בייטס היה מאושר במשפחתו הגדולה. בנו, ג'ון בייטס, שירת בצבא ארצות הברית, ולימים היה לראש מטה צבא ארצות הברית. במהלך מלחמת האזרחים, לחם בנו פלמינג בייטס בשורת צבא הקונפדרציה תחת פיקודו של גנרל סטרלינג פרייס. העניין גרם למתיחות בין האב לבן ובייטס הזכיר לעיתים רחוקות את פלמינג ביומנו מתקופת המלחמה. בנו הבכור, ברטון בייטס, כיהן במהלך המלחמה כשופט בבית המשפט העליון של מיזורי. בנו הצעיר, צ'ארלס בייטס, היה בתקופת המלחמה עדיין במהלך הכשרתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
אדוארד בייטס נפטר בסנט לואיס ב-25 במרץ 1869 ונטמן בבית הקברות בלפונטיין שבעיר.
פינוי ההיילנדס
פינוי ההיילנדס (באנגלית: Highland Clearances) היה תהליך של פינוי כפוי של מרבית תושבי היילנדס (הרמה הסקוטית) ותושבי האיים ההברידיים בסקוטלנד מאדמתם מאמצע המאה ה-18 עד אמצע המאה ה-19. הפינוי בוצע על ידי בעלי קרקעות בתמיכת השלטון האנגלי, במטרה לפנות שטחים מיושבים נרחבים על מנת להסב אותם לאדמות מרעה לצורך גידול כבשים, ולהגדיל את השפעתו של המלך בקרב תושבי סקוטלנד על ידי החלשת כוחם של ראשי השבטים הסקוטיים. בסוף התהליך צומצמה משמעותית אוכלוסיית ההיילנדס והאיים ההברידיים.
התהליכים שהובילו לפינוי.
החל מראשית ימי הביניים היה נתון השלטון בהיילנדס בידי ראשי השבטים המקומיים, שהיו בעלי האדמות החקלאיות והחכירו אותן לאיכרים שעיבדו אותן, ובתמורה האיכרים שילמו דמי חכירה ובעת הצורך התגייסו לשירות צבאי עבור ראש השבט. עם זאת כוחם של ראשי השבטים נחלש משמעותית בעקבות כישלונו של המרד היעקוביטי של 1745 בקרב קלודן, שבו נהרגו למעלה מ־1,000 לוחמים סקוטיים וחלק מהשבטים הושמדו או נאלצו להמלט מאדמותיהם.
לאחר הקרב העבירה הממשלה את חוק האיסור שכלל איסור על אחזקת נשק, ועל לבוש, תרבות ומוזיקה מסורתית של ההיילנדס. בין היתר, נאסר על לבישת בגד טארטן ועל נגינה בחמת חלילים. סמכותם הפיאודלית של ראשי השבטים בוטלה, והם נשלחו למלא תפקידים רשמיים הרחק מאדמותיהם, במטרה להקטין את הזיקה בינם ובין התושבים שהיו תחת חסותם. כתוצאה כך החלו ראשי השבטים לראות את עצמם יותר כבעלי קרקע גרידא, ופחות כמנהיגים שתפקידם לדאוג לתושבים.
במקביל לחולשתם הגוברת של ראשי השבטים, חלו מגמות כלכליות מאז תחילת המהפכה התעשייתית ותהליכי העיור שנבעו ממנה. הביקוש למזון בסקוטלנד עלה בהתמדה, אך איכרי ההיילנדס לא היו מסוגלים לספק את הביקוש הגובר בשיטות החקלאיות המסורתיות, עד כדי כך שלראשי השבטים לא השתלם להמשיך לאפשר לתושבים להחזיק באדמות שמחירן עלה בהתמדה. כך נוצר תמריץ כלכלי לפינוי תושבי ההיילנדס במטרה לשחרר שטחי מרעה.
שלבי הפינוי.
בשנת 1760 החלו בעלי האדמות בהיילנדס לפנות בכפייה את האדמות והכשירו את הקרקע להקמת חוות כבשים גדולות. התושבים שפונו הועברו בחלקם לאדמות פחות פוריות וחלקם לאזורי החוף, שם הם עסקו בדיג או או בתעשיית הקלפ (אצות ים). בחלק מהמקרים נשרפו בתיהם של התושבים המפונים על מנת שלא יוכלו לשוב אליהם בעתיד.
