השטח שנשלט על ידי פורטוגל הוצג למספר תחומי ספורט אירופיים וצפון אמריקאים פופולריים מאז שנות העשרים וארבעים. תקופה זו הייתה תקופה של התרחבות ומודרניזציה שכללה בניית מספר מתקני ספורט לכדורגל, הוקי, כדורסל, כדורעף, כדוריד, אתלטיקה, התעמלות ושחייה. מספר מועדוני ספורט הוקמו בכל השטח, ביניהם כמה מארגוני הספורט הגדולים והוותיקים ביותר במוזמביק שהוקמו בשנת 1920. כמה ספורטאים, בעיקר שחקני כדורגל, שהצליחו בספורט הפורטוגלי היו ממוזמביק. מאז שנות ה-60, עם ההתפתחויות האחרונות בנושא תעופה מסחרית, החלו קבוצות הכדורגל המדורגות הגבוהות ביותר במוזמביק ובשאר הפרובינציות האפריקניות שמעבר לים, להתחרות ב"טאצה דה פורטוגל" (הגביע הפורטוגלי). היו גם מספר מתקנים וארגונים לגולף, טניס וציד בר.
הספורט הימי היה מפותח ופופולרי במיוחד. החל משנות החמישים הוצג הספורט המוטורי למוזמביק. בהתחלה מכוניות מרוץ היו מתחרות באזורים ברחבי העיר ולאורך שוליה, אך כשהמימון והעניין גדלו, נבנה מסלול מרוצים ייעודי באורך של 1.5 ק"מ (0.93 מייל). המשטח הראשוני של המסלול החדש לא סיפק אחיזה טובה, ובשנות השישים התרחשה שם תאונה שהרגה 8 בני אדם ופצעה רבים נוספים. לכן, בשנת 1970 שופץ המסלול והשטח השתנה כדי לעמוד בדרישות הבטיחות הבינלאומיות הגבוהות ביותר שהיו נחוצות באירועים גדולים עם צופים רבים. האורך גדל אז ל-3,909 ק"מ (2,429 מייל).
The Strange Death of Adolf Hitler
The Strange Death of Adolf Hitler (מאנגלית: מותו המוזר של אדולף היטלר) הוא ספר שנכתב בעילום שם משנת 1939, הטוען כי אדולף היטלר למעשה מת בשנת 1938 ולאחר מכן החליפו אותו כפילים דומים לרבות המחבר.
לפי הספר, המחבר נולד בשם מקסימיליאן באואר (Maximilian Bauer). לטענתו, הוא נעצר על ידי המשטרה הגרמנית ב-1933, לאחר מכן, המפלגה הנאצית עלתה לשלטון שמרה עליו ועל שלושה אחרים ככפילים אפשריים עבור היטלר. המחבר טוען כי בלילה שלפני ועידת מינכן, הוא סעד עם היטלר ועם בכירים נאצים אחרים כאשר הפיהרר הורעל באמצעות רעל מדרום אמריקה. המנהיגים הנאצים הנותרים החליטו במהירות לשמור על האשליה שהיטלר חיי ועוד בשלטון על ידי שימוש בכפילים אשר יהוו כשליטי בובות. הספר מסתיים בכך שהמחבר מבקש משר התעמולה הנאצי יוזף גבלס פילגש ומתאבד בירי.
הצהרת מבוא של מו"ל הספר טוענת כי מקורות כתב היד היו "בלתי ניתנים לערעור". קצין גרמני אלמוני שלא היה סימפתי לנאצים מסר לכאורה את כתב היד. המוציא לאור חשב שטענותיו דומות לטענה סאטירית שפורסמה מוקדם יותר השנה ב"ניו יורקר", אך הקצין התעקש כי טענתו אמיתית. הוא אמר כי הוא השיג את כתב היד הגרמני בניס מעובד של חברת הספנות "הקו הצרפתי" ולאחר מכן החליט לתרגם אותו לאנגלית. הוא היה משוכנע באותנטיות של כתב היד.
במגזין האמריקאי Foreign Affairs שיבחו לטובה את הספר, אך לא תמכו בתוכנו.
