רוב פרטי חייו של אוטאמרו לא ידועים, למרות היותו מחשובי אמני יפן במאה ה-18. זאת, מכיוון שאוקיו-אה נחשבה לאמנות המעמדות הנמוכים, לפי ההיררכיה של החברה המעמדית בתקופת שוגונות טוקוגאווה.
שנת הולדתו המשוערת של אוטאמרו היא 1753. הערים קיוטו, אדו, ואוסקה הוצעו כולן כמקום הולדתו אך סביר להניח שנולד בחבל ארץ כפרי של יפן .
לא ידוע מי היו הוריו ומהו מעמדה ומוצאה של משפחתו, אך ידוע ששם משפחתו היה קיטגאווה. עוד בילדותו הפך לחניך של טוריאמה סייקיאן (鳥山 石燕) שהיה מורהו הרשמי היחיד. טוריאמה היה צייר אשר למד בעבר באסכולת קאנו, עסק בשירה, עיצב אלבומים והתרועע עם שחקנים, משוררים ומחזאים. בין מכריו היה המוציא לאור צוטאיה ג'וזאבורו (Tsutaya Juzaburo), בין המוציאים לאור המשפיעים ביותר בתקופת אדו . פגישה בין צוטאיה ג'וזאבורו לאוטאמרו תניב שיתוף פעולה פורה ביותר.
כמו אמנויות רבות אחרות, גם הדפסי העץ הגיעו ליפן מסין. תחילה היו אלה ספרים בודהיסטים מסין, שהיו ידועים ביפן מהמאה ה-8. הדפסים בודהיסטיים של אלוהויות שונות הוכנו ביפן וחולקו חינם למאמינים במקדשים. מאחר שהיו אלה הדפסים ולא ציורים, ניתן היה ליצרם בכמויות גדולות ובמחיר נמוך.
ערכם האמנותי של ההדפסים נחשב נמוך בעיני מלומדים והיו אלה אנשי העיר, מעמד הסוחרים ובעלי המלאכה במאה ה-17 שאימצו את ההדפסים, אשר תיארו את תושבי רובעי השעשועים ונקראו "תמונות העולם המרחף" או אוקיו-אה, ביפנית.
באדו פרחה אמנות הדפסי העץ, והדפסי "נישיקי-אה" (Nishiki-e) "תמונות ברוקד", נוצרו על ידי אמנים כמו הרונובו (Harunobu).
עבודותיו.
עבודותיו הראשונות של אוטאמרו שפורסמו היו לתיאטרון הקבוקי והדפסי תמונות של שחקנים. אוטאמרו התכחש מאוחר יותר לעבודתו זו וטען שמעולם לא יצר הדפסים לתיאטראות קבוקי.
סגנונו של אוטאמרו בשנות ה-70 של המאה ה-18 הושפע מהאמנים קאצוקאווה שונשו (勝川 春章) וקיטאו שיגמאסה (北尾 重政). שסגנונם ניכר בעבודותיו משנים אלה.
בשנות ה-80 של המאה ה-18 החל לשתף פעולה עם צוטאיה ג'וזאבורו המוציא לאור ויחד החלו לפרסם הדפסים ועבודות איור בסגנון ששילב השפעות מאמני אוקיו-אה אחרים, בייחוד טוריאי קיוינאגה (鳥居 清長) עם סגנונו של אוטאמרו. הוא החל ליצור הדפסי עץ המתארים נשים יפות ותמירות, המסמלות אידיאל יופי. בהמשך הוא החל ליצור הדפסים שתיארו נשים ספציפיות, כמו מלצריות מפורסמות בבתי תה וקורטיזנות נחשקות. בנוסף לתיאורי נשים, יצר אוטאמרו אלבומים עם איורי ציפורים, חרקים וצמחים שהראו נטייה לריאליזם, יכולת התבוננות מעמיקה וקרבה לטבע.
בהמשך, אוטאמרו יצר הדפסי עץ של נשות רובע השעשועים ברגעים אינטימיים, מנקודת מבט פרטית מאוד של אדם הבקיא באורחות חייהן של הקורטיזנות. דמויותיו עוסקות בקריאה, קליגרפיה, רחצה, סידור שיער ומלבושים, כאשר אוטאמרו מצליח להעביר דקויות רגשיות כמו הרהורים, ציפייה, התרגשות ותשוקה, אשר מובחנים בהבעות הדמויות בהדפסיו.
אוטאמרו נטה להתמקד בפלג גופן העליון של דמויותיו, פרטי הביגוד מוקפדים והדגש בהדפס הוא על מאפייניהן הפיזיים של הדמויות.
