חיש מהר ג'נרינו לוכד לובסטרים ומבשל אותם. בהדרגה מתהפכים תפקידיהם. בזמן שרפאלה צריכה לסמוך על ג'נרינו להשגת אוכל, ג'נרינו רוצה שרפאלה תהיה שפחה שלו, משוכנע שנשים נולדות כדי לשרת גברים. הוא אפילו מכריח אותה לסבול את ההשפלה של כיבוס מכנסי המלחים שלו. כשהיא מגיבה בהתרסה כועסת, הוא מטיח אותה לאדמה וכשהיא נסה אל חולות האי הוא רודף אחריה ומתחיל לאנוס אותה, אבל אז משנה את דעתו, ומחליט שזה יהיה מספק יותר אם היא תתמסר לו מרצונה. מאוחר יותר באותו ערב, רפאלה אכן ניגשת אליו, מנשקת את רגליו והם מקיימים מרצונם יחסי מין. ג'נרינו רוצה שרפאלה תתאהב בו, והיא הופכת להיות כנועה ומתרפסת אליו. כשרפאלה נמצאת בגפה על החוף ורואה לפתע ספינה בים, היא מנופפת לה פעם אחת אך חיש מהר מתחרטת ונמלטת מקו הראיה של הספינה אל ג'נרינו שעל ההר, כדי לא לפגוע ב"חלום בהקיץ" בו היא חיה. בסופו של דבר הם מזהים ספינה אחרת, ועל אף התנגדותה של רפאלה, ג'נרינו מחליט לבחון את אהבתה אליו ומאותת לספינה והם נחלצים.
לאחר שחזרו לנמל עם הספינה ובה נופשים עשירים ממעמדה של רפאלה, וכשהם עדיין בנמל - אך מופרדים באופן טבעי - כל אחד עם המעמד החברתי אליו הוא שייך, ג'נרינו מטלפן מתחנת הדלק אל רפאלה שבמסעדה הסמוכה ומנסה לשכנע את רפאלה לשוב לאי איתו. רפאלה, הסובלת מהפרידה מאהובה, מסרבת וממריאה במסוק אל ביתה בצפון. ג'נרינו הנטוש על ידי מושא תשוקותיו, חוזר מובס לחייו הקשים ולנישואיו עם אשתו הכועסת על בגידתו בה. באקט של השלמה - מוריד מאזנו את עגיל הזהב שרפאלה העניקה לו על האי ומשליך אותו אל הים.
הפקה והפצה.
זהו סרטה העשירי של ורטמילר, והשלישי מבין סרטיה שבו כיכבו צמד השחקנים ג'אנקרלו ג'אניני ומריאנג'לה מלאטו בתפקידים הראשיים (אחרי פיתויו של מימי ואהבה ואנרכיה ). הסרט צולם במספר אתרי צילום לאורך החוף המזרחי של סרדיניה בנפת נואורו. סצנות החלקים החוליים של הנוף, צולמו בסיניסקולה סצנות הנמל והמראת המסוק בסיום צולמו בארבאטאקס . אף על פי שבסרט נראה כאילו מדובר באתר אחד - למעשה מדובר במספר אתרים שונים. הסרט הופק על ידי סרטי מדוזה והופץ על ידי אגף ההפצה של אותה חברה. הסרט זכה להצלחה מסחרית גדולה באיטליה וסיים במקום החמישי בהכנסות בסיום עונת 1974–1975 בקולנוע האיטלקי.
קבלה וביקורת.
בביקורתו בשיקגו סאן-טיימס, העניק מבקר הקולנוע האמריקאי רוג'ר אברט לסרט ארבעה כוכבים, הדירוג הגבוה ביותר שלו. אברט כתב כי הסרט "מתנגד לניסיונות הנחושים ביותר של הבמאית להפוך אותו למשל על המאבק בין הבורגנות והפרולטריון, ומתעקש להיות סיפור על גבר ואישה. ברמה הזו, זו הצלחה גדולה."
מבקרים אחרים הגיבו למבקרים אחרים שביקורתם התמקדה בשנאת נשים וטענו כי אלו פשוט לא הבינו את המסר של הסרט על מלחמת מעמדות. ג'יימס בררדינלי הגן על הסרט וכתב: "מי שצופה בסרט הזה כלאחר יד עלול בקלות לטעות בו כפנטזיה גברית. . . המציאות, לעומת זאת, היא שוורטמילר מפגינה את האומץ להראות דברים שיוצרי קולנוע אחרים נרתעים מהם." ג'ון פ. לאבל כתב: "ניתן לנתח את האלימות המינית כאלימות פוליטית במסגרת הפוליטיקה הפטריארכלית והדאגה של הסרט להצגה סמלית של מרד חברתי".
