ב-6 באוקטובר 1973, בוקר פרוץ מלחמת יום הכיפורים, היה מוצב המזח אחד מ-16 מוצבים פעילים לאורכו של קו בר-לב, חלקם מאויש בכוח אדם מלא וחלקם בכוחות קטנים. מפקד המוצב היה סגן דוד תורג'מן. מעוז המזח ושני המעוזים שמצפון לו, אוישו בפלוגה סדירה של נח"ל מוצנח בפיקודו של סגן שלמה ארדינסט שמפקדתו ישבה במעוז המזח. 25 מחיילי הנח"ל הגיעו למקום ב-25 באוגוסט. במצב של שגרה, הפעילות במוצב כללה תצפיות ודיווחים מן המעוז על הנעשה בפורט תאופיק והעיר סואץ, שיפור הביצורים והעמדות, אבטחת עבודת הטרקטורים שעסקו בטשטוש דרכי העפר, תיקון הסוללות ועוד. בלילות נערכו סיורים עד למעוז "מפצח".
בתקופה זו היה זה אזור שקט עם כוחות אויב מועטים מול המוצב, אך ככל שחלפו הימים גברה פעילותם של המצרים בגדה השנייה. פעילות זו התגברה שלושה שבועות טרם פרוץ המלחמה. ב-26 בספטמבר 1973, ערב ראש השנה, יצאו חיילי מוצב המזח לחופשה למרות הפעילות שנצפתה בצד המצרי, אך בעקבות ידיעות על תרגיל גדול בצבא המצרי, בוטלו החופשות. הכוננות שנצפתה בצד המצרי הגיעה לשיא בימים שקדמו ל-6 באוקטובר, עתה הראו התצפיות על כוונות לצליחת התעלה. למרות הדיווחים על כוננות גבוהה בצד המצרי בוטלה ההוראה כי על החיילים לישון בבגדים.
לקראת יום הכיפורים נוספו חיילים למצבת החיילים במוצב, בהם שני בחורי ישיבה. ביום הכיפורים, יום תחילת המלחמה, מנה מוצב המזח 42 חיילים.
פרוץ המלחמה ומהלך הלחימה במוצב המזח.
בעיצומו של יום הכיפורים תשל"ד, בשעה אחת וארבעים בצהריים, התקבלה הוראה על כוננות ספיגה. מיד לאחריה נשמעה ברשת הקשר ההתקפה על תעוז הטנקים שהיה ממוקם מאחורי מוצב המזח, והחלה הפגזה ארטילרית מצרית אשר מוטטה את התעלות ועמדות הירי של המוצב, אך לא חדרה לבונקרים. ההפגזה המצרית נמשכה כ-45 דקות אשר במהלכן שותק המעוז. הפגזה זו אפשרה לצבא המצרי לחצות את התעלה ולהתמקם באזור מעוז המזח. במהלך ההפגזה עלתה בקשה בקשר לחילוץ החיילים בעזרת טנקים. הכוח המצרי שתקף את מוצב המזח היה גדוד הקומנדו 43.
מוצב המזח היה בגזרתה של חטיבה 14, שניהלה לחימה עיקשת במהלך היום הראשון מול המצרים כשבסופה נכשל ניסיונם של הטנקים להגיע אל המוצב. לקראת שעות הערב ניסתה פלוגת טנקים, אשר ניהלה חילופי אש עם כוחות האויב, לפרוץ לעבר מעוז המזח, אך גם ניסיון זה כשל.
למעט זמן ההתארגנות של המצרים לאחר צליחת התעלה, נמשכה ההתקפה על מוצב המזח לסירוגין, כולל תקיפות חיילי חי"ר, לאורך כל יומו ולילו של היום הראשון למלחמה. בקרבות אלו נפצע קשה מפקד המוצב, סגן דוד תורג'מן. בבוקר 7 באוקטובר חודשה ההפגזה המצרית על המוצב, כאשר האש נוחתת במרכז המעוז. נוסף על כך, חיילי קומנדו מצרים ניסו לחדור אל תוך מוצב המזח. המעוז פנה בבקשה לסיוע של שריון וארטילריה ואף הודיע על המצאות כוחות חי"ר מצריים בתוך המעוז (אף על פי שדבר זה לא התרחש במציאות). בקשת הסיוע נענתה בשלילה, אך הובטח כי תוך כמה שעות יגיעו כלים כבדים אל המוצב. בשעה 18:21 התקיימה שיחה בין המוצב לחטיבה אשר מבטאת את מצבו הקשה של מוצב המזח:
בשעה זו נותרו עם המעוז שלושה צוותי טנקים אשר ישבו בכליהם והתכוננו לירי.
