אנה יוצאת עם כריסטיאן, והוא מטיס אותה במסוק שלו אל הדירה שלו. שם, כריסטיאן מתעקש שאנה תחתום על טופס לשמירת סודיות האוסר עליה לדבר על כל דבר שמתרחש ביניהם, ואנה מסכימה. הוא מזכיר עוד טפסים שהיא צריכה לחתום עליהם, אך תחילה הוא לוקח אותה אל חדר המשחקים שלו שמלא בצעצועים ומכשירים של BDSM. שם הוא מודיע לה שהחוזה השני יהיה זה של שליטה וכניעה, ושלא יהיה ביניהם קשר רומנטי, רק מיני. החוזה אף אוסר על אנה לגעת בכריסטיאן או ליצור עמו קשר עין. בשלב הזה, כריסטיאן מגלה שאנה היא בתולה ומסכים לקחת את הבתולין שלה מבלי שהיא חתמה על החוזה. לאחר מכן אנה וכריסטיאן שוכבים.
בבוקר למחרת, אנה וכריסטיאן שוב שוכבים, ואמא שלו, שמגיעה רגעים ספורים אחרי האקט המיני שלהם, מופתעת לפגוש את אנה, מאחר שהיא חשבה שכריסטיאן הוא הומוסקסואל מפני שהיא מעולם לא ראתה אותו עם אישה. מאוחר יותר, כריסטיאן יוצא עם אנה לאכול והוא חושף בפניה שאיבד את בתוליו בגיל חמש עשרה לאחת מחברותיה של אימו, ושמערכות היחסים הקודמות שלו, שהתנהלו תחת חוזה השליטה והכניעה, נכשלו עקב חוסר התאמה. הם קובעים לצאת שוב, וכריסטיאן מסיע את אנה אל הדירה שלה, שם היא מגלה שהיא קיבלה מספר הצעות לראיונות עבודה, ומודה בפני קייט שהיא שכבה עם כריסטיאן.
במהלך הימים הבאים, אנה מקבלת מספר חבילות מכריסטיאן. הן כוללות מחשב נייד, על מנת ששניהם יוכלו לתקשר אחד עם השנייה, מאחר שלא היה לאנה מחשב משלה, וגרסה מפורטת יותר של חוזה השליטה והכניעה. היא וכריסטיאן מתכתבים בתוכנת האימייל, ואנה מתגרה בו ומסרבת לכבד סעיפים מסוימים בחוזה, כמו לאכול מזון מרשימה שנקבעה מראש. מאוחר יותר, אנה נפגשת עם כריסטיאן על מנת לדון על החוזה, אך נהיית המומה יותר מהאפשרות לחתום על הסכם ה-BDSM ביניהם, ומהאפשרות לקיום קשר מיני עם כריסטיאן, אשר לא תהיה בו רומנטיקה. לאחר שהיא מבינה שיש לה רגשות כלפי כריסטיאן, היא עוזבת אותו ולא נפגשת עמו עד טקס סיום הלימודים שלה, שם הוא נושא נאום בתור אחד התורמים לאוניברסיטה. אחרי הטקס, אנה מסכימה לחתום על חוזה השליטה והכניעה.
אנה וכריסטיאן שוב נפגשים כדי להמשיך לדון על החוזה, והם עוברים על הגבולות הרכים והקשים של אנה. כריסטיאן מרביץ לאנה בישבן בפעם הראשונה; החוויה הזו משאירה אותה מגורה ומעט מבולבלת. תחושת הבלבול מתגברת כשכריסטיאן ממשיך לשלוח לה מתנות, ומהעובדה שהוא מבקש ממנה לפגוש את המשפחה שלו. השניים ממשיכים בהסכם שלהם מבלי שאנה חתמה על החוזה.
אחרי שאנה הצליחה להשיג עבודה בבית ההוצאה לאור "סיאטל אינדפנדנט פאבלישינג", היא ממשיכה לכעוס על שחתמה על הטופס לשמירת סודיות שמונע ממה לדבר על כל פרט שהוא, ועל מערכת היחסים המסובכת שלה עם כריסטיאן.
המתח בין אנה וכריסטיאן מגיע לנקודת השיא אחרי שאנה מבקשת מכריסטיאן להעניש אותה כדי שהיא תדע כמה קיצוני יכול להיות קשר של BDSM עם כריסטיאן. כריסטיאן נענה לבקשתה של אנה, ומצליף בה 6 פעמים באמצעות חגורה מעור. אנה מבינה שהם אינם מתאימים זה לזו. אנה עוזבת את כריסטיאן, מרגישה הרוסה, וחוזרת אל הדירה שהיא חולקת עם קייט, וכך הספר מסתיים.
