בינואר 2016 החל להגיש בגלגלצ תוכנית יומית עם אורלי יניב (ימים א'-ד', 21:00-22:00). באפריל 2022, עבר לשדר ביחד עם יניב תוכנית שבועית בימי שני במקום תוכניתם היומית. בנוסף, שב להגיש לאחר הפסקה ארוכה, שנכפתה גם בשל מגפת הקורונה, את תוכנית הג'אם השבועית בגלי צה"ל.
עורך ומגיש תוכנית רדיו שבועית בתחנת הרדיו הקצה, החל מיומה הראשון של התחנה בשנת 2012.
טלוויזיה.
קוטנר הגיש את פינת המוזיקה של התוכנית "זהו זה!" ואת התוכנית "עד פופ" בערוץ הראשון (1988–1990), ערך והגיש את "קול הפופ" (1991) ו"קול הרוק" (1992) בערוץ 2 הניסיוני.
בשנת 1998 יצר את הסדרה התיעודית "סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי" בערוץ 1, ועריכתה זיכתה אותו בפרס תמוז לשנת 1999.
בשנת 2003 היה שותף לצוות שזכה במכרז להפעלת ערוץ המוזיקה הישראלי, ערוץ 24, ושימש עורכו הראשי של הערוץ עד לסוף 2007.
בשנת 2010 החל להנחות בטלוויזיה החינוכית את תוכנית הריאיונות "פסקול ישראלי", שבה הוא מארח מוזיקאים ישראלים שונים.
בראשית 2012 יצר וערך עבור ערוץ 8 את סדרת התעודה "האלבומים", העוסקת באלבומי בכורה בולטים ברוק הישראלי. הסדרה כללה שתי עונות וזכתה לביקורות משבחות.
בשנת 2013 עלו בערוץ 24 שתי תוכניות אולפן בהגשתו ובעריכה משותפת עם דרור נחום. התוכנית הראשונה, "בחזרה לסוף עונת התפוזים" חזרה לסדרה התיעודית שיצר 15 שנה קודם לכן, והשנייה, "שינויים בהרגלי הצריחה", התמקדה בשינויים שחלו במוזיקה הישראלית במהלך שנות התשעים.
בשנת 2017 היה שותף יחד עם אסף אמיר ואבידע לבני ביצירת הסדרה הדוקומנטרית "שיר אהבה סטנדרטי", ביוגרפיה מוזיקלית על חייו של הזמר אריק איינשטיין, ששודרה בערוץ yes. הסדרה זכתה בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017 בפרס הסדרה התיעודית הטובה ביותר לשנת 2017.
פעילויות נוספות.
קוטנר ערך את החלק העברי באנציקלופדיית המוזיקה באתר האינטרנט MOOMA, המבוססת על מפעל חייו בתיעוד הרוק הישראלי ברדיו ובטלוויזיה.
החל משנת 2009 כותב טור שבועי בנושא מוזיקה בעיתון ישראל היום.
בשנת 2013 הצטרף קוטנר לצוות המרצים של מכללת BPM ומשמש כמרצה אורח בקורס לימודי הרדיו וכן ב"בלה בלה - בית הספר הישראלי למקצועות הקריינות".
החל משנת 2014, שותף יחד עם מפעל הפיס, בפרויקט לתיעוד יוצרים במוזיקה הישראלית ובזמר העברי, ובהם פזמונאים, מלחינים ומבצעים.
בשנת 2014 זכה קוטנר בפרס אקו"ם על תרומה מיוחדת לקידום ועידוד היצירה הישראלית.
לאחר פטירתו של אריק איינשטיין ניגש קוטנר לאסוף ולערוך את אלבום אוסף השירים הנדירים שהקליט איינשטיין בין השנים 1969–1978 ועוד לא אמרתי הכל שכלל 21 שירים שפורסמו בחלקם בתקליטונים וחלקם לא פורסם מעולם כמו שיר הנושא שהלחין אבנר קנר למילים מאת נתן זך.
החל משנת 2013 מנחה את סדרת המופעים "סיפורים במונו" בבית אבי חי בירושלים, בה מראיין שלל אמנים מכל הקשת המוזיקלית. החל מאפריל 2020, עם פריצת נגיף הקורונה עבר להעביר את ההרצאות והמפגשים עם הקהל באמצעות ה-Zoom.
קריירה מוזיקלית.
