במדריד פועל נמל התעופה מדריד-בראחס הממוקם בצפון-מזרח העיר. הנמל הוא הגדול והעמוס בספרד, והעשירי העמוס ביותר בעולם. כיום הנמל הוא השער האווירי המרכזי לחצי האי האיברי ומהווה מוקד משיכה לטיסות רבות, בעיקר מאמריקה הלטינית. בשנת 2008 עברו בנמל יותר מ-50.8 מיליון נוסעים. הנמל כולל ארבעה מסלולי המראה וארבעה בתי נתיבות. טרמינל 4, החדש מביניהם, משמש את טיסות חברת איבריה וחברות נוספות בברית חברות התעופה Oneworld, בהן בריטיש איירוייז ואמריקן איירליינס. שלושת הטרמינלים האחרים משמשים את טיסות שאר החברות, בהן החברות הספרדיות אייר אירופה. הנמל מקושר כיום למדריד באמצעות קו 8 של הרכבת התחתית, הכולל תחנה בטרמינל 2 (מעבר לטרמינלים 1 ו-3) ותחנה בטרמינל 4 החדש.
קו הרכבת יי-וו - מדריד.
מדריד היא נקודת היעד לקו הרכבת הארוך בעולם, מחופי האוקיינוס השקט, דרך כל אסיה ואירופה, עד לספרד, השוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי. קו המסילה נחנך בשנת 2014, ומאפשר העברת סחורות שמוצאן מסין, לכל אירופה, בדרך יבשתית.
סביבה.
העיר מדריד מלאה בשטחים ירוקים ופארקים, והיא אחת הערים האירופיות עם היחס הגדול ביותר של שטחים ירוקים לאדם - 70 מ"ר, לעומת 20 מ"ר בממוצע באירופה. בשנת 2005, היו במדריד כ-300,000 עצים, נתון השני במספרו רק לטוקיו, אשר אוכלוסייתה גדולה פי שלושה מאוכלוסיית מדריד.
פארק בואן רטירו הוא הריאה הירוקה הגדולה במרכז העיר, בשטח של 1,180 דונם, והוא הפארק הפופולרי בעיר. במרכז הפארק נמצא אגם מלאכותי, ועוד נמצאים בו גני פרחים, ארמון הזכוכית שנבנה בהשראת ארמון הבדולח של לונדון, פסלים רבים ואנדרטות.
קאסה דה קאמפו הוא פארק גדול, בשטח של 17,220 דונם, הנמצא ברובע מונקלואה-ארבקה במערב העיר, והוא הגדול מבין שטחיה הירוקים של מדריד. בפארק נמצאים פארק שעשועים, גן החיות של מדריד ובריכה. כמו כן, קיים בפארק רכבל ממנו ניתן להשקיף על כל העיר, המקשר בין קאסה דה קאמפו לפארק מערב.
ניתן למנות מספר פארקים משמעותיים נוספים בעיר:
היסטוריה של גרמניה
ההיסטוריה של גרמניה תלויה במידה רבה באופן שבו מוגדרת "גרמניה". גרמניה לא התקיימה כמדינת לאום עד 1871. לפני המאה ה-19, גרמניה היא בבחינת אזור תרבותי במרכז אירופה הכולל טריטוריות רבות, המחזיקות כל אחת ברמות שונות של עצמאות כמו גם במורשת היסטורית שונה. עובדה זו מקשה על הקביעה האם טריטוריה מסוימת כלל השתייכה ל"גרמניה".
אחת הסוגיות המורכבות בהקשר זה היא שאלת מעמדה של אוסטריה, מדינה דוברת גרמנית שהיא חלק מהמרחב התרבותי של גרמניה. מדינה זו הייתה דומיננטית במסגרת האימפריה הרומית הקדושה, הנחשבת לעיתים כמקבילתה הקדומה של "גרמניה" או הרייך הראשון; עם זאת, אוסטריה לא נכללה במסגרת איחוד המדינות הגרמניות ב-1871, וסופחה ל"גרמניה" רק למשך תקופה קצרה של שמונה שנים (1938–1945). (למידע נוסף ר' היסטוריה של אוסטריה).
ערך זה משרטט בקצרה תקופות עיקריות בהיסטוריה הגרמנית בלבד; מידע נוסף מופיע לרוב בערכים נפרדים.
פרהיסטוריה מאוחרת.
