במהלך מלחמת העולם הראשונה בורדנקו קיבל ניסיון עשיר בטיפול בבעיות מערכת העצבים. הוא היה בדעה שצריך להרחיב לימודי נוירוכירורגיה ויש לראות בה תחום נפרד. בשנת 1923 הוא הגיע למוסקבה ופתח בבית חולים של אוניברסיטת מוסקבה מחלקה ניורוכירורגית. הוא החל ללמד בפקולטה רפואית של האוניברסיטה ובשנת 1930 פקולטה זו הופרדה לבית הספר לרפואה נפרדת. בשנת 1924 בורדנקו מונה מנהל של המחלקה הכירורגית ליד בית החולים של האוניברסיטה.
בשנת 1929 בורדנקו מונה למנהל קליניקה ניורוכירורגית במוסקבה. הוא פעל להקמת מחלקות ניורוכירוגיות בבתי החולים ברחבי ברית המועצות והחל משנת 1935 היה יוזם כינוסי ניורוכירורגים של ברית המועצות.
במקביל לפעילות זו הוא היה יועץ של מינהל הרפואה של הצבא האדום. בשנת 1937 בורדנקו מונה למנתח ראשי של הצבא.
עם תחילת מלחמת החורף בורדנקו שכבר היה בן 64 עבר לחזית. הוא עזר לארגון עזרה ראשונה בצבא הלוחם. בשנת 1941 לבורדנקו הוענק פרס סטלין.
בשנת 1941 הוא הצטרף למאמץ המלחמתי. למרות גילו בורדנקו עשה מאות ניתוחים והיה מגיע עד ליחידות רפואיות בגדודים. בשנת 1941 הוא נפצע בפעם השנייה. בסוף ספטמבר 1941 בורדנקו עבר שבץ מוחי וכמעט איבד את השמיעה. בעקבות מצבו הבריאותי בורדנקו הועבר לאומסק. מייד עם החלמתו בורדנקו החל לייעץ לרופאים בבתי חולים באזור אומסק. באפריל 1942 בורדנקו חזר למוסקבה והחל ללמדד רופאים צעירים.
החל משנת 1942 הוא פעל רבות לתחילת שימוש בתרופות אנטיביוטיות חדשות.
12 בינואר 1944 בורדנקו מונה ליושב ראש וועדה סובייטית לחקירת טבח יער קטין. הוועדה בראשותו קבע שרצח בוצע על ידי הנאצים. כיום ידוע רצח זה בוצע על ידי נ.ק.וו.ד לפי פקודת ראשי המדינה.
ביולי 1945 לבורדנקו היה שבץ מוחי נוסף. הוא נפטר ב-11 בנובמבר 1946 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
מורשת.
לזכר בורדנקו אקדמיה לרפואה הרוסית מעניקה פרס עבור עבודות בתחום נוירוכירורגיה על שמו.
בורדנקו פרסם מעל ל-300 עבודות מחקר. בשנים 1950-1952 במוסקבה יצאה לאור אוסף עבודותיו ב-7 כרכים. הוא היה חבר של ארגונים רפואיים בינלאומיים ורופאים מחוץ לגבולות ברית המועצות היו באים להשתלמות אצלו בקליניקה.
על שמו של בורדנקו נקראו מכון לניורוכירורגיה במוסקבה, אקדמיה רפואית בוורונז', בית חולים צבאי ראשי ומסודות רפואה נוספות ברוסיה.
בבניין בעיר פנזה בו עבר בורדנקו היה מתגורר עם הוריו הוקם מוזיאון.
יתד חרס
יתדות חרס היו בשימוש במסופוטמיה בידי השוּמֶרים וגם בתרבויות עתיקות אחרות באלף השלישי לפנה"ס. המונח 'יתדות חרס' או 'מסמר חומר' מתייחס גם למסמרים או חרוטים, המכונים גם 'מסמרי יסוד'. היתדות הונחו בעת בניית מבנה והוטבעו בתוך קירותיו. על גבי היתדות היו חקוקות כתובות בכתב יתדות כדי לשמש כראיה שהמקדש או המבנה היה רכושו של האל שלו הוקדש המבנה.
בנוסף נעשה שימוש בחרוטים ללא כתובות עליהם, שהיו צבועים במגוון צבעים ושימשו לעיטור ויצרו פסיפסים דקורטיביים על הקירות והעמודים בתוך המבנים. בנוסף שימשו להגברת החוזק של המבנה.
