כמו "המועדון הערבי", גם "המועדון הספרותי" קם סביב הרעיון הערבי-לאומי של הגדרת פלסטין כ"סוריה הדרומית", ולחם נגד הציונות ובעד סיפוח פלסטין ל"סוריה הגדולה" תחת ממשלה ערבית. חבריו הבולטים של "המועדון הספרותי" היו בעיקר ממשפחת נשאשיבי והמשפחות הקרובות לה (בעוד שאת "המועדון הערבי" הנהיגו בעיקר צעירי משפחת חוסייני).
"המועדון הספרותי" הוקם מתוך חוג ללימוד שפת צרפת ותרבותה, ועל כן היה בעיקר תחת השפעה צרפתית ופיתח עוינות לבריטים, וזאת בניגוד ל"מועדון הערבי" שעמד בהשפעה בריטית.
תחילתו של "המועדון הספרותי" בארגון שהוקם בינואר 1918 על ידי חסן צדקי א-דג'אני ויוסף אל-ח'טיב בשם "מבחר השיעורים" (מקתטף אל-דרוס), שייעודו היה הפצת תעמולה צרפתית. אגודה זו קיבלה מימון לשם כך מסוכנים צרפתיים ופעלה תחת מסווה של פעילות תרבותית. אולם השלטונות הבריטיים הבינו את ייעודה, ובעקבות לחץ שהפעילו, שינתה האגודה את מנהיגותה ונבחרה הנהלה חדשה, שהורכבה ברובה מבני משפחת נשאשיבי: הסופר אסעאף, פואד ופח'רי (או פח'ר א-דין), שהיה האיש הבולט בארגון עד אביב 1920. בנובמבר 1918 שונה שם האגודה ל"המועדון הספרותי".
מנהיגים נוספים של המועדון היו ג'מיל אל-חוסייני ומחמוד עזיז אל-ח'אלדי.
מרכז האגודה היה ירושלים, אך לדברי מקור מודיעיני ציוני, בשנת 1919 היא הצליחה להקים סניפים במקומות שונים בארץ, הגדולים בהם ביפו, טול כרם ועזה. תקופת השיא של הארגון הייתה בתחילת 1920, אז הוערך מספר חבריו על ידי המודיעין הציוני בלמעלה מ-500, אולם לדעת יהושע פורת זו "הערכה מוגזמת ביותר", שכן בחומר הבריטי נזכר רק סניף יפו. מלבד היותו ארגון צעירים, התארגנו בו מורים, משכילים צעירים וקצינים לשעבר בצבא העות'מאני. מרכזי הפעולה והארגון היו בתי הספר הערביים של ירושלים. פעילויות המועדון התנהלו בטקסיות וחבריו ענדו סמלים. הפעולות כללו פעילויות ספורט, הצגות, קריאת ספרות ערבית, ודיונים בנושאי הלאומיות הערבית.
זהות המטרות הפוליטיות הלאומיות בין "המועדון הספרותי" ל"מועדון הערבי" הביאה לכך שבמרוצת 1919 ותחילת 1920 הם שיתפו פעולה ביניהם בכל האירועים הפוליטיים המרכזיים. בין היתר, הם הפעילו לחץ משותף למען קבלת מצע הקורא לאחדות עם סוריה בוועידה הפלסטינית הראשונה שהתכנסה בינואר 1919 בירושלים, שיתפו פעולה בארגון דוברים למען אחדות עם סוריה בפני ועדת קינג-קריין, וארגנו עצומות, מחאות והפגנות משותפות נגד הציונות.
"אגודת האחווה והטוהר" (ג'מעית אל-אח'אא ואל-עפאף) הייתה אגודה קטנה יותר, שפעלה למעשה כגוף לביצוע החלטות "המועדון הספרותי", אך כעבור זמן הפכה למכשיר בשירות "המועדון הערבי". היא הייתה ענף חשאי שתכנן פעולות אלימות נגד יהודים ונגד ערבים המוכרים להם אדמות, אך נראה שמעולם לא הוציא זאת לפועל.
