תאוריית הקשר על המרקסיזם התרבותי היא תאוריית קשר ימנית-קיצונית ואנטישמית, לפיה קיימת קנוניה של אקדמאים ואינטלקטואליים יהודים מרקסיסטים שמטרתה היא חיסול תרבות המערב. חסידי התאוריה טוענים כי קיימת אליטה של אינטלקטואלים מרקסיסטים הדוגלים באסכולת פרנקפורט והם חותרים תחת ערכי החברה המערבית ומקדמים מלחמת תרבות שמטרתה ערעור הערכים הנוצריים של שמרנות ומסורתיות וקידום ערכי ליברליזם תרבותי, בהם אנטי-ממסדיות, רב-תרבותיות, פרוגרסיביזם ותקינות פוליטית, המוצגים כפוליטיקה של זהויות שנוצרה על ידי תאוריה ביקורתית.
תאוריית הקשר נוצרה בארצות הברית בשנות התשעים ולא זכתה לתפוצה רחבה עד שנת 2010, אך מאז היא נפוצה ברשתות החברתיות. תאוריית הקשר על המרקסיזם התרבותי מוזכרת לעיתים קרובות בשיח של פוליטיקאים ופרשנים פוליטיים ימניים, מנהיגים דתיים פונדמנטליסטים בארצות הברית וארגוני טרור של עליונות לבנה. חוקרים שבדקו את הטענות הנוגעות ל"מרקסיזם תרבותי" הגיעו למסקנה שאין לה שום בסיס, ושלא קיימת תנועה אינטלקטואלית בשם זה.
התפתחות תאוריית הקשר.
הביטוי "מרקסיזם תרבותי" נטבע לראשונה כנראה במאמר משנת 1992 בשם "עידן האופל החדש: אסכולת פרנקפורט ו'תקינות פוליטית'", מאת מייקל מיניסינו, שפורסם בביטאון ימני קיצוני בארצות הברית. במאמר נטען כי "אינטלקטואלים יהודים מאסכולת פרנקפורט" מקדמים את האמנות המודרנית מתוך מטרה לגרום למהפכה אנטי-ממסדית שתחריב את האמנות הקלאסית.
ויליאם ס. לינד, אחד ההוגים הבולטים בזרם הפלאו-שמרנות, התייחס בשנת 2000 לקשר בין תקינות פוליטית למרקסיזם תרבותי: "תקינות פוליטית היא מרקסיזם תרבותי. זהו מרקסיזם המתורגם ממונחים כלכליים למונחים תרבותיים. זהו מאמץ שהחל כבר בתנועות פציפיסטיות שהתנגדו למלחמת העולם הראשונה, הרבה לפני תרבות ילדי הפרחים ותנועות השלום של שנות השישים." לינד טען שמרקסיסטים שולטים בחלק ניכר מתקשורת ההמונים, וכן טען כי ניתן לייחס את מושג התקינות הפוליטית ישירות לקרל מארקס.
במאמר משנת 2008 נאמר כי תנועת אסכולת פרנקפורט היא "עבודת השטן" ומפורטות בו מטרותיה לכאורה של התנועה, בהן:
משנת 2010 החל ג'ורדן פיטרסון להשתמש בביטוי "מרקסיזם תרבותי" (ולחלופין "פוסטמודרניזם") לתיאור קנוניה שחבריה מתעקשים להשתמש בכינויים מגדריים נייטרליים, מעשה השקול בעיניו לאיום על חופש הביטוי. באותה תקופה הביטוי "מרקסיזם תרבותי" הפך לנפוץ בכתבי עת ואתרי אינטרנט של הימין הרדיקלי בארצות הברית, שתקפו את התקינות הפוליטית כתפיסה "שנלקחה ישירות מהאידאולוגיה הנאצית".
הטרוריסט הימני-קיצוני הנורווגי אנדרס בריוויק השתמש בביטוי מספר פעמים במנשר אותו הפיץ לפני מתקפת הטרור בנורווגיה (2011). במנשר נאמר, בין השאר, כי "על פי המרקסיזם התרבותי, מוסלמים, נשים פמיניסטיות, הומוסקסואלים ובני מיעוטים הם טובים, ואילו גברים אירופאים נוצרים הם רשעים", וכן טען כי בית הדין האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג נמצא בשליטת המרקסיזם התרבותי.
