פרנקלין בראונל (באנגלית: Franklin Brownel; 27 ביולי 1857, ניו בדפורד, מסצ'וסטס - 13 במרץ 1946) היה צייר נוף, שרטט ומורה פעיל בקנדה.
ביוגרפיה.
בראונל למד בבית הספר של המוזיאון בבוסטון לאמנויות יפות בשנת 1879 ובאקדמיה ז'וליאן בפריז בין השנים 1880–1883 בניהולו של ויליאם אדולף בוגרו, טוני רוברט פלורי ולאון בונה. שם הוא פגש את הצייר הקנדי ויליאם ברימנר.
לאחר שבילה זמן מה במונטריאול, עבר בראונל לאוטווה בשנת 1886 כדי למלא את תפקיד מנהל בית הספר לאמנות באוטווה עד שנת 1900. הוא קיבל את אותו תפקיד כמנהל בין השנים 1900–1937 באגודה לאמנות נשים באוטווה, שלימים שונה לשם: התאחדות האמנות של אוטווה. בין תלמידיו היו פגי ניקול מקלאוד, אנרי מאסון ורוברט טייט מקנזי.
בראונל נבחר לחבר באקדמיה המלכותית הקנדית לאמנויות בשנת 1895 ובחברת האמנים באונטריו בשנת 1899. הוא היה גם חבר מייסד במועדון האמנות הקנדי בטורונטו בשנת 1907. דרך המועדון התיידד עם מוריס קולן. וג'יימס וילסון מוריס. כתוצאה מכך, לוח הצבעים שלו החל להבהיר. ציוריו האימפרסיוניסטיים ביותר צוירו בכמה טיולים לאיי הודו המערבית בין השנים 1911 ל-1915.
טיולי ציור אחרים שעשה היו באזורי גספה וגטינו בקוויבק, בפארק אלגונקווין ואזורים אחרים סביב אוטווה באונטריו.
מלבד נופים, הוא גם צייר פורטרטים, פרחים, סצינות ימיות וז'אנריות בשמן, צבעי מים ופסטל.
.hn הוא הדומיין ברמה העליונה של קוד המדינה באינטרנט (ccTLD) בהונדורס.
ישראל אליהו הנדלזלץ
ישראל אליהו הנדלזלץ (1879, שרשוב - 1942, גטו ורשה) היה מחנך, סופר ומתרגם עברי, שנספה בשואה. התמקד בעיקר בספרות ילדים ונוער, ותרגם מספר רב של יצירות לעברית מספרות העולם.
נכדו הוא העיתונאי, המבקר והסופר מיכאל הנדלזלץ.
קורות חייו.
י. א. הנדלזלץ (כפי שנהג לחתום במאמריו וספריו) נולד בשרשוב, אשר ברוסיה הלבנה, שם קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדר ובישיבה. את השכלתו הכללית השלים בכוחות עצמו. בראשית המאה ה-20 הוא הגיע לוורשה ולימד בבתי ספר עבריים; בבית ספר תיכון ובסמינר לרבנים בשם "תחכמוני". כמו כן היה פעיל בתנועת המזרחי בפולין.
הנדלזלץ התמקד בעיקר בספרות ילדים ונוער, והרבה לתרגם עבורם מספרות העולם. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא הוציא סדרת ספרונים מנוקדים ומצוירים לילדים, בשם: "מספרות העמים", (ורשה, תרפ"א - תרפ"ג). כן הוציא "ביבליותיקה מצוירת לילדים", (1923). הוא ערך גם את הדו-שבועון לילדים "צפרירים" החל מחוברת 15. כתב העת "צפרירים" פרסם מגוון שירים וסיפורים לקורא הצעיר. תחילה התמקד העיתון בספרות מקור בעברית, אך בהמשך הוסיף גם תרגומים. בין שאר היצירות, פרסם הנדלזלץ את הסיפור "פינוקיו" של קרלו קולודי בתרגומו, שהיה התרגום העברי הראשון של הספר. הוא הצליח לפרסם רק שני פרקים טרם פסק כתב העת להופיע.
בנוסף, ערך את החוברות של "גננו; חוברות לחנוך הפעוטות בגן ילדים ובבית אם". כתב מחזה בשם "התמורה" (1923), שהיא קומדיה של חילופין בין נער עני וחברו העשיר. תרגם מיצירותיהם של ג'ק לונדון, ארתור קונן דויל, ז'ול ורן, צ'כוב, קיפלינג, הקטור מאלו, שלום עליכם, סיפורים ממגילת אסתר ועוד.
