בשנת 1990 שיחק לראשונה בסרט הטלוויזיה "", אודות חיו של ליימן פרנק באום, סופר הקוסם מארץ עוץ. בסרט גילם הארי ניל באום, בנו של ליימן שאותו גילם אביו של ריטר, ג'ון ריטר.
בשנת 2004 השתתף בסרט "בקול גדול" לצד הילרי דאף בתור פול, אחיה של טרי. ב-2005 הופיע בסרט "סיפורים קצרים על אהבה" בתפקיד אוטיס מק'קי. ב-2006 שיחק בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "הכיתה" (מאת דייוויד קריין ובן זוגו ג'פרי קלאריק). הסדרה ירדה מהמסך ב-2007 לאחר עונה אחת בלבד.
בשנת 2008 יצא הסרט "Good Dick" אותו ריטר הפיק ובו כיכב יחד עם חברתו, מריאנה פלקה, אשר גם ביימה וכתבה את התסריט. בספטמבר אותה שנה, הגיע ריטר לישראל יחד עם חברתו מריאנה פלקה להקרנת הסרט "Good Dick" במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים שהתקיים ברחובות.
בנוסף באותה שנה, שיחק בסרט "W." את ג'ב בוש, המושל ה-43 של פלורידה ואחיו של ג'ורג' ווקר בוש.
בשנת 2009, שיחק בסרט "העסקה".
ב-2010, ג'ייסון ריטר שיחק בסדרת המדע הבדיוני "האירוע" ("The Event") בתפקיד שון ווקר. בשנים 2012–2016 דיבב ריטר בסדרת האנימציה "גרוויטי פולס" של ערוץ דיסני, את דמותו של דיפר. בין השנים 2015-2016 שיחק את דמותו של פרדריק בסדרה הקומית "פרק זמן אחר".ב-2017, כיכב בסדרה "Kevin Probably Saves the World".
בשנת 2018 השתתף בסרט "הסיפור",המבוסס על סיפורה האמיתי של ג'ניפר פוקס, אשר בגיל 13 עברה אונס והתעללות מינית מצד מאמן הריצה שלה. ג'ייסון ריטר שיחק בתפקידו של ביל המאמן. ב-2019, דיבב את דמותו של רידר בסרט "לשבור את הקרח 2".
חיים אישיים.
בין השנים 1999–2013, היה ריטר במערכת יחסים עם השחקנית הסקוטית מריאנה פלקה. השניים הכירו כאשר למדו יחד בבית הספר למשחק.
בשנת 2017, התארס ריטר לשחקנית מלאני לינסקי לאחר ארבע שנות זוגיות. בדצמבר 2018, נולדה לזוג בת.
אורוגוואי במשחקים האולימפיים
אורוגוואי השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת פריז (1924). מאז נעדרה רק מאולימפיאדת מוסקבה (1980), לאחר שהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על המשחקים, בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. במהלך השנים צברו הספורטאים האורוגוואים 10 מדליות, בהן שתי מדליות זהב. המדליות הושגו בענפי הכדורגל, החתירה, האופניים, הכדורסל והאיגרוף, וכולן פרט לאחת הושגו לפני 1964.
אורוגוואי השתתפה גם פעם אחת באולימפיאדת חורף, אולימפיאדת נאגנו (1998). היא יוצגה בידי גולש סקי אלפיני אחד, שלא רשם הישגים משמעותיים.
היסטוריה.
בהופעתה הראשונה במשחקים, באולימפיאדת פריז, זכתה נבחרת הכדורגל של אורוגוואי במדליית הזהב, לאחר שהביסה במשחק הגמר את נבחרת שווייץ 0-3. שחקן הנבחרת פדרו פטרונה בן ה-19 הבקיע 5 שערים בארבעת משחקי הנבחרת, והוכתר כמלך השערים של הטורניר. באולימפיאדת אמסטרדם (1928) שמרה הנבחרת על תוארה, לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת ארגנטינה בתוצאה 1-2. משחק הגמר נערך פעמיים, מאחר שהמשחק הראשון הסתיים בתיקו 1-1. הייתה זו מדליית הזהב האולימפית האחרונה בה זכתה אורוגוואי. נבחרת הכדורגל הוכתרה שנתיים מאוחר יותר כאלופת העולם הראשונה. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) לא נערך טורניר כדורגל, ואורוגוואי שלחה ספורטאי אחד, החותר גיז'רמו דוגלס, שזכה במדליית ארד. באולימפיאדת ברלין (1936) סיימה נבחרת הכדורסל במקום השישי.
