אירועי יולי באבחזיה הותירו לפחות 18 הרוגים ו-448 פצועים, מתוכם היו, על פי מקורות רשמיים, 302 גאורגים. אף על פי שהנוכחות הממושכת של חיילי ביטחון הפנים הסובייטים שמרה על שלום רעוע במחוז, התפרצה אלימות, והממשל הסובייטי לא התקדם כלל במציאת פתרון לבעיות הבין-אתניות. הגאורגים חשדו כי ההתקפה על הסניף האבחזי של האוניברסיטה הגאורגית תוכננה מראש בידי הבדלנים האבחזים, במטרה לעורר עימות אלים נרחב, שתאלץ את מוסקבה להכריז על ממשל צבאי במחוז, ובכך תאבד טביליסי את השליטה על האוטונומיה באבחזיה. במקביל הם האשימו את השלטון הסובייטי בהפעלת מניפולציות אתניות כדי לרסן את השאיפות הלאומיות של הגאורגים. מצד שני, טענו האבחזים, כי הקמת הסניף של אוניברסיטת טביליסי הייתה מכשיר בידי הגאורגים כדי לחזק את השליטה התרבותית במחוז, והמשיכו לתבוע חקירה על אירועי יולי ותבעו ממוסקבה להצהיר כי שום סניף של אוניברסיטת טביליסי לא יוקם בסוחומי. כיוון שלאף אחד מהצדדים לא היה הכוח לכפות פתרון צבאי על הסכסוך, הפכה, ביולי 1990, האיבה בין האבחזים לגאורגים, ל"מלחמת חוקים" למחוקקים, עד להתפרצותה של מלחמת אבחזיה באוגוסט 1992.
פיג'ו 306
פיג'ו 306 (בצרפתית: Peugeot 306) היא מכונית משפחתית קטנה שיוצרה בין השנים 1993–2002 על ידי החברה הצרפתית פיג'ו. כמקובל בחברה, מרכב המכונית מבוסס על סיטרואן ZX שהוצגה ב-1991 ועיצובה שונה.
פיג'ו 306 החליפה את הפיג'ו 309. פיג'ו 306 הוצגה לראשונה בשנת 1992 אולם שווקה החל רק בשנת 1993 בתצורת האצ'בק 3 או 5 דלתות. גרסאות הסדאן, סטיישן, וקבריולה הוצגו אחר כך. באוסטרליה הדגם נקרא פיג'ו N3 והוצג בשנת 1994.
דונלד סאת'רלנד
דונלד מק'ניקול סאת'רלנד (באנגלית: Donald McNicol Sutherland; נולד ב-17 ביולי 1935) הוא שחקן קולנוע קנדי, בעל קריירה עשירה של מעל 60 שנה בקולנוע ובטלוויזיה. הוא אביו של השחקן קיפר סאת'רלנד.
בין סרטיו הידועים ביותר: "12 הנועזים" (1967), "מ.א.ש" (1970), "הנועזים בעורף האויב" (1970), "נערת הטלפון והבלש" (1971), "הנשר נחת" (1976), "פלישת חוטפי הגופות" (1978) ו"אנשים פשוטים" (1980).
ביוגרפיה.
דונלד סאת'רלנד נולד ב-17 ביולי 1935 בסנט ג'ון שבניו ברנזוויק, קנדה
קריירה.
בתחילת שנות ה-60 החל סאת'רלנד לגלם תפקידים קטנים בסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה בבריטניה. ב-1967 זכה בתפקיד גדול ראשון ב-12 הנועזים, לצדם של לי מרווין וצ'ארלס ברונסון. תפקיד זה הוביל לשני סרטי מלחמה נוספים, ב-1970: "מ.א.ש" בבימויו של רוברט אלטמן, ו"הנועזים בעורף האויב".
סרטים אלה הקנו לו שם עולמי. בשנים שלאחר מכן הופיע בעשרות סרטים נודעים, ביניהם: "חוד המחט", "גאווה ודעה קדומה", "JFK תיק פתוח", "אדום חם", "קולד מאונטן", "הג'וב האיטלקי", "אמנות המלחמה", "אקדח אמריקאי", "המשימה קרלוס", "עת להרוג" (לפי ספרו של ג'ון גרישם), "שמור עלי", "פאניקה", "המירוץ לזהב". דיבב בסרט ההנפשה הממוחשבת "פיינל פנטזי".
בשנת 1992 השתתף במותחן הטלוויזיה "". סרט ידוע נוסף שבו דיבב (דמותו הייתה מסתורית, חסרת שם וחסרת פנים, ורק קולו נשמע בסרט) היה שר המלחמה (2005).
