כשהמתח גובר בין הפלגים, רייקר שוכר את ג'ק וילסון (ג'ק פאלאנס), אקדוחן מיומן. אחרי שוילסון הורג חוואי נוסף (איליישה קוק) שהתנגד לו, מחליט ג'ו סטארט לקחת על עצמו את המשימה להרוג את וילסון ורייקר ולהציל את העיר, אולם, שיין עוצר בעדו ומתעקש לעשות זאת במקומו. סטארט ושיין מתקוטטים לגבי מי ילך ויתעמת עם וילסון, שיין משתמש בחוסר ברירה באקדחו ומכה בראשו של ג'ו, ביודעו שזוהי הדרך היחידה שתמנע מג'ו להתמודד עם רייקר ולהיהרג. מכאן שיין הולך להתעמת עם וילסון בעימות המכריע שמביא את הסרט לשיאו, הוא הורג אותו ואת רייקר, אך נפצע תוך כדי קרב היריות. אחרי שהוא מדרבן את ג'ואי הצעיר לגדול, להיות חזק ולטפל בשני הוריו, רוכב שיין למקום לא ידוע.
כששיין רוכב הלאה, ג'ואי קורא לו, "לאבא יש דברים שהוא רוצה שתעשה! ואמא רוצה אותך. אני יודע שהיא רוצה." הסרט מסתיים כשג'ואי צועק "שיין! תחזור", בעודו צופה בשיין הרוכב לעבר ההרים.
תהליך ההפקה.
אם כי הסרט הוא בדוי, מרכיבים מהתפאורה לקוחים מקרב ג'ונסון קאונטי של ויומינג. הרקע הטבעי הוא הערבות הגבוהות ליד ג'קסון חול, ויומינג וצילומים רבים מציגים את מסיב גרנד טיטון המתגלה לעין במרחקים. צילומים נוספים נערכו ביער הלאומי סן ברנרדין, באייברסון ראנץ', קליפורניה צ'טסוורת ובאולפני סרטי פרמאונט בהוליווד, קליפורניה.
הבמאי ג'ורג' סטיבנס ליהק במקור את מונטגומרי קליפט לתפקיד שיין, ואת ויליאם הולדן לתפקיד ג'ו סטארט. כשהתברר ששניהם אינם פנויים, הסרט כמעט שננטש. סטיבנס ביקש מראש האולפנים, פרנק פרימן, רשימת שחקנים זמינים שיש להם חוזים. בתוך שלוש דקות, הוא בחר את אלן לאד, ואן הפלין וג'ין ארתור.
אף על פי שהסרט צולם בין יולי לאוקטובר 1951, הוא לא יצא לבתי הקולנוע עד 1953, בגלל מלאכת העריכה הרבה שביצע הבמאי סטיבנס. עלותו של הסרט הייתה כה גבוהה בשלב מסוים, שפרמאונט נשאו ונתנו עם הווארד יוז, שמאוחר יותר משך את ידיו מכך. האולפנים חשו שהסרט לעולם לא יכסה את הכספים שהושקעו בו. למעשה, בסופו של דבר הסרט הכניס רווחים נאים. סיפור אחר מוסר שפרמאונט עמדו להפיץ את הסרט כ"עוד מערבון" כשיוז צפה בטיוטת הסרט והציע לרכוש אותו בו במקום מפרמאונט עבור חברת RKO שלו. הצעתו של יוז גרמה לפרמאונט לשקול מחדש את אופן הפצתו של הסרט ולעשות זאת בקנה מידה נרחב.
ג'ין ארתור לא הייתה הבחירה הראשונה לגלם את דמותה של מריאן, הבחירה המקורית לתפקיד הייתה קתרין הפבורן. חרף העובדה שהיא לא שיחקה בסרט בחמש השנים שקדמו לכך, ארתור קיבלה את התפקיד לפי בקשתו של סטיבנס שעמו היא עבדה על שני סרטים קודמים שלה, The Talk of the Town (1942) ו-The More the Merrier (1943), עליו קיבלה את המועמדות היחידה שלה לפרס האוסקר. הופעתה בשיין הייתה הפעם האחרונה ששיחקה בקולנוע (כשהסרט צולם היא הייתה בת 50 שנה, מבוגרת בהרבה משני הכוכבים הגברים ששיחקו לצידה), אם כי היא הופיעה אחרי כן בתיאטרון ובסדרת טלוויזיה קצרת ימים.
