בגיל 10 התקרב לתחום הג'אז והחל להלחין מוזיקה בסגנון זה. לאחר מכן החל להופיע כחימום למופעי ג'אז בצוללת הצהובה.ובאוקטובר 2006 ערך את הופעתו הראשונה המלאה. חודשיים לאחר מכן הקליט תומר את הדיסק הראשון שלו, "Memories", בהפקתו המוזיקלית של אצ'ה בר. הדיסק מופץ בחברת "התו השמיני". ביוני 2007 השיק תקליטור זה במופע חגיגי במסגרת פסטיבל ישראל.
בשנת 2008 הקליט תומר את אלבומו השני – "Reflections", גם הוא בחברת התו השמיני, אשר אותו השיק חגיגית בפסטיבל הג'אז תל אביב 2009. בשנת 2010 הקליט תומר אלבום שלישי, כמו כן הופיע במופע מיוחד בפסטיבל ישראל במאי 2010.
ביוני 2011 הקליט תומר את אלבומו הרביעי, אלבום ג'אז, כולו קומפוזיציות של תומר, בהפקתו המוזיקלית של אלי דג'יברי. באוגוסט 2012 השתתף תומר בפסטיבל ג'אז הים האדום.
ב-27 ביוני 2018 הוציא את אלבומו החמישי, "לדעת הכל (אלבום)" המופיע באתר הרשמי שלו ומכיל קליפים מהערוץ הרשמי ביוטיוב.
ב-2 בפברואר 2022 הוציא את אלבומו השישי, "היום יהיה שקט".
בר הוא בוגר בית הספר לאומנויות ע"ש תלמה ילין בגבעתיים, והאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים במסלול יצירה רב-תחומית.
חודש חשוון
חודש אייר
פסטיבל השירים האיטלקי
לואיג'י טנקו
לואיג'י טנקו (איטלקית: Luigi Tenco; 21 במרץ 1938 - 27 בינואר 1967) היה זמר, משורר, מלחין ושחקן איטלקי.
חייו.
טנקו נולד בשנת 1938 בקאסין שבנפת אלסנדריה באיטליה. את ילדותו העביר בעיר הולדתו קאסין ובעיירה הסמוכה ריקאלדון, וב-1948 עבר לנפת ליגוריה, תחילה לנרווי ולאחר מכן לג'נובה, שם אמו פתחה חנות יין. טנקו הקים בתיכון בו הוא למד את להקת הג'אז "Jelly Roll Morton Boys", שם ניגן בקלרינט. בהמשך הקים להקה נוספת בשם "שדי הרוק" (I Diavoli del Rock). צעדיו הראשונים של טנקו כמוזיקאי מקצועי היו במסגרת להקת "האבירים" (I Cavalieri). בתקופה זו הוא נשא את שם הבמה ג'יג'י מאי (Gigi Mai).
בשנת 1961 הוציא טנקו את שירו הראשון, "מתי" ("Quando") תחת שמו האמיתי. ב-1962 טנקו השתלב לתקופה קצרה כשחקן קולנוע בסרט "La Cuccagna" של לוצ'יאנו סאלצ'ה, וגם היה שותף לפסקול הסרט. אלבומו הראשון של טנקו יצא לאור בשנת 1962 בשם "Ballate E Canzoni". אחד השירים, "מורה יקרה" ("Cara Maestra"), צונזר על ידי הצנזורה האיטלקית דאז. שנה לאחר מכן הצנזורה יצאה בשנית נגד שיריו "רוצה אני" ("Io Sì") ו"בחורה נאה" ("Una Brava Ragazza"). בשנת 1966 התגייס טנקו לשירות חובה בצבא האיטלקי, וב-1967 חתם על חוזה עם חברת RCA. באותה שנה הוציא טנקו את שירו "יום רודף יום" ("Un Giorno Dopo L'Altro") שהפך לפסקול סדרת הטלוויזיה, ועוד רצף שירים שזכו להצלחה רבה: "Lontano lontano", "Uno di questi giorni ti sposerò", "E se ci diranno", "Ognuno è libero". במהלך שהותו ברומא באותה שנה גם פגש והתחבר עם דלידה, זמרת שאנסון מצרית ממוצא איטלקי, פגישה שהתפתחה במהירות לפרשת אהבים משגשגת.
