רוח הלאומיות ועליית הציונות הובילו לתסיסה חברתית בקרב צעירים יהודים במזרח אירופה, לרצון ללימודי עברית ולשאיפה לקבלת ידיעות ממושבות ארץ ישראל ומצעירים יהודים דומים להם. גם פריחת הספרות העברית ויצירת "רפובליקה ספרותית" של קוראים ומחברים כמנדלי מוכר ספרים, חיים נחמן ביאליק, פרץ סמולנסקין, י"ל פרץ, אחד העם, דוד פרישמן, יהושע ברזילי, י"ל גורדון, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי ואחרים, שפרסמו דברי ספרות וביקורת בעיתונים העבריים, יצרה סביבם קהל תוסס. כתבי עת עבריים משכיליים חשובים נוספים מאותה עת הם הכרמל (וילנה, 1860–1880); עברי אנוכי (לבוב ומאוחר יותר ברודי, 1865–1890) והשחר (וינה, 1868–1885) בעל הגוון הסוציאליסטי. יוצא דופן הוא העיתון החרדי העברי "מחזיקי הדת" (לבוב, 1879–1915). בתקופת התחייה הופיע כתב העת השילוח (אודסה, 1896–1926, ומ-1919 גם בירושלים). לצדם ראו אור האלמנכים האסיף (ורשה, 1884–1889, 1893) ולוח אחיאסף (ורשה, 1893–1904, 1923).
העיתונות העברית הצמיחה עורכים מוכשרים ומנוסים כיהודה לייב קנטור (עורך "היום" וביטאונים אחרים), אלכסנדר הלוי צדרבוים (עורך ומו"ל "המליץ"), דוד גורדון (עורך "המגיד"), ובראש ובראשונה אבי העיתונות העברית המודרנית, נחום סוקולוב (עורך "הצפירה", ו"האסיף" והרוח החיה ב"עברי אנוכי"), שבמידה רבה יצר את דמותה של העיתונות העברית המודרנית והעמידה על סטנדרטים אירופיים. סוקולוב, מתוך הכרה בחשיבותו של מידע עובדתי מעודכן ומדויק, הפך את "הצפירה" לכלי חדשותי מהימן ומעמיק. הוא יצר את צורתה ולשונה של הכתבה החדשותית (הרפורטז'ה) העברית, וטבע נוסח לשוני ייחודי המורכב מפסיפס של כל רובדי הלשון העברית המשובץ בתחדישים משלו למילים לועזיות. סוקולוב העביר לעברית את הפיליטון היידישאי, ביסס את סוגת רשימות-המסע והיה הראשון שצירף לעיתונו מוסף ספרותי שבועי סדיר. כמו כן, היה העיתונאי העברי הראשון שהגדיר אתיקה עיתונאית שבמרכזה חתירה לאמת ולדיוק תוך הימנעות מסנסציוניות צעקנית. על שמו נקראים בית העיתונאים על שם סוקולוב בתל אביב והפרס החשוב ביותר לעיתונאים בישראל, פרס סוקולוב.
בניגוד לתפיסת העיתון כמוצר חולף, שלמחרת הדפסתו איננו מעניין עוד, התייחסו יהודים משכילים לעיתונים העבריים בכבוד המסורתי השמור לכתבים עבריים. העיתונים נאספו בסוף השנה ונכרכו בכריכה קשה לספר עב-כרס יוקרתי. הדבר אִפשר לקוראים צעירים, בהם בני ישיבות, לעיין בדיעבד בעיתונות משכילית והפך סוכן השכלה; חיים נחמן ביאליק תיאר בזיכרונותיו (בפיליטון מפורסם שכתב ליובל "הצפירה") כיצד הסתופף בעליית-גג כדי לקרוא עותקים ישנים של "המליץ" ו"הצפירה", שלהם קרא "ה"יכין" וה"בועז" של ההשכלה".
עיתונים עבריים אחדים יצאו לאור גם מחוץ למרחב האירופי. בארצות האסלאם היו מספר ניסיונות להוציא לאור עיתונים עבריים ומהדורות עבריות לעיתונים יהודיים בשפות זרות. אחד הניסיונות המוקדמים והממושכים ביותר היה העיתון הדו-שבועי "הדובר" (1863–1871), שיצא לאור בבגדאד. עם זאת, רוב הניסיונות האלה היו קצרי-ימים עקב גודלן הקטן של הקהילות ומיעוט המשאבים, וקהל קוראי העברית הסתמך בעיקר על עיתונות ההשכלה שהופצה מאירופה.