התושבים שפונו הביעו את התנגדותם לכך בדרכים שונות, אם כי לא עלה בידם לבטל את הפינוי או לחזור לבתיהם. בשנת 1792 בוצע פינוי נרחב של תושבים ליד עמק Strathrusdale ולשטח שפונה הועברו אלפי כבשים. התושבים הגיבו בהברחה של כ־6,000 כבשים מהאדמות שהיו בהחזקתם עד לא מכבר, והממשלה הגיבה בשליחת כוחות צבא שעצרו את המוחים והביאו את חלקם למשפט. הם הורשעו, אך לאחר מכן ברחו ממעצר ונמלטו. בשל אירוע זה כונתה שנת 1792 בסקוטלנד שנת הכבשה.
עם תחילת המאה ה-19 חלה ירידה במחירי הקלפ שהשפיעה לרעה על מצבם הכלכלי של החקלאים שעסקו בתעשייה זו. בשנת 1846 פרץ משבר תפוחי האדמה בסקוטלנד, שנתיים לאחר משבר דומה שגרם לרעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, בשל התפשטות של פטריית הכימשון בגידולים של תפוחי האדמה. המשבר גרם לרעב המוני של איכרים בכל רחבי סקוטלנד, להתפשטות מגפות ולהגירה מסיבית של תושבי ההיילנדס לשפלת סקוטלנד (Lowlands), שהייתה יעילה יותר מבחינה כלכלית ושתושביה היו עירוניים יותר.
הגירה נרחבת יותר הייתה מעבר לים, בעיקר לארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד. ההגירה קיבלה עידוד מבעלי הקרקעות שלעיתים שילמו את דמי הנסיעה של המהגרים, כדי להימנע מהצורך ליישב אותם במקום חלופי על אדמת סקוטלנד.
פינוי ההיילנדס נאסר בחקיקה על ידי הפרלמנט הבריטי רק בשנת 1886 באמצעות פקודת מחזיקי הקרקעות (Crofters Holdings Act), שאסרה על המשך פינוי כפוי של מחזיקי הקרקע על ידי בעלי האדמות.
תוצאות הפינוי ומורשתו.
הפינוי גרם להגירה של עשרות אלפי תושבים מאדמותיהם, הריסה של אלפי בתים ונטישה לצמיתות של עשרות יישובים ברחבי ההיילנדס. כמו כן הוא הביא לסיום שלטון ראשי השבטים בסקוטלנד שהיה בדעיכה כבר עם תחילת המאורעות, ולהחלשת המגזר הכפרי בהיילנדס לאחר שרוב תושביו היגרו למדינות אחרות או עברו להתגורר בערים.יצירות ספרותיות רבות נכתבו על ידי מחברים סקוטיים בנושא פינוי ההיילנדס, שחלקם כתבו עוד בעת התרחשותו פרוזה ושירה המביעות עצב וגעגועים לדרך החיים שקדמה לפינוי. יצירות אלה חיזקו בעיני הציבור הרחב את התפיסה שהפינוי היה למעשה טיהור אתני שרוקן את ההיילנדס מתושביו, אף על פי שההגירה מסקוטלנד לא נבעה רק מהפינוי אלא מסיבות נוספות של צפיפות אוכלוסין, משברים כלכליים, החלשת החקלאות המסורתית, עיור, וחיפוש הזדמנויות מחוץ לגבולות המדינה.
בשנת 2007 נחנכה אנדרטה לזכר התושבים שפונו מההיילנדס והיגרו מעבר לים. האנדרטה מוצבת למרגלות ההיילנדס בעיירה הלמסדייל, צפון סקוטלנד.
פזל-אללה זאהדי
פזל-אללה זאהדי (בפרסית: فضل‌الله زاهدی, תעתיק מדויק: פָטַ'ל-אַלְלָה זְאַהָדִי; 17 במאי 1892 – 2 בספטמבר 1963) היה לוטננט גנרל בכוחות המזוינים של איראן וראש ממשלת איראן בין השנים 1953–1955, לאחר ההפיכה באיראן של שנת 1953, שהונהגה בידי מוחמד רזא שאה פהלווי נגד מוחמד מוסאדק. שירותו של פזל-אללה בבריגדת הקוזאקים הפרסית קישרה אותו עם רזא שאה פהלווי ויורשו, שליטי שושלת פהלווי האיראנית. לאחר ירידתו מתפקיד ראש הממשלה, הפך פזל-אללה לשגריר איראן באומות המאוחדות.
