בלז'יצה (בפולנית: Bełżyce) היא עיירה במחוז לובלין שבפרובינציית לובלין בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
ראשיתו של היישוב במאה ה-13, ובמאה ה-14 קיבל זכויות עיר. בראשית המאה ה-15 אישר המלך ולדיסלב השני יגיילו לפתח את היישוב, ולבנות בו ארמון. במאה ה-16 התפתחה ביישוב פעילות קלוויניסטית ואריאנית.
באמצע המאה ה-17 נפגעה העיירה מפשיטות חמלניצקי. זכויות העיר של היישוב ניטלו ממנו במחצית השנייה של המאה ה-19 בעקבות מרד ינואר, והושבו לו רק בשנת 1958.
יהודי בלז'יצה.
תיעוד לישיבת יהודים בעיירה, ולקיום בית מדרש במקום, קיים מהמאה ה-16. במחצית הראשונה של המאה ה-17 נהג להתכנס בעיירה ועד ארבע הארצות.
במחצית המאה ה-17, במהלך פרעות ת"ח ות"ט, טבחו הקוזאקים ביהודי העיירה.
במחצית השנייה של המאה ה-18 שבה הקהילה היהודית בעיירה לאיתנה, והמשיכה להתפתח גם בראשית המאה ה-19, חרף פניות של תושבי היישוב הפולנים לשלטונות ההאימפריה הרוסית בבקשה לאסור על ישיבת יהודים במקום. בתחילת המאה ה-19 עזריאל יצחק משה ליכט היה רב הקהילה.
בין מלחמות העולם התקיימה ביישוב פעילות ציונית, ופעלו בו תנועות הנוער בית"ר, גורדוניה והשומר הצעיר. כמו כן, פעל ביישוב בית ספר מרשת תרבות.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בבלז'יצה כ-2,100 יהודים, רוב תושביה.
בשואה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לבלז'יצה כמה מאות פליטים יהודים משצ'צ'ין ומיישובים אחרים במערב פולין. במאי 1940 נלקחו מאות מיהודי היישוב לעבודות כפייה, ובהמשך השנה חנויות ועסקי היהודים ביישוב הוחרמו, והועברו לידי פולנים.
בתחילת 1941 הוקם ביישוב יודנרט, שנצטווה למסור לשלטונות רכוש יהודי, ולאחר מכן הוקם במקום גטו, אליו הועברו כל יהודי היישוב. לגטו הועברו תוך זמן קצר עוד כ-500 יהודים מקרקוב וכ-500 יהודים מלובלין, והקהילה המקומית התגייסה לעזרתם. בקיץ 1941 פרצה בגטו מגפת טיפוס. בסתיו 1941 נערכה בכיכר המרכזית ביישוב סלקציה, בסיוע כוח עזר של אוקראינים, וגברים יהודים צעירים נשלחו למחנה העבודה פוניאטובה. במהלך הסלקציה נרצחו מספר זקנים יהודים. סלקציה נוספת נערכה כעבור מספר חודשים, וקבוצת עובדים נשלחה למחנה מיידאנק.
בתחילת 1942 הועברו לגטו המקומי יהודים נוספים מכפרי ועיירות הסביבה, ובאביב 1942 שולחו רוב יושבי הגטו, כ-3,000 איש, למחנה ההשמדה סוביבור.
לאחר האקציה נותרו בגטו כ-300 יהודים, והוא שימש כמחנה עבודה, אליו הועברו יהודים נוספים מהסביבה, ובהם קהילת ביחאווה. לקראת סוף 1942 שהו במקום למעלה מ-1,200 יהודים, שהועסקו בין היתר באיסוף ומיון רכושם של מגורשי הגטו. לאחר דיכוי מרד גטו ורשה הובאו לבלז'יצה כ-150 יהודים מורשה. מתוכם 50 נשים וילדים הוצאו להורג במקום. במאי 1943 נכנסה ליישוב קבוצה אוקראינית בפיקוד אנשי ס"ס, וביצעה אקציה, תוך מעשי התעללות קשים, בייחוד בנשים. כ-300 יהודים הועברו לגטו בנדין וכ-800 היהודים הנותרים נרצחו במקום, חלקם בבית העלמין היהודי בעיירה, תוך שאולצו לחפור את קבריהם בעצמם.
זבד דקל קטן-שיניים
זבד דקל קטן-שיניים (שם מדעי: "Arctogalidia trivirgata") הוא מין טורף קטן ממשפחת הגחניים החי בטבע ביערות הגשם של דרום-מזרח אסיה והוא מין יחיד בסוגו.
