פרסי מרסל בזנסון (באנגלית: Marcel Bezençon Awards) הם פרסים הניתנים כל שנה בתחרות האירוויזיון ובתחרות המלודיפסטיבלן בשוודיה לאמנים נבחרים בקטגוריות שונות בנפרד מהתחרויות עצמן. יוזמי הפרסים הם כריסטר ביורקמן (מייצג שוודיה באירוויזיון 1992 וכעת ראש המשלחת של שוודיה באירוויזיון) וריצ'רד הריי (חבר להקת הרייס שייצגו את שוודיה וזכו באירוויזיון 1984). הפרסים נקראים על שמו של מרסל בזנסון, הוגה רעיון האירוויזיון, וניתנים בשלוש קטגוריות:
בשנים 2002 ו-2003 ניתן פרס החובבים (שנבחר על ידי הארגון הכללי של חובבי האירוויזיון). פרס זה הוחלף ב"פרס המלחין" ב-2004. בשנת 2008 ניתן שוב "פרס החובבים" באופן חד-פעמי (שנבחר על ידי מועדון החובבים Spotlight).
עד שנת 2009 בחירת זוכה "הפרס האמנותי" נעשתה על ידי זוכי אירוויזיון לשעבר, אך מכיוון שזוכי אירוויזיון ותיקים אינם מעורים באירוויזיונים כמו השופטים המייצגים את המדינות המשתתפות בתחרות, אשר צופים בחזרות לאירוע, עברה בשנת 2010 בחירת הזכייה בפרס לשופטים.
פרסי מרסל בזנסון מאפשרים לאמנים שונים המשתתפים באירוויזיון שלא בהכרח מגיעים למקומות גבוהים בתחרות עצמה בכל זאת להגיע להישגים ולהכרה בינלאומית. כך למשל, שירו של הראל סקעת "מילים", שהגיע למקום ה-14 באירוויזיון 2010 הגיע להישג חסר תקדים כשזכה בכל שלושת הפרסים באותה שנה.
הזוכים.
הפרס האמנותי.
נבחרו על ידי השדרנים.
החל מ-2010 שדרני תחרות האירוויזיון הם אלה הבוחרים את זוכי הפרס במקום זוכי אירוויזיון לשעבר.
פרס המלחין.
פרס זה, שהחליף את "פרס החובבים", ניתן לראשונה בשנת 2004.
פרס החובבים.
"פרס החובבים" ניתן בשנים 2002 ו-2003 לזוכים שנבחרו על ידי הארגון הכללי של חובבי האירוויזיון. בשנת 2004 החליף אותו "פרס המלחין". בשנת 2008 בלבד ניתן "פרס החובבים" על ידי מועדון חובבי האירוויזיון השוודי Poplight.
זוכי המלודיפסטיבלן.
משנת 2005 הטלוויזיה השוודית (SVT) מעניקה את פרסי מרסל בזנסון בגרסה משלה לשירים אשר הגיעו לגמר בתחרות המלודיפסטיבלן. הקטגוריות בגרסה השוודית זהות לאלה שבגרסת האירוויזיון.
פרס החובבים.
פרס זה ניתן רק בשנת 2008, כמו באירוויזיון עצמו, על ידי מועדון חובבי האירוויזיון השוודי Poplight.
הסכם ההתאגדות בין ישראל והאיחוד האירופי מ-1995
הסכם ההתאגדות בין ישראל לאיחוד האירופי המכונה "הסכם האסוציאציה" הוא המסגרת המשפטית ליחסים בין ישראל לבין האיחוד האירופי. ההסכם נחתם ב-20 בנובמבר 1995 ונכנס לתוקף ב-1 ביוני 2000. הוא יוצר משטר מקיף וכוללני ביחס לרוב תחומי הסחר הבינלאומי ואף ביחס לתחומים מדיניים, חברתיים ותרבותיים.
רקע.
יחסי הסחר בין האיחוד האירופי ומדינת ישראל.
הקהילה האירופית היוותה למן הקמתה ב-1958 שותף הסחר הראשון בחשיבותו של מדינת ישראל. ישראל החלה לכונן מערכת יחסים דיפלומטית עם הקהילה הכלכלית האירופית החל משנת 1959, וכן מערכת יחסים כלכלית-הסכמית מ-1964. בתחילת המאה ה-21 הייתה ישראל אחת משותפות הסחר המובילות של האיחוד האירופי באזור הים-התיכון, ודורגה כשותפת הסחר ה-25 בגודלה של האיחוד האירופי בכל העולם.
