גם הצבא הבריטי נהג באדישות מפתיעה: הודעה על הנחיתה נמסרה לבסיס צבאי סמוך לנהריה, אך הוא לא הוציא סיור כדי לבדוק אותה. לאחר השעה 14:00 הקיף לבסוף כוח צבאי את החוף לאחר שתצפית בריטית מבסיס סטלה מאריס שעל הר הכרמל הבחינה בהתקהלות שם. הבריטים החלו בזיהוי האנשים, שהיו רובם תושבי נהריה וקיבוצי הסביבה. אלו מהם שנשאו תעודות שוחררו מיד, ומרבית האחרים שוחררו בהתערבות ה"מוכתר" של נהריה. רק 12 בני אדם – שלא היו מעפילים - נותרו בידי הצבא.
לקראת ערב הוטל עוצר על נהריה, אך משום מה החלו בה חיפושים אחרי מעפילים רק למחרת בבוקר. במהלך החיפושים נלכדו 131 מהם. בסופו של דבר הסכימו השלטונות הבריטיים לבקשת הסוכנות היהודית שמעפילים אלו לא יגורשו לקפריסין ויישארו בארץ, והעבירו את המעפילים לידי אנשיה.
ההיסטוריון נחום בוגנר סבור שעל רקע ההגעה בהסכמה של 15,000 מעפילי אוניות הפאנים לקפריסין, לא ראו הבריטים טעם להתמיד ולרדוף אחרי כמה מאות מעפילים. יותר מזה, הוא סבור שכל מעשי כוחות הביטחון הבריטיים סביב נחיתת מעפילי הספינה מעידים על כך, שהדרגים הגבוהים של ממשלת המנדט העדיפו שלא לעסוק במצוד נמרץ אחרי המעפילים, משום שהשלטון הבריטי בארץ התקרב לסיומו והפינוי הבריטי ממנה כבר היה בעיצומו. ההסכמה להשאיר את המעפילים בארץ נבעה כנראה מכך שהבריטים היו מעוניינים בדילול מחנות המעצר בקפריסין לקראת סגירתם.
מרטין פוליאקוף
סר מרטין פוליאקוף (באנגלית: Sir Martyn Poliakoff; ) הוא כימאי יהודי בריטי, פרופסור לכימיה באוניברסיטת נוטינגהאם. עוסק בהנגשת המדע לציבור ובכימיה ירוקה.
חייו.
פוליאקוף סיים תואר ראשון בשנת 1969 בקיימברידג' ודוקטורט ב-1973. נושא עבודתו היא "Matrix Isolation of Large Molecules", בהנחיית פרופסור ג'יי ג'יי טרנר. בשנת 1991 מונה לפרופסור בכימיה באוניברסיטת נוטינגהאם. הוא פרופסור של כבוד באוניברסיטת מוסקבה.
הוא יזם ושימש כקריין בסדרה של 118 קטעי וידאו הנקראים "The Periodic Table of Videos" שמטרתם ללמד את הציבור את 118 היסודות בטבלה המחזורית. הפרויקט התרחב ועכשיו כולל גם מולקולות ונושאים כימיקליים שונים.
פוליאקוף עמית בחברה המלכותית. בשנת 2008 התמנה למפקד במסדר האימפריה הבריטית בזכות תרומתו למדע. קיבל את תואר הכבוד סר בשנת 2015 עבור תרומתו לענף הכימיה.
הוא נשוי ואב לשניים. אחיו סטיבן פוליאקוף הוא מחזאי ובמאי בריטי נודע.
בנימין אמירה
בנימין אמירָה (כ"א בסיון ה'תרנ"ו, 3 ביוני 1896 – 20 בינואר 1968) היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קורות חיים.
נולד במוהיליב-פודילסקי שבמערב האימפריה הרוסית (לימים באוקראינה) לאברהם (רופא שינים) ובשנת 1910 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב ולאחר מכן למד מתמטיקה באוניברסיטת ז'נבה.
בין השנים 1921–1924 היה תלמידו של יחזקאל אדמונד לנדאו באוניברסיטת גטינגן בגרמניה. לאחר מכן חזר לז'נבה, ומונה למרצה באוניברסיטה. כעבור שנה הצטרף ללנדאו בהקמת המכון למתמטיקה של האוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר שלנדאו עזב, נותר בירושלים והניח את היסודות לעבודת המכון. באוגוסט 1954 נתמנה למנהל המכון.
