מטה המחוז עבר בתחילת 1949 לרחוב יונה הנביא 13, למבנה שהוחרם על ידי שלטונות המנדט לשיכון חיילים בתחילת 1947. בהמשך התחלקו יחידות המחוז בין הבניין ביונה הנביא לבניין ברחוב השחר, ששימש תחנת משטרה עוד בימי משטרת המנדט. המשטרה הכלכלית שכנה ברחוב יונה הנביא, בעוד לשכת מפקד המחוז היה ברחוב השחר. בתחילת 1961 עבר מטה המחוז משני הבניינים לרחוב דיזנגוף 221 והבניינים ברחוב השחר וביונה הנביא נמסרו למשרדי ממשלה אחרים. בשנת 2005 עבר מטה המחוז למבנה החדש שהוקם במקום בניין המטה הארצי של משטרת ישראל ביפו, בדרך שלמה 18, תל אביב.
גזרה, מרחבים ותחנות.
בגבולות המחוז מתגוררים כמיליון ומאתיים אלף תושבים, וכמיליון בני אדם נוספים נכנסים אליו ויוצאים ממנו מדי יום ביומו. את האוכלוסייה משרתים כ-3,100 שוטרים (מהם כשליש שוטרות), המשתייכים ליחידות הבאות:
המחוז מפעיל מקצועית יחידות משמר הגבול שהוצבו במחוז.
יחידות.
משטרת מחוז תל אביב כוללת את ימ"ר תל אביב - הנחשבת ליחידה המרכזית הגדולה בישראל.
היסטוריה.
במאי 1948 בעת הקמת משטרת ישראל, כלל המחוז את נפות תל אביב, פתח תקווה, נתניה ורחובות. נפת תל אביב כללה את העיר עצמה, ובאוגוסט 1948 נוספו אליה גם מקוה ישראל, בת ים וחולון. שמה של נפת נתניה הוסב במהרה ל"נפת השרון" שהשתרעה מנתניה עד רמת גן ואוחדה עם נפת פתח תקווה. ביוני 1950 פוצל נפת השרון, כשאזור נתניה הועבר לנפת חדרה שהשתייכה למחוז חיפה. בתחילת 1954 הוקם מחוז מרכז ונפת פתח תקווה עברה לאחריותו. נפת רחובות נודעה כנפת השפלה ובשנת 1950 הועברה למחוז ירושלים - דרום.
בסוף יוני 1948 התקיים טקס השבעת אמונים של קציני המחוז למדינת ישראל. בארגון מחדש של משטרת ישראל בשנת 1958, פורק מחוז מרכז, שרובו הועבר לאחריות מחוז דרום, ומשטרת רמת גן הועברה לאחריות מחוז תל אביב. במחוז היו שלוש נפות: הצפונית, הדרומית ונפת רמת גן. בספטמבר 1970 הוסבו הנפות למרחבים. הנפה הצפונית נקראה מרחב ירקון, הנפה הדרומית "מרחב יפו", ונפת רמת גן נקראה "מרחב דן". מרחב הירקון הקיף את האזור מנחל הירקון בצפון עד דרך סלמה בדרום, מרחב דן את רמת גן, גבעתיים, אור יהודה, תל השומר, רמת אביב והרצליה ומרחב יפו את יפו, חולון, בת ים ודרום תל אביב. באוקטובר 1978 הציג מפקד המחוז תוכנית לארגון מחדש של משטרת מחוז תל אביב, על פיה תקבל מרחב הירקון אחריות על כל העיר תל אביב ושמה של "מרחב יפו" ישונה למרחב איילון. אולם מרחב יפו לא נסגר ובמקום זאת הורחב אחריות מרחב ירקון צפונה וקיבל אחריות על רמת אביב והרצליה.
אנצפלופתיה
אנצפלופתיה הוא מונח הבא לתאר מחלה כלשהי התוקפת את המוח או פוגעת בתפקודו. המונח אנצפלופתיה אינו מתאר את המחלה עצמה, אלא תסמונת המשותפת למספר רב של תפקודים לקויים במוח, אשר יכולים להיגרם על ידי סיבות שונות, אשר יתוארו להלן.
מכלול רוטשילד
מכלול רוטשילד או כתב יד רוטשילד (באנגלית: Rothschild miscellany, מספרו הסידורי: MS. 180/51) הוא קובץ של כתבי יד מאוירים בעברית מהמאה ה-15, ובהם ספרי קודש וספרי חול יהודיים. הקובץ היה מצוי ברשות משפחת רוטשילד ונמסר בשנת 1957 למוזיאון ישראל בירושלים ומוצג בחלקו לציבור בספרייה הלאומית.
