הוא ניסה לשכנע את הממשלה במשך שנים להשקיע כסף בבניית מכשיר ה-MRI והתהליך נמשך כעשור. אוניברסיטת נוטינגהאם כן הגישה את המכשיר כפטנט, מה שיותר מאוחר הפך את פיטר מנספילד לאדם עשיר מאוד.
מכשיר ה-MRI.
מכונת ה-MRI הראשונה שהופיעה בבית החולים הייתה בתחילת שנות ה-80 ומאז הוספו באופן הדרגתי עוד מכונות. ה-MRI עוזר באופן משמעותי לבדיקות של המוח, חוט השדרה, ונחשב כמועיל יותר מצילום רנטגן ו-CT מסיבות שונות, לדוגמה מכיוון שזה לא חושף את המטופל לקרינה רבה כמו המכשירים האחרים שהוזכרו.
כיום יש יותר מ-22,000 מכשירים ברחבי העולם, ומתבצעות כ-60 מיליון בדיקות מדי שנה.
הבדיקה מסייעת באבחון מגוון רב של מחלות ומצילה חיים רבים, ונחשבת ליעילה יותר ביחס ל-CT או לאנגיוגרפיה הודות לרזולוציה הגבוהה שמתקבלת אשר מסייעת, כאמור, לאמוד על ההבדלים הדקים בין הרקמות השונות.
הזכייה בפרס נובל.
לוטרבור זכה ביחד עם פיטר מנספילד בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 2003. ההתנגדות הופיעה כאשר ריימונד דמדיאן פרסם מאמר שכותרתו הייתה "הטעות המבישה שחייבת תיקון" ב, בוושינגטון פוסט ובלוס אנג'לס טיימס. במאמר הוא טוען שוועדת פרס נובל לא כללה אותו בפרס לצידם של לוטרבור ומנספילד על עבודתו המוקדמת על מכשיר ה-MRI . דמדיאן טען שהוא זה שגילה את ה-MRI ולטוטרבור ומנספילד רק "ליטשו" את עבודתו.
הניו יורק טיימס פרסמו מאמר ובו כתבו שבעוד מדענים מייחסים לדמדיאן את הפטנט על ה-MRI, לוטרבור ומנספילד בכלל הרחיבו את הטכניקה של הרמן קאר במטרה ליצור את התמונות הדו והתלת ממדיות הראשונות.
עורכי העיתון סברו שעבודתם מצדיקה קבלת פרס נובל אף על פי שעל פי אלפרד נובל הפרס לא יינתן רק על סמך שיפור ופיתוח רעיון קיים.
העורכים ציינו עדויות לכך שבמספר מקרים כן הוענקו פרסים לפיתוח רעיון קיים כמו לרוזלינד פרנקלין, אוסוולד אברי ורוברט גבילרד.
חיים אישיים.
לוטרבור נישא לרוזמרי קפטו בשנת 1962. לזוג יש שני ילדים: דן ושרין.
לאחר כעשור הזוג התגרש, ולוטרבור נישא מחדש לג'ואן דוסון. לזוג נולדה ילדה אחת: מרי אליס לוטרבור.
מותו.
לוטרבור מת ממחלת כליות בגיל 77 בשנת 2007 בביתו באורבנה, אילינוי.
נשיא אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, ריצ'רד הרמן, ספד לו: "השפעתו של פול הורגשה בכל רחבי העולם בכל יום, בכל פעם שמכשיר ה-MRI מציל את חייהם של בת או בן, אמא או אבא".
"לוטרבור היה סטודנט מבריק לתואר ראשון, אשר סירב לתת לעבודות החובה בתואר להפריע בדרך ההשכלה שלו" – מדבריו של פרופסור אירבין קריגר.
L.A. Woman
L.A. Woman הוא אלבום האולפן השישי של להקת הרוק הפסיכדלי, הדלתות, זהו האלבום האחרון שהוקלט עם ג'ים מוריסון בעודו בחיים. מוריסון נפטר חודשים לאחר האלבום. באלבום זה, הדלתות חוזרים לסגנון הבלוז שהפך לנפוץ. בעקבות עזיבתו של פול רוטשילד המפיק של אלבומי הלהקה, הוחלף בברוס בוטניק. האלבום כלל כל מיני להיטים שעד היום, נחשבים לגדולים ביותר של הדלתות כמו שיר הנושא, Love Her Madly ו-Riders on the Storm. לאחר שלושה חודשים, מוריסון עבר לפריז, צרפת. שם הוא נמצא מת בחדר האמבטיה על ידי חברתו, פמלה קורסון. הוא נקבר בפריז. בשנת 2003, האלבום מוקם במקום ה-362 ב-500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים במגזין המוזיקה המשפיע, הרולינג סטון. ב-2012, יצא האלבום במיקס חדש 5.1 עם רצועות בונוס של שירים אשר לא שוחררו על ידי הלהקה.
