בשנת 1818 הפרויקט היה מוכן ואושר על ידי הקיסר. בקיץ 1819 החלו בפירוק המבנה הקיים. אומנם מספר אדריכלים מתחו ביקורת קשה על התוכניות. הטענה הייתה שהמבנה המשופץ לא יהיה יציב וקיימת סכנה ממשית לקריסתו. העבודות במקום נעצרו והוקמה וועדה מיוחדת לבדיקת הנושא. מונפרן עצמו, בפגישות הוועדה, ציין שהוא היה מוגבל על ידי תנאי הקיסר. בסופו של דבר הוועדה החליטה שלא ניתן להמשיך בהקמת המבנה לפי התוכניות הקיימות. בהיוודע לו המלצות הוועדה, הקיסר סיכם שיש לתקן את התוכניות תוך מאמץ להשאיר את הקירות הקיימים. מונפרן הודח מתפקיד האדריכל הראשי של המיזם, אך השתתף בצוות שתיקון את התוכניות.
ב-3 באפריל 1825 הפרויקט החדש של מונפרן אושר על ידי הוועדה ועל ידי הקיסר. בבנייה השתתפו כ-11,000 עובדים ונעשה שימוש בכ-25,000 קורות עץ.
בשנת 1858 הסתיימה הבנייה, וב-30 במאי הקתדרלה נפתחה בנוכחות הקיסר ומשפחתו. מונפרן נפטר זמן קצר לאחר סיום הבנייה, אך בקשתו להיות מוטמן בקתדרלה לא נענתה.
לאחר מהפכת אוקטובר המבנה נשדד. נגנבו כ-45 ק"ג של זהב כ-2 טון של חפצי כסף. בשנת 1928 המבנה הפסיק לשמש כנסייה.
במלחמת העולם השנייה המבנה ניזוק. בשנת 1948 נפתח המוזיאון. במסגרת העבודות לפתיחת המוזיאון הוסדרה אפשרות לעליית הציבור לחלק העליון של המבנה - הכיפה. עתה ניתן לטפס כ-560 מדרגות לגובה של כ-43 מטרים.
החל משנת 1990 חודשה הפעילות הדתית במקום. התפילות מתקיימות בדרך כלל בימי ראשון ובחגים נוצריים. בינואר 2017 הועברה הקתדרלה לאחריות הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
תיאור המבנה.
הקתדרלה מהווה דוגמה של אדריכלות קלאסית תוך שימוש באלמנטים של סגנונות אחרים (הסגנון הביזנטי, אקלקטי, נאו-רנסאנס). ההיקף של הכיפה הוא 25.8 מטר. הבניין מעוטר ב-112 עמודי שיש. בעיטור של החלק הפנימי של המבנה השתתפו גדולי ציירי רוסיה. מעניין במיוחד ויטרז' שגודלו כ-28.5 מ' והוא הגדול מסוגו ברוסיה. המבנה כולל 4 גמלונים שמעוטרים באושר על ידי פסלים שונים.
השטח הפנימי של המבנה מאפשר כניסת כ-12 אלף מתפללים.
דלתות המבנה עשויות מארד ומעוטרות על ידי תבליטים בדומה להבפטיסטריום של פירנצה. השטח הפנימי של הכיפה מעוטר בתמונות בנושאים נוצריים. כל השטח הפנימי של המבנה מעוטר על ידי גרניט ושיש בצבעים שונים.
האיקונוסטאזיס מעוצב על ידי 8 עמודים ממלכיט ומלזוריט.
בתוך הקתדרלה קיימים 3 מרכזי תפילה - המקודש לאיסק, המקודש ליקטרינה ולאלכסנדר נבסקי. השטח הפנימי של הקתדרלה מעוטר בתמונות של ציירים רוסים. עוד במהלך בניית המבנה התברר שעקב הקור התמונות לא שורדות. לכן הוחלט להחליף את התמונות שצוירו בתמונות זהות ממוזאיקה. עבודות אלו לא הסתיימו עד היום (2010).
פרש הנחושת
פרש הברונזה או פרש הנחושת (ברוסית: Медный всадник) הוא פסלו של הצאר פיוטר הגדול המוצב במרכז סנקט פטרבורג.
הפסל נבנה מארד אך קיבל את שמו בעקבות שיר מפורסם של אלכסנדר פושקין. הפסל הוא אחד מסמלי העיר ולימים גם הפך לסמלם של אולפני הקולנוע "לנפילם" שממוקמים בעיר.
היסטוריה.
