בשנת 1107 הטילו כוחותיה של מטילדה מקנוסה (Matilde di Canossa) על העיר ומשפחת אלברטיני נסוגה למבצרה שבעמק נהר ביסנציו, מאותה עת התפתחה פראטו כעיר עצמאית. בתוך מאתיים שנה הגיע מספר תושביה לכ-15,000 נפש, זאת בזכות השגשוג הכלכלי שהביאה תעשיית הטקסטיל ובזכות עולי רגל שהגיעו למקום. באמצע המאה ה-12 נבנתה בעיר חומה וזו הוכפלה בתחילת המאה ה-14. בשנת 1326, בניסיון למנוע את התפשטות השפעתה של פירנצה, פראטו נכנעה מרצונה לרוברטו, מלך נאפולי. אולם ב-23 בפברואר 1351, המלכה ג'יובנה מנאפולי מכרה את העיר לפירנצה תמורת 17,500 פלורין איטלקי. מאותה עת, ולמשך מאות בשנים, הייתה פראטו נתונה לשליטתה ולהשפעתה של פירנצה. בני בית מדיצ'י הקימו סמוך לעיר וילת נופש.
התקופה המודרנית.
בשנת 1512, העיר נבזזה בידי כוחות ספרדים שאותם כינס האפיפיור יוליוס השני ומלך ארגון פרננדו השני, מלך אראגון, כדי להשיב את פרצה לשליטת בית מדיצ'י. בעת הפשיטה נרצחו ה-50,000 מבני העיר. הנזק שנגרם לפראטו גרם לכניעת הרפובליקה הפיורנטינית ולהשבת שלטון מדיצ'י.
בשנת 1653 פראטו זכתה למעמד של עיר והפכה למושבה של דיוקסיה הקתולית. העיר ידעה פריחה מיוחדת במאה ה-18.
לאחר איחוד איטליה, במאה ה-19, הפכה פראטו למרכז תעשייתי, במיוחד בתחום הטקסטיל וזכתה לכינוי "מנצ'סטר האיטלקית" בפי ההיסטוריון עמנואלה רפטי. אוכלוסייתה הגיעה ל-50,000 תושבים בשנת 1901 ול-180,000 בשנת 2001. העיר ידעה גלי הגירה משמעותיים במהלך המאה ה-20. עד לשנת 1992 השתייכה פראטו לנפת פירנצה, אולם מאותה עת הפכה לבירתה של נפת פראטו.
הקהילה הסינית.
בפראטו יושבת הקהילה הסינית השנייה בגודלה באיטליה, לאחר מילאנו. נכון ל-31 בדצמבר 2008 היו בין תושבי פראטו 9,927 מהגרים סינים חוקיים. שלטונות העיר מעריכים כי בפראטו יושבים כ-45,000 מהגרים סינים, כולל מהגרים לא חוקיים. רוב המהגרים הסינים בפראטו הם מהעיר ונז'ו, במחוז ג'ג'יאנג בסין. חלקם הגרו לפראטו מן הקהילה הסינית בפריז. ראשוני המהגרים הסינים הגיעו לפראטו בתחילת שנות ה-90. רובם באו לעיר כדי לעבוד בתעשיית הבגדים. נכון לספטמבר 2008 היו יותר מ-3,100 חברים סינים בלשכת המסחר המקומית. בשנת 2010 התבצעו פשיטות משטרתיות על מתפרות בהן מועסקים עובדים סינים, אשר הבליטו את העובדה כי במקומות רבים כוח העבודה מבוסס על פועלים סינים, חלקם מהגרים לא חוקיים, המשתכרים שכר דל.
אתרים בעיר.
בפראטו מוזיאונים רבים ומוקדי תרבות אחרים, בהם פרסקאות נודעים שצייר פיליפו ליפי על קירות קתדרלת סנטו סטפנו ואשר שוקמו לאחרונה. על הקיר החיצוני של הקתדרלה, באחת מפינותיה, נמצא דוכן לדרשות אשר נבנה על ידי דונטלו ומיקלוצו. תיאטרון מטסטסיו (Teatro Metastasio), אשר נבנה בשנים 1829–1830, משמש כבמה מרכזית בעיר להצגות אופרה והפקות תיאטרון אחרות.
