במאי 2014 סרטה השני אותו ביימה וכתבה "לנשום" הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן וזכה לשבחים רבים. הסרט מבוסס באופן רופף על פי ספר צרפתי באותו השם, אשר נכתב על ידי אן-סופי בראסם. בינואר 2015 הוכרז כי "לנשום" קיבל שתי מועמדויות לפרס סזאר היוקרתי בקטגוריית "השחקנית המבטיחה ביותר" לכוכבות הסרט ז'וזפין לאפי ולו דה לאז'.
ב-2018 ביימה את העיבוד הקולנועי "Galveston" ("הכי רחוק שאפשר"), המבוסס על הספר "גלווסטון" מאת ניק פיזולאטו, ובכיכובם של בן פוסטר ואל פנינג.
ב-2018 יצא לאקרנים הסרט האמריקאי "מבצע פינאלה" בו היא מככבת בתור חנה, לצד אוסקר אייזק וליאור רז. הסרט המתאר את מאמצי המוסד ללכידת קצין האס אס אדולף אייכמן והבאתו למשפט בישראל.
ב-2019 שיחקה בסרט הפעולה "מחתרת השישה" מבית נטפליקס. בשנת 2020 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "אמריקה הקטנה" של שירות הסטרימינג אפל TV פלוס.
בסוף 2019 פורסם כי לורן תביים את הסרט "הזמיר" המבוסס על הרומן באותו שם מאת כריסטין האנה, ולתפקידים הראשיים לוהקו השחקניות דקוטה פנינג ואל פנינג והוא עתיד לצאת לאקרנים במהלך סוף שנת 2022.
חיים אישיים.
בשנים 2005–2009 לורן הייתה בזוגיות עם השחקן הצרפתי, ז'וליין בויסלייר. ב-2013 היא חשפה שהיא נשואה לגבר אך לא רצתה לפרסם בתקשורת את זהות בעלה, ובנם הראשון נולד בספטמבר 2013.
לורן פעילה בתחום איכות הסביבה, ואף הייתה ל"שגרירת אקלים" מטעם הפורום ההומניטרי הגלובלי של קופי אנאן. היא ביקרה משלחת של גרינפיס להצלת יערות הגשם באינדונזיה. ב-2012 קריינה בסרט הדוקומנטרי הצרפתי "Surpêche" (המבוסס על הספר "The End of the Line") העוסק בביצוע פעילויות דיג בהיקף מוגזם עד לרמה של סיכון אקולוגי. היא המשיכה בקמפיינים בנושא זה בצרפת ובאירופה.
בנימין שפירא
בנימין שפירא (10 ביוני 1913–1993) היה פרופסור לביוכימיה, חתן פרס ישראל למדעי הרפואה.
שפירא נולד בגרמניה ובשנת 1926 עלה עם הוריו לארץ ישראל והתיישב עמם בעפולה. את לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר הריאלי ובין השנים 1933–1937 למד לתואר ראשון במדעי הטבע באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1940 הוענק לו תואר דוקטור והוא החל בעבודה כעוזר מחקר במעבדה לחקר הורמונים ולפיזיולוגיה פתולוגית, בין היתר תחת ברנרד צונדק. במהלך לימודיו היה תלמידו של חיים ארנסט ורטהיימר, עמו החל לעבוד במהלך שנות הארבעים ומחקרם המשותף בנוגע לתפקיד הליפיד בבני אדם ובצמחים הביא לקביעה בנוגע להיות אדיפוציטים מקור להתפתחות שומן. בשנת 1948 קודם לדרגת מרצה והחל לעבוד במעבדה לפיזיולוגיה פתולוגית וכמרצה לפיזיולוגיה כימית. בשנת 1953 הוענקה לו דרגת פרופסור חבר ובשנת 1958 דרגת פרופסור מן המניין.
שפירא היה פרופסור לביוכימיה רפואית ונמנה עם סגל ההוראה של הפקולטה לרפואה ובית החולים הדסה. עבודתו העיקרית נגעה לחקר חילוף חומרים בגוף האדם. מחקרו המשותף עם שרה הסטרין-לרנר בנושא ספיגת גלוקוז זיכה אותם בפרס ישראל למדעי הרפואה לשנת 1955.
