הוגים רבים מתחומים שונים כמו קארל מרקס, מקס וובר או אמיל דורקהיים העריכו שעם התחזקות המדע והתעשייה, המדע והטכנולוגיה יהפכו לנפוצים במדינות העולם וידחקו את מקומה של הדת, מכיוון שהדת יוחסה על ידם לפתרון שנועד לתקופה בה החיים היו מלאי סכנות, אובדן וחוסר וודאות, והדת אפשרה לאנשים לחוש שיש להם דרך להשפיע על המציאות. גם אם אכן התחולל תהליך של חילון במדינות אליהן הגיעה הקידמה המדעית, בפועל התוצאה הייתה מורכבת יותר, ובוודאי שלא התממשה התחזית במהירות שהעריכו, בין היתר מכיוון שהיחס לדת רגשי יותר מאשר קוגניטיבי. במקביל, מנהיגים רוחניים שונים הביעו חשש שאם תחלש מידת הדתיות בחברה, הדבר יוביל לאבדן היציבות בחברה ולעלייה בפשיעה ובשחיתות. כאשר נחלשה מידת הדתיות במדינות רבות התברר שהקורולציה הפוכה, ובדרך כלל המדינות הפחות דתיות היו אלו בהן שיעורי השחיתות והפשיעה נמוכים משמעותית, ככל הנראה מכיוון שהמדיניות העניות יותר נוטות להיות גם דתיות יותר וגם מושחתות ומסוכנות יותר.
במאה ה-20 משטרי הגוש המזרחי הקומוניסטי, וסין הקומוניסטית, היו אנטי-דתיים. התפרקות ברית המועצות לקראת סוף המאה גרמה לעליה מסוימת במידת הדתיות במדינות שהיו חלק מהגוש הסובייטי בשנים לאחר ההתפרקות, עליה שמיוחסת במידה מסוימת לירידה בביטחון הכלכלי והפסיכולוגי שלווה לנפילת המשטר הקומוניסטי. מגמה זו, ועלייתו של האסלאם הפוליטי - שהגיע לשיא השיח העולמי באסון התאומים בשנת 2001 - הובילו לתפיסה מקובלת שצפתה את התחזקות הדת במאה ה-21. ניתוח סקרים שבוצעו בין השנים 2007-1981 ב-49 מדינות המאכלסות כ-60% מאוכלוסיית העולם, ובדק את מידת החשיבות שמייחסים תושבים לדת ולאלוהים, אמנם לא מצא התחדשות אוניברסלית של עליית הדתיות, אך העלה ממצאים מורכבים לפיהם ב-33 מבין המדינות הייתה עליה יחסית במידת הדתיות - במיוחד במדינות המתפתחות ובמדינות קומוניסטיות לשעבר. במקביל, מרבית המדינות בעלות הכנסה גבוהה יותר לנפש חוו ירידה במידת הדתיות, אם כי לא כולן - ממצא שהחליש את התפיסה לפיה התפשטות התיעוש והידע המדעי בהכרח מובילים לירידת מידת הדתיות.
בהמשך המחקר, בו נותחו סקרים בשנים 2019-2007 באותן 49 המדינות הראה תמונה שונה, לפיה תושביהם של 43 מבין המדינות שנסקרו הפכו לפחות דתיים בממוצע. בשנים אלו היחלשות הדתיות נצפתה גם במדינות מתפתחות רבות וגם בחלק מהמדינות הקומוניסטיות לשעבר. השינוי הגדול ביותר בהיחלשות הדת נמדד בקרב הציבור של ארצות הברית - מדינה שמתייחסים אליה בדרך כלל בתור הדוגמה המובהקת לכך שניתן לקיים מדינה מפותחת עם אוכלוסייה דתית. בין הסיבות שמציעים לשינוי המגמה הוא הגעתם של כמות הלא-דתיים למסה קריטית בקרב קבוצות מסוימות של האוכלוסייה שיוצרת נטייה קונפורמית להתרחקות מהדת, וכן עלייה משמעותית שנמדדה במחקר לגבי עוצמתן של תפיסות ליברליות שקוראות תגר על התפיסות הדתיות השמרניות.
בוברקה
בוברקה (באוקראינית: Бібрка; בפולנית: Bóbrka; בגרמנית: Prachnik; ביידיש: בויברקע) היא עיר במחוז לבוב במערב אוקראינה. במהלך תולדותיה הייתה העיר בשליטת ממלכת פולין (1569-1385) , האיחוד הפולני-ליטאי, האימפריה האוסטרית, האימפריה הרוסית וברית המועצות. יש סברה ששם העיר נובע מהבונים ששוכנים בביצות בנהרות הסמוכים והיוו מטרה לציד בימי הביניים.
