הקבוצה הוקמה בשנת 1968 כאשר התפצלה מהסניף הניו יורקי של הארגון הלאומי לנשים (NOW), החברות שהתפצלו מהקבוצה, הרגישו כי NOW לא היו מספיק פמיניסטיות. במקור היא נקראה "תנועת ה-17 באוקטובר" שזו היא תאריך הקמתה, אך מהר מאוד שינתה את שמה לפמיניסטיות. טי-גרייס אטקינסון הייתה הדמות המרכזית והמנהיגה הלא רשמית של הקבוצה, אך עזבה אותה ב-1971. חברות בולטות נוספות כללו את אן קודט (שעזבה בשנת 1969 ועזרה בהקמת קבוצה הנקרא הפמיניסטיות הרדיקליות בניו יורק), שילה מייקלס, ברברה מהרוף, פמלה קירון ושילה קרונן.
השקפות.
על פי ג'רמיין גריר בספרה The Female Eunuch , הפמיניסטיות זעקו עקב אי קיומן של מנהיגות בחברה, "אפיינו גברים כאויב", תיארו "אהבה" כ-"תגובת הקורבן לאנס" ועוד.
הפמיניסטיות האמינו כי נשים חוות דיכוי על ידי ההפנמה כי קיימים תפקידי מגדר פטריארכליים, ולכן סבלו ממעין תודעה כוזבת. כדי לשחרר את עצמן מתפקידים מעיקים אלה, הפמיניסטיות קבעו כי התנועה הפמיניסטית חייבת להיות אוטונומית לחלוטין מגברים ובסופו של דבר החליטו כי נשים צריכות להתקיים בנפרד לגברים גם בחייהן האישיים. הקבוצה התנגדה בתוקף למהפכה המינית וטענה כי מהפכה זו היא דרך פשוטה לגברים לקבל גישה לגופן של נשים. טי-גרייס אטקינסון הייתה אחת הפמיניסטיות הרדיקליות הראשונות שמתחו ביקורת ספציפית על פורנוגרפיה.
תחילה, הן דגלו בנשים לנהוג באורח חיים צליבטי, ובהמשך גם באו לתמוך בלסביות פוליטית. הרעיונות הבדלניים של הפמיניסטיות השפיעו גם על חברי הקבוצה, והגבילו את הנשים שחיו עם גברים, והוציאו נשים נשואות לחלוטין מהקבוצה בשנת 1971. לאחר עזיבתה של אטקינסון, הפמיניסטיות נעו לכיוון מטריארכיה ופיתחו "דת אישה", רעיונות שבאו על ידי ביטוי לאחר מכן בשם פמיניזם תרבותי.
אף על פי שהפמיניסטיות התפרקו בשנת 1973, הן מילאו תפקיד חשוב בהתפתחות הפמיניזם התרבותי, הפמיניזם הבדלני ובהתנגדות לפורנוגרפיה (ברברה מהרהוף הפכה מאוחר יותר למארגנת הקבוצה "נשים נגד פורנוגרפיה"), האידאולוגיות הללו היו פופולריות בקרב הפמיניזם הרדיקלי יותר מאוחר, בשנות השבעים.
לואיס וירת
לואיס וירת (באנגלית: Louis Wirth; נולד ב-28 באוגוסט 1897, גרמניה ונפטר ב־3 במאי 1952, שיקגו) היה סוציולוג אמריקאי, מהדמויות המרכזיות באסכולת שיקגו לצד רוברט פארק וארנסט בורג'ס . הוא התמחה בסוציולוגיה עירונית (אורבניות), קבוצות מיעוט, תקשורת המונים ועוד. וירת נחשב מהסוציולוגים העירוניים המובילים ופיתח מגוון תפיסות חדשניות בנוגע לעירוניות, כדוגמת העיר כפסיפס ומעמדן של קבוצות מיעוט בחברה. בין כתביו: "הגטו" (1928) העוסק בקבוצות מיעוט חברתיות ואתניות ו"אורבניות כאורח חיים" (1938) המנתח את החברה העירונית. וירת היה ממייסדי איגוד הסוציולוגים הבינלאומי וכיהן כנשיא האיגוד בשנים 1949–1952.
קורות חיים.
