הרבעון העתיק את מטהו מפריז לניו יורק בשנת 1973. פלימפטון ערך את ה־"Review" מיום היווסדו ועד מותו ב־2003. בריג'יד יוז נכנסה לתפקיד "עורכת בפועל" (היא סירבה להשתמש בתואר "עורכת" מתוך כבוד לפלימפטון) מ־2003 עד 2005. אחריה הגיעו פיליפ גורביץ', מ־2005 עד 2010, לורין שטיין מ־2010 עד 2017, אמילי נמנס מאפריל 2018 עד מרץ 2021, ומאז מכהנת אמילי סטוקס כעורכת.
היסטוריה.
דבר המערכת, שחיבר ויליאם סטיירון עבור הגיליון הראשון, תיאר את מטרת כתב העת כך:"The Paris Review" מקווה להדגיש יצירה – סיפורת ושירה – לא תוך הדרת כל ביקורת, אלא רק כדי להזיז את הביקורת מהמקום המרכזי שהיא תופסת ברוב כתבי העת הספרותיים. […] אני חושב ש־"The Paris Review" צריך לקבל אל בין דפיו את האנשים הבאים: הסופרים הטובים והמשוררים הטובים, אלה שאינם הולכים בתלם ואלה שאינם ששים אלי ויכוח. ובלבד שיהיו טובים.בנוסף למייסדי כתב העת, נמנו על עורכיו הראשונים גם ויליאם פן דובואה, תומאס גינצבורג, וג'ון טריין. המוציא לאור הראשון של הרבעון היה הנסיך סדראדין אגא חאן. דובואה, עורך האמנות הראשון של כתב העת, עיצב את לוגו הנשר שלו כך שיהא בעל משמעות לאמריקאים ולצרפתים כאחד: נשר אמריקאי אוחז בעט וחובש מצנפת פריגית.
לאחר שמטה כתב העת הועתק לניו יורק, משרדיו מוקמו בחדרים בקומה הראשונה ובמרתף של דירת ג'ורג' פלימפטון ברחוב ה־72 במנהטן.
לאחר מות פלימפטון ב־2003 נכנסה בריג'יד יוז לתפקיד העורכת, וכיהנה בו עד מארס 2005. פיליפ גורביץ' מונה לעורך אחריה. במהלך כהונתו של גורביץ', החל ה־"Review" לשלב יותר יצירות עיוניות, ולראשונה החל לפרסם באופן קבוע כפולה צילומית. כתב העת הוציא לאור ארבעה כרכים של ראיונות מדפי "The" "Paris Review," בהוצאת Picador, מ־2006 עד 2009. גורביץ' הודיע על עזיבתו בסתיו 2009, באומרו שברצונו להתרכז יותר בכתיבתו.
ב־2007 פורסמה כתבה ב"ניו יורק טיימס" לפיה העורך המייסד מת'יסן היה סוכן CIA, אך קבע שכתב העת שימש כיסוי, ולא כר פעולה, לפעילות הריגול של מת'יסן. בראיון ב־27 במאי 2008 בתוכנית של צ'ארלי רוז, הצהיר מת'יסן שהוא "המציא את "The Paris Review" ככיסוי" לפעילות ה־CIA שלו. מת'יסן טען כי הרבעון לא היה חלק ממיזם הקונגרס לחופש תרבותי (CCF), הארגון אשר שימש את ה־CIA לנתינת חסות למגוון כתבי עת ספרותיים; ברם, מתעודות עולה כי "The Paris Review" הרוויח כלכלית ממכירת רשות לפרסם מאמרים מתוכו בכתבי עת של CCF.
לורין סטיין מונה לעורכת של "The Paris Review" באפריל 2010. הוא פיקח על עיצוב מחדש של המהדורה המודפסת של המגזין ושל אתר האינטרנט שלו, שניהם זכו לשבחי המבקרים. בספטמבר 2010, ה-"Review" הפך לזמין באינטרנט את כל ארכיון הראיונות שלו. ב-6 בדצמבר 2017, סטיין התפטר על רקע חקירה פנימית על התנהגותו המינית המינית כלפי נשים שעבד איתן במגזין.
באוקטובר 2012 פרסם "The Paris Review" אנתולוגיה, ""Object Lessons"," ובה מבחר בן עשרים סיפורים קצרים מארכיון כתב העת, כל אחד עם הקדמה מאת סופר בן זמננו, כגון ג'פרי יוג'נידיס (שתרם הקדמה לסיפור מאת דניס ג'ונסון), לידיה דייוויס (שתרמה הקדמה לסיפור מאת ג'יין בולס), ואלי סמית' (שתרמה הקדמה לסיפור מאת לידיה דייוויס).