ג'ק פאלאנס התקשה ברכיבה על סוסים, בעוד אלן לד התקשה בירי באקדח. הסצנה בה שיין מתרגל ירי לפני ג'ואי דרשה 116 צילומים. הסצנה שבה ג'ק פאלאנס מעפיל על הסוס הייתה למעשה סצנה שבה הוא צולם יורד מהסוס, אבל הציגו אותה אחורנית. כמו כן, המבוא המתוכנן המקורי שבו וילסון דוהר לתוך העיר הוחלף בזה שהוא פשוט צועד ביחד עם סוסו, שנדמה כמשפר את הכניסה על יד כך שהוא הופך אותו למאיים יותר.
הקרנת הסרט החלה בעיר ניו יורק באולם המוזיקה רדיו סיטי ב-23 באפריל 1953. לפי ה-Motion Picture Daily, "ביום הפתיחה במיוזיק הול האולם היה כמעט מלא. הקהל הריע בסיום קטע הקרב ושוב בתום הסרט."
הקרנת הסרט הסתיימה ב-20 במאי 1953 כשהוא צבר הכנסות של $114,000 ברדיו סיטי.
פרסים ומועמדויות.
זכיות
מועמדויות
הכרה ממכון הסרטים האמריקני
מסכת סקי
לעיניך הכחולות
לעיניך הכחולות הוא אלבומו החמישי כסולן של יהודה פוליקר. האלבום מורכב בעיקר מקטעים אינסטרומנטליים פרט לשני שירים המכילים מילים. האלבום יצא באפריל 1992 בחברת התקליטים NMC. האלבום נכתב בעקבות מותו של בן אחיו של פוליקר, קובי, שנהרג על ידי חבר ליחידתו בצבא. פוליקר גנז את האלבום עליו עבד קודם לכן, והחל לעבוד במקום על אלבום אינסטרומנטלי. האלבום היווה מעין רקוויאם לבן אחיו, שתמונתו מופיעה בעטיפת האלבום. הקטע המפורסם ביותר מהאלבום היה "סולם יעקב". האלבום כלל גם שני פזמונים מושרים, "נד נד" שכתב יהונתן גפן ו"זינגואלה" שתרגם יעקב גלעד לפי שיר יווני של קזנג'ידיס.
שותפים באלבום.
ביצירת האלבום השתתפו מוזיקאים אחדים, ביניהם:
אנדרטת ניו אינגלנד לשואה
אנדרטת ניו-אינגלנד לשואה (באנגלית: New England Holocaust Memorial) היא אנדרטה לזכר היהודים שנרצחו בשואת יהודי אירופה, הניצבת בעיר בוסטון שבארצות הברית. היא נחנכה בשנת 1995.
האנדרטה.
האנדרטה ניצבת בפארק כרמן (על שמו של ויליאם כרמן) שבמרכזה של בוסטון, בסמוך לבית העירייה שלה. היא ממוקמת בצד מסלול שביל החירות של בוסטון.
מרכיבים את האנדרטה ששה מגדלי זכוכית מרובעים, שגובהם הוא 16.4 מטר. הם בנויים מלוחות זכוכית הצמודים אל שלד מתכת. המגדלים מוארים בשעות החשיכה.
ששת המגדלים מסמלים – לדברי מקימי האנדרטה - את ששה המיליונים של הנרצחים בשואה, את ששת מחנות ההשמדה המרכזיים – אושוויץ-בירקנאו, חלמנו, טרבלינקה, מיידנק, סוביבור, בלז'ץ – וגם את ששת הנרות בסמל המנורה.
המגדלים ניצבים בשורה על גבי מעבר ישר הבנוי מאבן גרניט, באופן שהמבקרים יכולים להלך עליו דרך ששת המגדלים. פאות המגדלים הפונות לצידי המעבר מכוסות כל אחת בשישה לוחות זכוכית. פאותיהם הפונות זו אל זו מכוסות בחמישה הלוחות העליונים בלבד, על מנת לאפשר את ההליכה דרך המגדלים.
מתחת לכל מגדל נחפר כוך בעומק של כ-1.8 מטר, אשר תקרתו – במפלס המעבר עליו ניצבים המגדלים – מכוסה בסבכת מתכת. על קיר כל אחד מן הכוכים נרשם שמו של אחד ממחנות ההשמדה העיקריים. גחלים לוחשות על תחתית הכוכים מאירות את השמות הרשומים על הקירות. עשן מיתמר מתוך הכוכים אל מעל לפני הקרקע.
לצידי המגדלים הוצמדו בסך הכל 132 לוחות זכוכית. על גבי הלוחות נרשמו בצפיפות מספרים בני שבע ספרות - ששה מיליון מספרים בסך הכל, כמספר הנרצחים בשואה. הם גם מסמלים את המספרים שהוטבעו על זרועותיהם של אסירי מחנות הריכוז וההשמדה הנאציים. בנוסף נרשמו על גבי הלוחות טקסטים מפי קרבנות השואה וניצוליה אודות התנסויותיהם האישיות בימי השואה.
