ב־15 במרץ 1814 קיבל קולייר את הפיקוד על אה"מ "ליאנדר" (50 תותחים) ונשלח אל צפון אמריקה כדי לטפל בפריגטות האמריקניות החדשניות שהסבו אבדות רבות לספנות המסחרית הבריטית. היה זה מינוי נחשק ביותר, וביטא את הערכת האדמירליות על שירותו בספרד. קולייר תר זמן רב אחר הזדמנות להיפגש בקרב בפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן", אך היא הצליחה לפרוץ את ההסגר על נמל בוסטון וחמקה אל לב ים. הוא כינס שייטת שכללה את "ליאנדר", "ניוקאסל" (60 תותחים) ו"אייקסטה" (40 תותחים) ופתח במרדף. "קונסטיטושן" נתגלתה ליד סנטיאגו כשהיא מפליגה עם שתי אוניות בריטיות שתפסה שלל, הסלופ "לבנט" ו"סייאן", אונייה מדרגה שישית. אוניותיו של קולייר פתחו במרדף וכמעט שהשיגו את טרפן, כאשר הורה קפטן צ'ארלס סטיוארט, מפקד ה"קונסטיטושן" לאוניותיו להתפצל. "סייאן" הצליחה להימלט, וקולייר עם שלוש אוניותיו המשיך במרדף אחר "לבנט" ו"קונסטיטושן". כשהצטמצם שוב המרחק בין אוניות הצדדים, אותת קפטן סטיוארט ל"לבנט" לשנות מסלול, בתקווה ששוב יתפצלו אויביו לשניים. להפתעתו, כל שלוש האוניות הבריטיות שינו אות אורחן לעברה של "לבנט", שנלכדה בסופו של דבר, והניחו לפריגטה האמריקנית לחמוק. קולייר המשיך לסייר באזור. ב-22 ביוני 1814 תפס שלל את שלל את הבריג האמריקני "ראטלסנייק" (14 תותחים), וקודם שנקרתה לו הזדמנות נוספת לרדוף אחר "קונסטיטושן", הגיעו אליו הידיעות על סיומה של המלחמה וחתימת הסכם גנט.
שנות השלום.
קולייר שב לבריטניה וב־20 בספטמבר 1814 הוענק לו תואר ברונט. ב־2 בינואר 1815 קיבל תואר אביר מפקד של מסדר האמבט, ובאותו יום גם נתמנה ל־ Groom of the Bedchamber של דוכס אדינבורו. הוא הוסיף לשרת שירות פעיל בים, מונה לקומודור של שייטת מערב אפריקה, כשהוא מניף את דגלו על אה"מ "קריאול" (36 תותחים). בין 1818 ל־1821 פעל נמרצות לביטול סחר העבדים, וכאות הוקרה על מאמציו נבחר ב-17 במאי 1820 לחבר כבוד לכל חייו ב-African Institution.
ספרו של ג'יימס ונסיבות מותו של קולייר.
חייו של קולייר השתנו ב-1823 עם פרסום ספרו של ההיסטוריון הימי ויליאם ג'יימס – "Naval History", העוסק בהיסטוריה הימית של בריטניה הגדולה מ-1793 עד 1820. ג'יימס הקדיש בספרו מקום נרחב להימלטותה של "קונסטיטושן", ומתח ביקורת חריפה על כישלונו של קולייר לאלצה לקרב ולהכניעה. טענתו הייתה, כי בשל אוזלת ידו של קולייר הצליחה "קונסטיטושן" לחמוק מנמל בוסטון. יתרה מכך, את כישלונו של קולייר לאלץ את "קונסטיטושן" להיכנס לקרב כאשר נתגלתה שנית תלה במורך לב.
קולייר פנה לאדמירליות כדי שתאפשר לו לטהר את שמו, אך בקשתו סורבה. מצבו הנפשי הלך והידרדר, ובבוקר ה-24 במרץ 1824 שם קץ לחייו בחדר השינה שלו בשיסוף גרונו בתער. בדוח חקירת המוות נכתב כי "המנוח איבד עצמו לדעת לאחר שנקלע למצב של אי שפיות זמנית". עם מותו בטלה הברונטיות.
