"שלילת הגולה" הייתה רעיון מרכזי באידאולוגיה הציונית, אשר גרסה שיש לעשות שינוי ממציאות לאומית סבילה לפעילה, וכי שינוי זה יש לחולל מהיסוד של האישיות היהודית. חלק מהציונים ראו בגלות ולא באנטישמיות, את האויב. צורת החיים של היהודים בגולה משולה לישות נטולת גוף, ולכן רק חיים לאומיים יביאו לריפוי ושינוי מהותי של סדרי החיים. אחת ממטרות הציונות הייתה להשיב לאומה היהודית את הכבוד העצמי, ולשנות את הדימוי של היהודי החלש, שמגיב בפחדנות להתעללות בו, יהודי חסר גאווה עצמית.
היהודי החדש של דור העלייה הראשונה היה התגלמות האידיאל הציוני בדמות של גבר. הוא היפוכו של היהודי הגלותי, והוצג כבעל תכונות של גבריות ובריאות: גוף חזק, גמיש, חסון, גבה קומה, אף סולד, פנים ללא זקן, בעל יכולת להפעיל כוח ולהגן על עצמו, לעבוד עבודה גופנית ויצרנית, לעבוד את האדמה ולהתפרנס ממנה. הגבר היהודי החדש גילם את האנטיתזה של היהודי הגלותי, הנשי, המנוון, הרפה, הרופס, הפחדן.
התפיסה הייתה שהמצב בו היהודים נמצאים בנחיתות פיזית, שבגינה הם זוכים ללעג, יכול להשתנות על ידי אימונים וכוח רצון. קיים רצון עז להתחדשות ולכוח, והאומה נמשלת לגוף של גבר שיש להעצים אותו על ידי התמקדות בערכים גופניים חדשים. מקס נורדאו העלה רעיון של טיפוח הכושר הגופני. הנסיבות הן שגרמו ליהודים להגיע למצב של חולשה, ולכן שינוי הנסיבות יגרום לתיקון המצב. מוטיבים של גבורה כמו "מכבים" ו"בר כוכבא", שמשו כדי לעצב דמות חדשה של יהודי חזק, אמיץ ויפה. לא עוד גבריות נעדרת כוח, אלא גבריות "שפעת האונים" (ביאליק). הגוף לא נתפס כמטפורה בלבד, אלא כגוף פיזי שדרכו מתחולל השינוי הלאומי - חברתי, על ידי תקיעת שורשים באדמת ארץ ישראל.
דמות הצבר.
גבריות.
הצבר, בן דור הארץ מתואר כגבר יפה תואר, שרירי ועז רוח, בניגוד ליהודי הגלותי. בעיקר בולטות בו תכונות של העצמה גברית ובריאות. הגבריות מתוארת במונחים של יופי גברי הלניסטי, עוצמה גברית 'גויית', תוצרת 'משובחת' של הציונות. כך כותב יעקב כהן: . מול הדימוי של היהודי הגלותי הזקן, הכפוף, המכוער, חסר האונים, העמידו את הניגוד: דמות הצבר שמתאפיין בנעוריו, זקיפותו וביטחונו העצמי. הצבר, יליד הארץ האותנטי, 'יפה הבלורית והתואר' היה התגלמות הרעיון של היהודי החדש שהציונות שאפה לעצב. לואידור מתאר את יהודה בספרו "יהודה נוטר הפרדס": "איש צעיר כבן שלושים, בעל גוף כביר, רחב כתפיים ואמיץ כוח. בעמדו על מקומו ורגליו, הנעולות בסנדלים גבוהים, פשוטות לצדדים וידיו תחובות עמוק, עמוק בכיסי מכנסיו, חזהו הכביר בולט. אז הוא דומה לסלע מוצק אשר שורשו בקרקע".
עשייה ועבודת כפיים.
הצבר קידש את חיי המעשה ודחה כל מה שקשור לרוחניות שאפיינה את העולם הישן בגלות. על האתוס האנטי-אינטלקטואלי של הצבר כתב שלונסקי:
"אתמול משכילים [...] היום בורים בגאווה. פשוטים וגסים מתוך פרינציפ [...] את התרבות מעיקרה בקשנו להשליך אחרי גוונו הכפוף מרוב עיון בספרים".
בקרב החלוצים קודש האתוס של עבודת הכפיים ( השיא במשנתו של א"ד גורדון ב"דת העבודה"), וכן האתוס שצמח בארגון "השומר" – פולחן הצבאיות והגבורה, על פי החזון של נורדאו על "יהדות השרירים". הגבריות ואומץ הלב בשילוב של עבודת כפיים, הם התכונות הבולטות המתארות את דמות הצבר. ב-1918 כתב משה ולד (יערי), אחיו של מנהיג השומר הצעיר מאיר יערי: ".
