חנה מלקובה (בצ'כית: Hana Málková;  11 ביולי 1976 - 11 בדצמבר 1892) ובתה אווה מלקובה (לימים אווה לוטובסקה; בצ'כית: Eva Lutovská; 15 באפריל 1922 - ?) היו אזרחיות צ'כוסלובקיה, שהוכרו כחסידות אומות עולם על פעילותן להצלת יהודים בפראג במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
חנה מלקובה ובתה אווה, חיו יחדיו בפראג לאחר שבעלה של חנה נפטר. במהלך מלחמת העולם השנייה, חנה עבדה באגף הטלפונים של בית המשפט העליון הצ'כי ובתה אווה עבדה זמנית כתור מזכירה אצל אמיל האכה, שהיה נשיא הפרוטקטורט הצ'כי. בנוסף אווה עבדה כבתור מזכירה במשרד הביטוח הלאומי הראשי.
לחנה הייתה חברה בשם צ'יצ'קובה( Čížková), שבעלה היה פעיל בתנועה האנטי פשיסטית הצ'כית . בארגון זה היו גם פעילים יהודיים ובהם ד"ר ויקטור קאופמן, ואחותו, , שסייעה בהעברת מסרים בין חברי הארגון. בספטמבר 1942 הדה, שנקראה להתייצב לגירוש לטרזינשטט, היא החליטה לא להתייצב ולהסתתר. לאחר מעצרו של אחיה ויקטור בתחילת יולי 1943, אירמה -אשתו של ויקטור, הצטרפה אל הדה בחיפוש אחר מקום מסתור. צ'יצ'קובה פנתה אל חנה מלקובה וביקשה שתסתיר את שתי הנשים. חנה ובתה אווה הסכימו והן החביאו את שתי הנשים בקומה השנייה של דירתן, שם שהו עד סוף המלחמה.
מדי יום, בשעה שחנה ואווה מלקובה הלכו לעבודה, הדה ואירמה קאופמן נשארו בדירתן, הסתתרו, לא הגיבו לצלצול בדלת ולא הוציאו מילה, על מנת שלא לחשוף את שהותן בדירה. בשעה שקרובי משפחה של חנה ואווה הגיעו לבקרן, הדה ואירמה הסתתרו מתחת למיטותיהן במשך מספר שעות וכך לא נחשפו. ב-1945, חנה לקתה בהתקף לב בדרכה לעבודה, וצוותה על ידי רופאה לנוח מספר ימים בבית.
חנה חוותה בעבודתה קשיים בעיקר מצד הממונה הגרמני האתני, שלחץ עליה להירשם במשרד האוכלוסין כגרמניה, בהתאם למוצא אמה, אף על פי שחנה הייתה נשואה לגבר צ'כי ומאז הייתה רשומה כצ'כית. לאחר התקף הלב בלו לקתה, האחראי דרש מחנה לקצר את חופשת המחלה ודרש ממנה להתייצב בפני הרופא במשרד בו היא עבדה. הוא המשיך להטריד את חנה והעביר אותה למשרד שהיה מרוחק ממקום מגוריה. שינוי זה הקשה על הדה ואירמה קאופמן, שנאלצו לשמור על שקט בדירה בה שהו כשחנה נעדרה שעות ממושכות יותר. במרץ 1945 חנה פרשה לגמלאות.
לקראת סוף המלחמה, באפריל 1945, חנה ואווה מלקובה הסתירו בביתן גם את האחיות חנה ולוסי וייסברגר, שברחו מצעדת המוות שעברה בין קורצבך (תת מחנה של גרוס רוזן) לגרוס רוזן, ושהו שם עד השחרור ב-5 במאי 1945.
עם סיום המלחמה נודע להדה ולאירמה כי ויקטור הוצא להורג בשנת 1945 עם פרטיזנים נוספים בברנדנבורג.
לאחר המלחמה.
חנה ואווה מלקובה שרדו את המלחמה ונשארו לחיות בצ'כיה. הדה קאופמן וחנה מלקובה נשארו חברות גם לאחר המלחמה, והמשיכו לגור קרוב אחת לשנייה. באוטוביוגרפיה של הדה קאופמן, שהתפרסמה בסוף שנות ה-80, היא הדגישה את אומץ לבן של חנה ואווה. מספר שנים לאחר המלחמה, אווה עברה לגור בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
הכרה והנצחה:
ב-11 בפברואר 1999, חנה ובתה אווה מלקובה הוכרו כחסידות אומות העולם על ידי יד ושם. הטקס התקיים בשגרירות ישראל בפראג. שמותיהן חקוקים בקיר הכבוד בגן חסידי אומות עולם.
