ביולי 2021 הושלם מיזוג של החברה עם חברת ספאק אמריקאית, במסגרתו גייסה החברה 288 מיליון דולר לפי שווי של כ-3.1 מיליארד דולר לפני הכסף, ומניותיה החלו להיסחר בבורסת נאסד"ק. עד יולי 2022 ירד שווי השוק של החברה ל-303 מיליון דולר.
ביולי 2021 הודיעה החברה על הקמת מטה אמריקאי ומרכז אינטגרציה והרכבות באוסטין שבטקסס, בשיתוף עם חברת קוק תעשיות, שהיא אחת מהמשקיעים בחברה.
בנובמבר 2021 הציגה החברה רכב קונספט ראשון בשם ליאופרד, שישמש להובלת משלוחים ולו כושר נשיאת מטען של 750 ק"ג.
ביולי 2022 הכריזה החברה על רכב משלוחים עירוני בשם פרוקסימה, שייכנס לייצור סדרתי.
בוקה צ'יקה (נמל חלל)
ניסאן Z
ניסאן Z (באנגלית: Nissan Z) היא מכונית ספורט במרכב קופה, בעלת ארבעה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי ניסאן משנת 2021. היא נחשפה בשידור חי ביוטיוב ב-17 באוגוסט 2021.
היא המכונית השביעית בסדרת "ניסאן Z" של ניסאן והיא מחליפה את הניסאן 370Z שהוצגה בשנת 2008.
עקב תקנות הפליטה של האיחוד האירופי, ה-Z החדשה לא תשווק באירופה.
היסטוריה.
בשנת 2018 חשף סגן מנהל העיצוב הבכיר של ניסאן למגזין WhichCar האוסטרלי כי ניסאן מתכננת מחליף ל-370Z. במרץ 2020 הגישה ניסאן בקשה לסימן מסחרי. במאי אותה שנה חשפה ניסאן סרטון שבו מוצג טייזר למכונית חדשה, המכונית חשפה שהניסאן Z בעלת עיצוב רטרו. ב-15 בספטמבר 2020 חשפה ניסאן את מכונית הקונספט המקדימה, ניסאן Z פרוטו. ב-17 באוגוסט 2021 חשפה ניסאן את ה-Z החדשה.
עיצוב.
העיצוב שלה מבוסס על העיצוב של הניסאן Z הראשונה משנת 1969, העיצוב החיצוני נשאר זהה לאב טיפוס ה-Z פרוטו, עם שינוי קטן של הוספת ספויילר אחורי שאינו נמצא ב-Z פרוטו. העיצוב החיצוני הוא עיצוב רטרו המשלב אלנטים רבים של ה-Z240 הישנה עם עיצובים מודרניים יותר. העיצוב בפנימי הוא מודרני עם מסכי מגע ולוח מחוונים דיגיטלי.
מה שניסאן עשתה עם העיצוב זהו דבר דומה למה שעשתה למבורגיני באוגוסט 2021 עם הלמבורגיני קונטאש LPI 800-4 שמעוצבת בעיצוב רטרו שמבוסס על הלמבורגיני קונטאש הישנה.
מפרט טכני.
היא כוללת מנוע בנזין V6 צילינדרים בנפח 3.0 ליטר טווין טורבו המספק 405 כ"ס ומומנט מרבי של 48.4 קג"מ. היא משווקת לבחירה בין תיבת הילוכים ידנית בעלת שישה הילוכים או תיבת הילוכים אוטומטית בעלת תשעה הילוכים. את נתון התאוצה והמהירות ניסאן אינה חושפת בינתיים.
ליקר לימון
ליקר לימון הוא ליקר המכיל לימונים, אלכוהול מזוקק וסוכר.
טעמו מתוק או מתוק-חמוץ, צבעו בצבע הלימון וגרידת הלימון היא זו שנותנת לו את טעמו החמוץ. תוספת מים תשנה את טעמו החמוץ של הליקר, ויש המוסיפים חלב או שמנת.
הליקר מיוצר על ידי השריית גרידת לימון באלכוהול מזוקק (לרוב לרמה של מעל 90% אלכוהול בנפח) במשך מספר ימים בכלי אטום, תהליך הממצה את השמן האתרי של הפרי כמו גם את צבעו וריחו לתוך האלכוהול. לאחר המיצוי מדללים במים ובסירופ לפי הטעם.
זנים שונים של לימון משמשים לייצור טעמים שונים. הלימונים בהם משתמשים לייצור הליקר משתנים על פי חבל הארץ שבו הליקר מיוצר. כמו כן, ניתן להשתמש בסוגי אלכוהול שונים כדי לתת טעמים מודגשים אחרים. מותגים מסחריים רבים באיטליה מייצרים סוגים שונים של ליקר לימון במספר סגנונות (לימונצ'לו, לדוגמה).
