המשטר המהפכני של הרפובליקה ההלווטית שהוקמה עקב הפלישה הצרפתית למדינה בשנת 1798 אימצה אותו אל חיקה. פסטלוצי היה לעורך העיתון "הלווטישה פולקסבלאט"("Helvetische Volksblatt") ובשנת 1799 לקח על עצמו את ניהול המוסד ליתומים ולילדים עניים שביישוב שטאנס. הוא ביצע שם שינויים יסודיים בשיטות החינוך. כעבור שנה הקים מוסד חינוכי משל עצמו בטירת בורגדורף. הוא פיתח אז תורת הוראה וחינוך שאת עקרונותיה הציג בספרו "איך גרטרוד לימדה את ילדיה" (1801).
בשנת 1804 העביר פסטלוצי את מוסדו לאיוורדון-לה-בן בקנטון וו, המשיך לשכלל את שיטותיו, בעזרת שותפים רבים, והפיץ אותן באמצעות כמה ספרים, במיוחד "על התמימות, הרצינות והנדיבות של תקופתי ושל מולדתי" (1815) ו"שירת הברבור" (1825).
בתי הספר שהקים בשטאנס, בברטו (בורגדורף) ובאיוורדון-לה-בן שימשו למופת בכל אירופה.
בכתביו קידם את רעיון החינוך היסודי העשוי לשלב בצורה הרמונית את כישורי הראש וכוחותיו (כישורים שכליים) עם כישורי הלב (מוסריים ודתיים) ועם אלו של הידיים (כישורים למלאכות).
בשנת 1808 נבחר פסטלוצי לחבר חוץ של האקדמיה למדעים של בוואריה.
פסטלוצי כיהן כיושב ראש "החברה ההלווטית" וכתב בשבילה את שני ספריו האחרונים: "הנאום בלנגנטאל ב-26 באפריל 1826" ו"מסה על הקווים המנחים של רעיון החינוך היסודי".
בזמן שהותו באיוורדון-לה-בן, 1824-1804, פסטלוצי ייסד מכון לבנים וגם בתי ספר לבנות, שנועדו ל"חרשים-אילמים" (לקויי שמיעה) ולילדים עניים. בתי הספר שלו משכו צעירים שביקשו להשתלם במקצוע החינוך כדוגמת פרידריך פרבל שעבד במוסדות של פסטלוצי ב-1811-1808.
בעקבות מחלוקות בין המחנכים בתי הספר באיוורדון נקלעו למשבר קשה ומתמשך שהביא לסגירתם בשנת 1825. באותה שנה שב פסטלוצי לגור בנויהוף.
ב-17 בפברואר 1827 עקב מחלה קשה הובהל לברוג כדי לקבל עזרה רפואית. הוא מת שם כעבור יומיים, בגיל 81. הובא לקבורה בבית הספר הישן ביישוב ביר (Birr) בנוכחות הכומר המקומי ומורי בית הספר, בעוד ידידיו וקרוביו לא יכלו לקבל את ההודעה על מותו ולהגיע להלווייה, בגלל מכשולים קשים בתחבורה שנוצרו על ידי השלג הכבד.
העקרונות הראשיים שהנחו את פסטלוצי בחינוך התבססו על:
הפדגוגיה של פסטלוצי הייתה מעוגנת בראש ובראשונה בתחומי החקלאות והמלאכות והשתמשה בלמידה הדדית.
הנצחה.
על המצבה נחרתו המלים:
ספריו.
מחקרי על הדרך הטבעית של התפתחות המין האנושי
הערות שוליים.
[[קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ציריך]]
[[קטגוריה:אנשי חינוך שווייצרים]]
[[קטגוריה:אישים שעל שמם כוכב לכת מינורי]]
[[קטגוריה:ילידי 1746]]
[[קטגוריה:נפטרים ב-1827]]
רדיו פרדא
רדיו פרדא (בפרסית: رادیو فردا) הוא הענף האיראני של רדיו אירופה החופשית.
הרדיו משדר 24 שעות ביממה בשפה הפרסית, מתחנתו הממוקמת בפראג בירת צ'כיה. הרדיו החל לפעול בדצמבר 2002, ומשדר תכנים בנושאי תרבות, פוליטיקה, חברה, וחדשות, בדגש על נושאים איראניים. השם פרדא משמעותו בפרסית "מחר". שידורי הרדיו נחסמו פעמים רבות על ידי הרשויות האיראניות במשך זמן פעילותו, ואף בוצעו מעצרים כנגד אישים הקשורים לרדיו. פעילות הרדיו ממומנת ככל רדיו אירופה החופשית על ידי הקונגרס האמריקאי.