עיתונות התפוצות במאה ה-20.
עם מפנה המאה העשרים ירד מאוד מספר העיתונים העבריים במזרח אירופה. ההגירה המסיבית ממזרח אירופה (בעיקר לארצות הברית), שהחלה עוד בשליש האחרון של המאה ה-19, דלדלה מאוד את קהל היעד של עיתונות זו. בקרב רוב היהודים, שנותרו באירופה, רבים פנו לתנועת הבונד והפנו עורף לעברית לטובת פיתוח תרבות היידיש; ואחרים פנו לנתיבי התבוללות וביקשו להיטמע בתרבותה ובשפתה של ארצם, ולא נזקקו לעיתונות עברית.
"הצפירה" המשיך לצאת באופן סדיר במרכז היהודי בוורשה עד 1921 ובאופן בלתי סדיר עד 1931, אך העיתון הסב עורף לציונות. בשנת 1903 ייסד אברהם לודויפול את עיתון הצופה בוורשה, שהיווה תחליף ציוני ל"הצפירה" וינק את מקורותיו בעיקר מצרפת; העיתון נסגר כעבור שנתיים. בקרקוב ראה אור המצפה (1904–1915, 1917–1921), שבועון ציוני-דתי שהיווה מעין עיתון המשך ל"המגיד". במוסקבה ראה אור העיתון העם (שבועון (1916–1918), יומון (1917–1918)), שהיה העיתון העברי היחידי שראה אור ברוסיה בזמן מהפכת אוקטובר.
כן ראו אור היומון הזמן (סנקט פטרבורג ואחר כך וילנה, 1903–1915), השבועון האורתודוקסי "המודיע" (פולטבה, 1910–1915), ובניו יורק השבועון (ולאחר מכן ירחון) התורן (1914–1925) והשבועון הדואר (1921–2005). בוורשה ראה אור היום הציוני (1925–1939), שהיה בשעתו היומון העברי הסדיר היחיד בתפוצות. מרכז הכובד של העיתונות העברית עבר לארץ ישראל.
כתבי עת ארץ-ישראליים במאה ה-19.
בירושלים של היישוב הישן ראו אור ב-1863 שני עיתונים יריבים. ביטאון המתנגדים (האשכנזים-פרושים) היה הדו-שבועון הלבנון (הגיליון הראשון ראה אור בירושלים, ולאחר מכן עבר להידפס בפריז, במיינץ ובלונדון, 1863–1886) בעריכת יחיאל ברי"ל ובהשתתפות מיכל הכהן ויואל משה סלומון. העיתון ייצג עמדה אנטי-משכילית, אך לפחות בסוף ימיו תמך בחיבת ציון. יריבו, שנוסד כמה חודשים אחריו, היה עיתונם של החסידים והספרדים, חבצלת (ירושלים, 1863–1911), שנוסד ונדפס על ידי ישראל ב"ק יחד עם חתנו, ישראל דב פרומקין. בשנת 1882 התמנה אליעזר בן-יהודה לעורך העיתון. עיתון ארץ-ישראלי נוסף היה השבועון של חיים פרס "שערי ציון" (ירושלים, 1876–1884), שייצג זרם אורתודוקסי המצדד ביישוב ארץ ישראל, ו"האריאל" (1874–1877), ממשיך דרכו של הלבנון.
בשנת 1884 ראה אור גיליונו הראשון של הצבי, עיתונו של אליעזר בן-יהודה והיומון הראשון בעברית בארץ ישראל (העיתון נקרא גם "האור", 1890–1893). בן-יהודה ערך במקביל את כתב העת "השקפה" (1896–1908). עיתוניו של בן-יהודה ייצגו עיתונות אזרחית ועירונית מודרנית המוּנעת מסיפורים עיתונאיים עסיסיים (ואף "צהובים"), כשופר מרכזי להבעת עמדותיו של בן-יהודה בענייני השעה וכבמה לתחדישיו. העיתון ביטא עמדה נחרצת של התנגדות ליישוב הישן. עם הכותבים בעיתון נמנו דוד ילין, זאב יעבץ ויחיאל מיכל פינס. גם בן-יהודה טיפח מתוך התלהבות את תחום המדע הפופולרי והתגליות, שאף סיפקו צורך מתמיד לתחדישים לשוניים. על תחום זה בעיתוניו היו אמונים מנשה מאירוביץ ודוד יודילוביץ.
