ניתן לקטלג את תצלומי הנשים השחורות ל-3 קטגוריות:
מבוא.
דימוי גוף האישה השחורה הושפע מהקולוניאליזם ומתפיסת ה"בעלות" של האדם האירופאי. נשים שחורות רבות עבדו כמטפלות ילדים ולכן האישה השחורה קיבלה דימוי של פיריון, אמא מטפלת.
מהמאה ה-15 והלאה, נשים שחורות החלו מאוזכרות בשירה, ציורים, בעיקר בהקשר של עבודות, בתור שפחות, עם דגש על היופי הפרוע שלהם והזמינות המינית.
תרבות העבדים יצרה דמות של אישה שחורה אמהית, האומנת, המטפלת, אף על פי שגברים לבנים המשיכו סיסטמטית לאנוס אותן.
הפער בין 2 "הדמויות" הללו- האמהית והדמות שאונסים אותה סייעה גם היא בעיצוב הדמות.
צילום ואתנוגרפיה.
צילום ואתנוגרפיה.
המצאת הצילום, הופעת ״התרבות הפופולרית״ שפנתה לבידור ההמון, העניין הרחב במדעי הטבע והדיסציפלינות של האתנולוגיה והאנתרופולוגיה, וביטול העבדות, הן באירופה ובקולוניות, תרמו לאופנים בהם הביטו והציגו את הנשים השחורות. בשם המדע, האנשים הכבושים הושוו לטיפוסים המערביים. מוסדות מרכזיים נוסדו במטרה לממן ולתמוך בעבודה זו: "המכון האנתרופולוגי המלכותי" בבריטניה ואירלנד ב-1843; ה"סוסיאטה אנתרופולוז׳יק דה פארי" ב-1859; ואגודת נשיונל גאוגרפיק, שנוסדה בארה״ב ב-1888.
האישה השחורה קוטלגה כפחות מפותחת, נחותה, מופקרת מינית ונחותה אינטלקטואלית. כדי שאנשים יצאו ויראו עולם אחר ושונה היה צריך להיות להם כסף, מה שלא באמת קרה בפועל. תרבות הפנאי של האנשים שיכלו להרשות זאת כללה צריכה מוגברת של תיעוד כתוב מהבולניות.
צילום אקזוטי של נשים עירומות נהיה זמין אך עם זאת דיסקרטי. ניתן לראות שכמות העירום שאנו רואים בתמונה קשורה לסטטוס המצולם, למשל, אשתו של לוחם מנוביה, לבושה לחלוטין כשרק רגליה נגלות, וכך לצופים בתמונות נוצרת תחושה שנשים אלה הן אקזוטיות ומיניות. גם אם למצולמות היה נוח עם עירומן, ברגע שהאירופאים ראו זאת, משמעותן השתנתה. מכאן-נשים כמעט אף פעם אינן באמת כפי שהם בתמונות.
ירידים עולמיים.
התערוכה העולמית של פריז (1867) הייתה הראשונה מבין התערוכות העולמיות הגדולות והפופולריות שכללו תצוגה חיה ו/או מצולמת של אנשים לא-אירופיים ("גן חיות אנושי"). תערוכות אלו החלו להציג את האנשים הכבושים כמופע ראווה לצד הקדמה הטכנולוגית והתעשייתית. מטרת הירידים הייתה מקום שבו אנשים מכל המעמדות יוכלו ללמוד אתנוגרפיה פרקטית ולהבין את הקשר בין שוויון וגזע. תצלומים שהוצגו ביריד הפכו גם למזכרות שאנשים לקחו עימם בסוף היריד.
ה"כפר הילידי" הראשון - ניסיון ליצור מחדש את הסביבות והמנהגים הטבעיים של קבוצות אתניות ספציפיות - היה חלק מהתערוכה העולמית של פריז בשנת 1889. המייצגים והמוצגים האתנוגרפיים נועדו "לחנך את המעמד הנמוך." הם אורגנו סביב תאוריות גזעיות ואבולוציוניות של התקופה, בחנו את מושג ההבדל האנושי, והציגו שיעור חי או מתועד באבולוציה בעזרת הצגת "האחר". תצלומים, למשל, סודרו באופן היררכי לפי רמת הכהות של העור. התערוכות תמכו באמונות האירופאיות והאירופו-אמריקאיות לנחיתותם של האפריקאים, האסיאתים והאינדיאנים, ונעזרו במדעי החברה החדשים כתמיכה באידאולוגיות ישנות ומבוססות.