וירת נולד למשפחה יהודית בכפר קטן בשם גמונדן במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה ב-28 באוגוסט 1897. בגיל 14 היגר לארצות הברית לגור עם דודו, שם סיים תיכון באומהה, נברסקה. הוא הגיע לאוניברסיטת שיקגו במטרה ללמוד רפואה, אבל בעקבות חשיפתו לסוציולוגים המובילים שם, רוברט פארק, ארנסט בורג'ס, אלביון סמול וויליאם תומאס , החליט לעבור למסלול הסוציולוגיה.
לאחר סיום לימודי התואר עבד מספר שנים כעובד סוציאלי בארגון "Burough of Personal Service" הנותן תמיכה סוציאלית למהגרים יהודים. לאחר מכן, חזר לאוניברסיטת שיקגו ללימודי סוציולוגיה והשלים תואר שני ודוקטורט (1926). נושא התזה שלו היה "הגטו: חקר על בידוד [חברתי]" בהנחיית רוברט פארק. באותה שנה גם החל את עבודתו כחבר סגל באוניברסיטה. בשנים 1928–1929 היה מרצה באוניברסיטת טוליין, לואיזיאנה, לאחר מכן שהה שנתיים באירופה כאסיסטנט מחקר. ב-1931 חזר לשיקגו, והתמנה לפרופסור חבר בגיל 34, שם נשאר ברציפות עד סוף ימיו.
וירת היה דמות מוכרת וידועה בעולם הסוציולוגיה העירונית והוא פעל בתפקידים מרובים, בהם: עורך משנה של כתב העת American Journal of Sociology, יועץ בוועדה ממשלתית לתכנון משאבים לאומיים (שפרסם דו"חות בנושא שימושי קרקע) וניהול תכנון בוועדות התכנון של מדינת אילינוי. בנוסף, השתתף בוועדה האמריקאית ליחסים בין גזעים ("Race Relations"), ובאוניברסיטת שיקגו היה יו"ר הוועד לחינוך ומחקר יחסים בין גזעים. בשנים 1947–1948 כיהן כנשיא ארגון הסוציולוגים האמריקאי (ASA). ב-1949 ייסד את ארגון הסוציולוגים הבינלאומי (ISA) וכיהן שם כנשיא.
ב־3 במאי 1952, לואיס וירת נפטר בגיל 55 מהתקף לב פתאומי, לאחר שנאם בכנס בבאפלו.
עבודה מחקרית.
סוציולוגיה.
וירת, היה תלמידם של רוברט פארק, אלביון סמול וארנסט בורגס, שהיוו את הקבוצה המרכזית של "אסכולת שיקגו". בכתביו, הדגיש את הצורך להפוך את הסוציולוגיה למדע מחקרי, המתבסס על מחקר כמותי ואיכותני. הוא סייג זאת בכך שטען שעל הדעות האישיות והנחות היסוד של החוקר להיות שקופים, מאחר שבכל מדע העוסק בחברה לא ניתן להגיע לאובייקטיביות מוחלטת. שיטת המחקר שלו כללה "טיפולוגיה", באמצעותה הוא ניסה לתאר טיפוסים של אנשים ושל חברות. בדרך זו הוא יצר הכללות שניתן באמצעותן להתחקות אחר תהליכים ותופעות של קבוצות שלמות. תרומה חשובה שלו לסוציולוגיה בארצות הברית הייתה חשיפתם של סוציולוגים גרמנים שטרם תורגמו לאנגלית (בזמנו) כמו מקס ובר ופרדיננד טניס.
עירוניות.
וירת עסק רבות בחייו המקצועיים בנושא עירוניות ובשנת 1938 פרסם מאמר חדשני על תפיסות עירוניות בשם "אורבניות כאורח חיים". במאמר זה הוא מתאר את העיר כמרכז של היזמות והפיקוח של החברה, במובן כלכלי, פוליטי ותרבותי, כך שהשפעתה של העיר גדולה משמעותית מגודל האוכלוסייה שבה. הוא עסק בניסיון להגדיר את ה"עיר" באופן שיהיה מספיק כוללני כדי להכיל מגוון של ערים שונות, ועם זאת מספיק מצומצם על מנת להפריד אותה משאר סוגי ההתיישבות. הגדרתו לעיר היא: "יישוב קבע גדול וצפוף יחסית של פרטים הטרוגניים מבחינה חברתית".
