במאמרו האופטיקה הגדולה (The Big Optics), הבחין פול ויריליו בין תקשורת אופטית קלאסית שאותה הוא מכנה (אופטיקה קטנה) לבין תקשורת אופטית אלקטרונית שאותה הוא מכנה (אופטיקה גדולה המהווה לדידו את מכלול המדיום הפועל באמצעות הטכנולוגיה. ככל שתהליך ההאצה הטכנולוגית גובר, טוען ויריליו, מאבד המרחב הפיזי את ממשותו ובמקומו נוצרת היפר מציאות, שבה מיידיות השינוע של המסרים האלקטרוניים מושתתת על רצף של זמן כוזב. הוא תולה תופעה זו בריבוי שחל בממדי החומר ובהתפזרותו. כתוצאה מכך, נעלמה ההבחנה בין הממדים הפיזיים ולפיכך חל שינוי רדיקלי באופני התפיסה של החושים. להמחשת טענתו, הוא מצביע על טכניקות ההדמיה של ה- MRI וה-CT, ככאלו "המקפלות את הפנים החוצה". כמו כן הוא מאשים את האור העקיף של מסך הטלוויזיה, כגורם לקיפאון אנושי ולאדישות המרדימים את החושים.
הסוציולוג הצרפתי פייר בורדייה, טען כי "הטלוויזיה משנה לא רק את האופן שבו אנו רואים את העולם, אלא גם את העולם עצמו". בספרו 'על הטלוויזיה' הצביע על התחבולות שבאמצעותן מייצרת הטלוויזיה שיח ודימוי הנובעים מתרבות הרייטינג וכתוצאה מכך היא הופכת לאמצעי תקשורת המראה ומסתיר בו-זמנית.
פרופסור סוזן באק-מורס גורסת, כי "ההתמכרות החושית למציאות חלופית הופכת לאמצעי של שליטה חברתית" עוד טוענת היא, כי העיניים עדיין רואות, אך בשל היותן "מופצצות ברשמים מקוטעים, הן רואות יותר מדי – ואינן קולטות דבר". זוהי לפי ויריליו הצורה האחרונה של התיעוש: היעדר המבט בתוך מרחב עכשווי, שבו החלל הפיזי התכווץ לממדים וירטואליים של מסך המחשב או של מסך הטלוויזיה, מרחב בו הרף העין משחק תפקיד ראשי.
תוכניות המציאות בטלוויזיה המסחרית, כגון "האח הגדול", הן כלי מרכזי להנחלת ערכים אידאולוגיים כוזבים בקרב הצופים. מפיקי התוכניות נוקטים שיטות מניפולטיביות המסוות את העדרה של תחרות חופשית והוגנת בין המתמודדים, כיוון שהניצחון וההפסד נקבעים לרוב על פי שיקולי ההפקה. תוכניות אלה מתפקדות "כארגונים שעברו הפרטה מוחלטת וכל ניסיון להתארגנות הוא מחוץ לתחום".
הטשטוש בין המרחב הווירטואלי של הטלוויזיה לבין המרחב הממשי, כתוצאה מזליגתם זה אל זה, תורם אף הוא לאימוץ המציאות הבדיונית כאמיתית. שמעון גלבץ מציג דוגמאות רבות לכך במאמרו 'החיים על מפה מדומיינת'. הוא מזכיר את השחקן ריימונד בר שגילם את דמותו של עורך הדין פרי מייסון בשנות החמישים של המאה העשרים, כמי שקיבל אלפי מכתבים שבהם נכתבו בקשות לקבלת סיוע משפטי, וכשגילם עשר שנים מאוחר יותר את הבלש איירונסייד, זרמו אליו פניות לסיוע בחקירות פרטיות. עוד טוען גלבץ, כי שחקנים רבים שגילמו תפקידי נבלים, נאלצו לשכור שומרי ראש שיגנו עליהם מפני צופים זועמים וכן הלאה.
הסרט מטריקס, שיצא לאקרנים בשנת 1999, מגלם במידה רבה את היחס שבין הממשי לווירטואלי. כריכת ספרו של בודריאר "סימולקרות וסימולציה" המופיעה בסצנת הפתיחה של הסרט, ממחישה יותר מכל את השיח העכשווי של תופעת הסימולאקרה בעידן הפוסט מודרני, בו המציאות הווירטואלית מצמצמת את הסובייקט לכדי פאסיביות אינסטרומנטלית.
