בשנת 1855 הוא חזר לארצות הברית, והקים את ביתו ואת הסטודיו בשיקגו, אילינוי, שם שהה במשך 14 השנים הבאות עד 1869. בשנת 1857, הוא רכש קוטג' באילינוי מתומאס ברבור בריאן. הילי גר שם במשך שש שנים. בריאן היה פטרון משמעותי של הילי. הילי גם היה שותף עם בריאן, כמו גם ויליאם באטלר אוגדן, סידני סוייר ואדווין שלדון, בהקמת בית העלמין גרייסלנד. במהלך תקופת מגוריו בשיקגו, הוא נסע ברחבי ארצות הברית כדי להשלים עבודות.
הילי חזר לאירופה בשנת 1869, וצייר בהתמדה, בעיקר ברומא ובפריז, במשך עשרים ואחת שנה.
בשנת 1892 שב לשיקגו, שם נפטר ב־24 ביוני 1894.
האוטוביוגרפיה של הילי פורסמה בשנת 1894.
יצירה.
הילי היה אחד הציירים הפוריים והפופולריים ביותר בימיו. הוא היה יזם, אמיץ וחרוץ. "כל הימים אני בחדר הציורים שלי". הסגנון שלו, בעיקרו צרפתי, היה צלול, צבעיו עדינים, ציורו מדויק וניהל היטב את האור והצל.
בין דיוקנאותיו הבולטים הם דניאל ובסטר, הנרי קליי, ג'ון קלהון, האפיפיור פיוס התשיעי, ארנולד הנרי גיאוט, מרשל סולט ועוד. הוא צייר דיוקנאות של כל נשיאי ארצות הברית מג'ון קווינסי אדמס ועד יוליסס גרנט - סדרה זו צוירה לגלריית קורקורן, וושינגטון הבירה הילי צייר גם את חוזה השלום בשנת 1868 ואת אברהם לינקולן בשנת 1869. ביצירה היסטורית גדולה אחת, (1851), ישנם מאה ושלושים דיוקנאות.
ספריית ניוברי בשיקגו מחזיקה 41 מציוריה של הילי, שנתרמו על ידי האמן בשנת 1887. בניוברי יש גם כמה מכתבים מאת הילי, כמו גם מידע על הציורים.
דיוקנו של הילי משנת 1877 של לינקולן הצעיר היה המודל ששימש לבול דואר של לינקולן, שהונפק ב 12 בפברואר 1959, 150 שנה להולדת לינקולן.
קלצ'ינסק
קלצ'ינסק (ברוסית: Кала́чинск) היא עיר ברוסיה במחוז אומסק.
היסטוריה.
בשנת 1755 באזור נעשה גישוש ראשוני. בין 1783–1794 במקום הוקם כפר קלצ'יקי. ב-1795 התגוררו כאן כבר 14 משפחות אשר מנו 130 אנשים.
עד 1816 מספר המשפחות בכפר הוכפל והיו כאן 203 תושבים. לאחר ביטול הצמיתות באימפריה הרוסית אוכלוסיית המקום החלה לגדול. תמריץ נוסף אשר גרם להתפתחות נוספת של המקום הייתה בניית מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית ב-1896, אז כבר התגוררו כאן 400 איש, ב-1904 היו כבר 691 תושבים.
בראשית 1918, לאחר המהפכה, התקיימה כאן ישיבה ראשונה של המועצות. במרץ 1918 התרחש במקום מרד כנגד השלטונות הקומוניסטיים בעקבות רצון להלאים רכוש פרטי. לאחר מכן נכנסו לכאן הכוחות הלבנים שר הוציאו להורג את הבולשביקים המקומיים.
ב-21 בנובמבר 1919 הצבא האדום כבש את קלצ'ינסק.
ב-1922 בקלצ'ינסק היו 521 בתי אב שמנו 3,967 תושבים. ב-1943 קלצ'ינסק הפכה למושבת פועלים וב-1952 קלצ'ינסק קיבלה מעמד של עיר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה פעלו כאן בית חולים לפצועי מלחמה, בית ספר להכשרת צלפים פנימייה ילדים אשר פונו מלניגרד הנצורה.
אוכלוסייה.
אוכלוסיית קלצ'ינסק לפי שנים:
מאשה קלו
מאשה קלו (25 בנובמבר 1935 – 4 באוגוסט 2019) הייתה ספרנית, סופרת, משוררת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה.