הסתפקות במועט.
ערך נוסף שקודש על ידי הצבר הוא ערך האסקטיות – ההסתפקות במועט. סגנון לבוש פשוט ואחיד, צבעים אחידים, בגדים דהויים ומרושלים, רגליים יחפות, בלורית, כובע טמבל – הפכו לסימני היכר של הצבר. ההסתפקות במועט לא הייתה רק כורח כלכלי, אלא גם ערך אידאולוגי שמקורו בסוציאליזם, וביטא את הבוז לקפיטליזם וחיי מותרות. ההסתפקות במועט מסמלת את נכונות הפרט לרסן את תשוקותיו הפרטיות למען המטרה המשותפת. יחפנות, סנדלים ובלורית מתנפנפת הפכו לסמל חזותי של הצבר. היחפנות – סמל להשלת הבגדים המסורתיים, השטריימל והקפוטה, להבראה תרבותית, מגע בלתי אמצעי עם אדמת ארץ ישראל. סנדלים – שיוו לצבר מראה של רועה ולוחם תנכי. בלורית – סמל למרד נגד כיסוי הראש ואסור הדת, הפכה לסמל סטטוס חזותי וביטאה את חירותו של היהודי החדש שחוזר אל הטבע.
פוריטניות מינית.
פן נוסף באסקטיות הצברית היה הפוריטניות המינית. באותה תקופה, המנהג בחברה החילונית היה חיזור דיסקרטי וקיום יחסי מין אחרי הנישואין. על פי ההשקפה הסוציאליסטית חיזור היה מנהג בורגני, ולכן אינו מקובל בחברה מהפכנית. בנוסף התשוקה הגופנית נתפסה כמשהו אישי ופרטי, כסוג של הדוניזם בתקופה בה היחיד אמור להקדיש עצמו להגשמת מטרות לאומיות. האתוס השיתופי הסוציאליסטי ראה ביחסים בתוך הקבוצה כמושתתים על אחווה ושתוף קבוצתי, ולכן תשוקה גופנית נחשבה לאינטרס פרטי, כמעט כמו גילוי עריות. בתרבות הצברית יחסי המין לא היו המרכיב המרכזי, אלא החברות, ובן הזוג לא נתפס כאובייקט מיני. התעסקות ביופי, טיפוח ואיפור נחשבו לבורגניים ולא מקובלים.
דוגמאות מהספרות הציונית.
הרצל: אלטנוילנד.
בשנת 1902 פרסם הרצל את האוטופיה "אלטנוילנד". אחד הנושאים ברומן הוא ריפויו של הגבר היהודי המלנכולי והנשי. פרידריך הגיבור של הסיפור, מתואר כמי שעקב יציאתו מאירופה חל בו שינוי גופני. מגבר צנום, כחוש, לא אסתטי, הפך לגבר 'נורמלי' - גבר שמגלם עצמה, בריאות, "חסון כאלונים". הרצל מדבר על כינון אומה חדשה על ידי חינוך ויצירתו של גבריות חדשה המאופיינת באומץ וחופש.
שלום יעקב אברמוביץ'.
אברמוביץ', סופר יידי-עברי, כונה בין השאר 'צייר הגולה' ו-'מספר הגולה'. ביצירותיו החל משנות ה-80 של המאה ה-19, הרבה לתאר את הגוף היהודי כסמל לחוליי החברה ותוצאה של עיוותיה. הגוף היהודי החלש, הרפוי חסר הכוח, מסמל את חוסר יכולתו לפעול בעולם ואת העיוות של החיים בגולה: "עם מצחו הגבוה ועיניו הטרוטות ועם פיקת גרונו הגדולה וגבו הכפוף". בספרו "מסעות בנימין השלישי" (1878), מציג אברמוביץ' את ההיפוך המגדרי שקיים בחברה היהודית המסורתית: הגבר - למדן, עסוק ברוח, נשי, בעוד האישה - עוסקת בחומר, מפרנסת, כולה גוף. הגברים הנשיים במובהק, שואפים להשתנות על ידי יציאה למסע למזרח, כדי להתאים עצמם למודל גברי אירופאי. אברמוביץ' מבקר באופן נוקב את המבנה החברתי והמשפחתי של החברה היהודית המסורתית, אשר בה נישואים מוקדמים גורמים להיפוך תפקידים: הגבר הופך לתלמיד ישיבה, חסר מקצוע, לא יצרני, דל וכחוש. האישה לעומתו בריאת בשר וחסונה. יש כאן היפוך גופני ומגדרי כאחד: האישה במרחב הציבורי והבעל בבית.
