בשלבים הראשונים של מלחמת קוריאה הגביל חיל האוויר של ארצות הברית את עצמו להפצצה טקטית כנגד מטרות אסטרטגיות. המלחמה נתפסה כעימות מצומצם שאינו חורג מגבולותיה של קוריאה וממשלת ארצות הברית, בראשות נשיא ארצות הברית הארי טרומן, חששה להתערבות סינית או סובייטית אם יופצצו מטרות בסמוך לגבול הסיני. התערבות סין במלחמה בנובמבר 1950 שינתה את מדיניות ההפצצות האוויריות באופן דרמטי. חיל האוויר של ארצות הברית החל במערכת הפצצות אינטנסיבית נגד צפון קוריאה במטרה לפגוע במורל של אוכלוסיית המדינה ולגרום לנזק כלכלי גדול ככל הניתן, שיפגע ביכולתה של המדינה לנהל מלחמה. ההפצצות הכבדות על צפון קוריאה נמשכו עד לחתימת הסכם שביתת הנשק בין הכוחות הקומוניסטיים וכוחות האו"ם ב-27 ביולי 1957.
מלחמת וייטנאם.
במהלך מלחמת וייטנאם הפעילה ארצות הברית כנגד צפון וייטנאם מערכת הפצצה אסטרטגית שנקראה מבצע רעם מתגלגל. המערכה התנהלה במשך יותר משלוש שנים, ממרץ 1965 עד נובמבר 1968, ומטרתה הייתה לגרום לדמורליזציה של האוכלוסייה בצפון וייטנאם, לפגוע בכלכלתה ולהפחית את יכולתה לתמוך במאמץ המלחמתי. זאת, בתקווה שפגיעה כזו תביא את צפון וייטנאם לבקש משא ומתן לשלום. המערכה נכשלה ולא הביאה לתוצאה זו. ממשל ארצות הברית, בראשות הנשיא לינדון ג'ונסון, חשש שוב מכניסת סין למלחמה, והטיל מגבלות על המערכה, כמו גן הסלמה מדורגת של עצימותה. ממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון המשיך במערכת הפצצות מצומצמת יותר שנקראו מבצע ליינבקר 1 (9 במאי - 23 באוקטובר 1972) ומבצע ליינבקר 2 (18 - 29 בדצמבר 1972). תמונות ששודרו בטלוויזיה בארצות הברית, כמו זו של פאן טי קים פוק הנמלטת עירומה מכפרה הבוער, גרמו לזעזוע עמוק בדעת הקהל בארצות הברית והביאו לדרישה להפסקת המערכה.
בשל הלחץ הציבורי, ובשל חוסר היעילות של הפצצות שטח, פותחו כלי נשק מונחים, בעלי דיוק רב יותר. אמצעי לחימה אלו איפשרו מניעת פגיעה באוכלוסייה אזרחית ולפחות את צמצומה ומאידך פגיעה יעילה ומשמעותית יותר במטרה. ההפצצות האסטרטגיות החלו לשנות את אופיין, ומטרותיהן הפכו למטרות נקודה - תשתיות לאומיות שנדרשו שנים להקמתן והושקע בהן הון רב.
מלחמת המפרץ ואחריה.
ההתקדמות הרבה בתחום החימוש המונחה באה לידי ביטוי במלחמת המפרץ ב-1991. למרות שרוב הפצצות שהוטלו במלחמה זו (93%) היו עדיין פצצות רגילות, השימוש בנשק המונחה היה משמעותי. במלחמת קוסובו, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ובשלבים הראשונים של מלחמת עיראק (2003) היה שימוש נרחב בנשק מונחה על ידי המדינות שהחזיקו בו. מערכת ההפצצות במלחמות אלה היה אסטרטגי במהותו, אך הפצצות השטח של מלחמת העולם השנייה נעלמו, והפגיעה באוכלוסייה אזרחית הייתה קטנה בהרבה, אם כי לא נעלמה.
