אנטון ברוקנר נולד באנספלדן (כיום פרבר של לינץ), והיה בן לאב מנהל בית ספר ונגן עוגב, שהיה מורו הראשון למוזיקה. הוא עבד שנים אחדות כעוזר למורה וניגן בכינור בריקודי כפר בלילות להשלמת הכנסתו. הוא למד במנזר האוגוסטיני בסנט פלוריאן והיה לנגן העוגב במקום בשנת 1851. כבר בתקופת לימודיו בסנט פלוריאן כתב ברוקנר כמה יצירות, הגדולה מביניהן היא הרקוויאם שלו, שהולחן לזכר ידידו פרנץ זיילר. הוא המשיך בלימודים עד גיל 40 אצל סימון זכטר ואוטו קיטצלר, שקירב אותו עם הזמן אל המוזיקה של ריכרד וגנר. ברוקנר חקר מוזיקה זו באופן יסודי משנת 1863 ואילך. גאוניותו של ברוקנר, שלא כזו של ילד הפלא מוצרט ועוד רבים אחרים, לא התגלתה עד שהגיע לאמצע העשור הרביעי לחייו. יתרה מזו, כדי להתקבל על הקהל הרחב ולזכות בתהילה היה עליו להגיע לשנות ה-60 שלו. ברוקנר, קתולי אדוק וחובב בירה, לא מצא את מקומו בקרב בני זמנו. בשנת 1861 כבר הספיק להתוודע אל ליסט שהיה, כמוהו כברוקנר, אדם דתי וראה עצמו, לפני ומעל לכל, מחדש בתחום ההרמוניה ויוזם האסכולה הגרמנית החדשה יחד עם וגנר. זמן קצר אחרי שסיים את לימודיו אצל זכטר וקיצלר, כתב ברוקנר את יצירתו הבוגרת הראשונה, המיסה ברה מינור.
בשנת 1868 קיבל משרת מורה לתאוריה של המוזיקה בקונסרבטוריון של וינה, תקופה שבה ריכז את רוב מרצו בכתיבת סימפוניות. אלא שסימפוניות אלה לא התקבלו בעין יפה ונחשבו, לעיתים, "פרועות" ו"חסרות שחר". בשנת 1875 התקבל לעבודה באוניברסיטת וינה, שם ניסה להכניס את תאוריית המוזיקה לתוכנית הלימודים. בסך הכל, לא היה מרוצה בווינה, שחיי המוזיקה שלה היו בשליטת המבקר אדוארד הנסליק. בזמן ההוא התנהלה בווינה מלחמה בין חסידי המוזיקה של וגנר לאלה, שהעדיפו את ברהמס. בכך שהתייצב לצד וגנר, הקים לו ברוקנר בבלי דעת את הנסליק לאויב. היו לו תומכים משלו: מנצחים מפורסמים כמו ארתור ניקיש, פרנץ שאלק והרמן לוי, שניסו בהתמדה להביא את המוזיקה שלו לקהל הרחב. לשם כך הציעו מספר רב של "שיפורים", כדי לעשות את יצירותיו של ברוקנר מקובלות יותר על המאזינים. ברוקנר התיר שינויים אלה, אך בה בעת דאג להקדיש בצוואתו את הפרטיטורות המקוריות לספריה הלאומית של וינה, מתוך ביטחון בתקיפותן המוזיקלית.
עוד ראיה לאמון שנתן ברוקנר ביכולתו האמנותית אפשר לראות בכך, שלא פעם החל בעבודה על סימפוניה חדשה ימים ספורים לאחר שסיים את קודמתה. נוסף לסימפוניות שלו, כתב ברוקנר מיסות, מוטטים ושאר יצירות קודש למקהלה. בניגוד לסימפוניות הרומנטיות של ברוקנר, המוזיקה הכוראלית שלו, במקרים רבים, שמרנית וקונטרפונקטית בסגנונה.
ברוקנר היה אדם פשוט מאוד, ואנקדוטות רבות מספרות על דבקותו העקשנית במשלח היד שבחר לו ועל הענווה, שבה קיבל את התהילה, כשזו הופיעה סוף סוף בנתיבו. פעם, לאחר חזרה על הסימפוניה הרביעית שלו, נתן ברוקנר, גדוש ברצון טוב והכרת תודה, תשר למנצח, הנס ריכטר. ריכטר סיפר, "ברוקנר ניגש אלי, פניו קורנים בהתלהבות וחדווה. הוא לחץ את ידי והידק מטבע אל כפי, 'קח אותו', אמר לי, 'ושתה כוס בירה לחיי'". ריכטר קיבל כמובן את המטבע, תאלר עם דיוקן מריה תרזה, וענד אותו על שרשרת שעונו מאותו יום ואילך.