בנובמבר 2015 פרסם הרבעון אנתולוגיה של כתיבה חדשה, לראשונה מאז 1964, בשם "The Unprofessionals: New American Writing from The Paris Review," ובה יצירות מאת סופרים ידועים כגון זיידי סמית', בן לרנר וג'ון ג'רמיה סאליבן, כמו גם סופרות ותיקות פחות כמו אמה קליין, אוטסה מושפג, אלכסנדרה קלימן ואנג'לה פלורנוי.
ה־"Review" פרסם כמה סופרים צעירים שהגיעו בהמשך לקריירות מפוארות, ובהם אדריאן ריץ', ו"ס נייפול, פיליפ רות', ט"ק בויל, מונה סימפסון, אדוארד פ' ג'ונס וריק מודי. קטעים מהרומן "מולוי" מאת סמואל בקט הופיעו בגיליון החמישי של כתב העת. הוא אף היה בין הראשונים שהכירו בערך יצירתו של ג'ק קרואק, כאשר התקבל לפרסום סיפורו הקצר "הנערה המקסיקנית" ב־1955. יצירות נוספות שהופיעו לראשונה ב־"The Paris Review" הן "Last Comes the Raven" מאת איטלו קלווינו, "להתראות קולומבוס" מאת פיליפ רות', "Alice" מאת דונלד ברתלמי, "The Basketball Diaries" מאת ג'ים קרול,"The" "Far Tortuga" מאת מת'יסן, "The Virgin Suicides" מאת ג'פרי יוג'נידיס, ו"התיקונים" מאת ג'ונתן פרנזן.
הדפסים וכרזות.
בשנת 1964, יזם "The Paris Review" סדרה של הדפסים וכרזות של אמנים עכשוויים, במטרה לבסס מערכת יחסים מתמשכת בין עולמות הכתיבה והאמנות החזותית. דרו היינץ, בשעתו המוציא לאור של כתב העת, חלק את הקרדיט עם ג'יין וילסון על היוזמה לסדרה. בחצי המאה מאז הקמתה, הציגה הסדרה אמנים ניו יורקיים בולטים בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה, ביניהם לואיז בורז'ואה, ווילם דה קונינג, דייוויד הוקני, הלן פרנקנטלר, קית' הרינג, רוברט אינדיאנה, ג'ימי ארנסט, אלכס כץ, אלסוורת' קלי, סול לויט, רוי ליכטנשטיין, רוברט מאת'רוול, לואיז נבלסון, קלאס אולדנבורג, רוברט ראושנברג, לארי ריברס, ג'יימס רוזנקוויסט, אד רושה, ואנדי וורהול.
פרסים.
מדי שנה מעניק הרבעון שלושה פרסים: המגלן של "The Paris Review;" פרס פלימפטון; ופרס טרי סאת'רן להומור. את הזוכים בוחרים עורכי כתב העת מבין היצירות שפורסמו בשנה הקודמת בין דפיו, ואין תהליך מועמדות. מציינים וחוגגים את הזוכים ב"הילולת האביב" השנתית (ר' להלן).
הילולת האביב.
הילולת האביב של הרבעון היא גאלה שנתית לכבוד סופרים וכתיבה אמריקאים. ההילולה "מאחדת דמויות מובילות ופטרונים של אמנות וספרות אמריקאיות מכל רחבי ניו יורק כדי לחלוק כבוד לסופרים מצטיינים בשלבים שונים של הקריירה שלהם". ההכנסות מהנשף מועברות לקרן בשם The Paris Review Foundation, ארגון ללא מטרות רווח שהוקם על ידי המייסדים השותפים בשנת 2000 כדי להבטיח את עתידו של כתב העת.
אקסימר
אקסימר הוא דימר או מולקולה הטרודימרית קצרת-חיים שנוצרה משני מינים, שלפחות לאחד מהם יש קליפת ערכיות מלאה לגמרי באלקטרונים, כלומר, שהשלימו את כלל האוקטט (לדוגמה, גזים אצילים). במקרה זה, יצירת מולקולות אפשרית רק אם אטום כזה נמצא במצב עירור אלקטרוני. מולקולות שיש להן יותר משני מינים נקראות גם מולקולות אקסיפלקס. אקסימרים הם לרוב דו-אטומיים והם מורכבים משני אטומים או מולקולות שלא היו מתחברים אם שניהם היו במצב היסוד. חייו של אקסימר קצרים מאוד, בסדר גודל של ננו-שניות.