הפסל נוצר בידי הפסל הצרפתי אטיין מוריס פלקונט שעבד עליו בין השנים 1768–1770. ראשו של פיוטר הגדול פוסל על ידי תלמידתו של פלקונט, מארי-אנה קולו. יציקת הפסל מארד הסתיימה בשנת 1778.
היה קושי למצוא את האבן שתהיה בסיס מתאים לפסל הענק. בסופו של דבר נמצאה האבן שמשקלה היה 1,600 טון. בשל משקלה, היה קושי רב בהעברת האבן לעיר, והעברתה נמשכה מנובמבר 1769 עד ספטמבר 1770. לאחר הבאתה בדרך היבשה לשפת המפרץ הפיני, נבנתה אונייה מיוחדת להעברתה לסנקט פטרבורג. בסופו של דבר הגיעה האבן לעיר ב-26 בספטמבר 1770. ככל הנראה זוהי האבן הגדולה ביותר שהועברה בשלמותה בידי אדם לצורך בנייה.
בשנת 1778 התקררו עד מאוד היחסים בין יקטרינה הגדולה לבין פלקונט, והוא נאלץ לעזוב את רוסיה. עבודות בניית הפסל נמשכו ללא הדרכתו, והוא אף לא הוזמן לפתיחה הרשמית של הפסל ב-7 באוגוסט 1782.
תיאור הפסל.
הפסל היה הראשון שבו מוצג צאר רוסי כשהוא רוכב על הסוס, וזאת בהתאם לעמדתו של פלקונט לפיו פיוטר הגדול הוא מדינאי ולא מצביא. הפסל מתאר את הצאר בבגדים פשוטים כדי להבליט את האדם שבמרכז הפסל.
גובהו של בסיס הפסל הוא כ-7 מטר, וגובה הפסל עצמו הוא 6 מטרים נוספים.
האבן הענקית שבבסיס הפסל מהווה סמל לקשיים הרבים שהיו לפיוטר הגדול בהגשמת רעיונותיו. רק חרבו של הצאר והזר שעל ראשו מסמלים את ניצחונותיו כמצביא צבאי.
בדיון בדבר מראה הפסל השתתפו, בנוסף ליקטרינה הגדולה, גם וולטר ודני דידרו.
על בסיס הפסל מצויה הכתובת: "יקטרינה השנייה לפיוטר הראשון, קיץ 1782" ( ПЕТРУ перьвому ЕКАТЕРИНА вторая лѣта 1782). המשפט מרמז על המשכיות של שלטון יקטרינה לאחר סיום תקופת פיוטר הגדול.
הפסל בתרבות.
הפסל הפך להיות לנושא מרכזי במספר יצירות ספרותיות. כמו כן הולחן בלט מאת ריינהולד גליאר.
בנוסף נוצרה בעיר מסורת, לפיה העיר לא תיכבש על ידי צבא זר כל הזמן שהפסל עומד על מכונו. ייתכן שזו גם הסיבה שבמלחמת העולם השנייה בזמן המצור על לנינגרד, עת שיצירות אמנות אחרות פונו מן העיר, נשאר הפסל במקומו ורק כוסה על ידי שקי חול להגנתו.
בשנת 2002 התפרסם בעברית הספר המתורגם מאנגלית בשם פרש הברונזה בהוצאת מודן. הספר מתאר את תקופת מלחמת העולם השנייה ואת מתקפת גרמניה הנאצית על לנינגרד. הדמות של פרש הברונזה כפי שהיא מצוטטת משירו של פושקין מהווה השראה לאירועים ולאחד מגיבורי הספר.
בשנת 2019 הופק סרט מוקומנטרי המתאר את העבודות על בניית הפרש, בשם "פרש הנחושת".
קרלוש קיירוש
עיירת נופש
עיר נופש
הבונדסליגה השנייה
הבונסדליגה השנייה (בגרמנית: 2. Fußball-Bundesliga) היא ליגת הכדורגל השנייה בחשיבותה בגרמניה, לאחר הבונדסליגה.
בליגה נוטלות חלק 18 קבוצות, המתמודדות ביניהן בשני סיבובים, משחק בית ומשחק חוץ, כאשר כל קבוצה משחקת בסך הכל 34 משחקים בכל עונה.
עלייה וירידה.
שלוש הקבוצות אשר מסיימות במקומות הראשונים עולות לבונדסליגה, הליגה הבכירה בגרמניה. החל מעונת , רק שתי הקבוצות המסיימות במקומות העליונים עולות ליגה בצורה אוטומטית, ואילו הקבוצה אשר סיימה במקום השלישי מתמודדת בפלייאוף על העלייה עם הקבוצה אשר סיימה במקום ה-16 בטבלת הבונדסליגה.
