החוק קבע גם דרישות סף למשרה בשני תחומים, ידיעת שפת המקום (רוסית), הדרושה לניהול תקשורת אפקטיבית עם השלטונות והשכלה מוכרת מבית מדרש לרבנים (תוכנית לימודים בת 8 שנים) או מבית ספר ממלכתי יהודי או בית ספר רוסי מחוזי או גבוה (אלה היו בתי ספר בני שנתיים עד שלוש שנות לימודים, לאחר בית ספר יסודי בן שלוש שנות לימוד).
בנוסף לדרישות הסף, על פי סעיף 1083 לחוק הרב היה צריך להיבחר על ידי הקהילה, בחירה ל-3 שנות כהונה. את הבחירה היה צריך לאשר המושל המקומי ולאחר האישור היה צריך הרב מטעם להישבע אמונים.
סמינרים לרבנים באימפריה הרוסית.
הקהילות היהודיות באימפריה הרוסית התקשו למצוא מועמדים מתאימים לתפקיד הרב מטעם - מועמדים בעלי ההשכלה הכללית, בדרך כלל היו חסרים השכלה תורנית מתאימה ומועמדים בעלי השכלה תורנית, בדרך כלל לא ידעו רוסית והיו חסרי השכלה כללית. כדי לפתור בעיה זו יזמו השלטונות הרוסיים הקמת סמינרים לרבנים במימון ממשלתי.
ב-1847, לפי הצעתו של הברון היהודי דוד גינצבורג (בנו של הוראצי גינצבורג), הוקמו שני בתי מדרש לרבנים, אחד בווילנה, שכבר הסתמנה כמרכז של השכלה יהודית, סמינר רבני ואחד בז'יטומיר (בית המדרש לרבנים בז'יטומיר) - בתי המדרש האלה נועדו לספק רבנים משכילים עבור הקהילות היהודיות באימפריה הרוסית.
ההתקפות על מוסד הרבנות מטעם.
ב-1901 כתב מרדכי בן הלל הכהן מאמר בשם "על הרועים הרעים" שפתח פולמוס נרחב בעיתונות היהודית. במאמר זה תקף מרדכי בן הלל הכהן את הצביעות והשקר שברבנות הכפולה ותבע לבטלה.
ב-1910 כונסה אספת רבנים ברוסיה במטרה לדון ולהציע שינויים בחיי הקהילות היהודיות באימפריה הרוסית. ברקע הכינוס היו טענות שונות נגד הממסד הרבני ותביעותיהם של "הרבנים הרוחניים" לביטול הרבנות מטעם, מתן המנהיגות ל"רב רוחני", שלא יהיה חייב בהשכלה כללית ושכירת פקיד, כפוף לרב, שינהל את הרישומים.
לקראת כינוס אספת הרבנים, התכנסו בווילנה ב-1909 הרבנים השמרנים מכל הזרמים, כדי לתאם עמדות לקראת אספת הרבנים.
לקריאה נוספת.
מחקר:
קרקרה
קרקרה (שם מדעי "Caracara") הוא סוג של דורסים ממשפחת הבזיים ומתת-משפחת קרקרים הנפוצים במרכז אמריקה ובדרומה. הם נוהגים לאכול נבלות ולרדוף אחרי דורסים אחרים כדי שיפלטו את מזונם, ואז אוכלים אותו. בניגוד לרוב הדורסים, הם נוהגים לצוד בחבורות.
מיון.
כיום שרדו שני מינים בסוג:
מינים נכחדים:
בית הפרלמנט (מלבורן)
בית הפרלמנט במלבורן משמש כמקום מושב הפרלמנט של מדינת ויקטוריה באוסטרליה מאז שנת 1855. משנת 1901 ועד 1927 שימש הבניין כמקום מושב הפרלמנט הפדרלי של אוסטרליה.
הקמת המבנה.
האתר לבניית המבנה, הצופה על פני מלבורן מגבוה, נבחר בשנת 1851 על ידי המודד רוברט הודל לפי הוראת מושל מדינת ויקטוריה, צ'ארלס לה טרוב. נערכה תחרות לתכנון המבנה, אך התוכנית שנבחרה בה לא מומשה. במקומה הוצאה לפועל תוכנית של האדריכל הממשלתי צ'ארלס פייזלי (שעברה שינויים על ידי האדריכל פיטר קר), בסגנון אדריכלות התחייה הרומנסקית.
בניית המבנה החלה ב-1855. חלקיו הושלמו לשיעורין במשך שנים רבות:
תוכנית להוסיף למבנה כיפה נזנחה, ומספר ניסיונות עם השנים להחיותה לא נשאו פרי.