קוטנר גם השתתף בתפקידים צנועים בכמה שירים והרכבים. הוא שיתף פעולה עם מאיר אריאל בשיריו "האיש הקטן מהרדיו" ו"מהפכה" מתוך האלבום "דלתות נפתחות מעצמן", והיה חבר בלהקת קאריזמא (שליוותה את אריאל ב"מסע הבחירות של מאיר אריאל") שם הוגדר תפקידו כנגן כלי הקשה וקולות רקע. אחד השירים בהם ניגן בהופעה חיה של אריאל היה לילה שקט עבר על כוחותינו בסואץ בשנת 1996.
כמו כן הקים קוטנר את להקת היחיד "להקת ז'ו ז'ו הפלסטית", שבה היה הזמר ונגן כלי ההקשה. הלהקה הקליטה בשנת 1978 שני שירים: "מהפכה" (עם יזהר אשדות) ו"האיש הקטן מהרדיו" (עם דני בדרוק).
בנוסף לכך שיתף קוטנר פעולה עם להקת המכשפות בשם הבדוי "פרופסור מקס": בשנת 1995 הם הקליטו יחד גרסת כיסוי קצרה לשירו של שמוליק סגל "המכשפה", שהופיעה כרצועת בונוס באלבום גרסאות הכיסוי של המכשפות, "מתכסות".
היה אחד מאנשי הרדיו הרבים שהשתתפו בהקלטת השיר "חדשות?" באלבום רדיו בלה בלה של החברים של נטאשה.
חיים אישיים.
אביו הוא מנחם קוטנר, יליד 1930 בתל אביב. מלחמת העולם השנייה תפסה את מנחם ואמו בביקור בוורשה ומנחם נאלץ להעביר כשנתיים וחצי בגטו ורשה בעוד אמו נשלחה לכלא בברלין. בשנת 1941 הצליחו השניים להשתחרר ולחזור לארץ-ישראל. לימים ביקש מנחם להיות משורר. הוא פרסם שירים בהארץ, סיפור במאזנים והוציא ספר שירים בשם "בין פעימות". בתקופה מסוימת עמד בידידות עם המשוררת יונה וולך.
קוטנר נשוי ואב לשלושה. מתגורר בתל אביב. בנו, יונתן, היה עורך המוזיקה של ספוטיפיי ישראל (לפרק זמן של כשלוש שנים, מאז נכנסה ספוטיפיי לישראל ב-2018), ובנו, אורי, נגן בס.
באוגוסט 2021, שיתף קוטנר את המאזינים של רדיו "הקצה", שיצא להפסקה מתוכניתו על רקע התמודדות עם מחלת הסרטן, בה לקה.
קישורים חיצוניים.
תוכניות שיצר
ראיונות וכתבות
הגמוניה
הגמוניה היא מצב של שלטון מוחלט של מדינה אחת על הסובבים לה גאוגרפית בדרך פוליטית, כלכלית או צבאית. השלטון המוחלט אשר מצוי בידיה של חברה זאת הושג תוך הצלחת קידום אינטרסים גאו-פוליטיים מעבר לכל קבוצה אחרת בסביבתה כך שהן לא יוכלו להתחרות. הגמוניה היא היכולת להכתיב את החוקים ואת ההסדרים שלפיהם מתקיימים יחסים בין מדינות או קבוצות באזור גאו פוליטי מוגדר. כיום נעשה במונח שימוש כדי לתאר את ההסדרים הסוציולוגיים שלפיהם מתקיימים היחסים בין הקבוצות השונות בתוך חברה אחת. המילה נמצאת יותר בהקשר "להגמוניה תרבותית" מאשר להגמוניה בין מדינות. המונח בא מיוון העתיקה בה שימש לתאר את הדומיננטיות של מדינת עיר אחת על כל המדינות עיר הסובבות לה.
על פי ההוגה האיטלקי הנאו-מרקסיסטי אנטוניו גראמשי, עוצמתה של הבורגנות היא שהשליטה אינה נשענת על בסיסה הכלכלי (התשתית) בלבד, אלא בעיקר על בניין העל שלה (האינטלקטואלים, בכירי עולם התרבות, המשפט, הדת והפוליטיקה) - היסודות הערכיים והרעיוניים הרצויים לה. משעלה בידי הבורגנות להטמיע את ערכיה ולהפכם מודל חיקוי והערצה בקרב המעמדות הנמוכים, שוב אין היא צריכה לכפות את שלטונה בכוח הזרוע דווקא.
