במידה לא מבוטלת בגלל דיכוי המרד בכרתים, זכה עבדי פאשה להתמנות לווזיר. בשנת 1672 פיקד על היניצ'רים בכיבוש העיר קמנייץ פודילסקי בשנת 1674 פיקד על מסע צבאי באוקראינה בשם אדונו, הסולטאן מהמט הרביעי. הוא שמר את תפקידו כווזיר גם כשנשלח כמושל (ביילרביי) בפרובינציות גדולות (איילטים) ברחבי האימפריה. ב-25 ביולי 1674 נשלח לבגדד, שנכבשה בחזרה מידי הספווידים. ב-11 במאי 1676 היה למושל של מצריים המורדת. לא ידוע באילו נסיבות הודח בקיץ 1680 מן התפקיד, יש משערים שמסיבות גיל, בגלל היותו מעל גיל 75. אולם ב-24 במאי 1681 התמנה לביילרביי של בוסניה ובתוקף תפקיד זה השתתף בקרבות בהונגריה בשנת 1682. ב-12 באוקטובר 1683. ב-12 באוקטובר 1682 הופקד על הגנת קמנייץ ולאחר מכן ב-20 בדצמבר 1683 נקרא לשער הנשגב. בהמשך הועבר שוב בצורה תמוהה מתפקיד לתפקיד ומאזור אחד למשנהו.
בסוף נובמבר 1684 התמנה בתפקיד הביילרביי של בודה, כשהשלטון העות'מאני בעיר הזאת נמצא מאוים על ידי כוחות מאוחדים של האימפריה הרומית הקדושה ושל בני בריתה. אך בחורף 1685 הועבר לתפקיד של מפקד הכוחות הטורקים בהונגריה וכעבור זמן קצר נשלח כביילרביי לחלב הרחוקה והשלווה. 20 בדצמבר 1685 שוב נשלח להונגריה קודם כמפקד הצבא ולאחר מכן כביילביי של בודה.
המגן האחרון של בודה העות'מאנית.
מצודת בודה בפיקודו הייתה מוגנת על ידי כוח של 10,000 לוחמים ו-400 תותחים, שאספקתם בתחמושת ובכל המצרכים הנחוצים נראתה מובטחת. בנוסף ציפה הביילרביי להגעת תגבורת חזקה בפיקודו של הווזיר הגדול סוליימן. אולם בסופו של דבר הפיצוץ של 800 טונות של אבקת שרפה מתחת לחומות הכריע את הכף. בתום מצור של 78 יום, של הפגזות רבות ומתקפות לא מוצלחות, יד הנוצרים הייתה סוף-סוף על העליונה. הפאשה, שסירב קודם לכן להסגיר את העיר, נאבק באומץ בראש צבאו וניסה לסתום את הפריצות. ב-2 בספטמבר חדרו הכוחות בפיקודו של קרל מלורן לעיר וכבשו אותה. עבדורחמן עבדי פאשה נהרג בקרב בקווים הראשונים. התגבורת המצופה של הווזיר הגדול סוליימן לא יכלה להגיע, אחרי שנחלה תבוסה בקרבות בדרכה. הכובשים הנוצרים ערכו טבח בתושבים הטורקים, ולא חסו אף על חיי 500 יהודים. שבויים טורקים רבים נרצחו. יש אומרים כי גופותיהם קולפו מעורם, שאחר ייבוש נרקחה ממנו אבקה מבוקשת.
מורשתו.
באימפריה העות'מאנית דמותו של עבדי פאשה נותרה מוערכת בזכות האומץ והנדיבות שהפגין. נודע גם בנטיותיו לחשיבה חופשית, לתענוגות השתייה החריפה וקרבתו לסופיות, המיסטיקה המוסלמית. על חותמו שיוצר בעת שהותו בבגדד נכתב:
עבדורחמן עבדי פאשה ארנבוט השאיר גם התכתבות דיפלומטית עם היריבים הנוצרים מן התקופה שלפני הקרב הסופי בבודה. בין היתר - עם המרקגראף הפלדמרשל הרמן פון באדן, יושב ראש מועצת המלחמה של הקיסר לאופולד הראשון.
הנצחה.