קוריאקסקי
קוריאקסקי (מוכר גם כקוריאקסקיה סופקה - ברוסית: Коря́кская со́пка) הוא הר געש שכבתי פעיל השוכן במחוז קמצ'טקה ברוסיה, צפונית-מערבית לפטרופבלובסק-קמצ'טסקי עיר הבירה של המחוז. הר הגעש קוריאקסקי והר הגעש אווצ'ינסקי הסמוך הוכרזו יחד כאחד מהרי הגעש של העשור ("Decade Volcanoes"), ולכן כראויים למחקר מיוחד בשל היסטוריית ההתפרצויות געשיות שלהם וקרבתם למרכז האוכלוסין של פטרופבלובסק-קמצ'טסקי.
תיאור.
קוריאקסקי הוא הר געש חרוטי גבוה הנחשב אחד מהרי הגעש היפים ביותר בחצי האי קמצ'טקה. שיפוע החרוט בתחתיתו הוא 20° והוא גדל ל-35°-30° בחלקו העליון. פסגת ההר שוכנת בגובה של 3,456 מטרים מעל פני הים, והוא בולט כ-2,300 מטרים מהרמה שמצפונו ו-3,300 מהמישור שלדרומו. מדרונות ההר חרוצים בערוצים עמוקים, ועל המדרון המזרחי של ההר יש שני קרחונים שגודלם קילומטר אחד ו-4.2 קילומטרים.
בחלק המערבי של הפסגת יש לוע געשי בקוטר 180–200 מטרים ובעומק של 20–30 מטרים. הלוע נפרץ בצדו הדרומי שממנו יש קילוח לבה קצר. פומרולות פועלות במדרון הצפון-מערבי בגובה של 3,000 מטרים וכן מתוך הלוע המכוסה בקרחון.
היסטוריה גאולוגית.
הר הגעש קוריאקסקי הוא חלק מטבעת האש, אזור המקיף את האוקיינוס השקט וכולל כמה מהרי הגעש הפעילים ביותר על פני כדור הארץ, בנקודה שבה עובר הלוח הפסיפי הפחתה מתחת ללוח האירואסייתי בקצב של 80 מ"מ לשנה. טריז של חומר ממעטפת כדור הארץ השוכן בין הלוח הפסיפי המופחת לבין הלוח האירואסייתי שמעליו הוא המקור לגעשיות הפעילה לאורך כל חצי האי קמצ'טקה.
ההר פעיל כמה עשרות אלפי שנים. מחקר גאולוגי גילה שהיו שלוש התפרצויות גדולות ב-10,000 השנים האחרונות: ב-5,500 לפנה"ס, ב-1,950 לפנה"ס וב-1,550 לפנה"ס. שלוש ההתפרצויות התבטאו בעיקר בקילוחי לבה נרחבים. להארים שמקורם בקילוחי לבה מההתפרצות האחרונה הגיעו עד למפרץ אווצ'ה.
התפרצויות אחרונות.
קוריאסקי התפרץ פעם ראשונה בתקופה המודרנית ב-1890. ההתפרצות התבטאה בפליטה של לבה מסדקים שנפערו במדרון הדרום-מערבי של ההר ובהתפרצויות פריאטיות. חמש שנים אחר-כך היו דיווחים שוב על התפרצות, אך בדיקות מאוחרות יותר הראו שלא התחוללה התפרצות, ומה שנחשד בתחילה כעמוד התפרצות היה קיטור שנוצר מפעילות נמרצת של פומרלות.
התפרצות מתפוצצת קצרה התחולה ב-1926, ואחריה ההר היה רדום עד דצמבר 1956. ההתפרצות של 1956 הייתה עזה יותר מקודמותיה כשמדד ההתפרצות הגעשית שלה היה 3, והיא חוללה זרמים פירוקלסטיים ולהארים. ההתפרצות נמשכה עד יוני 1957.
ב-9 דצמבר 2008 התפרץ קוריאקסקי תוך יצירת עמוד אפר בגובה 6,000 מטרים, ההתפרצות הגדולה הראשונה ב-3,500 שנים.
לאור ההיסטוריה הגעשית של ההר והקרבה לאוכלוסייה בת קרוב ל-200,000 תושבים המתגוררים בעיר הסמוכה פטרופבלובסק-קמצ'טסקי, הוא הוכרז יחד עם הר הגעש הסמוך אווצ'ינסקי על ידי האגודה הבינלאומית לוולקנולוגיה ולכימיה של פנים כדור הארץ (International Association of Volcanology and Chemistry of the Earth's Interior ) ב-1991 כאחד מ-16 הרי הגעש של העשור ("Decade Volcanoes"), ולכן כראוי למחקר מיוחד כחלק מ"העשור הבינלאומי להפחתת אסונות הטבע" של האו"ם.
