בשנת 1906 קיבל אזרחות רומנית.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
כתביו.
(תזכיר ותעודות היסטוריות על הקהילות היהודיות ברומניה)
קישורים חיצוניים.
٭ מאמר על יוסף ברוצ'ינר באנציקלופדיה היהודית
צוות קרב
צוות קרב הוא מונח של תאוריית הלוחמה המודרנית לציון כוח שהוא אבן-יסוד של צבא היבשה או הצי.
בצבא ארצות הברית מכונה "כוח משימה ( task-force), ובצבא בריטניה "קבוצת קרב" (battlegroup). בצה"ל צוות קרב חטיבתי נקרא צק"ח.
צוות קרב יבשתי בנוי סביב גדוד (צוות קרב גדודי) או חטיבת (צוות קרב חטיבתי) חי"ר או טנקים, בתוספת כוחות הנדסה קרבית ומצוותים אליו פלוגות וכוחות סיוע אחרים בהתאם למשימה, כך שהוא מסוגל לפעול כיחידה עצמאית בדומה לעוצבה. עוצבה היא יחידה צבאית שיש לה מטה משלה, ומהווה כוח-יסוד בלחימה לפי תפיסת שדה הקרב המשולב.
בחיל הים קבוצת קרב או כוח משימה בנוי סביב נושאת מטוסים (בציים שקיימות) או ספינת הקרב הגדולה ביותר הקיימת, (בחיל הים הישראלי סביב סטי"ל מדגם סער 5 ובעתיד סביב הסער 6) אשר אליה מצטרף צי של ספינות סיוע שונות.
הרכב צוות הקרב.
ארגון צוות הקרב ללחימה הוא גמיש, כך שניתן לשנותו כדי להתמודד עם שינויים בהערכת המצב.
באופן טיפוסי, צוות קרב גדודי המאורגן למשימת תקיפה בנוי על-בסיס גדוד שריון, המורכב משתי פלוגות טנקים, אליו מוסיפים פלוגת חי"ר. בדומה, ניתן לומר שהיחס בין חי"ר לטנקים מתהפך במשימה שהיא הגנתית באופייה — אז יורכב צוות הקרב משתי פלוגות חי"ר ופלוגת טנקים אחת. לצורך סיוע קרבי לצוות הקרב ייתכן שיצוותו אליו מראש מחלקת חיל הנדסה, כוח נ"ט, סיוע אווירי כמו מסוקי קרב, סוללת ארטילריה וכיוצא בזה.
צוות קרב חטיבתי כולל שילוב של גדודי חיל רגלים וחיל שריון, המצוידים בטנקים, נגמ"שים ולעיתים גם נגמ"שי לחימה. לצידם נכללים גם גדוד הנדסה קרבית, סוללות ארטילריה ויחידות סיוע נוספות בפיקוד, חימוש ולוגיסטיקה.
מינוח.
צוות הקרב המתואר כאן הוא מסדר כוחות (סד"כ) גדודי (הורכב מצירוף של פלוגות), ולכן הוא קרוי גם "צוות קרב גדודי" (צק"ג), "צוות גדודי משולב" או "צוות גדודי משוריין" (צג"ם). באופן דומה, ניתן לבנות צוות קרב בסד"כ חטיבתי (צק"ח או צח"ם).
צוותי קרב מחולקים לרוב לכוחות-משנה שגם הם משולבים (למשל שתי מחלקות טנקים ומחלקת חי"ר). צוותים אלה מכונים "צוות קרב פלוגתי" (צק"פ).
בצה"ל.
רעיון צוותי-הקרב ממומש בצה"ל כחלק מתורת הלחימה, גם אם לא בא לידי ביטוי נפוץ במינוח. בדרך-כלל, בעיקר בזמן לחימה, מורכבים צוותי-קרב גדודיים (צק"ג) וחטיבתיים (צק"ח) על-בסיס כוחות אורגניים אליהם מצורפים כוחות-משנה, כאשר המפקדה והמטה של הכוח המקורי משמשים גם את צוות הקרב, ושמו ממשיך להיות כשמו של הכוח המקורי.
לרוב קיימים שילובי כוחות אורגניים כבר ברמת היחידה, לדוגמה: גדוד השריון הצה"לי מכיל פלוגה מסייעת, המורכבת ממחלקת אוהד (איתור והשמדה) ומחלקת מרגמות, כך שתפיסת צוות הקרב כבר ממומשת בו.
במבצע צוק איתן כוחות צה"ל נלחמו בעזה תוך שימוש רב בצוותי קרב גדודיים וחטיבתיים.
