השתלת יד היא הליך ניתוחי, שבו מחובר חלקה של יד (בדרך כלל כף יד), הנלקח מתורם מת, אל גופו של אדם אשר איבד את ידו. ניתוח זה הוא מן המסובכים בניתוחי השתלות האיברים ונערך במקרים מעטים יחסית ובמרכזים רפואיים מעטים בעולם בלבד.
הניתוח.
ניתוח השתלת יד נחשב לאחד המורכבים בתחום השתלות האיברים משום שהוא מערב חיבור של מבנים אנטומיים רבים ורקמות מסוגים רבים. חיבור הרקמות נעשה בסדר הבא: קיבוע העצמות, תפירת גידים ורצועות, חיבור העורקים, איחוי עצבים וחיבור הוורידים. משך הניתוח הוא 12 עד 16 שעות (לשם השוואה, השתלת לב אורכת שש עד שמונה שעות).
לאחר ההתאוששות מהניתוח על המנותח לעבור טיפול פיזיותרפי אינטנסיבי על מנת לרכוש תפקוד מוטורי ותחושתי ביד המושתלת. כמו כן עליו ליטול למשך כל חייו תרופות המדכאות את מערכת החיסון על מנת למנוע את דחיית היד המושתלת.
ניתוחי השתלת יד נערכים במקרים מעטים יחסית, מן הסיבות הבאות:
תולדות השתלות היד.
השתלת היד הראשונה בעולם נערכה באקוודור בדרום אמריקה בשנת 1964, אך האיבר המושתל נדחה לאחר שבועיים.
בראשית שנות השמונים חלה התקדמות בעולם בתחום השתלות האיברים בעקבות הכנסתה לשימוש של התרופה מדכאת מערכת החיסון ציקלוספורין, אך במשך שנים לאחר מכן לא חלה התקדמות בהשתלות ידיים.
בספטמבר 1998 הושתלה יד בגבר בבית חולים בעיר ליון שבצרפת. בינואר 1999 הושתלה לראשונה יד בארצות הברית, בניתוח שנערך בבית החולים היהודי (Jewish Hospital) בעיר לואיוויל שבקנטקי. היה זה לאחר שלוש שנים של הכנות שנערכו בבית החולים בשיתוף עם אוניברסיטת לואיוויל, שכללו מחקר בסיסי, ניסויים בבעלי חיים, דיונים אתיים ועריכת פרוטוקול טיפול מפורט. המושתל והיד המושתלת שרדו מאז ועד כה.
ב-1999 נערכו שתי השתלות ידיים בסין. בינואר 2000 נערך לראשונה בליון שבצרפת ניתוח להשתלת שתי ידיים במטופל אחד. באותה שנה נערך ניתוח דומה באינסברוק שבאוסטריה ובמלזיה הושתלו לראשונה בעולם אמה ויד בתינוקת בת חודש (האיבר נלקח מאחותה התאומה, שנפטרה).
עד לסתיו 2008 נערכו בעולם 44 השתלות ידיים, ועד למרץ 2011 נערכו בסך הכל 70 השתלות ב-52 מטופלים במדינות שונות ברחבי העולם, ובהן (מלבד צרפת, ארצות הברית, סין, אוסטריה ומלזיה שנמנו לעיל) גם איטליה, בלגיה, גרמניה, אוסטרליה ומקסיקו. רוב ההשתלות בארצות הברית נערכו בבית החולים היהודי בלואיוויל והיתר נערכו בשבעה מרכזים רפואיים אחרים.
תחבורה מסילתית
תחבורה מסילתית היא דרך לשינוע נוסעים ומשאות. תחבורה מסילתית מתבצעת על-גבי מערכת מסילות הרכבת, ובאמצעות רכבת.
בניגוד לתחבורה יבשתית, בה רכבים נוסעים על כל משטח לכל כיוון, קרונות הרכבת בדרך-כלל יכולים לנסוע רק על פסי הרכבת, שמובילים אותם ליעד קבוע מראש (אין להם אפשרות לנסוע לדרכם החופשית). המסילות בדרך-כלל בנויות משני פסי מתכת שמעוגנים על ידי חצץ וסלעים. בכל מקרה, ישנם אפשרויות אחרות, כגון מונורייל - שנע על פס אחד, או רכבת ריחוף מגנטי - שאינה נוסעת על האדמה כלל.
