בחברה הבדואית רווח הנוהג המסורתי שגבר ואשה מחותנים בגיל צעיר, על פי בחירת הוריהם. על פי רוב הנישואין נערכים בין קרובי משפחה. הנישואין השניים לעומת זאת נעשים בדרך כלל כאשר הגבר מבוגר יותר ומבחירתו החופשית. כך, במשפחות הפוליגמיות במגזר הבדואי מעמדה של האשה הראשונה (הבכירה) בדרך כלל נמוך ממעמדה של האשה השנייה, שבה בחר הבעל מרצונו.
לחץ על מבוגרות להנשא בכל מחיר.
על הנשים הבדואיות מופעל לחץ להתחתן בגיל צעיר. אלו המגיעות לגיל 25 ועד 30 ועדיין לא התחתנו, נחשבות "מבוגרות". לנשים אלו בחברה הבדואיות קשה למצוא בעל רווק, בייחוד מאחר שלא נהוג להתחתן עם אדם מחוץ לשבט. על כן החברה מפעילה לחץ על ה"מבוגרות" להנשא כנשים שניות לגבר נשוי, מכיוון שלהשאר רווקה נחשב כדבר איום בחברה הבדואית. הלחץ בחברה ואיתה תופעות החיתון המאוחר "בכל מחיר" מוגבר מאוד בשנים האחרונות, עם התחזקות "התנועה האסלאמית בישראל" בקרב הבדואים.
נישואי חליפין (נישואי "בדל").
בחברה המוסלמית רווח המנהג של נישואי "בדל": נישואי חליפין שבהם אח ואחות ממשפחה אחת מתחתנים עם אח ואחות ממשפחה אחרת. כאשר אחד הגברים שהתחתנו כך לוקח לו אשה שנייה, הגבר השני חש צורך לשאת גם הוא אשה שנייה כדי לשמור על מאזן הכוח והכבוד.
חשש מגירושין ומאובדן הילדים.
לנשים גרושות בחברה הערבית-מוסלמית יש סטיגמה שלילית והן חוות קשיי קיום אמיתיים. נוסף על כך, על-פי השריעה, במקרה של גירושין האבות זכאים למשמורת על בנים מעל גיל שבע ועל בנות מעל גיל תשע דבר הגורם לכך שנשים נמנעות מגירושין כדי שלא לאבד את המשמורת על ילדיהן. על כן, אף על פי שנישואי הבעל לאשה נוספת מקשים על האשה הראשונה, היא תעדיף אותם על גירושין. (לעיתים, כדי שהבעל יוכל לשאת אישה נוספת, נשים אלו רשומות במשרד הפנים כגרושות, אף על פי שהן ממשיכות לחיות עם הגרוש).
נגישות גבוהה לערביות מחוץ לישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים ופתיחת הגבולות בין ישראל לגדה המערבית עלה "היצע" הנשים עבור הגברים הבדואים, וכך יותר גברים נישאו לאשה נוספת. אף שישנן הגבלות מסוימות על המעבר בין ישראל ובין שטחי הגדה המערבית על פי הצורך הביטחוני, עדיין יש "ייבוא" של נשים פלסטיניות וירדניות לשם נישואין עם גברים בדואים.
האסלאם מאשר את ריבוי נשים.
על-פי האסלאם גבר יכול להיות נשוי לארבע נשים בו-בזמן, אם לטעמו האשה או הנשים הקיימות אינן מספקות את צרכיו. גם רצון הגבר להגדיל את מספר ילדיו היא סיבה מספיקה לריבוי נשים מבחינת האסלאם. עובדה המשמשת להצדקת הפוליגמיה מצד בדואים ואסלאמיסטיים היא העובדה שמוחמד בעצמו היה נשוי לארבע נשים.
מחלוקת בדבר השפעת מדיניות התשלומים מהמוסד לביטוח לאומי.
עד תחילת שנות התשעים קצבאות הילדים הגדולות שהוקצאו עודדו אצל הבדואים ריבוי ילודה ופוליגמיה וישנה טענה כי עד היום לריבוי ילדים עדיין יש משמעות כלכלית עבור ההורים בשל קצבאות הילדים שהמדינה משלמת בעבורם. עם זאת, מאז שנות התשעים הופחתו בהדרגה קצבאות הילדים וכדי לכלכל את עצמן המשפחות נשענות יותר על גמלת הבטחת הכנסה המתקבלת מן המוסד לביטוח לאומי ופחות על קצבאות הילדים.
