נולד בלידס שבאנגליה לישראל ואלנה סטון, פליטים עניים מליטא, הצעיר מבין שלושת ילדיהם
קיבל מלגה לאוניברסיטת אוקספורד, שם קיבל תואר ראשון בתורת משפט, תואר ראשון במשפט אזרחי ותואר . בנוסף, קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת לידס, ולאחר מכן דוקטור למדעי המשפט מאוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1933–1936 היה מרצה בכיר באוניברסיטת הרווארד, ולזמן קצר באוניברסיטת לידס, וובשנת 1938 עבר לניו זילנד שם מונה לדיקאן של בית הספר למשפטים של אוניברסיטת אוקלנד. ב-1942 מונה לפרופסור לתורת המשפט ולמשפט בינלאומי באוניברסיטת סידני, תפקיד אותו מילא עד 1972. מינויו של סטון היה שנוי במחלוקת מכמה סיבות, אולם על פי החשד גם עובדת היותו יהודי הייתה מן הסיבות להתנגדות. כחלק מן ההתנגדות. ויכוח על מינויו נערך הן בפרלמנט האוסטרלי והן בעיתונים המקומיים; קנצלרית האוניברסיטה, ושני עמיתים בסנאט האוניברסיטה, התפטרו במחאה. הביוגרף שלו, ליאוני סטאר, טען שההתנסות שלו באפליה על רקע אנטישמי הותירה את חותמה על מחויבותו לכל החיים לצדק.
הקים באוניברסיטה מחלקה לתורת המשפט ולמשפט בין-לאומי, ונמנה עם מייסדי כתב העת המשפטי Sydney Law Review והאגודה האוסטרלית לפילוסופיה של המשפט.
ספריו המשפיעים ביותר בתורת המשפט היו The Province and Function of Law, שיצא לאור ב-1947 ובמהדורה שנייה ב-1961, ו-Precedent and Law: Dynamics of Common Law Growth, שיצא לאור ב-1985, לאחר מותו.
בשנת 1959 קרא להקמת קו תקשורת ישיר בין הבית הלבן והקרמלין, לשם מניעת מלחמה גרעינית. הקו החם מוסקבה-וושינגטון אכן הוקם ארבע שנים לאחר מכן.
בשנת 1968 מונה למנהל אקדמי של מכון טרומן של האוניברסיטה העברית בירושלים.
סטון תואר בביוגרפיה הרשמית שלו ב-JSIJ כבעל "מחויבות לכל החיים לישראל" וב-Sydney Law Review כבעל "נאמנות רגשית עזה למדינת ישראל".
בשנת 1972 עבר לאוניברסיטת ניו סאות' ויילס, שם היה פרופסור אורח למשפטים עד מותו בשנת 1985. בהיותו באוניברסיטת ניו סאות' ויילס, היה במקביל פרופסור (distinguished professor) למשפטים ומשפט בינלאומי במכללת הייסטינגס למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה.
בשנת 1999, 15 שנים לאחר מותו, הקימה אוניברסיטת סידני מכון למשפטים שנקרא על שמו, מכון יוליוס סטון למשפטים.
משנתו בנושא חוקיות ההתנחלויות ביהודה ושומרון.
סטון עסק בהרחבה בשליטה הישראלית ביהודה ושומרון, ואף הקדיש לכך אחד מספריו - Israel and Palestine: An Assault on the Law of Nations. לדעת סטון ההתנחלויות ביהודה ושומרון הן חוקיות על פי המשפט הבינלאומי, ואינן מהוות הפרה של אמנת ז'נבה הרביעית (סעיף 49(6)). וכך אמר בנושא:
בית הרופא במנחמיה
בית הרופא במנחמיה הוקם במושבה מנחמיה זמן קצר לאחר הקמתה ב-1901 ושימש למגוריו ולמקום עבודתו של רופא המושבה. בנוסף לתמיכה רפואית בתושבי המושבה נתן הרופא שירות רפואי גם לתושבי היישובים באזור. החל משנות ה-90 משמש המקום כמוזיאון.
רקע.
ב-1901 הוקמה המושבה מנחמיה על ידי אנשי העלייה הראשונה שחלקם הגיע מזכרון יעקב. מראשית היישוב התמודדו תושביו עם קשיים כלכליים, ביטחוניים, חברתיים ורפואיים. בתחילה היה נהוג שרופא נע בין ישובי הסביבה ומגיע פעם התקופה למושבה כדי לקבל חולים. כדי להתמודד עם הבעיות הרפואיות איתם התמודדו התושבים החליט ביישוב להקים מרפאה במקום.