בגבעת הטירה בבודפשט, על המבצר אנז'ו (Anjou bástya), באמצע הדרך בין המוזיאון להיסטוריה צבאית ובין השער הוינאי (Bécsi Kapu) הוקמה בשנת 1932, לרגל מלאת 245 שנה לשחרור בודה מידי הטורקים, מצבה לזכרו של עבדורחמן עבדי פאשה ארנבוט, עליה צוין בהונגרית ש"היה אויב אמיץ" ובטורקית עות'מאנית שנפל כמו שהיד. יוזמת הצבת המצבה באה מצאצאיו של אחד מהגיבורים ההונגרים שנהרגו בקרב לשחרור בודה, גיירג' סאבו.
תאו אסייתי
תאו אסייתי או תאו הודי (שם מדעי: "Bubalus arnee") הוא מין בקר גדול החי באסיה, המין השני בגודלו במשפחת הפריים אחרי הגאור, והחיה הרביעית בגודלה באסיה אחרי הפיל האסייתי, הקרנף ההודי והגאור. תאו המים, הוא חית משק שבויתה מהתאו האסייתי, ומשמש כיום למשא, לבשר, ולחלב.
תיאור.
התאו האסייתי הוא בעל חיים ענקי וחזק, והוא גדול אף יותר מהביזון, גובהו בכתפיים , אורך ראשו וגופו , אורך זנבו 1.06 מטר, ומשקלו 700–1,000 ק"ג, זכרים בוגרים יכולים להגיע למשקל של . גם לזכרים וגם לנקבות זוג קרניים גדולות בצורת סהר היכולות להגיע לאורך של שני מטרים, אם כי לזכרים קרניים גדולות ועבות יותר מלנקבות. הפרווה דלילה וצבעה נע בין אפור-חום לשחור עם כתמים לבנים בצורת V על הרגליים, ופס לבן בתחתית הצוואר. האוזניים קטנות, הזנב ארוך יחסית ומסתיים בציצת שיער, הפרסות ארוכות ורחבות ומתאימות במיוחד להליכה באדמה בוצית.
הגזע המבוית (תאו המים ההודי) דומה מאוד לתאו הפראי, אולם הוא קטן יותר, בדרך כלל פרוותו בהירה יותר, והוא חסר רצועה לבנה על הצוואר. רבייה בין הגזע המבוית והגזע הפראי היא מאוד נפוצה ודבר זה הוא גורם נוסף להתמעטות האוכלוסייה הפראית.
תפוצה ובית גידול.
מוצאו של התאו האסייתי הוא בדרום אסיה וכיום תפוצתו של הגזע המבוית נרחבת וכוללת את צפון אפריקה, המזרח התיכון, ואף אוסטרליה, מרכז אמריקה, וברזיל. אולם תאו אסייתי פראי נותר רק בחלקים מצומצמים במדינות: בהוטן, נפאל, קמבודיה, והודו, ונכחד בפקיסטן, בנגלדש, וייטנאם, ולאוס, ייתכן כי קיים גם במיאנמר, מרבית האוכלוסייה (3,100 כ-91%) נמצאת בהודו, בעיקר במדינת אסאם. באוסטרליה, בוליביה, וארגנטינה חיים תאואים מבויתים שהתפראו, ואלו המקומות היחידים שבהם הם אינם מצויים בסכנת הכחדה ומותר על פי חוק לצוד אותם.
אף על פי שהתאו הוא בעל חיים יבשתי הוא תלוי מאוד במקווי מים, ומבלה את רוב זמנו בהתבוססות בנהרות, אגמים, ביצות ובוץ. משום כך הם שוכנים בעיקר במקומות לחים כמו יערות, שטחי מרעה וביצות. התאואים חיים בדרך כלל באזורי שפלה, אולם בנפאל הם נמצאים גם בגובה 2,800 מטר מעל פני הים.
מאפיינים ותזונה.
התאואים הם בעלי חיים הפעילים ביום ובלילה. הנקבות והעגלים חיים בעדרים של 3–30 פרטים, ומסיירים מדי יום בשטח של 170–1000 דונם, הכולל אזורי האכלה, אזורי מנוחה ומאגרי מים המשמשים לשתייה והתבוססות. הנקבות מובילות את העדר גם כאשר יש זכרים בוגרים, הזכרים הצעירים והמתבגרים חיים בקבוצות של 10 פרטים, כשלעיתים רחוקות נמצאים לצידם זכרים בוגרים. תקופת ההיריון של נקבת התאו היא הארוכה ביותר בכל משפחת הפריים, ונמשכת 300–340 ימים. ההיריון מסתיים בהמלטת עגל אחד ולעיתים רחוקות שניים, הנמצא עם אמו שישה עד תשעה חודשים, ומגיע לבגרות בגיל שנה וחצי לנקבות, ושלוש שנים לזכרים.
