בשנת 1925 הפך רזא ח'אן לראש הממשלה הפרסי, לא בבחירות דמוקרטיות אלא במהלכים פוליטיים פנימיים ששמרו על המשך יציבות הממשל הצבאי מאז הקמתו ארבע שנים קודם לכן. כדי להוציא לפועל רפורמות נרחבות תכנן רזא ח'אן לבטל את מוסד השאה, להדיח את שושלת קאג'אר מכיסאה ולהסדיר עצמו בתפקיד נשיא פרס כפי שעשה אטאטורק במדינתו שלו. משיקולים פנימיים ורצון למנוע התנגדות מצד המוסד הדתי, רזא ח'אן החליט להכתיר עצמו בתור השאה החדש של פרס והדיח את שושלת קאג'אר והסדיר את שושלתו המשפחתית, שושלת פהלווי בכס הפרסי. תחת רזא ח'אן (או רזא שאה פהלווי בשמו המלכותי) התרחשו רפורמות רחבות היקף לאומה הפרסית, בין לבין, מודרניזציה עשירה הביאה לתחילתו של הקרע בין ממשל השאה ומנהיגי הדת והמג'לס, קרע שמאוחר יותר, בעת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי, ישמש גורם מכריע בפריצתה של המהפכה האסלאמית. תחת רזא ח'אן הוסדרה חוקה חדשה ומערכת חקיקה ובחירות יציבה. למרות זאת, ההשפעה האוטוקרטית שפעלה מאחורי הקלעים תביא לסדרת הפיכות לאורך המאה, להקמת המשטרה החשאית (סאוואכ) ולגדילת התנגדות להמשך השלטון של השאה.
החוקה תחת פהלווי.
לא בחוק הקמתה של החוקה או בתוסף החוקה היו כל הוראות לביצוע תיקון חקיקה אפשרי. כאשר בשנת 1925 החליט רזא ח'אן להפיל את אחמד שאה קאג'אר ולהעלות את שושלתו לשלטון היה עליו למצוא מנגנון לתיקון החוקה. ב-31 באוקטובר 1925 הועברה במג'לס הצעת חוק שסיימה את המלוכה הקאג'ארית והורתה לכנס אספה מכוננת לתיקון החוקה לכך. ב-11 בדצמבר 1925, על ידי פעולה אחת של האספה המכוננת, שונו סעיפי 36–38 למוסף החוקה והמלוכה הופקדה בידי רזא שאה פהלווי ובידי צאצאיו לשושלת פהלווי. נקבע כי החוק הדורש שתהיה ליורש העצר אם ממוצא איראני יבוטל בנוגע לרזא ח'אן, אשתו ובנו הבכור (במקרה זה הייתה אשת רא ח'אן, תאג' אלמלוכ, ממוצא טורקי-אזרי מהקווקז), וחברי השושלת הקאג'ארית נפסלו מלהפוך ליורשים או יורשי עצר מבחינה חוקתית. אולם לאחר שהוכתר רזא ח'אן, החל המג'לס לאבד את כוחו. חברי האופוזיציה ספגו איומים גוברים, וחסינות פרלמנטרית הופרה שוב ושוב בשנים הראשונות של שנות השלושים. החל מהמג'לס התשיעי (אשר נחנך ב-1 במרץ 1933) השאה רזא ח'אן השתמש במג'לס כחותמת למדיניותו ולא יותר. חוק שנחקק ב-5 בנובמבר 1938 כדי להתיר את נישואים של היורש העולה, מוחמד רזא פהלווי, עם הנסיכה פאוזיה פואד מממלכת מצרים הביאה לביטול מלא של חוק האם האיראנית ליורש העצר. שום תיקון אחר לא בוצע תחת שלטונו של רזא שאה.
לאחר כניעתו הכפויה והתפטרותו של רזא שאה פהלווי עקב הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן ועליית בנו מוחמד רזא שאה פהלווי לכתר בשנת 1941, השיבו המג'לס מעט מכוחם; התקיימה תקופה של שתים-עשרה שנים של חוסר יציבות פוליטית, במהלכה עלו ונפלו שנים עשר ראשי ממשלה ושבע עשרה ממשלות ועשרים. לא זו בלבד שהמג'לס השתמשו בכוח ההגמוניה הכלכלית שלהם כדי לשלוט על ממשלות עולות ולחסום את הפעלת הסמכות של הרשות המבצעת, אלא שגם חבריה פנו יותר ויותר לחקירת שרים, לדיונים לא חד משמעיים, לפילובסטרציה וטקטיקות חסימות אחרות, במיוחד לאחר 1945 צירים נעדרו לעיתים קרובות מהמג'לס כדי לחסום מניין. כבר באוקטובר 1945 הכיר השאה כי תיקון החוקה יכול להעצים את סמכותו המלכותית: הוא הזכיר בפני השגריר הבריטי בטהראן אפשרות לתיקון חוקתי שייתן לו סמכות לפזר את המג'לס. בנובמבר 1947 הוא פיתח תוכניות קונקרטיות לשינוי החוקה והקמת סנאט, והוא המשיך לדחוף למטרות אלה לאורך 1948.
