אידוקסי מבקשת לבקר את רחל בתאה בניסיון להציל את ליאופול. רחל מסכימה להציל את אהובה ואף למות למענו. היא מסכימה לטעון כי לא אמרה אמת לגבי הקשר שלה וליאופול. דה ברוניי מודיע לאלעזר שהוא ובתו יוכלו להינצל ממוות אם יתנצרו. אלעזר אומר כי יעדיף למות, ומחליט לנקום בדה ברוניי. אלעזר מספר לדה ברוניי כי בתו עדיין בחיים וכי ניצלה בידי יהודי שרק הוא, אלעזר, יודע מיהו. דה ברוניי מתחנן שיגלה לו אך אלעזר אומר כי מיתתו תהא נקמתו. או אז, באריה המפורסמת ביותר מהאופרה: "Rachel, quand du seigneur", מתמלא אלעזר רחמים על הצעירה וחפץ להצילה. הוא מתכוון לספר לדה ברוניי את האמת, אך כאשר הוא שומע את ההמון העוין מחוץ לכלא קורא קריאות ומצפה להריגתם, מחליט כי לא יתן לרחל לחזור אל חיק הנצרות אלא תמות כיהודייה.
מערכה חמישית.
אלעזר ורחל נידונים להריגה וליאופול נשלח לגלות. כאשר הם מובלים לגרדום שם יושלכו לדודים מלאים שמן רותח מתמלאת רחל פחד. אלעזר אומר כי הוא עוד יכול להצילה וכי יהיו לה חיים מכובדים. רחל שמבינה שאלו יהיו חיים בלעדיו מתמלאת באמונה וצועדת אל מותה. דה ברוניי עוצר את אלעזר ומבקש ממנו לגלות לו האם בתו עדיין בחיים אלעזר משיב בחיוב. דה ברוניי שואל היכן היא ואלעזר מצביע על דוד השמן הרותח לתוכו הושלכה רחל באותו הרגע. אלעזר צועד בגאון אל מותו ודה ברוניי מתמוטט. ההמון צועק: "הצדק נעשה! הנקמה ביהודים!".
"היהודייה" בארץ ישראל.
ב-1924 הפיקה האופרה הארצישראלית, שנוסדה בתל אביב על ידי המוזיקאי הרוסי-יהודי מרדכי גולינקין, בעברו מנצח בבית האופרה בסנקט פטרבורג, את האופרה והעלתה אותה גם בירושלים. נציג הוותיקן טען כי תלבושתו של הקרדינל ותוכן הליברית מהווים פגיעה בנצרות. גולינקין נכנע לדרישות איש הדת ושינה את התלבושת והטקסט בהתאם לדרישותיו. המשורר אורי צבי גרינברג יצא בהתקפה חריפה כנגד הכניעה וכינה אותה "סטירת לחי ליישוב העברי".
האופרה הישראלית החדשה הציגה את "היהודייה" לראשונה בשנת 2000 והעלתה אותה שוב בעונת 2010, כאשר ההוצאה להורג של אלעזר ורחל בוצעה בהפקה זו באמצעות שליחתם לתא גזים.
Glomerulus
האסופית (ספר)
קניידלע
מדד הפחד
כדורגלן השנה של מעריב
ניל שיקוף
ניל שיקוֹף (אנגלית: Neil Shicoff; ) הוא זמר אופרה אמריקאי-יהודי, הידוע בקול הטנור הלירי שלו, ובמשחק דרמטי ומלא רגש.
קריירה מוקדמת.
שיקוף נולד בברוקלין שבניו יורק לאביו החזן סידני שיקוף. הוא החל את דרכו כחזן בבית כנסת רפורמי, אך עד מהרה עבר לשיר אופרה. הוא למד שירה זמן קצר מאביו שנפטר בגיל צעיר, ואחר כך בבית הספר ג'וליארד בין היתר אצל הטנור הנודע פרנקו קורלי. עוד קודם ללימודיו בבית הספר, כבר שר תפקידים שונים בתיאטרונים קטנים ובהפקות זולות, בין היתר את תפקיד דון חוזה באופרה כרמן בחברת האופרה "אמאטו". בבית הספר שיחק בתפקידי משנה, וכן שימש כמתלמד באופרה של סנטה פה. הופעתו הראשונה כזמר ראשי בהפקה של בית אופרה מכובד, הייתה בשנת 1975 בתפקיד ארנאני תחת ניצוחו של ג'יימס לוויין בסינסינטי.
