פעילות פוליטית.
ליווינגסטון היה חבר באספה המדינתית של מדינת ניו יורק ופעיל פוליטי בולט. בשל קשריו המשפחתיים, הזדהותו הפוליטית עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית נמוגה עד מהרה והוא עבר לתמוך בפדרליסטים. יחד עם ארון בר ועם דודניו רוברט ר. ליווינגסטון ואדוארד ליווינגסטון, הוא היה לאחד מחברי הגרעין המוצק בניו יורק שחברו לתומכיו של תומאס ג'פרסון בווירג'יניה. גוף זה נקרא "ברית וירג'יניה-ניו יורק" (Virginia-New York alliance) והיה חיוני במסע הבחירות של ג'פרסון בבחירות לנשיאות של 1800.
קריירה שיפוטית.
בשנים 1802–1807 כיהן ליווינגסטון כשופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק, שם הוא פרסם ב-1805 את פסק דין דעת המיעוט המפורסם בתיק "פירסון נגד פוסט" .
ב-10 בנובמבר 1806 קיבל ליווינגסטון מינוי פגרה כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מהנשיא תומאס ג'פרסון במקומו של ויליאם פטרסון שנפטר. המינוי הוגש באופן רשמי ב-15 בדצמבר, והיה מינויו השני של ג'פרסון לבית המשפט העליון. המינוי אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-17 בדצמבר וב-16 בינואר 1807 הושבע ליווינגסטון לכהונתו. במהלך כהונתו על כס השיפוט הצביע ליוונגסטון ברוב המקרים על פי דעתו של נשיא בית המשפט ג'ון מרשל. בתקופה זו נדרשו שופטי בית המשפט לשמש גם כשופטים פדרליים במדינות השונות בסבבי רכיבה, וליווינגסטון כיהן בתפקיד זה במדינת ניו יורק. הוא כיהן על כס השיפוט עד למותו.
משפחתו.
סבו של ליווינגסטון מצד אביו, פיליפ ליווינגסטון, היה בעליה של אחוזת ליווינגסטון שבניו יורק, סוחר, וסוחר עבדים. סבתו, קתרין ואן ברו, הייתה ילדתו היחידה של ראש עיריית אולבני, פיטר ואן ברו.
אחותו, שרה ואן ברו ליווינגסטון, נישאה לג'ון ג'יי, דיפלומט, אחד האבות המייסדים של ארצות הברית, מחותמי חוזה פריז, מושל ניו יורק השני והנשיא הראשון של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
אחותו השנייה, סוזנה ליווינגסטון, נישאה לג'ון קליווס סימס, שהיה נציג ניו ג'רזי בקונגרס הקוטיננטלי ובהמשך חלוץ בטריטוריה הצפון-מערבית. בתה החורגת, אנה סימס, בתו של סימס מנישואים קודמים, הייתה רעייתו של מי שלימים כיהן כנשיא ארצות הברית, ויליאם הנרי הריסון וסבתו של הנשיא בנג'מין הריסון.
הנרי ליוונגסטון היה נשוי שלוש פעמים. בדצמבר 1784 הוא נשא לאישה את קתרין קיטלס, בתם של פיטר קיטלס ואליזבת ואן זנדט. לשניים נולדו שלוש בנות ובן. לאחר מותה של רעייתו ב-1804 נישא ליווינגסטון בשנית לאן נ. לודלאו, בתם של גבריאל הנרי לודלאו ואן ויליאמס. לשניים נולדו בן ובת. לאחר מותה של אן ב-1815, נישא ליוונגסטון בשלישית לקתרין סימן, בתו של אדוארד סימן. לשניים נולדו שני בנים ובת.
הנרי ליוונגסטון נפטר בוושינגטון הבירה ב-18 במרץ 1823. הוא נטמן בבית הקברות גרין-ווד שבברוקלין, ניו יורק.
אסתר אינגליס
אסתר אינגליס (באנגלית: Esther Inglis; ) הייתה אמנית רב תחומית שעסקה, בין היתר בכתיבה, קליגרפיה ורקמה. היא כתבה ואיירה מעל 60 ספרי יד מיניאטוריים שרבים מהם הוקדשו בעיקר לבני האצולה והמלוכה האירופיים ביניהם אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ואריסטוקרטים שונים.
חייה.