הספר השני בטרילוגיה, "חמישים גוונים של אופל" ממשיך מאותה נקודה בה עצר הספר הראשון.
MP7 הוא תת מקלע גרמני תוצרת חברת הקלר וקוך. הוא עוצב עם מחסנית חדשה כך שיענה על הדרישות שפרסם נאט"ו בשנת 1989.
נשק זה נכנס לייצור בשנת 2001 והוא מתחרה בתת-המקלע הבלגי מדגם P90, שאף הוא עונה לדרישות נאט"ו.
תפוצתם ההולכת והגדלה של אפודי מגן איכותיים הורידה את יעילותם של כלי הנשק היורים תחמושת אקדח (כמו תת-המקלע הקודם בסדרה - מדגם MP5 - והאקדח מדגם USP, אף הוא מתוצרת הקלר וקוך). כמענה לסוגיה זו הושק ה-MP7, המסוגל לחדור אפוד מגן אבל עדיין קטן דיו כדי להחליף אקדח.
מלחמות.
המלחמה היחידה בה נעשה שימוש בנשק היא מלחמת אפגניסטן. עם זאת, הנשק השתתף במספר פעולות מבצעיות של יחידות לוחמה בטרור, כמו יחידת GSG-9 הגרמנית.
פורט מורזבי
שחרור הצוענים בארצות הרומניות
ב-20 בפברואר 1856 פורסם החוק לשחרור כל הצוענים בנסיכות ולאכיה (ברומנית: Legiuirea pentru emanciparea tuturor țiganilor din Principatul Țării Românești) ובכך הושלם שחרור הצוענים ממעמד של עבדים בכל הנסיכויות הרומניות.
תולדות צועני רומניה עד השחרור.
אזכור ראשון של הצוענים בנסיכות מולדובה הוא במסמך משנת 1428, שבו מעניק השליט אלכסנדרו הטוב לאחד המנזרים 31 משפחות צוענים ו-12 משכני טטרים. ההיסטוריונים מעריכים שהצוענים הובאו לארצות הרומניות על ידי המונגולים במהלך הפלישה המונגולית לאירופה, בשנים 1241 - 1242.
בימי הביניים, בנסיכויות הרומניות, הצוענים היו במעמד של עבדים והזכות היחידה שהייתה להם, הייתה הזכות לחיים. היו שלוש קטגוריות של צוענים, לפי הבעלים שלהם, צוענים המשועבדים למנזרים, צוענים המשועבדים לבויארים וצוענים ללא בעלים מוגדר, שנחשבו לעבדי השליט והיו חייבים לו תשלום מס. הצוענים היוו קטגוריה סוציאלית נפרדת, הנמוכה ביותר במדרג החברתי, אך בחיי האוכלוסייה היה להם תפקיד חשוב בגלל המקצועות המיוחדים להם.
היחס של הבעלים לצוענים היה כאל רכוש, הבעלים היה קובע אם יוכלו ועם מי להתחתן, אפשר היה להעביר את הבעלות עליהם לאחרים ולהעניש אותם עונשים קשים מאוד, כמו הרעבה, מכות קשות, קשירתם מעל אש גלויה, הובלתם באזיקים ושרשראות על ידיהם ורגליהם ואף על צווארם. אם אדם חופשי היה נישא לצוענייה או אישה חופשית לצועני, הם היו מקבלים סטטוס של צועני. רק במאה ה-18, כארבע מאות שנים לאחר תחילת עבדות הצוענים, נקבע שאין לבעלים זכות לפרק משפחות.
קובץ החוקים של נסיכות ולאכיה משנת 1818 מכיל סעיף הקובע שכל הצוענים נולדים עבדים וצוענים ללא בעלים מוגדר הם רכוש המדינה. למרות כל זאת הייתה אפשרות "למחול" לצועני ולשחררו וצועני משוחרר היה הופך לאדם רגיל והיה יכול להתקדם במדרג החברתי. לקראת סוף המאה ה-16 הגיע שטפאן השמיני רזבאן (Ștefan al VIII-lea Răzvan), בנם של צועני מוסלמי ובת מולדובה, לדרגה העליונה של שליט נסיכות מולדובה והתמיד בכך חצי שנה.