באביב 1920 התברר שאנשי משפחת אל-נשאשיבי שינו את האוריינטציה שלהם והפכו לתומכי השלטון הבריטי. פח'רי נשאשיבי, מזכיר "המועדון הספרותי", שהחזיק עד אז בעמדה אנטי-בריטית קיצונית, מונה לעוזרו של מושל מחוז ירושלים רונלד סטורס, ולאחר מאורעות תר"פ (אפריל 1920) מינה סטורס את ראע'ב נשאשיבי לראש עיריית ירושלים במקומו של מוסא כאזם אל-חוסייני. ייתכן שהקרע בין הלאומיות הערבית לבין צרפת בנוגע לעצמאותה של סוריה, השפיע על החוג הנשאשיבי לחפש את תמיכת הבריטים.
אישור המנדט הבריטי על ארץ ישראל בועידת סן רמו (אפריל 1920) והתמוטטות שלטונו של פייסל בדמשק (יולי 1920), הביאו לידי תחושת משבר בקרב החוגים הלאומיים הפלסטיניים ואכזבה מכישלון רעיון האחדות עם סוריה, שגרמה לפריצתה של מחלוקת פנימית בתוך "המועדון הספרותי", בין ראשי הארגון ממשפחת אל-נשאשיבי לבין קבוצת חברים שהיו מקורבים לחוגי "המועדון הערבי", שהורה לחבריו להצטרף אל "המועדון הספרותי", כדי להשתלט עליו מבפנים. מחלוקת זו, שהייתה קשורה קשר הדוק למחלוקת הגדולה בין משפחת אל-נשאשיבי לבין משפחת אל-חוסייני, הביאה לקרע בין צמרת "המועדון הספרותי" לבין רבים מחבריו, ולשיתוקו של הארגון.
בעקבות מפלת ממשלת פייסל וכיבוש דמשק בידי הצרפתים, נתקיימה בירושלים בשלהי יולי 1920 פגישה משותפת של שלושת הארגונים הפלסטיניים הירושלמיים הראשיים – "האגודה המוסלמית-נוצרית", "המועדון הערבי" ו"המועדון הספרותי", שבה הוחלט שמעתה ואילך יש להפריד את התנועה הלאומית הפלסטינית מהתנועה הערבית הלאומית שבסוריה, והודגש כי על הפלסטינים לרכז את כל מאמציהם בארץ ישראל, מאחר שגם שאיפותיהם של היהודים מרוכזות בה בלבד. התפתחות זו הביאה לכך שהאגודה המוסלמית-נוצרית הפכה לגורם המרכזי בתנועה הלאומית, על חשבון "המועדון הערבי" ו"המועדון הספרותי". בהמשך אותה שנה הלך "המועדון הספרותי" והתפורר עד שבתחילת 1921 כבר לא היה קיים כארגון בעל חשיבות. ראשי הוועד הפועל הערבי, שהיה בשליטת חוגי החוסיינים, לא רצו בהשתתפות הנשאשיבים ותומכיהם בוועידות הקונגרס הערבי-פלסטיני, וכשניסה "המועדון הספרותי" להשתתף בוועידה החמישית שהתקיימה באוגוסט 1922, מנע זאת ממנו הוועד הפועל, ונציג המועדון, ד"ר עזת טנוס, לא נתקבל אליה. "המועדון הספרותי" המשיך להתקיים כגוף קטן ובלתי פעיל של משפחת אל-נשאשיבי ותומכיה עד 1923.
נקודת אלמונד
אימרה דצ'י
אימרה דצ'י (במקור דויטש עד 1899, בהונגרית: Décsi Imre; וספרם, 25 במרץ 1881 – 15 במאי 1944?) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, נוירולוג, עורך, כותב ספרות מקצועית, חלוץ הכתיבה המקצועית הפופולרית על חיי מין וארוטיקה בהונגריה, שניספה בשואת יהודי הונגריה.
ביוגרפיה.
