כמעט כל היישובים שהוקמו בהורטובאג' נחרבו עם פלישת המונגולים בין 1241 ל-1242, ורבים לא שוקמו לאחר שהמונגולים נסוגו מהאזור. מגפת המוות השחור, שזרעה חורבן באירופה באמצע המאה ה-14, הובילה לנטישתם ולירידה בכמות האוכלוסייה של כפרים רבים, תהליך שהואץ בעקבות התפתחותה וגדילתה של העיר דברצן. האימפריה העות'מאנית כבשה את דברצן ואת אזור הורטובאג' כולו בשנות ה-40 של המאה ה-16, וכפרים נוספים ננטשו במלחמות שפקדו את האזור עד לגירוש העות'מאנים בתחילת המאה ה-18.
בתקופת השלטון העות'מאני התגבשה הכלכלה של אזור הורטובאג', והיא התבססה על עדרי בעלי חיים שרעו במרחבים הפתוחים מתחילת האביב ועד סוף הסתיו. כלכלת המרעה חדלה להתקיים בסוף המאה ה-19, בעקבות המצב הכלכלי הירוד והשינויים בהרגלי התזונה של התושבים המקומיים. במקביל לכך החל השימוש במערכות לשליטה על זרימת המים של נהר טיסה, דבר שהוביל לייבוש שטחי מרעה לחים, לתופעה של רעיית יתר בתחילת המאה ה-20 ולהגדלת רמת הבסיסיות של הקרקע. לאורך המאה ה-20 נעשו מספר ניסיונות לגוון את השימוש בקרקעות של הורטובאג', ובהן הקמת בריכות דגים בשטח של 65 קמ"ר בשנות מלחמת העולם הראשונה ובשנות ה-50. ניסיונות ליצירת יערות וגידול אורז נכשלו בשל השינויים הכפויים בהרכב הקרקע. כיום ידוע כי תהליך הפיכת הקרקע ליותר בסיסית החל לפני כ-10,000 שנים, כאשר הטיסה החל לחצוב את דרכו דרך המישור ההונגרי הגדול וניתק נחלים רבים ממקורותיהם בהרים שמצפון להורטובאג'.
תיאור.
הפארק הלאומי הורטובאג' שוכן במישור טיסה, הנמצא בחלקה המזרחי של הונגריה. למעט צדו הצפוני גובל הפארק במספר יישובים, שהעיקריים מביניהם הם טיספירד השוכן על גדות הטיסה והעיר דברצן. בפארק שוכנים תלי קבורה הידועים בכינוי קורגאנים ומתוארכים לתקופת הברונזה המוקדמת. גובהם של התלים הוא בין 5 ל-10 מטרים, וקוטרם הוא בין 20 ל-50 מטרים. שתי הצורות הבולטות הן חצי כדור או חרוט. כל התלים הוקמו באזורים יבשים ובקרבת מקור מים. בחלק ניכר מהתלים נקברו אנשים במספר תקופות עוקבות, ועל חלקם נבנו כנסיות על ידי ההונגרים. התלים הנמוכים יותר שמצויים בשטחו של הפארק הם שריד ליישובים עתיקים שנעלמו במשך השנים.
בימי הביניים הוקמו יישובים רבים לאורך הדרך שחיברה בין דברצן לטיספרד, ולמרביתם היו כנסיות. יישובים רבים חדלו מלהתקיים בעקבות התדלדלות האוכלוסייה שהחלה במאה ה-14. בשנים שלאחר מכן המבנים המלאכותיים היחידים שהוקמו בהורטובאג' היו מבנים זמניים ששימשו כמחסה לבעלי חיים ולבני אדם. מתקופה זו שרדו רק גשרי אבן ומבנים שמכונים צ'ארדה (csárda). ב-1809 נבנה גשר זאדור בדרום הפארק, ובו היו תשע קשתות. עם זאת, ב-1830 נהרסו שני קצות הגשר בשיטפון שפקד את הפארק, והגשר נותר במצבו זה עד היום. גשר תשע הקשתות שנבנה בהורטובאג' בין 1827 ל-1833 הוא גשר האבן הארוך ביותר בהונגריה שעדיין קיים, והוא החליף גשר עץ קדום יותר שהיה קיים מאז המאה ה-14.