הגמוניה היא מצב של שלטון מוחלט (או כמעט מוחלט) בחברה, המרוכז בידיה של קבוצה חברתית מוגדרת, ובא לידי ביטוי בשיתוף השליטים במשאבים החומריים אותה חברה עם שליטיה הרעיוניים והאידאולוגיים. ההגמוניה מתארת מצב של שליטה בהסדרים חברתיים, נורמות וכללים, והיא מעצבת את פני החברה לפי ערכים הגמונים המשרתים אינטרסים וצרכים של הקבוצה השלטת.
ההגמוניה חולשת גם על מערכת התרבות בכללותה, והיא מחלחלת לכל ההיבטים האינטלקטואליים של חיי היומיום. זוהי מערכת בלתי-מודעת של שליטה, בה המרכיבים והערכים ההגמוניים כלל אינם נתפסים כחלק מתרבות או אידאולוגיה שולטת, אלא נראים כמו חלק בלתי-נפרד מהחברה ומערכיה, בלי קשר לקבוצת השליטה. בדרך זו, גם מיעוטים מזדהים עם ערכים אלה, המקבלים נופך חוץ-פוליטי, ומתעצמים לכדי עובדות לכאורה, מיתוסים או אמירות מוחלטות הנכונות לאותה החברה.
בסיסי הכוח ואופן הפעילות.
עיקר כוחה של ההגמוניה היא העובדה שהיא איננה נתפסת כלל כעמדה או אידאולוגיה קיימת, בהן ניתן להיאבק או לשנותן, אלא חלק בלתי-נפרד מהחיים, עובדה מוגמרת ומוחלטת. במידה רבה היא איננה מהווה מטרה לביקורת ציבורית או תרבותית, אלא כאשר מעמדה מתערער ומתחילים להיווצר סדקים בערכיה, והאינטרסים האמיתיים העומדים מאחוריה מתחילים להתגלות.
דרך פעולתה של ההגמוניה היא רב-מוקדית, והיא משתפת באופן מלא את כל הרבדים בחברה תוך מתן ביטוי לכל אחד ואחד מהם. בדרך זו, מתעצמת תחושת ההשתתפות, והמעמדות השונים, גם המדוכאים, מזדהים איתה ועם האינטרסים של המדכאים. עמדה זו הנה עמדת המוצא בפרדיגמה המרקסיסטית.
לפי גראמשי, מכתיבה הקבוצה ההגמונית ומגדירה את "כללי המשחק" לפיהם מתנהלת המדינה, ומכתיבים את עקרונות היסוד לחוקיה, מוסדותיה ועקרונותיה החברתיים. הקבוצה ההגמונית לפי גראמשי, שולטת בתרבות כמו גם במוסדות מרכזיים של המדינה והחברה האזרחית. הוא מגדיר את "משולש השליטה" - תרבות / חברה / מדינה - דרכו מנחילה הקבוצה ההגמונית את תפיסת העולם שלה, באופן נרחב, לכלל אוכלוסיית המדינה.
בניגוד לאידאולוגיה גרידא, ההגמוניה היא מערכת תרבותית שלמה, המופיעה בכל ההיבטים של החיים האינטלקטואליים ושל חיי היום יום של החברה. ההגמוניה משתפת את כל הרבדים של החברה ונותנת להם ביטוי, ובכך מביאה לתחושה של השתתפות מצד המעמדות המדוכאים ולהזדהות שלהם עם האינטרסים של מדכאיהם (לפי הגישה המרקסיסטית).
ההגמוניה היא מערכת בלתי מודעת של שליטה - האלמנטים השונים של התרבות ההגמונית אינם נתפסים כחלק מתרבות או מאידאולוגיה שלטת, ולעיתים אף לא כחלק מהמציאות החברתית, אלא כעובדות מציאותיות וטבעיות (ראו פטישיזם של סחורות לדוגמה). עובדה זו מהווה את מקור כוחה האמיתי של ההגמוניה, שכן זו אינה נתפסת כאחת מן האידאולוגיות הקיימות, שניתן להיאבק נגדן, אלא כבסיס החיים החברתיים. ההתייחסות אליה כאל עובדה שרירה וקיימת, מביאה לכך שאין עליה עוררין או ניסיון לחלוק על קיומה ומהותה.
הגמוניה בתקשורת.