כשוירת מסתכל על העיר בעיניים של סוציולוג, הוא מתייחס לעיר כאל מבנה של התאגדות חברתית ומתאר אותה ביחס לטיב הקשרים האנושיים שמתקיימים בה. לטענתו, עצם גודלן וצפיפותן של הערים המודרניות שינה את האנשים המודרניים ואת אופי הקשרים האנושיים שבניהם. על אף היותה של העיר הטרוגנית, וירת מציע כי הצפיפות וההטרוגניות של התושבים העירוניים מובילים אנשים לחיות בקבוצות הומוגניות. כתוצאה מהחלוקה של קבוצות הומוגניות, נבנה בעיר "פסיפס של עולמות חברתיים", העשוי מקבוצות הנבדלות זו מזו, אך מתאפיינות בהומוגניות פנימית. בנוסף, הוא מדגיש כי המעברים בין הקבוצות הם קשים, וסדרים חברתיים רבים מביאים לתוספת מבניות נוקשה בחיים העירוניים.
על פי תפיסתו של וירת את "העירוני", "העירוני" אינו מפתח קשרים אישיים עמוקים עם אנשים אחרים במרחב, אלא רק מתקשר איתם בהתאם לתפקידיהם, בשל גודלה וצפיפותה של העיר. לדוגמה, לאורך היום פוגש "העירוני" את המוכר במעדניה, את השומר בכניסה, את מנקה הרחובות וכו'. יחסיו עם "עירוניים" אחרים אשר חולקים איתו את המרחב מתאפיינים כשטחיים וחולפים. ליחסים אלה הוא קורא 'יחסים משניים' בהשוואה ל'יחסים ראשוניים' בעלי אופן ואינטימיות, המאפיינים את חיי הכפר.
על פי וירת, החיים העירוניים מתאפיינים בתועלתנות ויעילות, כך שכל מערכת היחסים משרתת קודם כל את מטרותינו האישיות. וירת מתייחס להתנהגות עירונית זו באופן ביקורתי מתוך דאגה להשפעתה השלילית, לתפיסתו, של העירוניות על מערכות יחסים בין אישיות: "הקשרים בעיר הם קשרי פנים אל פנים, ואף על פי כן הם בלתי אישיים, שטחיים, חולפים ומקוטעים"
עם זאת, הוא מתאר את יתרונות אופי יחסים אלו כך: "הפרט עשוי להרוויח מידה של שחרור או חירות מן הפיקוח האישי והרגשי של קבוצות אינטימיות". כלומר, "העירוני" עשוי להרגיש משוחרר יותר מפיקוח לעומת חברו "הכפרי".
קבוצות מיעוט.
בספרו המונומנטלי "הגטו" (1928) וירת מתאר את היחסים החברתיים שיצרו את הגטאות של מהגרים יהודים באירופה ובארצות הברית. היהודים, בהיותם קבוצה אתנית נפרדת, חיו בשכונות נפרדות "גטאות" בכל מקום אליו הגיעו. כמהגרים הם חווים ניכור מפני המקומיים, ומוצאים נחמה ורווחה בתוך קבוצת השווים להם, וכך מתקבצים לאזור אחד ונשאבים למעין מעגל של התכנסות ושאיפה לאוטונומיה. קבוצת המיעוט למעשה בונה בעצמה את החומות מסביבה.
וירת משווה בין היהודים לקבוצות מיעוט נוספות ובייחוד לאפרו-אמריקנים וטוען כי ה"גטו" המודרני הוא שכונת עוני. הוא מתאר מצב בו ה"גטו" הולך ונהיה קשה יותר לחיות בו, נפשית ופיזית, לא רק בגלל הניכור שהוא מייצר, אלא גם בגלל הצפיפות וחוסר התמיכה מבחוץ. השוהים בגטו מנסים לפרוץ את חומותיו, אבל זה תמיד מאוחר מידי, וכשהם יוצאים הם מגלים עוד ניכור וחוזרים לתוך הגטו או מהגרים לעיר אחרת ומתחילים תהליך חדש של בניית חומות.
וירת טוען שהרתיעה של קבוצת הרוב, גוברת ככל שהזרים נראים בולטים יותר. הוא מצטט את פארק באומרו שגזענות היא פונקציה של נראות, וגזעים בולטים יותר יסבלו יותר מגזענות. לכן, לטענתו, כל עוד היהודים סגורים מאחורי חומות - יש להם "שקט תעשייתי", אך ברגע שיצאו הם יסבלו מגזענות קשה יותר. הפתרון, לדידו, הוא יציאה הדרגתית.