שלושה ג'ודוקא סיימו במקום השביעי; תמנע נלסון-לוי בקטגוריית המשקל עד 57 ק"ג שהודחה בשלב רבע הגמר וסיימה עם ניצחון אחד ושני הפסדים, טוהר בוטבול בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג שהודח בשלב רבע הגמר וסיים עם שני ניצחונות ושני הפסדים ופיטר פלצ'יק שהודח בשלב רבע הגמר וסיים עם ניצחון אחד ושני הפסדים.
שבעה ג'ודוקא סיימו בשלבים המוקדמים; שגיא מוקי הודח בסיבוב השלישי, לי קוכמן הודח בסיבוב השלישי, גילי כהן הודחה בסיבוב השני, ענבר לניר הודחה בסיבוב השני, רז הרשקו הודחה בסיבוב השני, אורי ששון הודח בסיבוב השני וגילי שריר הודחה בסיבוב הראשון.
במהלך התחרויות בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג, החרים הג'ודוקא האלג'יראי פתחי נורין את השתתפותו בסיבוב הראשון כדי להימנע ממפגש אפשרי עם טוהר בוטבול הישראלי בסיבוב השני. בתום המשחקים האולימפיים נורין הושעה לעשר שנים מתחרויות על ידי איגוד הג'ודו העולמי ועקב כך החליט לפרוש.
מדליית ארד בתחרות הנבחרות המעורבות.
בתחרות הנבחרות המשולבת גברים-נשים מקטגוריות משקל שונות, אשר נערכה בטוקיו 2020 לראשונה גם במסגרת המשחקים האולימפיים, ישראל זכתה במדליית הארד האולימפית המשותפת. הנבחרת החלה את דרכה בשלב שמינית הגמר, שם ניצחה בתוצאה 4:3 את נבחרת איטליה. ברבע הגמר, הנבחרת הפסידה 4:3 לצרפת, ונשרה לקרבות בית הניחומים. שם ניצחה את ברזיל בתוצאה 4:2 ועלתה לסדרת קרבות על מדליית הארד. בקרב על המדליה, התמודדה הנבחרת מול נבחרת רוסיה, שהתחרתה תחת דגל הוועד האולימפי הרוסי, וניצחה בתוצאה 4:1.
ורינט
תסמונת ברטר
תסמונת ברטר (בלועזית: Bartter syndrome או בקיצור BS) היא תסמונת תורשתית נדירה, המאופיינת בפגם בלולאת הנלה הגורמת לרמות נמוכות של אשלגן, מצב המכונה היפוקלמיה, חמצת מטבולית ולעיתים ללחץ דם נמוך.
ישנם שני סוגים של תסמונת ברטר, תסמונת ברטר של הילוד, הסוג הנפוץ יותר, ותסמונת ברטר קלאסית. תסמונת ברטר הילוד מופיעה לרוב בין השבוע ה-24 לשבוע ה-30 להריון. האבחנה הראשונית היא לרוב עודף מי שפיר בהריון ולאחר הלידה נראה כי התינוק מטיל שתן באופן תכוף (פוליאוריה) ושותה יתר על המידה (פולידפסיה). מצב זה עלול לגרום להתייבשות מסכנת חיים וכ-85% מהתינוקות סובלים מעודף סידן בשתן ובכליות, מה שעלול להוביל לאבנים בכליות. במקרים נדירים, הפגיעה הכלייתית עלולה להתקדם לאי ספיקת כליות. חולים עם תסמונת ברטר קלאסית מפתחים תסמינים לרוב בשנתיים הראשונות לחייהם, אך בדרך כלל מאובחנים רק בגיל בית הספר. בדומה לתסמונת ברטר של הילוד, גם לחולי תסמונת ברטר קלאסית יש פוליאוריה, פולידיפסיה ונטייה להתייבשות, אך הפרשת הסידן בשתן היא לרוב נורמלית או מוגברת מעט ללא נטייה לפתח אבנים בכליות. חולי תסמונת ברטר קלאסית נוטים לסבול גם מהקאות והאטה בגדילה. תפקוד הכליות עשוי להיות תקין בתסמונת הקלאסית אך לעיתים עלול להתדרדר לאי ספיקת כליות. תסמונת ברטר מאופיינת גם ברמות גבוהות של רנין ואלדוסטרון בפלזמה ולעיתים קרובות יש ייצור יתר של פרוסטגלנדינים ואובדן מגנזיום בשתן.
