על פי חוק רשות העתיקות היא הגוף המוסמך לטפל בכל ענייני העתיקות, לרבות עתיקות תת-ימיות, בישראל. היא רשאית לבצע כל פעולה הנחוצה לשם מילוי תפקידיה, ובכלל זה: חפירות, פעולות שימור ושחזור ואחזקה.
רשות הטבע והגנים הלאומיים.
רשות הטבע והגנים פועלת לשם מימוש המטרות של החוקים שמכוננים אותה: חוק גנים לאומיים, שמורות טבע ואתרי הנצחה; וחוק הגנת חיית הבר:
הוועד הישראלי לאונסק”ו.
הוועד הוא גוף מייעץ לממשלה בקביעת מדיניות מול מטה אונסקו ופעולותיו בישראל. הוועד הישראלי לאונסקו מייצג גופים שלטוניים / ציבוריים וארגונים לא ממשלתיים בתחומי החינוך, המדע, התרבות, מדעי האדם והחברה, מידע לכל ומורשת עולמית. בתחום המדע
למזכירות הוועד הישראלי ועדות תחום: חינוך, תרבות, מדע, מידע לכל, מדעי האדם והחברה ומורשת עולמית. לוועדות אלו צוותי משנה העוסקים בין היתר בחינוך גבוה, בתי"ס מסונפים לאונסקו, הידרולוגיה, האדם והביוספרה, איכות סביבה, אוקיינוגרפיה מוזיקה, מורשת לא מוחשית, מגדר, אתיקה במדעים וטכנולוגיות וזיכרון עולם.
שתי ועדות משמעותיות למורשת תת-קרקע הן הוועדה הגאולוגית וועדת האדם והביוספרה. ועדות מדע פועלות בתחומים המשיקים הן למשרד המדע והן למשרדי ממשלה אחרים .
עמותות ומלכ"רים.
החברה להגנת הטבע.
החברה להגנת הטבע היא ארגון הסביבה הוותיק והגדול בישראל. ייעודה שמירה על הסביבה, על ערכי הטבע והנוף, ועל המורשת ההיסטורית-תרבותית של האדם בישראל. יותר מ־65,000 יחידים ומשפחות חברים בחברה. בין מטרות החברה להגנת הטבע:
לשמור על הסביבה, על ערכי הטבע, הנוף והמורשת ההיסטורית והתרבותית של האדם בישראל ובכלל; לחנך להכרת הסביבה וידיעת הארץ על ידי חינוך סביבתי; לפעול בקרב רשויות השלטון למען קידום חקיקה שומרת סביבה, תכנון ידידותי ומאוזן לסביבה ופיתוח בר קיימא; ליצור מודעות לשמירת הטבע והסביבה, ולהגביר את המחויבות של הציבור ומקבלי ההחלטות לשמירת הטבע והסביבה; לשמור על עצמאות רעיונית וארגונית.
דרכי פעולה של החברה כוללים:
המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
תחומי הפעילות של המועצה כוללים מניעת הרס ושימור מתחמים ומבנים היסטוריים; תוכניות שימור ושיקום פיזי; העלאת המודעות לחשיבות השימור בקרב הציבור הרחב, מקבלי החלטות ואנשי מקצוע בתחום התכנון והביצוע; חקיקה; חינוך; קשר עם גורמי שימור בארץ ובחו”ל; אתרי הביקור והמוזיאונים לתולדות היישוב – כ-170 אתרים הממוקמים רובם במבנים היסטוריים, ששומרו בהם תצוגות ומוצגים המספרים סיפור של מקום ותקופה בעזרת צוותי הדרכה ובאמצעות תוכניות חינוכיות. המועצה שיקמה ומפעילה עשרה אתרי ביקור.
איקומוס ישראל: המועצה הישראלית של איקומוס לשימור אתרי מורשת תרבותית.
איקומוס ישראל הנה השלוחה הישראלית של ארגון איקומוס הבינ”ל . איקומוס – המועצה הבינלאומית למונומנטים ואתרים – הוא ארגון לא ממשלתי, שמטרתו היא שימור והגנה על אתרי מורשת תרבותית. פעילותו מוקדשת לקידומן ויישומן של תיאוריה, מתודולוגיה וטכניקות מדעיות בשימור מורשה ארכיטקטונית וארכאולוגית. הוא פועל ליישומה של אמנת וונציה מ־1964. איקומוס היא גוף מייעץ אובייקטיבי ומקצועי לאונסקו בכל הקשור להערכת והכרזת אתרי מורשת התרבות העולמית, הכללת אתרים ברשימה הטנטטיבית וניטור אתרים אלה.
