יחסי גרמניה–סומלילנד הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לרפובליקה של סומלילנד. בין שתי המדינות אין קשרים רשמיים, וגרמניה רואה בסומלילנד חלק מסומליה.
היסטוריה.
ב-2002 שקלה גרמניה להכיר בסומלילנד ולהקים בסיס צבאי במדינה. עם זאת בסופו של דבר היא לא עשתה זאת ובמקום זאת הקימה בסיס צי בג'יבוטי. ספינות הצי הגרמני כבר פעלו מברברה שבשטח סומלילנד. בספטמבר 2012, במיני-פסגה בנושא המצב בסומליה בשולי העצרת הכללית של האו"ם, אישרה ממשלת גרמניה מחדש את תמיכתה המתמשכת בממשלת סומליה, בשלמותה הטריטוריאלית ובריבונותה. בשנת 2019, ביקר שגריר גרמניה בקניה ובסומליה בהרגייסה ונפגש עם מוסא ביחי עבדי, נשיא סומלילנד.
חלוקת האימפריה העות'מאנית
חלוקת האימפריה העות'מאנית (30 באוקטובר 1918 – 1 בנובמבר 1922) היה אירוע גאופוליטי שהתרחש כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה וכיבוש איסטנבול בידי חיילים בריטים, צרפתים ואיטלקיים בנובמבר 1918. החלוקה תוכננה במספר הסכמים שנעשו על ידי מדינות ההסכמה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, בעיקר בהסכם סייקס-פיקו, שנחתמו לאחר שהאימפריה העות'מאנית הצטרפה לגרמניה והקימה יחד את הברית העות'מאנית-גרמנית. הקונצרן העצום של טריטוריות ועמים שהיוו בעבר את האימפריה העות'מאנית חולק לכמה מדינות חדשות. האימפריה העות'מאנית הייתה המדינה האסלאמית המובילה מבחינות גאופוליטיות, תרבותיות ואידאולוגיות. חלוקת האימפריה העות'מאנית לאחר המלחמה הובילה לשליטה של מדינות מערביות, כגון בריטניה וצרפת, במזרח התיכון, ולהיווצרות העולם הערבי המודרני וטורקיה. ההתנגדות להשפעת המעצמות הללו הגיעה בעיקר מהתנועה הלאומית הטורקית, אך לא התפשטה בשאר המדינות הפוסט-עות'מאניות עד לתקופת הדה-קולוניזציה המהירה לאחר מלחמת העולם השנייה.
ההקמה של מדינות חסות בעיראק ובארץ ישראל, והצעת החלוקה של סוריה לאורך קווים קומונליים, נחשבת כחלק מהאסטרטגיה הגדולה יותר של הבטחת המתיחות במזרח התיכון, ובכך הצריכה את תפקידן של מעצמות קולוניאליות מערביות (באותה תקופה בריטניה, צרפת ואיטליה) כמתווכות לשלום וספקות נשק. מנדט חבר הלאומים העניק את המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון, המנדט הבריטי על מסופוטמיה (כיום עיראק), וכתב המנדט שהתפצל מאוחר יותר למנדט הבריטי על ארץ ישראל ולאמירות עבר הירדן (1921–1946). שטחיה של האימפריה העות'מאנית בחצי האי ערב הפכו לממלכת חג'אז, שניתנה לסולטנות נג'ד (כיום ערב הסעודית), ולממלכה המותוואכלית של תימן. שטחיה של האימפריה בחופיו המערביים של המפרץ הפרסי סופחו על ידי ערב הסעודית (אל-אחסה וקטיף), או נותרו מדינות חסות בריטיות (כווית, בחריין וקטר).