מבני הצ'ארדה הם פונדקים שנבנו במאה ה-18 ובמאה ה-19 עבור הנוסעים שעברו בשטחי הפארק. כל צ'ארדה היה מורכב בדרך כלל משני מבנים חד-קומתיים שנבנו זה מול זה, וגגם היה עשוי מרעפים או מאריחים. אחד מן המבנים הכיל טברנה שממנה הייתה גישה למרתף יינות ולעיתים גם חדרי שינה, ובמבנה נגדי היו אורווה לסוסים ומקום אחסון למרכבות.
לדניצה-ואלטיצה
הנוף התרבותי לדניצה-ואלטיצה (בצ'כית: Lednicko-valtický) הוא אזור גאוגרפי המשתרע על-פני שטח של 283.09 קמ"ר בדרום מוראביה שבצ'כיה, בקרבת הערים ברז'צלב ומיקולוב. האזור הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1996, והוא שוכן בקרבת השמורה הביוספרית פאלאווה, שהוכרזה גם היא כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
היסטוריה.
בני האדם החלו להתיישב באזור לדניצה-ואלטיצה בתקופה הפלאוליתית, ובמאות השנים שלאחר מכן הניחו את היסודות לנתיב הסחר שחיבר בין הים הבלטי לבין הים התיכון.
במאה ה-8 לספירה הוקמה באזור מדינת מוראביה הגדולה, שלימים הפכה לחלק מבוהמיה. באמצע המאה ה-13 עברה לדניצה לשליטתו של בית ליכטנשטיין (על שמו קרויה נסיכות ליכטנשטיין המודרנית), ובמאה הבאה עברה גם ואלטיצה לשליטת משפחת המלוכה. היה זה תחילת התהליך שבמסגרתו צברה השושלת את הונה הרב וזכתה למעמד בכיר. בתחילת המאה ה-17 הוכרז קרל הראשון כדוכס ליכטנשטיין. הוא הקים את בית מגוריו הראשי בעיר ואלטיצה, ואת בית הנופש שלו לעונת הקיץ הקים בלדניצה. שתי האחוזות של קרל אוחדו עם אחוזת ברז'צלב, והפכו לאחוזת מגורים אחת ששירתה את שושלת ליכטנשטיין והדגישה את עוצמתה ואת עושרה.
תחילת החיבור בין האחוזות החלה במאה ה-17 כאשר שדרות רחבות ידיים חיברו את אחוזת ואלטיצה עם חלקים מהאחוזה, ובמאה ה-18 נמשך פיתוח רשת הרחובות והשדרות. בתחילת המאה ה-19 יישם הנסיך יוהאן יוזף הראשון את סגנון הגן האנגלי באחוזותיו, והושפע בעיקר מעבודותיו של האדריכל לנסלוט בראון. האלמנטים העיקריים שהוספו לנוף בתקופה זו היו הגבהתו של פארק לדניצה, הקמת גנים אנגליים נוספים, וכן חפירת תעלה.
תיאור.
הנוף התרבותי של לדניצה-ואלטיצה מבוסס על שתי האחוזות המרכזיות השוכנות בו והיישובים הצמודים אליהן - לדניצה וואלטיצה. בשנת 1725 חוברו שני היישובים באמצעות שדרת בזרוץ'. על הנתיב המחבר את היישובים שוכנות ברכות לדניצה, ועל חלקים ניכרים מהשטח גדלים עצי אורן כשבאזור הסמוך לגדות הנהר דאיה גדל יער. מבנים נוספים שהוקמו באזור, ולעיתים שימשו כבקתות ציד, הם:
טירת ואלטיצה נבנתה לראשונה בסגנון ימי הביניים, ובמשך השנים היא שופצה וחודשה בסגנון הרנסאנס, המנייריזם והבארוק. אחד מאדריכלי הבארוק הבולטים ביותר שעבדו על הטירה הוא יוהאן ברנהרד פישר פון ארלך. בטירת לדניצה כמעט ולא ניתן להבחין מרחוק בשל המינרט הגבוה המסתיר אותה. בנייתה של טירת לדניצה החלה ב-1570, ובמשך השנים הוספו לה תוספות בסגנון הבארוק, בסגנון הקלאסי ובסגנון הנאו-גותי. באמצע המאה ה-19 חודשה הטירה בסגנון התחייה הגותית.