במחוז קמפניה נוהגים לשתות ליקר לימון כצ'ייסר לאחר שתיית קפה.
ג'יימס הרלן
ג'יימס הרלן (באנגלית: James Harlan; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסנאטור וכמזכיר הפנים של ארצות הברית בקבינט של הנשיא אנדרו ג'ונסון.
ראשית חייו.
ג'יימס הרלן נולד במחוז קלארק שבאילינוי, וגדל באינדיאנה. הוא היה בנם של סילאס ומרי (לבית קונולי) הרלן. כילד, התחנך הרלן בבתי ספר מקומיים, וב-1845 סיים את לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה אשברי (כיום אוניברסיטת דה פאו).
ראשית הקריירה.
לאחר סיום לימודיו עבר הרלן לאיווה סיטי, שם הוא שימש כמפקח הכללי על בתי הספר. הוא גם למד משפטים, וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין. הוא הצטרף למפלגה הוויגית והיה פעיל בפוליטיקה. ב-1850 דחה הרלן את הצעת המפלגה להיבחר כמושל איווה. בשנים 1853–1855 הוא היה נשיא קולג' איווה וסלין שבמאונט פלזנט.
סנאטור.
ב-1855 נבחר הרלן על ידי בית המחוקקים של איווה לסנאט של ארצות הברית כמועמד מפלגת הארץ החופשית . ב-1857 הכריז הסנאט על היותו של מושבו של הרלן כפנוי בשל אי-סדרים בבחירות. הוא נבחר מחדש על ידי חברי בית המחוקקים של איווה, הפעם כמועמד המפלגה הרפובליקנית, וכיהן עד 1865. ב-1861 היה הרלן נציג לוועידת השלום שניסתה להגיע לפשרה למניעת פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
מזכיר הפנים של ארצות הברית.
הרלן היה ידיד קרוב של הנשיא אברהם לינקולן ושל משפחתו. ב-1865, לאחר רצח לינקולן, הוא התפטר מהסנאט והתמנה כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא החדש אנדרו ג'ונסון, תפקיד בו הוא כיהן עד 1866. כמזכיר הפנים הוא הכריז שבכוונתו לבצע "ניקוי אורוות" ופיטר מספר ניכר של פקידים שכמעט ולא תפקדו במשרותיהם. הוא עשה זאת לאחר שבסוף מאי 1865 הוא ביקש לקבל רשימה של כל עובדי מחלקת הפנים שהביעו דעות בלתי נאמנות מאז קרב פורט סאמטר, שלא היו ידועים כמחזיקי רגשות נאמנים או שהיו בקשר עם אנשים שהיו ידועים כבלתי נאמנים, שהיו בלתי יעילים או לא נחוצים לביצוע תפקידי ציבור, וכל האנשים "שהתנהגו בזלזול בהתנהלותם, בהרגליהם, ובקשריהם החברתיים, כלפי כללי הנימוס וההגינות של התרבות הנוצרית".
בין אלו שפוטרו נמנה המשורר וולט ויטמן, שעבד אז כפקיד במחלקת הפנים, וב-30 ביוני 1865 פוטר. הרלן מצא עותק של הספר "עלי עשב" על שולחנו של ויטמן, שבו ביצע אז המשורר תיקונים, והחליט שהספר פוגעני מבחינה מוסרית. "לא אתן לכותב ספר זה לעבוד במחלקה הזו", הוא אמר. "אם נשיא ארצות הברית יורה על החזרתו לעבודה, אני אתפטר לפני אעשה זאת". 29 שנים לאחר מכן הגן הרלן על החלטתו לפטר את ויטמן באומרו שהוא פוטר רק "בשל הסיבה ששירותיו לא היו נחוצים".
הרלן היה חבר בוועדת ההסכם הדרומי, שניהלה את המשא המתן עם השבטים האינדיאנים שצידדו בקונפדרציה, כמו שבטי הצ'רוקי והצ'וקטאו. כחלק מההסכמים החדשים, היה על האינדיאנים לשחרר את עבדיהם, כפי שנעשה על פי התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, ולהציע להם אזרחות מלאה בשבטיהם אם הם בחרו להישאר בתחומי הטריטוריה האינדיאנית. אם הם עזבו, הפכו העבדים המשוחררים לאזרחי ארצות הברית.
הרלן התפטר מתפקידו ב-1866 כאשר חש שלא יכול היה יותר לתמוך במדיניותו של הנשיא ג'ונסון.
שובו לסנאט.
ב-1867 נבחר הרלן שוב לסנאט על ידי בית המחוקקים של איווה וכיהן בו עד ינואר 1873. במהלך תקופת כהונתו זו הוא היה יושב הראש של ועדת האדמות הציבוריות, של הוועדה לענייני מחוז קולומביה, של ועדת החינוך ושל הוועדה לענייני אינדיאנים.
שנותיו האחרונות.
הרלן התמודד ללא הצלחה על בחירה מחדש לסנאט ב-1872. הוא גם התמודד ללא הצלחה ב-1895 בבחירות למשרת מושל איווה. לאחר תום כהונתו בסנאט, הוא הפך את אחד מבתיו לשעבר ל"מלון בית הרלן".
בשנים 1882–1886 מונה הרלן על ידי הנשיא צ'סטר ארתור כיושב ראש הוועדה השיפוטית ששמעה עתירות שהיו קשורות ל.
חיים אישיים.
ב-1845 נשא הרלן לאישה את אן אלייזה פק, בתם של ג'יימס ויוניס (לבית נייט) פק, ששניהם נפטרו במהלך מגפת הכולרה של 1832. לזוג נולדו שתי בנות ושני בנים, ביניהם מרי יוניס הרלן, שב-1868 נישאה לבנו של הנשיא לינקולן, רוברט טוד לינקולן.
מותו והנצחתו.
ג'יימס הרלן נפטר ב-5 באוקטובר 1899 במלון שלו במאונט פלזנט, שבו הוא התגורר בעשור האחרון לחייו.
ביתו של הרלן שהוסב כמלון, רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ובו מוצגות מזכרות הקשורות הן למשפחת הרלן והן למשפחת לינקולן.
עד 2014 אחד משני הפסלים שמייצגים את מדינת איווה באוסף היכל הפסלים הלאומי, היה של הרלן, לצד פסלו של סמואל ג'. קירקווד, שכיהן גם הוא כמזכיר הפנים וכמושל איווה. פסלו של הרלן הוחלף בפסלו של חתן פרס נובל לשלום נורמן בורלוג וכיום הוא מוצב בקולג' איווה וסלין.
על שמו של הרלן קרויה העיר הרלן שבמחוז שלבי שבאיווה.
ג'ני ארפנבק
ג'ני ארפנבק (נולדה ב-12 במרץ 1967) היא סופרת ובמאית תיאטרון ואופרה גרמנית.
ביוגרפיה.
ארפנבק נולדה בשנת 1967 בברלין המזרחית. אביה הוא הפיזיקאי, הפילוסוף והסופר ג'ון ארפנבק ואמה היא המתרגמת דוריס קיליאס. בברלין למדה בבית ספר תיכון מתקדם, שם סיימה את לימודיה בשנת 1985.
לאחר מכן סיימה חניכה של שנתיים ככורכת ולאחר מכן עבדה כאחראית תלבושות ואביזרים.
בשנים 1988 עד 1990 למדה ארפנבק תיאטרון באוניברסיטת הומבולדט של ברלין. בשנת 1990 עברה ללמוד בימוי והפקת תיאטרון ומוזיקה בבית הספר הגבוה למוזיקה הנס אייזלר.
לאחר שסיימה בהצלחה את לימודיה בשנת 1994, היא הפיקה את האופרה טירתו של כחול הזקן של בלה בארטוק בכנסיית הקהילה שלה ובבית האמנות תכלס. היא עבדה זמן מה בהתחלה כעוזרת במאית בבית האופרה בגראץ, שם בשנת 1997 היא עשתה הפקות משלה על האופרות של ארנולד שנברג, על האופרה טירתו של הזקן, בנוסף להקרנת הבכורה שלה "לחתולים יש שבעה חיים".
כבמאית עצמאית, היא ביימה בשנת 1998 בתי אופרה שונים בגרמניה ובאוסטריה.
בשנות התשעים החלה ארפנבק בקריירת כתיבה בנוסף לבימוי שלה. היא מחברת פרוזה ומחזות נרטיביים.
בשנת 2007 החלה לכתוב ארפנבק טור דו שבועי ב"פרנקפורטר אלגמיין צייטונג", במקום ניקול קראוס.
בשנת 2015 זכה התרגום לאנגלית של הרומן שלה Aller Tage Abend (סוף הימים) בפרס ספרות החוץ העצמאית.
עבודותיה של ארפנבק תורגמו לכ-20 שפות.
ארפנבק כתבה כ-10 ספרים ושני מחזות.
חיים אישיים.