למרות שחולים רבים מאובחנים כבר עשרות שנים, לא קיימות מסקנות חד משמעיות בנוגע לפרוגנוזה של המחלה. מחקרים רבים מוגבלים על ידי מדגמים קטנים, אחוזי נשירה גבוהים, או קריטריונים מיושנים לבחירת החולים למחקר. בהתאם לכך, סקירה שיטתית של המחקרים הקיימים מצאה הבדלים גדולים בין שיעורי ההחלמה המדווחים בהם, בטווח של 0%–31% (חציון: 5%). אותה הסקירה גם מצאה הבדלים גדולים בשיעור החולים שמצליחים לשפר את רמת התפקוד שלהם, בטווח של 8%–69% (חציון: 39%).
תחלואה נלווית.
לחולי ME/CFS יש סיכון מוגבר לתחלואה נלווית, אך בהיעדר מחקרים, הקשר בין התסמונות השונות והחפיפה ביניהן אינו ברור. לא ידוע אם מדובר במחלות נלוות החולקות גורמי סיכון גנטיים או סביבתיים, או אם הן חלק מתסמינים של אותה מחלה. היעדר סמן ביולוגי ברבים מהמצבים האלו מוסיף לבלבול ולאי הוודאות האבחנתית. מרפאות שמטפלות בחולי ME/CFS בארצות הברית מדווחת על כך שיותר מ-80% מהמטופלים סובלים לפחות ממצב נלווה אחד.
תחלואה נלווית נפוצה ל-ME/CFS כוללת פיברומיאלגיה, תסמונת הטכיקרדיה התנוחתית, תסמונת שפעול תאי פיטום (), תסמונות אהלרס-דנלוס וגמישות יתר, דום נשימה בשינה, תסמונת המעי הרגיז, רגישות לכימיקלים מרובים (), תסמונת שגרן, תסמונת כאב מיופציאלי , אנדומטריוזיס, ודיכאון/חרדה משניים.
זיהוי מוקדם וטיפול מתאים בתחלואה נלווית יכולה לשפר את בריאות המטופלים, רמת תפקודם ואיכות חייהם.
היסטוריה.
התפרצויות של ME/CFS מתועדות הן בצורת מגפה והן בצורה ספורדית לפחות מאז שנות ה-30 של המאה ה-20, אם כי סביר להניח שהתסמונת הופיעה זמן רב לפני תיעודה הרשמי. לאורך ההיסטוריה הוצעו שמות רבים לתסמונת, תחילה על שם אזור ההתפרצות ואחר כך לפי תסמיניה. ההתפרצות המתועדת הראשונה של המחלה הייתה בשנת 1934 בלוס אנג'לס. היא נחשבה אז כהתפרצות של פוליו לא טיפוסי. לאחר מכן נצפתה ההתפרצות בעיר אקוריירי באיסלנד בשנת 1946, ובעקבותיה המחלה נקראה "מחלת אקוריירי" או "מחלת איסלנד" במשך רוב שנות ה-40 וה-50.
ב-1955 נצפתה התפרצות בבית החולים Royal Free בלונדון ובעקבותיה טבע דוקטור מלוין רמזי את השם Myalgic Encephalomyelitis (ME). שם זה הוצג לראשונה בכתב העת ה-Lancet בשנת 1956 במאמר שבו התפרסמו הממצאים שהתגלו לאחר אותה התפרצות. השם Myalgic Encephalomyelitis מורכב ממה שנחשבו התסמינים העיקריים של המחלה: מיאלגיה (כאבי שרירים), אנצפלו (מוח), מיאל (חוט שדרה), איטיס (דלקת). כלומר, דלקת של מערכת העצבים המרכזית (המוח וחוט השדרה). ME סווגה לראשונה כמחלה נוירולוגית על ידי ארגון הבריאות העולמי בשנת 1969, עם פרסום מדריך ה-ICD. מדריך ה-ICD-8 לא כלל שמות חלופיים עבור ME.
בשנת 1984 נצפתה התפרצות של המחלה במדינת נבדה בארצות הברית. בעקבות התפרצות זו ה-CDC קרא לתסמונת בשם המוכר עד היום – "תסמונת התשישות הכרונית" (CFS - Chronic Fatigue Syndrome).
