גודל הפה-הקולי (אורך, רוחב ועומק) הוא בדרך כלל יחסי לקדח הכלי, תלוי בדגם הכלי ובאופן ספציפי בכלי המקורי ממנו מעתיקים (במקרה של חלילית). כלי רבים המיוצרים במפעל בייצור המוני כוללים פה-קולי בחתך מלבני או שטוחים. אולם פה-קולי שטוחים ומלבניים אלו, מייצרים טון פחות ממתוק ומציעים גמישות דינמית פחותה (עיקול גובה צליל) מאלו של פומית החליל. הפה-הקולי בחלילית נועד להגביל את עיקול גובה הצליל, לצליל יציב יותר תוך שינויים בלחץ הנשימה. בדרך כלל, כלי בעל מתקע-פיה רדוד, כמו חליל שלושה נקבים, יאפשר שינויים מהירים יותר בגובה הצלילים, עיקול גובה צליל ויפיק טון "חלילי", בעוד שמכשיר עם מתקע-פיה עמוק יותר יגביל את שינויי גובה צליל המהירים, עיקול גובה הצליל וייצור טון "קני" יותר.
חלק מיצרני החליליות המודרניים מייצרים כעת שפתי חתך קול מעוקלים כדי להוסיף גוון וצליל הרמוני. כאשר זרם האוויר מכה על שפה מעוקלת בצורת "D", תיווצר מערבולת קלה בפה-הקולי. דבר שמתורגם להרמוניות או "גוון צליל" אהודים במיוחד.
הסינון/העיגול בקצה נתיב הרוח שנפתח על הפה-הקולי אחראי לאיכות ארטיקולציה של כלים בעלי 'תעלת ארובה'. הוא נוצר עלי ידי עיגול של אחת או שתי שפות היציאה של נתיב הרוח. ניתן לראות זאת על ידי התבוננות דרך שפת החתך (החלון) במקום בו נתיב הרוח נפתח על הפה-הקולי. קצוות מעוגלים אלה משפיעים על ההיענות (הלשונות) המופקת על ידי הנגן. מה שמאפשר "לדבר" בשפה הקצבית והדינמית של הכלי. ביטויים כמו "טא", "דה", "רא", "טא-קא" ו- "דה-גא" ו- "דידל" יבדלו בצורה ברורה מאוד בכלי נגינה איכותי המנוגן בידי נגן טוב. כלי נחות שחסר את הקצוות המהונדסים המעוגלים ביציאת נתיב הרוח, יגבילו מאוד את הדינמיקה של הטון או יוצרו "נקודות מתות" במוזיקה. היעדר תכונה זו תפגע בביצועים של כלי נגינה בעלי תעלות ארובה, ללא קשר למאמץ שיעשה הנגן לתקן את הטון, או לרמת המיומנות שלו.
פיה.
עקב המיקום הקבוע של נתיב הרוח ביחס לשפת החתך, כלי פומית יכולים להשמיע צליל מוזיקלי ללא סוג האמבושיור הנדרש בחליל צד למשל. אמבושיור בחלילי פומית מתרכז סביב הרעיון של מקוד האוויר בנתיב הרוח ובקדח הכלי כאחד, זאת בהתאם לצורת הקדח. לפיכך, קדח עם "פעמון" רחב בקצה הכלי (כמו חלילית רנסאנס) תגיב טוב יותר להחזקת גרון פתוח לרווחה, לכוון את פרץ האוויר בזרם חזק כדי להדהד את כל אורכו ורוחבו של קדח הכלי. קדח מתחדד ל"פעמון" צר (כמו בחליליות ברוק וחלליות בית-ספר) ישמע במיטבו כשהפתיים משמשות למיקוד האוויר לזרם הדוק יותר, למיקוד האוויר ל"פעמון" הצר יותר בקצה הכלי. הרעיון הוא תמיד להדהד את זרימת האוויר לכל אורך ורוחב הקדח, תוך מיקוד האוויר בהתאם לצורתו של קדח הכלי. בכל עת, סגירת השפתיים סביב "המקור" של חלילית או חליל פומית תעזור למקד את האוויר במורד נתיב הרוח הצר. חשוב מאוד בהפקת צליל בכל חליל פומית.
