מאגרי האודן ודרוונט שבחלק העליון של הנהר נבנו בתחילת המאה ה-19 על מנת לספק מים לשפילד, נוטינגהאם, דרבי ולסטר. בנייתו של מאגר ליידיבאואר הסמוך הסתיימה ב-1945, ונועדה להקל את העומס שנבע מהביקוש הגבוה למים. המים זרמו מהמאגרים הללו לאורך 45 הקילומטרים של אמת המים של עמק דרוונט, הבנויה במקביל לנהר. כמו כן, הנהר מזין באופן לא ישיר את מאגר קרסינגטון, באמצעות תחנת שאיבה הנמצאת באמברגייט ומופעלת בזמן שזרימת המים בנהר עולה על סף מסוים. כשזרימת המים יורדת מתחת לסף המים משוחררים בחזרה דרך אותה מערכת תעלות ואמות מים, ובכך מאפשרת שאיבת כמות גדולה יותר של מים במעלה הזרם בחודשי הקיץ החמים. כל המאגרים מנוהלים על ידי חברת סוורן טרנט.
עמק הנהר הוא נתיב תחבורה חשוב. בין דרבי ורוסלי עובר העמק לאורך כביש A6, שהיה הכביש העיקרי שחיבר בין לונדון למנצ'סטר לפני הקמת מערכת הכבישים המהירים. לאורך העמק עוברים גם קווי רכבת שחיברו בין דרבי לשפילד ולמנצ'סטר, כשהראשון מגיע עד אמברגייט והאחרון עד רוסלי. קו שפילד פועל כחלק מקו מידלנד הראשי, אך קו מנצ'סטר נקטע באזור מטלוק ב-1968, והקטע שבין אמברגייט למטלוק הוא חלק מקו עמק דרוונט, המורכב ממסילה חד-נתיבית. בין אמברגייט לקרומפורד עוברים הנהר, הכביש והמסילה במקביל לתעלת קרומפורד, שבעבר הייתה מחוברת למנצ'סטר באמצעות מסילת הרכבת קרומפורד והיי פיק.
אחד ממועדוני ההוקי שדה הוותיקים ביותר בדרבישייר קרוי על שם הנהר. מועדון ההוקי דרוונט הוקם ב-1897, וערך את משחקיו על גדות הדרוונט באזור דארלי דייל, לפני שעבר לשחק בווירקסוורת'.
מפעל מסון
מפעל מסון (אנגלית: Masson Mill) הוא מפעל לטוויית כותנה באמצעות מים, שנבנה ב-1783 על ידי ריצ'רד ארקרייט על גדות נהר דרוונט, בקרבת מטלוק באת' שבדרבישייר, אנגליה. המפעל שוכן בקרבת הבית הפרטי של ארקרייט, והוא נכלל באתר המורשת העולמית "מפעלי עמק דרוונט".
היסטוריה.
בעקבות המצאת הבוכיר המעופף לאריגת כותנה ב-1733 חלה עלייה גדולה בביקוש לכותנה טְווּיָה באנגליה. באותה תקופה כבר היו מכונות לניפוץ ולטווייה, אך הן לא היו מספיק יעילות והכותנה שנוצרה בהן הייתה באיכות נמוכה ולא מתאימה לביקוש הגדול. ב-1769 רשם ארקרייט פטנט על מסגרת טווייה הפועלת באמצעות מים, על מנת שיוכל לנצל את מימי הדרוונט להפקת אנרגיה. ב-1771 הוא בנה את המפעל הראשון שלו בקרומפורד, ומפעל מסון היה השלישי. הוא בנה את המפעל הזה בקרבת קרומפורד על מנת לנצל את זרם המים החזק של הנהר.
המפעל נבנה מלבנים שהונחו על גרוסת (gritstone) עם אבני פינה וחלונות ראווה. בעת בנייתו התנשא המפעל לגובה 5 קומות, אורכו היה 43.8 מטרים ורחבו 8.4 מטרים. המפעל קיבל את האנרגיה הדרושה לו מגלגל מים יחיד, שהוחלף ב-1801 במערכת של שני גלגלים, שבתורה הוחלה על ידי טורבינות ב-1928. במתכונתו המקורית נבנה המפעל עם מעקה גבוה שהסווה את הגג. עם הוספת הגלגל השני הוחלט להגביה את הגג, ובכך נוספה למפעל קומה שישית מוסתרת.