מאמרים אודות תאוריית הקשר נפוצים בעיקר בקרב ארגוני ימין רדיקלי והימין האלטרנטיבי בארצות הברית. בין השאר היא מוזכרת לעיתים קרובות על ידי ריצ'רד ספנסר, פעיל אמריקאי מהימין הרדיקלי, ובאתר הדיילי סטורמר. בין התומכים והמפיצים של תאוריית הקשר נמנים אנדרו ברייטברט, מייסד האתר "חדשות ברייטברט", שפרסם באתר מאמר לפיו תיאודור אדורנו ניסה לקדם הרמוניה אטונאלית במטרה לגרום לנקרופיליה המונית, ופט ביוקנן שטען שמטרתו של המרקסיזם התרבותי היא ביטול "אופייה הנוצרי של ארצות הברית". כמו כן נתמכת התאוריה על ידי אנשי ימין קיצוני באוסטרליה, ברזיל והממלכה המאוחדת.
תאוריית הקשר על המרקסיזם התרבותי היא אחד המניעים לפיגועי טרור של אנשי ימין קיצוני, בנוסף לאנדרס בריוויק. ג'ק רנשו, פעיל ימין רדיקלי בריטי שהואשם בתכנון פיגועי טרור, שוחח בהרחבה אודות תאוריית הקשר בסרטון של המפלגה הלאומית הבריטית. ג'ון ארנסט, שביצע את פיגוע הירי בבית הכנסת בפאוויי בשנת 2019, כתב במנשר שפורסם ברשתות החברתיות כי הוא מאמין ש"כל יהודי אחראי לרצח העם המתוכנן בקפידה של הגזע האירופי" באמצעות קידום "מרקסיזם תרבותי וקומוניזם".
השוואה בין תאוריית הקשר על המרקסיזם התרבותי לאנטישמיות.
במאמר "פשיזם ותרבות", משנת 2003, מצא פרופסור מתיו פלדמן כי המונח "מרקסיזם תרבותי" נגזר מהמונח האנטישמי "", מונח שהיה בשימוש נרחב בגרמניה הנאצית ונועד להוקיע את התנועות המודרניסטיות והפרוגרסיביות בתרבות. גבלס נהג להשתמש בביטוי זה לעיתים קרובות, בטענה שהאמנות המודרנית נועדה להחליש מוסרית את החברה הגרמנית.
על פי הפילוסוף סלבוי ז'יז'ק, המונח "מרקסיזם תרבותי" ממלא תפקיד דומה לתפקידם של היהודים בתאוריות קשר אנטישמיות: הוא מאפשר להאשים גורם חיצוני בבעיות החברתיות. לדבריו, תופעות שנראות בעיניי אנשי הימין השמרני כהתפוררות מוסרית של החברה, כמו פמיניזם, תקינות פוליטית או אנטי-ממסדיות - לא נובעות, לשיטתם, מהמתח השורר בין קבוצות שונות בתוך החברה, אלא חייבת להיות להן סיבה חיצונית.
ניתוח מדעי.
מספר מאמרים מדעיים ניסו לנתח את המושג "מרקסיזם תרבותי", ובאחד מהם נכתב: "לא קיים דבר כזה 'מרקסיזם תרבותי'. יתרה מזו, לא רק שאין כלל בסיס לתאוריית הקשר על המרקסיזם התרבותי, אלא שגם לא קיימת תנועה אינטלקטואלית בשם זה." על פי מאמרים אלו, חוקרים מאסכולת פרנקפורט אינם חלק מתנועת המרקסיזם אלא חלק מהגישה הקרויה תאוריה ביקורתית. כמו כן, אקדמאים פוסטמודרניסטים או פמיניסטים אינם קשורים בדרך כלל למרקסיזם או לאסכולת פרנקפורט.
בנוסף לכך, בתאוריית הקשר על המרקסיזם התרבותי נכרכים ביחד מושג הפוסטמודרניזם ואסכולת פרנקפורט, אך בפועל מדובר בשתי גישות אקדמאיות שונות שלעיתים קרובות מנוגדות זו לזו.
יחיאל לימור
יחיאל (חיליק) לימור (נולד ב-4 בפברואר 1943) הוא פרופסור (בגמלאות) לתקשורת, חבר נשיאות מועצת העיתונות והתקשורת בישראל ומכהן כיו"ר בית הדין לאתיקה של המועצה.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב ב-4 בפברואר 1943 ועבר בילדותו לירושלים. למד בגימנסיה רחביה, התגייס לצה"ל ושירת ככתב צבאי של השבועון במחנה.
בעיתונות.
