הניבים בקופי-אדם בני-ימינו מפותחים בעיקר אצל הזכרים, ומשמשים אותם לקרבות נגד זכרים אחרים ולתצוגות ראווה בפני נקבות. לכן הם עשויים לרמז על טיב הארגון הזוויגי והחברתי בהומינידים נכחדים. במדגם של 21 פרטי רמידוס נמצא שהניבים היו קטנים בהרבה משל קופי-אדם בני-ימינו. כמו כן הם היו בעלי שונות נמוכה, כך שקשה להבדיל בין ניבי זכרים לבין ניבי נקבות. ממצאים אלו מרמזים שרמידוס הפגין פחות תוקפנות תוך-מינית (היינו נגד פרטי רמידוס אחרים) משימפנזים וגורילות, ונטה יותר למונוגמיה. אישוש נוסף לכך נמצא בשיעור נמוך של דו-צורתיות זוויגית, כלומר הבדלי גודל בין זכרים ונקבות, בעצמות זרוע של מספר פרטי רמידוס שהתגלו באתר.
על-פי השערת ה"פרנסה הזכרית" של אוון לבג'וי, הליכתו הזקופה של רמידוס התפתחה כהתאמה לנשיאת מזון בידיים אל הנקבות והצאצאים (ראה סעיף אבולוציה). על פי השערה זו רמידוס היה מונוגמי, הזכרים דאגו לצאצאיהם, והנקבות היו זמינות מינית רוב הזמן וחסרות סימני ייחום בולטים כמו תפיחות שת בתקופת הביוץ, בדומה לבני-אדם ובשונה מקופי-אדם בני-ימינו.
שימוש בכלים.
לא התגלו כלים בסמוך לממצאי רמידוס, ואין עדויות כלשהן שהוא סיתת כלי אבן. כלי האבן המסותתים העתיקים ביותר שהתגלו הם מגיל של 2.6 מיליון שנה, רק כמחצית מגילו של רמידוס. עם-זאת סביר שבדומה לשימפנזים בני-ימינו בטבע, רמידוס השתמש בכלים פרימיטיבים שאינם מותירים שרידים ארכאולוגים, כמו ענפים ואבנים בלתי-מעובדות. ייתכן שהוא השתמש בכלים אף יותר מן השימפנזה, אם משום שידיו היו פנויות כשהלך על הקרקע, ואם בזכות האגודל המפותח יותר בכף-היד שלו.
אבולוציה.
מקום וחשיבות באבולוציה של ענף האדם.
השוואת רצף הדנ"א בין גנום האדם המודרני לגנום השימפנזה בשיטות שעון מולקולרי מאפשרת להעריך שהאב הקדמון המשותף שלהם חי לפני כ-4 עד 8 מיליוני שנה. מאובני רמידוס מתוארכים באופן אמין מאוד לגיל של 4.4 מיליון שנה, ולכן עשויים להיות קרובים מאוד לאב קדמון זה. לדעת וייט ועמיתיו, מבנה האגן העליון המתקדם של רמידוס, המראה על יכולת עמידה זקופה, כמו גם ניביו הקטנים יחסית לניבים של קופי-אדם וזגוגית השן העבה, מצביעים על כך שהוא הומינין, כלומר שייך לענף האדם ולא לענף השימפנזה, ומקומו מיד לאחר ההסתעפות מן האב הקדמון המשותף.
ואולם אם וייט ועמיתיו שוגים בשחזור שלהם, ובייחוד אם רמידוס לא הלך על שתיים, ייתכן שהוא אינו נמצא על ענף האדם אלא על ענף השימפנזה, או אף על ענף הגורילה, או על ענף נוסף שנכחד. על פי אפשרויות אלו הוא יוגדר כקוף-אדם ולא כהומינין.