בשנת 1976, הופיע לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בתפקיד רינוצ'ו באופרה ג'אני סקיקי של פוצ'יני. שיקוף הוחתם אז להופיע בתפקידים ראשיים של ריגולטו, לה בוהם, רוזנקוואליר ווורתר. עד מהרה החל שיקוף להופיע בהצלחה בבתי אופרה ברחבי ארצות הברית ואירופה. שיקוף סבל מפחד קהל זמן רב בקריירה שלו, ואף ביטל בעקבות כך כמה הופעות. הוא נודע כפרפקציוניסט שעובד הרבה בהכנת כל תפקיד, הן מבחינה קולית והן מבחינה דרמטית.
בשנת 1978, נשא לאישה את זמרת הסופרן ג'ודית האדון, אף היא בוגרת ג'וליארד. בשנת 1984, לאחר מות אימו, סבל שיקוף מבעיות רגשיות שהשפיעו על טכניקת השירה ואיכות קולו, ופחד הבמה שלו חזר. הוא ביטל מספר רב של הופעות, וערער את מעמדו כאשר נחשב כזמר שלא ניתן לסמוך עליו. לאחר פרידה מתוקשרת וכואבת מאשתו בשנת 1989 סבל מהתמוטטות עצבים באמצע הופעה של וורתר במטרופוליטן.
קריירה מאוחרת.
שיקוף המשיך במטרופוליטן במשך שנתיים לאחר המקרה, אך בשנת 1991 עזב את ארצות הברית, בהותירו מאחור את הלחצים שנגרמו מהפרשיות והשערוריות הבלתי נגמרות של גירושיו והמלחמה על המשמורת על ביתו עליזה. תחילה התגורר בברלין 3 שנים, ולאחר מכן בציריך. הוא הופיע בכל רחבי אירופה, כשהוא בונה את המוניטין שלו מחדש. הוא הופיע באופרה של וינה, לה סקאלה, קובנט גארדן, האופרה של פריז, בדויטשה אופר ברלין, האופרה הממלכתית של בוואריה ועוד בתי אופרה ואולמות קונצרטים רבים ברחבי אירופה.
בשנת 1997, השיגו שיקוף והאדון הסכם גירושים. כעת היה יכול שיקוף להנשא בשנית לסופרן דון קוטוסקי, עימה חי מאז 1993, וכן לחדש את הקשר עם ביתו. באותה שנה חזר שיקוף להופיע במטרופוליטן בתפקיד לנסקי ביבגני אונייגין של צ'ייקובסקי. הופעתו המחודשת נזכתה לביקורות טובות, ומאז הופיע מעל ל-200 הופעות במטרופוליטן ב-20 תפקידים שונים.
שיקוף בישראל.
שיקוף הופיע בהפקות של האופרה הישראלית. תחילה בכרמן בעונת 2009, ולאחר מכן בהיהודיה ב-2010.
מקלט מדיני
מקלט מדיני הוא מושג משפטי עתיק יומין, שעיקרו זכויות אדם הנרדף בגלל דעותיו הפוליטיות או אמונותיו הדתיות ממדינתו ועתיד לקבל הגנה מרשות ריבונית אחרת, ממדינה זרה, או מהכנסייה (בימי הביניים). מקלט מדיני פוליטי שונה מהגירת פליטים מודרנית בה מתרחשת נהירה מאסיבית של אוכלוסייה, בעוד במקלט מדיני מדובר בזכותם של יחידים אשר בדרך כלל ניתנת תוך התייחסות לגופו של כל אדם. עם זאת, עשויה להיות ביניהם חפיפה, שכן כל פליט עשוי לדרוש לקבל מקלט מדיני על בסיס אישי. מקורה של זכות זו בעיקר בזמן המודרני על אף שניצניה נראו כבר אצל המצרים, היוונים והעברים.
מקלט מדיני בימי הביניים.
עמים רבים בעת העתיקה, כולל מצרים, יוון, והעברים, הכירו בזכות למקלט מדיני על רקע דתי. במקרים רבים זכות זו הגנה על פושעים או על אלה המואשמים בפשע מפעילות משפטית במידה מסוימת. בשלב מאוחר יותר אימצה הכנסייה הנוצרית את הרעיון ונקבעו כללים מסוימים כדי לקבל הגנה ואיזה סוג של הגנה.
מקלט מדיני בזמן המודרני.
האמנה בדבר מעמדם של פליטים של האו"ם משנת 1951 והפרוטוקול שנוסף לה בשנת 1967 הם הבסיס לחקיקה בתחום המקלט המדיני ברחבי העולם. תחת הסכמות אלו, פליט הוא אדם השוהה מחוץ למדינתו וחושש מרדיפה על בסיס רקע גזעני, לאומני, או דתי, בשל דעותיו הפוליטיות או בשל חברות ופעילות בקבוצה חברתית כלשהי.
