ברקר נולד בפילדלפיה, פנסילבניה למשפחה יהודית וגדל בצ'לטנהאם טאונשיפ, פרוור סמוך. הוא נחשף למוזיקת הג'אז מגיל צעיר על ידי אביו, נגן פסנתר ג'אז חובב. הוא גדל כחלק מדור של נגני ג'אז אשר לא ראו במוזיקת הרוק אויב לג'אז אלא אפשרות למיזוג ולהשפעה הדדית. בתחילה למד קלרינט, ממנו עבר לסקסופון אלט בבית הספר, ולבסוף עבר לסקסופון טנור ככלי הנגינה העיקרי שלו. הוא סיים את לימודיו בתיכון בצ'לטנהאם בשנת 1967 ולאחר שנה בלבד באוניברסיטת אינדיאנה עבר לניו יורק בשנת 1969, שם כבש לעצמו נישה כסולן ג'אז דינמי ומרגש. הוא השאיר את חותמו הראשון בגיל 21 כחבר בלהקת הג'אז-רוק "Dreams" (חלומות) - להקה אשר כללה את אחיו החצוצרן רנדי ברקר, הטרומבוניסט בארי רוג'רס, המתופף בילי קובהם, הקלידן ג'ף קנט והבסיסט דאגלס לובאהן. הלהקה לא האריכה ימים, נמשכה רק שנה, אך מיילס דייוויס נראה בכמה הופעות הקדמו להקלטת אלבומו ג'אק ג'ונסון.
מרבית עבודתו המוקדמת של ברקר מתאפיינת בגישה מושכלת לפי גיטרת רוק ולפי R&amp;B (רית'ם אנד בלוז) סקסופון. לאחר" חלומות", הוא עבד עם הוראס סילבר ולאחר מכן עם בילי קובהם לפני שחבר בשנית עם אחיו רנדי להקמת האחים ברקר. הלהקה הלכה בעקבות זרם ג'אז-רוק של אותם ימים, אך עם דגש רב יותר על עיבודים מובנים, תיפוף רקע כבד יותר והשפעה חזקה של רוק. הלהקה פעלה בין השנים 1975 עד 1982, עם הצלחה ומוזיקליות עקביים.
סיידמן ונגן ראשי.
היה ביקוש רב לברקר כסולן וכסיידמן. הוא הופיע עם להקות שטווח סגנונן מהזרם המרכזי של הג'אז לזרם המרכזי של הרוק. הוא הופיע בלמעלה מ-700 אלבומים, כחבר להקה או כסולן אורח. הוא השאיר את חותמו על הקלטות פופ ורוק רבות כסולן. הסולואים שלו כסולן אורח עם ג'יימס טיילור ופול סיימון הם דוגמאות מצוינות לחלק זה בעבודתו. לדוגמה, באלבומו של טיילור "One Man Dog" בשנת 1972, הסולו של ברקר בקטע "Don't Let Me Be Lonely Tonight" משלים את הכלים האקוסטיים האחרים והקולות המעטים. באלבומו של סיימון "Still Crazy After All These Years "בשנת 1975, הסולו של ברקר בקטע על שמו קרוי האלבום משמש לאפקט דומה. הסולואים שלו ממוקמים לעיתים קרובות בגשר, או מסופחים כקודה. שילוב זה של מבנה מוזיקלי ותזמור מאפיין (ויש שיגידו מגדיר) את סגנון ג'אז-רוק פיוז'ן זה. עוד שיתופי פעולה ראויים לציון בג'אז וברוק כוללים עבודה עם סטילי דן, לו ריד, דונלד פייגן, דייר סטרייטס, ג'וני מיטשל, אריק קלפטון, בילי ג'ואל, ג'ון לנון, אירוסמית', דן פוגלברג, פרנק סינטרה, פרנק זאפה, ברוס ספרינגסטין, ופארליאמנט-פאנקדליק.
כמו כן, ברקר הקליט או הופיע עם דמויות ג'אז מובילות במהלך תקופתו, כמו הרבי הנקוק, צ'יק קוריאה, צ'ט בייקר, ג'ורג' בנסון, קווינסי ג'ונס, צ'ארלס מינגוס, ג'קו פסטוריוס, מק'קוי טיינר, פט מת'יני, אלווין ג'ונס וקלאוס אוגרמן.
חזרה לג'אז מסורתי וסיום הקריירה.
