קריירה במסגרת ידידי כדור הארץ.
מיד לאחר שהתפטר מתפקידו כמנכ"ל מועדון סיירה ב-1969 יסד ברואר את הארגון ידידי כדור הארץ (Friends of the Earth) בראשי תיבות FOE. הקמת הארגון התרחשה בזמן הנכון, בעקבות התגברות המודעות הכללית לבעיות הסביבה שבאה בעקבות יום כדור הארץ הראשון ב-1970. הארגון גם זכה לפרסום נרחב בעקבות סדרה של מאמרים מפרי עטו של הסופר ג'ון מקפי (John McPhee) בניו יורקר, שקובצו אחר-כך לספר שכותרתו "מפגשים עם ארכי דרואיד" ("Encounters with the Archdruid"), שבהם גלל מקפי את סיפור סדרת העימותים בין ברואר לגאולוג ומהנדס המכרות פלויד דומיני (Floyd Dominy; 2010-1909) שהיה המנהל של לשכת הטיוב. ברואר נהנה מאוד מהכינוי ארכי דרואיד שהודבק לו, ואחר-כך הוא השתמש בו בכתובת הדואר האלקטרוני שלו.
המטה של ארגון ידידי כדור הארץ הוקם בסן פרנסיסקו, והארגון פתח משרד בבירה וושינגטון. תוך זמן קצר יסד ברואר שני ארגונים חדשים שהתבססו על הצוות של FOE בוושינגטון. ב-1970 הוקמה הליגה של מצביעי השימור (League of Conservation Voters), וב-1971 הוא הקים את מרכז מדיניות הסביבה (Environmental Policy Center). הקשרים הבינלאומיים של ברואר הובילו להקמת הארגון הבינלאומי של ידידי כדור הארץ (FOE International), פדרציה רופפת של ארגונים דומים ב-44 ארצות. ברואר גם החל בתוכנית להוצאה לאור של פרסומים, שבתחילה נחלה הצלחה עם "המדריך לסביבתנות" ("The Environmental Handbook"), בעקבות הצלחת יום כדור הארץ, אבל אז היא החלה להפסיד כסף.
אף שהרקע של ברואר בתנועה לאיכות הסביבה היה בתחום שימור אזור הטבע הבראשיתיים, הוא הוביל את FOE לעסוק בסוגיות רבות שהועלו על ידי פעילי איכות הסביבה החדשים. הארגון נאבק נגד צינור הנפט של אלסקה, נגד מטוס נוסעים על קולי (כדוגמת הקונקורד), נגד אנרגיה גרעינית ונגד השימוש באייג'נט אורנג', חומר משיר עלים, שבו נעשה שימוש במסגרת מלחמת וייטנאם. לאחר שרונלד רייגן נבחר לנשיא ארצות הברית ב-1980, הוביל ה-FOE את ההתנגדות למדיניותו של מזכיר הפנים ג'יימס ואט (James G. Watt) למכור ולהחכיר אדמות ציבוריות במערב ארצות הברית ולפתח את האדמות הסמכות לפארקים הלאומיים. ברואר פרש מתפקיד מנהל ה-FOE ביום השנה העשירי להקמת הארגון ב-1979, אבל המשיך לשרת כיושב ראש הדירקטוריון. גם ב-FOE, בדומה למה שהתרחש במועדון סיירה, נוצרו מתחים בין ברואר למרבית חברי הדירקטוריון, בין השאר בגלל החוב הכספי התופח של ה-FOE. כשניצב בפני הצורך לפטר עובדים ב-1984 עקף ברואר את הדירקטוריון ופנה ישירות לחברי הארגון למגבית חירום. הוא סולק מהדירקטוריון בשל חוסר ציות לסמכויות, אבל משרתו הושבה לו לאחר שאיים בתביעה משפטית. ב-1985 הצביע הדירקטוריון לסגור את המשרד בסן פרנסיסקו ולעבור לוושינגטון. במשאל שנערך בין חברי הארגון תמכו מרביתם בצעד זה. ב-1986 התפטר ברואר על מנת לעבוד באמצעות מכון האי כדור הארץ שייסד.