בעוד שאטימה הדוקה בין שפתי הנגן ל"המקור" החלילית תמקד את הצליל, שרירי פנים הדוקים ייצרו צליל מחוספס (במיוחד בחלליות). השילוב של אטימת שפתיים נקיה סביב המקור והרפיית הלחיים ושרירי הפנים, תוך מתן אפשרות ללחיים להתנפח בתגובה לזרימת האוויר, הם מרכיבים חשובים במתכון ליצירת צליל ממוקד ומצלצל. "מתכון גורמים עיקרי" כולל לא רק אמבושיור, אלא טכניקת יציבה, ארטיקולציה, נשימה וטכניקת אצבעות כאחד. יש להיזהר שלא לחסום את נתיב הרוח בשיניים, על מנת שלא יסננו ויפזרו את זרימת האוויר, ויגרמו להפקת צליל פחות ממוקד ובעל קצה מטושטש, כביכול.
כלים בעלי פומית.
פומיות משמשות בכלי הנגינה הבאים:
קושטאקה
קושטאקה או קושדאחאה (באנגלית: Kushtaka או Kooshdakhaa, בתרגום מילולי לעברית: "איש-לוטרת יבשה") הם יצורים משני צורה מיתיים הנמצאים בפולקלור של עמי הטלינגיט בחוף של הפסיפיק נורת' וסט באמריקה הצפונית.
הם דומים ל"וואטסה (Watsa) של עמי טס'מסיין (Ts'msyen), נאט'ינה של העם הילידי דנא'ינה שנמצא בדרום מרכז אלסקה, ואוראיולי של היופ'יק במערב אלסקה".
מבחינת פיזית, קושטאקה מתוארים כמשני צורה שמסוגלים להפוך לצורה אנושית, לצורה של לוטרה ובפוטנציה, גם לצורות אחרות. בכמה סיפורים, קושטאקה מסוגלים ללבוש צורה של כל מיני הלוטרות; בסיפורים אחרים, הם יכולים להפוך רק למין אחד. בכמה סיפורים, קושטאקה הם יצורים אכזריים ששמחים להוליך את ספני הטלינגיט המסכנים אל מותם. באחרים הם ידידותיים ועוזרים, לעיתים קרובות מצילים את האבודים ממוות בקיפאון. בסיפורים רבים, קושטאקה מצילים יצור אבוד על ידי הסחתו עם אשליות דמויות לוטרה של משפחתו וחבריו בזמן שהם משנים את צורתו של היצור לקושטאקה, מה שיאפשר לו להתגבר על הקור. מטבע הדברים, זו נחשבת לברכה מעורבת. עם זאת, האגדות לגבי הקושטאקה הן לא תמיד נעימות. באגדות מסוימות נאמר שהקושטאקה מחקים את בכי התינוק או את צרחותיה של אישה כדי לפתות קורבנות לנהר. בהגיעם לשם, הקושטאקה הורגים את האדם וקורעים את גופו, או שהם הופכים אותו לקושטאקה אחר.
האגדות מספרות כי ניתן להדוף את קושאטקה באמצעות נחושת, שתן, כלבים, ובכמה סיפורים – אש.
מכיוון שהקושטאקה טורפים בעיקר ילדים קטנים, יש סברה שהם משמשים את אמהות שבט הטלינגיט כדי למנוע מילדיהן להסתובב לבדם קרוב לאוקיינוס.
נאמר גם שהקושטאקה פולטים שריקה גבוהה בעלת שלושה חלקים, בתבנית של נמוך-גבוה-נמוך.
קושטאקה בספרות המודרנית.
קושטאקה מופיעים בספרה של פמלה ריי הוטסון, Legends in Wood: Stories of the Totems באגדה "War with the Land Otter Men" ("מלחמה עם אנשי-לוטרות היבשה"), כמו גם ב-Transformation Masks של פמלה ריי הוטסון. הם גם מופיעים ב-Raven Stole the Moon של גארת שטיין. הארי ד. קולפ מתאר מפגש של כורה עם הקושטאקה במפרץ תומאס בסיפור הקצר "The Strangest Story Ever Told".
