את איזבל שיחקה יונה אליאן קשת, את אליהו עודד תאומי, את אלישע גיל פרנק, את אחאב אוהד שחר ואת אחיקר שלמה בר- שביט מלבדם השתתפו בהצגה גם השחקנים: יורם יוספסברג, אורי רביץ, צחי גליק, שמוליק כהן, הדס קלדרון, גיל נתנזון, רפי אדיר, דוד דואנאשוילי.
את ההצגה ליוותה יצירה מוזיקלית מקורית שנכתבה במיוחד עבורה על ידי המלחין גיל שוחט, שעבד עליה במשך קרוב לשנה. בניגוד ליצירות המשמשות בתיאטרון בדרך כלל, היצירה איננה כוללת חזרתיות על קטעים מוזיקליים. לבקשתו של הבמאי יזרעאלי היצירה נכתבה במתכונת של "אופרה לתזמורת ושחקנים" ובוצעה באופן חי על ידי התזמורת הקאמרית הישראלית בניצוחו של סטנלי ספרבר, מאחורי הבמה.
התפאורה עוצבה בסגנון מינימליסטי על ידי דוד שריר: במה עגולה בעיצוב של אדמת טרשים יבשה, בצד שמאל הוצב פסל דמות אלילית נשית, בצד ימין מסלע אבנים וברקע זמורת גפן עבה החוצה את אחורי הבמה. את התלבושות עיצבה עופרה קונפינו בסגנון מודרניסטי.
ראש הממשלה, אריאל שרון, הגיע אף לצפות באחת מהופעות ההפקה הייחודית לצד שרת החינוך לימור לבנת.
אבי מעוז
אביגדור (אבי) מעוז (נולד בכ"ז בתמוז תשט"ז, 6 ביולי 1956) הוא יו"ר מפלגת נעם וחבר הכנסת מטעמה בסיעת הציונות הדתית בכנסת ה-24. כיהן כמנכ"ל משרדי הפנים והבינוי והשיכון.
מראשי מטה "שלח את עמי" לשחרור אסירי ציון ומסורבי העלייה מברית המועצות. ממקימי קיבוץ מגדל עוז בגוש עציון וממחדשי היישוב היהודי בעיר דוד.
ביוגרפיה.
מעוז נולד בשם אביגדור פישהיימר בקריית שמואל שבחיפה, בן לניצולת השואה אסתר ולישראל פישהיימר. בשנת 1975 התגייס לנח"ל המוצנח. לאחר שירותו היה שותף בהקמת קיבוץ מגדל עוז בגוש עציון, והיה מזכיר הקיבוץ. בין השנים 1980–1991 למד בישיבת מרכז הרב. רבו הוא הרב צבי ישראל טאו, נשיא ישיבת הר המור.
בין השנים 1984–1986 התגייס לפעילות ציבורית במסגרת מטה "שלח את עמי" לשחרור אסירי ציון ומסורבי העלייה מברית המועצות, ופעל עם אביטל שרנסקי לשחרורו של נתן שרנסקי מהכלא הסובייטי. במסגרת זו נפגש עם נשיאים וראשי מדינות והקים לובי של חברי פרלמנט בעולם. פעילותם הביאה להירתמותו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן למאבק ולהשגת שחרורו של שרנסקי.
בשנת 1991 היה מראשוני המתיישבים בעיר דוד בירושלים. עד 1995 ניהל את מערך רכישת הקרקעות והבתים בה ואת המאבק המשפטי בעניינה. במקביל עסק בפיתוח וייזום עסקי ותעשייתי בגוש קטיף.
מעוז היה פעיל במטה "העם עם הגולן" שפעל ליצירת מחאה ציבורית נרחבת נגד תוכניותיה של ממשלת רבין למסור את רמת הגולן לסוריה.
בשנת 1996, לאחר שסייע בהצלחתה של מפלגת ישראל בעליה במערכת הבחירות, מינה אותו שר התעשייה והמסחר נתן שרנסקי לראש לשכתו וצוות היועצים שלו. בין השנים 1999–2000 היה מנכ"ל משרד הפנים תחת השר שרנסקי, ובשנת 2001 מונה למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון תחת שרנסקי ובהמשך תחת אפי איתם (ממפלגת המפד"ל). עם פרישת איתם מתפקידו בשנת 2004 במחאה על תוכנית ההתנתקות, פרש גם מעוז. בתפקידו זה פעל להרחבת ההתיישבות היהודית בנגב, בגליל וביהודה ושומרון. בין השאר פעל להקמת היישוב חריש.
