בין השנים 1883–1897 עבד כרופא בבית החולים היהודי ברחוב סבולצ'י (כיום שמו: המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט, כמרצה באוניברסיטה ובמרפאת הכירורגיה מספר 1 בבודפשט. בין השנים 1897–1911 הוא היה המנתח הראשי של בית החולים היהודי לילדים על שם אדל ברודי. בנובמבר 1898 קודם לפרופסור חבר (אך לא כחלק מהסגל) באוניברסיטת בודפשט לנושא "ניתוחי דרכי השתן". משנת 1911 עבד שוב בבית החולים היהודי ברחוב סבולץ', תחילה כרופא ראשי ולאחר מכן מ-1926 כרופא ראשי וכמנהל בית החולים. בשנת 1914 הפך לפרופסור מן המניין לכירורגיה אורולוגית. שנתיים לאחר מכן נבחר לסגן נשיא "ההסתדרות הרפואית הלאומית". הוא שירת בצבא במלחמת העולם הראשונה ובתום המלחמה שוחרר בתואר "רופא צבאי ראשי". ב-1927 קיבל את התואר "יועץ רפואי ראשי". הוא פרש לגמלאות ב-1936. אלאפי היה חבר במועצת המנהלים של IMIT - האגודה הספרותית היהודית-הונגרית ובדירקטוריון הקזינו של ליפוטווארוש. במשך עשרות שנים היה חבר ב"החברה הגרמנית לכירורגיה" (Deutsche Gesellschaft für Chirurgie) ונתן מספר הרצאות בקונגרסים כירורגיים בברלין.
מחקריו המדעיים, מאמריו, הרצאותיו ועבודותיו בעיקר בתחום האורולוגיה והסרטן ומאמריו הרבים על תורת הכירורגיה פורסמו בכתבי עת רפואיים ומדעיים מקומיים וזרים שונים.
אשתו הייתה פריד מטילד (1863–1937), בתם של ארמין פריד וקרולינה פולק. הם נישאו ב-27 במרץ 1892 בבית הכנסת הגדול (Stadttempel) בווינה. אלאפי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (21-4-2).
פרסומיו (מבחר).
מאמרי הניתוחים שלו פורסמו בעיקר ב:
האסכולה הרוויזיוניסטית בלימודי האסלאם
האסכולה הרוויזיוניסטית בלימודי האסלאם היא אסכולה בחקר האסלאם, המטילה ספק בנרטיבים מוסלמיים מסורתיים על מקורות האסלאם.
עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, חוקרי האסלאם, שאינם מוסלמים מאמינים, אף על פי שלא קיבלו את הכתוב בספרי הקודש של האסלאם על התערבות אלוהית ונסים, כן קיבלו את סיפור המקור של הדת המוסלמית על רוב פרטיו, וקיבלו את מהימנותם של התפסיר (פרשנות הקוראן), החדית' (האוסף של ההלכות, הסיפורים אודות הנביא מוחמד ודרך חייו), והסירה (הביוגרפיה של מוחמד). הרוויזיוניסטים במקום זאת משתמשים בגישת "ביקורת המקורות" לספרי הקודש של האסלאם, וכן חוקרים ארכאולוגיה רלוונטית, אפיגרפיה, נומיסמטיקה וספרות לא מוסלמית מהתקופה. הם מאמינים שמתודולוגיות אלו מספקות עובדות ברורות ויכולת בדיקה צולבת, בעוד שכתובים אסלאמיים מסורתיים, שנכתבו 150 עד 250 שנים לאחר מות מוחמד, היו נתונים להטיות ולתוספות של המחברים והפרשנים האסלאמיים.
מקורה של האסכולה היא בשורה של חוקרים, שפרסמו מחקרים החל משנות ה-70 בגישה רוויזיוניסטית ללימודי האסלאם, דוגמת ג'ון וואנסברו ותלמידיו אנדרו ריפין, נורמן קלדר, ג'ר האוטינג, פטרישיה קרון ומייקל קוק, גינטר לולינג, יהודה נבו וכריסטוף לוקסנברג. גישתם אינה מונוליטית, ובעוד שהם חולקים הנחות יסוד מתודולוגיות, הם הציעו תיאורים סותרים של הכיבושים הערביים ועליית האסלאם. לרוב היסטוריונים "מסורתיים" של האסלאם, שאכן מקבלים את סיפור המקור המסורתי, נוגדים את האסכולה הרוויזיוניסטית, אם כי הדבקות באחת משתי הגישות היא בדרך כלל "מרומזת" ולא "מוצהרת בגלוי".
