חלקה המרכזי של האנדרטה הוא שמונה קירות גרניט, שגובהם 5.80 מטר, הניצבים בשתי שורות של ארבעה בצידה הצפוני ובצידה הדרומי של הכיכר. על גבי הקירות נחרתו שמותיהם של הנעדרים, תוך ציון דרגתם, השיוך החילי ומדינת המוצא שלהם בארצות הברית.
בצידה המזרחי (המרוחק מן המים) של הכיכר, על צירה של האנדרטה, במרכז המעבר שבין שתי שורות הקירות, ניצב פסל ברונזה על גבי כן מאבן גרניט שחורה. זהו פסל של עיטם לבן-ראש, האוחז בציפורניו זר עלי דפנה (Laurel) ומניח אותו על פסגתו של גל מי ים – ביטוי למחוות האבל של השלכת זר מעל קבר ימי.
צירו של אתר האנדרטה והפסל פונים אל פסל החירות שבאי החירות במפרץ ניו יורק, המצוי כשלושה קילומטר מדרום מערב מן האנדרטה.
על גבי פאת הכן של הפסל הפונה אל מרכז הכיכר נחרתה כתובת זו:
על גבי הפאה הנגדית של הכן נחרתה הכתובת:
האנדרטה תוכננה על ידי משרד האדריכלים גהרון את סלצר (Gehron &amp; Seltzer). פסל העיט נוצר על ידי הפסל אלבינו מנצ'ה (Albino Manca) (1898-1976).
האנדרטה נחנכה על ידי נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי בטקס שנערך ב-23 במאי 1963. לוח זיכרון הקבוע בריצוף בשולי הכיכר, מאחורי כן הפסל, מנציח את חנוכת האנדרטה על ידו.
האנדרטה הוקמה על ידי הוועדה האמריקנית למצבות קרב. אנדרטה מקבילה, המוקדשת לזכרם של הנעדרים באוקיינוס השקט (אנדרטת החוף המערבי), הוקמה על ידי הוועדה בעיר סן פרנסיסקו.
המאה ה-1 לספירה
המאה ה-9 לספירה
משנת המידות
משנת המידות (או מ"ט מידות) הוא חיבור יהודי-עברי קדום העוסק בחישובים גאומטריים, אשר יש המייחסים אותו לתנא רבי נחמיה, בן המאה ה-2 לספירה, בעוד שאחרים מאחרים אותו לאמצע המאה ה-9 לספירה, ראשית התקופה המוסלמית.
ציטוטים מהחיבור נותרו משוקעים בדברי חכמי היהודים מימי הביניים, אולם רק במאה ה-19 התגלה מקטע של כתב יד של החיבור עצמו. מאז התגלו עוד שני כתבי יד, המרכיבים יחדיו את החיבור בשלמותו; 49 משניות בשישה פרקים.
תרגומי המקרא לערבית
תרגומי המקרא לערבית החלו להיכתב, בעיקר למן המאה השביעית. אולם חיבור סוגה זו תפס תאוצה החל מהמאה ה-10 לספירה, שאז התפרסם תרגומו של הרב סעדיה גאון לחומשים ולמספר ספרים נוספים – "התפסיר" (בערבית: تفسير).
בעקבות התפשטות האסלאם, החלו להופיע תרגומים לערבית, אשר התאפיינו במגוונם שמקשה על סיווגם. הסיבה לכך היא שאלו חוברו בידי בני עממים ודתות שונים, שחיו בכפיפה אחת בעולם המוסלמי רחב הידיים. כמו כן, לא זאת בלבד שאלו תרגמו את המקרא משפות שונות – לרבות עברית, יוונית, סורית ועוד; כי אם, לתרגומים לערבית ספרותית התווספו תרגומים לדיאלקטים ערביים הרבים, שמתקיימים במקומות ובתקופות שונות. מגמה זו למעשה נמשכת עד היום, ומוסיפה עניין לחקר התרגום הערבי למקרא.
עדויות לקיום תרגומים לערבית לפני התפסיר לרב סעדיה גאון.
