השכיחות בישראל לפי נתוני 2007 עומדת על קצת יותר מ 1.5% בשכיחות לאורך החיים, ופחות מאחוז של אבחון לאורך שנה אחת. 70% מהם ברמת חומרה קשה, 15.3% בדרגת חומרה מתונה ו-14.7% בדרגת חומרה קלה. על פי סקר הבריאות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה משנים 2003–2004 שיעור הפרעת PTSD נמוך מעט מזה של מדינות מערב אירופה. שיעור ההפרעה על פי נתוני הסקר עמד על 0.7% מקרב בני 21 ומעלה. תחלואה גופנית ממושכת ובפרט כאבים ממושכים ומחלות לב, קשורה בעליה בהסתברות לנוכחות הפרעת דחק פוסט טראומטית. 37.5% מהמאובחנים עם הפרעות דיכאון או חרדה, אובחנו במצב "חמור" ושליש נוסף סווג כמצב בינוני. שיעור המקרים החמורים היה גבוה ביותר מבין המאובחנים עם PTSD. שיעור חוויית המוגבלות הסובייקטיבית עליה דיווח המרואיין, היה גבוה יותר ב PTSD ככל שרמת ההכנסה שלו הייתה גבוהה יותר: בעלי הכנסה גבוהה דיווחו על 57% מוגבלות, בעלי הכנסה בינונית דיווחו על קצת יותר מ 30% ובעלי הכנסה נמוכה דיווחו על רמת מוגבלות של פחות מ 50%.
גורמי סיכון.
חשוב לזכור כי חלק מגורמי הסיכון כמו דיכאון, מחסור כרוני בשינה, שימוש באלכוהול וסמים ומערכת תמיכה חברתית לקויה יכולים להיות תוצאות של הפרעת פוסט-טראומה מורכבת שעדיין לא אבחנו (שנובעת מטראומות לא ידועות בעברו של החולה כמו התעללות מינית מודחקת) ולא גורמי הסיכון שלה. כלומר ייתכן כי החולה סובל מפוסט טראומה מורכבת שמתבטאת בדיכאון, התמכרויות, חוסר יכולת ליצור קשרים וחוסר יכולת לישון ואפילו מתבטאת בתסמינים שנראים כמו הפרעות אישיות ולמעשה אלה לא גורמי הסיכון אלא חלק מהסימפטומים.
אבחנה.
אבחנת ההפרעה נעשית על ידי פסיכיאטר.
על פי ה-DSM 5, ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, אשר יצא לאור בשנת 2013, ישנם מספר קריטריונים לאבחנת הפרעת דחק פוסט-טראומטית:
התסמונת והמחקר.
על פי מחקרים, כל אירוע פוגעני שמתרחש פעם אחת יכול להוביל לפוסט טראומה, החל מצפייה בתאונות דרכים, ועד תקיפה מינית וכל אירוע שיש בו איום על האדם. על פי רוב, אנשים שנחשפו לאירועים טראומטיים כמו תאונות עבודה או תאונות דרכים, לא יפתחו תגובה פוסט-טראומטית ארוכה ומתמשכת, והמחקר לאורך השנים מנסה לאפיין את האנשים הנמצאים בסיכון מוגבר ללקות בפוסט טראומה. פרופסור נעמי ברסלאו חקרה את ההשפעות הנפשיות של אירועים טראומטיים וגילתה שהאירועים הטראומתיים הקשורים לאלימות בינאישית נוטים יותר להוביל להפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) מאשר אירועים כמו קרב או אסונות טבע.
עם זאת, ישנם אירועים שמאוד קשה לא לפתח מהם פוסט טראומה ולמעשה היקף האנשים הסובלים מפוסט טראומה אינו לגמרי ידוע שכן פעמים רבות מאבחנים את המטופל באבחנות שגויות כי לא יודעים שיש סיבה לסימפטומים שהוא מציג, שהרי כדי לקבל אבחנה של פוסט-טראומה חייבים שיהיה אירוע טראומתי ידוע. ישנה הפרעה אחרת שמתרחשת כאשר יש חשיפה מרובה לאיומים על חוויית החופש וההישרדות של האדם שנקראת פוסט טראומה מורכבת שנובעת ממקרים חוזרים ונשנים של התעללויות פיזיות ומיניות, גילוי עריות, שבי במהלך מלחמה ועוד.
