מעבר לליבוי ההתנגדות ללימודי אבולוציה בבתי ספר, הניסיונות לשוות לבריאתנות חזות מדעית, תחת הכותרת "מדע הבריאה", פתחו את הדרך לאסטרטגיות חדשות להחדרת הגישה לבתי ספר ציבוריים ואסטרטגיות משפטיות למניעת לימודי אבולוציה. בשנת 1971, במסגרת פסק דין למון נגד קורצמן , קבע בית המשפט העליון מבחן חדש, המכונה מבחן למון, בשאלה אם חוק מפר את האיסור על קידום דת בתיקון הראשון לחוקה. המבחן כלל שלושה קריטריונים רחבים ללגיטימיות של החוק: (1) על החוק לקדם תכלית חילונית; (2) התוצאה המעשית המרכזית של החוק לא מקדמת או בולמת דת; (3) החוק לא יוצר קשר מופרז בין הממשלה לדת. על אף פסיקה זו, בתחילת שנות ה-70 חוקים במדינות שמרניות נטו עדיין להתייחס במפורש לכתבי הקודש כמקור השראה. לדוגמה, חוק של מדינת טנסי משנת 1973 חייב כל ספר לימוד שנכלל בתוכניות לימוד של בתי ספר ציבוריים ואשר מתייחס למקורו האדם והעולם לכלול הצהרה שמדובר בתאוריה "שאינה מתיימרת להציג עובדות מדעיות". בנוסף הוא כלל הצהרה שהתנ"ך אינו ספר לימוד, אלא ספר יעץ ולכן אין צורך לכלול בו את הדיסקליימר. חוק זה נבלם בקלות בפסק דין דניאל נגד ווטרס של בית המשפט הפדרלי השישי לערעורים משנת 1975. החל מאמצע שנות ה-70, אנשי המכון למדעי הבריאה ניסחו חומרי לימוד חדשים שמהם הושמטו כל ההתייחסויות הישירות לכתבי הקודש ולאלוהים. מבחינה משפטית, הם טענו שלימוד הגישה אינו נועד לקדם דת מסוימת בניגוד לתיקון הראשון בחוקה, אלא לקדם גישה מדעית אלטרנטיבית. תורת האבולוציה ומדע הבריאה הוצגו כשתי תאוריות מדעיות חלופיות, שיש לאפשר את הוראתן באופן מאוזן. גישה זו תאמה את העניין המחודש, בעיקר בקרב פוליטיקאים רפובליקניים בנושא של "זכויות דת". לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1980 נושא זה קודם על ידי אנשי דת אוונגליסטים ופונדמנטיליסטים, כמו ג'רי פאלוול ופט רוברטסון. רונלד רייגן אמר במהלך קמפיין הבחירות שתורת האבולוציה היא "תאוריה בלבד" והביע תמיכה ביצירת "איזון" בתוכניות הלימודים בין לימודי אבולוציה ל"מדע הבריאה". אסטרטגיה זו הובילה לחקיקה בארקנסו ולואיזיאנה, שלא אסרה על לימודי אבולוציה לחלוטין, אלא חייבה בתי ספר לתת לשתי הגישות "יחס מאוזן" (balanced treatment).
הדרישה לאיזון ביחס לאבולוציה ו"מדע הבריאה" עוררה התנגדויות בקרב הורים, ארגוני מדע וארגונים לזכויות האזרח. החוק הראשון שנוסח ברוח זו ואותגר בבית המשפט היה החוק של ארקנסו משנת 1981. חוק זה הגדיר באופן מפורש את "מדע הבריאה" ככולל, בין השאר, "ראיות מדעיות" ל"יצירה פתאומית של היקום, האנרגיה והחיים מלא כלום" וכן "הסבר לגבי הגאולוגיה של כדור הארץ על ידי קטסטרופיזם, ובכלל זאת התרחשותו של מבול כלל-עולמי". בפסק דין מקלין נגד ארקנסו קבע בית המשפט הפדרלי של מחוז מזרח ארקנסו, שהחוק אינו עומד בתנאים של מבחן למון, בין השאר משום שהגדרת מדע האבולוציה כוללת במרומז התייחסות ישירה לסיפור הבריאה בספר בראשית. פסיקה זו הייתה תקפה אך ורק במחוז מזרח ארקנסו.
חוק היחס המאוזן בלואיזיאנה.
