כחול לבן היא המפלגה השנייה בגודלה בגוש כיום, והמפלגה שהייתה המרכזית בו מאז התהוותו ב-2019 ועד פירוקה ב-2020. בני גנץ, יו"ר המפלגה, היה הראשון שהבטחת הבחירות המרכזית שלו הייתה להחליף את בנימין נתניהו ויהי מה. במשך שלוש מערכות בחירות הייתה המפלגה לחזקה והדומיננטית ביותר בגוש, עם למעלה מ-30 מנדטים בכל מערכת בחירות. אלא שלאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש הסכים גנץ לשבת תחת נתניהו בממשלת רוטציה שבה נתניהו יישב ראשון, כדי למנוע בחירות רביעיות במדינת ישראל. בכך שחתם על ההסכם עם נתניהו הפר את הבטחות הבחירות שלו, והדבר הוביל כעס רב בציבור הבוחרים ומצד מפלגות הגוש הנוספות. לאחר הכניסה לממשלה ניתקו יאיר לפיד ומשה יעלון את מפלגותיהם מן הרשימה, ובכך פירקו אותה.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע זכתה כחול לבן ל-8 מנדטים. נכון ל-2021, כחול לבן היא חלק מ"ממשלת השינוי" ובני גנץ מחזיק בתיק שר הביטחון; בנוסף מכהנים בממשלה מטעם כחול לבן פנינה תמנו-שטה כשרת העלייה והקליטה, חילי טרופר כשר התרבות והספורט ואורית פרקש-הכהן כשרת המדע והטכנולוגיה.
העבודה בראשות מרב מיכאלי.
העבודה בראשות מרב מיכאלי היא מפלגה החברה בגוש השינוי. מאז התהוותו ב-2019, החליפה מפלגת העבודה שלושה יושבי ראש. הראשון שבהם הוא אבי גבאי שניצח את עמיר פרץ בפריימריז לראשות המפלגה. אולם גבאי נחשב ככישלון למפלגה, לאחר שהיא צנחה בראשותו מ-19 מנדטים (בתוך מסגרת "המחנה הציוני") ל-6 בלבד. יש המאשימים את התרסקות המפלגה בבחירות אלו בניסיונו של גבאי למשוך בוחרים מן הימין, בעוד שרבים ממצביעי השמאל של העבודה עברו למפלגת כחול לבן. לאחר הבחירות לכנסת העשרים וארבע, עלתה מהמפלגה מ-3 מנדטים (בכנסת היוצאת) לכ-7 מנדטים. במשא ומתן הוחלט שמיכאלי תמונה לשרת התחבורה והבטיחות בדרכים, עמר בר-לב ימונה לשר לביטחון פנים ונחמן שי יהיה שר התפוצות.
ישראל ביתנו בראשות אביגדור ליברמן.
ישראל ביתנו בראשות אביגדור ליברמן היא אחת מהמפלגות השלישיות בגודלן בגוש השינוי עם 7 מנדטים. בתחילה ליברמן הצהיר כי לא יישב עם המפלגות הערביות בגוש מתנגדי נתניהו אך גם סירב להיכנס לממשלה בראשות נתניהו לטענתו בשל סוגיות דת ומדינה, וכך הפך את עצמו ל"לשון מאזניים". לבסוף נאלצה ישראל ביתנו לחבור לגוש השינוי, ובו גם למפלגות הערביות, כדי להחליף את נתניהו, זאת לאחר שטען שנתניהו הכשיר את שיתוף הפעולה עימן. בתמורה זכה הוענק לליברמן משרד האוצר; בנוסף מכהנים בממשלה מטעם ישראל ביתנו עודד פורר כשר החקלאות ופיתוח הכפר וכשר לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל, אלי אבידר כשר במשרד ראש הממשלה וחמד עמאר כשר במשרד האוצר.
ימינה בראשות נפתלי בנט.
מפלגת ימינה בראשות נפתלי בנט נכנסה לגוש בעת הקמת הממשלה השלושים ושש ומשום כך היא המפלגה האחרונה שנכנסה לגוש. לפני הבחירות לכנסת העשרים וארבע בתחילה בנט הצהיר כי לא יישב עם יאיר לפיד כראש ממשלה אפילו לא ברוטציה, ומצד שני הודיע שבכוונתו להקים ממשלה בראשותו ולמנוע בחירות חמישיות בכל מחיר. אחרי הבחירות הודיע בנט כי יפעל להקמת ממשלה בראשותו ובראשות יאיר לפיד ובד בבד יפעל להקים ממשלת ימין בראשות נתניהו.
