לאחר פלישת הוורמכט והצבא הרומני לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, פנה ב-30 ביוני משרד הפנים הרומני אל צבא רומניה ודרש לבצע מעצרים של יהודים עשירים או בעלי השפעה בתוך הקהילה היהודית ולכלוא אותם במחנות ריכוז בעריהם. במסגרת מעצרים אלה נכלאו בערי רומניה יהודים רבים, נשיאי קהילות, רבנים, וביניהם הרב הראשי של העדה הספרדית ברומניה, ד"ר שבתאי ג'אין, ומשמשים בקודש אחרים, אינטלקטואלים ואנשי תרבות, בעלי מקצוע וסוחרים. העצורים, שהיו בני 18 עד 60 נדרשו לכיבוד ותמיכה בחוקים ובצווים שהוציא השלטון ואיימו עליהם בהוצאה להורג על כל מעשה חבלה, ריגול, טרוריזם או פגיעה כלשהי באנשי הצבא הרומנים והגרמנים או על הימלטות ממחנות העבודה שהוקמו.
בני הערובה נכלאו במבנים של הקהילה היהודית, דוגמת בתי ספר ובתי כנסת, בתנאיים סניטרים קשים, כשהם ישנים על הרצפה החשופה, ללא שמיכות בחורף הרומני הקשה. לא סופק מזון לבני הערובה וקבלת חבילות מזון, ביגוד ותרופות מהמשפחות הייתה תלויה בתשלום שוחד לשומרים. מסביב למבנים הוצבה גדר תיל דוקרני ובכניסה שמרו שוטרים מקומיים.
מספר בני הערובה נקבע על ידי השלטונות המקומיים תוך התייעצות עם המשטרה והז'נדרמריה. בערים בוזאו, פוקשאן, ברלד וחוש נעצרו אלפי גברים יהודים. בפיאטרה ניאמץ נעצרו 1,500, בברשוב 500. בבקאו נעצרו 500 גברים ונשים, אך בהמשך מספרם צומצם ל-70 ואחרי זה ל-20. בבוטושאן, וסלוי וטקוץ' נעצרו פחות ממאה בכל מקום ובמקומות קטנים יותר, כמו בוצ'צ'אה, סוליצה ושטפנשט, נעצרו רק עשרה מכל יישוב והם הועברו למעצר בבוטושאן. לקראת סוף יוני 1941 נכלאו בגאלאץ 3,700 גברים יהודים, בגילאי 18 עד 60, באולם של בית קולנוע. המעצר הוצג כהחלטה זמנית עד שיתרחק קו החזית מהעיר וכדי למנוע פוגרום דוגמת פרעות יאשי. ביום המעצר השלישי הועברו הכלואים לכפר פילשט, במרחק 4 קילומטרים מהעיר. מאוחר יותר, לאחר שהופצה שמועה זדונית שיהודי הרג גרמני, הובאו למעצר גם נערים שמעל גיל 15. כלואים אלה שהו יותר משלושה חודשים בתנאיים קשים ביותר ונלקחו לעבודות פיזיות מפרכות.
הסופרים היהודים.
בנובמבר 1941 פורסמו ברחבי רומניה, שתי כרזות, מטעם השלטונות, שנשאו את הכותרת "Scriitori evrei" (ברומנית: "סופרים יהודים"). בכרזות פורסמה רשימת 42 שמות של סופרים בשפה הרומנית, שמות המקור (עבור אותם סופרים שהשתמשו בשם עט או שהחליפו את שמם) שלהם, שמות הוריהם ומקום לידתם הספרים מפרי עטם שראו אור. הכרזות הודיעו על איסור מכירת ספרי הסופרים היהודים בחנויות (פרט לחנויות של יהודים) והצגתם או השאלתם בספריות למיניהן ובמוסדות אחרים. כמה ימים לאחר פרסום הכרזות זומנו הסופרים היהודים לתחנות המשטרה במקומות מגוריהם והודיעו להם שנבחרו להיות בני ערובה להתנהגות הטובה של הציבור היהודי והתנהגות לא הולמת של היהודים יכולה להביא בתגובה להוצאתם להורג. נמסר להם שאסור להם לשנות את מקום מגוריהם. הסופר היהודי רומני מריוס מירקו, שנכלל ברשימה, שאל מדוע שישאו באחריות אם פרחח יהודי יעשה מעשה נפשע כלשהו ועל כך השיב לו גנרל שנכח באותו מעמד, שהם ראשי הציבור היהודי וכשהיהודים יידעו שעלול לקרות להם משהו רע, יהססו מלעשות מעשים נפשעים.