מסתבר כי בעידן הקדם איסלאמי ('הג'אהליה'), יהודי ערב השתמשו בכתבי הקודש בעברית, ותרגמו אותם על פה לערבית – כנהוג בקרב היהודים דוברי היוונית והארמית שבזמנם. עדות ראשונה לתרגום מקראי בכתב בערבית מופיעה בלקסיקון הביבליוגרפי Kitāb al-Fihrist (987), אשר על פיו מוסלם אחמד אבן עבדאללה אבן סלאם תרגם מילולית את כל המקרא משפות המקור (עברית ויוונית) – כנראה בתחילת המאה הט'. קיימת גם עדות לא מהימנה מההיסטוריון המוסלמי מסעודי, כי אבו כת'יר יחיא אל כתאב מטבריה, חיבר תרגום יהודי לתנ"ך. הוא גם טוען שחנין אבן איסחאק (מאה ט') תרגם את תרגום השבעים לערבית. אבל מתרגומים שעליהם דן מסעודי לא שרד מאומה. למעשה אין בידינו ידיעות מהימנות על תרגומים רציניים מהעברית לפני רס"ג, בן המאה העשירית.
עדות מוחשית ראשונה לתרגום מקורה ב-אִבְּן קֻתַיְבָּה (חי בשלהי המאה ה-9 לספירה), אשר מצטט בתחילת ספרו "אל-מעאריף" קטעים מספר בראשית בתרגום ערבי. תרגום של תהלים עז נמצא במסגד אומיי (Umayyad Mosque) - והוא כנראה מסוף המאה התשיעית. אשר לתרגומים לברית החדשה, הרי במנזר סנטה קטרינה שבסיני נמצאו שני כתבי יד. הראשון (Mt. Sinai Arabic Codex 151) חובר בדמשק בשנת 867, והוא תרגום של מעשי השליחים ושל האיגרות על פי מצע ארמי. הוא מכיל מלבד התרגום גם פירוש. כתב היד השני (Codex Arabicus) הוא palimpsest שחובר בשנת 900.
תרגומים יהודיים למקרא.
התפסיר (בערבית: הפירוש) הוא תרגום חלקי של תנ"ך המסורה; אשר חובר בידי רב סעדיה גאון, במאה ה-10 לספירה. חיבור זה שהוא גולת הכותרת של תרגומי המקרא העתיקים לערבית. הוא כולל תרגום מלא של התורה, וכן של ספר ישעיהו, תהילים, משלי, ספר איוב, חמש המגילות, וספר דניאל. בניגוד למקובל בקרב המחברים היהודים – שכתבו בערבית בכתיב עברי – סעדיה גאון כתב את חיבורו בכתיב ערבי. תרגום זה מתאפיין במשלבו הערבי הגבוהה ובפרשנות שהוא טומן בחובו. בדומה לתרגום אונקלוס, הוא סוטה מהתרגום המילולי, כשבמקור יש משום הגשמת האל. כמו כן, הוא הוסיף והרחיב ואף שינה את סדר הכתוב לפי הצורך. את שמות המקומות שבמקרא הוא נטה לעבד לשמות המקומות כפי שנקראו באותה העת. רס"ג השתדל לשמר בערבית את הגזרון (אתימולוגיה) העברי ולא תמיד תרגם לערבית מילים עבריות מסוימות.
התפסיר התקדש בקרב היהודים, עובד והועתק בגרסאות רבות והודפס עם הופעת הדפוס. בכתבי היד התימניים (התאג') הוא צורף לנוסח המקרא לצד תרגום אונקלוס. כמו כן, נשתמרו כתבי יד רבים בהם פירושו מתועתק בכתיב עברי בדיאלקטים המגוונים הקיימים ל-ערבית היהודית. על פי המבוא של רס"ג, וכן על פי השימוש בכתיב הערבי -למעשה המטרה שעמדה לנגד עיניו הייתה לקרב את המקרא אף ללא-יהודים. לפיכך התרגום זכה לתפוצה רבה, גם בקרב הקראים, השומרונים ומוסלמים. הוא אף אומץ בשינויים קלים אצל נוצרים קופטיים. במרוצת הדורות נוצרו עיבודים שונים של תרגומו ללשון הערבית המדוברת של אותה העת. כמו כן, יצאו לאור תרגומים מרובים להפטרות ולחמש המגילות.
