הספר, המתרחש בשני מישורי זמן שונים, ובשלושה רובדי עלילה, כולל גלריה עשירה של דמויות. במספר פרקים בספר (כגון תיאור הארוחה בבית גריבוידוב בערב בו מת ברליוז, או תיאור הנשף של השטן) מופיעות עשרות דמויות שונות, בעלות משמעות, המרמזות על מי מאנשי חוגי הספרות במוסקבה, או על דמויות היסטוריות מזמנו של בולגקוב או מזמנים אחרים. להלן סקירת הדמויות העיקריות המופיעות בספר:
ניתוח הרומן.
עם זאת, יש לשים כי בולגקוב נוהג חירות רבה במיתוס פאוסט, ומתאים אותו לצרכיו.
עיבודים עיקריים לקולנוע, לטלוויזיה ולתיאטרון.
תמונות מתוך ההצגה "השטן במוסקבה" בתיאטרון גשר:
הדודאים
הדודאים היו צמד זמרים, בני אמדורסקי וישראל גוריון, אשר בין השנים 1957–1994 היה אחד מהצמדים המובילים בזמר העברי (הצמד הבולט האחר שקם כמה שנים אחריהם, היה "הפרברים", אך הרכבו השתנה עם השנים).
"השידוך" בין השניים נוצר בשנת 1957 כאשר גוריון ואמדורסקי נפגשו במסיבה והחלו לשיר יחד בלווי הגיטרה של ישראל גוריון, ואז נתגלה שילוב הקולות המיוחד ביניהם - שילוב שהטביע את חותמו בזמר העברי במשך למעלה משלושים שנה. בתחילה הייתה גם צלע שלישית להרכב, הזמר הירושלמי אברהם פררה, אלא שכאשר החליטו אמדורסקי וגוריון לעבור לתל אביב, בחר פררה להישאר בירושלים מטעמי פרנסה.
פעילותם של אמדורסקי וגוריון כצמד קיבלו עידוד מידידם הטוב, הזמר אריק לביא, שאף שכנע אותם לבצע את "בוקרי לכיש", להיטה של שלישיית שלושת המיתרים, שבה היה חבר. השניים הופיעו במועדון התיאטרון ובתחילת הדרך ביצעו כמה משיריו של יוסף הדר, כמו "תפוח חינני" "שיר הנוקדים" וגם בשיר שהפך לסימן ההיכר שלהם והיה ב-1958 להיטם הגדול הראשון, "ערב של שושנים".
השניים השתתפו תוך כדי פעילותם כ"דודאים" גם בהרכבים אחרים. כך ישראל גוריון היה חלק מהגלגול השני של שלישיית גשר הירקון (יחד עם אמדורסקי ואריק איינשטיין). הצירוף "הטוב הרע והנערה" כלל את "הדודאים" ואת הזמרת ג'וזי כץ. הרכב זה העלה מופע מצליח של שירי קברט כשגוריון ואמדורסקי מגלים כישרון בלתי מבוטל של משחק נוסף על כישרון השירה שלהם.
במסגרת תיאטרון "הקאמרי", בהצגת "פונדק הרוחות" של נתן אלתרמן, שרו אמדורסקי וגוריון עם השחקנית חנה מרון.
בשנת 1968, לכבוד ציון פעילותם המשותפת במשך עשור, העלו הדודאים מופע בהיכל התרבות בתל אביב. את שירי המופע שגם הוקלטו ויצאו לאחר מכן כתקליט, עיבד וניהל מוזיקלית דוד קריבושי. את המופע הנחה דן בן אמוץ, והתארחו בו בשירה נעמי שמר, רבקה מיכאלי, חנה מרון וכן צמד זמרי עם איריים. את המופע חתמו שני שירים שהיוו איחוד היסטורי לשלישיית גשר הירקון, לשיר "יבוא שלום" (ח. חפר/עממי) התאחדו שני ההרכבים של השלישייה (הדודאים עם אריק איינשטיין ויהורם גאון).
בשנת 1972 הקליטו את שירו של יהודה עמיחי "הבלדה על השיער הארוך והשיער הקצר". בשנת 1973 חברו צמד הדודאים לצמד הנשי סוזן ופראן, שהביאו עמן מקנדה את סגנון הפולק. יחד הוציאה הרביעייה אלבום בשם "קשת בענן" ויצאו יחד לסיבוב הופעות ברחבי הארץ.