בשנת 2005 צוינו מלאת 150 שנים למבנה.
המבנה נכלל ברשימת אתרי המורשת של מדינת ויקטוריה.
משכן זמני לפרלמנט של אוסטרליה.
בשנים 1901 עד 1927 שימש המבנה כמקום משכנו של הפרלמנט הפדרלי של אוסטרליה. הוא השתכן שם מאחר שהבירה הפדרלית שנועדה לקום על פי חזונה של חוקת המדינה טרם נבנתה. במהלך שנים אלו התרחשו בו רבים מהמאורעות הפוליטיים המעצבים של ראשית תקופת העצמאות של אוסטרליה.
בשנים בו אירח המבנה את הפרלמנט הפדרלי התכנס הפרלמנט של מדינת ויקטוריה בבניין התערוכה המלכותי בעיר.
המכינה לעולים באוניברסיטה העברית בירושלים
המכינה לעולים באוניברסיטה העברית בירושלים היא מסגרת לימודית אשר הוקמה בשנת 1965 לטובת הכנתם של עולים חדשים לקראת לימודים באוניברסיטה העברית. המכינה היא חלק מבית הספר לתלמידים מחו"ל בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית.
תולדות המכינה לעולים.
בשנת 1961 למדו באוניברסיטה העברית כ-4000 תלמידים בלבד, כולם ישראלים דוברי עברית. לסטודנטים שהגיעו מרחבי העולם, דוברי שפות זרות, לא הייתה מסגרת מתאימה. ככל שגדל מספרם התקבלה התובנה באוניברסיטה שיש למצוא להם מענה. ד"ר יחזקאל כהן, דיקן הסטודנטים, החליט בעצה אחת עם הנהלת האוניברסיטה, להקים מסגרת לימודים מיוחדת עבור תלמידים אלה, שתכין אותם ללימודים באוניברסיטה. מסגרת זאת – המכינה – קמה בשנת 1965.
בשנת הלימודים 1971–1972 הוקם בית הספר לתלמידים מחו"ל ואִתו המכינה לעולים במתכונת של שנת לימודים ראשונה בתוכנית ארבע-שנתית, ובה שתי מגמות: מגמת רוח וחברה ומגמת מתמטיקה וטבע. בעקבות תוכנית זו, קמו מכינות אחרות במוסדות אקדמיים אחרים בארץ. מאז למדו במכינה יותר מ-15000 תלמידים מ-70 ארצות.
ראשוני הלומדים במכינה.
קבוצת התלמידים הראשונה שהגיעה למכינה מנתה כ-35 תלמידים. משרד ראש הממשלה ואחר כך משרד התפוצות (שהפך ב-1968 למשרד הקליטה) העניק לתלמידים מלגות לימודים, כל מלגה בסך 1000 לירות. תלמידים אלה שוכנו על ידי הסוכנות היהודית במעונות בשכונת רסקו (גבעת הוורדים) בירושלים. אוכלוסיית התלמידים שהגיעה ממדינות מגוונות שיקפה – כאז כן היום – את מצב היהודים בעולם. כך למשל, הגיע בשנות ה-90 גל עלייה גדול מאוד מברית המועצות לשעבר. עם 'מבצע משה' ו'מבצע שלמה' הגיעו למכינה תלמידים רבים מאתיופיה.
בשנת 1970 הגיעו כמאה סטודנטים מאיראן שנקראו "הילדים של בן-גוריון", שמחציתם למדו בטכניון ומחציתם באוניברסיטה העברית. בשבילם נפתחו כיתות לימוד בשפה הפרסית. קבוצה אחרת הגיעה מטורקיה, והיא קיבלה שיעורים שונים בשפה הטורקית.
מאז היווסדה הייתה האוניברסיטה העברית לאבן שואבת לתלמידים מכל העולם, ולא רק לתלמידים יהודים. תלמידים אלה – המגיעים ממזרח ירושלים ולאחרונה גם יותר ממזרח אסיה – בוחרים ללמוד במכינה במטרה לשפר את סיכוייהם להתקבל לאוניברסיטה העברית ולמוסדות להשכלה גבוהה אחרים בישראל.
מיקום.
בתחילת פעילות המכינה למדו הסטודנטים באתרים שונים ומגוונים בקמפוס גבעת רם, לעיתים בתנאי צפיפות רבה.
