הרהורים על הגיליוטינה (בצרפתית: Réflexions sur la guillotine) היא מסה משנת 1957 מאת הסופר והפילוסוף הצרפתי אלבר קאמי. במסה מביע קאמי את התנגדותו הנחרצת כנגד עונש המוות.
המסה.
פתיחה.
קאמי פותח את המסה בתיאור תגובתו של אביו שהיה עד לביצוע גזר דין מוות. בתחילה היה אביו תומך נלהב של עונש המוות, אך הצפייה בביצוע גזר הדין, שהותירה אותו בחלחלה מספר ימים, גרמה לו לשנות את דעתו ולהתנגד לעונש.
לאורך המסה כולה מביע קאמי את תיעובו מהאופן המזעזע לדעתו, בו מבוצע העונש.
קאמי מרבה לצטט ממקורות שונים המעידים כי המוות באמצעות הגיליוטינה לא היה "הומני ומיידי", כפי שמפתחיו התיימרו להציגו.
תוכן המסה.
טענתו העיקרית של קאמי כנגד עונש המוות הייתה חוסר היעילות שבו. לטענתו, במדינות שבהן בוטל השימוש בעונש מוות, לא נרשמה כלל עלייה בפשיעה. הוא סבר שהחברה השתנתה והגיליוטינה שוב אינה מהווה גורם מרתיע, כפי שאולי היא הייתה בעבר. בימים עברו נהגו להוציא להורג פושעים בחוצות, ולהפוך את האירוע ל"פולחן המוות", אך תקופה זו כבר איננה עוד, וההוצאות להורג נערכות בחשאי, ללא פרסום וללא טקס. גם העיתונות והציבור אינם מרבים לדבר אודותיו. 'עונש המבוצע הרחק מעיני הציבור אינו יכול להיות בעל כוח מרתיע', הוא קובע. הוא טען שהמדינה הפכה את העונש מגורם מרתיע לפתרון יעיל כנגד פושעים חסרי תקנה.
במסה מובאות עדויות קשות של רופאים שהיו מופקדים על הגופות לאחר הוצאתן להורג: "אם יורשה לנו להביע את דעתנו בנושא זה, מחזות מעין אלה הם קשים מנשוא. הדם קולח מכלי הדם בקצב של עורקי התרדמה הקטועים, ואחר-כך נקרש. השרירים מכווצים ופרפוריהם מדהימים; המעיים מתפתלים והלב נע בתנועות לא קצובות, לא שלמות, מהפנטות. הפה מתעוות ברגעים מסוימים לכדי העוויה איומה. נכון הדבר שבראש הכרות הזה, העיניים אינן נעות ואישוניהן מורחבים...כל זה יכול להימשך דקות, אפילו שעות, אצל אנשים ללא מום: המוות אינו מיידי... הנה כי כן, כל איבר חיוני שורד אחרי העריפה...". בסיום הקטע מוסיף קאמי: "מסופקני אם קוראים רבים מסוגלים לקרוא את הדו"ח המזעזע הזה מבלי להחוויר".
קאמי האמין שרוב פשעי הרצח מתבצעים ללא תכנון מוקדם, ומביא עדות של שופט שאמר: "רובם המכריע של הרוצחים שהכרתי, לא ידעו בגילוח של הבוקר שירצחו לעת ערב". לפיכך, עונש המוות היא הרתעה חסרת משמעות: "למען ההרתעה והביטחון, מוטב לנפנף בפרצופו הגלוי של זה שהוצא להורג בפני כל המתגלחים בבוקר, במקום להסתירו". הוא הוסיף לטעון, שרוצח שגמר בדעתו לעשות מעשה ולרצוח, אין כל הרתעה בעולם שבכוחה להניעו מלבצע זאת.
לדעתו של קאמי, עונש המוות הוא לא כלום מלבד אקט של נקמנות המונעת על ידי סדיזם המולידה רק אלימות נוספת. הוא השווה את העונש למושג "עין תחת עין" והדגים שהעלאת ביתו של המצית באש תראה מוגזמת, בדיוק כפי שנטילת סכום כסף מהונו של הגנב בגובה גנבתו, תהווה עונש בלתי מספק. הוא גם טען שאין זו מידה כנגד מידה לגזור גזר דין מוות על הרוצח, משום שהוצאה להורג אינה מוות גרידא. "היא שונה במהותה משלילת החיים, באותו אופן שמחנה הריכוז שונה מבית הכלא". קאמי מפרט את הייסורים הנפשיים והפיזיים אותם נאלץ לעבור הנאשם עוד בטרם הוצא להורג. העונש לדעתו, היא נקמתו של החברה בנאשם, המגובה בחוק ובשלטון רק כדי לספק את תאוות הנקם הברברית שלהם. הוא קובע שצדק צריך להיות מבוסס על עקרונות ולא על אינסטינקטים ורגשות.