במשך שנים כתב ערכים עבור האנציקלופדיה העברית והיה עורך של מחלקת מדעי הטבע של האנציקלופדיה החל מכרך כ"א.
שפירא הלך לעולמו בשנת 1993. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. שפירא היה נשוי לשולמית אבינרי (אחותו של הבלשן יצחק אבינרי) ואב לשניים.
די לינקה
די לינקה (מגרמנית: Die Linke - השמאל) היא מפלגה שמאל רדיקלית דמו-סוציאליסטית בגרמניה הנמצאת, מבחינת עמדותיה, משמאל למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, והיא הסיעה השמאלית ביותר בבונדסטאג.
בראשות המפלגה מכהנות הנשיאות ג'נין ויסלר וסוזאנה הניג וולסו, וכראש הסיעה בפרלמנט מכהן דיטמר בארטש.
בעקבות הבחירות הכלליות בגרמניה 2021, מהווה דה לינקה את המפלגה הקטנה ביותר בבונדסטאג, ולה 39 חברים היושבים באופוזיציה. ברמה המחוזית, מיוצגת המפלגה בפרלמנטים של 10 מדינות פדרליות של גרמניה, ויושבת בקואליציה הממשלתית של 4 מהן: מקלנבורג-מערב פומרניה, ברמן, ברלין; ובתורינגיה, בה היא מובילה את הקואליציה ונציגה בודו רמלוב משמש כראש הממשלה.
היסטוריה.
המפלגה נוסדה ב-16 ביוני 2007 כאיחוד של מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי (PDS), יורשתה ההיסטורית של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ששלטה במזרח גרמניה עד לשנת 1989 ומפלגת עבודה וצדק חברתי - האלטרנטיבה האלקטורלית בראשות אוסקר לפונטיין שפרשה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית ב-2005 על רקע נטיותיו הנאו ליברליות של גרהרד שרדר, הקנצלר הסוציאל-דמוקרטי דאז.
מנהיגי המפלגה הם ז'נין ויסלר ודיטמר בארטש. לאחר הבחירות ב-2005 הייתה המפלגה למפלגה הרביעית בגודלה בבונדסטג ולה 53 מושבים מתוך 612 (8.7%). על פי נתוני המפלגה, בדצמבר 2012 היו בה 63,761 חברים רשומים. בבחירות שנערכו ב-2009 התחזקה המפלגה וזכתה ל-12 אחוזים מן הקולות. בבחירות ב-2013 הפכה המפלגה לסיעה השלישית בגודלה, זאת אף על פי שזכתה לפחות קולות מהבחירות הקודמות (8.6%) ועמדה בראש האופוזיציה מול ממשלת האחדות בראשות אנגלה מרקל.
עמדות המפלגה.
המפלגה תומכת בקו שמאלי מוצק מבחינה כלכלית, אך גם במשנה שמאלית בנוגע ליחסי החוץ של גרמניה. המפלגה דוגלת בזכויות העובד, האזרח והמהגר, בהנהגת שכר מינימום של 10 אירו לשעה (עם פרספקטיבה ל-12 אירו לשעה עד סוף הקדנציה 2013–2017), בקידום מעמד האישה (כ-47% מחברי המפלגה נשים, יותר מבכל מפלגה אחרת בגרמניה), בזכויות להט"ב, ובהגברת הצעדים לשמירת איכות הסביבה ושילובם עם אג'נדה חברתית. המפלגה מתנגדת בתוקף להנהגת שכר לימוד באוניברסיטאות, בהתערבות של גרמניה בסכסוכים "לא לה", כגון המלחמה בעיראק ובשימוש באנרגיה אטומית. זו המפלגה הגדולה היחידה שיצאה בפומבי כנגד מעורבותה של גרמניה במלחמת אפגניסטן, וקראה להשבת החיילים הגרמנים ממדינה זו.
