הסרט מתחיל ברצף של תמונות כסרט אילם בהם בעל האחוזה אולוורת'י (ג'ורג' דיוויין) שחוזר לביתו משהות ארוכה בלונדון, מוצא במיטתו תינוק בן יומו. הוא משער שהסַפָּר שלו מר פרטרידג' ואחת המשרתות ג'ני ג'ונס הביאו לעולם את התינוק בפרץ של תאווה. האדון מגרש את השניים מאחוזתו ומחליט לגדל את הילד טום ג'ונס כבנו.
טום (אלברט פיני) גדל לגבר צעיר תוסס, יפה תואר וטוב לב, ומאוד פופולרי בקרב הבנות. עם זאת לבו נתון אך ורק לאישה אחת, סופי וסטרן (סוזאנה יורק) המשיבה לו אהבה. טום נחשב ממזר ולא יכול היה לשאת לאישה בת טובים. גם סופי צריכה להסתיר את רגשותיה בעוד דודתה (אדית אוונס) ואביה (יו גריפית) מנסים לשכנע אותה להינשא לגבר מתאים יותר - שאותו היא שונאת.
גבר צעיר זה הוא בליפיל (דייוויד וורנר) אחיינו של אולוורת'י, בנה של אחותו האלמנה בריג'יט (רייצ'ל קמפסון). למרות מוצאו האצילי הוא אדם רע-לב וצבוע, אין בו את החמימות והיושר שיש בטום. כאשר ברידג'יט מתה, בליפיל שם ידו על מכתב שנועד לעיני אחיה בלבד. מה שכתוב במכתב זה מתגלה רק בסוף הסרט. אחרי מות אימו, בליפיל ושני המורים שלו ת'ווקאם (Thwackum) וסקוור מנסים לשכנע את אדון האחוזה שטום הוא נבל. אולוורת'י נותן לטום מעט כסף ובצער שולח אותו אל העולם לחפש את מזלו.
במסעותיו עובר טום הרפתקאות רבות. הוא חוטף מכות ומאבד את ההכרה כשהוא מגן על שמה הטוב של אהובתו סופי. הוא נשדד ומאבד את כל כספו. נמלט מגבר אירי קנאי המאשים אותו בניהול רומן עם אשתו. משתתף בקרב חרבות קטלני. פוגש את מי שלכאורה הם אביו ואמו, מר ומרת ווטרס. יותר מאוחר הוא גם שוכב עם גברת ווטרס. בסצנה מפורסמת טום וגברת ווטרס יושבים זה מול זו בחדר האוכל של הפונדק, ואוכלים ארוחה דשנה כשהם מתבוננים זה בזו בתאווה.
בינתיים, זמן קצר אחרי גירושו של טום, סופי בורחת מביתה כדי להימלט מחיזוריו של בליפיל המתועב בעיניה. לאחר שהחמיצו זה את זה בפונדק אפטון הם מגיעים בנפרד ללונדון. טום מושך את תשומת לבה של ליידי בלסטון (ג'ואן גרינווד) אצילה הוללת בת יותר מ-40. היא עשירה, יפה ובלתי מוסרית, טום נכנס למיטתה ברצון ומקבל גמול נדיב על שירותיו. בסופו של דבר טום מגיע לכלא טייברן וגזר דינו הוא תלייה. בליפיל הוא זה ששלח אנשים כדי שיפלילו אותו במעשה שוד וניסיון רצח.
אולוורת'י מגלה את המכתב המסתורי בו מתברר שטום אינו בנה של ג'ני ג'ונס, אלא הוא בנה הלא חוקי של אחותו ברידג'יט. מכיוון שבליפיל הכיר את תוכן המכתב, ובכל זאת ניסה להרוס את אחיו למחצה, הוא מגורש בבושת פנים ומנושל מן הירושה. אולוורת'י משיג לטום חנינה, אך זה כבר הובל אל הגרדום. כשהחבל מונח על צווארו מגיע האדון וסטרן, חותך את החבל ומוביל את טום אל סופי. לטום ניתנה רשות לחזר אחרי סופי בברכתו של אביה.
הפקה.
חלק מהצילומים לסרט נעשו ברחוב קאסל בעיר ברידג'ווטר שבסאמרסט.
חברת הסרטים "בריאנסטון פילמס" סירבו להפיק את הסרט בצבעים, והוא מומן על ידי החברה האמריקאית יונייטד ארטיסטס.
פרסים ומועמדויות.
פרס האוסקר.
