הולוויי התגורר בערוב ימיו בלוס אנג'לס. הוא מת מהתקף לב בבית החולים נחשב בלוס אנג'לס בשנת 1992. בן 87 היה במותו. גופתו נשרפה ואפרו פוזר מעל האוקיינוס השקט. בשנות השמונים נקרא על שמו רחוב בהוליווד. בנו, ריצ'רד הולוויי, הפך לימים למפיק. פו הדב וקא, שתי דמויות אותן דיבב, דובבו לאחר מותו על ידי המדבב ג'ים קאמינגס.
עובדיה שזר
עובדיה שזר (נולד ב-1929) הוא צייר ואמן ישראלי.
ביוגרפיה.
שזר נולד בעיראק ועלה ארצה כילד בשנת 1942, הוא התחנך בקיבוצים, התנדב ושרת בגדוד השלישי של הפלמ"ח בשנים 1948-1946. במהלך מלחמת העצמאות נפצע בקרב על נבי יושע בגליל, היא מצודת כ"ח. שזר נמנה עם מקימי קיבוץ משגב עם ושירת עשרים וארבע שנים ביחידת 8200 באגף המודיעין.
שזר עסק באמנות כתחביב עוד בהיותו נער, אך את דרכו האמנותית-מקצועית החל בשנות השישים כשהחל ללמוד בכפר האמנים עין-הוד. במסגרת לימודיו הוא למד פיסול עם האמן יוסף מנדלה, ויטראז'ים עם האמן יוסף שאלתיאל וציור בשמן אצל האמנית סימה סלונים, לימודיו נמשכו שש שנים. בשנים 1972-1966 למד טכניקות גרפיות עם האמן דן קריגר בבית האמנים ע"ש זריצקי בתל אביב.
יצירתו.
יצירתו של שזר כוללת מגוון טכניקות כגון תחריט נחושת, הדפס משי וקולוגרפיים. הוא משתמש בשתי טכניקות עיקריות: אבקת בזלת עם שמן היוצר תבליט על בד ושילוב רב-שכבתי של צבע בגוונים שונים, היוצר תבליט כעין "חוטי צבע" שזורים. זוהי טכניקה חדשנית שהומצאה על ידי שזר וייחודית לו. עבודותיו מתאפיינות במוטיבים מן התנ"ך ובסמלים יהודיים מסורתיים.
בתבליטי השמן והבזלת משתמש שזר במגילות, חריטות, בדמויות קדמוניות ובצורות הכתב העברי הכנעני הקדום ששימשו בתקופת האבות לפני למעלה מאלפיים שנה. בעבודתו של שזר ניכרת השפעתם של אמנים ישראליים שונים ובעיקר משה קסטל. מוטיב החוזר בעבודותיו הוא העיר ירושלים על כל היבטיה ההיסטוריים והתרבותיים, המוצגת על פי רוב בצורה צבעונית ודינמית.
אחת מיצירותיו של שזר, תבליט מופשט המציג דמויות וכתב קדמוניים, מוצגת משנת 2000 במשכן נשיאי ישראל בירושלים.
תערוכותיו.
משנת 1966 הציג שזר את עבודותיו במגוון תערוכות יחיד וקבוצתיות שנערכו ברחבי הארץ.
טאר
טאר הוא כלי פריטה איראני ממשפחת הלאוטות, אשר נבנה החל מהמאה ה-15. המילה טאר משמעה מיתר בשפות הודו-איראניות רבות וקיימת בשמות של כלי נגינה שונים כגון דוטאר (שני מיתרים), סאטאר או סיטאר (שלושה מיתרים), גיטארה (גיט - מקור המילה איננו ידוע + טאר - מיתר). גופו של הטאר בנוי מעץ תות בצורה של הספרה 8 עם בטן והוא בעל צוואר ארוך. תיבת התהודה שלו מכוסה בעור כבש ובכך נוצר עומק לצלילים של הכלי. לכלי 6 מיתרים ובעת העתיקה נחשב למלך כלי הפריטה. הטאר הוא חלק בלתי נפרד מכלי הנגינה במוזיקה הקלאסית הפרסית והכורדית. הטאר נהיה נפוץ במדינות שונות בעולם בעיקר בגלל צליליו האקזוטיים וכן עקב הפצתו על ידי מהגרים מאיראן. כך למשל, בישראל ניתן לראות את הטאר האיראני בקרב עולים מאיראן. בעשור השני של המאה ה-21 הכלי נהיה פופולרי בישראל ובעולם לניגון מוזיקה המבוססת על סגנונות שונים מהמזרח הקרוב וצפון אפריקה (להבדיל ממוזיקה מזרחית), וכן לניגון מוזיקת עולם
לטאר האיראני היו קיימות בעבר כמה גרסאות שונות כגון כלי נגינה עם מספר מיתרים שונה או תיבת תהודה העשויה מחתיכת עץ אחד ולא שתיים מודבקות כמו בטאר המודרני הנקרא מונגי. הצ'הארטאר בפרסית "ארבעה מיתרים" (צ'האר - ארבע, טאר - מיתר) ממערב אפגניסטן הוא כלי נגינה דומה לטאר האיראני אך עם 4 מיתרים. צ'הארטאר היה השם המקורי של הכלי הנגינה טאר וייתכן שהוא הכלי המקורי שממנו נוצר הטאר באיראן, לו נוספו עם השנים שני מיתרים.
