עיצובו של דגם זה היווה השראה לסדרת רכבי כביש-שטח מאז מלחמת העולם השנייה ועד ימינו. צורתו החיצונית ומבנהו הכללי כמעט ולא השתנו במשך השנים, ושימשו כאב הטיפוס הקלאסי לכל קטגורית כלי הרכב המכונים בשם הגנרי "ג'יפ".
היסטוריה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה חיפש משרד המלחמה האמריקני רכב סיור ופיקוד קל בעל עבירות שטח גבוהה. מפרט הדרישות שפורסם ביולי 1940 ציין כי נדרש לו כלי רכב לשירות כללי בעל יכולת נשיאת מטען ולוחמים אשר ישמש למטרות סיור ופיקוד, בעל כושר נשיאה של כ-250 קילוגרם והנעה לכל ארבעת הגלגלים. מועדי הגשת ההצעות במכרז היו בלוח זמנים דחוק במיוחד. המתמודדים במכרז נדרשו להציע את הצעותיהם הראשוניות תוך 11 יום, להציג אב טיפוס תוך 49 יום, ולבנות 70 כלי רכב לצורכי מבחן תוך 75 יום.
כלי הרכב המוצע נדרש לשאת צוות בן שלושה לוחמים להיות בעל בסיס גלגלים של 1,905 מילימטר ורוחב סרנים של 1,194 מ"מ, מגן רוח קדמי מתקפל וכושר נשיאת מטען של 293 קילוגרם. מנוע בעל מומנט של 11.7 קג"מ ומשקל עצמי של 590 קילוגרם.
חברת אמריקן בנטאם הייתה הזוכה במכרז, אך כיוון שלא היה באפשרותה לעמוד בדרישות האספקה עקב בעיות פיננסיות הוא נמסר לחברות ויליס ופורד תוך מתן אפשרות לשלב בכלי הרכב שלהן את העיצוב של החברה הזוכה אשר הזכויות עליו היו בבעלותו של משרד המלחמה. בשלב הזה נקבעה הקלה בדרישת המשקל של הרכב אשר התבררה כבלתי מעשית והוא נקבע על כ-980 קילוגרם. ביולי 1941 זכתה חברת ויליס בחוזה אספקה ראשון ל-16,000 כלי רכב בעיקר בזכות המנוע החזק יותר ששולב ברכב. בסך הכל יוצרו בזמן המלחמה כ-643,000 כלי רכב מדגם זה. 51,000 מהם הועברו לכוחות ברית המועצות ובנוסף להם נבנו עוד כ-13,000 ג'יפים אמפיביים (פורד GPA) המותאמים לנסיעה במים עמוקים. דגם הרכב המקורי היווה בסיס לתוספות שונות כגון גגות קשיחים או מתקפלים, מטענים שונים של כלי עבודה, חילוץ, קשר ואף נשק קל לסוגיו.
לאחר המלחמה.
עם סיום המלחמה פיתחה חברת ויליס שכעת הייתה גם בעלת הזכויות על השם המסחרי "ג'יפ", דגם אזרחי אשר כלל את כל מאפייני הדגם הצבאי, אם כי עיצובו היה מעודן יותר. היה זה כלי הרכב האזרחי הראשון בעל הנעה לכל ארבעת הגלגלים אשר יוצר ביצור המוני.
בשנים הבאות פותחו דגמים נוספים גדולים יותר של ג'יפ וחלקם הותאמו לשימושים נוספים כגון אמבולנסים, אולם גם במלחמת קוריאה ולאחריה במלחמת וייטנאם שוב חזרו ושימשו הג'יפים כרכבי שטח צבאיים בשימוש המוני. בשלב זה, עם הגידול בממדי הרכב, הוא החל לבצע גם משימות קרביות כנושא חימוש ומערכות פיקוד ושליטה טקטיות בשדה הקרב.
משנת 1955 הורכב הדגם בישראל על ידי חברת קייזר-אילין תעשיות
הג'יפ הצבאי הקלאסי הוצא מן השירות הצבאי רק עם המעבר לכלי רכב מסוג HMMWV בשנות ה-90 של המאה ה-20.
ג'יפ וויליס
צביעה בהתזה
צביעה בהתזה היא טכניקה שבה מרססים בעזרת מכשיר ייעודי ציפוי דק של דבק, צבע, לכה וכדומה דרך האוויר על משטח. טכנולוגיות ההתזה השונות מיושמות בתהליכי ייצור שונים באופן ידני או אוטומטי ומאפשרות דפוסי התזה שונים.
סוגי מכשירים להתזה.
