המאבק המעמדי מילא תפקיד מרכזי במדיניות החברתית של ברית המועצות והמדינות הקומוניסטיות, שכולן התווו באופן חוקתי את עליונותו של מעמד הפועלים בהכתבת התפתחות החברה לקומוניזם. מעמדות אחרים בעלי אינטרסים עוינים לאלה של מעמד הפועלים היו נתונים לדיכוי. דיכוי שיטתי זה התמקד בעיקר בבעלי הון, כולל כל מי שהתפרנס מנכסים בבעלות פרטית או נכסי הון. בברית המועצות, שהוקמה על ברית מעמדית בין עובדים לאיכרים, נוצר מעמד נאו-קפיטליסטי בשנות ה-30 של המאה ה-20 כתוצאה מהמדיניות הכלכלית החדשה שהונהגה לאחר סיום מלחמת האזרחים. בקרב האיכרים, מעמד חדש זה (שנקרא קולאקים) צבר כמויות גדולות של עושר באופן לא פרופורציונלי באמצעות סחר בסוחרים ושיטות הון קטנות. בפיקודו של יוסיף סטלין, הממשלה החלה לחסל את מעמד הקולאקים, חיסול מעמד זה נתקל בהתנגדות הקולאקים שהוא עצמו נענה בדיכוי אלים, ברמה כזו שאפילו עלול היה להיחשב מלחמת אזרחים שנייה. קולאקים שהתנגדו לסוציאליזציה של נכסיהם, יחד עם כל מי ששיתף איתם פעולה או נלחם, נענשו במאסר, בגירוש לסיביר או אפילו בהוצאה להורג. לב קופלב (סופר סובייטי), אשר היה מעורב באופן אישי בפעולות כנגד תושבי כפר משולל מזון בגין שיתוף פעולה עם הקולאקים, הסביר את מעשיו שלו:
האלימות שאפיינה את הקולקטיביזציה הכפויה של החקלאות בברית המועצות הסתיימה בסופו של דבר בשנים האחרונות של שנות השלושים עם תבוסת הקולקים ומותם (בין אם ברעב או בין אם במאבק, הגליות, מאסרים, הוצאות להורג). בשנות החמישים, החקלאות הייתה קולקטיבית לחלוטין והאיכרים חדלו להתקיים, שכן כל העובדים החקלאיים החזיקו באותה מערכת יחסים חברתית חיונית לאמצעי הייצור שלהם כמו עובדים תעשייתיים אחרים ובכך הפכו את עצמם לחלק ממעמד הפועלים.
ערכים מקוטבים.
אף על פי שהשתנתה במקצת מאז ימי ההפסקה, התעמולה הקומוניסטית מתרכזת במספר דיכוטומיות מקוטבות: מעלות העולם הקומוניסטי לעומת חסרונות העולם הקפיטליסטי, כמו:
קיטוב נוסף התמקד במהותם האמיתית והנטענת של מונחים שונים, כגון "חופש", "דמוקרטיה", ולעיתים קרובות מנוגדים למשל, "דמוקרטיה בורגנית" לעומת "דמוקרטיה אמיתית" או "דמוקרטיה עממית". המונח האחרון מוכר כביטוי "הרפובליקה הדמוקרטית העממית של-" כ"שם אמצעי השגור" במדינות קומוניסטיות.
ביקורת עצמית.
על פי ספרו של ז'אק אלול "תעמולה: גיבוש עמדותיהם של גברים", ניתן להשיג יכולת תעמולתית מוחלטת רק כאשר היא מסוגלת לקבל את ביקורתו של המתחרה, או לפחות לשלב אותו במערך התעמולתי שהיא יצרה. מערך הטמעת ביקורת זה הושג על ידי התעמולה הסובייטית על ידי פרסום הביקורת העצמית של מתנגדיה, כך שמתנגדי השלטון עדיין יכלו להתנגד לשלטון ולהצהיר הצהרות או לפרסם מאמרים, וכך לייצר מראית-עין של משטר צודק.
כאשר הביקורות מפורסמות, ההצהרות שזהו "שלטון קומוניסטי" כאילו בדויות וכך בעצם מחסל את לגיטימיות המתנגדים.
אמצעי שימוש.
תעמולה קומוניסטית הועברה לרוב באמצעות האמצעים הבאים:
מדריכים קומוניסטים.
