דוידוב נולד בלודז' שבפולין הרוסית, בנם של יוסף ויהודית בת אברהם ולדר. תחילה למד ב"חדר" ובגיל תשע נסע עם הוריו לברלין בירת גרמניה, שם למד בבית הספר התיכון. לאחר מכן עבד במשך שנה בתחום הייצור. מכיוון שבנעוריו הצטיין בלימודים, זכה במלגה ללימודי מוזיקולוגיה ופיתוח קול בקונסרבטוריון למוזיקה בעיר לייפציג, אותם סיים בשנת 1913. במקביל למד בבית הספר הדרמטי של פרופ' מריאן, והציג על הבמה הגרמנית בהנהלתו של צימרמן בלייפציג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר ללונדון, שם שיחק ב"וונדרלנד תיאטר" של בלומנטל, ב"ליריק תיאטר" של אפשטיין וב"פאוויליון תיאטר" של מושקוביץ. אולם מכיוון שהיה בעל אזרחות רוסית-פולנית נאלץ לעזוב לרוסיה. דוידוב שיחק בגרמניה בגרמנית וביידיש ואנגלית בבריטניה, אמריקה, סין, יפן, והודו. בנוסף, נשלח לייצג את תיאטרון היידיש באנגליה בקונגרס התיאטרון היידי שהתקיים בקייב רוסיה, שם הפך לבמאי ושחקן בלהקת תיאטרון יידיש איתם סייר ברוסיה ובסין.
בשנת 1919 עלה לארץ ישראל במסע דרך הודו ומצרים, תחילה שימש קצין קשר בין המוסדות הלאומיים לממשלת המנדט ופעל בהצלחה במטרה לעודד את העבודה לפועל היהודי במערכת הרכבות.
בשנת 1920 ייסד, יחד עם מאיר תאומי, מנחם בנימיני ופרידה כרמלית, את התיאטרון העברי הראשון בתל אביב בשם "התיאטרון העברי בא"י". התיאטרון הציג מחזות קלאסיים ודוידוב ביים בו כ-מאה חמישים מחזות מהרפרטואר היידי והעולמי. מאוחר יותר הוא התחלף ל"התיאטרון הדרמטי" בניהולה של מרים ברנשטיין-כהן.
בשנת 1923 נסע, בעקבות מחלתו, לגרמניה. ובשנת 1925 הצטרף ל"תיאטרון הארצישראלי", לאחר פירוקו השתתף ב"תיאטרון אמנותי". בשנת 1932 השתתף בסרט "צבר".
בעקבות מחלתו פרש מעיסוקו בתיאטרון במהלך שנות ה-30 והחל בציור ורישום.
בשנת 1975 נפטר במהלך ניתוח והוא בן 85. השאיר אחריו רעיה - ציפורה, ובן - יוסף, וכן ידועה בציבור - ריטה גולברג. בנו חי נהרג במלחמת העולם השנייה, בעת שירותו בצבא הבריטי (1945).
מדי שנה מעניקה קרן מלגות ע"ש דוידוב מלגות קיום לתלמידי החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
ב-8 בנובמבר 2012 הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון על ביתו של דוד דוידוב בתל אביב.
לביבת דג
לביבת דג (באנגלית: Fishcake) הוא מאכל מטוגן אשר מכיל פילה דג מעורבב עם מחית תפוח אדמה המצופה בבלילה או בפירורי לחם. לביבת דג בדרך כלל מוגשת במסעדות פיש אנד צ'יפס אנגליות ומורכבת בעיקר מפילה דג של קוד, הדוק ופולוק.
לביבת דג נחשבה בעבר לדרך טובה לניצול שאריות דג ותפוח אדמה. בספרה של איזבלה ביטון,"ספרה של הגברת ביטון לניהול משק הבית", מהמאה ה-19, מופיע המתכון ללביבת דג כמתכון שמורכב משאריות דג ותפוח אדמה קר.
מתכונים מודרניים יותר מציעים גם מרכיבים כמו סלמון מעושן וירקות.
דויד דוידוב
מעיין קרת
מראה פרבולית
נ&quot;ה אימבר
נ. ה. אימבר
אגודת ג'ון ברץ'
אגודת ג'ון ברץ' (John Birch Society, בקיצור: JBS) היא ארגון פוליטי ימני-שמרני אמריקאי, אשר פועל לקידום רעיונות של ממשלה קטנה, מלחמה בקומוניזם, רפובליקה חוקתית וחופש אישי. הארגון הוקם על ידי רוברט ו. ולץ' בשנת 1958. בשנות השישים היוותה כוח משמעותי בארצות הברית אולם בשנות השמונים דעכה השפעת הקבוצה.