אמירה עסק בפרסום של מידע מתמטי בעברית. בשנת 1947 קיבל מהאוניברסיטה העברית את פרס דוד לבסון על פרסום הספר הראשון בעברית על משוואות אלגבריות. בשנות ה-40 היה אמירה מבין המייסדים של חוג מתמטי בתל אביב.
בשנת 1951 הקים את כתב העת המדעי "Journal d'Analyse Mathématique" וערך אותו יחד עם זאב נהרי ומנחם שיפר.
ב-1966 עוטר באות לגיון הכבוד בדרגת אביר.
תחביבו בגידול ורדים הביא לייבוא זנים רבים של הצמח לישראל ובגנו הפרטי היו יותר ממאה זנים. בשנת 1938 פיתח אמירה את הזן הארצישראלי "ישראלה אמירה".
אשתו הראשונה, דיבשה אמירה, הייתה אף היא מתמטיקאית.
רעייתו השנייה ורדה (1914–2008) נטמנה לצידו בהר המנוחות.
הרץ ויזל
הרץ וייזל
עתליה ברנר
עתליה ברנר-עידן (נולדה ב-17 ביולי 1943) היא חוקרת מקרא ישראלית, פרופסור אמריטה בחוג ללימודי מקרא ותרבות עברית באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת אמסטרדם.
ביוגרפיה.
ברנר נולדה בחיפה. סיימה תואר ראשון בשנת 1970 בלימודי מקרא ואנגלית באוניברסיטת חיפה, בשנת 1973 השלימה תואר שני בלימודי מקרא באוניברסיטה העברית ובשנת 1979 השלימה דוקטורט באוניברסיטת מנצ'סטר באנגליה. בשנת 1997 מונתה לפרופסור למקרא במחלקה לתאולוגיה ולימודי דת באוניברסיטת אמסטרדם ובשנת 2008 יצאה לגמלאות מאוניברסיטת אמסטרדם. בשנת 2007 הצטרפה לסגל אוניברסיטת תל אביב. בשנת 2002 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בון שבגרמניה. בין השנים 1979 ל-1994 לימדה במכללת אורנים.
במחקריה עוסקת ברנר בביקורת מקרא ויהדות מוקדמת מנקודת מבט פמיניסטית, גישה טראנס-דיסציפלינרית (על-תחומית) לחקר המקרא, הקשרים בין המקרא לתרבות, פילולוגיה שמית ושימוש בכלים ממוחשבים במדעי הרוח. ברנר לימדה מספר שנים במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות בטכניון.
בשנת 1988 יצא בעברית ספרה "אהבת רות: אשר היא טובה לך משבעה בנים", בהוצאת ספרית פועלים. הספר מתחקה אחר דמותן של נעמי ורות. הספר עוסק בעיצוב דמויותיהן והזיקה ביניהן. בחלקו השני הוא עוסק בסגנון ובלשון שבמגילת רות ותרומתם לקביעת זמן חיבורה של המגילה.
חברה באגודה הישראלית לחקר ההומור. ברנר גרושה ואם לבן אחד. מתגוררת בחיפה ובאמסטרדם.
מספריה.
כעורכת:
שירות הבריאות הלאומי
שירות הבריאות הלאומי (באנגלית: National Health Service), הידוע בקיצור כ-NHS, הוא הכינוי הנפוץ לארבע מערכות שירותי הבריאות הציבוריות בממלכה המאוחדת, אם כי רק שירות הבריאות של אנגליה מכונה "שירות הבריאות הלאומי" ללא תוספות כלשהן. ארגון הבריאות הציבורי בצפון אירלנד לא מכונה באופן רשמי "שירות הבריאות הלאומי", אך באופן רשמי נקרא לעיתים NHS. כל אחת מהמערכות של אומות הבית פועלת באופן עצמאי, ומבחינה פוליטית היא נמצאת תחת אחריות ממשלת סקוטלנד, אספת הממשלה של ויילס, אספת צפון אירלנד וממשלת בריטניה עבור אנגליה.