טאר אזרי.
באזרבייג'ן ובכמה ארצות נוספות מצויה גרסה שונה של הכלי שנהיה נפוץ בקרב עמי הקווקז, מרכז אסיה, וטורקיה. הטאר האזרי נוצר בסוף המאה ה-18 על ידי מירזה סדיגג'אן כמודיפיקציה של הטאר האיראני שיזכיר בצליליו את הרובאב האוזבקי, אף הוא כלי פריטה בעל פני מהוד המכוסים בעור של בקר או צאן. לטאר האזרי 11 מיתרים וגוף מעט שונה. באפגניסטן קיימת גרסה אפגנית של הטאר הנקראת מהאלי דוטאר שמיתריו מפוזרים לאורך כל הצוואר של כלי הנגינה, בדומה לכלי מיתר שאחרים מאפגניסטן
בעדה הבוכרית הטאר כלי מוביל בו היו מנגנים בחתונות ומסתובבים סביב אורחי האירוע, את הטאר היה מנגן הזמר עצמו כאשר מלווה על ידי הדויירה הבוכרי ובשנים המתקדמות יותר התלווה אליהם גם הקלרינט, האקורדיון ומערכות ההגברה.
את הטאר ניתן להשמיע על ידי מיקרופון או פיקאפ מיוחד המוצמד על עור הכבש או בתוך הטאר על העץ.
מנחם גילוץ
מנחם גילוץ (1884, פונדיל, ליטא - 18 בדצמבר 1974, תל אביב) היה פעיל ציבור ממייסדי תל אביב. מקור השם גילוץ לא ידוע, ומנחם פירש אותו כראשי תיבות של "גיא ל"ו צדיקים".
תולדות חייו.
גילוץ נולד בעיירה פונדיל שבפלך קובנה בליטא (אז באימפריה הרוסית). הוא התייתם מאב בגיל צעיר. את לימודו רכש בתלמוד תורה ובישיבות שונות: ישיבת שדה הורביץ בדבינס; ישיבה של הרבנים ר' חיים ליב ובנו ר' אברהם בעיר מיר; ישיבת ה"קיבוץ"- גיזלנשול במינסק. ישיבה זו הייתה קיבוץ של בחורים הלומדים בעצמם בלי ראש ישיבה. בגיל 15, למרות גילו הצעיר, קיבל מעין הסמכה לרבנות על יד רבה הראשי של קהילת מינסק, הרב אליעזר רבינוביץ'. כבר כתלמיד ישיבה נטה גילוץ לתנועת ההשכלה, ולכן בנוסף ללימודים תורניים למד את השפה הרוסית ומדעים, על מנת שיוכל לעמוד בבחינות ולקבל תעודת בגרות. מיד לאחר סיום לימודיו בישיבה עבר לוורשה כהכנה ללימודי הנדסה בטכניקום שעמד ליד בית הכנסת של חובבי ציון, מרכז הפעילות הציונית בעיר.
כשהגיע לוורשה, בשנת 1904, דחה את לימודיו כדי להצטרף למפלגת פועלי ציון. הוא היה בין ראשוני המפלגה, יחד עם דוד בלוך ויצחק טבנקין. המפלגה הייתה אז בלתי לגאלית, ומנחם היה סוכן נוסע מטעם המפלגה ועבד בכל רחבי פולין. בוורשה ייסד את "ועד החלוצים" של וורשה שפעל לעלייה מרוכזת של פועלים יהודים לארץ ישראל. ב-1904 עלה לארץ ישראל בראש קבוצה בת 30 איש, באוניה הרוסית "נחימוב".