בדצמבר 2014 מונה למנכ"ל "גבעות עולם חיפושי נפט". ביולי 2016 התפטר מתפקידו על רקע חילוקי דעות עם הדירקטוריון.
בשנת 2018 שימש יו"ר המינהלת למעבר תע"ש לנגב.
במהלך השנים היה חבר קבוע מטעם ממשלת ישראל במועצת מקרקעי ישראל, חבר במועצה הארצית לתכנון ולבנייה, יו"ר דירקטוריון בחברת "השתתפויות בנכסים בישראל״, חבר דירקטוריון בחברת עמיגור ודירקטור חיצוני בחברת "אברות תעשיות". מעוז הוא יזם פרטי בתחומי הנדל"ן ויועץ לחברות בנושא רגולציה, תכנון וקידום פרויקטים.
בפוליטיקה.
ביולי 2019, לקראת הבחירות לכנסת ה-22, היה בין מייסדי מפלגת נעם. המפלגה פרשה מהמרוץ יומיים לפני יום הבחירות.
בסוף ינואר 2021 חתם על הסכם ריצה משותפת של מפלגתו עם עוצמה יהודית. ב-3 בפברואר נחתם הסכם ריצה משותפת (כבלוק טכני) גם עם האיחוד הלאומי-תקומה, במסגרת רשימת "הציונות הדתית", ומעוז הוצב במקום השישי ברשימה ונבחר לכנסת ה-24.
עמדותיו.
מעוז תומך בכך ש"כל אדם יעשה מה שהוא רוצה בשטחו הפרטי. [...] כל מה שקשור לשלטון, לפרהסיה – שינהג כמו במדינה יהודית". הוא תומך בכך שגיור יוכפף ל ובהידוק הפיקוח על מתן אזרחות ואשרות שהייה לזרים.
מעוז מתנגד לשירות נשים בצה"ל ומעדיף שירות לאומי למעוניינות בכך. הוא סובר שהתרומה הגדולה ביותר של נשים היא בנישואים וגידול "משפחה לתפארת", כאשר "משפחה היא אבא ואמא וילדים". את הקונספט של משפחות שונות הוא רואה כאיום על עם ישראל ועל החברה הישראלית.
חיים אישיים.
מעוז מתגורר בעיר דוד שבירושלים ונשוי לגלית. לבני הזוג עשרה ילדים.
תנועת האספרנטו
תנועת האספרנטו היא תנועה חברתית שמטרתה להפיץ ולהגביר את השימוש בשפת האספרנטו ברחבי העולם. השפה נהגתה על ידי לודוויג זמנהוף בסוף המאה ה-19 במטרה שתשמש שפת עזר בינלאומית שתאפשר תקשורת בין דוברי שפות שונות על בסיס נייטרלי ושוויוני. קהילת דוברי השפה מתייחסת אל עצמה לא אחת באמצעות המושג 'תנועה'. אספרנטיסטים נוהגים לפנות זה לזה בכינוי הידידותי samideano, קרי, 'שותף לרעיון'.
על אף שלתנועה מטרה מיידית משותפת, להגביר את השימוש בשפה, לאורך השנים היו ויכוחים ותפיסות שונות באשר למטרה הסופית שלה, לכיווני התפתחותה ולאסטרטגיות שעליה לנקוט.
האידיאל הפנימי.
רבים בתנועת האספרנטו רואים בשפה רק כלי להגשמת 'הרעיון הפנימי' (La Interna Ideo), שנטבע במילותיו של זמנהוף עצמו ב-1912: "להפיל את החומות בין עמים, על יסוד של שפה נייטרלית, ולהרגיל את האנושות כך שכל אחד ממנה יראה בזולתו רק אדם ואח". רבים רואים ברעיון 'האידיאל הפנימי', כמו גם בהפצת תפיסת ההומארניסמו של זמנהוף וקידום השלום וההבנה ההדדית בעולם, את מטרתה המהותית של תנועת האספרנטו.
על ההבדלים בין תנועה לקהילה.
באופן מסורתי כל מה שקשור לאספרנטו נקרא באגודות האספרנטו 'תנועת אספרנטו'. אך מאז שנות השבעים של המאה ה -20, סוציולוגים שמים לב יותר ויותר לעובדה שתופעת האספרנטו הנוכחית אינה עוד "תנועה" במובן הרגיל; אין לו עוד תכונה או מטרה ראשית הדומה למשל לתנועת השלום או לתנועה הפמיניסטית, כאשר התקדמות המטרה היא העיסוק העיקרי של האנשים המשתתפים.
