בשנת 1936 החל ונדרסטין לעבוד כמעצב חלונות ראווה ברשת חנויות הכלבו הבלגית L'Innovation. באותה שנה הוא הכיר את פאולה ואן דן ברנדן, לה נישא ב-9 באוקטובר 1937. שנה לאחר מכן נולדה לזוג בת, הלנה. בינתיים עקב ונדרסטין אחר יצירות מרכזיות בקומיקס הבלגי, ובעיקר אחר עבודותיהם של הרז'ה ושל האל פוסטר . איורים פרי עטו התפרסמו ב- "Entre Nous", המגזין הפנימי של רשת החנויות בה עבד.
במרץ 1940, חודשיים לפני הפלישה הגרמנית לבלגיה, נולד בוב, בנו השני של ונדרסטין.
תקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר כיבוש בלגיה על ידי הגרמנים אסרו הגרמנים פרסום קומיקס אמריקאי או בריטי בעיתונים הבלגיים, מה שיצר הזדמנות לקומיקסאים מקומיים. כך החל ונדרסטין, ב-19 במרץ 1941, לפרסם בעיתון "De Dag" את הקומיקס "Tor de holbewoner." ב-26 במרץ החל לאייר קומיקס נוסף בעיתון זה, בשם "De lollige avonturen van Pudifar" (הרפתקאותיו המצחיקות של פודיפר). בשנת 1942 אייר ונדרסטין את הספר "Zóó zag Brussel de Dietsche Militanten," שהכיל תעמולה פרו-נאצית ואנטישמית, תחת שם העט "Kaproen".
בשנת 1943 פגש ונדרסטין ידיד שאשתו עבדה במגזין הקומיקס הבלגי "Bravo." הידיד סיפר לו שבשל המגבלות שהטילו הגרמנים על פרסום קומיקס חיצוני, מנהלי המגזין זקוקים נואשות לקומיקסאי מקומי שיחליף את מקומו של קומיקסאי אמריקאי שאייר במגזין. ונדרסטין קפץ על ההזדמנות והתקבל לעבודה במגזין, שם הכיר אמנים משפיעים כמו אדגר פ. ז'אקובס וז'אק לאודי . הייתה זו נקודת מפנה חשובה בקריירה שלו. הוא החל לפרסם במגזין את הקומיקס "Simbat de Zeerover," ותוך זמן קצר פרסם שלוש חוברות קומיקס נוספות (ללא פרסום מקדים בעיתון), ואייר 11 ספרי ילדים. בשנת 1944 הוא החל לעבוד במקביל בשני עיתונים נוספים, "De Rakker" ו-"De Illustratie."
1944–1949.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה חלה באירופה פריחה של מגזינים לנוער, וונדרסטין עבד בשנים אלו במגזינים רבים מאוד במקביל. בין המפורסמים שבהם היו "Franc Jeu, Perce-Neige" ו-"Le Petit Monde." חוברות הקומיקס של ונדרסטין התפרסמו בהולנדית ובצרפתית, וזכו לביקורות מחמיאות. בשנת 1945 פרסם ונדרסטין כמה סדרות קומיקס מצליחות, שהעיקריות שבהן היו "Suske en Wiske" (בוב ובובט), "Rikki en Wiske" ו-"De Familie Snoek."
בשנת 1947 פתחו שני מו"לים במאבק משפטי על הזכויות לשמות העיתונים והמגזינים. ונדרסטין עבד זמן מה עבור שניהם, אבל בסופו של דבר עבר לבעלים החדשים של המגזין "De Standaard" "," על אף שהמשיך לאייר מעט גם ב-"Ons Volkske" שבו עבד קודם.
מעט לאחר מכן קיבל ונדרסטין הצעת עבודה ממגזין "Tintin" בהנהלתו של הרז'ה, שהתפרסם בצרפתית. המגזין היה פופולרי באזורים דוברי הצרפתית של בלגיה, אך היה זקוק לסופר פלמי פופולרי כדי להעלות את הפופולריות של המגזין באזורים דוברי פלמית. ונדרסטין קיבל את ההצעה, משום שחפץ להתפרסם באזורים דוברי הצרפתית. אך הרז'ה הקפיד מאוד על סגנון האיור שהתפרסם במגזין, וונדרסטין נאלץ לעבוד על סגנון האיור שלו כדי שיתאים יותר לסגנון הקו הנקי הקפדני של המגזין. עם זאת, הרז'ה חיבב את ונדרסטין, וכינה אותו
שנות ה-50.