קרצו
קרצו (באנגלית: Karatsu; ביפנית: 唐津市 ) היא עיר הממוקמת במחוז סאגה באי קיושו, יפן. שמה, נוצר מהמילה קרה היפנית 唐 kara (שפרושה, סין, או היבשת מזרח אסיה בכלל), והמילה טצו-津 tsu (שפרושה, נמל). השם מסמל את חשיבותה ההיסטורית של העיר, כנמל סחר עתיק בין יפן עם סין וקוריאה. האזור המרכזי של קרצו, ללא העיירות והכפרים שאוחדו לתוך העיר ממחוז היגאשימאצוורה לשעבר, מונה 78,386 תושבים. נכון ל-1 בינואר 2020, העיר מנתה 117,663 תושבים וצפיפות אוכלוסין עמדת על 241 נפש לקמ"ר. השטח הכולל של העיר 487.59 קמ"ר. קרצו היא העיר השנייה בגודלה במחוז סאגה אחרי בירת המחוז העיר סאגה מבחינת גודל האוכלוסייה.
ב-1 בינואר 2005, העיירות Chinzei, Hamatama, היזן, Kyūragi, אוצ'י, Yobuko, Nanayama והכפר Kitahata (כולם ממחוז היגאשימאצוורה לשעבר ) שמוזגו לתוך העיר קרצו.
גאוגרפיה.
קו האורך הגאוגרפי 130 מזרח חוצה את העיר ולציון נקודת המעבר נקבע שילוט לצד מסילת הרכבת והכביש המהיר המגיעים לעיר.
בשל קרבתה ליבשת אסיה, קרצו ידועה כבר מהזמן העתיק כתחנת ביניים בדרך לקוריאה ולסין.
היסטוריה.
תחת שלטון ritsuryō, נפה מהעיר הנוכחית הייתה חלק ממחוז הייזן שבוטל בשנת 2005. בשנת 1591, על החוף הצפוני של העיר (לשעבר העיר צ'ינזי), נבנתה טירת נגויה . בשנה שלאחר מכן, היא הפכה למקום שממנו החלה מלחמת האימג'ין מלחמת יפן קוריאה בין השנים 1592–1598 על ידי טויוטומי הידיושי. באמצע 1593 עדין בתקופת אדו, טרזאווה הירוטאקה נטש את טירת נגויה, והקים את טירת קראצו ובשנת 1602 החל לשלוט ממנה על כל האזור. טירת קרצו הפכה ללב ליבה של העיר קרצו גם בתקופה המודרנית. המגדל של טירת קראצו נבנה בשנת 1966.
ב־1 באפריל 1889 - הוקמה המערכת העירונית המודרנית היפנית . כתוצאה מכך הוכפפו לראשויות העיר קרצו 19 הכפרים השכנים. עד 1 בינואר 2006 הוכפפו לרשות העיר עוד עיירות וערים שכנות.
בראשית המאה ה-20 החלה תנופת פיתוח כבישים ומסילות רכבת ממזרח למערב באזור העיר, בשנת 1926 הסתיימה הנחת מסילת הרכבת בין קרצו לפוקאקה. במהלך מלחמת העולם השנייה בין ארצות הברית ליפן העיר קרצו לא נפגעה. בשנת 1953 הסתיימבה בניית גשר מאזורו והכביש המחבר את קרצו עם בירת המחוז העיר סאגה. בשנת 1955 העיר קרצו הגיע לשיא של 190,000 תושבים שלאחריו כמות האוכלוסין רק פחתה. בשנת 1965 הושלם המגדל בטירת קרצו. בין השנים 1967 ועד 1975 נבנו באזור העיר שלוש תחנות כוח חשמליות שסיפקו חשמל לעיר וגם לכל האי קיושו.
חינוך.
מערכת החינוך בקרצו מבוססת על 7 בתי ספר תיכון מחוזיים, 25 חטיבות ביניים ו-44 בתי ספר יסודיים. בנוסף בית ספר מקצועי ארצי ובית ספר לנכים מחוזי.
כלכלה.
נכון לשנת 2005 התפלגות כוח העבודה בעיר היה כלהלן:
אַקלִים.
האקלים בקרצו הוא אקלים סובטרופי לח ( סיווג האקלים של Köppen "Cfa" ). כמות המשקעים השנתית הממוצעת בעיר עומדת על כ-1900 מילימטרים. הטמפרטורה הממוצעת השנתית נעה בין כ-19.5°C במקסימום ועד 14°C במינימום.