בשנת 2002 שיחק בדרמת הטלוויזיה של HBO "השביל למלחמה", בדמותו של מזכיר ההגנה האמריקאי קלארק קליפורד תחת שלטונו של לינדון ג'ונסון. על תפקידו בסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן משנה במיני-סדרה או סרט.
בשנים 2005–2006 הופיע בסדרת הדרמה של רשת ABC "גבירתי הנשיא".
בשנת 2008 כיכב בסרט "המירוץ לזהב" בתפקיד נייג'ל האניקאט. באותה שנה שיחק בסדרת הדרמה "כסף, דארלינג" ברשת ABC את דמותו של פטריק דארלינג השלישי. ב-2009 שב לעונה השנייה של הסדרה.
בשנת 2012 השתתף בסרט "משחקי הרעב" בתפקיד סנואו, נשיא פאנם. הוא המשיך לשחק באותו תפקיד בסרטי ההמשך: " בשנת 2013, " בשנת 2014 ו"" בשנת 2015.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הדרמה "הסוד של מילטון".
בשנת 2018 שיחק בתפקיד הראשי בדרמה הקומית "אהבה בדרכים", בקומדיה "ערכו של אדם" ובסרט הדרמה "בסמטי בלוז". שיחק גם בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה של רשת FX Networks "נאמנות" בדמותו של ז'אן פול גטי.
בשנת 2019 שיחק בסרט "אד אסטרה" ובסרט האוסטרלי "הציור".
בשנת 2020 שיחק במיני-סדרת הדרמה הפסיכולוגית "היית צריכה לדעת" של רשת HBO. בשנת 2022 שיחק במותחן האסונות של רולנד אמריך "הספירה לאחור" אשר יצא לאקרנים בפברואר 2022.
פרסים והוקרה.
הוא זכה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב ב-1995 על תפקיד המשנה בסרט הטלוויזיה "האזרח איקס". ב-2002 זכה בפרס גלובוס הזהב על תפקידו המשני בסרט הטלוויזיה "השביל למלחמה".
בינואר 2011 קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2017 זכה בפרס אוסקר לשם כבוד על תרומתו לקולנוע.
פרשת הפנסיות במפעל הפיס
באמצע שנות ה-90 התפרסמו באמצעי התקשורת בישראל תנאי הפרישה שניתנו לאחדים מבכירי מפעל הפיס שפרשו ממנו, ונמתחה עליהם ביקורת.
בדו"ח מבקר המדינה לשנת 1994 נבדקו תנאי הפרישה של יושב ראש דירקטוריון מפעל הפיס, גדעון גדות. בעקבות הדו"ח פנה ב-1996 היועץ המשפטי לממשלה, מיכאל בן יאיר, אל מפעל הפיס בבקשה לבחון מחדש את תנאי הפרישה של הבכירים.
בתחילה ניסה מפעל הפיס, בראשותו של יושב ראש הדירקטוריון החדש, אברהם כ"ץ-עוז, לדחות את טענות התקשורת, ולהותיר את תנאי הפרישה על כנם. אולם, בגבור הלחץ התקשורתי, נאלץ מפעל הפיס לשנות את עמדותיו. כץ עוז מינה בספטמבר 1997 ועדה בראשות עורך הדין אמנון זכרוני לבדיקת תנאי הפרישה. לאחר כחצי שנה של דיונים המליצה הוועדה על הקטנת תנאי הפרישה באופן משמעותי. בנוסף, בשנת 1997 הקים מפעל הפיס מועצה ציבורית, בראשות נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר, שתפקידה לייעץ בנושאי מדיניות ארוכת טווח ואתיקה מקצועית. המועצה דנה אף היא בנושא והמליצה לדירקטוריון מפעל הפיס להגיש תביעה כנגד הפורשים בבית הדין לעבודה.
התביעה בבית הדין האזורי לעבודה.
במרץ 1998 הגיש מפעל הפיס תביעה לבית הדין האזורי לעבודה, ובה התבקש בית הדין לבטל, רטרואקטיבית מיום הפרישה, חלק מתנאי הפרישה של שלושה מבכירי מפעל הפיס לשעבר. התביעה הוגשה נגד יושב ראש דירקטוריון מפעל הפיס לשעבר, גדעון גדות, המנכ"ל לשעבר אליצור גורן, וסמנכ"לית השיווק לשעבר רחל גואטה, שפרשו בשנים 1996-1994. המשפט (עב 300851/98) התנהל במשך כ-5 וחצי שנים בפני השופטת ורדה וירט-ליבנה.