ההסכם הראשון מ-1964.
בשנת 1964 נחתם בין ישראל לבין שש המדינות שהקימו את הקהילה הסכם סחר ראשון. תוקף ההסכם ארך שלוש שנים, והיה בעל אפשרות הארכה. ההסכם היה מצומצם בהיקפו, והתמקד בעיקר בהפחתת מכסים והגבלות על הסחר במוצרים מסוימים כגון מוצרים תעשייתיים ותוצרת חקלאית. בשנת 1967 החלו שיחות במטרה להאריך את תוקפו של ההסכם ולהרחיב את תחולתו, אשר הובילו ל'הסכם העדפה' בין הצדדים בשנת 1970, לתקופה של חמש שנים. בהסכם זה הורחב היקף הפחתת המכסים וחסמי הסחר על הסחר בטובין, אף על פי שההסכם לא הקיף עדיין כשליש מהיצוא התעשייתי הישראלי, ורק מעט מהמוצרים החקלאים הנכללים בו.
הסכם להקמת אזור סחר חופשי מ-1975.
בעקבות הרחבת הקהילה האירופית, ובהתאם ליישום "תוכנית הגלובלית למדינות הים התיכון" של הקהילה, נחתם הסכם להקמת אזור סחר חופשי (אס"ח) משנת 1975. זהו הסכם הסחר החופשי הראשון של ישראל עם מדינה כלשהי. הסכם זה יצר מסגרת מהותית כוללת להסדרת יחסי הסחר, ופועלו העיקרי של הסכם זה היה הביטול ההדרגתי של כל המכסים על הסחר בסחורות תעשייתיות בין שני הצדדים. ההסכם הביא להגברת תנועת הסחר בין המדינות, ויצר מנגנון ראשוני להסרת מחסומי סחר באמצעות משא ומתן, ללא הגעה לסכסוך. בנוסף, ההסכם אף הביא לקירוב הצדדים ויצירת מוכנות לעליית מדרגה בהידוק היחסים.
חסרונות ההסכם מ-1975.
ביטול המכסים נגע רק במוצרי תעשייה, ואילו בתחום החקלאות לא בוטלו המכסים ואף מחסומי סחר אחרים, כגון מכסות וסובסידיות, המשיכו לחול בתחום זה. ההסכם לקה בחסר גם ביחס להסדרת מחסומי הסחר הלא מכסיים, על אף איסור כולל על הטלת דמי מכס חדשים כלשהם או מס שווה ערך חדש וכל הגבלה כמותית או אמצעים שווי ערך (Measures of Equivalent Effect) להגבלות כמותיות.איסור זה חל רק על הגבלות על היבוא, ואילו בהגבלות על היצוא, ההסדר היה מצומצם יותר ולא חל על הגבלות כמותיות או אמצעים שווי ערך. ואכן, על יסוד הבחנה זו הפעילה בריטניה, למשל, איסור מוחלט על יצוא נפט לישראל, ולא ניתן היה לתקוף אותו על בסיס ההסכם.
גם הפרוטוקול בדבר כללי המקור () שחלו ביחס להסכם טמנו בחובם מוקשים נסתרים, אשר הם למעשה מחסומי סחר מסווים. מטרתם הייתה למנוע מצב שמדינות שלישיות "יתפסו טרמפ" על הסכם האס"ח בין ישראל והקהילה על ידי ייצוא מוצרים לקהילה דרך ישראל, או להפך. חלק מכללים אלו העמידו דרישות מחמירות, אשר הגנו על התעשייה האירופית המקומית, באופן שמוצרים רבים מישראל לא קיבלו את הפטור ממכס אשר נקבע בהסכם.