בחלוקה כללית מאוד, עד גילוי רמידוס היו מוכרות שלוש "רמות הסתגלות" (adaptive plateau) בענף האדם (תת-שבט ההומינינים):
ואולם אם ענף האדם וענף השימפנזה אכן הסתעפו שניהם מאב קדמון משותף קטן-מוח שלא הלך על שתיים, אזי מיד לאחר נקודת ההסתעפות ענף האדם אמור להכיל רמת הסתגלות רביעית - שלב ביניים אשר הליכתו על שתיים עדיין אינה מפותחת. חשיבות התגלית של רמידוס היא, אם כן, שהוא מייצג רמה כזו, ועל-כן הוא משויך לסוג רביעי: ארדיפיתקוס. מבחינה זו גילויה של ארדי חשוב מגילויה של לוסי (אוסטרלופיתקוס אפרנסיס) ב־1974, אשר למרות היותה עתיקה ביותר מחצי מיליון שנה מכל הומינין אחר שהיה ידוע באותו זמן, היא עדיין ייצגה אותה רמת הסתגלות שכבר הייתה מוכרת קודם מאוסטרלופיתקוס אפריקנוס, שהתגלה מחצית המאה לפניה.
מאז גילויו של ארדיפיתקוס רמידוס ב-1994 התגלו במזרח אפריקה שלושה מיני הומינינים אפשריים שהם עתיקים אפילו יותר:
ואולם שלושת הממצאים האלו הם חלקיים הרבה יותר מן השלד של ארדי, ולכן עדיין לא ניתן לפסוק בביטחון שהם הלכו על שתיים, או שהם היו שייכים לענף האדם. כפי שמשתמע משמו, ארדיפיתקוס קדבה סווג על ידי צוות פרויקט האוואש התיכון כמין נוסף בסוג ארדיפיתקוס, והם טוענים שאורורין טוגננסיס וסהלאנתרופוס צ'אדנסיס אף הם דומים לרמידוס, עד כי סביר שאף הם השתייכו לאותו סוג. אם תגליות נוספות בעתיד תאשרנה טענה זו, אחת ההשלכות תהייה שינוי שמותיהם ל"ארדיפיתקוס טוגננסיס" ו"ארדיפיתקוס צ'אדנסיס", משום ששם הסוג ארדיפיתקוס נטבע ראשון ועל פי הנוהג בתחום הטקסונומיה יש לו קדימות. השלכה נוספת של תוצאה כזו תהיה שהאב הקדמון המשותף של האדם והשימפנזה קדם לסהלאנתרופוס צ'אדנסיס, כלומר הוא חי לפני 7 מיליון שנה לפחות ואף יותר. זהו תיארוך קדום ממרבית ההערכות הגנומיות של השנים האחרונות, אבל הוא איננו בלתי-אפשרי משום שהערכות אלו מבוססות על אומדנים לקצב המוטציות ומשך הדור, שהיו עשויים להשתנות בשיעור של עשרות אחוזים במהלך מיליוני השנים האחרונות. ואולם אם וייט ועמיתיו טועים בהערכתם ייתכן שמינים אלו קדמו לאב הקדמון המשותף, או אף שאחד מהם היה האב הקדמון המשותף עצמו.
מתקופה המאוחרת רק בכמה מאות אלפי שנים ממאובני רמידוס נמצאו באתיופיה ובקניה מאובני האוסטרלופיתקן המוכר העתיק ביותר, אוסטרלופיתקוס אנמנסיס (מתוארכים לגיל של 4.2 עד 3.9 מיליוני שנה לפני זמננו), מאוחר מעט יותר מאובני אוסטרלופיתקוס אפרנסיס (כ־3.7 עד 3.0 מיליון שנה לפני זמננו), מאוחר מעט יותר מאובני אוסטרלופיתקוס גרהי (כ־2.6 מיליון שנה לפני זמננו), ומעט מאוחר יותר המאובנים העתיקים ביותר המסווגים לסוג האדם (כ־2.3 מיליון שנה לפני זמננו), כולם אף הם באתיופיה ובקניה. שושלת מינים כזו היא רק אחת מתוך מספר שושלות סבירות שלפיהן ארדיפיתקוס רמידוס היה אב קדמון של האדם דרך האוסטרלופיתקנים.