תקווה חדשה בראשות גדעון סער.
מפלגת תקווה חדשה בראשות גדעון סער, שהיה עד דצמבר 2020 חבר כנסת מטעם הליכוד. סער אף התמודד שנה לפני כן בבחירות לראשות המפלגה מול ראש ממשלת ישראל ויו"ר הליכוד, בנימין נתניהו אך הפסיד לו. לקראת נפילתה של ממשלת ישראל השלושים וחמש בעקבות אי העברת תקציב המדינה, הכריז סער כי הוא פורש מהליכוד ומקים מפלגה חדשה. סער נימק את החלטתו בכך שלטענתו, הליכוד הפכה לכלי עבור האינטרסים האישיים של העומד בראשה ורמז למצבו המשפטי של נתניהו, הוא אף הצהיר כי הוא חושב שצו השעה, הוא להחליף את נתניהו. עם זאת, על אף שהצהיר מספר פעמים כי יתנגד לממשלה בראשות נתניהו, גם אם זו תהיה ממשלה ימין, סער הבטיח כי לא ישב עם מפלגת רע"ם ושאין בכוונתו להמליץ על יאיר לפיד לראשות הממשלה. על אף הבטחות האלו, לאחר הבחירות, בהן זכה ב-6 מנדטים, החל סער לנהל משא ומתן עם מפלגת יש עתיד בראשות לפיד. בסבב השני לקבלת המנדט להרכבת ממשלה מפלגת תקווה חדשה אף המליצה על יאיר לפיד לנשיא המדינה. בסוף המשא ומתן הוחלט שסער יקבל את משרד המשפטים וסגניתו, יפעת שאשא-ביטון תמונה לשרת החינוך. בנוסף מכהנים בממשלה מטעם תקווה חדשה יועז הנדל כשר התקשורת וזאב אלקין כשר הבינוי והשיכון, כשר לענייני ירושלים וכשר המקשר בין הממשלה לכנסת.
מרצ בראשות ניצן הורוביץ.
מפלגת מרצ היא אחת מהמפלגות הקטנות ביותר בגוש השינוי. מפלגת מרצ רצה במהלך המשבר הפוליטי הישראלי תחת מספר איחודים. הראשון שבהם, היה במהלך הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, אז מפלגת מרצ חברה להמפלגה הירוקה בראשות סתיו שפיר ולישראל דמוקרטית בראשות אהוד ברק ורצו תחת רשימת המחנה הדמוקרטי, מספר ימיים לאחר ההכרזה על האיחוד בין המפלגות והקמת "המחנה הדמוקרטי" ובבחירות קיבלה המפלגה כ-5 מנדטים. מספר שבועות לאחר הבחירות, האיחוד התפרק ולאחר שהוכרזו הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, מרצ חברה לרשימת העבודה-גשר ואיתן הקימה את העבודה-גשר-מרצ. בבחירות העבודה-גשר-מרצ קיבלה כ-7 מנדטים, ולאחר הבחירות כל אחת מהסיעות התפצלו ומרצ נשארה באופוזציה עם כ-3 מנדטים בלבד מתוך ה-7 של האיחוד. עם זאת, בבחירות לכנסת העשרים וארבע הצליחה המפלגה כאשר היא רצה לבד, לגרוף כ-6 מנדטים. לאחר היוודע תוצאות הבחירות, דרשה המפלגה במהלך המשא ומתן את משרד החינוך ליו"ר המפלגה, ניצן הורוביץ. בסופו של דבר, המפלגה קיבלה 3 משרדים: את משרד הבריאות לניצן הורוביץ, את המשרד להגנת הסביבה לתמר זנדברג ואת המשרד לשיתוף פעולה אזורי לעיסאווי פריג'.
סיירה לאון הבריטית
המושבה והפרוטקטורט של סיירה לאון הייתה הממשל הקולוניאלי הבריטי בסיירה לאון בין השנים 1808–1961, חלק מהאימפריה הבריטית מתקופת ביטול סחר העבדים ועד לעידן הדה-קולוניזציה. מושבת הכתר, שכללה את האזור סביב פריטאון, הוקמה בשנת 1808. הפרוטקטורט הוקם בשנת 1896 וכלל את פנים מה שמכונה כיום סיירה לאון.
המוטו של המושבה (בלטינית: "חופשי בהגנת בריטניה"). המוטו הזה נכלל על דגלה וסמלה של סיירה לאון.
היסטוריה.
רקע.