המחקר בנושא הפוסט-טראומה החל בעקבות מלחמת העולם הראשונה. אז כינו את התופעה "הלם פגזים", וסברו שהיא קשורה לקולות הארטילריה. ההפרעה קושרה להיסטריה, לחולשה ולנשיות. לאחר מלחמת העולם השנייה ועם התקדמויות בחשיבה הפסיכולוגית והרפואית הגיעו לאט לאט להבנה שמדובר בבעיה נפשית-פסיכולוגית ולא רק פיזית. רק לאחר מלחמת וייטנאם קיבלה ההפרעה בפעם הראשונה הגדרה מקיפה של התסמונת ב-DSM. אחד הממצאים שהתגלו בחיילים האמריקניים היה שסיכוייהם של בני קבוצות מיעוט כמו שחורים או היספנים לפתח פוסט-טראומה הם גבוהים בהרבה. הסיבה לכך יכולה להיות שהם היו חשופים יותר להשפלות בצבא ולא הייתה להם תמיכה חברתית.
מחקר שנערך על ניצולי שואה העלה תוצאה שנויה במחלוקת, והיא שדווקא אותם ניצולים שהדחיקו ביעילות את הזכרונות הקשים, עד כדי כך שהם הכחישו לגמרי כל חלימה (זה דיווח יחיד מסוג זה מנבדקים נטולי פגיעה פיזית במוח), דווקא הם אלו שהצליחו להסתגל ולתפקד בעוד שאלו שלא הצליחו להסתגל חוו את הטראומה שוב ושוב דרך חלומות.
נפגעי פוסט-טראומה בעקבות שירות צבאי.
פוסט טראומה צבאית.
הלם קרב, הידוע גם בשמו "תגובת קרב" היא תגובה לפוסט טראומה של חייל לאירוע שהתרחש בזמן פעילות מבצעית-מלחמתית.
לאחר אירוע טראומטי בצבא, בדומה לאירועים טראומטיים אחרים, ניתן לפתח תסמינים אחרי שעות או ימים, אך במקרים רבים התסמינים מתפרצים חודשים או שנים לאחר השירות הצבאי. אלו התסמינים הנפוצים ביותר שמהווים סימן לפוסט טראומה: זכרונות חוזרים מהאירוע, הימנעות קיצונית מדברים שמזכירים את האירוע, לחץ תמידי, חשש מסכנה, התקפי זעם, כאב ראש ועייפות, דיכאון ואדישות, חוסר בתיאבון.
בעקבות השירות הצבאי, חיילים נמצאים בסיכון גבוה יותר לפתח פוסט טראומה. לעיתים המעבר החד מהחיים האזרחיים למסגרת הצבאית הנוקשה ולהפך, כרוך בלא מעט קשים. אצל חיילים מסוימים לא מתפתחים תסמינים טראומטיים בכלל בעוד שאצל אחרים מאותם אירועים קשים נשארת צלקת נפשית קשה.
במחקר אמריקאי נמצא כי יותר ממחצית הלוחמים האמריקאים במלחמת וייטנאם סבלו מתסמינים קליניים של תגובת דחק; לגבי הלוחמים האמריקאים במלחמת עיראק, ההערכה היא שבין 12 ל-20 אחוזים מהם סבלו מהפרעת דחק פוסט טראומטית.
במחקר על חיילים ישראלים שלחמו בלבנון וברצועת הביטחון, נמצאו תסמינים הקשורים בתופעת "הלם קרב" אצל 16% מהחיילים ששירתו ביחידות הלוחמות. ההערכה היא שמדובר במספר גדול יותר. למשל, במלחמת יום הכיפורים דווחו 388 מקרי PTSD בלבד, בעוד לאחר תום מבצע של"ג פנו לאגף השיקום כ-1,089 חיילים לקבלת סעד פסיכולוגי; ההערכה היא שמדובר במספר אלפי לוחמים שסובלים מ-PTSD עקב שירותם בלבנון בשנים 1982 עד 2000.
באוגוסט 2020, מספרם הכולל של נכי צה"ל המוכרים כנפגעי פוסט-טראומה (PTSD) היה 5,500. 336 מהם היו בעלי פחות מ-20% נכות, ו-5,214 היו בעלי 20% נכות ויותר. כלומר, כ-95% הם נכים לצמיתות.
טיפול המדינה בנפגעי פוסט טראומה צבאית.
בשנת 2017 התנהל דיון סוער בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת על הטיפול בהלומי קרב.