לקריאה נוספת.
Paldiel, Mordecai, “Malkova, Hana and Eva” in The Righteous Among the Nations, Jerusalem: Yad Vashem, pages 239-242.
אדית האוור פריצ'מות'
אדית האוור פריצ'מות' (בגרמנית: Edith Hauer-Frischmuth; 17 בדצמבר 1913–29 ביוני 2004) הייתה חסידת אומות עולם אוסטרית, שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
אדית פריצ'מות', ילידת וינה, הצטרפה לאחר האנשלוס, למחתרת אוסטרית שפעלה לספק ליהודים מסמכים מזויפים שיאפשרו להם להימלט משטח הרייך הנאצי למדינות אחרות. אף על פי שסיוע מכל סוג שהוא ליהודים, נאסר והעוברים על האיסור צפויים לענישה כבדה ואף גזר דין מוות, אדית סייעה ליהודים בדרכים רבות.
אדית סייעה ליהודים בהשגת מוצרי מזון והחביאה יהודים נרדפים לתקופות קצרות. היא השיגה חותמות רשמיות של הגסטפו, ששימשו לזיוף מסמכים. באחד מביקוריה במטה הגסטפו היא הצליחה לגנוב תיקים של יהודים, שהיו מיועדים למעצר באותו היום, ויחד עם המחתרת האנטי - נאצית הזהירה יהודים לפני מעצרם, כדי שיספיקו לברוח. בנוסף לפעילויות הכלליות הללו, אדית תרמה להצלת חברתה מוניקה טיילור.
במהלך פעילותה במחתרת, הכירה אידית את מוניקה, בת לאם נוצרייה ולאב יהודי, שהוגדרה על פי חוקי נירנברג כיהודיה. במהלך ביקור של אדית בביתה של מוניקה, הגיעו חיילי אס.אס. לעצור את מוניקה. אדית עיכבה אותם בזמן שמוניקה חיפשה מקום מסתור, ושכנעה את החיילים שאין יהודים בבית. בעקבות האירוע, אדית דאגה למצוא למוניקה מקום מסתור בביתו של חבר משותף, וסיפקה לה את כל צרכיה.
פעילותה של אדית במחתרת נודעה לשלטונות והיא הפכה מבוקשת. ב־1944 המצב נהיה מסוכן עד כדי כך שאידית נאלצה לעזוב את ווינה. היא עברה להתגורר בבית משפחת בעלה באלטאוסזה שבצפון אוסטריה, וגם שם הצטרפה למחתרת המקומית, שנתמכה על ידי בריטניה . גם במסגרת זו אדית הצליחה להשיג עותקים של כל החתימות של הגסטפו בערים לינץ ואלטאוסזה ובנוסף, השתתפה בחטיפת המושל הנאצי (גאולייטר) האזורי ושלושה סוכני גסטפו שסיפקו למחתרת מידע מסווג. אדית העבירה את מוניקה חברתה להתגורר עמה באלטוסי, שמרה עליה וטיפלה בה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה.
אדית נישאה לאחר המלחמה והמשיכה להתגורר בווינה.
הכרה והנצחה.
אדית הוכרה כחסידת אומות עולם ב־14 ביוני 1998. שמה חקוק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות עולם ביד ושם בירושלים.
משפחת בראדלו
בני הזוג סזפן וקלרה בראדלו , בניהם אנתוני, יוג'יניוס ותדאוס, ובתם פראנצ'יסק (בפולנית: Bradlo Szczepan, Klara, Antoni, Eugeniusz,Tedeus &amp;Franciszka), הוכרו כחסידי אומות העולם, לאחר שהצילו יהודים בתקופת השואה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
סזפן בראדלו היה חוואי פולני עני, שהתגורר עם אשתו קלרה, שלושת בניהם - אנתוני, יוג'יניוס ותדאוס והבת פרנצ'סקה, בעיר טרנוב. בני המשפחה היו קתולים אדוקים ופעלו ממניעים דתיים הומניטריים.משפחת בראדלו הצילה 13 יהודים, שהסתתרו אצלם במשך 26 חודשים ו-10 ימים, מדצמבר 1942 עד 17 בינואר 1945.