מאשה קלו נולדה בסובאלק, פולין. בשנת 1939, עם פרוץ המלחמה, עברה עם משפחתה לרוסיה.
ב-1949, עלתה לארץ והשתקעה בגבעתיים. שירה הראשון פורסם ב-1976 בשבועון "דבר לילדים". מאז פרסמה כ-150 שירים מקוריים ומתורגמים ו-12 ספרי ילדים.
את שירה "כוכב מטייל" הלחין שם טוב לוי וביצע דודו זכאי.
קלו עבדה כספרנית בספרייה למדעים מדויקים ולהנדסה באוניברסיטת תל אביב. ביתה היא הסופרת ענת קלו לברון.
היא הלכה לעולמה בשנת 2019 ונטמנה בבית עלמין ירקון.
תחנת מיצ'ורינסקי פרוספקט
מיצ'ורינסקי פרוספקט (ברוסית: Мичуринский проспект) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סולנצבסקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע ראמנקי במוסקבה וקרויה על שם רחוב באותו שם.
התחנה נפתחה ב-30 באוגוסט 2018 ובעתיד היא תחובר במעבר עם תחנה באותו שם בקו הטבעת הגדול.
מיצ'ורינסקי פרוספקט היא התחנה התת-קרקעית למחצה הראשונה במטרו של מוסקבה.
התחנה, שתוכננה על ידי תאגיד בניית הרכבות של סין , מלאה באלמנטים שמושפעים הרבה מהתרבות הסינית, כחלק מההסכם עם התאגיד.
יואנסואו
קטאיה יואנסואו
גילוח הראש לנשים ביהדות
גילוח הראש לנשים הוא מנהג של חלק מנשות יהדות אשכנז. לפי מנהג זה, נשים נשואות מגלחות לגמרי את שיער ראשן בכל פעם שהן טובלות לנידתן. ככל הידוע, גילוח כזה התפשט בקרב נשים יהודיות באירופה החל מאמצע המאה ה-18, ושקע בהדרגה במאה ה-19. נכון למאה ה-21, המנהג נפוץ בקרב החסידים והפרושים (בעיקר אלה ממוצא הונגרי), ואינו נהוג בזרם הליטאי ובזרם הדתי לאומי. מנהג זה מעולם לא נהג בקרב יהודי ארצות האסלאם.
היסטוריה.
מקור המנהג אינו ברור דיו, ויש שייחסוהו לתקנות ועד ארבע ארצות. אזכורים למנהג דומה קיימים כבר מהמאה ה-15. בתקופת הגאונים גילוח הראש מוזכר כעונש לאישה חשודה.
החל מאמצע המאה ה-18 המנהג נפוץ ברבות מארצות אירופה, באימפריה הרוסית, ובקהילה האשכנזית בארץ ישראל. בגזירת הלבוש באימפריה הרוסית ב-1851 נאסר לגלח את ראשי הנשים, ונשים רבות הפסיקו לנהוג כן. לאחר השואה המנהג המשיך, וקיים עד היום בעיקר בקהילות חסידיות הונגריות ובחלק מקהילות הפרושים, ביניהן סאטמר, בעלז, ויז'ניץ, צאנז, סקווירא, טאהש, קרעטשניף, נדבורנה, תולדות אהרן, תולדות אברהם יצחק ועוד.
פרטי המנהג.
בחוגים הנוהגים מנהג זה הכלה מגלחת את שערה בבוקר שלמחרת הנישואין, ולאחר מכן לקראת כל טבילת נידה. יש שמגלחות את השיער לגמרי, ויש שמשיירות כחצי טפח. בתקופת הריון כשהאישה אינה מחויבת בטבילה, רבות נוהגות שלא לגלח עד הטבילה שלאחר הלידה, אך בחסידויות מסוימות המנהג לגלח גם בתקופת הריון פעם בחודש.
לכבוד הגילוח בפעם הראשונה נהוג בחלק מהקהילות לערוך סעודה הנקראת "שלייער ווארמעס" (ארוחת הצעיף), ולהעניק לכלה מתנות הנקראות "פאלאדנע".
בחלק מהקהילות הופעלו סנקציות נגד נשים שלא קיימו את המנהג. בין הסנקציות, שלילת תמיכה כספית, ואיסור כניסה לעזרת הנשים בבית הכנסת. רבנים אחדים פסקו שהעוברת על המנהג נחשבת פרוצה, ומפסידה את כתובתה.