באחרית דבר לספר "סימולקרות וסימולציה", כתבה אריאלה אזולאי:
דמטריוס פוליורקטס
דמטריוס הראשון פוליורקטס (ביוונית: Δημήτριος Ό Πολιορκητής - דמטריוס הצר על הערים) (337 לפנה"ס פריגיה הגדולה - 283 לפנה"ס; אפאמיאה, האימפריה הסלאוקית) מלך מוקדון בין השנים 294–288 לפנה"ס.
נולד במוקדון ב-337/6 לפנה"ס ומת בקיליקיה שבאסיה הקטנה ב-283 לפנה"ס. היה בנו של אנטיגונוס מונופתלמוס (שתום העין) מייסד השושלת האנטיגונידית.
לדמטריוס הייתה קריירה רבת תהפוכות של הישגים מזהירים לצד כישלונות צורבים שבמהלכה תפס את כס המלוכה במוקדון. הוא היה ברוך כישרונות מגוונים כמצביא, ממציא מכונות מלחמה ומפתח שיטות לחימה ימיות. דמטריוס הצטיין בכיבושיו אך לא ידע להחזיק בהם. בעקבות המצור הבלתי מוצלח על רודוס זכה לכינוי פוליורקטס (הצר על הערים). דמטריוס מת בשבי סלאוקוס הראשון בקיליקיה שבאסיה הקטנה ב-283 לפנה"ס.
צאצאיו החזיקו בכס המלכות במוקדון עד שהרומאים כבשוה ב-168 לפנה"ס. דמטריוס שימש נושׂא לביוגרפיה של פלוטרכוס, המהוָה מקור עיקרי למידע עליו.
ביוגרפיה.
פעילותו בחסות אביו.
השנים הראשונות.
מלחמת הדיאדוכים התרחשה בין הגנרלים של אלכסנדר הגדול לאחר מותו. כל אחד מן הדיאדוכים ניסה כמיטב יכולתו לקרוע לעצמו נתח מן הממלכה האדירה שהתפרשה מיוון ועד אפגניסטן, והם נלחמו בניהם על שטחים והשפעה. מדי פעם היה אחד הדיאדוכים צובר מספיק עוצמה כדי לנסות להשתלט על ירושת אלכסנדר כולה - איחוד כל הממלכה תחת שלטונו. בכל פעם שזה היה קורה הייתה נוצרת נגדו קואליציה של שאר הדיאדוכים. כשהיה הטוען לירושה מובס לבסוף, דיאדוך חזק אחר היה מנסה את מזלו וחוזר חלילה. איש מעולם לא הצליח לאחד תחתיו את כל העוצמה למוקד בודד כשם שעשה אלכסנדר. במקום זאת ננעלו מאבקי הכוח בשוויון תלת-מוקדי: אסיה, מצרים ומוקדון. העולם ההלניסטי נולד.
הראשון שניסה לאחד את הממלכה תחת כתרו היה פרדיקס והשני היה אנטיפטרוס. בשנת 320 לפנה"ס הכריזה מועצת העוצרים על אנטיפטרוס כעוצר הממלכה. אנטיפטרוס הטיל על אביו של דמטריוס, אנטיגונוס שתום-העין, את הפיקוד על הצבא המקדוני במטרה לחסל את אאומנס, מאחרוני נאמניו של פרדיקס. לאבטחת נאמנותו השיא את בתו פילה לדמטריוס.
אנטיגונוס היה דיאדוך אגרסיבי, מנוסה ובעל ביטחון עצמי. המקדונים והיוונים התייחסו אליו כאל "שליט אסיה". הוא החזיק בידיו צבא חזק וממון רב, בערך 45 אלף טלנטים של זהב (סכום עצום במונחי התקופה. הכנסתו השנתית של פיליפוס השני במוקדון לא עלתה על 1000 טלנטים). ממון עצום שהגיע לידי אנטיגונוס ודמטריוס מביזת ערי אוצר פרסיות, כגון אקבטנה, פרספוליס ושושן. ממסיינדה שבצפון סוריה אליה הגיעו השניים בשנת 315/4 הם בזזו עוד עשרת אלפים טלנטים.
קרב עזה.
במהלך מלחמות הירושה נמלט הדיאדוך סלאוקוס ששלט בבבל לחסותו של תלמי, דיאדוך ששלט במצרים. בהיותו להוט לחזור ולתפוס את כיסאו בבבל, שכנע את תלמי להילחם בדמטריוס ששהה בקוילה-סוריה. הצבאות נפגשו בעזה ב-312 לפנה"ס. קרב עזה הוא הקרב הראשון בו פיקד דמטריוס על כוחות צבא באופן עצמאי ללא פיקוח אביו. היה זה קרב שבשלבו הראשון ניצח תלמי שהיה מצביא מיומן שצבר ידע וניסיון במסעות אלכסנדר הגדול במזרח, את דמטריוס הצעיר "ללא חתימת זקן" כפי שהגדיר זאת אנטיגונוס אביו. שמונת אלפים מחייליו של דמטריוס נפלו בשבי וחמשת אלפים נהרגו בקרב. כל כספו נפל שלל לידי תלמי. במחווה של הגינות אבירית ונדיבות מנצח החזיר תלמי לדמטריוס את כל חייליו השבויים ואת כל כספו באמרו שאל להם להילחם אלא על התהילה והשלטון.
