ייתכן שהשם "אוּרי" מתייחס לדמות מציאותית. לדברי קריץ, "מהלכות בציבור מסורות שונות, המנסות למצוא יסוד ביוגרפי לשם זה. יש אומרים בביטחה גמורה שהשם רומז לאורי ניסן גנסין, ואחרים אומרים בביטחה רבה שהמדובר באורי צבי גרינברג". אורי מילשטיין, בן אחייניתה של המשוררת, הביא מסורת משפחתית שלפיה השיר הוקדש לידידה ברל כצנלסון, שאותו כינתה רחל "אורי" ("אורי ערערי" היה אחד משמות העט של כצנלסון).
מעמד השיר והערכה.
על פי בן-עמי פיינגולד, "השיר "עקרה" הוא שיר מוכר וידוע, שמרבים לצטטו וללמדו". לדברי ראובן קריץ, "זהו אחד השירים הפופולריים ביותר של רחל: גם המבקרים מרבים להזכירו – כמעט שאין סקירה על שירתה של רחל שאינה מזכירה שיר זה – וגם "המעבדים הדידקטיים" מציעים לכלול שיר זה בתכניות ההוראה שלהם". הוא תולה זאת בשתי סיבות עיקריות: "ראשית, הזיהוי בין המדברת-בשיר והמחברת היה כאן מובן מעצמו ושימש נקודת מוצא נוחה לכתיבה. ושנית, נראה שהכל סברו, שאין שום צורך לחפש איזו משמעות משנית – ש[הרי] הכל גלוי ומפורש בשיר" (סברה העומדת בניגוד לפרשנותו של קריץ המופיעה לעיל).
שירתה של רחל היא שירה אישית מאוד, בגוף ראשון, העוסקת בחוויות היסוד של ה'אני', ובהן בפרט אהבה, ערגה ובדידות. עם זאת, מוטיב העקרות – התשוקה לילד – מופיע בשירתה באופן ברור רק בשיר "עקרה". בטיפולוגיה של שירי רחל שמציע קריץ, "ניתן היה למיין את השיר [גם] עם שירי האהבה וביקוש הזיקה לזולת, או עם שירי הגורל וביקוש הזיקה לעולם, ואולם גם באורח פאראדוכסאלי – עם שירת הזיכרונות, באשר השיר 'זוכר' את העתיד המקוּוה".
העורך והמבקר אלי הירש מציע כי
לדעת המשורר והעורך יעקב פיכמן, "עקרה", על הרוך שהוא מבטא, הוא "שיר שחִנוֹ לא יבּוֹל לעולם".
גם המשורר, העיתונאי והעורך משה דור מונה את השיר עם שיריה של רחל "שמעבר להשפעות ולנסיבות קונקרטיות של יצירה, שבחלוף הזמן נמוג תוקפן, והם עומדים ומתקיימים בזכות הכישרון האמיתי, הרענן, של בעליהם, ובזכות נשיותם האותנטית, שאין בה קורט של מלאכותיות [...] [בשיר "עקרה" יש] כדי לזעזע בכמיהה העצומה הנסוכה עליו – כמיהה עצומה, אך משוחררת מרבב של צעקנות".
והמסאי אברהם אפשטיין, וכן המורה והסופר אהרון בן-אור (אורינובסקי), חוקר תולדות הספרות העברית, והעיתונאי משה אונגרפלד, סבורים שהשיר, המביע געגועים לאימהות, "נוגע עד הלב". תמר דולז'נסקי, שתרגמה משירי רחל מרוסית לעברית, כתבה שהביטוי שנתנה רחל לרגש בשיר הוא "פשוט וקולע וחזק גם יחד".
חוקרת הספרות רות קרטון-בלום סבורה שהשיר "הפך למעין שיר-פולחן בתרבות הישראלית כטקסט שהציע אופציה (בעייתית) למרטירולוגיה נשית".
לדעת המשוררת נעם פרתום, "עקרה" הוא שיר "מפורסם ונהדר", שבו המשוררת מביעה את כמיהתה לילד "בצמד השורות האלמותיות "בן לו היה לי! ילד קטן, שחור תלתלים ונבון"", והוא משתייך ל"מסורת ספרותית ענפה [...] מורשת של שירה נשית, ספציפית על הרצף הזה של אובדנם של חיים פוטנציאליים שהיו יכולים לצמוח בקרבך וברחמך".
