הסגנון הרומנטי הוא שילוב בין השפעת הסגנון העתיק לסגנון מודרני יותר. זהו הסגנון הנפוץ ביותר, והוא הסגנון בו נהוג לעצב חדרי שינה בבתי מלון, למשל. סגנון זה מתאפיין בצבעים פסטליים רכים, מיטה רחבה, ווילונות שופעים, לרוב שקופים או שקופים בחלקם, ושטיחים בצבעים כהים. מושם דגש על התאורה, שניתן לעמעמה ולהפכה לרומנטית, ועל מנורות קריאה שניתן לעצבן באופנים שונים. בחדר בסגנון הרומנטי היה נהוג בעבר להציב גם שולחן איפור בסמוך לארון הבגדים.
סגנון כפרי.
למרות שמו, הסגנון הכפרי כיום אינו דומה לחדרי השינה בהם גרו אכרים או חוואים בעבר. אולם נעשה בו שימוש בבדים, בעץ, ובחומרים האמורים להזכיר את הטבע ואת אווירת הכפר. החומר הבסיסי בסגנון זה הוא עץ, הבדים על החלונות מעוצבים בדרך כלל בצבעים עליזים ופרחוניים והפריטים המשלימים יכולים להיות עשויים קש. הקירות שאינם מכוסים בעץ יכולים להיות מכוסים בטפטים, או בצבעים תואמים. רצפת החדר יכולה להיות עשויה מעץ, מצופה בפרקט או בשטיח דק מקיר לקיר.
הסגנון המודרני.
הסגנון המודרני משקף אופנה צעירה ועכשווית, ומעוצב בקווים ישרים ונקיים. בסיס המיטה וגב המיטה בעיצוב המודרני חשופים, בדרך כלל, והחומרים הנפוצים בסגנון זה הם ברזל ועץ מעובד, מלוטש וצבוע. הוילונות הם וילונות גלילה או רפפה אופקיים או אנכיים, הקירות לבנים בוהקים והקישוטים העיקריים הם תמונות מודרניות צבעוניות. המנורות לצד המיטה ובשאר חלקי החדר הן מנורות בעלות קווים ישרים ונקיים המשלבים בעיקר מתכות. בחדרי שינה בעיצוב מודרני מוצבים לעיתים גם מחשב וטלוויזיה.
ליגת מילואים
האנס-ולנטין הובה
הנס-ולנטין הובה
הנס ולנטין הובה
האנס ולנטין הובה
מתיו סטל
הרצח בסראייבו
פול מרקר
אווטאר
אמיל צ'וראן
אמיל צ'וראן (ברומנית: Emil Cioran, שמו ידוע תכופות בהיגויו הצרפתי "סיוראן"; 8 באפריל 1911 - 20 ביוני 1995) היה פילוסוף וסופר רומני שהיגר לצרפת והתיישב בה.
התפרסם בעיקר במסות ובאפוריזמים שלו בשפה הצרפתית הכתובים ברוח פסימית, סקפטית, אנטי-נטליסטית או ניהיליסטית, ונחשב לאחד האמנים הגדולים של הסגנון הספרותי בשפה זו.
ביוגרפיה.
אמיל צ'וראן נולד ביישוב רשינאר הסמוך לסיביו, שבטרנסילבניה, באותו זמן חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה חלק מרומניה. אביו היה פרוטופופ אורתודוקסי ואימו אתאיסטית, בת לאב שהועלה לדרגת ברון באימפריה ההבסבורגית.
לאחר לימודים קלאסיים בבית ספר תיכון בסיביו, החל בגיל 17 לימודי פילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט, שם נמנו בין מוריו טודור ויאנו ונאיה יונסקו. בהיותו בקיא בשפה הגרמנית, התעמק בפילוסופים עמנואל קנט, ארתור שופנהאואר ובמיוחד פרידריך ניטשה, כשהוא קורא אותם בשפה בה כתבו, בגרמנית. כבר בתקופה זו הביע את נטייתו לאגנוסטיות. הוא הושפע מקריאתם של גאורג זימל, לודוויג קלאגס, מרטין היידגר ולב שסטוב, שמיקם את המקרה במרכז מערך ההגות שלו. ב-1935 קיבל מלגה שאיפשרה לו המשך לימודי פילוסופיה בברלין, שם פגש את לודוויג קלאגס ואת ניקולאי הרטמאן.