תסמונת ברטר נגרמת עקב מוטציות בגנים המקודדים לחלבונים המעבירים יונים על פני תאי הכליה לולאת הנלה העולה העבה, לרוב מוטציות הקשורות ישירות או בעקיפין למשאבת המוביל של Na-K-2Cl. הטיפול בתסמונת כולל מתן תחת פיקוח רפואי של תוספי נתרן, כלוריד ואשלגן וניתן גם לטפל בספירונולקטון על מנת להפחית את אובדן האשלגן בכליות. נוסף על כך, הקפדה על שתייה מרובה חשובה למניעת התייבשות עקב אובדן הנוזלים הרב בתסמונת זו. במקרים קשים יותר, בהם תוספי התזונה לבדם אינם יכולים לשמור על הומאוסטזיס ביוכימי, ניתן להשתמש בנוגדי דלקת שאינם סטרואידים (NSAID) להפחתת הסינון גלומרולרי. אף על פי שנוגדי דלקת שאינם סטרואידים יכולים להיות מאוד שימושיים, הם עלולים לגרום לגירוי של הקיבה וחשוב לנטול אותם לצד טיפולים לדיכוי חומציות הקיבה. בנוסף, ניתן להשתמש גם במעכבי ACE להפחתת קצב הסינון הגלומרולרי. המידע המצומצם בנושא מעיד על כך שאבחון מוקדם וטיפול מתאים בתינוקות ובילדים צעירים עם תסמונת ברטר עשויים לשפר את העיכוב בצמיחה ואולי למנוע פגיעה בהתפתחות האינטלקטואלית. עם טיפול מוקדם בחוסר האיזון של האלקטרוליטים בדם, הפרוגנוזה בחולי תסמונת ברטר היא טובה. תסמונת ברטר קשורה קשר הדוק ודומה מאוד לתסמונת גיטלמן, אך שני הסוגים שלה נחשבים קשים יותר.
פרוטוקיון
פרוטוקיון (שם מדעי: Protocyon; מילולית: "כלב קדום") הוא סוג של כלב פרהיסטורי, שהתקיים לפני 78 עד 11 אלף שנה מזמננו בדרום אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית. סוג זה תואר לראשונה ב-1855 בידי החוקר כריסטופר גיבל .
הפרוטוקיון היה טורף בגובה 70 סנטימטרים בכתפיים ובמשקל מוערך של 25 עד 40 קילוגרם וממבנה השיניים ניכר שהיה היפרקרניבור (בניגוד לרוב הכלביים שהם מסוקרניבורים וניזונים גם מצמחים רכים). ייתכן שצד בלהקות בדומה לרוב הכלביים. מאובן שן טוחנת שהתגלתה בריו גראנדה דו סול שבברזיל שהשתייכה לפרוטוקיון מעיד שהיה בעל עוצמת נשיכה חזקה יחסית. ממצא שהראה סימנים לטריפה במאובן גלוסותריום מעיד שנטרף, ככל הנראה, בידי להקת כלבים אלה.
הפרוטוקיון לא השתייך לסוג כלב ולמעשה נחשב לבן לקבוצה הדרום-אמריקאית "Cerdocyonina", בה מיני כלביים קטנים יחסית. המין הקרוב אליו ביותר הוא זאב היער או זאב הרעמה.
הפרוטוקיון נמצא במספר אתרי חפירות באמריקה הדרומית, לרבות בברזיל, ונצואלה, בוליביה, אקוודור, אורוגוואי ובבואנוס איירס שבארגנטינה. מאובנים נמצאו גם בקינטנה רו שבמקסיקו (לאחר שזוהו בטעות כמאובני קויוט), עדות לכך שהתקיים גם בדרום אמריקה הצפונית.
כימותרפיה היפרתרמית תוך צפקית
כימותרפיה היפרתרמית תוך צפקית (בלועזית: Hyperthermic intraperitoneal chemotherapy או בקיצור HIPEC) היא סוג של טיפול לסרטן מתקדם באזור הבטן. בהליך זה, מחדירים כימותרפיה, כמו מיטומיצין וציספלטין, מחוממת לחלל הצפק למספר שעות במטרה לטפל בגידולים סרטניים שונים. בדרך כלל משתמשים בכימותרפיה היפרתרמית תוך צפקית מיד לאחר הסרה כירורגית של סרטן באזור הבטן על מנת לחסל תאים סרטניים שנשארו בחלל הבטן. השילוב של הניתוח לכריתה כירורגית של הגידול וטיפול בכימותרפיה היפרתרמית תוך צפקית מתרחש לרוב כהליך אחד ואורך כ-6–8 שעות.