Other Voices
Other Voices הוא אלבומה השביעי של להקת הרוק הפסיכדלי, הדלתות. סולני האלבום הם רובי קריגר וריי מנזרק, שהחליפו בתפקיד זה את ג'ים מוריסון שנפטר. הקלטת האלבום החלה בעת שהה מוריסון בחופשת חג בצרפת. השיר "Down on the Farm" היה אמור להיכלל באלבום הקודם, אך מוריסון לא רצה בזאת. לדבריו של הקלידן ריי מנזרק חלק מהשירים נוגנו בחזרות עם מוריסון בטרם יצא לפריז. שלושת חברי הלהקה הנותרים הקליטו והוציאו את האלבום ללא מוריסון. האלבום לא יצא על גבי CD עד לשנת 2006, שבה יצא בהוצאת הלייבל Timeless Holland label יחד עם האלבום Full Circle. השיר הרביעי באלבום יצא כסינגל.
Full Circle
Full Circle הוא אלבומה השמיני של להקת הדלתות, שיצא בשנת 1972. זהו האלבום השני לאחר מותו של ג'ים מוריסון, והאחרון שהקליטו עד An American Prayer בשנת 1978. האלבום כולל את הלהיט האחרון של הלהקה, The Mosquito. בניגוד לאלבומיה הקודמים של הלהקה, צלילי הבס נוכחים בכל השירים באלבום. ב-2006 יצא האלבום על CD עם האלבום "הפוסט-מוריסון" הראשון של הלהקה, Other Voices.
עצב הלשון והלוע
עצב הלשון והלוע (בלטינית: Nervus glossopharyngeus, באנגלית: Glossopharyngeal nerve; נהוג לסמנו: CN IX) הוא זוג עצבי הגולגולת התשיעי.
זוג העצבים יוצא מגזע המוח משני צידי המוח המוארך, מעט פנימית לעצב התועה.
פרה פרה
פרה פרה הוא האלבום החמישי של להקת ההיפ הופ הישראלית שבק ס'. האלבום יצא בשנת 2012, אחרי ארבע שנות הפסקה מאז האלבום הקודם, בום קרנבל.
בהשפעת המחאה החברתית בשנת 2011, האלבום מכיל שירי מחאה חברתיים נוקבים, לצד שירים קלילים יותר. בולט השיר "לשבט:לקום!" שמבקר את תרבות תוכניות המציאות ותרבות הצריכה.
היסטוריה.
האלבום הושק ביולי 2012, בהופעה באמפי שוני בה התארחו הדג נחש ו-Red Band, ומתוכו הפכו השירים "חמרמורת" ו"תפוס ת'רגע" ללהיטים. השיר "אוטוטו שם" הוכתר על ידי המבקרים כאחד השירים הטובים שיצאו בשנים האחרונות בארץ, והשיר "לשבט: לקום!" היה מועמד לשיר השנה.
דב הוז (אוניית מעפילים)
דב הוז הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה על ידי המוסד לעלייה ב'. היא נקראה על שמו של דב הוז, מנהיג בתנועת העבודה בארץ ישראל.
תולדותיה.
האונייה הייתה אוניית חופים עשויה עץ, נבנתה בשנת 1946, בעלת מנוע דיזל מדגם אנסלדו, סיפון אחד, דחי של כ 1,000 טון, מהירותה כ 7–8 קשר. שמה הקודם היה Fede.
היא נרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב', עדה סרני ויהודה ארזי, בעיר אונליה (Oneglia) סמוך לגבול הצרפתי. הרכישה התבצעה באמצעות אזרחית איטלקייה ששימשה כאשת קש, בחברת "דאקו פרסו מוסו מארקוצ'י" ("Dacco Presso Musso Marcutchi") בנמל סבונה.
