"המפקד אל-קאוקג'י התחיל בהתקפה כדי להעניש את ה'הגנה'. צבא ההצלה התקיף את אבו שושה (משמר העמק) בתותחים ובטנקים והרס אותה. ההתקפה הייתה מתוכננת תכנון צבאי בפיקודו של פאוזי אל-קאוקג'י. היא נועדה להעניש את המושבה השוכנת בין לג'ון וג'נין ושלא פעם התנכלה לערבים השלווים, טף וזקנים. בראש המתקיפים, שמנו 1,500 חיילים, עמדו מפקד צבא אל-קאדסיה קולונל מוחמד בק אל-מהדי ומוחמד בק צפא, אחד מקציני המטה הבכירים של צבא ההצלה. הלוחמים השתמשו בתותחי שדה, במרגמות, בתותחים הרריים, במקלעים, ולרשותם עמדה יחידה ממוכנת מצוידת בנשק ובמכשירי קשר. לפני ההתקפה הגדולה צרו החיילים על המושבה מכל עבר לפי שיטה צבאית מובהקת בצורת מלקחיים, ללכוד את תושבי המושבה הנחשבת לאחד המבצרים העזים של ה'הגנה' כרזרבה לכל הקטע הצפוני. וביום א' שעבר, בשעה 5:15 בערב, ולאחר שהסתיימו כל ההכנות, ניתנה פקודת האש."
"ההתקפה התחילה בהפגזה כבדה על המושבה וכל מבניה נהרסו. הם פוצצו את הגשר המקשר את המושבה עם העולם החיצוני והמפקד הכללי הכריז על עוצר בג'נין ובכבישיה וחלק מהכפרים כדי לאפשר ביצוע התוכנית כפי שנקבעה מראש. בראש המתנדבים לעזרה ראשונה עומדת בתו של פאוזי אל-קאוקג'י. צבא ההצלה התחיל בפעולה מערב יום אתמול ככל צבא אחר גדול ומוכן. אחרי שעה וחצי נפלה המושבה בידי כוחות ההצלה והדגל הערבי הונף על ידי המפקד פאוזי המנצח. גדוד אל-קאדסיה נכנס וכבש את המושבה. המפקד נתקבל בהפגנה על ידי התושבים בג'נין בדרכו חזרה למטהו".
גם "ע-דפאע" המשיך לדווח כי מאנשי משמר העמק נותרו בחיים רק המעטים שנמצאו במקלט תת-קרקעי מבטון.
הרקע והתוכנית להתקפת הנגד.
ברקע להתקפת הנגד של ההגנה והפלמ"ח עמדו שלושה נתונים שסייעו מאד להצלחתה.
ראשית, "צבא ההצלה" תקף את הקיבוץ בחזית צרה, ולא איבטח כראוי את אגפיו. הדבר הקל על יצחק שדה ודן לנר לבצע את התמרון שתכנן מלכתחילה הסמג"ד אבינועם ולכבוש את ח' בית-ראס, ובכך לאיים על האגף המערבי של "צבא ההצלה".
שנית, הכוח שבפיקוד שדה נמנע מהתקפות ישירות על "צבא ההצלה" שהתרכז בעמק מנסי, ואשר היה לו יתרון בעוצמת האש. רוב ההתקפות של הגדוד הראשון ושל הכוחות האחרים נערכו בלילה, נתקלו בהתנגדות קלה בלבד, ונחלו הצלחה. לעומתו, "צבא ההצלה" ביצע את התקפותיו לאור יום, היה חשוף למארבים של לוחמי הגדוד, וספג אבידות כבדות ומכות מוראליות בפעולות אלה.
ושלישית, הגדוד הראשון הכיר היטב את האזור. המג"ד, הסמג"ד, מפקדי הפלוגות והמחלקות וחלק ניכר מהלוחמים התאמנו בעבר באזור במסגרת הקורסים השונים של הפלמ"ח וההגנה אשר נערכו בג'וערה. כך עולה למשל מדבריו של מפקד המחלקה פנחס זוסמן (סיקו), בראיון שנערך עימו: "את ג'וערה הכרתי, כל אבן קטנה, מכל הקורסים שהיו שמה. בעיקר מקורס המ"מים. ולא רק ג'וערה, כל הסביבה". למעשה, בגבעות דליית אל-רוחה ובחורשות משמר העמק פותחו תורות הלחימה של ה"הגנה" והפלמ"ח, כאשר תרגלו אותן באמצעות דגלים בצבעים שונים כתחליף לרובים ולמקלעים.
