פעילות אקדמית ומחקרית.
בשנת 2004 החל לימודי משפטים בקריה האקדמית אונו, ובשנת 2007 קיבל בה תואר ראשון. התמחה במשרד עורכי דין הרצוג, פוקס, נאמן. למד לתואר שני באוניברסיטת בר-אילן וסיים בהצטיינות בשנת 2010. בשנת 2013 קיבל תואר ד"ר מאוניברסיטת בר-אילן על עבודה בנושא "פיצוי הפקעת נכסים על כלכליים", שחקרה את הסדרי הפיצוי בעקבות תוכנית ההתנתקות מגוש קטיף והגדירה את קיומם של "נכסי רשת ביטחון". העבודה זכתה בפרס חשין כ"בעלת תרומה של ממש לפיתוח המשפט בישראל".
החל משנת 2008 משמש מרצה בפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו בענפי משפט חוקתי ודיני קניין. בשנת 2014 פרסם את הספר "שחור כחול-לבן" בהוצאת ידיעות ספרים העוסק בחרדיות הישראלית. הספר נועד, כדברי מחברו, "להכיר לקורא את החברה החרדית, תוך התבוננות אינטימית אך אובייקטיבית, ככל הניתן".
ב-2010 עד 2014 כיהן לסירוגין כחוקר במכון הישראלי לדמוקרטיה, ופרסם במכון עם פרופ׳ ידידיה שטרן נייר עמדה למתווה לגיוס תלמידי הישיבות. בשנת 2015 ייסד יחד עם אלי פלאי את המכון החרדי למחקרי מדיניות אותו אף ניהל, ובמסגרתו ערך דו״ח של תוכנית אסטרטגית לדיור לאוכלוסייה החרדית לבקשת משרד הבינוי והשיכון, ב-2016 נתמנה למנהל אקדמי של הקמפוס החרדי - הקריה האקדמית אונו בירושלים ובאור יהודה.
בין השנים 2013–2017 שימש עורך אורח בכתב העת "תרבות דמוקרטית" היוצא לאור על ידי אוניברסיטת בר-אילן. בין השנים 2016–2018 שימש עורך אורח בכתב העת "משפט חברה ותרבות" היוצא לאור על ידי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. נוסף על כך מלמד זיכרמן כמורה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
פעילות ציבורית.
בשנת 2009 שימש כחוקר ועוזר ראשי בוועדת החקירה הממלכתית בנושא מפוני גוש קטיף (ועדת מצא). בשנים 2011–2012 היה יועץ מקצועי למנהל רשות מקרקעי ישראל בנצי ליברמן. בשנת 2012 היה מנהל תוכן בוועדה לקידום השוויון בנטל (ועדת פלסנר) שעסקה בסוגיית גיוס החרדים לצה"ל. באותה תקופה ייצג בבג"ץ את המשיבים לעתירה שבקשה לכפות לימודי ליבה על המוסדות החרדיים. בשנת 2014 שימש כמזכיר הוועדה שמינה יו״ר מועצת מקרקעי ישראל לשמיעת התייחסויות לפיצוי תושבי כפר שלם. החל משנת 2018 דיין בבית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין. החל משנת 2018 חבר הוועדה המייעצת לרשות השירות הלאומי-אזרחי.
משפחתו.
אביו, הרב דוד זיכרמן, הוא ממנהיגי "הפלג הירושלמי" והיה ממקורבי הרב שמואל אוירבך. חיים זיכרמן מתגורר בפתח תקווה, נשוי (בשנית) לנעמי ואב לחמישה ילדים.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
מהרצאותיו:
אח שלי גיבור
אח שלי גיבור הוא סרט תיעודי המלווה צעירים ישראלים בעלי תסמונת דאון, היוצאים עם אחיהם לטיול תרמילאים בצפון הודו. המסע המאתגר חושף את מערכות היחסים המורכבות השוררות בין האחים, את הקשיים ואת רגעי הקסם שמביא עמו ילד עם תסמונת דאון לתא המשפחתי.
הסרט זכה במאי 2019 בפרס חביב הקהל בפסטיבל קאן.
הסרט נתמך על ידי: הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן אבי חי, קרן שלם ומפעל הפיס.
