באפריל 1598, קבוצה של סיירים צבאיים בראשות , המושל הקולוניאלי החדש של הפרובינציה , הלכה לאיבוד במדבר שמדרום לפאסו דל נורטה בזמן שחיפשה את הנתיב הטוב ביותר אל הריו דל נורטה. אינדיאני מקומי שהם תפסו בשם מומפיל צייר בחול מפה של המעבר הבטוח היחיד לנהר. הקבוצה הגיעה לריו דל נורטה ממש דרומית לאל פאסו ולסיודאד חוארס של ימינו בסוף אפריל, שם הם חגגו את חג העלייה הקתולי ב-30 באפריל, לפני שחצו את הנהר. לאחר מכן הם מיפו והרחיבו את המסלול עד למה שהוא כיום העיר בניו מקסיקו, שם אוניאטה עתיד להקים את בירת הפרובינציה החדשה. שביל זה הפך לקמינו ריאל דה טיירה אדנטרו, הצפוני ביותר מבין ארבעת "הדרכים המלכותיות" הראשיות – ה"קמינו ריאל" שקישרו את מקסיקו סיטי לפרובינציות העיקריות של ספרד החדשה, באקפולקו, וראקרוס, גואטמלה וסנטה פה.
לאחר של 1680, אשר באלימות אילץ את הספרדים לנטוש את הפרובינציה של סנטה פה דה נואבו מחיקו, החליט הכתר הספרדי לא לנטוש את הפרובינציה כליל אלא שמר על ערוץ לפרובינציה כדי לא לנטוש לחלוטין את נתיניו שנותרו בו. מלכות המשנה של ספרד החדשה ארגנה מערכת, הקרויה קונדוקטה (conducta), כדי לשלוח אספקה למיסיונים, ל (מחנה צבא מבוצר) והחוות הצפוניים. הקונדוקטה הייתה מורכבת משיירות שיצאו כל שלוש שנים ממקסיקו סיטי לסנטה פה לאורך הקמינו ריאל דה טיירה אדנטרו. המסע היה ארוך וקשה ונמשך כחצי שנה, כולל 2–3 שבועות מנוחה בדרך.
הקונדוקטה ונוסעים אחרים היו צריכים להתמודד עם סכנות רבות. שיטפונות נהר עלולים לאלץ שבועות של המתנה על הגדות עד שהשיירה תוכל לחצות בבטחה. בפעמים אחרות, בצורת ממושכת באזור עלולה לגרום למחסור במים וקשה למצוא אותם. הקטע המפחיד ביותר במסע היה חציית ה ("מסלול המת") מעבר לאל פאסו דל נורטה: כמעט 100 קילומטרים של מדבר רחב ידיים ועקר ללא כל מקורות מים שירוו את האנשים והבהמות.
מעבר לצורכי הקיום, הסכנה הגדולה ביותר לשיירה הייתה של תקיפות מקומיות. קבוצות של שודדים שוטטו ברחבי השטח ואיימו על השיירה ממדינת מקסיקו הנוכחית למדינת קרטרו, בחיפוש אחר פריטים בעלי ערך. ומהחלק הדרומי של סקטקס והלאה צפונה, האיום הגדול ביותר היו הילידים בני ה, שהסיכוי שיתקפו גדל ככל שהשיירה התקדמה צפונה יותר. המטרה העיקרית של הצ'יצ'ימקה הייתה סוסים, אבל הם גם היו לעיתים קרובות שובים נשים וילדים. סדרה של מחנות פרסידיו לאורך הדרך אפשרה לקבוצות של חיילים לספק הגנה נוספת לשיירות. בלילה באזורים המסוכנים ביותר, היו השיירות יוצרות מעגל בעזרת הקרונות שלהם עם האנשים והחיות בפנים.
הקמינו ריאל שימש באופן פעיל כנתיב מסחרי במשך יותר מ-300 שנה, מאמצע המאה ה-16 ועד המאה ה-19, בעיקר להובלת כסף שהופק ממכרות הצפון. במהלך תקופה זו, הדרך שופרה ללא הרף, ועם הזמן הסיכונים הלכו והצטמצמו ככל שצצו האסיינדות ומרכזי האוכלוסייה.
המאה ה-18.
במהלך המאה ה-18 גדלו באופן משמעותי האתרים לאורך הקמינו ריאל דה טיירה אדנטרו. האזור בין הווילות של דורנגו וסנטה פה זכה לכינוי "שביל הצ'יוואווה". הווילה של סן פליפה אל ריאל (San Felipe el Real, היום העיר צ'יוואווה), שהוקמה בשנת 1709 כדי לתמוך במכרות שמסביב, הפכה למרכז המסחרי והאזור הפיננסי החשוב ביותר לאורך קטע זה.