בשנת 1978 הוציאו הדודאים אלבום שלם בהפקת מתי כספי, שהיה באותה העת המוזיקאי המבוקש ביותר בארץ. האלבום שנקרא "הם רוכבים ושרים" (שורה מהשיר שיירת הרוכבים), כלל 11 שירים מהרפורטואר העשיר של הצמד אותם עיבד כספי לצליל עדכני תוך שמירת הרוח האופיינית לצמד "הדודאים". שיר חדש שנקרא "שיר ישן", אותו כתב אהוד מנור והלחין כספי עצמו, חתם את צידו הראשון של התקליט. הופעת האלבום לוותה במופע, בו ציינו השנים עשרים שנות פעילות.
במשך שנים היה מיתוס על פיו הייתה קיימת יריבות בין צמד "הדודאים" לצמד "הפרברים", אך ב-1985 התנפץ המיתוס כאשר שני הצמדים חברו למופע משותף שזכה להצלחה גדולה. לימים אמר בני אמדורסקי, שמאחר ו"הדודאים" לא יכלו להתחרות ב"פרברים", הם הצטרפו אליהם. שיתוף הפעולה הפורה בין שני הצמדים תועד באלבום משותף בהפקת המוזיקאי קובי אושרת שיצא בשנת 1985 ונקרא "הדודאים והפרברים". בין שירי האלבום הבולטים: "תלבשי לבן" (נ. שמר), "צל ומי באר" (י. טהר-לב/ל. שער), "נשר נשר" (י. אורלנד/מ. אמריליו), "מרש הדייגים" (ד. קאימי - י. שבתאי), "שי" (רחל המשוררת - ל. שער).
בשנת 1991 הדודאים יצאו בשיתוף חנן יובל במופע "שלושרים על גשר הירקון". שירים מהמופע יצאו לאחר מכן כאלבום עם אותו השם.
בני אמדורסקי נפטר ממחלת הסרטן ב-1994. לאחר פטירתו הצטרף ישראל גוריון לחנן יובל וצמד "הפרברים", והם הקימו רביעייה בשם "החברים של בני" שהופיעה מדי פעם באירועים שונים כדרך לשמר את זכרו של הזמר והשחקן.
בסוף שנת 2009 יצאו גוריון ובנו של בני - המוזיקאי אסף אמדורסקי לסדרת הופעות בהם שרו השניים משירי הדודאים. בעקבות שיתוף הפעולה הבימתי, הקליטו השניים את האלבום "שרים הדודאים" שזכה להצלחה רבה והגיע למעמד אלבום זהב. באלבום 18 שירים, ברובם שירי הדודאים ומיעוטם שירים בהם השתתפו הדודאים וכן שיר חדש שכתב והלחין ישראל גוריון "בואי, בואי כלה".
האידיאולוגיה הנאצית
סינדרום מינכאוזן
שלמה קאלו
שלמה קָאלוֹ (25 בפברואר 1928 – 30 באוגוסט 2014) היה מורה-רוח, סופר והוגה דעות ישראלי. פרסם 80 כותרים, חלקם תורגמו ויצאו לאור ב-17 מדינות שונות.
ביוגרפיה.
שלמה קאלו נולד בסופיה בירת בולגריה. מגיל 12 היה פעיל במחתרת אנטי-פשיסטית. בגיל 15 נאסר והוגלה למחנה הריכוז סומוביט. את קורותיו במחנה סומוביט תיאר קאלו בסיפרו האוטוביוגרפי-רוחי אטאר. בגיל 18 זכה בפרס בתחרות שירה. למד רפואה בפראג, שם עבד גם כעיתונאי. עלה לישראל ב-1949, לאחר קום המדינה. קיבל תואר שני במיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וכיהן כמנהל מעבדות רפואיות בקופת חולים כללית. על דרכו המקצועית כמיקרוביולוג כתב קאלו בספר אוטוביוגרפי-רוחי נוסף בשם ערעל.
על פי כתביו, זכה שלמה קאלו בהארה בינואר שנת 1969.
לפי פרסום בעיתונות הכתובה ובכמה אתרי חדשות ברשת, היה קאלו מועמד לקבלת פרס נובל לספרות מדי שנה במשך מספר שנים.
קאלו היה נשוי לרחל, ולהם ארבעה ילדים, בהם הבת שושנה, הנשואה לזמר אריאל זילבר. החל מסוף שנות השבעים שימש קאלו גורו עבור חוג מצומצם של שוחרי-רוח אותו הקים. בראשית שנות התשעים של המאה הקודמת התגרש מאשתו הראשונה ונישא לזמרת רבקה זהר, לה היה נשוי עד מותו. אף על פי שבכתביו הראשונים תמך בהתנזרות ממין, ויתר על ערך זה בנישואיו לזהר במטרה לסייע לה להתגבר על תשוקתה לסמים.
