לבסוף, ב-1883, הוזמן פלאנשון לראשונה לשיר באופרה של פריז, שם ביצע בהצלחה את תפקיד מפיסטופלה ב"פאוסט" של גונו. הוא נשאר באופרה של פריז בעשר השנים הבאות, שם השתתף בביצוע הבכורה של "אל סיד" מאת מאסנה בתפקיד דון גורמה (יחד עם האחרים דה רשקה. עוד בכורה אופראית חשובה שבה השתתף הייתה "אסקניו" של סן-סאנס ב-21 במרץ 1890, שם שר בתפקיד פרנסואה הראשון, מלך צרפת. לצדו הופיעה ב"אסקניו" הזמרת האמריקאית אמה איימס, זמרת הסופרן שהרבתה להופיע לצדו בשנים הבאות. גם יריבתה של איימס, הסופרן האוסטרלית המבריקה נלי מלבה, הייתה שותפתו לשירה בהזדמנויות רבות.
הצלחה בקובנט גארדן.
פלאנשון הופיע בזירה האירופאית משנת 1891 עד 1904, והופעותיו החשובות ביותר היו בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, שם השתתף שוב במספר רב של בכורות. אחת מהן, ב-11 ביוני 1892, הייתה ההפקה הראשונה של "האור של אסיה" מאת איזידור דה לארה. בכורה אחרת הייתה של אחת מיצירותיה של ססיל שמינאד.
עוד הצגות בכורה שפלאנשון תרם להן בנוכחותו היו: ב-20 ביוני 1894, "האישה מנאווארה" מאת מאסנה; ב-30 ביוני 1901, העיבוד לאופרה של מהומה רבה על לא דבר של שייקספיר מאת צ'ארלס סטנפורד; ב-1901, "מלך איס" מאת אדואר לאלו; וב-1904, "ארודיאדה" מאת מאסנה.
פרשני מוזיקה אנגלים התלהבו מתרומתו לבכורות הללו, כמו גם משירתו בתפקידים מן הרפרטואר המוכר, בהם רוקו בפידליו של בטהובן, מפיסטופלה ב"פאוסט", ראמפיס באאידה של ורדי, פוגנר באמני השירה מנירנברג של וגנר או יופיטר ב"באוקיס ופילמון" של גונו. רק גילום מפיסטופלה מאת אריגו בויטו, שעלה לבמה ב-1895, התקבל בהסתייגות מצד מבקרי המוזיקה. הם גרסו, שכוחו האמיתי של פלאנשון היה ברפרטואר הבל קאנטו הצרפתי והאיטלקי, וכתוצאה מכך, השטן הנוהם וחושף השיניים של בויטו לא מצא ביטוי נכון בסגנון המקסים והחינני של הזמר, שהתאים להפליא להצגת השטן האלגנטי ב"פאוסט" של גונו.
השנים במטרופוליטן אופרה.
בשיא תהילתו של פלאנשון בקובנט גארדן, הביא אותו האמרגן מוריס גראו למטרופוליטן אופרה בניו יורק. הופעתו הראשונה שם הייתה ב-29 בנובמבר 1893, כיופיטר ב"פילמון ובאוקיס". הוא הופיע שם בעונות שבין 1893 ל-1897, בעונת 1890–1891, ובעונות שבין 1903 ל-1908, ובסך הכל שר ב-612 הופעות עם המטרופוליטן, שכללו הן הצגות אופרה והן הופעות קונצרטיות, בניו יורק ובערים אחרות בארצות הברית, כחלק מן האנסמבל המסייר של המטרופוליטן. הוא שר את מפיסטופלה ב"פאוסט" 85 פעמים, והשתתף בבכורה הבימתית באמריקה של "קללת פאוסט" מאת ברליוז בשנת 1906, בתפקיד אותו מפיסטו אחר מפורסם. ב-1899, שר בהופעת הפתיחה של האופרה "הרו וליאנדרו" מאת מנצ'ינלי (בתפקיד אריופרנה).
ב-1906, שהה בסן פרנסיסקו עם להקה אורחת של זמרי המטרופוליטן (בהם אנריקו קארוזו, כשרעש אדמה עז ובעקבותיו שריפת ענק הרסו את העיר. הוא ניצל מן האסון מזועזע אך ללא פגע. ב-1908 עזב את המטרופוליטן לאחר הופעת פרידה כפלאנקט ב"מרתה" של פרידריך פון פלוטו, בבית האופרה.