תוכנית הפעולה כללה אם כן איגוף נרחב, אם כי לא בהיקף אליו שאף יצחק שדה; השתלטות על שטחים שולטים כולל הכפרים הערבים עצמם; ניוד מהיר של הכוחות והצבת מארבים מול כוחות קאוקג'י בכל מקום בו נצפתה, או נחזתה מראש, תנועתם לשם התקפה. יצחק שדה המשיך ופיתח את תורת הלחימה אותה ייסד בפו"ש (פלוגות השדה), והתאים אותה לקנה המידה החדש והגדול יותר של לחימה מול צבא סדיר. דן לנר המג"ד יישם את ניסיונו בלחימה עם הפרטיזנים היוגוסלביים, אליהם הצטרף כאחד מצנחני היישוב, כנגד הצבא הסדיר הגרמני במלחמת העולם השנייה. זכרונותיהם של שני מפקדי פלוגות, שניהם לימים אלופים בצה"ל, יצחק חופי (חקה) וישעיהו (שייקה) גביש (אז שקלאר), משקפים היטב את גישתם של שדה ולנר:
יצחק חופי: "אצל דן לנר, שהיה מפקד הפעולה, היה לי אז המפגש הראשון עם יצחק שדה... הייתה לו כף יד של חוצב... שם את הלאפה שלו על מפה 1:100000 עם מרפק תקוע באיזה מקום, בוואדי מילק. עשה תנועה קשתית שכיסתה את כל השטח של הרמות בכביש ג'נין-חיפה עד מעבר לוואדי ערה. במערכת המושגים שלי זה נראה לי מאד גרנדיוזי... עד אז לא עסקנו בפעולות כיבוש בכלל... עשינו רק פשיטות".
ישעיהו גביש: "דן ראה את הקרבות בהיקפים האלה בשטחים הרריים [הכוונה לניסיון שרכש בלוחמת הפרטיזנים ביוגוסלביה], הוא ידע מה יכול לעשות גוף רגלי נייד קל רגליים מול צבאות סדירים. יצחק שדה חשב בגדול. הוא לא חשב במושגים של כיתת פו"ש. הוא הבין את הקפיצה, הוא הבין את המעבר למלחמה מול צבא גדול, של קאוקג'י. הוא היה שותף לדן, ויכול להיות שפעלו לפי מחשבה שהייתה מעבר למקובל".
ביצוע התקפת הנגד.
התקפת הנגד החלה ב-8 באפריל 1948, כשג'וערה משמשת בסיס יציאה של הכוחות. בתחילת ההתקפה, שתי פלוגות מהגדוד הראשון כבשו את המשלטים מסביב למשמר העמק. פלוגה אחת כבשה מול התנגדות קלה את ח'רבת בית-ראס, שסומנה כזכור מראש בתור היעד הראשון להתקפת הנגד. בעקבותיה נעה פלוגת 'כרמלי' וכבשה ללא התנגדות את 'הר הגעש' (תל קוטא) ו'הר הגעש הקטן' הסמוך; הפלוגה שכבשה את ח'רבת בית-ראס התקדמה והחליפה את פלוגת כרמלי, ולאחר מכן הוחלפה על ידי מחלקה מ'כרמלי', וחברה לכוחות האחרים של הגדוד הראשון.
לאחר מכן כבשו את אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא, תוך גרימת אבידות רבות לאוייב.
מרטין (עיר)
מרטין (בסלובקית: , עד 1951: טורצ'יאנסקי סווטי מרטין, בסלובקית: Turčiansky Svätý Martin; בהונגרית: Turócszentmárton, טורוצסנטמארטון, בגרמנית: Turz-Sankt Martin, טורץ-סנקט מרטין; בלטינית: Sanctus Martinus, סנקטוס מרטינוס, או Martinopolis, מרטינופוליס) היא עיר במחוז ז'ילינה בצפון מערב סלובקיה, השוכנת על נהר טורייץ, בין הרי מאלה פטרה (פטרה הקטנה) והרי ולקה פטרה (פטרה הגדולה), ליד העיר ז'ילינה. אוכלוסיית העיר מונה כ-54,000 תושבים, מה שהופך אותה לעיר התשיעית בגודלה בסלובקיה.
היסטוריה.
מהמחצית השנייה של המאה ה-10 ועד 1918, מרטין הייתה חלק מממלכת הונגריה. האזכור המתועד הראשון לעיר במקורות כתובים היה בשנת 1284 תחת השם "Vila Sancti Martini".
במאה ה-15 הסוערת סבלה מרטין מאסונות רבים, כמו ההתקפה של ההוסיטים ב-1433, כשהעיר נשרפה. רק עשר שנים מאוחר יותר, היא נהרסה שוב ברעידת אדמה ומרטין החלה להתדרדר לאט ממלוכה לעיירה מיוחסת.
