עד שנת 1962 שידרה התחנה את שידוריה בשעות הערב המוקדמות. ב-1 ביוני 1962 החל לוח שידורים חדש של התחנה ושידוריה החלו בשעה 23:15 לפי שעון ישראל. הכוונה בהעתקת שעת השידור הייתה להגביר את ההאזנה בישראל לשידוריה, לאחר הפסקת השידור היומי בקול ישראל. באותה עת היו שידורי קול ישראל מסתיימים במהדורת חדשות בשעה 23:00 ומתחדשים למחרת בשעה 6:00 בבוקר. כמו כן נועד השידור בשעות הערב המאוחרות להגביר את איכות הקליטה, מאחר שהתחנה שידרה בגלים קצרים אשר בשעות הלילה נקלטו באיכות טובה יותר. בלוח השידורים החדש נכללו התוכניות הבאות:
הפסקת השידורים.
בנובמבר 1965 חזרה התחנה לשדר את שידוריה בשעות הערב המוקדמות משעה 17:00 ועד לשעה 17:30 לפי שעון ישראל. הייתה זו ראשית הקץ של השידור העברי מלונדון. ביולי 1968 החליט משרד החוץ הבריטי על הפסקת שידורי התחנה. הנימוק שניתן להחלטה היה כי הוברר שבישראל אין האזנה מרובה לשידורי התחנה, המשודרים בגלים קצרים, אשר קליטת השידורים בהם קשה, כי בישראל קיימת האזנה מרובה לשידור החוץ של ה-BBC באנגלית - BBC World Service המשודרים בגלים בינוניים (המכונים כיום AM) דרך תחנת הגברה מקפריסין ונקלטים בקלות בישראל, וכי העברת השידור העברי דרך קפריסין עלולה להיתקל בקשיים מצד ממשלת ניקוסיה. כמו כן נומק הצעד גם בקשיי תקציב.
בישראל הובעה מורת רוח מכך שבמקום לעשות ניסיון להגביר את עצמת השידורים הוחלט לבטלם. הובעה הסברה כי הפסקת השידורים נעשתה בלחץ החוגים העוינים לישראל במשרד החוץ הבריטי בהובלתו של שגריר בריטניה בקהיר הרולד בילי כמחווה לערבים. בעיתונות נמסר גם כי ממשלת ישראל עומדת לפנות לממשלת בריטניה בבקשה שלא להפסיק את השידור העברי, משום שהיא רואה בזאת צעד פוליטי וגם איננה מקבלת את הנימוק של קשיי תקציב, באשר לשידורים הנרחבים של ה-BBC בערבית נמצא התקציב הראוי. בקשת ישראל לא נענתה והשידור העברי נפסק כמתוכנן באוקטובר 1968. בזאת תמו 19 שנות השידור העברי מלונדון.
מיכאל אלמז
מיכאל (מיקו) אלמז (1921 - 16 באוקטובר 2012) היה איש תיאטרון, במאי, מחזאי ושדר רדיו ישראלי ואנגלי. מאז 1968 התגורר בלונדון.
ביוגרפיה.
נולד בשם משה גבאי בשכונת תל בנימין ברמת גן בשנת 1921. למד בגימנסיה הרצליה ובאוניברסיטה העברית בירושלים. בימי מלחמת העולם השנייה, בהיותו בשנות העשרים לחייו התגייס לצבא הבריטי ושירת בו ארבע שנים.
בשנת 1946 היה ממקימי "קבוצת במאבק" (עם אורי אבנרי ואחרים). לאחר מכן למד לימודי תיאטרון בניו יורק. במהלך עבודתו במחלקת הדרמה של קול ישראל עיבד וביים כמה עשרות תסכיתי רדיו.
אלמז היה המייסד של שני תיאטרוני שוליים המעלים מחזות שאינם מוצאים את ביטויים בתיאטרונים הממוסדים. הראשון היה תיאטרון זירה, תיאטרון קטן שפעל בשנים 1949 עד 1958, שהעלה מחזות מקוריים ואוונגרדיים כדוגמת "מחכים לגודו" של סמואל בקט, שפורסם ב-1955 בשם "אנו מחכים למראל". כמו כן העלה את "בדלתיים סגורות" של ז'אן-פול סארטר ו"הזמרת בעלת הקרחת" של אז'ן יונסקו, שהוצג ב-1955. המחזה "מעבר לגבול" פרי עטו, שהועלה בתיאטרון זה, היה המחזה הראשון שהוצג בישראל על בעיית הפליטים הפלסטינים. בשנים הראשונות הוצגו בו מחזות במסגרת של זירה ממש, כשהקהל יושב מסביב, ולאחר מכן עבר התיאטרון להצגת מחזות מעל בימה חזיתית.