לאורך הדרוונט וליד המפעל נבנה סכר קמור. צורת הסכר החריגה קשורה ככל הנראה למבנה הקרקע הסלעית בנקודה זו של הנהר. הסכר נבנה בתקופה מוקדמת בהיסטוריה של המפעל, וההשערה היא כי הוא לא נבנה קודם להקמת המפעל כיוון שמפעל הנייר שעליו נבנה מפעל מסון לא היה מספיק גדול ורווחי מבחינה כלכלית לצורך הקמת סכר. עד 1835 נבנו בצד הצפוני והמערבי של המפעל מספר מבנים נוספים, וחלקם נהרסו במשך השנים. ההוספות האחרונות למפעל היו ב-1911, 1928 ו-1998. ארובת המפעל מתוארת לשנת 1900.
ארקרייט חרג ממנהגו ולא בנה ליד המפעל בתי מגורים לעובדים, שבמקום זאת התגוררו בבתים בבעלותו ששכנו ביישובים הסמוכים כגון בונסול, קרומפורד או מטלוק באת'. במשך השנים היה המפעל מקור תעסוקה חשוב בכלכלה של מטלוק באת'. המבנה המקורי של המפעל השתנה מאז הקמתו כיוון שבוצעו בו עבודות שיפוץ ושיקום נרחבות, ושימושו הנוכחי הוא מוזיאון וחנות קמעונאות.
מפעל קרומפורד
מפעל קרומפורד (אנגלית: Cromford Mill) היה המפעל הראשון לטוויית כותנה המבוסס על מים, שנבנה ב-1771 על ידי ריצ'רד ארקרייט בכפר קרומפורד שבדרבישייר, אנגליה. מפעל זה היה הבסיס לתחילת צבירת ההון של ארקרייט, ותוך זמן קצר הועתק הדגם שלו למפעלים בלנקשייר, גרמניה וארצות הברית. המפעל הוא חלק מרכזי באתר המורשת העולמית "מפעלי עמק דרוונט".
היסטוריה.
בעקבות המצאת הבוכיר המעופף לאריגת כותנה ב-1733 חלה עלייה גדולה בביקוש לכותנה טְווּיָה באנגליה. באותה תקופה כבר היו מכונות לניפוץ ולטווייה, אך הן לא היו מספיק יעילות והכותנה שנוצרה בהן הייתה באיכות נמוכה ולא מתאימה לביקוש הגדול. ב-1769 רשם ארקרייט פטנט על מסגרת טווייה הפועלת באמצעות מים, על מנת שיוכל לנצל את מימי הדרוונט להפקת אנרגיה, לאחר שהקים בנוטינגהאם מפעל המבוסס על עבודת סוסים.
ארקרייט בחר בקרומפורד כיוון שבמקום זה הייתה אספקת מים קבועה מהתעלה התת-קרקעית שניקזה מים ממכרות העופרת של וירקסוורת', בנוסף לנחל קטן. הוא בנה מפעל בן חמש קומות, ושיתף פעולה עם ג'דדיה סטרוט, סמואל ניד וג'ון סמולי. ב-1772 הוא החל לנהל את המפעלים לאורך כל שעות היממה, במשמרות של 13 שעות. הוא החל לעבוד עם 200 פועלים. כיוון שלא היה מספיק מקום עבורם הוא הקים בתי מגורים לפועלים, והיה לאחד היצרנים הראשונים שעשו זאת. רוב העובדים היו נשים וילדים. גיל התעסוקה המינימלי נקבע בשלב מסוים על עשר שנים, והילדים זכו לשש שעות לימוד בכל שבוע.
בתקופה שלאחר הקמת המפעל בוצעה עבודת הניפוץ באופן ידני, אך ב-1775 רשם ארקרייט פטנט נוסף על מכונת ניפוץ המונעת באמצעות מים, וכתוצאה מכך חל גידול בכמות הסחורה שייצא המפעל שלו והוא זכה לפרסום רב. לאחר מכן הוא בנה מפעלים נוספים בקרומפורד, ובסופו של דבר העסיק כ-1,000 עובדים בכפר. דגם העבודה של ארקרייט שוכפל עד מהרה למקומות נוספים כגון לנקשייר, סקוטלנד וגרמניה. סמואל סלייטר, מתמחה של ג'דדיה סטרוט, היגר לארצות הברית והחל לפתח שם את תעשיית הכותנה. הצלחתו של ארקרייט הובילה לכך שהושמעו קריאות תיגר על הפטנטים שלו בבתי המשפט, והפטנט השני שרשם בוטל בטענה שהוא אינו מקורי. בזמן מותו ב-1792 הוא היה אחד האנשים העשירים בממלכת בריטניה הגדולה.
