הוא החל את דרכו בתוכנית הטלוויזיה "Jukebox Jury", ואת הופעתיו הקולנועיות הראשונות עשה בסרטים "שישה גשרים לעבור" ו"מלחמתו הפרטית של מייג'ור בנסון".
קריירה.
מינאו פרץ לתודעה בשנת 1955 בדרמה "מרד הנעורים" בה שיחק בתפקיד המתבגר הרגיש ג'ון "פלטו" קרופורד. מינאו קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו.
הופעתו זיכתה אותו באהדת הקהל ובמעריצות רבות.
בהמשך דרכו ככוכב קולנוע השתתף מינאו בדרמות "ענק" של ג'ורג' סטיבנס בתפקיד אנחל אוברגון, "מישהו שם למעלה אוהב אותי" של רוברט וייז, בקומדיה הצבאית "רומן פרטי" בתפקיד גיבור העלילה לואיג'י מרסי ובסרטו של דון סיגל "פשע ברחובות".
מינאו זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר והועמד בפעם השנייה לפרס האוסקר בשנת 1960 על תפקידו בדרמה "אקסודוס" בתור ניצול השואה דב לנדאו.
מינאו השתתף גם בסרט המלחמה המצליח "היום הארוך ביותר" בתפקיד טוראי מרטיני ובמערבון של ג'ון פורד "סתיו צ'ייני" בתפקיד האינדיאני חולצה אדומה.
ב-1968 הופיע בסרט האסונות "מזרחית ליאווה.
את תפקידיו האחרונים עשה מינאו בסרטים "הבריחה מכוכב הקופים" בתור השימפנזה ד"ר מילו ו"מזרחית ליאווה".
חיים אישיים.
יציאה מהארון.
מינאו היה לכוכב הקולנוע הראשון אשר הצהיר בתקשורת על נטיותיו ההומוסקסואליות, לקראת סוף שנות ה-60.
רצח.
ב-12 בפברואר 1976, לאחר שחזר מצילומים שערך בלוס אנג'לס, נרצח מינאו בדקירת סכין בלבו במערב הוליווד. לאחר חקירה ארוכה שנערכה נעצר החשוד ברצח, ליונל ריי ויליאמס, ובשנת 1979 הורשע בעוון הרצח ובעוון עבירות שוד ונשלח ל-57 שנות מאסר בפועל.
מינאו היה בן 37 במותו. הוא נקבר ב"בית הקברות שער גן עדן" שבכפר הות'ורן, ניו יורק.
שאדו (קומיקס)
שאדו (באנגלית: Shado) היא דמות בדיונית של אנטי גיבורה המופיעה בחוברות הקומיקס החץ הירוק ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת "" מאוגוסט 1987 ונוצרה על ידי הכותב והאמן מייק גרל והמאיירת לורין היינס.
שאדו היא בתו של סוכן יאקוזה שנשלח לאמריקה עם מצבור זהב לפני מלחמת העולם השנייה כדי לבסס את מבצעי היאקוזה באמריקה. עם פרוץ המלחמה, אביה הוחזק במחנה ריכוז בשל מוצאו. קבוצה של חיילים אמריקנים חשדו בדבר מעורבותו עם היאקוזה, אך לא הצליחו להשיג ממנו מידע על מצבור הזהב. מספר שנים לאחר תום המלחמה, אותם חיילים בדימוס החליטו לנסות שוב לדלות ממנו מידע. בתקופה זו נולדה שאדו, ולכן אותם אנשים איימו על שלום האמא והילדה. אביה לא היה מעוניין במותם, ולכן מסר את מיקומו של הזהב. אמה מתה מפצעיה האנושים, ואביה ביצע ספוקו כדי לכפר על כישלונו. החרפה נפלה על כתפי בתו שאדו, שגדלה כדי להרוג את אותם חיילים אמריקנים שהמיטו קלון על משפחת היאקוזה. למטרה זו, היא התאמנה באמנויות לחימה ובקיודו, אמנות הקשתות היפנית.
דמותה של שאדו מופיעה בסדרת הלייב אקשן "החץ", בגילומה של השחקנית סלינה ג'ייד.
הרוזן ורטיגו
הרוזן ורטיגו (באנגלית: Count Vertigo) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן והחץ הירוק ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת "World's Finest Comics #251" מיולי 1978 ונוצרה על ידי הכותב ג'רי קונוויי והמאייר טרבור פון איטן.
