בשנת 2005 השתתף פלדמן בעיבוד שירה של מירי מסיקה "אף אחת", שנכלל באלבום שנשא את שמה. בשנת 2007, השתתף בעיבודים באלבום "שפויים" של שלמה ארצי, והיה בין מעבדי הדואט "החיים" שארצי ביצע עם מוקי.
בשנת 2012, הוביל את שיתוף הפעולה הראשון בין אריק איינשטיין ושלמה ארצי שבעקבותיו הקליטו את הדואט "חוזרים הביתה" בהפקת גיא בוקאטי.
מתגורר בגבעתיים.
פרסי היינס וייט
פרסי היינס וייט (באנגלית: Percy Hynes White; נולד ב-8 באוקטובר 2001) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי.
ביוגרפיה.
היינס וייט הוא בנו של ג'ואל תומאס היינס, סופר, במאי, מוזיקאי ושחקן, ושל שרי וייט, שחקנית וסופרת. פרסי למד במשך שנתיים בבית ספר לתיאטרון בעיר הולדתו סנט ג'ונס.
קריירה.
וייט שיחק והשתתף בסדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע רבים. תפקיד הפריצה שלו היה בשנת 2017 בסדרת הטלוויזיה "בעלי היכולות".
בשנת 2014 שיחק בסרט הקולנוע "".
בשנת 2017 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "בעלי היכולות". הוא שיחק בסדרה בשתי עונותיה.
ב-2021 לוהק וייט לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "ונדסדיי".
רקפת רמיגולסקי
רקפת רמיגולסקי (נולדה ב-8 בדצמבר 1971) היא מתעמלת אמנותית ישראלית לשעבר.
קריירת התעמלות אמנותית.
באליפות העולם שנערכה בוורנה, בולגריה, בשנת 1987 היא סיימה במקום 71 בקרב רב אישי בתוצאה של 35.550 נק', ראשונה מבין הישראליות.
באולימפיאדת סיאול (1988) היא השתתפה בגיל 16 והייתה הספורטאית הצעירה ביותר שנשלחה מטעם ישראל לאולימפיאדת זו. היא סיימה במקום 37 בקרב רב אישי בתוצאה של 36.45 נק' (מקום 38 בחישוק - 8.85 נק', מקום 28 בחבל - 9.35 נק', מקום 36 בקלאבים - 9.00 נק' ומקום-34 בסרט - 9.25 נק') והתאמנה בהדרכת אילנית לזר.
הבראבדוס
הבראבדוס (באנגלית: The Bravados) הוא מערבון אמריקאי משנת 1958 בבימויו של הנרי קינג, עם גרגורי פק וג'ואן קולינס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת פרנק או'רורקה זה שיתוף הפעולה החמישי והאחרון בין פק לקינג.
תקציר העלילה.
ג'ים דאגלס (גרגורי פק) מגיע לעיירה ריו אריבה בניו מקסיקו כדי לצפות בתליית ארבעה פושעים שהוא משוכנע שרצחו את אשתו ושדדו את רכושו. לשאלת השריף המקומי (הרברט רדלי) הוא עונה כי בה לחזות בתליית ארבעה פושעים בעיירה שתיערך מחר. הוא לא מגלה את סיבתו זאת לשריף שמסכים לבקשתו לראות את הפושעים בתא המעצר.
הגרדום כבר מוכן והתליין סימס עומד להגיע. ארבעת הנדונים למוות הם ביל זאקארי (סטפן בויד), אלפונסו פארל (לי ואן קליף), אד טיילור (אלברט סאלמי) ולויאן (הנרי סילבה).
דאגלס פוגש בעיירה את אהובתו מהעבר ג'וספה (ג'ואן קולינס) שעדיין מאוהבת בו ושמחה לדעת שאמנם היה נשוי ויש לו ילדה אבל אשתו הלכה לעולמה וכעת הוא פנוי.
היא לוקחת אותו לכנסייה ומצטרפים אליה בעל בית המסחר הגדול בעיירה גאס שטיינמיץ (ג'ורג' ווסקובץ) בתו אמה (קתלין גלנט) המאורסת לטום (בארי קו).