יש הגורסים כי עדיין יש במדיניות הקצבאות הנוכחית כדי לתמרץ פוליגמיה, למשל במקרים בהם מעוניין גבר מעוניין להתגרש פורמלית מאשתו הראשונה על מנת לשאת אישה נוספת הוא פונה לבית הדין השרעי ואף מסכים לשלם דמי מזונות כהוכחה לגירושין, שופטי בית הדין השרעי פוסקים דמי מזונות בסך 50–100 שקלים לחודש על כל ילד, מחיר נמוך בכוונה תחילה שהוסכם מראש בין המתגרשים (לשם השוואה, סכום המינימום לתשלומי מזונות בבתי משפט למשפחה ובבתי דין רבניים עומד על 1,200 שקלים לילד, וזאת ללא תלות ביכולת השתכרותו הריאלית של הבעל). לאחר מכן האישה נחשבת כגרושה וכנפרדת מבעלה ויכולה לדרוש תשלומי הבטחת הכנסה מהמוסד לביטוח לאומי. בנוסף לכך תקבל האישה גם קצבאות ילדים ובמקרים מסוימים אף תהנה מזכויות המגיעות לה בגין מעמדה כאם חד-הורית.
מנגד יש הטוענים כי אין הטבה כלכלית לבוחרים בנישואים פוליגמיים וכי אין במדיניות הביטוח הלאומי כדי לעודד ריבוי נשים. יותר מכך, נטען כי גבר הלוקח לו אישה שנייה נוטש, הלכה למעשה, את אשתו הראשונה, ומשאיר את העול הכלכלי הכרוך בפרנסת ילדיהם, עליה בלבד. כלומר, מצבה הכלכלי של משפחה פוליגמית נפגע לפי טענה זו ובעיקר נפגעות מכך נשים הנשואות בנישואין שכאלו, לעיתים קרובות נשים אלו וילדיהן מוגדרים "משפחה מורחבת" על פי נוהלי הביטוח הלאומי, ומתקיימים מקצבה של כ - 600 ש"ח בחודש בלבד, כל זאת כאשר בפועל הן מתפקדות כמשפחה חד הורית .
יחס המדינה לפוליגמיה בישראל.
האיסור בחוק.
הפוליגמיה היא עבירה פלילית בחוק הישראלי: . חוק העונשין גם קובע כי אין להתיר את קשר הנישואין על כורחה של האשה ללא היתר של בית-המשפט או בית-הדין המוסמך.
ריבוי נישואין של לא-יהודים בישראל מותר על-פי החוק בשני מקרים בלבד:
אין נתונים סטטיסטיים על חומרת הענישה בפועל בגין עבירה זו, אולם מהנהלת בתי-המשפט נמסר שגזר-הדין נע בין כמה חודשי עבודות שירות ל-18 חודשי מאסר (מתוך עונש מרבי של חמש שנים).
חוסר אכיפה.
איסור הפוליגמיה כמעט אינו נאכף בישראל בקרב האוכלוסייה הבדואית. מאז שנת 2004 נפתחו במשטרת ישראל רק ארבעה תיקי חקירה נגד בדואים בגין עבירה זו. הסיבה העיקרית להיעדר האכיפה היא שרוב הנישואין הפוליגמיים נערכים באופן לא רשמי ואינם מתועדים ברשויות, ועל כן יש קושי להוכיח שנעברה עבירה. נוסף על כך, לפי תפיסתם של חלק מגורמי האכיפה, מדובר בתופעה מקובלת במגזר הבדואי ואין מקום להתערב בה.
על פי עורכת הדין ראויה אבו רביעה, "יש אפילו לגיטימציה של מוסדות המדינה. אם תעשה סקר ותבדוק כמה מנהלי בתי ספר ברהט וכמה מפקחים שמועסקים במשרד החינוך חיים בפוליגמיה, תגלה ממצאים חמורים. היום יש אפילו חבר הכנסת (טלב אבו עראר) שחי עם כמה נשים"
קשיים באכיפה.
עקיפת האיסור הקיים.
הקושי העיקרי באכיפת החוק הוא מגבלות האיסור החוקי הקיים: הוא חל רק על נישואין רשמיים מול המדינה, ובכך פותח פתח לעוקפו בדרכים שונות. הבדואים מעוניינים להנשא כדין על פי ההלכה המוסלמית, אך לא כדין מבחינת המדינה. ישנן שתי דרכים עיקריות שבהן הבדואים עוקפים את האיסור החוקי:
הצורך החוקי להוכיח נישואין.