ביפו התחיל לעבוד בלשכת מודיעין, שמנהלה היה מנחם שינקין ששני עוזריו היו סלחובר וגורדון, לימים אחד המנהלים של אפ"ק. בתקופה זו כתב מנחם את מאמרו הראשון שהתפרסם כמאמר ראשי ב"דער ידישער קאמפער". הוא חשב שאין מקום בישראל למלחמת מעמדות, ולכן לא הצטרף לאגודה של פועלי ציון. במקום זאת, יסד ביפו ארגון חדש ובלתי מעמדי בשם ברית-פועלים. בארגון זה כינס את פועלי העיר ויצר את הגרעין למרכז בעלי מלאכה. את פרנסתו השלים כמנהל חשבונות בסניף יפו של כרמל מזרחי.
ב-1908 נשא לאשה את דבורה בת דוד לוין, והזוג הצטרף לאגודת אחוזת בית. באותה שנה פעל עם יצחק חיותמן ויחזקאל דנין (סוכובולסקי) במשא ומתן עם בנק אפ"ק לקבלת ההלוואות הדרושות לרכישת השטח ובניית בתי תל אביב. בהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגרילו בני הזוג גילוץ את המגרש ברחוב אחד העם 24 ובנו בו את ביתם (הבית נהרס בראשית 2005).
ב-1910 נבחר מנחם גילוץ לוועדת הביקורת של תל אביב, יחד עם ד"ר חיסין ודנין- סוכובולסקי.
בשנת תרע"א (1911) נודע לגילוץ שכורמי התקוה בפתח תקווה רוצים לפתוח חנות ביפו. מנחם חתם הסכם שיווק בלעדי עם מנהל היקב דב ימיני, ופתח חנות של יין ביפו תחת השם "פלשתינה". עסקיו התפתחו יפה והוא אף שיווק יין לחו"ל. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914) התעתמן (קיבל אזרחות עות'מאנית) כדי להימנע מגרוש למצרים. ב-1917, עם גירוש תל אביב, עברה המשפחה לגור עם גיסתו אסתר בנס ציונה. מנחם פרנס את משפחתו על ידי מסחר בזהב, ולצורך כך עבר את הקווים בין הצבא הטורקי והאנגלי. בסוף המלחמה, לפני חנוכה 1918, חזרה המשפחה ברגל לתל אביב. גילוץ קיבל רישיון לפתוח מחדש את חנות היין שלו ובית המסחר פעל ביפו עד למאורעות 1921.
ב-1920 נבחר לוועד תל אביב ויחד עם שלמה יוסף לויצקי ושלמה גרינהויז השתתף מנחם בייסוד שכונת נחלת בנימין.
במאורעות 1921 סייע למשפחות היהודים שברחו מיפו. בעקבות המאורעות, החליט לסגור את חנות היין ביפו, ויזם את מרכז מסחרי (תל אביב). המרכז המסחרי הפך את תל אביב מפרוור שינה של יפו לעיר עם מסחר ותעשייה, ראשית המטרופולין של היום.
במקביל, הקים מנחם את "אגודת בעלי הבתים" כדי להגן על זכויותיהם של בעלי הבתים מפני חוק הגנת הדייר, ולהאיץ את התפתחות העיר באמצעות בנייה להשכרה של דירות וחנויות.
החל משנת 1923 ניסה מנחם לרכוש אדמות ולהקים ישוב יהודי עזה ב-1935.. עד פרוץ מלחמת העולם השנייה (1939) ניהל מגעים ארוכים עם ממשלת המנדט והסוכנות היהודית. לאחר המלחמה המשיך בנסיונותיו להקים עיר יהודית באשדוד. בזמן מלחמת העולם השנייה הצטרף לוועד המקומי של הרויזיוניסטים בתל אביב והיה חבר בו עד להכרזת המדינה. עם קום המדינה המשיך במגעים להקמת אשדוד, ללא הצלחה (העיר קמה רק ב-1956).
במסגרת פעילותו הציבורית, כתב גילוץ מאמרים ותגובות בעיתונות בתחומים מדיניים, כלכליים וחברתיים. ביניהם דו"ח מטעם ההסתדרות הציונית לוועדת פיל, ועדת חקירה ממלכתית, שהוקמה על ידי ממשלת בריטניה, במטרה לחקור את הסיבות להתפרצות המרד הערבי הגדול.
דבורה, בת זוגו של מנחם, פעלה באגודות צדקה שונות ועסקה בפעילות ציבורית ענפה בהתנדבות. הייתה פעילה באגודות "עזרת נשים" ו"בנות ברית" (נשי בני ברית). פתחה בית ספר לתפירה וגזירה במסגרת התאחדות נשים עבריות עממיות, על מנת לספק לנשים פרנסה מכובדת ועצמאית.