בינתיים מגיע לעיירה אדם שמתחזה לתליין סימס (ג'ון דריטה) ומבקש מהשריף לראות את הנדונים. בתא המעצר הוא שולף סכין ופוצע את השריף שנופל אך מספיק לירות בו ולהרגו. הנדונים מצליחים לפתוח את דלת הכלא, לגשת לבית המסחר ולשדוד סחורה וסוסים. אמה שנמצאת שם כדי למצוא תרופה לאביה, נתפסת על ידם והם לוקחים אותה כבת ערובה ומסתלקים מהעיירה.
מיד מתנהל מרדף של אנשי העיירה ודאגלס בראשם. פארל מתכנן מארב אך דאגלס מפתיע אותו ומראה לו את תמונת אשתו שנרצחה. פארל מתחנן על חייו ואומר שאינו מכיר אותה אך דאגלס הורג אותו. לאחר מכן פותח אד טיילור ביריות על דאגלס אך זה מתחמק, מסתער עליו לוכד אתו בפלצור ומשאיר אותו תלוי הפוך על עץ עד למותו.
זאקארי ויולאן מגיעים עם אמה לבקתתו של באטלר (ג'ים אוואנס). באטלר מנסה לברוח עם צרור גדול של כסף אך זאקארי הורג אתו. לויאן חוטף את הכסף ובורח לביתו במקסיקו. זאקארי נשאר עם אמה ואונס אותה ונמלט אחר כך משם. דאגלס ואנשי העיירה מוצאים אותה במצב קשה. דאגלס מוצא את זאקארי בבר בעיירה סמוכה והורג אותו.
נשאר רק לויאן שברח למקסיקו. אנשי העיירה לא רוצים לחצות את הריו גראנדה ודאגלס עושה זאת בעצמו. הוא מגיע לבקתתו של לויאן ורוצה לירות בו אך אשתו מכה בראשו והוא מתעלף. כשהוא מתעורר מספר לו לויאן כי אין להם קשר עם הרצח של אשתו. דאגלס רואה שצרור הכסף הוא שלו וכי למעשה באטלר הוא רוצח אשתו ולא הארבעה.
הוא חוזר לריו אריבה ומתקבל בתשואות על ידי התושבים. הוא מתוודה לפני הכומר (אנדרו דאגן) על הריגת שלושה אנשים שלא היו קשורים לרציחת אשתו. ג'וספה נפגשת אתו ומפגישה בינו לבתו הקטנה והם צועדים לקראת עתיד משותף.
Ѕ (כתב קירילי)
דְזֶה היא אות באלפבית הקירילי המשמשת כיום במקדונית ומהווה כאות העשירית בה. האות מייצגת עיצור מכתשי, מחוכך שורק, קולי וצורתה כשל האות הלטינית S. באלפבית הקירילי המוקדם היא נקראה דְזֶלוֹ וערכה המספרי היה 6. נוסף לכך, היו לה שתי צורות ארכאיות שונות: האחת דמות-ראי של S הלטינית (Ꙅ), והשנייה כשל Z הלטינית עם קו חוצה ו"זנב" (Ꙃ).
S (כתב קירילי)
בית הספר לאמנויות יפות
בית הספר לאמנויות יפות (בצרפתית: École des Beaux-Arts) הוא שם כולל שמתייחס למספר בתי ספר לאמנות המשפיעים בצרפת. המונח קשור לסגנון אדריכלות האמנויות היפות באדריכלות ובתכנון ערים ששגשג בצרפת ובמדינות אחרות במהלך סוף המאה ה-19 והרבע הראשון של המאה ה-20.
בית הספר לאמנויות יפות המפורסם והעתיק ביותר הוא בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז, הממוקם כעת על הגדה השמאלית של העיר מול מוזיאון הלובר, ברחוב בונפרט 14 (הרובע הששי של פריז). לבית הספר בכלל ולזו של פריז בפרט היסטוריה המשתרעת על פני יותר מ-350 שנה והוא הכשיר רבים מהאמנים הגדולים באירופה. סגנון האמנות יפה עוצב על פי התקופה הקלאסית (יוון ורומא) תוך שימור הצורות האידיאליות הללו והעביר את הסגנון לדורות הבאים.
היסטוריה.