האישה השחורה בירידים הוצגה כ"נטולת ראש", מבחינת האדם הלבן היא בסך הכול גוף עם דגש על האזורים המיניים החשופים.
האסתטיקה של הנשיונל גאוגרפיק.
בעוד שהירידים ביקשו לבנות מחדש כפרים של ילידים ולחקות את אורח החיים שלהם, אנתרופולוגים בשטח עבדו ללא הפסקה על איסוף חומרים שיעצבו קונספט ויזואלי שונה.
חברת נשיונל ג'יאוגרפיק, שנוסדה בוושינגטון די. סי. בשנת 1888, פעלה למען הגברת הדיפוזיה של הידע הגאוגרפי. במגזין הראשון פורסמו תמונות של אפריקאים מ"השטח".
דוגמה לאסתטיקה המדוברת - צולמו גבר ואישה לבושים מעט מאוד, עם הכיתוב "חתן וכלה". התמונה והכיתוב נועדו לחדד אצל המתבונן המערבי את השוני בין המערביים והאפריקאים החייתים, הפרועים והעירומים.
פורנוגרפיה וזונות.
בעוד שצלמים רבים נתנו ביטוי לקולוניאליזם, צלמים ואומנים אירופאים אחרים נתנו ביטוי לתענוגות האסורות שלהם. רכישת תמונות ואיורים בעירום היו נחלת האומנים והעשירים, אך ככל שאירופה הלכה ואסרה על פורנוגרפיה, תמונות העירום נדחקו למטה, לחברה הענייה ביותר. היו צלמים רבים שהעבודות שלהם סבבו סביב האישה השחורה כאובייקט מיני בשלל מיקומים וסיטואציות.
צילום של נשים שחורות רוקדות ריקוד מסורתי הפך לסמל למיניות וצרכני התמונות הללו החלו קושרים את דמות האישה השחורה עם מתירנות מינית, מודעות עצמית למיניות, רמיזות ועוד. בתמונות רבות הוסיפו אישה שחורה או עבד ליד אישה לבנה כרמז למיניות מטפורית. בתמונות אלה היו משחקי תפקידים מיניים סימבוליים בין האישה הלבנה לבין השפחה השחורה.
הפורנוגרפיה המצולמת שינתה את מערכת היחסים בין האישה השחורה והמינית לאופן שבו היא מוצגת למצלמה. החלו לצוץ שאלות האם האישה השחורה בכלל רוצה להצטלם? היא לא סתם "דוגמנית פורנוגרפית", היא חייבת להיות גם זונה. בסוף המאה ה-19 הצילום של זונות אמיתיות חיזקו את הזמינות המינית של האישה השחורה. בארצות הברית שפחות שחורות ויפות הפכו להיות זונות.
הצורה שבו הגוף שוכב מרמז על מיניות ועד כמה האישה השחורה היא זמינה. כשאישה שחורה הוצגה שוכבת בתמונה, הושווה מעמדה לזה של אישה לבנה, מה שהיווה זלזול באישה הלבנה. באומנות אמריקאית במיוחד, נדיר היה למצוא בתחילת המאה ה-20 תמונות עירום של נשים שחורות כשהן שוכבות. תנוחת השכיבה על הספה מול המצלמה הייתה התנוחה האהובה גם על המצולמות, שכן זה כמו אישה שמחכה למאהב שלה.
בנימין שימין
בנימין שִימִין (בפולנית: Benjamin Szymin; 1880, שקלוב, פלך מוהילב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 12 באוגוסט 1942, גטו אוטבוצק, פולין הכבושה) היה מחלוצי המו"לים של ספרות יידית ועברית מודרנית בפולין. בעל הוצאת הספרים "ב. שימין" בוורשה ושותף בהוצאה המאוחדת "צֶנטרַל".
קורות חיים.
ראשית דרכו.
בנימין שימין נולד בשנת 1880 בעיירה שְקְלוֹב שבפלך מוהילב של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי; כיום בבלארוס). אביו היה סוחר תבואה, שנסע לעיתים קרובות למוסקבה לצורך עסקיו. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 עברה המשפחה מתחום המושב למוסקבה (דבר נדיר יחסית, שהורשה אז רק לסוחרים בולטים, עשירים מופלגים או יהודים ששירתו בצבא הצאר). כעבור זמן לא רב עברה המשפחה מערבה והתיישבה בעיר ורשה שבפולין הרוסית, שבה הייתה אז קהילה יהודית גדולה. שימין קיבל חינוך יהודי מסורתי. בצעירותו הגיע על דרך המקרה לעבודה בהוצאת הספרים "אחיאסף" בוורשה, והמשיך לעסוק לאורך כל חייו בממכר ספרים והוצאה לאור.
