בקבוצה הראשונה, כאמור, ישנן תרופות המנסות לתקן חסר במוליך עצבי מסוים במוח. במחלת אלצהיימר יש חסר ידוע במוליך העצבי אצטיל-כולין. במערכות עצביות מוחיות מסוימות, מוליך עצבי זה מעביר גירוי מתא עצב אחד למשנהו דרך המרווח הסינפסטי שבין התאים. לאחר שהמוליך העצבי ממלא את תפקידו, הוא מפורק כימית על ידי אנזים הנקרא אצטילכולין אסטראז ואז פעולתו נפסקת עד להגעת הגירוי הבא, עם טרנסמיטור חדש. מעכבי אצטילכולין אסטראז משמשים כתרופה הגורמת להפחתת פירוק אצטיל-כולין. התרופות העיקריות בקבוצה זו הן:
בקבוצה השנייה יש את הממנטין - תרופה הפועלות נגד חומצה גלוטמית הנמצאת אצל חולי אלצהיימר בעודף ומזרזת את מותם של נוירונים במוח. התרופה גורמת לחסימת קולטני הגלוטמט NMDA בתאי המוח, ובכך מגנה על תאי המוח מנזקי הגלוטמט.
הטיפול בבעיות ההתנהגותיות והנפשיות המאפיינות את חולי מחלת אלצהיימר - כאמור, בחולים אלו יכולים להתפתח תסמינים של דיכאון, אי שקט, אלימות, נֵגָטִיבִיזְם (סירוב לבצע כל פעולה בסיסית), הפרעת שינה ועוד. את התרופות האלו יש לתת תחת פיקוח מתמיד ורק בתסמינים בעלי עוצמה בינונית עד קשה. זאת בהתחשב בתופעות הלוואי הרבות והקשות של תרופות אלו. למשל, תרופות הרגעה במחלת אלצהיימר הן מהסיבות העיקריות לנפילות ושברים. אם יש תסמינים פסיכוטיים כמו מחשבות שווא ומצבים של בלבול קיצוני המכונים דליריום יש להשתמש בתרופות אנטי-פסיכוטיות. תרופות נוגדות דיכאון מועילות בשלבים המוקדמים של המחלה, כאשר החולה מודע עדיין לבעיותיו ומפתח דיכאון תגובתי. חולה אלצהיימר נמצא לעיתים קרובות במצב של חרדה עקב מודעות מסוימת למצבו או עקב פירוש מוטעה של גירויים סביבו. חולים אלו מקבלים תרופות נוגדות חרדה. תרופות שינה יכולות לעזור בחולים הסובלים מחוסר שינה או מהפיכת מחזור השינה לשינה ביום וערנות יתר בלילה עם הפרעה לסביבה.
טיפולים לא תרופתיים - חולה במחלת אלצהיימר זקוק לטיפולים רבים אחרים כמו טיפול פיזיותרפי כדי לשמר את התנועתיות זמן רב ככל האפשר, למנוע עיוותים מכאיבים של הפרקים ולחזק שרירים. הם זקוקים לריפוי בעיסוק כדי לשמר מיומנויות לזמן ארוך יותר וכדי לגרות את המוח (בעזרת מוזיקה, ציור, שיחות, משחקים ועוד). חולים אלו זקוקים למעקב עור והיגיינה מתמיד כדי למנוע היווצרות פצעי לחץ (סיבה מהראשיות לתמותה במחלה זו) וזיהומי עור שונים. החולים זקוקים להכנת סביבה הולמת למצבם ובעיותיהם בדירתם ואחר כך במוסד בו יאושפזו (התאמה של מיטה, כיסא ישיבה, שירותים מקלחות וכו').
גם המשפחה סביבו זקוקה לתמיכה מתמדת, להסברים עדכניים על מצב החולה והסיבות למצב זה, לתיאום ציפיות מהחולה והטיפול בו.
ב-31.10.2013 התקיים כנס השקה של התכנית הלאומית להתמודדות עם מחלת האלצהיימר ודמנציות אחרות, בשיתוף משרד הבריאות ועמותת עמדא. החזון של התכנית הלאומית הוא לאפשר ללוקים בדמנציה ולבני משפחתם לנהל חיים מכבדים, בסיוע של פריסת שירותים שיהיו באיכות ובנגישות; להתייחס לדמנציה החל משלב מניעת גורמי הסיכון, דרך פעולות לאיתור ואבחון מוקדם, טיפול בלוקים בכל שלבי המחלה, עד לסוף החיים, תוך הטמעת עקרונות עבודה וטיפול רב-מקצועיים והגברת התיאום ושיתוף הפעולה בין כל המעורבים.