מקלט מדיני בצרפת.
מקלט מדיני בצרפת מוכר מתוקף החוקה משנת 1958. ב-2006 אישרה צרפת 7,000 בקשות מתוך 35,000.
מקלט מדיני בבריטניה.
במאה ה-19 בריטניה העניקה מקלט מדיני לכמה נרדפים, בהם חברים בתנועות סוציאליסטיות (כולל קרל מרקס).
מקלט מדיני בארצות הברית.
ארצות הברית מעניקה זכויות מקלט מדיני ליחידים לפי החוק הבינלאומי. מספר מוגבל של פליטים המבקשים להתקבל למקלט או כאלה שכבר הגיעו לארצות הברית מדי שנה רשאים להתקבל.
מקלט מדיני ברוסיה.
המדליף האמריקני אדוארד סנודן קיבל מקלט מדיני ברוסיה ב-1 באוגוסט 2013 למשך שנה, וב-7 באוגוסט 2014 קיבל אישור שהייה ברוסיה למשך 3 שנים. כמו כן, נשיא אוקראינה לשעבר ויקטור ינוקוביץ' קיבל אישור שהייה ברוסיה ב-27 בפברואר 2014 לאחר שברח מאוקראינה בעקבות אירועי יברומאידן.
מקלט מדיני בישראל.
מספר הבקשות למקלט מדיני בישראל של פליטים סודנים עלה על רקע רצח העם בדארפור. בשנת 2008 ביקש חבר הכנסת לשעבר עזמי בשארה מקלט מדיני בקטר.
אדיס דה פיליפ
אֶדיס דה פיליפ (Edis de Philippe; 21 במאי 1912 – 16 ביולי 1978) הייתה זמרת סופרן ישראלית, מייסדת האופרה הישראלית, המנהלת והבמאית שלה מהקמתה ועד פטירתה.
קורות חייה.
תחילת דרכה.
דה פיליפ נולדה בניו יורק בשם יהודית (אדית) שטראוס דה-פיליפ, בת לסוניה-אסתר לבית גרדשטיין ולדוד דפיליפוב, שניהם ילידי אוקראינה (אז חלק מהאימפריה הרוסית) שהיגרו בילדותם לארצות הברית. השם יהודית שטראוס ניתן לה לזכר יהודייה עשירה בשם זה שטבעה שבועות אחדים לפני כן באסון הטיטניק.
אביה הקים בהארלם בית מרקחת ומאוחר יותר העבירו לברוקלין, העסק פרנס את המשפחה בכבוד. האב היה מתבולל אולם אדיס חוותה מסורת יהודית ולמדה מעט יידיש אצל סבה וסבתה מצד אמה.
מגיל צעיר קיבלה חינוך מוזיקלי וכבר בגיל שש ניגנה בכינור, ומאוחר יותר למדה נגינה בפסנתר.
כיוון שהיה לה קול צלול וערב שאפה אמה שאדיס תפתח קריירה כזמרת אופרה. מגיל עשר החלה ללמוד זמרה אצל פרופסור אלברט ז'אנו ובמקביל למדה בלט ושפות זרות - איטלקית, צרפתית, ספרדית וגרמנית.
בזכות ז'אנו קיבלה את תפקידה הראשון כוויולטה באופרה ב"לה טראוויאטה" מאת ג'וזפה ורדי בנובמבר 1934. הביקורות על הופעתה היו חיוביות ביותר, ומצנטית ידועה בשם דוריס קרסגי נפגשה עמה. מאז היו השתיים בקשרי ידידות ודה פיליפ התייחסה לקרסגי כאל אם שנייה.
בשנת 1935 הייתה לאשתו השלישית של האמרגן היהודי הנודע מקס רבינוף . בשנת 1937 הופיעה בהצגת בכורה של "לה טרוויאטה" בוושינגטון הבירה בפני הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. דה פיליפ למדה זמרה בארצות הברית, איטליה וצרפת.
כוכבת עולה.
ביולי 1936 יצאה יחד עם דוריס קרסגי למסע הופעות באירופה. לשם כך למדה למעלה מ-15 תפקידים אופראיים באיטלקית ובצרפתית. דה פיליפ הופיעה עד אוגוסט 1939 בפריז, רומא, לונדון, בריסל, ורשה, ריגה וקובנה. בתקופה זו השתלמה גם בשירה.