כאשר פגשו העמים הגרמאנים לראשונה בתרבויות כותבות (ואגב כך הופיעו לראשונה בהיסטוריה), תרבות-האב הגרמאנית כבר הייתה מפולגת לשלוש תת-קבוצות מוכרות; הצפונית, המזרחית והמערבית, אשר עדיין חלקו במידה רבה מאפיינים לשוניים ודתיים זהים. הגרמנים בני זמננו הם צאצאי התרבות המערב-גרמאנית (בדומה למספר קבוצות אתניות מודרניות אחרות במרכז אירופה ובצפון מערבה). שלוש תתי-התרבויות הללו עברו התפלגות נוספת לכדי מספר רב של שבטים, אשר עברו שינויים פוליטיים ודמוגרפיים מורכבים בתקופות הבאות, באופן שהופך את זיהוים עם קבוצות אתניות מודרניות לכמעט בלתי אפשרי.
הגרמאנים והרומאים.
הקרב החשוב ביותר בהיסטוריה הגרמאנית בתקופה הרומאית, קרב יער טויטובורג, נערך ביער טויטובורג בשנת 9 לספירה, שבמהלכו ארבו השבטים הגרמאנים בראשות ארמיניוס לכוח הרומאי והשמידו שלושה לגיונות. לאחר קרב זה לא נעשו עוד ניסיונות ממשיים להרחיב את גבול האימפריה הרומית מעבר לנהר הריין.
קרוב לארבע-מאות שנים מאוחר יותר, ב-407, השבטים הגרמאנים שחיו לאורך נהר הריין (הונדלים, הבורגונדים, האלאנים והשוואבים) חצוהו והקימו מספר ממלכות באזורים שבהן שוכנות היום צרפת וספרד. יחד עם זאת, הממלכות הללו לא שרדו זמן רב.
ואולם, ממלכת הפרנקים (אשר הוקמה זמן קצר לאחר מכן), שרדה מאות אחדות תחת שושלת השליטים המרובינגים והקרולינגים. בזמנו של קרל הגדול, אשר הוכתר קיסר בשנת 800, הממלכה הפרנקית כבר כללה את רוב השטח עליו יושבות כיום צרפת וגרמניה.
האימפריה הרומית הקדושה (843–1806).
לאחר מותו של המלך הפרנקי לואי הצדיק, חולקו האדמות הפרנקיות על פי הסכם ורדן משנת 843 לחלק מערבי, שבו תקום מאוחר יותר צרפת, לחלק מזרחי, האימפריה הרומית הקדושה העתידית, ולאזור מרכזי (צפון איטליה, ארצות השפלה ובורגונדיה), שהיה לאחד ממוקדי המחלוקת ההיסטורית בין צרפת וגרמניה.
עם מותו של שליטה הקרולינגי האחרון של הממלכה הפרנקית המזרחית בשנת 911, הועברה המלוכה לקונראד הראשון. הממלכה הייתה מחולקת בין חמישה דוכסים מצאצאי האצולה המקומית והם אלו שתמכו במלך הקרולינגי ואפשרו את שלטונו. בשנת 919 בחרו חמשת הדוכסים את הדוכס מסכסוניה, היינריך הצייד כמלך על הממלכה.
בנו של היינריך, אוטו הראשון (לימים: אוטו הגדול) עלה לשלטון ב-932 והוכתר על ידי האפיפיור יוחנן השנים עשר כקיסר בשנת 962. אוטו ייסד שושלת קיסרים הקרויה השושלת האוטונית.
בראש הקיסרות שתיקרא מאוחר יותר "האימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית" (Heiliges Römisches Reich deutscher Nation) עמד קייזר (Kaiser, קיסר) עד להתפוררותה בשנת 1806.
בשונה מממלכות צרפת או אנגליה, האימפריה הרומית הקדושה לא התפתחה לכדי מדינת לאום ריכוזית, אלא נותרה בבחינת ישות-על המורכבת ממספר טריטוריות אוטונומיות למדי, חלקן בשליטת נסיכים, חלקן בשליטת אנשי דת, חלקן בשליטתו הישירה של הקייזר ומקצתן אף התקיימו כרפובליקות, כדוגמת הקונפדרציה השווייצרית העתיקה, אשר נותרה באופן רשמי חלק מהאימפריה עד החתימה על הסכמי וסטפליה (1648).