בתחילת שנות השמונים החל להתגבש בלואיזיאנה "חוק היחס המאוזן למדע-הבריאה ומדע-האבולוציה בבתי ספר ציבוריים". הפוליטיקאי שקידם את הצעת החוק היה ביל קית', סנאטור מהמפלגה הדמוקרטית. כמו החוק בארקנסו, גם חוק זה בוסס על חוק לדוגמה שנוצר במכון למדע הבריאה על ידי ונדל ברד. הגרסה הראשונה של הצעת החוק כללה הגדרות זהות לאלה של החוק בארקנסו. אולם, אחרי שהוגשו העתירות נגד החוק בארקנסו, שונתה הצעת החוק והוסרו ההתייחסויות למבול או ליצירה של יש מאין כחלק מהגדרת מדע הבריאה. תחת זאת, הצעת החוק החדשה סיפקה הגדרה כללית, לפיה "'מדע הבריאה', משמעותו הראיות המדעיות לבריאה [creation] והסקות מראיות מדעיות אלה". בנוסף נקבע שתכלית החוק היא "הגנה על החופש האקדמי". המחוקקים קיוו שעמעום המשמעות של המושג וההצהרה על תכלית שאינה דתית יאפשרו לחוק לעבור את "מבחן למון" שקבע בית המשפט העליון. הצעת החוק קבעה ש"החל משנת הלימודים 1982–1983, בתי ספר ציבוריים במדינה ינהגו ביחס מאוזן כלפי מדע-הבריאה ומדע-האבולוציה". בנוסף, הוצע לאסור על אפליה נגד תלמידים שמעדיפים את אחת הגישות ולאסור על אפליה נגד מורים שמאמינים בבריאתנות. ההצעה עברה בבית הנבחרים של לואיזיאנה, ברוב של 71 תומכים מול 21 מתנגדים, ובסנאט של המדינה, ברוב של 26 מול 12. מושל לואיזיאנה דייב טרין חתם על ההצעה, ובכך היא הפכה לחוק, ב-20 ביולי 1981. טרין הביע ספקות לגבי החוק ואמר שחתימה עליו היא החלטה קשה עבורו, אך הוא החליט לחתום עליו לאור התמיכה הרבה בבתי המחוקקים.
הליכים משפטיים קודמים.
על אף שהחוק התקבל לספר החוקים של לואיזיאנה, המפקחת על החינוך במדינה, קלי ניקס, ומחלקת החינוך של המדינה סירבו לאכוף את החוק עד שיתבהר מעמדו החוקתי בבית המשפט. ניקס טענה שהשקעה בספרי לימוד חדשים ובהדרכה של מורים על פי החוק החדש תהיה יקרה באופן חסר היגיון, כל עוד קיימת סבירות גבוהה שבתי המשפט יכריעו נגד החוק. כתוצאה מכך, מספר חודשים לאחר שעבר החוק הוגשו בבתי משפט פדרליים בלואיזיאנה שתי עתירות: אחת, בניו אורלינס, של האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ACLU) נגד החוק, והשנייה, בבאטון רוז', של התובע הכללי של לואיזיאנה, ויליאם גוסט, שביקש מבית המשפט להכריז שהחוק אינו בלתי-חוקתי ויורה למחלקת החינוך לאוכפו. העתירה של גוסט התקדמה ראשונה, אך השופט בבאטון רוז' דחה אותה בפסק דין בהליך מקוצר, משום שהוא קיבל את עמדת ACLU שעתירה זו נוגעת לבתי המשפט של המדינה ולא לבית המשפט הפדרלי. ההפסד של גוסט בבאטון רוז' איפשר לעתירה בניו אורלינס להתקדם.