בסקירה שלה בכתב העת "Jump Cut" , ביטלה חוקרת המגדר הפמיניסטית, טניה מודלסקי את ההצדקות הללו, וטענה שמבקרים לא היו כל כך נחמדים ליוצרי סרטים שחיזקו סטריאוטיפים - שהגיעו לשיאם בהכנעה אלימה - על קבוצות אתניות מדוכאות, כך שלא הייתה הצדקה למבקרים לשבח סרט המצדיק פנטזיה של אונס. בתגובה למסר של הסרט על מלחמת מעמדות, היא כתבה "אז גם אם ורטמילר רצתה להעביר רק מסר פוליטי, היא העיבה על הנושאים ולא הבהירה אותם. היא הייתה צריכה להפוך את שני הצדדים לגברים."
באתר הביקורות Rotten Tomatoes, הסרט קיבל דירוג חיובי של 65% ממבקרי קולנוע מובילים על סמך 19 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.44/10.
זאב רב נוף ראה בוורטמילר כבמאית החוזרת בכל סרטיה על אותו נושא, כל פעם בוואריאציה אחרת. בביקורתו ב"דבר" הוא כותב על הבמאית: "מאחורי סוציאליסטית מוצהרת מסתתרת אנרכיסטית חסרת-ישע הרוצה לתקן את העולם, אך יודעת כי הדבר הוא בלתי-אפשרי. מאחורי אישה הדוגלת בשוויון בין המינים עומדת אחת שרואה באשה, בכל אשה, אף הסתומה והמטומטמת ביותר, את הכח השולט והשתלטני, ואילו הגבר, שגם הוא "עושה את עצמו" ומתחזה כאדון, אינו אלא כבשה חלושה שסופה להיות מובלת לטבח." כפי שמבקרים נוספים ציינו, גם רב נוף רואה בעלילת הסרט כעין גרסה מחודשת למחזהו של ג'יימס מתיו ברי, "קרייטון המרשים". הוא מסכם את ביקורתו: "יש לה לוורטמולר, סגנון, יש לה מעוף והשראה והעזה, יש לה שני שחקנים מצוינים וצילומים נפלאים של אניו גוארניארי. אבל בסופו של דבר זהו סרט של פכים קטנים - אתה יודע מה יקרה ולכן אינך מופתע,".
ביקורתו של אהרון דולב ב"מעריב" היא חיובית יותר: הוא רואה בוורטמילר קולנוענית מוכשרת שסימן ההיכר שלה הוא אהבתה לצילומי קלוז-אפ של גיבוריה. ניכר בה ששימשה כעוזרתו של פליני, דבר המתבטא בגרוטסקה הדשנה שהיא מציירת, אך היא המשיכה בדרך שונה של דגש על קולנוע פוליטי ומיני. לדעת דולב, המסקנה העולה מן הסרט היא כי האהבה יכולה להתפתח רק באי בודד כשנמוגות השנאות הפוליטיות ומתבטלים הבדלי המעמדות, אך המציאות בעולם האמיתי היא של פערים בלתי ניתנים לגישור בין הצפון המתועש והדרום הנחשל.
העיתונאית עדית זרטל רואה גם היא תבנית קבועה בסרטיה האחרונים של ורטמילר, "הגבר התמים והפרימיטיבי מהדרום נקלע לתוך סיטואציות חזקות ממנו שאין הוא יכול לכוון אותן או להשפיע עליהן". היא רואה גם את דמותה הדעתנית והדברנית של דונה רפאלה כסוג של השתקפות של אופיה של ורטמילר עצמה.
הפקות מחודשות.
הסרט שוחזר ב-2002 בתור "Swept Away", בכיכובם של מדונה ושל אדריאנו ג'אניני (בנו של ג'אנקרלו ג'אניני) ובבימויו של בעלה דאז גאי ריצ'י. הסרט, שצולם באותם אתרי צילום במזרח סרדיניה, נחל כישלון ביקורתי ומסחרי.
ירגזי פרסי
ירגזי פרסי (שם מדעי: "Poecile hyrcanus") הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים. הירגזי הפרסי חי ביערות נשירים הרריים לאורך החוף האיראני והאזרי של הים הכספי. נחשב בעבר לתת-מין של ירגזי החרמון.
מאפיינים פיזיים.