עד המאה ה-13 שלטה בגרמניה אדריכלות הרומנסק (ראו למשל את קתדרלת במברג). במחצית המאה ה-13 החלה להיקלט בגרמניה האדריכלות הגותית שיובאה מצרפת. האדריכלות התמודדה עם מסורת הבנייה הקרולינגית של כנסיות וסטוורק (Westwerk) בעלות שני מוקדי פולחן: מזרחי ומערבי. הקתדרלות בגרמניה הושפעו גם מכנסיות מסדרי העוני, שכללו חלל אחיד או אגפים שווי-גובה והיו פשוטות בקישוטיהן, בחלונות הוויטראז', בכותרות ובתוכנית הפיסולית. כתוצאה מכך לקתדרלות גרמניות יש בדרך כלל שני אזורי קיר במקום שלושה והחלונות והעמודים פשוטים יחסית. בעוד שקתדרלות כגון קתדרלת רגנסבורג (1273–1872), קתדרלת פרייבורג (1260–1320) וקתדרלת קלן (1248–1880) נבנו על טהרת הסגנון הצרפתי קתדרלות כמו קתדרלת במברג (בעלת 4 מגדלים) וקתדרלת נאומבורג (בעלת שני בתי מקהלה, במזרח ומערב) שילבו בין הסגנון הגותי לסגנון הרומנסקי הקרולינגי וריבוי מגדלים עם צריחים האופייניים למזרח אירופה. יש לציין את קתדרלת שטרסבורג (1176–1439) וקתדרלת אולם (1377–1890) שנחשבות לקתדרלות גותיות מפוארות וחשובות ביותר. בניגוד לצרפת, בגרמניה בהרבה קתדרלות הושלמו הצריחים שעל ראש המגדלים (גם אם במאה ה-19), לרוב בסגנון תחרה גרמני או בסגנון שווייצרי שהקנה לקתדרלה מראה מחודד השואף כלפי מעלה.
מ-1438 ואילך, כל קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, להוציא אחד, היו בני משפחת הבסבורג (גם ההפסקה הקצרה בין 1742–1745 נבעה ממחסור זמני בהבסבורגים זכרים). יחד עם זאת, במקום לנסות וליצור סמכות ריכוזית בודדת (כמו בצרפת, לדוגמה), העדיפו השליטים ההבסבורגים להתמקד בחיזוק אדמותיהם הפרטיות (Hausmacht), הכוללות את השטחים בהם שוכנת כיום אוסטריה, ומשנת 1526 ואילך גם את בוהמיה ואת מורבייה. נוסף על כך, הקיסרים השיגו יותר ויותר טריטוריות מעבר לתחומי האימפריה הרומית הקדושה. לנוכח הנטיות הצנטריפוגליות שחוללה הרפורמציה בקרב תושבי האימפריה, ולאור ממדי ההרס שחוללה מלחמת שלושים השנים (1618–1648), הפכה הריכוזיות לבלתי אפשרית, במה שהעניק לנסיכויותיה ולמדינותיה של האימפריה ריבונות דה פקטו. זאת ועוד, שטח האימפריה, שבראשיתה כללה את ארצות השפלה, את מזרח צרפת ואת צפון איטליה, הלך והצטמק בחלוף המאות.
עם ההצלחות הצבאיות של נפוליאון וארגונן מחדש של רבות ממדינות האימפריה, הכריז הקיסר פרנץ השני, ככל הנראה מתוך חשש פן יורשו לא יהיה הבסבורגי, על סופה של האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806. עבור ההבסבורגים, לא הייתה זו הורדה בדרגה, שכן פרנץ כבר הכריז על עצמו קיסר אוסטריה בשנת 1804; ואולם עבור גרמניה הסתיימה תקופה היסטורית כבת אלף שנים.
הקונפדרציה הגרמנית (1815–1866) ועלייתה של פרוסיה.
לאחר התפוררות האימפריה, כונן נפוליאון את הקונפדרציה של הריין בשנת 1806, אשר כללה שש-עשרה מדינות גרמניות קטנות (בעתיד יתווספו 19 נוספות, אך לא פרוסיה או אוסטריה). קונפדרציה זו התקיימה עד לשנת 1813, כאשר נכשל מסעו של נפוליאון לרוסיה וכמה מהחברות בקונפדרציה הפנו לו עורף.
בשנת 1815, כתוצאה מקונגרס וינה, המדינות הגרמניות הריבוניות כוננו קונפדרציה רופפת, הקונפדרציה הגרמנית, אשר כללה שתי מעצמות מתחרות: אוסטריה ופרוסיה. גורם מסייע לאיחוד המדיני העתידי של גרמניה בראשות פרוסיה וללא אוסטרו-הונגריה היה איחוד המכס הגרמני ("צולפריין") אשר נחתם על ידי רוב מדינות גרמניה בשנת 1833.