רקע.
פרויקט "אח שלי גיבור" החל מיזם צעיר, אנוש קסל, בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בסוף קיץ 2011 החליט אנוש לצאת עם אחיו הצעיר חנן, שנולד עם תסמונת דאון, לטיול תרמילאים של שלושה שבועות בנפאל. שם הם חוו חוויה מאתגרת שחיברה וקירבה ביניהם. הטיול זכה לחשיפה רבה בתקשורת הישראלית ולהד ציבורי נרחב. החשיפה הביאה לפניות של משפחות שיש להן ילד\ה עם תסמונת דאון שרצו גם הן לעבור חוויה דומה. בעקבות זאת, הרחיב אנוש את הרעיון לפרויקט קבוצתי יחד עם היזם ומדריך הטיולים איתמר פלג, מנהל חברת "יומן מסע" המתמחה בטיולי קונספט מהסוג הזה. יחד הם גיבשו קבוצה של 22 אנשים - 11 בעלי תסמונת דאון עם 11 אחים. הקבוצה יצאה יחד לטיול תרמילאים אתגרי בצפון הודו בסוף 2013 בהדרכת פלג. אל הקבוצה הצטרף הבמאי יונתן ניר, הצלם יואב קליינמן וצוות הפקה שתיעדו את החוויה.
הסרט.
הסרט "אח שלי גיבור" עוקב אחר מסעם המשותף של מספר זוגות אחים ואחיות ישראליים בגילאי 20–30, היוצאים לטיול תרמילאים בצפון הודו. כל זוג אחים (או אחיות) מורכב מאח "רגיל" ומאח עם תסמונת דאון.
הסרט מלווה את זוגות האחים משלב ההכנה בארץ ובמהלך המסע עצמו, וחושף את מערכות היחסים המיוחדות השוררות ביניהם. כל אחד מזוגות האחים סוחב אתו מהבית קונפליקט לא פתור הקשור למורכבות שמביא עמו ילד עם תסמונת דאון לתא המשפחתי. הקונפליקט נחשף ומתפתח עם התקדמות המסע שבסיומו אמורים האחים לטפס לפסגתו של הר. המסע והדרך אל הפסגה קשים מהמצופה ומעלים אל פני השטח שאלות והתלבטויות קשות: עבור מי בעצם נערך המסע הזה ואת צרכיו של מי הוא משרת? האם אין בו משום ניסיון חסר תוחלת לנרמל משהו שאינו נורמלי? עד כמה מותר לאח "הרגיל" או למשפחה לקבוע לאח "המיוחד" איך לחיות את חייו? היכן עובר הגבול שבין אחריות לבין שליטה בחייו של האח המיוחד? ועוד. שאלות מסוג זה הן שאלות העולות בתוך משפחות שאחד מילדיהן הוא בעל תסמונת דאון באופן תדיר והמסע מחדד אותן.
עבור האחים "הרגילים", זוהי הפעם הראשונה בה הם לוקחים אחריות מלאה על אחיהם "המיוחדים" לתקופת זמן ממושכת. המסע הופך עבורם למסע של התבגרות והפנמה שאחריות זו עומדת להמשיך איתם הלאה להמשך חייהם. כמו כן, החוויות שמביא איתו המסע מכריחות אותם להתעמת לראשונה עם העבר ועם ילדותם בצל האח "המיוחד". עבור האחים בעלי תסמונת הדאון (שרובם לא יצאו מעולם מישראל), המסע מביא אתו התרגשות גדולה, אבל גם פחדים וחששות. תגובות אנושיות אלה, באות לידי ביטוי באופן מוקצן אצל בעלי תסמונת דאון שאינם יודעים "לשמור בבטן" או להעמיד פנים.
ההתמודדות עם הקשיים ואחוות האחים, על רקע נופיה של הודו וצבעוניותה האנושית, יעבירו את הצופה חוויה של פתיחות וקבלת השונה ויתרמו להבנה עמוקה יותר של אנשים בעלי צרכים מיוחדים ומשפחותיהם.
הפרויקט לאחר המסע.
המסע המאתגר להודו יצר קבוצה מגובשת וקרובה של זוגות אחים שיש ביניהם תחושה חזקה של שיתוף. הקבוצה ממשיכה להיפגש לעיתים תכופות כמשפחה גדולה ותומכת, לפעילויות שונות בארץ.
