בכורת הסרט העולמית התקיימה בפסטיבל קאן במהלך יולי 2021, ולאחר מכן, הסרט עלה לאקרנים בבתי הקולנוע ב-22 באוקטובר 2021 לאחר שעלה לאקרנים בפסטיבל הקולנוע ה-59 בניו יורק.
רקע ותקציר עלילתי.
הסרט מתואר כ"מכתב אהבה לעיתונאים המוצבים במאחז של עיתון אמריקאי בעיירה צרפתית בדיונית במהלך המאה ה-20", ובמרכזו שלושה סיפורים הקשורים לדסק החוץ הצרפתי של עיתון בדיוני בקנזס. במרכז עלילת הסרט ישנם אוסף של סיפורים שפורסמו על ידי "המשלוח הצרפתי", המתרחשים בעיירה הצרפתית הבדויה אונווי סר בלייזה. הסרט נכתב בהשראת אהבתו של אנדרסון למגזין "הניו יורקר", ודמויות ואירועים אחדים בסרט מבוססים על דמויות ואירועים אמיתיים מקורות המגזין. אחד משלושת הסיפורים מתמקד במחאת כיבוש הסטודנטים במאי 1968, בהשראת כתבתו של מאוויס גלאנט שפורסמה בשני חלקים – "האירועים במאי: יומני פריז". סיפור עלילה נוסף, שמציג את דמותו של אדריאן ברודי, ז'וליין קדזיו, מבוסס על "ימי דובין", כתבה בת שישה חלקים ב"הניו יורקר" על סוחר האמנות לורד דובין.
כשדיבר עם המגזין הצרפתי "שרנטה ליברה" באפריל 2019, אמר אנדרסון:
צוות השחקנים והדמויות.
פישר סטיבנס, גריפין דאן ווולי וולודרסקי מגלמים חברי צוות נוספים ב"המשלוח הצרפתי", ואילו מוחמד בלג'ין מגלם את מיטש מיטש, סטודנט מהפכן. בנוסף, דניס מנוצ'ט, בנג'מין לברנה, וינסנט מקיין, פליקס מואטי ואנג'ליקה בט פליני לוהקו לתפקידים ששמותיהם טרם פורסמו.
הפקה.
פיתוח וליהוק.
באוגוסט 2018 דווח כי וס אנדרסון יכתוב ויביים סרט מוזיקלי המתרחש בצרפת, לאחר מלחמת העולם השנייה. בנובמבר 2018 הוכרז שהסרט יופק על ידי ג'רמי דוסון יפיק את הסרט, והשחקנים טילדה סווינטון ומתייה אמלריך יככבו בסרט. דוסון גם אישר שהסרט אינו מחזמר. בנוסף, הופצו שמועות לפיהם נטלי פורטמן, בראד פיט וליאה סיידוקס ישתתפו בסרט. בדצמבר 2018, הוכרז כי אנדרסון יכתוב ויביים את הסרט, בו יככבו פרנסס מקדורמנד, ביל מארי, טימותי שאלאמה, בניסיו דל טורו וג'פרי רייט; ואושרה השתתפותה של סיידוקס.
מאוחר יותר באותו חודש, לוהקו לצוות השחקנים לויס סמית וסירשה רונאן. בינואר 2019, אושרה ליהוקם של אוון וילסון, אדריאן ברודי, הנרי וינקלר, וילם דפו, בוב בלבן, סטיב פארק, דניס מנוצ'ט, לינה קודרי, אלכס לות'ר, וינסנט מקיין, וינסנט לקוסט, פליקס מואטי, בנג'מין לברנה, גיום גליאנה וססיל דה פראנס. עוד נמסר כי הצלם רוברט יאומן יהיה אמון על צילומי הסרט. בפברואר 2019 אושר ליהוקם של וולי וולודרסקי, פישר סטיבנס, גריפין דאן וג'ייסון שוורצמן לצוות השחקנים של הסרט. באפריל 2019, דווח על ליהוקם של כריסטוף ואלץ, רופרט פרנד ואליזבת מוס.
בתחילה, השחקנית קייט וינסלט לוהקה לסרט, אך היא פרשה על מנת להשתתף בהפקת הסרט "אמונט".
צילומים.