לאחר שהממשלה העות'מאנית התמוטטה לחלוטין, ב-1920, חתמו נציגיה על הסכם סוור, שהיה מחלק חלק ניכר משטחה של טורקיה של ימינו בין צרפת, בריטניה, יוון ואיטליה. מלחמת העצמאות של טורקיה אילצה את מעצמות מערב אירופה לחזור לשולחן המשא ומתן בטרם ניתן יהיה לאשרר את ההסכם. מערב אירופה והאספה הלאומית הגדולה של טורקיה חתמו ואשררו את הסכם לוזאן החדש ב-1923, שהחליף את חוזה סוור מבחינת הנושאים הטריטוריאליים. נושא אחד לא פתור עסק במחלוקת בין ממלכת עיראק לרפובליקה של טורקיה על השליטה בווילאייט מוסול, והוא נוהל מאוחר יותר בחסות חבר הלאומים ב-1926. הבריטים והצרפתים חילקו ביניהם את סוריה הגדולה בהסכם סייקס-פיקו. הסכמים סודיים אחרים נחתמו עם איטליה ורוסיה. הצהרת בלפור עודדה את התנועה הציונית הבינלאומית לפעול למען בית לאומי לעם היהודי. בעוד שהייתה חלק מההסכמה המשולשת, רוסיה חתמה גם על הסכמים שמנעו ממנה להשתתף בחלוקת האימפריה העות'מאנית לאחר המהפכה הרוסית. הסכם סוור הכיר רשמית במנדטים החדשים של חבר הלאומים באזור, בעצמאותה של תימן ובריבונות הבריטית על קפריסין.
רקע.
המעצמות המערביות האמינו זה מכבר שהן יהפכו בסופו של דבר לדומיננטיות באזור שנתבע על ידי האימפריה העות'מאנית. בריטניה צפתה צורך לאבטח את האזור בגלל מיקומו האסטרטגי על הנתיב להודו הקולוניאלית ומצאה את עצמה כלואה במאבק עם רוסיה על השפעה אימפריאלית שכונה "המשחק הגדול".
מנדטים צרפתיים.
סוריה ולבנון הפכו למדינות חסות צרפתיות. השליטה הצרפתית נתקלה מיד בהתנגדות מזוינת, וכדי להילחם בלאומיות הערבית, צרפת חילקה את אזור המנדט ללבנון ולארבע מדינות משנה.
המנדט על סוריה.
בהשוואה למנדט של לבנון, המצב בסוריה היה כאוטי יותר. הישויות להלן הן אלו שהתאחדו לכדי סוריה:
המנדט על לבנון.
לבנון הגדולה היה שמה של טריטוריה שנוצרה על ידי צרפת. זו הייתה הישות שהקדימה את לבנון המודרנית. היא התקיימה בין 1 בספטמבר 1920 ל-23 במאי 1926. צרפת יצרה את שטח הטריטוריה מהשטח הלבנטיני (במנדט חבר הלאומים) כדי ליצור "מקלט" לאוכלוסייה הנוצרית המארונית. המארונים זכו לשלטון עצמי והבטיחו את מעמדם בלבנון העצמאית ב-1943.
התערבות צרפתית למען המארונים החלה עם הכניעות של האימפריה העות'מאנית, הסכמים שנעשו בין המאות ה-16 וה-19. ב-1866, כשיוסף ביי כראם הוביל מרד מארוני בהר הלבנון, הגיע כוח ימי בראשות צרפת לעזור. הכוח הצרפתי איים על המושל, דאוד פאשה, בנמל הסולטן ומאוחר יותר סילק את כראם למקום מבטחים.
המנדטים הבריטיים.
הבריטים זכו לשלושה שטחי מנדט, כאשר אחד מבניו של חוסיין בן עלי, פייסל, שהוכרז כמלך עיראק ועבר הירדן, סיפק כיסא לבנו אחר של חוסיין, עבדאללה. המנדט הבריטי הוצב תחת ממשל בריטי ישיר, והאוכלוסייה היהודית הורשתה לגדול ככל רצונה, בתחילה תחת ההגנה הבריטית. רוב חצי האי ערב נפל בידי בעל ברית בריטי אחר, אבן סעוד, שיצר את ממלכת ערב הסעודית ב-1932.
המנדט על מסופוטמיה.