ההיסטוריה של המקום.
מבנה המרפאה הוקם ב-1902 ויועד להיות מרפאה, מגורים של אנשי הרפואה ובהמשך גם בית מרקחת. לאורך השנים שכנו מקום רופאים שונים שחיו במקום ונתנו שירות רפואי לתושבי המושבה כמו גם לתושבי היישובים השכנים (כמו דגניה, מושבת כנרת וכן לתושבי שבטים ערבים שגרו באזור). המחלות המשמעותיות איתן התמודדו תושבי המקום היו מלריה, גרענת ומחלות מעיים. אנשי הרפואה שפעלו במושבה נתמכו, כספית, על ידי הברון רוטשילד.
אחד מאנשי הרפואה הידועים שגר במקום היה מקס מרדכי גיליות שהגיע ארצה מליטא ב-1912 והתיישב במנחמיה שם שירת עד 1935 כרוקח עד שהוחלף על ידי ד"ר צוקרמן.
כדי לסייע לבני הבית לקיים משק עזר הוקם בחצר שובך יונים (שקיים עד היום) וכן החזיקו עדר כבשים.
הבניין בעת הנוכחית.
ב-1988 הוקם בבית הרופא מוזיאון שנחלק לשתי תצוגות:
המוזיאון פעל עד סוף 2000 וב-2015 הוא נפתח מחדש לקהל המבקרים אחרי שהושלם בו תהליך שיפוץ ושימור. המוזיאון נקרא על שם הרוקח מקס מרדכי גיליות שפעל בו מ-1912 ועד 1935.
שלמה רפאל נורצי
מדליית החירות (1945)
מדליית החירות (באנגלית: Medal of Freedom) היא עיטור אזרחי בארצות הברית שניתן כדי להוקיר אזרחים שפעולותיהם סייעו במאמצי המלחמה של ארצות הברית ובעלות בריתה. הענקת המדליה נקבעה בצו נשיאותי על ידי הנשיא הארי טרומן. האזרחית הראשונה שקיבלה אותה הייתה אנה מ. רוזנברג שקיבלה אותו מאת רוברט פטרסון בהמלצת אייזנהאואר.
תיאור.
המדליה היא דיסקית ברונזה שבחזיתה מופיע פרופיל פסל החירות של בניין הקפיטול האמריקאי, עם המילה "FREEDOM" באותיות גדולות בתחתית הדיסקית. בחלק האחורי מופיע פעמון הדרור מוקף במילים "ארצות הברית של אמריקה" באותיות גדולות. המדליה תלויה על סרט אדום עם ארבעה פסים לבנים דקים. הצו לנתינת העיטור קבע כי "לא יותר ממדליית חירות אחת תוענק לאדם אחד, אך עבור מעשה או שירות אחר המצדיק פרס כזה ניתן להעניק במקום המדליה מכשיר מתאים לענידה עם המדליה".
דרגות העיטורים.
בלי כף יד
עם כף יד ברונזה
עם כף יד כסופה
עם דקל זהב
יולנדה קינג
יולנדה קינג (באנגלית: Yolanda King; 17 בנובמבר 1955 – 15 במאי 2007) הייתה פעילת זכויות אדם, שחקנית ואקטיביסטית ממוצא אפרו-אמריקאי. בתו של מנהיג זכויות האזרח ד"ר מרטין לותר קינג.
שנים מוקדמות.
ילדות מוקדמת.
יולנדה נולדה בבית החולים סנט ג'וד במונטגומרי, אלבמה. לקורטה סקוט קינג ומרטין לותר קינג ג'וניור. היא הייתה רק בת שבועיים כאשר רוזה פארקס סירבה לוותר על מקומה באוטובוס. אפילו בינקותה, יולנדה התמודדה עם האיומים שקיבל אביה על משפחתו. ב-1956, מספר לבנים הפציצו את בית משפחת קינג בזמן שיולנדה הייתה עם אימה בבית אך הן לא נפגעו הודות להיותן בחלק האחורי של ביתם. בעוד שאמה אהבה את שמה, לאביה היו הסתייגות מלכנות אותה "יולנדה" בשל האפשרות שהשם יתבטא בצורה שגויה. במהלך חייה, שמה של קינג הוגה בצורה שגויה עד כדי כך שזה הפריע לה אביה בסופו של דבר הסתפק בכינוי "יוקי". קינג טענה שאמה הייתה הדמות הדומיננטית בבית שגידלה אותה ואת אחייה, בעוד שאביה נעדר לעיתים קרובות עקב פועלו.