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות ייצג בעתירה בניו אורלינס כשלושים עותרים, ביניהם מועצת החינוך של לואיזיאנה, מורים, הורים ואנשי דת. האיגוד ביקש מבית המשפט לקבל את עמדתם בהליך מקוצר, בנימוק שהמחוקקים חרגו מסמכותם, שכן חוקת לואיזיאנה מקנה למועצת החינוך את הסמכות לקבוע מדיניות חינוכית ותוכניות לימודים. השופט המחוזי, אדריאן דופלנטייה, קיבל את עמדת האיגוד. בעקבות החלטתו עתרו התובע הכללי והמושל לבית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים בבקשה שיאפשר לבית המשפט העליון של לואיזיאנה לבחון את החלטת בית המשפט הפדרלי המחוזי. עתירתם התקבלה, ובאוקטובר 1983 קבע בית המשפט העליון, ברוב של ארבעה שופטים מול שלושה, שלמחוקקים יש סמכות לקבוע מדיניות חינוכית. מעבר לכך, בית המשפט העליון לא עסק בפרשנות של סעיפי החוק. בעקבות החלטה זו חזר התיק לבית המשפט הפדרלי המחוזי בניו אורלינס. בינואר 1985 פסק דופלנטייה, שוב בהליך מקוצר, שהחוק אינו חוקתי. דופלנטייה נימק את החלטתו בכך שהתכלית הדתית של החוק היא כה ברורה שאין צורך בניהול משפט יקר וממושך. גוסט עתר שוב לבית המשפט הפדרלי לערעורים. הערעור נידון בהרכב של שלושה שופטים, שאישרו את החלטת בית המשפט המחוזי. בעקבות החלטה זו ביקש גוסט דיון נוסף מול הרכב מלא של בית המשפט לערעורים. הבקשה לא התקבלה, ברוב של שמונה שופטים מול שבעה. גוסט ערער על ההחלטה לבית המשפט העליון, שהחליט במאי 1986 לפרסם צו עיון מחדש.
במאי 1984 הושבע אדווין אדוארדס כמושל לואיזיאנה במקום טרין. התיק ופסק הדין של בית המשפט העליון נקראים על שמו, כעותר, ועל שם המשיב הראשון, דון אגילארד, שהיה מורה לביולוגיה.
טיעונים בפני בית המשפט העליון.
העותרים (מושל לואיזיאנה אדווין אדוארדס ואחרים) יוצגו על ידי התובע הכללי ויליאם גוסט ועל ידי ונדל ברד , עורך דין והיסטוריון משפטי, שטען בשם העותרים בפני שופטי בית המשפט העליון. כדי להימנע מביקורת על הוצאות גבוהות, הסתמכה מחלקת המשפטים של לואיזיאנה על תרומות של ארגונים דתיים פרטיים, ביניהם ארגונים אוונגליסטים כמו "נשים מודאגות למען אמריקה", "אגודת האוונגליסטים הלאומית" והכנסייה המתודיסטית החופשית , הארגון היהודי-אורתודוקסי, "איגוד הרבנים" והארגון הקתולי "המרכז הקתולי". בנוסף, העתירה נעזרה בחמישה תצהירים שהוגשו, לדברי העותרים, על ידי "שני מדענים, פילוסוף, תאולוג ומחנך", ושבהם נטען ש"מדע הבריאה" הוא גישה מדעית שניתנת להצגה ללא התייחסות לכתבי הקודש. אחד התצהירים הוגש על ידי דין קניון , פרופסור מאוניברסיטת מדינת קליפורניה, שהיה לדמות בולטת בחוגים התומכים בתאוריות של תכנון תבוני. קניון טען בתצהיר ש"מדע הבריאה", בניגוד לאמור בחוק של ארקנסו שנבלם, לא מחייב אמונה במבול כלל-עולמי או ביצירה של יש מאין.
הטיעון של ברד בשם העותרים נסוב סביב מספר נקודות מרכזיות. ראשית, ברד קיווה להצליח לשכנע את השופטים ששופט בית המשפט המחוזי שגה כאשר הוא פסק בהליך מקוצר, ושיש צורך במשפט מלא בו ניתן יהיה להציג את כלל הטיעונים של שני הצדדים. שנית, ברד טען, בהסתמך על התצהירים, ש"מדע הבריאה" הוא תאוריה מדעית שאינה מחייבת תמיכה באמונה דתית, ולכן קידום של גישה זו אינו מחייב קידום של דת מסוימת על ידי המדינה. שלישית, הוא טען שתכלית החוק אינה קידום דת, אלא קידום הוגנות וחופש אקדמי. הוא הודה שההיסטוריה של החקיקה כוללת התבטאויות של מחוקקים, שמראות כי המוטיבציה שלהם להעברת החוק הייתה דתית; אך הוא טען שהתבטאויות אלה מייצגות רק מיעוט של המחוקקים, ואינן מבטלות את התכלית החילונית המוצהרת של החוק. טיעונים אלו נועדו להראות שהחוק עומד במבחן למון.