תזונתם כוללת בעיקר עשבים ודשאים, אולם הם גם אוכלים פירות, גומא, שיחים, ענפים וקליפות של עצים, מדי פעם הם נכנסים לשטחים חקלאיים ואוכלים גידולים כמו: קנה סוכר, אורז, יוטה וכדומה, ולפעמים גורמים לנזקים ניכרים.
איומים ושימור.
אויביו של התאו האסייתי בטבע הם בעיקר טיגריסים ותנינים (פרטים גדולים של תנין הים ותנין הביצות) ולפעמים גם דובים שחורים אך התאו הוא יצור אגרסיבי שלא יהסס לתקוף את אויביו בקבוצה גדולה וכבר היו מקרים בהם נהרגו טיגריסים תוקפים.
אף על פי שתפוצתו של התאו המבוית נרחבת ואוכלוסייתו משגשגת, יש אפשרות ממשית שהתאו האסייתי ייכחד בעתיד הקרוב. אוכלוסיית העולם הכוללת היא פחות מ-4,000 פרטים, מתוכם כ-2,500 בוגרים, ומצבו נע בין סכנת הכחדה ל-סכנת הכחדה חמורה; יתר מכך, יש גם אפשרות ממשית שתאו אסייתי פראי טהור גזע אינו קיים עוד בשל רבייה עם התאו המבוית. הערכה מדויקת של מספרם בעייתית בשל הקושי להבחין בין תאואים פראים לתאואים מבויתים או כאלה שהפכו לפראיים. מספרם של התאואים הפראים פחת מאוד כתוצאה מציד (בתאילנד, בקמבודיה ובמיאנמר), אובדן בית גידול והפיכת קרקע לשימוש חקלאי מתרחב. איומים נוספים כוללים מחלות וטפילים המועברים על ידי בעלי חיים, ותחרות על מזון ומים עם התאו הפראי והמבוית. תוחלת חייו של התאו האסייתי בטבע 12–25 שנים.
רוברט מילס
רוברט מילס (באנגלית: Robert Mills; 12 באוגוסט 1781 – 3 במרץ 1855) היה ארכיטקט, מפורסם בזכות תכנון אנדרטת וושינגטון.
ביוגרפיה.
נולד בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה. מילס היה תלמידו של ג'יימס הובן, מי שהיה מתכננו של הבית הלבן. מקובל לומר כי מילס היה הארכיטקט יליד אמריקה הראשון, אולם למעשה צ'ארלס בולפינץ קדם לו.
מילס עבר לפילדלפיה בשנת 1802, שם הוא הפך לעמית ותלמיד של בנג'מין הנרי לטרוב בוגר הקולג' בצ'ארלסטון, הוא הפך בהדרגה לידוע בזכות עצמו. כמה מבנייני פילדלפיה שתוכננו על ידו הם אולם וושינגטון, הכנסייה הבפטיסטית ברחוב סאמסון, והכנסייה המתומנת של הכנסייה האוניברסיאלית יונטריאנית הראשונה של פילדלפיה. הוא תכנן גם את כיסוי גשר המעבורת העליון. הוא גם תכנן ובנה את הכנסייה הפרסביטריאנית המקורית הראשונה באוגוסטה בשנת 1802. כנסייה זו הייתה מאוחר יותר ביתו של וודרו וילסון, שגדל בכנסייה, בעוד אביו, ג'וזף ר. וילסון שימש כומר. בשנת 1808 הוא שרטט שרטוטים לכלא המחוזי בברלינגטון, ניו ג'רזי (משמש בימינו כמוזיאון).
בשנת 1812 תכנן מילס את הכנסייה המונומנטלית בריצ'מונד, וירג'יניה, שנבנתה לזכר מוות 72 אנשים בתיאטרון בעיר. אירוע זה הצית בו את העניין בבניה בטיחותית מפני דליקות.
מילס עבר להתגורר בבולטימור, ותכנן את כנסיית סנט ג'ון האפיסקופלית, בית המלאכה מרילנד, ומועדון מרילנד. הוא התפרסם בזכות תכנון אנדרטת וושינגטון שבבולטימור, שהחלה להיבנות בשנת 1815.
ב-1818 תכנן מילס את הבית הלבן של הקונפדרציה, שהיה המעון הרשמי של נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה, ג'פרסון דייוויס בריצ'מונד, וירג'יניה.