות כמו הרוזן דה שמפיניאק, זורגלוב, זנטאפיו, סקוטין, ובמיוחד מרסופילמי. אחרי ריב עם המו"ל שארל דופווי הצטרף פרנקן בשנת 1955 למגזין Journal de Tintin" ("ז'ורנל דה טנטן") ("טינטין") ויצר את הסדרה "מודסט ופומפון". בהמשך חזר להוצאה לאור דופווי.
בשלהי שנות ה־50 במגזין "ספירו" יצרו פרנקן ואיוואן דלפורט את הגיבור Gaston Lagaffe ("גסטון לאגאף"), דמות שעמדה בהמשך במרכזה של סדרה חדשה. באותה תקופה, עמוס בעבודה, הקים פרנקן סטודיו משלו וכינס סביבו יוצרים צעירים שהידועים בהם היו Greg (גרג), Roba (רובא) וז'ידהם (Jidéhem).
בעקבות מחלה גופנית ודיכאון בהם לקה בשנות ה־60 הפסיק פרנקן לעבוד על הסדרה "ספירו ופנטזיו" על מנת להקדיש את זמנו ל"גסטון" וכדי לכתוב את התסריט לסדרה Isabelle (איזבל). בסוף שנות ה־70 נמנה עם מייסדי המגזין Trombone illustré (טרומבון המאויר), בו יצר את הסדרה "Idées noires" (רעיונות שחורים), שפורסמה בהמשך ב־"Fluide glacial".
אנדרה פרנקן נפטר בשנת 1997 מאוטם שריר הלב.
פרנקן נחשב לאחד מעמודי התווך של הקומיקס הפרנקו־בלגי ושל הדור הראשון של אסכולת מרסינל (Marcinelle).
הוא הצטיין באיכות ציוריו, במיוחד בתיאור תנועה, בהבעת הדמויות, בתפוארות העשירות וגם בהומור עתיר הדמיון, בעל נגיעות ליריות לפרקים. פרנקן יצר בתקופה שבה קומיקס נתפס כיצירה המיועדת בעיקרה לילדים וחיבר סיפורים נגישים לקהל הצעיר בלי לשכוח לזרוע בהם גם פרטים שאינם מתגלים אלא אחרי קריאה יותר מעמיקה. החל מסוף שנות ה־1970 יצר פרנקן גם יצירות קומיקס בעלות אופי בוגר ופוליטי יותר ובנושאים אקולוגיים.
קורות חייו.
ילדות וצעירות.
אנדרה פרנקן נולד בשנת 1924 באטרבק, אחד היישובים באזור בריסל רבתי, שהיה גם מקום הולדתו של הקומיקסאי הרז'ה. כשהיה בן חמש עברה משפחתו של פרנקן לגור ברובע סמוך, איקסל. אביו היה פקיד בנק חמור סבר. לימים סיפר פרנקן שהאווירה המתסכלת והמחניקה של רצינות יתרה ששררה בביתו בתקופת ילדותו היא זו שיצרה בו צורך עז להצחיק ולבדר.
פרנקן התחיל לצייר בגיל חמש כשקיבל במתנה לוחית שחורה עליה צייר בגירים. הוא צייר לעיתים קריקטורות של הסובבים וצייר קצת גם בתקופת לימודיו במכללת סן בוניפאס, שבה למד גם הרז'ה כמה שנים לפניו.
בעירותו קרא פרנקן את כתבי העת הופלה, (!Hop-là), מיקי, רובינסון, טינטין, וביקו (Bicot) של מרטין בראנר, פופאי של אי סי סיגאר, הסדרה פים פם פום (Pim Pam Poum) אותה אהב במיוחד, וכן התוודע אל המחברים האמריקאים אלכס ריימונד, מילטון קאניף אך בלט מכולם ג'ורג' מקמאנוס, מחבר "משפחת איליקו", אותו העריץ בשל ההומור והעיצוב הגרפי היצירתי.