ב-2018 החל צה"ל בניסוי של הקמת צוות קרב משולב אורגני הכולל חטיבת חיל הרגלים, חטיבת חיל השריון וגדוד הנדסה קרבית, ששמו צק"ח גדעון (נקרא גם חטיבת גדעון).
פולרקריס 18
יהוד מדינתא
יהֻד או יְהוּד מְדִינְתָּא הוא שמה הארמי של פחוות יהודה - רשות ממשל עצמי יהודי בחבל יהודה בארץ ישראל בתקופה הפרסית החל מהמאה ה-6 לפנה"ס, שהייתה חלק מהאחשדרפניה (סטראפיה) "עבר הנהר" (עבר-נהרה) (שבראשה עמד אחשדרפן).
מקורות במקרא.
השם ידוע מן הפסוק:
המילה הארמית מדינתא דומה למילה מדינה בעברית, המוזכרת גם היא בהקשר התקופה:
הממשל העצמי היהודי בחבל יהודה אשר בראשו עמדו יהודים שמונו על ידי הממלכה הפרסית נודע גם בשם "פחוות (=ממשל/ממשלה) יהודה".
הפחווה, הנזכרת ב, הייתה מקום ישיבתם של שבי ציון, ונאספו אליה גם בני שבטים אחרים. שם הפחווה הוא חלק מתהליך השתרשות המילה "יהודי", בזיקה לחבל יהודה:
יהוד מדינתא הייתה יחידה מנהלית עצמאית, אשר הנפיקה מטבעות קטנים עם האותיות "יהֻד".
היסטוריה.
בשנת 538 לפנה"ס פרסם המלך כורש את קריאתו "הכרזת כורש", שבהּ קרא ליהודים לשוב אל ארץ ישראל ולהקים בה ממשל עצמי יהודי. בארץ ישראל כולה ישבו בתקופה הפרסית יהודים, שבטים ערבים (בני קדר), אדומים, פלשתים ושומרונים – צאצאיהם של גולים שהובאו על ידי אשור ובבל לארץ ישראל והשתקעו בהּ. בעקבות קריאתו של כורש, החלה שיבת ציון, אשר כללה חלק מגולי בבל. העולים הגיעו בכמה גלי עליות ובראשם מנהיגים מקרב הגולה בבבל. גל העלייה הראשון בהנהגת ששבצר "הנשיא ליהודה" כלל 50,000 נפש. לאחריו התמנו זרובבל בן שאלתיאל כ"פחת יהודה", עזרא הסופר ונחמיה. חלק מהעליות תוארו בספרים עזרא ונחמיה. העולים פנו אל בנייה מחודשת של היישוב וקימום ההריסות בירושלים. מלכי פרס שלאחר כורש נטו חסד ליהודים, אישרו בניית בית המקדש השני ומימון שוטף של הוצאותיו מקופת הממלכה. תחת שליטת מלכי פרס זכו היהודים בארץ ישראל לממשל עצמי דתי ופולחני מלא, אך ללא ריבונות מדינית. כדי לצמצם סיכויים למרד מנעו מצאצאי בית דוד לקחת חלק בהנהגת הממשל העצמי של פחוות יהודה.
בנית ההתיישבות ושיקום ההריסות נתקלו בקשיים והתנהלו באיטיות. בשנה הראשונה לחזרתם של הגולים, הוקם באתר הר הבית והמקדש החרב המזבח וחודשה עבודת הקורבנות. בשנה השנייה לחזרתם של הגולים, הונחה אבן הפינה לבית המקדש השני. הפעולות הללו עוררו את חשדותיו של המנהל הפרסי השליט ואת מורת רוחם של השומרונים. בקשתם של השומרונים להשתתף בהקמת המקדש סורבה והם בנו מקדש משלהם בהר גריזים. התקבל האישור מן המלך הפרסי דריווש הראשון לבניין המקדש. משום ההשהיה בהקמת המקדש השני הפצירו הנביאים חגי וזכריה בעם להאיץ קצב הקמתו. לאחר איסוף תרומות למימון הבנייה ובנייה מאומצת לפי ההלכה והמנהג, נחנך בית המקדש השני בשנת 516 לפנה"ס.
גבולותיה של יהודה החדשה הצטמצמו במידה משמעותית לעומת שטחה טרם חורבן הבית הראשון: שטח פחוות יהודה עמד על כ-1,600 קמ"ר בלבד.