מערכות ציוד נייד (Rolling Stock) הם פתרון טוב, מכיוון שהן מעבירות את כל סוגי המשאות והנוסעים למרחקים ארוכים ובמהירות, למערכות אלו יש גם יחס עלות-תועלת גבוה משל התחבורה היבשתית, לכן צמיחתן מתגברת בשנים האחרונות, והן מובילות את תחום התחבורה הציבורית בימינו.
רכבת נוסעים.
רכבת נוסעים היא אמצעי תחבורה ציבורי המיועד להסיע מספר רב של נוסעים בין תחנות רכבת תוך שימוש ברשת מסילות. רכבות נוסעים פועלות בדרך כלל בין נקודות בהן יש תנועת נוסעים גדולה, אולם קיימים גם קווי רכבת נוסעים באזורים דלילי אוכלוסייה.
רכבת נוסעים יכולה להיות מורכבת ממערכי קרונועים או ממספר קרונות נוסעים הנגררים או נדחפים על ידי קטר. בנוסף לפעמים כוללת רכבת נוסעים קרון משא המיועד למטענם של הנוסעים, קרון כוח לאספקת חשמל לתאורה ולמיזוג האוויר ברכבת, וברכבות מסוג מו-דו גם קרון ניהוג המאפשר לשלוט בקטר כאשר הוא דוחף את הרכבת. אורכה הכולל של רכבת נוסעים מוגבל על ידי אורך הרציפים שבתחנות בהן היא עוצרת, ולכן בדרך כלל אינו עולה על 500 מטרים.
רכבת משא.
רכבת משא מורכבת מקטר, אחד או יותר, הגורר קרונות משא. חלק ניכר משינוע משאות ביבשה ברחבי העולם נעשה באמצעות רכבות משא. רכבות משא הן הרכבות הארוכות ביותר בעולם, ולעומת רכבות נוסעים, אשר אורכן בדרך כלל אינו עולה על 500 מטר, רכבות משא עשויות להגיע לאורך של קילומטרים אחדים.
שינוע משאות ברכבות הוא אמצעי שינוע זול ביחס לשינוע במשאיות הנעות על כבישים ואף חסכוני יותר בהשפעתו של זיהום האוויר. ככל שרכבות משא נוסעות למרחק גדול יותר ונושאות מטענים גדולים יותר, גדל אף יתרונן הכלכלי על פני שינוע במשאיות. רכבות משא מאבדות יתרון זה בשינוע מטענים קטנים יחסית למרחקים קצרים. בארצות הברית רכבת משא ארוכה, ועליה 3-5 אנשי צוות, יכולה לגרור מאה קרונות עמוסי מכולות בשתי קומות, בעוד שמשאית יכולה לשנע רק מכולה בודדת בכביש.
ישראל והפצצה
ישראל והפצצה (בגרמנית: Israel und die Bombe) הוא סרט דוקומנטרי גרמני משנת 2012 בן 52 דקות בבימוי של דירק פוהלמן אשר עוסק במדיניות הגרעין של ישראל ובעמימות גרעינית ישראלית.
הסרט הופק כקופרודוקציה של הערוצים ZDF ו-ARTE ושודר במקור בערוץ הטלוויזיה הגרמני ARTE ב-14 באוגוסט 2012.
הסרט מכיל בין היתר ראיונות עם העיתונאי הבריטי פיטר הונאם (Peter Hounam) מהעיתון הבריטי סאנדיי טיימס, ההיסטוריונים ישראלים איזבלה גינור וגדעון רמז, בנוסף לראיונות עם אבנר כהן, מרטין ון קרפלד, אבי פרימור, והחוקר האמריקאי סשה פולקוב-סורנסקי.
צו 9
צו 9 הוא פקודת גיוס מיידי של חיילי המילואים לצה"ל. הוראותיו מעוגנות בסעיף 9 לחוק שירות המילואים, ומכאן שמו.
הסמכות להוציא צו 9 הוסדרה לראשונה עם חקיקתו של חוק שירות המילואים מ-2008. החוק קובע הוראות לעניין תקופת השירות המרבית בשירות המילואים, וכן הוראות המגבילות את הקריאה לתעסוקה מבצעית. חריג להוראות אלה הוא צו 8, שמאפשר קריאה מיידית לשירות מילואים בנסיבות חירום, ללא הגבלת זמן. בצד זאת, נדרש מענה גם למצב הביניים, שבו לא מתקיימות נסיבות חירום, אך עקב צרכים ביטחוניים דחופים, פגיעה חמורה בשלום הציבור, הנפש או הרכוש או חשש לפגיעה כזאת, יש צורך בתגבור של כוחות הצבא בחיילי מילואים. לשם כך נחקק סעיף 9, המקנה את הסמכות לקריאה לשירות המילואים בנסיבות אלה. בניגוד לצו 8, שתוקפו אינו מוגבל בזמן, תוקפו של צו 9 מוגבל ל-25 ימים.