שינוי נוסף שהביא השימוש בנשק מונחה היה השינוי בסוגי המטוסים שהופעלו לצורך הפצצות אסטרטגיות. במקום המפציצים הכבדים שבהם נעשה שימוש במלחמת העולם השנייה, ויורשיהם שיועדו למטרה זו (כמו ה-בואינג B-52 סטרטופורטרס) באו מטוסים שנחשבו עד עתה כמטוסי קרב והפצצה טקטיים, כמו הבואינג F-15E איגל והלוקהיד מרטין F-16 פייטינג פלקון. בזכות החימוש המונחה יכולים היו מטוסים כאלה להשמיד מטרות שבעבר היה צורך בעשרות ומאות מפציצים כבדים להשמדתן.
ישראל.
ישראל נקטה במדיניות של הפצצה אסטרטגי מספר פעמים. במהלך מלחמת ההתשה, בתחילת 1970, תקף חיל האוויר הישראלי מטרות עומק במצרים, בסדרת מבצעים שנקראו מבצעי פריחה (מ-7 בינואר עד 13 באפריל). התקיפות התאפשרו לאחר קליטתם של מטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום ודאגלס A-4 סקייהוק בחיל האוויר: מטוסים אלה היו בעלי יכולת נשיאת חימוש גדולה בהרבה מהמטוסים שהיו עד אז ברשות ישראל. במהלך מבצעי "פריחה" הותקפו מחנות של צבא מצרים, תחנות מכ"ם וסוללות טילי נ"מ. יעילותם של מבצעים אלה נתונה במחלוקת: יש הטוענים שתקיפות אלו הכריחו את מצרים לחתום על הסכם הפסקת אש ללא הישגים כלשהם למצרים, בניגוד לרצונם; אחרים טוענים כי הפצצות העומק הביאו להתערבות סובייטית בסכסוך, שגררה תוצאות לא רצויות לישראל.
גם במלחמת יום הכיפורים נקטה ישראל במדיניות כזו, הפעם כנגד סוריה. החל מהיום השלישי למלחמה תקף חיל האוויר מתקנים אסטרטגיים בעלי השפעה על המשק הסורי בעומק סוריה, במטרה להוציאה ממעגל הלחימה ולהביא לריתוק כוחות הגנה בעורף על חשבון חזית רמת הגולן שבה התנהלו קרבות קרקעיים קשים. חלק מן התקיפות התבצעו גם על ידי חיל הים הישראלי ויחידות מיוחדות. התקיפות כוונו גם אל מתקני שלטון ומחנות עורפיים של הצבא הסורי, כמו המטכ"ל הסורי ושדה התעופה אל מאזה, בין השאר. חלק גדול מיעדי התקיפה היו מתקני אנרגיה, שהבולטים בהם: השמדת תחנות הכוח הגדולות "קאנטינה" ו"אולהומה" ב-10 באוקטובר ותקיפת מסוף הדלק בבניאס ב-11 באוקטובר. לאחר שהפסקת האש הראשונה מיום ה-22 באוקטובר הופרה, הוחלט גם על תקיפת מתקני הדלק בצפון סוריה. מטרת ההפצצות האסטרטגיות הללו לא הושגה: למרות הנזק הרב והאבדות הכבדות שסבלו הסורים, המשיך הצבא הסורי בלחימתו גם במלחמת ההתשה שלאחר המלחמה.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, במהלך התמודדותה של ישראל מול ארגון חזבאללה, נעשה ניסיון נוסף להשתמש בהפצצה אסטרטגית. ישראל תקפה יעדים אסטרטגיים של לבנון, מתוך ההנחה שלבנון אחראית על ארגון החזבאללה הפועל משטחה, וכי פגיעה ביעדי תשתית תביא ללחץ של לבנון על הארגון. בפועל הסתבר, כי תקיפות כאלה לא הועילו לטווח הארוך, גם אם השיגו רגיעה לטווח הקצר והבינוני. מבחינה מסוימת הזיקו הפצצות אלו לישראל, שכן נתפסו בדעת הקהל העולמית בצורה שלילית ובפועל חיזקו את חזבאללה.