המחנך וחוקר מחשבת ישראל אלי שביד כתב: "במכאוב חולשתה ובדידותה שרה רחל את הציפייה לאהבה – ושניה לה הייתה הכמיהה לבן. חסד-האהבה הוא האחיזה בחיי-ההווה, המפלט מאימת-הבדידות; הכמיהה לבן – זה גילומו של יצר-הקיום, מפלט מאימת החדלון".
המשורר אברהם ברוידס העיר:
הסופר והמחנך יעקב ניב (הלפרין) קישר את השיר עם מוטיב הילד בשירים אחרים של המשוררת (כגון "וְלוּ"), והראה כי רחל אהבה ילדים. לדעתו, "פנינת-אהבה לילד כשיר "עקרה", דומני, אינה מצויה בספרות";
יהודית שמחונית, ממנהיגות תנועת העבודה, ששרטטה ביוגרפיה של רחל דרך שיריה, כתבה בהקשר לשיר:
תרגומים.
השיר תורגם למספר שפות: ליידיש על ידי ידידה הקרוב של המשוררת, זלמן שזר (פורסם ב"צוקונפט" ואחר כך בקובץ "רחל'ס לידער", 1932);
לגרמנית בידי דב סדן (שטוק) (1931) ובידי רות אולנדורף (Ollendorff) (1936);
לאנגלית בידי מוריס סמואל (1932), בידי אברהם משה קליין (1937), בידי ליאונרד ויקטור סנומן (Snowman) (1954), בידי רוברט פרֶנד עם שמעון זנדבנק (1993) ובידי ויויאן עדן (2002);
לסלובקית בידי אריה לָהוֹלָה (ליאופולד פרידמן) (1940);
לצרפתית בידי יוסף מילבואר (Milbauer) (1965);
ולרוסית בידי מרים ילן-שטקליס (1966) (השיר תורגם לרוסית קודם לכן על ידי ידידה הקרוב של המשוררת משה בילינסון, אך תרגום זה ככל הנראה לא פורסם).
לחנים וביצועים.
השיר הפופולרי זכה בסך הכול ל-16 לחנים, מהם עשרה שמחבריהם ידועים (היתר נחשבים "עממיים", ומסתבר שמקורם בהתיישבות העובדת). בתקופת היישוב חוברו לו שלושה לחנים: הלחן המוקדם ביותר שבו הושר הוא מאת מחבר בלתי ידוע, ושניים נוספים הם מאת יהודה שרת ומרדכי זעירא (לחן שלא נקלט); בין מבצעי הפזמון היו דורית ראובני ושולי נתן.
בהמשך, בשנת 1958 הלחין את השיר יוסף מוסטקי, שביצע אותו ב-1967; בשנת 1968 הולחן השיר בידי דרורה חבקין והושר בפי חוה אלברשטיין; וב-1991 הוא הולחן והושר על ידי אחינועם ניני, בעיבוד שותפהּ גיל דור – ביצוע שהוא המוכר ביותר כיום.
ב 2008 הולחן השיר על ידי אוריאל הרמן והושר בפי סיון טלמור.
על הביצוע של חוה אלברשטיין ללחן של דרורה חבקין כתב יורם ק' כי יש בו דוגמה טובה לאינטרפרטציה רגישה ששמה לב לכל פרט קטן בטקסט, במשיכת המילה הראשונה בשיר, "בן", כמעין אנחה ("ב---ן לו היה לי"). וילי ורדי כתבה:
על הגרסה של אחינועם ניני וגיל דור כתב לימים מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי כי כמו מילות השיר, זהו "ביצוע רך, צלול ואחד המרגשים לשיר הזה".
על הגרסה של אוריאל הרמן בביצועה של סיון טלמור כתב כי זהו "לחן שמצטרף בלי רגשי נחיתות לקלאסיקות המוסיקליות של השיר הזה. לחן מינורי צנוע, שחודר אל בין השורות, וסיוון טלמור – שרה מדויק. נוגעת במילה. מעורבת בתחושה, במופנמות אצילית. עיבוד אקוסטי מלודי יפהפה – חלק מהקונטקסט.
מוזיקה אמנותית.
נוסף על לחנים פופולריים, חוברו לשיר לפני קום המדינה ארבעה שירים אמנותיים לקול ופסנתר: מאת פאול בן-חיים, שהוא המפורסם שבהם; יהודה ברנשטיין; מייצ'יסלב (משה) פלידרבוים (פלידרבאום); ורבקה לוינסון (מנגינה בלבד, בליווי פסנתר של אלחריזי). כל הארבעה ראו אור בחוברת "משירי רחל" (1948) שבעריכת מרים לוית.
