חוסיין ניגן בפסקולי הסרטים "אפוקליפסה עכשיו" של פרנסיס פורד קופולה ו"בודהה קטן" של ברנרדו ברטולוצ'י ובסרטים נוספים. כמו כן הופיע ב-1983 בסרט "אבק לוהט" (Heat and Dust) בהפקת מרצ'נט ואייבורי, הוא גם כתב את פסקול הסרט.
חוסיין משמש כפרופסור אורח באוניברסיטאות סטנפורד ופרינסטון.
שנגן
שֶׁנְגֶן (בלוקסמבורגית: Schengen) הוא יישוב בדרום-מזרח לוקסמבורג השוכן בקנטון גרבנמכר (לוקסמבורגית Gréiwemaacher; גרמנית וצרפתית Grevenmacher) לגדותיו של נהר מוזל. שנגן שוכן בסמיכות למשולש הגבולות של לוקסמבורג, צרפת וגרמניה, ומשתרע על-פני שטח של 10.63 קמ"ר. היישוב כולל שלושה כפרים נפרדים - רמרשן (Remerschen) שהוא האמצעי והגדול בין השלושה, שנגן מדרום לו, ווינטרינגן (Wintringen) מצפון לו. אוכלוסיית היישוב מנתה 1,527 תושבים בשנת 2011, שליש מהם זרים.
היסטוריה.
מממצאים ארכאולוגיים הראו כי אזור שנגן היה מיושב בתקופת הברונזה. היישוב עצמו נוסד ככל הנראה בשנת 887.
ב-14 ביוני 1985 נחתמה אמנת שנגן על אונייה בנהר מוזל סמוך לכפר שנגן. האמנה מסדירה מדיניות הגירה וביקורת גבולות מתואמת באירופה. שנגן נבחרה לארח את המעמד על ידי לוקסמבורג אשר כיהנה אותה עת כנשיאת האיחוד האירופי, בשל הסמליות שבמיקומה במשולש הגבולות. במרבית ההקשרים המונח "אזור שנגן" לא מתייחס כלל לסביבתה הקרובה של העיירה שנגן, אלא לאזור שעליו חלה אמנת שנגן (הכולל את רוב שטח יבשת אירופה).
בעבר כונה היישוב כולו בשם רמרשן, אך בעקבות פרסומו בזכות אמנת שנגן, הוסב שמו של היישוב כולו מרמרשן לשנגן ב-3 בספטמבר 2006. ליד גדת הנהר ניצבת אנדרטה המנציחה את חתימת האמנה במקום. שנגן ידוע גם בזכות הגפנים ותעשיית היין שלו, ודרך היין של לוקסמבורג מתחילה ביישוב ומובילה צפונה לאורך המוזל.
טירת שנגן ובית קוך.
בשנגן טירה שנזכרה לראשונה במסמך מ-5 במאי 1350, אך היא נהרסה על ידי בעליה ב-1812, למעט מגדל בקוטר של תשעה מטרים הנושא גג בצורת חרוט, ואשר שימש ככל הנראה כבית מאסר. הטירה הנוכחית נבנתה לאחר מכן תוך שימוש בחומרי הבניין של הטירה המקורית, ובה שלוש קומות. בחזית המבנה שלוש שורות שבכל אחת מהן תשעה חלונות, למעט בחזית הקומה הראשונה, שבמרכזה קבועה דלת תחת חלון. במרכזה של חזית הגג גמלון ובו שעון, ומעליו מגדל קטן בצורת משושה. ב-1871 שהה ויקטור הוגו בטירה ואף הכין תרשים של המגדל שלצידה. ב-1939 עברה הטירה לבעלותו של מסדר הנזירות של אליזבת הקדושה, ושימשה את חברותיו כבית מרגוע. פנים המבנה שופץ בשנים האחרונות. סביב הטירה גן משוחזר בסגנון הבארוק. בגן פסל של ניקולס הקדוש.
בית קוך (לוקסמבורגית D'Kochhaus) נבנה ליד הטירה בשנת 1779 לערך, ושימש כבית הארחה של בעליה. המבנה החליף ידיים, ובמשך כשמונים שנה היה בבעלותה של משפחת קוך, אשר העניקה לו את שמו. ב-1966 נמכר הבניין למועצה המקומית. זו שיפצה אותו בשנות ה-90, ובמקום נפתח "מוזיאון אירופה לאמנות מודרנית" (Europa Museum of Modern Art).
כנסיית שנגן.