המדריך "ההיסטוריה של ה-הקב"מ (ב)" - (ההיסטוריה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (בולשביקים)) הודפס בשנים 1938–1953 ונהיה לפופולרי בקרב מצטרפי המפלגה הטריים. עמו הועבר גם כן קורס קצר והסבר חובה על האידאולוגיה הסובייטית. המדריך תורגם לשפות רבות ביניהם לעברית.
שידורי רדיו.
מאמר משנת 1952 "שידורים קומוניסטים לאיטליה" דיווח כי נכון ליוני 1952 סך כל שידורי הרדיו הקומוניסטי לאיטליה הסתכם ב 78 שעות בשבוע, בהשוואה ל 23 שעות של קול אמריקה ו- BBC, וציין כי איטליה תפסה תפקיד מרכזי בסכסוך בין הגושים אז. שידורים אלה מקורם לא רק במוסקבה, אלא גם בארצות הגוש הסובייטי, כמו גם ממכשירי "התנגדות מחתרתית" מזויפים שנמצאו ככל הנראה גם בתוך הגוש הסובייטי ולא במערב.
קולנוע ותיאטרון.
מנהיגי ברית המועצות האמינו כי הקולנוע הוא אמצעי תעמולתי חשוב. סרטים סובייטים סייעו ליצירת אגדות המהפכה: אוניית הקרב פוטיומקין, אוקטובר: עשרה ימים שזעזעו את העולם וסופה של סנט פטרסבורג. רומן קארמן היה צלם ובמאי קולנוע ואחד הדמויות המשפיעות ביותר על יצירת סרטים תיעודיים. סרטו של מיכאיל רום משנת 1965, "פאשיזם אוביקנובני" (פשיזם משותף המכונה לילה של מחשבות או ניצחון על אלימות) תיאר את התעמולה הטוטליטרית בדוגמת הנאציזם.
בשנת 2007 הצהיר קצין מודיעין ועריק מהגוש המזרחי, יון מיהאי פאצפה, כי בפברואר 1960 אישר ניקיטה חרושצ'וב תוכנית סמויה (המכונה מושב 12) להכפיש את קריית הוותיקן בגלל עמדתה האנטי-קומוניסטית החזקה. התוכנית הציבה את האפיפיור פיוס השנים עשר כמטרה העיקרית. כחלק מתוכנית זו, גנרל איוון אגייאנטס, ראש מחלקת המודיעין של הק.ג.ב, יצר את המתווה למה שעתיד להפוך למחזה. המחזה, שאף שהוא בדיוני, התיימר להטיל ספק באמינותו המוסרית של האפיפיור ביחס לשואה.
חינוך.
החינוך במדינות הקומוניסטיות כלל מידה ניכרת של אינדוקטרינציה, הן בקורסים פוליטיים ופילוסופיים מיוחדים והן בקורסים שהוכנו כראוי של חינוך כללי: היסטוריה, גאוגרפיה, ספרות עולמית וכו'. האידאולוגיה סובייטית אשר נלמדה בברית המועצות חולקה לשלושה תחומים: קומוניזם מדעי, מרקסיזם-לניניזם (בעיקר בצורה של לניניזם) וכלכלה פוליטית קומוניסטית. מקורסים רבים אחרים כללו, למשל לימוד דעותיו של מרקס או לנין בנושאי מדע או היסטוריה. מתכונת החינוך הסובייטית הוטלה (בהצלחה משתנה) על מדינות לוויין אחרות.
אמנות ותרבות.
עוד מימיה הראשונים של רוסיה הסובייטית, אומנויות הוכרו כאמצעי תעמולה רב עוצמה והועברו לשליטה קפדנית וצנזורה בכל המדינות הקומוניסטיות. לנין ויוסיף סטלין היו הנושאים המועדפים, אם כי כמעט כל תמונותיו והמונומנטים של סטלין הוסרו או הושמדו לאחר מותו בשנת 1953.
ה"קוקריניקסי" היו שלושה קריקטוריסטים תעמולתיים, שתקפו את כל אויבי ברית המועצות.
אמצעים פיננסיים.
ג'יי. קליבס (J. Clews) מצטט אומדנים גרמניים, צרפתים ובריטים מתחילת שנות השישים על סכום הכסף שהוצא בעולם לצורך תעמולה קומוניסטית ופעילות פוליטית בעולם הלא-קומוניסטי, העומדנים המצוטטים עמדו על הערכה של כ - 2 מיליארד דולר, כלומר כ - 2 דולר לאדם מחוץ לגבולות הגוש המזרחי. המדינות הקומוניסטיות אשר נשאו בהוצאות התעמולה העיקריות הן ברית המועצות והרפובליקה העממית של סין.