ראש אגף השיקום במשרד הביטחון, תא"ל (מיל') חזי משיטה, אמר לוועדה כי האגף מטפל בכ-51 אלף נכי צה"ל, מהם 4,649 הסובלים מפוסט טראומה, כאשר מחצית מקבלים תגמולים ודמי קיום בהתאם לנכותם המוכרת. משיטה אמר כי האגף מודע לעומסים הקיימים, וכי האגף מקבל כ-6000 תביעות להכרה בכל סוגי הנכויות בשנה, אך הדגיש כי כל עוד מתנהל הליך של בירור תביעה, התובע זכאי ומקבל בזמן זה טיפול בהתאם לפגיעה בגינה הוא תובע. חלק מהנפגעים טענו שהנתונים שהציג משיטה לא שיקפו את המצב בשטח. מרום מליניאק אמר: "אנשים מחכים בין שנתיים לשבע שנים להכרה, מאז שזוהו כהלומי קרב. אנשים מאיימים בהתאבדות כי ארבעה חודשים הם לא מקבלים טיפול פסיכיאטרי או תרופות, כי האגף שכח לשלוח הפניה לרופא.
בשנת 2021 החלה מחאת נכי צה"ל, כאשר נכה צהל איציק סעידיאן הצית את עצמו מול משרדי אגף השיקום במשרדי הביטחון בפתח תקווה. הצתתו של איציק עוררה עניין בקרב נפגעי ונכי צה"ל, ולאחר הפגנות רבות של אותם נפגעים, הוחלט במשרד הביטחון לעשות רפורמה מקיפה באגף השיקום. הוחלט שיוקצה תקציב של 300 מיליון שקלים לשם מתן מענה מיידי לצורכי הטיפול והשיקום של נכי צה"ל ומערכת הביטחון, בדגש על נפגעי פוסט טראומה, שיכלול הקמת מנגנון מיידי שיסייע לפצועי פוסט טראומה, אשר יכלול הקמת בית מאזן, סיוע פסיכולוגי לבני משפחה, מסלולי הכשרה מקצועית, הפעלת קבוצות תמיכה, הסתייעות בכלבי שירות, סל טיפולים אלטרנטיביים והפעלת מוקד טלפוני מקצועי וייעודי.
טיפול.
סוגיית הטיפול בנפגעי הלם קרב  בישראל.
בישראל חיים מספר רב של הלומי-קרב המבקשים לקבל הכרה וסיוע מרשויות המדינה. הסיוע הניתן על-ידי רשויות המדינה אינו תמיד מספק. לכן קמו עמותות רבות המנסות לספק תמיכה במקומות בהן הסיוע על-ידי המדינה חסר.
ב-1959, תוקן מאז וכיום מאגד בתוכו את כלל הזכויות המגיעות לנכי צה"ל וכן מפרט את תהליך ההכרה כנכה צה"ל. בשנת 2016 נוספה לחוק ההגדרה של נכות נפשית שמטרתה להקל על הלומי קרב לקבל הכרה ככאלה.
מי שנפגע נפשית במהלך שירותן הצבאי עשוי לזכות להכרה כנכה צה"ל מטעם אגף השיקום במשרד הביטחון. הזכאות לתביעת זכויות נתונה למי שלקה בנכות בהתאם לחוק הנכים. בתקופת שירותו הצבאי וכתוצאה ממנו, והיא מעניקה לנפגעים סיוע בתחומי רפואה, רווחה, דיור תעסוקה ועוד. מתן התגמולים תלוי באחוזי הנכות שנקבעו לנפגע. תהליך ההכרה כ-"הלום-קרב" ומתן החלטה בעניינם הוא מורכב ועשוי לארוך זמן בשל הצורך לקבל חומר רפואי ועובדתי מגורמי חוץ וממוסדות שונים.
תביעות בגין הלם קרב הן סבוכות יותר מפגיעות בגין חבלות גופניות. כאשר חייל נפגע בגופו, ניתן לראות את ההשפעות וגם לאמוד אותן באופן מדויק יחסית. אולם, במקרה שם הלם קרב בצבא, הנפש היא שנפגעת ואין פציעות גופניות שניתן לראות. נפגעי הלם קרב שמעוניינים לקבל אחוזי נכות ממשרד הביטחון צריכים לעשות זאת בעזרת מסמכים רפואיים המעידים על פוסט טראומה שאירע בעקבות הטראומה בשירות הצבאי. התסמינים של הלם קרב יכולים להתפתח מיד לאחר האירוע הטראומטי או שנים אחריו. ישנם לא מעט מקרים בהם חיילים לשעבר חווים טריגר שמחזיר אותם לאירוע טראומתי שאירע במהלך שירותם הצבאי. וכתוצאה מהטריגר הזה, מתפתחת פוסט טראומה שמלווה את הנפגע במשך זמן רב.
נפגעי הלם קרב הפונים לרשויות בבקשה שיכירו בהם נתקלים בתהליך בירוקרטי ארוך ומורכב, שמהווה עבורם מלחמה מתמדת ומכביד אף יותר על מצוקתם הנפשית.