בשביל לפרנס את משפחתו, החל הומר לעבוד בכור החשמל הגרעיני בעיירה בגיזרה 7G, בתור מפקח בטיחות. הומר מבלה שם את מרבית ימיו, בעיקר בנמנום או באכילת סופגניות, כשהוא חסר כל ידע או הבנה בסיסית באנרגיה גרעינית. הדבר העיקרי שמציל אותו מאיבוד מקום עבודתו היא העובדה שמעסיקו, מונטגומרי ברנז, אף פעם לא מצליח לזכור את השם שלו. דרך התקבלותו של הומר לעבודה משתנה מפרק לפרק: בפרק בו מחליט לקרוא הומר מגזין ברנז אומר שבקורות החיים שלו נכתב "בור ועם הארץ", אך בפרק בו הומר מציל במזל את הכור מהתכה גרעינית נאמר שאין להומר רקע כלשהו הרשום בעבודה ושהוא התקבל באמצעות פרויקט של הנשיא ג'רלד פורד, ואילו כאשר הומר מספר את הסיפור מנקודת המבט שלו מסופר כי הומר הבטיח לברנז חנפנות מתמדת, וכך משתנה הדרך כל פעם מחדש.
תכונות.
מנת המשכל של הומר היא 55, מה שהופך אותו למפגר מבחינה חוקית. לפי אחד הפרקים, "Homr" (שיבוש של Homer), הסיבה העיקרית לטיפשותו של הומר היא עפרון צבע (Crayon) שנותר תקוע בראשו מאז ילדותו (את הצבע תקע הומר עצמו עמוק לתוך האף כחלק ממשחק). בפרק אחר מוסברת טיפשותו על ידי "גן הסימפסונים", ההופך את כל הגברים במשפחת סימפסון לטיפשים עם הגיעם לגיל ההתבגרות. הסברים נוספים לכך יכולים להיות שתיית אלכוהול מופרזת, הימצאות ליד חומרים רדיואקטיביים ופגיעות חוזרות ונשנות בגולגולת.
הומר איבד את שערו בשנות ה-80 המוקדמות (אם כי בפרק אחד נראה הומר בפלאשבק, בו הוא תולש חלק משערו בכל פעם שהוא שומע שמארג' בהריון בשנות השמונים ובשנות התשעים). אף על פי שיש לו רק שתי שערות על ראשו, ועוד אחת ארוכה העוברת בין אוזניו ב"זיגזג", הוא עדיין מסרק אותן לצד (תסרוקת הלוואה וחיסכון), כדי לנסות להסתיר את קרחתו. באחד הפרקים, כשהומר התגייס לחיל המילואים של חיל הים ונאלץ לגלח את ראשו, הוא טען שהוא נראה "כמו מפלצת". השיער שמעל אוזנו, ביחד עם האוזן שמתחתיו, יוצרים את האותיות M ו-G, שהן האותיות הראשונות בשמו הפרטי ובשם משפחתו של יוצר הסדרה, מאט גריינינג.
בעיות בריאות.
מלבד גן הסימפסונים, עיפרון הצבע שהיה תקוע בראשו ואין ספור מכות שקיבל בראשו במהלך הסדרה, להומר יש שלל בעיות רפואיות נוספות. כשהעלה משקל רב בדיאטת ההשמנה שלו בפרק "King-Size Homer" ("הומר במלוא משמניו"), הוא גרם לעצמו בעיות לב ואף נזקק לניתוח לב פתוח בפרק מאוחר יותר. הוא שבר כמעט כל עצם בגופו, נורה פעמים רבות (לעיתים על ידי תותח) ונפל פעמיים מצוק. העבודה עם חומרים רדיואקטיביים גרמה לו, ככל הנראה, לעקרות. באחד הפרקים תרם הומר, בניגוד לרצונו, אחת מהכליות שלו לאביו.
הומר הוא גם קצר ראייה. הוא מרכיב משקפיים כשהוא קורא ובאחד הפרקים הרכיב עדשות מגע. בפרק נוסף הוא עובר ניתוח לייזר לתיקון הראייה. בנוסף, יש לו את מה שד"ר היברט מכנה "סינדרום הומר סימפסון", שכבת מגן נוזלית מסביב למוח המגינה עליו מפגיעה, אשר בזכותה התאפשר לו לנהל קריירה קצרה באיגרוף. כתוצאה משכבה עבה של שומן בטנו הייתה עמידה בפני מפגעים, מה שעזר לו לעבוד בקרנבל (סוף עונה שביעית). הוא נוחר וסובל מביעותי לילה, שבמהלכם הוא צורח לעיתים על נחשים.