שנגן השתייכה לרובע הכנסייתי של הכפר הגרמני השכן פרל עד 1802, מועד בו הוכפפה לזו של רמרשן, וחמש שנים לאחר מכן, ב-1807 הייתה לפרוקיה עצמאית. הכנסייה ביישוב נזכרה לראשונה ב-1618 ובית המקהלה תוארך ככל הנראה למאה ה-15. בשנים 1870–1871 הכנסייה הוגדלה, אך חרבה לחלוטין בשרפה שאירעה ב-29 בינואר 1949. ב-8 במאי 1949 הונחה אבן הפינה לכנסייה החדשה, והיא הוקדשה ככנסיית גואל העולם (l’église Salvator-Mundi) ב-9 בנובמבר 1950.
גשר שנגן.
גשר שנגן (גרמנית Viadukt von Schengen; לוקסמבורגית Viaduc vu Schengen) מגשר בין שתי גדותיו של נהר מוזל בין הכפרים רמרשן ושנגן, ונושא עליו את הכביש המהיר A13 בלוקסמבורג בצידו המערבי ואת הכביש המהיר הגרמני A8 בצידו המזרחי. הגשר נבנה בין השנים 1998–2002 ונחנך ביולי 2003. אורכו הכולל הוא 607 מטרים, רוחבו 28.5 מטרים וגובהו 23.7 מטרים.
לואיג'י לוצאטי
לואיג'י לוצאטי (באיטלקית: Luigi Luzzatti; 1 במרץ 1841 – 29 במרץ 1927), מדינאי, משפטן, סופר, כלכלן ופובליציסט יהודי איטלקי, מייסד הבנק העממי של מילאנו, פרופסור למשפט חוקתי באוניברסיטת פדובה, 5 פעמים שר אוצר של איטליה ובמשך שנה נשיא מועצת השרים של איטליה (מקביל לראש ממשלה).
ביוגרפיה.
לואיג'י לוצאטי נולד ב-1841 בוונציה, למשפחה יהודית, תושבת העיר ומחוז - מדינת ונטו, שבצפון מזרח איטליה, מזה דורות רבים. לאביו היה בית מלאכה קטן לאריגת שמיכות צמר ועסק גדול יותר לעיבוד של קנבוס. לוצאטי סיים בהצטיינות יתירה את לימודי המשפטים באוניברסיטת פדובה. ב-1863 הוא הקים בוונציה חברה לעזרה הדדית בין הגונדוליירים וארגן שביתה. בעקבות זאת הוא גורש מהעיר בידי המשטרה האוסטרית ומצא מקלט במילאנו, שם זכה בקתדרה לסטטיסטיקה מסחרית וכלכלה ציבורית במכון הטכני. ב-1867, בן 26 היה לפרופסור למשפט חוקתי באוניברסיטת פדובה ולאחר צירוף ונציה ומחוז - מדינת ונטו כולה, לאיטליה, לקח חלק בייסוד אוניברסיטת פוסקרי בוונציה.
קריירה פוליטית.
במאי 1869 היה לוצאטי לסגן שר החקלאות, התעשייה והמסחר. כשנה וחצי אחר כך, בדצמבר 1870 הוא נבחר לפרלמנט האיטלקי מטעם העיירה אודרצו, שבמחוז ונטו, צפון איטליה, 66 קילומטר צפונית מזרחית לוונציה. עם זאת, עקב גילו הצעיר הוא לא יכול היה לכהן כחבר הפרלמנט ונכנס לתפקיד זה רק במרץ 1871, משהגיע לגיל שלושים, המינימום שנדרש לכהונה זו באותה עת.
לוצאטי מילא תפקידים נוספים בממשלה, וקידם באופן כללי מדיניות כלכלית - חברתית ליברלית. בין השאר הוא הכניס לתודעה הציבורית באיטליה את תורתו של הכלכלן הגרמני Schultze-Delitzsch בנוגע לבנקי אשראי, ועודד יצירת מוסדות מעין בנקאיים, שיתופיים, שנאבקו בריבית הנשך שהוטלה בדרך כלל על הלוואות עד אז. הוא עודד את הסחר החופשי ונאבק בשיטה הפרוטקציוניסטית, שהטילה מכסים גבוהים והגבילה את הסחר החופשי בין המדינות. הוא קידם בנייה של שכונות מגורים עממיות ותמך בחקיקה לשיפור תנאי העסקתם של נשים וילדים. ב-1891 הוא נבחר לראשונה למישרת שר האוצר של איטליה, תפקיד אותו החזיק שוב בין השנים 1896–1898, בשנים 1903–1905 ופעם רביעית בשנת 1906 (ממשלת סידני סונינו הראשונה). בשנת 1909 כיהן כשר החקלאות בממשלת סונינו השנייה.