מסלול הביקור באנדרטה.
מסלול הצעידה דרך המגדלים מתחיל בצדה הדרומי של האנדרטה. לפני המגדל הראשון ניצב לוח גרניט, שעליו מצוינים המאורעות העיקריים במהלך השואה ולפניה, החל בעליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933 וכלה בשיחרור אחרוני מחנות הריכוז וההשמדה וכניעת גרמניה ב-1945.
על סף המעבר בתוך המגדל הראשון נחרתה על השביל המילה "זכור" בעברית ובאנגלית. אותה מילה נרשמה בעברית וביידיש על המעבר מעברה האחר של האנדרטה.
המבקר הצועד לאורך המעבר שבתוך המגדלים יכול להביט למעלה אל תוך המגדלים ולמטה דרך הסבכות אל תוך הכוכים המעשנים שמתחתיהם.
בשוליו של המעבר, בין המגדלים, נרשמו משפטים קצרים המתארים עובדות בתולדות השואה.
בקצהו האחר של המעבר בתוך המגדלים ניצב לוח גרניט שני ועליו טקסט נודע אודות שתיקת האינטלקטואלים הגרמנים נוכח עוולות הנאצים, מפיו של הכומר הגרמני מתנגד המשטר הנאצי מרטין נימלר.
מידע נוסף.
האנדרטה הוקמה ביזמתם של ניצולי שואה שהתגוררו באזור בוסטון. היא תוכננה על ידי האדריכל סטנלי סייטוביץ (Stanley Saitowitz), שהצעתו נבחרה מתוך 520 הצעות שהוגשו לתחרות על תכנון האנדרטה.
האנדרטה נחנכה בטקס שהתקיים ב-22 באוקטובר 1995.
תכנון האנדרטה זכה בשני פרסים יוקרתיים – מדליית הנרי בייקון לאדריכלות זיכרון מטעם המכון האמריקני לארכיטקטים (ב-1998), ומדליית הרלסטון פרקר מטעם אגודת הארכיטקטים של בוסטון (ב-1997).
האנדרטה מתוחזקת על ידי רשות הפארק הלאומי ההיסטורי של בוסטון (Boston National Historic Park) ומנוהלת בעזרת אגודת ידידי האנדרטה.
בשנת 2002 זממו שני גזענים לבנים אמריקנים להרוס את האנדרטה כחלק מתוכנית להרוס מספר אתרים ולפגוע במספר אישים, שכולם קשורים לקהילות היהודיות והשחורות שבארצות הברית (יעדים נוספים לפגיעה היו הבמאי סטיבן ספילברג, הכומר ג'סי ג'קסון ובניין מוזיאון השואה של ארצות הברית). שניהם נעצרו לפני שהספיקו לבצע את זממם.
בשנת 2017 הושחתה האנדרטה פעמיים על ידי ניפוץ זכוכיות בה.
דני ימין
דני ימין הוא מנהל ישראלי, לשעבר מנכ"ל חברת מיקרוסופט ישראל ויו"ר הוועד המנהל של הטכניון.
ביוגרפיה.
למד הנדסת תעשייה וניהול ומערכות מידע בטכניון. עם סיום לימודיו עבד בחברת סטארט-אפ קטנה שעסקה בפיתוח תוכנה.
בשנת 1985 הצטרף לחברת אלסינט, שעסקה בפיתוח וייצור מוצרי הדמיה רפואית, בה שימש כמנהל מערכות מידע CIO.
הקים את חברת מלם צפון ושימש כמנכ"ל החברה. בהמשך עבר לעבוד במיקרוסופט ישראל, כמשנה למנכ"ל.
בינואר 2005 מונה למנכ"ל מיקרוסופט ישראל. היה חבר גם במועצת המנהלים של MSN ישראל ושל בזק-זהב.
בשנת 2006 אירח את ביל גייטס בביקורו הראשון בארץ.
בשנת 2010 התמנה כיו"ר מועדון ה-100 של בוגרי הטכניון והצטרף לוועד המנהל של הטכניון.
בשנת 2012 התמנה כיו"ר הוועד המנהל של הטכניון.
בשנת 2015 מונה לתפקיד סגן נשיא במיקרוסופט וחבר בהנהלה העולמית של ארגוני האנטרפרייז במיקרוסופט העולמית. ימין נכנס לתפקידו ב-1 ביולי 2015.
אחווה (קיבוץ)
אחווה היה קיבוץ ערבי-ישראלי שהתקיים בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.