הארגון הוקם בשנת 1958 באינדיאנפוליס על ידי רוברט ו. ולץ', הבן (Robert W. Welch, Jr), איש עסקים עשיר ושמרן ממדינת מסצ'וסטס, אשר עשה את הונו בעסקי הממתקים. שם הארגון, ג'ון ברץ', הוא מחווה למסיונר נוצרי אמריקאי שפעל בעבור המודיעין האמריקאי, אשר פעל בסין בשנות הארבעים ונרצח על ידי המשטר הקומוניסטי בשנת 1945. ולץ' האמין כי ברץ' נרצח כחלק ממאבק בין כוחות הקומוניזם, אותם ייצגו הסינים והסובייטים, לבין כוחות החופש, אשר מיוצגים על ידי ארצות הברית.
ולץ' הקים את הארגון על מנת להילחם ברעיונות סוציאליסטים בפוליטיקה האמריקאית ולעצור את מה שהוא תיאר כ"הסתננות קומוניסטית" לתוך החברה האמריקאית. וולץ שימש כראש הארגון עד למותו בשנת 1985. בין המייסדים המקוריים של הארגון היה פרד קוק, מייסדה של קוק תעשיות.
וולץ' האמין שתוכניות רווחה מטעם המדינה וארגוני עובדים גורמים לארצות הברית להפוך למדינה סוציאליסטית. בתחילת שנות השישים היו בארגון כ-100,000 חברים. לקראת שנות השמונים דעך בצורה משמעותית כוחו של הארגון.
קוקנהוף
קוקנהוף (בהולנדית: Keukenhof, תרגום מילולי - גינת המטבח) הידוע גם בשם "הגינה של אירופה" היא גינת הפרחים הגדולה בעולם הממוקמת סמוך לעיר ליס שבהולנד. בגני קוקנהוף נשתלים מדי שנה 7 מיליון פקעות פרחים, בעיקר של צבעונים, המתפרסים על שטח של 320,000 מטרים רבועים. הגנים נפתחים לציבור מדי שנה בין אמצע מרץ לאמצע מאי (עונת פריחתם של הצבעונים). הגנים נחשבים לגינת הפרחים הגדולה בעולם כבר למעלה מ-50 שנה.
היסטוריה.
הגנים נוסדו בשנת 1949 על ידי ראש עיריית ליס. הרעיון היה להציג תערוכת פרחים שבה יוכלו גננים מכל רחבי אירופה, בעיקר מהולנד, להציג את מרכולתם, כלומר את הזנים (שילובי הצבעים) של הפרחים שהם מגדלים, ובכך לעזור לתעשיית ייצוא הפרחים.
אטרקציות בפארק.
בנוסף ל-7 מיליון פרחים, ממוקמות בפארק מספר אטרקציות תיירותיות הקשורות להולנד כגון טחנת רוח שעליה ניתן לטפס ולהשקיף על הסביבה, וכן חנויות לממכר נעלי עץ מסורתיות. הפארק כולל גן שעשועים לילדים אשר נבנה במיוחד במטרה למשוך אליו תיירות פנים של משפחות. בגן הוקמו פינות ליטוף והאכלה של חיות כגון חזירים, עיזים וכבשים. הפארק כולל אגם ברבורים גדול שבתוכו הוצבו אבני הליכה אשר מאפשרות התקרבות עד כדי מגע לברבורים. אלו, מוחלפים מדי שנה, על מנת למנוע מהם תחושת בעלות טריטוריאלית במקום, ובכך לדכא את יצר התוקפנות שלהם כלפי המבקרים אשר לא נתפסים בעיניהם כפולשים. בנוסף, הפארק מכיל מוזיאון לתולדות פרח הצבעוני.
יצחק פאנער
יצחק פנר
קנישין
קנישין (בפולנית: Knyszyn) היא עיירה בצפון-מזרח פולין, 26 ק"מ מביאליסטוק.
היסטוריה.
עד 1569 הייתה העיר חלק מן הדוכסות הגדולה של ליטא ומ-1506 נחלתו של מיקולאי רדזיוויל (Mikołaj Radziwiłł) ומשפחתו. ב-1569 שויכה העיר לכתר הפולני. ב-1795, לאחר חלוקת פולין, הפכה העיר לנחלת פרוסיה. ב-1806 היא שויכה לאימפריה הרוסית. ב-1919 הוחזרה העיר לרפובליקה הפולנית השנייה. בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב הועברה העיר לידי ברית המועצות ב-1939, ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, נכבשה העיר על ידי כוחות גרמניה הנאצית. עם תום המלחמה הוחזרה העיר לשליטה פולנית.