יתד חרס ידוע הוא יתד של המלך אֶנתֶמֶנָה מלך לַגַש שהוקדש לאלוהי העיר השומרית באד-טיבירה, ומספר על הסכם אחווה שנחתם בין אנתמנה ולוּגָל-כִּינִיש-דוּדוּ שליט ארך. הכתובת אומרת: "אלה היו הימים כשאנתמנה שליט לגש ולוגל-כיניש-דודו שליט ארך חתמו על חוזה של אחווה". על פי הכתובת, אנתמנה מתאר עצמו כבונה מקדש העיר אי-מוש לאלים אינַנָּה ותמוז, תחת התואר המקומי שלו לוגל-אי-מוש.
חרוטי קבורה.
במצרים העתיקה נעשה שימוש בחרוטי קבורה שהיו עשויים מחומר, השימוש בהם היה כמעט אך ורק בנקרופוליס של תבאי. החרוטים הונחו מעבר לכניסה לאולם הקבר. שימושים ראשונים בחרוטים כאלה נעשו כבר בתקופת השושלת ה-11 במאה ה-21 לפנה"ס, אבל הם לא היו מעוטרים. בתקופת הממלכה החדשה, שהחלה במאה ה-16 לפנה"ס, הם יוצרו בגודל מוקטן ועליהם נחרטו שמו ותוארו של בעל הקבר, לעיתים קרובות הכתובת כללה גם תפילה קצרה.
הלן קאזס בן עטר
הלן קאזס בן עטר (בצרפתית: Hélène Cazès-Benathar; 27 באוקטובר 1898 - 7 ביולי 1979) הייתה עורכת דין יהודיה מקזבלנקה, שהובילה את מאמץ הסיוע לאלפי הפליטים היהודים מאירופה שהגיעו למרוקו ואלג'יריה במהלך מלחמת העולם השנייה. עמדה בראש הוועד לטיפול בפליטים זרים (בצרפתית: Comité d’Assistance aux Réfugies Étrangers) אשר היה אחראי לסיוע לפליטים.
קורות חייה.
הלן (נילי) קאזס בן עטר נולדה ב-27 באוקטובר 1898 בעיר טנג'יר שבמרוקו למשפחה יהודית-מרוקאית אמידה. אמה הייתה מרים נהון ואביה עמרם קאזס, איש עסקים מצליח. משפחתה של הלן עברה לקזבלנקה בשנת 1917, ואביה מילא תפקיד בכיר בקהילה היהודית בעיר. הלן התחילה את לימודיה בבית ספר לבנות של כל ישראל חברים בטנג'יר והמשיכה את לימודיה בבית ספר תיכון לבנות בקזבלנקה. היא סיימת את לימודיה בהצלחה וזכתה לתעודת הגמר הצרפתית (Baccalauréat). היא המשיכה ללימודים גבוהים, והשלימה תואר בעריכת דין מאוניברסיטת בורדו הצרפתית. בשנת 1920, בעודה בת 22, היא נישאה למשה בן עטר, נשיא אגודת בוגרי כי"ח במרוקו. באופן יוצא דופן לתקופה, היא שמרה על שם משפחתה (קאזס) והוסיפה לצדו את שם משפחתו של בעלה (בן עטר). לזוג היו שלושה ילדים.
בעלה משה בן עטר נפטר בשנת 1939. לאחר מותו היא ירשה את תפקידו ומונתה לנשיאת אגודת בוגרי כי"ח במרוקו. כמו כן היא הייתה פעילה במספר רב של ארגונים יהודים נוספים; היא הייתה פעילה ציונית - המייסדת והנשיאה הראשונה של סניף ויצו בקזבלנקה, פעילה בג'וינט וכן פעילה בשירות ארגון הצלב האדום במרוקו.
פעילותה במלחמת העולם השנייה.
