מתקפת אגם בלטון (כך במחקר באנגלית, בעברית וברוב השפות. בגרמנית נקרא "מבצע אביב מתעורר" - Operation Frühlingserwachen, ברוסית: "מבצע המגננה של בלטון" - Балатонская оборонительная операция) הייתה המתקפה הגדולה האחרונה שערכו צבאות מדינות הציר בשלבי הסיום של מלחמת העולם השנייה. המתקפה נערכה בין ה-6 ל-16 במרץ 1945 במסגרת המערכה הצבאית בחזית המזרחית, סמוך לאגם בלטון במערב הונגריה. יעדיה העיקריים היו למנוע את אובדן שדה הנפט האחרון שנותר בידי הגרמנים (ליד נג'קניז'ה (Nagykanizsa), מדרום לבלטון), להחזיר לידי הוורמאכט את היוזמה האסטרטגית בחלק הדרומי של החזית המזרחית ולכבוש מחדש את בודפשט, בירת הונגריה. ההתקפה נתקלה במערך הגנתי סובייטי עמוק, ולא הצליחה להשיג התקדמות משמעותית. הכוחות התוקפים נאלצו לסגת תוך זמן קצר לעמדות המוצא שלהם, לאחר שהצבא האדום עבר למתקפת נגד רחבת היקף ואיים לכתר אותם. במהלך המתקפה הכושלת, ומתקפת הנגד הסובייטית שבאה בעקבותיה, ספגו כוחות השריון הגרמניים אבדות ניכרות, ואיבדו את רוב כלי הרכב המשוריינים שלהם. שחיקת הכוחות הניידים הגרמניים הקלה על הצבא הסובייטי להשלים את כיבוש הונגריה ולחדור לשטח אוסטריה, ופתחה בפניו את הדרך לכיבוש וינה, שנפלה לידיו פחות מחודש לאחר תום המתקפה הגרמנית.
רקע.
בסוף אוקטובר 1944 פתח הצבא האדום במתקפת בודפשט במערב הונגריה במטרה לכבוש את בודפשט, בירת הונגריה. עד לסוף השנה חצו הכוחות הסובייטיים, שכללו את החזית האוקראינית השנייה ואת החזית האוקראינית השלישית, את נהר דנובה, השתלטו על שטחים נרחבים בגדה המערבית של הנהר, והשלימו את כיתור בודפשט. בתוך העיר הנצורה נלכדו כ-80 אלף חיילים גרמניים והונגריים. הצבא האדום הקים שתי טבעות כיתור סביב בודפשט - טבעת כיתור פנימית למניעת פריצה החוצה של כוחות הציר המכותרים בעיר, וטבעת כיתור חיצונית למנוע ניסיונות של קבוצת ארמיות דרום לחבור לכוחות הנצורים - ופתח במתקפה על העיר עצמה. הכוחות הנצורים בבודפשט ניהלו קרב מגננה עיקש בתוך רחובות העיר, והסבו אבדות כבדות לכוחות הסובייטיים התוקפים.
במהלך ינואר 1945 ביצעה הארמייה הגרמנית השישית, שתוגברה על ידי כוחות עתודה משוריינים חזקים, מספר ניסיונות לפרוץ את טבעת הכיתור סביב בודפשט, ולשחרר את העיר מהמצור הסובייטי. מאמצי החילוץ הגרמניים זכו להצלחה ראשונית נאה, וריתקו כוחות סובייטיים גדולים, אולם נבלמו לבסוף על ידי כוחות עתודה סובייטיים במרחק קצר מהעיר, ולא הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית. מצד שני, התקפות הנגד הגרמניות מנעו מהצבא הסובייטי להרחיב את השטחים שבשליטתו בגדה המערבית של הדנובה, ולהמשיך בהתקדמותו מערבה.
לאחר כחודשיים של לחימה קשה, כוחות הציר בתוך בודפשט, שנדחקו בהדרגה לכיס מצומצם בשטחו ברובע בודה, וסבלו ממחסור חמור במזון ובאספקה, ביצעו ניסיון נואש לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית בליל 12/11 בפברואר. אולם ניסיון הפריצה החוצה נכשל, וכמעט כל כוחות הציר שנלכדו בעיר הושמדו או נפלו בשבי. ב-13 בחודש השלים הצבא האדום את כיבוש בודפשט, והפיקוד הסובייטי החל בהכנות להמשך המתקפה מערבה לכיוון אוסטריה וצ'כוסלובקיה. בצד הגרמני, אדולף היטלר, שלא היה מוכן להשלים עם נפילת בודפשט, דרש מהפיקוד הגרמני העליון לפתוח בהכנות למתקפת נגד גדולה במערב הונגריה, שתהדוף את הסובייטים חזרה לקו נהר הדנובה, ותכבוש מחדש את בודפשט.
