במשך תקופה ממושכת העיר הייתה לא מיושבת. ההתיישבות בה התחדשה משלב מסוים אך בשנת 1471 האימפריה הפורטוגזית גירשה את התושבים המקומיים. בתקופת השושלת הסעדית הסולטאן מוחמד א-שייח החליט לבנות מחדש את העיר והקים לידה מבצר. בשנת 1610 ספרד כבשה את העיר, אך עשתה שימוש בנמל לצרכיה האימפריאליים מבלי לנהל את העיר עצמה. בשנת 1689 מולאי איסמעיל הטיל מצור על העיר והצליח להחזיר אותה לידיים מוסלמיות. בשנת 1765 צרפת שלחה משלחת צבאית בניסיון לכבוש את העיר אך נכשלה. בעקבות מתקפות פיראטים מאזור ברבריה, העיר ספגה התקפות צבאיות מצד כוחות אירופאים נוספים.
ב-1912 לראצ'ה נהפכה לחלק ממרוקו הספרדית עד עצמאות מרוקו ב-1956.
התהפוכות הצבאיות והמדיניות בתולדותיה של לראצ'ה הותירו את השפעתן על המראה של העיר. יש בה מבנים בסגנון ספרדי וצרפתי ולצד זאת בסגנון מורי ואנדלוסי. הארכיטקטורה שניכרת בה ביותר היא הארכיטקטורה האנדלוסית.
הייתה קהילה יהודית במקום. עדיין קיימים בה חורבת אחד מבתי הכנסת ושני בתי קברות יהודיים.
אופיר מרציאנו
אופיר מאיר מרציאנו (נולד ב-7 באוקטובר 1989) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת השוער בפיינורד מליגת העל ההולנדית ובנבחרת ישראל. משמש לסירוגין גם כקפטן בנבחרת.
קריירת מועדונים.
מ.ס. אשדוד.
מרציאנו החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי עירוני אשדוד (לימים הקבוצה המאוחדת מ.ס. אשדוד) כבר בגיל 7, אז שיחק כקשר התקפי. בעצת אביו הוחלט מספר שנים לאחר מכן שמרציאנו ישחק כשוער. ב-12 בנובמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מ.ס. אשדוד, כשנכנס כמחליף במשחק מול מכבי פתח תקווה במסגרת גביע הטוטו.
בעונת 2009/2010 הפך מרציאנו לשוער השני של הקבוצה הבוגרת של מ.ס. אשדוד, וב-27 במרץ 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 3–1 על מכבי תל אביב. בתחילת עונת 2011/2012 עזבו את מ.ס. אשדוד שני השוערים הבכירים דראגן סטויקיץ' ויוסי שקל, לכן החליט המאמן יוסי מזרחי לתת למרציאנו את אפודת השוער הראשון. ב-2 באפריל 2012 קיבל כרטיס אדום ראשון בקריירה כאשר נגע בכדור עם ידו מחוץ לרחבה נגד מכבי חיפה, במשחק בו הפסידה מ.ס. אשדוד 0–3. בתום עונת 2014/2015 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, לאחר שסיימה במקום האחרון בטבלה.
מוסקרון.
ב-7 ביולי 2015 הושאל מרציאנו לעונה אחת למוסקרון מליגת העל הבלגית, עם אופציה לרכישה בסיום העונה. מרציאנו שיחק בששת המשחקים הראשונים של מוסקרון בעונה זו, ולאחר מכן איבד את מקומו בסגל ושיחק רק בקבוצת המילואים של המועדון, עד שבתום העונה חזר למ.ס. אשדוד.
היברניאן.
ב-3 באוגוסט 2016 הושאל מרציאנו לעונה אחת להיברניאן מהליגה השנייה בסקוטלנד. בעונתו הראשונה בקבוצה העפיל עמה לליגת העל הסקוטית, וב-29 ביוני 2017 חתם על חוזה כשחקן מהמניין לארבע שנים נוספות במועדון. אולם במרץ 2021 ייעץ מרציאנו למועדון שהוא לא-יאריך את החוזה עמם, ויעזוב בקיץ – לאחר שסיים את העונה עמם במקום השלישי בליגת העל הסקוטית.
פיינורד.
ב-30 ביוני 2021 מרציאנו חתם לשנתיים בפיינורד מליגת העל ההולנדית.