לאחר רצח בעלה, אמה התייחסה ליולנדה כאשת סוד. יולנדה תמיד החמיאה לאימה על הישגיה וגם אימה דיברה עליה תמיד באור חיובי. כשנשאלה על ידי ילד צעיר מה היא זוכרת יותר מכל מאביה, היא הודתה שאביה לא היה מסוגל לבלות הרבה זמן איתה ועם שאר המשפחה. כאשר היה מבלה איתה, היא הייתה משחקת ושוחה איתו. כשהייתה בת 6, חבריה לכיתה כינו את אביה בכינוי "ציפור כלא" דבר שנחקק לה בזיכרון. זיכרון מוקדם נוסף היה המקרה בו היא רצתה ללכת לפארק שעשועים מקומי, עם שאר כיתתה, אך נאסר עליה לעשות זאת בשל הגזע שלה. היא לא הבינה, ושאלה את אמה קורטה מדוע היא לא מסוגלת ללכת. תשובתה של אימה הייתה: "אבא שלך בכלא כדי שתוכלי ללכת לפארק השעשועים". לאחר ניסיונות רבים להסביר לה את הנושא, יולנדה הבינה סוף סוף. כאשר אביה נעצר בשל התנגדות לפעולו, היא הלכה להיפגש עם אביה לאחר שלא התראו במשך חמישה שבועות בזמן שהיה בכלא, היא יכלה להיפגש איתו לצד שני אחיה במשך לפחות מחצי שעה אביה התייחס לנושא ואמר לה שיש הרבה לבנים שלא גזענים ורוצים שהיא תוכל ללכת לפארק השעשועים אבל יש גם הרבה שלא רוצים שהיא תלך. עם זאת, אביה הרגיע אותה ואמר לה שהיא "טובה בדיוק" כמו כל חבריה שהלכו לפארק השעשועים ושיום אחד ב"עתיד הלא רחוק" היא תהיה מסוגלת ללכת "לכל עיר" יחד עם "כל ילדיו של אלוהים".
השפעת רצח ג׳ון קנדי ופרס נובל לשלום:1963-1964.
ב-22 בנובמבר 1963, יולנדה שמעה בבית הספר על רצח נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי. כשחזרה הביתה, היא מיהרה להתעמת עם אמה על מותו ואף התעלמה מסבה, מרטין לותר קינג האב, כדי לספר לאמה את מה ששמעה בטענה ששחורים לא יקבלו את "החופש עכשיו". אמה ניסתה להרגיעה אותה ולהפריך את מה שיולנדה סיפרה לה, אך יולנדה עדיין התעקשה.יולנדה הייתה משוכנעת שכל המנהיגים השחורים יהרגו והשחורים שאינם מנהיגים יאלצו להסכים להפרדה הקיימת. אמה התחילה להבין שיולנדה נעשתה מודעת יותר לאפשרות שגם אביה עלול להיהרג.
ב-1964, נודע לה שאביה יקבל את פרס נובל לשלום.
רצח אביה: 1968.
בערב 4 באפריל 1968, כשהייתה בת 12, חזרה יולנדה עם אמה מקניות חג הפסחא כשג'סי ג'קסון התקשה למשפחה ודיווח שאביה נורה. היא שאלה את אמה, האם עליה לשנוא את האיש שהרג את אביה. אמה אמרה לה לא לעשות זאת, כי אביה לא היה רוצה בכך. ארבעה ימים לאחר מכן, היא ומשפחתה ליוו את אמם לבית העירייה של ממפיס, שכן היא ואחיה רצו להתלוות לאימם. יולנדה טסה לממפיס, טנסי עם אחיה ואמה והשתתפה במצעד בממפיס עם עובדי תברואה ומנהיגי זכויות האזרח.
לפני הלווית אביה הגיעה גברת ג׳קלין קנדי לבקר את אימם ואת המשפחה. ביל קוסבי טס לאטלנטה לאחר ההלוויה ואירח את קינג ואחיה. לקינג ולאחיה הובטחה השכלה הודות לעזרתו של הארי בלפונטה, שהקים עבורם קרן נאמנות שנים לפני מות אביהם.