ההשפעה החיובית של המסע, הן על האחים כפרטים והן על הקבוצה בכלל, הביאה את היוזמים למסקנה כי כדאי להמשיך את הפרויקט ואף להרחיבו.
עודה בשאראת
עודה בשאראת (בערבית: عودة بشارات; נולד ב-1958) הוא עיתונאי וסופר ערבי-ישראלי תושב יפיע.
ביוגרפיה.
בשאראת הוא בן למשפחה עקורה מכפר מעלול. הוא נשוי ולו שני בנים ובת. כיהן כראש הוועד הארצי לתלמידי התיכון הערבים וכראש ועד הסטודנטים הערבים באוניברסיטת חיפה, שימש מזכ"ל תנועת חד"ש בתחילת המאה ה-21 ומפרסם טורי פובליציסטיקה בעיתונים "הארץ" ו"אל-איתיחאד". בשאראת חבר הנהלה בארגון עדאלה ובוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל.
אבו עלאא אל-עפרי
עַבְּד א-רַּחְמַאן מֻסְטַפַא אל-קאדולי (בערבית: عبد الرحمن مصطفى القادولي; בין 1957 ל-1959 – 24 במרץ 2016), הידוע בכינויו אַבּוּ עַלַאא אלְ-עַפַרִיּ (בערבית: أبو علاء العفري), היה מנהיגה בפועל של המדינה האסלאמית. במאי 2015 דווח כי הוא מנהיג את הארגון בעקבות הפגיעה באבו בכר אל-בגדאדי בנובמבר 2014. ב-5 במאי 2015 הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית על פרס של שבעה מיליון דולר תמורת מידע שיביא ללכידתו או למותו. ב-25 במרץ 2016 הודיע משרד ההגנה של ארצות הברית כי אל-עפרי חוסל במבצע צבאי יום קודם לכן.
חייו.
אל-עפרי נולד ככל הנראה בסביבות 1957–1959 במוסול שבעיראק. על פי גורם בממשל העיראקי, הוא היה מורה לפיזיקה בתל עפר ותלמידו של אבו מוסעב א-סורי, בכיר באל-קאעידה.
ב-1998 עבר לאפגניסטן והתאמן במחנות האימונים של אל-קאעידה, שם רכש את אמונו של מנהיג אל-קאעידה, אוסאמה בן לאדן. ב-2004 עזב את אפגניסטן לארץ מוצאו, עיראק, כדי להצטרף לאל-קאעידה בעיראק תחת מנהיגותו של אבו מוסעב א-זרקאווי. הוא היה המנהיג המקומי של אל-קאעידה במוסול מטעם א-זרקאווי. ב-2006 היה ממייסדי "מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בעיראק", שמטרתה להילחם בכוחות הקואליציה שפלשו לעיראק והפילו את משטרו של סדאם חוסיין. הוא נעצר על ידי צבא ארצות הברית ואף נכלא למשך תקופה בכלא אמריקאי בעיראק.
ב-2010, לאחר חיסולם של אבו עומר אל-בגדאדי ואבו איוב אל-מסרי, יורשיו של א-זרקאווי בהנהגת אל-קאעידה בעיראק, תמך אוסאמה בן לאדן במינויו של אל-עפרי להנהגת הארגון, אך לבסוף מונה על ידי מועצת השורא של הארגון אבו בכר אל-בגדאדי.
במאי 2015 דווח כי מנהיג המדינה האסלאמית, אבו בכר אל-בגדאדי, נפצע בתקיפה מן האוויר, נפגע בחוט השדרה והפך לנכה. מאז הנהיג את הארגון בפועל אבו עלאא אל-עפרי
ב-13 במאי 2015 טען משרד ההגנה של עיראק כי אל-עפרי חוסל בתקיפה מן האוויר של כוחות הקואליציה הבינלאומית הפועלת בעיראק.
ב-25 במרץ 2016 הודיעה מחלקת ההגנה של ארצות הברית כי אל-עפרי נהרג במבצע צבאי של כוחות מיוחדים אמריקאיים.
עמדותיו.