אוטמארו יצר גם הדפסים המציגים קבוצות נשים, ראוי לציון מבין אלה הוא הטריפטיך "אורחות ללילה" (Overnight Guests) המציג שש נשים, בקומפוזיציה בה שלוש נשים ישובות ושלוש עומדות. ישנה תחושת חמימות וביתיות בין הדמויות, והשימוש בצבעי ירוק, אדום, ורוד ושחור יוצר צבעוניות רכה.
ככל הנראה במהלך שנות השלושים לחייו נישא אוטאמרו אך נישואין אלה לא האריכו ימים.
היה זה חברו ומעסיקו צוטאיה ג'וזאבורו שסידר את הנישואין. ב-1790 אישה ששמה נקשר לאוטאמרו נפטרה. (לא ידועה מידת הקרבה ביניהם).
בשנות ה-90 של המאה ה-18 הגיע אוטאמרו לשיא בשלותו כאמן "נישיקי-אה" של האוקיו-אה. הוא פיתח סגנון ייחודי לו ותיאר דמויות כגון קורטיזנות יפיפיות, זונות מדרגות שונות, אמהות וילדיהן (נושא חוזר בעבודותיו של אוטאמרו), שולות צדפים ומעבדות פקעות משי.
בשנות ה-80 של המאה ה-18 פורסמו רפורמות קנסאי (1787-1793) של השוגונות, שנועדו לשפר את המצב הכלכלי ביפן, לרומם את מעמד הסמוראי המתדרדר ולאכוף את החוקים על מעמד אנשי העיר. צנזורה ואיסורים שונים פגעו בעולם ההוצאה לאור באדו. סופרים ומו"לים שונים נענשו ואף נאסרו, ביניהם צוטאיה ג'וזאבורו, שמחצית מרכושו הוחרם ופעילותו כמו"ל הוגבלה במידה רבה.
למרות הקשיים, צוטאיה ג'וזאבורו הצליח להתאושש ממכות אלה והחל לפעול ביתר שאת, תוך טיפוח כישרונו של אוטאמרו ועידודו לפתח טכניקות חדשות.
אוטאמרו אכן פנה לכיוון חדש, טכניקת "תמונות פנים גדולות" (Okao-e).
ייחודן של יצירותיו בטכניקה זו היה התמקדות בפלג הגוף העליון ובפנים ויצירת אשליה של תחושת רכות של העור. שיא יצירתו בסגנון זה בולט בסדרת הדפסים שפורסמה בשנים 1792-1793 ונקראה "Great Love Themes of Classical Poetry". בשנת 1797 מת צוטאיה ג'וזאבורו, ועם מותו החלה התדרדרות בקריירה של אוטאמרו.
בשנת 1804 פרסם אוטמארו סדרת הדפסי נישיקי-אה המציגים את המצביא טויוטומי הידיושי וחמש פילגשיו, נושא שנאסר להצגה בספרות ובתיאטרון על ידי השלטונות והצנזורה. הדבר לא עבר בשתיקה ואוטאמרו נכלא לשלושה ימים ובילה עוד חמישים יום בידיים אזוקות.
מותו ומורשתו.
אוטאמרו נפטר בשנת 1806. גופתו נקברה במקדש סנקוג'י (Senkoji) באדו תחת השם שואן ריוקו שינשי (Shoen Ryoko Shinshi).
עבודותיהם של אוטאמרו ואמני הדפסי עץ יפנים אחרים בני המאות ה-17-19 החלו להגיע למערב באמצע המאה ה-19, הוצגו בתערוכות בבירות אירופה והשפיעו על יצירתם של אמנים כמו דוקטור לאמנות טומוקו קאשיקי, אדגר דגה ומארי קאסאט. כתוצאה מהכרות זו עם אמנות יפנית בכלל וז'אנר האוקיו-אה בפרט צמח באירופה זרם הג'פוניזם שהשפיע רבות על האמנות המערבית.
ניד פור ספיד
גוסטאבו בוקולי
יקיר העיר חיפה
יקיר העיר ירושלים
ישיבת לומז'ה
ישיבת לוֹמְזָ'ה (מבוטאת לוֹמְזֶ'ה) הייתה ישיבה שפעלה בעיר לומז'ה. הישיבה הוקמה בשנת 1883 על ידי רבי אליעזר שולביץ שהיה מתלמידי רבי ישראל מסלנט - ועל כן הייתה אחת מישיבות תנועת המוסר. כששכנה בעיר לומז'ה הישיבה מנתה בממוצע כחמש מאות תלמידים וכמה עשרות אברכים. סניף של הישיבה הוקם בפתח תקווה בשנות ה-20 של המאה ה-20. הישיבה בלומז'ה נסגרה בשואה וזו שבפתח תקווה הפכה לכולל אברכים.
היסטוריה.
בפולין שהייתה רובה ככולה חסידית, פעלו מעט ישיבות בהן למדו תלמוד בצורה אינטנסיבית, והישיבות שהיוו בתי-יוצר לתלמידי חכמים באותה התקופה פעלו בעיקר בליטא ובבלארוס. רבי אליעזר שולביץ החליט להקים ישיבה שתהווה מרכז למדני בפולין ובחר בעיר לומז'ה שהייתה ליטאית בחלקה. בתחילת דרכה עברה הישיבה ממבנה למבנה, אולם בשנת תרמ"ט (1889) הצליח רבי אליעזר שולביץ, באמצעות אדם עשיר ורבי זרח ראובן ברוורמן, לאסוף די כסף כדי לבנות קומפלקס שכלל בניין מרכזי וסביבו בניינים קטנים לאחסון התלמידים. באיסוף הכסף להקמת הישיבה וגם בהמשך לצורך האחזקה השוטפת, הסתייע רבי אליעזר שולביץ במשולחים שהסתובבו באירופה.
הישיבה נתקלה בהתנגדות מקומית משתי סיבות: הן כי הייתה ישיבה ליטאית באופייה בלב פולין החסידית, והן כי סחפה אחריה צעירים רבים - דבר שהוביל לירידת קרנן של הישיבות המקומיות הוותיקות. התנגדות זו לא הובילה לעצירת התפתחותה המהירה ודעכה עם הזמן, ולבסוף גם ראשי הישיבה המקומיים עודדו את תלמידיהם להמשיך בישיבת לומז'ה.
כבר עם הקמת הישיבה החליט רבי אליעזר שולביץ על מספר צעדים שיעזרו לבסס את מעמדה של הישיבה ולהביא אליה את טובי התלמידים. הוא הקים באזור 12 ישיבות קטנות, ראשי הישיבות הקטנות הללו המליצו בפני רבי אליעזר שולביץ על תלמידיהם הטובים, והוא מצידו גם ערך ביקורי פתע בהן. כל תלמיד שניגש לבחינת כניסה לישיבה היה צריך להביא עמו המלצות מרב העיר וממורהו, וכן את רשימת המסכתות שלמד. בעת המבחן היה צריך התלמיד לקרוא ולהסביר קטע אקראי מתוך אחת המסכתות שברשימה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הישיבה נדדה ונתפזרה בעיירות שונות במרחבי אוקראינה: חרקוב, פרילוקי, סמיאטיץ ולבסוף חזרה ללומז'ה. אך מאז הידרדר מצבה של הישיבה והיחס כלפיה וכלפי יהודים בכלל היה נגוע באנטישמיות. בעקבות כך, עלה רבי אליעזר שולביץ בשנת תרפ"ב (1922) לארץ ישראל, ובמקביל לפעילות הישיבה בעיר לומז'ה הקים בשנת תרפ"ו (1926) סניף בפתח תקווה. מעמד חנוכת בית המדרש של הישיבה נערך בכ"א בסיון תר"צ בנוכחות הראי"ה קוק והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. באותה תקופה למדו בישיבה כ-60 בחורים.
ראשי הישיבה בפתח תקווה היו רבי יחיאל מרדכי גורדון עד שעזב לארצות הברית וחזר שנתיים לפני פטירתו. תשכ"ה (1965) - ורבי ראובן כץ,שכיהן כרב העיר, נתבקש על ידי הרב גורדון לקחת את המושכות בראשות הישיבה, בשנים אלו ישיבה פרחה ובסיועו של רבי ראובן הצליחו לעלות ארצה טרום מלחמת העולם השנייה, טובי הלמדנים שבישיבות באירופה, שלאחר מכן הפכו לראשי ישיבות ורבני ערים, כמו כן עמד הרב משה לייב עוזר, גם הוא חתן של הרב שולביץ, שנוסף על כהונתו כר"מ, שבה החל עוד בלומז'ה, עסק גם בניהול הישיבה בפועל עד פטירתו בז' באדר ב' תשכ"ה. הרב אלעזר מנחם שך שימש כר"מ בישיבה, עד שעבר ללמד בישיבת פוניבז'. לאחר פטירת רבי ראובן כץ מונה לכהן בראשות הישיבה בנו רבי אהרון כץ שכיהן לצידו של רבי יחיאל מרדכי גורדון שחזר ארצה, אולם הישיבה לא שרדה לאורך זמן ובמקום ישנם כוללי אברכים.
שיטת המוסר בישיבה.