בטרנסילבניה, בעת שהייתה חלק מהממלכה ההונגרית, מעמד הצוענים היה טוב בהרבה ממעמדם בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה - מעמדם היה של אריסי כתר ופירוש הדבר היה שהם היו חופשיים לנוע על פני הארץ ולחנות על אדמות כתר. לא היו להם חובות צבאיות והיו חייבים לשלם מס קטן, קטן יותר מהמס ששילמו תושבי קבע. הייתה להם אוטונומיה ניהולית ובמאה ה-16 נקבע תואר אצולה למנהיגם. במהלך הזמן ובהשפעת הפוליטיקה ההבסבורגית שנטתה לקלוט את הצוענים ולהביא להתבוללותם, צוענים טרנסילבניים רבים עברו ליישובי קבע ואיבדו את ניהולם העצמי ויתר האפיונים הלאומיים.
השחרור.
בעקבות המהפכה הצרפתית הגדולה והפצת האידיאלים שלה (חופש, שוויון, אחווה) בארצות הרומניות על ידי בני בויארים רומנים שלמדו בצרפת, החל תהליך של שחרור הצוענים מעבדות. בשנים 1843-1856 בוטלה עבדות הצוענים בנסיכויות הרומניות, תחילה בוטלה עבדות צועני הממלכה, אחרי כן עבדות צועני המנזרים ולבסוף תמורת פיצויים, בוטלה עבדות הצוענים של הבויארים. לא כל הבויארים גבו מהממלכה את הפיצוי שהוענק להם על שחרור הצוענים (עשרה מטבעות זהב על כל צועני, אך התשלום נפרס על הרבה שנים) והיו גם בויארים, כמו וסילה אלכסנדרי, שהקדימו ושחררו את הצוענים שלהם לפני החקיקה.
ביום 22 במרץ 1843 שוחררו מהעבדות כל הצוענים שהיו עבדי השלטון בוולאכיה ועברו לרשימות משלמי המיסים. ביום 13 בפברואר 1847 שוחררו כל הצוענים שהיו עבדי מנזרים בוולאכיה. ביום 22 בנובמבר 1850 הוצא בוולאכיה צו, שאסר פירוק משפחות של צוענים עבדים על ידי מכירתם או מסירתם לאחרים. בכל מכירה של עד 3 צוענים אוצר הנסיכות יתערב ויפדה את הנמכרים. ב-8 בפברואר 1856 יצא צו שקבע שחרור מלא מעבדות של כל הצוענים בנסיכות ולאכיה.
הצוענים לא הוכנו לשחרורם, לא ידעו להתנהל בצורה עצמאית והתקשו להתפרנס ובעקבות כך חלקם גם הסתבך בגנבות ובהתנגשויות עם שלטונות החוק. רבים מבין רבע מיליון הצוענים ששוחררו היגרו לכיוון הארצות השכנות ומשם לארצות מערב אירופה ואמריקה - הגירה זו נחשבת לגל השלישי בגודלו של הגירת הצוענים.
מ.מ. ורבורג
מ.מ. ורבורג הוא בנק פרטי גרמני גדול בהמבורג, גרמניה. זהו בנק בבעלות משפחתית שנוסד ב-1798 על ידי האחים משה מרכוס וגרשון ורבורג, שני חברים במשפחת ורבורג שממשיכה להחזיק בבעלות על הבנק גם היום.
אחד מצאצאי המשפחה שחי במאה ה-20, זיגמונד ורבורג ייסד את ס.ג. ורבורג ושות' בלונדון ב-1946 אחרי שנמלט מהשלטון הנאצי בגרמניה. הבנק התפתח ונהיה אחד מבנקי ההשקעות החזקים ביותר בסיטי בשנות השישים, שנות ה-70 ושנות ה-80. ורבורג עצמו נעשה לאחד מאנשי הכספים הבולטים והמשפיעים ביותר של התקופה. הבנק נמכר ב-1995 לבנק השווייצרי Schweizerischen Bankverein.
ליבת העסקים של הפירמה היום היא בבנקאות פרטית, ניהול נכסים ובנקאות להשקעות כשהוא משרת לקוחות פרטיים, תאגידים ומוסדיים.
הבנק נמצא בידיים פרטיות יותר מ-200 שנה.
לשני שותפים יש אחריות בלתי מוגבלת ושניים אחרים מנהלים את העסק. המילה ושות' בשם מייצגת אחד מן השותפים הנושאים באחריות בלתי מוגבלת, ד"ר כריסטיאן אולאריוס (Christian Olearius) .
בשנים האחרונות גדל הבנק על ידי רכישות רבות. הוא קנה כמה בנקים גרמניים פרטיים כמו מרקרד, שטיין ושות' בהמבורג, קרל פ. פלומפ ושות' בברמן, בנק הלבאום ושות' בברלין. בנוסף יש חברות בת בחו"ל: מ.מ. ורבורג (שווייצריה), AG and M. M. Warburg לוקסמבורג וכן קרנות נאמנות שונות וחברות נדל"ן.