צילומי הסרט החלו בנובמבר 2018, בעיירה אנגולם (הנמצאת בדרום-מערב צרפת) והסתיימו במרץ 2019. מארי ורונאן, שלהם יש תפקידים קטנים במהלך עלילת הסרט, צילמו את הסצנות שלהם במשך יומיים.
הפצה.
בספטמבר 2019 רכשה החברה "Searchlight Pictures" את זכויות הפצת הסרט. הסרט התעתד לעלות לאקרנים בבכורה עולמית במהלך פסטיבל הקאן ב-12 במאי 2020, ולעלות לאקרנים בבתי הקולנוע ב-24 ביולי, אך בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, הפסטיבל בוטל והסרט הוצא מלוח זמני ההפצה ב-3 באפריל 2020. לאחר מכן, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-16 באוקטובר 2020, לפני ששוב הוצא מלוח זמני ההפצה ב-23 ביולי 2020. במאי 2021, נמסר כי בכורת הסרט העולמית תתקיים במהלך פסטיבל קאן שייערך ביולי 2021. הסרט עתיד לעלות לאקרנים בבתי הקולנוע ב-22 באוקטובר 2021, לאחר שעלה לאקרנים במהלך פסטיבל הקולנוע ה-59 בניו יורק.
רעיון יוון הגדולה
רעיון יוון הגדולה, מֶגָלִי אִידֶאָה (ביוונית: Μεγάλη Ιδέα, "הרעיון הגדול" או "רעיון הגדוּלה") הוא חזון אירדנטי לאומי יווני להחזיר את האימפריה הביזנטית לגדולתה, ולכונן מדינה בשליטת יוון שתכלול את כל האוכלוסייה היוונית הנוצרית, כולל זו שנותרה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העצמאות של יוון (1821–1828), ובירתה תהיה קונסטנטינופול (כיום איסטנבול). יוון הגדולה תחלוש על מערב וצפון אסיה הקטנה (חופי הים התיכון והים השחור), מקדוניה היוונית ומקדוניה הצפונית, דרום אלבניה (אפירוס ההיסטורית), דרום בולגריה (רומליה המזרחית), קפריסין וכל איי הים היוני והים האגאי, כולל כרתים. היא תהייה "יוון של שתי היבשות וחמשת הימים": אירופה ואסיה, הים היוני, הים האגאי, הים השחור, ים מרמרה והים הלובי.
את הביטוי טבע ראש ממשלת יוון, יואניס קולטיס, בנאום שנשא ב-11 בינואר 1844 בו טען שכל היוונים נולדו חופשיים ושווים בין אם הם חיים בטריטוריה שבשליטת יוון ובין אם מחוץ לה. הביטוי היה חדש אבל המושג היה נטוע עמוק בנפש היוונית וטופח במשך 624 שנות השלטון הטורקי על ידי נבואות וחזיונות על האימפריה שתשוב לקדמותה.
החזון הוביל את הפוליטיקה היוונית הפנימית במאת שנות העצמאות הראשונות שלה, ושימש את יוון בזירה הבינלאומית על מנת להגדיר את שאיפותיה במרחב. הרעיון דעך בציבוריות היוונית לאחר "הקטסטרופה באסיה הקטנה", כפי שמכונה ביוון התבוסה ב-1922 במלחמת יוון–טורקיה, וחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה, במסגרתם התכנסה רוב האוכלוסייה היוונית-נוצרית בשטח יוון הריבונית.
התפשטות יוון לפי הרעיון.
השטח המצומצם של יוון בעת קבלת העצמאות הורחב במספר שלבים, בהתאם לרעיון יוון הגדולה. בשנת 1864 נחתם הסכם לונדון שהעביר את האיים היוניים משליטת האימפריה הבריטית לשליטת יוון. ב-1881 הועברה תסליה (צפון יוון) משליטת האימפריה העות'מאנית לשליטת יוון, במסגרת הסכם קונסטנטינופול שסיים שש שנות סכסוך גבול יווני-עות'מאני. הסכם בוקרשט שנחתם עם סיום מלחמות הבלקן ב-1913 העביר לשליטת יוון את אפירוס, דרום מקדוניה, דרום בולגריה, סלוניקי, קוואלה והאיים האגאיים המזרחיים. הסכם סֶוְור, שנחתם לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה העביר לשליטת יוון את מובלעת איוניה סביב איזמיר ואת תרקיה (החלק האירופי של טורקיה שבירתו אדריאנופול (אדירנה)). חלקים אלה חזרו לשלטון טורקי בהסכם לוזאן ב-1923. האיים הדודקאנסיים הועברו משלטון איטלקי ליוון במסגרת הסכם השלום בין יוון ואיטליה שסיים את מלחמת העולם השנייה.