העיירה הפכה למרכז התרבות הסלובקי המוביל במאה ה-19. שם נוסדו כמה מוסדות תרבות כמו המוזיאון הלאומי של סלובקיה. רוב הפעילויות הפוליטיות שהובילו לאמנציפציה הלאומית הסלובקית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 אורגנו במרטין. בתי הדפוס הראשונים הוקמו בשנת 1869, מפעל הרהיטים "Tatra nábytok" בשנת 1890, וכן הלאה.
העיירה איבדה חלק מחשיבותה לאחר שפרסבורג (ברטיסלבה של היום) הפכה לבירת סלובקיה ב-1919. כיום זהו מקום מושבה של הספרייה הלאומית הסלובקית.
המועצה הלאומית של הרפובליקה הסלובקית הכריזה על העיר מרטין כמרכז התרבות הלאומית של הסלובקים ב-24 באוגוסט 1994.
העיר מרטין זכתה ב בשנת 2011 בקטגוריה: מניעת שחיתות ומאבק בשחיתות בשירות הציבורי.
גאוגרפיה.
מרטין שוכנת בגובה של 395 מטר מעל גובה פני הים ומתפרסת על שטח של 67.73 קמ"ר. העיר ממוקמת בצפון מערב סלובקיה, באגן טורייץ , דרומית להתמזגות של נהר טורייץ עם ואה. רכסי ההרים בקרבת העיר הם מאלה פטרה (פטרה הקטנה) וולקה פטרה (פטרה הגדולה); דרומה יותר נמצאים הרי ז'יאר והרי קרמניצה.
הערים המרכזיות הקרובות ביותר הן ז'ילינה, במרחק של 30 קילומטרים מצפון-מערב העיר, באנסקה ביסטריצה, במרחק של 60 קילומטרים מדרום-מזרח העיר ועיר הבירה ברטיסלאבה, במרחק של 230 קילומטרים מדרום-מערב העיר.
אקלים.
מרטין שוכנת באזור אקלים ממוזג ויש לה אקלים יבשתי עם ארבע עונות נפרדות. העיר מאופיינת בשונות משמעותיות בין קיץ חם, לחורפים קרים ומושלגים. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא סביב 7 מעלות צלזיוס, וכמות המשקעים הממוצעת היא 750–860 מילימטר בשנה; רוב המשקעים הם ביוני ובמחצית הראשונה של יולי. כיסוי השלג נמשך בין 60 ל-80 ימים בשנה.
דמוגרפיה.
למרטין יש 55,000 תושבים (נכון ל-31 בדצמבר 2016). מאז סוף שנות ה-90 כאשר אוכלוסיית העיר הגיעה לפסגה (יותר מ-60,000) מדי שנה נצפתה ירידה קלה. לפי מפקד אוכלוסין של 2001, 94.9% מהתושבים היו סלובקים, 1.6% צ'כים, 0.5% צוענים ו-0.2% הונגרים. ההרכב הדתי היה 44.1% נוצרים קתולים, 31.2% אנשים ללא השתייכות דתית ו-17.2% לותרנים.
לפי מפקד האוכלוסין של 2011, 81.7% מהתושבים היו סלובקים, 1.0% צ'כים, 0.09% רומאים, 0.2% הונגרים ו-16.2% לא ציינו לאום. ההרכב הדתי היה 34.3% נוצרים קתולים, 28.3% אנשים ללא השתייכות דתית, 21.1% לא ציינו דת ו-13.2% לותרנים.
אתרים.
הבניין העתיק ביותר הוא כנסיית רומנסקית המוקדש למרטין מטור (המאה ה-13). המוזיאון הלאומי של סלובקיה הציב את האוסף האתנוגרפי שלו במרטין. מוזיאון הכפר הסלובקי שבעיר הוא מוזיאון באוויר הפתוח מציג את האדריכלות הכפרית המסורתית ואת המסורות העממיות של אזור טורייץ. בית הקברות הלאומי במרטין הוא היכל התהילה הסלובקי הרשמי, בהשראת הפנתיאון בפריז. התיאטרון הקאמרי הסלובקי במרטין, אשר הוקם בשנת 1944 כחברת התיאטרון המקצועית השנייה בסלובקיה. בניין התיאטרון הוא נקודת ציון של מרכז העיר.
מרטין מוקפת בהרי מאלה פטרה והרי ולקה פטרה, אשר בחורף מציעים תנאים מצוינים לסקי.
הקהילה היהודית.
ראשוני היהודים התיישבו במרטין במאה ה-17, וככל הנראה קהילה מסודרת נוצרה בסביבות תחילת המאה ה-19. אחרי הקרע ביהדות הונגריה הקהילה הצטרפה לזרם הנאולוגי.