הקובץ כולל בין השאר כתבי יד של ספרי התנ"ך, ספרות תורנית, סידורי תפילה ופיוטים לאירועים משפחתיים ומסורתיים, סך הכול כ-400 כתבי יד.
בין כתבי היד האחרים בקובץ, ספרי היסטוריה, ספרי מוסר וספרי פילוסופיה, חלקם נכתבו במקור בעברית וחלקם מתורגמים.
חברת "Facsimile Editions" מלונדון יצרה מהדורת פקסימיליה מהודרת בת 500 עותקים ממוספרים. למהדורה צורף כרך מאמרים אשר חוברו על ידי מומחים לכתבי-יד עתיקים. במהדורה זו כולל האוסף 948 עמודים, שמהם 816 מעוטרים.
תולדות האוסף.
ההשערה היא כי כתבי היד בקובץ נכתבו על ידי כמה סופרים בעיר פרארה באיטליה בשנת 1470 לערך בהזמנת משה בן יקותיאל הכהן, המוזכר באחד מכתבי היד בשמו. הכתב בחיבורים יפה במיוחד ונכתב על קלף פקועה העשוי מעורות עדינים של עגלים בני-יומם.
כתבי היד בקובץ נכתבו בתקופת הרנסאנס, שבהּ אימצו היהודים את מנהג השליטים, בהם בין השאר בית מדיצ'י מפירנצה ומשפחת אסטה מפרארה, להוסיף איורים וציורים מהודרים לכתבי-יד קדומים בתהליך העתקתם. באותן שנים נהנו יהודי איטליה משגשוג כלכלי בזכות עסקי ההלוואות בזיכיון בלעדי כך שהיו ברשותם אמצעים לממן את ציורי האמנות המופיעים בחיבורי האוסף.
בין 300 הציורים באוסף נמצאים מראות נוף עם פרספקטיבה מרחבית, כמקובל באמנות של אותה תקופה. אליהם נוספו ציורי דמויות מהמקרא, ודמויות אחרות המוזכרות בכתב היד העתיקים. הכל נעשה במטרה לתת חזות אסתטית ואמנותית לכתב-היד.
גלגולי האוסף.
בין השנים 1832–1855 היה הקובץ בבעלות שלמה דה-פרנטה מטריאסטה. כעבור שנים אחדות הוא נמכר למשפחת רוטשילד בפריז. בעת כיבוש צרפת על ידי הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה נגנב הקובץ. בשנת 1950 הוא הוצע למכירה פומבית בסכום של 5,000 דולר. פרופ' אלכסנדר מרכס, ספרן בית המדרש לרבנים באמריקה, זיהה את האוסף הגנוב, רכש אותו והשיב אותו לבית רוטשילד.
ג'יימס דה רוטשילד שוכנע על ידי מרדכי נרקיס ממוזיאון ישראל כי כתב היד הוא בעל חשיבות לאומית, ותרמו למוזיאון.
מבחר מכתבי היד.
הקובץ כולל כתבי-יד אחדים המעוררים עניין בשל ייחודם:
ראו גם.
הגדת רוטשילד
כתב יד רוטשילד
קרב דוגאלי
קרב דוגאלי התרחש ב-26 בינואר 1887 בין כוחות איטלקיים ואתיופיים בעיירה דוגאלי שליד מאסאווה, כיום באריתריאה.
מהלך הקרב.
יום לפני קרב דוגאלי תקף ראס אלולה, מושל מארב מלאש, כח איטלקי שהיה מחופר בעיירה סחטי. מאות מאנשיו נטבחו מאש התותחים האיטלקיים והוא נאלץ להסיג את כוחותיו, בעוד רק 4 איטלקים נפצעו.
ב-26 בינואר, הציב ראס אלולה מארב לגדוד של כ-500 חיילים איטלקים שנשלחו על מנת לתגבר את האיטלקים בסחטי. על אף שהאיטלקים נלחמו בגבורה בקרב דוגאלי, כמעט כל הגדוד הושמד למעט 80 חיילים שהצליחו לברוח.
ההיסטוריון חגי ארליך מציין כי למרות הניצחון של האתיופים, האירוע גרם לאיטלקים לסכסך בין הקיסר יוהנס ליריבו מבית, מנליק מלך שוואה, ולעודד אותו למרוד בקיסר..
בתקופת המשטר המרקסיסטי הוקמה אנדרטה לציון 100 שנים לקרב ומנגיסטו היילה מריאם בעצמו הניח את אבן הפינה להקמת האנדרטה עם כוכב אדום בשדה הקרב. אחרי שאריתריאה קיבלה עצמאות האנדרטה הוסרה.
