החוקה הכירה בחירויות נרחבות, בהן חופש הדיבור, חופש ההתכנסות וחופש העיתונות, אך בפועל לא מומשו הזכויות הללו אלא כשרצה בכך השלטון. כך נותר על כנו מצב החירות במדינה.
החוקה הכריזה על בחירות חופשיות וחשאיות. עם זאת, היות שבקלפי היה מועמד אחד בלבד, הבחירות היו הליך רשמי נטול משמעות מעשית. יתר על כן, שם המועמד הודפס על פתק ההצבעה, ומי שרצה לשנות בו משהו נאלץ להיכנס לתא מיוחד. מובן שוועדת הקלפי, שכל חבריה היו אנשי מפלגה נאמנים, תיעדה את שמות המעטים שמימשו את הזכות המיוחדת הזו. התהליך תרם, מן הסתם, לכך שהמועמד היה זוכה תמיד ברוב מוחלט של קולות הבוחרים.
בחוקה הוכרז יו"ר נשיאות הסובייט העליון כראש המדינה. ברם, תפקידו היה סמלי, ובשלטון המעשי המשיכו להחזיק מזכ"ל המפלגה והלשכה הפוליטית הבכירה שלה. מצב זה שרר גם ברמה המקומית: מזכ"ל סניף המפלגה המקומי החזיק בכוח רב יותר מיושב ראש הסובייט המקומי, אף שמעמד האחרון היה רם יותר.
הסעיפים הליברליים בחוקה נכללו בה, בין היתר, על מנת לרכוש את תמיכת הציבור לקראת ההתמודדות הקרבה עם גרמניה הנאצית.
מגדל הקפסולות
מגדל הקפסולות או בשמו המלא מגדל הקפסולות נאקאגין (ביפנית: 中銀カプセルタワ – Nakagin Kapuseru Tawā) הוא גורד שחקים בטוקיו, יפן. במגדל 13 קומות ו-140 קפסולות שמתפקדות כדירות ומשרדים עסקיים. המגדל ממוקם באזור גינזה של טוקיו, תוכנן במקור כמלון עסקים עירוני על מנת לספק דיור חסכוני עבור אנשי עסקים העובדים עד מאוחר בטוקיו במהלך השבוע (מלון כמוסות).
המבנה תוכנן על ידי . הוא בנוי בסגנון המטבוליזם האדריכלי. כל קפסולה מתאימה לאדם יחיד, בגודל 3.8x2.1x2.3 מטר ובה חלון עגול.
פבלו סקורופדסקי
פבלו פטרוביץ' סקורופדסקי (באוקראינית : Павло́ Петро́вич Скоропа́дський; ברוסית: Павелъ Петровичъ Скоропадскiй; 1873–1945) היה גנרל ממוצא אוקראיני בצבא האימפריה הרוסית. לאחר התפרקות האימפריה הרוסית היה שליט (הטמאן) של המדינה האוקראינית מ-29 באפריל 1918 עד 14 בדצמבר 1918.
ביוגרפיה.
נולד ב-3 במאי 1873 במשפחת אצולה אוקראינית. אביו היה קצין בצבא האימפריה הרוסית (לימים הגיע לדרגת קולונל בחיל הפרשים). פבלו סקורופדסקי למד בבית הספר לבני האצולה בסנקט פטרבורג. בסיום לימודיו הוסמך לקצונה.
שירת במספר תפקידי פיקוד ומטה שונים ביחידת קירסירים. השתתף במלחמת רוסיה–יפן. בשנת 1910 הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט דרגונים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח עם יחידתו לחזית. בשנת 1915 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד חטיבת פרשים. בהמשך פיקד על דיוויזיה וגיס.
לאחר מהפכת אוקטובר פרש מהצבא הרוסי ושב לאוקראינה. בסוף 1917-1918 ריכז סקורופדסקי סביבו תומכים מקרב עשירי אוקראינה ויצר קשרים עם הפיקוד העליון של כוח הכיבוש הגרמני (בעקבות הסכם ברסט-ליטובסק כל שטחה של אוקראינה נכבש על ידי צבאות גרמניה ואוסטרו-הונגריה). 29 באפריל 1918, בעזרת הגרמנים, ביצע סקורופדסקי הפיכה צבאית ועלה לשלטון.
הוא פירק את המועצה המרכזית והקים ממשלה שמרנית בראשותו. את הרפובליקה העממית של אוקראינה החליפה "מדינה אוקראינית". סקורופדסקי העניק לעצמו תואר "הטמאן" (באופן רשמי הוא נקרא: "הוד רוממותו הנאצל אדון הטמאן של כל אוקראינה").