חרדה חברתית
חרדה חברתית או פוביה חברתית באנגלית Social-Phobia או "Social Anxiety Disorder" היא הפרעת חרדה, שמתאפיינת בפחד, חשש או דאגה ממגוון של מצבים חברתיים או מביצוע פעולות מסוימות בפומבי. אף שהפרעה זו היא מבחינות מסוימות סוג של פוביה ספציפית היא הופרדה מאבחנת הפוביה הספציפית והפכה לאבחנה בזכות עצמה. מאפייני ההפרעה כוללים פחד ממצבים חברתיים שונים, פחד העלול לגרום לפגיעה במגוון של תפקודים בחיי היומיום. מקור השם פוביה הוא במילה היוונית בריחה או פחד. יש הרואים בחרדה חברתית קבוצה של מספר הפרעות הקשורות זו לזו ונוצרות בגילאי הילדות.
אבחנה.
על פי ה-DSM 5, כדי שאדם יאובחן כסובל מחרדה חברתית, חייבים להתקיים כל הקריטריונים הבאים:
תת סוג של ההפרעה: פחד מפני דיבור בפני קהל.
שכיחות ואפידמיולוגיה.
בארצות הברית שכיחות ההפרעה עומדת על כ-7%. השיעור החציוני במדינות אירופה עומד על 2.3%. השכיחות בילדים ומתבגרים דומה לזו של מבוגרים. השכיחות של חרדה חברתית בקרב זקנים נעה בין 2% ל-5% בקרב אזרחי ארצות הברית. הבדלים בין המינים באים לידי ביטוי בעיקר בילדים ובני נוער, כאשר בנים נוטים יותר מבנות לפתח את ההפרעה. בארצות הברית שיעור החרדה החברתית גבוה יותר בקרב ילידים אינדיאניים ונמוך יותר בקרב יוצאי אסיה, אמריקה הלטינית, אפרו-אמריקנים, ויוצאי הקריביים. בשל מגפת הקורונה חלה עלייה משמעותית באחוזי הסובלים מחרדה זו בקרב בני הנוער.
גורמי סיכון פרוגנוסטיים.
אישיותיים: תכונות בסיסיות היכולות להיות קשורות לפרה דיספוזיציה לחרדה חברתית הם חשש משיפוט חברתי ועכבות חברתיות.
סביבתיים: חינוך אינו תקין, או חוויות בלתי נעימות עם אנשים מובילות בדרך כלל לחרדה חברתית.
גנטיים ופיזיולוגיים: ישנה ככל הנראה השפעה גנטית הקשורה לאינטראקציה בין גנטיקה לסביבה (תחום הקרוי אפיגנטיקה). כמו כן קרובים מדרגה ראשונה הם בעלי סיכוי גדול עד פי שישה לפתח את ההפרעה.
סוגיות תלויות תרבות.
התסמונת Taijin Kyofusho (בתרגום מכונה מיפנית: "טיפול אישי") המוכרת בתרבות היפנית והקוראנית קשורה בעיקר להשפעה שהאדם עם ההפרעה מיחס למבטים שלו. היא כוללת היבטים של חרדה חברתית ושל הפרעת גוף דיסמורפית ובחלק מהמקרים גם הפרעה דלוזיונלית.
בקרב מהגרים לבנים לארצות הברית נמצא שיעור נמוך יותר משמעותית של הפרעת חרדה חברתית.
מהלך ההפרעה.
הגיל החציוני לתחילת ההפרעה בקרב ילידי ארצות הברית הוא גיל 13. כ 75% מהילדים מפתחים את ההפרעה בין גיל 8 לגיל 15. תמונת ההפרעה עולה לעיתים מסיפור החיים של הילד הכולל עכבות חברתיות וביישנות. ההפרעה יכולה להתפתח ולבוא לידי ביטוי גם בילדים צעירים יותר. התפתחות ההפרעה יכולה להתרחש על רקע של התנסות משפילה (למשל ילד שהיה קורבן לאלימות בבית הספר, ילד שהקיא כשהיה צריך לדבר מול קהל). במקרים אחרים ההפרעה מתפתחת בהדרגה ובאיטיות.