ארמון פרטוריו (Palazzo Pretorio), הבנוי לבנים אדומות, נבנה במאה ה-13. בשלהי התקופה הגותית נתווספה לו בנייה נוספת בלבנים לבנות. במאה ה-16 נוסף לארמון גרם מדרגות חיצוני ושעון. ארמון דטיני (Palazzo Datini) אף הוא אתר בולט בעיר. הארמון נבנה בשנת 1383 בידי הסוחר פרנצ'סקו דטיני. בארמון עיטורים שנוספו על ידי אמנים נודעים דוגמת אניולו גאדי וניקולו ג'ריני. בשנת 1409 ישבו בו האנטי-אפיפיור אלכסנדר החמישי ולואי השני, מלך נאפולי. בארמון דליי אלברטי (Palazzo degli Alberti) פועלת גלריית אמנות ובה עבודות של פיליפו ליפי (המדונה מפראטו), ג'ובאני בליני (הצלוב ובית קברות יהודי), וקאראווג'ו (המְלכה בקוצים).
טירת קסטלו דל'ימפרטורה (Castello dell'Imperatore) היא הטירה הצפונית ביותר שנבנתה באיטליה בידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. אתר מרכזי נוסף הוא המרכז לאמנות בת-זמננו על שם לואיג'י פצ'י, בה פועל מוזיאון ומרכז חינוכי המוקדש לאמנות בת-זמננו.
בבזיליקה סאן ויצ'נצה ניתן לראשות שרידים של קתרינה דה ריצ'י שפעלה בעיר.
פורמט
יחיעם ששון
יחיעם ששון (נולד ב-1948) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, כיהן כראש המטה ללוחמה בטרור.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1948 בחיפה, שבה גדל והתחנך. סיים את לימודיו בבית הספר 'תיכון חדש' בעיר. היה חניך בתנועת הצופים ושימש בה גם כמדריך וגם כראש שבט.
ששון התגייס לצה"ל בנובמבר 1965 והתנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר שסיים את קורס הקצינים וקורס קומנדו ולוחמה זעירה, שובץ כמפקד מחלקה בסיירת חרוב של פיקוד המרכז, והשתתף בקרבות מלחמת ששת הימים בחזית הירדנית ולאחר מכן בעשרות מרדפים ובקרבות עם מחבלים בארץ המרדפים. כקצין ב"חרוב" השתתף במבצע תופת פשיטה נרחבת של צה"ל, ב-21 במרץ 1968, על הכפר הירדני כראמה שבדרום בקעת הירדן, שנערכה כנגד מפקדת הפת"ח בכפר. בראשית 1970, בעיצומה של מלחמת ההתשה שהתנהלה לאורך תעלת סואץ, התנדב לשרת כ"נמר" (הכינוי שניתן לקציני מילואים שהתנדבו לשמש כמפקדי מעוזים). בתפקיד זה פיקד על מעוז "פזמון" בגזרת קנטרה. בהמשך שב ששון לשירות קבע בתפקיד מטה וכמדריך בבה"ד 1.
בעת שעבר הסבה לשריון מונה לתפקיד מפקד פלוגת חרמ"ש בגדוד 79 בסיני והוביל אותה בקרבות הבלימה הקשים של מלחמת יום הכיפורים. ביומה הראשון של המלחמה נלחמה פלוגתו במסגרת גדוד שריון 9, בפיקודו של סא"ל יום-טוב תמיר. במהלך הקרבות בגזרת העיר קנטרה ספגה פלוגתו אבדות קשות, אך המשיכה להילחם. במהלך הקרבות הצליח סרן ששון לאסוף נגמ"שים ולוחמים מיחידות אחרות והקים את הפלוגה מחדש. זו המשיכה להשתתף במלחמה ובקרבות ההתשה בגזרת פאיד ממערב לתעלה.
סיפור גבורתם של לוחמי הפלוגה ומפקדיה ותיאור לחימתה של פלוגה י' בפיקודו של ה-מ"פ יחיעם ששון הונצחו במיצג מלחמת יום הכיפורים באתר ההנצחה יד לשריון בלטרון. בשנת 2011 קיבלה פלוגה י' תעודת הערכה על פועלה במלחמת יום הכיפורים מטעם האלוף טל רוסו, מפקד פיקוד הדרום.