הספר הראשון שכתב אמיל צ'וראן, Pe culmile disperării (על פסגות הייאוש) יצא לאור ברומניה ב-1934 וזכה לפרס הוועדה לציון כישרונות צעירים מתחילים ובפרס הסופרים הרומנים הצעירים. הוא המשיך לכתוב, כשכל שנה מופיע ספר חדש מפרי עטו.
בעת שהותו בגרמניה הביע את הערצתו להיטלר והצדיק את ליל הסכינים הארוכות. במאמר בעיתון "ורמיה" (Vremea), מיום 15 ביולי 1934, ציין שבין המדינאים, היטלר זוכה לסימפתיה ולהערכה שלו, יותר מכל האחרים. למרות שלא היה אף פעם חבר במשמר הברזל, בתקופה שבין מלחמות העולם הביע תמיכה בתנועה הלגיונרית וברעיונותיה. בספרו Schimbarea la faţă a României (הטרנספיגורציה של רומניה), שהופיע ב-1936, היו ביטויים אנטישמיים רבים. המהדורה השנייה של הספר, שיצאה ב-1940, נשארה ללא שינויי, אך המהדורה שהופיעה בשנות התשעים צונזרה על ידי צ'וראן עצמו, שניפה ביטויים רבים, משפטים ואף פרק שלם, בטענה שאלה היו טענות יומרניות ואף אוויליות של צעיר נלהב בן 24.
הוא שב לרומניה והיה, במהלך שנת הלימודים 1936–1937, מורה לפילוסופיה בבית הספר התיכון Andrei Şaguna (אנדריי שאגונה) בברשוב. ב-1937 קיבל מלגת לימודים בפריז מטעם המכון הצרפתי של בוקרשט, מלגה שהתארכה עד 1944.
הוא שב לרומניה לחודשיים בשנת 1940 ומאז היה לתושב קבוע בפריז, זנח את השפה הרומנית ועבר לכתוב בצרפתית. הוא ניהל חיים צנועים והתגורר מכאן ואילך רק ברובע הלטיני ובסורבון.
אחרי עליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה נאסרו ספריו והוא נשאר בצרפת. הוא ניהל התכתבויות מעניינות עם ידידיו הרבים, מירצ'ה אליאדה, אז'ן יונסקו, פאול צלאן, ברבו פונדויאנו, סמואל בקט והנרי מישו, כמו כן, עם אחיו, אורל, שנשאר ברומניה.
יצירתו הראשונה בשפה הצרפתית, Précis de décomposition, קיבלה את פרס ריבארול. לאחר מכן צ'וראן סירב לקבל פרסים שהוענקו ליצירותיו.
צ'וראן, הידוע בעולם בעיקר לפי ההיגוי הצרפתי של שמו - סיוראן, הושפע מהפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית ובעיקר מהגרסה הרומנית שלה, הטראיריזם (trăirismul), שכללה גם אלמנטים דתיים-נוצרים ומיסטיים.
ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים (2009)
ועידת האו"ם לשינוי האקלים, המוכרת בשם ועידת קופנהגן, היא ועידה של האומות המאוחדות שהתקיימה במרכז בלה (Bella Center) בקופנהגן, דנמרק בין 7 בדצמבר ל-18 בדצמבר 2009. הוועידה הייתה הפגישה החמש-עשרה בין הצדדים החתומים על אמנת המסגרת של האו"ם בנוגע לשינויי האקלים והחמישית בין החתומים על פרוטוקול קיוטו. לאירוע קדם הכנס במרץ 2009, שאורגן על ידי ארגון האוניברסיטאות הבינלאומי לשיתוף פעולה מחקרי ומטרתו המוצהרת הייתה סיכום הידע המדעי שנצבר בנושא שינויי האקלים.
קוני הדגארד (Hedegaard), פוליטיקאית דנית, הייתה נשיאת הכנס. התפקיד הועבר ללארס לקה ראסמוסן ראש ממשלת דנמרק באופן כמעט סמלי לקראת סיום הכנס.
הסכם קופנהגן נוסח על ידי ארצות הברית, סין, הודו, ברזיל ודרום אפריקה ב-18 בדצמבר. המסמך זיהה כי ההתמודדות עם שינוי האקלים היא אחד האתגרים הגדולים ביותר של ימינו וכי יש לנקוט פעולות כדי לשמור על עליית טמפרטורה מרבית של שתי מעלות צלזיוס. המסמך אינו מחייב מבחינה משפטית ואינו מכיל כל התחייבויות לצמצום פליטת פחמן דו-חמצני ועל כן מדינות רבות וארגונים לא-ממשלתיים התנגדו להסכם זה.
הרקע לוועידה.