ברוקנר היה נגן עוגב נודע בזמנו, שהרשים את קהל שומעיו בצרפת בשנת 1869 ובאנגליה בשנת 1871, שם נתן שישה רסיטלים על עוגב "הנרי ויליס" חדש ברויאל אלברט הול בלונדון ועוד חמישה בארמון הבדולח. למרות זאת, יצירותיו לעוגב מועטות, קצרות ולא משמעותיות. האלתורים שלו הניבו לעיתים רעיונות לסימפוניות. הוא גם לימד נגינה בעוגב בקונסרבטוריון. אחד מתלמידיו היה הנס רוט, שהמוזיקה שלו השפיעה על גוסטב מאהלר.
ברוקנר מת בווינה, והסימפוניה התשיעית נוגנה בהשמעת בכורה באותה עיר ב-11 בפברואר 1903. הוא לא נישא מעולם, אף כי הציע נישואים לרשימה ארוכה של בנות-עשרה נדהמות. היה לו עניין מורבידי בגופות מתים, ופעם החזיק את גולגולתו של בטהובן בידיו, כשהוציאו את בטהובן מקברו. הוא השאיר הוראות מפורטות לחניטת גופתו.
אוניברסיטת אנטון ברוקנר למוזיקה, דרמה ומחול, מוסד להשכלה גבוהה בלינץ, סמוך למקום הולדתו, אנספלדן, נקראה על שמו בשנת 1932 ("קונסרבטוריון ברוקנר, לינץ") עד שנת 2004.
לפעמים מתייחסים אל יצירותיו של ברוקנר במספר WAB, ראשי תיבות של Werkverzeichnis Anton Bruckner,
קטלוג של יצירות ברוקנר בעריכת רנאטה גראסברגר.
גריג
גרשווין
דבורז'אק
אנטונין דבוז'אק
אנטונין לאופולד דבוז'אק (בצ'כית: Antonín Leopold Dvořák, , 8 בספטמבר 1841 – 1 במאי 1904) היה מלחין צ'כי, יליד פראג.
יצירותיו המפורסמות ביותר הן הסימפוניה "מן העולם החדש", המחולות סלאביים, הרביעייה האמריקאית, הקונצ'רטו לצ'לו, האופרה רוסלקה (המבוססת על הסיפור "בת הים הקטנה" של אנדרסן) והאופרה יעקובין, חמישיית הפסנתר בלה מז'ור, שלישיית הפסנתר "דומקי", הפתיחה "קרנבל" וכן כמה יצירות ווקאליות (Te Deum, רקוויאם) סטאבט מאטר.
ביוגרפיה.
דבוז'אק נולד בנלהוזבס על יד פראג, שם חי רוב ימי חייו. הוא למד מוזיקה בבית הספר לעוגב בפראג בסוף שנות ה־50 של המאה ה־19, ובשנות השישים הוא ניגן בויולה בתזמורת האינטרימסתיאטר ("התיאטרון הזמני", עד בניית האופרה הצ'כית), שמשנת 1866 ניצח עליה בדז'יך סמטנה. היה זה בית האופרה הראשון שבו נוגנו אופרות בצ'כית.
מ־1892 עד 1895 היה דבוז'אק מנהל הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של אמריקה בניו יורק. הקונסרבטוריון נוסד בידי ז'אנט תרבר, אשת חברה עשירה, שביקשה מלחין ידוע שינהל את המוסד על מנת להעניק לו יוקרה. היא כתבה לדבוז'אק וביקשה ממנו לקבל את התפקיד. הוא הסכים, בתנאי שתמלא אחר דרישותיו: שתלמידים אפרו-אמריקנים ואינדיאנים מוכשרים, שלא יוכלו לשלם את דמי הלימוד, יתקבלו בחינם. היא הסכימה, והוא נסע לאמריקה.
בתקופה זו הוא חבר להארי ברלי (Harry Burleigh), שהיה למלחין אפרו-אמריקאי חשוב. דבוז'ק לימד את ברלי קומפוזיציה; ובתמורה, ברלי שר לדבוז'ק במשך שעות שירי נשמה אמריקאיים מסורתיים. ברלי כתב מאוחר יותר עיבודים לכמה משירי הנשמה האלה.
בזמן נסיעתו לארצות הברית הוא כתב את יצירתו הפופולרית ביותר, הסימפוניה התשיעית, "מן העולם החדש".