הרוזן ורנר ורטיגו הוא צאצא ממשפחה מלכותית אשר שלטה במדינה בדיונית קטנה במזרח אירופה בשם ולאטאבה. על מדינה זו השתלטו בהמשך הסובייטים, והיא הושמדה בידי הספקטר. ורנר הופיע לראשונה בסטאר סיטי כאשר ניסה לגנוב בחזרה את התכשיטים שאותם מכרו הוריו עם הימלטם לאנגליה אחרי המלחמה. ורנר הוא בעל מום מולד באוזנו הפנימית אשר גרם לו לחוסר איזון, והוא משתמש במכשיר אלקטרוני שהושתל ברקתו הימנית ואשר פיצה על הלקות. באמצעות משחק עם המכשיר, ורנר גילה כי הוא מסוגל להשפיע על האיזון של אחרים ולעוות את תפיסת המרחב שלהם - אפקט הידוע כורטיגו. הוא נטל את הזהות "הרוזן ורטיגו" והחל בקריירת פשע שעימתה אותו לעיתים קרובות עם באטמן, החץ הירוק והקנרית השחורה.
הרוזן ורטיגו הוצג מחדש לתוך קומיקס החץ הירוק לאחר מאורעות "פלאשפוינט". רוזן זה, שעונה לשם ורנר זיטל, שלט באומת ולאטאבה אך בעקבות אובדן הון משפחתו נמלט לקנדה ונעשה מעורב בפשע מאורגן. הוא משתמש ברווחים מפעולותיו הבלתי חוקיות כדי לממן את חזרתו לולאטאבה ולהשיב לעצמו את זכותו מלידה. הוא פועל כמונרך אדיב וטוב לב, אך מתחת לחזות כוזבת זו משתמש בזהותו הנפשעת של הרוזן ורטיגו. כאשר החץ הירוק עורך מסע לולאטאבה להציל את שאדו החטופה, זיטל מבין שעליו לחבל ביכולתו של הקשת המיומן לכוון.
דמותו של הרוזן מופיעה בסדרת הלייב אקשן "החץ", כאשר בשתי העונות הראשונות גילם את דמותו השחקן סת' גייבל. בעונה השלישית יגלם את דמותו של זיטל השחקן פיטר סטורמר.
עפרה אליגון
עפרה אַליָגוֹן (31 במרץ 1921 – 22 בדצמבר 2012) הייתה סופרת ועיתונאית ישראלית. ערכה את כתב העת "דבר הפועלת", הייתה כתבת בעיתון "דבר" ולאחר מכן כתבת ב"מעריב" במשך 25 שנה (1960–1985).
ביוגרפיה.
אליגון נולדה ב-1921 בפולין. בשנת 1933 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בשכונת פלורנטין בתל אביב.
בילדותה החלה לכתוב בעיתוני נוער. הייתה כתבת בעיתון "דבר" ובדבר הפועלת. בשנת 1948 החלה לכתוב טור בשם "האמן מאחורי הקלעים" ב"דבר", טור שהמשיך להופיע עם הפסקה באמצע עד שנת 1956. כן כתבה בדבר טורים סיפוריים על דמויות בנוף הישראלי, שלאחר מעברה למעריב זכה לשם "בינינו". כן כתבה טור לנשים בשם "לי לך".
כתיבתה האישית הייתה בסגנון הטורים האישיים של הניו ז'ורנליזם. בהמשך כתבה טורים על ערים ברחבי העולם. בשנת 1969 קיבלה את פרס שלמה מרץ של מסדר ז'בוטינסקי. אליגון גם הביעה את דעתה נגד פגמים שראתה בחברה. היא כתבה נגד שביתות פראיות, נגד הפרקטיקה הפרטית של רופאים בבתי חולים ציבוריים, על התור לקבלת טלפון, נגד שחיקת דמי השכירות לבעלי הבתים שחוק הגנת הדייר חל עליהם ונגד בניית מבני ציבור מפוארים מדי.
בשנות ה-80 סגרה מעגל ושבה לכתוב על אמנים.
היא הייתה גם מכתבות האופנה הראשונות בארץ.