אף על פי שהאקלים בקרצו מושפע מהאוקיינוס השקט, האקלים בעיר אופייני לסוג האקלים בקיושו המאופיין עם פחות שעות שמש בחורף. באזורי החוף הבדלי הטמפרטורות בין היום ללילה הוא קטן לאורך כל השנה, וימים חמים בחורף הם נדירים. אין כמעט פגיעות ישירות מסופות טייפון, מהירות הרוח השנתית המרבית נעה בין 8 קמ"ש לבין 12 קמ"ש, בעיקר בגלל רוחות חזקות בים גנקאיי בחורף והראשונות באביב. הטמפרטורה הממוצעת השנתית עומדת על 15°C, שעות שמש שנתיות 1783.9 ומהירות הרוח ממוצעת 2.1 מ' לשנייה (הערכים ממוצעים למדידות וסטטיסטיקות שנערכו בין השנים 1979 - 2010).
תחבורה.
אווירית.
שדות התעופה הקרובים ביותר הם נמל התעופה סאגה ושדה התעופה פוקואוקה.
רכבות.
בעיר עוברים 2 קווי רכבת של רכבת JR קיושו, קו קרצו וקו צ'יקוהי (מחובר לקו הרכבת התחתית של העיר פוקואוקה קוקו)
כבישים.
בעיר עוברים הכביש המהיר Nishi-Kyūshū והכבישים המהירים הארציים 202, 203, 204, 323, 382. בנוסף עוברים בעיר 9 כבישים עיקריים של מחוז סאגה.
תרבות ותיירות.
יובוקו.
העיר לשעבר יובוקו התמזגה עם קרצו ב-1 בינואר 2005.
יובוקו מפורסמת בזכות הדיונונים הטריים שדגים בה, Ika (烏賊) (いか） ביפנית, המוצע למאכל בסגנון סשימי, או שניתן לאכול אותו בזמן שהדיונונים עדיין בחיים. יובוקו מושכת גם תיירים מקומיים, שבאים לראות את הגשר הגדול של יובוקו (呼子大橋).
ביובוקו מתקיים פסטיבל המכונה Yobuko Tsunahiki (呼子大綱引), או "מלחמת הגוררות הימיות/ספינות הגרר של יובוקו", המתקיים מדי שנה בשבת ובראשון הראשונים של יוני. באירוע, מתחרים, הדייגים והחקלאים החיים באזור. האגדה המקומית אומרת שאם החקלאים ינצחו, יהיה יבול טוב באותה שנה; ואם הדייגים ינצחו, יהיה יבול דיג טוב באותה שנה.
חופים.
חוף האמטמה הוא אחד החופים היפים ביותר במחוז סאגה. הוא ממוקם קרוב למרכז קרצו וניתן להגיע אליו באמצעות קו הרכבת JR Chikuhi.
ערים תאומות.
לקרצו יש הסכמי ערים תאומות עם ארבע ערים:
Sword from the Stone
Sword from the Stone (בעברית: חרב מהאבן) הוא סינגל של הזמר-יוצר האנגלי, פסנג'ר, שיצא, על ידי בלאק קרואו רקורדס, ב-8 בינואר 2021, כסינגל השישי מתוך אלבום האולפן ה-12 שלו, "Songs for the Drunk and Broken Hearted". נכון לינואר 2022, השיר הושמע למעלה מ-21 מיליון פעמים בספוטיפיי.
גרסה מחודשת של השיר (Gingerbread Mix) יצאה ב-15 בינואר 2021. נכון לינואר 2022, גרסה זו הושמעה למעלה מ-6 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ביקורת.
העיתון הבריטי, אינדפנדנט, מתח ביקורת על מילות השיר.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ של השיר, שבוים על ידי ראג'ה וירדי, יצא בערוץ היוטיוב של הזמר ב-8 בינואר 2021. נכון לינואר 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-2 מיליון פעמים.
ניק קראוזה
ניק קראוזה (באנגלית: Nick Krause; נולד ב-14 באפריל 1992) הוא שחקן אמריקאי, אשר ידוע בעיקר בשל הופעתו בתור הרלון בסרט "ארנב לבן".
ביוגרפיה.
קראוזה נולד באוסטין, טקסס כבנה של סוכנת הכישרונות ליז את'רטון, וגדל בג'ורג'טאון. אחותו היא השחקנית קייט קראוזה. הוא למד ב-NYOS Charter School וסיים מוקדם את לימודיו בתיכון ג'ורג'טאון כדי להתחיל בצילומי סרט הקולנוע "היורשים" שביים ג'ורג' קלוני. צילומי הסרט התרחשו בהוואי.
קריירת משחק.
קראוזה החל להתעניין במשחק בגיל עשר, כאשר השתתף בסדנת משחק ואלתור.