שימין החל את דרכו במסחר ספרים בקנה מידה גדול בעיר אודסה, שם היה שותפו של י"ח רבניצקי.
את דרכו העצמאית בהוצאה לאור החל בתקופה הסוערת של מהפכת 1905 ברחבי רוסיה, עם פרסום פמפלטים פוליטיים רדיקליים. הוא אף נעצר לזמן קצר בשל כך. אף שהיו לו חברים קרובים רבים בחוגי "הבּוּנְד", הוא נותר מקורב לחוגים ציוניים, ובשנת 1906 התמנה כמנהל היומון הציוני ביידיש "דער טעלעגראַף", בעריכת נחום סוקולוב (שהיה העורך הרשמי; העורך בפועל היה נחום סירקין), שהופיע בוורשה לאורך מספר חודשים בשנת 1905–1906. שם הכיר את מזכירת העיתון, רבקה (רגינה) סגל – קרובת משפחתה ובת עיירתה של אשתו של סוקולוב, רבקה סוקולוב (בתו של הגביר יצחק הערש (צבי) סגל) – שהגיעה מעט לפני כן מעיירת הולדתה מאקוב מזובייצקי (Maków Mazowiecki, מאקוב) שבמזוביה (לא הרחק מוורשה). כעבור זמן קצר נישא לה. לזוג נולדו בת, הלינה (1908), ובן, דוד (1911).
הוצאת "ב. שימין".
מאחר שהרגיש בביקוש ההולך וגדל של קוראי היידיש, החליט להיות למו"ל.
מיד לאחר נישואיו ייסד הוצאת ספרים ובית ממכר ספרים ברחוב נָאלֶבְקי 33 – מרכז החיים היהודיים בוורשה. החומרים הראשונים שהוציא לאור היו סדרת חוברות פופולריות, בעיקר כאלה שעסקו בסוגיות סוציאליסטיות, תחת השם "צייט-ביבליאָטעק" ('ספריית הזמן'). מאז ובמשך כל פעילותו כמו"ל הוציא ספרים בסדרות של "ספריות" כאלה.
ב-1908 הוציא את סדרת "אוניווערסאַל ביבליאָטעק" ('הספרייה האוניברסלית'), שבמסגרתה ראו אור ספרונים קטנים שהציעו תרגומים ליצירותיהם של טובי סופרי העולם, בהם גי דה מוֹפָּסָן. הצלחת ה"אוניווערסאַל ביבליאָטעק" דרבנה את שימין ליזום פרויקט שאפתני יותר, וכך בשנת 1909 פתח בהוצאת הסדרה "שימין'ס גרויסע וֶועלְט-בִּיבְּלִיאָטֶעק" ('הספרייה העולמית הגדולה של שימין'), בעריכת בער קרלינסקי. הסדרה, שנוסדה בהשראת ההוצאה העברית החלוצית "תושיה" של הסופר בן אביגדור (אברהם ליב שלקוביץ) בוורשה, נועדה להביא את מיטב הספרות האירופית ("ספרות העולם") לקוראי היידיש במהדורות בכריכה קשה ובמחיר הוגן. המודעה הפרסומית הכריזה כי
המחיר אכן היה שווה לכל נפש: כל ספר עלה 25 קוֹפִּיקות, ומנוי שנתי ל-24 ספרים עלה רק 3.5 רוּבְּל.
אף שהוצהר כי הסדרה תביא לקוראי היידיש ממבחר ספרות העולם, הרי רובם המכריע של הספרים שהופיעו בה היו פרי עטם של מחברים יהודים (בהם, אגב, גם היינריך היינה, למרות התנצרותו). ניתן לתלות עניין זה בחששם של המו"ל והעורך לרחוק מדי מדרישת השוק, ואולי אף בטעמים עמוקים יותר, כמו ההשקפה ש"ספרות העולמית" המודרנית – ספרות אנושית-כללית, קוסמופוליטית, שאינה תחומה בגבולות של תרבות ספציפית – היא בהגדרתה ספרות יהודית. מכל מקום, בפרסומות הוטעם במפורש כי "המקום הראשון יינתן כמובן לספרותנו המקורית", היינו ליצירותיהם של יהודים שכתבו בשפות אחרות, בעיקר בעברית ובגרמנית.