בלילה שבין 7 ל–8 באוקטובר נערכה התקפה מצרית גדולה אשר הגדילה את מספר הפצועים במעוז. בלילה זה הוחלט גם על משימה שבה יצא טנק אל הגזרה הדרומית של מוצב המזח, שהיה נתון כעת בידי המצרים, ומשם יירה לעברם. הטנק עלה באש, אנשי הצוות קפצו מהטנק הבוער אך נפגעו מירי המצרים. שלושה מאנשי הצוות נהרגו.
המוצב המשיך להיות נתון במצור אף למחרת. התקפות המצרים על המוצב לא פסקו ושולבו בניסיונות נוספים של פריצה לתוכו. אנשי המוצב הדפו ניסיונות אלו והמשיכו בבקשת החילוץ והפינוי ברשת הקשר. הידיעה על נפילתם של המעוזים הסמוכים בידי המצרים ביחד עם ההפגזות הבלתי פוסקות של המצרים על המעוז, החריפו את האווירה במוצב. נוסף על כך, מספר הפצועים וההרוגים במעוז גדל. בשלב זה, למראה דגלי האויב המונפים על מוצבים שכנים, ולאור הדיווחים ברשת הקשר, הבינו הלוחמים כי זהו המוצב האחרון בקו בר-לב אשר נותר בשליטת צה"ל.
ניסיון החילוץ דרך הים.
ב-11 באוקטובר הוחלט במטכ"ל לנסות לחלץ את חיילי צה"ל מן המוצב בדרך הים, באמצעות לוחמי יחידה 707 מובלים ב"דבורים" ובסירות גומי; דרך זו נראתה היחידה בעלת סיכויי הצלחה לחילוצם. התוכנית נשענה על לוחמי 707, משום שבאותו מועד תקף כוח בן 10 לוחמים משייטת 13 את מעגן ע'רדקה. 18 לוחמי יחידה 707 יצאו מראס סודר והובלו ב-6 סירות גומי בפיקודו של רס"ן דב בר וב-3 "דבורים", שנועדו להכוונה וסיוע, בפיקוד רס"ן עמי אילון. פיקוד הדרום הודיע למפקד זי"ס, אל"ם זאב אלמוג, כי חפ"ק הפיקוד הוא זה שינהל את פעולת החילוץ, החל מרגע שהכוח יחלוף צפונה את ראס דהייסה שמצפון לראס סודר. 18 הלוחמים יגיעו בס"גים בהכוונת ה"דבורים" לנקודת טבילה – כ-800 מ' מהמוצב המכותר. 5 לוחמים יגיעו בשחייה, יטפסו על המזח וידווחו על מהלכי האויב. חפ"ק עורפי יתקשר עם חיילי "מסרק" וישכנע אותם לצאת ולחבור ללוחמי חיל-הים שבאו לחלצם. הלוחמים יפַנו את חיילי המוצב אל סירות הגומי, שייגשו לפי קריאה עד למזח.
הים היה שקט והירח מלא. באזור ראס דהייסה גילו ה"דבורים" מטרה - שזוהתה מאוחר יותר כהפרעת מכ"ם - ונגשו לזהותה. סירות הגומי המשיכו לנוע עצמאית. לאחר שיצאו מטווח המכ"ם של ה"דבורים", ביקש עמי אילון מסירות הגומי לזקוף מחזירי הד מכ"ם, כדי לאַכֵּן את מקומם. כתוצאה מכך נתגלה הכוח על ידי האויב, ותותחי החוף 130 מ"מ, מבוקרי המכ"ם, המוצבים מעבר למפרץ מערבה החלו בהפגזה על הסירות. ההפגזה הייתה יעילה מאוד, ונמשכה גם לאחר קיפול מחזירי הד המכ"ם בסירות. היא נמשכה בין 20 ל–30 דקות, וכוונה גם לעבר ה"דבורים", שנמצאו על גבול הטווח היעיל. בתחילת ההפגזה התפזר הכוח והתקרב לעבר החוף המזרחי, כדי לצמצם את סכנת ההיפגעות מההפגזה. בשעה 23:15 חפ"ק פיקוד הדרום, שהמבצע התנהל בשליטתו, החליט להחזיר את הכוח, ללא ביצוע המשימה, מתוך הערכה כי החילוץ לא ניתן לביצוע.
כניעה והליכה בשבי.
מלאי התחמושת והציוד הרפואי במוצב הלך ואזל. מצבם של חיילי המזח נעשה קשה יותר, וההבנה בקרבם כי הסיכוי לחילוץ הוא קלוש הלכה והתחדדה.
למרות הכאוס ששרר במוצב, המשיך מפקד המוצב, שלמה ארדינסט, לנהל את הלחימה ואילו ד"ר נחום ורבין, רופא המוצב, פיקד על בונקר הפצועים.