לדברי המוזיקאי וחוקר המוזיקה מנשה רבינא, כל ארבעת המלחינים בחרו במשקל המצטרף מיחידות בנות 3/8 – המשקל של שירי הערש. על פי המוזיקולוג יהואש הירשברג, בשלושת השירים האמנותיים האחרונים (כולם למעט זה של בן חיים) בולטת נימה יהודית מזרח-אירופית. גם רבינא מעיר כי "אחדים מכותבי המלודיות חיקו את שירי הערש של הגולה בלי לשים לב לעובדה שבנין המלים אינו נוטה לכך. כי המלים בשיר [...] אינן שוטפות במשקל קצוב".
השיר "עקרה" הוא הראשונה משתי יצירותיו של בן חיים לשירי רחל. היא הוקדשה לזמרת מרים סגל, שעמה הִרבה להופיע באותה תקופה והיא שעוררה את התעניינותו בשירת רחל. על פי הירשברג, זהו משיריו היפים והנוגעים ביותר ללב. הוא מהווה המשך ישיר ליצירותיו המוקדמות בתחום השיר האמנותי הלירי. הוא בנוי על בסיס הרמוני, בסגנון שאפיין את הכתיבה הבארוקית, ואף כי נכתב במודוס איאולי , בן חיים לא נמנע מכרומטיקה לשם הדגשת מילים מסוימות, כגון "לאחוז בידו" בבית הראשון, או המשפט החוזר "עוד אחכה" בסיום השיר. ההרמוניה אומנם מסורתית – אקורדים משולשים מז'וריים ומינוריים וסֶקסט-אקורדים – אך היחסים ביניהם מודאליים ולא טונליים. בן חיים שם דגש מיוחד על הטקסט, והדבר בא לביטוי בהוראה "פַּרלַנדוֹ" (parlando), המציינת את הקו הקולי ומצביעה על אופיו הדקלומי, רצ'יטטיבי. קריאת הטקסט בהטעמת הטבעית דורשת משקל של תשע שמיניות והימנעות מקַּדמה במרבית השורות, בייחוד באלה הפותחות כל בית. על פי רבינא, בשיר של בן חיים מובלטת המילה הקוסמת "בן" – היא מושרת בצליל הגבוה ביותר שבתיבה, וחשיבותה של ההברה ברורה לאוזן הואיל והצליל הגבוה מופיע בראשית המלודיה של החלק הכבד של התיבה. המילה "אוּרי" שבסוף הבית השני מושרת בעוז. בבית השלישי נשמעים טעמי מקרא בליווי של הרמוניות מעמיקות, כבתפילה. הפסוק "עוד אחכה לו" מושר בצלילים יורדים, "הנעלמים בפיאניסימו כתוחלת נכזבת".
לדברי רבינא, יהודה ברנשטיין בחר בדרך של חזרות על המילים העיקריות לשם הבלטתן. את המילה "אוּרי" האיר במיוחד במודולציה, המקדימה את הופעת השם, החוזר שלוש פעמים, וכמוהו גם המילה "שלי", המצטיינת בכרומטיות של צליליה. לעומת זאת, מומנט התפילה מובלט לא בחזרה על המילים, אלא על המוטיב המוזיקלי, העולה עם כל חזרה בטֶרצה בסֶקוֶונצה גוברת והולכת משורה לשורה עד למילה "אחכה". בסיום השיר חוזר ברנשטיין על המילים הפותחות את השיר, בצלילי פיאניסימו גבוהים, המשרים תחושת חלום מתפוגג. המילים מובלטות על רקע הליווי. בבית השני בא לביטוי האופי של שיר הערש, בתנועה המלודית של חלקי 1/16, סביב השם "אוּרי, אוּרי שלי".
השפעה.
בעשורים שלאחר פרסום השיר "עקרה" עלתה באופן ניכר הפופולריות של השם "אוּרי" וילודים רבים ביישוב העברי בארץ ישראל נקראו בשם זה (בהם בן אחייניתה של המשוררת, אורי מילשטיין, ששמו נבחר בהשראת הבן שבשיר), כמו גם עולים שעִברתו את שמם.
על פי הסוציולוג של החברה הישראלית עוז אלמוג, השם "אוּרי", ולצדו השמות "דני" ו"עוזי", היו "השמות הפופולריים ביותר, וגם המזוהים ביותר עם דמות הצבר (ובעיקר עם דמות המפקד והמדריך) [...] ממציא הכינוי "צבר", אורי קיסרי, החליף את שמו ה"גלותי" שמואל בשם זה".