פרנקן אהב גם את העיתון ההומוריסטי הצרפתי "L'Os à moelle" (העצם עם מח) שהיה פחות מאויר. כנער אהב פרנקן סרטים אמריקאים עם לורל והארדי, בסטר קיטון, הרולד לויד, מק סנט ויותר מכולם – אהב את צ'רלי צ'פלין. גם השפה הוויזואלית וההומור בסרטי וולט דיסני נתנו לו השראה. פרנקן העריץ גם את יצירתו של טקס אוורי שממנו למד לתאר תנועה בצורה קומית, ובתחילת דרכו חיקה את סגנונו של ז'יז'ה. השפיעה עליו גם הצבעוניות בציוריו של רובנס ושל הציירים הפרימיטיבים הפלמים. בין הסופרים משכו אותו בעיקר ז'ול ורן וספרו של דניאל דפו, "רובינזון קרוזו".
לימודיו.
אחרי סיום לימודים הומניים במכון סן בוניפאס-פרנאס החליט אביו לרשום אותו ללימודי אגרונומיה.
בעזרת אמו שכנע פרנקן את אביו לוותר על הרעיון ולאפשר לו ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנויות סן לוק, מוסד חינוך קתולי לאמנויות אותו עזב לבסוף אחרי תקופה קצרה. פרנקן למד שם טכניקות ציור בצבע, רישום בפחם, ציורים של מוטיבים רומיים או ביזנטיים, ציור מודל ושיעורי קורות הקדושים (הגיוגרפיה). כללי הצניעות במוסד אסרו על שימוש במודל עירום נשי. בדרך כלל הסטודנטים עצמם שימשו כמודלים עבור הסטודנטים האחרים.
בימי מלחמת העולם השנייה בזכות מעמדו כסטודנט בסן לוק, חמק פרנקן מהמגבלות שהוטלו על התושבים ומעבודות שנכפו עליהם. לימים הודה שכל מה שלמד בסן לוק לא היה "מיותר" בסופו של דבר. אולם באותה תקופה, כשנה לאחר תחילת לימודיו, חש פרנקן שהוא כבר למד את כל מה שהמוסד היה מסוגל להעניק לו והחל להשתעמם. באותם ימים ימים פגש פרנקן את הקומיקסאי אדי פאפ, מפגש שהשפיע על המשך מהלך חייו.
המפגש בין השניים התרחש בסן לוק, בעת ביקורו של פאפ, שהיה בעצמו בוגר המוסד. פאפ התרשם מאוד מציוריו של פרנקן הצעיר והציע לו להצטרף ל־CBA, סטודיו קטן לסרטי אנימציה שבו עבד. מבחינת פרנקן, ההצעה לא יכלה להגיע בזמן מתאים יותר שכן בית הספר סן לוק נאלץ לסגור את שעריו בשל ההפגזות האוויריות בתקופת המלחמה. בספטמבר 1944, ללא הכשרה מוקדמת, היה פרנקן ליוצר סרטי אנימציה, עיסוק חדש לחלוטין עבורו. פרנקן נאלץ להסתדר בכוחות עצמו, ללא כל הדרכה או הנחיה.
בעקבות שחרור בלגיה מהכיבוש הגרמני, נוצרה תחרות בין התעשייה המקומית לבין תעשיית סרטי האנימציה אמריקאית והסטודיו CBA פשט את הרגל. עם זאת, פרנקן הפיק תועלת מעבודתו בסטודיו ובמיוחד בשל ההיכרות שעשה עם שותפיו לעבודה, הקומיקסאי מוריס, שהיה מופקד על הציור בדיו ועל עבודת ההצללה, והקומיקסאי פיו (Peyo) שהיה מופקד על עבודת צביעת הציורים בגואש.
תחילת דרכו כקומיקסאי 1945–1949.
אצל שארל דופווי.
בשנת 1945 היה פרנקן מובטל. מוריס, שכבר פרסם ציורים הומוריסטיים וקריקטורות במגזין "מוסטיק" ("יתוש", מגזין לתוכניות רדיו בהוצאת המו"ל שארל דופווי), סיפר לפרנקן שהמו"ל מחפש מאיירים עבור מגזין אחר שלו, "ספירו" (Spirou). פרנקן, מוריס ואחרים מצאו אז בית במגזין זה.
במקביל פרסם פרנקן ציורים "מקצועיים" בכתב העת של ארגון הצופים הקתולים הבלגים, Plein-Jeu. לשם כך הוא התעמק בעולם הצופים, על תלבושותיהם ומנהגיהם שעליהם למד מהמאייר פייר ז'ובר ומהעורך הראשי הנמרץ של כתב העת, ז'אן-ז'אק שלנס, בין היתר.