קאמי טוען שלעונש המוות אופי דתי מובהק: הוא מסביר למה ב"קהילות האלוהים" העונש הגיוני ומתקבל. בתרבויות אלו שולל "נציג האלוהים" את חייו של הפושע, אולם בזאת הוא מעניק לו הזדמנות להתכפר בידיו של אלוהים בעולם הבא. לעומת זאת, בעולם החילוני הפושע לא יקבל הזדמנות לכפרה. העונש גורם לפושע לסיים את חייו בלי שכיפר על מעשיו.
בנוסף לכך, עקב העובדה שהשיפוט, בניגוד לעולם הדתי, מופקד בידיו של בשר ודם (למרות שלמעשה גם השופט הדתי הוא בשר ודם, אך כ"נציג האלוהים" הרשות נתונה לו מלמעלה), וקיים סיכוי לטעות שיפוטית, על כן מציע קאמי שהעונש המרבי יהיה מאסר עולם. לנאשם תמיד תהיה את האפשרות לבחור במוות דרך התאבדות.
בנוסף טוען קאמי, כי עונש המוות אינו הולם מאחר שהאוהבים של הפושע נפגעים בדיוק באותו האופן בה נפגעו אוהביו של הקרבן.
הצעותיו של קאמי.
קאמי הציע שבמקום עונש המוות כפתרון לבעיה, הממשלה הצרפתית תעשה טוב יותר אם תשפר את תנאי החיים של האזרחים, ותבנה לשם כך שכונות מרווחות. הוא נותן הערכה סטטיסטית של מספר הדירות המאוכלסות יתר על המידה בפריז בלבד. "נכון הדבר שרוצח ילדים הוא יצור נתעב במיוחד, שאינו מעורר כל חמלה. ייתכן שאיש מבין קוראי (ואני אומר ייתכן) אם יושם בתנאי צפיפות מבחילים מעין אלה, לא ירחיק לכת עד כדי רצח ילדים... אבל ייתכן שבתנאי מגורים נאותים לא הייתה נקרית בפני מפלצות אלה הזדמנות להרחיק לכת כל-כך" (קאמי מטיל ברמיזה את אחריותה של הממשלה לפשיעה הגואה במדינה, מאחר שאינה משפרת את תנאי המחיה, ובכך מדרדרת לפשיעה אזרחים מועטי יכולת). בנוסף הציע קאמי להגביל באופן משמעותי את מכירת האלכוהול במדינה, משום שלדעתו זוהי אחת הסיבות העיקריות למעשי הרצח במדינה. הוא מביא עדויות של עורכי-דין הקובעים שכ-60% מהרוצחים היו שיכורים בעת מעשה הרצח. "מצדדי עונש המוות הקימו קול צעקה בשלהי המאה שעברה בשל עלייה בפשיעה החל משנת 1880, שלדעתם התחוללה במקביל לצמצום עונש המוות. אולם בשנת 1880 הייתה השנה שבה נכנס לתוקפו החוק שמתיר לפתוח מסבאות בלי צורך ברישיון. עכשיו אפשר לנסות לנתח את הנתונים הסטטיסטים!".
בסופה של המסה, מזרז קאמי את הממשלות לפעול במהרה, והציע לצרפת לאמץ תקופת ניסיון של 10 שנים שבהן יוחלף עונש המוות במאסר עולם.
קאמי מוסיף הצעה לפשרה זמנית, במסגרתה יוצע לנאשם זריקה קטלנית לשימוש עצמי. "אני מציין את הפשרה הזאת, שמא ניאלץ לעיתים להתייאש מכך שהחכמה והתרבות האמיתית ייקנו שליטה על האחראים לעתידנו... אבל בסופו של דבר, גם צעד זה יהיה בלתי מספיק. כל עוד לא יוצא המוות אל מחוץ לחוק, לא תשרור השלווה בלבם של היחידים ואף לא בערכיה של החברה."
הערות.
בשנת 1981 בוטל עונש המוות בצרפת; ההוצאה להורג האחרונה הייתה ארבע שנים קודם לכן במרסיי.
