בשנים 1946–1954 כיהן כמרצה ללימודים קלאסיים באוניברסיטת בלגרד. בתקופה זו חקר את המנזרים והארכיונים בדלמטיה תוך חיפוש אחרי כתבי יד ביוונית ובלטינית. בעקבות מחקרים אלה מקרוביץ' פרסם את המונוגרפיה "Die byzantinische Urkunden im Staatsarchiv Ragus (התעודות הביזנטיניות בארכיון הממלכתי ברגוזה) ומהדורות מדעיות של שירתם בלטינית של שני מלומדים הומניסטים קרואטים - מרקו מרוליץ' (1524-1450) ופראניו בוז'יצ'ביץ' (פרנציסקו נטליס). אחר כך, ב-1953, נסע מקרוביץ' להודו והחל לעבוד באוניברסיטת ויסבה-בהרטי (Visva-Bharati University) מיסודו של רבינדרנת טאגור, בסנטיניקטן. הוא תרגם את בהגאוואד גיטה לספרדית ולסרבו-קרואטית. מפני שהמשטר הקומוניסטי לא מצא חן בעיניו, הוא העדיף שלא לחזור ליוגוסלביה ועבר ב-1955 למרידה, ונצואלה כדי לכהן שם כפרופסור ליוונית ולפילוסופיה עתיקה עד שנת 1962. באותן השנים נהג לבקר בסוף חודש ספטמבר בספריות שבאוניברסיטת קיימברידג' וכתב את המונוגרפיה שלו על הרקליטוס והכין את המהדורה המדעית של כתבי פילוסוף יווני זה.
ב-1962 הזמין אותו הנס הרטר ללמד באוניברסיטת בון. בבון הוא עבד על המהדורה המדעית של ספרו של היפוליטוס מרומא
"Refutatio omnium haeresium", שפורסמה מאוחר יותר באמריקה בשנת 1986.
הוא לימד אחר כך באוניברסיטת קיימברידג' בשנים 1963–1968. הוא עבר לאוניברסיטת אילינוי, אורבנה ב-1969, שם עמד (אחרי פרישתו של אלכסנדר טורין) בראש המחלקה ללימודים קלאסיים (1977-73), ולימד שם עד לפרישתו בשנת 1989.הוא גם ייסד את "Illinois Classical Studies" (Scholars Press) ושירת כעורכה במשך תריסר שנים. הוא שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת קרוליינה הצפונית, טריניטי קולג' (דבלין) וכעמית אורח על שם איינשטיין באוניברסיטת תל אביב. במהלך חייו מרקוביץ' כתב וערך 45 ספרים, בכללם מהדורות מדעיות של הפראגמנטים של הרקליטוס, עבודותיו של דיוגנס לארטיוס, את הבהגאוואד גיטה וכן 248 מאמרים ומסות בספרדית, גרמנית, איטלקית, צרפתית וסרבו-קרואטית. הוא הלך לעולמו ב-14 ביוני 2001 בבית החולים קרלה, אורבנה (אילינוי).
במותו מירוסלב מרקוביץ' השאיר אשה, ורה, (לה היה נשוי משנת 1948) ובן, דרגוסלב מייקל מרקוביץ', כימאי.
פטרון (מגן)
נברקופ
אריאן 1
אריאן 1 (Ariane 1) היה משגר לוויינים בינוני שפותח על ידי סוכנות החלל האירופאית. הוא שימש בעיקר לשיגור לוויני תקשורת, יצורו הופסק אחרי שמשקל הלויינים המשיך לעלות, ובמקומו החלה סוכנות החלל האירופאית להשתמש באריאן 2 ואריאן 3.
שיטת אבי גרינברג
אנג'לה לנסברי
אנג'לה לאנסבורי
S-II היה השלב השני של משגר הסטורן 5 ושל משגר הסטורן INT-21 ששוגר רק פעם אחת. ה-S-II נבנה על ידי נורת' אמריקן אוויאיישן אחרי שזכו בחוזה לייצרו ב-11 בספטמבר 1961.
גובהו היה 24.9 מטרים, קוטרו עשרה מ' ומסתו 454 טונות לערך, כשהרוב המוחלט של המסה היה הדלק. מסת הדלק בשלב הייתה בערך 414 טונות חמצן נוזלי ומימן נוזלי. השלב הכיל חמישה מנועי J-2 כאשר אחד נמצא במרכז והארבעה האחרים מסביבו. השלב סיפק דחף של 510,000 ק"ג והביא את החללית לגובה 182 ק"מ ולמהירות 24,624 קמ"ש. היה זה מנוע המימן החזק בעולם באותה התקופה.