ב-1967 השתתף טנקו בפסטיבל השירים האיטלקי (פסטיבל סן רמו) עם שירו "להתראות אהבה, להתראות" ("Ciao Amore, Ciao") אותו ביצע בדואט עם אהובתו דלידה, אליה התארס רק כמה ימים לפני כן. ב-27 בינואר 1967 מצאה דלידה את גופתו של טנקו בחדרם במלון בסן רמו. טנקו התאבד בירייה ברקתו בהיותו בן 28 בלבד, לאחר שנודע לו כי לא עלה לגמר הפסטיבל. הוא הותיר לצידו פתק המודיע שהתאבדותו נעשתה כנגד חבר השופטים ובחירת הקהל במהלך התחרות:
טנקו נקבר בריקאלדון, סמוך לעיירת מולדתו. התאבדותו הייתה טרגית גם עבור דלידה, מספר ימים לאחר מכן היא ניסתה להתאבד באותו חדר במלון, אחת החדרניות גילתה אותה והזעיקה צוות רפואי, 20 שנה לאחר מכן היא שמה קץ לחייה.
התאבדותו של טנקו הייתה עטופה שנים רבות תחת מעטה מסתורין כבד, ועלו תהיות רבות לגבי הסיבות למותו, בין היתר בעקבות שמועה שהכדור נורה ברקתו השמאלית של טנקו, בעוד שהוא היה ימני, ומאחר ולא בוצעה אוטופסיה לגופתו או ניתוח קליגרפי למכתב ההתאבדות שהותיר. בעקבות טענות אלו, ב-12 בדצמבר 2005 הורה התובע הכללי של סן רמו לחזור ולחקור את מותו של טנקו וגופתו הוצאה מקברו להמשך החקירה. ב-15 בפברואר 2006 תיק החקירה נסגר סופית שכן הוברר שהפגיעה ברקתו השמאלית הייתה למעשה חור היציאה של הכדור, ושמסלול הכדור בגולגולת אכן תואם למעשה התאבדות. אף על פי כן, תאוריות קונספירציה שונות לגבי נסיבות מותו ממשיכות לעטוף את הפרשה.
ב-1974 נוסד "פרס טנקו" שנערך מדי שנה בסן רמו. רבים מהזמרים האיטלקים שנודעו החל משנות ה-70 הצהירו על השפעתו הרבה של טנקו על עבודתם. באלבום "Bufalo Bill" של פרנצ'סקו דה גרגורי נכלל השיר "פסטיבל", על התאבדותו של טנקו. השיר יוצא כנגד הצביעות של עולם המוזיקה האיטלקי שניסה להחליק את דבר התאבדותו הדרמטית של טנקו כדי לתת למופע להימשך.
הערוץ הצרפתי TV5 העלה סרט דרמה על פרשת האהבים בין טנקו לדלידה.
בשנת 1987 הוציא סטיבן בראון מלהקת "טוקסידומון", תקליט מחווה ללואיג'י טנקו, תחת השם "Brown Plays Tenco".
אלכסנדר שינדלר
אלכסנדר שינדלר (1925–2000) היה רב רפורמי, מהדמויות המובילות ביהדות הרפורמית האמריקאית בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים.
שינדלר נולד בגרמניה, היגר לארצות הברית כשהיה בן 12. הוא שימש כנשיא של איחוד הקהילות הרפורמיות בין השנים 1973-1996. הוא נודע בהכרזתו שגם מי שנולד לאב יהודי יש לראותו כיהודי. אביו הוא משורר היידיש אליעזר שינדלר.
רקה
ג'יין סטנפורד
ג'יין לת'רופ סטנפורד (25 באוגוסט 1828 – 28 בפברואר 1905) הייתה בין המייסדים של אוניברסיטת סטנפורד יחד עם בעלה, לילנד סטנפורד. הם ייסדו את האוניברסיטה ב-1891 לזכר ילדם היחיד, ללאנד סטנפורד הבן. אחרי מות בעלה ב-1893 היא מימנה וניהלה את האוניברסיטה כמעט לבדה עד מותה ב-1905.
שנותיה הראשונות ונישואים.
ג'יין לת'רופ הייתה בתם של החנווני דייר לת'רופ וג'יין אן (שילדס) לת'רופ. היא למדה באקדמיה האלבנית לבנות, בית הספר לבנות הוותיק ביותר במדינה. היא נישאה ללילנד סטנפורד ב-30 בספטמבר 1850, והתגוררה איתו בפורט וושינגטון, ויסקונסין, שם למד משפטים מאז 1848.