לפי עדותו של מירקו במכתב לירחון הישראלי בשפה הרומנית, MINIMUM, היו גם צדדים חיוביים להיותו כלול ברשימה, בחנויות הספרים היהודיות גדל מאוד הביקוש לספריו והם אזלו תוך זמן לא רב ובשני מקרים, כשרצו לגייס אותו לגדודים של עובדי כפייה יהודים, שנשלחו לבסרביה, הודיע שבגלל היותו כלול ברשימת בני הערובה, אסור לו לשנות מקום מגורים ולא גויס.
הקאמרטה של מנצ'סטר
הקאמרטה של מנצ'סטר (אנגלית: Manchester Camerata) היא תזמורת קאמרית בריטית השוכנת במנצ'סטר. התזמורת נוסדה בעונת 72–1971. תת-קבוצה מן התזמורת, אנסמבל הקאמרטה של מנצ'סטר, מתמחה בביצועי מוזיקה קאמרית.
אתר הקונצרטים העיקרי של התזמורת הוא אולם ברידג'ווטר הול. היא מופיעה גם בקולג' המלכותי הצפוני למוזיקה. נוסף לכך, התזמורת מופיעה בערים שונות בצפון אנגליה.
מנצחיה הראשיים של התזמורת כוללים את סיימון גולדברג, ניקולס ברייתווייט וסאצ'יו פוג'יוקה. משנת 2001 ועד שנת 2011 מנצחה הראשי של התזמורת היה דגלס בויד. ברייתווייט היה גם מנצח אורח ראשי בשנים 1977 עד 1984. ניקולס קרמר הוא המנצח האורח הראשי הנוכחי. בשנת 2002 התמנה גאווין רייד למנהל כללי של התזמורת.
המנצח והכנר ההונגרי גאבור טקאץ'-נאג' משמש כמנהלה המוזיקלי של התזמורת החל מעונת הקונצרטים 2011-2012.
דיבון
דִּיבוֹן או דיבון גד היא עיר מואבית מקראית ואחת מתחנות בני ישראל בעת נדודיהם במדבר לאחר יציאת מצרים בדרכם לארץ ישראל. דיבון שוכנת ממזרח לים המלח, בשטחה של ממלכת ירדן של היום וכן עיר מודרנית בשם זה.
בני ישראל הגיעו לדיבון גד לאחר שחנו בעיי העברים, ומדיבון גד נסעו לעלמן דבלתימה.
דיבון מוזכרת כבירתה של מואב במצבת מישע שנתגלתה ליד העיירה הירדנית ד'יבאן (ذيبان). מן הכתובת שנכתבה בהוראתו של מלך מואב, מישע, עולה כי הוא הצליח להתנער משלטונה של ממלכת ישראל ואף הצליח להחזיר את מואב לשטחיה המקוריים.
נחלת שבט גד או ראובן.
דיבון מוזכרת בכיבושיו של שבט גד כאחת מהערים המואביות אותן הוא כובש והופך לנחלתו. בימי יהושע נכללה העיר בנחלת שבט ראובן, וככל הנראה בימי דוד המלך או בנו, שלמה, הפכה העיר להיות אחת מערי הלויים.
בתורה נכתב כי בני שבט גד הם בנו את 'דיבון': , אך מנגד בספר יהושע נאמר שדיבון הייתה נחלת בני ראובן: .
יש שכתבו שמקום זה ניתן לשבט גד בעת חלוקת הארץ ופירוש 'דיבון גד' הוא 'דיבון' של 'גד'.
זיהוי המקום.
לדעת הארכאולוג אולברייט יש לזהות את 'דיבון' עם העיר תפז הנזכרת ברשימת תחותימס השלישי.
נחל זרד.
במפרשים התקשו בסתירת הפסוקים, שכן בפרשת מסעי נאמר בתורה שלאחר שחנו בעיי העברים המשיכו דיבון גד, ואילו בפרשת חוקת נכתב שמעיי העברים נסעו לנחל זרד: .
בראשונים כתבו לבאר שאכן היו המקומות זהים, פעם אחת פירטו את שם המקום, ופעם אחת פירטו את שם הנהרות שהיו שם.
