תמיכת המצביעים במפלגה עלתה משמעותית בבחירות הכלליות בשנת 2019, כאשר המפלגה הגדילה את קולותיה ב־250,000, ל־2.38% מהקולות הלאומיים, וזכתה בעשרה מושבים באספה הלאומית. זה היה אפילו קצת יותר מתשעת המנדטים שקיבלה חזית החירות הישנה בשנת 1994. בנוסף, היא זכתה בשמונה מושבים בביתי המחוקקים של הפרובינציות, בסך הכול אחד עשרה חדשים. תומכיה החדשים היו בעיקר אפריקאנרים ומצביעים צבעוניים מהכף המערבי שתמכו בעבר בברית הדמוקרטית.
המפלגה זכתה לניצחונות עיקריים בעיירה החצי עצמאית אורניה בכף הצפוני.
מאז הבחירות הכלליות בשנת 2019, המפלגה זכתה גם בשלושה יישובים מהברית הדמוקרטית בבחירות מוניציפליות במחוז צפון מערב וממשיכה להראות צמיחה בבחירות המוניציפליות בחאוטנג, לימפופו ומפומלנגה.
יחס המפלגה לישראל.
המפלגה מביעה תמיכה חזקה בישראל ומתנגדת ליחס השלילי של ממשלת הקונגרס הלאומי האפריקני למדינת ישראל וגישה הפרו פלסטינית שלה. המפלגה מתנגדת להתערבות דרום אפריקה בנעשה בישראל וקוראה לממשלה לא לעמוד לצד הפלסטינים. המפלגת גם גינתה את הסירוב של הממשלה הדרום אפריקנית להיעזר בישראל כדי להתמודד עם הבצורות הקשות באזור הכף. המפלגה התנגדה וגינתה את סגירת שגרירות דרום אפריקה בישראל והחזרת השגריר ב־2018 בעקבות העימותים בגבול ישראל-עזה.
רות עמוסי
רות (סטלה) עמוסי (נולדה ב-25 ביולי 1946) היא פרופסור אמריטה מהחוג לצרפתית באוניברסיטת תל אביב.
קורות חיים.
ילידת ארד ברומניה, הוריה: ליאופולד ברנס (Leopold Brenes) ורג'ינה Regina) Schreiber). הייתה נשואה לדוד עמוסי ולה שני בנים: יוסי עמוסי ואייל גבר.
התגוררה בבריסל בין השנים 1950 ל -1964, שם השלימה את לימודיה היסודיים והתיכוניים.
בשנת 1964 עלתה לישראל וסיימה לימודי תואר ראשון בספרות צרפתית וספרות אנגלית ותואר שני בספרות צרפתית באוניברסיטת תל אביב.
את תואר הדוקטורט שלה עשתה על ז'וליאן גרק באוניברסיטת פריז 8 בהנחיית פרופסור ז'אן לבילנט.
עמוסי היא חוקרת רב-תחומית, בעלת שם בינלאומי, שספריה בתחום ביקורת הספרות והתרבות, חקר השיח ותורת הארגומנטציה נחשבים ביותר בתחום. היא עורכת כתב עת בינלאומי לחקר השיח וארגומנטציה.
מחקריה הרבים הפכו את רות עמוסי לדמות ידועה בצרפת, בה זכתה לאותות כבוד, ולהערכה בעולם האקדמי כולו.
פרופסור עמוסי מרכזת את קבוצת המחקר "ADARR" (ניתוח שיח, ארגומנטציה, רטוריקה) והעורכת הראשית של כתב העת המדעי המקוון "Argumentation et analyse du discours".
מבחר מספריה.
לימדה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1968–2007.
בשנת 1989 הקימה את המחלקה לתרבות צרפת באוניברסיטת תל אביב.
פרופסור עמוסי נכללה ברשימת "בעלי קתדרת פרלמן" לשנת 2007-2008.
כפרופסור אורחת היא לימדה בין השאר באוניברסיטאות בצרפת, בקוויבק, בברזיל, בארגנטינה ובקולומביה.
עמוסי מנחה דוקטורנטים, ואחראית על תוכנית רטוריקה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב.
היא חברה במועצה המדעית של כתבי-עת שונים בתחומה וכן משמשת כנציגת אגודת הידידים הצרפתים של אוניברסיטת תל אביב בישראל.
הוקרה ופרסים.
