מלחמת העולם הראשונה פרצה ב-28 ביולי 1914. גרמניה הייתה מחויבת להסכמים עם בעלת בריתה האימפריה האוסטרו-הונגרית, ועל כן הכריזה מלחמה על האימפריה הרוסית. על פי תוכנית שליפן, הייתה גרמניה אמורה להכריז מלחמה גם על בעלת בריתה של רוסיה, צרפת, ולכבוש את בלגיה ולוקסמבורג. עם זאת, זמן קצר בטרם ביצעה גרמניה את הצעד הגורלי, הודיע שגריר גרמניה בלונדון הנסיך ליכנובסקי, כי בריטניה תערב לנייטרליות של צרפת אם גרמניה לא תתקוף את בלגיה. הקיסר הורה לפיכך למולטקה לעצור את הגייסות הנעים אל לוקסמבורג, ולהעביר אותם לחזית מול רוסיה. מולטקה סירב בטענה ששינוי דרסטי כזה יזרוק את הצבא הגרמני לתוך כאוס ארגוני. הקיסר אמר לו: "דודך היה נותן לי תשובה אחרת". מולטקה הבין את הרמז, ובאותו ערב חזר למטהו ופרץ בבכי.
כעבור כמה שעות דרש הקיסר ממולטקה לחתום על מסמך בו הוא מבטל את כל פקודותיו הקודמות לגבי החזית המערבית. מולטקה סיפר מאוחר יותר כי "השלכתי את עטי על השולחן וסרבתי לחתום" הוא אמר לשלישו שהגיש לו את המסמך: "עשה כרצונך במברק הזה אני לא אחתום עליו". כעבור עוד מספר שעות, נקרא מולטקה אל ארמון הקיסר מולטקה הופתע לראות את הקיסר לבוש בבגדי שינה שעליהם מעיל צבאי. הקיסר אחז בידו מברק נוסף מהנסיך ליכנובסקי, שהבהיר כי לאחר שיחה נוספת עם שר החוץ הבריטי אדוארד גריי התברר לו שבכל מקרה צרפת לא תישאר נייטרלית. הקיסר אמר למולטקה "עשה כרצונך" ונכנס למיטה. מולטקה סיפר מאוחר יותר: "זאת הייתה חווית המלחמה הראשונה שלי. מימי לא התאוששתי מן ההלם שבתקרית. משהו בתוכי נשבר ולא חזרתי מעולם ליושני."
הפלישה הגרמנית לבלגיה נמשכה 12 ימים, ורק לאחר מכן חדרו הגרמנים לצרפת. הצרפתים והבריטים ביצעו נסיגה מסודרת, והגרמנים התקדמו במהירות בצרפת וכבר הגיעו למרחק של כמה עשרות קילומטרים מפריז. אולם אז בניסיון לאגף את הכוחות הצרפתיים, נעו הארמיות הראשונה והשנייה לכיוון דרום-מזרח, תנועה שניתקה אותן משאר הכוחות. הצרפתים והבריטים פתחו בהתקפה שזכתה לכינוי הקרב הראשון על המארן, והיא הסתיימה בניצחון גדול לבריטים והצרפתים. מולטקה הורה לכנף הימנית לסגת מהמארן אל נהר האן. הצרפתים פתחו במרדף, אולם הגרמנים היו מהירים יותר והספיקו להגיע עד האן ולקבוע בו עמדות, המערכה הפכה למלחמת חפירות שעתידה ללוות את החזית המערבית לאורך כל המלחמה. על פי המסופר לאחר התבוסה במארן מולטקה אמר לקיסר "הוד מלכותך הפסדנו במלחמה".
התבוסה במארן מוטטה את עצביו הרעועים של מולטקה, וב-14 בספטמבר שליח של הקיסר הודיע לו שהוא מפוטר מתפקידו, רשמית בגלל מצבו הבריאותי. הוא הוחלף בתפקידו באריך פון פאלקנהיין. עם זאת, דבר פיטוריו לא פורסם בציבור במשך מספר חודשים. בריאותו, שהייתה בלאו הכי תמיד מעורערת למדי, המשיכה להתדרדר, והוא נפטר בברלין ב-18 ביוני 1916. נערך לו טקס קבורה מכובד.
חיים אישיים.