ההישגים הבאים של אורוגוואי הגיעו באולימפיאדת לונדון (1948). החותר אדוארדו ריסו זכתה במדליית כסף וצמד החותרים ויליאם ג'ונס וחואן רודריגס זכו במדליית ארד. נבחרת הכדורסל סיימה במקום החמישי. באולימפיאדת הלסינקי (1952) שב רודריגס וזכה במדליית ארד, הפעם עם מיגל סייחס. נבחרת הכדורסל זכתה אף היא במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת ברית המועצות וניצחה את נבחרת ארגנטינה במשחק על המקום השלישי. באולימפיאדת מלבורן (1956) חזרה נבחרת הכדורסל על הישגה, לאחר שהובסה בחצי הגמר בידי נבחרת ארצות הברית 101-38 וגברה על נבחרת צרפת במשחק על המקום השלישי. באולימפיאדת רומא (1960) ובאולימפיאדת טוקיו (1964) סיימה הנבחרת במקום השמיני. בטוקיו היה וושינגטון רודריגס למתאגרף האורוגוואי הראשון שזכה במדליה אולימפית, לאחר שסיים במקום השלישי בקטגוריית המשקל של עד 54 ק"ג.
במשחקים הבאים לא הצליחו הספורטאים האורוגוואים להגיע להישגים גבוהים. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) העפילה השחיינית אנה מריה נורביס לשני משחי גמר, ב-100 וב-200 מטר חזה, ובשניהם סיימה במקום השמיני. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) שבה נבחרת הכדורסל והתברגה בצמרת, לאחר שסיימה במקום השישי. באותם משחקים סיים השחיין קרלוס סקנבינו במקום העשירי במשחה ל-1500 מטר חופשי. באולימפיאדת סיאול (1988) סיים סקנבינו במקום ה-12 במשחה ל-400 מטר חופשי.
באולימפיאדת סידני (2000) היה רוכב האופניים מילטון וייננטס לאורוגוואי הראשון מזה 36 שנים שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שזכה במדליית הכסף במרוץ הנקודות. באולימפיאדת אתונה (2004) לא הצליח וייננטס לשחזר את הישגו, וסיים במקום התשיעי. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים רק במקום ה-16, מתוך 23. באולימפיאדת לונדון היה השייט אלחנדרו פוליה הספורטאי הבולט במשלחת האורוגוואית, לאחר שסיים במקום השמיני בדגם לייזר. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים אמיליאנו לאסה במקום השישי בקפיצה לרוחק.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
חטופים
חטופים היא סדרת דרמה ישראלית, אשר עלתה לשידור בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת ב-6 במרץ 2010. הסדרה מספרת את סיפורם של שני חיילים חטופים השבים לישראל אחרי 17 שנה בשבי בסוריה.
ב־13 ביולי 2010 זכתה "חטופים" בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר.
שיר הנושא של הסדרה הוא "הנה באתי הביתה" שהולחן על ידי איתי פרל ונכתב ומבוצע על ידי דנה ברגר ואיתי פרל. השיר לא נכתב במיוחד לסדרה, והקשר בין מילותיו לבין עלילת הסדרה הוא מקרי.
הסדרה שודרה בפלטפורמת הסטרימינג הולו בלמעלה מ-65 טריטוריות ונמכרה ל-TATA SKY, פלטפורמת הפצת התוכן הגדולה בהודו.
ב־1 באוגוסט 2018 עלתה הסדרה לרשת השידור נטפליקס, ובשנה שלאחר מכן בחר בה העיתון "הניו יורק טיימס" לסדרה הזרה הטובה ביותר בעשור.
העונה הראשונה.
העונה הראשונה שודרה בין חודש מרץ 2010 למאי אותה השנה.
עלילה.