הזוג סטנפורד גרו בפורט וושינגטון עד שב-1852 שרפה כילתה את אוסף ספרי המשפטים של בעלה ודברים אחרים, ואז חזרו לאלבני. לילנד עבר לקליפורניה כדי להצטרף לאחיו בעסקי מסחר הקשורים להבהלה לזהב בקליפורניה, בזמן שג'יין נשארה באלבני עם משפחתה. הוא חזר ב-1855, ושנה לאחר מכן הם עברו לסן פרנסיסקו, שם הוא עסק בעסקי מסחר בקנה מידה גדול. לילאן היה בין המייסדים של הסנטרל פסייק רייל רואוד, וכיהן כנשיא שלו מ-1861 עד מותו בשנת 1893. הוא היה גם הנשיא של הסאות'רן פסיפיק רייל רואוד מ-1868 עד שהודח מהתפקיד על ידי קוליס הנטינגטון פוטר בשנת 1890.
אוניברסיטת סטנפורד.
אחרי מות בנם היחיד לילאנד סטנפורד הבן, ב-1884 בזמן טיול באיטליה, לילאנד האב פנה אל אשתו ואמר "הילדים של קליפורניה יהיו ילדינו". אז הם ייסדו את אוניברסיטת לילאנד סטנפורד הבן לזכר בנם. האוניברסיטה נפתחה ב-1891. אחרי מותו של לילאנד האב ב-21 ביוני 1893, ג'יין ניהלה את האוניברסיטה. האוניברסיטה ספגה מספר בעיות כלכליות בגלל מותו של לילאנד, והנאמנים דגלו סגירה זמנית של האוניברסיטה עד שאפשר יהיה לפתור בעיות מס וסוגיות משפטיות, אך היא התעקשה שהאוניברסיטה תמשיך לפעול. במהלך השנים שלאחר מכן היא הפעילה את האוניברסיטה כאילו היה זה ביתה שלה; תשלום משכורות מתוך מהכסף האישי שלה ולמשכן את תכשיטיה כדי לשמור על תוכנית הבנייה של האוניברסיטה.
מערכת לגאסי
סיינן
סֶיְינֶן (ביפנית: 青年漫画) הן תת-קבוצה של מנגות המיועדת לגברים בני 18-30, אם כי לפעמים עלולה גם להתאים לאנשים בשנות ב-40 לחייהם. ביפנית, המשמעות של המילה סיינן היא "גבר צעיר" או "גברים צעירים". מנגות מסוג זה אינן מכילות בהכרח תכנים מיניים ברמה כזו או אחרת.
יש סגנונות ציור רבים וכן נושאים מגוונים שונים בין זרמים לבין פורנוגרפיה. לפעמים, הדגש על הסיפור ועל הדמויות, יוצרות בלבול בין מנגות סיינן למנגות שוג'ו, כלומר, מנגות לנערות. דוגמאות לכך הן צ'וביטס או הבית המתוק של צ'י. בין הסדרות מאנגה מסוג זה ניתן לציין ברזרק, הלסינג, ואן-פאנץ' מאן, שדי טוקיו ואגאבונד, ומריה הוליק.
הדרך הנפוצה להבחין אם אכן מדובר במנגת סיינן, היא התבוננות בקנג'י המקורי. אם יש סימני "פוריגאנה" נוספים העוזרים לבטא את הטקסט לכל אורכו, מדובר במאנגה לקהל יעד צעיר יותר. סימן נוסף הוא בהתאם למגזין שבו הם נמצאים. אם בשם המגזין מופיעה המילה "צעיר" (ヤング), סביר להניח שמדובר במגזין למנגות סיינן.
Apple remote
השביתה הכללית באיטליה ב-1994
השביתה הכללית באיטליה ב-1994 פרצה לאחר שסילביו ברלוסקוני ניצח את הבחירות במרץ 1994, לאחר שגיבש רק חודשים ספורים לפני כן את המפלגה שלו פורצה איטליה. סימנים ראשונים לתנועה הרחבה נגדו נראה בהפגנה ב-25 באפריל לזכר השחרור מהפשיזם, שהשתתפו בה מעל חצי מיליון בני-אדם במילאנו.
בספטמבר פתח ברלוסקוני במהלך לרפורמה פנסיונית. שר האוצר הכריז שלא יהיו שביתות. אך השביתות החלו מהאיגודים הקטנים, עד שמנהיגות האיגודים נאלצו להצטרף למהלך ולהכריז על שביתה כללית ב-14 באוקטובר למשך 4 שעות. ברלוסקוני הכריז במהלך ביקור ברוסיה: "גם עשר שביתות כלליות לא יסיטו אותי מדרכי."
ב-12 בנובמבר נערכה ההפגנה הגדולה ביותר בתולדות המדינה ברומא בהשתתפות יותר ממיליון וחצי פועלים, נוער, גמלאים, מובטלים.