עיקרי האסכולה.
הרוויזיוניסטים אינם מוכנים להסתמך על הקוראן והחדית, וטוענים שיש לחקור ולשחזר מחדש את האירועים בתקופה האיסלמית הקדומה בעזרת השיטה ההיסטורית-ביקורתית (בדומה לשיטת הביקורת ההיסטורית בחקר המקרא). בהתבסס על מקורות ראשוניים חלופיים ממקורות היסטוריים נוספים מהתקופה, הם טוענים שהאסלאם התחיל כתנועה מונותיאיסטית שכללה ערבים ויהודים כאחד. תנועה זו קמה בשוליים הצפוניים של חצי האי ערב, קרוב לאימפריות הביזנטית והפרסית. שינוי הקיבלה, כיוון התפילה, מירושלים למכה עשוי להיות הד לתנועה מוקדמת זו.
הרוויזיוניסטים רואים בהתפשטות האסלאמית התפשטות ערבית חילונית; רק לאחר עליית הח'ליפות האומיית (661–750 לספירה) עוצבה זהות אסלאמית ערבית בלעדית, שהעבירה את נרטיב המקור לחצי האי ערב. בקווים כלליים הרוויזיוניסטים טוענים כי:
לגבי טבעו של האסלאם הקדום:
לגבי מיקום ראשית האסלאם הקדום:
לגבי ההתפשטות האסלאם:
לגבי העיצוב מחדש של הזהות האסלאמית הקדומה:
הכנסייה הארמנית אליהו הקדוש בחיפה
כנסיית סנט יגיה (בעברית: 'אליהו הקדוש') היא כנסייה ארמנית קתולית אשר שוכנת בשביל חנא נאקרה - סמטה קטנה בחיפה הנושקת לרחוב חורי שבשולי ואדי ניסנאס. הכנסייה כפופה לפטריארכיה הארמנית בירושלים.
הכנסייה שוכנת במבנה בן שתי קומות שהיה שייך למשפחת אביאד. בשנת 1928 העדה הארמנית בארץ רכשה את הבית והפכה אותו לכנסייה בשם סנט יגיה, על שמו של אליהו הנביא.
ב-29 באוקטובר 1947, ערב פרוץ מלחמת העצמאות, מאות ארמנים מירושלים, יפו ומחיפה עצמה חיכו בחצר הכנסייה לאנייה סובייטית שפינתה רבים מהקהילה בארץ לארמניה.
ביולי 2012 יזם האב דיראיר את שיפוץ הכנסייה במימון תרומות שנאספו על ידי חברי הכנסייה. השיפוצים כללו בתחילה את חזית בניין הכנסייה ואת גרם המדרגות שלה, וכמו כן גם את חלקי הקירות הצפוניים והדרומיים של הכנסייה. התרומה הראשונה בשנה זו הייתה בחודש ינואר ובעקבותיה הותקנו בכנסייה שתי מערכות מיזוג אוויר. בחודש מאי באותה שנה מיקמו צלב מוזאיקה בחלק הפנימי של הבמה (במת המזבח). באותו זמן, בחלקו המרכזי של הכנסייה מיקמו נברשת קריסטל עתיקה. כמו כן גם החליפו את כל מעקי המדרגות. הצלב, הנברשת ומעקי המדרגות מומנו מתרומות הקהילה הארמנית.
בחצר הכנסייה קיים "חצ`קר" - ("חצ'" – צלב, "קר" – אבן) מעוטר המפוסל בתוך אבן געשית שהובאה במיוחד מארמניה. סימן הזיהוי לצלב הארמני הם העיטורים הפרחוניים בקצותיו אשר מסמלים את החיים.
הרועה הרוחני של הכנסייה, האב דיראיר האבקימיאן (Sahak Hovakimyan Dirayr), הוא יליד ארמניה שעלה לישראל בשנת 2001.
נקודת אוסטר
אוסטר פוינט (באנגלית: Auster Point) היא לשון יבשה בחצי האי טרינטי בחלקו הצפוני ביותר של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה ממוקמת באמצע קו החוף של המזרחי של מפרץ שארקו.
היסטוריה.
מקור השם.
שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
לשון היבשה קרוייה על שם מטוסי האוסטר (Auster) ששימשו את משלחות החקר הבריטיות באיזור זה.
