הבסיס למניעה של זיהומים בבית השחי הוא שמירה על היגיינה, עקב ריבוי של חיידקים בבית השחי והפרשות זיעה וחומצות חלב. שימוש בדאודורנטים ובתרסיסי בושם שומרים על ריח נעים באזור בית השחי. ישנם רופאי עור הממליצים לא להשתמש בדאודורנטים, בשל החשש לסתימת נקבוביות העור ויצירת מורסות, וממליצים להשתמש רק במים וסבון לניקוי בית השחי.
קיימות בעיות של הזעה כרונית בבית השחי, זאת כתוצאה מריבוי של פעילות חיידקים; בבית השחי מצויות בלוטות זיעה הנקראות "אפוקריניות", המייצרות זיעה בה קיימים חומרים שומניים. חיידקים שונים ניזונים מהפרשות אלו ומפרישים חומרים חומציים (ומכאן הריח הלא נעים שבזיעה – כיוון שלמעשה לזיעה אין ריח כלל). אנשים הסובלים מבעיות הזעה בבית השחי פונים לטיפול עקב מבוכה שבהזעת יתר או בעקבות בעיה של ריח רע הנודף מבית השחי. בעיות אלו ניתנות לפתירה על ידי משחות רפואיות לקטילת חיידקים. טיפול נוסף הוא הזרקה של בוטולינום טוקסין שגורם למעשה לשיתוק של בלוטות הזיעה הנמצאות בזקיקי השערה.
מרחשת (אנטומיה)
המרחשת (בלועזית: Acetabulum) הוא שקע בתחתית האגן. ראש עצם הירך נפגש עם אגן הירכיים במרחשת וכך מתהווה מפרק הירך.
מבנה.
שלוש עצמות האגן מרכיבות את המרחשת. שתי חמישיות ממנה מרכיבה עצם השת, אשר תוחמת את המרחשת מצדדיה ומחלקה התחתון. את חלקה העליון של המרחשת תוחמת עצם הכסל המהווה קצת פחות משתי חמישיות ממבנה המרחשת. החלק האמצעי במרחשת, המהווה את החמישית האחרונה מהמבנה שלו, הוא החיק (אחת משתי עצמות היוצרות את קשת החיק).
היא נתחמת במסגרת קשה ועבה (בחלקה העליון) המשמשת כחיבור הלברום, טבעת סחוס אשר מקטינה את הפתח ומעמיקה את החלל של מפרק הירך. בחלק התחתון של המרחשת נמצא חרק המרחשת (incisura acetabuli). גומת המרחשת (fossa acetabuli) נמצא בתחתית חלל המרחשת. שאר המרחשת מורכב ממשטח עקום בצורת חצי-סהר (חצי ירח) המופרק עם ראש עצם הירך.
בזוחלים ועופות המרחשת היא שקע עמוק.
פליצ'ה רומאני
פליצ'ה רומאני (באיטלקית: Felice Romani; 31 בינואר 1788 - 28 בינואר 1865) היה משורר וחוקר ספרות ומיתולוגיה איטלקי, שכתב לבריות למלחיני האופרה דוניצטי ובליני. רומאני נחשב ללבריתן הטוב ביותר בין מטסטאזיו ובויטו.
חייו.
רומאני הצטרף לסגל המורים של האוניברסיטה בג'נובה ובתקופת שהותו שם תרגם ספרות צרפתית. הוא הכין, יחד עם עמית שלו, מילון בן שישה כרכים למונחי מיתולוגיה ועתיקות, כולל ההיסטוריה הקלטית באיטליה. בקיאותו של רומאני בשפה הצרפתית ובעתיקות באה לביטוי בלבריות שכתב; רובן מבוססות על ספרות צרפתית ורבות, כמו "נורמה", עושות שימוש במקורות מיתולוגיים.
רומאני הרבה לסייר בספרד, יוון, גרמניה וצרפת. בשנת 1814 השתקע במילאנו, שם התיידד עם דמויות חשובות בחוגי הספרות והמוזיקה. הוא דחה הצעה למשרת משורר החצר בווינה והחל תחת זאת בקריירה של לבריתן אופרות. הוא כתב שתי לבריות למלחין יוהאן סימון מאייר, וכתוצאה מכך התמנה ללבריתן של לה סקאלה. רומאני זכה להוקרה הרבה ביותר מבין הלבריתנים האיטלקים של זמנו והוציא מתחת ידיו קרוב למאה לבריות. על אף עניינו בספרות הצרפתית, סירב לעבוד בפריז.