החל מפרוץ המשבר הכלכלי באירופה, עומדת המפלגה לצד מפלגות השמאל במדינות כגון יוון וספרד ומתנגדת לצעדים שמובילה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל. המפלגה קוראת לסולידריות בינלאומית, מתנגדת לכך שהמעמדות התחתונים ומעמד הביניים נושאים בעול החובות שגרמו למשבר בזמן שהמעמדות העליונים והסקטור הבנקאי, שעל פי השקפת המפלגה שיחקו תפקיד מרכזי בהיווצרות המשבר והרוויחו עד כה מהמהלכים שננקטו לייצוב הכלכלה, משוחררים מכל אחריות.
ביקורת.
מתנגדי המפלגה מרבים להצביע על נטיותיהם הקומוניסטיות, לכאורה, של העומדים בראשה, ובעבר הועלו האשמות וחשדות בדבר חברותם של כמה מראשי המפלגה בשירותים החשאיים של גרמניה המזרחית לשעבר. לאחר הבחירות ב-2005 ו-2009 הצהירו שתי המפלגות הגדולות שלא יצטרפו לקואליציה עם מפלגת השמאל, זאת כיוון שחלקים שמפלגה זו נתפשת בעיני רבים כדוגלת בעקרונות קומוניסטיים, עם השנים התרככה עמדה זו. כיום משתתפת המפלגה בקואליציה של 3 מדינות מחוז בגרמניה: ברמן, ברלין ובתורינגיה בה היא המפלגה הגדולה בפרלמנט וראש ממשלת תורינגיה הוא מ"די לינקה".
כבביר
שטייר M
שטייר M היא סדרת אקדחים מתוצרת חברת הנשק האוסטרית שטייר מנליכר. האקדח הוא בעל מנגנון פעולה חצי אוטומטי המופעל על ידי גז. פיתוחו של האקדח התחיל בשנות ה-90 של המאה ה-20 ונגמר בשנת 1999. דגם ראשון שהוצג היה שטייר M9, היורה תחמושת 9 מ"מ פרבלום. בנוסף לקליבר 9 מ"מ אקדח פותח לתחמושת 40S&amp;W שטייר M40 ולתחמושת 9X22 מ"מ או .357 SIG שטייר M357. זמן קצר לאחר מכן יוצרו דגמים קומפקטיים לאקדחים M9 ו-S9 - M40 ו-S40 .
קרב צליחת מעברות הירקון
בסוף 1917, במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, צלח חיל המשלוח המצרי של הבריטים פעמיים את מעברות הירקון:
רקע.
ב-31 באוקטובר 1917 הובקע קו ההגנה העות'מאני במסגרת קרב באר שבע (לאחר שתי מתקפות כושלות מוקדם יותר באותה השנה שנודעו כקרב עזה הראשון וקרב עזה השני). פריצת הקו אפשרה לצבא הבריטי לכבוש את העיר עזה במסגרת קרב עזה השלישי ולהתקדם במהירות לכיוון מרכז הארץ. עיקר המערכה עבר לכיוון ירושלים שאותה התעתד הגנרל אלנבי לכבוש לפני חג המולד. מנגד הצבא העות'מאני ריכז את מירב המאמצים בהגנה על הדרך העולה מחברון לירושלים תוך ניהול קרבות מאסף והשהייה בגזרת החוף והשפלה. קרבות אלו זכו לכינוי, 'מרדף פלשת', (הקרב על גבעות מע'אר, קרב ואדי צראר, וקרב עיון קרא). קרב ההשהיה העניק לנסוגים, שמצבת כוחותיהם נפלה מזו של חיל המשלוח, את פסק הזמן הדרוש לביסוס קו הגנה חלופי. המפקדה המשותפת הטורקית-גרמנית, שישבה בנצרת החליטה לתקוע יתד בקרקע בקו שנמתח מנהר הירקון, במערב, ועד יריחו, במזרח. מנגד אלנבי הורה לכוחותיו שבגזרת החוף טקטיקה המתרכזת בהעסקת הדיוויזיה הטורקית ה-8 וריתוקה לגזרה ובכך למנוע הסטת תגבורות טורקיות מהחוף לטובת המערכה על ירושלים וסביבתה.
הזירה.