הדיירים הגישו בקשה לערעור ברשות לבית המשפט העליון. במהלך הדיונים הציעה נחלת שמעון לדיירים הצעות פשרה, ובית המשפט הפציר בדיירים להסכים לפשרה, אך גורמים שונים שכנעו את הדיירים לסרב. לבסוף, הערעור התקבל על פי דעת הרוב של השופטים דפנה ברק ארז ויצחק עמית, שסברו שאין לתת צו פינוי לעת עתה, כנגד דעת המיעוט של השופט נעם סולברג שסבר שדין הערעור להידחות.
השופטת דפנה ברק-ארז סברה כי לא התקיימו במקרה זה כל היסודות הנדרשים כדי להגדיר את ההסכם הדיוני כמעשה בית דין, בעוד השופטים נעם סולברג ויצחק עמית חזרו על העמדה המקובלת עד כה שהכירה בהסכם הדיוני כמחייב מתוקף מעשה בית דין. לפי מסקנה זו הדיירים איבדו את זכאותם בדירה כדיירים מוגנים, כיוון שהפרו את חובותיהם לפי חוק הגנת הדייר. על פי זה סבר סולברג כי דין הערעור להידחות ויש להורות על פינוי הנכסים. לעומת זאת, עמית קבע שמכיוון שמדובר במקרה נדיר ותקדימי של דייר מוגן הטוען לבעלות על הקרקע - יש לכפות על הצדדים את הפשרה שהוצעה, לפיה הדיירים ישלמו לנחלת שמעון דמי שכירות שנתיים בסך 2400 ש"ח, ויהיו רשאים לבצע שינויים פנימיים בנכסים. למעשה דעתו של עמית התקבלה, כיוון שגם ברק-ארז הסכימה עם מסקנתו האופרטיבית - ביטול צווי הפינוי.
השלכות חברתיות ופוליטיות.
בישראל.
בשנים 2009–2010, בעקבות פינוי חלק מהבתים במתחם ואכלוסם על ידי יהודים, התקיימו הפגנות של פלסטינים ופעילי שמאל ברחבי ירושלים ובשכונות שייח ג'ראח ושמעון הצדיק, וחלק מהמפגינים נעצרו. לפני אחת ההפגנות המשטרה הודיעה למארגנים כי היא לא תאפשר את קיום ההפגנה. המפגינים עתרו לבג"ץ, שקיבל את עתירתם וקבע שעל המשטרה לאפשר את קיום ההפגנה.
באפריל 2021, בעקבות פסקי הדין שקבעו שיש לפנות את הדיירים מהנכסים של נחלת שמעון, התחדשו ההפגנות והעימותים האלימים בשכונה, ובחלקן נטלו חלק חברי כנסת ממרץ ומהרשימה המשותפת. במהלך מאי 2021 האירועים הלכו ונעשו אלימים יותר, וכללו יידוי אבנים ובקבוקים על אזרחים וכוחות משטרה. ח"כ איתמר בן גביר החליט להעביר את לשכתו לשכונת שמעון הצדיק, כדי להשתמש בחסינותו ובאבטחה שסופקה לו כנגד האירועים האלימים. רבים ראו במעשיו התגרות והתססה וראש הממשלה בנימין נתניהו ביקש ממנו שיעזוב את המקום כדי למנוע הסלמה. בן גביר נעתר לבקשה זו לאחר שהובטח לו כי התושבים היהודים בשכונה יאובטחו כנדרש.
בפברואר 2022 השליכו מחבלים ערבים בקבוקי תבערה אל חלון ביתם של משפחה יהודית בשכונת שמעון הצדיק. הבית נשרף אך המשפחה לא שהתה בבית ולא נגרמה פגיעה בנפש. כמחאה על היעדר ביטחונם של התושבים היהודים, הקים בן גביר בשנית את לשכתו בשכונה, וביקרו בה חברי כנסת נוספים משדולת ארץ ישראל.
בעולם.
באוגוסט 2009, לאחר פינוי שני בתים במתחם והשכרתם לתושבים יהודים, גורמים בארצות הברית, בריטניה ובאו"ם הביעו את התנגדותם למהלך.