קיימות טכנולוגיות שונות של צביעה בהתזה, ומשתמשים בהן לפי המטרה המיועדת. לדוגמה, מרססים דוגמת איירבראש הם כלים קטנים המוחזקים ביד ומטרתם לשמש בעבודות מפורטות כמו ריטוש תמונה, ציור או ציפוי עבודות אמנות. לעומת זאת, בטכנולוגיית האיירלס משתמשים במערכת גדולה יותר המשמשת לסימון כבישים או לכיסוי משטחים גדולים כמו קירות.
מרססים להתזה בעזרת לחץ אוויר.
הסוגים הנפוצים ביותר של מכשירים להתזת צבע נעזרים באוויר דחוס כדי לנפץ את החומר המותז לרסיסים.
מבנה המרסס:
רוב המרססים בנויים מגוף אלומיניום דמוי אקדח, כאשר במרכזו מורכבת מחט הנשלטת על ידי הדק, ובקצה הקנה מורכבים נחיר (דיזה) וראש אוויר (AIR CUP). בנוסף מורכבים במרסס שסתום אוויר וווסתים לכיוון כמות האוויר, כמות החומר ורוחב המניפה.
המרססים בנויים כך שהלחיצה על ההדק מדורגת לשני שלבים: בשלב הראשון נפתח שסתום אוויר ומאפשר יציאה של אוויר דחוס אל ראש האוויר, ובלחיצה עמוקה יותר המחט הפנימית נמשכת לאחור ומתרחקת מהדיזה ובכך מאפשרת לאוויר ולצבע לפרוץ ולצאת קדימה דרך הדיזה וראש האוויר.
כאשר עוזבים את ההדק, שסתום האוויר חוזר למקומו וקפיץ הנמצא מאחורי המחט דוחף אותה בחזרה לעבר הדיזה כך שהיא תחסום את יציאת החומר.
ברוב המרססים ניתן לשנות את קוטר ההתזה וכמות יציאת החומר על ידי החלפת הדיזה, המחט, וראש האוויר, כאשר המידות הסטנדרטיות של חור הדיזה נעות בין מילימטר אחד לבין 2.5 מ"מ
נפוצים מרססים בתצורות שונות של הזנת חומר:
מבחינים בין טכנולוגיות שונות של מרססים על פי מבנה המרסס, צורת הנחיר, כמות החורים בראש האוויר והכיוונים שלהם וקובעים את סוג המרסס הדרוש בהתאם לייעוד המקצועי שלו. כך למשל לצורך התזת דבק מגע מומלץ להשתמש במרסס עם נחיר בקוטר של לפחות 2 מ"מ המוזן ממכל עליון או ממכל לחץ ולעומת זאת לגימור גבוה של לכה מומלץ להשתמש במרסס HVLP בעל נחיר בקוטר שבין 1.4 ל-1.8 מ"מ. להלן סקירה חלקית של טכנולוגיות המרססים הקיימות:
איירבראש.
איירבראש הוא מרסס ידני קטן וקל משקל המשמש ליישום צבע נוזלי על אובייקט באמצעות אוויר דחוס. מדחס ממלא אוויר דחוס לתוך אגן צבע. כאשר לוחצים על הדק המרסס זרם האוויר הדחוס מוביל את הצבע לעבר נחיר (דיזה) המותקן בפיית האקדח שם הוא מתנפץ לטיפות קטנות ומשתחרר יחד עם האוויר בצורת תרסיס.
מרסס .H.V.L.P.
מרסס זה דומה במבנהו למרסס התזה רגיל מבוסס טכנולוגיית איירבראש אך הוא צורך לחץ נמוך (LP). נפח גבוה (HV) של אוויר מניע את הצבע בלחץ אוויר נמוך. התוצאה היא ששיעור גבוה יותר של צבע מגיע אל משטח היעד ונוצרים פחות ריסוס עודף, בזבוז חומרים, וזיהום אוויר. כדי להשתמש במרסס HVLP באוויר דחוס ממדחס אוויר רגיל יש צורך להשתמש בוסת אוויר. לחלופין, יחידת טורבינה (נפוצה כזו המכילה מנוע כשל שואב אבק) יכולה לשמש להנעת האוויר ללא צורך בחיבור למדחס אוויר.
מרסס .L.V.L.P.
כמו בHVLP, גם מרססים אלה מופעלים בלחץ נמוך (LP), אבל בנוסף הם משתמשים גם בנפח נמוך (LV) של אוויר לעומת מרססים רגילים וציוד HVLP. זהו מאמץ נוסף להגביר את יעילות ההעברה (כמות הציפוי שתיושם בסופו של דבר על פני היעד) של המרסס, תוך ירידה בכמות צריכת האוויר הדחוס.