פול הנץ מציין בדיפלומטיות: "כאשר עברתי את מקום שדה הקרב בשנת 1996, לא מצאתי עקבות לאנדרטה."
ארליך מספק מידע נוסף: כאשר כוחות השעביה הצליחו להשיג שליטה על השטח בשנת 1989, ומצין ש: "מפקד בולט בשעביה, שעכשיו הוא שר בולט בממשלה האריתראית, שמח לפוצץ את האנדרטה שבנה מנגיסטו .". מעשה זה לא היה הגיוני מפני שאלולה עצמו היה תגרי והשעביה הייתה ברובה טיגראינית, והממשלה שקמה לאחר נפילת הדרג הורכבה מיסודות תגרים (וויאנה).
משקיפים, כולל ארליך ואחרים, מייחסים זאת לראיית התגרים האריתריאים את מכלול היחסים שלהם עם אתיופיה. כיוון שאלולה נלחם למען האימפריה האתיופית ולא לתגרים עצמם, הוא מוצג כבוגד בצד האריתריאי של הגבול וגיבור בצד האתיופי.
הו ג'ינטאו
רבקה אבולעפיה
רבקה (פריימן) אבולעפיה (9 בדצמבר 1874, ורשה – 20 בפברואר 1961, תל אביב) הייתה ממייסדי שכונת אחוזת בית.
ביוגרפיה.
רבקה פריימן נולדה בוורשה שבפולין לשפרה ויעקב פרץ פריימן. המשפחה עלתה לארץ ישראל בעלייה הראשונה, בשנת 1882. הוריה התיישבו בראשון לציון והם נמנים עם עשרת מייסדי המושבה. לקראת בגרותהּ הייתה רבקה בעלת השכלה רחבה בספרות ובהיסטוריה, ושלטה במספר שפות.
במהלך לימודיה בבית הספר התיכון בראשון לציון, הכירה רבקה את שלמה אבולעפיה, שהיה מורה לצרפתית וערבית בבית הספר. בשנת 1892 הם נישאו, וב-1895 עברו להתגורר ביפו, שם המשיך שלמה לעבוד כמורה. ב-1907 הקימו את ביתם בשכונת נוה צדק, ששימש גם כבית ועד לאנשי תרבות יהודים מהשכונה. בהמשך השתכן בו, בעליית הגג, הסופר ש"י עגנון, בתקופת עלייתו לארץ, ושם כתב את סיפוריו "תמול שלשום" ו"עגונות".
לרבקה ושלמה אבולעפיה נולדו ארבעה בנים וארבע בנות. הבכור בהם הוא רפאל אבולעפיה, איש ניל"י וגדוד נהגי הפרדות. בן נוסף הוא בוסתנאי (ידידיה) אבולעפיה, מראשוני המהנדסים בארץ ישראל ומסוללי כבישיה.
ב-1909 הצטרף הזוג אבולעפיה לאגודת אחוזת בית, במטרה להקים בית בשכונה החדשה. אך שלמה חלה ונסע לרופא ידוע בביירות, שם נפטר בפברואר 1909, כחודשיים לפני הגרלת המגרשים בשכונה. בהגרלה זכתה רבקה האלמנה בחלקה מס' 2, אשר לימים הפכה לרחוב יהודה הלוי 20 בתל אביב. היא נשאה לבדה בנטל בניית הבית וגידול שמונת הילדים. בתקופה זו גם פיטרה את המשרת הערבי ששימש בביתם, אך אפשרה לו להשתמש בשם אבולעפיה, שלימים שימש לשם המאפייה הידועה שהקימה משפחתו בתל אביב, מאפיית אבולעפיה.
אביה של רבקה, שחזר בינתיים לפולין, בעקבות הקשיים בארץ, הגיע לארץ לסייע לרבקה והציע לה לחזור איתו לוורשה, אך היא סירבה. היא התפרנסה מחנות לגלנטריה שפתחה ביפו, והמשיכה להתגורר בתל אביב.
ב-1917, במהלך גירוש תל אביב על ידי הטורקים, עברה עם ילדיה לבית משפחתה בראשון לציון, ובסיום מלחמת העולם הראשונה חזרה לתל אביב.
באמצע שנות העשרים מכרה אבולעפיה את ביתה, שהפך לבית דירות להשכרה. היא עברה לבית חדש ברחוב חובבי ציון, שם התגוררה עד מותה.
רבקה אבולעפיה נפטרה בגיל 86 בביתה בתל אביב, ונקברה בבית הקברות טרומפלדור בעיר.
פסטיבל רדינג ולידס
פסטיבל רדינג ולידס, הוא פסטיבל מוזיקלי שנתי, הנערך באנגליה בסוף השבוע האחרון של חודש אוגוסט, בערים רדינג ולידס.