ביקורת על התאוריה של טוכמן.
פרופסור עודד בלבן מאוניברסיטת חיפה מעביר בספרו 'Politics and Ideology' ביקורת על גישתה של טוכמן. על פי בלבן, טוכמן עצמה נופלת בכשל חריף שהוא הנחת המבוקש - היא מניחה מראש מה היו המטרות אותן נועדה להשיג ההתנהלות המדינית ובכך היא מסמנת מראש את כישלונה של מדיניות זו. אולם, לטענת בלבן, אין ביכולתנו לדעת מה היו המטרות אותן שאפו מנהלי המדיניות להשיג. לכן טיעון האיוולת של טוכמן הוא טיעון ריק, שכן הוא נועד לשפוט בדיעבד את נשואי המחקר ופוטר אותנו מלברר מדוע ננקטה המדיניות שננקטה. כלומר טיעון האיוולת, אליבא דבלבן, הוא טיעון של עצלות מחשבתית. בלבן טוען עוד כי טוכמן נופלת בכשל שהיא עצמה הגדירה - בחלק מהניתוחים שלה היא מניחה שהתוצאות השליליות של מעשה היו ידועות בזמנו, גם במקרים שזה לא בהכרח כך. כמו כן, הוא מבקר את טיעון ה"מדיניות של קבוצה" בטענה שלקבוצה אין מדיניות אלא רק לאינדיבידואלים, ועל כן במקרה זה השלם אינו סכום חלקיו שכן בתוך הקבוצה יכולים להיות אינטרסים מנוגדים לגמרי.
הון תרבותי
הון תרבותי הוא מושג המתייחס לעולם הידע והתוכן של היחיד והקבוצה, והוא מתפקד כגורם מרבד, כגורם המשעתק את אי השוויון, ואת עליונותן החברתית של קבוצות מסוימות והנמכתן והדרתן של קבוצות אחרות.
את המונח טבע הסוציולוג הצרפתי פייר בורדייה. בספרו 'Forms of Capital' מרחיב בורדייה את מושג ההון מעבר למושג הכלכלי המציין חליפין חומריים, וכולל בו צורות לא-חומריות ולא-כלכליות של הון: הון תרבותי, הון חברתי והון סימבולי. הוא מסביר כיצד ניתן להשיג סוגי הון, לערוך בהם חליפין ולהמיר אותם בסוגי הון אחרים. מכיוון שהמבנה והחלוקה של ההון מייצגים גם את המבנה הפנימי של העולם החברתי, בורדייה טוען כי הבנת הסוגים השונים של ההון יתרמו להבנת המבנה והתפקוד של העולם החברתי.
בורדייה מבחין בשלוש צורות של הון תרבותי:
בוטפוגו (כדורגל)
בוטפוגו של כדורגל וחתירה (בפורטוגזית: Botafogo de Futebol e Regatas) הוא מועדון כדורגל ברזילאי, המייצגת את שכונת בוטפוגו שבעיר ריו דה ז'ניירו. נכון ל-2018, משחק בליגת העל הברזילאית.
קבוצת הכדורגל של בוטפוגו היא אחת מארבע קבוצות הכדורגל הגדולות של מדינת ריו דה ז'ניירו ביחד עם פלמנגו, ואסקו דה גאמה ופלומיננסה. לבוטפוגו קהל האוהדים השלישי בגדלו במדינת ריו דה ז'ניירו והעשירי בברזיל.
היסטוריה.
בוטפוגו בין מועדוני הספורט הוותיקים שבברזיל. "מועדון החתירה בוטפוגו" (Club de Regatas Botafogo) נוסד ב-1 ביולי 1894 (על מנת להתחרות במרוצי החתירה הפופולריים בשלהי המאה ה-19 בריו דה ז'ניירו) ואילו "מועדון כדורגל בוטפוגו" (Botafogo Football Club) נוסד ב-12 באוגוסט 1904. שני המועדונים התאחדו ב-8 בדצמבר 1942 תחת השם הנוכחי. היריבות בכדורגל בין בוטפוגו ופלומיננסה היא הוותיקה ביותר בכדורגל הברזילאי - מאז 22 באוקטובר 1905.