הקושי הנוסף באכיפת החוק נגד פוליגמיה הוא ההנחיות החדשות של פרקליטות המדינה משנת 2002. לפי ההנחיות הקודמות, על מנת להגיש כתב אישום נגד פוליגמיסט היה מספיק בהבאת הוכחה של הכרה באבהות מצד נאשם בדואי לילד שנולד מהאשה השנייה כדי להוכיח את נישואיו השניים. ואילו ההנחיות החדשות, מחייבות מציאת ראיות לעריכת טקס נישואין. אבל מאחר שרבים מהגברים הבדואים נושאים את הנשים הנוספות בירדן או ברשות הפלסטינית, הפרקליטות מתקשה לעמוד בהנחיות החדשות ולהוכיח נישואין אלו.
ידועים בציבור.
על פי פרקליטת מחוז דרום יסכה ליבוביץ, "ברוח התקופה", בשנים האחרונות בית הדין השרעי בישראל מאשר פוליגמיה אצל הבדואים בנגב ביתר קלות, מאחר שכיום הבדואים משתמשים בסטאטוס של ידועה בציבור כטענה רשמית. הטענה לסטאטוס של "ידועה בציבור" בקרב הבדואים, על פי הפרקליטה, מהווה קושי בהוכחת הפוליגמיה הנדרשת לצורך מתן כתב אישום.
על פי פרופסור ארנון סופר וגיל שלו מהמכללה לביטחון לאומי, "כתוצאה מכך, 16,000 נשים ערביות, הרשומות בתעודות הזהות כרווקות, חיות כנשים נשואות לכל דבר, מתעברות, יולדות, אך נהנות ממעמד של "אמהות חד-הוריות", על הזכויות הגלומות בכך (ביטוח לאומי, ביטוח בריאות, ואפילו זכויות למשכנתא בתנאים של זוגות צעירים)".
קשיים אלו מצטרפים לקשיים אחרים בהוכחת הפוליגמיה עבור רשויות החוק, כגון חוסר מעמדן החוקי של הנשים השניות של הבדואים (רבות מהן מסתננות באופן לא חוקי וחסרות אזרחות), וכן חוסר שיתוף הפעולה של האוכלוסייה עם רשויות החוק.
אחריות בתי הדין השרעיים.
בתגובה להעלאת הסוגיה, מהנהלת בתי הדין השרעיים (העורכים את הנישואין של המוסלמים בישראל) נמסר כי לפי החוק, בתי-הדין השרעיים אינם עורכים נישואין פוליגמיים. עם זאת, הם כן מאשרים בדיעבד נישואי זוגות שנערכו שלא בפניו (נישואי "קסלה"). לטענת בתי דין אלו, פעמים רבות בני הזוג באים לאשר את הנישואין לאחר שנים אחדות של חיים משותפים ולאחר שנולדו להם ילדים משותפים. במקרים כאלה בית-הדין השרעי אינו בודק את הרקע הקודם של הזוג, ואישור הנישואין נעשה על סמך הצהרתם.
על פי סופר ושלו, "אקט הנישואין מטופל "מחתרתית" על ידי בתי המשפט השרעיים ונתפס כלגיטימי בכפר, אף על פי שכלל אינו מדווח למשרד הפנים. אחת הטענות שהועלו נגד בתי הדין השרעיים היא שהם נותנים פסקי הדין ללא דיון במקרה, ללא נוכחות של הבעל והאשה, וכן בצורה סיטונית, ולראיה, פסקי הדין אף חוזרים על עצמם בין תיק לתיק ללא כל שינוי בנוסח אלא בהעתקת הטקסט מתיק לתיק.
השלכות הפוליגמיה הבדואית.
השלכות על החברה הבדואית.
ריבוי טבעי גבוה.
הפוליגמיה אצל הבדואים בנגב היא בין הסיבות לגידול הטבעי שלהם שהוא הגבוה ביותר בעולם ועומד על 5.5% בשנה, שמשמעו הכפלת האוכלוסייה כל 12–15 שנה. כך ב-1951 מנו 12,000, ב-1970 מנו כ-25,000, ב-1990 כ-87,000 נפש, וב-2008 מנו כ-180,000. ב-2020 הם צפויים להגיע ל-400,000. שיעור הפריון במגזר הבדואי מוגבר בשל הפוליגמיה וכן ההסתננות הבלתי חוקית המוערכת בכ-16,000 נשים שהסתננו לצורכי פוליגמיה (עד לשנת 2004) ואליהן הצטרפו גם בני משפחותיהן.