התמכרויות.
הומר מוצג לאורך הסדרה כסובל מהתמכרויות שונות. ההתמכרויות הכי בולטות שלו הן לבירה (בעיקר "דאף") לסופגניות ולטלוויזיה, אליה הוא מתייחס לעיתים בהערצה ובאהבה.
עבר פלילי.
ביומו היחיד בחיל הים הרג את מפקדו על ידי שיגורו (בשוגג) בטורפדו. הוא הואשם על פשעיו בצי (שכללו "ניסיון עריקה" אל הרוסים כביכול), אבל שופטיו סירבו לשפטו.
באחד הפרקים הראשונים הוא מנסה לסייע לבארט לתקן את הפסל של מייסד העיירה, ג'בדיה ספרינגפילד אחרי שבארט השחיתו. הומר גם הרג פעם צולל באגם על ידי זריקת מכשיר חשמלי לאגם (מבלי לדעת). לפי השוטר ויגום, הוא וחמשת חבריו לבר של מו אחראים לרוב התאונות בספרינפילד, בגלל שכרות.
בעונה ה-11 גרם גם בעקיפין למוות של מוד פלנדרז, אשתו של נד פלנדרז אך לא הועמד לדין ולא נעצר.
הפקה.
יצירה.
דמותו של הומר נוצרה בשנת 1986 על ידי מאט גריינינג בלובי של משרדו של המפיק ג'יימס ברוקס. גריינינג הוזמן לפגישה עם ברוקס על מנת שיציג בפניו רעיון לסדרת סרטוני אנימציה קצרים עבור תוכנית האירוח של טרייסי אולמן. כאשר גריינינג ייעד בתחילה להציג בפני ברוקס את סדרת הקומיקס פרי עטו "Life in Hell". אף על פי כן, כאשר גריינינג הבין כי המשמעות של הנפשת "Life in Hell" תהיה כי הוא ייאלץ להעביר את זכויות הפרסום של הסדרה, הוא בחר להציג בפני ברוקס רעיון אחר לסדרת הסרטונים אשר תעסוק במשפחה אמריקאית ממוצעת בעלת תפקוד לקוי. שמות הדמויות בסדרה התבססו על שמותיהם של בני משפחתו של גריינינג. הופעת הבכורה של דמותו של הומר ושל שאר דמויות המשפחה הייתה ב-19 באפריל 1987 בסדרת סרטונים קצרים שהופיעה בתוכנית האירוח של טרייסי אולמן. בשנת 1989 מספר חברות הפקה יצרו על בסיס הסרטונים את סדרת האנימציה הטלוויזיונית השבועית "משפחת סימפסון" עבור רשת "פוקס".
קול.
את קולו של הומר מדבב דן קסטלנטה, האחראי גם לדיבוב קולותיהם של אברהם סימפסון, קראסטי הליצן, וילי החצרן, בארני גאמבל, ראש העיר קווימבי ועוד.
קסטלנטה היה במקור חלק מהצוות הקבוע בתוכנית האירוח של טרייסי אולמן. כאשר מדבבים היו נחוצים עבור הסרטונים הקצרים של "משפחת סימפסון", מפיקי הסדרה החליטו לשאול את קסטלנטה וג'ולי קאוונר לדבב את דמויותיהם של הומר ומארג' על מנת שימנעו מלשכור את שירותיהם של שחקנים נוספים.
קולו של הומר היה שונה באופן מהותי בסרטונים המוקדמים של משפחת סימפסון ובעונות הראשונות של הסדרה לעומת שאר עונות הסדרה.