ב–12 באוקטובר התקבלה ידיעה בקשר כי קיימת אפשרות של כניעת המוצב במקרה ולא יוכל להחזיק מעמד.
בדברים שמסר לאחר תום המלחמה סיפר ד"ר נחום ורבין, רופא המוצב, כי ההחלטה על כניעה החלה מתגבשת ביום הרביעי ללחימה, לאחר כישלון כוח חיל הים להגיע למוצב. האפשרות לכניעה הועברה לפיקוד ברשת הקשר בנוסח: "אנחנו מעוניינים שתנסו לברר אפשרות של כניעה מסודרת". בשלב זה חשב מפקד המוצב כי צעד הכניעה הוא מוקדם מדי. שלמה ארדינסט אמר כי "מפקד, כל עוד הוא חושב שיש לו משימה, אפילו אם הוא חושב שהמצב אבוד וקריטי, חייב להמשיך. התגלע ויכוח בין מפקד המוצב לרופא אשר במרכזו ניגודים מקצועיים בין השניים, המפקד בעל המשימה להילחם, בעוד הרופא שתפקידו להציל חיים.
ביום שישי, יום לפני הכניעה, התאספו מפקדי המעוז בבונקר הפצועים ומפקד המוצב הסביר לחיילים את אפשרות הכניעה אשר תיעשה בצורה מסודרת בתיווך הצלב האדום. לאחר מכן, ד"ר ורבין אמר מילים על מצבם של הפצועים והציוד שנותר. בסופם של דברים אלו נפלה פה אחד ההחלטה להיכנע.
בבוקר 13 באוקטובר קיבל מעוז המזח את נוהל הכניעה מן הפיקוד. המפקד, סגן שלמה ארדינסט, עבר בין חייליו והודיע על הכניעה. לאחר מכן חתם על כתב הכניעה עם נציג הצלב האדום בצד המצרי. במוצב המזח התכוננו להליכה בשבי: השמידו מסמכים ונשק, וחילקו ביניהם את מעט האוכל והמים שנשארו. שעה לפני חציית התעלה ומעבר לשטח האויב, נשמע קול במכשיר הקשר. ההודעה שהועברה במכשיר הקשר ניתנה בשמו של שר הביטחון, משה דיין ובה נאמר:
כך נשמעה השיחה האחרונה בין מעוז המזח לפיקוד:
בצהרי יום שבת חצו חיילי המזח את התעלה ובנוכחות הצלב האדום הודיעו לצבא המצרי על כניעתם. מצלמות העיתונאים שתיעדו את המעמד איפשרו למשפחות החיילים בישראל לזהותם בעת נפילתם בשבי. 37 מלוחמי המוצב נפלו בשבי המצרי. הכניעה תועדה ברשתות הטלוויזיה העולמיות. התמונה שנצרבה יותר מכל בציבור הישראלי הייתה של אחד מחיילי המוצב, הלל אונסדורפר, נושא את ספר התורה של המוצב בדרך אל השבי. חיילי המזח שהו בשבי המצרי כחמישה שבועות והוחזרו לישראל במסגרת חילופי שבויים.
בקרב הציבור המצרי סימלה כניעת מוצב המזח, אשר תמונותיה שודרו בטלוויזיה המצרית, עוד שלב משמעותי בניצחון המצרי והמונים יצאו לרחובות לחגוג את ההישג.
ציונים לשבח.
לסמל וטוראי משה יצחק טובל, שנהרגו בעת הלחימה במוצב, הוענקו צל"ש הרמטכ"ל על לחימתם.
טוראי אביחיל פלד, שנשלח על ידי הרבנות הצבאית לסייע בענייני הדת, התנדב לסייע לחיילי המעוז בלחימה. ביום השלישי למלחמה, בעודו מאייש עמדת מקלע, נפגע פגיעה קשה בידיו, בצווארו ובעיניו משתי רקטות RPG שנורו לעברו. רופא המעוז, ד"ר נחום ורבין, נאלץ לבצע פיום קנה כדי להציל את חייו. למרות פציעתו הקשה המשיך לשמש דוגמה בהתנהגותו לכל חיילי המעוז. עם נפילת חיילי המעוז בשבי לא הניח פלד לחבריו לשאת אותו על אלונקה, והתעקש ללכת ברגל כשחבריו תומכים בו. בשבי המצרי נכרתה ידו הימנית. על מעשה זה הוענק לו עיטור המופת.
מפקד טייסת הכנף המעופפת, סגן-אלוף , נהרג ב-9 באוקטובר 1973, בהובילו תקיפה באזור מוצב המזח. הוא עוטר בצל"ש הרמטכ"ל.
מקדש שלושת האמגושים