במשך כל שנות פעילותו התרבותית דאג הנדלזלץ לטפח את ספרות הילדים העברית ולהעשיר אותה ביצירות קלאסיות מספרות העולם. רוב יצירותיו המקוריות שנדפסו בעיתוני הילדים, לא כונסו.
לאחר שנכבשה פולין בידי הנאצים נכלא בגטו ורשה, שם נספה בקיץ תש״ב (1942).
.hu הוא הדומיין ברמה העליונה של קוד המדינה באינטרנט ( ccTLD ) בהונגריה. ההרשמות עוברות באמצעות רשמים מוסמכים.
טטיאנה וליקנובה
טטיאנה מיכאילובנה וליקנובה (ברוסית: Татья́на Миха́йловна Велика́нова; 3 בפברואר 1932 – 19 בספטמבר 2002) וליקנובה הייתה מתמטיקאית במקצועה, ופעלה כדיסידנטית. בהיותה ותיקה בתנועת הזכויות לאדם בברית המועצות, הייתה עורכת של הדו־ירחון ״הכרוניקה של האירועים העכשוויים״ ברוב שנות פעילותו (1968–1983). בנוסף לכך הייתה מבין המייסדים של ״קבוצת ההגנה של זכויות האדם בברית המועצות״ (1969), ארגון זכויות האדם הראשון בברית המועצות מאז 1918. וליקנובה נעצרה ב־1979 ונשפטה ב־1980 למאסר של ארבע שנים ועוד חמש שנים בגלות פנימית. לאחר שבע שנים ויתרה על האפשרות לחנינה שניתנה לה וריצתה את כל השנים שנשפטה עליהן בגלות.
ביוגרפיה.
וליקנובה נולדה ב־3 בפברואר 1932 ב־1954 סיימה ללמוד באוניברסיטת מוסקבה בפקולטה למתמטיקה ומכניקה. עד 1957 עבדה כמורה בבית ספר באזור הרי אורל. ב־1957 חזרה למוסקבה ועבדה כמתכנתת. וליקנובה הייתה נשואה לקונסטנטין בביצקי ונולדו להם בן ושתי בנות.
וליקנובה הפכה לדיסידנטית לאחר שצפתה בהפגנה בכיכר האדומה ב־1968. טטיאנה הלכה לצפות בהפגנה בהשתתפות בעלה, קונסטנטין בביצקי, על מנת לשמש כעדה בבית המשפט בעת הצורך. כמו המפגינים האחרים, בביצקי נעצר במקום ונשפט לגלות של שלוש שנים. בבית המשפט, עדותה של וליקנובה עוותה עד כדי ששימשה כנגד בעלה. לאחר החוויה בבית המשפט וליקנובה החליטה שלעולם לא תשתתף שוב בהליך משפטי.
במאי 1969, הקימה וליקנובה עם 14 דיסידנטים אחרים את קבוצת ההגנה של זכויות האדם בברית המועצות. קבוצה זו, שלא כמו התנועות הדיסידנטיות האחרות באותה התקופה, ניסתה לפנות לחברה העולמית. הקבוצה דיברה בשם אותם אנשים אשר עליהם עשו אוול של דיכוי פוליטי בברית המועצות וכתבו לאיחוד העולמי לזכויות האדם. אותו מכתב תורגם לאנגלית והתפרסם במערב.
ב-1970 התחילה טטיאנה לכתוב ב"כרוניקת האירועים העכשיויים". הדו־ירחון ליקט כתבות וסיפורים על הפרות של זכויות האזרח על ידי המשטר מכל רחבי ברית המועצות. בנוסף לכך תיעד את תגובות המשטר לכתבות אלו. עד מהרה נהפך הירחון למקור העיקרי בשפה הרוסית של מידע על דיכוי פוליטי בתקופת כהונתו של ליאוניד ברז'נייב. וליקנובה הפכה לבסוף לאחת העורכות הראשיות של הדו־ירחון בין השנים 1974 עד שנעצרה בשנת 1979. אחרי מעצרה אלכסנדר לבוט היה העורך הראשי, עד שגם הוא נעצר.
המעצר, המשפט והשנים בכלא ובגלות.
ב־1979, היא נעצרה לאחר שהיא ואנשים נוספים ביניהם אנדריי סחרוב, דרשו לערוך משאל באומות הבלטיות לגבי קביעת העתיד הפוליטי באותם האזורים. היא נעצרה בעוון "תעמולה אנטי-סובייטית". מעצרה הוביל לגל אדיר (בסביבות 400 איש שכתבו) של כתיבת מכתבים, פרסום מאמרים וכתבות לא אנונימיים המתנגדים למעצרה של טטיאנה וליקאנובה. אנשים ידעו שהמחיר על פרסום דברים כאלה הוא כבד (בית חולים פסיכיאטרי, הרחקה לגלות, מעצרים…), אבל לא יכלו לסבול עוד כי הרגישו שהיו חייבים לעשות משהו.