השנים שבין 1949 ל-1953 נחשבות לרוב כגולת הכותרת ביצירתו של ונדרסטין. בשלב זה הגיע ונדרסטין לאיזון בין סגנונו הקריקטוריסטי הראשוני לבין סגנון הקו הנקי המחמיר של הרז'ה, מה שגרם לאיוריו להיות משובחים במיוחד. ונדרסטין גם החל להעניק לסיפוריו נופך מציאותי יותר; בעוד שעלילות הסיפורים הראשונים שלו נבעו מדמיונו והתרחשו במקומות דמיוניים, בשלב זה הוא החל לבסס את סיפוריו על מקרים אמיתיים ונסע לארצות וערים שונות, בעיקר ונציה, מונקו וברוז', כדי להתאים את איוריו לנופים המקומיים.
בשלב זה בקריירה שלו, ונדרסטין לא הצליח לעמוד בעומס העבודה לבדו. הוא שכר כעוזר מאייר צעיר בשם פרנסואה-ז'וז'ף הרמן, ומאוחר יותר גם את קארל ורשואר, שהפך במהרה לעוזר הראשי של ונדרסטין. תרומתו העיקרית של ורשואר הייתה לסדרת הקומיקס "Bessy" , עליה חתמו ורשואר וונדרסטין יחד תחת שם העט "WiRel", הלחם של וילי וקארל. הצלחת סידרה זו הובילה להקמת אולפני ונדרסטין, מתוך הכרה שחלקים גדולים מהקומיקס כבר לא נוצרו על ידי ונדרסטין עצמו. יחד עם הפרסומים במגזין "Tintin", מהלך זה הפך את ונדרסטין לפופולרי גם באזורים דוברי צרפתית, וכמה מסדרות הקומיקס הישנות שלו יצאו לאור בהוצאה מחודשת, בצרפתית.
שנות ה-60.
בתחילת שנות ה-60 החלה סדרת הקומיקס "Bessy" להתפרסם גם במגזין הקומיקס הגרמני "Felix", ובשנת 1965 ביקש המגזין לפרסם סיפור חדש מדי חודש. כדי להפיק את הקומיקס מהר כל כך נאלץ ונדרסטין להרחיב את האולפן שלו במידה ניכרת. בהנהגת קארל ורשואר החלו לעבוד באולפן עשרה עוזרים, שהפיקו במהירות קומיקס באיכות נמוכה יחסית. המרכזיים בעוזרים אלו היו פרנק סלס ואדגר גסטמנס. בסוף 1967 פרש ורשואר מהעבודה באולפן, ובמקביל ביקש המגזין להגביר את הקצב לסיפור חדש מדי שבוע. סלס וגסטמנס החליטו למכור קומיקס ישירות למגזין, מאחורי גבו של ונדרסטין, ועזבו את האולפן, מה שגרם לונדרסטין לחפש עובדים חדשים. אל האולפן הצטרפו אדוארד דה רופ, קארל בידלו ופול גירטס, וגם בנו של ונדרסטין, בוב. בשלב זה רבים מהקומיקסים שפרסם האולפן נוצרו כמעט רק על ידי העובדים.
האולפן החל לפרסם קומיקס בשם "De Rode Ridder", עיבוד לספר באותו שם מאת ליאופולד וירמיירן. קומיקס זה אוייר בעיקר על ידי אדוארד דה רופ ובוב ונדרסטין, וזכה להצלחה יוצאת דופן. ב-1969 אחת מסדרות הקומיקס של האולפן עברה לחלוטין לידיו של קארל בידלו, והוא המשיך לפרסם אותה עד מותו ב-2004.
שנות ה-70.
בשנות ה-70 הסדרה "Suske en Wiske" הגיעה לנקודת השיא בפופולריות שלה, והכרכים הישנים שלה יצאו לאור בפורמט צבעוני. בשנים 1975 ו-1976 שודרו בטלוויזיה ההולנדית עיבודים לסיפורי "Suske en Wiske", ומכירות אלבומי הסדרה הגיעו ללמעלה מ-200,000 עותקים.
בשנת 1976 נפטרה פאולה, אשתו של ונדרסטין, וביוני 1977 הוא נישא בשנית לאן-מארי ונקרקהובן. באותה שנה הוא זכה בפרס אלפרד בפסטיבל הקומיקס הבינלאומי באנגולם , ובשנת 1978 הוצב בגן החיות של אנטוורפן פסל של "Suske en Wiske."
זיקנה ומוות.