הווילה של סן פיליפה נרי אלבורקרקה (San Felipe Neri de Alburquerque, היום אלבקרקי) נוסדה בשנת 1706 וגם היא הפכה לנקודה קצה חשובה. בגלל העמדה ההגנתית שלה על הקמינו ריאל, וילה דה אלבורקרקה הפכה למרכז החליפין המסחרי בין נואבו מחיקו לשאר מלכות המשנה של ספרד החדשה במהלך המאה ה-18, תוך סחר בבקר, צמר, טקסטיל, עורות בעלי חיים, מלח ואגוזים. סחר חליפין זה התרחש בעיקר עם ערי הכרייה של צ'יוואווה, ו.
היישוב אל פאסו דל נורטה (היום סיודאד חוארס) הפך לתחנה מרכזית נוספת במסלול. בשנת 1765, אוכלוסיית אל פאסו דל נורטה נאמדה ב-2,635 תושבים, מה שיצר את מה שהיה אז המרכז העירוני הגדול ביותר בגבול הצפוני של ספרד החדשה. אל פאסו דל נורטה הפכה למרכז חשוב של חקלאות וחוות, הידועה ביינות, ברנדי, חומץ וצימוקים.
במאה ה-18, הכתר הספרדי אישר הקמת ירידים לאורך הקמינו ריאל כדי לקדם מסחר (אם כי צורה כלשהי של אלה כבר הייתה קיימת זמן מה קודם לכן). כמה מהירידים החשובים ביותר לאורך הקמינו ריאל כללו את יריד סן חואן דה לוס לאגוס (San Juan de los Lagos) בחליסקו, יריד סלטיו ויריד צ'יוואווה, שהיה בעל חשיבות רבה לסוחרי נואבו מחיקו. גם יריד בניו מקסיקו של ימינו היה אירוע שנתי חשוב שבו הקומאנצ'ים והיוט החליפו נשק, תחמושת, סוסים, מוצרים חקלאיים, פרוות ובשרים עם הספרדים. ספרד שמרה במקביל על מונופול על מוצריה של מחוזותיה הצפוניים, ולכן לא התרחש סחר עם המושבה הצרפתית לואיזיאנה.
במחצית השנייה של המאה ה-18, ייצג הגבול הצפוני של ספרד החדשה אינטרס בסיסי עבור האימפריה הספרדית ומדיניותה הרפורמיסטית, במטרה להבטיח את הריבונות הספרדית על מחוזותיה הצפוניים, הנחשקת מאוד מבחינה גאופוליטית על ידי מעצמות אירופיות אחרות - במיוחד אנגליה וצרפת. הכתר הספרדי עמל לשלב את הילידים ברווחה החברתית והכלכלית של מחוזותיו ולתת להם סיבות להשתתף בהגנה על הגבול הספרדי.
קפטן ניקולאס דה לפורה (Nicolás de Lafora), מהנדס ועורך מפות מתאר את גבול ספרד החדשה ביומן "מסע למחנות הפרסידיו של אמריקה הצפונית"(Viaje a los presidios internos de la América septentrional), תוצאה של משלחת בראשות המרקיז רובי (Marqués de Rubí) שהתקיימה בין 1766 ל-1768. משלחת זו הייתה חלק מתפקיד גדול יותר בנושאי ההגנה והיכולות הצבאיות שהכתר הספרדי הטיל על המרקיז רובי, כדי להעריך את המיקום הטקטי של מחנות הפרסידיו, לבדוק את מוכנות הכוחות, לסקור את התקנות הצבאיות ולהציע מה ניתן לעשות כדי לחזק את הממשל ואת הגנת המדינה. מהסקירה שלו, המרקיז הציע קו של פרסידיו לאורך הגבול הצפוני של ספרד החדשה, שיוקם ממפרץ מקסיקו ועד למפרץ קליפורניה כדי להגן על עצמו מפני היוט, האפאצ'ים, הקומאנצ'ים והנאוואחו. דון , הנציב המיוחד לספרד החדשה עבור קרלוס השלישי, קידם את רעיון "הפיקוד הכללי של הפרובינציות הפנימיות" (Comandancia General de las Provincias Internas) עבור הפרובינציות הצפוניות של ספרד החדשה. עם זאת, הוא גם זיהה שבלתי אפשרי לנצח במלחמה ארוכה עם הילידים או להתמיד בה בשל המחסור במשאבים צבאיים באזור. מתוך תפיסה זו, הוא עצמו קידם כינון שלום יציב בפרובינציות ונוכחות מסחרית גדולה יותר ב-1779.