מנמל סבונה הפליגה האונייה בעזרת סוכן איטלקי, למפרץ פירלי. הסוכן הבטיח מראש שהשלטונות לא יפריעו, והשיג שיתוף פעולה מצדם. אנשי המוסד לעלייה ב' גייסו מהנדס יהודי מטורינו, שתכנן באונייה מבנה שעליו הונחו דרגשי עץ ללינה, וכן הורכבו מכלי מים נוספים. היא צוידה באספקה: 4 טון מים, 20 טון דלק ל-38 יום, ומזון ל-15 יום. אנשי הפלי"ם משה רבינוביץ' ויוחנן זייד סייעו בהכנת האונייה לשיט. בעת ההכנות התפוצץ בקרבת הספינה מוקש ימי אקוסטי, שהופעל כנראה בעקבות הפעלת מנוע האונייה. והפיצוץ גרם למותם של ארבעה פועלי מספנה מקומיים. בעקבות זאת, הועברה הספינה במסדרון ימי, בין מוקשים, בנתיב שבין אונליה ל-לימבינו, משם לנמל לה ספציה, שם נבנו באונייה תוספות במספנה של ברג'אצי.
המעפילים, כ-675 נפש, הגיעו ממדינות מזרח ומרכז אירופה. הם היו חניכי תנועות נוער, פרטיזנים וניצולי גטאות ומחנות השמדה, בקשת גילאים רחבה. הם נאספו במחנות בעיר מג'נטה (Magenta), ליד רומא, ובעיר טרדאטה (Tradate) כשני קילומטרים צפונית ללה ספציה. המחנות נשכרו על ידי אנשי המוסד לעלייה ב'. משם הוסעו המעפילים במשאיות של הצבא הבריטי ש"הושאלו" על ידי קבוצת חיילים ארץ ישראלים ששירתו בצבא הבריטי ("החבורה" ) לנקודת ריכוז בסמוך ללה ספציה, וממנה הועברו אל האונייה.
בעיר הופצה שמועה כי התארגנות האונייה נועדה למלט גרמנים ואיטלקים חברי המפלגה הנאצית והפשיסטית מהעמדה לדין, משפט ועונש על פשעי מלחמה שביצעו באירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה. השמועות כנגד המעפילים היו ניצניה של פרשת לה ספציה. בעקבותם, ניסו השלטונות האיטלקים למנוע את הפלגת האוניה, והמשטרה האיטלקית השתלטה על "דב הוז" ועל אוניית המעפילים "אליהו גולומב אשר עגנו סמוכות זו לזו בנמל לה ספציה.
איש הפלי"ם משה רבינוביץ' נשלח מהארץ לארגן את ההפלגה, ועל אנשי "החבורה" הוטל להסיע את המעפילים ממג'נטה. הם עשו זאת באמצעות משאיות ש"שאלו" מהצבא הבריטי. מפקד שיירת משאיות המעפילים היה ישראל ליברטובסקי, שהתחזה לקצין בריטי. לאחר ששיירת המשאיות נתפסה, ליברטובסקי נעצר על ידי המשטרה האיטלקית. יהודה ארזי, האחראי למבצע כולו מטעם המוסד לעלייה ב', הצליח לשכנע את השוטרים האיטלקים כי השיטה הטובה ביותר לטיפול באירוע היא פינוי המעפילים מהכביש וריכוזם באוניות. המעפילים עלו אל האוניות, והתארגנו לקבוצות. יהודה ארזי התחזה למעפיל, ועלה לאונייה "אליהו גולומב", כדי לארגן את המעפילים להמשך המאבק.
הבריטים ששלטו אז באיטליה שלטון צבאי, ניסו כל דרך לעצור את ההפלגה. כוח בריטי חמוש עלה לספינות כדי לחפש מזון וציוד צבאי בריטי החשודים כגנובים, ומצאו מצרכים רבים. לנוכח העיכובים וההפרעות להפלגתם לארץ ישראל, הכריזו המעפילים על שביתת רעב. מחאתם של המעפילים זכתה להד תקשורתי רב, והיישוב העברי הפגין הזדהות עם המעפילים, כך למשל, יום ראשון י"ג בניסן תש"ו 14 באפריל 1946 הוכרזו כיום שביתת מסחר וצום, ומנהיגי היישוב הביעו בפומבי את מורת רוחם מעיכוב המעפילים בלה ספציה.
עד ה-17 באפריל התנהל משא ומתן סוער על עתיד שתי האוניות, שבו היו מעורבות ממשלות בריטניה ואיטליה, וכן אישי ציבור ברחבי העולם. לבסוף, התירו הבריטים את כניסתם של המעפילים לארץ ישראל. ב-24 באפריל שוחררה גם "אליהו גולומב" והאוניות נערכו להפלגה לארץ ישראל.