איש מואבי בא אל דוד וביקש למול את ערלתו ולהתגייר, אך נענה בשלילה, בהתאם לכתוב בתורה (דברים כג,ד-ז). המואבי התרעם על תשובה זו בציינו את ייחוסו של דוד, ועל כך לא הייתה לדוד תשובה. דוד ביקש מה' שיורה לו את משפטו של המואבי, וה' ענה לו באמצעות נתן הנביא. נתן הנביא אמר לדוד כי האיסור לבוא בקהל הוא על מואבי, ולא על מואבית. בתשובה זו נדחה המואבי מלהתאחד עם עַם ישראל, אך דוד המלך לקחו לרעות את צאנו. לימים, בִּתּו של אותו מואבי, צפירה, שהייתה 'יפת תואר ויפת מראה' נהייתה פילגש לשלמה ('לראש לכל בית הפלגשים') והפרק מסתיים: 'ותהי משפט הזה לחוק בישראל עד עולם'.
פרק ד': דוד המלך השופט החכם.
בסיפור קצר מתואר דוד המלך כשופט חכם. שני אנשים באו לפני דוד השופט, והתדיינו לפניו ביחס לבעלות על ארנק שנמצא. למרות היעדרם של עדים הצליח דוד לגלות מיהו דובר האמת, והרמאי איבד את כספו. ישראל שמעו 'את המשפט, ויתמהו על דוד וישמחו כי ראו כי חכמת אלהים בקרבו'.
פרק ה': תשועתם הפלאית של ישראל מיד פלשתים.
ניצחונם המופלא של ישראל על פלשתים מתואר בפרק זה בקצרה. לפני הקרב חשש דוד מאוד מאויביו בשל מספרם הגדול, אך ה' שלח את גד שאמר לדוד כי אל לו לפחד מפלשתים. בלילה יצא רכב-אש והכה את הפלשתים, ודוד הסיק מכך 'כי תשועתו (של ה') כהרף-עין'. אז בירך דוד את ה', והציב מצבה 'ויקרא לה מצב נקמות עד היום הזה'.
פרק ו': תוכחת-מוסר לדוד.
ה' הורה לגד ללכת אל דוד ולהוכיח אותו על כך שהוא מייחס את ניצחונו לעצמו, ולא לה'. דוד הכחיש את האשמה באומרו כי עוד מנעוריו ייחס את ניצחונותיו לעזרת ה'. דברי דוד מצאו חן בעיני ה', ועל כן הבטיח ה' לעזור לבית דוד לעולם. כשגד סיפר את הבטחת ה' לדוד בירך דוד את ה'.
פרק ז': דוד מונה את העם, בא על עונשו, ומתכפר בעולות על מזבח העולה.
דוד המלך ערך מִפקד בכל ישראל כדי לדעת כמה אנשי-חיל יש בממלכתו, בשל הסתת השטן. יואב בן צרויה שר החיל התריע בפני דוד כי אין למנות את ישראל, אך בכל זאת יצא לפקוד את ישראל, ולאחר שסבב את ארץ ישראל הוא שב לדוד והודיע את מניין אנשי החיל: 1.6 מיליון. ה' שלח את גד להוכיח את דוד על חטאו, וכתוצאה מכך הכיר דוד בחטא. שוב שלח ה' את גד שאמר לדוד לבחור את העונש אותו הוא מעדיף – אחד מתוך שלושה – ודוד העדיף להיענש ביד ה' ('נפלה נא ביד ה' כי רבים רחמיו'). העונש היה מכת-דֶּבֶר, בה מתו 70,000 מישראל. דוד התפלל אל ה', הכיר בחטאו, וטען כי רק הוא ראוי לעונש. ה' נענה לו באמצעות מלאך אשר אמר לגד להודיע לדוד כי עליו להקים מזבח בגורן ארנן היבוסי. ארנן רצה לתת את הגורן חינם, אך דוד התעקש לקנות את השטח בזהב ובכסף עובר לסוחר. דוד בנה מזבח, הקריב עליו עולות ושלמים והמגפה נעצרה.
פרק ח': דוד מקהיל את העם בעת זקנתו ודורש בפניו.