הסרט "טום ג'ונס" הוא הסרט היחיד שעבורו היו שלוש שחקנית מועמדות לפרס האוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר. אך אף אחת משלושתן לא זכתה בפרס, שאותו קיבלה מרגרט רת'רפורד על תפקידה בסרט "אנשים חשובים ביותר".
קוואדראטוס
אוּמידיוּס קוואדראטוּס, היה נציב רומאי בפרובינקיה סוריה באמצע המאה הראשונה.
שמו נזכר על ידי יוסף בן מתתיהו בספרו "מלחמות היהודים" בהקשר להתערבותו בהתקוממויות שאירעו בין היהודים לשומרונים תחת נציבותו של ונדיטיוס קומאנוס ביהודה.
פרשת השומרונים.
במהלך תקופת נציבותו של קומאנוס ביהודה (48-52 לסה"נ) התגברו החיכוכים בין האוכלוסייה היהודית ביהודה ובין השומרונים.
אנשי הגליל היו עוברים בארצם של השומרונים בדרכם לעלות לרגל לירושלים בחגים. פעם אחת יצאו שומרונים מהכפר גינַי (בסביבת ג'נין של ימינו) והרגו בהם. ראשי הקהילה היהודית בגליל פנו לנציב קומאנוס ודרשו שיינקום את דם המתים, אולם הוא זלזל בהם שכן שוחד קודם לכן על ידי השומרונים. בתגובה, הגליליים שדדו ושרפו כמה כפרים שומרונים. כששמע על כך קומאנוס, יצא בראש צבאו ודיכא את המהומה.
מסופר כי השומרונים פנו אז לנציב פרובינקיה סוריה, אומידיוס קוואדראטוס, שהיה באותה עת בצור והתלוננו על היהודים. היהודים, לעומתם, טענו בפניו על אשמתם של השומרונים ועל אשמתו של קומאנוס ששוחד על ידם. קוואדראטוס דחה את החלטתו עד שיגיע ליהודה. בהגיעו לשומרון לשמוע את הפרשייה הבין כי השומרונים היו אשמים בה. למרות זאת הורה על תלייתם של היהודים שהיו אחראיים על המרדת הגליליים. לאחר מכן הגיע ללוד שם הורה על הוצאתם להורג של 4 מורדים יהודים נוספים.
כדי לפתור את הבעיה שלח קוואדראטוס לרומא את קומאנוס, את הטריבון הצבאי קֶלֶר ואת ראשי היהודים (ובראשם חנניה הכהן הגדול) והשומרונים שיתייצבו לבירור וחקירה בפני הקיסר. מכיוון שחשש ממרידה הגיע בעצמו לירושלים, מצאה חוגגת ורגועה וחזר לאנטיוכיה. בהתערבותו של אגריפס השני, הכריע הקיסר קלאודיוס לטובת היהודים, והורה להוציא להורג את ראשי השומרונים ולהגלות את קומאנוס.
ההיסטוריון טקיטוס מזכיר גם הוא את האירועים הללו בספרו "ספרי השנים". הוא מאשר את מרבית תיאוריו של יוסף בן מתתיהו אך אינו מזכיר כלל את עולי הרגל היהודים שנרצחו בשומרון, אלא תולה את סיבת הסכסוך באיבה ששררה בין הגליליים לבין השומרונים. על פי גרסת טקיטוס, היה קוואדראטוס השופט, אשר דן את הנציבים בהרשאתו של קלאודיוס, ולא קלאודיוס עצמו, כפי שטען יוסף בן מתתיהו.
תאטרו מאסימו
תאטרו מאסימו ויטוריו עמנואל באיטלקית: Teatro Massimo Vittorio Emanuele) (ידוע בשמו המקצור- תאטרו מאסימו) הוא בניין אופרה בפלרמו, איטליה. זהו בניין האופרה הגדול ביותר באיטליה והשלישי בגודלו באירופה (אחרי האופרה הלאומית של פריז והאופרה של וינה). התיאטרון מכיל 1,387 מושבים וידוע בזכות האקוסטיקה המצוינת שבו.
בשנת 1864 מועצת העיר פלרמו הכריזה על תחרות בינלאומית לבניית בניין אופרה. הבניין תוכנן על ידי האדריכל האיטלקי ג'ובאני בטיסטה פליפה בסילה בשנת 1874 אך הופסקה בשנת 1882 למשך שמונה שנים, עד 1890. שנה לאחר מכן מת ג'ובאני בסילה 1891 והפרויקט הועבר לידי בנו, ארנסטו בסילה. הבניה הושלמה בשנת 1897. ב-16 במרץ באותה שנה, 22 שנים אחרי ששמו את אבן הפינה נחנך בניין האופרה במופע פלסטף של ורדי.
