בשנת 1965 עבר טרודל לחיות באוטאווה. הוא לימד תקופה קצרה באוניברסיטת קרלטון, ואף היה ראש מחלקת ההיסטוריה עד שנת 1968. משנת 1968 עד פרישתו ממשרתו האקדמית בשנת 1982 היה חוקר ופרופסור להיסטוריה של צרפת החדשה באוניברסיטת אוטאווה. בשנת 1970 התחתן עם אשתו השנייה, מישלין דא'לרי, גם היא פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת אוטאווה. טרודל נפטר ב-11.1.2011 ממחלת הסרטן.
פועלו האקדמי.
טרודל עסק בהיסטוריה של קנדה, והתמחה בהיסטוריה של האזורים בצפון אמריקה שבמאות ה-16 עד ה-18 היוו טריטוריה צרפתית, ומכונים "צרפת החדשה". טרודל נחשב לאחד ההיסטוריונים המשמעותיים ביותר בתחום. בעבודותיו שם דגש על הפרדת הנושא מאידאולוגיות דתיות ולאומיות, והתייחסות אובייקטיבית ככל הניתן להיסטוריה. כל ספריו של טרודל (מעל 40 במספרם) נכתבו בצרפתית, וכעשרה מהם תורגמו לאנגלית. בין הבולטים שבהם:
דורין מאסי
דורין מאסי (באנגלית: ; 3 בינואר 1944 – 11 במרץ 2016) הייתה פרופסורית בריטית שהתמחתה בסוציולוגיה ובגאוגרפיה. תחומי המחקר העיקריים שלה היו גאוגרפיה מרקסיסטית, גאוגרפיה פמיניסטית () וגאוגרפיה תרבותית. מאסי כיהנה כפרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטה הפתוחה באנגליה. עבודתה על גאוגרפיה ומרחב מוכרת בכל העולם.
קורות חיים.
דורין ברברה מאסי נולדה במנצ'סטר שבאנגליה. היא נולדה למשפחה במעמד הפועלים, ומותו המוקדם של אביה ג'ק הותיר את אמה ננסי כמפרנסת העיקרית שלה ושל אחותה. בזכות מדיניות הרווחה שהייתה נהוגה בבריטניה, מאסי זכתה לחינוך הגון ודיור מסובסד ובילתה את רוב ילדותה בוויתנשוו (), פרבר של דרום מנצ'סטר באנגליה. כשסיימה את חטיבת הביניים קיבלה מאסי מלגה לתיכון מנצ'סטר ובסיומו קיבלה מלגה נוספת לאוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1966 סיימה מאסי בהצטיינות את התואר הראשון שלה בגאוגרפיה והמשיכה להתמחות בגאוגרפיה כללית. מאסי אהבה במיוחד את הקשר בין גאוגרפיה לתחומים נוספים. היא שוחחה רבות עם פיזיקאים, אנתרופולוגים ואישים מהתמחויות שונות. עם סיום לימודיה החלה לעבוד ב בלונדון, שבחן את בעיות הערים בבריטניה, שם היא מצאה מגוון של קולגות מתחומים שונים.
בשנים 1971–1972 מאסי עזבה את עבודתה במרכז ללימודי הסביבה והחלה ללמוד תואר שני במדעי האזור באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה. היא בחרה להתמחות גם במדעיים רציונליים יותר, כמו כלכלה מתמטית, על מנת להבין טוב יותר את הבסיס של מדעי האזור. באוניברסיטת פנסילבניה מאסי פגשה קבוצה של מרקסיסטים צרפתיים והחלה להיות מעורבת מאוד בדיונים על מרקסיזם. כשחזרה לבריטניה כתבה מאמר בשם "לקראת ביקורת על תורת המיקום התעשייתית", שפורסם בשנת 1973.
מאסי חזרה לעבוד במרכז ללימודי הסביבה, ובשנת 1973 הצטרפה לוועדה העוסקת בדיון מדיני בנושא ערים ואזורים פנימיים, ובאי השוויון בין צפון לדרום בריטניה. ב-1979, עם הקמתה של ממשלה חדשה, המרכז הסביבתי בו עבדה מאסי נסגר והיא החלה ללמד באוניברסיטת קליפורניה.
