בדצמבר 1942 הצטרף ארצ'ינסקי, שהיה ידוע בכינויו המחתרתי "מארק", לארגון ז'גוטה כנציג המפלגה הדמוקרטית. הוא היה חבר בהנהלת הארגון ושימש כגזבר. הוא עמד בראש "מחלקת הלגליזציה" (Referat legalizacyjny) בארגון, שהנפיקה מסמכים מזויפים, כגון, רישיונות עבודה, תעודות זהות (קנקארטה), אישורי מעבר, ותעודות נישואין. מסמכים אלה חולקו ליהודים על ידי ז'גוטה על מנת לשחררם מחובת הכניסה לגטאות או כדי להימלט מהם. באפריל 1943 הקים סניף של ז'גוטה בקרקוב, עיר הולדתו. הוא שימש כרכז וקשר בין סניפי הארגון המקומיים לבין מטה הארגון בוורשה. נחשב לאחד מעמודי התווך של המבצע הגדול להצלת יהודי פולין תוך סיכון חיים וגילוי אומץ ומסירות רבה.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה המשיך ארצ'ינסקי בפעילותו הפוליטית כשבין השנים 1947–1952 כיהן כחבר בפרלמנט הפולני, הסיים במשרד התקשורת מטעם המפלגה הדמוקרטית. הוא היה פעיל באיחוד הלוחמים לחופש ודמוקרטיה (ZBoWiD) וכיהן כנשיא האגודה הפולנית לתיירות וסיור. בנוסף, עסק בעיתונות. ארצ'ינסקי נפטר בוורשה בשנת 1979.
הכרה והנצחה.
בעקבות פניית ארגון פרטיזנים לוחמי מחתרת ומורדי גטאות ישראל במכתב ליד ושם, והצהרתו של אברהם ברמן, יו"ר הוועד המרכזי של היהודים הניצולים בפולין, הוכר ארצ'ינסקי ב-18 במאי 1965 כחסיד אומות העולם. ארצ'ינסקי הוזמן לביקור בישראל כחבר משלחת תנועת המחתרת הפולנית לרגל 20 שנה לניצחון על גרמניה הנאצית ונכח בטקס ביד ושם. שנה לאחר מכן, ב-10 במאי 1966 ניטע עץ לכבודו בשדרת חסידי אומות העולם. על פעילותו הפוליטית והתנגדותו לכיבוש הגרמני זכה בעיטורים רבים. על כך גם קיבל אזרחות כבוד של ורשה. שמו מונצח בקיר הכבוד של יד ושם בגן חסידי אומות העולם שבירושלים.
ז'ילבר לסאז'
ז'ילבר לסאז' (בצרפתית: Gilbert Lesage; ) היה צרפתי חבר בקהילת הקוויקרים, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה ילדים ומשפחות יהודיות ממוות בידי הנאצים.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
לסאז' השתייך לקבוצה של פקידים בכירים בממשל וישי שפעלו באומץ לב בניגוד להוראות מגבוה, כדי להציל יהודים.
לסאז' היה פציפיסט ובגיל 19 הצטרף לקווייקרים. הוא ידע את השפה הגרמנית ולכן בשנות ה-30 של המאה ה-20 נשלח מטעם הקוויקרים לפעילות בגרמניה. כבר אז גילה רגישות לגורלם של היהודים הנרדפים. הוא עסק בפעילות צדקה בברלין מסוף 1932 ובתחילת 1933 נאסר על ידי הנאצים וגורש מגרמניה.
בקיץ 1940 הציע לסאג' את שירותיו למשטר וישי, ושימש כראש הלשכה הסוציאלית לזרים.
באוגוסט 1942, כאשר הרשויות הצרפתיות החלו לרדוף את היהודים ולהסגירם לידי הגרמנים, היה לסאז' אחד האחראים על רשימות היהודים לגירוש, לפי הוראות מזכ"ל המשטרה הצרפתי, רנה בוסקה. לסאז' לא ציית לפקודותיו והזהיר בחשאי את ארגוני ההצלה היהודים מפני מעצרים קרובים ושילוחים, וכך התאפשר להסתיר את רוב הילדים שהועברו לגירוש. כאשר בוסקה ביטל את כל הפטורים מגירוש, התעלם לסאז' גם מהצו הזה ושלח לפקידים הוראות להעניק פטור לילדים יהודים מתחת לגיל 15. הוא ניהל באופן אישי את תהליך הבחירה במחנה המעבר ונישיו (Camp de Vénissieux) ליד העיר ליון וכך הצליח לשחרר 108 ילדים יהודים מגירוש. פקודיו עשו זאת גם במקומות אחרים בהם רוכזו יהודים, בסמוך לערים מאקון, קלרמון-פראן, לימוז' ומונלוסון. שוטרים דיווחו על כך לבוסקה, ולסאג' נחקר בחשד לפגיעה בפעולות הריכוז והגירוש.