סרטן שלפוחית השתן
שלפוחית השתן, הממוקמת בבטן התחתונה היא איבר חלול ושרירי, האוגר שתן. שלפוחית השתן מצופה בשכבת אפיתל המכונה אורותל (Urothelium) ומורכבת מתאי מעבר (Transitional Cells).
סרטן שלפוחית השתן, הוא תהליך ממאיר שמקורו בשכבת האפיתל המכסה את חלל שלפוחית השתן, מכאן שמו הרפואי סרטן אפיתל המעבר. מכונה גם סרטן כיס השתן.
אפידמילוגיה.
בנוסף, נמצא כי סרטן שלפוחית השתן שכיח יותר אצל גברים לעומת נשים. אחת הסיבות לכך, היא קולטן האנדרוגן. קולטן זה בעל תפקיד משמעותי בהתפתחות סרטן שלפוחית השתן ונמצא פעיל יותר אצל גברים מאשר נשים.
תסמינים קליניים.
דימום בשתן (המטוריה) הוא התסמין הנפוץ ביותר ויכול להופיע בשני אופנים, גלוי (הנראה לעין בלתי מזוינת) או סמוי (נראה רק באמצעות מיקרוסקופ). סימנים נוספים אפשריים הם כאב בזמן השתנה, תכיפות ודחיפות בהשתנה. תסמינים אלו, אינם ייחודיים לסרטן שלפוחית השתן ועלולים להיגרם גם ממצבים אחרים כגון הגדלת הערמונית, דלקות ועוד.
אבחון.
האבחון נעשה על ידי הסתכלות ישירה אל תוך שלפוחית השתן (ציסטוסקופיה), פעולה בה מוחדר סיב אופטי גמיש אל שלפוחית השתן דרך השופכה. באמצעות פעולה זו, ניתן לראות את פנים שלפוחית השתן ולזהות אם קיים בו גידול. ייתכן ויילקחו דגימות משלפוחית השתן (ביופסיה) במידת הצורך. אמצעי אבחנה נוספים, כוללים צילומי אולטרה סאונד וטומוגרפיה ממוחשבת המדגימים תהליכים תופסי מקום בשלפוחית השתן. בנוסף, ניתן לבצע בדיקת שתן כללית, לרוב תדגים הימצאות תאי דם אדומים בשתן. לעיתים, תבוצע בדיקת שתן ציטולוגית שתדגים נוכחות של תאים ממאירים בשתן.
עם זאת, הדגמה של נוכחות גידול בציסטוסקופיה או בהדמיה, אינה מספקת כדי לקבוע את סוג הגידול, מידת האגרסיביות שלו והאם חודר לעומק שריר שלפוחית השתן או שטחי בלבד. יש להמשיך לבצע, בהרדמה כללית או אזורית, בדיקה בי-מנואלית (בשתי ידיים) שתגדיר האם מורגש גוש והאם הוא נייד. בהמשך, באמצעות מכשור אנדוסקופי מיוחד, מבצעים כריתה של הגידול דרך השופכה.
פתולוגיה.
הגידול שמוסר בדרך זו, יעבור הערכה פתולוגית שתגדיר את סוגו, מידת האגרסיביות שלו ומידת החדירה לדופן שלפוחית השתן. הערכה פתולוגית זו מורכבת משלושה מדדים:
Ta– הגידול הסרטני מצוי רק בציפוי שלפוחית השתן, מכונה גם קרצינומה in situ.
T1- הגידול הסרטני חדר אל השכבה הרירית הנמצאת בין ציפוי שלפוחית השתן ושכבת השריר.שלבים אלה מכונים סרטן שלפוחית השתן שטחי או מוקדם. T2- הגידול הסרטני חדר לחלק משריר דופן שלפוחית השתן.T3a- הגידול הסרטני חדר לתוך כל שכבת השריר של שלפוחית השתן.T3b- הגידול הסרטני התפשט אל מעבר לשכבת השריר של השלפוחית וחדר לשכבת השומן העוטפת אותה.
שלבים אלה מכונים סרטן שלפוחית השתן חודרני.T4- הגידול הסרטני התפשט אל מחוץ לשלפוחית השתן, לאיברים ורקמות בסביבתו. שלב זה מכונה סרטן שלפוחית השתן מקומי מתקדם.
כאשר התאים הסרטניים מתפשטים לבלוטות הלימפה, הן מוגדרות כחיוביות.
N0– לא קיימים תאים סרטניים בבלוטות הלימפה.