מאפיינים.
זהו זבד קטן בעל פרווה שחורה כמעט לגמרי, עם זנב ארוך ורגליים קצרות. אורכו 43-53 ס"מ ושמשקלו 2-2.5 ק"ג. יש לו פנים גדולות וכהות, עם עיניים גדולות המותאמות לחיי חשיכה. כמו שמשתמע משמו הוא בעל לסת ושיניים קטנות יחסית.
תפוצה: נפוץ בטבע ממחוז אסאם שבהודו, להודו סין, לחצי האי המלאי ודרומה עד לאינדונזיה בסומטרה, באנקה, ג'אווה, בורנאו ואיים נוספים באזור.
מזון: הזבד הוא אוכל-כול בעל תזונה מגוונת מחרקים, יונקים קטנים כמו עכברים, עופות מקננות, פירות, צפרדעים ולטאות. הוא צייד ליילי החי על עצים וישן ביום במאורה.
רבייה: הנקבה נמצאת בהריון 45 יום ואז ממליטה 3 גורים הנמצאים בין העצים הנגמלים מאמם לאחר חודשיים. הנקבות יכולות להמליט פעמיים בשנה. תוחלת החיים בטבע יכולה להגיע ל-11 שנה.
הם אינם בסכנה אך הפגיעה ביערות בהם הם חיים משפיעה עליהם.
מחוז מאיו
מחוז מָאיוֹ (באנגלית: County Mayo, באירית: Contae Mhaigh Eo, במשמעות ״מישור הטקסוס המעונב״) הוא מחוז במערב אירלנד. המחוז שוכן בפרובינציית קונכט, ונקרא על שם העיר מאיו. מחוז מאיו שוכן לחוף האוקיינוס האטלנטי, וגובל בשלושה מחוזות של אירלנד: בדרום במחוז גולוויי, במזרח במחוז רוסקומון, ובצפון במחוז סלייגו. נכון לשנת 2011, אוכלוסיית המחוז מונה כ-130,638 תושבים, אשר רובם הגדול הוא נוצרי קתולי. שתי הערים המאוכלסות ביותר במחוז הן קַסלבר ובָלינה. כ-9% מתושבי המחוז מתגוררים בשטחי הגיילטאכט.
זבד דקל אוסטוני
זבד דקל אוסטוני (שם מדעי: "Chrotogale owstoni") הוא מין יחיד בסוגו של זבד ממשפחת הגחניים החי בדרום-מזרח אסיה. המין קרוי ע"ש החוקר אלן אוסטון (1853-1915).
מאפיינים.
זבד דקל אוסטוני חי בטבע בצפון וייטנאם, לאוס, ודרום סין ביערות גשם ושולי נהרות, אך מצוי בסכנת הכחדה כתוצאה מגידול יתר וכן מהרס היערות הטבעיים שלהם.
אורכו של הזבד עד 57 ס"מ והזנב עד 43 ס"מ. הפרווה חומה-אפורה, הפנים שלו מחודדים מעט, על גבו ישנם ארבעה פסים כהים וזנבו כמעט לגמרי שחור. הוא דומה מאוד לזבד דקל מפוספס אך שעיר יותר ואין לו כל כך הרבה פסים כמותו.
הזבדים חיים לבדם ואוכלים בעיקר חרקים, תולעים וזוחלים קטנים. הם יוצאים בחשיכה, הם מתאחדים למטרות הזדווגות שמתרחשת באזור ינואר ולאחר שלושה חודשים נולדים 1-3 גורים החיים רק עם אימם.
לא ידועים הרבה פרטים עליהם עקב נדירותם וחשאיותם. מצב השימור שלהם בטבע הוא בסכנת הכחדה.
לידיה זמנהוף
לידיה זמנהוף (בפולנית: Lidia Zamenhof, באספרנטו היא נקראת לעיתים: Lidja Zamenhof; 29 בינואר 1904 ורשה – 1942) הייתה סופרת יהודייה, מוציאה לאור, ומתרגמת. בתו של לודוויג זמנהוף, ממציא השפה המתוכננת הבינלאומית אספרנטו. היא פעלה להפצת שפת האספרנטו וכן דגלה בהומארניסמו, תורת ההומניזם שפיתח אביה.
