בהגיעם אל מול חומות יפו הצליחו האבירים לפרוץ את המצור ולהיכנס לעיר בעוד הפרשים הקלים נאלצו לזנוח את הסוסים ולשחות אל העיר דרך הנמל.
במקביל - צי בן מאתיים ספינות אירופאיות שעיקרן נושא עולי רגל וחיילים מאנגליה, צרפת וגרמניה פרץ את המצור הימי על יפו, הצי המצרי התפזר ללא קרב ואפשר לכוחות הנוצריים להיכנס אל תוך העיר.
שלב שני - ניצחון צלבני.
ביום ה-27 במאי פרצו האבירים הצלבניים בראש צבא שמנה כ-8,000 חיילים מתוך יפו ותקפו את הצבא המצרי שצר על העיר. מהלך הקרב איננו ברור דיו אך ככל הנראה הצבא המצרי ניסה - באמצעות נסיגה מבוקרת - למשוך את הפרשים הנוצריים אל השטח הפתוח ובו לנהל קרב כיתור והשמדה, התקפה מוחצת של חיל הפרשים הצלבני שברה את שורות הצבא המצרי ולאחר שעות מספר של לחימה עיקשת נסוגו המצרים וברחו לכוון אשקלון בהותירם את המחנה מול העיר בידי הצלבנים.
קרב רמלה השלישי.
מסע כושל של 1103.
בסתיו של קיץ 1103 יצא צבא מצרי בפיקוד כפול - הממלוכ תאג' אל עגם מפקד צבא היבשה והקאדי אבן קאדוס כמפקד הצי. בהגיעו לאשקלון החליט מפקד צבא היבשה שלא להמשיך במסע ולא להיכנס אל תחומי ממלכת ירושלים - ככל הנראה במחאה על פיצול הפיקוד ומתוך קנאה במפקד הצי שקיבל את התואר אדמירל. הצי שהגיע עד ליפו הטיל מצור על העיר אך הניסיון היה בחצי לב ולאחר שנתגלה כי הצבא שאמור היה לנהל התקפה סימולטנית על יפו לא הופיע סב על עקביו וחזר למצרים.
כיבוש עכו על ידי הצלבנים.
התבוסה המצרית בקרב רמלה השני והפיאסקו של המסע באביב 1103 החלו לגבות את מחירם על יכולתה של מצרים להמשיך במסעי מלחמה כושלים. ומאידך עורר את הצלבנים להעמיק את אחיזתם במישור החוף וערי הנמל הפזורות לאורכו. בשנת 1103 יצא בלדווין במסע כנגד עכו ששימשה ריכוז לגדודים מצרים ומוסלמיים מקומיים שהיו פושטים על אזור חיפה ומנתקים את הדרך בין חיפה ונסיכויות הצפון לקיסריה. תחילה פעל בלדווין לטיהור הכרמל משודדים ובאותה שנה הטיל מצור על עכו עצמה. המצור נכשל מחוסר צי צלבני שמנע הטלת בלוקדה על העיר מצד הים. בחודש מאי 1104 הופיע בחופי הארץ צי מג'נובה ואחר חתימת הסכם על חלוקת שלל העיר עכו לאחר נפילתה הושמה העיר במצור פעם שנייה. הפעם ברח מפקד העיר המוסלמי - מצרי ט'הר אדאולה אל-גיושי ומצא מקלט בדמשק, נכבדי העיר שנותרו ללא מפקד פתחו במשא ומתן עם בלדווין וסוכם כי הרוצה להישאר בעיר יוכל לעשות כן וכל החפץ לעזוב יוכל לקחת את מטלטליו. ביום 26 במאי לאחר 20 ימי מצור נכנעה עכו אך האיטלקים, שיכורים מניצחון טבחו בתושבי העיר. עכו, מקום הולדתו של הווזיר המצרי אל אפדל נפלה לידי הצלבנים, ועתה היה בידם נמל עמוק יחסית הניתן לשימוש בכל עונות השנה. עכו הפכה לנמל העיקרי של ממלכת ירושלים והעיר נכנסה לתקופת פריחה העיקרית בתולדותיה.
עליית כוחה של ממלכת הצלבנים שכיבוש עכו היה שיא חדש בהתגלמותה הכתה גלים בעולם המוסלמי השכן לממלכת ירושלים. קולות מרמור עלו על אי יכולתם של הפטאמים לסלק את הפולש ושאננותם של שליטי דמשק, קולות אלו מהווים את ניצני ההכרה כי ממלכת ירושלים נאחזה בארץ ישראל ובירושלים בפרט, וכי החזקתם בארץ ישראל היא בעלת אספקטים של מלחמה בין דתות.
