תחנת הרכבת טולכרם (בערבית: طولكرم, באנגלית: Tulkarm) היא תחנת רכבת וצומת מסילתית היסטוריים ממערב לעיר טולכרם – תחנת המוצא של המסילה המזרחית ונקודת מפגשה עם מסילת השומרון. שרידי מבני התחנה ומגדל המים שלה שוכנים כיום בתוך שטח אזור התעשייה ניצני שלום, דרום-מזרחית למחלף ניצני עוז, בעוד המסילות שעברו במקום פורקו במהלך השנים.
היסטוריה.
התחנה הוקמה על ידי העות'מאנים ב-1915 במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. דרך השרון והשפלה נסללה המסילה מטולכרם ללוד ומשם לבאר שבע ועד לקוסיימה תחנת הקצה הדרומית הגיעה וקרבה את הגייסות העות'מאנים-גרמנים וציודם לעבר תעלת סואץ כחלק מהמאמץ לחצות את חצי האי סיני, לצלוח ולהשתלט על גזרת התעלה על מנת למנוע מהבריטים את המעבר דרכה להודו.
מתחנת טולכרם התפצלו שתי שלוחות: האחת, מסילת האלונים, 25 ק"מ אורכה, לכיוון יער האלונים מצפון לחדרה והשנייה, דרך צומת עירון לכפר קניר ליד רגבים, שתיהן לשם איסוף עצים שנכרתו ושימשו חומר גלם לייצור אדני הרכבת וחומר הסקה לדודי קטרי הקיטור.
עם כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, הם הרחיבו את המסילה המזרחית העות'מאנית לרוחב תקני של 143 ס"מ והאריכו אותה מאזור חדרה עד לחיפה. מסילת השומרון נותרה ברוחב המקורי (105 ס"מ) כך שעד סוף שנות ה-30 של המאה ה-20, עת חדלו לפעול קווי הנוסעים במסילת השומרון, תפקדה תחנת טולכרם כתחנת מעבר (הנוסעים ירדו מרכבת אחת ועלו על רכבת אחרת) בין המסילות חיפה - לוד - קנטרה ומסילת השומרון.
במהלך המרד הערבי הגדול הותקפה התחנה מספר רב של פעמים, וכן הותקפו נוסעים יהודים שעברו בה. בעקבות ההתקפות הוקמה במקום תחנת נוטרים לצד מחנה צבאי בריטי
התחנה המשיכה לשמש את תושבי טולכרם עד מלחמת העצמאות, שבעקבותיה נותקה מהמסילה המזרחית שנותרה ברובה בשטח מדינת ישראל, או הועברה לשליטתה במסגרת הסכמי שביתת הנשק. באוגוסט 1949 נסללה מסילה שעקפה את אזור טולכרם וחיברה מחדש את המסילה המזרחית שבשטח ישראל, והשאירה את תחנת טולכרם מנותקת לחלוטין מהמסילה המזרחית. מסילת השומרון, שהתנועה בה הופסקה לחלוטין בסוף מלחמת העולם השנייה לא חזרה יותר לפעילות ובתחנת טולכרם לא נעשה יותר שימוש. התחנה שעמדה בסמוך לקו הירוק, הפכה למוצב של הלגיון הירדני.
לאחר מלחמת ששת הימים התגלה בתחנה קטר קיטור מס' 70372 מתוצרת North British Loco יחד עם 3 קרונות, שנשארו בתחנה כאשר זו נותקה מהמסילה המזרחית. 23 קטרים מאותו סוג, שיוצרו בשנים 1941-1940 והובאו לארץ ישראל מבריטניה בזמן מלחמת העולם השנייה נשארו בידי רכבת ישראל ויצאו בהדרגה מהשירות עד שנת 1959.
מבני התחנה שימשו למפעל קטן לשיווק מלח בישול בשותפות ישראלית-פלסטינית בראשית שנות ה־70, חרף התנגדותה של עיריית טולכרם, ונערכו הכנות לבניית מפעלים נוספים בשטח המתחם. בשלב מאוחר יותר הוקם בסמוך למבני התחנה אזור התעשייה ניצני שלום, ובתחומו שוכנים כיום שרידי מבני התחנה ומגדל המים שלה.