מאז 2007 המגרש הרשמי של בוטפוגו הוא האצטדיון האולימפי ז'ואו אבלאנז'ה (Estádio Olímpico João Avelange), המוכר בכינוי "אנז'ניאו" (Engenhão), היותו שוכן בשכונת "אנז'ניו דה דנטרו" (Engenho de Dentro) שבעיר ריו דה ז'ניירו. האצטדיון נבנה על ידי מדינת ריו דה ז'ניירו לקראת המשחקים הפאן-אמריקאיים ב-2007 ומושכר לבוטפוגו למשך 20 שנה. בסיום עונת 2014 ירדה לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום ה-19 והלפני אחרון בטבלה. עונה לאחר מכן חזרה לליגת העל. בעונת 2020 ירדה בפעם השלישית לליגת המשנה.
תארים.
תארים בינלאומיים.
רשמי
ידידות
פלמנגו (כדורגל)
מועדון הפלגות פלמנגו (בפורטוגזית: Clube de Regatas do Flamengo) הוא מועדון ספורט בריו דה ז'ניירו שבברזיל. קבוצת הכדורגל של פלמנגו היא הקבוצה עם מספר האוהדים הגדול ביותר בברזיל, ובשנת 2000, דורגה במקום התשיעי בדירוג "קבוצת המאה של פיפ"א".
פלמנגו היא אחת מארבע קבוצות הכדורגל הגדולות של ריו דה ז'ניירו ביחד עם קבוצות פלומיננסה, בוטפוגו וואסקו דה גאמה.
מקורו של המועדון הוא שכונת פלמנגו שבריו דה ז'ניירו, אך הוא הועתק לשכונת גבאה ב-1938. מגרשה הביתי של פלמנגו הוא אצטדיון המרקנה. עד 1997 היווה גם אצטדיון הגבאה מגרש ביתי עבור חלק קטן ממשחקיה, אך מאז הוא משמש את הקבוצה לאימונים בלבד.
תוארי הקבוצה.
בין-לאומי.
רשמי
אחר
סאו פאולו
סאוּ פאוּלוּ (בפורטוגזית: São Paulo) היא העיר הגדולה בברזיל והמאוכלסת ביותר ביבשות אמריקה, עם כ-12 מיליון תושבים בעיר וכ-21 מיליון במטרופולין. העיר היא בירת מדינת סאו פאולו, והיא המרכז הפיננסי, העסקי והתעשייתי החשוב ביותר באמריקה הלטינית.
הגיוון האתני בעיר הוא מהגדולים בתבל, הודות לגלי הגירה גדולים מכל העולם שנקלטו ונטמעו באוכלוסיית העיר, החל מאמצע המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20. לפני כן הייתה אוכלוסיית העיר מורכבת בעיקר מצאצאיהם של פורטוגזים, אפריקאים, אינדיאנים ובני מוצא מעורב (ראו ברזיל הקולוניאלית, האימפריה הפורטוגזית). המהגרים שנוספו אליהם באו מאירופה (כשהבולטים ביניהם הם איטלקים, פורטוגזים, גרמנים, ספרדים ופולנים), מיפן, מסין, מקוריאה, מהמזרח התיכון (ברובם הגדול נוצרים סורים ולבנוניים) ומעוד מדינות רבות.
מבין קהילות המהגרים, הקהילה הגדולה בעיר היא של צאצאי המהגרים האיטלקיים. לכ-60% מתושבי העיר מוצא איטלקי כלשהו, ומספרם גדול יותר ממספר התושבים בכל עיר באיטליה עצמה. כמו כן, בסאו פאולו האוכלוסייה היפנית הגדולה ביותר מחוץ ליפן. בעיר שוכנת הקהילה היהודית הגדולה והמבוססת בברזיל, ומונה כ-100,000 נפש. גלי הגירה אלה תרמו להפיכתה של סאו פאולו לעיר המשגשגת בברזיל.
בסאו פאולו, מתקיימת פעילות תרבותית ענפה. חיי הלילה בסאו פאולו הם מן העֵרים בעולם, ולא מעט הרכבי רוק ברזילאי לסוגיו השונים התחילו את דרכם בעיר.
בין מתחמי העסקים החשובים בעיר נמנים שדרות פאוליסטה ורובע איטאים ביבי. הבורסה לניירות ערך של סאו פאולו היא החשובה בין בורסות אמריקה הלטינית.
ענף המסעדנות בסאו פאולו מפותח, והוא שואב משלל מטבחי תבל. העיר מדורגת כשנייה בעולם בצריכת פיצה.