ב-1996 הכריז ארגון אונסק"ו על קוריאקסקי יחד עם הרי געש נוספים כאתר מורשת עולמית בשם הרי הגעש של קמצ'טקה
נאשה ובניו
Harvard University
א. נאשה
אלפרד נאשה
קאמיל סבסטיאן נאשה
באקה א-שרקייה
באקה א־שרקייה (בערבית: باقه الشرقية) הוא כפר פלסטיני בצפון השומרון. 9 ק"מ צפון־מזרחית לטולכרם. לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS), בשנת 2007 היו בכפר 4,101 תושבים. פליטים פלסטיניים היוו 20.4% מהאוכלוסייה ביישוב בשנת 1997.
כ־3 קילומטרים למערב, בצד השני של הקו הירוק, שוכנת באקה אל־ע'רביה (מילולית "זר הפרחים המערבי") הנמצאת בתחום השיפוט הישראלי. שני היישובים הוקמו במאה ה-17 כשני כפרים נפרדים. עם קביעת הקו הירוק לאחר מלחמת העצמאות, הפריד הגבול בין שני היישובים: באקה אל-גרבייה בצד הישראלי של הגבול ובאקה א-שרקייה בצד הירדני של הגבול.
לאחר מלחמת ששת הימים נוצרו מחדש קשרים בין שתי ה"באקות", המזרחית והמערבית, אולם אלו התערערו עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, כיוון שתושבי באקה א-שרקייה השתתפו באינתיפאדה, בשעה שתושבי באקה אל-גרבייה, שהם אזרחים ישראלים, נמנעו מכך. לאחר חתימת הסכמי אוסלו הוכפפה באקה א-שרקייה לרשות הפלסטינית. כיום מפרידה גדר ההפרדה בין שתי ה"באקות", ולפיכך שוב נוצר ביניהן מחסום פיזי, לראשונה מאז יוני 1967.
לפני האינתיפאדה השנייה שטחה של באקה א־שרקייה היה כ-4,000 דונמים; ישראל הפקיעה כ־2,000 דונם כדי לבנות את גדר ההפרדה.
היסטוריה.
במהלך שלטון האימפריה העות'מאנית, בשנת 1596, הייתה באקה א־שרקייה ממוקמת בנפת קאקון, אשר בסנג'ק שכם.
באקה א־שרקייה שוכנת באתר עתיק. על היישוב מסופר בספר "The Survey of Western Palestine" כך:
כפר קטן מאוד על קרקע גבוהה, עם זיתים. יש באר בדרומה ומוקאם (קבר מוסלמי) בצפונה, מוקף בזיתים, ויש גם שניים או שלושה דקלים בסביבה.״ אבן עם כתובות בערבית הנמצאות בכניסה למסגד ישן עשויות להיות ההתחלה של הענקת טקסט וקף.
על פי הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נכללה באקה א־ע'רביה בשטח שהועבר עם ואדי עארה לידי ישראל, בעוד באקה א-שרקייה נותרה תחת שלטון ממלכת ירדן. על אף שהיישובים נפרדים, יש ביניהם קשרים מסחריים ומשפחתיים, למרות גדר ההפרדה שחוצצת ביניהם.
ב-22 בפברואר 1988, בזמן האינתיפדה הראשונה, אזרחים ישראלים שנתקלו ככל הנראה במחסום אבנים, פתחו בירי ממנו נפגעה נערה.. הנערה, ראודה מחמד לוטפי בת ‎15, שעמדה בפתח ביתה,פונתה לבית החולים הלל יפה בחדרה. שם נקבע מותה. מתנחל תושב חרמש בחשד שביצעה את הירי.
קמיל סבסטיאן נאשה
עלי בן חוסיין מחיג'אז
עלי בן חוסיין (בערבית - علي بن حسين; 1879 - 13 בפברואר 1935) היה מלך חג'אז והשריף של מכה בין אוקטובר 1924 לדצמבר 1925. הוא היה בנו הבכור של חוסיין בן עלי, מלכה הראשון של חג'אז בזמן המודרני, וצאצא לשושלת ההאשמית. לאחר שאביו העביר לו את תאריו החילוניים, היה זכאי לשאת גם את התואר הדתי ח'ליפה, אך בחר שלא לעשות כן. צאצאיו היו בני משפחת המלוכה בעיראק, אך ענף זה של בית המלוכה הושמד במהפכת ה-14 ביולי 1958.
חייו.