ב-19 באוגוסט 2021 מרציאנו ערך הופעת בכורה בניצחון הביתי של קבוצתו ההולנדית פיינורד 5–0 מול אלפסבורג השוודית, במהלך המשחק הראשון ביניהן בשלב הפלייאוף של מוקדמות הליגה האזורית של UEFA. הוא שיחק גם במשחק הגומלין נגד אלפסבורג השוודית שנגמר בניצחון חוץ 3–1 לקבוצתו ההולנדית. ב-25 בנובמבר 2021, הוא שיחק גם משחק חוץ אחד בשלב הבתים מול סלביה פראג הצ'כית, שנגמר בתיקו 2–2.
ממרץ 2022 עד אפריל 2022, במסגרת עונת 2021/2022 בליגה האזורית של אופ"א, סייע מרציאנו לפיינורד להעפיל משלבי הנוקאאוט המוקדמים של הטורניר, כל הדרך למשחק הגמר. בכך הפך לשוער הישראלי הראשון שמעפיל לגמר במפעל אירופאי. אף על פי כן, במשחק הגמר עצמו בו הפסידה פיינורד 0–1 לרומא האיטלקית, נבחר לשחק במקומו השוער ההולנדי יוסטין ביילו ששב מפציעה.
נבחרת ישראל.
במאי 2013 זומן מרציאנו לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת על ידי המאמן הלאומי אלי גוטמן, לקראת משחק הידידות מול . ב-10 באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק מול במסגרת מוקדמות יורו 2016, ובהמשך פתח בהרכב הנבחרת בכל עשרת המשחקים בקמפיין זה. במשחקי מוקדמות מונדיאל 2018 שותף מרציאנו במשחק אחד, ובמשחקי מוקדמות יורו 2020 שותף בשישה משחקים. מרציאנו הצליח לקבע את מקומו שוב כשוער הראשון בהרכב של ישראל, במהלך כל משחקי ליגת האומות 2020/2021 של אופ"א, וכמו כן גם בכל משחקי מוקדמות מונדיאל 2022.
ב-29 במרץ 2022, מרציאנו קיבל את סרט הקפטן של נבחרת ישראל הבוגרת (לאחר שביברס נאתכו הקפטן הראשון הוחלף במחצית), במשחק הידידות הביתי מול שהסתיים בתיקו 2–2.
חיים אישיים.
מרציאנו נולד וגדל באשדוד, לאביו יצחק (ג'קי) מרציאנו, כדורגלן עבר ששיחק בקבוצות בית"ר אשדוד ומכבי עירוני אשדוד.
ב-2016 נישא לדוגמנית הישראלית שלי רגב, ולהם שני בנים.
ההפיכה הצבאית בצ'ילה (1973)
ההפיכה הצבאית בצ'ילה ב-11 בספטמבר 1973 היא אירוע מִפנה במלחמה הקרה וכן בהיסטוריה של צ'ילה.
בהמשך ישיר של מתיחות וחוסר שקט חברתי ופוליטי בין החוגים השמרנים בקונגרס והנשיא הסוציאליסט הנבחר של צ'ילה, סלבדור איינדה, הודח האחרון בהפיכה צבאית. החונטה בראשותו של אוגוסטו פינושה אשר תפסה את שלטונו של איינדה, בסיוע אמריקאי של ה-CIA, הורכבה מראשי חיל האוויר, מפקדי חיל הים, כוחות המשטרה והצבא. אף על פי שפינושה הגיע לשיא כוחו בשנה שאחרי ההפיכה, הוא היה לנשיא רשמי בשלהי 1974. בהמשך, פינושה צבר כוח וחיסל את ממשלתו הדמוקרטית של איינדה על ידי קמפיין של מעשי רצח שכללו בין השאר את רציחתו של שר החוץ לשעבר אורלנדו לטלייר.
לפני פינושה ידעה צ'ילה עשור של דמוקרטיה ויציבות פוליטית. איינדה עצמו, במהלך המתקפה אשר קדמה להפיכה, נאם את נאומו האחרון, אשר בו נדר להישאר בארמון הנשיאותי ואשר בו הוקיע כל אפשרות אחרת. עדים לנאומו האחרון של איינדה ציינו כי בסיומו של הנאום הוא התאבד.
אחרי מות איינדה ייסדה החונטה דיקטטורה צבאית אשר בתמיכת ה-CIA וה-DIA שלטה בצ'ילה עד שנת 1990.