מנימוקי השופטים לקבלת פרס לנדאו:
אלייש וידאל
צנזורה בישראל
בישראל מתקיימת צנזורה בתחומים אחדים, מכוח חוקים המסדירים זאת בכל אחד מתחומים אלה. מושתתת על חקיקה מכוח תקנות ההגנה (שעת חירום), החלות על אמצעי התקשורת בישראל, עיתונים זרים ושירותי תקשורת מישראל או דרך ישראל.
&lt;קטע התחלה="גופי צנזורה בישראל"/&gt;
גופי הצנזורה בישראל.
בנוסף לכל אלה קובע סעיף 214 לחוק העונשין:
&lt;קטע סוף="גופי צנזורה בישראל"/&gt;
צנזורה של העיתונות.
דו"ח של עיתונאים ללא גבולות משנת 2007 על ישראל קבע: "עיתונאי המדינה נהנים מחופש שלא נמצא במקומות אחרים באזור, אך אף על פי ש-2006 הייתה אחת השנים הבטוחות ביותר עבורם מאז תחילת האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, נותרו בעיות רבות", בעיקר הכוונה לסיכונים הפיזיים שעומדים בפני כתבים המכסים את אזורי הסכסוך בין ישראל, הפלסטינים וחזבאללה בלבנון.
כל עיתונאי העובד בישראל נדרש להיות מוסמך לכך על ידי לשכת העיתונות הממשלתית. רוב האישוריים הם פורמליים, אם כי המשרד רשאי לדחות בקשות על בסיס שיקולים פוליטיים או ביטחוניים.
בעקבות המשבר הדיפלומטי בקטר בשנת 2017, נקטה ישראל בצעדים לאסור את אל ג'זירה הקטרית מלפעול בישראל תוך סגירת הסניף שלה בירושלים, ביטול כרטיסי העיתונות ובקשה מספקיות הכבלים והלוויין שלא לשדר את אל ג'זירה. שר הביטחון, אביגדור ליברמן, תיאר כמה מדיווחי אל-ג'זירה כתעמולה "נוסח גרמניה הנאצית". לא היה ברור אם הצעדים מכסים את אל ג'זירה האנגלית, הנחשבת פחות נוקשה ביחסה לישראל.
נכון לשנת 2020 ישראל מדורגת במקום 88 במדד חופש העיתונות העולמי.
בסוף שנות השבעים, פעילי שלום ישראלים המשתייכים למפלגת שלי, מפלגת שמאל קטנה שהחזיקה אז בשני מושבים ב, חילקו מכתבי לילה רבים בתיבות הדואר של בתים בתל אביב. העלונים כללו עדויות של עד ראייה על הפרות חמורות של זכויות אדם שביצעו חיילי צה"ל בשטחים, שפרסומם נאסר על ידי הצנזורה הצבאית. העלונים לא היו חתומים ובאותה עת המפלגה הכחישה כל קשר אליהם. רק שנים רבות לאחר מכן הודה אורי אבנרי, באותה עת חבר כנסת מטעם שלי, כי חיבר את העלונים וארגן את חלוקתם, וקבע כי מעשה זה מוצדק מכיוון שהצנזורה ניצלה את כוחה כדי למנוע מידע מהציבור.
צנזורה של העיתונות הפלסטינית.
ארגון "עיתונאים ללא גבולות" העלו דאגה רצינית ביחס לעיתונאים בישראל, ובמיוחד עיתונאים פלסטינים. הסעיף הנוכחי שלהם בנושא ישראל קובע: "... עיתונאים נחשפים לעוינות גלויה מצד חברי הממשלה. קמפיינים למריחה נערכו כנגד כלי תקשורת ועיתונאים על ידי פוליטיקאים בעזרת מפלגתם ותומכיהם, וחשפו אותם היעדים להטרדות ולהודעות אנונימיות וכפו עליהם הגנה אישית. ... צבא ההגנה לישראל מפר לעיתים קרובות את זכויותיהם של עיתונאים פלסטינים, במיוחד כאשר הם מכסים הפגנות או עימותים בגדה המערבית או ברצועת עזה." כך לטענת עיתונאים ללא גבולות.
בנוגע לשטחי הרשות, הם כותבים כי "הרשויות הישראליות סגרו גם כמה כלי תקשורת פלסטינים בגין הסתה לכאורה לאלימות."
צנזורה צבאית.