התפתחות של הפרעה חברתית בבגרות היא אירוע נדיר יחסית וקשור לצורך לרכוש תפקידים חברתיים חדשים (למשל תפקיד בכיר יותר בעבודה, או ניסיון למצוא בת/בן זוג לנישואין). במקרה האחרון, החרדה החברתית תיעלם עם הנישואין. עם זאת היא עלולה להופיע שוב אם האדם יתגרש.
התמונה הקלינית.
הסימפטומים הגופניים של החרדה החברתית שאותם חווים אנשים החיים עם ההפרעה דומים לאלו של הפרעות חרדה אחרות וכוללים: הזעה, הסמקה, רעד בגוף, בחילה, ורעד בקול. כמו כן ישנה נטייה חזקה להימנע מסיטואציות חברתיות שבהן האדם התנסה בתסמינים אלה בעבר. מתבגרים יציגו תמונה רחבה יותר של סימפטומים מאשר ילדים, אשר תהיה קשורה למגוון רחב יותר של סיטואציות חברתיות (דייטים, מסיבות ואירועים חברתיים אחרים וכדומה). אצל זקנים תסמיני החרדה החברתית יהיו מתונים יותר, אך הם יתרחשו במגוון רחב יותר של סיטואציות חברתיות. אצל זקנים החרדה החברתית עשויה להיות קשורה לאובדנים הקשורים לזקנה (ירידה בשמיעה למשל) או פגיעה בעקבות מצב רפואי. התמונה הקלינית אצל זקנים תכלול יותר סימנים גופניים מאשר תסמינים נפשיים .
תחלואה נלווית.
מעבר לסימפטומים הגופניים, בדומה להפרעות חרדה אחרות, אנשים עם חרדה חברתית יכולים להציג במקביל גם סימפטומים של הפרעות אחרות ובכללן הפרעות חרדה נוספות, דיכאון (שכיח)I, הפרעה דו־קוטבית, דיסטימיה, הפרעה בדימוי הגוף או אילמות סלקטיבית. כמו כן, בקרב הסובלים מההפרעה יש אחוז גבוה, ביחס לשאר האוכלוסייה, של התמכרויות לאלכוהול וסמים, כתוצאה מניסיון לטיפול עצמי בחרדה. מבחינה רפואית חרדה חברתית היא ממצא שכיח אצל חולי טרשת נפוצה (MS).
מחקר.
הפרעת הפוביה החברתית עדיין אינה מובנת דיה וחלק מהעבודה המחקרית על הפרעה זו עוסקת בניסיונות לבסס גורמים פרוגנוסטים העשויים לנבא טוב יותר התפתחות של פוביה חברתית. סוג אחר של מחקרים בודק שיטות התערבות חדשות שתכליתן לסייע לאנשים עם הפרעת חרדה חברתית. דוגמה לשיטה כזו היא פיתוח של מערכת היוצרת מציאות וירטואלית מבוססת אינטרנט בה יכולים אנשים עם ההפרעה להתנסות בחשיפה מדורגת ומבוקרת לגירויים המפחידים.
טיפול.
מחקר מטא-אנליזה משנת 2014 בחן 101 מחקרים שכללו מעל 14,000 מטופלים הסובלים מחרדה חברתית. במחקר השוו בין טיפול פסיכולוגי לבין הימצאות ברשימת המתנה. אפקטים גדולים נמצאו לטיפולים תרופתיים, לטיפולים קוגניטיביים-התנהגותיים ולקבוצות לעזרה עצמית. לטיפול פסיכודינמי נמצאה אפקטיביות נמוכה יותר. מבין הטיפולים התרופתיים השונים, תרופות נוגדות דיכאון וחרדה ממשפחת SSRI הראו אפקטיביות הכי עקביות.
קיימות מספר אפשרויות בטיפול התרופתי, תרופות נוגדות דיכאון וחרדה ממשפחת SSRI או SNRI שיש ליטול באופן רציף והשפעתם למשך כל היום, תרופות נוגדות חרדה ממשפחת בנזודיאזפינים כמו קלונקס. אפשרות תרופתית נוספת שהיא חדשה יחסית היא ההורמון אוקסיטוצין המשפר יכולות חברתיות. ישנן עדויות להצלחת טיפול פרטני באמצעות CBT. טיפול זה יצליח יותר אם למטופל לא היו תסמיני דיכאון. ישנן גם עדויות להצלחת CBT בטיפול קבוצתי.
שיקום.
אדם בן 18 ומעלה שנקבעו לו 40% נכות רפואית על ידי המוסד לביטוח לאומי, בעקבות הפרעה פסיכיאטרית זכאי לקבל שירותי סל שיקום.
חרדות
בסיס אוקטלי