הניתוח משמש לטיפול בגידולים ממאירים בחלל הצפק, כולל גרורות של סוגי סרטן שונים כמו סרטן השחלות וסרטן המעי הגס, לרוב במקרים בהם המחלה מוגבלת לבטן. שיעור הסיבוכים בטיפול זה הוא משמעותי ועומד על כ-20%. מחסום הפלזמה-צפק מונע ספיגה מערכתית של הכימותרפיה לזרם הדם ובכך מגביל את הרעילות ותופעות הלוואי. הטיפול כולל שימוש בכימותרפיות שונות ואין הסכמה ברורה לגבי איזו כימותרפיה עדיפה. לרוב, מיטומיצין ואוקסליפלטין משמשים לטיפול בסרטן המעי הגס, ואילו ציספלטין משמש לטיפול בסרטן השחלות. מינון הכימותרפיה התוך-צפקית מחושב לפי פרוטוקול המחשב את שטח הפנים של הגוף או על פי פרוטוקול מבוסס ריכוז. בדומה לכימותרפיה מערכתית, פרוטוקול המבוסס על שטח הפנים של הגוף נועד להשיג ריכוזים כימותרפיים יעילים בתוך תאי הגידול המשתנים בהתאם לגודל הגוף. הכימותרפיה המוזרקת לחלל הצפק מחוממת ל-41–43 מעלות צלזיוס לקבלת השפעה ציטוטוקסית משופרת. מלבד השפעה ציטוטוקסית ישירה והשראת מוות של תאים, תאי גידול רבים מגיבים לחום על ידי ביטוי חלבוני עקת חום, המשמשים כקולטנים לתאי הרג טבעי אשר מעוררים תגובה חיסונית נגד הגידול. בנוסף להשפעות הציטוטוקסיות שלה, היפרתרמיה בינונית משפרת משמעותית את ההשפעות הציטוטוקסיות של תרופות כימותרפיות שונות.
השימוש במתן תוך-פרטונאלי של כימותרפיה מבוסס על עיקרון הדומה לדיאליזה פריטונאלית. עד שנות ה-90 הטיפול בגרורות לחלל הצפק כלל בעיקר טיפול כימותרפי כלל גופי. לאחר הניסיון המוצלח הראשון של טיפול זה בשנות ה-80, במהלך שלושת העשורים האחרונים, הראיות לגבי יעילות הטיפול הולכות ומצטברות. עם זאת, עדיין יש פערי ידע בנושא ושיעור הסיבוכים ותופעות הלוואי הגבוה לעיתים מעמיד בספק את יעילות הטיפול במקרים מסוימים. נכון ל-2021, מחקרים הראו יעילות מסוימת בסוגים מסוימים של סרטן השחלות, אך מחקר שנערך בחולים עם גרורות מסרטן המעי הגס לא הראה תועלת של הטיפול לאחר ניתוח.
אריתרומללגיה
אריתרומללגיה (בלועזית: Erythromelalgia, הייתה ידועה בעבר כמחלת מיטשל) היא הפרעת כאב של כלי דם היקפיים נדירה בה כלי הדם, בדרך כלל בגפיים התחתונות או בידיים, נחסמים ונפתחים באופן תדיר ועקב כך הופכים להיפרמיים ומודלקים.
אריתרומללגיה יכולה להיות ראשונית, כתוצאה מפגם גנטי, או משנית, כתוצאה ממצב רפואי אחר. ישנם שני סוגים עיקריים של אריתרומללגיה ראשונית, אריתרומללגיה משפחתית, העוברת בתורשה דומיננטית אוטוזומלית, או אריתרומללגיה ספורדית ושניהם עשויים להיות מסווגים כאריתרומללגיה של צעירים או של מבוגרים. צורת הופעת הצעירה מתרחשת לפני גיל 20 ולעיתים קרובות אף לפני גיל 10. בעוד הגורם הגנטי לסוג הספורדי ולסוג המשפחתי של צעירים ידוע לרוב, אין זה המקרה עבור הצורה המשפחתית של מבוגרים. אריתרומללגיה ראשונית נגרמת על ידי מוטציה בגן של תעלת הנתרן SCN9A. אריתרומללגיה משנית יכולה לנבוע מנוירופתיה היקפית, מפוליציטמיה ורה, תרומבוציטמיה ראשונית, היפרכולסטרולמיה, הרעלת פטריות או כספית ומספר הפרעות אוטואימוניות.