הם גם הנושא של רומן האימה הממוקם באלסקה של דייוויד פיירדומניקו, Kushtaka. קושטקות מופיעות גם ברומן של ויליאם ג'יראלדי, Hold the Dark, משנת 2015. הספר השני של סדרת The Twins of Petaybee של אן מק'קפרי, Maelstrom, כולל מינים של לוטרות מים-עמוקים משנות-צורה שמתייחסים אל עצמם כקושטאקה.
הקושטאקה הוא האנטגוניסט העיקרי ברומן "The Beast of Barcroft" של ביל שווייגרט משנת 2015.
כמו כן, הם מתוארים בספר Shamans and Kushtakas: North Coast Tales of the Supernatural מאת מרי ג'יראודו בק.
הר סמית' (אנטארקטיקה)
הר סמית' (באנגלית: Mount Smith) הוא הר בהרי הנסיך אלברט, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,400 מטרים מעל פני הים; הר סמית' הוא ההר ה-3,189 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם מצפון לקרחון מוסון; ו-11 קילומטרים צפונית - צפון-מערבית להר מארי.
היסטוריה.
גילוי ההר.
ההר התגלה על ידי המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת דיסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904.
מקור השם.
שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת דיסקברי.
ההר נקרא על שמו של וו. אי. סמית' (W. E. Smith), שהיה המהנדס הימי הראשי, שתכנן ופיקח על בניית ספינת המשלחת - ספינת המחקר דיסקברי.
לקריאה נוספת.
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 235
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60°, P 195
• Prenzel, Jannis &amp; Lisker, Frank &amp; Monsees, N. &amp; Balestrieri, Maria &amp; Läufer, A. &amp; Spiegel, Cornelia. (2017), Development and inversion of the Mesozoic Victoria Basin in the Terra Nova Bay (Transantarctic Mountains) derived from thermochronological data, Gondwana Research. 10.1016/j.gr.2017.04.025
מהנדס ימי
אדוה דרורי
אדוה דרורי (נולדה ב-1975) היא אמנית רב-תחומית ישראלית.
ביוגרפיה.
אדוה דרורי נולדה וגדלה בקיבוץ שריד. בגיל 9 נסעה עם משפחתה לשליחות של שנתיים בלוס אנג'לס. למדה בתיכון במגמת אמנות ובצבא שירתה כחובשת קרבית בחיל הים. לאחר שחרורה למדה במשך שנה צילום בבצלאל, ולאחר מכן עברה ללמוד בבית הספר לתיאטרון החזותי בירושלים וסיימה בהצטיינות. דרורי למדה תרפיה באמנות באנגליה, ועשתה תואר שני בטיפול באמנות במכללת דוד ילין בירושלים.
דרורי חיה ויוצרת בתל אביב, מלמדת טיפול באמנות ובעלת קליניקה פרטית ביפו.
עבודותיה.
דרורי משלבת בעבודתה בעיקר מיצבים ומיצגים. כלי הביטוי האמנותיים שלה שייכים לתחום "העמלנות הנשית" ועמוסי טקסטיל – תפירה, ליבוד, רקמה, סריגה, בישול ואפייה. דרכם היא עוסקת בסוגיות פסיכולוגיות וחברתיות של מגדר, ישראליות, זהות, קיבוציות וזיכרון. דרורי מעצבת סביבות התרחשות גדושות בצבע ופרטים ומשתלבת בהן דרך פרפורמנס בשיתוף קהל. העבודות שלה מערבות חושים שונים ופעולות שהקהל שותף להן כמו: אכילה, סאונד, מגע ותפירה. עבודתה נעה בין האישי לפוליטי ויצירותיה מזמינות מבט אחר מהמקובל בגלריות ומוזיאונים: היא תולה על התקרה, מניחה על הרצפה, יש עבודות שניתן לגעת בהן, לדרוך עליהן, להשתחל לתוכן ואפילו לאכול מהן.