קאלו נפטר ב-30 באוגוסט 2014 בביתו שביפו, לצד רבקה אשתו, זמן קצר לאחר שחש כאבים בחזה. בן 86 במותו.
פעילותו הספרותית.
ספריו הראשונים של קאלו שיצאו לאור בתפוצה גדולה בשנות ה-50 וה-60 על ידי "ספרית פועלים" ו"עם עובד" היו קובצי הסיפורים כוכים ביפו (תרגום מהמקור בבולגרית) והערימה, וכן רומן בשם לב הבשר. בשנת 1969, זמן קצר לאחר שזכה בהארה, ייסד את הוצאת הספרים "הוצאת דע"ת" אותה העביר כעבור למעלה מעשור לבעלותם של שניים מתלמידיו. במסגרתה המשיכו לצאת לאור כמעט כל הכתבים שכתב עד סמוך למועד פטירתו.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 יצאו לאור בעיקר תרגומיו לכתבים הקלאסיים של תורות המזרח (בהגוודגיטה, זן וחכמי זן, מפי בודהה, ועוד).
בשנות ה-80 של המאה ה-20 יצאו לאור בעיקר ספרי הגות וסיפורת הגותית (העצמי כלוחם, מסע אתוס, אתה הנך אתה, בשורת הרצון החופשי המוחלט ועוד), לצד תרגומים נוספים דוגמת טאו-טה-צ'ינג. באותו עשור פורסמו גם שירי חרות אותם כתב והלחין שלמה קאלו בעצמו.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 פרסם ספרי ההגות דוגמת להתחיל הכל מחדש, עול ימים שואל על אלהים, ועוד. במקביל יצאו הספרים הראשונים בז'אנר ייחודי שפיתח - "הסיפור המתועד" ובהם עד עולם, ורגעים של אמת. בראשית העשור פורסם ספרו הידוע ביותר ורב המכר שלו, רומן היסטורי-תנ"כי רחב יריעה, הנבחר. בתקופה זו החלו ספריו להיתרגם ולצאת לאור גם בחו"ל.
בעשור הראשון של המאה ה-21, שהיה הפורה ביותר מבחינת כמות הספרים שפורסמו (כ-40 כותרים), יצאו לאור שני רומנים אוטוביוגרפיים (אטאר וערעל) וקובצי נובלות וסיפורים קצרים (כגון עד שהמוות יחבר ביניהם, הנער ההונגרי, טיסיס), בצד ספרי הגות נוספים דוגמת תשובות, וקו הפרדה.
חלק גדול מספריו של קאלו אינו משויך לז'אנר כתיבה מוגדר וחלק אחר מספריו מערב ז'אנרים שונים. שלמה קאלו כתב גם לנוער ולילדים, וכן מותחן בשם ת'רילר וספר הומור בשם עלילותיו המופלאות של לויטנליב לבית מיונכאוזן.
לאורך שנות פעילותו פרסם קאלו סיפורים קצרים מפרי עטו בכתבי עת ספרותיים שונים ובמוספים ספרותיים של העיתונות היומית. כמה מסיפוריו הוקראו גם בתוכניות שונות ב"קול ישראל" ובגל"צ.
כמה מספריו של קאלו הומלצו על ידי משרד החינוך. ספרו "הערימה" משנות ה-60 היה ספר לבחירה לבחינות הבגרות בספרות באותה תקופה..
התוויית דרך הרוח.
בראשית שנות השמונים התגבש סביב שלמה קאלו גרעין קטן של שוחרי-רוח, אשר ראו בו מורה-רוח אמיתי. (שלמה קאלו עצמו הוא זה שהטעים את המינוח "מורה-רוח אמיתי" תחת הביטוי המקובל "מורה רוחני"). גרעין זה כונה בפי קאלו חוג דע"ת - ראשי תיבות של "דע עצמך תמיד" - ובמסגרתו הדריך ולימד את הדרך להארה, אותה התווה על עקרונות של התבוננות וכיבוש עצמי. קאלו נהג להיפגש עם תלמידיו מדי שבוע למפגשים בני כמה שעות של דממה ומודעות, יצא עימם לסיורים של לימודי רוח ברחבי הארץ, ואף שהה עימם בגליל במחנות קיץ מאולתרים בני כמה ימים.
באוגוסט שנת 1983 ביקר קאלו עם קומץ תלמידיו בחצי האי אתוס ביוון. על רקע הביקור הזה כתב זמן קצר לאחר מכן את הספר מסע אתוס.