ב-31 בינואר 2003 נעצר מברודי במוסקבה עם דרכון מזויף. הוא הואשם באחזקת דרכון מזויף ואי-תשלום מיסים. ב-2 בדצמבר 2003 הוא נשפט בפרשת הדרכון המזויף וקיבל עונש מאסר של שנה וחודש. ב-27 בינואר 2004 סגרה ועדת החקירות של רוסיה את תיק אי-תשלום המיסים. ב-3 בפברואר 2004 הואשם סרגיי מברודי בארגון תרמית פיננסית. החקירה בנושא הסתיימה ב-31 בינואר 2006 והחלו דיוני בית משפט. ב-28 באפריל 2007 נשפט מברודי לארבע וחצי שנות מאסר. תקופת המאסר הסתיימה ב-22 במאי 2007 ומברודי שוחרר.
לאחר שחרורו.
כשנה לאחר השחרור מברודי פרסם ספר על חייו. במהלך מסיבת עיתונאים להצגת הספר, ההוצאה לפועל הגישה למברודי סיכום דרישות של בעלי המניות לשעבר שדרשו ממנו 300 מיליון רובל.
ב-10 בינואר 2011 הכריז מברודי על הקמת חברה חדשה "MMM-2011" כאשר הוא הודיע רשמית שמדובר בתרמית פירמידה. למרות זאת מניות החברה היו מבוקשות לאור הבטחת מברודי שהרווחים יהיו 20-30% בחודש. ביוני 2012 הוא הודיע על סגירת החברה ופתיחת "MMM-2012". "MMM-2012" הוכרזה כרשת חברתית.
ב-14 במרץ 2012 נעצר סרגיי מברודי באשמת אי-תשלום קנס בגובה 1,000 רובל. בהתאם להודעת עורך דינו קיימים עוד 300 צווי מעצר מסוג זה אשר העונש המצטבר בגינם מגיע ל-12 שנות מאסר (15 יממות עבור כול דו"ח).
באוגוסט 2012 הודיע מברודי על כוונתו להקים באוקראינה מפלגה שתתמודד בבחירות לפרלמנט המקומי.
במהלך שנים 2015–2017 הפעיל מברודי תרמית פירמידה בכמה מדינות אפריקה.
ב-25 במרץ חש מברודי כאבים בליבו, והוחש לבית החולים, למחרת ב-26 במרץ מברודי נפטר בבית החולים.
דור הולך ודור בא
דור הולך ודור בא : געגענווערטיג און צוקונפטיגע גענאראציאנען (יידיש: דור הולך ודור בא: דור ההווה ודורות העתיד) הוא חיבור היסטורי-הגותי מאת אברהם גולדפדן הדן במצבו העגום של עם ישראל בתחילת המאה ה-20 ומציע דרכים לתיקון. הספר הופיע בשנת תר"ע בהוצאת היברו פבלישינג קומפני בניו יורק.
מקורות הספר.
בספר, שהופיע בשנת תר"ע, כשנתיים לאחר מותו של גולדפדן, כונסו שני מאמרים שנכתבו בתקופות שונות ופורסמו בבמות שונות. החלק הראשון נקרא "דור הולך" והכותרת ביידיש היא אונדזער מכה (המכה שלנו). חלק זה נכתב בתקופה בא גר גולדפדן בפריז בראשית המאה ה-20 והושלם בשנת 1902. כתריאל צבי שרהזון, המוציא לאור של העיתון היידי הניו יורקי הגדול הידישעס טאגעבלאט, נענה לבקשתו של גולדפדן לפרסם את החיבור בעיתונו והחיבור החל להופיע בהמשכים על דפי הטאגעבלאט החל מ-8 בנובמבר 1904 ועד 2 בדצמבר אותה שנה.
את חלקו השני של החיבור שנקרא "דור בא" החל גולדפדן לכתוב בפריז וסיימו כפי הנראה רק לאחר שובו לארצות הברית בשנת 1904. חלק זה פורסם לראשונה בעיתון "מיניקעס יום טוב בלעטר" באותה שנה.
חלקו הראשון של הספר יועד לכלל הציבור היהודי בעוד חלקו השני פונה בעיקר ליהדות ארצות הברית.
דור הולך.
מאמר זה הופיע תחת הכותרת: "אונדזער רפואה" (רפואתנו) ותת הכותרת בתרגום לעברית הייתה:
בחלק זה סוקר גולדפדן תהליכים ושינויים שעברו על החברה היהודית במזרח אירופה בתקופת ההשכלה והביאו להתדרדרותה הרוחנית והמוסרית, גרמו לניכור ולהתבוללות והעמידוה על סף אובדן וכליה.