פלוטרכוס מספר שרוחו של דמטריוס לא נפלה בשל הכישלון בקרב, אלא דווקא להפך. הכישלון המריץ את דמטריוס לטרוח בגיוס צבא, באימונו ובציודו. אנטיגונוס שלא רצה לערער את ביטחונו העצמי של בנו התיר לו, למרות כישלונו הראשוני, לשוב ולהילחם באופן עצמאי. אמונו של אביו ביכולותיו של בנו היה מוצדק. כשהגיע מצביאו של תלמי, קיליס (Cilles), על מנת למגר ולגרש באופן סופי את דמטריוס מסוריה כולה, הוא נפל למארב של דמטריוס שלכד אותו ואת מחנהו. דמטריוס שבה שבעת אלפים חיילים והשתלט על רכוש רב. בהחזרת מחווה של נדיבות מנצח החזיר דמטריוס לתלמי את קיליס מלווה בקציניו ובמתנות רבות.
לאחר קרב עזה הסתמן שפרק של שלום בין הדיאדוכים הוא הדבר המועדף על כולם. השלום בין הדיאדוכים שהוכרז בשנת 311 לפנה"ס אישר מחדש את מעמדם העצמאי, אם כי היה ברור שהוא זמני.
דמטריוס באתונה-סיבוב ראשון.
בקיץ 315 לפנה"ס גייס אנטיגונוס כוחות מקדונים לאספה של "כינוס המוסד המקדוני המסורתי העליון, שהחלטותיה הן צו ללא עוררין". ההחלטות שהתקבלו באספה היו עוינות לדיאדוך קסנדרוס ששלט באתונה. האספה הודיעה ברבים שהיוונים בעריהם הם בני חורין, בעלי אוטונומיה ופטורים מחילות מצב.
להכרזה זו ודומות לה ולשלום של 311 לפנה"ס, הייתה השפעה על אתונה. הדמוקרטים האתונאים הגיעו למסקנה שהיה להם די משלטונו של קסנדרוס ועושי דברו. אנטיגונוס הבחין בשעת הכושר ליוזמה צבאית בארץ האם היוונית. הוא הציב לעצמו את אתונה כמטרה ראשונה.
בשנת 307 לפנה"ס נשלח דמטריוס על ידי אביו לאתונה בראש שייטת אניות קרב כדי לשחרר אותה מעול שלטונו של קסנדרוס. דמטריוס הצליח לחדור לנמל פיראוס באין מפריע שכן כבל המחסום בפתח הנמל היה מורד כיוון שהאתונאים שגו בחושבם שהצי המתקרב הוא ציו של תלמי לו ציפו.
דמטריוס השתלט על אתונה ומבואותיה ולאחר מכן כינס את האתונאים לאספה. לקול תשואות אוהבי החופש האתונאי הוא החזיר לאתונאים את היכולת לבחור בעצמם את ממשלתם. לאחר מכן פעל לבצר את העיר לקראת העימות הבלתי נמנע עם מוקדון, שנמשך ארבע שנים בין 307 ל-304 לפנה"ס.
אנטיגונוס ביקש להשתמש באתונה כבסיס להפצת השפעתו המדינית על שאר הערים היווניות ולכן נהג באתונה בחשיבות הראויה לה. ממשל דמוקרטי הוקם שם (תחת שלטונו של אנטיגונוס), כמות גדולה של תבואה הוענקה לו וכן עצים לבניית מאה תלת חתריות. לראשונה קוראים האתונאים לאנטיגונוס ודמטריוס בתואר מלכים.
אנטיגונוס שאף לשחרר את אתונה כדוגמה ליצירת ברית של ערים יווניות. בשנת 306 לפנה"ס, בפקודת אביו, כינס דמטריוס נציגים מערי מרכז יוון לכינוס בקורינתוס. מטרתו המוצהרת של הכינוס הייתה "טובת יוון" אך תכליתו האמיתית הייתה "טובת אנטיגונוס ודמטריוס", דהיינו תפיסת השליטה על נתיבי הים במלחמתם נגד תלמי.
קרב סלמיס, תחילת המלוכה ההלניסטית וניסיון הפלישה למצרים.