בשנת 1878 מולטקה נישא לאליזה פון הויטפלד. נישואיהם היו מאושרים, והוא נודע במסירותו הרבה לה. היא והעוזרת שלה היו הנשים היחידות שהותר להן לבקר במשרד המלחמה הגרמני. מולטקה נחשב לדמות לא שגרתית במטכ"ל הגרמני. הוא ניגן בצ'לו, והיה חבר בכנסיית "כריסצ'ן סיינטיסט". בעידודה של אשתו, הוא גילה עניין רב במאגיה ובחיים שלאחר המוות, ועמד בקשר עם רודולף שטיינר. מולטקה גם סבל מהתקפי מלנכוליה חוזרים ונשנים שהקשו על תפקודו.
מרדכי ארדון
מרדכי ארדון (13 ביולי 1896 – 18 ביוני 1992) היה מגדולי הציירים הישראלים ובעל שם עולמי. יצירותיו משקפות ממד מטאפיזי השואב את השראתו מעולם התרבות היהודי, תוך שימוש בשפה סמלית וברוח האמנות המופשטת והסוריאליסטית האירופית. בתערוכת הביאנלה של ונציה בשנת 1954 זכה ארדון בפרס אונסק"ו ובשנת 1963 זכה בפרס ישראל לציור.
ביוגרפיה.
ארדון נולד בטוחוב שבגליציה כמרדכי אליעזר ברונשטיין. אביו היה שען וצורף זהב. לדבריו הוא אשר לימד אותו ש"באבני חן צבעוניות כמוס סוד". צבעוניות זו אהובה על ארדון ואופיינית לו. בשנות ה-20 למד בבית ספר "באוהאוס" בגרמניה והיה תלמידם של כמה מגדולי אומני התקופה, ביניהם פול קלה, וסילי קנדינסקי וליונל פיינינגר.
ארדון עלה לארץ ישראל בשנת 1933 והקים את ביתו בירושלים, בשכונת יפה נוף הניבטת אל נוף הרי יהודה. כמו ציירים ישראלים אחרים, הושפע ארדון מהנוף המקומי ומהצבעים הבוהקים. הנוף היה לארדון כלי לחיפוש אחר הנסתר. שימוש זה בנוף ניכר מתיאוריו המוקדמים את סגולותיה הרוחניות של ירושלים והריה, הוא נותן פרוש אישי ומקורי לנוף, המסתכל בנופי ארדון מרגיש את הדרמטיות שבהם בכל משיחת מכחול, בעבודותיו המאוחרות, הנוף מקבל אופי קוסמי.
בשיא פעילותו עמד ארדון בראש בית הספר לאמנות בצלאל החדש, בשנות ה-40. הוא הטביע באופן ניכר את חותמו על המוסד, בהכניסו אליו את לימודי "אמנות מודרנית" בהשראת הניסיון והידע שלו מלימודיו בבאוהאוס.
בשנת 1974 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים". הוא היה נשוי למרים לבית בנט משנת 1923. היה אב לבן יחיד, מיכאל ארדון, שהיה פרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית. נפטר בירושלים ב-18 ביוני 1992, בגיל 95.
יצירתו.
עיקר פעילותו היצירתית של ארדון הייתה בין השנים 1955 ל-1988. בשנים אלו קנה לו שם של יוצר אינדיבידואליסט מובהק, ושלביה של יצירתו הובילו אותו מתפיסה ציורית מובהקת להתגבשות צורנית, ולבסוף אף למופשטות בתכלית.
השימוש הסימולטני בפרטים תיאוריים גלויים לעין ובצורות סתמיות, אפשר לו להמחיש את הדרמה שביצירותיו. ארדון הסתייע בתקדימים של יוצרים אחרים ובהשראה, ובראש ובראשונה בזה של מורו פאול קליי וגם מעבודתם של הסוריאליסטים. ארדון גיבש לו שפה שאת משמעותה האמיתית יש לחפש בגלוי ובנסתר גם יחד.
יצירתו המוכרת ביותר של ארדון היא חלונות ארדון בספרייה הלאומית בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים. חלונות הוויטראז' הגדולים משולבים בקיר המבואה של הספרייה הלאומית אשר בלב הקמפוס, והם מציגים את חזון השלום האוניברסלי של הנביא ישעיהו.
יצירתו "נקר הזמן" נמכרה באפריל 2006 בבית המכירות הפומביות כריסטי'ס במחיר שיא בינלאומי ליצירת אמנות של אמן ישראלי: 643,200 דולרים.
לקריאה נוספת.
מאמרים
קבוצות הבחירה של המחנות העולים
קבוצות הבחירה של המחנות העולים הוא שמה של תנועת הבוגרים של תנועת הנוער המחנות העולים.