בדרך כלל אין בעיה כאשר מטופל המתגורר במדינה אחת בממלכה המאוחדת מעוניין בטיפול במדינה אחרת. הסוגיות של המימון והניירת מטופלות בין הארגונים המעורבים, והמטופל עצמו כמעט שלא מעורב בתהליך. שמות השירותים הם:
הם הוקמו כרשות אחת מרכזית אחרי מלחמת העולם השנייה, והתבססו על עקרונות המקיפות, האוניברסליות והחינמיות.
פרס פון קרמן
גבריאל שטיין
גבריאל שטיין (1920–1976) היה כימאי ישראלי. הוא כיהן כפרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית, והיה חלוץ בחקר כימיה של קרינות של נוקלאוטידים וברדיוביולוגיה. היה ממייסדי מפלגת ליברלים עצמאיים וחבר בהנהגתה.
ביוגרפיה.
גבריאל שטיין נולד בבודפשט למשפחה דתית. בנם של זלמה וד"ר ארתור שטיין, עורך דין ופעיל בקהילה היהודית בבודפשט.
שטיין למד בגימנסיה היהודית בבודפשט. הוא היה חבר במכבי הצעיר בצ'כוסלובקיה והושפע רבות מדודו פאול שטיין שגר בסלובקיה והיה פעיל במזרחי. בגיל 13 חבר עם כמה חברים כדי להקים את מכבי הצעיר בהונגריה. הוא פעל בהונגריה למען עליה של בני נוער לישראל ובכך הציל רבים מהשואה. בשנת 1938, לאחר שקיבל תעודת בגרות, עלה לארץ ישראל והחל ללמוד כסטודנט לכימיה באוניברסיטה העברית. תקופה מסוימת התגורר בקיבוץ כפר המכבי. בשנת 1940 התגייס לחיל הספר בעבר הירדן ושירת בו כארבע שנים. בשנת 1946 סיים את לימודי הכימיה בירושלים. בשנת 1949 סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת דורהם באנגליה בכימיה פיזיקלית, בהנחיית פרופסור יוסף יהושע וייס, והיה עמית מחקר שם עד שנת 1951.
בשנת 1951 החל ללמד באוניברסיטה העברית, בשנת 1956 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1960 מונה לפרופסור מן המניין. משנת 1963 ועד 1971 היה מנהל המחלקה לכימיה פיזיקלית. משנת 1971 ועד 1976 היה מנהלו הראשון של מכון קאזלי לכימיה שימושית. בשנת 1959 נבחר כנשיא החברה הישראלית לכימיה. ב-1963 היה לנשיא האגודה הישראלית לקידום המדע. משנת 1961 ל-1964 היה יו"ר ועדת התיאום של הארגונים האקדמאיים בישראל ונאבק רבות למען זכויותיהם. היה חבר במועצה לאנרגיה אטומית בישראל.
בשנת 1966 היה פרופסור אורח באוניברסיטת בוסטון ובשנת 1970 באוניברסיטת הרווארד, בקתדרה לחקר הסרטן בבית הספר לרפואה. הוא מונה על ידי שר הפיתוח משה קול כיועץ מדעי ראשי במשרד בשנת 1968 ושימש בתפקיד עד שנת 1970. היה לו חלק חשוב בעידוד התפלת מים ופיתוח התעשייה הכימית בארץ. משנת 1970 עד 1974 היה יושב ראש מועצת המנהלים של המכון למחקרי נפט וגיאופיזיקה. הוא היה יושב ראש מועצת המנהלים של חברת הנדסת התפלת מים משנת 1968 ועד מותו. היה חבר במועצת הנפט משנת 1971 ועד 1975.
בשנת 1960 זכה בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים. הוא שימש כעורך הראשי של הביטאון המדעי לכימיה. בשנת 1966 קיבל את פרס נורדאו. הוא היה חבר באקדמיה למדע של ניו יורק.
הוא העמיד תלמידי דוקטורט ובהם: אבנר טריינין, אריה בן נאים, חוה ליפשיץ ויהושע יורטנר, גדעון שפסקי, אביגדור שפרמן. הוא היה חבר של אדוארד טלר, פיזיקאי שנודע כאבי פצצת המימן, שכמוהו היה יהודי-הונגרי.