השני היה תיאטרון המרתף שהחל לפעול בשנת 1968 בהצגת שני מחזות של אוגוסט סטרינדברג. בשנות החמישים והשישים, בין עיסוקיו בתיאטרון הישראלי, שהה מיכאל אלמז פרקי זמן בלונדון והיה שדרן של השידור העברי של הבי בי סי. ששודרה בשנים 1949 עד 1968 ובה שידרו גם שדרים ישראלים נוספים כחגי פינסקר, יעקב אחימאיר, ושדר הספורט נסים קיוויתי. במסגרת זו פעל ככתב קול ישראל בלונדון והמשיך בכך גם אחרי סגירת המחלקה העברית של הבי.בי.סי באוקטובר 1968.
באותה שנה, זמן קצר לאחר ייסוד תיאטרון המרתף, עזב מיכאל אלמז את הארץ והשתקע בלונדון, ב-1974 הקים יחד עם אשתו Pam Martell תיאטרון שוליים ראשון מסוגו בקומה השנייה מעל מסבאה בכיכר לסטר, וזכה להכרה על תרומתו החשובה לפרינג' האנגלי, והצגתו Intimacy ע"פ סיפור של ז'אן פול סארטר נחשבת להצגת הפרינג' בעלת שיא ההופעות בפרינג'.
במשך כל שנות שהותו בלונדון שמר אלמז על קשר הדוק עם ישראל, הוא ער לנעשה בארץ והגיב בטוקבקים באתרי אינטרנט ישראלים. בתגובותיו הוא הגן על המדינה כנגד תוקפיה בתקשורת. אופיינית תגובתו משנת 2006 באתר של עיתון הארץ:
בשנת 2009 סיים מיכאל אלמז כתיבת מחזה חדש בשם Cow in the Desert (פרה במדבר) על המסחר בנשים רוסיות במזרח התיכון והחל בכתיבת רומן פוליטי.
מיכאל אלמז נפטר בלונדון ב-2012 והותיר אחריו את אשתו פאם.
קצין קשר ראשי
מועדון הכדורגל סאות'המפטון
וילהלם מיקלאס
סגנון בין לאומי
הסגנון הבין לאומי
בן חנניה
ראזגרד (מחוז)
מחוז (אובלסט) ראזגרד (בבולגרית: Област Разград) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה, ממוקם בצפון מזרח המדינה באזור רמת הדנובה ועיר הבירה שלו היא העיר ראזגרד. בשטח המחוז עובר נהר לום, שורר בו אקלים ממוזג, כאשר הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11oc וכמות המשקעים הממוצעת עומדת על 600 מ"מ בשנה. שטח המחוז מהווה 2.4% מכלל שטחה של בולגריה.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית המחוז היא בעלת מגוון אתני ונחלקת ל-44% בולגרים, 47% טורקים ו-9% בני רומה. מבחינת האמונה הדתית, 53.7% הם מוסלמים ו-43.2% הם נוצרים אורתודוקסים.
כלכלה.
המחוז נמצא על קו מסילת הרכבת בין וארנה לרוסה. כלכלת המחוז נסמכת על חקלאות מפותחת בעיקר דגנים כגון חיטה ושעורה ותירס ונגזרות שלה כגון תעשיית מזון ושימורים. כמו כן ישנם מפעלי תרופות, תעשיות זכוכית ועיבוד עץ.
תיירות.
בשטח המחוז נמצא הקבר התראקי בסוושטארי, שהוכרז כאתר מורשת עולמית. כמו כן ישנם מספר מוזיאונים, כגון המוזיאון הארכאולוגי בסבוריאנובו, מוזיאון אתנוגרפי בראזגרד ומוזיאון חיי הכפר, שנמצא בכפר בלגואבו.
היסטוריה.