תרסיס (ספריי).
מכל התרסיס מכיל צבע אותו רוצים להתיז. בנוסף מכיל התרסיס גז המשמש כחומר מניע ויוצר לחץ במכל, כך שבעת לחיצה על פיית המכל משתחרר הגז בלחץ ומתיז איתו טיפות מהחומר.
מערכת צביעה אלקטרוסטטית.
מערכת זו, הידועה גם כ"צביעה בתנור", נועדה לצבוע משטחים בציפוי דק וחזק של צבע, הנתון כנוזל או כאבקה, באמצעות שדה חשמלי.
בשיטה זו משתמשים בתעשייה, בעיקר בתעשיית הרכב.
בתהליך היישום, מחברים את המוצר להארקה. הצבע, לעיתים בצורת אבקה המכילה מרכיבי מתכת, מונע בכוח אוויר דחוס ממכל, דרך צינור, אל מרסס ייעודי. בקצה המרסס מורכבת אלקטרודה, כך שביציאתם מהמרסס חלקיקי הצבע טעונים חשמלית. בין האלקטרודה והמוצר המוארק נוצר שדה חשמלי אשר דוחף את חלקיקי הצבע אל המשטח. לאחר שהצבע נצמד למשטח מכניסים את המשטח לתנור חם שממיס את אבקת הצבע וגורם להידבקותה הסופית למוצר.
יתרונותיה של שיטה זו הם מהירות היישום, פיזור אחיד ועמידות גבוהה בתנאי מזג אוויר קשים.
מערכת איירלס.
זוהי מערכת המורכבת ממשאבה, צינור לחץ, ומרסס. הייחודיות במערכת זו היא שכתוצאה משימוש בלחצים גבוהים (220 PSI) אין צורך בשימוש באוויר דחוס. מערכות כאלו משמשות ליישום מהיר של צבע סמיך על משטחים גדולים.
ויליס
מכשיר קשר מזוודה
גמאל אל-בנא
גמאל אל-בנא (בערבית: جمال البنا; (15 בדצמבר 1920 - 30 בינואר 2013) היה סופר ועיתונאי מצרי. הוא כתב יותר מ-100 ספרים (את הראשון, "שלושה מכשולים בדרך לפאר: העוני, הבורות, והחולי", הוציא בשנת 1945) בנושא דת ופוליטיקה.
אחיו הבכור, חסן אל-בנא, ייסד את תנועת "האחים המוסלמים" ואחיו האחרים, כמו גם אביו, היו אף הם אינטלקטואלים אסלאמיים. שלא כמו אחיו חסן, גמאל היה מלומד מאוד ליברלי. גמאל אל-בנא היה גם דודו מדרגה שנייה של הפילוסוף והמטיף המוסלמי-שווייצרי טארק רמדאן.
ביוגרפיה.
נולד במחמודיה, עיירה סמוכה לדמנהור. כבר מגיל צעיר גילה אל-בנא נטיות סוציאליסטיות, במקביל לנטיותיו האסלאמיות. הוא הקים מפלגת פועלים בשם "מפלגת העבודה הלאומית החברתית". אך בשנת 1946 בה פרסם את ספרו השני "הדמוקרטיה החדשה", נעצר, משום שפרסם גילוי דעת נגד הכיבוש הבריטי במצרים.
למרות שלא השתייך מבחינה ארגונית לתנועת אותה הקים אחיו חסן ("האחים המוסלמים"), נעצר בשנת 1948 במסגרת מסע המעצרים בקרב חברי הארגון. בזמן שהותו בבית הכלא עד שנת 1950 למד אנגלית.
עם שחרורו, לאחר תקופה בה עבד במפעל בדים, הצטרף אל-בנא לאיגוד המקצועי של פועלי הטקסטיל בקהיר. בתקופה זו, תרגם אל-בנא סדרה של מסמכים, ספרים, והסכמים של ארגון העבודה הבינלאומי. כמו כן שימש כמומחה בארגון העבודה הערבי וכמרצה באוניברסיטת הפועלים המצרית. בשנת 1981 ייסד את "ההתאחדות האסלאמית הבינלאומית לעבודה" וגיבש את מחשבתו, המאחדת את חופש ההתאגדות המקצועית עם האסלאם.
יצירתו והגותו.
גמאל אל-בנא פרסם ספרים רבים בנושאים פוליטיים ואסלאמיים, והוא היה בעל טור בשבועון המצרי הפלורליסטי, "אל קאהרה", היוצא לאור על ידי משרד התרבות המצרי.