ב-8 באפריל 1944 נאסר לסאז' בפריז והלשכה בראשה עמד נסגרה. הוא נשלח לכלא טורל עד שבסתיו 1944 שוחרר על ידי תנועת ההתנגדות הצרפתית.
הכרה והנצחה.
לסאז' הוכר כחסיד אומות העולם ב-14 בינואר 1985. הטקס התקיים ביד ושם, וניטע לכבודו עץ בגן חסידי אומות העולם.
לידיה פורסטרום
לידיה פורסטרום (בגרמנית: Lydia Forsström; 5 באפריל 1914 – 1 בינואר 2006) הייתה סטודנטית חסידת אומות עולם פינית, שהצילה יהודים בברלין במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
הסטודנטית לידיה פורסטרום, ילידת 1919, הייתה חברה בקהילת הסטודנטים האוונגליסטית האסורה. היא חיה בגרמניה מאז ילדותה, אך הייתה לה אזרחות פינית. בשנות המלחמה היא גרה בדירת חדר בברלין, סמוך לתחנת רכבת. בשנת 1943 היא הכירה באמצעות חברותיה הקווייקריות צעירה יהודייה בשם ליסלוט פרלס, עובדת רווחה שבפברואר 1943 נאלצה לרדת למחתרת. לידיה, שמעולם לא פגשה את פרלס לפני כן, הסתירה אותה במשך שנה וחצי בדירתה הקטנטנה וחלקה איתה את מנות האוכל שלה.
פורסטרום תמכה, מבחינה חומרית ומוראלית בנאמנות, בכמה נשים יהודיות נרדפות אחרות. את מרגוט מלכיאור פגשה דרך הרופאה היהודיה, ד"ר אליזבת לוי. בינואר ד"ר לוי נפטרה באופן פתאומי. לידיה הציעה לעזור למרגוט מלכיאור ונהגה לבוא לבקר אותה. הפעם האחרונה בה היא ביקרה אצלה הייתה בינואר 1944 ממש לפני שנשלחה למחנה ריכוז והציעה לעזור לה. לד"ר לוי הייתה אחות בשם מרגרט קוך, שבעלה נרצח על ידי הנאצים, והיא נשלחה על ידי הגסטפו לכלא בהיידלברג. פורסטרום עברה לגור בהיידלברג, למרות הסכנה בחודשי המלחמה האחרונים, כדי לעזור למרגרט לשמור על קשר עם בנה בן ה-14. היא נהגה לבקר אותה בכלא פעמים רבות.
לאחר המלחמה.
פורסטרום עברה להתגורר בשוודיה לאחר המלחמה אך המשיכה לשמור על קשר ולבקר את מרגרט קוך בגרמניה. את שנותיה האחרונות בילתה בבית אבות בברגן, שם נפטרה בשנת 2006. כמעט אף אחד לא הכיר את סיפור חייה המרגש.
הכרה והנצחה.
לידיה פורסטרום הוכרה ב-22 באוקטובר 1980 על ידי "יד ושם" כחסידת אומות העולם.
הטקס התקיים ב"יד ושם" וניטע לכבודה עץ בגן חסידי אומות העולם.
מקס האוסהופר
מקסימיליאן יוזף האוסהופר (בגרמנית: Maximilian Joseph Haushofer; 12 בספטמבר 1811 – 24 באוגוסט 1866) היה צייר נוף גרמני ופרופסור לציור נוף באקדמיה לאמנות בפראג.
ביוגרפיה.
הוא נולד כבן למורה פרטי בחצרו של המלך הבווארי מקסימיליאן הראשון יוזף שנתן לו גם חסות. בתחילה למד האוסהופר משפטים לבקשת אביו, אך הדבר לא תאם את נטיותיו. הוא פנה לציור כבר בגיל צעיר. בשנת 1828 הוא וכמה חברים עברו לאזור האגם כימסי (Chiemsee) בדרום בוואריה, שם הוא לימד את עצמו ציור מול הטבע. הוא יצר בית בעזרת נישואיו לאנה דומבסר, בתו של דניאל דומבסר.
כיתת הנוף באקדמיה לאמנות במינכן פורקה בשנת 1828. מי שבכל זאת רצה להיות צייר נוף היה צריך לחפש מורה. הוא לקח שיעורים לזמן קצר אצל יוזף אנטון סדלמייר (1797–1863). בשנת 1832 גילה האוסהופר את הנוף באזור קניגסי ובשנת 1835 את אגם סטרנברג כמוטיבי הנוף שלו. בשנים 1836 ו-1837 נסע לאיטליה כדי להרחיב את אופקיו האמנותיים.