מוסול ניתנה לצרפת במסגרת הסכם סייקס-פיקו שנחתם בשנת 1916, ולאחר מכן ניתנה לבריטניה במסגרת הסכם קלמנסו-לויד ג'ורג' שנחתם ב-1918. בריטניה וטורקיה חלקו את השליטה על המחוז העות'מאני לשעבר מוסול בשנות ה-20. תחת הסכם לוזאן משנת 1923 נפלה מוסול תחת המנדט הבריטי של מסופוטמיה, אך הרפובליקה הטורקית החדשה תבעה שליטה על המחוז כחלק מהלב ההיסטורי שלה. ועדה של חבר הלאומים יצאה לאזור ב-1924 כדי ללמוד את המקרה וב-1925 המליצה שהאזור יישאר מחובר לעיראק, ושבריטניה תחזיק במנדט עוד 25 שנה, כדי להבטיח את הזכויות האוטונומיות של האוכלוסייה הכורדית. טורקיה דחתה החלטה זו. אף על פי כן, בריטניה, עיראק וטורקיה כרתו הסכם ב-5 ביוני 1926, שרובו בא בעקבות החלטת מועצת החבר. מוסול נשארה תחת המנדט הבריטי על מסופוטמיה עד שעיראק קיבלה עצמאות ב-1932 על פי דרישת המלך פייסל הראשון, אם כי הבריטים שמרו על בסיסים צבאיים וזכויות מעבר לכוחותיהם במדינה.
המנדט על ארץ ישראל.
במהלך המלחמה הגדולה, בריטניה הוציאה שלוש הצהרות מנוגדות באשר לשאיפותיה בארץ ישראל. בריטניה תמכה, באמצעות קצין המודיעין הבריטי תומאס אדוארד לורנס (הידוע גם בשם לורנס איש ערב), בהקמת מדינה ערבית מאוחדת המשתרעת על שטח נרחב מהמזרח התיכון הערבי בתמורה לתמיכה ערבית בבריטים במהלך המלחמה. הצהרת בלפור משנת 1917 עודדה שאיפות יהודיות לבית לאומי. לבסוף, הבריטים הבטיחו באמצעות מכתבי חוסיין-מקמהון שלמשפחה ההאשמית תהיה ריבונות על רוב הקרקעות באזור בתמורה לתמיכתה במרד הערבי.
המרד הערבי, שתוכנן בחלקו על ידי לורנס, הביא לכך שכוחות בריטיים בפיקודו של גנרל אדמונד אלנבי הביסו את הכוחות העות'מאניים ב-1917 במערכה על סיני וארץ ישראל וכבשו את ארץ ישראל וסוריה. האדמה נוהלה על ידי הבריטים למשך שארית המלחמה.
הממלכה המאוחדת קיבלה את השליטה בארץ ישראל בועידת השלום בפריז שהקימה את חבר הלאומים ב-1919. הרברט סמואל, לשעבר הממונה על שירותי הדואר בקבינט הממשלה הבריטית, שסייע בניסוח הצהרת בלפור, מונה לנציב העליון לפלשתינה הראשון. בשנת 1920 בוועידת סן רמו שבאיטליה, הוטל מנדט חבר הלאומים על ארץ ישראל לבריטניה. ב-1923 העבירה בריטניה חלק מרמת הגולן למנדט הצרפתי של סוריה, בתמורה לאזור מטולה.
תנועות עצמאות.
כאשר העות'מאנים עזבו, הכריזו הערבים על מדינה עצמאית בדמשק, אך היו חלשים מדי, הן צבאית והן כלכלית, כדי להתנגד למעצמות האירופאיות לאורך זמן, ובריטניה וצרפת שלטו מחדש באזור לאחר זמן קצר.
במהלך שנות ה-20 וה-30, עיראק, סוריה ומצרים נעו לקראת עצמאות, אף על פי שהבריטים והצרפתים לא עזבו רשמית את האזור עד לאחר מלחמת העולם השנייה. אולם בארץ ישראל, הכוחות הסותרים של הציונות והלאומיות הערבית יצרו מצב שאותו הבריטים לא יכלו לפתור. עלייתה לכוח של המפלגה הנאצית בגרמניה יצרה דחיפות חדשה להקים מדינה יהודית בארץ ישראל, דבר שהוביל לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בחצי האי ערב.
בחצי האי ערב הצליחו הערבים להקים כמה מדינות עצמאיות. בשנת 1916 חוסיין בן עלי, שריף מכה, הקים את ממלכת חג'אז, בעוד אמירות ריאד הפכה לסולטנות נג'ד. בשנת 1926 הוקמה ממלכת נג'ד וחג'אז, אשר בשנת 1932 הפכה לממלכת ערב הסעודית. ממלכת תימן קיבלה עצמאות ב-1918, בעוד שהמדינות הערביות במפרץ הפרסי הפכו למדינות חסות בריטיות דה פקטו, בעלות אוטונומיה פנימית מסוימת.
באנטוליה.