תפיסה במערב.
ההיבטים הבסיסיים של האידאולוגיה הקומוניסטית, כמו אמצעים אלימים להשגת יעדיה (מהפכה), החרמת רכוש פרטי ודיכוי חופש הדת היו כנגד הערכים המסורתיים של העולם המערבי ונתקלו בהתנגדות עזה. כמה ניסיונות למוטט את הקומוניזם, או לפחות להפחית בצורה משמעותית את השפעתו יפורטו ברשימה הבאה:
אולוס קרמוטיוס קורדוס
אולוס קרמוטיוס קורדוס (בלטינית: Aulus Cremutius Cordus; מת בשנת 25 לספירה) היה היסטוריון רומאי. נותרו מעט מאוד קטעים מיצירתו (שייתכן שנקראה "אנלים" "Annales"), המכסים בעיקר את מלחמות האזרחים ברפובליקה הרומית ואת שלטונו של אוגוסטוס.
קורדוס מוזכר על ידי סנקה הצעיר, טקיטוס, קווינטיליאנוס, סווטוניוס (חיי שנים-עשר הקיסרים) ודיו קאסיוס.
בשנת 25 לספירה אולץ קורדוס להתאבד על ידי סיאנוס, שהיה פראיפקטוס פראיטוריאני תחת טיבריוס, לאחר שהואשם בהפרת חוק מאייסטס (lex maiestas), "חוק הבגידה".
קורדוס הואשם בבגידה על ידי סאטריוס סקונדוס על שהספיד את ברוטוס ודיבר על קסיוס כ"אחרון הרומאים" (אדם המגלם את ערכי החברה הרומית העתיקה). לפי טקיטוס, זה היה "אישום חדש שנשמע לראשונה". אף אחד לא הואשם ב"מאייסטס" (בגידה) בגין כתיבת היסטוריה ("editis annalibus").
הסנאט הורה על החרמת כתביו ושריפתם על ידי האיידילים. סנקה, לעומת זאת, מספר במכתב לבתו של קורדוס, שהוא ככל הנראה גרם למורת רוחו של סיאנוס בשל ביקורתו עליו, מכיוון שסיאנוס הזמין פסל של עצמו. אנו גם יודעים ממכתב זה שהוא הרעיב את עצמו למוות.
סנקה כתב את המכתב לבתו של קורדוס, מארקיה ("Ad Marciam"), כמה שנים לאחר מותו של קורדוס, כדי לנחם אותה לרגל מות בנה מטיליוס. המכתב אינו עוסק בעיקר בקורדוס, אך סנקה מציין בו כי יצירותיו של קורדוס פורסמו מחדש לאחר מותו. נראה כי מארקיה הצילה כמה עותקים מיצירות אביה והייתה מעורבת באופן פעיל בפרסום מחדש שלהן. כשסנקה כתב את המכתב למארקיה הוא הזכיר שמטיליוס נפטר שלוש שנים קודם לכן ומארקיה לא הצליחה לשאוב נחמה אפילו מ"הספרות אהובה שלה". לכן תרומתה לפרסום יצירות אביה קודמת לזמן מותו של בנה. סווטוניוס טוען באופן חד משמעי כי יצירותיו של קרמוטיוס קורדוס נתפרסמו שוב לאחר מות טיבריוס, לבקשתו המפורשת של גאיוס קליגולה.
קניה (1963–1964)
הדומיניון של קניה הייתה מדינה ריבונית בין ה-12 בדצמבר 1963 ל-12 בדצמבר 1964, שחלקה את ראש המדינה שלה עם בריטניה ומדינות אחרות בראשות המלכה אליזבת השנייה. זו הייתה קודמתה של הרפובליקה המודרנית של קניה.
היסטוריה.
כאשר קיבלה מושבת קניה עצמאות מבריטניה ב-12 בדצמבר 1963, המלכה הבריטית (אליזבת השנייה) נותרה ראש המדינה כמלכת קניה. תפקידיה החוקתיים של המלכה הוקצו בעיקר למושל הכללי של קניה, מלקולם מקדונלד (12 בדצמבר 1963 - 12 בדצמבר 1964).
ג'ומו קניאטה כיהן בתפקיד ראש הממשלה.
הרפובליקה של קניה קמה ב-12 בדצמבר 1964, בעוד היא נשארה בחבר העמים בהסכמה משותפת של ממשלות אחרות. בעקבות ביטול המלוכה הפך ג'ומו קניאטה לנשיא הראשון של הרפובליקה של קניה.
אוגנדה (1962–1963)