בקיץ 1884, התלונן גרנט על גרון כואב אולם ראה רופא רק בסוף אוקטובר, וגילה שחלה בסרטן עקב עישון סיגרים. גרנט לא גילה על כך לאשתו, שגילתה על כך מהרופא. לפני האבחון, נכח בכנסייה ליוצאי מלחמת האזרחים, וזכה לקבלת פנים חמה. הייתה זאת הופעתו הפומבית האחרונה. במרץ כעבור שנה, הכריז הניו יורק טיימס שגרנט גסס מסרטן, והמדינה החלה לדאוג לנשיא לשעבר. הקונגרס החליט להחזיר אותו לדרגת גנרל צבאי ולשלם לו דמי פרישה. כשגרנט הפך לנשיא הוא נאלץ להתפטר מהצבא.
למרות מחלתו, עבד גרנט על ספר זיכרונותיו, וגמר אותו כמה ימים לפני מותו. בנו פרד עזר לו בהגהה. זיכרונותיו לא הכילו מידע רב על התקופה לפני מלחמת האזרחים. גרנט החליט לפרסם את הספר בעזרת ידידו, מארק טוויין, תמורת תמלוגים של שבעים וחמישה אחוזים. הספר היה הצלחה. ג'וליה גרנט קיבלה 450,000 דולרים מהתמלוגים. הציבור, מבקרי הספרות וההיסטוריונים הצבאיים נתנו ביקורות טובות לספר. גרנט הציג את עצמו כגיבור מערבי מכובד, שכוחו היה בכנותו ויושרתו. הוא תיאר את הקרבות שלו מול הקונפדרציה בפירוט. טוויין קרא ליצירה "יצירת מופת ספרותית". האוטוביוגרפיה המוצלחת של גרנט הייתה הראשונה שנשיא כתב על עצמו.
לאחר מאבק בסרטן, מוקף במשפחתו, מת גרנט בשמונה בבוקר ב-23 ביולי 1885, בגיל 63. הנשיא גרובר קליבלנד הכריז על חודש אבל. משמר הכבוד שם את גופו של גרנט ברכבת והסיע אותה אל וסט פוינט. רבע מיליון אנשים עברו לידה לפני הקבורה. עשרות אלפי אנשים, רבים מתוכם שירתו בצבא תחת גרנט, צעדו עם ארון הקבורה במהלך הלוויה. בלוויה נכחו הנשיא קליבלנד, הנשיאים לשעבר הייז וארתור (שהיו הנשיאים החיים היחידים), כל הקבינט של הנשיא, ושופטי בית המשפט העליון.
גופתו של גרנט נטמנה בקבר זמני, וב-17 באפריל 1897, נחנך המוזוליאום הגדול ביותר של צפון אמריקה לגרנט. בעיתונות, הושווה גרנט לוושינגטון וללינקולן.
מורשת היסטורית.
בניגוד לנשיאים רבים, מורשתו של גרנט השתנתה באופן דרמטי. בצפון, הוא נחשב לגנרל מוצלח ולמועמד ודאי לנשיאות. החקירות והשחיתות בממשלו הובילו לירידה באהדה כלפיו, וגם תבוסתו של קסטר בקרב ליטל ביגהורן. ב-1877, זכה גרנט לתמיכה משתי המפלגות על טיפולו במשבר הבחירות, והאהדה כלפיו עלתה במהלך הטיול העולמי שלו.
עם מותו, נחשב גרנט לסמל הזהות האמריקנית, ומיליונים חלקו לו כבוד אחרון ונכחו בחשיפת הקבר שלו ב-1897. האהדה כלפיו עלתה, אולם חוקרים טענו שממשלו היה המושחת ביותר בתולדות ארצות הברית. כשהאהדה לקונפדרציה גברה בתחילת המאה העשרים, החלו להתייחס לגרנט באופן שלילי. מבקריו של גרנט טענו שהיה שיכור ומושחת. רבים טענו שהסיבה לכך הייתה שמבקריו של גרנט ידעו לכתוב טוב יותר מחבריו. היסטוריונים העריכו את הקריירה הצבאית שלו, אולם העריכו פחות את הקריירה הפוליטית שלו, בעיקר מפני שלא בחר טוב בבעלי תפקידים.
