בשפת המשחק נקראות קוביות אלו: ק4, ק6, ק8, ק10, ק12 ו- ק20. המספר שמימין לאות ק' מסמן כמה פעמים הקוביה מוטלת, והמספר שמשמאל לאות מסמל את מספר הפאות של הקובייה כך שאם שחקן מתבקש להטיל ארבע קוביות בעלות 6 פאות על מנת לקבוע תוצאה כלשהי, הוא מתבקש להטיל 4ק6.
העיקרון העומד מאחורי השימוש בקוביות גורס כי לדמות ישנה הסתברות מסוימת להצליח (או להיכשל) בפעולה מסוימת. תוצאת גלגול הקוביה יקבע אם הדמות הצליחה או נכשלה בפעולה. ההסתברות נקבעת על פי מכלול של גורמים כגון תכונותיה של הדמות, דרגתה (המבטאת את עוצמתה), השפעות חיצוניות וכו'. דמות המתקדמת בדרגות משפרת כפועל יוצא את ההסתברות להצלחה בפעולות מסוימות. באופן זה ההסתמכות על המזל במשחק מו"ד היא משנית.
לדוגמה - דמות בעלת כוח פיזי רב תהיה בעלת הסתברות גבוהה יותר להצלחה במשימה של שבירת דלת נעולה. לחלופין, דמות בעלת זריזות גבוהה תהיה בעלת סיכויים גבוהים יותר להצלחה בהתגנבות מאשר דמות מגושמת.
עם זאת, המילה האחרונה היא של שליט המבוך ובסמכותו להכריע גם נגד תוצאות הטלת הקוביות. בדרך כלל השה"ם מטיל את הקוביות שלו מאחורי המסך (כך שתוצאות ההטלה אינן גלויות לשחקנים) ולעיתים הוא בוחר להכריע נגד הטלת הקובייה (למשל: למנוע מוות של דמות שחקן בקרב בשלב מוקדם מידי של המשחק).
עזרי משחק נוספים.
שחקנים ומנחים נוטים להשתמש בעזרים נוספים, כמו ספרים נוספים שמרחיבים את אפשרויות המשחק, וכן עזרים שונים שנועדים להמחיש דברים כמו אווירת המשחק כגון נרות, מפות או מיניאטורות.
שליט המבוך מסתיר את הרשימות שלו מעייני השחקנים באמצעות מסך, שלעיתים קרובות מורכב מחוברת קרטון שבה מופיעה רשימת טבלאות שימושיות ונפוצות לשימוש מהיר (כגון טבלאות הקשורות לקרב). גם ספרים כבדים משמשים כמסך מאולתר.
כאשר ההרפתקאה מתנהלת במבוך, השחקנים ממפים את המבוך תוך כדי חקירתו. המפה משורטטת על דף משבצות כאשר כל משבצת מייצגת (בדרך כלל) שטח בגודל מטר על מטר (מטר רבוע). ישנם סימונים מוסכמים כגון דלת, חלון, חרך ירי, דלת נסתרת, שולחן, מלכודת וכו'. המיפוי נעשה על ידי אחד השחקנים לפי תיאורים מילוליים שמספק שליט המבוך. אם השחקן מתבלבל, הדבר עלול להביא למפה שגויה, דבר המוסיף למימד המתח ואי-הוודאות שבהרפתקאה. לעיתים משחקים עם מפה מוכנה מראש שגלויה כולה לשחקנים.
מונופול (משחק לוח)
מונופול הוא משחק לוח המבוסס על עולם העסקים, שמטרתו היא השגת שליטה (מונופול) על שטחי לוח המשחק באמצעות מהלכי קנייה ומכירה של נדל"ן.
המשחק מבוצע תוך כדי סימולציה של מהלכים עסקיים, כשהשחקנים קונים ומוכרים נכסים ובונים מלונות ובתים. מטרת המשחק היא: להיות המשתתף היחיד שלא פשט את הרגל וכך גם לנצח, אולם לעיתים מפסיקים את המשחק לפני שמצב זה קורה וכאשר זה קורה בעל הרכוש הרב ביותר בנדל"ן ובמזומן מוכרז כמנצח.
משחק זה הוצא לאור על ידי חברת הסברו בשמם של האחים פרקר ב-5 בנובמבר 1935, בעיצומן של שנות "השפל הגדול". הצלחת המשחק הייתה גורפת והוא זכה לגרסאות שונות בעולם בעשרות שפות. המשחק פורסם לראשונה בחנות כלבו בפילדלפיה. הגרסה הראשונה של המשחק, שנחשבת עד היום לגרסה ה"קלאסית" שלו, מבוססת על רחובות העיר אטלנטיק סיטי בניו ג'רזי.