המסרה Interpret IL.
ארגון ההמסרה מיועד לאנשי אתרי מורשת, גנים לאומיים ומוזיאונים האמונים על העברת המסרים, המשמעויות והערכים לקהל המבקרים. אנשי המקצוע השותפים ביצירת ההמסרה, הם כל מי ששותף בהקמה, בשימור ובתפעול האתר ותוכניותיו: אדריכלים, מעצבים, אוצרים, אנשי שימור, אנשי חינוך, אנשי מולטימדיה, אנשי תיירות ואנשי פרסום. כל אלה יחד יוצרים את קהילת ההמסרה בישראל.
הארגון הוקם בישראל בשנת 2016 על ידי נציגים של הגופים המשמעותיים מבחינת אתרי מורשת ותרבות בישראל: משרד ירושלים ונורשת, רשות הטבע והגנים, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל וקרן קיימת לישראל. אליהם חברו היחידה למוזיאונים במשרד הביטחון, החברה להגנת הטבע, איקו”ם ישראל, איקומוס ישראל, אוניברסיטת חיפה, מוזאון ארצות המקרא ורשות העתיקות.
הארגון כולל קבוצות עבודה שמטרתן לפתח את גוף הידע בנושא ההמסרה לפי התחומים הבאים: שימור והמסרה, הנגשה והגשה, אפיון ותכנון, טכנולוגיה ואותנטיות, אוכלוסייה והכללה, תוכן והדרכה.
תא מנהור – איגוד המהנדסים לבנייה ולתשתיות בישראל.
התא עוסק בקידום הידע בתחום המנהור והבנייה התת-קרקעית, עדכון המפרט הכללי הבינמשרדי, קידום תקנים ישראליים והכשרת מהנדסים לפיקוח בתחום המנהור. התא יעסוק בהרחבת פעילות המנהור על ידי כוחות ישראליים בכל התחומים: תכנון, ביצוע, ניהול פרויקטים, פיקוח והקטנת התלות בגורמי חוץ בכל התחומים.
לואיס ברנשטיין ניימיר
לואיס ברנשטיין ניימיר (באנגלית: Lewis Bernstein Namier; 27 ביוני 1888 - 19 באוגוסט 1960) היה היסטוריון ועסקן ציוני בריטי יהודי.
ביוגרפיה.
ניימיר נולד בשם Ludwik Bernstein בפולין הקונגרסאית, באימפריה הרוסית, במשפחה יהודית עשירה, לאביו יוסף ברנשטיין ואימו אני מבית סומרשטיין. בהמשך המשפחה אימצה את שם המשפחה Niemirowski. המשפחה הייתה מתבוללת, מאוד לא דתית, לודוויק לא נימול וההורים הצהירו על עצמם כקתולים-רומיים. רק בגיל 9 נודע ללודוויק שהוא יהודי. לודוויק למד בלביב, באוניברסיטת לבוב ובלוזאן, באוניברסיטת לוזאן, שם הושפע מהרצאותיו של וילפרדו פארטו.
ב-1906 הגיע ברנשטיין לבריטניה וב-1913 קיבל אזרחות בריטית. הוא למד בלונדון, בבית הספר לכלכלה של לונדון ובבייליול קולג' באוקספורד, שם עסק במחקר היסטורי במסגרת לימודיו לתואר שני. בשנים 1913 - 1914 יצא לניויורק, בעזרתו של וולטר רוטשילד, שם המשיך במחקר ההיסטורי.
עם שובו לאנגליה התגייס ולחם במלחמת העולם הראשונה כרובאי. ב-1915 שוחרר מהצבא בגלל בעיות ראייה. הוא קיצר את שם משפחתו ל"ניימיר" והתגייס למחלקת התעמולה, בה שירת בשנים 1915 - 1917. לאחר מכן שירת במחלקת המידע בשנים 1917 - 1918 ובמחלקת המודיעין הפוליטי במשרד החוץ הבריטי בשנים 1918 - 1920. אחרי הניצחון במלחמת העולם ניימיר לקח חלק במשלחת הבריטית לועידת השלום בפריז (1919).
ניימיר היה פעיל ציוני, מתומכיו של חיים ויצמן ובשנים 1929 - 1931 כיהן כמזכיר מדיני של הנהלת הסוכנות היהודית. מ-1931 ועד 1953 כיהן כפרופסור באוניברסיטת מנצ'סטר, שם לימד היסטוריה מודרנית.