ביוגרפיה.
זאהדי נולד בעיר המדאן, השושלת הקאג'ארית, בשנת 1892. למשפחתו היה מעמד גבוהה בפוליטיקה המדינית בחצר המלוכה של נאסר א-דין שאה קאג'אר וזאהדי החל מוקדם בקריירה צבאית. הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית האיראנית בשנת 1916. הוא הצטרף לבריגדת הקוזאקים הפרסית (תחת פיקוד צבא האימפריה הרוסית) ובגיל 25 – בתפקיד מפקד בריגדה – התבדל על ידי השמדת מרד כורדי במערב איראן במסגרת פעילויות של בדלנות כורדית באיראן. שלוש שנים מאוחר יותר הוא דיכא תנועת אוטונומיה ערבית בראשות השייח' חזאל ח'אן, בח'וזסתאן בתמיכתו של שר המלחמה ומפקד הצבא בפועל, רזא ח'אן.
זמן קצר לאחר הפלת המרד בח'וזסתאן, הפך רזא ח'אן לשאה החדש והסדיר את שושלתו, שושלת פהלווי בשלטון על איראן בשנת 1925. רזא ח'אן, (או רזא שאה פהלווי בשמו המלוכני) מינה את זאהדי למושל צבאי במחוזות ח'וזסתאן ואספהאן, תפקיד שמילא עד ספטמבר 1942, כאשר הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן הביאה לפיטורו מתפקידו. שלטונות הצבא הבריטי חשדו בזאהדי כי זמם תמיכה עם גרמניה הנאצית, והוא הוגלה מאיראן ונעצר במנדט הבריטי, וחזר לאיראן בשנת 1945, בסיומה של מלחמת העולם השנייה. בנובמבר 1949 מונה למושל הצבאי ומפקד המשטרה בטהראן. באותה תקופה הוא גם היה חבר בסנאט החדש שנוצר בהוראת מוחמד רזא שאה פהלווי (בנו ויורשו של רזא ח'אן).
לאחר רצח ראש הממשלה חאג' עלי רזמארא בשנת 1951, זאהדי מונה לשר הפנים בקבינט של ראש הממשלה החדש, חוסיין עלא, תפקיד ששימש בקבינט הראשון של מוחמד מוסאדק. עקב אי הסכמה עם מדיניותו של מוסאדק, זאהדי התפטר בדצמבר 1951 ובאוקטובר 1952 הואשם על ידי ראש הממשלה בתכנון הפיכה. במאי 1953 מצא זאהדי מקלט במג'לס (פרלמנט), שם הוגן על ידי דובר הפרלמנט, אייתוללה אבו אל-קאסים קשאני. לאחר שקשאני איבד את תפקידו במשרד הדובר ביולי 1953, עזב זאהדי לזמן קצר את איראן.
מאבק הכוחות המחריף בין מוסאדק ומוחמד רזא שאה פהלווי, כמו גם פלגים שונים במג'לס הגיע לשיאו ב-16 באוגוסט 1953, כאשר השאה ברח מאיראן. אולם לפני צאתו מינה השאה – בדחיפת נציגי סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית – את ראש ממשלת זאהדי להחליף את מוסאדק. ב-19 באוגוסט הכוחות שהונהגו על ידי זאהדי התארגנו ביחד עם אשרף פהלווי והוציאו לפועל את ההפיכה באיראן; הפילו את ממשלתו של מוסאדק, קיבלו על עצמם כוח וסמכות מדינית וקראו לשאה לשוב ארצה. בליל 19 באוגוסט נעצר מוסאדק ומוחמד רזא שאה שב לאיראן.
השאה, שחשש כי קצין הצבא הפופולרי עלול להוות איום על עמדתו שלו, דחק בזאהדי מתפקידו בשנת 1955, ושלח אותו לשמש כשגריר באו"ם במטה האירופי של הארגון בז'נבה. זאהדי שירת בתפקיד זה עד לפטירתו בשנת 1963. הוא נקבר בחלוקת משפחתו בבית קברות בריי.
אח למחצה
הנריק מרצאלי
הנריק מרצאלי (במקור עד 1875 מורגנשטרן, (בהונגרית: Marczali Henrik; מרצאלי, 3 באפריל 1856 – בודפשט, 21 ביולי 1940) היה היסטוריון יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים (1893).
ביוגרפיה.