היביסקוס סיני
הִיבִּיסְקוּס סִינִי (שם מדעי: "Hibiscus rosa-sinensis") הוא מין שיח או עץ קטן ירוק-עד בסוג היביסקוס, המונה 241 מינים, ממשפחת החלמיתיים. הוא נפוץ ברחבי העולם ובמיוחד באזורים הטרופיים והסובטרופיים כצמח נוי וגינון עם תתי זנים ומכלואים שונים ומרובים במגוון צורת פרחים וצבעים. מוצאו אינו ברור, וישנן השערות שונות. אחת מהן, שהוא גדל בבר בתחום רפובליקת ונואטו, שהיא מדינת איים קטנה בדרום מערב האוקיינוס השקט.
מאפייניו הבולטים הם: 1. פרחים גדולים ומרשימים על פי רוב אדומים עם לוע רחב וכהה; 2. צינור אבקנים ארוך מעלי הכותרת (בשונה מהיביסקוס סורי) 3. עטיף שלישי, שקרוי גביעון, עוטף את הגביע בדומה למינים רבים במשפחת החלמיתיים.
מאפיינים מורפולוגיים.
היביסקוס סיני הוא שיח או עץ קטן ירוק-עד (מותנה באקלים), גובהו 1 עד 3 מ' לעיתים עד 5 מ'.
ענפים צעירים הם מעוגלים, גמישים ומכוסים בדלילות בשערות כוכביות (רב-תאיות), שמאפיינות את משפחת החלמיתיים, או פשוטות.
ניתן לראות ענפים, שכל עליהם נשרו, מלבד אלה שנותרו בקצה הענף. הסתעפות הענף יכול שתהיה מהמפרקים החשופים. לאורך הענפים על המפרקים מצויות בליטות. הבליטות הן שיירים מבסיסי העלים והפרחים, שנותרו לאחר התנתקותם (abscission) מן הענף. בליטות אלו מתכסים בהמשך בשכבת מגן. ההתנתקות מתרחשת באזור רקמת הניתוק הממוקמת בבסיס העלה הנראה כחריץ רדוד או הודות לשינוי בצבע האפידרמיס.
העלים מסורגים, פשוטים, וצבעם ירוק בהיר בצעירותם וירוק כהה בבגרותם.
הפטוטרות הן בדרך כלל כדי 1/3 מאורך הטרף (5 עד 20 מ"מ) ופלומתיים לאורך החריץ שבצד העליון שלהן, דהיינו עם שערות דקות, בדרך כלל מתפתלות ולפעמים ארוכות ורכות.
הלוואים נשירים, שעירים, דקים, ישרים עד אזמליים, ואורכם 5 עד 12 (15) מ"מ (ראה תמונה בגלריה).
הטרפים של העלים סגלגלים רחבים או צרים, ואינם מחולקים לאונות או לעיתים רחוקות מאוד מחולקים לאונות. אורך הטרף הוא 4 עד 12 ורוחבו 2 עד 8.5 ס"מ. בסיס הטרף מעוגל או דמוי יתד, שפתו משוננת או חרוקה בחלק העליון של הטרף וקודקודו חד או מתחדד. הטרפים דקים, קשים מעט, וקירחים או בעלי שערות על העורקים בצד התחתון. 5 עורקים יוצאים מנקודה אחת בבסיס הטרף, ככף יד. צופן נמצא בצד התחתון על העורק האמצעי ליד הבסיס (ראה תמונה משמאל).
התפרחות הן של פרחים בודדים, היוצאים מחיק העלים (ראה תמונה בגלריה).
הפרחים גדולים וראוותנים, נכונים, רגלים או כפולי כותרת (מלאים), דו-מיניים עם שחלה עילית. הם צומחים בודדים מחיקי העלים בקצות הענפים על עוקץ ארוך. הפרח בן 5 עלי גביע, 5 עלי כותרת, 5 צלקות ואבקנים רבים ובנוסף גביע הפרח עטוף בגביעון בן 6 עד 7 עלים. הפרח הבודד נפתח בשעות הבוקר וקמל בערב של אותו יום, ועל כן, הפרחים משאירים רושם שהם נסגרים בלילה.
עוקץ הפרח, שאורכו 3 עד 7 ס"מ, מכוסה בדלילות בשערות כוכביות או כמעט קירח. לעוקץ הפרח מפרק בחלקו העליון המהווה את אזור הניתוק של הגביע מן העוקץ. מקום החיבור הוא מקום הניתוק.
המצעית מעוגלת, ויש עליה שכבות תאים היוצר את אזור הנתוק של עלי הכותרת.