ניימיר התפרסם בעיקר כהיסטוריון של המונרכיה הבריטית במאה השמונה עשרה, המפלגות הבריטיות והמערכת הפרלמנטרית. הוא התמחה גם בהיסטוריה של הדיפלומטיה, שם, כמעריץ של זיגמונד פרויד, הוא עסק בפסיכוהיסטוריה, ביישום שיטות פסיכואנליזה כדי ללמוד את השפעתם של היבטים פסיכולוגיים על החלטות דיפלומטיות והתנהגות של דיפלומטים ופוליטיקאים. בצעירותו תמך ניימיר בסוציאליזם ובפאן-סלאביות, אך מאוחר יותר זוהה כימני ואפילו ריאקציונר.
ב-1952 קיבל תואר סר.
ניימיר נישא פעמיים, פעם ראשונה, ב-1917, כשנשא לאישה את קלרה פוניאטובסקה, פולנייה-רוסייה, פקידה בוועדה הממשלתית הרוסית בלונדון, נישואים שנכשלה במהרה, אך בני הזוג נפרדו מבלי להתגרש. בשנת 1927 הצליח לארגן את בואה לבריטניה של אהובתו הראשונה, מרי באר, יהודיה אוסטרית, חברתה של אחותו. ב-1945 הלכה לעולמה אשתו בנפרד וב-1947 נשא לאישה את יוליה, אריסטוקרטית רוסייה, אלמנתו של הדיפלומט הרוסי ניקולאי פבלוביץ' דה בוסוסר, שפגש ב-1942. לצורכי נישואיו השניים המיר נייציר את דתו לנצרות אנגליקנית, כי יוליה הייתה נוצרייה אדוקה ודרשה את הטבלתו, מעשה שהביא לצינון יחסיו עם חיים ויצמן ויתר חבריו הציונים. יוליה ניימיר כתבה כמה ספרים ולאחר מות בעלה כתבה ספר על הביוגרפיה שלו, ספר שזכה בפרס ג'יימס טייט בלק לספר ביוגרפיה. לא רק אלמנתו כתבה את הביוגרפיה שלו, גם David Hayton, בעצמו פרופסור להיסטוריה, כתב ספר מקיף בשם Conservative revolutionary: The lives of Lewis Namier.
בית שאמי
בית שאמי השייך למשפחת שחלאכו נבנה בשלהי המאה ה-19 על ידי משפחה צ'רקסית שהיגרה מדמשק אל כפר כמא ונחשבה לאחת המשפחות האמידות באזור הגליל התחתון.
הבית נבנה עם חצר גדולה מוקפת חומה, ובתוכה מגורי הבעלים, חנות בדים, צרכנייה, נגריה ונפחיה אשר שימשו את המשפחה שהתנהלה כמשק אוטרקי. בבית שאמי נכלל מבנה דו קומתי בעל ארבעה חדרים בכל קומה, כאשר בקומת הקרקע הוחזקו חיות המשק ובעיקר סוסים ופרות, ואילו בקומה השנייה היו חדרי אירוח מרוצפים במרצפות מעוטרות. התקרה מצוירת ורעפי הגגות הם רעפי מרסיי שיובאו מצרפת.
לבית הדו קומתי צמוד מבנה של טחנת קמח שהתייחדה במנוע דיזל להפעלתה, לעומת תחנות אחרות באותה התקופה שהופעלו על ידי שוורים להנעת אבני ריחיים.
שימור המבנה.
בית שאמי, שעמד נטוש עשרות שנים, שוקם ושוחזר בשנות ה-90 של המאה ה-20 כבניין הבולט ביותר בכפר כמא. השחזור הוא יוזמה משותפת של המועצה המקומית כפר כמא ושל המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. בשנת 1994 הוקמה במועצה המקומית כפר כמא ועדה לשימור מבנים היסטוריים בהובלתו של ראש המועצה דאז נאלצ'יק אשמוז. המבנה הוא בעל חשיבות רבה מבחינה היסטורית, חברתית וכלכלית עקב שייכותו למשפחה שלקחה חלק חשוב בהנהגת הכפר בתקופה המנדטורית, ובשל העובדה שטחנת הקמח שלו סיפקה את צורכי תושבי הכפר וכן ליהודים ולערבים מן הסביבה.
המבנה המשוחזר והמתחם כולו ומשמש כיום כאתר בית של המרכז למורשת הצ'רקסית ובתוכו המוזיאון הצ'רקסי של כפר כמא והוא מרכז המבקרים הצ'רקסי הגדול ביותר בישראל.
הבעלים.