בניהול המדינה הסתמך סקורופדסקי על בעלי האדמות ועל קצינים לשעבר בצבא האימפריה הרוסית (שרובם המכריע התנגד לניתוק אוקראינה מרוסיה). הממשלה ברשותו זכתה לתמיכה מועטה מצד הלאומנים האוקראינים. למרות שבפועל ממשלתו הייתה ממשלת בובות של גרמניה, היא השכילה ליצור מערכת אדמיניסטרטיבית יעילה. סקורופדסקי פעל רבות לפיתוח החינוך והתרבות האוקראינית - תוך מספר חודשים, הממשלה הדפיסה מיליוני ספרים בשפה האוקראינית והקימה בתי ספר אוקראינים רבים, שתי אוניברסיטאות ואת האקדמיה האוקראינית למדע.
סקורופדסקי גם ניסה להקים צבא אוקראיני, אך נתקל בהתנגדות לכך מצד כוח הכיבוש הגרמני. מתוך 3 דיוויזיות שהוא הקים, שתיים פורקו על ידי הגרמנים. הכוח הצבאי ברשותו הסתכם בדיוויזיה אחת בת כ-6000 חיילים.
תמיכתו של סקורופדסקי בהענקת אדמות של איכרים, שהולאמו במהלך מהפכת אוקטובר, לבעלי נכסים עשירים הובילה למתיחות עם האיכרים, שהיוו את הרוב באוכלוסיית המדינה. בעקבות המעשים הללו הוקמה תנועת פרטיזנים מקרב הכפריים והתחוללו מספר התקוממויות מזוינות.
בנובמבר 1918, לאחר הפסד גרמניה במלחמת העולם הראשונה, היא התחילה להסיג את כוחותיה מאוקראינה ונשאר למעשה ללא כוח צבאי משמעותי, שיוכל להגן על שלטונו. הוא ניסה להקים צבא והתחיל באופן חפוז לגייס קצינים וחיילים לשעבר של צבא האימפריה הרוסית, אשר התגוררו בקייב, אך זה היה מאוחר מדי.
בינתיים הסוציאליסטים האוקראינים ברשותם של סימון פטליורה וולדימיר ויניצ'נקו הקימו ממשלה חלופית, שכונתה ה"דירקטורט". לממשלה זו היה כוח צבאי לא מבוטל, שחלק ממנו היוו יחידות שערקו מצבאו של סקורופדסקי.
בתחילת דצמבר 1918 החל הצבא של הדירקטורט להתקדם לכיוון קייב. הכוחות המעטים שעוד נשארו נאמנים לסקורופדסקי לא הצליחו לעמוד בפני התקפותיו. ב-14 בדצמבר, כאשר הגיע צבא הדירקטורט לפאתי קייב, עזב סקורופדסקי את ארמונו ונמלט בסתר מקייב בעזרתם של הקצינים מכוח הכיבוש הגרמני.
סקורופדסקי יצא לגלות בברלין. בברלין.
במהלך מלחמת העולם השנייה הציעו לו נאצים כמה תפקידים בכירים בשלטון הכיבוש שלהם באוקראינה, אך הוא דחה את כל ההצעות. בתחילת 1945, עם התקרבות הצבא האדום אל ברלין, עזב סקורופדסקי את העיר, כיוון שחשש ליפול לידי הסובייטים, ונמלט לבוואריה.
ב-16 באפריל 1945 נפצע קשה בהפצצת בעלות הברית על תחנת הרכבת של פלאטלינג (בין רגנסבורג לפסאו) וכעבור כמה ימים מת מפצעיו. נטמן בבית העלמין באוברסדורף, שם התגוררה בתו הבכורה, מריה.
זאב יוסקוביץ
זאב יוסקוביץ'
פסל הבולבוסים
פסל הבולבוסים הוא פסל סביבתי שעוצב בהשראת מבנה ציון דרך בדואי (רוג'ום) והוקם ב-1964 בכניסה לעיר ערד.
הקמת הפסל.
הפסל הוקם בעת הקמת העיר ערד ובהקמתו השתתפו מתכנן העיר האדריכל יונה פיטלסון וקבלן משנה ולימים אמן הבית של מוזיאון הזכוכית בעיר גדעון פרידמן. פיטלסון ופרדימן היו שכנים ב"שכונת ראשונים", קבוצת הצריפים בה התגורר צוות הקמת העיר ומשפחותיהם. פרידמן הקים בחצר ביתו רוג'ום קטן שמשך את תשומת לבו של פיטלסון שהציע להקים פסל סביבתי גדול בכניסה לעיר העתידה לקום. לצורך הקמת הפסל נאספו סלעי גיר בגדלים שונים מהסביבה, המכונים על פי צורתם בשם בולבוסים. לצורך ייצוב הפסל הושג כבל מיוחד שהושחל בחור שנחצב בסלעים כשלוח ברזל סוגר על הכבל בדריכה בראש הסלע העליון בפסל. במקור תוכננו 18 סלעים, אך בהמלצת מהנדס צוות ההקמה הוחלט להסתפק ב-14 סלעים בלבד. למרות החשש כי הפסל לא יעמוד ברוחות המדבר, כבר בסופה הראשונה שהייתה במקום לאחר הצבתו, הצליח הפסל להחזיק מעמד.
הפסל שהוקם במקור על אדמה בתולית עבר שינויים כבר בשנותיו הראשונות. עם הקמת הכביש בסמוך לו, והבדלי המפלסים, הוקם קיר תמך מכיוון מזרח ומדרגות רחבות המובילות אל הפסל. הקיר והמדרגות מחופים באבן המקומית המאפיינת את הבנייה המוקדמת בעיר.
בעקבות נפילתם של חמישה מבני היישוב במלחמת ששת הימים, הוחלט על הקמת "גן החמישה" בסביבת הפסל. שלט המפרט את שמות הנופלים מוצב בכניסה לאתר. לצד הפסל הוקם פסל ברזל שנועד לשמש להדלקת נר זיכרון ביום הזיכרון.
בשנת 2008 עברה הכניסה לערד שינויים ובמסגרת העבודות חודש גן החמישה והפסל ונוספה לו תאורה דקורטיבית.
הפסל בתרבות המקומית.
הפסל הפך מיד עם השלמתו לנקודת ציון בנוף העיר הצומחת ומשמש עד היום כמוקד נצפה בכניסה לעיר. בעלונים הראשונים שהפיקה הנהלת חבל ערד לעידוד ההתיישבות בעיר, הופיע הפסל. גם בגלויות ובתצלומים של תושבים ומבקרים בעיר הפך הפסל ליעד מועדף לצילום. גם היום ממשיך הפסל לשמור על מעמדו בעיר, כשמדי שנה נערך באתר טקס יום הזיכרון בו משתתפים מאות מבני העיר. הפסל הופיע גם בסמל שהפיקה העירייה לכבוד 50 שנה לעיר וכן בעלונים ופרסומים אחרים. גדעון פרידמן יצר פסל זכוכית בהזמנת העירייה, המועצב בהשראת פסל הבולבוסים והמוענק לאורחיה.
יחסי ערב הסעודית-ישראל
יחסי ישראל–כווית
בין מדינת ישראל וכווית לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים בעקבות הסכסוך הישראלי-ערבי.
היסטוריה.
מאז הכרזת העצמאות של ישראל - לא הכירה כווית בישראל. כווית פועלת נגד ישראל במישורים דיפלומטיים, דוגמת האו"ם. אחת הפעמים, שבהן פעלה נגד ישראל במישורים אלו, הייתה ב-1976 כאשר ביקשה על ידי נציגה להרחיק את ישראל ממסגרות הכדורגל הרשמיות באסיה. בקשה זו התקבלה ברוב של 17 נגד 13, ו-6 נמנעים, ובכך ישראל הורחקה מהמסגרות הרשמיות באסיה.
במישור הצבאי, במלחמת ששת הימים בשנת 1967 שלחה כווית כוח עזר להילחם בישראל, כאשר לבסוף נהרגו כ-20 מחיילי הכוח של כווית. בפברואר 1970 בהפצצה של חיל האוויר הישראלי במצרים, נפגע בשוגג מפעל בו שהו כ-100 פועלים, מרביתם היו אזרחי כווית שנהרגו בהפצצה. במלחמת יום הכיפורים שלחה שוב כווית כוח שילחם לצד מצרים וסוריה. במלחמה זו נהרגו כ-40 מאנשיהם.
בשנת 2008 קראו חברי פרלמנט מכווית לפתוח בדו-שיח מול ישראל ולכונן איתה יחסים דיפלומטיים.
ביולי 2016, כתב איש התקשורת הכוויתי יוסוף עבד אל-כרים א-זינקאווי טור ובו קרא לארצות ערב להכיר בישראל.