היא הייתה חלק מהאחשדרפניה (סטראפיה) "עבר-נהרה", ומושלה נקרא "פחה". היא חולקה לפלכים שעליהם משלו "שרי פלך", והפלכים נחלקו לשני חצאים, שעליהם משלו "שרי חצי פלך". בספר נחמיה נזכרים חמישה פלכים: ירושלים, בית הכרם, המצפה, בית צור וקעילה. אך קרוב לוודאי שגם יריחו וסביבתה היו פלך נפרד, ולדעת מיכאל אבי-יונה ואברהם שליט, גם תקוע הייתה כנראה פלך. בפלכים היו ערים מרכזיות וערי משנה. הערים הגדולות בתקופה זו היו ירושלים, עזה, יריחו, לכיש ועכו.
בשלהי התקופה התגברה השפעתה של התרבות ההלניסטית.
בשנת 332 לפנה"ס כבש אלכסנדר מוקדון את ארץ ישראל מידי הפרסים, ובכך תמה התקופה הפרסית והחלה התקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
ארכאולוגיה.
הממצאים הם בעיקר משלהי התקופה (המאה ה-4 לפנה"ס): מטבעות יהֻד, מטבעות שהונפקו בפחוות יהודה כשעליהם מוטבעת המילה ("יהד") באלפבית עברי עתיק.
בחלק מהמטבעות החל השימוש באלפבית הארמי לצד האלפבית העברי העתיק.
כמו כן, נמצאו בולות וידיות של קנקני חרס, שעליהם הוטבע (י'-ה' באלפבית עברי עתיק, ד' באלפבית ארמי) וכן בולות שנכתב עליהן ("יהוד", בכתיב מלא; י'-ו' בעברי עתיק, ה'-ד' בארמי).
דרום פלורידה
דרום פלורידה (באנגלית: South Florida), הנקרא גם מטרופולין אזור מיאמי, הוא אזור מטרופוליני מתהווה בדרום מדינת פלורידה בארצות הברית. האזור כולל שלושה מחוזות: ברווארד, מיאמי-דייד ופאלם ביץ'.
דמוגרפיה.
האזור המטרופוליני כולל כ-5,334,685 תושבים. 2.8 מיליון מהתושבים הם נשים (52%) ו-2.6 מיליון הם גברים (48%).
האזור כולל 2,338,450 בתים או יחידות דיור.
חלוקה אתנית:
ההיספנים והלטינים מהווים 38% [2,013,725] מהאוכלוסייה.
יהודים.
באזור המטרופולין של דרום פלורידה חיים כ-400,000 יהודים. רובם משתייכים לזרם הרפורמי. אזור זה מהווה גם יעד מבוקש להגירה של ישראלים, בשל הקהילה היהודית הגדולה ובעקבות הזדמנויות כלכליות.
אבוקה (קיבוץ)
אֲבוּקָה היה קיבוץ בעמק בית שאן, שהתקיים בשנים 1941–1952.
היסטוריה.
קיבוץ אבוקה עלה על הקרקע ב-11 ביולי 1941 בעמק בית שאן, דרומית לקיבוץ נווה איתן, על אדמות שנרכשו ממשפחת אל-עלמי בידי הקרן הקיימת לישראל. מייסדיו היו קבוצת אבוקה, מחניכי תנועת גורדוניה, שהגיעו לארץ ישראל בשנת 1934 והתיישבו בהכשרה בפרדס חנה. חברי הקבוצה עבדו בפרדסי המושבה ורכשו מחסכונותיהם פרות, תרנגולות, סוסים וכלי עבודה חקלאיים. באביב 1941 הציע להם פנחס לבון את הנקודה בעמק בית שאן, ולאחר שמשלחת שלהם סיירה במקום וחזרה עם דיווח חיובי, קיבלה הקבוצה את ההחלטה לעבור למקום. חלק מהחברים שלא היו מרוצים מההחלטה פרשו מהקבוצה.
בתחילה התיישבו חברי הקבוצה בחאן ערבי ישן בן שתי קומות, בנוי לבנים ומוקף חומת אבנים. בחאן הוקם מטבח והוכשרו חדרים למגורי משפחות. לחברים הבודדים הוקמו בתי קש. לרשותם הועמדו 2,000 דונם שהוכשרו לגידולי פלחה, ירקות ומטעים, הגם שרק 1,200 הוקצו להם באופן קבוע והשאר היו מיועדים לקיבוץ עין הנצי"ב. למרות הימצאותם בין שני נחלים שזרמו בקרבתם הם נאלצו להביא מים ממרחק, ומים הייתה אחת הבעיות המרכזיות של המקום.
בפברואר 1942 הצטרפו למקום חברי קבוצת "שדמות", אף היא מחניכי "גורדוניה", שעלו ב-1939 מאוסטריה ומפולין ושהו בהכשרה בהרצליה. האיחוד בין שתי הקבוצות הציל את משק אבוקה מקיפאון והכניס רוח חדשה בחיים החברתיים.