טענת מפעל הפיס הייתה, בעיקרה, כי תנאי הפרישה חורגים מהמקובל במגזר הציבורי ונוגדים את תקנת הציבור. כלומר, נוגדים נורמות בסיסיות של התנהגות בחברה הישראלית. לפי טענה זו, מפעל הפיס הוא גוף דו-מהותי (כלומר, נמצא בין התחום הציבורי והתחום הפרטי), ולכן יש להשוות את תנאי הנתבעים למגזר הציבורי. הטענות גובו בחוות דעתו של היועץ המשפטי לממשלה.
טענות הנתבעים היו כי מפעל הפיס הוא חברה פרטית, הרשאית לקבוע את שכר בכיריה. לטענתם, כל החוזים אושרו כדין, על פי דיני החברות, והתנאים בחוזים אלו אינם חורגים מהמקובל עבור בכירים במשק, כגון מנכ"לי בנקים. לכן, לטענתם, אין עילה להתערב בחוזה חתום, ובמיוחד כאשר הנתבעים נסמכים על כספי הפרישה.
פסק הדין בבית הדין האזורי לעבודה.
פסק דינו של בית הדין האזורי לעבודה ניתן באוקטובר 2003.
בנוסף חייב בית הדין את הנתבעים בהוצאות משפט, בסך של 35,000 ש"ח מכל אחד מהנתבעים.
המשך הפרשה.
בשנת 2004 ערערו שלושת הנתבעים בנפרד לבית הדין הארצי לעבודה. המשפט נערך בפני השופטים סטיב אדלר, נילי ארד ועמירם רבינוביץ (עע 1046/04, עע 1048/04, 1086/04), שדנו בערעורים כבמקשה אחת. באוגוסט 2005 דחה בית הדין הארצי את הערעורים והותיר את החלטת בית הדין האזורי על כנה. הנתבעים עתרו לבג"ץ ובעקבות זאת נפתח הליך גישור, אצל השופט בדימוס יצחק זמיר. באוגוסט 2007 נחתם הסכם פשרה בין הצדדים. בפשרה אושררו תנאי הפנסיה של הנתבעים שנקבעו בבית הדין האזורי, אולם סכומי ההחזרים מהנתבעים הופחתו. תשלומיהם של גדות ושל גורן נפרסו לעשר שנים, ואלה של גואטה נפרסו לחמש עשרה שנים. ההסכם אושר על ידי היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, ולאחריו אשרר אותו בג"ץ.
הונדה אקורד
הונדה אקורד הוא שמה המסחרי של סדרת מכוניות, המיוצרות על ידי חברת המכוניות היפנית הונדה משנת 1976 עד היום.
הונדה אקורד הייתה המכונית היפנית הראשונה ששווקה בארצות הברית בשנת 1982. בארצות הברית היא הייתה המכונית היפנית הנמכרת ביותר במשך 15 שנים רצופות (1982–1997). במשך השנים הונדה הציגה גרסאות שונות לכול דור. בדור הראשון (1976) היא הוצגה כסופר מיני, ובשנת 1980 הגרסאות הורחבו לסדאן קופה וואגן.
היסטוריה.
הונדה אקורד 1 שווקה בשנת 1976 עם 68 כוחות סוס. האקורד הייתה גדולה יותר מהונדה סיוויק. בשנת 1978 שווקה גרסת ה-LX שהוסיפו לדגם בין היתר מזגן ושעון דיגיטלי. ב-1979 שווקה גרסת הסדאן בעלת 72 כוחות סוס. בשנת 1981 שווקה גרסת ה-SE ובה כיסאות עור וחלונות חשמליים. המכונית התחרתה במכוניות: ניסאן בלובירד, טויוטה קורונה, מאזדה קפלה ומיצובישי גאלנט.
הדור השני של האקורד הופיע בשנת 1981. מבחינה המכנית המודל החדשה דומה מאוד לדור הראשון עם אותו סוג של מנוע 1,751 סל"ד המספק 75 כ"ס, תיבת הילוכים ידנית בעלת 5 הילוכים ואוטומטית בעלת 3 הילוכים.
בדור השני של הונדה אקורד ירדה תצרוכת הדלק ב-15% ביחס לדור הקודם. בשנת 1983 הונדה שיפרה את תיבת ההילוכים האוטומטית ברכב לארבעה הילוכים. בנוסף נוספו לכל המכוניות חלונות חשמל, נעילה חשמלית וסאנרוף. הדור השני ירד מקו היצור בשנת 1985.