תנור אפיה בתקופות הקדומות
מסיבת תה
מסיבת תה היא ארוחת תה אנגלית קלאסית. היא נערכת לרוב בשעה 16:00, על השולחן ישנם ספלים וצלוחיות מסודרים בקפידה, מפיות וכלי הגשה מרשימים, סקונס וכריכונים בגודל ביס.
מקורן של מסיבות התה באנגליה של תחילת המאה ה-17, עם התגברותם של משלוחי התה מהמזרח הרחוק. התה שנחשב אז למצרך יקר הפך לפופולרי בקרב בתי האצולה הבריטי. בני המעמד העליון התחילו לאכול ארוחות תה ב-1840. כאשר את התה שתו באירועים חברתיים ובבתים פרטיים הוא הפך לסמל סטטוס, ובמהרה הפך לארוחה שנאכלה מדי יום, ושבה הגישו תה חלש מקומקום יחד עם חלב וסוכר (מנהג המושפע מהרגלי ההודים), מלווה בכריכים קטנים (כריכי מלפפון, ביצים, ממרח דג, שינקן וסלמון מעושן) ,סקונס המוגשים עם חמאה, שמנת עשירה וריבה, עוגת פירות ועוגת ספוג. בני המעמד הגבוה אכלו ארוחת צהריים ב-12:00 וארוחת ערב ב-20:00 או מאוחר יותר, כך שהיה להם נוח לערוך באמצע ארוחת תה. לעומתם, בני המעמד הנמוך יותר אכלו כבר ב-11:00 את ארוחת הצהרים וארוחת ערב קלה ב-19:00. במהלך השנים המעמד הנמוך החלו אף הם לשתות תה ולקיים ארוחות תה. מסורת זו החלה להתקיים בכל האימפריה הבריטית. במאה ה-21 עקב שעות העבודה הרבות של הבריטים פחות ופחות מקיימים מנהג זה.
יש הגורסים שמנהג זה הומצא על ידי הדוכסית מבדפורד כדי לתת מענה לחולשה שחשה בשעות אחר הצהריים, אי שם בין ארוחת הצהריים שכבר הסתיימה, לבין ארוחת הערב שעדיין הייתה רחוקה.
תרבות האוכל.
נימוסי שולחן: חלק בלתי נפרד מהטקס הוא נימוסי השולחן. להלן החלק העיקרי בהם: אין לאכול עם מרפקים על השולחן, אין ללקק או להכניס סכין לפה, אין ללקק את הצלחת, מאוד לא מנומס לקחת אוכל או חפץ מעל מישהו אחר ומקובל לבקש שיועבר, אין לדבר עם אוכל בפה, לא מנומס לאכול ברעש, סיום את האוכל שבפה לפני נגיסה נוספת.
חשיבות רבה בטקס ניתנת לכלי ההגשה הנאים. קנקן תה הדור, חלבון וכלי לסוכר, מפיות יפות - רצוי מבד, מזלגות לעוגה, כפיות וכלי הגשה בקומות. לטקס שלבים קבועים: תחילה שותים תה, אוכלים כריכים זעירים, אוכלים את הסקונס המלווה תמיד בריבת תותים, שמנת עשירה וחמאה. בסוף אוכלים את המתוקים או עוגה. אפשר לשתות קוקטייל שמפניה קטן לסיום הארוחה.
מסיבת התה של המלכה.
אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ממשיכה מסורת של המלכה ויקטוריה, על פיה בכל שנה עורכת המלכה שלוש מסיבות תה בגינה פרטית שבארמון בקינגהאם, הנערכות בתאריכים קבועים אחר הצהריים. לכל מסיבה מוזמנים 8,000 איש מאזרחי הממלכה, נציגים מכל המעמדות. ההזמנות נשלחות לנתינים באופן ישיר או דרך יועצים של הארמון. אין אפשרות לבקש הזמנה וההזמנות ניתנות לאנשים אשר תרמו לחברה הבריטית.