בשנת 1786, פרסם אחיינו של חוסה דה גאלבס, , המשנה למלך ספרד החדשה את "הוראותיו" שכללו שלוש אסטרטגיות להתמודדות עם הילידים: המשך הלחץ הצבאי על שבטים עוינים ושבטים שלא כרתו ברית; חתירה ליצירת בריתות עם שבטים ידידותיים; וקידום תלות כלכלית עם אותם ילידים שחתמו הסכמי שלום עם הכתר הספרדי.
בעשור האחרון של המאה ה-18 הושג שלום שביר בין הספרדים לשבטי האפאצ'י כתוצאה מהשינויים האדמיניסטרטיביים והאסטרטגיים הנ"ל. כתוצאה מכך, המסחר לאורך הקמינו ריאל התרחב מאוד עם מוצרים מכל רחבי העולם, כולל מוצרים משאר הפרובינציות של ספרד החדשה, שהובאו בדרך היבשה, מוצרים אירופאים שהובאו על ידי הצי הספרדי; ואפילו אלה שהגיעו מהגליאון של מנילה שהגיע מדי שנה לאקפולקו ממערב האוקיינוס השקט.
המאה ה-19.
המאה ה-19 הביאה שינויים רבים הן למקסיקו והן לגבולה הצפוני. מהמלחמות הנפוליאוניות ועד לתחילת מלחמת העצמאות של מקסיקו, השלטון הקולוניאלי לא היה יציב ונאבק להמשיך לשלוח משאבים לפרובינציות הצפוניות. חלל זה הוביל להקמת ספקים חלופיים ודרכי אספקה לאותן פרובינציות. בשנת 1807, נשלח הסוחר והסוכן הצבאי האמריקני לחקור את הגבולות הדרום-מערביים בין ארצות הברית לספרד החדשה מתוך כוונה למצוא שביל להכנסת המסחר של ארצות הברית אל נואבו מחיקו ונואבה ויסקאיה (צ'יוואווה). פייק נלכד ב-26 בפברואר 1807 על ידי השלטונות הספרדיים בצפון נואבו מחיקו, ששלחו אותו בקמינו ריאל לעיר צ'יוואווה לחקירה. בזמן שפייק היה בעיר זו, הוא השיג גישה למספר מפות של מקסיקו ולמד על חוסר שביעות הרצון מהשליטה הספרדית.
ב-1821, לאחר 11 שנות מאבק, קיבלה מקסיקו את עצמאותה מספרד. הקמינו ריאל שמר על תפקיד חשוב בתקופה זו, שכן נוסעים הביאו מידע על האירועים המתרחשים במרכז הארץ לעיירות ולכפרים של הפרובינציות הפנימיות. במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו, הקמינו ריאל שימש את שני הכוחות, המורדים והכוחות המלכותיים. לדוגמה, לאחר שהמשחרר פתח במלחמת העצמאות, הוא השתמש בדרך בנסיגה צפונה לאחר התבוסה ב שהתחולל על גדות הנהר קלדרון (יובל של הנהר ), 60 קילומטרים מזרחית לגוודלחרה ב בחליסקו של ימינו צפונה. בסופו של דבר הוא הגיע לבארות בחאן (Norias de Baján) בקואווילה שם הוא נתפס והוצא להורג על ידי הכוחות המלכותיים.
בשנים 1821–1822, לאחר תום המלחמה לעצמאות מקסיקו, הוקם שביל סנטה פה כדי לחבר את שטח ארצות הברית של מיזורי עם סנטה פה. בתחילה, סוחרים אמריקאים נעצרו ונכלאו בגין הברחת סחורות לשטח מקסיקו; עם זאת, המשבר הכלכלי הגובר בצפון מקסיקו הוליד סובלנות מוגברת לסוג זה של סחר. למעשה, שביל סנטה פה (Sendero de Santa Fe) סיפק שווקים נחוצים למוצרים מקומיים (כגון כותנה) ומוצרים מיוצרים מנואבו מחיקו, כך שתושבי נואבו מחיקו ראו בעין יפה נתיב סחר חדש זה. בהגיע 1827 נוצר קשר מסחרי רווחי בין מיזורי, נואבו מחיקו וצ'יוואווה.