ה' התגלה אל דוד, אישר את הברית ביניהם, והורה לו לדבר אל העם את הדברים שהוא שם בפיו. דוד הקהיל את העם בירושלים ודרש בפניהם. לאחר שדוד קרא בכינוייו השונים של ה' הוא הודיע לעם כי לכל אדם יש אפשרות לבחור את אשר יעשה. בדרשתו חיזק דוד את העם לעבוד את ה' ולקיים את מצוותיו, ולדבריו צירף הוא משל. דוד הוכיח את שומעיו לדבר בשלום איש עם רעהו, והבטיח שכר טוב למי שיאהב את ה', כפי שהוא אוהב גם את האדם. את הדרשה סיים דוד בתפילה לה' לברך את ישראל, ולאחר שהנוכחים ענו 'אמן אמן' הוא שילח את העם לביתו.
פרק ט': חירם מלך צור מבקש מדוד להתגייר.
חירם מלך צור פנה אל דוד המלך בבקשה להתגייר, אך דוד דחה את הבקשה והמליץ לחירם להיות ירא מה', הא-ל עושה הכל, ולקיים את מצוות בני נח, שכן אם יעשה זאת 'אזי טוב לך כל הימים'. דוד הסביר לחירם כי רק בני ישראל, בני בריתו של ה', מצווים לקיים את התורה. בהתקבל תשובת דוד שמח חירם וקרא לעמו לירא מאלוהי ישראל אשר בחר בישראל ובדוד עבדו. חירם הודיע את דברי דוד לשריו ולעמו, ולאחר מכן נשא נאום בעל אופי של חיזיון נבואי (בסגנונו של בלעם), על ניצחונו העתידי של דוד על כל בני חם ויפת. ה' שָמח על דברי חירם, ושלח את גד לומר לדוד כי ישרו הדברים בעיניו, ועל כן חירם ועמו יסייעו בבניית המקדש. כמענה לגד שיבח דוד את ה' ובירכו, והוסיף פסוקים מתהלים (פט,נג; קג,יא; קג,כב), כחתימה לפרק.
פרק י': שיר-תהלה לא-ל אוניברסלי (תהלים קמה).
פרק י' הוא שיר שבח לא-ל, בו מהלל המשורר את ה', וקורא לאחרים להצטרף אליו בדברי שבח, התפעלות ותודה. המשורר מהלל את ה' הן בשל 'תכונותיו' המובעות בשמות-תואר או כינויים, כגון: מלך, גדול, נכבד, נורא, חסיד, טוב, צדיק, וכיוצא בכך, והן בשל האופן בו מנהיג ה' את העולם, בשמות-פעולה כגון: חנון, רחום, שומר, ועוד. המשורר מכיר במלכות ה', ורואה בה' א-ל המולך בכל העולם, בכל זמן, ועל כל הבריות. הכרה דתית זו מוליכה את המשורר למסקנה כי 'כל בשר' צריך להלל את ה' לנצח.
פרק י"א: תפילה להצלה ושיר-תודה (תהלים קמד).
שתי תפילות התפלל דוד ביום בו הכו אלחנן בן יעיר ויהונתן בן שמעא את אויביהם (את לחמי אחיו של גלית ואת איש המדה). התפילה הראשונה היא תחינה אל ה' לסייע למשורר במלחמתו, לרדת מהשמים ולהשתמש באיתני הטבע ככלי-מלחמה כנגד אויביו: בני-נכר. לאחר מכן מובא שיר חדש לאלהים, שיר-תודה, ובו מהולל האל על כי הושיע את דוד מחרב רעה. המשורר מציין את שפע הטוב שהיטיב האל עם ישראל: בנים ובנות בריאים, צאן ומזון בשפע, וביטחון. הפרק מסתיים בפסוק 'אשרי העם שככה לו אשרי העם שה' אלוהיו'.
פרק י"ב: דברי דוד האחרונים.
לפני מותו דיבר דוד לפני ה' וישראל. לאחר שדוד ציין לערך עשרה מכינוייו של ה' (גדול, יחיד, תמים צדק, גומל דלים, יקיר, בכיר וכו'), הוא פונה אליו בבקשה לעזור לעם ישראל, ולשמור על אחדותו. תפילת דוד נמשכה בדרשה בה פנה אל עמו והורה לשומעיו לבל יעבדו אלילים ולדבוק ב-ה', על מנת שכך יזכו לבוא לירושלים הצפונה להם, ולראות את ה' עין בעין.