ברית בין דמשק למצרים.
במהלך שנת 1104 השתנתה התמונה הפוליטית בדמשק ועם שינוי התמונה השתנתה גישתה הנייטרלית כלפי ממלכת ירושלים ושיתוף הפעולה עם מצרים.
באותה שנה מת אמיר דמשק דקאק והותיר את מושכות השלטון בידי האתאבך (מפקד הצבא) טגתכין שמשל כעוצר ואפוטרופוס לבנו בן השנה של דקאק. כנהוג אצל השבטים הטורקים נשא טגתכין את אלמנת אדונו, במערבולת הפוליטית שסחפה את העיר מרדו בני משפחת דקאק בשלטון החדש וחברו לשליט בוסרה ואף כרתו ברית אסטרטגית עם ממלכת ירושלים.
טגתכין שנותר בדמשק ללא בעל ברית ותחת איום עם שטחי הגולן והחורן שהם בעלי חשיבות כלכלית אסטרטגית לדמשק חבר אל הווזיר המצרי אל אפדל וכוחות צבא מדמשק - כ 1300 קשתים רכובים נשלחו אל אשקלון דרך עבר הירדן ומדבר הנגב בשנת 1105 להשתתף בקרב השלישי על רמלה.
הצבא המצרי מנה כחמשת אלפים פרשים ומספר לא ברור של חיילים רגלים מסודאן בפיקודו של סינה אל מליכ חוסיין בנו של הווזיר אל-אפדל וחנה באשקלון שם נפגש עם כוחות דמשק, מאשקלון יצא הצבא המאוחד צפונה לכוון רמלה.
הכוח הצלבני.
הצבא הצלבני חנה בסמוך לעיר יפו כשהוא ממתין לפריסת הכוחות המוסלמיים. עם הופעת הצי המצרי מול חופי יפו יצא המלך מהעיר אל כוון רמלה כשהוא מותיר ביפו 300 חיילים בלבד.
הצבא הצלבני כלל את כל האבירים והלוחמים של ממלכת ירושלים, לבד ממספר קטן של לוחמים שנותרו כחיל מצב במבצרים ברחבי הארץ. סה"כ כלל הצבא כ 500 פרשים וכאלפיים חיילים רגלים אליהם הצטרף חיל המצב של ירושלים בפיקוד הפטריארך הלטיני-צלבני כמאה וחמישים לוחמים ועימם הצלב האמיתי. לצידו של בלדווין רכב הטוען המוסלמי לכתר דמשק עם מספר לא ידוע של לוחמים.
מהלך הקרב.
ביום 27 באוגוסט 1105 נפגשו הצבאות בין יבנה לרמלה, בטרם הקרב בירך הפטריארך את הלוחמים הצלבניים בעודו אוחז בצלב האמיתי בידו ועורך טקס מחילה על החטאים ללוחמים.
הצבא המוסלמי חסר את האגף השמאלי שנשלח צפונה להפתיע את נמלי הצפון וכוון כנגד חיפה, חיסרון זה יצר אי שווי משקל במערך המוסלמי שפעל לטובת הצבא הנוצרי הקטן יותר.
הקרב התחיל בהתקפה של כוחות דמשק על הצבא הצלבני שכמעט קרס מעוצמת ההתקפה, המלך הצלבני בהתקפת נגד הצליח לפזר את ההתקפה של כוחות דמשק ולהיכנס לעימות עם הגוף המרכזי של הצבא המצרי, הקרב הקשה נמשך עד לשעות הערב ובסיומו הוכה הצבא המצרי וברח משדה הקרב, המצרים ברחו לכוון אשקלון כשהם נוטשים את מחנם וציודם במקום והדמשקאים נמלטו לכוון בצרה.
היסטוריונים בני זמננו נסמכים על מקורות מהמאה ה-12 מציינים כי לחימתו וניהול הקרב של בלדווין הוא שהכריע את הקרב - תחילה שבר את מהלך צבא דמשק שאיים על חלקו האחורי של המערך הצלבני ולאחר מכן הוביל את ההתקפה המכריעה על מרכז הצבא המצרי. . המצרים לא ניסו כלל להתבצר ברמלה שכבר הייתה בידם ונסו כל עוד נפשם בם דרומה לאשקלון - עובדה המראה על גודל הפחד מנחת זרועם של האבירים הצלבנים.