בסביבות שנת 1925 נהפכה לחברה בדת הבהאית. בסוף שנת 1937 נסעה לארצות הברית על מנת למשוך מאמינים נוספים לדת וכן לשפת האספרנטו. בדצמבר 1938 חזרה לפולין והמשיכה ללמד ולתרגם את הכתבים הבהאיים. בסתיו 1942 נרצחה על ידי הנאצים במחנה ההשמדה טרבלינקה.
חייה.
לידיה זמנהוף למדה אספרנטו מגיל תשע. בגיל 14 החלה לתרגם מן הספרות הפולנית. היא סיימה לימודי משפטים באוניברסיטה בשנת 1925, אך החליטה להקדיש את כל זמנה ללימוד שפת האספרנטו להפצתה. באותה שנה, עת התקיים כנס האספרנטו העולמי ה-17 בז'נבה, היא החלה להתעניין בדת הבהאית. בד בבד החלה להפיץ את ההומארניסמו, תורת ההומניזם שהגה אביה. היא נכחה בכל כנסי האספרנטו העולמיים החל מהכנס שנערך בשנת 1924 בווינה, מלבד הכנס שנערך בשנת 1938 בלונדון, מאחר ששהתה באותה עת בארצות הברית. בתור מדריכת אספרנטו בשיטת צֶ'ה (על שם אנדראו צ'ה), היא נסעה למדינות שונות והעבירה קורסים רבים באספרנטו.
היא פעלה לקידום שפת האספרנטו באגודת האספרנטו העולמית ובקרב מאמיני הדת הבהאית, וכתבה במגזינים בשפת האספרנטו וכן עבור האנציקלופדיה של אספרנטו (La Enciklopedio de Esperanto). בשנת 1933 יצא לאור תרגומה באספרנטו לרומן "קוו ואדיס" פרי עטו של הנריק סנקביץ'.
בשנת 1937 נסעה לארצות הברית לתקופה ארוכה. בדצמבר 1938 היה עליה לצאת משטח המדינה, מפני ששירותי ההגירה סירבו להאריך לה את ויזת השהייה. היא סירבה להצעות נישואין שונות שקיבלה ושיכלו לסייע לה לשהות עוד או להשיג אזרחות במדינה. עם חזרתה למולדתה פולין, היא סיירה ברחבי המדינה והרצתה על הדת הבהאית ועל אספרנטו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה החלו הנאצים לרכז את היהודים ברחבי פולין, והרחוב שבו התגוררה הפך לחלק מגטו ורשה. היא נעצרה והואשמה שיצאה לארצות הברית על מנת להפיץ תעמולה אנטי-נאצית. לאחר מספר חודשים שוחררה ושבה לחיות עם משפחתה בגטו. בגטו פעלה ללא לאות כדי לעזור לאחרים להשיג מזון ותרופות. הוצעו לה עזרה ומפלט על ידי מספר אספרנטיסטים פולנים, אך היא דחתה אותם על הסף. לאספרנטיסט יוזף ארשניק, שביקש לתת לה מחסה במספר הזדמנויות, כתבה: "אתה ובני משפחתך עלולים לאבד את חייכם, מפני שמי שמסתיר יהודי נעלם יחד עם היהודי כשהוא מתגלה". לאחר מכן השיבה במכתב האחרון שכתבה בחייה: "אל תחשוב להכניס את עצמך לסכנה. אני יודעת שעליי למות, אולם אני מרגישה שזו חובתי להישאר עם בני עמי. אלוהים יעזור כך שמתוך סבלנו יצמח עולם טוב יותר. אני מאמינה באלוהים. אני בת לדת הבהאית ואמות כזאת. הכל בידי אלוהים".
במהלך האקציה הגדולה היא נשלחה בטרנספורט למחנה ההשמדה טרבלינקה. במחנה נרצחה בתאי הגזים בספטמבר 1942, לפי דף העד (אווה תורן) ביד ושם.
הנצחה.
לזכרה ולכבודה נערך כנס בשנת 1995 במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון הבירה. בכנס הוזכרו מאמציהם של אספרנטיסטים שונים להציל יהודים שנרדפו על ידי הנאצים בזמן המלחמה.
כתבים.
מקור.
1931 - אדם, אלוהים, נביא (Homo, Dio, Profeto, Bahaa Esperanto-Eldonejo, 1931).
ריטה פוגרלוב
ריטה פוגרלוב (נולדה ב-10 בספטמבר 1985) היא אתלטית ישראלית, אלופת ישראל לשעבר בריצת 100 ו-200 מטר, וחברת נבחרת ישראל באתלטיקה קלה מאז 2003.
ביוגרפיה.