בגרסאות מאוחרות, נוספו למשחק שינויים רבים כגון עדכון מחירים לרמות יותר הגיוניות (למשל אזור מסוים ימכר מעתה במיליונים ולא במאות). נוספה גם גרסת מונופול חדשה ובה החליפו את שטרות הכסף בכרטיס אשראי.
כשצריך לשלם או לקבל כסף, שני השחקנים נותנים את כרטיס האשראי שלהם לבנקאי והוא מכניס אותם למכונה אשר תעדכן את סכומם של השחקנים הרלוונטיים בעת ביצוע העברות הכסף אחד לשני.
חברת הסברו מוציאה אף מהדורות מיוחדות בהן ניתן למצוא "מונופול מלחמת הכוכבים", "מונופול שר הטבעות", "מונופול בובספוג מכנסמרובע", "מונופול דינוזאורים", "מונופול סוניק הקיפוד" ועוד רבים בהתאם לאופנות המתחלפות.
יש גרסאות אחרות שמגיעות לארץ כמו: מונופול כרטיסי אשראי, מונופול פלאי עולם וכו'.
ישנן אליפויות עולם למשחק זה.
חוקים בסיסיים.
החוקים ברוב גרסאות (וחיקויי) המונופול זהים כשמרבית ההבדל היא סכומי הכסף ושמות האתרים שאותם ניתן לקנות.
במשחק הקלאסי, כאשר השחקן הולך לכלא, השחקן יכול להישאר שם לכל היותר שלושה תורות (בתור השלישי, השחקן אמור להשתחרר מהכלא).
כדי להשתחרר מהכלא, השחקן יכול לבחור אחת מהפעולות הבאות:
"חוקי הבית".
חברת האחים פרקר מכירה ב"חוקי בית", כלומר תוספת או שינוי לחוקים הרשמיים, הנהוגים בבתים מסוימים, ואפילו מעודדת שינויים מעין אלה. "חוקי בית" רבים התמסדו עד כדי קבלת מעמד חצי-רשמי. דוגמאות לחוקי בית נפוצים:
נוסף על כך, החברה ממליצה במשחק עם "כללי בית", להקפיד על הנחיות בסיסיות על מנת להימנע מאורך זמן ממושך של המשחק, כגון: אין מתן הלוואות בין המשתתפים, ויתור על דמי שכירות בעתיד אינם קיימים וכדומה.
היסטוריה של המשחק.
המיתולוגיה של משחק המונופול מספרת שבתקופת השפל הגדול בארצות הברית, איש מובטל בשם צ'ארלס דארו המציא משחק על פי חלומו להתעשר, מכר אותו לחברת האחים פארקר, ובעקבות זאת אכן התעשר, ואף הציל חברת משחקים אהובה על סף סגירה - סיפור המתואם לגישת "החלום האמריקאי". אך בפועל, את משחק המונופול המציאה במקור אישה מברנטווד, מרילנד, בשם אליזבת "ליזי" מאגי כשלושים שנה קודם לכן, בתחילת המאה ה-20. למשחקה קראה "משחק בעל-הבית" (), והיא יצרה אותו במחאה נגד אילי ההון שהופיעו אז בנוף האמריקאי, כדוגמת ג'יי. פי. מורגן. מאגי רצתה להזהיר נגד רדיפת בצע, וראתה במשחק התנגדות לקפיטליזם, לא תמיכה בו. את הפטנט הראשון על המשחק הוציאה בשנת 1903.
במשחק המקורי היו שתי מערכות כללים שניתן היה לבחור ביניהם או לשחקם לסירוגין: אחת מונופוליסטית, והשנייה אנטי-מונופוליסטית, בה כל השחקנים מרוויחים כאשר נוצר הון במשחק. היא רצתה להדגים בכך את עליונות הדרך השנייה.