דור בא.
חלקו השני של הספר, "דור בא", מוגדר כחיבור פדגוגי. חלק זה מחולק לשני חלקי משנה. החלק הראשון, "די רפואה" (הרפואה), עוסק במצב הירוד של החינוך והמוסר בכלל בערים תעשייתיות ומציע פתרונות חינוכיים אפשריים. החלק השני נקרא "אונדזר רפואה בפרט פאר יידן" (רפואתנו במיוחד ליהודים). בחלק זה מציע גולדפדן פתרונות חינוכיים ליהודי ארצות הברית הסובלים מניכור לדת וללאומיות היהודית, כפי שתיאר בחלקו הראשון של החיבור.
בעוד בחלקו הראשון של החיבור ניכרת אהדת גולדפדן לתנועה הציונית, חלקו השני, המופנה ליהודי ארצות הברית, כתוב בסגנון "אחד-העמי" הקורא קודם לפדיון הרוח ואינו עוסק כמעט בגאולת הארץ. דווקא הקניית חינוך יהודי דתי, לאומי ומוסרי יסייעו, לדעת גולדפדן, ליהודי אמריקה להיות אזרחים אמריקאים נאמנים ומועילים.
ג'יימס רותמן
ג'יימס רותמן (באנגלית: James Rothman, נולד ב-3 בנובמבר 1950) הוא ביוכימאי יהודי-אמריקאי ופרופסור באוניברסיטת ייל. רותמן עומד גם בראש המחלקה לביולוגיה תאית בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה ומנהל המכון לננוביולוגיה בקמפוס המערבי של ייל. בשנת 2013 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, עבור מחקרו על תנועת בועיות, יחד עם רנדי שקמן (Randy Schekman) ותומאס סודהוף (Thomas C. Südhof). כמו כן הוא זכה ב-2002 בפרס לסקר למחקר בסיסי ברפואה.
קורות חיים.
רותמן נולד במסצ'וסטס שבארצות הברית. ב-1971 קיבל רותמן תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת ייל וב-1976 עשה דוקטורט בכימיה ביולוגית באוניברסיטת הרווארד. מאוחר יותר עשה את הבתר-דוקטורט שלו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בנושא גליקוזילציה של חלבונים ממברנליים. ב-1978 החל את המחקר על בועיות במחלקה לביוכימיה של אוניברסיטת סטנפורד. בשנות ה-80 וה-90 הוא חקר את התעבורה של בועיות בתאים של יונקים. בין השנים 1988–1991 עבר לאוניברסיטת פרינסטון. הוא קיבל בתחילת דרכו תמיכה מה-NIH. מאוחר יותר עבר לניו יורק והקים את המחלקות לביולוגיה תאית ולביופיזיקה במרכז לחקר הסרטן על שם סלואן-קטרינג (Memorial Sloan–Kettering Cancer Center), שם שימש גם כסגן נשיא. ב-2003 הפך לפרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת קולומביה ועמד בראש המרכז לביולוגיה-כימית. ב-2008 הוא עבר לאוניברסיטת ייל.
מחקריו.
מחקרו של רותמן עוסק בדרך בה בועיות מגיעות למיקום הנכון בממברנת התא ואיפה ומתי תוכנן משוחרר. הוא חקר את המנגנונים באמצעותם הבועיות מתאחות עם אזור המטרה בממברנה. הוא מצא את החלבונים שעוזרים לבועיות להינעץ בממברנה, ולאחר מכן להתאחות איתה. כמות החלבונים שקשורים לאותן בועיות ומבצעים בפועל את תהליך הנעיצה הוא רב, וכך מתאפשרת הספציפיות של הנעיצה בממברנה. בין היתר פיתח רותמן שיטה אין ויטרו בה משתמשים בתאים שעברו פירוק (lysates) למדידה של ההובלה מהגולג'י.
לתנועת הבועיות יש תפקידים פיזיולוגיים רבים, ובהם חלוקת תא, תקשורת בין-תאית ובפרט בין תאי עצב, הוצאה של הורמונים ועוד. יש קשר בין פגמים בתהליכים אלה לבין מחלות שונות, ובהן סוכרת ומחלות זיהומיות שונות. רותמן גם פיענח מעבר של חומרים בין מדורים שונים בתא באמצעות הבועיות, תהליך שאף לו יש חשיבות רבה לצורך הבנת המנגנון שבו משתחררים חומרים, ובהם נוירוטרנסמיטרים, חלבונים והורמונים מהתא ובהכנסה של חומרים לתא.