אליגון הייתה הכתבת (האישה) הצבאית הראשונה וליוותה את הלוחמים בשדה ברבות ממלחמות ישראל: היא ליוותה את יחידה 101 בתקופת "פעולות התגמול" של שנות החמישים, ביקרה ביחידות הלוחמות במלחמת ששת הימים, סיירה בשטחים שנכבשו במכוניתה הפרטית וראיינה מנהיגים ערבים שונים (ביניהם ג'עברי, ראש עיריית חברון), סיקרה את יישובי בקעת הירדן בתקופת "המרדפים" ובמלחמת יום הכיפורים יצאה בשליחות "דבר" לסקר את הטיפול בפצועים תחת התואר "כתבת צבאית". היא ביקרה בירדן עוד לפני חתימת חוזה השלום.
כעיתונאית מעורבת חברתית, סיקרה יישובים חדשים עם עלייתם על הקרקע, כתבה על העולים וגם על האוכלוסייה הערבית בישראל. בין מרואייניה לאורך השנים ניתן למצוא את יצחק בשביס-זינגר, ארתור רובינשטיין, יצחק רבין, לוי אשכול, פנחס ספיר, חנה רובינא, ארתור מילר ועוד. אליגון כתבה עם רחל ינאית בן-צבי את סיפור חייה "אנו עולים".
במקביל לפעילותה הספרותית בעברית, הייתה אליגון מעורבת בקהילה הספרותית היידית, בכללם יוצרים ואנשי אקדמיה, והייתה מיודדת עם יצחק בשביס-זינגר, איתו ערכה סדרת ראיונות בניו יורק. היא תרגמה שירים יידיים, טיפלה וסעדה את גדול המשוררים היידים אברהם סוצקובר, וטיפחה דור חדש של חוקרים ומורים של תרבות היידיש.
היכרותה עם אברהם יצחק לרנר, שהיה חובב תרבות יידית והעריך את אהבתה ליידיש, הביאה אותו להקים קרן לקידום התרבות היידית, לצוות את כל רכושו לקרן ולייעד אותה לנהל את הקרן אחרי מותו. קרן לרנר ליידיש פעלה הן במישור האקדמי - העניקה מלגות לחוקרים מצטיינים בתחום ופרסים לעידוד המחקר, והן במישור התרבותי - בתמיכה בתיאטרון היידיש ובספרים וסרטים המוקדשים לשפה ולתרבות היידיות. אליגון ניהלה את הקרן עד לסגירתה בשנת 2011.
עפרה אליגון כתבה כ-1,500 סיפורים קצרים שהתפרסמו ב"דבר השבוע", ב"מעריב" ובמוספים ספרותיים. כמו כן כתבה ותרגמה שירים למקהלת צדיקוב (פעמונים), למחזמר "צלילי המוסיקה" לתוכניות ברשות השידור, ולזמרים שונים, בהם אסתר עופרים ובני אמדורסקי.
בתה תלמה אליגון-רוז היא סופרת, משוררת, פזמונאית, מלחינה ומפיקה מוזיקלית.
עפרה אליגון נפטרה ב-22 בדצמבר 2012, בגיל 91, נקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
לואי ויטון (מעצב אופנה)
לואי ויטון (בצרפתית: Louis Vuitton; 4 באוגוסט 1821 - 4 בפברואר 1892) היה מעצב אופנה צרפתי שהקים את בית האופנה הקרוי על שמו בשנת 1854.
בית האופנה, אחד המובילים בעולם, מייצר פרטי אופנה שונים כגון ארנקים, תיקים, נעליים, שעונים, תכשיטים ומשקפיים.
קורות חיים.
המעצב, לואי ויטון נולד ב-4 באוגוסט 1821 באונשה, מזרח צרפת.
ויטון היה בן למשפחה ממעמד הפועלים, אביו היה חוואי ואמו כובענית. כשהיה בן 10, נפטרה אימו ואביו נישא בשנית לאישה שהייתה קפדנית ורעה אל לואי.
הילד לואי ויטון היה עקשן ושנוא על ידי אימו החורגת ומשועמם מהחיים הפרובינציאליים ב-אונשה, ולכן החליט לברוח לבירה פריז.
ב-1835, בגיל 14, עזב את הבית וצעד ברגל לכיוון פריז. הדרך ארכה יותר משנתיים כשהוא עובד בעבודות מזדמנות. בגיל 16 הגיע לואי ויטון לפריז והחל לעבוד כשוליה בבית מלאכה לייצור קופסאות ואריזות של Monsieur Marechal.