בסך הכל יוצרו 19 שלבי S-II, כשייצור שלושה מהם לא הושלם. מתוכם רק 13 הוטסו. הם יוצרו למטרות שונות: 4 יוצרו למטרות מבחן ושתיים למשימות שלא בוצעו (אפולו 18 וגיבוי לסקיילאב 1). המשגרים נמצאו בכל משימות אפולו ממשימת אפולו 4 חוץ מאפולו 5 ואפולו 7, שלא שוגרו על ידי משגר סטורן 5 אלא עם משגר סטורן IB בגלל שלא היה צורך למשגר כל כך גדול (המשימה הייתה רק סביב כדור הארץ).
סקיילאב 1
פונקציה אונימודלית
במתמטיקה, פוּנְקְצְיָה אוּנִימוֹדָלִית היא פונקציה formula_1 שהיא פונקציה עולה משמאל לערך מסוים, ויורדת מימינו. במקרה זה הערך המקסימלי של formula_1 הוא formula_3 ולא קיים אף מקסימום מקומי פרט אליו.
דוגמאות.
פונקציות אונימודליות מוכרות:
שימושים.
באופן כללי, המונח בא לתאר פונקציה העונה על התנאים לעיל, למשל כדי לציין שהיא ניתנת לחסימה. בסטטיסטיקה ובתורת ההסתברות, התפלגות אונימודלית היא התפלגות שפונקציית צפיפות שלה היא אונימודלית; למשל: ההתפלגות הנורמלית (המוזכרת לעיל) היא אונימודלית.
קונקורדט הרייך
קונקורדט הרייך (בגרמנית: Reichskonkordat) הוא קונקורדט שנחתם בין הכס הקדוש לבין גרמניה הנאצית ב-20 ביולי 1933. ההסכם נחתם על ידי הקרדינל אווג'ניו פאצ'לי (לימים האפיפיור פיוס ה-12) מטעם הוותיקן, ופרנץ פון פאפן מטעם גרמניה. הסכם זה עדיין תקף בגרמניה.
רקע.
קונקורדט הוא הסכם בינלאומי בין הכס הקדוש לשלטונות מדינה, להסדרת היחסים שבין המדינה לכנסייה הקתולית - אף שבדרך כלל הסכמים בינלאומיים נחתמים בין אומות, ובמקרה זה נחתם הסכם בין אומה לבין מוסד דתי. מטרתם של הקונקורדטים היא ליצור הסכם מחייב המגן על האינטרסים של הכנסייה ועל חירותה הדתית, במיוחד במדינות שבהן לא קיימת מערכת חקיקתית המבטיחה את חופש הדת, או במדינות שבהן הכנסייה שואפת למעמד מועדף בחסות הממשל.
אוכלוסיית אזור בוואריה בגרמניה, חבל הריין ווסטפאליה, כמו גם חלקים מדרום-מערב גרמניה, הייתה קתולית ברובה, והכנסייה הקתולית נהנתה באזורים אלה מחופש פעולה שאיפשר לה להפגין את עליונותה על פני הקהילה הפרוטסטנטית. מנגד, אוכלוסיית צפון גרמניה הייתה פרוטסטנטית ברובה, ובאזורים אלה סבלה הכנסייה הקתולית מאפליה. בזכות מעמדה וכוחה של הכנסייה הקתולית, הן בתחומי הדת והן בתחום היחסים הבינלאומיים, כזרוע של הכס הקדוש, משטרים עצמאיים רבים ראו באפיפיור יריב המתחרה במשטר האזרחי המקומי על נאמנותם של מאמיני הכנסייה. עם עליית שלטון מרכזי חזק בגרמניה בתקופת הקיסרות הגרמנית, נעשו ניסיונות חוקיים וחוקתיים לקבע את מעמד הכנסייה כגורם רשמי זר, ולהסיר את החסינויות וזכויות היתר שמהן נהנתה בתחומי גרמניה. למגמה זו קמה התנגדות מצד שליטים קתוליים בתחומי הקיסרות, ובתמיכת האפיפיור קמה תנועת נגד למגמה זו. לקראת סוף המאה ה-19 מצב דברים זה גרם לערעור יציבות הקיסרות במידה כזו שהעומד בראשה, אוטו פון ביסמרק, פתח ב"מלחמת תרבות" ("קולטורקמפף", Kulturkampf) כדי לבטל באופן רשמי את מעמדה המועדף של הכנסייה הקתולית בגרמניה, או לפחות לפגוע בקשריה האמיצים של הכנסייה המקומית לוותיקן. לאור הנזקים האדירים שמאבק כזה היה יכול להניב, החליטו ביסמרק והאפיפיור להפסיק המאבק ולשוב לסטטוס קוו.