שחקן אפס
בתורת המשחקים, שחקן אפס (Null player, Zero player) הוא שחקן שתרומתו השולית לכל קואליציה היא אפסית. כלומר, הצטרפותו אינה משנה את ערך הקואליציה.
הגדרה.
שחקן formula_1 הוא שחקן אפס במשחק הקואליציוני formula_2 אם:
formula_3
כלומר, נעבור על כל הקואליציות שאינן מכילות את השחקן. לכולן, הערכים של הקואליציה ביחד עם השחקן וללא השחקן זהים.
שחקן אפס הוא מקרה פרטי של שחקן גולם שערכו הוא 0.
עיקרון שחקן האפס.
פתרון למשחק בצורה קואליציונית מקיים את עיקרון שחקן האפס אם לכל שחקן אפס formula_4,
formula_5.
המוטיבציה מאחורי עיקרון זה קובעת ששחקן שאינו תורם כלל למשחק אל לא לצפות לקבל ערך כלשהו מההשתתפות.
ערך שפלי מקיים עיקרון זה.
דוגמה.
נסתכל על המשחק הבא:
formula_6
קל לראות ששחקן 3 הוא שחקן אפס מכיוון שלכל קואליציה שהוא מצטרף הוא אינו משנה את ערכה כלל.
דוגמה נוספת היא משחק האפס שבו כל השחקנים הם שחקני אפס. בפתרון שפלי ניתן להשתמש בעיקרונות היעילות והסימטריות של הפתרון ולקבל שערך הפתרון לכל שחקן במשחק האפס זהה וערכו הוא 0.
משה פיאמנטה
משה פיאמנטה (Piamenta; 13 באפריל 1921 – 3 באוגוסט 2012) היה פרופסור לבלשנות השפה הערבית. חתן פרס ישראל לחקר המזרחנות.
ביוגרפיה.
נולד בשכונת נחלת צבי בירושלים ליוסף, מפקח על בריאות הציבור, ולרחל לבית כהן-סית, למשפחה בת עשרה ילדים. בסמוך לשכונת מגוריהם נחלת שמעון, הגובלת בשכונת שייח' ג'ראח, התגוררו משפחות ערביות ומשפחות עולים ממדינות דוברות ערבית (סוריה, עיראק, תימן ומרוקו). במהלך השנים למד בבית ספר אנגליקני שקיים מיסיון, בית ספר יסודי איטלקי, מטעמו נשלח גם למחנות לימוד באיטליה הפאשיסטית, בפנימיית הקווייקרים ברמאללה ובתיכון "טרה סנטה". יחד עמו למדו יהודים, ערבים ובדואים. בבגרותו בחר ללמוד לימודי תואר שני בשפה וספרות ערבית ולימודי לשון עברית ותרבות האסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים (1940–1946).
בין השנים 1940–1944 עבד פיאמנטה כקצין מודיעין במחלקת העלייה של ממשלת המנדט הבריטי. בשנים 1945–1947 שימש מורה בבתי ספר בירושלים (בית החינוך של זרם העובדים, בית הספר "במעלה" ובית הספר התיכון שליד סמינר המורים בבית הכרם). לאחר מכן, משנת 1946 ועד לקום המדינה, שימש מטעם ארגון "ההגנה" כסגן ראש המחלקה הערבית בירושלים. בשנת 1948 גויס לצה"ל ושירת בחיל המודיעין. באותה שנה היה למזכיר הראשי במחלקה לחינוך, תרבות והסברה של משרד המיעוטים בממשלת ישראל. בין השנים 1949–1959 שימש מתרגם ראשי ומזכיר המדור הערבי בכנסת. בתקופה זו חיבר, בהוצאת משרד ראש הממשלה, מילון עברי-ערבי לנוהל פרלמנטרי ולניהול ישיבות.
בשנת 1959 מונה למפקח במשרד החינוך והתרבות לבתי ספר תיכוניים באוכלוסייה הערבית. תפקידיו בכנסת ובמשרד החינוך נעשו לצד ראשית עבודתו האקדמאית, בהיותו חבר סגל האוניברסיטה העברית משנת 1950. בשנת 1959 הוענק לו תואר דוקטור, ובשנים 1965–1966 השתלם בבלשנות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. עד שנת 1989 היה חבר סגל האוניברסיטה העברית, ובמהלך תקופה זו הוענק לו תואר פרופסור חבר (1969) ותואר פרופסור מן המניין (1979). בין השנים 1970–1975 היה גם פרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן. ב-1989 פרש לגמלאות. לאחר צאתו לגמלאות הקדיש את זמנו למפעל הוצאת מילון לערבית תימנית בתר-קלאסית.