בין 31 במרץ 1910 ל-29 במרץ 1911 היה נשיא מועצת השרים של איטליה, ראש הממשלה האיטלקי ה-20 (או ה-31 אם סופרים תקופות כהונה נפרדות) והשלישי ממוצא יהודי, אחרי אלסנדרו פורטיס וסידני סונינו.
ב-1915, לאחר רצח העם הארמני בידי הטורקים, תמך לוצאטי ועשה כמיטב יכולתו כדי שהפליטים הארמנים יקבלו מקלט באי של סן לזרו.
ב-1920 הוא כיהן לתקופה של כחודשיים בלבד, כשר אוצר בפעם החמישית וב-10 באפריל 1921 לא "רץ" שוב בבחירות לפרלמנט אלא פרש בפועל מפעילות פוליטית ומונה לסנטור. הוא נפטר ב-1927, כאשר גם בתקופת חייו האחרונה נחשב לרב השפעה בתחומים הכלכליים של איטליה וכשהביע דעה בנושאים אלה, בדרך כלל פעלו על פי עצותיו.
יחסו ליהדותו.
לוצאטי למד בילדותו בבית ספר יהודי ואף ידע עברית. כבר בנעוריו הוא הפסיק אמנם לשמור מצוות, אבל מעולם לא התכחש ליהדותו. ב-1899 הוא הצהיר שכף רגלו לא תדרוך בצרפת עד שיעשה צדק עם דרייפוס ובהמשך הוא התערב בפומבי לטובת זולא, שהואשם בהעלבת הצבא הצרפתי.
הפרק החמישי בספרו "Dio nella libertà" (""אלוהים בתוך החירות"), שיצא לאור ב-1926, נקרא "ההגנה על העם הנרדף בכל אלפי שנות ההיסטוריה"". בפרק זה מתאר לוצאטי מקרים חוזרים ונשנים לאורך עשרות שנות פעילותו, בהם התערב לטובת עמו, בעקשנות ולמול ממשלות ודיפלומטים זרים. בין השאר הוא מספר כיצד פעל ב-1902 עבור יהודי רוסיה, ולאחר מכן למען יהודי פולין, מרוקו ולוב, בשנים 1913–1914 למען יהודי רומניה, ובשנת 1925 למול חבר הלאומים.
לוצאטי תמך בהקמת בית לאומי יהודי בפלשתינה, שבו יוכלו היהודים הנדכאים ממדינות רבות בעולם, למצוא מקלט. ב-1925 הוא שלח מסר חם לאוניברסיטה העברית בירושלים לרגל חנוכת הקמפוס בהר הצופים. מסר קודם הוא שלח בעת הנחת אבן הפינה, ב-1920 ובשתי האיגרות שב והצהיר ש-"ישמח לעזור לאגודות בפלשתינה" בהקשר של הקמת קואופרטיבים חקלאיים בארץ ישראל.
בהודעה שהוא שלח ל"בני ברית" ב-1922, הוא אמר: "כותב הודעה זו עזב את בית התפילה של אבותיו לפני שנים רבות, אך הקדיש את חייו הציבוריים להגנה על החירות הדתית וחוזר להיות יהודי בכל פעם שהיהדות מותקפת, כפי שהוא הופך לקתולי, פרוטסטנטי, או בודהיסטי כאשר הם נרדפים."
לכומר בכיר שהפציר בו להמיר את דתו, לוצאטי כתב: "אני נמצא מחוץ לכל הכנסיות, היהודית בה גדלתי וגם האחרות. אבל כאשר תוקפים אותי בגלל מוצאי היהודי או שרודפים יהודים אני מרגיש ומצהיר שאני בן ישראל אל מול הגידופים והחרפות."
ספריו.
בין ספריו: "חופש המצפון והמדע", שפורסם במילאנו בשנת 1909, והספר "אלוהים בתוך החירות: מחקרים על הקשר בין המדינה והכנסייה", שהוזכר לעיל, ואשר יצא לאור בבולוניה ב-1926.
הנצחתו בישראל.
במרץ 2007 קיימו המכון האיטלקי לתרבות, בתל אביב והאוניברסיטה העברית, כנס בירושלים לזכרו של לוצאטי, במלאת 80 שנה למותו. ביוני 2012 נקרא בירושלים רחוב על שמו.
נשרים
מרצ'נט ואייבורי הפקות