הירגזי הפרסי הוא עוף קטן, אורכו 12.5–14 ס"מ, מסתו 13.3–15.4 גרם, ומוטת כנפיו 19–23 ס"מ. הראש גדול ועגול עם כיפה חומה שנמתחת עד העורף, לחיים לבנות וסנטר שחור. החזה לבן, הגב בצבע חום־אפרפר והבטן בצבע בז' אפרפר. הזנב חום אפרפר, כאשר האברות הקיצוניות בעלות שוליים לבנים, והמרכזיות בעלות שוליים בצבע ירוק-זית חיוור. הכנף חומה אפרפרה. סוככות היד הקיצוניות בעלות שוליים חומים, והפנימיות וסוככות האמה בעלות שוליים חומים-לבנבנים. הצד התחתון של הכנף לבן. הזנב קצר בהשוואה לירגזי החרמון. בקיץ, הנוצות דהויות ואפרפרות יותר. הכנפיים באורך 66–73 מ"מ, הזנב באורך 53–58, המקור השחור באורך 11.5–13 מ"מ, וכף הרגל באורך 15.5–17.5 מ"מ. הוא מאוד דומה לירגזי החרמון, ואף נחשב בעבר לתת־מין שלו. הזכר והנקבה דומים, ופרטים צעירים דומים לבוגרים, אבל חיוורים יותר.
התנהגות.
הירגזי הפרסי הוא עוף שקט יחסית לבני סוגו. הקריאות האופייניות לו נשמעות כ-"ציט"; ו-"צ'ב-צ'ב" מאונפפת, שמשמשת כקריאת אזהרה, החוזרת על עצמה במקצב אקראי. השיר נשמע כ-"טיו" בקול צלול וחלש, וחוזר על עצמו 3–5 פעמים, עם הפסקות בנות 5–7 שניות בין שיר לשיר. הזכר שר לעיתים רחוקות, על צמרות עצים או שיחים, לרוב רק 1–2 דקות בשעה, והשירים מפסיקים עם הטלת הביצים.
הירגזי הפרסי הוא מין מונוגמי. השרת נוצות מתרחשת בסוף עונת הקינון (יולי). ניזון מחרקים (בעיקר זחלים וכנימות) וזרעים. הוא מחפש מזון על צמרות ובשיחים, בין זרדים וענפים ועל הקרקע. עונת הקינון מתחילה באמצע מרץ – סוף אפריל. שני ההורים חופרים את חלל הקן בעץ מת במשך 5–14 ימים, כאשר הנסורת נזרקת במרחק 7–25 מטרים מהקן. חלל הקן אופייני לבני הסוג, עם כניסה אופקית של 3–5 ס"מ, שמתחברת למנהרה שפונה כלפי מטה (אורכה 21.6 ס"מ), לחלל הקן (בקוטר 7.3 ס"מ, ובגובה 12.7 ס"מ). הקן בצורת גביע, גובהו 5.6 ס"מ, עומקו 3.6 ס"מ וקוטרו 5.2 ס"מ. הנקבה בונה את הקן מחומר צמחי (לא טחב, בניגוד לרבים מבני הסוג), נוצות וצמר, ומטילה בו 5–7 ביצים לבנות ועגלגלות עם נקודות בצבע אדום־חום, ובגודל 16.9×12.8 מ"מ. הדגירה אורכת 13–14 ימים, הנקבה דוגרת והזכר מביא לה מזון. שני ההורים מאכילים את הגוזלים.
תפוצה ובית גידול.
הירגזי הפרסי חי ברכסי הרים בצפון איראן ודרום־מערב אזרבייג'ן לחוף הים הכספי. הוא מצוי ביערות מעורבים, במיוחד של אלון, אדר, אשור, ואלה לבנה ("Carpinus"). הוא חי בגבהים של 400–2,200 מטר מעל פני הים, ונודד לגבהים נמוכים יותר בחורף.
הערכות טווח התפוצה (165,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה לא קטנות, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה לא ידועה, אבל מעריכים כי הירידה אינה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. כתוצאה מכך, הירגזי הפרסי מסווג כמין ללא חשש.
טקסונומיה.
המין נכלל בעבר בסוג ירגזי עם רוב הירגזיים האחרים, אך מחקר משנת 2005 מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג פויסילה, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ITIS, ו-IOC . תוצאות דומות חזרו במחקר מאוחר יותר (יוהנסון ואחרים, 2013), אם כי פוצלו מהסוג מספר מינים לסוג סיטיפרוס. כמו כן, הירגזי הפרסי נחשב בעבר לתת־מין של ירגזי החרמון. טקסון האחות של הירגזי הפרסי הוא ירגזי הרים.