אימרה דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ דויטש ושל ברטה פולק. הוא למד באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר ברפואה ב-1904. בשנה שלאחר מכן עבד כרופא ב"בית החולים לילדים אדל ברודי", בית חולים שנבנה על ידי הקהילה היהודית של פשט. בתרומתו של עורך העיתון ז'יגמונד ברודי לזכר אשתו. הוא עסק כבר מצעירותו ברעיונות של הבונים החופשיים ושל רעיונות בורגניים רדיקליים וכתב בקביעות לעיתון וילאג (עולם-Világ) מאז הקמתו ב-1910. הוא כתב גם בכתב העת "אור" (Világosság) האתאיסטי. ב-1918 הוא נבחר לרופא הראשי של מחלקת העצבים של בית החולים החדש לפועלים בפשטאויהיי וכן עבד כרופא של "איגוד הסיוע המסחרי". הוא היה העורך האחראי של כתב העת "הרופא" (Az Orvos), שפורסם רק פעם אחת במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית (בתאריך 25 ביוני 1919). כותרת המשנה של העיתון הייתה "כתב העת הרשמי של האיגוד המקצועי של הרופאים המוסמכים". הנושא העיקרי של פעילותו העיתונאית היה בעיית בריאות הנפש. ספרו הראשון ראה אור בסדרת הספרים של "הספרייה המודרנית" בשם "עצביה של הוד מעלתה". הוא היה חבר באיגוד ההונגרי של אנליסטים רפואיים עצמאיים (Független Orvosanalitikusok Magyarországi Egyesület). בין 1935 לבין 1941 ערך סדרה של ספרים מדעיים פופולריים על חיי המין. הוא כתב ותרגם מספר עבודות ומחקרים בנושא חינוך לבריאות ונתן הרצאות רבות ותכופות. הוא ניספה בשואה. אשתו הייתה ליוויה רינגר (1894–1944), שגם היא ניספתה בשואה. הם נישאו ב-19 באפריל 1919 בבודפשט.
אדהם הדיה
אדהם הדיה (בערבית: أدهم هدية; נולד ב-12 בפברואר 1985 בנצרת שבישראל) הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי ומאמן מכבי בני ריינה מליגת העל.
קריירה מועדונים.
במשך קריירה מקצוענית בת 14 שנים, שיחק הדיה במכבי אחי נצרת, במכבי פתח תקווה, בהכח עמידר רמת גן ובהפועל כפר סבא.
קריירה בינלאומית.
הדיה שיחק בנבחרת הצעירה של ישראל עד גיל 21.
קריירת אימון.
לאחר פרישתו ממשחק, שימש הדיה כעוזר מאמן במכבי אחי נצרת, ובהמשך קודם להיות המאמן הראשי של הקבוצה. לאחר מכן, אימן את שמשון כפר קאסם, הפועל אכסאל, הפועל כאוכב, וחזר לקדנציה נוספת במכבי אחי נצרת.
ב-30 בדצמבר 2020 מונה הדיה למאמן מכבי בני ריינה מליגה א'. בתום עונת הוא העפיל עם המועדון לליגה הלאומית, ובחלוף עונה נוספת העפיל עם המועדון לליגת העל לראשונה בתולדות המועדון.
חיים אישיים.
בעל תואר ראשון מהקריה האקדמית אונו.
אילן חרוזי
אילן חרוזי (נולד בשנת 1937 לערך) הוא רופא כירורג ישראלי. שימש כמנהל מחלקה כירורגית בבית החולים סורוקה בבאר שבע ובבית החולים וולפסון בחולון. מחלוצי הכירורגיה הבריאטרית בישראל.
ביוגרפיה.
אילן חרוזי גדל בתל אביב כצעיר בשני אחים. אמו הייתה רופאת שיניים ואביו מהנדס. בשנת 1957 החל ללמוד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים את הלימודים ב-1964. בשנים 1965–1972 התמחה בכירורגיה כללית בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים. לאחר מכן היה רופא בכיר במחלקה לכירורגיה שם וכיהן כמרצה בכיר בבית הספר לרפואה. במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים שירת במילואים כרופא צבאי בסיני.
בשנת 1978 עבר חרוזי לשמש כמנהל מחלקה כירורגית ג' בבית החולים סורוקה בבאר שבע. כיהן שם כמנהל החטיבה הכירורגית וכפרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 1996 עבר לנהל את מחלקה כירורגית ב' בבית החולים וולפסון, ומילא את התפקיד עד לפרישתו לגמלאות ב-2002.
מתגורר בתל אביב. חיבר את הספר האוטוביוגרפי "הטוב שברופאים, לגיהנום?".
יצחק סמסונוב
ד"ר יצחק סמסונוב (1881–1944) היה הוטרינר השני שהחל לפעול בארץ ישראל, רופא מטעם הברון רוטשילד ביק"א ובפיק"א, קצין רפואה בצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה ונושא תפקידים בכירים בשירותים הווטרינריים של ארץ ישראל.
ביוגרפיה.
ילדותו והעלייה ארצה.