במהלך חורף 1896–1897, צייר הצייר האמריקאי אדולפו מילר-אורי דיוקן של פלאנשון בהזמנת מלחינת האופרטה העשירה
אמה מארסי ריימונד. תמונת הדיוקן הוצגה במרץ 1897 בגלריות דוראנד-רואל בניו יורק. מקומה הנוכחי אינו ידוע.
פרישה, מוות וחשיבות היסטורית.
בשובו לפריז בגיל 57, פרש פלאנשון מן הלחץ והמהומה של הבמה כשקולו היה עדיין במצב כללי מצוין, אם כי הצלילים הגבוהים בטווח הקול החלו להיחלש. הוא מילא את זמנו במתן שיעורים לתלמידים נבחרים. במותו היה בן 63. הוא מת בפריז בקיץ 1914, ממש עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באירופה.
פלאנשון ניחן בקול בס אמיתי, שהקיף את הצלילים מן ה-פה העליון עד ל-רה התחתון, הקל והמהדהד, אף כי הקלילות והזריזות שאפיינו את גון שירתו הזכירו כלי נגינה גבוה יותר. מנקודת מבט מוזיקולוגית, יש עניין היסטורי בלתי מבוטל בשיקתו, משום שהשיטה הווקאלית המעודנת שנקט עוצבה לפני הופעת אופרת הוריזמו עזת-התשוקה, הלקוחה מן החיים עצמם, בשנות ה-90' של המאה ה-19. (כדי לבצע את רפרטואר הווריזמו כראוי, נדרשו זמרי המאה ה-20 לוותר במידה רבה על סגנון השירה האלגנטי והמצועצע, שהיה מקובל עד אז באופרה.) למעשה, פלאנשון נחשב לאחד הזמרים האחרונים החשובים בשורה ארוכה של בסים ובריטונים צרפתים, שראשיתה בהולדת התקופה הרומנטית של המוזיקה האופראית בעשורים הראשונים של המאה ה-19. קודמיו ובני תקופתו במסורת זו של שירת בל קאנטו גאלית כללו אמנים מהוללים כמו אנרי-ברנאר דאבאדיה, ניקולא לבאסר, לואיג'י לבלאנש, פרוספר דריווי, פול בארואלט, ז'אן-באטיסט פורה, ויקטור מורה, ז'אן לאסאל ומוריס רנו.
בשנות השיא של קריירת 30 השנה שלו, התמודד פלאנשון עם נבחרת כוכבים של בסים אופראיים, בהם בני ארצו ז'אן-פרנסואה דלמא (שאת קולו המלא ומהדהד העריך במיוחד), פדרו גאייאר, ז'וסט ניווט, איפוליט בלאום ומרסל ז'ורנה. יריבים אחרים היו אדואר דה רשקה הפולני, וילהלם הש יליד בוהמיה, האיטלקים פרנצ'סקו נאוואריני וויטוריו ארימונדי וכן, מדור צעיר יותר של זמרים, הרוסים לב סיביריאקוב ופיודור שליאפין והפולני אדאמו דידור. הוא שמר על מקומו בכבוד בחבורה המזהירה הזאת, והיה, אז כעתה, מופת לווקאליות מתוחכמת ורבת-חן.
הקלטות.
פול פלאנשון הקליט שירים שונים, אריות אופראיות והרכבים לחברות התקליטים הבאות: קול אדוניו, לקודמתה של EMT (לונדון, 1903-1902), לזונופון (פריז, 1902), ולויקטור טוקינג משין (ניו יורק, 1908-1903). נאמר גם שפלאנשון הקליט באופן פרטי ארבעה גלילים אקוסטיים לחברת הפונוגרף ג'אני בטיני בשנת 1897, אבל שום שריד להקלטות אלה לא נמצא. רוב הקלטותיו יצאו מחדש על תקליטים אריכי-נגן או על תקליטורים. ב-1993 הוציאה חברת רומופון תקליטור כפול, המכיל את כל 46 תקליטי ויקטור הקיימים שלו (מספר קטלוגי 2–82001). תקליטורים אלה פותחים צוהר לסגנון השירה והמיומנות של המאה ה-19, שנגוזו ונשכחו.
רפרטואר.
להלן רשימה של התפקידים הבימתיים של פול פלאנשון (בלוויית האופרות והמלחינים), מדויקת ככל האפשר בהתחשב במקורות הקיימים:
וילפרד נדידי
קרב נורת'האמפטון
קרב נורת'האמפטון (באנגלית: Battle of Northampton) נערך ב-10 ביולי 1460 במסגרת מלחמות השושנים, סמוך לנהר נן שבנורת'האמפטונשייר. במהלך הקרב גברו כוחות בית יורק, בפיקודם של רוזן ווריק ורוזן מארץ' (לימים המלך אדוארד הרביעי), על כוחות בית לנקסטר, בפיקודם של אצילים הנאמנים למלך הנרי. הקרב הוכרע לאחר שאחד האצילים הלנקסטריים החליף את נאמנותו במהלכו ואפשר לכוחות יורק לנוע דרך שורות אנשיו. כתוצאה מכך נפל המלך הנרי בשבי בפעם השנייה (בפעם הראשונה נשבה לאחר קרב סנט אולבנס הראשון) והמפקדים הלנקסטריים נהרגו בניסיונם להגן על אוהלו.
ככל הנראה, היה זה הקרב הראשון על אדמת אנגליה בו נעשה שימוש בארטילריה.
רקע.
לאחר תבוסתם בקרב גשר לדפורד ב-12 באוקטובר 1459 נמלטו מנהיגי סיעת בית יורק ויצאו לגלות מרצון. ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, ובנו אדמונד הפליגו לאירלנד, שם שימש הדוכס בעבר כמפקד הצבא האנגלי ועדיין היה אהוד ובעל השפעה באי. בעלי בריתו העיקריים, רוזן סולסברי, רוזן ווריק ובנו של ריצ'רד, אדוארד, רוזן מארץ' הגיעו ב-2 בנובמבר לקאלה, בה החזיק דודו של ווריק, לורד פאקונברג. באנגליה, מיהרו אנשי סיעת בית לנקסטר לנצל את ניצחונם; רוזן וילטשייר מונה למפקד באירלנד ודוכס סאמרסט למפקד קאלה. על אף זאת, נכשלו שניהם בניסיון לאייש את משרותיהם החדשות; האירים סירבו להסיר את תמיכתם ביורק ושעריה של קאלה נותרו סגורים בפני מפקדה החדש.
הלנקסטרים גייסו צבא בפיקודו של סאמרסט במטרה לכבוש את קאלה, אך לשם כך היה עליהם לחצות את התעלה האנגלית. לצורך כך התארגן צי אוניות בסנדוויץ' שבקנט. בינואר 1460 פשטו אנשיו של ווריק על סנדוויץ', לכדו את האוניות והשיטו אותן לקאלה. ביוני אותה שנה יצאו אנשיו של ווריק, בפיקודם של לורד פאקונברג, ג'ון דינהאם וג'ון ונלוק למתקפת מנע ותקפו שנית את סנדוויץ' שתוגברה על ידי כמה מאות חיילים לנקסטריים. לאחר קרב קצר הובסו הלנקסטרים, ומפקדם, אוסברט מאנפורד (ששימש כקצין בחיל המצב של קאלה וערק לשורות הלנקסטרים), נפל בשבי והוצא להורג. ווריק השאיר בסנדוויץ' את פאקונברג עם כוח יורקי קטן כדי לשמש כראש גשר לקראת פלישתו המתוכננת לאנגליה.
הקרב.
ב-26 ביוני 1459 נחתו בסנדוויץ' ווריק, סולסברי ומארץ' עם כ-2,000 חיילים. באותה עת שהו המלך הנרי השישי ומלכתו מרגרט עם צבאם הקטן בקובנטרי. ווריק נכנס ללונדון ב-2 ביולי עם צבא גדול של תומכים שגייס בדרכו, שמנו כ-10,000 איש.
חיילי המלך תפסו עמדה הגנתית בנורת'האמפטון, כשהם חונים על אדמות מנזר דלפרה (Delapré Abbey), כשבעורפם נהר נן וחפיר מלא מים בחזיתם, כשבשתי גדותיו ננעצו יתדות עץ. הצבא הלנקסטרי מנה כ-5,000, רובו חיילי רגלים, וכן כמה תותחים.
בזמן שהצבא היורקי קרב לנורת'האמפטון יצא שליח אל המלך, שביקש לשאת ולתת עמו בשמו של ווריק. דוכס בקינגהאם, המפקד הלנקסטרי, ענה: "רוזן וריק לא יגיע אל המלך ואם כן יהיה בנוכחותו, הוא ימות". במהלך הצעידה לנורת'האמפטון נדחו עוד שני ניסיונות להיפגש עם המלך, וכאשר מיקם את צבאו הודיע ווריק ש"בשעה שתיים אוועד עם המלך או שאמות".
בשעה שתיים החל הצבא היורקי להתקדם, כשאנשיו נעים בטור, אך הרוח העזה שנשבה בפניהם האטה את התקדמותם. עם התקרבותם נתקלו היורקים במטר כבד חיצים, אך הגשם שירד הפך את התותחים שהציבו הלנקסטרים לבלתי שמישים.