הרעיון במאה ה-21.
בשנת 2012 הכריזה מפלגת השחר הזהוב על החייאת הרעיון ועל הכוונה לחדש את האימפריה הביזנטית על ידי יצירת מדינה יוונית-נוצרית שבירתה קונסטנטינופול (איסטנבול).
מגלי אידאה
אירידנטה
תחנת מיאקינינו
תחנת מיאקינינו (ברוסית: Мякинино) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו ארבטסקו פוקרובסקאיה. ממוקמת בעיר קרסנוגורסק במחוז מוסקבה.
התחנה נפתחה ב-26 בדצמבר 2009 וקרויה על שם כפר מיאקינינו.
מיאקינינו היא התחנה הראשונה של המטרו במוסקבה, שנבנתה מחוץ לגבולות המינהליים של מוסקבה, והראשונה בהיסטוריה של בניית המטרו ברוסיה, שהקמתה מומנה על ידי הון פרטי.
קהילת יהודי לאופהיים
ההיסטוריה של קהילת יהודי לאופהיים החלה במחצית הראשונה של המאה ה-18. עד המחצית השנייה של המאה ה-19 הקהילה היהודית בלואפהיים התרחבה ללא הרף והפכה לגדולה מסוגה בווירטמברג. במהלך תקופה זו, הקהילה היהודית נטמעה בהדרגה בסביבתה הנוצרית וחבריה שגשגו עד תחילת התקופה הנאצית בשנת 1933. עם גירוש היהודים האחרונים שנותרו בשנת 1942, הגיעו לסופם האכזרי יותר מ-200 שנות היסטוריה יהודית בלאופהיים.
טרום התיישבות היהודים בלאופהיים.
בראשית המאה ה-18, לאופהיים הייתה עיירת שוק קטנה בשוואביה עילית וחלק פוליטי ממלכת אוסטריה לעתיד תחת בית הבסבורג. יהודים הורשו להיכנס לעיירה בתור רוכלים אך תושבות קבע נאסרה. מאז המאה ה-18, יהודים לא הורשו להתיישב בשטחי הערים האימפריאליות החופשיות שמסביב, וגם לא בדוכסות וירטמברג. התיישבות היהודים בשטחי האבירים הקיסריים , לעומת זאת, התקבלה בברכה לעיתים קרובות. שליטים אלה היו לעיתים קרובות בעלי חובות גבוהים בגלל פיצול שטחים, כפי שהיה במקרה של לאופהיים שהופרדה לשתי מדינות עצמאיות, גרוסלאופהיים וקליינלאופהיים, וכן מלחמות תכופות. ההכנסה שנוצרה על ידי מיסוי היהודים סייעה לקיים את סגנון החיים של האצולה וגם לעורר את הכלכלה המקומית.
הנס פנקראז פון פרייברג, שליט לאופהיים בין השנים 1570 - 1582, אסר במפורש על נתיניו ליצור קשר עם יהודים וחוק מקומי מוקדם אחר משנת 1622 איים על כל תושב לאופהיים שהסתבך עם יהודים עם קנס של 25 פלורין. עם זאת, עד אז כבר הוקמו כמה קהילות יהודיות בשוואביה עילית. השליט המקומי של הכפר הסמוך בולטרינגן התיר ליהודים להתיישב שם בשנת 1572. בכפרים שוונדי ואורזנהאוזן, שבאחרון שבהם עדיין יש Judengasse (יודנגאסה - "רחוב היהודים"), נראה כי קהילות יהודיות היו קיימות הרבה לפני המאה ה-18. בלאופהיים מתועדת נוכחותם של סוחרים יהודים בימי השוק במאה ה-17. אך נוכחות יהודית קבועה בלאופהיים לא הותרה עד למאה ה-18.
תחילת התיישבות היהודים ועד חוק היהודים בשנת 1828.