הניצחון, מכריע ככל שהיה גבה מחיר כבד מהצבא הצלבני, הנוצרים לא יכלו לרדף את המצרים המוכים ולא יכול היה להמשיך ולסייע למורד הדמשקאי הנסיך אירתוש. הלה ברח למבצר באזור עיראק של ימינו. כוחות של צבא דמשק שיצאו לבוסרה לא מצאו בה את הטוען לכתר ואת עוזרו איתכין אלחלבי שברחו ממנה בעוד מועד.
עם הגעת תגבורות בפיקודו של טנקרד ושאר נסיכי הצפון יצא הצבא הנוצרי בעקבות הצבא המצרי והגיע עד אשקלון, אך ניסיון להטיל מצור על העיר נכשל - מחוסר בצי שיסגור את נתיבי האספקה של העיר מהים.
אפיזודה זו, של שיתוף פעולה מוסלמי-צלבני, שלא הבשילה לכדי מהלך כולל הייתה סנונית המבשרת את העתיד, נפתחה הדרך לממלכת ירושלים לרכישת בעלי ברית מוסלמים על בסיס אינטרסים אסטרטגיים משותפים וחשיבות מבצרי עבר הירדן הובררה כבסיס לבריתות כנגד האיום מדמשק.
הפשיטה של שנת 1106.
בסתיו של שנת 1106 יצא כוח פשיטה מצרי מאשקלון לכוון רמלה ויפו תוך ניצול העובדה שצבא ממלכת ירושלים עסוק היה במערכה בצפון. הגדוד המצרי שמנה כאלף פרשים תקף מחנה של עולי רגל באזור העיר יפו ומשם פנה לרמלה בה היה חיל מצב של 8 אבירים בלבד, לאחר כיבוש העיר יצא מפקד יפו בראש כוח המצב של העיר לקדם את פני הרעה. במארב מתוכנן אליו נפלו הצלבנים הושמד רוב הכוח הצלבני ומפקד יפו ברח אל המחסה של חומות יפו והפרשים המצרים בעקבותיו. בהיעדר אפשרות לצור על העיר פנו המצרים לכוון ירושלים ובדרך תקפו בנאים שעמלו על הקמת מצודה באזור עמק איילון והרגו אותם ואת כוח האבטחה שליווה אותם. משנודע למפקד הגדוד המצרי כי הגוף העיקרי של צבא ממלכת ירושלים נמצא בדרך לירושלים הם בחרו להימלט לאשקלון.
סיכום.
מסעות המלחמה של העשור השני של המאה ה-12 שחלקם נסתיים בקרבות של ממש בסביבת העיר רמלה ובחוף של יפו נראים כקרבות קטנים בערך במיוחד לאור ההיסטוריה הצבאית הסוערת והעקובה מדם של ממלכת ירושלים לכל אורך קיומה. עם זאת כפי שניתן ללמוד מקרבות אלו ובעיקר מקרב רמלה השני כל התקפה יכלה להסתיים בתוצאה שונה לחלוטין בכל אחד מהעימותים העיקריים נמתחה היכולת הצבאית של ממלכת ירושלים עד לקצה ועיקר כוחה הצבאי הושקע במאמץ - והימור להדוף את הכוחות המצרים שתמיד היו בעדיפות מספרית מכרעת.
סדרת העימותים גבתה מחיר כלכלי כבד ממלכת ירושלים שהתקשתה לממן את הריכוז הצבאי והשבתת הפעילות הכלכלית במדינה, למזלם של הצלבנים המחנות של הצבא המצרי כללו ציוד ואספקה רבים שהיו מכסים ולו חלק מהגרעון. עם זאת לא קשה לדמיין תסריט שונה לקרבות רמלה, מפלה צלבנית אחת הייתה מסוגלת להכחיד את רובו המכריע של הכוח הלוחם בממלכה ולשים סוף לממלכת ירושלים.
המצרים, שמפלות חוזרות ונשנות במשך חמש שנים רצופות התישו את משאביהם וייאשו את נכונותם לקרב מול ממלכת ירושלים הסתפקו בפשיטות בקנה מידה קטן יחסית שסיכנו את מרכז ארץ ישראל ואת התנועה ממישור החוף לירושלים, פעילות זאת תבוא לידי סוף רק לאחר קרב יבנה בשנת 1123 וכיבוש אשקלון בשנת 1153.