מקורותיה של אסכולת פריז חוזרים לשנת 1648, כאשר האקדמיה לאמנויות יפות נוסדה על ידי הקרדינל מאזארן כדי לחנך את התלמידים המוכשרים ביותר ברישום, בציור, בפיסול, בתחריט, באדריכלות ובאמצעים אמנותיים אחרים. לואי הארבעה עשר, מלך צרפת נודע כמי שבחר בוגרים מבית הספר לקשט את הדירות המלכותיות בארמון ורסאי ובשנת 1863, העניק נפוליאון השלישי לבית הספר עצמאות מהממשלה ושינה את השם ל-"L'École des Beaux-Arts". נשים התקבלו לבית הספר החל משנת 1897.
תוכנית הלימודים חולקה ל"אקדמיה לציור ולפיסול" ול"אקדמיה לאדריכלות". שתי התוכניות התמקדו באמנויות קלאסיות ובאדריכלות מהתרבות היוונית והרומית העתיקה. כל התלמידים נדרשו להוכיח את כישוריהם עם משימות ציור בסיסיות לפני שהתקדמו לרישום ולציור דמויות. זה הגיע לשיאו בתחרות על ה"פרס הגדול של רומא" (Grand Prix de Rome), שהעניק לזוכה מלגה מלאה ללימודים ברומא. שלושת הניסיונות להשגת הפרס נמשכו כמעט שלושה חודשים. רבים מהאמנים המפורסמים ביותר באירופה הוכשרו במקום, כולל תאודור ז'ריקו, אדגר דגה, אז'ן דלקרואה, ז'אן-אונורה פרגונאר, ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, גוסטב מורו, פייר-אוגוסט רנואר, ז'ורז' סרה, קסנדר (Adolphe Jean-Marie Mouron) ואלפרד סיסלי. עם זאת, אוגוסט רודן הגיש מועמדות בשלוש הזדמנויות, אך מועמדותו נדחתה. פול סזאן הגיש בקשה פעמיים, אך גם הוא נדחה. אמיל ברנאר הושעה בשל "טעויות" סגנוניות.
בנייני בית הספר בפריז הם ברובם יצירתו של האדריכל הצרפתי פליקס דובן, שהוזמן עבור הבניין הראשי ב-1830. עבודתו הסדירה מחדש את הקמפוס, ונמשכה עד 1861, והשלימה תוכנית אדריכלית לכיוון Quai Malaquais.
בית הספר בפריז הוא נותן השם והמייסד של תנועת אדריכלות האמנויות היפות בתחילת המאה ה-20. בית הספר שהיה ידוע בדרישה לשיעורי הכיתה ובקביעת הסטנדרטים הגבוהים ביותר לחינוך, משך אליו סטודנטים מרחבי העולם - כולל מארצות הברית, ומשם חזרו התלמידים לעצב מבנים שהשפיעו על ההיסטוריה של האדריכלות באמריקה, כולל הספרייה הציבורית של בוסטון, 1888–1895 (McKim, Mead &amp; White), בית המשפט העליון של ארצות הברית, (Cass Gilbert, Cass Gilbert Jr., and John R. Rockart), וספריית העיר ניו יורק, 1897–1911 (Carrère and Hastings). בוגרי האדריכלות, במיוחד בצרפת, מקבלים את התואר "élève".
המחלקה לאדריכלות הופרדה מבית הספר לאחר שביתות הסטודנטים בסורבון במאי 1968. שם בית הספר שונה אז לבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות. כיום, מעל 500 סטודנטים לומדים ומשתמשים באוסף נרחב של האמנות הקלאסיתשל בית הספר יחד עם תוספות מודרניות לתוכנית הלימודים, כולל צילום והיפרמדיה.
בוגרים בולטים, פריז.
היו מאות בוגרים בולטים נזכיר רק אחדים שיש עליהם ערכים העברית:
ג'יי. די. ואנס
ג'יימס דייוויד ואנס (באנגלית: James David Vance; נולד ב-2 באוגוסט 1984) הוא מחבר, פרשן שמרני ופוליטיקאי אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בשל חיבורו את ספר הזיכרונות "יומני האפלצ'ים" ("Hillbilly Elegy") אשר גרר אחריו תשומת לב רבה בעיתונות האמריקאית במהלך בחירות 2016 בארצות הברית. במאי 2022 נבחר ואנס אל מועמד המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית באוהיו, והוא יתייצב בפני המועמד הדמוקרטי טים ראיין בנובמבר אותה שנה.
ביוגרפיה.