ההסכם היה מוגבל גם בהיבט המוסדי, מכיוון שהיה למעשה חסר כל מנגנון משפטי ליישוב סכסוכים בין הצדדים. אומנם ההסכם הקים 'ועדה מעורבת' (שאחר כך הוסבה ל'ועדת שיתוף פעולה') שתפקידה היה לנהל את ההסכם ולשקוד על ביצועה התקין, אך זוהי ועדה המורכבת ממספר שווה של נציגים בין הצדדים והחלטותיה מתקבלות רק בהסכמה הדדית. על כן, לא הייתה דרך להגיע להכרעה בעת סכסוך או מחלוקת ביחס להסכם, למעט אימוץ פשרה דיפלומטית. גישה לא-משפטית זו לפתרון סכסוכים הייתה נפוצה באותה תקופה ברוב הסכמי הסחר. צד שסבור שהצד האחר מפר את ההסכם יכול היה להביא את תלונתו בצינורות הדיפלומטיים לפני הוועדה, ולנסות לשכנע את הצד שכנגד בצדקת עמדתו, יחד עם איומים בנקיטת צעדי נגד חד-צדדיים. כל מה שההסכם דרש היה שלפני נקיטת צעדים שכאלה תימסר הודעה לוועדה המעורבת, כדי לנסות לפתור את הסכסוך בדרכי נועם.
במשך שנים רבות ביקשה ממשלת ישראל לשנות את הסכם הסחר מ-1975, אולם בקשות אלו לא נענו, בשל היחסים הפוליטיים הקפואים עם הקהילה האירופית. רק לאחר האצת תהליך השלום במזרח התיכון חלה התחממות ביחסים עם הקהילה, וניכרה נכונות מצידה לא רק לעדכן את ההסכם, אלא ליצור הסכם חדש לחלוטין. בדצמבר 1993 אישרה מועצת האיחוד האירופי את התחלת המשא ומתן. שנה מאוחר יותר, בדצמבר 1994 הכריז האיחוד האירופי ב-אסן, גרמניה, על רצונו לבסס "מערכת יחסים מיוחדת עם ישראל".
הסכם ההתאגדות.
ב-7 ביוני 1995, ממשלת ישראל אישרה את טיוטת הסכם ההתאגדות, וב-20 בנובמבר 1995 נחתם בבריסל באופן רשמי הסכם התאגדות בין ישראל לאיחוד האירופי, אשר נקרא גם "הסכם האסוציאציה" ("Association Agreements"). הסכם ההתאגדות הווה חלק מ"תהליך ברצלונה", שהוא למעשה מתווה המדיניות "שותפות אירופית- ים תיכונית" של האיחוד האירופי (European Mediterranean Policy). מטרת השותפות היא קידום היחסים הכלכליים, המדינתיים והחברתיים בין האיחוד האירופי והמדינות החברות בו מצד אחד, לבין שתים עשרה מדינות הים התיכון שלא היו באותה עת חברות באיחוד האירופי, מהצד האחר. חמש שנים ארך תהליך אשרור ההסכם באיחוד האירופי, בין השאר עקב התדרדרות המצב המדיני במזרח התיכון ואי הרצון הפוליטי להתקדם כתוצאה מכך. הסכם ההתאגדות אושרר על ידי הפרלמנטים של 15 המדינות שהיו חברות באותה עת באיחוד, הפרלמנט האירופי ועל ידי הכנסת, ונכנס לתוקף ב-1 ביוני 2000. אף 13 המדינות שהצטרפו לאחר מכן לאיחוד אשררו את ההסכם.
מאפייני הסכם ההתאגדות.
ההסכם יוצר משטר מקיף וכוללני ביחס לרוב תחומי הסחר הבינלאומי ואף ביחס לתחומים החורגים מתחומי הסחר כגון מדיניות חוץ וזכויות אדם. הוא מסוג ההסכמים שבא ליצור יחס קרוב מאוד בין האיחוד לבין מדיניות שלישיות, יחס העולה על זה הקיים מכוח סתם הסכם סחר, אך הוא נופל מחברות מלאה באיחוד. הוא בא קודם כל לחזק את אזור הסחר החופשי בין הצדדים, שהוקם ב-1975.
ניתן לחלק את הוראות ההסכם ל-3 קבוצות עיקריות:
1. הוראות ראשוניות- מבטיחות את המשך המצב שנוצר בין הצדדים כתוצאה מן ההסכם ב-1975. ביניהן ניתן למנות, למשל:
2. הוראות חדשות, המהוות ביטוי לשדרוג היחסים וניתנות לביצוע מתוך עצמן (self executing)- די בלשון ההסכם כדי שניתן יהיה לבצען, דהיינו: ביצוען אינו מצריך אקטים נוספים כגון משא ומתן או כריתת הסכמים מפורטים. בין הוראות אלו נכללות, למשל, האיסור על הגבלות כמותיות על הייצוא וכל אמצעי שווה ערך (סעיף 17), הקמת ועדת האסוציאציה ומועצת האסוציאציה (סעיפים 67–75).