בשנת 2015 המכון האמריקאי לרפואה הציע לשנות את שם התסמונת ל-"Systemic Exertion Intolerance Disease" כדי לשים את הדגש על התסמין המרכזי של התסמונת – אי סבילות למאמץ יתר. אף על פי כן שני השמות CFS ו-ME עדיין נמצאים בשימוש תכוף יותר וארגונים אזרחיים וממשלתיים רבים, ביניהם ה-CDC האמריקאי ושירות הבריאות הלאומי הבריטי, משתמשים בראשי התיבות ME/CFS. מרבית החולים בעולם מעדיפים את השם ME משום שמאחורי השם CFS עומדת היסטוריה של סטיגמטיזציה והקטנת התסמונת לכדי תשישות בלבד.
מחקר.
מחקר המחלה סבל שנים רבות מהיעדר הסכמה לגבי אופי המחלה ומקורה. הגדרות המקרים השונות לחקר המחלה השפיעו על סוגי החולים שנבחרו למחקרים. למשל, על פי הגדרה אחת ניתן היה לכלול חולים עם סימפטומים שעשויים לרמז על הפרעה פסיכיאטרית, בעוד שעל פי הגדרה אחרת שוללים באופן ספציפי הפרעות פסיכיאטריות ראשוניות. בדו"ח האקדמיה הלאומית לרפואה משנת 2015 נמתחה ביקורת על היעדר הגדרת ברורה ומאחדת כיוון שכתוצאה מכך "נוצרה תמונה לא ברורה של הסימפטומים והסימנים של התסמונת" והדבר מקשה על השוואות תוצאות של מחקר שונים.
תסמונת התשישות הכרונית היא גם אחת מהמחלות שקיבלה הכי מעט מימון מחקר מהמכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית. מחקר שהשווה את נטל המחלה ותקציבי המחקר של תסמונת התשישות הכרונית למחלות אחרות העלה כי נטל המחלה של התסמונת הוא כפול מזה של HIV/AIDS וחצי מזה של סרטן השד. המחקר גם מצא שהיחס בין תקציבי המחקר ונטל המחלה של ME/CFS הוא הנמוך ביותר ביחס לכל מחלה אחר, ומקבל רק כ-7% ממה שהיה אמור להיות בהלימה עם נטל המחלה.
היחס למחקר המחלה עשוי להשתנות בעקבות מגפת הקורונה שפרצה ב-2019, היות שהתברר כי חלק ממי שחלה בקורונה סובל מתסמינים של "לונג קוביד"', החופפים בצורה משמעותית את אלה של תסמונת התשישות הכרונית. ההערכה היא שמספר החולים בתסמונת יעלה מכ-1.5 מיליון ל-5–9 מיליון.
דלקת מפרקים ראקטיבית
דלקת מפרקים ראקטיבית היא תסמונת ראומטולוגיות שנובעת מתגובה חיסונית לקויה לזיהום במערכת העיכול או במערכת השתן. התסמונת מאופיינת על ידי שלושה סימנים (טריאדה) של דלקת מפרקים (Artheritis), דלקת בדרכי השתן (Urethritis) ודלקת עיניים (Conjunctivitis).
שם המחלה.
שמה הישן של תסמונת המפרקים הריאקטיבית היה תסמונת רייטר (Reiter’s Syndrome) על שם הרופא הנאצי ד"ר הנס רייטר. לאחר שפורסם בשנת 2000 מאמר המוכיח כי ד"ר רייטר היה מעורב באופן ישיר בביצוע פשעי מלחמה בזמן מלחמת העולם השנייה, פחת מספר החוקרים המזכירים את שמו לתיאור התסמונת. החל מאותה שנה האיגוד הישראלי לראומטולוגיה החליט לא להשתמש בשמו ולא להזכירו עוד, לא בעל פה ולא בכתב.
פתוגנזה.
הגורם לתסמונת הוא תגובה חיסונית לקויה לזיהום בדרכי העיכול או בדרכי השתן.
אפידמיולוגיה.
התסמונת שכיחה בעיקר בגברים (פי חמש מבנשים) צעירים (בגיל 20–40) לבנים.
תסמונת הרעב הקטלני
אובליסק
אוֹבֶּלִיסְק הוא מונומנט צר וגבוה, בעל ארבעה צדדים וקצה עליון בצורת פירמידה. מכונה לעיתים בעברית "מצבת מחט". אובליסקים קדומים נבנו מגוש סלע יחיד (מונולית).
היסטוריה.
אובליסקים נבנו במצרים העתיקה, ומוקמו בזוגות בכניסה למקדשים, אולם נראה כי רק 27 מהם שרדו. אובליסקים אחדים נמצאו בחורבות העיר המצרית הקדומה און (הליופוליס) ובהם שניים הידועים בשם מחטי קלאופטרה. אחת ממחטי קלאופטרה הובאה ללונדון והשנייה הובאה לניו יורק. אובליסק נוסף שהוצא מחורבות און מצא לו מקום בכיכר סן ג'ובאני אין לטראנו ברובע לטראנו ברומא. אובליסק אחר מתנשא עתה בכיכר הקונקורד שבפריז.