בעקבות מלחמת ששת הימים, עם גידול מספר תלמידי המכינה, שכרה האוניברסיטה את מבנה בית הספר של מנזר האחיות הסאלזיאניות בשכונת מורשה (אז מוסררה). שם קובצו תחת קורת גג אחת שתי תוכניות לימוד: המכינה לעולים, ולצידה המכינה לישראלים. אך האיחוד לא עלה יפה. בשנת הלימודים 1971–1972 הופרדו שתי המכינות זו מזו, ועד היום הן שתי ישויות נפרדות.
ב-1972, ביוזמת נשיא האוניברסיטה ד"ר אברהם הרמן, הוקם בית הספר לתלמידים מחו"ל. בית הספר, ואִתו המכינה לעולים, עברו לבניין גולדשמיט בהר הצופים, אשר שימש אחרי המלחמה ועד אז כמעונות סטודנטים. בשנות ה-90, בעקבות גל העלייה ממדינות ברית המועצות לשעבר, נקלטו במכינה תלמידים עולים רבים מתפוצה זו. בגלל מצוקת מקום בבניין גולדשמיט, שבה חלק מפעילות המכינה לקמפוס גבעת רם. כך, במשך שנים מספר, פעלה המכינה בשני קמפוסים: תלמידי מגמת רוח וחברה נשארו בהר הצופים, ותלמידי מגמת טבע למדו בגבעת רם. בשנת 1990 (תש"ן) הגיע מספר התלמידים במכינה ל-881, מהם יותר מ-600 עולים מחבר העמים. בשנת 1998 זכה בית הספר לתלמידים מחו"ל לבניין משלו, על שם לוּ בויאר, בתכנון האדריכל דוד רזניק.
צוות המכינה בשנים הראשונות.
במכינה היה תמיד מרקם אנושי ומפגש תרבויות ייחודי. ישראל רואי, סגן מנהל בית הספר בשנים 1974–2001, כתב:
כדי לתת לתלמידים הרגשת בית, גייסה האוניברסיטה צוות יועצים ומדריכים הדוברים את שפת האם של התלמידים ומלווה אותם לאורך השנה. המורים והיועצים התמחו לאורך השנים בהכרת התרבויות השונות של התלמידים, והתאימו את ההוראה לצרכים השונים של כל אוכלוסייה. המחלקה לחברה ותרבות (לימים OSA, המשרד לפעילויות סטודנטים) ליוותה את התלמידים במהלך לימודיהם. המדריכים ערכו פעולות חברתיות ותרבותיות מגוונות, שעזרו לתלמידים לחצות את הגשר לחיי היום-יום בישראל בכלל ולחיים הסטודנטיאליים בפרט.
המכינה לעולים כיום.
אוכלוסיית התלמידים.
במכינה כיום לומדים תלמידים שלא למדו בבית ספר תיכון בישראל. הם אינם בעלי תעודת בגרות ישראלית. בקרב העולים החדשים גדל מספר התלמידים שסיימו את שירותם בצה"ל ורוצים להמשיך בלימודים גבוהים. מגוון שפות האם כולל אנגלית, רוסית, ספרדית, צרפתית, ערבית, איטלקית, פורטוגזית, פולנית, קוריאנית, סינית ועוד.
אוכלוסיית הסטודנטים במכינה מורכבת מחמש קבוצות עיקריות:
תוכנית הלימודים.
במכינה לומדים סטודנטים דוברי שפות זרות, בעלי תעודת בגרות המקנה להם זכות כניסה לאוניברסיטאות בארצות מוצאם. מטרת הלימודים במכינה היא להכשירם ולהביאם לסף הקבלה הנדרש על ידי האוניברסיטאות על מחלקותיהן השונות. מוקד הלימודים הוא בראש ובראשונה השפה העברית. השליטה בשפה נמדדת ומחולקת ל-6 רמות: מ-א' (הנמוכה ביותר) עד ו', והתלמידים נדרשים להגיע לפחות לרמה ד' כדי להתקבל ללימודים אקדמיים באוניברסיטה.
לבד מן העברית, כוללת תוכנית המכינה לימודי חובה באנגלית (התלמידים ממוינים לרמות בבחינת מיון בתחילת השנה), מתמטיקה (גם כאן נערכת בחינת מיון בתחילת השנה), כתיבה אקדמית וקורס מבוא בהיסטוריה ישראלית ויהודית. בנוסף, לומדים הסטודנטים בקורסי בחירה לפי העדפותיהם האקדמיות במדעי הטבע, הרוח והחברה. בסמסטר א', חלק מן הלימודים הוא בשפות האֵם, לתלמידים שעדיין אינם מסוגלים ללמוד בעברית. חלק מקורסי החובה ומקורסי הבחירה מעניקים זיכויים אקדמיים בהמשך הלימודים האוניברסיטאיים.