אשר לשאר התרגומים היהודיים למקרא, הרי ראוי לציין כי כבר בשלב מוקדם ניסו הקראים להשתחרר מהשפעתם של התרגומים הרבנים הקיימים. תרגום מלא למקרא מיוחס לפרשן הקראי יפת בן עלי, והוא מתאפיין במילוליות יתר. בנוסף אליו יצאו לאור במאות י-י"א תרגום לתורה מידי יוסף אבו יעקב בן נוח הבוצרי, דוד בן בועז אבו סעיד ואבו אלפרג' הארון. גם השומרונים הוציאו תרגום על פי נוסחם - כנראה בידי אבו אלחסן אלצורי, ותרגום זה עבר עיבוד בידי אבו סעיד.
בצפון אפריקה יצא תרגום לתורה, שהוצא לאור בידי תומאס ארפניוס (1622). כמו כן, יצאה לאור פרפרזה של עשרת הדיברות, אשר נדפסו במחזורים מוגרביים . . תרגומים מעין אלו יצאו לאור בכל רחבי העולם הנוסלמי; ולרוב מתאפיינים בשימוש בכתיב ואו בתחביר עברי. . במאה העשרים, הרב יוסף קאפח ליקט מן התרגום לתורה את המילים שיש בתרגומן הערבי על ידי רס"ג משום חידוש מסוים, ותרגמן בחזרה לעברית.
תרגומים נוצריים למקרא עד למאה הי"ט.
התרגומים הנוצריים העתיקים לביבליה הם מרובים אך טרם יצאו לאור בדפוס. התרגומים לברית הישנה לרוב מושתתים על תרגום השבעים, הפשיטתא, על התרגום הקופטי או על התפסיר. תרגום של הסירו-הקספלה נערך בידי אל-חארת' אבו סינאן במאה העשירית. בנוסף לתרגומים אלו יצאו לאור תרגומים לתהלים, בידי חאפס איבן אלבר (889). בספרד המוסלמית התקיים מפעל תרגומים גדול בהיקפו; שהוציא תחת ידיו תרגומים לקטעי מקרא בידי מוסלמים ונוצרים כאחד. האוונגליון תורגם בידי יסחאק איבן בלאסק מקורודבה (946). לפני גירוש הערבים מספרד הנוצרית, ככל הנראה הביבליה תורגמה במלואה בידי נוצרים – וזאת בכדי לעודד המרת מוסלמים. אבל ביבליות עתיקות אלו לא הותירו רושם רב במחקר.
במאה הט"ז נעשו על ידי כתות נוצריות ניסיונות להעמיד קודקסים של תרגומים לביבליה כולה - וזאת בידי מספר מתרגמים, ועל בסיס ביבליות ממקורות שונים. ניסיונות אלו הניבו שלושה קודקסים חשובים: זה שנערך בידי מלקים (כ"י לנינגרד 226), תרגום קתולי (כ"י ואטיקן ar.468) וכן תרגום קופתי.
הביבליה הערבית ראתה אור בדפוס לראשונה בפוליגלוטה של פריס (1629), ובעקבותיה הופיעה הפוליגלוטה הלונדונית (1657). את התרגום לערבית ערך המארוני ג'יבריל אל צהיוני אל הדאני. מצעו של התרגום אינו אחיד והוא מתבסס גם על תרגומים יהודיים. התרגום לנביאים נעשה בידי אל עלם מהמאה העשירית, והוא מושתת על תרגום השבעים האלככסנדריני, אך נקי מיסודות הקספלריים. פת'יון אבן איוב (מאה ט') תרגם את שלושת הנביאים הגדולים על סמך הפשיטתא ותרגום השבעים. בשנת 1671 התפרסמה עוד ביבליה ערבית. תרגום קתולי זה נערך ברומא בידי סרגיוס ריסי, הארכיבישופ של דמשק ובידי נזיר דומיניקני בשם Vincenzo Candido וכן בידי Francis Britius. רביזיה שלה יצאה לאור בדפוס בידי הדומיניקנים של מוסול.
תרגומים נוצריים למקרא מהמאה הי"ט.
במאה הי"ט נפתח עידן חדש בתרגומי הביבליה לערבית, ביוזמת ה-Society for Promoting Christian Knowledge ובעקבות התפתחות האוריינטליזם במערב. בסופו של דבר Samuel Lee וכן Ahmad Faris Shidyaq הוציאו תחת ידם ב-1857, תרגום שנחשב לאחד מהתרגומים המעולים של הביבליה לערבית.