שנים אחרונות עם מכון האי כדור הארץ.
ברואר הקים את מכון האי כדור הארץ ב-1982. לאחר שארגון ידידי כדור הארץ העתיקו את המטה לבירה וושינגטון ב-1986 פיתח ברואר את המכון כחממה במבנה ארגוני מבוזר לפרויקטים חדשניים באקולוגיה ובצדק חברתי. אף שהיה יושב ראש הדירקטוריון הקפיד להישאר ברקע בזמן שהמנכ"לים המשותפים דייוויד פיליפס (David Philips) וג'ון נוקס (John Knox) ניהלו את הארגון. פעילים שיזמו מיזם חדש במסגרת המכון נדרשו לגייס את המימון עבורו בעצמם, ולעיתים קרובות התנתק המיזם מהמכון ברגע שעמד על הרגליים. ארגונים שנוצרו תחת מטריית החסות של המכון כוללים את "רשת הפעולה של יער הגשם" (Rainforest Action Network), מיזם הסביבה על אמריקה המרכזית (Environmental Project on Central America) ורבים אחרים. חופשי מדאגות ניהול ומחלוקות על תקציבים, יכול ברואר להמשיך לטייל, להרצות, ולעבוד על רבים מהנושאים שהעסיקו אותו שנים רבות. בנוסף לחזרתו לדירקטוריון מועדון סיירה למשך שתי תקופות נפרדות, הוא גם שירת בדירקטוריון של ארגן הסביבה האמריקני "מועצת היער הטבעי" (Native Forest Council) מ-1988 עד מותו בשנת 2000. ברואר תמך במועמדותו של ראלף ניידר בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000. הוא השתתף בכינוס מפלגת הירוקים בדנוור ביוני 2000, והצביע עבור ניידר יום לפני שנפטר.
ברואר מת בביתו שבברקלי בקליפורניה ב-5 בנובמבר 2000. הוא היה בן 88 במותו.
ז'וסי דה אוליביירה
ז'וסי דה אוליביירה (בפורטוגזית: Jocy de Oliveira; נולדה ב-11 באפריל 1936) היא פסנתרנית, מלחינה ואמנית מולטימדיה ברזילאית.
חייה.
ז'וסי דה אוליביירה נולדה בקוריטיבה וגדלה בסאו פאולו, ברזיל. היא למדה בסאו פאולו אצל חוסה קליאס, בפריז אצל מרגריט לונג ובסנט לואיס אצל רוברט וייקס. היא בעלת תואר מוסמך באמנויות מאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
דה אוליביירה הייתה לפסנתרנית קונצרטים כבר בילדותה והופיעה ברחבי העולם עם מוזיקאים כאיגור סטרווינסקי, שבניצוחו ניגנה את הקפריצ'ו שלו, וג'ון קייג'. היא נישאה למנצח אלעזר דה קארווליו אך בהמשך התגרשה ממנו וחיה בסנט לואיס, בניו יורק ובריו דה ז'אנירו. מלחינים בני זמננו כמו בריו, קסנאקיס ועוד כתבו יצירות למענה. היא הופיעה עם תזמורות מן החשובות בעולם, כגון התזמורת הסימפונית של בוסטון, הפילהרמונית של לוס אנג'לס ועוד רבות באירופה ובאמריקה הלאטינית. יש לה הקלטות רבות על גבי 16 תקליטורים, שהופצו בארצות הברית, מקסיקו, בריטניה וגרמניה, בהם היא מבצעת את כל יצירותיו הגדולות לפסנתר של מסייאן, יצירות משלה ויצירות מודרניות אחרות. דה אוליביירה היא חברה באקדמיה הבריזלאית למוזיקה וחיברה ארבעה ספרים.
יצירותיה.
מוזיקה לבמה.
חמש אופרות גדולות ומוזיקה לתיאטרון
יצירות מולטי מדיה.
מגוון המדיה שמשמש אותה מאז שנות ה-60' נובע מהרגשתה הפנימית האיתנה, שביטוי צלילי אוניברסלי בכל החיים.