בתום השירות הצבאי, בשנת 1963, החל לעבוד כעיתונאי בסניף ירושלים של מעריב, שהיה אז העיתון הנפוץ במדינה, ומילא שורה של תפקידי כתיבה ועריכה. בין השאר, שימש ככתב מדיני וכשליח העיתון בלונדון, ערך את מוסף סוף השבוע של מעריב וכן את ירחון את, ובמסגרת זו השיק גם את העיתון לילדים צ'ופר (ששמו הוסב מאוחר יותר למעריב לילדים). הוא נמנה עם מקימי מחלקת החדשות בגלי צה"ל והיה כמ"מ ראש המחלקה (במסגרת שירות המילואים שלו).
באקדמיה.
במקביל לעבודתו העיתונאית סיים את לימודיו לתואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה ולתואר שני (בהצטיינות) בתקשורת, שניהם באוניברסיטה העברית בירושלים. על עבודת הגמר שלו לתואר שני, שעסקה ביחסים בין חברי הכנסת לאמצעי התקשורת הוענק לו הפרס הראשון מטעם האגודה לחקר הפרלמנטריזם בישראל.
בשנת 2000 הגיש את עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת בר-אילן בהנחיית פרופ' שמואל ליימן-וילציג וד"ר דינה גורן. נושא העבודה הוא מועצת העיתונות בישראל ובתפקידיה בשלושים וחמש השנים הראשונות לקיומה.
בשנת 1994, עם פתיחת הלימודים בתקשורת במוסדות להשכלה גבוהה בישראל, הצטרף כמרצה לסגל המחלקה לתקשורת באוניברסיטה העברית וכן לסגל בית הספר לתקשורת במסלול האקדמי במכללה למנהל. כעבור שנתיים הצטרף לחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב. כעבור שנים אחדות נתבקש לעמוד בראש בית-הספר לתקשורת במכללה האקדמית ספיר ולאחר מכן הקים את בית הספר לתקשורת במכללת אריאל ועמד בראשו (עד 2008). במקביל, המשיך ללמד באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן.
במועצת העיתונות והתקשורת בישראל.
לימור מכהן כנציג ציבור במליאת מועצת העיתונות והתקשורת בישראל ומשמש כחבר הנשיאות שלה. בשנת 2019 נבחר לכהן כיו"ר בין הדין לאתיקה של המועצה.
יחד עם חברת המועצה, ד"ר תהילה אלטשולר-שוורץ, ניסח את תקנון האתיקה החדש של מועצת העיתונות, שאושר באוקטובר 2020. היה חלק מהצוות שניסח בשנת 2019 את תקנון האתיקה של תאגיד השידור ואת תקנון האתיקה של העיתון גלובס.
בשנים 2002–2006 כיהן לימור כיו"ר האגודה הישראלית לתקשורת.
הוקרה ופעילות ציבורית.
בשנת 2000 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות ביחד עם אחיו, פרופ' רפי מן, על ספרם "עיתונאות - איסוף המידע, כתיבה ועריכה". ספר זה נהפך לספר היסוד בלימודי עיתונאות באוניברסיטאות, במכללות, בבתי ספר תיכוניים ואף בציבור הרחב.
בשנת 2019 הוענק לו עיטור "יקיר איגוד יועצי התקשורת ויחסי הציבור בישראל" כהוקרה על תרומתו האקדמית-מקצועית לתחום יחסי הציבור בישראל.
לימור כיהן כחבר במספר ועדות ציבוריות, וביניהן: הוועדה הציבורית (במינוי שר התרבות) לבדיקת נושא הצנזורה על סרטים והוועדה (במינוי שר המשפטים) לבחינת שאלות הנוגעות לפרסום פרטים מזהים בפסקי דין ובהחלטות של בתי המשפט ולעיון בתיקי בתי המשפט, וכן כנציג ציבור בדירקטוריון של תחנת רדיו ירושלים.
מחקריו.
תחומי המחקר העיקריים של לימור הם תולדות התקשורת בארץ ישראל ובישראל, מפת התקשורת בישראל, אתיקה עיתונאית, היבטים מוסדיים של תקשורת ההמונים וכן יחסי ציבור. בשנים האחרונות מתמקד לימור במחקר על בולים כאמצעי תקשורת המונים. מאמר שלו, שנכתב עם עמיתו פרופ' אילן תמיר ופורסם בכתב העת Communication Theory, אף מציע לראות בבולים אמצעי תקשורת המונים, הן בגלל תפוצתם הנרחבת הן בגלל המסרים שהם נושאים עליהם.