סיבות למנהג.
בספרי ההלכה והמנהג הובאו מספר טעמים למנהג.
א. כדי למנוע חששות הלכתיים בטבילת נידה: קשרים או כינים בשיער, דבר הנחשב חציצה, מניעת חשש שחלק מהשיער לא נכנס לתוך המים, מניעת החשש שהאישה תתכופף מדי בשעת הטבילה כדי להכניס את השיער למים, דבר שיכול לגרום לקפלים בגופה שבהם המים לא ייגעו או מניעת חשש סחיטה בשיער כאשר הטבילה תחול בשבת.
ב. מטעמי צניעות, על מנת להבטיח שבשום מצב לא ייראה חלק משיער האישה מחוץ לכיסוי הראש, או בשביל למנוע מהאישה ללכת בביתה בלי כיסוי ראש.
ג. על מנת להמאיס את הנשים היהודיות שלא יימצאו חן בעיני הגויים, ולא יינשאו להן.
ד. על פי הנאמר בספר הזוהר שהשיער שגדל בימי המחזור הנשי נחשב טמא ויש להסירו, ומאחר שהשיער גדל משורשיו יש לגלחו לגמרי.
התנגדות תורנית למנהג.
כאמור, המנהג אינו מקובל אלא בקהילות יהודיות אחדות. במספר ספרים מובאת התנגדות למנהג הגילוח. מתנגדי המנהג הזכירו כמה סיבות לפיהן מנהג זה הוא קולא המנוגדת להלכה ולדרך התורה:
א. על פי הנפסק ברמב"ם אסור לאישה לגלח ראשה כאיש ועוברת בזה על איסור לא ילבש. תומכי המנהג מסתמכים על כך שהאישה הולכת תמיד עם כיסוי ראש ואינה נדמית לאיש וגם אין כוונתה להדמות לגבר, וכן שהגילוח כולל את פיאות הראש, דבר שאסור על פי היהדות לגברים.
ב. גילוח שערות הראש יכול לגרום לאישה להתגנות בפני בעלה.
ג. על פי מה שכתב הרב חיים ויטאל בשם האר"י ששערות האישה מקבילות ל"דינים" ואין לגלחן לגמרי כי העולם אינו יכול להתקיים בלעדיהם.
ד. על פי דברי ספר חסידים שלנקבות השדים אין שערות בראשן, אם כן המגלחת שערות ראשה נדמית לשדה.
נידונים הלכתיים.
פוסקי ההלכה התירו לקיים את מנהג הגילוח גם בזמנים שבהם נוהגים שלא להסתפר כמו בבין המצרים, ימי ספירת העומר וחול המועד. החתם סופר דן האם שערותיה של כלה שמתכוונת לגלחן לאחר החתונה נחשבות כחציצה מדין "כל העומד להיקצץ כקצוץ". הרב נפתלי צבי יהודה ברלין כתב שמנהג גילוח הראש לנשים הוא מנהג קדמון. הרב מנשה קליין תמך גם כן בגילוח הראש לנשים ופסק לקיים מנהג זה. לדעת הרב משה פיינשטיין אין לאישה לגלח שערה אם הבעל אינו רוצה בכך. במקרה שהאישה אינה מעוניינת במנהג והבעל מעוניין, יש שהורו שחייבת לשמוע לבעלה.
כלא עשר
מנחם כץ (חייל צה&quot;ל)
SG Lewis
My Life
הסכסוך הארמני-אזרי (1906-1905)
יואב לביא
יואב לביא (נולד ב-19 ביוני 1946) הוא מתרגם, פובליציסט, סופר, יועץ, חוקר ומרצה ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בכ' בסיוון תש"ו, 19 ביוני 1946, בירושלים, דור שלישי בעיר, לד"ר שלום לוין (1916–1995), חבר הכנסת (1969–1977), מזכ"ל ונשיא הסתדרות המורים ונשיא הפדרציה העולמית של ארגוני המורים, ודימונה (דימה) לבית שלי (1920–1989), מחנכת ומנהלת. הוא נכדם של מולה וחיים שלי (איש העלייה השנייה), ממייסדי בית הכרם.
למד בבית הספר "בית הכרם" בירושלים, בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ובתיכון חדש (במגמה הריאלית) בתל אביב, ומוזיקה בקונסרבטוריון רון בתל אביב.