תחרות קריה יפה ומקיימת בישראל יפה
דלקת כיס הלב
פספורט (פירושונים)
ניסאן ג'וק
ניסאן ג'וק היא מכונית קומפקטית במרכב קרוסאובר-קופה עם חמישה מקומות ישיבה המיוצרת על ידי חברת ניסאן משנת 2010.
דור ראשון - 2010–2019.
בתערוכת הרכב בז'נבה במרץ 2009 הציגה ניסאן מכונית קונספט עם עיצוב ייחודי בשם "ניסאן קאזאנה", ובתערוכת ז'נבה ב-2010 נחשפה גרסת הייצור שלה עם עיצוב קרוסאובר-קופה ומאפיינים ייחודיים.
הג'וק הגיעה לישראל בשנת 2010.
היצע יחידות ההנעה כלל מנועי בנזין בנפחים של 1.5 ו-1.6 ליטר ועם הספקים של 94, 113, 117 ו-190 כוחות סוס, ומנועי דיזל בנפח של 1.5 ליטר המספק 110 כוחות סוס, לצד תיבת הילוכים ידנית ותיבה אוטומטית.
ממדי הרכב קומפקטיים יחסית, עם אורך של 4,135 מ"מ, רוחב של 1,765 מ"מ, גובה של 1,565 מ"מ ובסיס גלגלים באורך של 2,530 מ"מ.
בתערוכת הרכב בז'נבה במרץ 2014 חשפה ניסאן את מתיחת הפנים של הג'וק, במסגרתה הוחלפו בעיקר הפגושים והפנסים האחוריים והקדמיים, ומנוע ה-1.6 בנזים שסיפק 117 כ"ס, הוחלף במנוע חדש שפותח יחד עם חברת רנו, בנפח של 1.2 ליטר והספק של 115 כוחות סוס.
מתיחת הפנים הגיעה לישראל בפברואר 2015.
דור שני - 2020-הווה.
ב-3 בספטמבר 2019 נחשף הדור השני של ניסאן ג'וק, שפותח על בסיס פלטפורמה משותפת של ניסאן-רנו המשמשת גם את רנו קליאו ורנו קפצ'ור, במרכב קרוסאובר קופה עם אלמנטים עיצוביים ייחודיים.
הג'וק החדשה הגיעה לישראל ב-4 במרץ 2020.
ממדי הדור החדש גדלו משמעותית, עם אורך של 4,210 מ"מ, רוחב של 1,800 מ"מ, גובה של 1,595 מ"מ ובסיס גלגלים של 2,636 מ"מ.
הג'וק משווק עם מנוע בנזין בנפח 1.0 ליטר, המספק 117 כוחות סוס המחליף את מנוע ה-1.6, ומשודך לתיבת הילוכים ידנית עם עם 6 הילוכים, ותיבה רובוטית דו-מצמדית עם 7 הילוכים.
בפברואר 2022 חשפה ניסאן יחידת הנעה היברידית לדגם, הכוללת מנוע בנזין 1.6 ליטר עם הספק של 94 כוחות סוס, לצד מנוע עזר חשמלי המספק 49 כוחות סוס, המספקים שניהם 140 כוחות סוס לצד תיבת הילוכים אוטומטית ייחודית עם ארבעה הילוכים למנוע הבנזין ושני הילוכים למנוע החשמלי.
סורז'יק
סוּרְזִ'יק (באוקראינית וברוסית: су́ржик; IPA: [ˈsurʒɪk], קיים בצורת זכר בלבד) מתייחס למגוון של סוציולקטים מעורבים של שפות אוקראינית ורוסית המשמשים באזורים מסוימים של אוקראינה ובארצות סמוכות. אין מערכת מאחדת של מאפיינים; המונח משמש, לפי כמה כותבים, ל"שובר נורמות, אי-ציות או אי-מודעות לכללים של שפות התקן האוקראינית והרוסית".
סוּרז'יק היא מילה אוקראינית שיכולה להתייחס לכל שפה מעורבת, לא בהכרח כוללת אוקראינית או רוסית. כאשר משתמשים במילה אנשים מאוקראינה שאינם דוברי אוקראינית, היא מתייחסת לשילוב של אוקראינית עם שפה אחרת, לאו דווקא רוסית. בשימוש ברוסיה, המילה כמעט תמיד מתייחסת באופן ספציפי לתערובת שפה אוקראינית-רוסית.
מקור המילה.
המילה האוקראינית "סוּרז'יק" (מפרוטו-סלבית *sǫ — «עִם» + *rъžь — «שיפון») - התייחסה במקור לתערובת של דגנים שונים הכוללת שיפון או מוצר כמו קמח או לחם העשוי מתערובת כזו.
סקירה כללית.