באוקטובר 2010 סיירו בישראל נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר, נשיאת אירלנד לשעבר, מארי רובינסון והפעילה ההודית הלה בהטה, והשתתפו בין השאר בהפגנה השבועית שנערכה בשכונה, תוך שהם מביעים הזדהות עם המאבק נגד פינוי הדיירים.
ברנהרד גזימק
ברנהרד גזימק (בגרמנית:Bernhard Grzimek, 24 באפריל 1909 - 13 במרץ 1987 ) היה זואולוג ורופא וטרינר גרמני. הוא כיהן בשנים 1974-1945 כמנהל גן החיות של פרנקפורט בגרמניה המערבית. פעל רבות להגנת הטבע, בעיקר בפרק הלאומי סרנגטי בטנזניה.
בנו, מיכאל גזימק (1959-1934) נהרג בתאונת מטוס מיד אחרי צילום סרט התעודה שהפיק יחד אביו "סרנגטי לא צריך למות"
יחד עם בנו ערך בשנות ה-1950 סיורי שטח יבשתיים וסיורים אוויריים במזרח אפריקה במטרה לאסוף מידע על חיות הבר ובמיוחד כדי לעורר את המודעות בעולם לגבי הציד הבלתי חוקי
קורות חייו.
ברנהרד קלמנס מריה גזימק נולד בשמת 1909 בעיר נייסה, בחבל שלזיה הפרוסית, בקיסרות הגרמנית, כיום ניסה בפולין. אביו, פאול פרנץ קונסטנטין גזימק היה עורך דין ונוטריון. אמו הייתה מרגרתה מרגוט לבית ואנקה.
אחרי לימודים יבודיים ותיכוניים למד גזימק רפואה וטרינרית, קודם באוניברסיטת לייפציג, ואחר כך באוניברסיטת הומבולדט של ברלין. סיים את התואר דוקטור ברפואה וטרינרית בשנת 1933.
בימי מלחמת העולם השנייה עבד כוטרינר גם בשירות הצבא הגרמני ובתפקיד במשרד המזון של גרמניה הנאצית. אחרי שבתחילת שנת 1945 הוטרד על ידי גסטפו בחשד שסיפק אוכל ליהודים מוסתרים, נמלט לפרנקפורט באזון כנכבש על ידי האמריקאים. עם זאת אחרי 1945 לקח מספר שנים עד שסיים תהליך "טיהור" - דנאציפיקציה
חייו הפרטיים.
גזימק התחתן ב-17 במאי 1930 עם הילדגרד לבית פריפר (Prüfer ) איתה גידל שלושה בנים: שנים בנים ביולוגיים - רוכוס ומיכאל, ובן מאומץ, תומאס. ב-1978 התחתן עם אריקה, אלמנת בנו, מיכאל.
סיפורו של שנהאת
אליהו גאליפפה
רבי אליהו גאליפפה (נפטר ברודוס ה'ת"ק), ממפרשי הרמב"ם, מחבר הספר ידי אליהו.
ביוגרפיה.
נולד לרבי דוד בן רבי אליהו גאליפפה. בצעירותו עסק במסחר לפרנסתו, ולאחר מכן עלה לירושלים על מנת לעסוק שם בתורה ובתפילה. בירושלים סבל יחד עם היישוב היהודי מהשלטונות (בין היתר בגלל היחלשות השלטון העות'מאני), ומשום כך ברח לעיר רודוס. בתקופתו ברודוס רב העיר היה רבי משה ישראל.
חיבורו.
חיפש נושא בתורה בו יוכל לחדש באופן שדבריו יהיו לו לזכר עולם, ומצא לנכון לחבר ספר בו יברר איזו הלכה חיובה מהתורה, איזו מתקנות חכמים משום גזרה ואיזו תקנה גרידא. חיבורו מעמיק בסוגיות רבות בתלמוד ובמפרשיו.
את החיבור הדפיס בקושטא בשנת ה'תפ"ח. החיבור נכלל במפרשי הרמב"ם שבפרויקט השו"ת. דבריו מובאים פעמים רבות בספרי חכמי הדורות שלאחריו.
מתלמידיו היה רבי ידידיה שמואל טאריקה, מחבר הספר "בן ידיד".
נפטר בשנת ה'ת"ק (1740) ברודוס ובה נטמן.