וליקנובה סירבה להשתתף במשפט משום שהיא סירבה לשתף פעולה עם הליכים שהיו בעיניה לא לגיטימיים. נידונה ל־4 שנות מאסר בגולאג שאחריהן יבואו עוד 5 שנות גלות במערב קזחסטן. בשנת 1987 הוצעה לה חנינה ממיכאיל גורבצ'וב שהיה ראש המפלגה הקומוניסטית באותה התקופה, אך היא דחתה את ההצעה משום שסירבה לשתף פעולה עם המפלגה הקומוניסטית.
אחרי שחרורה.
אחרי שחרורה אמרה שתתחיל לעבוד כמורה למתמטיקה בכיתות נמוכות בבית הספר מס' 57 במוסקבה. כי האמינה שמתמטיקה צריך ללמד מגיל צעיר. הפסיקה לעסוק בפוליטיקה כי הרגישה שעשתה את שלה, ואמרה שתרומתה הפוליטית תהיה פחות משמעותית מאשר תרומתה בבית הספר. טטיאנה וליקנובה מתה מסרטן בגיל 70 ב־19 בספטמבר 2002.
חוק החברות הממשלתיות
חוק החברות הממשלתיות, התשל"ה – 1975 הוא חוק המסדיר את דיני החברות הממשלתיות במדינת ישראל, לרבות אופן הקמת חברה, ניהולה באמצעות האורגנים השונים, מיזוג חברות ועוד.
חברה ממשלתית הן חברות אשר המדינה מחזיקה בהן חלק גדול מהון המניות, ובמקרים לא מעטים אף הון המניות כולו, משמע חברה שיותר ממחצית כוח ההצבעה באספותיה הכלליות או הזכות למנות יותר ממחצית מספר הדירקטורים שלה הם בידי המדינה או בידי המדינה יחד עם חברה ממשלתית או חברת בת ממשלתית.
היסטוריה חקיקתית.
בשנת 1960 הכין משרד המשפטים טיוטה של הצעת חוק חברות ממשלתיות, ומאז קיבלה הממשלה, באמצעות ועדת השרים לענייני כלכלה, שורה של החלטות בדבר הקמתן, ארגונן ופעולותיהן של חברות ממשלתיות ובדבר הפיקוח הממשלתי עליהן. החברות הממשלתיות שמשו נושא לדו״חות של שתי ועדות מומחים, האחת בראשות זיגפריד מוזס מבקר המדינה לשעבר (״ניהול המפעלים העסקיים של המדינה", 1965), והשנייה בראשות אהרן ברק מהאוניברסיטה העברית בירושלים (״הוועדה להכנת חוק חברות ממשלתיות", 1970). בעקבות זאת נחקקה הצעת החוק הראשונה ב-29 מאי 1973 על ידי הממשלה. בשנת 1975 התקבל נוסח חדש לחוק, שכונה חוק החברות הממשלתיות, תשל"ה-1975. מטרת החוק הייתה לספק דרך לבקר את החברות הממשלתיות ולפזר את השליטה. כל התיקונים אשר נעשו אחרי הבהירו עניינים חשובים המגדירים ומסבירים את החוק בצורה טובה יותר כך שלא יהיו אי הבנות.
עיקרי החוק.
חוק זה מבוסס על הניסיון שנרכש בארץ ובכלל זה הליקויים שנתגלו. הממשלה ראתה כי חשוב לטפל בנושא דרך חקיקה מקיפה. החוק מיועד לחול בראש ובראשונה על החברות שהשליטה בהן היא כולה או בעיקרה (יותר מ-50%) בידי הממשלה דרך הון המניות, כוח ההצבעה ומינוי חברי הדירקטוריון. החוק חל גם על חברות-בת של חברות ממשלתיות.
מטרת החוק היא לעשות איזון בין מעמד המדינה לבין מעמד השותפים הפרטיים. מטרתו להשאיר בידי החברות את הגמישות העסקית והתפעולית הדרושה להשגת מטרותיהן המשקיות, אך גם להבטיח למדינה את הפיקוח המתחייב לנוכח כספי הציבור המושקעים בחברות אלה ולנוכח המשימות הממלכתיות המוטלות עליהן.
הוראות מיוחדות הנוגעות לחברות הממשלתיות.