ככלל, רומאני לא יצר סיפורים משלו; הוא התעדכן בקביעות במתרחש בתיאטרון הפריזאי ועיבד מחזות שזכו שם לפופולריות, אבל התברר שלא תמיד הייתה זו אסטרטגיה בטוחה, בהתחשב בחקיקה המעורפלת בנושא קניין רוחני בשנים ההן. במקרה אחד, רומאני כתב לברית על בסיס המחזה "לוקרציה בורג'ה" מאת ויקטור הוגו לאופרה "לוקרציה בורג'ה" מאת דוניצטי, אבל כשהאופרה הוצגה בפריז ב-1840, השיג הוגו צו האוסר על הפקות נוספות. הלברית נכתבה מחדש והוכתרה בשם "לה רינגאטה" והדמויות האיטלקיות הוחלפו בטורקיות.
רומאני כתב את הלבריות ל"שודד הים", "זאירה" "בני קפולט ובני מונטגיו", "לה סונאמבולה", "נורמה" ו"באטריצ'ה די טנדה" של בליני, ל"טורקי באיטליה" ול"ביאנקה ופליירו" של רוסיני ול"אנה בולנה" ו"שיקוי האהבה" של דוניצטי (שאותה עיבד מ"לה פיליטר" של אז'ן סקריב). כמו כן כתב לברית (במקור למלחין אדלברט גירובץ), שורדי השתמש בה לקומדיה המוקדמת שלו "בוקר מלכותי".
רומאני נחשב לשותף אידיאלי לבליני, המצוטט כמי שאמר: "תנו לי שירה טובה ואתן לכם מוזיקה טובה". "סיטואציות" דרמטיות, אפילו מוגזמות, המנוסחות בחרוזי שיר ש"תכליתם לתאר את להט היצרים באופן הססגוני והחי ביותר", כך הגדיר בליני את ציפיותיו מלברית במכתב לפלורימו מ-4 באוגוסט 1834, ואת מבוקשו זה מצא אצל רומאני.
הקשר האידיאלי הזה עלה על שרטון בגלל אי-עמידה בלוח הזמנים ל"באטריצ'ה די טנדה". אחרי שכתב את "הפוריטנים" ללברית מאת קרלו פפולי, גמר בליני אומר שלא לחבר עוד אופרות איטלקיות עם איש פרט לרומאני. "הפוריטנים" הייתה הבאופרה האחרונה שלו; הוא מת פחות משנה אחרי הצגת הבכורה שלה. רומאני התאבל עליו עמוקות וכתב הספד, שבו ביטא את צערו העמוק על חילוקי הדעות שהפרידו ביניהם.
ב-1834 התמנה רומאני לעורך ה"גאזטה אופיצ'יאלה פיאמונטזה", שלו תרם ביקורות ספרותיות. הוא נשאר במשרה זו, בהפסקה בשנים 1849 - 1854, עד מותו, במונליה (במחוז ליגוריה שבאיטליה). כרך של הפואמות הליריות שלו יצא לאור בשנת 1841.
ויקרא רבה
ויקרא רבה או הגדת ויקרא או הגדה של ויקרא הוא מדרש אגדה דרשני על ספר ויקרא, שנכתב בארץ ישראל במאה החמישית או במאה השישית או באמצע המאה השביעית, ההשערה הרווחת היא כי המונח 'רבה' ניתן לו בעת קיבוצו עם שאר ההגדות על התורה והמגילות בידי המעתיקים, כיוון שהיו אחר הספר בראשית רבה, וששמו הקדום יותר היה הגדת ויקרא.
מאפיינים.
מבנה ותוכן.
ויקרא רבה מחולק לשלושים ושבע פרשיות, אשר ככל הנראה היו מותאמות לסדר הקריאה הארץ ישראלי הקדום, או לפחות היו ערוכות ספרותית תוך שמירה על הזיקה לבית הכנסת, גם אם לא בהתאמה מלאה לפרשיות הנקראות על סדר היום.