ב-1982 מאסי מונתה לפרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטה הפתוחה. היא האמינה ששם תוכל להיות המרצה והחוקרת שהיא רוצה להיות. האוניברסיטה הפתוחה התבססה על האמונה שטכנולוגיה יכולה להביא הזדמנות ללמידה ברמה גבוהה, גם לאנשים שלא הייתה להם אפשרות ללמוד באוניברסיטה מסורתית. מאסי נשארה באוניברסיטה הפתוחה על אף הצעות פרופסורה ממקומות שונים, ביניהם גם מאוניברסיטת אוקספורד. היא האמינה בפתיחות ובנגישות של האוניברסיטה הפתוחה, ונשארה נאמנה לאמונתה 27 שנים, עד פרישתה לפנסיה.
הפעילות המקצועית של החוקרת.
עבודתה של מאסי נגעה במגוון תחומים של גאוגרפיה: גאוגרפיה כלכלית, גאוגרפיה מרקסיסטית, גאוגרפיה פמיניסטית וגאוגרפיה תרבותית. היא הבינה את יחסי הכוחות בכל אחד מהתחומים ואתגרה אותם.
עבודתה המוקדמת במרכז ללימודי סביבה בלונדון ביססה את עבודתה האקדמית המאוחרת יותר בגאוגרפיה כלכלית, ובמיוחד את תאוריית 'חלוקות העבודה המרחביות' שאומרת כי חוסר אחידות הכלכלה הקפיטליסטית יצרה פילוגים בין אזורים עשירים ועניים וגרמה לאי שוויון חברתי.
מאסי בחנה את המרחב והמקום בהיבטים שונים. היא חקרה באמצעות הגאוגרפיה את הדינמיקה בעולם וניווטה מחדש את מושגי המרחב והגאוגרפיה ככאלו הנבנים דרך פעולה, בניגוד לתפיסה שהם מחליפים את הפעולה. באמצעות הרעיון הזה, היא הצביעה על השפעות מרובות במרחב ועל אחריות מוסרית ופוליטית המעוצבת על ידי מה שהיא כינתה "גיאומטריות של כוח". תובנות אלה שינו מאוד את ההבנות ביחסי הגומלין של מרחב, זמן, כוח ופוליטיקה.
פרנסס פוקס פיבן
פרנסס פוקס פיבן (באנגלית: Frances Fox Piven; נולדה ב-10 באוקטובר 1932) היא פרופסור למדעי המדינה וסוציולוגיה, אקטיביסטית וסופרת אמריקאית-יהודייה, הידועה בזכות עבודתה למען צמצום העוני והגברת אחוזי המצביעים בארצות הברית.
קורות חיים.
ראשית חייה.
פרנסס פוקס פיבן נולדה ב-10 באוקטובר 1932 בקלגרי שבקנדה, להורים יהודים שהיגרו משטעטל ליד מינסק. כשהייתה בת שנה עברה איתם לקווינס, ניו יורק, שם גדלה ולמדה. כשהייתה בת 15, אחיה שכנע את הוריהם לשלוח עבורה בקשת קבלה לאוניברסיטת שיקגו, בקשה שנענתה בחיוב ופיבן אף קיבלה מלגה. בזמן לימודיה באוניברסיטה, פיבן עבדה כמלצרית על מנת לפרנס את עצמה.
לימודים וקריירה.
בשנת 1953 סיימה פיבן תואר ראשון בתכנון ערים, ובשנת 1962, לאחר שסיימה תואר שני ודוקטורט, עברה לניו יורק. שם, עבדה פיבן לתקופה קצרה כמתכננת ערים, ובשנת 1963 החלה לעבוד כעמיתת מחקר באחת מהסוכנויות הראשונות למען צמצום העוני בארצות הברית (סוכנות Mobilization for Youth.) בזמן עבודתה בסוכנות פיבן פגשה את בן זוגה השני, ריצ'רד קלווארד , ובשנת 1966 כתבה איתו מהדורה של המגזין "The Nation" בשם "משקל העוני: אסטרטגיה לסיום העוני" ("The Weight of the poor: a Strategy to End Poverty" ). מספר שנים לאחר מכן, ב-1971, השניים כתבו ספר בשם "ויסות העוני: תפקודה של מערכת הרווחה" ("Regulating the Poor: The Functions of Public Welfare"). בספר זה, קראו השניים למיטוט מערכת הרווחה הקיימת והחלפתה באחת הכוללת הכנסה מינימלית מובטחת. עבודתם המוקדמת של פיבן וקלווארד היוותה בסיס לארגונים רבים, ביניהם "ארגון זכויות הרווחה הארצי", אותו פיבן גם עזרה להקים. בנוסף לכך, השניים פרסמו מספר ספרים ומאמרים נוספים.