פיאמנטה מונה לחבר המועצה לתרבות ואמנות במשרד החינוך והתרבות (1962–1965) ולחבר הוועדה העליונה לבדיקת צורכי חיל המודיעין (1967). במשרד החינוך והתרבות שימש חבר המועצה המדעית, מפקח מרכזי של לימודי הערבית (1976–1977) ויו"ר הוועדה לתוכניות לימודים בערבית (1977–1982). בין השנים 1980–1983 היה יועץ מדעי להוראת ערבית בטלוויזיה הלימודית.
על עבודתו הוענקו לו פרס ירושלים לטיפוח מורשת עדות (1992) ופרס ישראל לחקר המזרחנות (1996).
משפחתו.
אחיו הם: המוזיקאי אלברט פיאמנטה ויהודה פיאמנטה, איש יחידה 101 ולאחר מכן איש השב"כ.
פיאמנטה נישא בשנת 1944 למלכה אלקלעי, ולהם שלושה ילדים. שניים מבניו של יהודה אחיו הם יוסי פיאמנטה ואבי פיאמנטה, חברי להקת פיאמנטה.
ראשית חכמה
ראשית חָכמה הוא ספר קבלה ומוסר אשר חובר במאה ה-16 על ידי הרב אליהו די וידאש, מתלמידיו של הרב משה קורדובירו, ונמסר לדפוס על ידי אחיינו רבי אלעזר הכהן.
הספר זכה לתפוצה רבה בקרב העם, ובייחוד במזרח אירופה. שמו של הספר הוא על-פי הכתוב: "ראשית חכמה יראת ה'".
תוכן הספר.
הספר מחולק לחמישה "שערים" (חלקים) המביאים את עיקרי המידות עליהן צריך האדם לעבוד, והן: היראה, האהבה לה', התשובה, ההקפדה על קדושה וטהרה והענווה.
בסוף הספר, העתיק המחבר פרקים מתוך ספר 'מנורת המאור' לרבי ישראל אלנקאווה, חמישה במספר, אשר מצא בכתב-יד. הספר נדפס בוונציה בשנת 1578 וזכה לאחר מכן ליותר מ-50 מהדורות. כמו כן, יצאו לאור עיבודים וקיצורים שונים שלו ואף תרגום לספרדית ויידיש, וכל אלה זכו לפופולריות רבה.
עשייה לשמה
עשייה לשמה הוא מונח בהלכה שמשמעותו הכנת תשמישי מצווה בכוונה מיוחדת לשם מצווה זו. ישנן חמש מצוות שחייבים לקיימן מלכתחילה לשמן, שאם לא – לא יצא בהן ידי חובתו או שנפסלו:
מטרולוגיה
מטרולוגיה או תורת המדידה (Metrology, מיוונית עתיקה "metron" - מדידה, "logos" - תורה) היא מדע העוסק במדידה. מטרולוגיה כוללת את ההיבטים התאורטים והמעשיים של מדידה.
מבוא.
מטרולוגיה הוגדרה על ידי הלשכה הבינלאומית למידות ולמשקלות כ-"המדע של המדידה המאמץ את ההיבטים ניסויים והתאורטיים בכל רמה של אי-ודאות בכל תחומי המדע והטכנולוגיה".
מטרולוגיה הוא תחום רחב וניתן לחלקו לשלושה תת-תחומים:
מטרולוגיית זמן ותדר.
תחום זה של המטרולוגיה חוקר רכיבים ומאפיינהם, במיוחד תקני תדר, סינתיסייזרים, מתנדים, שעונים וואותות שעון במעגלים דיגיטליים.
תורת המדידה
אבא בלושר
אַבָּא בָּלוֹשֶׁר (1873, סוויר, פלך וילנה, האימפריה הרוסית – 1944, אושוויץ) היה אינטלקטואל, סופר, ספרן ופעיל ציוני.
קורות חיים.