אסתר אינגליס נולדה בלונדון להוריה ניקולאס לנקלואה ומארי פרסו, צרפתים הוגנוטים שהיגרו ללונדון בשנת 1569 ולסקוטלנד בשנת 1574. אביה היה מורה, לאחר הגעתו לסקוטלנד הקים את בית הספר הצרפתי באדינבורו וניהל אותו. אינגליס הקדישה את כתבי ידה וכללה טקסט: "כתוב ומואר על ידי אינגליס". אינגליס למדה מאמה את אומנות הקליגרפיה.
בשנת 1596 אינגליס נישאה לשר ברתולומיאו קלו מייט' שהיה כומר פרוטסטנטי. לעיתים קרובות אינגלס לא ביצעה שימוש בשם משפחתו של בן זוגה על מנת לשמור על זהותה האומנותית. נולדו להם שישה ילדים, ארבעה מתוכם הגיעו לבגרות. לצד עבודתו בדת קלו עבד עבור המלך ג'יימס.
הם עברו לאנגליה בשנת (1604).ילדם היחיד ששמו ידוע הוא בנם סמואל קלו שהחליף את אביו כרקטור ספקסהול בסופול במהלך חייו
אינגליס הלכה לעולמה באדינבורו בשמת 1624.
קריירה.
אינגליס עיטרה את ספריה ברישומים וציורים ולעיתים אף כללה בהם דיוקנאות עצמיים. כתבי ידה הוקדשו לבני מלוכה אירופיים כמו המלכה אליזבת הראשונה. בתחילת דרכה, אביה של אינגליס ניהל את הקריירה שלה, כתב פסוקי הקדשה לספריה הראשונים. לאחר שהתחתנה עם ברתולומיאו קלו בשנת (1596) החל לסייע לה במקום אביה. לעיתים כתב מכתבי הקדשה ושירים ששיבחו את מקבלי עבודותיה של אינגליס. תפקידו היה להיות פקיד ולספק מסמכים מסוגים שונים כגון דרכונים, המלצות ומכתבי המלצה. בזמן שאינגליס הפיקה את הפריטים האלו עבור קלו השתמשה בכישורייה על מנת לייצר ספרי מתנה. קלו היה אחראי על העברת המסמכים, כאשר מסר אותם כלל עותק של ספר המתנה מאינגליס. במהלך מסעותיו הציג את ספרי בת זוגו. אינגליס אחת משלוש הנשים שנחשבו בתור ציירות בסקוטלנד לפני שנת (1700) יחד עם אפולוניה קיקיוס וגברת מוריס במילון הביוגרפי של מייקל אפטד וסוזן האנבוס. מחקרים אחרים טוענים כי המלך ג'יימס השישי העסיק את שניהם בתור "כותבי בקשות", כלומר אנשים העוסקים לפרנסתם בכתיבת בקשות, מכתבים רשמיים, והצהרות עבור לקוחות חסרי ידע בקריאה וכתיבה. ג'יימס השישי הטיל צו על ברתולומיאו קלו, על פי צו זה קלו מתבקש לפקח על עבודתה של אינגליס כאשר היא יוצרת את כתבי ידה.
אינגליס כיוצרת.
כתבי יד וקליגרפיה.
אינגליס השתמשה ביותר מ-40 סגנונות של כתב יד. כתבי ידה עוטרו בציורים של פרחים וציפורים. כרכים רבים שהכינה קשורים בקטיפה או במחט. אחת עבודותיה האחרונות הייתה עותק מפואר של סמלי הנסיך צ'ארלס בשנת 1624 שנת מותה. בשנת 1586 אינגליס החלה ליצור ספרים דקורטיביים זעירים, שבזכותם החלה לקבל הכרה המונית, ארבעה מספריה נמצאים בספריית פולגר, הספרים ניתנו על ידי אספן הספרים האמריקאי ליסינג ג'יי רוזנוולד (באנגלית: Lessing J. Rosenwald) בין השנים 1946–1959.
כתבי יד מוקדמים: 1605–1607 שהוקדשו עבור אנשים לא מן האצולה.
אינגליס הקדישה את כתב ידה הראשון לגברת סוזנה הרברט בפברואר 1605. חוברו קטעים של טקסט דתי, ואלפבית דקורטיבי. אינגליס העניקה ספרי מתנה לשנה החדשה לרוברט סידני, לוסי ראסל הרוזנת מבדפורד וליידי ארסקין מדירלטון בינואר 1606.