קוד הלבוש הוא חליפות או לבוש לאומי לגברים, ושמלת אחר הצהריים, לרוב בתוספת כובע וכפפות, לנשים. שערי הארמון נפתחים לאורחים בשעה 15:00. האורחים רשאים לטייל בגני ארמון שבדרך כלל סגורים לציבור הרחב. בשעה 16:00 המלכה ובעלה הדוכס מאדינבורו נכנסים לגן, מלווים במשפחת המלוכה, ובמקביל שתי תזמורות נכנסות בכיוונים שונים ומנגנות את ההמנון. המלכה, בעלה והמכובדים לוחצים ידיים למוזמנים שאחר כך נכנסים לאוהל למסיבת התה. שאר האנשים מתכבדים לאכול במזנון שהשולחן שלו באורך 408 פייט. בשעה 18:00 המלכה ומשפחתה יוצאים מהגינה ושוב התזמורת מנגנת את ההמנון, המסמל את סיום מסיבת התה.
מבחן בית-עץ-אדם
מבחן בית-עץ-אדם (באנגלית: House, Tree, Person, בראשי תיבות: HTP) הוא מבחן אישיות השלכתי, המיועד להערכת מאפייני האישיות ועולמו הרגשי של האדם. המבחן משמש כלי אבחון המועבר על ידי פסיכולוגים קליניים, חינוכיים ותעסוקתיים. במבחן מקבל הנבדק הוראה קצרה ועמומה (גירוי) לצייר בית, עץ ודמות אדם, ולאחר ביצועה הוא מתבקש לספר על הציורים שצייר, כל זאת מתוך הנחה כי בעת הציור הוא משליך מעולמו הפנימי על הדף. הבודק במבחן משתמש בכלים ובמיומנות שרכש לשם פירוש והבנת עולמו של הנבדק דרך הציורים.
בדרך כלל מבחן זה מועבר לנבדק כחלק מסדרת מבחני אישיות ואינטליגנציה, כמו מבחן רורשאך, מבחן TAT (או מבחן CAT לילדים צעירים), מבחן בנדר ומבחן וכסלר. הבודק עורך אינטגרציה של הממצאים העולים ממספר מבחנים, וזו מהווה בסיס להערכת אישיותו של הנבדק מבחינה קוגניטיבית, רגשית, תוך-אישית ובין-אישית.
המבחן ושיטת הניתוח שלו ספגו ביקורת בשל בעיות משמעותיות בתוקף שלו. יתרה מכך, הוא אף הוגדר כאחד המבחנים החלשים ביותר מבין המבחנים ההשלכתיים. אך במספר מחקרים שנערכו בעשורים האחרונים נמצאו תוצאות חיוביות לגבי תוקף המבחן בקרב מספר אוכלוסיות מחקר ספציפיות.
התפתחות המבחן.
בשנת 1926 פרסמה הפסיכולוגית האמריקאית פלורנס גודינאף (Florence Goodenough) את מבחן ציור איש (DAP) ככלי להערכה קלינית בספרה "הערכת אינטליגנציה בציור" (Measurement of Intelligence by Drawings). המבחן פותח תחילה במטרה להעריך אינטליגנציה של ילדים. גודינאף פרסמה בספרה הוראות העברה ומתן ציונים (ציינון) קפדניות למבחן לצד דוגמאות. פיתוח המבחן נחשב פריצת דרך בתקופה בה היו מבחני האינטליגנציה הבלתי-מילוליים בעלי מהימנות ותוקף נמוכים. מחקרים שנעשו בתקופתה על מבחן ציור איש מצאו מתאם גבוה בינו לבין ציוני מבחני אינטליגנציה כתובים אחרים.
הפסיכולוגית קארן מחובר (Karen Machover) הייתה הראשונה שהשתמשה בציור דמויות אנוש כשיטה לאבחון האישיות. קלינאים אחרים השתמשו גם בציורי עץ ובית ככלי הערכה. אך איחוד שלושת היסודות הללו למבחן בית-עץ-אדם נזקף בדרך כלל לפסיכולוג ג'ון באק (John Buck), שפירט במאמרו משנת 1948 את השיטה, את הוראות ההעברה ואת אופן מתן הציונים.
במקור, פיתח באק את הכלי כמבחן אינטליגנציה, אולם בהמשך פותחו מבחני אינטליגנציה מדויקים יותר, ולכן השימוש בו למטרה זו הופסק.
שימושים במבחן.
מבחן בית-עץ-אדם הוא כלי המסייע לפסיכולוג להשיג מידע אודות מידת הרגישות, הבגרות והגמישות של האישיות, על מידת האינטגרציה שלה וכן על האינטראקציה של האדם עם סביבתו. השימוש במבחן נפוץ בקרב פסיכולוגים קליניים, חינוכיים ותעסוקתיים, כדי לאבחן מטופלים, או לצורך מיון והתאמה בתהליכי השמה, קבלה לעבודה, לימודים וכדומה.