תוכניות הצדדים היריבים.
היעדים של המתקפה הגרמנית המתוכננת בהונגריה היו שאפתניים מאוד, בדומה ליעדים של מתקפת הארדנים בחזית המערבית, שלושה חודשים קודם לכן. המתקפה נועדה ליצור מפנה במצב האסטרטגי בחלק הדרומי של החזית המזרחית, לפצל ולהשמיד את כוחות החזית האוקראינית השלישית בגדה המערבית של נהר הדנובה, לייצב קו הגנה חדש על הנהר ולכבוש מחדש את בודפשט, בירת הונגריה. היטלר ייחס חשיבות רבה להמשך השליטה הגרמנית בהונגריה (האחרונה מגרורותיה של גרמניה הנאצית, שנותרה במחנה הציר), ולכיבוש מחדש של בודפשט, ולכן דרש מהפיקוד הגרמני העליון לשלוח להונגריה חלק ניכר מהעתודות המשוריינות שנותרו לגרמניה, כולל ארבע מדיוויזיות העילית של הוואפן אס אס, שהועברו לשם מהחזית המערבית, על אף שהיו דרושות באופן נואש בגזרות אחרות של החזית.
המודיעין הגרמני זיהה שהכוחות המשוריינים העיקריים של הצבא הסובייטי בהונגריה - ארמיית הטנקים השישית והקבוצה הניידת פלייב - מרוכזים מצפון-מערב לבודפשט, ולכן הפיקוד הגרמני החליט להנחית את מתקפת הנגד שלו בגזרה שמדרום לבודפשט, בה החזיקה החזית האוקראינית השלישית. לפי תוכנית המתקפה, שקיבלה את שם הקוד מבצע אביב מתעורר, נועד הכוח התוקף העיקרי - ארמיית הפאנצר השישית והארמייה השישית (שכללו יחד 10 דיוויזיות פאנצר) - להתקדם מכיוון צפון-מערב, אל הפער שבין הקצה הצפון-מזרחי של אגם בלטון לבין אגם ולנצה, לשבור את מערך ההגנה הסובייטי בגזרה זו, להגיע לנהר הדנובה (כ-60 ק"מ מנקודת המוצא של המתקפה), ולבסס ראש גשר בגדה המזרחית של הנהר. במקביל נועדה ארמיית הפאנצר השנייה (שכללה בפועל רק דיוויזיית פאנצרגרנדיר אחת) לתקוף מדרום לקצה המערבי של אגם בלטון לכיוון קאפושוואר, במטרה לרתק את הארמייה ה-57 הסובייטית, שהגנה על גזרה זו, ולהתקדם אף היא לכיוון הדנובה. על הארמייה ההונגרית השלישית הוטל לאבטח את האגף השמאלי (הצפוני) של הארמייה השישית וארמיית הפאנצר השישית מפני מתקפת נגד של החזית האוקראינית השנייה מאזור בודפשט.
לאחר ההגעה לנהר הדנובה, נועד הכוח התוקף העיקרי לנוע דרומה לאורך תעלת שיו (Sió; תעלת בלטון-דנובה) ולחבור עם קורפוס מתוגבר מקבוצת ארמיות E, שנועד לחצות את נהר דראווה ולנוע צפונה לכיוון מוהאץ' ופץ', במטרה לכתר ולהשמיד את הארמיות ה-26 וה-57 של הצבא האדום, ואת הארמייה הבולגרית הראשונה.
בשלב השני של המתקפה, לאחר השלמת חיסול הכוח הסובייטי המכותר, נועדו הכוחות הגרמניים לנוע צפונה במקביל לדנובה, ולכבוש מחדש את בודפשט מידי הצבא האדום.