ב-1893 הוציא בן-יהודה את העיתון "עולם קטֹן", עיתון הילדים הראשון בעברית, שממנו ראו אור רק שבעה גיליונות.
אברהם משה לונץ הוציא לאור את לוח ארץ ישראל (לוח שנתי, ירושלים, 1895–1915), שהתחלק ללוח שימושי ולחלק של מאמרים, רובם ככולם בידיעת הארץ, תיאורי מסעות בארץ ישראל, מידע תיעודי על מושבותיה ומידע היסטורי וגאוגרפי. כן התפרסמו בלוח הודעות על יציאת ספרים חדשים בעברית בארץ ישראל ובתפוצות.
עיתונות היישוב.
מספר העיתונים היומיים ביישוב היהודי שיצאו על ידי כל פלג אידאולוגי, היה בלתי-פרופורציונלי לגודלו הזעיר (כעשרות אלפי בני אדם עד מאות אלפים ספורים). יתרה מזו, חלק מן העיתונים הופיעו בשתי מהדורות במהלך היום (בוקר וצהריים) ולעיתים אף במהדורה מיוחדת לעת ערב. על דפי העיתונות סערו ויכוחים בנוגע לדמות המדינה שבדרך, ארגון העבודה, התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, תגובות לשואה, היחס לערבים, המאבק בבריטים ועוד. השפה העיתונאית האידאולוגית נטתה לארכנות, ומאמרים פרוגרמטיים ואקדמיים ארוכים היו נפוצים מאוד. הטון והגישה ברוב העיתונות האידאולוגית הושפעו ממסורת העיתונות המזרח אירופית הכבדה וממורשת העיתונות היהודית הדתית-כיתתית בגולה, והיו לפיכך חד-צדדיים, כבעיתוני התקופה באירופה, שהתפצלה באופן חד בין אידאולוגיות יריבות. יוצאי דופן מבחינת השפה היו עיתוני משפחת בן-יהודה, שכיוונו למכנה המשותף הנמוך והפופוליסטי הן בשפתם והן בתכניהם.
עד מלחמת העולם הראשונה.
מראשית העלייה השנייה (1904) ועד מלחמת העולם הראשונה (1914) צמחה בארץ ישראל עיתונות עברית מקורית ואידאולוגית. את עיתונות עידן היישוב הישן המשיכו היומון מוריה (ירושלים, 1910–1915), שהחליף את "חבצלת" שנסגר ב-1911, והחרות (ירושלים, 1909–1917) של קהל עדת הספרדים, שראה אור פעמיים בשבוע עד 1912 ומאז ראה אור כעיתון יומי. במקביל נדפסו בירושלים שני שבועונים בעלי תודעה ציונית-סוציאליסטית – הפועל הצעיר, ביטאון מפלגת הפועל הצעיר (ראה אור מ-1907 ועד 1970 והיה בכך לשבועון העברי בעל אורך החיים הרב ביותר), שעם מעצבי דרכו נמנו דוד שמעוני, אז"ר וש"י עגנון, והאחדות, ביטאונה של מפלגת פועלי ציון (1910–1915), שעם אנשיו נמנו יצחק ורחל ינאית בן-צבי, דוד בן-גוריון ויעקב זרובבל. יוסף חיים ברנר, באופן יוצא דופן, כתב בשני השבועונים. "האחדות" הצטיין בכך ששילב בקואופרטיב את מלאכת העיתונאות עם מלאכת הדפסת העיתון ב"דפוס אחדות". שני עיתוני הפועלים התפלמסו זה נגד זה והיו מאוחדים בבוז שרחשו לעיתוניו של בן-יהודה. ב-1915 הוציא השלטון העות'מאני בארץ ישראל צו סגירה לעיתונים העבריים, פרט ל"החרות", שהמשיך להופיע עד 1917. בשנת 1918 הוציא חיל המשלוח המצרי בפיקודו של אדמונד אלנבי עיתון מיוחד בעברית בשם "חדשות מהארץ", שביקש לחבר את הכוחות הבריטים לאוכלוסייה היהודית בארץ ישראל; בין היתר כתבו בו משה סמילנסקי ומרדכי בן הלל הכהן.