ארצות הברית מילאה תפקיד במהלך האירועים אשר קדמו להפיכה: היא מימנה את האופוזיציה השמרנית לאיינדה וניצלה את ה-CIA לתעמולה נגדית אשר עודדה הפיכה. לאחר מכן, תמכה ארצות הברית בחונטה שעלתה לשלטון בראשותו של פינושה.
רקע פוליטי.
איינדה התמודד בבחירות של 1970 מול חורחה אלסנדרי רודריגז מהמפלגה הלאומית ומול רודומירו טומיק מהמפלגה הנוצרית הדמוקרטית. איינדה קיבל 36.6% מהקולות. 1,070,334 לערך הצביעו לו. אלסנדרי היה קרוב אליו כשזכה ב-35.3% מהקולות ואילו טומיק היה השלישי עם 28.1%. בסך הכל הצביעו באותן בחירות 2,954,799 מצביעים. למרות שאיינדה, זכה במספר הגבוה ביותר של הקולות, על פי החוקה הצ'יליאנית כיוון שלא זכה ברוב מוחלט, על הקונגרס הלאומי הוטל להחליט מבין שלושה המועמדים. אלסנדרי הכריז ב-9 בספטמבר כי אם הקונגרס מחליט עליו הוא יפרוש, צעד שיגרום לבחירות נוספות. אחרי החלטה זו, בחר הקונגרס באיינדה. זמן קצר אחרי ששמע אודות זכיתו בבחירות, חתם איינדה על חוק שבו נתן ערובה חוקתית לכך שימשיך ללכת ברוחה של החוקה בתקופת נשיאותו.
שלטונות ארצות הברית פחדו מ"שלטון מרקסיסטי בלתי הפיך בצ'ילה" והפעילו לחץ דיפלומטי, כלכלי וכן לחץ סמוי על הממשלה הסוציאליסטית הנבחרת של צ'ילה.
בסוף שנת 1971 נשיא קובה פידל קסטרו ערך ביקור מדיני של ארבעה שבועות בצ'ילה ועורר בקרב משקיפים מערבים את החשש לגבי "הדרך הצ'יליאנית לסוציאליזם" שתגרום לסוציאליזם דומה לקובה, כלומר דיקטטורה ומשטר חד מפלגתי.
ב-1972 שר הכלכלה פדרו ווסקוביץ אימץ מדיניות כספית אשר העלתה את כמות הכסף אשר התגלגל בשוק ופיחתה את המטבע המקומי. בעקבות כך, עלתה האינפלציה באותה השנה ל-140 אחוזים והתפתחה כלכלת שוק שחור. ממשלת איינדה פעלה נגד השוק השחור על ידי הפצה מאורגנת של מוצרים בסיסיים.
באוקטובר 1972 סבלה צ'ילה משביתה ראשונה מבין גל שביתות. ביו המשתתפים בשביתה היו אנשי עסקים קטנים, חלק מהאיגודים המקצועיים וקבוצות סטודנטים. מנהיגיהם, ציפו להדיח את הממשלה הנבחרת. מלבד נזק לכלכלה המקומית, האפקט העיקרי של שביתת עשרים וארבעה הימים היה לגרום לגנרל קארלוס פרטס להפוך לשר הפנים, על מנת לפייס את הימנים. פרטס, שירש ב-1970 בתפקיד רמטכ"ל את הגנרל רנה שניידר (שנרצח בידי קבוצה בהנהגת Roberto Viaux אשר אותו ה-CIA רצתה להרתיע), תמך בדוקטרינה של שניידר וסירב לסיוע צבאי בהפיכה כנגד איינדה.
למרות המצב הכלכלי שהחל לרדת, הקואליציה של המפלגה של איינדה, עלתה ל-43.2 בבחירות לפרלמנט של מרץ 1973. אולם, אז, הברית הלא רשמית בין מפלגתו של איינדה לבין המפלגה הדמוקרטית הנוצרית התפרקה. זו האחרונה חברה בברית עם המפלגה הימנית הלאומית שהתנגדה לממשלה הסוציאליסטית של איינדה.
שתי מפלגות הימין יצרו קואליציה דמוקרטית, הקונפליקט בין הגוף המבצע והגוף המחוקק שיתקו את פעולת הממשלה. ה-CIA שילם סכום גדול לאופוזיציה הימנית על מנת ליצור לחץ, לגרום למכשולים וכן לנצל את החולשה שנוצרה מצדו של איינדה על מנת לגרום להדחתו.
משבר.