תור הזהב של העיר היה בימי מלכותו של זיגמונט השני אוגוסט, שהקים במקום ארמון ובסיס ממנו יצא לציד ביערות האזור.
יהודי קנישין.
במחצית השנייה של המאה ה-17 נכללה קנישין תחת צו איסור התיישבות יהודים ("Privilege of De Non Tolerandis Judaeis"), למרות שיהודים לא יכלו לגור בה הם סחרו בעיר ואט אט החלה להתקיים קהילה יהודית זעירה במקום. בשנת 1807 מנתה הקהילה כ-300 איש וצו אי-ההתיישבות חודש.
קהילה יהודית של ממש התחילה להתגבש במקום בסביבות 1830 עם הקמת תעשיית טקסטיל על ידי יהודים וגרמנים. במפקד האוכלוסין של 1879 נמנו 1878 יהודים באוכלוסייה כללית של 3864 נפש (כמעט מחצית מהאוכלוסייה). בין שתי מלחמות העולם היו בקהילה מוסדות צדקה כ"ביקור חולים", חמש מסעדות כשרות, שתי חנויות מכולת כשרות ותשע מאפיות וסניפים של תנועות נוער ציוניות ואגודות ספורט כבית"ר ו"קדמה" (השומר הצעיר). ערב מלחמת העולם השנייה מנתה האוכלוסייה היהודית 1450 נפש מתוך כ-4000 תושבי העיירה, אך כמעט כל התעשייה והמסחר היו בידיים יהודיות.
ב-10 באוקטובר 1939 נכנסו כוחות גרמניים לעיירה וריכזו את היהודים בבית הכנסת כהכנה לשליחתם לגרמניה, אך שבוע לאחר מכן עברה העיירה לידי ברית המועצות (בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב) והחיים נמשכו כסדרם. שואת יהודי קנישין החלה ביום שישי, 27 ביוני 1941, אז נכנסו כוחות גרמניים לעיירה במסגרת מבצע ברברוסה. אל העיר רוכזו עוד כ-500 מיהודי הסביבה, לא הוכרז גטו אבל על היהודים נכפה יודנראט. ב-2 בנובמבר 1942 כותרה העיר על ידי חיילים והיהודים רוכזו עם שחר בכיכר השוק ממנה הובלו בעגלות אל גטו ביאליסטוק, ממנו נשלחו לאחר מכן לטרבלינקה. יהודים שניסו לחמוק נורו. יהודים ספורים שרדו בזכות חסידי אומות העולם מתושבי העיירה.
מרכז שיגור הלווינים ג'יוקוואן
בן ציון פירר
הילכו שניים יחדיו
"הילכו שניים יחדיו" הוא מחזה היסטורי מאת אברהם ב. יהושע, העוסק בפגישות שנערכו בשנת 1934 בלונדון, בין דוד בן-גוריון לזאב ז'בוטינסקי, ביוזמתו של פנחס רוטנברג. תוכן המחזה הוא פרי רוחו של המחבר, אך הוא מתבסס על עובדות היסטוריות אודות האישים המשתתפים בו.
המחזה יצא לאור כספר בשנת 2012, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ובאותה שנה הועלה בהפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי ותיאטרון אנסמבל הרצליה, בבימויו של עודד קוטלר.
רקע היסטורי.
בראשית שנות ה-20 הפך בן-גוריון להיות מהמנהיגים הבולטים של היישוב. בשנת 1920 נמנה עם מקימי ההסתדרות הכללית, והיה המזכיר הכללי שלה במשך 15 שנה. ב-1930 התאחדו מפלגות אחדות העבודה והפועל הצעיר והקימו את מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י), שבן-גוריון נבחר למנהיגה, ויחד עם התנועות האחיות שלה בחוץ לארץ הפכה להיות המפלגה הגדולה ביותר בתנועה הציונית.
בשנת 1925 ייסד ז'בוטינסקי את התנועה הרוויזיוניסטית (הצה"ר) ועמד בראשה. בשנת 1929 אסרו שלטונות המנדט על כניסתו של ז'בוטינסקי לארץ ישראל, ומאז ועד למותו לא חזר אליה.