הנוף של לדניצה-ואלטיצה כיום הוא תערובת בין סגנון הבארוק לסגנון הרומנטי. המבנים השונים ממוקמים במקומות גבוהים ומשתלבים בנוף הטבעי וזה עם זה. החלק הטבעי של האזור מאופיין במגוון גדול של מיני עצים מקומיים ולא-מקומיים. מרבית העצים נשתלו מסביב לאחוזות ובסמוך לגדות בריכות המים שבין לדניצה וואלטיצה. ההבדלים בממדי העצים וצבעם נוצלו אף הם לצורך עיצוב הנוף.
טלץ'
טלץ' (צ'כית: Telč) היא עיירה בדרום מוראביה שבצ'כיה. העיירה נוסדה במאה ה-13 כמבצר המגן על הצומת שדרכה עברו נתיבי מסחר עמוסים שחיברו בין בוהמיה, מוראביה ואוסטריה. כיום מונה אוכלוסיית העיירה כ-6,000 תושבים, והיא מפורסמת בזכות הארמון בסגנון הרנסאנס שנבנה במאה ה-17 והגן האנגלי הסמוך לו, בכיכר העירונית שהיא כיכר ארוכה עם בנייני בארוק ורנסאנס שלהם גמלונים וארקדות גבוהים. המרכז ההיסטורי של העיירה, לרבות הכיכר, הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1992.
היסטוריה.
תאריך הקמתה של טלץ' אינו ידוע בוודאות. בימי הביניים המוקדמים היה יישוב קטן באזור סטארה מסטו, אך האזכור הראשון של העיר במסמך כלשהו הוא רק משנת 1333 לכל המוקדם, שבה הייתה התייחסות לטירה גדולה באזור של העיר. לאחר מכן מוזכרת טלץ' במסמך מ-1339 כתמורה שניתנה על ידי קרל הרביעי ליינדז'יך מהראדץ תמורת הטירה בעיירת הגבול באנוב. הקמת המבנים השונים כגון הטירה והכנסייה מסביב לכיכר המרכזית מיוחסות למנהארט מהראדץ. החל מאמצע המאה ה-14 החלה העיר להתפתח במהירות, קיבלה היתרים מקרל הרביעי להטיל עונש מוות ולערוך ירידים שנתיים, אך במקביל סבלה משורה של אסונות כגון שרפה גדולה ב-1386 ומהמלחמות ההוסיטיות. במאה ה-15 הוענקו לטלץ' זכויות נוספות כגון הזכות להקים מבשלת שיכר ולמכור מלח.
טלץ' והטירה שלה המשיכו לשגשג תחת שלטונו של איש האצולה זכריאס מהראדץ, שנטה לסגנון אדריכלות הרנסאנס ושיפץ מחדש את הטירה הגותית ברוח זו וחיבר אותה לשאטו חדש שנבנה אף הוא בסגנון רנסאנסי. הבנאים שהובאו מאיטליה עבדו גם אצל סוחרי העיר, שיפצו את בתיהם הגותיים ובנו אותם מחדש עם חזיתות וארקדות. תנופת הבנייה באותה תקופה כללה גם את הקמתם של בריכות מים ובית חולים. זכריאס מת ללא יורשים זכרים. יורשו היה וילם סלאבאטה, שהיה בעלה של לוצי אוטיל, אחותו של זכריאס. תקופת שלטונה של משפחת סלאבאטה הייתה במקביל למלחמת שלושים השנים, במהלכה ספגה טלץ' נזקים רבים מהצבאות של שוודיה ושל האימפריה הרומית הקדושה ואף הייתה נתונה לשלטון כיבוש קצר-ימים ב-1645. אף שהגברים למשפחת סלאבאטה שלטון בטירה ובעיירה, נודעה גם השפעה חשובה לרוזנת פרנטישקה ממגאו, אלמנתו של השליט יאצ'ים. פרנטישקה הביאה לעיירה חברים אחדים מהמסדר הישועי, ב-1655 בנתה עבורם מכללה ישועית בסמוך לטירה וכעבור שנתיים הקימה עבורם כנסייה חדשה. תמיכתה בישועים נמשכה גם בשנים הבאות, והיא הקימה עבורם מבנים ומוסדות נוספים. שלטונה של משפחת סלאבאטה הסתיים מאחר שגם לה לא היו יורשים זכרים לאחר מות יאן קארל יאצ'ים, בנה האחרון של פרנטישקה.