לאחר מלחמת יום הכיפורים המשיך בהסבה לשריון ומילא תפקידי מ"פ, סמג"ד ומפקד גדוד שריון 126 של חטיבה 211. כסגן מפקד חטיבה טנקים סדירה 211 נלחם בקרבות מלחמת לבנון הראשונה בגזרה המערבית ובעיר ביירות ופיקד על פעולת החילוץ של פלוגת חי"ר מגדוד 450 (האריה המעופף) שהייתה כפופה לחטיבה ונקלעה לקרב קשה בצומת אל-באץ. על חלקו בחילוץ זה הומלץ לעיטור העוז לאחר המלחמה אבל סירב להתייצב בפני הוועדה בגלל ביקורתו על התנהגות המח"ט במלחמה. בשנת 1983 מונה למפקד עוצבת הסוס הדוהר ובשנת 1985 מונה למפקד חטיבת הטנקים הסדירה 211. במאי 1988, בהיותו סגן מפקד אוגדה 36, השתתף במבצע חוק וסדר – הפשיטה על בסיס החזבאללה בכפר מיידון שבדרום לבנון. שירת כמפקד מחוז חיפה בפיקוד העורף ובהמשך שימש ראש צוות כשירות וכוננות במשרד מבקר מערכת הביטחון בדרגת תא"ל. השתחרר מצה"ל והצטרף למטה ללוחמה בטרור שבראשו עמד מאיר דגן. בשנת 1999 מונה לראש המטה, תפקיד אותו מילא עד פרישתו בשנת 2002.
הוא בעל חברה לייעוץ ביטחוני בישראל ובעולם, ומנהל חברה בשם מעגלי אבטחה בע"מ המספקת אבטחה לאוניות הנוסעים הישראליות ואניות הצי הסוחר הישראליות כנגד איומי טרור ופיראטים ברחבי העולם.
לששון תואר ראשון בהיסטוריה וביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת חיפה.
יחיעם התאלמן מרעייתו ואם שלושת ילדיו מירי ששון (דגן) בשנת 1999. נישא בשנית בשנת 2008 לפרידה ששון (נודלמן).
בהאדור שאה השני
בהאדור שאה השני (באורדו: بہادر شاہ دوم) או בשמו המלא; אבו ט'פר סיראג' א-דין מוחמד בהאדור שאה ט'פר (באורדו: ابو ظفر سِراجُ الْدین محمد بُہادر شاہ ظفر; 24 באוקטובר 1775 - 7 בנובמבר 1862) היה הקיסר ה-17 והאחרון של האימפריה המוגולית. בהאדור היה יורש העצר של השושלת הטימורית ומלך כ-20 שנים לאחר מות אביו אכבר שאה השני, בין ה-28 בספטמבר 1837 עד ה-14 בספטמבר 1857. בתקופת מלוכתו האימפריה המוגולית הייתה בעלת מעט מאוד כוח פוליטי ובשנים האחרונות הייתה ישות סמלית בלבד. סופה של האימפריה כמו גם מלוכתו של בהאדור שאה הגיע במהלך המרד ההודי הגדול כאשר בהאדור הומלך מעל המורדים כנגד חברת הודו המזרחית הבריטית, כאשר שוחררה העיר דלהי על ידי הבריטים נתפס בהאדור והוא נשלח לגלות בראנגון, בורמה, שם נפטר בגיל 87.
אלבמה סלאמר
אלבמה סלאמר (אנגלית: Alabama Slammer) הוא קוקטייל מפורסם שמרכיביו המקובלים כוללים 60 מ"ל ליקר סאות'רן קומפורט, 30 מ"ל אמרטו ו-30 מ"ל סלו ג'ין הנמזגים לתוך כוס הייבול מלאה בקרח. לבסוף ממלאים את הכוס במיץ תפוזים.
ברודניקים
ברודניקים (ברוסית: Бродники "ברודניקי", גם бордники, продники, бронники, бродничи, бродници, ברומנית: Brodnici) הוא הכינוי של בני עם שישב מהמאה ה-10 ועד הרבע האחרון של המאה ה-13 באזורים הקרויים כעת מחוז גאלאץ, מחוז וראנצ'אה ומחוז ואסלוי, שלושת המחוזות בחבל מולדובה, ברומניה. הברודניקים סווגו כקומנים וגם הוזכרו כשכנים של הקומנים. מקורם, לפי הכרוניקות הרוסיות, מסביבות הנהר אוקה שם נלחמו בשנת 1186 לצד הקומנים ומשם הגיעו לחבלים הרומנים.ההשערה המקובלת היא שהיו קבוצה אתנית ממוצא מעורב קומני-סלאבי.