רותמן הוא חבר באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) מאז 1993 ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים מאז 1994.
המרכז התיאטרוני בנווה צדק
המרכז התיאטרוני בנווה צדק היה תיאטרון שפעל בשכונת נווה צדק בתל אביב בשנות השמונים של המאה העשרים.
אודות התיאטרון.
המרכז התיאטרוני בנווה צדק נוסד בשנת 1981 בידי עודד קוטלר, שהיה מנהלו בשנים הראשונות. קבוצת התיאטרון קיבלה מבנה קבע מידי עיריית תל אביב-יפו. הבניין שוכן ברחוב יחיאלי 6, באולם "ירון ירושלמי", בבניין בית הספר העזוב על שם יחיאלי בשכונת נווה צדק בתל אביב, שעבר שיפוץ. בבניין הציג בעבר התיאטרון הארץ-ישראלי הראשון. הבניין שופץ לראשונה בתחילת שנות השמונים, ממנו התפתח מרכז סוזן דלאל של היום.
היה זה קולקטיב יוצר בו שיחקו בין השאר סיני פתר, חוה אורטמן, פביאנה מיוחס, עמי כץ, פטר גדיש ושמיל רובינשטיין. הקבוצה הופיעה ברחבי הארץ והרבתה לקיים ימי תיאטרון בהפסקות צהרים במקומות עבודה ובמתנ"סים. כל השחקנים קיבלו שכר שווה וקיבלו החלטות אמנותיות במשותף.
סיני פתר החליף את קוטלר וכיהן כמנהל בשנים משנת 1984 ועד לשנת 1986, אז התפרקה הקבוצה.
ב-1984 עודד קוטלר זכה בפרס יו"ר הכנסת לאיכות החיים על פעילותו בתיאטרון נווה צדק.
התיאטרון הוקם על בסיס קבוצת הפרויקט שהקימה נולה צ'לטון ופעלה במסגרת תיאטרון חיפה, שעסקה במחזאות מקורית, בעיקר תיעודית. הקבוצה מצאה עצמה ללא מסגרת, מכיוון שבתיאטרון חיפה טענו שהקבוצה מיצתה את נושא המחזאות המקורית וגם בגלל שרוב אנשי הקבוצה מתגוררים בתל אביב.
הצגות נבחרות.
ההצגה הראשונה שפתחה את המרכז הייתה "מסיבת פורים של אדם בן כלב", על פי "אדם בן כלב" מאת יורם קניוק בעריכתה ובבימויה של נולה צ'לטון. ההצגה סיפרה על מסיבת פורים בבית חולים לחולי נפש ניצולי שואה. היא הייתה רבת משתתפים, בין השחקנים: גילה אלמגור, עדנה פלידל, נועם כהן, רוני לרנר ועודד קוטלר. ההצגה גובשה במפגש של השחקנים עם ניצולי שואה.
ההצגה השנייה הייתה "נשים מוכות", שעסקה במתרחש במקלט לנשים מוכות במרכז הארץ ומתארת את עולמן הפנימי והחיצוני. ההצגה הייתה שיתוף פעולה בין תיאטרון אוניברסיטת תל אביב לקבוצת התיאטרון של נווה צדק. בהצגה שיחקו מיקי מבורך, נטע אורן, רולנדה קאן, דפנה שניידרמן, דיתה אראל ורבקה שונשו. השחקניות התארחו במקלט לנשים מוכות בהרצליה. המחזה מגולל עדויות של הנשים, רובן ממוצא מזרחי, על עברן וקשיי הקליטה בישראל.
ב-1981 הועלה המחזה "מחלקה 3, כיתה 1", מאת דליק ווליניץ, בבימויו של איציק ויינגרטן. בהצגה השתתפו רוברטו פולק, יעקב יעקובסון, עמוס לביא, איציק ויינגרטן, סיני פתר, עפרה ויינגרטן, יוני חן ומכרם ח'ורי. ההצגה מספרת על קורותיה של כיתת צנחנים, בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים, החל בטירונות והמשך בפעולות שיטור במחנות הפליטים ברצועת עזה. זה היה המחזות הראשונים שהציגו ערבים מהשטחים הכבושים על בימת התיאטרון הישראלי.