בדצמבר 1942 פנו אל בראדלו שני יהודים מסלוטוואה בשם אברהם איינזפרוך ובנימין דרזביץ' וביקשו שיסתיר אותם ואת בני משפחותיהם מפני הגירוש הצפוי לגטו טרנוב. המשפחה המורחבת כללה 13 יהודים, 6 בני משפחת בוכנר, 3 בני משפחת רייכר, וכן את ישראל חמל, אברהם אינספרוצ',ואת בני הזוג בוכנה ובנימין דרסזוויקס. סזפן, בסיוע היהודים, חפרו בונקר מסתור מתחת לערימת שחת שם הסתתרו וישנו על מיטות קומתיים שבנו מקרשים. על מנת לספק למשפחת בראדלו ולמשפחות היהודים שהסתירו די מזון מבלי להיתפס, המשפחה נהגה לרכוש דגני חיטה וילדיהם סייעו בטחינתם לקמח.
במשך כל התקופה דאגה משפחת בראדלו לכל מחסורם וצרכיהם של היהודים שהסתתרו בביתם, כולל כביסה ומזון מבושל. לעיתים בלילות הצליחו היהודים להשיג בעצמם קצת מזון נוסף, כשיצאו מהבונקר ויצרו קשר עם חקלאי מהסביבה. על פי עדותה של בת משפחת בראדלו, פראנצ'יסקה, התקשורת בין בני המשפחה לבונקר המחבוא הייתה באמצעות תעלה, שדרכה הועבר מזון לבונקר והוצאה פסולת. במהלך התקופה לקתה אם המשפחה קלרה בבעיות נפשיות כתוצאה מהלחץ, שנגרם עקב הסתרת היהודים ובסופו של דבר נפטרה. לאחר מותה הופקד הטיפול במשק הבית בידי הבת פראנצ'יסקה. כחצי שנה לפני שחרור האזור על ידי הצבא האדום, נאלצו בני משפחת בראדלו לארח בביתם גם ארבעה אנשים זרים שנעקרו מבתיהם. הדבר הגביר את הסיכון להלשנה אולם המשפחה לא נרתעה מלהמשיך ולעזור.
לאחר המלחמה.
לאחר פרסום מעשה ההצלה של המשפחה ברבים, כנופיית לאומנים פולנים האשימה את המשפחה בבגידה. הם שדדו את המשפחה ודרשו כופר. רוב היהודים שניצלו בזכות המשפחה שמרו על קשר עם ילדיהם של סזפן וקלרה גם אחרי המלחמה.
הכרה והנצחה.
כל בני משפחת בראדלו זכו לקבל את תואר חסידי אומות העולם ב־6 בפברואר 1986. שמותיהם נחקקו בקיר הזיכרון בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
אתא וגיולה קנדו
אתא קנדו (בהונגרית: Kandó Ata;‏ 17 בספטמבר 1913 – 14 בספטמבר 2017) וגיולה קנדו (בהונגרית: Egerfarmosi Kandó Gyula;‏ 17 בינואר 1908 - 17 באוגוסט 1968) היו זוג אמנים נשוי, אשר הוכרו כחסידי אומות עולם על הצלת יהודים בהונגריה בתקופת השואה.
קורות חיים.
אתא קנדו (שם נעוריה Etelka Görög) נולדה בבודפשט, בירת הונגריה. אמה, בקה מרגיט [G. Beke Margit] הייתה סופרת ומתרגמת. אביה אימרה ג'ורג' [Imre Görög] היה מורה בתיכון, שנשבה בידי הרוסים במהלך מלחמת העולם הראשונה וגורש לסיביר ביוני 1915.
בילדותה המוקדמת של אטלקה, היא לא הצליחה להגות את שמה ואמרה אתא [Ata] במקום אטלקה [Etelka]. וכינוי זה הפך לשמה במשך כל ימי חייה.
גיולה קנדו נולד בסבונה, איטליה. הוריו גיולה וג'יזלה ג'מבור, היו אמנים. האב היה צייר והאם צלמת.
גיולה ואתא גדלו, הכירו והפכו לאמנים גם הם - אתא הייתה צלמת וגיולה צייר. הזוג נישא ב-1931, ועבר לגור בפריז. ב-1935, לאחר כמה שנים של חיי דוחק, חזרו לבודפשט. ב-1938 חזרו לפריז, עד שגורשו חזרה לבודפשט על ידי הנאצים ב-1940. ב-1941 נולד לאתא וגיולה בנם הראשון, תמאס [Tamás] ושנתיים לאחר מכן נולדו להם בנותיהם התאומות, ג'וליה ומגדלנה [Júlia &amp; Magdolna].
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.