תולדות היישוב.
לראשונה מוזכר שמה של העיר במסמכים משנת 1211, בהתייחסות לכפרים באזור גליציה וווהלין.
במאה ה-15 קיבלה בוברקה זכויות עיר מהמלך קז'ימייז' הרביעי, והותר לעיר לערוך ירידים פעמיים בשנה ולייצר בירה. בסוף המאה חרבה העיר בשרפה. רק בתחילת המאה ה-17 השתקמה העיר, אך ב-1638 עדיין קיבלה מהסיים פטור זמני מתשלום מיסים. פלישות השוודים באמצע המאה ה-17 גרמו שוב לחורבנה של בוברקה. ורק באמצע המאה ה-18 שוב השתקמה.
במאה ה-19 הוקמו בעיר בתי ספר ומפעל טקסטיל, וחיו בה כ-3,000 תושבים. לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה בוברקה חלק מהרפובליקה העממית של מערב אוקראינה שהתקיימה פחות משנה. לאחר מכן הייתה בוברקה חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית בברית המועצות. בתקופת השלטון הסובייטי הוקם בעיר בית כלא לאויבי המשטר.
יהודי בוברקה.
תולדות הקהילה.
בשנת 1717 שילמה הקהילה היהודית בעיר מס גולגולת של 473 זהובים, והייתה כפופה לקהילת לבוב. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-18 התכנסו בעיר ישיבות מטעם ועד ארבע הארצות. יהודי העיר עסקו ברובם במסחר ובפונדקאות.
החל משנות ה-80 של המאה ה-19 היגרו רבים מיהודי העיר לארצות הברית. רוב יהודי העיר היו מחסידות בלז, ומיעוטם מחסידות סטרטין. בשנת 1895 קמה בעיר אגודת "אהבת ציון", וב-1908 הוקם בעיר סניף של פועלי ציון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי העיר במיוחד בעת הכיבוש הרוסי, כאשר החיילים הרוסים שרפו בתים רבים של יהודים, לרבות כל בתי התפילה בעיר, למעט בית הכנסת הגדול. כמו כן, האוכלוסייה המקומית בעיר השתתפה בביזת בתי היהודים, ויהודי העיר הואשמו בהרעלת בארות, ובמאי 1919 התעללו חיילי הצבא הכחול ביהודים בעיר.
בין מלחמות העולם פעלו בעיר מפלגות ציוניות, וכן תנועות נוער ציוניות, ובהן השומר הצעיר וגורדוניה, ובשנת 1920 עלו כמה עשרות צעירים מבני העיר לארץ.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בבוברקה למעלה מ-1,800 יהודים. בספטמבר 1939 כבש הצבא האדום את העיר, והשלטון הסובייטי הגלה יהודים רבים לתוככי ברית המועצות.
בשואה.
במבצע ברברוסה, ביוני 1941, כבשו הגרמנים את העיר. מיד לאחר מכן, ערכו תושבי העיר האוקראינים פוגרום בו רצחו עשרות יהודים, וכעבור מספר ימים, 63 יהודים נוספים נרצחו בידי הגרמנים.
ביום 10 ביולי צוו יהודי העיר לשאת על זרועם סרט עם מגן דוד, והוקם בעיר יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים דברי ערך וסחורות, ולספק יהודים לעבודות כפייה.
באוגוסט 1942 ריכזו הגרמנים בעיר מאות יהודים מיישובים בסביבה, וגירשו כ-2,700 יהודים מהעיר למחנה ההשמדה בלז'ץ, לאחר שהוחזקו שעות רבות בכיכר העיר עם ידיהם על ראשם. מספר הנספים באקציה היה כ-200.
לאחר הגירוש הוקם בעיר גטו, ובדצמבר היו בו כ-1,900 יהודים, לרבות מאות מגורשים יהודים נוספים מהסביבה. כ-1,200 מיושבי הגטו הועברו באותו החודש לבלז'ץ, וכ-140 נרצחו בגטו. לאחר מכן, הוקף הגטו בגדר תיל, והתפתחו בו תנאי רעב קיצוניים, לצד מגיפות.