בשנות ה-80 של המאה ה-18 התגוררו בלונדון כמה אלפי עבדים משוחררים וחלוצים שחורים, שזכו לחירותם בלחימה לצד הבריטים במלחמת העצמאות של ארצות הברית. לאחר שנסגרו בפניהם כמה דרכים לתעסוקה, רבים מהעניים השחורים היו חסרי כל, וזכו לתמיכה מהוועדה להקלה על העניים השחורים. בסופו של דבר הוועדה החליטה לשכנע כמה מאות מבני הקהילה המסכנה השחורה לחזור ליבשת אבותיהם.
תוכנית היישוב מחדש של סיירה לאון הוצעה על ידי האנטומולוג הנרי סמית'מן ועוררה עניין בהומניטרים כמו גרנוויל שארפ, שראו בכך אמצעי להראות את הלובי הפרו-עבדות שאנשים שחורים יכולים לתרום לניהול המושבה החדשה בסיירה לאון. עד מהרה הפכו גורמים ממשלתיים למעורבים בתוכנית, אף על פי שהאינטרס שלהם הוזנק על ידי האפשרות ליישב מחדש קבוצה גדולה של אזרחים עניים במקומות אחרים. ויליאם פיט הצעיר, ראש ממשלת בריטניה ומנהיג מפלגת הטורים, היה בעל אינטרס פעיל בתוכנית, מכיוון שהוא ראה בכך אמצעי להחזיר את העניים השחורים חזרה לאפריקה, מכיוון ש"יהיה צורך לשלוח אותם לאנשהו, והסבל שלהם לא יתפרץ ברחובות לונדון".
הבריטים סיכמו עם ראש השבט טמה, המלך טום, להחזיק אדמות בחוף ליישוב עבדים משוחררים. בשנת 1787 הגיעה לחוף ספינה של הצי המלכותי הבריטי שהובילה 411 נוסעים, בהם עבדים משוחררים, חלוצים שחורים, נשותיהם הלבנות וילדים מעורבים. המתנגדים להתעללות תייגו באופן שגוי את נשותיהם הלבנות של הגברים השחורים הללו כזונות. היישוב נודע בשם גרנוויל טאון.
מחצית מהמתיישבים במושבה החדשה מתו בשנה הראשונה. כמה מתיישבים שחורים החלו לעבוד אצל סוחרי עבדים מקומיים. המתנחלים שנותרו כבשו אדמות בכוח מצ'יף אפריקאי מקומי, אך הוא כבש בחזרה את ההתנחלות, שהופחתה לכדי 64 מתנחלים בלבד, שכללו 39 גברים שחורים, 19 נשים שחורות ושש נשים לבנות. מתנחלים שחורים נלכדו על ידי סוחרים חסרי מצפון ונמכרו כעבדים, והמתיישבים שנותרו נאלצו להתחמש לשם הגנתם. יורשו של המלך טום המלך ג'מי תקף את המושבה ושרף אותה בשנת 1789.
מושבה חדשה נבנתה באתר אחר ונודעה בשם פריטאון. בשנת 1792 התיישבו במושבה כ-1,200 מתנחלים נובה סקוטיאנים, עבדים משוחררים וחלוצים שחורים מנובה סקוטיה, ובשנת 1800 הגיעו ליישוב החדש 551 מארונים ג'מייקניים מהמושבה ג'מייקה.
ממשלת בריטניה ביטלה את סחר העבדים בשנת 1807. היא לקחה אחריות על סיירה לאון בשנת 1808 והפכה אותה למושבת כתר.
היסטוריה מאוחרת יותר.
ב-17 באוקטובר 1821, המושבה סיירה לאון הפכה לחלק ממערב אפריקה הבריטית, ישות מנהלית המורכבת ממושבות בריטיות במערב אפריקה. שמה המקורי של הישות היה מושבת סיירה לאון ובנותיה, ולאחר מכן הפכה לשטחי בריטניה המערבית אפריקאית ולבסוף להתנחלויות הבריטיות במערב אפריקה. מערב אפריקה הבריטית הוקמה במשך שתי תקופות, החל מ-17 באוקטובר 1821 ועד פירוקה הראשון ב-13 בינואר 1850, ושוב מ-19 בפברואר 1866 עד לפירוקה הסופי ב-28 בנובמבר 1888. פריטאון שימשה כבירת מערב אפריקה הבריטית לאורך כל קיומה של הישות.
ב-31 באוגוסט 1896 הפך פנים הארץ של סיירה לאון לפרוטקטורט בריטי ובכך נוצר פרוטקטורט סיירה לאון. הגבולות תוחמו עם גינאה הצרפתית וליבריה.