בזמן שהותו בארצות הברית שמע הופעה של הקונצ'רטו לצ'לו של המלחין האירי ויקטור הרברט. הוא התרשם מאוד מאפשרויות השילוב של הצ'לו והתזמורת ששמע בקונצ'רטו זה, וכתב קונצ'רטו לצ'לו משלו, "הקונצ'רטו לצ'לו בסי מינור" (1895). קונצ'רטו זה נעשה לפופולרי מאוד מאז נכתב, וכיום הוא מנוגן רבות. הוא אף השאיר אחריו יצירה לא גמורה, "הקונצ'רטו לצ'לו בלה מז'ור" (1865), שהושלמה ונוגנה בידי המלחין הגרמני גינתר רפאל בין השנים 1925 ל־1929.
לדבוז'ק הייתה אישיות צבעונית ומגוונת. בנוסף לנגינה, היו לו שני תחומי עניין נוספים בחייו: רכבות והרביית יונים.
לבסוף חזר לפראג, שם היה מנהל הקונסרבטוריון משנת 1901 ועד מותו ב-1904. הוא נקבר בבית הקברות וישֶהְראד בפראג.
האסטרואיד , שהתגלה על ידי לובוש קוהואוטק ב-1974, נקרא על שמו.
סגנון מוזיקלי והשפעות.
יצירותיו של דבוזא'ק הן במבחר סגנונות: תשע הסימפוניות שלו נשארות במודלים הקלסיים שבטהובן היה מזהה, ושניתן להשוותם לאלה של יוהנס ברהמס, אך הוא גם יצר בסגנון הפואמה הסימפונית החדשה שפיתח המלחין פרנץ ליסט, והשפעתו של ריכרד וגנר על כמה מיצירותיו ניכרת. רבות מיצירותיו נושאות השפעה של מוזיקת עם צ'כית, הן מבחינת המקצבים והן מבחינת הצורות והמלודיות; הדוגמאות הטובות ביותר הן שתי הסדרות של המחולות הסלאביים. יחד עם זאת דבוז'אק לא נטל מוזיקה עממית כגון שירים וריקודים כנושאים ליצירותיו השונות. הדוגמה המובהקת לכך היא המחולות הסלאביים. כל המחולות מקוריים. דבוז'אק יצר את המלודיות בעצמו והרכבן על סגנון ריקודים מקובל וידוע בארצו. חוץ מהיצירות שהוזכרו, דבוז'אק כתב גם 11 אופרות (הידועה ביותר היא "רוסלקה") מוזיקה ווקאלית כגון: רקוויאם, סטאבט מאטר ועוד. מוזיקה לפסנתר, שירים לקול ולפסנתר ולקול ותזמורת ויצירות קאמריות רבות כגון: רביעיות כלי קשת, שלישיות פסנתר, חמישית פסנתר, חמישיות כלי קשת ועוד.
הסימפוניות של דבוז'אק.
בתחילה, מספור הסימפוניות של דבוז'אק לא היה ברור; סימפוניית "העולם החדש" מוספרה בזמנים שונים כחמישית, השמינית והתשיעית. דבוז'אק עצמו קרא לסימפוניה זו "החמישית", מתוך אמונה תפלה שמלחינים מתים לאחר הסימפוניה התשיעית שלהם. מה גם כי דבוז'אק עצמו התכחש לארבע הסימפוניות הראשונות שלו מתוך מחשבה שאלו סימפוניות שלא ראוי לפרסמן. ב"העולם החדש" בתחילת הפרק השלישי ניתן לשמוע הדים לתחילת הפרק השני בסימפוניה התשיעית של בטהובן.
בניגוד למספר מועט של מלחינים שהשתדלו שלא לכתוב סימפוניות עד לשנותיהם המבוגרות יותר (בעיקר המורה הרוחני שלו, יוהנס ברהמס), דבוז'אק כתב את הסימפוניה מספר 1 בדו מינור כשהיה רק בן 24. היא קרויה "פעמוני זלוניצה", על שם כפר בבוהמיה ארצו, והיא בבירור יצירה של מלחין לא מנוסה, אף שהיא מראה פוטנציאל רב לעתיד. הסקרצו נחשב לפרק החזק ביותר, אך גם האחרים מעניינים. יש דמיון צורני בינה ובין הסימפוניה החמישית של בטהובן, אך מבחינה הרמונית ובתזמור שלו, הוא מלחין רומנטי יותר, אשר בסימפוניה זו מפנה מבטו לפרנץ שוברט.