האזור כולו היה חלק מהממלכה התראקית והחלה בו התיישבות מאורגנת במהלך המאה ה-6 לפנה"ס. בתקופה ההלניסטית היה בחזקת ממלכת מוקדון, עד שבמאה ה-1 לספירה הפך לפרובינציה רומית, שעיר בירתה הייתה אבריטוס, (היום ראזגרד). במאה ה-5 נכבש ויושב האזור על ידי שבטי הונים ובסוף המאה ה-6, נכבש ולמעשה הוחרב כליל על ידי שבטי אווארים. בהמשך התחלפה השליטה באזור בין האימפריה הבולגרית הראשונה, האימפריה הביזנטית והאימפריה הבולגרית השנייה. ב-1388 כבש הסולטאן מוראט הראשון, שליט האימפריה העות'מאנית את כל האזור ובכלל זה עיר הבירה ראזגרד, והם הפכו חלק ממחוז (איילט) עות'מאניים למשך כ-500 שנים. ב-1878 לאחר תבוסת העות'מאנים במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878), הפך האזור חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
פרויקט קונסטליישן
פרוייקט קונסטליישן
שדות-ים
האחים שלוש
האחים שלוש.
האחים שלוש
היה תאגיד פרטי בבעלות האחים יוסף אליהו ואברהם חיים שלוש. תאגיד זה עסק בתחומים רבים והיה פעיל למן סוף המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד שנות ה-40 של המאה ה-20. עיקר פעילותו של התאגיד התרכזה בגאולת קרקע וברכישת אדמות בהיקפים גדולים מאוד בארץ ישראל וכן בפיתוח ובנייה של היישוב היהודי המתחדש בארץ ישאל למן תחילת הופעת הציונות בסוף המאה ה-19. פעילות זאת נעשתה, בין היתר, על ידי בית חרושת למוצרי בנייה טרומיים מבטון שהיה בבעלות התאגיד.
בית חרושת האחים שלוש.
בית חרושת למוצרי בנייה טרומיים מבטון והוא חלוץ תעשייה זו באזור יפו וככל הנראה גם בארץ ישראל כולה. את בית החרושת הקימו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 אברהם חיים שלוש ויוסף אליהו שלוש, שניים מבניו של אהרן שלוש, במגרש שהיה צמוד לבית אביהם בנוה צדק (רחוב שלוש 32 בתל אביב).
תחילה הוקם במקום בית חרושת למרצפות מלט. בראשית המאה ה-20 התרחבו תחומי הייצור וכללו מגוון רחב של מוצרים טרומיים מבטון (עמודים, מעקות, משקופי חלונות, מדרגות, תומכות למרפסות ומאוחר יותר גם בלוקים לבנייה). מוצרים אלה שולבו ברבים מבתי השכונות היהודיות והערביות של יפו, ומאוחר יותר גם בבתים בתל אביב. מוצרי בית החרושת שווקו גם בחיפה, בירושלים ובשכם. לאחר מלחמת העולם הראשונה הצטרף לניהול בית החרושת ישעיה לוריא, גיסם של אברהם חיים ויוסף אליהו שלוש.
בית החרושת פעל, ככל הנראה, עד תחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 ונסגר כתוצאה מן המשבר הכלכלי שבו היה שרוי ענף הבנייה באותן שנים. בשטחו המשיכו לפעול בתי מלאכה שונים. בשנת 2006 נהרסו כל מבני בית החרושת מלבד החומה שהקיפה אותו ושער הכניסה שהוביל אליו.
חוניו הראשון
חוניו הראשון היה כהן גדול מבית חוניו. לאחר ידוע הכהן, אביו, שחי באמצע המאה ה-4 לפנה"ס, ותקופת כהונתו חופפת לתקופת מלכותו של אלכסנדר הגדול.
בשנת 330 לפנה"ס עם פטירתו של הכהן הגדול ידוע, התחיל לכהן בכהונה הגדולה חוניו בנו, המכונה חוניו הראשון עקב קיומם של עוד כוהנים גדולים בשם זה שכיהנו אחריו. חוניו הראשון כאביו הרחיק את השומרונים (כותים) והשתדל להבאיש את ריחם בעיני העם. לפי המסורת היהודית ביקר אלכסנדר הגדול בעיר פעמיים במהלך מסעיו ובביקורו השני הוא נפגש עם חוניו וכן עם אביו, ידוע.
לדעת חלק מהחוקרים, ההתכתבות בין מלך ספרטה לבין חוניו הכהן הגדול, המצוטטת בספר קדמוניות היהודים, התקיימה עם חוניו הראשון.
חוניו הראשון כיהן בכהונה הגדולה כ-20 שנה, עד פטירתו בשנת 310 לפנה"ס. הכהן הגדול אחריו היה בנו שמעון הראשון.
מערכת היררכית
ספרות עם ישראל