ג'וסי דה אוליביירה
IPhone 5S
IPhone 4S
אובליסק לוקסור
אובליסק לוקסור (בצרפתית: Obélisque de Louxor) הוא אובליסק מצרי בגובה 23 מטר הניצב במרכזה של כיכר הקונקורד בפריז, צרפת. העמוד במקור היה ממוקם בפתח מקדש לוקסור במצרים.
היסטוריה.
2 אובליסקים זהים בני 3,300 שנה ניצבו פעם בפתח מקדש לוקסור. מוחמד עלי, שליט מצרים, הציע להעניק את שני האובליסקים כמתנה לצרפת בשנת 1829.
באוגוסט 1832, הספינה הצרפתית "ספינקס" הפליגה לאלכסנדריה כדי להעביר את האובליסק לפריז. הספינה יצאה ב-1 באפריל 1833 והגיעה לטולון ב-10 במאי.
האובליסק הראשון הגיע לפריז ב-21 בדצמבר 1833. שלוש שנים לאחר מכן, ב-25 באוקטובר 1836, המלך לואי פיליפ פקד להניחו בכיכר הקונקורד.
האובליסק השני נותר במצרים, אף כי רשמית צרפת תבעה עליו בעלות. רק בשנות ה-90 של המאה ה-20, בתקופתו של הנשיא פרנסואה מיטראן, ויתרה עליו צרפת במחווה סמלית של שלום.
מבנה.
האובליסק, עמוד גרניט צהוב, ניצב בגובה 23 מטר, כולל הבסיס, ושוקל מעל 250 טון. הוא מעוטר בכתבי חרטומים המפארים את שלטונו של המלך רעמסס השני.
בהינתן המגבלות הטכניות של התקופה, שינוע האובליסק לא היה מעשה קל: על הכן מצוירים דיאגרמות המתארות את המכונות המסובכות שהשתמשו בהם לצורך ההעברה. מסביב לאובליסק מצויות 2 מזרקות שנבנו בזמן הקמת הכיכר.
בהיותו חסר את הקצה העליון המחודד, ממשלת צרפת הוסיפה פירמידה מצופה זהב בראש האובליסק בשנת 1998.
טלסקופ החלל גאיה
טלסקופ החלל גאיה (באנגלית: Gaia) הוא טלסקופ חלל של סוכנות החלל האירופית המהווה המשך ללוויין היפרכוס. מטרת המשימה היא לאסוף מידע שיאפשר בניית מפה תלת-ממדית רחבה ומדויקת מאי פעם של כוכבים בגלקסיית שביל החלב. לצורך כך גאיה תוכננה לצפות בכמיליארד כוכבים (כ-1% מכלל הכוכבים בגלקסיית שביל החלב) ולמדוד את המרחק אליהם, מהירות תנועתם ותכונות נוספות. הטלסקופ צפוי לגלות גופים חדשים בתוך מערכת השמש, כוכבי לכת מחוץ למערכת השמש וסופרנובות וכן לצפות במאות אלפי קוואזרים.
גאיה שוגר ב-19 בדצמבר 2013 באמצעות משגר סויוז 2 מבסיס החלל האירופי קורו בגיאנה הצרפתית על ידי חברת אריאנספייס (Arianspace).
בפועל תוצאות גאיה טובות במידה גדולה מהתכנון. המידע ששוחרר עד כה כולל מדידת מרחק לכ-1.4 מיליארד כוכבים ומדידות נוספות של כ-400 מיליון נוספים.
השם גאיה (GAIA באנגלית) נבחר במקור כראשי תיבות של אינטרפרומטר אסטרומטרי גלובלי לאסטרופיזיקה (באנגלית: Global Astrometric Interferometer for Astrophysics), והעיד על כך שבמקור, המשימה תוכננה לעבוד בטכניקת האינטרפרומטריה. אף על פי שהתכנון השתנה וראשי התיבות כבר לא תקפים, שם המשימה נותר ללא שינוי, כדי לסמל את הזיקה לפרויקט היפרכוס.
היסטוריה.