אובליסקים נמצאו גם בחפירות באשור. שני הידועים בהם שנמצאו בשלמותם הם האובליסק הלבן המתנשא לגובה 2.85 מטר, והאובליסק השחור.
הרומאים הוקסמו מהאובליסקים, עד כדי כך שכיום ישנם ברומא יותר ממספר כפול של אובליסקים לעומת מספר האובליסקים ששרדו במצרים.
האובליסק סימל את האל רע ונאמר שהוא קרן שמש שהתאבנה. המצרים גם האמינו כי האל התקיים בתוך האובליסק.
בימי השושלת ה-12 (ראשית האלף השנייה לפסה"נ) נוצרו קשרים הדוקים בין מצריים ובין כנען, והאובליסקים אומצו בידי הכנענים והצידונים. מאותה תקופה נמצאה שורת אובליסקים במקדש העתיק בגבל שבלבנון.
גם האשורים הציבו אובליסקים. אלה היו נמוכים, ראשם עשוי מדרגות, ועל צלעותיהם תבליטים בעלי תוכן היסטורי.
הדוגמה המפורסמת ביותר הוא "האובליסק השחור" של שלמנאסר השלישי.
לא כל האובליסקים שהוקמו מחדש באימפריה הרומית הוקמו בעיר רומא. המלך הורדוס חיקה את פטרוניו הרומאים והקים אובליסק גרניט אדום בהיפודרום בקיסריה. אובליסק זה נמצא בידי ארכאולוגים מונח על הקרקע והוקם שוב במקומו המקורי בקיסריה העתיקה.
מספר אובליסקים נחצבו בממלכה האקסומית העתיקה בצפון אתיופיה של ימינו בבירה העתיקה אקסום שמוכרת כאתר מורשת עולמית על ידי האו"ם. יחד עם האובליסק של המלך עזנה (21 מטר), האחרון שהוקם והיחידי שלא נשבר, הדוגמה המפורסמת ביותר לאובליסק אקסומי הוא מה שמכונה האובליסק של אקסום (גובה 24 מטר) . הוא נחצב בסביבות המאה הרביעית לספירה ובמהלך הזמן הוא התמוטט והתפרק לשלושה חלקים.
האובליסק הגדול ביותר, אינו עומד יותר בעת הזו, גובהו היה 33 מטר 3 מ' בבסיס (520 טון או 570 טון קצרים) והיא אחת מחתיכות האבן הגדולות שעובדו אי פעם בהיסטוריה האנושית (הגדולה ביותר היא זו שבבעלבק או ברמסיום) וכנראה שהוא נפל במהלך הקמתו או זמן קצר לאחר מכן, והרס חלק גדול מחדר הקבורה המסיבי שמתחתיו.
האובליסקים, שימשו לסימון קברים ותאי קבורה תת-קרקעיים. הגדול ביותר מבין סמני הקבר נועד לתאי קבורה מלכותיים ועוטר בחלונות שווא רב-קומתיים ובדלתות שווא, בעוד שבאצולה יהיו פחות מעוטרים פחות. אמנם יש רק כמה גדולים שעומדים, אך ישנם מאות קטנים יותר ב"שדה האסטלות ".
בניה.
האובליסקים נחצבו כולם מן הגראניט של אסואן. במחצבות שם עדיין מצוי אובליסק אחד שלא הושלם . את האובליסקים היו משיטים מן המחצבה על הנילוס בסירות שנבנו במיוחד לשם כך.
אובליסקים מיוחדים הוקמו בהקשר לפולחן השמש. אלה היו בנויים אבני גיר מסותתות, במקום מקשת אבן יחידה, ראשם היה מצופה נתך של כסף וזהב, המחזיר את קרני השמש ובקצהו היה מוצב כנראה כדור מוזהב.
אובליסקים כיום.
אדריכלים רבים משתמשים גם כיום בצורת האובליסק ביצירותיהם. בימינו קיימים מונומנטים רבים בצורת אובליסק ברחבי העולם, בהם אנדרטת ג'ורג' וושינגטון (Washington Monument) בבירה וושינגטון, ארצות הברית, אובליסק לוקסור בכיכר הקונקורד, פריז, צרפת, אובליסק הלטראנו ברומא, וכן האובליסק של בואנוס איירס הממוקם בשדרת ה-9 ביולי בעיר.