פונקציונליזם סטרוקטורלי
פונקציונליזם סטרוקטורלי או פונקציונליזם מבני היא פרדיגמה סוציולוגית ואנתרופולוגית מרכזית, המדגישה את האספקטים השונים במוסדות החברתיים ובהתנהגות האנושית. אספקטים אלו משמרים את המציאות הקיימת והפועלים יחדיו לקידום הסולידריות החברתית. זוהי גישה קונצנזואלית, שניתן למצוא לה שורשים אינטלקטואלים כבר במחצית המאה ה-19, אצל אוגוסט קונט, שייחס חשיבות רבה לקונצנזוס החברתי ואצל הרברט ספנסר, שהתייחס לפונקציות של חלקי החברה. מי שנחשב למנסח המרכזי הראשון של הפונקציונליזם הסטרוקטורלי הוא אמיל דורקהיים. בשנות ה-30 של המאה ה-20, פיתח אלפרד רדקליף-בראון, בהשפעת דורקהיים, את הפונקציונליזם-הסטרוקטורלי במסגרת הדיסציפלינה האנתרופולוגית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 עבר מרכז הכובד של הסוציולוגיה לארצות הברית, בזכות הסוציולוג טלקוט פרסונס, שתרגם את כתביהם של מקס ובר ושל דורקהיים לאנגלית, ואימץ חלק ניכר מהשקפותיהם תוך פיתוח גישת הפונקציונליזם-הסטרוקטורלי. בזכות פארסונס ותלמידו, רוברט מרטון, הגישה השתלטה תוך מספר שנים על העולם הסוציולוגי האמריקאי, ובמידה רבה גם על זה העולמי, והייתה לפרדיגמה השליטה בשנות ה-40 וה-50. מאז שנות ה-60 הגישה נמצאת בדעיכה מתמדת והיא כבר אינה מקובלת על מרבית הסוציולוגים והאנתרופולוגים.
עיקרי הגישה.
על פי גישה פוזיטיביסטית זו, ההיסטוריה מונעת באמצעות רעיונות ואידאות (גישה אידיאליסטית). גישה זו מתייחסת אל החברה כאל מערכת, המורכבת מגורמים שונים המקיימים יחסי גומלין. ניתוח חברתי על פי גישה זו מתבצע בשני ממדים: הממד המבני, המתאר את הגורמים המרכיבים את החברה, והממד הפונקציונלי, המתאר את התפקיד (פונקציה) של המבנים הללו בחברה. הגישה מניחה כי כל תופעה חברתית ותרבותית ממלאת תפקיד כלשהו. הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית רואה את החברה כמערכת המורכבת מחלקים הפועלים יחדיו לקידום הסולידריות והיציבות החברתית. היא מדמה את החברה לגוף אורגני-ביולוגי אשר לכל איבר בו תפקיד ייחודי, ורק אם יפעלו כל האיברים יחדיו יוכל הגוף להמשיך לחיות ולהתקיים. לא ניתן לעשות לחברה רדוקציה לאחד האיברים שלה - לא ניתן להבין תופעות חברתיות מורכבות דרך יחידים, אחרת אנו עלולים לפספס ולא להבין את ההיגיון חברתי. על פי גישה זו מתגבשים מוסדות חברתיים שתפקידם לדאוג למילוי הצרכים של החברה כגון מוסדות פוליטיים, משפחתיים, מוסדות חינוך וכדומה. מטרת המערכת החברתית המורכבת הזו היא לייצר הסכמיות (קונצנזוס), והיא טוענת כי החברה חותרת באופן תמידי להשגת הסכמה בין חברי הקולקטיב. הסכמה זו על מערכת של ערכים ואידאות משותפים מושגת באמצעות סוציאליזציה וחינוך (חשיבה המושפעת רבות מגישתו של פרויד). הסוציאליזציה יוצרת אינטגרציה יעילה בין חברי הקולקטיב ובכך מייצרת סולידריות חברתית. כל מי שאינו שותף לקונצנזוס החברתי הופך לתת-תרבות ומוגדר, כאמור, כסוטה. התרבות, מנקודת מבטם של הפונקציונליסטים, הנה מנגנון חשוב ביצירת הסכמיות ולכידות חברתית, ולכן פריט תרבותי זר אינו מתקבל בברכה.
גישה זו אשר מזוהה עם עבודתו של דורקהיים, ראתה את החברה האנושית כמערכת של תפקודים (פונקציות), חברה בה כל אחד נותן את תפקידו. החברה, היא מערכת אשר כוללת מגוון רחב של תפקידים שצריכים להתבצע על מנת שהיא תוכל להתקיים. הרעיון המרכזי בגישה הוא שלתופעות חברתיות ופרטים יש פונקציות אשר בדרכן תורמות לתפקודה היעיל של החברה בה הם פועלים. כדי לבצע כל אחד מהתפקידים צריך כישורים והשכלה שונים אשר כמובן אין לכולם. ככל שהתפקיד יותר יוקרתי וחשוב בחברה כך גדל התגמול על תפקיד זה. התגמול מתבטא במעמד חברתי וכלכלי גבוה.
תאורטיקנים מרכזיים.
אמיל דורקהיים.