עיצובים של ספרים מודפסים היוו מקור השראה לאינגליס, לעיתים העתיקה ראשי תיבות, עיטורים וכיוצא באלו..
היא עיצבה כיסויים דמויי תכשיטים ליצירות מלוכתה לרוב רקומות בפנינים וחוטי זהב וכסף על קטיפה אדומה. הכריכה של כל ספר משלימה את תצוגת הפנינים של ספריה בסגנון קליגרפי מיומן, עמודי שער, דיוקנאות עצמיים, קישוטים, רישומי דיו וסמלים.
יצירותיה.
אינגליס יצרה קשרים עם כל מיני אנשים כגון ג'יימס מלוויל ואנדרו מלוויל, השאירה חותם בספרים גם לאחר מותה, סופרים ויוצרי תוכן כתבו עליה ספרים ויצירות אומנותיות וכמו כן הוזכרה בכל מיני ספרי אומנות שונים וספרי היסטוריה שונים רלוונטיים.
מקורות מהם שאבה אינגליס השראה.
מקורות מקראיים.
המקור המקראי שבו אינגליס השתמשה לרוב היה תנ"ך ז'נבה, השתמשה בתהילים באנגלית, צרפתית או לטינית כמו גם במשלי, בקהלת, בקינות ירמיהו ובשירת שלמה, סיכום פסוקים לטיני שכתב רודולף גוואלתר (1519–1586) כתבי היד הללו הוצגו בשנת (1607) בפני ויליאם דאגלס, הרוזן ממורטון ותומס פורקינג.
בשנת (1615) אינגליס הקדישה כתב יד לכבוד בנה סמואל קלו שהלך בדרך אביו והיה גם הוא כומר פרוטסטנטי, בספר יש סיכום של הברית הישנה והברית החדשה בפסוקים מתוך תנ"ך האגודל (1614) שכתב ג'ון טיילור.
מקורות פרוטסטנטים.
הוריה של אינגליס, עזבו את ביתם בצרפת במהלך הרדיפות הפרוטסטנטיות, אינגליס ובעלה היו ידועים כתומכים בדת הפרוטסטנטית..מתוך כשישים כתבי יד שונים שזוהו כיצירותיה של אינגליס, רובם עותקים של טקסטים דתיים פרוטסטנטים. כתבי היד כללו תהילים מתנ"ך ז'נבה, וכן גרסאות אחרות של התנ"ך, פסוקים מהמשלי והקהלת, והקוואטרנים של גיא דו פאור, , שהיו סופרים דתיים של המאה.
מקורות נוספים.
אינגליס השתמשה בשתי סדרות של קוואטרנות דתיות ואוקטבות מאת סופרים צרפתיים, גיא דו פאור, סאיור דה פייראק (1529–1584), ואנטואן דה לה רוש, שאנדיה (1534–1591). פיברק, היה שופט, משורר ודיפלומט, יצירותיו פורסמו פעמים רבות והיווה בתור מקור השראתה של אינגליס ליצירת כתבי היד. השתמשה במקורות אלו כדי לכתוב 15 כתבי יד החל משנת 1599.
מחקר אקדמי על עבודתה.
מאמר חשוב על יצירותיה נקרא ("Dame Flora's blossoms Esther Ignis's flower-illustrated manuscripts"). בוחן את כתבי היד המאוירים של אינגליס, ומנסה לפענח את השאלה מדוע היה סגנון אחד מרכזי ששימש בתור מוטיב חוזר במהלך יצירת כתבי היד הקליגרפיים שלה?.
ניתן מידע אודות 16 כתבי יד שעוטרו בציורי פרחים שיצאו לאור בשנים (1607–1606). מצוין כי סוג עבודות זה של אינגליס משתייך למטפורה "גבירת הפרחים". קיימת תיאוריה כי היא השתמשה בפרחים בעבודותיה כדי לתאר סוג של סמליות, כאשר כל פרח מייצג משהו מסוים. בדיוקנה העצמי, שנעשה בשנת (1595).
כאשר הקדישה את עבודותייה עבור אנשים חשובים, הדגישה כי עבודתה נחשבת "עבודת אישה". הייתה מוגבלת בבחירת הטקסטים שלה, וככל הנראה הסיבה היא שאינגליס התרכזה בעיקר בטקסטים מקראיים או מסורתיים.
אינגליס ובני תקופתה.
אינגליס ואיזבלה אנדריני.