ככלל, הסמכות להורות על הוצאת צווי 9 נתונה לממשלה, לפי המלצת שר הביטחון. על השר להביא את הצווים לאישור ועדת החוץ והביטחון של הכנסת בתוך 48 שעות, ואם זו לא אישרה אותם, תוקפם יפקע בתוך שבוע. בנסיבות חירום, רשאי שר הביטחון להוציא את הצווים אף ללא אישור הממשלה, אלא בהסכמת ראש הממשלה בלבד.
הפעם הראשונה בה נעשה שימוש בצווי 9 הייתה בספטמבר 2011, לאחר מתקפת הטרור בדרום ישראל (2011), כשהגבירו משמעותית את כמות החיילים לאורך גבול סיני.
במהלך מגפת הקורונה נעשה שימוש בצווי 9 לטובת גיוס כוחות מילואים לסיוע בהתמודדות נגד המגפה. באוגוסט 2022 גויסו חיילי מילואים בצו 9 במהלך מבצע עלות השחר.
כלי התקשורת
E-503ii
דניאל דרונדה
דניאל דֶרוֹנְדָה (באנגלית: Daniel Deronda) הוא רומן מפורסם שכתבה הסופרת האנגליה ג'ורג' אליוט. ראה אור לראשונה ב-1876. העלילה מתרחשת בתקופת חייה של הסופרת: התקופה הוויקטוריאנית. ברומן תערובת של סאטירה חברתית והתלבטות מוסרית, יחד עם תיאור אוהד של יהודים ציונים ושל רעיונות קבליים. הוא הרומן האחרון שכתבה אליוט. גלומה בו אמירתה הברורה בעד חידוש הלאומיות היהודית בארץ ישראל, בעקבותיה הפך הספר לחלק מההסברה של התנועה הציונית, שנים אחדות לאחר שפורסם.
תקציר עלילה.
ברומן יש שני קווי עלילה מקבילים, שהמאחד ביניהם הוא הדמות הראשית דניאל דרונדה. העלילה מתחילה באוגוסט 1865, בפגישתם של דניאל דרונדה וגוונדלין הרלט בעיר הבדיונית לברון בגרמניה. דניאל נמשך אל גוונדלין היפה, העקשנית והאנוכית, אך בה בעת חושש ממנה. פגישתם הראשונה היא ליד שולחן הרולטה, כאשר גוונדלין מהמרת על הכסף שהרוויחה ומפסידה את כולו. למחרת מקבלת גוונדלין מכתב מאמהּ המבשר לה על חורבנה הכלכלי של המשפחה, ומפצירה בה לחזור הביתה. ביאושה היא ממשכנת שרשרת שברשותה, ומקווה להרוויח שוב בהימורים. אולם השרשת מוחזרת אליה, והיא מבינה שדניאל ראה אותה, ופדה את השרשרת עבורה. מכאן ואילך העלילה מתפצלת לשני כיוונים נפרדים, האחד פלאשבק לקורות חייה של גוונדלין, והשני מתאר את חיי דניאל.
באוקטובר 1864, אחרי מות אביה החורג של גוונדלין, היא ומשפחתה עברו לגור סמוך לבית דודה הכומר. שם היא מכירה את הנלי מלינגר גרנדקורט, אדם אמיד, שתקן ומחושב, המציע לה נישואים זמן קצר אחרי פגישתם הראשונה. בהתחלה היא נענית לחיזוריו, אבל אחרי שהיא מגלה שלגרנדקורט יש פילגש, לידיה גליישר, וילדים אחדים ממנה, היא בורחת ממנו (לעיירה הגרמנית בה היא פוגשת את דרונדה). בחלק זה של הרומן, גוונדלין מתוארת כיהירה ואנוכית, ויחד עם זאת כנערה אוהבת הנערצת בגלל יופייה. החברה הסובבת אותה חוששת ממנה משום התנהגותה המניפולטיבית והערותיה הסאטיריות. היא נתקפת לעיתים בהתקפי חרדה המערערים על חזותה השלווה בדרך כלל.