במהלך תחילת 1980, ברקר היה חבר בלהקת הסאטרדיי נייט לייב של NBC. ניתן לראות אותו ברקע במשקפי שמש בעת הפרודיה על ג'יימס בראון של אדי מרפי. לאחר תפקיד שותף מוביל בהרכב האול-סטארס סטפס אהד עם מייק מניירי, הוציא ברקר את אלבום הסולו הראשון שלו בשנת 1987. אלבום זה מסמן את חזרתו לזירת הג'אז המסורתי, המבוסס על בי בופ ופוסט בופ מובנה עם נגיעות של ג'אז חופשי ואת כישרונו כמלחין. בתקליטים ובהופעות העוקבות ניגן בכלי נגינה אלקטרוני המופעל על ידי אוויר ננשף (EWI - Electronic Wind Instrument , כלי נשיפה אלקטרוני). תקליטיו והופעותיו כמוביל הרכב בשנות התשעים ובשנות ה-2000 זיכו אותו בפרסי גראמי רבים, בהכרת הביקורת ובפופולריות רבה בקרב הקהל. חלק מהפרויקטים שלו היו מחוות לענקי הג'אז כג'ון קולטריין ומיילס דייוויס. ב-1991 חבר לג'ו לובנו ודייב ליבמן ללהקת "פסגת הסקסופון" (Sax Summit), הרכב שיועד להבלטת נגינה וירטואוזית ו"חקירת המוזיקה של ג'ון קולטריין".
בעת הופעה בפסטיבל בשנת 2004 חש כאב חד בגבו. הוא הובהל לבית חולים ואובחן כחולה בסוג של לוקמיה מיאלואידית חריפה (שהתפתחה מ-MDS - ראשי תיבות של Myelodisplastic Syndrome). הוא קיבל טיפולי כימותרפיה וניסה להמשיך להקליט ולהופיע. ב-23 ביוני 2006 הופיע יחד עם הרבי הנקוק בקרנגי הול. הייתה זו הופעתו האחרונה. חצי שנה לאחר מכן נפטר.
במאי 2007 יצא תקליטו האחרון, "Pilgrimage", שכולו מורכב מלחניו המקוריים, אותו הקליט עם פט מתיני בגיטרה, ג'ון פטיטוצ'י בגיטרה בס, ג'ק דז'ונט בתופים והרבי הנקוק ובראד מלדאו בפסנתר. האלבום זכה בשני פרסי גראמי.
הקשר עם ישראל.
למייקל ברקר היה קשר חם ומיוחד עם מדינת ישראל. ברקר היה מבין הראשונים להענות לבקשתו של דני גוטפריד, מנהלו האמנותי של פסטיבל ג'אז בים האדום באילת להופיע בפסטיבל הראשון ב-1987, הוא היה האמן הידוע והמוערך ביותר שנענה ועשה זאת בהתנדבות. הדבר בא לידי ביטוי גם כאשר בשנת 1996 מיעטו אמנים בינלאומיים מובילים לאשר הגעתם לפסטיבל, מפחד מהמצב הביטחוני. גם אז התגייסו האחים ברקר, הופיעו בפסטיבל והשפיעו על אחרים להגיע. בשנת 2000 הופיע בפסטיבל יחד עם דייב ליבמן בראש תזמורת חיל האוויר.
בשנת 2005 התקשרה אשתו של ברקר לדני גוטפריד וביקשה לגייס עבור ברקר תרומת מח עצם, כיוון שהוא היה זקוק לתרומה מיהודי אשכנזי וכזו לא נמצאה עבורו בארצות הברית. גוטפריד נענה ובסיוע עזר מציון העמיד ניידת תרומה בפסטיבל להתרמה מן הצופים.
מייקל ברייקר
נאו-קונסרבטיזם
נאו-קונסרבטיזם (באנגלית: Neoconservatism, מכונה בקצרה נאו-קון) הוא שמה של השקפה אידאולוגית בפוליטיקה האמריקאית. עיקרה הוא התערבות פעילה ואגרסיבית בענייני חוץ, לצורך התנעת תהליכים ליברליים וקידום הדמוקרטיה בעולם.
רובם המוחלט של הפוליטיקאים המזוהים כנאו-קונסרבטיבים הם רפובליקנים, אף כי בשעתו היה זרם חשיבה נאו קונסרבטיבי חזק גם במפלגה הדמוקרטית, ובו בלטו אישים כמו הנרי ג'קסון, דניאל פטריק מויניהאן ואחרים.
עיקרי ההשקפה.
קווי מדיניות החוץ בהם תומכים נאו-קונסרבטיבים, כוללים מלחמה חסרת פשרות בטרור ומאבק נגד משטרים עריצים; שימוש בכוח הצבאי והכלכלי של ארצות הברית על מנת להשפיע על משטרים בעולם להפוך ליותר ליברליים, דמוקרטים ושומרי זכויות אדם.