כל פרשה בנויה מחטיבת פתיחתאות המהוות בניגוד בראשית רבה את רוב הפרשה, מגוף הדרשה ולמעט שלוש פרשיות גם מדברי סיום. בכמחצית מן הפרשיות מופיעה המילה גופא כמילת קישור לדרשה. בדרשה עצמה חוזרים לדרוש פסוקים מתחילת הפרשה, פסוקים מפרשיה קודמת או שפותחים דיון לסוגיה אגדתית במבנה הדומה לסוגיה התלמודית הדרשות מסתיימות בעשרים וחמישה מהמקרים בדברי הגאולה העתידה, בשלוש בדברי תפילה וכפרת עוונות ובשש הנותרות הסיום מתבטא בסגירת המעגל הספרותי של הנושא הנידון בפרשה. תוכנו של המדרש מהווה את הבסיס לכחמישים פרשיות בתנחומא, ונמצא מקביל בשישים פרשיות לתלמוד הירושלמי. הפרשיות ברוב המקרים אינן זהות וישנה מחלוקת בין החוקרים איזה מן החיבורים שאב מן השני. כמו כן נמצא דמיון רב בין המדרש פסיקתא דרב כהנא לבין מדרש ויקרא רבה, ישנן חמש פרשיות שכמעט זהות וסגנון המדרשים דומה, כמו כן מקורות אשר לא היו לנגד עיניו של מחבר הפסיקתא דרב כהנא נעלמו מעיני מחבר מדרש ויקרא רבה וכמו בעיניין הירושלמי המקור הקדום מביניהם לדרשות עדיין לוט בערפל.
מדרש דרשני.
מדרש ויקרא רב הוא מדרש דרשני דהיינו אין הוא מפרש את הפרשיה הנידונה אלא עיקרו נשיאת דרשה על נושא מסוים כאשר הפסוקים מהווים רק מסלול עליו הדרשן מניע את תוכן הדרשה. בסוגה ספרותית זו הפסוקים הנדרשים בכל פרשיה הם פסוקים בודדים הפותחים את הפרשה, לרוב הפסוקים יוצאו מהקשרם על מנת להוביל לנושא הנידון. האמרות השונות לרוב יהיו בעלות לכידות תימטית ממבט העל של נושא הדרשה, אך שונים בנושא הפרטי בין אמרה לאמרה. כמו כן בין פתיחתא לפתיחתא תשמר תכונה זו. תכונה זו הביא את החוקר י.ל. צונץ לתאר את תצרופת האמרות היוצרות יחדיו את הלכידות התימטית "כמעשה אמנות פסיפסים". אחד ההסברים לשיטה זו המתבססת על מספר מועט של פסוקים המוצאים לרוב מהקשרם הוא שספר ויקרא דל בנושאים אגדתיים ורובו הגדול עוסק בפרקטיקה הדתית המסועפת של עבודת הקורבנות. לכן בבואו של מחבר המדרש לחבר מדרש הצמוד לספר המקראי, אך גם שומר על מנעד נושאים רחב נאלץ הוא להוציא את המקרא מידי פשוטו, ולהצטמצם למספר מועט ככל שניתן של פסוקים.
הפתיחתאות.
הפתיחתא מאופיינת בלקיחת פסוק רחוק מן הפסוק הנדרש. והדרשן באמצעות היקשים, גזרות שוות ושאר מתודות פרשניות מתווה דרך השתלשלות המסתיימת בפסוק עליו המדרש דן. פתיחתא פשוטה היא פתיחתא המאופיינת בקשר מובהק התגלגל בין דרשה לדרשה. בניגוד למדרש בראשית בה, המדרש על ויקרא מכיל בנוסף לפתיחתאות הפשוטות גם פתיחתאות מורכבות. פתיחתאות אלו מורכבות מכמה חטיבות אשר נראות ללא קשר רעיוני ביניהן. אך בצירוף כולם יחדיו עולה החיבור בין הפסוק הרחוק לפסוק הנדרש. דוגמה לדבר אותה מנתח החוקר ח. מאק בספרו "מדרש ואגדה" היא הפתיחה הראשונה לספר ויקרא: