נמל התעופה ממוקם במקום ה-21 בגודלו בארצות הברית, בשנת 2012 עברו בנמל התעופה 20,096,549 נוסעים, ב-328,122 טיסות. נכון לאפריל 2013, נוחתות וממריאות מנמל התעופה מדי יום כ-645 טיסות סדירות, לכ-90 יעדים בארצות הברית, קנדה, מקסיקו, צרפת, הולנד ויפן.
נמל התעופה נמצא בבעלות העירייה המקומית, ומופעל על ידי מחלקת שדות התעופה שלה. השדה משמש לדלתא כבסיסה הרביעי בגודלו.
קישורים חיצוניים.
מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה הבינלאומי של סולט לייק סיטי באתר Airliners.net
אמת ביאר
נמל התעופה הבין-לאומי הארי ריד
נמל התעופה הבין-לאומי הארי ריד (באנגלית: Harry Reid International Airport; בשמו הקודם נמל התעופה הבין-לאומי מקארן, באנגלית: McCarran International Airport) הוא נמל תעופה בינלאומי בפרדייז במדינת נבדה שבארצות הברית, והוא נמל התעופה העיקרי לשימוש ציבורי וצבאי בעמק לאס וגאס, אזור מטרופוליני במדינת נבדה האמריקאית. נמל התעופה ממוקם כ-8 ק"מ דרומית למרכז לאס וגאס, והוא נמצא בבעלות מחוז קלארק ומופעל על ידי "מחלקת התעופה של מחוז קלארק". שטח נמל התעופה משתרע על שטח של 11,300 דונם (11.3 ק"מ רבוע).
עד 2021 נמל התעופה נקרא על שם הסנאטור האמריקאי המנוח פט מקארן, חבר המפלגה הדמוקרטית ממדינת נבדה שתרם להתפתחות התעופה הן בלאס וגאס והן בקנה מידה לאומי ברחבי ארצות הברית. מנגד, מקארן היה ידוע בתור אנטישמי וגזען והחל מ-2012 היו ניסיונות לשנות את השם הנמל כך שלא ינציח אותו. הניסיונות צברו תאוצה בעקבות רצח ג'ורג' פלויד והמחאות שבאו בעקבותיו ברחבי ארצות הברית ב-2020, ובפברואר 2021 הרשויות המקומיות החליטו לשנות את השם ל"נמל התעופה הבינלאומי הארי ריד", על שמו של הסנאטור הארי ריד. השינוי הרשמי התרחש ב-14 בדצמבר 2021, כשבועיים לפני פטירתו של ריד.
נמל התעופה הוקם בשנת 1942 ונפתח לטיסות בשנת 1948. מאז הנמל התרחב ושודרג עם טכנולוגיות חדשניות שונות, כגון עמדות לבידוק עצמי. בנמל התעופה ארבעה מסלולים ושני טרמינלי נוסעים ובהם 110 שערי עלייה למטוסים. ממזרח לטרמינלי הנוסעים נמצא "מארנל אייר קארגו סנטר" (Marnell Air Cargo Center), ובצד המערבי של נמל התעופה נמצאים האנגרים ובסיסי חברות מסוקים. נמל התעופה משמש בסיס עבור אליג'אנט אייר, פרונטיר איירליינס, סאות'ווסט איירליינס ו-ספיריט איירליינס. זהו נמל התעופה העמוס ביותר בארצות הברית שאינו בסיס מרכזי עבור אף אחת משלוש חברות התעופה הראשיות בארצות הברית (אמריקן איירליינס, דלתא איירליינס ויונייטד איירליינס).
בשנת 2012 עברו בנמל התעופה 40,799,830 נוסעים, נתון הממקם את הנמל במקום ה-24 בעולם. כמו כן, על פי תנועות המטוסים בנמל, הוא מדורג במקום השמיני בעולם. נכון לשנת 2012 מפעילה חברת התעופה סאות'ווסט איירליינס טיסות לנמל התעופה, יותר מלכל יעד אחר. חברת התעופה הקנדית ווסט ג'ט היא החברה הזרה הפעילה ביותר בנמל.
ברחבי הטרמינלים שבנמל התעופה מפוזרות למעלה מ-1,234 מכונות הימורים, המופעלות על ידי חברת Michael Gaughan.
טיסות לישראל וממנה.
בדצמבר 2018 הודיעה אל על על פתיחת קו ישיר מהנמל לתל אביב בתדירות של טיסה שבועית, הקו החל לפעול ב-14 ביוני 2019 ומופעל במטוסי הבואינג 787. עם פרוץ מגפת הקורונה בשנת 2020 הקו בוטל.
יחיאל ערד
יחיאל (חיליק) ערד (פלוצר) (1927 – 2 בספטמבר 2017) היה צייר, אדריכל ופסל ישראלי, איש קיבוץ סער.
קורות חיים.
ערד נולד בשנת 1927 להינדה ויהודה, משפחת-רבנים, בעיר קוטנו שבפולין, וב-1933 עלה לארץ ישראל עם משפחתו. הוא התגורר בתל אביב, למד בבית הספר "תחכמוני", ובתיכון בבית הספר המקצועי "מקס פיין", בו למד שרטוט טכני, והיה חניך בתנועת "השומר הצעיר". בשנת 1946 התפרסמה הכרזה הראשונה שלו, כרזת "נקרע את הספר הלבן". הכרזה הובלה בראש ההפגנות נגד הספר הלבן. בראשית מלחמת העצמאות נפל אחיו הבכור, (1924–1948), בקרב שיירת יחיעם. לימים תכנן ערד את אתר ההנצחה במקום נפילת השיירה.
כחלק מחברותו בתנועה היה ערד מהגרעין המיישב של קיבוץ סער שעלה לקרקע בשנת 1948. הוא למד ציור בסטודיו אבני ואצל יוחנן סימון, יחזקאל שטרייכמן ומרסל ינקו. בהמשך למד אדריכלות בטכניון. לאחר לימודיו עבד שנים במחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי. בעבודתו בקיבוץ הארצי הושפע מעבודתו של שמואל מיסטצ'קין שעבד יחד איתו. מיסטצ'קין למד בבית ספר הבאוהאוס ונחשב לאחד האדריכלים שהשפיעו על הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל.
ב-1974 תכנן ערד את קיבוץ סמר ואת המבנים בו, ובמקביל תכנן גם את קיבוץ אליפז הסמוך, וכן את הקיבוצים כישור ופלך שבגליל העליון.
לאחר עבודתו בקיבוץ הארצי פתח משרד עצמאי בקיבוצו, סער, אותו סגר בעקבות המיתון שגרמה האינתיפאדה השנייה. בשנים שלאחר מכן התמקד בתחום פעולתו הראשון - ציור.
ב-2013 יצא ביוזמתו הספר "הבית, המקום - מתיקיו של המתכנן חיליק ערד" (הוצאת יד יערי) אותו ערכו במשותף יובל דניאלי ומוקי צור. הספר מסכם את פועלו החל משנות ה-50 ועד לעבודה האחרונה שיצר בגבעת חביבה ב-2011.
ערד היה נשוי לנעמי ולהם שלוש בנות. נפטר ב-2 בספטמבר 2017.
עבודתו.
במהלך השנים תכנן ערד בתים, מבני ציבור, קיבוצים ויישובים ואתרי הנצחה רבים. כן עסק בהכנת תפאורות. במבנים שתכנן הרבה להשתמש בבטון חשוף, חומר מקובל באותה תקופה ששימש אותו לאתרי הזיכרון.
ערד הקפיד להגיד "אתרי זיכרון והנצחה" ולא להשתמש במילה "אנדרטה". לטענתו, אנדרטה היא מונומנט שיוצר ריחוק בין האדם לבין המוצג לעומת אתר זיכרון שבא לקרב ולהכניס את המבקר לתוך החוויה. בחלק גדול מאתרי ההנצחה שתכנן המבקר יכול לצעוד ב"תעלות קשר" או להיכנס אל חדר זיכרון בפנים האנדרטה.
חיליק ערד
אלכסנדר קופרין
אלכסנדר קופרין (ברוסית: Алекса́ндр Ива́нович Купри́н; 26 באוגוסט 1870 - 25 באוגוסט 1938) היה סופר רוסי שהתפרסם בתחילת המאה ה-20. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה עזב לצרפת, בשנת 1937 בהיותו חולה חזר לברית המועצות.
שנותיו הראשונות.
אלכסנדר קופרין נולד בעיירה נרובצ'ט במחוז פנזה למשפחת פקיד ממשלתי. בשנת 1871 אביו נפטר ומשפחה עברה למוסקבה. בגיל 6 הילד נשלח לפנסיון ליתומים ועם סיומו למד בפנימייה צבאית.
בשנת 1887 קופרין החל ללמוד בבית הספר לקצינים. הוא סיים את לימודיו ב-1890 והוצב בגדוד חיל רגלים שחנה בעיר פרוסקורוב. השרות הצבאי היה בסיס ליצירות הראשונות של קופרין שהתפרסמו בשנים 1893–1894. בקיץ 1893 נסע קופרין לסנט פטרבורג, כדי להשתתף במבחני קבלה לאקדמיה צבאית של המטה הכללי. בדרך לשם הוא היה מעורב בתקרית, שבמהלכה זרק שוטר לנהר. בעקבות התקרית הוא נעצר וכעונש על מעשיו נאסר עליו להגיש את מועמדותו לאקדמיה הצבאית. ככל הנראה העונש הזה הביא את קופרין להחלטתו לסיים את השירות הצבאי. בשנת 1894 קופרין השתחרר מהצבא ועבר לקייב.
שנות הבגרות.
לאחר שחרור מהצבא קופרין טייל הרבה ברחבי האימפריה הרוסית וניסע לעסוק בתחומים שונים. הרשמים שלו בתקופה זו היו בסיס ליצירות שהוא החל לפרסם. באותן השנים הוא הכיר את מקסים גורקי, איוואן בונין ואנטון צ'כוב. בשנת 1901 הסופר הצעיר עבר לסנקט פטרבורג והחל לעבוד בירחון ספרותי.
בשנת 1905 הוא פרסם את היצירה המשמעותית הראשונה שלו "הדו-קרב" (Поединок) שזכתה להצלחה גדולה. קופרין הופיעה בהקראות פרקים של היצירה שהיו אירוע תרבותי משמעותי.
בשנת 1915 קופרין פרסם נובלה "הבור" (Яма) על חיי זונות ובתי בושת ברוסיה. לדעת מבקרי ספרות נובלה התאפיינה בפירוט יתר. בשנת 2020 הנובלה עובדה למיני סדרה טלוויזיונית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה קופרין גויס לצבא. הוא הוצב בפינלנד, אך לאור מצבו הבריאותי כבר בשנת 1915 שוחרר מהשרות.
לאחר מהפכת אוקטובר קופרין עבד תקופה מסוימת בהוצאה לאור שנוסדה על ידי מקסים גורקי. בשנת 1918 הוא נעצר אך שוחרר תוך זמן קצר. שנת 1919 הוא התגייס לצבא הלבן והיה עורך עיתון צבאי. לאחר תבוסת הצבא קופרין עם משפחתו נסע לפריז.
קופרין התגורר בפריז במשך כ-17 שנים ובתקופה זו פרסם מספר יצירות ספרותיות.
בשנת 1937 קופרין חלה והחליט לחזור לתחומי ברית המועצות. תוך שנה לאחר חזרתו הוא נפטר.
הסרט הראשון שמבוסס על סיפור של קופרין צולם כבר בשנת 1914. במהלך השנים בברית המועצות וברוסיה צולמו מספר סרטים נוספים על בסיס יצירות של אלכסנדר קופרין. הסרט " המכשפה" בכיכובה של מרינה ולאדי נכתב על פי סיפור שכתב.
בתקופת ברית המועצות התייחסות לסופר לא הייתה חד-משמעית - הוא היה קצין בצבא הלבן ואמיגרנט אך בכל זאת בשנת חייו האחרונה חזר לברית המועצות. בשנת 1981 בעיירה בה נולד הסופר נפתח מוזיאון לזכרו.
משפחתו.
בשנים 1902–1907 היה קופרין נשוי למריה דוידובה (1881–1966), עורכת עיתון. מנישואין אלו נולדה בתו לידיה (1903–1924). אשתו הראשונה ובתם התגוררו כל חייהם ברוסיה. בנה של לידיה (והנכד היחיד של קופרין), אלכסיי, לחם בשורות הצבא האדום במלחמת העולם השנייה. הוא נפצע קשה בקרבות ומת זמן קצר לאחר המלחמה מסיבוכי הפציעה.
לאחר שהתגרש ממריה, התחתן עם יליזבטה גנריך (1882–1942), אישה ממוצא הונגרי, אשר הייתה אחות במקצועה. מנישואין אלו נולדו לו שתי בנות: קסניה (1908–1981) וזינאידה (1909–1912). יליזבטה עזבה יחד עם קופרין את רוסיה ושבה לברית המועצות עימו ב-1937. היא התאבדה במהלך המצור על לנינגרד.
בתם קסניה לא עזבה את צרפת ב-1937 יחד עם הוריהם. היא המשיכה להתגורר בפריז עד 1958, אז בכל זאת החליטה לעבור לברית המועצות. היא מעולם לא התחתנה ולא ילדה ילדים.
אנסמבל אינטרקונטמפוריין
Totara LMS