בעיר שוכנת אוניברסיטת סאו פאולו (USP), הנחשבת למוסד האקדמי המחקרי הטוב בברזיל. ב-2007 היא מוקמה במקום ה-94 בטבלת פריון מחקרי השוואתי בין האוניברסיטאות המובילות בעולם. מכון בוטאנטאן, הממוקם בסמוך לאוניברסיטה זו, הוא אחד המרכזים החשובים בעולם לחקר ארס נחשים. קבוצות הכדורגל המובילות של העיר, קורינתיאנס, סאו פאולו ופאלמיירס, הן מן המועדונים הגדולים והאהודים בברזיל.
העיר הוקמה על רמה, ונהנית מאוויר קריר ופחות לח יחסית לערי חוף. בסאו פאולו מצויים כמה מהרחובות הרחבים ביותר בעולם. סאו פאולו ידועה גם במזג האוויר ההפכפך השורר בה, בצי המסוקים הגדול בעולם הטס בשמיה, בארכיטקטורה המרהיבה של מבניה ובצפיפות הרבה של גורדי שחקים בשטח השיפוט העירוני, וגם מעבר לו. סאו פאולו מסווגת כעיר עולם מסוג "אלפא".
תושביה הילידים של העיר סאו פאולו מכונים "פאוליסטנוס".
היסטוריה.
העיירה "סאו פאולו דוס קמפוס דה פירטינינגה" הוקמה ב-25 בינואר 1554, בידי המיסיונרים הישועיים מנואל דה נוברגה וז'וזה דה אנשייטה. יחד עם אנשיהם, הם יסדו מיסיון בשם "קולז'יו דה סאו פאולו דה פירטינינגה", במטרה להמיר את דתם של אינדיאנים משבט טופי-גוואראני לנצרות הקתולית. היישוב מוקם מעט מעבר לצוקים של שרשרת הרי חוף הים, מהם נשקפת עיר הנמל סנטוס, וכן בסמוך לנהר הטיאטה. לפיכך הפך יישוב חדש זה לתחנת מעבר טבעית בין החוף הדרום-מזרחי לרמה פורייה ורחבת היקף בפנים היבשת, אשר לימים נכללה בתחום השיפוט של מדינת סאו פאולו.
מסאו פאולו יצאו משלחות הבָנדֶירָנטֶס, אשר חדרו לפנים הארץ בחיפוש אחר אינדיאנים, זהב ויהלומים. תשומת הלב לעיר בקרב קברניטי האימפריה הפורטוגזית גברה בעקבות גילוי עפרות זהב באזור מינאס ז'ראיס בשנת 1693. סאו פאולו הפכה באופן רשמי לעיר בשנת 1711. בשלהי המאה ה-18, כאשר התדלדלו מקורות זהב אלה, עברו תושבי העיר לעסוק בעיקר בריכוז תוצרת חוות וטחנות הסוכר שבפנים הפרובינציה, והעברתה אל נמל סנטוס.
במאה ה-19, פרחה ושגשגה כלכלתה של העיר, בעיקר בזכות יצוא של קפה דרך נמל סנטוס. עם ביטול העבדות בברזיל ב-1888, קלטה סאו פאולו גלי הגירה מאיטליה, מפורטוגל, מספרד, מגרמניה ומעוד מדינות באירופה, אשר הגיעו, בין היתר, כדי לעבוד בתחום יבולי הקפה הרבים ברחבי מדינת סאו פאולו. בתחילת המאה ה-20, דעך תחום הקפה, בין השאר, בעקבות ירידה חדה במחירי הקפה בעולם.
בתקופה זו החלו יזמים מקומיים להשקיע בפיתוח תעשייתה של סאו פאולו. בכך משכה העיר מהגרים רבים נוספים, רובם מאיטליה. נוסף לאירופים, הגיעו בראשית המאה ה-20 גם מהגרים יפניים, סורים ולבנונים, נוצרים ברובם, וכן יהודים מאזור האימפריה העות'מאנית לשעבר. במהלך המאה ה-20, משכה כלכלתה המשגשגת של העיר גם גלי הגירה פנימית מאזורים עניים יחסית בברזיל, דוגמת צפון-מזרח ברזיל.
עם זאת, נאלצה סאו פאולו להתחרות בערים אחרות בברזיל, אשר הציעו לעיתים הטבות מיסים עבור חברות שבחרו למקם בתחומן את מתקני הייצור שלהן. בהדרגה השתנה פרופיל הפעילות הכלכלית בעיר, ולקראת סוף המאה ה-20 עבר מכלכלה תעשייתית מיסודה, לכלכלה המוכוונת שירותים. העיר היא מקום מושבן של חברות בנקאות מקומיות ובינלאומיות רבות, משרדי עורכי דין, חברות רב-לאומיות ומטות שירות ללקוח.