השנה היא 2008. כשבע-עשרה שנים קודם לכן נשלחה יחידת מודיעין, המורכבת מחיילי מילואים, אל עומק לבנון לפעולה חשאית כנגד מבוקש בכיר של ארגון טרור. הפעולה נכשלה ובמהלכה אחד החיילים נהרג ושלושה חיילים, נמרוד קליין, אורי זך ועמיאל בן חורין, נפלו בשבי והוחזקו סמוך לדמשק. לאחר שנים של מגעים חשאיים, בעסקת חילופי שבויים, שבים השבויים. אז מתברר שמתוך השלושה שנשבו, רק שניים נותרו בחיים.
הסדרה מתחילה עם שיבתם של החטופים מהשבי. במהלך היעדרותם הפכו לסמלים לאומיים ציוניים. סטיקרים עם שמותיהם ודגלים עם תמונותיהם מעטרים את רחובות ישראל. הסדרה בוחנת את התמודדותם עם הכניסה מחדש לחברה הישראלית ברמה הלאומית וברמה האישית. מאנשים שבילו את היום־יום שלהם במאבק לשרוד בחדרון קטן אי שם, לדמויות ציבוריות מפורסמות שיתקשו לעמוד בציפיות ובמיתוס שנוצר סביבם.
ברמה האישית, הסדרה עוקבת אחר ההתמודדות עם מערכות יחסים שנקטעו שנים קודם לכן, עם נשותיהם שהמשיכו, או שלא המשיכו בחייהן, ילדים שהם אינם מכירים, הורים שכבר אינם בחיים וחברים שהגשימו חלומות וחיו חיים שלמים בתקופת היעדרותם. יש גם התמודדות של השבויים זה עם זה אחרי שב־17 השנים האחרונות היו כל מה שהכירו.
במקביל להתמודדויות עם האנשים שסובבים אותם, לאורך הסדרה השניים עוברים סדרת חקירות אצל פסיכיאטר צבאי שמנסה להציל מפי החטופים כל פיסת מידע על הצד השני ועל החוויה שהם עברו בשבי – זאת בניגוד לצורך החזק של השניים לשכוח את שהיה. בהדרגה מתברר שמשהו בסיפורם של השניים אינו אמין, גרסותיהם שונות ועל כן מתחילה חקירה סמויה שמנסה לברר מה בדיוק יש לשניים להסתיר.
בפרק האחרון של העונה נפתרת התעלומה המרכזית ומתגלה כי עמיאל נותר למעשה בחיים, התאסלם ונשאר בסוריה.
אתר האינטרנט של הסדרה.
במקביל לשידור הסדרה, באתר האינטרנט שלה הוצגו פרטים המהווים "מידע משלים" לאלו שנמסרו בפרקים עצמם. היה זה מידע על מה שכביכול עבר על הדמויות הראשיות במהלך שני העשורים שקדמו לזמן הסיפורי. הדברים הוצגו באמצעות תמונות וקטעי וידאו, אשר לא שולבו בסדרה עצמה.
העונה השנייה.
עוד במהלך שידור עשרת פרקיה הראשונים של הסדרה, לאור הצלחתה, הוחלט ב"קשת" להפיק עונה שנייה לסדרה. לפיכך, הפרק העשירי של העונה הראשונה הסתיים בסוף פתוח - כאשר הוא בא אל קיצו, הופיע הכיתוב "המשך יבוא".
העונה השנייה צולמה במהלך שנת 2011 אך עלתה לשידור רק ב-15 באוקטובר 2012. עיקר העיסוק בפרקים סובב סביב השאלה, מבחינתם של אורי ונמרוד, האם עמיאל נותר בחיים, ואם כן, מה עלה בגורלו וכיצד ניתן יהיה להביאו חזרה ארצה. מלבד סוגיה זו, אשר מעורבים בה גם גורמים שלא הכרנו בעונה הראשונה, הסיפור ממשיך לתאר את תהליך ההתאקלמות של נמרוד ואורי לחיים בישראל, לצד בני משפחתם. בדומה לעונה הראשונה, גם עונה זו לוותה בקטעי "מידע משלים" באתר האינטרנט של הסדרה, שכללו רמזים לגבי התקדמות החקירה המוצגת בסדרה וכן "בלוגים" של מספר דמויות.
תגובות לסדרה.