בין השנים 1966–1972, הרצתה פיבן באוניברסיטת קולומביה. לאחר מכן, הרצתה באוניברסיטת בוסטון בה לימדה עד שנת 1982. בשנה זו, לאחר סכסוך שפרץ עקב שביתה שבה לקחה חלק פעיל, עברה להרצות באוניברסיטת העיר ניו יורק, שם היא מרצה עד היום.
בין השנים 2006–2007 כיהנה פיבן בתפקיד נשיאת .
חיים אישיים.
פרנסס פוקס פיבן הייתה נשואה להרמן פיבן, ולהם בת. לאחר מכן נישאה לריצ'רד קלווארד עד מותו בשנת 2001.
פעילות מקצועית.
המחאה הראשונה בה השתתפה פיבן הייתה "מחאת המיסים של הסופרים והעורכים בזמן מלחמת וייטנאם", במסגרתה חתמה על נכונותה שלא לשלם מיסים כל עוד המלחמה מתחוללת.
במהלך הקריירה שלה, פיבן עזרה להקים ארגונים חברתיים רבים, דוגמת "ארגון זכויות הרווחה הארצי" ו-"HumanSERVE", ארגונים שנלחמים למען זכויות הרווחה והגדלת אחוזי המצביעים, בהתאמה. בנוסף, פיבן הייתה חברה בארגונים נוספים, כגון "האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות", ו"הסוציאליסטים הדמוקרטיים של אמריקה", והייתה בעמדות מפתח בעוד מספר רב של איגודים מקצועיים, כמו "האיגוד האמריקאי למדעי המדינה" ו"האגודה למען חקירת בעיות חברתיות" .
המטרות המרכזיות של פיבן במחקרה ובפעילותיה הן שיפור מערכת הרווחה, עזרה ממשלתית לתושבים מתחת לקו העוני, ועידוד ההצבעה בקרב הציבור האמריקאי.
עבודתה המפורסמת ביותר, "מסמכי פרנסס פוקס פיבן" ("Frances Fox Piven Papers"), היא אסופה באורך 72 עמודים, שעיקרה מסמכים רשמיים בנושא מערכת הרווחה, ונחשבת לאחת מהעבודות החשובות ביותר בנושא.
סארה בנת יוסף אל-אמירי
סארה בנת יוסף אל-אמירי ( באנגלית: Sarah Al Amiri, בערבית: سارة بنت يوسف, נולדה באיחוד האמירויות בשנת 1987 ) היא שרה לטכנולוגיות מתקדמות במשרד התעשייה והטכנולוגיה המתקדמת בממשלת איחוד האמירויות הערביות, יו"ר סוכנות החלל של איחוד האמירויות ומועצת המדענים של איחוד האמירויות הערביות וסגנית מנהל הפרויקטים של משימת תקוות מאדים באיחוד האמירויות.
ראשית חייה וחינוך.
אל-אמירי נולדה באיחוד האמירויות הערביות בשנת 1987. היא למדה מדעי המחשב ב, ובעלת תואר ראשון ושני. היא התעניינה מגיל צעיר בהנדסת תעופה וחלל אבל גדלה בתקופה שבה לאיחוד האמירויות הערביות לא הייתה תוכנית חלל.
מחקר וקריירה.
אל-אמירי החלה את הקריירה שלה במכון האמירויות למדע וטכנולוגיות מתקדמות , בו עבדה בפרויקטים על על הלוויינים DubaiSat-1 ו- DubaiSat-2. ב-2018 היא מונתה ליו"ר מועצת איחוד האמירויות למהפכה התעשייתית הרביעית. בשנת 2016 כהנה בתפקיד ראש מועצת המדענים של האמירויות.
בשנת 2016 היא הובילה את פרויקט המדעי של איחוד האמירויות משימת תקווה מאדים, הופ. הפרויקט בוצע בשותפות עם אוניברסיטת קולורדו בולדר, אוניברסיטת קליפורניה, ברקלי ואוניברסיטת אריזונה סטייט. בנובמבר 2017 היא הייתה נציגת האמירויות הראשונה שהרצאתה בתוכנית TED הבינלאומית במסגרת Dubai Salon על משימת Hope Mars בלואיזיאנה. . חללית המשימה שוגרה ביולי 2020 והגיעה למאדים בפברואר 2021 ביום השנה ה-50 לאיחוד האמירויות הערביות. בשנת 2015, הפורום הכלכלי העולמי כיבד אותה כאחת מ-50 המדעניות הצעירות שלו על תרומתה למדע, טכנולוגיה והנדסה בפורום הכלכלי העולמי .