ועידת קופנהגן נערכה בשיאן של התרחשויות ציבוריות בנושאים סביבתיים ברחבי העולם, וכן המודעות הגוברת והולכת בקרב אוכלוסיית העולם בנוגע לצורך לכווץ את החור שנפער באוזון ולבלום את התחממות כדור הארץ.
ספרו רב המכר של אל גור, אמת מטרידה, וכן סרטו התיעודי שיצא לאקרנים ב-2006 והפך לאחד מסרטי התעודה הרווחיים בכל הזמנים סיקרו את ההתחממות העולמית ויצרו קונצנזוס בינלאומי בנושא. פרס נובל לשלום שהוענק לו ב-2007 ביטא זאת היטב.
כניסתו של ברק אובמה לתפקיד נשיא ארצות הברית, שלוותה במערכת בחירות סוערת ובססמאות "Yes We Can" ו-"Change" עוררו תקווה עולמית כי הגיע "סוף עידן בוש" ומדיניותה של ארצות הברית בתחומים רבים, ביניהם בתחום הסביבתי, תשתנה.
כל אלו ועוד יצרו ציפייה אדירה ומתח עולמי לקראת הוועידה, ולמעלה מחמשת אלפים עיתונאים מרחבי העולם הגיעו לסקר. את פתיחת הוועידה ליווה הסרט Please Save The World לו נרשמו למעלה ממיליון צפיות ברשת האינטרנט.
מסע פרסום רחב בשם הופנהגן שאורגן על ידי האו"ם וארגון הפרסום הבינלאומי במטרה לתמוך ב-COP15 (אמנת המסגרת של האו"ם בנוגע לשינויי האקלים). במסגרתו נפתח אתר האינטרנט https://web.archive.org/web/20090718030312/http://www.hopenhagen.org/ בו יכולים אזרחים מרחבי העולם לחתום על עצומה סביבתית
המשלחת הישראלית.
משלחת רשמית מטעם ישראל, בראשות גלעד ארדן השר להגנת הסביבה, הגיעה לקופנהגן לצורך השתתפות בדיונים, המשלחת מנתה כ-30 חברים שרובם אנשי מקצוע מהמשרד להגנת הסביבה וכן אנשי גופים רלוונטיים נוספים. בהמשך הייתה אמורה להצטרף אליה משלחת ייצוגית גדולה בראשות ראש הממשלה בנימין נתניהו. ב-12 בדצמבר הודיעה לשכת ראש הממשלה כי לא ייצא לקופנהגן מכיוון שהשתתפותו בכנס לא מצדיקה את העלויות הגבוהות הכרוכות בנסיעה ובשהייה בדנמרק. ארגוני הסביבה טענו באירוניה כי על רקע המצב הסביבתי הרעוע בישראל, אין טעם שראש הממשלה יצא לייצג אותה בפני בעולם
לבסוף הוחלט כי נשיא המדינה שמעון פרס ישתתף בכנס במקום נתניהו. בנאומו בפני משתתפי הכינוס התחייב פרס כי ישראל תפחית עד שנת 2020 את פליטת דו תחמוצת הפחמן שלה בכ-20% לעומת הגידול הצפוי, אך שר האוצר, יובל שטייניץ, הבהיר שאינו תומך ביעד שהציב פרס, וטען שהנשיא עמד על כך ש"הצגת יעד נמוך יותר פשוט לא באה בחשבון". לאחר הוועידה הפכה התחייבות בעל-פה זאת גם לעמדתה הרשמית של הממשלה, בעקבות מכתב התחייבות ששיגר השר להגנת הסביבה לאו"ם. בהמשך, הקימה הממשלה ועדת מנכ"לים בראשות מנכ"ל משרד האוצר, כדי שתציע דרכים ליישום ההתחייבות הזאת.
רשימת הפעולות המוצעות.
במהלך הכנס הצהירו מספר מדינות על צעדים שהן מתכוונות לנקוט אם יושג הסכם במהלך הוועידה. בסופו של דבר לא הושג הסכם, וההצהרות יהוו בסיס לדיון ב-2010.
הוועידה.
אקטיביזם בוועידה.
מספר עצרות מחאה קטנות נערכו בשבוע הראשון לוועידה, וההתכנסות המשמעותית הראשונה הייתה תהלוכה המונית שקראה להשגת הסכמה בינלאומית בנושא האקלים ב-12 בדצמבר. על פי ההערכות, השתתפו בה בין 40,000 ל-100,000 איש. 968 מפגינים נעצרו, מתוכם 19 על נשיאת סכינים ולבישת מסכות במהלך ההפגנה.