התדמית של גרנט הגיעה לשפל חדש כשנתפש כנשיא לא מוצלח וכגנרל בר מזל בלבד. בשנות השישים החלו לחקור את גרנט, והגיעו למסקנה שלא ניצח בעזרת כוח אלא בעזרת טקטיקות חכמות. לאחר מלחמת וייטנאם, ההערכה כלפי גרנט צנחה. תקופת כהונתו הראשונה של גרנט, שבמהלכה נאכפו זכויות האזרח בדרום, בוצעו רפורמות אצל האינדיאנים ובשירות הציבורי, והושגו הישגים במדיניות החוץ, נחשבת לטובה. לעומת זאת, הפילוג במפלגה הרפובליקנית, המשבר הכלכלי והתנערות הצפון מהשיקום החלישו את גרנט, אף על פי שמדיניות החוץ שלו נותרה יציבה.
היסטוריונים העריכו את מדיניותו של גרנט כלפי השחורים, ואת תגובתו התקיפה כנגד הקו קלוקס קלאן, וגם את מדיניותו כלפי האינדיאנים.
בנוסף נטען שגרנט תמך באיכות הסביבה, שכן היה הנשיא הראשון שחתם על חוק שהקים פארק לאומי.
ההיסטוריונים מדרגים את גרנט כנשיא גרוע וכגנרל טוב מאוד. הישגיו כנשיא נחלשים עקב השחיתות בממשלו.
תקופתו של גרנט הייתה מלאה בשחיתות, והכילה הצלחות וכישלונות. למרות זאת, תמיכתו בזכויות האזרח והעברת תיקונים לחוקה ברוחן העלתה את התמיכה בו. הוא תמך ברפובליקנים הרדיקלים. בנוסף, הסכם וושינגטון עם בריטניה נחשב להישג שלו. מבחינה כלכלית תמך בבנקאים מהמזרח, אולם הואשם בשפל הכלכלי בין 1873 ל-1877. גרנט היה הנשיא הראשון שביקש מהקונגרס אפשרות לקבל וטו על סעיפים ולא על חוקים שלמים.
הנפוטיזם היה חזק במהלך תקופת גרנט.
גרנט היה מגונן מאוד כלפי חבריו, ולא היה מוכן לקבל שטעו. הוא ראה בהם חברים כנים ואף נתן להם חנינות. הקשרים שלו איתם פגעו במעמדו כנשיא. למרות זאת, חברי הקבינט שלו ניקו את רוב השחיתויות.
היחס הנדיב שלו לגנרל רוברט אדוארד לי זיכה אותו בנקודות זכות בדרום. הרפובליקנים, לקראת סוף כהונתו, החליטו לעבור מהתמקדות בזכויות האזרח להתמקדות במדיניות פיסקלית שמרנית. התגובה החלשה שלו למשבר הכלכלי פגעה בכלכלה ובמפלגתו, שהפסידה ב-1874.
למרות זאת, בזמן האחרון, מוצגת נשיאותו של גרנט בצורה חיובית. הוא מוצג כנשיא חזק, נחוש והחלטי, ומוצג יותר טוב מאשר שהוצג בתחילת המאה העשרים.
הנצחה.
דיוקנו של גרנט מופיע על שטר של 50 דולר אמריקני. על שמו נקרא עץ הסקוויה השני בגודלו בעולם, גנרל גרנט.