בכוחה של הצנזורה הצבאית למנוע פרסום של ידיעות מסוימות. כללי הצנזורה נוגעים במידה רבה לנושאים צבאיים כגון אי דיווח אם טיל פגע או החטיא את מטרתו, תנועות כוחות עוד, אך היא גם מוסמכת לשלוט במידע אודות תעשיית הנפט ואספקת המים. עיתונאים העוקפים את הצנזורה הצבאית או מפרסמים דברים שצונזרו עשויים להיות נתונים לדין פלילי ולמאסר; לצנזור הצבאי יש גם סמכות לסגור עיתונים. עם זאת, לעיתים רחוקות נעשה שימוש באמצעים קיצוניים שכאלה. מקרה בולט אחד בו נסגר עיתון באופן זמני היה במקרה של פרשת קו 300 שם בסופו של דבר התגלה כי הצנזורה שימשה את השב"כ כדי לכסות על עוולות פנימיות בסוכנות והובילה לאחת השערוריות הציבוריות הגדולות ביותר בשנות השמונים. בעקבות האירוע הפסיקו שני העיתונים העיקריים, "הארץ" ו"ידיעות אחרונות" להשתתף בוועדת העורכים.
בשנת 1996 הושג הסכם חדש וועד העורכים חזר לפעול. ההסכם החדש אפשר לצנזורה צבאית לפעול רק במאמרים המזיקים לביטחון הלאומי ואפשר לבית המשפט העליון לבטל את ההחלטות הצבאיות.
על פי המידע שנמסר על ידי הצנזורה הצבאית בתגובה לבקשת חופש המידע, הצנזור אסר בשנת 2017 על פרסום 271 מאמרים ושינה לחלוטין או חלקית 21% מהמאמרים שהוגשו לידיו.
בשנת 2018, הצנזורה אסרה על פרסום 363 כתבות חדשות, ושינתה באופן חלקי או מלא 2,712 ידיעות שהוגשו לה לבדיקה מוקדמת.
אחת הדרכים הנפוצות ביותר לתקשורת הישראלית לעקוף את כללי הצנזורה היא הדלפת דיווחים למקורות חדשותיים זרים, שמכוח הימצאותם מחוץ לישראל אינם כפופים לצנזורה ישראלית. לאחר פרסום התקשורת הישראלית יכולה פשוט לצטט את הסיפור.
חוקים ישראליים מוקיעים דברי שנאה ו"הבעת תמיכה בארגונים בלתי חוקיים או טרוריסטים". כך למשך לא ניתן לפרסם כל "פרסום העלול לפגוע בגסות באמונתם הדתית או ברגשותיהם של אחרים".
בנוסף לצנזורה התקשורתית, בתי הקולנוע בישראל כפופים לתקנות בנוגע להצגת פורנוגרפיה ותחנות טלוויזיה עומדות בפני מגבלות על שידור מוקדם של תוכניות שאינן מתאימות לילדים.
סרטים אסורים.
ישראל אסרה על כל הסרטים שהופקו בגרמניה בשנים 1956 ועד שנת 1967.
ריצ'רד קרטיס
ריצ'רד וולי אנתוני קרטיס (באנגלית: Richard Whalley Anthony Curtis; נולד ב-8 בנובמבר 1956) הוא תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע בריטי. הוא ידוע בעיקר מסרטיו בסוגרת הקומדיה הרומנטית, בהם "ארבע חתונות ולוויה אחת" (1994), "נוטינג היל" (1999), "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" (2001), "אהבה זה כל הסיפור" (2003), "" (2004), "כל הזמן שבעולם" (2013), והסרט "יסטרדיי" (2019). עוד הוא מוכר מסרט הדרמה "סוס מלחמה" (2011), ומהיותו שותף לכתיבה של קומדיות המצבים "הפתן השחור", "מיסטר בין" ו"הכומר מדיבלי". בתחילת הקריירה שלו כתב קרטיס חומרים לתוכניות הטלוויזיה הקומיות "מבט הפוך" של ה-BBC, ו-"Spitting Image" של רשת ITV.
ב-2007 זכה קרטיס בפרס עמית באפט"א, הפרס החשוב ביותר של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה שמוענק לקולנוענים. ב-2008 קיבל קרטיס את פרס באפט"א ההומניטרי על הקמת "קומיק ריליף" ועל תרומותיו למטרות צדקה. ב-2012 בחר סר פיטר בלייק בקרטיס כאחד מהאייקונים התרבותיים שהופיעו בגרסה המחודשת שלו ליצירתו הידועה, עטיפת האלבום "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band" של הביטלס. קרטיס היה שותף להקמה של ארגון הצדקה הבריטי "קומיק ריליף" יחד עם לני הנרי.
ביוגרפיה.