שתי הקבוצות אשר מסיימות במקומות האחרונים בליגה, יורדות לליגה השלישית, שתי הקבוצות המסיימות במקומות הראשונים בליגה השלישית עולות לליגה השנייה. הקבוצה שמסיימת במקום ה-16 בליגה השנייה מתמודדת בפלייאוף על ההישארות נגד הקבוצה שמסיימת שלישית בליגה השלישית.
חוקים.
בסגל הקבוצות למשחק בבונדסליגה השנייה מותר שיהיו עד חמישה שחקנים אשר אינם אזרחי האיחוד האירופי. על ספסל הקבוצות יכולים לשבת עד 7 שחקנים מחליפים, אך למאמן מותר להחליף רק חמישה במהלך המשחק.
קבוצות הליגה לעונת 2022/2023.
בעונת 2021/2022 יתחרו בליגה הקבוצות הבאות:
רוני גמזו
רוני גמזוּ (נולד ב־27 בינואר 1966) הוא מנהל בית החולים איכילוב מאז שנת 2015. בשנים 2010–2014 כיהן בתפקיד מנכ"ל משרד הבריאות. ב־23 ביולי 2020 מונה לראש תוכנית "מגן ישראל" ("פרויקטור הקורונה"), הממונה על המאבק בנגיף הקורונה בישראל.
ביוגרפיה.
גמזו נולד, גדל והתחנך בחולון לאב צורף ולאם עוזרת גננת שעלו ארצה מאיראן. שם משפחתו המקורי היה גם זו לטובה, אך הוריו קיצרו אותו בילדותו כדי להשתלב בחברה הישראלית. בשנים 1985–1988 שירת בצה"ל, בהתחלה בחיל ההנדסה הקרבית, ולאחר מכן נשלח לקורס חובשים. שם, לדבריו, נפתח בפניו תחום הרפואה. בהמשך התקדם לתפקיד מפקד הקורס, והשתחרר בתור קצין בדרגת סגן.
בשנים 1988–1994 למד רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובאוניברסיטת תל אביב וקיבל תואר דוקטור לרפואה. את הסטאז' עבר בבית החולים איכילוב. בשנת 1996 קיבל תואר Ph.D על מחקר בתחום הפוריות, בשנת 1998 קיבל תואר MHA במנהל מערכות בריאות, בשנת 2002 קיבל תואר שני במנהל עסקים, ובשנת 2008 קיבל תואר ראשון במשפטים, כולם מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1997 החל התמחות בגינקולוגיה ומיילדות בבית החולים ליס לנשים וליולדות, וסיים אותה בשנת 2002.
לאחר מכן, בשנים 2003–2005 השלים התמחות־על במִנהל רפואי בבית החולים איכילוב. בשנים 2007–2008 ביצע התמחות מחקרית בגינקולוגיה באוניברסיטת ראדבוד שבהולנד.
ב־2002, בעודו מתמחה, מונה לסמנכ"ל לכלכלה רפואית בבית החולים איכילוב, ובשנת 2008 מונה למנהל בית החולים הכללי באיכילוב. במאי 2010 מינה אותו סגן שר הבריאות יעקב ליצמן למנכ"ל משרד הבריאות. בתקופת כהונתו אירעה שביתת הרופאים בישראל, ובתחילת 2014 פקד את המרכז הרפואי הדסה משבר כספי, שהוביל לצו הקפאת הליכים למרכז.
ב־6 בספטמבר 2015 מונה למנכ"ל איכילוב, המרכז הרפואי בתל אביב ע"ש סוראסקי.
בשנת 2014–2015 כיהן בתפקיד בכיר בחטיבת הבריאות של הארגון OECD, ובשנים 2015–2017 היה מנהל התוכנית הלאומית לבריאות דיגיטלית במשרד הבריאות.
גמזו מכהן כפרופסור חבר בפקולטה לרפואה ובבית הספר לבריאות הציבור, וכפרופסור מן המניין בפקולטה לניהול, כולם באוניברסיטת תל אביב.
תפקידים ניהוליים במערכת הבריאות הציבורית.
גמזו כיהן כסמנכ"ל כלכלה רפואית בבית החולים איכילוב, המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי (2002–2008), כמנהל בית החולים הכללי באיכילוב (2008–2010), כמנכ"ל משרד הבריאות (2010–2015), וכמנכ"ל בית החולים איכילוב (2015–היום).
במקביל לתפקידו כמנכ"ל איכילוב, שימש בתפקיד מנהל התוכנית הלאומית לבריאות דיגיטלית במשרד הבריאות בשנים 2015–2017, ובשנת 2019 כיהן כיו"ר ועדת סל התרופות.