בזכות התפשטות השימוש בשפה, 'התנועה האספרנטו' המקורית הפכה במשך עשרות השנים ל 'קהילה אספרנטו', שבעיקר משתמשת באספרנטו לצרכיה. חברי קהילה רבים אינם מעורבים עוד בהפצת האספרנטו, אלא משתמשים רק בשפה בדרכים שונות. לכן, אנשים רבים היום מבחינים בין 'תנועה' (כלומר ארגוני האספרנטו במאמץ להפיץ את האספרנטו) לבין 'הקהילה' (דוברי האספרנטו, הפגישות, הוצאות הספרים, תרבות המוזיקה, פספורטה סרבו, ויקיפדיה באספרנטו וכו').
בקשר להצגה זו של המושג 'קהילה', אנשים רבים גם שמו לב להבדל בין המושגים 'אספרנטיסט' ל 'דובר אספרנטו'.
ניתן לראות את שינוי מתנועה לקהילה בפועל גם באופי המפגשים: לפני כמה עשורים הוא עסק בעיקר ב'קונגרסים אספרנטו', שבהם נדונה התפשטות השפה. כיום יש יותר ויותר 'פגישות אספרנטו', שבהן התפשטות השפה כמעט ואינה ממלאת תפקיד יותר; מדובר ביישום השפה בהרצאות, קורסים, טיולים, הצגות, קונצרטים, טיולים וכו'.
הוויכוח על המטרה הסופית של התנועה.
Finvenkismo - החתירה לניצחון הסופי.
אחת המטרות המסורתיות של תנועת האספרנטו הוא ה'ניצחון הסופי' (Fina Venko) - כלומר אימוצה כשפה הבינלאומית השלטת, המשמשת לתקשורת בין בני עמים שונים, בין מדינות שונות ובמוסדות הבינלאומיים, וכשפה שנייה לחלקים ניכרים מהאנושות. משמעה של תפיסה זו היא למעשה מאבק להחליף את השפות הבינלאומיות הקיימות כגון צרפתית ואנגלית, שהן בעלות אוריינטציה לאומית ואינן נייטרליות - ולהחליפן בשפת האספרנטו שהיא שפה נייטרלית, ופשוטה יותר ללמידה.
בקונגרס האספרנטו השישי שנערך בוושינגטון בשנת 1910 אמר זמנהוף עצמו:
"הניצחון הסופי אליו אנחנו מכוונים - ייתכן שיושג בשתי דרכים. באמצעות מאמציהם של אינדיבידואלים, כלומר באמצעות תנועת המונים או באמצעות צו ממשלתי. קל יותר להאמין שמטרתנו תושג בדרך הראשונה, כיוון שבדרך זו, הדרך הנוכחית שלנו, ממשלות העולם יבואו אלינו עם ברכתן כפי שהן נוהגות לעשות - רק כשהעבודה כבר נעשתה".
תומכי רעיון הניצחון הסופי נחלקו גם בהמשך בין שתי האסטרטגיות להשגתו. הדרך האחת בה צידד כאמור זמנהוף הייתה 'מלמטה למעלה' (גישה המכונה באספרנטו Desubismo): אנשים פרטיים ויוזמות פרטיות שיסחפו את המוני העמים השונים, ולא מלמעלה מכוחן של הממשלות. הגישה הנגדית, 'מלמעלה למטה' (באספרנטו: Desuperismo) גורסת כי יש למקד את הפעולה בגיוס תמיכתן של הממשלות אשר יכניסו את השפה לתוכניות הלימוד, יתקצבו את פעילות התנועה וכן לפעול במוסדות הבינלאומיים כמו האו"ם במטרה להפוך את השפה לשפה רשמית של ההתנהלות הדיפולמטית בין מדינות.
הגישה הדוגלת בניצחון הסופי של האספרנטו נחשבת עד היום לגישה השלטת בתנועה בכלל ובאגודת האספרנטו העולמית בפרט, כשרבים דוגלים בשילוב שתי האסטרטגיות להשגתה: הן פעולות להגדלת התנועה בשטח, והן הפעלת לובי לקידום ההכרה הרשמית של המוסדות הבינלאומיים והממשלות.
Raŭmismo.