ג'ובאני בסילה קיבל השראה מהאדריכלות הסיציליאנית הקלאסית. חלקו החיצוני של הבניין נבנה בסגנון ניאוקלאסי וכלל אלמנטים מהאדריכלות היוונית.
המבנה תוכנן להכיל 3,000 מושבים אך כיום מכיל 1,387 מקומות.
בשנת 1974 נסגר לצורך שיפוצים על מנת לעמוד בתנאי הבטיחות המודרניים אך בגלל העלות הגבוהה של השיפוץ, שחיתות ומאבקים פוליטיים גרמו לדחיה של 23 שנים. תאטרו מאסימו נפתח שוב רק בשנת 1997.
הסצנה האחרונה של הסנדק 3 צולמה בתיאטרון.
המנהל המוזיקלי של התיאטרון הוא המנצח הישראלי עומר מאיר ולבר.
שבעת פרקי רבי אליעזר
שבעת פרקי רבי אליעזר הוא מדרש אגדה קצר בן שבעה פרקים הכולל דרשות בשמו של רבי אליעזר ומכאן קיבל החיבור את שמו.
מדרש זה התגלגל ומצא את מקומו כנספח לחיבור אחר והם נדפסו כפרקים יט-כה של מדרש סדר אליהו זוטא. במשך דורות רבים נחשב החיבור בידי חכמים וחוקרים בולטים כמו רד"ל וחנוך אלבק כשייך לפרקי דרבי אליעזר ובמאגרי האקדמיה ללשון העברית מכונה החיבור: "פרקי דרבי אליעזר (פרקים נוספים)". כלומר, נוספים על החיבור הידוע ומפורסם בשם פרקי דרבי אליעזר. אבל היו מי שפקפקו בכך. לאחרונה הוכרע ש"שבעת פרקי רבי אליעזר" הוא חיבור עצמאי ונפרד ואין לו שום קשר לפרקי דרבי אליעזר.
החיבור ותולדות המחקר.
כאמור, שבעת פרקי רבי אליעזר נדפסו כחלק אינטגרלי של סדר אליהו, ועד עתה לא התגלה שום כתב יד של החיבור המכנה אותו בשם פרקי רבי אליעזר. רד"ל, בן החצי הראשון של המאה ה-19, היה הראשון שעמד על כך שהפרקים הללו אינם חלק אינטגרלי של סדר אליהו. עוד הוא מצא שבעל הרוקח ובעל ילקוט שמעוני מצטטים דרשות מן החיבור והם מכנים אותו 'פר"א'. כלומר 'פרקי רבי אליעזר'. גם מאיר איש שלום, בן החצי השני של המאה ה-19, עמד על כך, ובמהדורת סדר אליהו שלו הוא כינה לראשונה את הפרקים הללו 'פרקי רבי אליעזר'. אלא שרד"ל הרחיק לכת וביקש להסיק מכך ששבעת הפרקים הללו מקורם בפרקי דרבי אליעזר הידוע אלא שהם ניתקו ממנו ומצאו את מקומם בסדר אליהו.
בדיקה מקיפה של כל כתבי היד של פרקי דרבי אליעזר וכן ניתוח לשוני מדוקדק של שני החיבורים העלו שמדובר בחיבורים שונים לחלוטין.
תוכן החיבור ושמו.
דרשות החיבור באות כמעין דו-שיח שבין ר' אליעזר ותלמידיו. כך הדבר מוצע בראש כל פרק ומכאן קיבל החיבור את שמו. להלן דוגמה מראש פרק א:
מטבעות לשון אלה ודומיו באים בראש כל שבעת הפרקים אבל אינם מצויים בפרקי דרבי אליעזר אף לא פעם אחת, וזוהי אחת הראיות החזקות שמדובר בחיבורים שונים.
ההתבטאות הבאה שבאה בפרק הראשון של המדרש עשויה ללמד על מקום עריכתו: 'אבל [רבותינו] שבארץ ישראל...'. ומכאן למד איש שלום ש'לא נתחברו אלה הפרקים בארץ ישראל'. אף על פי שהחיבור מרבה לצטט שמותיהם של תנאים סבור איש שלום שהחיבור הוא מאוחר ואינו מזמן התנאים.
מהדורות החיבור.