פעילותה למען הפליטים היהודים מאירופה החלה ב-5 ביולי 1940 לאחר שניגשה לסייע לספינת פליטים מאירופה, יהודים ולא-יהודים, שהגיעה לנמל קזבלנקה ומשטר וישי סירב לאפשר לנוסעיה לרדת ליבשה. כאשר הגיעה הלן לנמל, הוצע לה כפעילת הצלב האדום לטפל בפליטים. הלן הסכימה והחלה בפעילותה לדאוג לפליטים למגורים, אוכל, לבוש, טיפול רפואי והגנה. לשם מטרות אלו ייסדה את הוועד לטיפול בפליטים זרים (בצרפתית: Comité d’Assistance aux Réfugies Étrangers). בן עטר עמדה בראשות הוועד, ובנוסף היו פעילות בו מספר נשים נוספות. פעילות הוועד מומנה באמצעות כספי תרומות מהקהילות המקומיות של יהודי מרוקו, ארגונים יהודים בינלאומיים כגון הג'וינט וארגוני סיוע לא יהודיים כגון "השירות הלאומי לפליטים" מארצות הברית וארגוני עזרה קווייקרים.
כ-20 אלף פליטים יהודים מאירופה עברו בצפון אפריקה ובמיוחד בקזבלנקה במהלך מלחמת העולם השנייה, לרוב חסרי כל או עם אמצעים מוגבלים, ונרדפים על ידי הרשויות של משטר וישי. אלפים מתוכם נשלחו למחנות עבודה במזרח מרוקו. הוועד היה הארגון המרכזי שניהל את הטיפול בפליטים הללו, והיה אחראי הן לאסירים שהיו כלואים במחנות העבודה על גבול מרוקו-אלג'יריה והן לפליטים במצוקה מחוץ למחנות. באחת מפעולותיה הראשונות, הלן הפכה את אולמי אגודת כי"ח בקזבלנקה למעונות פליטים לקליטת ראשוני המגיעים. בהמשך מספר אולמות נוספים בקזבלנקה נהפכו גם הם למרכזי קליטה של פליטים.
שלטון וישי במרוקו ראה את "הוועד לעזרה לפליטים זרים" כאחראי בפועל לפליטים המצויים במדינה. להלן היו יחסים טובים עם גורמים בשלטון הצרפתי, ולא פעם ניצלה ממאסר ומחקירות משטרתיות בענייני עזרתה לפליטים יהודים מאירופה. כך למשל במאי 1941, בעקבות מעצרם של שני פליטים שנמלטו ממחנה המעצר של המשטרה הצרפתית, נעצרה אחת מפעילות הוועד ובן עטר הצליחה לחמוק ממאסר רק בזכות התערבותו של ראש לשכת עורכי הדין. המשטרה הצרפתית דרשה לקבל לידה את מסמכי הוועד אך אלה הוסתרו, וכך נעלמו מעיני "הוועדה הגרמנית" שפעלה במרוקו.
הוועד ניסה למצוא עבודה לחלק מהפליטים דרך פניות לארגונים שונים ולקהילות היהודיות מהערים השונות של מרוקו, כדי שלא תהיה לשלטון הצרפתי עילה לגרשם למחנות ההסגר. הוועד גם נתן מדי חודש קצבה קטנה למשפחת הפליט שנשלח למחנה או לפליטים ששהו במחנות עם ילדיהם. כך למשל הוועד שלח מדי חודש, דרך אשת קשר במחנה סידי אל-יאיש, 300 פרנק עבור כל מבוגר ו-200 פרנק עבור כל ילד. הוועד מימן סיוע הומניטרי לפליטים ממגוון סוגים; תיקוני משקפים, טיפולי שיניים, קניית ביגוד חורף ועוד.
ביולי-אוגוסט 1942 הצליחה בן עטר להשיג לקבוצת ילדים מצרפת אשרות להגעה לקזבלנקה כדי להצילם מרדיפה. במקרה אחר בן עטר הלוותה כסף מיהודים מקומיים כדי לממן כרטיסי נסיעה לפליטים מקזבלנקה לאי מרטיניק, כדי למנוע את שליחתם למחנות העבודה במזרח מרוקו. ניסיון זה סוכל על ידי הרשויות הצרפתיים שלא הסתפקו במסמכי הזיהוי והמעבר שבידי הפליטים. המשטרה איימה על בן-עטר שהיא תישלח בעצמה למחנה העבודה, אך הדבר נמנע בהתערבותו של פקיד צרפתי בכיר. עקב תקרית זאת פעילות הוועד נאסרה לזמן-מה והוא נאלץ לשנות את שמו.
לאחר המלחמה.