השאלה הנשאלת לרוב בציבור היא האם ארדיפיתקוס רמידוס הוא "החוליה החסרה" בין קוף-האדם לאדם? עד מחצית המאה העשרים בערך, אנתרופולוגים ופליאונטולוגים שחקרו את האבולוציה של האדם אכן חיפשו בכפייתיות אחר החוליה החסרה, כלומר מאובן מעבר בין קוף האדם לאדם. ואולם בעשרות השנים האחרונות השתרשה יותר ויותר תפיסת האבולוציה כ"שיח" מסועף ולא כ"סולם" המוביל ליניארית מיצורים פשוטים יותר אל "פאר היצירה" - האדם המודרני. בתפיסת השיח הצבעה על יצור יחיד כעל החוליה החסרה היא חסרת-טעם למדי, ואכן ביטוי זה כבר אינו משמש יותר בספרות המדעית (להבדיל מהתקשורת הפופולרית). העץ הפילוגנטי של משפחת האדם הוא דוגמה טובה לתפיסת השיח - הוא כה מסועף עד כי סביר שלעולם לא יהיה ניתן לשרטט אותו בביטחון מלא ולהתחקות במדויק אחרי השלשלת המפותלת שהובילה בסופו של דבר לאדם המודרני. לכן ייתכן גם שמאובני רמידוס שהתגלו אינם נמצאים ישירות על שלשלת זו אלא על הסתעפות מעט צדדית שלה.
רמידוס והאבולוציה של ההליכה על שתיים.
זה שנים רבות ידוע למדע שהומינינים הולכי-על-שתיים בקומה זקופה - האוסטרלופיתקנים - התקיימו באפריקה למשך למעלה ממיליון שנה לפני הופעת סוג האדם, ולפני שהמוח החל לגדול מעבר לנפח האופייני לקופי-אדם. ואולם ההליכה הזקופה של האוסטרלופיתקנים כבר הייתה מפותחת למדי, ולכן המאובנים שלהם אינם תורמים רבות להבנת האופן שבו היא התפתחה מלכתחילה. ארדי היא המאובן ההומיניני הראשון שהתגלה אשר מדגים בפירוט שלב מעבר בין הליכה-על-ארבע להליכה-על-שתיים. כף-הרגל של ארדי היא כשל קוף-אדם, בעלת בוהן נפרדת המתאימה לטיפוס, אולם האגן שלה כבר דומה יותר לאגן של האדם והאוסטרלופיתקנים, המותאם להליכה זקופה. לכן ארדי שופכת אור לראשונה על התנאים והסיבות להתפתחות ההליכה על שתיים, התכונה המאפיינת הבסיסית ביותר של ההומינינים.
ממחקר השלד ובית-הגידול של רמידוס מסיקים וייט, לבג'וי ועמיתיהם שתי מסקנות בלתי-צפויות:
מן המסקנה השנייה נובעת מסקנה נוספת: השימפנזה והגורילה לא ירשו את הליכת הפרקים והזרועיות מן האב הקדמון המשותף להם ולאדם, אלא שניהם פיתחו צורות תנועה אלו באופן בלתי-תלוי, תופעה נפוצה הנקראת אבולוציה מתכנסת. על מסקנה זו מצביעים גם הבדלים בצורת הליכת הפרקים בין גורילות ושימפנזים מודרניים, אשר הודגמו במחקר שפורסם עוד לפני פרסום השלד של ארדי.
הליכה על ארבע הכפות באב הקדמון הייתה ככל הנראה שלב מכין הכרחי בדרך להזדקפות על שתיים, בניגוד לזרועיות והליכת פרקים בקופי האדם המודרניים. זאת משום שהתאמה חשובה לזרועיות היא קיצור והגבלת הגמישות של הגב התחתון, על ידי הארכה אנכית של האגן ואיחויו עם חלק מן החוליות של עמוד השדרה המותני. באופן כזה קטן מספר החוליות המותניות החופשיות, שלוש או ארבע בשימפנזה ובגורילה בהשוואה לחמש או שש באדם. ואולם קיצור זה מונע את הלורדוזיס - הקיעור המותני של הגב התחתון האופייני לאדם - וכתוצאה מכך השימפנזה והגורילה אינם מסוגלים לזקוף את הגב שלהם לחלוטין, והם נאלצים לעמוד על שתיים בגב כפוף. לעומת זאת תנועה על כל ארבע הכפות מחייבת גב תחתון ארוך וגמיש. ואכן, ברמידוס ובקופי-אדם נכחדים כמו הפרוקונסול (ובקופים בעלי-זנב בני-ימינו כמו המקוק) היו שש עד שבע חוליות מותניות חופשיות, יותר מאשר באדם. בדיעבד, גמישות זו היא שאיפשרה לרמידוס לזקוף את גבו לחלוטין כשעמד על שתיים. גם קופי מקוק מודרניים המאולפים להליכה על שתיים, כמו גם תינוקות אדם בגיל שבו הם מתחילים ללכת, מפתחים לורדוזיס בגב התחתון.