עם פתיחת תעלת קרומפורד ב-1793 נוצר קשר בין המפעל של ארקרייט ובין הערים של אזורי המידלנדס וצפון אנגליה, אך השימוש בה הלך ופחת עם העברה התנועה למסילות רכבת.
השער למפעל נסגר בכל יום בדיוק בשעה שש בבוקר, וכל פועל שלא עבר דרכו הפסיד משכורת של יום עבודה ונקנס בסכום זהה בנוסף. ב-1779 הציב ארקרייט תותח עם צרור פגזים בתוך המפעל ובמרחק קצר משער הכניסה, כאזהרה לפועלים שהיו עשויים למרוד ולגרום נזק כפי שעשו פועלים ששרפו את אחד ממפעליו בלנקשייר. התותח מעולם לא הופעל.
מפעל הכותנה חדל מעפילותו במאה ה-19, והמבנים השונים שנכללו בשטחו שימשו למטרות אחרות כגון ייצור צבע. ב-1979 נרכש האתר על ידי אגודת ארקרייט, שנטלה על עצמה את משימת השיקום והחזרת האתר למראהו המקורי. חשיבותו של המפעל נובעת מהיותו מפעל טוויית הכותנה המצליח הראשון.
כיום המפעל פתוח למבקרים, המגיעים אליו מרחבי העולם. המתקנים השונים כוללים מרכז מבקרים, חנויות ובית קפה. קיימות תוכניות לבניית תצוגת מכונות גדולה, ביחד עם הקמת חדרי הרצאות, ספרייה ומרכז לימוד.
מזח קרומפורד
מזח קרומפורד (באנגלית: Cromford Wharf), השוכן בכפר קרומפורד שבדרבישייר, אנגליה, הוא חלק מאתר המורשת העולמית "מפעלי עמק דרוונט".
המזח שוכן בקצה הצפוני של תעלת קרומפורד, שנפתחה ב-1794 והשתרעה לאורך 23 קילומטרים מנקודה זו ועד לתעלת ארווש שבדרבישייר. המזח ניצב על דרך המפעל מול מפעל קרומפורד שנבנה על ידי ריצ'רד ארקרייט, ומהמבנים המקוריים נותרו שני מחסנים, מתוכם אחד המשמש כבית קפה, משרדי הנהלה, ושני קוטג'ים. בעבר המזח היה מוקף לחלוטין על ידי קיר אבן היקפי, בו היו מבנים נוספים שאינם קיימים יותר. חצר המזח משמש כמגרש חניה.
מחסן התעלה נבנה ב-1794, זמן קצר לאחר פתיחת התעלה, וידוע גם בתור "המחסן הגותי" בזכות סגנונו האדריכלי. הוא היה בבעלותו של נתניאל ויטקרופט, שהיה אחד המובילים העיקריים שפעלו בתעלה. כיום מנוהל המחסן על ידי אגודת ארקרייט, ששכרה אותו ב-1995 ומנצלת שניים מחדריו ככיתות. האגודה מפעילה גם סיורים במזח ובתעלה.
ב-1794 החלה גם בניית משרדי ההנהלה, וכעבור שנתיים נבנו הקוטג'ים שנועדו עבור צוות הניהול של המזח. ב-1824 נבנה מחסן נוסף, ושימש לאחסון סחורות שהמתינו להעברתן בסירות, והיו מוגנות על ידי גגונים. בקומת הקרקע של מבנה זה נמצאים בית הקפה וחנות בעלי חיים.
נתיב הגרירה של התעלה, שהחל במזח, מגיע לצומת היי פיק (נקודת ההתחלה של מסילת היי פיק) ולאחר מכן עד לווטסטנדוול ואמברגייט. קטע זה, שאורכו 10 קילומטרים, הוכרז על ידי ממשלת בריטניה כ"אתר ביולוגי בעל עניין מדעי מיוחד", והוא חלק מדרך המורשת של עמק דרוונט.
ארצ'י קרוס
ארתור ג'ורג' "ארצ'י" קרוס (אנגלית: Arthur George "Archie" Cross; אוגוסט 1880 בדרטפורד שבקנט - 1970 בדרטפורד) היה כדורגלן אנגלי.
קריירה.