בשנת 1985 יצר ונדרסטין את הקומיקס האחרון שלו: "De Geuzen", קומיקס הומוריסטי היסטורי המתרחש בבלגיה של המאה ה-16. ב-28 באוגוסט 1990 הוא מת ממחלת ריאות. אולפני ונדרסטין פועלים עד היום, וממשיכים לפרסם את "Suske en Wiske", "De Rode Ridder" וסדרות נוספות.
עבדאללה עלי מוחמד
עבדאללה עלי מוחמד (בערבית: عبد الله علي محمد; נולד ב-11 באפריל 1999) הוא כדורגלן קומורי המשחק בעמדת המגן הימני בסטאד לוזאן אושי.
קריירה.
מוחמד התחיל את הקריירה שלו באקדמיה לכדורגל של אולימפיק מרסיי, אליה הצטרף בגיל 15. ב-13 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים בניצחון 0-2 נגד מונקו ב'. ב-7 באפריל 2018 מוחמד הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 2-1 לברגראק.
ב-28 בספטמבר 2020 מוחמד הושאל לזולטה ורכם מליגת העל הבלגית, במדיה לא רשם דקות משחק.
ביולי מוחמד הצטרף לסטאד לוזאן אושי מליגת האתגר השווייצרית.
ב-4 ביוני 2017 מוחמד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קומורו בהפסד 2-0 ל. מוחמד השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2021.
גבינה אמריקאית
גבינה אמריקאית מודרנית היא סוג של גבינה מעובדת שפותחה בארצות הברית במהלך העשור השני של המאה ה-20 ומופקת מגבינה (לרוב צ'דר או גבינת קולבי הדומה לצ'דר), בתוספת מתחלבים, מי גבינה ותוספים נוספים. לגבינה טעם קרמי ומלוח, והיא בעלת נקודת התכה נמוכה מזו של הגבינות ממנה מופקת. צבעה של גבינה אמריקאית הוא לבן, אך לעיתים מוסיפים לה צבע מאכל אנאטוֹ כדי להופכה לצהובה.
הגבינה האמריקאית היא הגבינה המשמשת להכנת צ'יזבורגר ברשתות המזון המהיר בארצות הברית.
היסטוריה.
המתיישבים הבריטים באמריקה הצפונית החלו להפיק גבינת צ'דר לאחר שהם התיישבו באמריקה הצפונית. קיים תיעוד לכך שכבר בשנות ה-90 של המאה ה-18 גבינת צ'דר מתוצרת אמריקאית יוצאו לאנגליה. לפי רוברט קרלטון בראון, מחבר "הספר "The Complete Book of Cheese"", הגבינה שהייתה מוכרת באמריקה "כ"גבינה צהובה"", הייתה ידועה כגבינת צ'דר אמריקאית או גבינת צ'דר יאנקית באנגליה. המילון האנגלי של אוקספורד מפרט את השימוש הידוע הראשון במונח "גבינה אמריקאית" בעיתון "The Guardian of Freedom" שהתפרסם בעיר פרנקפורט שבקנטקי בשנת 1804.
לאחר שרשם פטנט על שיטה חדשה לייצור גבינה מעובדת ב-1916, ג'יימס ל. קראפט החל לראשונה לשווק את הגבינה האמריקנית בסוף העשור השני של המאה ה-20, ובעקבות כך המונח "גבינה אמריקאית" החל להתייחס במהירות לסוג המעובד של הגבינה במקום לסוג המסורתי אבל גבינות הצ'דר היקרות יותר שמיוצרות ונמכרות גם הן בארצות הברית. חברתו של קראפט עדיין קיימת ונחשבת היצרן הגדול ביותר של גבינה אמריקאית.
כיכר יונג-דונדאס
כיכר יונג-דונדאס, או כיכר דונדאס, היא כיכר ציבורית בפינה הדרום-מזרחית של צומת הרחובות יונג ודונדאס במרכז העיר טורונטו שבקנדה. הכיכר תוכננה לראשונה בשנת 1997 ובנייתה הושלמה בשנת 2002. לאורך השנים התקיימו באזור הכיכר אירועים ציבוריים רבים, מופעים ותצוגות אמנות, והיא התבססה כנקודת ציון בולטת בטורונטו וכאחת מאתרי התיירות העיקריים של העיר. צומת יונג-דונדאס הוא אחד מהצמתים העמוסים ביותר בקנדה.
מסביב לכיכר יש נקודות ציון מרכזיות אחרות, כולל מרכז טורונטו איטון, תיאטרון אד מירוויש ובניין Citytv.
פבלו לי