הצעת חוק לכינוס הסנאט, שהוגשה למג'לס שנה קודם לכן, הועברה ב-4 במאי 1948. כאשר, בנובמבר, מינה השאה את מוחמד מוסאדק לראש ממשלה מבלי שקרא להצביע מראש על רצונם של חברי המג'לס. בתגובה האשים אותו ראש הממשלה לשעבר אחמד קוואם ומפלגתו בהפרת נהלים חוקתיים. השאה לא נרתע, עם זאת, ולמעשה זכה לתמיכת ההשפעה של טקיזדה, אחד האדריכלים המקוריים של החוקה. טקיזדה טען כי חוק העברת החוקה והתוסף לחוקה נכתבו בחיפזון ודרשו תיקון. לאחר ניסיון כושל להתנקשות פוליטית בחייו של השאה ב-4 בפברואר 1949 הסכימו המג'לס לכינוס אספה מכוננת לתיקון החוקה; היא נבחרה והתכנסה בטהראן ב-21 באפריל 1949. שלושה שבועות לאחר מכן, האספה, בעקבות רצונו של השאה, הצביעה לבטל את סעיף 48 לחוק החוקתי משנת 1906. ביטול סעיף 48 העניק לשאה את הכוח לפירוק המג'לס והסנאט, בנפרד או ביחד, ובלבד שיספק עילה לפירוק ויוכל להורות על בחירות חדשות. לבסוף, יריבות השאה עם ראש הממשלה מוחמד מוסאדק, הביא להפיכה באיראן של 1953, שהפילה את מוסאדק מכוחו והביאה לעלייה מחודשת בכוח סמכותו של השאה.
עידן השליטה הפרלמנטרית הסתיים עם ההפיכה של שנת 1953, ולתיקון החוקה כבר לא הייתה עדיפות גבוהה אצל השאה שכן יכול היה לפעול גם בלעדיה. עם זאת, סוף סוף ניתן היה להשלים צעדים שנדחו על ידי האספה המכוננת. ב-16 במאי 1957 שני בתי הפרלמנט התכנסו בקונגרס ושינו את החוקה, והעלו את מספר הצירים במג'לס ל-200 (סעיף 4 מחודש בחוקה) והאריכו את כהונם לארבע שנים (סעיף 5 מחודש). לבסוף, סעיף 7 החדש ביטל את הדרישה למניין לתחילת ישיבה של המג'לס והפחית את דרישת ההצבעה ל"מחצית מהנציגים שנמצאים בבירה". במאי 1961 השתמש מוחמד רזא שאה בסמכות שהוענקה לו בסעיף 48 המתוקן במטרה לפזר את המג'לס ולצאת לתוכניתו לרפורמה בשטחים, שכונתה לאחר מכן המהפכה הלבנה. ב-26 בינואר 1963 הוא הלך בעקבות הדוגמה של מוסאדק, אשר הוא ראה בחוקה לחוקה עשר שנים קודם לכן, והגיש את תוכניתו למשאל עם לאומי. כשהמשיך להגביר את הפעלת כוחו המלכותי, הפכו המג'לס שוב לחותמת גומי בלבד כפי שהיה בתקופת אביו. בשנת 1967, על מנת לחזק את ההוראות לרצף הירושה של בנו, כינס השאה אספה מכוננת נוספת. ב-10 בספטמבר היא ביטלה את סעיפי 38 (בפעם השנייה), 41 ו-42 למוסף החוקה. על פי סעיף 38 החדש, עם מותו של השאה המלכה (פארה דיבה) הייתה אמורה להיות עוצרת הכס עד שיורש העצר (רזא כורש עלי פהלווי) יגיע לגיל עשרים שנה. במהלך המהפכה האסלאמית של שנת 1979, הודח השאה מאיראן בינואר 1979 ואיתו כל שושלתו. בדרישתו של האייתוללה רוחאללה ח'ומייני שהפך למנהיג העליון של איראן, החוקה בוטלה וחוק השריעה האסלאמי הוסדר כרב השפעה על גבי חוקת איראן החדשה שהוסדרה בהמשך למהפכה האסלאמית.