קריאטידה
קָרְיָאטִידָה (ביוונית: Καρυάτις ברבים: Καρυάτιδες) היא עמוד אדריכלי מפוסל בדמות אישה הנושאת חלק ממבנה או תומכת בו. הקריאטידות נקראות על שם הנשים של קאריה (עיר בפלופונס). שש מן הקריאטידות הידועות בעולם ניצבו במרפסת הדרומית של מקדש ארכתאון באקרופוליס של אתונה.
האדריכל הרומאי ויטרוביוס מציג פרשנות להצבת הקריאטידות באקרופוליס בספרו "על אודות האדריכלות" (ספר ראשון, פרק א', 5). לפי ויטרוביוס הסיבה מצויה בהיסטוריה הקדומה של אתונה. בעת המלחמות מול פרס, בראשית המאה החמישית לפסה"נ, עשתה העיר קאריה יד אחת עם הפרסים כנגד אתונה. לאחר ניצחונה של אתונה על הפרסים היא נלחמה באנשי קאריה, ניצחה אותם, המיתה את הגברים ושיעבדה את הנשים. פסלי הקריאטידות נועדו להנציח את ההשפלה של נשות קאריה בכך שהן נושאות על ראשן את קורות המבנה ומשועבדות לנצח, הן מזכירות לדורות הבאים את דבר בגידתם של אנשי קאריה ואת עונשם. הסברו של ויטרוביוס בעייתי כיוון שפסלי קריאטידות הופיעו ביוון שנים רבות לפני המלחמה הפרסית, בין היתר בחדרי המטמון במקדשי דלפי מהמאה השישית לפנה"ס.
פרשנות אחרת למקור השם, בעלת הקשר חיובי, מציינת דמיון אפשרי של פסלי הקריאטידה לעלמות של העיר קאריה שהיו ידועות בקומתן התמירה, המחוללות בטקס פולחני לכבודה של האלה ארטמיס כשהן נושאות על ראשיהן סלים עמוסי קני סוף.
עמוד אדריכלי דמוי פסל אנושי גברי מכונה בשם אטלס (ברבים אטלנטס), על שמו של הענק מן המיתולוגיה היוונית, שנשא על כתפיו את כיפת השמים; וגם בשם טלאמון (ברבים טלמונס), אחד מבניו הגיבורים של איאקוס.
עם הקמת מוזיאון האקרופוליס באתונה בשנת 2009, הועברו אליו חמש מן הקריאטידות המקוריות ממקדש הארכתאון. הקריאטידה השישית נלקחה על ידי הלורד אלגין לבריטניה עוד בראשית המאה ה-19, ומוצגת במוזיאון הבריטי בלונדון. בשטח האקרופוליס מוצבים כעת העתקים. הקריאטידות החלו לחזור לאופנת האדריכלות באירופה לקראת סוף המאה ה-18. בווינה ניתן למצוא עד היום את שלבי גילגולן של הקריאטידות במאות 18 - 20.
תנוריה
שלום בארון
שלום [לועזי: סאלו] ויטמאייר בארון (באנגלית: Salo Wittmayer Baron; 26 במאי 1895 – 24 בנובמבר 1989) היה היסטוריון יהודי-אמריקאי יליד גליציה, נחשב לגדול חוקרי תולדות עם ישראל במאה ה-20 ואבי האסכולה שהטיפה לבחינת חיי הקהילות היהודיות מתוך ההקשר הרחב של סביבתן.
חייו.
משפחתו וילדותו.
בארון נולד בעיר טרנוב שבמערב גליציה, אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית. בן למשפחה עשירה, אביו היה בעל בנק עתיר נכסים וראש הקהילה היהודית בטארנוב. בארון הוא מן ההיסטוריונים היהודים הבודדים שלא יצאו מן המעמד הבינוני או ממשפחה רבנית כי אם ממשפחה עתירת הון.
בארון קיבל הן חינוך כללי-הומניסטי והן חינוך יהודי ותורני מגיל רך. הוא למד עד גיל שבע עשרה במסגרת פרטית. שמונה שנים גר בביתו מורה פרטי רבי יצחק אייזיק ורובל (אביו של פרופסור צבי אנקורי), במשך ארבעה חודשים בשנה למד לימודים הומניים וביתרת שמונת החודשים שקד על לימודי הקודש. מדי שנה בשנה נבחן בגימנסיה המקומית. בארון קנה לעצמו בקיאות גדולה במקרא ובגמרא והחל לכתוב מאמרים בשפה העברית כבר בשנת 1912. הוא ידע את ספר ההיסטוריה של צבי גרץ על בוריו וחזר ושנה אותו עד שלמדו בעל פה.
תחילת הקריירה.