היבטים חוקיים ומוסריים.
לוחמה אווירית, ככל סוגי הלוחמה, כפופה לדיני המלחמה ולכללי המשפט ההומניטרי. מטרתם של חוקי המלחמה היא ליצור הבחנה בין אזרחים ללוחמים ובין מטרות צבאיות למטרות אחרות. החוק הבינלאומי המתייחס להפצצה אווירית, שהיה בתוקף במהלך שתי מלחמות העולם, התבסס על אמנת האג שנחתמו בשנים 1864, 1899 ו-1907, שהגדירו את רוב חוקי המלחמה באותה עת. באמנה שנחתמה ב-1907 ישנם שני הסכמים הנוגעים להפצצות אוויריות, ובהם הסעיפים הבאים:
למרות שההסכמים באמנת האג מ-1907 אסרו על הפגזה מן הים על מקומות לא מוגנים, לא היה איסור בינלאומי על הפגזה או הפצצה לא אבחנה על אוכלוסייה לא לוחמת באתרים מוגנים, לקונה שהוחמרה בהפצצות אוויריות. עם זאת, משתתפי וועידת השלום ב-1907 אמצו הצהרה על איסור להטיל קליעים וחומרי נפץ מכדורים פורחים או מכלי טיס אחרים.
מלחמת העולם הראשונה חשפה את עוצמתה האפשרית של הלוחמה האווירית. אוכלוסיות לא לוחמות הפכו לפגיעות מאד ובאופן בלתי נמנע הפכו למטרות צדדיות בלוחמה כזו, בהיקף רחב בהרבה ממה שהיה לפני כן. בעקבות המלחמה הועלתה בשנת 1923 טיוטה לאמנה שהייתה אמורה להיקרא "חוקי האג ללוחמה אווירית". הטיוטה כללה כמה סעיפים שהיו אמורים להשפיע ישירות על הפצצות אוויריות, אך כל המעצמות דחו את הטיוטה בטענה שאינה ריאליסטית והאמנה לא אומצה כמחייבת משפטית. בשנים 1927–1930 קיימו גרמניה ויוון תהליך בוררות לגבי פיצוייים שהיו אמורים להתקבל מגרמניה על ידי יוון בגין נזקים שנגרמו בהתקפות גרמניות על יוון במלחמת העולם הראשונה. בית הדין שעסק בבוררות קבע שהלוחמה האווירית כפופה לדיני המלחמה שנקבעו באמנות האג. התקדים שקבע בין הדין של הבוררות לא התקבע; עד תום מלחמת העולם השנייה, ב-1945, התעלמו למעשה הצדדים הלוחמים מהחלטות בית הדין.
לאחר המלחמה, לקראת משפטי נירנברג, גיבשו בעלות הברית את האמנה שתהווה את התשתית המשפטית והחוקית לשפיטתם של פושעי המלחמה הנאציים. סעיף 6(b) של האמנה הוקיע "הרס ערים, כפרים ויישובים באופן מכוון, או הרס ללא הצדקה של כורח צבאי", והגדיר מעשה כזה כהפרת חוקי המלחמה או נוהגי המלחמה, ולפיכך הינו פשע מלחמה. סעיף זה הוכלל גם באמנה שהייתה הבסיס למשפטי טוקיו. עם זאת, בשל העובדה שבמהלך מלחמת העולם השנייה לא היה חוק בינלאומי או נוהג האוסר על הפצצה בלתי חוקית, הוחלט שלא להעלות האשמה בהפצצה ללא אבחנה של ערי האויב, ואף מפקד צבאי או מדינאי של מדינות הציר לא נשפט על עבירה כזו.
לאחר מלחמת העולם השנייה.