המשחק זכה להצלחה צנועה, בעיקר בגרסה המונופוליסטית, ונהיה פופולרי בקרב סטודנטים בקמפוסים של אוניברסיטאות. כאשר פג תוקף הפטנט בתחילת שנות ה-20, מאגי מיהרה לנסות להוציא פטנט נוסף לגרסה מחודשת של המשחק, שכללה סוגים חדשים של משבצות, כמו חברות רכבת ובית סוהר. בינתיים, היו מספר וריאציות למשחק, בינם משחקים תוצרת בית, וגרסה אחת של חברת משחקים קטנה. צ'ארלס דארו שיחק באחד ממשחקים אלו, התלהב, ומיד יצר גרסה משלו. את המשחק הזה אכן מכר לחברת האחים פארקר, והמשחק - שנמכר כעת בשם "מונופול" - זכה להצלחה מסחררת. לפני שהשיקו את המשחק החדש, האחים פארקר שילמו למאגי $500 על זכויות הפטנט שלה, וכאשר יצא המשחק, הוא לווה בסיפור סוחט הדמעות של "הממציא צ'ארלס דארו", שמצא את דרכו מן העוני אל העושר.
מאגי הביעה את התנגדותה, ואף ניסתה לקבל את הקרדיט המגיע לה באמצעים משפטיים ודרך התקשורת, אך בשנות השלושים כבר הייתה בזקנתה, וטענותיה לא עוררו עניין מיוחד. היה זה רק בשנות ה-70, במהלך תביעה משפטית בין האחים פארקר לממציא "משחק האנטי-מונופול", שההיסטוריה האמיתית של המשחק התגלתה, ועברו עוד מספר עשורים עד שהסיפור זכה לסיקור תקשורתי, והקרדיט ניתן לממציאתו.
המונופול בישראל.
ב-1940 המשחק יצא לאור לראשונה בהוצאת בנימין ברלוי ונקרא תחילה בשם "ריכוז", וילדי אותה תקופה קנו ומכרו מגרשים ביישובי הארץ, כשגם ג'נין, שכם, עזה ו צמח נמנים עליהם. האזור היקר ביותר היה במשבצת המשחק של תל אביב, אך גם ירושלים וחיפה היו בסדר עדיפות מתקדם. לא רק ערים היו על הלוח - גם לעין חרוד הייתה משבצת, לצד עפולה ונהלל, ויחד עם צפת ומטולה הייתה גם תל חי. הפקודה "לך לכלא" הוחלפה בפקודה "לרדת מצריימה", כאשר לאחר קבלתה היה צריך השחקן להתעכב כמה תורות במשבצת "מצרים", ולשלם קנס לצורך יציאה. משחק זה היה גרסה של המשחק האמריקאי, אך ללא אישור מבעלי הזכויות ועל כן לא נקרא בשם מונופול.
המשחק נועד לעד ארבעה משתתפים שהתקדמו על גבי הלוח בהטלת שתי קוביות משחק.
בעת כל סיבוב קיבל המשתתף מענק 200 לירות להמשך דרכו, וכאשר הגיע למשבצת "רד מצריימה" נאלץ להפסיד תור או לחכות להטלה כפולה, או לשלם 50 לירות ולצאת מיד. לאחר ההטלה השלישית, אם עדיין לא הושג מספר כפול בקוביות, היה השחקן נאלץ לצאת בקנס של 100 לירות. היו גם משבצות קנס - כבאי ומס הכנסה, ו"איחרת את הרכבת", שחייב המתנה של תור אחד.
אפשר היה גם לקנות קווי תעופה לכל היבשות (ניו יורק, לונדון, מלבורן ויוהנסבורג), וכן את חברת החשמל, תחנת שידור ומגדל המים.
במרכז הלוח היו שתי משבצות: "הפתעה" ו"פקודה", כשהראשונה מכילה קלפים שמבשרים הפתעות טובות שהעשירו את קופת המשתתף והשנייה פקודות, שדיללו אותה. יצאו גם גרסאות בינלאומיות למשחק, שנקרא "טיול באסיה", "טיול באירופה" וכו'.
הייתה קיימת גרסה פיראטית של המונופול, שכללה אתרים כמו אשקלון וערד.
משנות ה-60 יצא המשחק בשם מונופול, והפעם בגרסה הרשמית והמורשית. גרסה מיוחדת של המשחק יצאה לאחר מלחמת ששת הימים, על מנת לציין את הניצחון הישראלי, בהוצאת 'משחקי פרץ'.
ב-1999 יצא מחדש המשחק "ריכוז", במתכונתו הישנה אך בשינויים קלים, בעיקר ב"הפתעות" וה"פקודות", שכבר לא הקפידו על החלוקה הקודמת בין נתינה ולקיחה, וכן בשטרות הכסף - שטרות האלף והעשרים הוצאו מן המחזור.