ידי אליהו
נטישת היהודים
נטישת היהודים: אמריקה והשואה 1941–1945 (במקור באנגלית: The Abandonment of the Jews: America and the Holocaust 1941–1945) הוא ספר עיון משנת 1984 מאת דייוויד ס. ויימן, לשעבר פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט. ויימן היה יו"ר מכון לחקר השואה. "נטישת היהודים" התקבלה היטב על ידי רוב ההיסטוריונים, וזכתה בפרסים רבים ובהכרה נרחבת, כולל פרס ספר יהודי לאומי, פרס אניספילד-וולף, פרס לספרות בזמן הווה, פרס סטיוארט ברנת' מטעם האגודה להיסטוריונים של יחסי חוץ אמריקאים, ופרס תיאודור סאלוטוס של האגודה לתולדות ההגירה, והייתה מועמדת לפרס National Book Critics Circle.
טיעונים.
בתגובה לנחישות הנאצים לסלק יהודים מאירופה בכל האמצעים הדרושים, סגר שאר העולם אפשרויות רבות להגירה למדינות אחרות. לדוגמה, עלייה לארץ ישראל תחת המנדט הבריטי, אזור שהוגדר על ידי ליגת העמים כבית לאומי ליהודים בסכנה, הוגבלה מאוד על ידי רשויות המנדט בשנת 1939; ומדינות רבות פשוט סירבו לאפשר כניסת יהודי אירופה. ככל שגרמניה הנאצית צברה כוח וירשה אוכלוסיות יהודיות גדולות בשטחים שנכבשו (כגון פולין ורבים אחרים), המדיניות ברוב המדינות הייתה לחסל לחלוטין את הנוכחות היהודית (במקרה של גרמניה ובעלות בריתה) או למנוע הגירה יהודית (במקרה של שאר מדינות העולם). סגירת אפשרויות ההגירה באמריקה מכוסה על ידי ויימן בספרו מ-1968 "Paper Walls: America and the Refugee Crisis, 1938-1941". ויימן ממשיך לתעד היבט זה של מלחמת העולם השנייה ב"נטישת היהודים", המכסה את התקופה של 1941–1945, כאשר אמריקה ובעלות הברית לחמו נגד גרמניה והפתרון הסופי והשואה התקדמו לשלבים הקטלניים ביותר.
ויימן מסכם את הממצאים העיקריים שלו בהקדמה (להלן בצורה ערוכה):
הספר "נטישת היהודים" טוען שמנהיגים פוליטיים אמריקאים ובריטים בתקופת השואה, כולל הנשיא רוזוולט, דחו הצעות שיכלו להציל מאות אלפי יהודים אירופאים ממוות במחנות השמדה. ויימן מתעד, למשל, כיצד רוזוולט סירב שוב ושוב לתת מקלט לפליטים יהודים ולא הורה על הפצצת קווי רכבת המובילים לאושוויץ. בנוסף לכך, רוב המנהיגים היהודים באמריקה ובארץ ישראל כמסתבר לא עשו הרבה כדי ללחוץ על ממשלות אלו לשנות את מדיניותן. מספר עיתונים אמריקאים, כולל הניו יורק טיימס, המעיטו לדווח על השמדת היהודים, או העבירו דיווחים כאלה מעמודים ראשיים לעמודים פנימיים בגלל אנטישמיות. הטיימס היה אמנם בבעלות יהודים, אך לא רצה להיראות כמציג עמדה יהודית.
ויימן בוחן את המסמכים המצביעים על כך שממשלות ארצות הברית ובריטניה דחו הצעות רבות לקבל יהודי אירופה. הנושא הועלה בוועידת הבית הלבן ב-27 במרץ 1943 של מנהיגים אמריקאים ובריטים בכירים בזמן המלחמה, כולל רוזוולט, מזכיר המדינה האמריקאי קורדל האל, שר החוץ הבריטי אנתוני אידן, היועץ הנשיאותי הארי הופקינס, ושגריר בריטניה בוושינגטון, לורד הליפקס. האל שאל אם בעלות הברית מוכנות לקבל 60,000 עד 70,000 יהודים מבולגריה, בעלת ברית גרמנית. אידן התנגד בטענה שהיטלר עלול להיענות להצעות דומות עבור יהודי גרמניה ופולין, ואמר כי "פשוט אין מספיק ספינות ואמצעי תחבורה לטפל בהם".