באפריל 1943 נורו יתר יהודי הגטו, לרבות אנשי היודנרט, בבור שנאלצו לחפור בכפר הסמוך וולובה , וכ-160 יהודים הועברו למחנה ינובסקה. לאחר חיסול הגטו, ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד אחר יהודים שהסתתרו ביערות הסמוכים לעיר.
מיהודי העיר שרדו כ-20 איש שהסתתרו ביערות, וכ-40 איש שנמלטו לברית המועצות.
תוכנית המצטיינים של אוניברסיטת חיפה
תוכנית המצטיינות והמצטיינים של אוניברסיטת חיפה היא תוכנית דו-חוגית לסטודנטים מצטיינים בתואר ראשון אשר מעודדת את תלמידיה להפוך לחוקרים רב-תחומיים מובילים באקדמיה. התוכנית נודעה בעבר בשם "ב.א. מצטיינים" ונכון לשנת 2014, מכונה תוכנית "אופקים" למצטיינים.
התוכנית מאפשרת לתלמידיה חופש מלא בבחירת קורסים מכל החוגים והפקולטות של אוניברסיטת חיפה (כולל קורסים לתואר שני וסדנאות יצירה), זאת בנוסף למספר קורסים ברמה גבוהה המיוחדים לתוכנית, לימודי שפה זרה, השתתפות בסמינרים מחלקתיים, וסיורים לימודיים בישראל ומחוצה לה. התוכנית נלמדת במקביל לחוג ראשי נוסף מן האוניברסיטה לבחירת התלמיד. התוכנית גם מאפשרת לתלמידיה להשתלב במחקר ובפעילות חברתית למען הקהילה ומעניקה על-כך נקודות זכות.
התוכנית נוסדה בשנת 1976 על ידי פרופ' אביתר נבו. ראש התוכנית נכון לשנת 2017 הוא ד״ר אוֹרי אמיתי מהחוג להיסטוריה כללית. ראשי התוכנית בעבר כללו את ד"ר ניסים גל מהחוג לתולדות האמנות, פרופ' מינה עברון מהחוג לארכאולוגיה, פרופ' יוסי ציגלר מהחוג להיסטוריה כללית, פרופ' שלמה ברזניץ מהחוג לפסיכולוגיה, פרופ' סופיה מנשה מהחוג להיסטוריה כללית, פרופ' רון רובין מהחוג להיסטוריה כללית, פרופ' אילנה זינגר מהחוג לשפה וספרות צרפתית, פרופ' עודד בלבן מהחוג לפילוסופיה, וד"ר יוג'ין וינר מהחוג לסוציולוגיה.
מבנה הלימודים.
היקף הלימודים בתוכנית הוא 60 נקודות זכות אקדמיות (זאת בנוסף לנקודות הזכות הנדרשות על ידי החוג השני), ואלו מורכבות מן החלוקה הבאה:
כל הקורסים המיוחדים של התוכנית הם עתירי קריאה. ב-6 קורסים ישנה גם חובת הגשת עבודה. בשני קורסים ישנה אפשרות להמיר את העבודה במבחן בית.
לתלמידים ניתן חופש בחירה רב ממגוון הקורסים הנלמדים באוניברסיטה, אך זו צריכה להיות מושכלת. במידת הצורך יסייע ראש התוכנית בהכוונת הבחירה ובמיקודה כך שתשרת את תוכניותיו העתידיות של התלמיד במחקר אקדמי. התלמידים גם יחויבו ללמוד שפה זרה במהלך שני סמסטרים לפחות ויעודדו להעמיק את לימודי השפה הזרה במסגרת אופציית הבחירה.
על התלמידים לסיים את לימודיהם בתוכנית בציון סופי משוקלל של 86 ומעלה. תנאי מעבר משנה לשנה הוא צבירת 14 נ"ז לפחות (כולל שלושה קורסים לפחות של התוכנית) בממוצע של 86 ומעלה. בסוף שנה ג' יגישו התלמידים פרויקט מחקרי מסכם לאחר שהציגו את עיקריו לפני תלמידי התוכנית. תוכנית הפרויקט והנחייתו על ידי אחד ממורי האוניברסיטה יקבעו לקראת סוף שנה ב'.
דרישות קבלה.
לתוכנית מתקבלים מדי שנה עד חמישה עשר תלמידים בעלי ציון סכם גבוה במיוחד בבגרות וב (720 ומעלה). בנוסף, נדרשים המועמדים להגיש חיבור אישי ולעבור לראיון אצל ראש התוכנית.
מלגות לסטודנטים.