תאטרו דאל ורמה
תאטרו דאל ורמה (באיטלקית: Teatro Dal Verme) הוא תיאטרון במילאנו, איטליה, בוויה סן ג'ובאני סול מורו, במקום שם עמד לפנים התיאטרון הפרטי "פוליטיאמה צ'יניזלי". תכנן אותו ג'וזפה פסטגאלי בהזמנת הרוזן פרנצ'סקו דאל ורמה, והוא שימש בעיקר למחזות ולהצגות אופרה במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. כיום, התיאטרון איננו משמש עוד לאופרה, אלא לקונצרטים, הצגות ומופעי מחול, כמו גם לתערוכות ולכנסים.
אולם התיאטרון המקורי, בן 3000 מושבים, מוקף כיפה גדולה, שנבנה בצורת הפרסה המסורתית, עם שני יציעי תאים ויציע גדול (או "loggione" שהוא לבדו הכיל למעלה מ-1000 מושבים. האולם נפתח ב-14 בספטמבר 1872 הפקה של "ההוגנוטים" של מאיירבר ותוך זמן קצר ביסס את עצמו כאחד מבתי האופרה החשובים באיטליה. ב"תור הזהב" שלו, עלו בתיאטרון בכורות של "לה וילי" של פוצ'יני (31 במאי 1884), ליצנים
(21 במאי 1892), ו"אי מדיצ'י" (9 בנובמבר 1893) מאת ליאונקוואלו, ו"סיגנה" של פרדריק היימן קוון (12 בנובמבר 1893). כמו כן התקיימה בו גם הצגת הבכורה של האלמנה העליזה מאת פרנץ להאר 27 באפריל 1907).
בשנות ה-30' שימש התיאטרון בעיקר כאולם קולנוע. לאחר שנהרס בסדרת הפצצות אמריקאיות במהלך מלחמת העולם השנייה, פירק הצבא הגרמני את כל חלקי המתכת מהכיפה ששרדה את ההפצצות. הבניין נבנה בחלקו מחדש בשנת 1946, ולמשך פ-רק זמן בשנות ה-50' שימש להצגת מחזות זמר. לאחר מכן הוסב האולם לקולנוע ולוועידות פוליטיות.
בשנת 1991 עבר פנים התיאטרון תהליך שיפוץ וחידוש מקיף, שהסתיים בשנת 1998. עכשיו יש לו אודיטוריום מודרני רחב-ידיים, ה"סלה גראנדה", עם 1420 מושבים, אולם מופעים קטן יותר, הידוע בשם "סלה פיקולה", עם 200 מושבים, וחלל לתערוכות וכנסים, ה"סלה טראצו". מאז ספטמבר 2001, הוא מנוהל על ידי ה"Fondazione I Pomeriggi Musicali", שתזמורתו (אורקסטרה פומריג'י מוזיקלי) יושבת דרך קבע בתיאטרון.
פסגת אורגנה
פסגת אורגנה (באנגלית: Organa Peak; בבולגרית: връх Органа) היא פסגה ברכס אימאון, באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 1,270 מטרים מעל פני הים.
הפסגה ממוקמת 6.8 קילומטרים צפונית-מזרחית לכף ג'יימס; ו-1.85 קילומטרים דרומית - דרום-מזרחית לפסגת ריגס.
הפסגה משקיפה מעל קרחון לטניצה שממזרח ומדרום-מזרח לפסגה; ומעל הדום הקרח קרמנה, שמדרום לפסגה.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הפסגה.
הפסגה מופתה לראשונה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009.
מקור השם.
הפסגה נקראת על שם אורגנה, שהיה עוצר בולגריה במאה ה-7, ודודו של שליט בולגריה קובראט.
אווה אינגבורג שולץ
אווה אינגבורג שולץ (בגרמנית: Eva-Ingeborg Scholz; 16 בפברואר 1928 – 21 במרץ 2022) הייתה שחקנית גרמנייה.
ביוגרפיה.
שולץ נולדה בברלין, היא למדה בבית ספר למשחק בעיר וב-1947 החלה להופיע בתיאטרון.
ב-1948 ביצעה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בסרט "Kein Platz für Liebe" העוסק בחייל במלחמת העולם השנייה, ב-1948 גילמה לוליינית טרפז בסרט "1-2-3 Corona".
ב-1952 שיחקה בסרט הבלגי "The Smugglers' Banquet", ב-1958 שיחקה בסרט "The Merry Vineyard" המתבסס על מחזה של קרל צוקמאייר, ב-1958 שיחקה בסרט "Das Mädchen vom Moorhof" המבוסס על ספרה של סלמה לגרלף.