באופן טיפוסי, על פי דברי חברים שהזדהו עם קבוצה זו, רבים ממקימי התנועה השמרנית החדשה בעבר היו מזוהים עם הגישה הליברלית בפוליטיקה האמריקאית, אך עברו מהפך אידאולוגי למרכז - ימין. בעיקר הכוונה לקבוצת "האינטלקטואלים של ניו יורק", שכללה אישים, בדרך כלל יהודים אמריקאים ממוצא מזרח אירופי, שלמדו בשנות הארבעים של המאה העשרים בסיטי קולג' של ניו יורק, כמו נורמן פודהורץ, אירווינג קריסטול, סימור ליפסט, דניאל בל, נייתן גלייזר ואחרים. בעקבות הקצנת השמאל בשנות ה-60 והתקפות השמאל החדש, כנגד נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון ומלחמת וייטנאם ובעיקר, בהיות רובם ככולם כמעט, יהודים, בעקבות התקפות השמאל החדש על ישראל שלאחר מלחמת ששת הימים, התקפות שנראו להם אנטישמיות, שינו אינטלקטואלים אלה את עמדותיהם לכיוון הקו הימני יותר, ומכאן גם הרכיב "נאו" (בלטינית 'חדש') שבשם הקבוצה.
היסטוריה.
אירווינג קריסטול, עורך כתב העת הספרותי אנקאונטר מאז שנות ה-50 היה הראשון שהשתמש במונח שמרן חדש במאמר משנת 1979 "התוודויותיו של שמרן חדש אמיתי".
עוד אחד מהמשפיעים הראשונים היה נורמן פודהורץ, עורך הירחון קומנטרי מ-1960 ועד 1995. בשנת 1982, במאמר במוסף סוף השבוע של הניו יורק טיימס, "דאגתו של שמרן חדש ממדיניות החוץ של רייגן", הוא זיהה את עצמו עם הגישה הנאוקונסרבטיבית והפך את כתב העת "קומנטרי" לנושא הדגל שלה. בנו של קריסטול, ויליאם קריסטול הקים את ה"משימה לעשור האמריקני החדש" - קבוצת חשיבה שישבה בוושינגטון במטרה להשפיע על הממשל האמריקני בכיוון של שמרנות חדשה.
בשנות ה-80 ארצות הברית תמכה במספר משטרים עריצים אך אנטי-קומוניסטים, בניגוד לדיעותיהם של השמרנים החדשים, ובתמיכת השמרנים הוותיקים, האנטי-סובייטיים. בעקבות כניסתם לממשל רייגן של נאו-שמרנים דוגמת אליוט אברמס, ובסיוע "הארגון הלאומי לתרומה דמוקרטית" של קרל גרשמן שונתה המדיניות, לתמיכה במשטרים דמוקרטיים ושומרי זכויות אדם, תוך התנגדות למשטרים עריצים, גם אם אלו אנטי-קומוניסטים. שינוי המדיניות בכיוונם של השמרנים החדשים התבטא, לפחות באופן מוצהר, בכך שב-1986 ארצות הברית דחפה להדחתו של פרדיננד מרקוס מהנשיאות בפיליפינים, בעקבות הפעלת אלימות והטייה של הבחירות בארצו, וב-1988 הממשל האמריקני תמך בקבוצות המתנגדות לאוגוסטו פינושה בצ'ילה, עד להפלת משטרו.
בסוף שנות ה-80 ובמשך שנות ה-90 כוחם של השמרנים החדשים ירד במידה מסוימת בעקבות התפרקות ברית המועצות, במה שנראה כניצחונו של הימין. יש האומרים שגם שערוריית איראן-קונטראס תרמה לכך. הטענה באשר לפרשת איראן - קונטראס הייתה שישראל מכרה נשק לאיראן במימון פרסי ובהחזר נשק אמריקני לישראל, במסגרת עסקה שהגו השמרנים החדשים ובראשם בהקשר זה אליוט אברמס. העסקה כללה לפי הטענה גם החזרת שבויים אמריקנים שבידי החזבאללה בלבנון, כאשר חלק מהרווחים מעסקה זו מימנו את מורדי הקונטראס בניקרגואה.
לאחר מלחמת המפרץ הראשונה ב-1991, החלה התנועה לצבור תאוצה מחדש, כשרבים מהמזוהים מאוחר יותר כשמרנים חדשים חתמו על עצומה בעד הפלת משטרו של סדאם חוסיין, שנותר בשלטון לאחר אותה מלחמה. עצומה זו קראה לתמוך בכורדים ובשיעים, קבוצות המיעוט הנרדפות בעיראק. עצומה זו הועברה לנשיא ביל קלינטון, אך השפעתה ניכרה בעיקר בימי כהונת יורשו ג'ורג' בוש (הבן).
בעקבות אירועי ספטמבר 2001.