אולם, לאחר מהפכת 1918 וכינון חוקת רפובליקת ויימאר שונו היחסים בין גרמניה לכנסייה באופן מהותי. עם תום השלטון הפרוטסטנטי שאפו מנהיגי הכנסייה הקתולית לחזק את מעמד הכנסייה בגרמניה ולחתום על קונקורדט שיקבע את מעמדה המועדף במדינה. לכן, הכס הקדוש, אשר יוצג בגרמניה בידי הקרדינל פאצ'לי (לימים, האפיפיור פיוס השנים עשר), אשר שימש אז כקרדינל מזכיר המדינה (שר החוץ של הוותיקן), ניסה ללא הצלחה לגייס את הסכמת גרמניה להסכם, במגעים שקיים עם הממשל המרכזי בין השנים 1930–1933. ברמה המקומית נחתמו קונקורדטים עם בוואריה (1924), פרוסיה (1929), ובאדן (1932), שהיוו חלק מגרמניה. אולם ברמה הלאומית המגעים כשלו ממספר סיבות: שבריריותו של הממשל הלאומי; התנגדות מצד הקואליציה של הסגנים הסוציאליסטי והפרוטסטנטי ברייכסטאג; וחוסר הסכמה בין הבישופים הגרמנים וביניהם לבין הכס הקדוש. השאלות העיקריות שמנעו את חתימת ההסכם נסובו סביב מעמד בתי הספר הדתיים ועבודת הכמרים בכוחות המזוינים של גרמניה.
אולם, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון התגלתה לכנסייה הזדמנות מחודשת לחתימת קונקורדט, כיוון שרוב המנהיגות הנאצית הבולטת הייתה קתולית (כולל אדולף היטלר בעצמו), ורוב אוהדי המפלגה הזדהו עם רעיונות הכנסייה הקתולית. בנוסף, המפלגה הקתולית והמפלגה השמרנית בגרמניה, אשר תמכו בבחירת היטלר לשלטון, עודדו את השגת ההסכם. כמחווה של תודה על תמיכה זו, החל היטלר במשא ומתן להשגת הקונקורדט מיד לאחר עלייתו לשלטון.
משא ומתן עם היטלר.
היטלר מונה לקנצלר גרמניה ב-30 בינואר 1933. ב-23 במרץ 1933 ניתנו לממשלתו סמכויות גורפות באמצעות חוק ההסמכה שעבר בריכסטאג. את תמיכת מפלגת המרכז הגרמנית, שבראשה הבישוף לודוויג קאס, גייס היטלר במתן הבטחות להמשך עצמאותה של הכנסייה ומוסדות החינוך שלה. כמו כן הבטיח היטלר לקיים יחסים טובים עם הוותיקן, הבטחה שהיו שפרשו אותה כרמז להסכמה לקונקורדט.
אולם, במקביל להבטחות אלה נקט היטלר צעדים להצרת פעולותיה של הכנסייה בגרמניה (כך למשל, אסר על העברת כספים מגרמניה למיסיונרים גרמנים שפעלו מחוץ לגבולות המדינה), הגביל את פעולות מוסדות החינוך והדת הקתוליים, וחייב השתתפות בפעולות תנועת הנוער ההיטלראי (שנערכו בימי ראשון בשעות שבהן נערכו בדרך כלל פעולות חינוך בכנסיות). על רקע זה קם צורך דחוף עוד יותר בהשגת קונקורדט.
ב-8 באפריל 1933 שלח היטלר את סגנו, פון פאפן, אציל בן הדת הקתולית וחבר במפלגת המרכז הגרמנית, לרומא, כדי להציע פתיחת משא ומתן להשגת קונקורדט עם הרייך. מטעמו של מזכיר המדינה ניהל הבישוף לודוויג קאס את המגעים עם פון פאפן. ב-10 באפריל כתב הארכיבישוף של מינכן, מיכאל פון פאולהאבר, לקרדינל פאצ'לי כי הגנת היהודים במסגרת הקונקורדט תהווה שגיאה "כיוון שהיא תהפוך את ההתקפה על היהודים להתקפה על הכנסייה; ומכיוון שהיהודים מסוגלים לדאוג לעצמם." ב-26 באפריל 1933 נפגש היטלר עם נציג של מועצת הבישופים הגרמנית, הבישוף וילהלם ברנינג מאוסנבריק. בפגישה הצהיר היטלר: