בשנת 1966 החל מאבק מזוין לעצמאות של "ארגון העם של דרום-מערב אפריקה" (South West African People's Organization; SWAPO) המרקסיסטי בראשותו של סם נוג'ומה. בסוף הסכימה ממשלת דרום אפריקה לוותר על שליטתה בשטח במסגרת תוכנית שלום של האו"ם. בשנת 1990 קיבל החבל עצמאות, וקמה מדינת נמיביה. בשנת 1994 הועברו לנמיביה העיר ואלוויס ביי וסביבתה שהיו עד אז מובלעת דרום-אפריקאית.
יחסי ישראל-נמיביה.
בין מדינת ישראל ורפובליקת נמיביה קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים נכון לשנת 2013, וכן שיתוף פעולה בנושאים שונים, בעיקר בתחום הכלכלה והמסחר. עם זאת, שתי המדינות אינן מחזיקות בשגרירויות רשמיות במדינה השנייה, כאשר מקום מושבו של השגריר הישראלי בנמיביה הוא דרום אפריקה, בעוד שנמיביה מיוצגת בישראל על ידי קונסוליית כבוד, אשר מקום מושבה בחיפה.
כמו כן, בדרום המדינה נמצאת העיירה ראש פינה.
פוליטיקה.
המשטר בנמיביה, כפי שנקבע בחוקתה, הוא דמוקרטיה נשיאותית. המדינה צעירה, ומנגנוני הממשלה מצויים עדיין בשלבי גיבוש.
ראש המדינה הוא הנשיא, הנבחר אחת לחמש שנים בבחירה ישירה, ומוגבל לשתי תקופות כהונה. הנשיא ממנה את ראש הממשלה ואת שרי הקבינט. נשיא נמיביה הנוכחי הוא האגה גוטפריד גיינגוב (Hage Gottfrid Geingob), שנכנס לתפקידו ב-2015. באותה שנה סאארה קוגונגלווה החלה את כהונתה כראשת ממשלה.
הרשות המחוקקת היא פרלמנט בן שני בתים. הבית התחתון, האספה הלאומית, מונה 78 נציגים, שמהם נבחרים 72 בבחירות יחסיות ושישה ממונים על ידי הנשיא. הבית העליון נקרא המועצה הלאומית, ומונה 26 חברים שנבחרים ב-13 מחוזות בחירה, שניים בכל מחוז.
SWAPO, הכוח העיקרי מאחורי העצמאות, שמאז התנתק משורשיו המרקסיסטיים, מחזיק עדיין בכל מוקדי הכוח, ובכלל זה בנשיאות וברוב מכריע בשני בתי הנבחרים. פעילותן של מפלגות אופוזיציה מותרת, אך השפעתן מועטה מאוד.
כלכלה.
הכלכלה תלויה באופן משמעותי בכרייה ובעיבוד מינרלים לייצוא. הכרייה נחשבת כ-20% מהתמ"ג. נמיביה היא היצואנית הרביעית בגודלה באפריקה של מינרלים שאינם דלק והיצרנית החמישית בעולם של אורניום. בדרום המדינה נמצא שטח גדול אסור לכניסה בשם שפרגביט ובו מבוצעת כריית יהלומים. ממזרח לשטח שוכנת עיירת הכורים ראש פינה.
כמחצית מהאוכלוסייה תלויה בחקלאות לפרנסתה. אף על פי שהתמ"ג לנפש הוא פי חמישה מהתמ"ג לנפש במדינות העניות ביותר באפריקה, רוב אוכלוסיית נמיביה חי בעוני ניכר בשל האבטלה הגבוהה, פערי ההכנסה הגדולים והון רב שמגיע לידי זרים. לכלכלתה של נמיביה קשרים חזקים עם דרום אפריקה. הושגו הסכמים להפרטה של מספר חברות בשנים הקרובות, שאמורים לדרבן השקעות זרות ארוכות טווח.
גאוגרפיה.
נמיביה גובלת בדרום ובדרום-מזרח בדרום אפריקה, במערב באוקיינוס האטלנטי, בצפון באנגולה ובזמביה ובצפון-מזרח בבוטסואנה.
בסמוך לחוף האטלנטי משתרע מדבר נמיב, ובמזרח המדינה שוכן מדבר קלהרי ובסמוך אליו סביבה אקולוגית ייחודית שבה שוכן האגם התת-קרקעי הגדול בעולם במערת נשימת הדרקון. הרמה המרכזית, המתפרסת במרכז המדינה מצפון לדרום, אף היא צחיחה ברובה, אך עיקר הקרקע הראויה לעיבוד (אחוז אחד בלבד משטח המדינה) מצוי בה, ובה מתגוררת מרבית האוכלוסייה. בצפון-מזרח המדינה, סמוך לגבול האנגולי, מצוי אזור הבושוולד (Bushveld, מאפריקאנס: "סבך"), שבו כמויות הגשמים גבוהות יחסית – כ-400 מ"מ בשנה. באזור זה נכללת גם רצועת קפריבי, הזרוע הצרה שיוצאת מצפון שטחה המרכזי של נמיביה לכיוון זמביה.
בנמיביה יש מגוון של בעלי חיים כמו זברות, ג'ירפיים, אריות, פיליים, קרנפיים, יעניים, צבועיים ונמרים.
אקלים.
נמיביה ממוקמת בקצהו הדרומי של האזור הטרופי; חוג הגדי חוצה את המדינה בערך במחציתה. החורף הנמיבי (יוני-אוגוסט) הוא יבש ככלל, ושתי העונות הגשומות הם בקיץ, כאשר העונה הגשומה הקטנה היא בין ספטמבר לנובמבר והגדולה בין פברואר לאפריל. הלחות היא נמוכה, וכמות המשקעים נעה בין כמעט 0 מ"מ בחוף השלדים, ליותר מ-600 מ"מ ברצועת קפריבי. החורף היבש מביא לתדירות גבוהה של נפילת שלג.
מזג האוויר והאקלים באזור החוף נשלט בעיקר על ידי זרם בֶּנְגֶלָה הקר המגיע מן האוקיינוס האטלנטי, הגורם לכמות משקעים קטנה ביותר (50 מ"מ לשנה או פחות), ערפל תדיר, ובאופן כללי טמפרטורה נמוכה יותר משאר המדינה. לעיתים בחורף מתרחשת תופעה הידועה בשם "ברגווינד", כאשר רוח חמה ויבשה נושבת מפנים הארץ לחוף. וכשפנים הארץ הוא מדבר, הרוחות הללו יכולות ליצור סופות חול.
ביוני 2022 דווח על גל קור חזק, מינוס 6 מעלות, שגרם למות של דייר רחוב. בעקבות כך יצא בית חב"ד במבצע של חלוקת ציוד חורפי לנצרכים
דמוגרפיה.
אוכלוסיית נמיביה מונה 2.5 מיליון נפש. צפיפות האוכלוסייה נמוכה מאוד, 2.68 תושבים לקמ"ר. זוהי המדינה הריבונית השנייה בדלילות אוכלוסייתה בעולם, אחרי מונגוליה. תוחלת החיים היא 63.7 שנים. שיעור הפריון הוא 3.2 ילדים בממוצע לאישה. מגפת האיידס ושיעור התמותה הגבוה ממנה מדלדלים את אוכלוסיית המדינה ומקשים על ריכוז נתונים דמוגרפיים מדויקים.
הערים הראשיות הן הבירה וינדהוק וכן לידריץ, ואלוויס ביי, גובאביס ואוצ'יוורונגו.
האנגלית היא שפתה הרשמית היחידה של נמיביה (בניגוד לדרום אפריקה השכנה שמדיניותה רב-לשונית), אך היא אינה השפה הנפוצה ביותר. אפריקאנס וגרמנית - שהיו השפות הרשמיות עד לקבלת העצמאות ב-1990 - נפוצות בקרב התושבים שמוצאם אירופי, וגם מדוברות כשפה שנייה בקרב חלק ניכר מהתושבים שמוצאם אפריקאי ומשמשות לתקשורת בין בני קבוצות אתניות שונות. כמחצית האוכלוסייה דוברת את שפת אובמבו כשפת אם.
חלוקה אתנית ודתית.
רוב אוכלוסייתה של נמיביה היא אפריקאים שחורים. לבנים מונים כ-6% מאוכלוסיית המדינה, מרביתם ממוצא אפריקאנרי או גרמני.
שיעור דומה הם ממוצא מעורב. האוכלוסייה השחורה היא ברובה מעמי בנטו, אך ישנו גם מיעוט אתני של חוסיאנים, צאצאים לתושבים הקדומים של אזור אפריקה הדרומית, בהן בני נאמה ובושמנים. הקבוצה האתנית הגדולה ביותר של בני באנטו, המהווה קרוב לחצי מן האוכלוסייה, היא אוֹבַמבּו, השוכנת בצפון המדינה. קבוצות גדולות יחסית נוספות, ששפתן קרובה לשפת אובמבו, הן ההֵרֶרו, הקָבַנגוֹ וההימבָּה.
רוב גדול מן התושבים, כ-87.9 אחוזים, הם נוצרים, ברובם לותרנים. שאר התושבים מחזיקים באמונות מקומיות ו-1.5% מגדירים עצמם חסרי דת.
יהודים.
האחים דה-פאס נחשבים למתיישבים היהודים הראשונים בשטח של נמיביה של היום. האחים דה-פאס היו סוחרים מקייפטאון שעלו צפונה לאורך החוף המערבי של אפריקה ובשנת 1861 פתחו חברה לחציבת נחושת בפומונה שבדרום נמיביה.
לאחר שהוכרזה כמושבה גרמנית השתתפו מספר יהודים גרמנים בפיתוח האזור, בהם קרל פורסטנברג, בנקאי יהודי גרמני שהשקיע בכריית יהלומים ובהנחת מסילת ברזל באזור, אמיל רתנאו שהקים סינדיקט כרייה וחברת מחקר למפעלי השקיה וולטר רתנאו שכיהן במינהל הגרמני של דרום מערב אפריקה. בשנת 1892 הקימה הקהילה בית כנסת משלה. עם זאת, רק מתיישבים יהודים מעטים הגיעו לאזור ובשנת 1905 כתב ד"ר הרץ, שסקר את היהדות בדרום אפריקה, שבדרום מערב אפריקה אין סימנים של חיים יהודיים. בשנת 1908 התקיימו תפילות במנין בימים הנוראים בלידריץ ובוינדהוק ובסווקופמונד, בה התרכזו רוב היהודים בדרום מערב אפריקה, שם הייתה קהילה יהודית של 12 משפחות עם שוחט ופעילות ציונית. בשנת 1911 נתבקשה הכרה רשמית בקהילה היהודית בקיטמנסהופ.
לאחר כיבוש האזור על ידי דרום אפריקה, הגיעו אליה יהודים נוספים. בשנת 1917 נוסדה קהילה יהודית בווינדהוק ובשנת 1924 הוקם בה בית כנסת. בשנת 1927 הוקם בית כנסת בקיטמנסהופ. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בקשו יהודים מגרמניה להגר לנמיביה אך לא הורשו לצאת את גרמניה בטענה שגרמניה אינה מעוניינת ביהודים במושבותיה.
במהלך השנים קטנה הקהילה בנמיביה. בשנות ה-70 נסגר בית הכנסת בקיטמנסהופ. לצד הקהילות בקיטמנסהופ ובלידריץ הוקמו בתי קברות יהודיים הקיימים עד היום.
בשנת 2021 נפתח לראשונה במדינה בית חב"ד בוינדהוק על ידי הרב יוסף רחימי שמשרת את הקהילה המקומית תיירים ואנשי עסקים.
דאר א-סלאם
דאר א-סלאם (בערבית: دار السلام; בסוואהילי: Dar es Salaam) היא העיר הגדולה ביותר בטנזניה, ובה כ-4.3 מיליון תושבים. היא שוכנת לחופי האוקיינוס ההודי ונמצא בה הנמל הגדול ביותר במדינה. עד 1996 שימשה העיר כבירת טנזניה, וקודם לכן (עד 1866) היא נקראה מזיזימה (Mzizima). מקור המילה "דאר א-סלאם" (دار السلام) מערבית ופירושה: "בית השלום".
דאר א-סלאם נבנתה ב-1862 על ידי סולטאן זנזיבר סייד מג'יד, שביקש לבנות את בירתו בנמל מזיזימה. יורשו, ברע'ש (Barghash), הפסיק את עבודות הבנייה. ב-1887 העיר נכבשה על ידי הגרמנים. ב-1891, בעקבות כניסתה של החברה הגרמנית למזרח אפריקה (Deutsch-Ostafrikanische Gesellschaft) ובהוראת הנציב העליון הגרמני, הועתקה הבירה מבגמיו (Bagamayo), ודאר א-סלאם הפכה לבירת מזרח אפריקה הגרמנית.
אוכלוסיית העיר גדלה בקצב של 4.7 אחוז לשנה, קצב שהוא השלישי בגודלו בעולם.
דאר א-סלאם מהווה את המרכז הכלכלי, התעשייתי והתקשורתי של טנזניה. התעשיות העיקריות בה מייצרות מזון ומשקאות, שמן, טקסטיל, הלבשה, נעליים, מלט ומוצרי אלומיניום. הייצוא מהנמל כולל כותנה, קפה ויהלומים. את העיר מחברת מסילת ברזל לקיגומה (Kigoma) שעל גדות אגם טנגניקה ולמרבצי הנחושת הגדולים. את העיר משרת גם נמל תעופה בינלאומי.