הירונימוס
אוסביוס סופרוניוס הירונימוס (בלטינית: Eusebius Sophronius Hieronymus, ביוונית: Εὐσέβιος Σωφρόνιος Ἱερώνυμος); הוא אב כנסייה, שנמנה בין עמודי התווך של הכנסייה הלטינית. הוא נולד בסטרידו, בערך בשנת 345. הוא הלך לעולמו ב-30 בספטמבר 420, בבית לחם (פלסטינה). שם הוא חי בשלושים השנים האחרונות של חייו, עמד בקשר עם יהודים והעמיק את ידיעותיו בעברית ובמקרא; וכן הוציא לאור את מרבית יצירתו. שמו של הירונימוס יצא למרחוק בעקבות היותו האיש התלת-שפתי ('vir trilinguis') – כלומר זה השולט בשלוש שפות הכנסייה: העברית, היוונית והלטינית – ובמיוחד על שום היותו ההבראיסט הגדול של הכנסייה. גולת הכותרת של יצירתו היא תרגומו למקרא הנוצרי, ישירות מהמקור העברי והיווני – הוא הוולגאטה. כמו כן, היא חיבר פירוש לכל ספרי המקרא. רוב הכנסיות הנוצריות מוקירות את מפעלו; ובכנסייה הקתולית, הוא מוכר כקדוש וכאחד ממוריה. בעולם החולין, הוא נחשב לפטרון אנשי הספר והמתרגמים.
קורות חייו של הירונימוס.
הירונימוס נולד למשפחה נוצרית אמידה בסטרידון -שבפרובינציה הרומית של איליריה, השוכנת צפון-מזרחית לחוף הים האדריאטי. הוא מתחיל את מסעותיו כבר בגיל 12, עת הוא נשלח בידי הוריו, כדי לרכוש חינוך איכותי ברומא. הוא שוהה שם כשש שנים, אשר אותן הוא מקדיש ללימוד. באותה העת רומא היא עדיין בירת העולם הנאור והאלילי כמזה מספר מאות שנים, אבל עידן זה עומד להסתיים. מכל מקום, דווקא ברומא האלילית, אישיותו של הירונימוס מתעצבת -ובה הוא רוכש את הכלים הבסיסיים, שילוו אותו בדרכו האינטלקטואלית והדתית: מורו, הדקדקן אאליוס דונטוס, חושף בפניו את רזי השפה הלטינית וסיפרותה ועורך לו הכרות עם תרבות יוון המהוללת וסודות הרטוריקה. הימים הם ימי הזוהר של משנתו התרבותית של קיקרו. איש רב-פעלים זה ראה בקיסרות הרומית את יורשתה של תרבות יוון הקלאסית. הוא שאף לנכס את נכסי צאן הברזל שלה התרבותיים, באמצעות חיקוי יצירתה באופן שתתקיים בו זמנית רציפות למקור וכן התאמה לערכי הרומאים וסדר יומם. ברבות הימים, באמצעות תרגומיו ופירושיו מהיוונית הירונימוס יתגלה כתלמיד נאמן של קיקרו. אדרבה, הוא יעלה על רבו; ואת היחס שבו דגל קיקרו כלפי תרבות יוון, הירונימוס יישם גם על התרבות העברית-יהודית.
הירונימוס מנהל אורח חיים חילוני עד לגיל 18, שאז כבוגר הוא מוטבל לנצרות, כמנהג זמנו. מפנהו הרוחני מתרחש בהדרגה: כך, אמנם בטרייר שבגאליה ובאכיליאה שבאיטליה הירונימוס עורך את ראשוני חיבוריו התאולוגיים ואף מתנסה בחיי הנזירות. אבל אין הוא נוטש עדיין את אנשי הרוח שהצמיחה התרבות הרומית -והוא ממשיך לקרוא בשקיקה את הספרות האלילית. טביעות אצבעותיו של מטען תרבותי זה בסופו של דבר מוצאות את דרכן ליצירתו ומעניקות לה את זוהרה. ואולם בדיעבד פזילה אל העבר האלילי של רומא נתפסת בעיניו של הירונימוס כפסיעה על שתי הסעיפים. מצב זה נמשך אף בחמש השנים שבהן הוא שוהה באנטיוכיה ובסביבתה ומוסמך לכמורה בידי פאולינוס. הוא מגיע לסופו עם מותם בטרם עת של שניים מידידיו הקרובים -ובעיקר עם התגלות ישו אליו בחלום, כשהוא גוער בו על היותו קיקרונאי ולא-נוצרי (איגרת הירונימוס 22). לאחר התרחשויות אלו, גומלת בליבו של הירונימוס ההחלטה להתמסר לאל בלבד -ומעתה רק לו הוא מקדיש את כל מרצו והונו האינטלקטואלי.