לאחר מכן (בתחילת פרק י"ג) מתואר מותו של דוד שאירע בשבת, ומובא פסוק-חתימה המפנה את הקורא לספרים בהם ניתן לקרוא על דוד המלך בצורה מלאה יותר: 'ויתר דברי דוד המלך עם כך מלכותו וגבורתו והעתים אשר עברו עליו ועל ישראל ועל כל ממלכות הארץ הנם כתובים על דברי שמואל הראה ועל דברי נתן הנביא'.
פרק י"ג: תמר בת דוד הגיבורה.
לאחר שתמר בת דוד נאנסה על ידי אחיה החורג אמנון (שמואל ב,יג), היא ברחה בסתר לבית אבי אמהּ, מלך גשור (בצפון ארץ ישראל). שלמה המלך ניסה לגלות היכן מסתתרת אחותו, אך לשווא. בהיעדרו של מלך גשור, ניסה פרשז, רֵעַ-המלך, לאנוס את תמר. לאחר שראתה כי כלתה אליה הרעה ביקשה תמר לדחות את המעשה עד אשר תנגן בכינור. בשעה שתמר ניגנה ושרה, היא התפללה בליבה אל ה' ('שלח אורך ואמתך להחזיקני ואל תתן את תאות רשע ערל וטמא') ואל דוד אביה ('אבי דוד, אבי דוד, אבי דוד, ראה את חרפתך וחרפת בתך') שילך לפני כיסא הכבוד ויבקש עליה רחמים. ה' שמע לקול דוד ('וישמע ה' את קול דוד בתמר בתו'), וגרם לכך שפרשז נרדם על חיקה של תמר. תמר התפללה אל ה' וביקשה שיסייע לה מכוחו של אביה דוד, כשם שסייע ליעל אשת חבר הקיני. לאחר מכן תקעה תמר את חרבו של פרשז בליבו, והרגה אותו, והתפללה תפילת-תודה לה'. תמר הובאה אל שרי המלך אשר שאלוה לפשר מעשיה, ולאחר שהשיבה: 'הכזונה יעשה את בת מלך?', היא ניתנה בבית המשמר. על מעשה זה של תמר דיווחו השרים למלכם אשר היה באותה שעה בירושלים אצל שלמה המלך. הדיווח נכתב על ספרים אשר נשלחו באמצעות רצים, אך כשהגיעו הרצים לירושלים הם נתפשו על ידי שומרי המלך שלמה, וכך נודע לשלמה המלך כי תמר הייתה כל אותה שעה בגשור, וכן התברר לו שמלך גשור כיחש לו באומרו כי לא ידע היכן תמר. כעונש על מעשה זה ציווה שלמה על בניהו בן יהוידע להרוג את מלך גשור ואת אנשיו, אשר נקברו במערת הערלים לפני שער הדיגים 'עד היום הזה'. שלמה שלח את בניהו עם אנשי חיל להביא את תמר חיה, ולהחריב את בית המלכות בגשור. עם בוא תמר לפני שלמה שואל אותה המלך מדוע ברחה לגשור ומדוע הרגה את פרשז. לשמע תשובותיה בירך אותה שלמה, שינה את שמה ל'טָפַת', כינה אותה בתואר 'בתי', ונתן אותה לאשה לבן אבינדב.
פרק י"ד: החזון השלישי: המשפט האלוהי בראש השנה.
בראש השנה (שנתיים לפני שנבנה בית המקדש הראשון), ראה גד חיזיון אלוהי בו יושב ה' על כסאו ושופט את עמו ישראל. איש לבוש בדים הביא לפני ה' שלושה ספרים 'אשר ביד כל אדם נכתבים'. עם ישראל נדון, והשטן אשר רוצה לקטרג מושתק על ידי המלאך. צבא מעלה נוכח במשפט, ולבוש בדים מציג בפני ה' שלושה ספרים: באחד כתוב 'צדקות עמו', בשני כתוב 'שגגות עמו', ובשלישי כתוב 'זדונות עמו'. החוזה מתאר את פסק הדין ומוסיף 'ונשתוממתי אל המראה כי לא ידעתי מה עשה ה' לי'. החוזה עבר טקס כפרה בידי כְּרוּב אשר הודיעו שמשפט אלוהי זה הוא 'חוק לישראל'. המלאך בירך את עם ישראל בשלום, החוזה ענה 'אמן', והמלאך חתם ב'אמן ואמן'.
ספיישל חמישים שנה (דוקטור הו)
2012 VP113