עבודותיו הוצגו לציבור לראשונה בשנת 1833 במינכן ובשנת 1843 הציג תערוכה ראשונה בפראג.
גיסו, הפרופסור לאמנות כריסטיאן רובן (האוסהופר היה נשוי לאחותו אנה דמברס), שהיה הרקטור של האקדמיה בפראג ועמד בראש החוג לציור היסטורי שם, הציע אותו כמורה לחוג לציור נוף, אותו לימד במשך 20 שנה בין 1845 ל־1866. הוא לימד את תלמידיו ברוח הציור של תקופתו – תוך תשומת לב מיוחדת לציור מול הטבע. תלמידיו ליוו אותו בקביעות בנסיעות למושבת הציירים כימסי, שהוא היה היוזם שלה ואשר נוסדה שנתיים לפני מושבת הציירים בברביזון בצרפת.
נאמר כי כל ציירי הנוף הבוהמיים שהוכשרו בתקופה זו היו בין תלמידיו.
בשנת 1849 ביקש מקס האוסהופר להתקבל כפרופסור באקדמיה לאמנות במינכן, ונדחה.
כמה חודשים לפני מותו שב למולדתו הבווארית.
מאז 1829 היה חבר בקורפוס בוואריה מינכן.
קרל האוסהופר (מינרלוג) והכלכלן, והסופר מקס האוסהופר ג'וניור נולדו מנישואיו לאנה דומבסר.
נכדו של מקס האוסהופר – היה הגיאופוליטקאי קארל האוסהופר, שבנו הבכור אלברכט האוסהופר נרצח על ידי האס אס בגין השתתפותו בניסיון ההתנקשות בהיטלר ב-20 ביולי 1944.
סמסונג גלקסי S21
סמסונג גלקסי S21 היא סדרת טלפונים חכמים מבוססי אנדרואיד שתוכננה, פותחה, משווקת ומיוצרת על ידי סמסונג אלקטרוניקה כחלק מסדרת גלקסי S שלה. יחד, הם ממשיכים את סדרת גלקסי S20. ההרכב נחשף באירוע "Galaxy Unpacked" של סמסונג ב־14 בינואר 2021.
דגמים.
ההרכב כולל ארבע מכשירים, כאשר הגלקסי S21 בא עם המסך בגודל 6.2 אינץ'. בניגוד לגלקסי S20+, גלקסי +S21 דומה מאוד למפרט S21, למעט גודל המסך, קיבולת הסוללה וגב מזכוכית במקום פולימר. יש גם את ה-S21 FE שכמו ה-S20 FE הוא דגם זול יותר שחולק את רוב מפרטי ה-S21 הרגילים, פחות כמה תכונות פרימיום כמו תצוגה אדפטיבית, חיישני מצלמה ובליטת מצלמה מפלסטיק.לגלקסי S21 אולטרה יש מסך גדול עוד יותר, סוללה גדולה יותר, ושלל שיפורים אחרים ביחס לדגמים האחרים, כולל מערך צילום מתקדם יותר עם מצלמה ראשית של 108 מגה פיקסל עם פוקוס אוטומטי בלייזר, ומסך 1440p ברזולוציה גבוהה. הגלקסי S21 אולטרה הוא גם הטלפון הראשון בסדרת הגלקסי S שתומך ב-S Pen, שקודם לכן יועד לסדרת הגלקסי נוט בלבד. עם זאת, העט נמכר בנפרד, עם פונקציונליות מוגבלת וללא חריץ כניסה ייעודי.
לסדרת גלקסי S21 עיצוב דומה לסדרה הקודמת, עם מסך בתצורת Infinity-O, ובו חיתוך עגול במרכז העליון בעבור מצלמת הסלפי הקדמית. הפאנל האחורי של ה-וגלקסי S21 וגלקסי S21 FE מחוזק בפוליקרבונט בדומה ל-S20 FE וגלקסי נוט 20, בעוד ש-גלקסי S21 וגלקסי S21 אולטרה משתמשים בגב מזכוכית. מערך הצילום האחורי שולב בגוף הטלפון עם מעטפת בולטת כלפי חוץ. לגלקסי S21 ולגלקסי +S21 מעטפת מתכתיתעבור ,לגלקסי S21 FE היא עשויה מפלסטיק פוליקרבונט ,ולגלקסי S21 אולטרה מעטפת מסיבי פחמן.