בעבר הייתה קבוצות הבחירה תנועת נוער נפרדת שדגלה בחלוציות, סוציאליזם וציונות. פעילותה ההיסטורית היא היום חלק מפעילות תנועת הנוער המחנות העולים. המושג "קבוצות הבחירה" מתייחס כיום לכלל הבוגרים של תנועת המחנות העולים וקבוצות הבחירה ההיסטורית. חברי "קבוצות הבחירה של המחנות העולים" חיים בקבוצות שיתופיות במגדל העמק, בנוף הגליל, בבת ים, בראשון לציון, בקיבוץ נערן ובאילת. החברים בקבוצות השיתופיות עובדים בעיקר בחינוך, בין השאר במיזמים חינוכים וחברתיים של תנועת הבוגרים ובתנועת הנוער המחנות העולים.
היסטוריה.
תחילתה של התנועה בחטיבת בני הקיבוצים של הנוער העובד והלומד בתק"ם בשנת 1986. קבוצות הבחירה היו קבוצות של בני נוער מקיבוצי התק"ם שנפגשו אחת לחודש לסוף שבוע של פעילות מודרכת, ובחופשים למפגשים ארוכים יותר שחלקם משותפים לכלל התנועה. השם "קבוצות הבחירה" נבע מכך שההשתתפות בפעילותן הייתה מתוך בחירה, ולא מתוך חובה, כפי שהייתה כלל הפעילות בחטיבת בני התק"ם. בגלל צורת הפעילות ראתה עצמה תנועת קבוצות הבחירה תנועת נוער "אמיתית" שתכניה לא נקבעים מראש על ידי אנשים מבוגרים. הקבוצות הרבו לעסוק בנושאי החברה הישראלית והתנועה הקיבוצית וביצעו פרויקטים מעשיים שונים על פי בחירתן. חלק מהקבוצות המשיכו יחד לשנת שירות, לגרעיני נח"ל ולחיים משותפים אחרי הצבא.
בשנת 1998 החלה להתגבש תנועת בוגרים לקבוצות הבחירה על בסיס חברי תנועה שבתום שירותם הצבאי לקחו אחריות על ריכוז פעילותה, והחלו לחיות ביחד חיי שיתוף בערים מגדל העמק ונצרת עילית.
לאחר פירוק חטיבת בני הקיבוצים, ב"ועידת יגור" בשנת 1989, הוחלט על צירוף בני התק"ם למחוזות וקיני הנוער העובד והלומד. למרות שמדריכי הקבוצות היו מעתה משויכים לנוע"ל נשארו קבוצות הבחירה נבדלות מפעילות קיני הנוע"ל בגלל האופי השונה של הפעילות ואוכלוסיית היעד שלהן.
עם השנים החלה התנועה לפנות גם לבני נוער שאינם בני קיבוצים ובמקביל עברה להתמקד בעיקר באזור הצפון, שם הייתה לה מראש אחיזה חזקה יותר עקב ריבוי הקיבוצים. פעילות התנועה נעשתה מקבילה יותר ויותר לפעילות השכבות הבוגרות של הנוע"ל באזור הצפון, ופנתה פעמים רבות לאותם החניכים. בשנת 2000 התנתקה תנועת קבוצת הבחירה מהנוע"ל, בין השאר עקב מחלוקות ארוכות על אזורי הפעילות של הקבוצות.
תנועת קבוצות הבחירה פעלה כשנה כתנועה נפרדת, ובשנת 2001 נכנסה לתהליך איחוד עם תנועת המחנות העולים, וזאת, היות ששתי התנועות חלקו מטרות משותפות כלפי החברה הישראלית, קשיים ארגוניים בפעולה כתנועה נפרדת, וכן בעקבות קשרים אישיים בין בוגרי קבוצות הבחירה ובוגרי המחנות העולים. התנועות הכריזו על איחודן ב-26 במרץ, שנת 2005. בתהליך ההסמלה המחודשת שעברו התנועות עם איחודן הוחלט כי השם "קבוצות הבחירה" ישמש מעתה והלאה כשם כולל לתנועת הבוגרים של שתי התנועות.
כיום פעילות קבוצות הבחירה מוטמעת ומשולבת בתוך פעילות תנועת הנוער המחנות העולים. הפעילות פונה לבני נוער מכתה ט' ומעלה וכוללת פעילות חינוכית ערכית, גיבוש גרעינים לשנת־שירות ולנח"ל, ופעילות משימתית־חברתית.