הפיקוד הסובייטי העליון תכנן אף הוא מתקפה גדולה במערב הונגריה. ב-17 בפברואר 1945 קיבלו החזית האוקראינית השנייה והשלישית הנחיה מהסטבקה להתחיל בהכנות לקראת מתקפה, שקיבלה את השם מתקפת ברטיסלאבה-וינה. במסגרת המתקפה המתוכננת נועדו שתי החזיתות להשלים את כיבוש מערב הונגריה ולאחר מכן להמשיך בהתקדמות לכיוון צ'כוסלובקיה ואוסטריה, במגמה לשחרר את סלובקיה ולכבוש את וינה, בירת אוסטריה. המתקפה החדשה נועדה להיפתח ב-15 במרץ. לאחר שנודע לפיקוד הסובייטי שהגרמנים מתכננים לערוך מתקפת נגד גדולה באזור אגם בלטון, הוא הורה לחזית האוקראינית השלישית להיערך לניהול קרב מגננה בגזרתה, במטרה להחליש ולשחוק את הכוחות הניידים הגרמניים, אך לא שינה את תוכניותיו ההתקפיות ואת מועד המתקפה המתוכננת, והורה לחזית להשאיר חלק מיחידותיה בעתודה, כדי לשמור כוחות רעננים לקראת המתקפה לכיוון וינה.
הכוחות היריבים.
הכוחות שריכז הפיקוד הגרמני לקראת מתקפת הנגד בהונגריה (כולל כוחות עתודה, שחלקם לא השתתפו במתקפה) מנו 31 דיוויזיות גרמניות והונגריות, כולל 11 דיוויזיות פאנצר (אחת הונגרית), 3 גדודי פאנצר כבדים, 2 דיוויזיות פאנצרגרנדיר, ו-4 דיוויזיות פרשים. כוחות אלו כללו סך הכל 431 אלף חיילים, 812 טנקים ותותחי סער מבצעיים, ו-266 כלי רק"מ נוספים, שנמצאו בתיקונים לטווח קצר ובינוני, 5,600 תותחים ומרגמות וכ-850 מטוסים מצי האוויר הרביעי. אולם המצבה של מרבית היחידות, שנועדו להשתתף במתקפה, הייתה הרבה מתחת לתקן. כל דיוויזיות הפאנצר של קבוצת ארמיות באלק, השתתפו במאמצי קבוצת ארמיות דרום לשבור את המצור הסובייטי סביב בודפשט בינואר 1945 (מבצע קונרד I, קונרד II וקונרד III) וספגו במהלכם אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד כבד. דיוויזיית הפאנצר ה-13 ודיוויזיית הפאנצרגרנדיר "פלדהרנהאלה", נלכדו בתוך טבעת המצור הסובייטית, והושמדו כמעט לחלוטין. שתי הדיוויזיות הוקמו מחדש בפברואר 1945 במסגרת קורפוס הפאנצר פלדהרנהאלה, ולפי מספר מקורות גרמניים נטלו חלק במתקפת אגם בלטון. ארבע דיוויזיות הפאנצר אס אס (ה-1, ה-2, ה-9 וה-12), שהשתייכו לארמיית הפאנצר השישית, ספגו אבדות כבדות במהלך המתקפה הגרמנית הכושלת בארדנים, ולא הספיקו להשלים את אבדותיהן לפני שהועברו להונגריה. בנוסף, קורפוס הפאנצר אס אס הראשון של ארמיית הפאנצר השישית, השתתף במבצע לחיסול ראש הגשר הסובייטי ממערב לנהר גראן (Hron, כיום בדרום סלובקיה) (מבצע רוח דרומית) במחצית השנייה של חודש פברואר, וספג במהלכו אבדות ניכרות בכוח אדם ובציוד. אף על פי שהפיקוד הגרמני העניק קדימות לתגבור כוחותיו בהונגריה, הוא לא היה מסוגל להשלים את האבדות של היחידות הנ"ל, לפני פתיחת מתקפת אגם בלטון, ובדרך כלל התחלופות כללו חיילים באיכות ירודה, חסרי כל ניסיון קרבי.
החזית האוקראינית השלישית בפיקוד פיודור טולבוחין, שהגנה על הגזרה שהותקפה, כללה 53 דיוויזיות רגלים (כולל 7 דיוויזיות בולגריות), 2 קורפוסי טנקים, 2 קורפוסים ממוכנים וקורפוס פרשים. כוחות החזית כללו 407 אלף חיילים, כ-400 טנקים ותותחים מתנייעים, 6,800 תותחים, תותחי נ"ט ומרגמות, ו-965 מטוסים (מארמיית האוויר ה-17). אולם חלק מיחידות החזית, כולל ארמיית המשמר התשיעית וקורפוס המשמר הממוכן ה-2, הוחזקו בעתודה בגדה המזרחית של הדנובה, והפיקוד הסובייטי העליון (הסטבקה) לא אישר לפיקוד החזית להשתמש בהם במסגרת מבצע המגננה שניהלו כוחות החזית.