אלבר קאמי זכה בפרס נובל לספרות באותה שנה שבה "הרהורים על הגיליוטינה" יצא לאור.
ג'יימס בליש
ג'יימס בנג'מין בליש (באנגלית: James Benjamin Blish; 23 במאי 1921 - 30 ביולי 1975) היה סופר פנטזיה ומדע בדיוני אמריקאי. בליש גם כתב ביקורת ספרות על מדע בדיוני באמצעות שם העט ויליאם אתלינג, ג'וניור (William Atheling, Jr.)
קריירה.
משנות ה-1930 המאוחרות עד שנות ה-1940 המוקדמות, בליש היה חבר של Futurians. שני סיפוריו הראשונים פורסמו במגזין "Super Science Stories" של פרדריק פול, "Emergency Refueling" בחודש מרץ ו"Bequest of the Angel" במאי 1940. הוא פרסם עשרה סיפורים נוספים שפורסמו במהלך השנים 1941 ו-1942, אך רק שניים בחמש השנים שלאחר מכן.
בליש הוכשר כביולוג באוניברסיטת ראטגרס ובאוניברסיטת קולומביה, ובילה את 1942-1944 כטכנאי רפואי בצבא ארצות הברית. אחרי המלחמה הוא הפך לעורך מדעי בחברת התרופות פייזר. קריירת הכתיבה שלו התקדמה עד שהוא ויתר על עבודתו כדי להיות סופר מקצועי.
המונח "ענק גזים" (gas giant) מיוחס לבליש, בסיפור "מקלעת שמש" (Solar Plexus), כפי שהופיע באנתולוגיה "Beyond Human Ken", בעריכתה של ג'ודית מריל. (הסיפור פורסם לראשונה בשנת 1941, אבל בגרסה זו לא נכלל המונח; בליש כנראה הוסיף אותו בשכתוב הסיפור עבור האנתולוגיה, בשנת 1952.)
מ-1962 עד 1968, עבד בליש עבור חברת טבק.
בין השנים 1967 ועד מותו בשנת 1975, בליש כתב אסופות של סיפורים קצרים המבוססות על סדרת הטלוויזיה . הוא כתב 11 כרכים של סיפורים המעובדים מפרקים של הסדרה. הוא נפטר באמצע כתיבת "Star Trek 12"; אשתו השנייה, ג'ודית אן לורנס, השלימה את הספר, ולאחר מכן השלים את העיבודים בכרך "Mudd's Angels". בשנת 1970 הוא כתב את "ספוק חייב למות!" (Spock Must Die!), הרומן המקורי הראשון המבוסס על הסדרה.
חיים אישיים.
בליש היה נשוי לסוכנת הספרותית וירג'יניה קיד בין 1947 ל-1963. אשתו השנייה הייתה ג'ודית אן לורנס.
בליש חי במילפורד, פנסילבניה עד אמצע שנות ה-1960. בשנת 1968, בליש היגר לאנגליה, והתגורר באוקספורד ועד מותו מסרטן הריאה בהנלי-על-התמזה, בשנת 1975. הוא נקבר בבית הקברות הוליוול (Holywell), אוקספורד, ליד קברו של קנת גרהם.
פרסים והנצחה.
כן היה מועמד מספר פעמים נוספות להוגו ולנבולה.
מיצירותיו.
לא בדיוני.
בליש כתב ביקורת על מדע בדיוני - לעיתים די בחריפות - לרוב בשם העט ויליאם אתלינג, ג'וניור (בכך חיקה את עזרא פאונד שהשתמש בשם עט לביקורת שירה), אך גם כתב ביקורות תחת שמו שלו. מאמרי אתלינג הודפסו מחדש בשני אוספים, "The Issue at Hand"(1964) ו"More Issues at Hand"(1970), ולאחר מותו "The Tale That Wags The God" 1987 אוסף מאמרים בשם בליש.
הוא אהד של עבודותיו של James Branch Cabell, ובמשך זמן ערך את Kalki, כתב העת של אגודת Cabell.
Blish wrote criticism of science fiction — some quite scathing — under the name of William Atheling, Jr. (derived from a pseudonym Ezra Pound used for music criticism), as well as reviewing under his own name. The Atheling articles were reprinted in two collections, "The Issue at Hand" (1964) and "More Issues at Hand" (1970), and the posthumous "The Tale That Wags The God" 1987 collects Blish essays.