אזליה פרסמה לראשונה קטע מהשיר בחשבונות המדיה החברתית שלה; היא פרסמה קטע ליפ סינק, והודיעה על יציאתו הרשמית של השיר ב-19 במרץ 2021, תוך שהכריזה שהראפר טייגה ישתתף בו גם כן. אזליה עבדה על השיר עם המפיקים או ג'י פארקר וסמאש דייוויד, ודגמה את השיר "Pussy" מ-2011. השיר הופץ בפלטפורמות הורדה דיגיטליות וסטרימינג ב-2 באפריל 2021, ויצא כסינגל המוביל מאלבום האולפן השלישי שלה, "The End of an Era", שיצא לאור בקיץ 2021. השיר עוסק בהודעות פרטיות מיניות ובוטות שאזליה מקבלת מראפרים. בטיקטוק שלה, היא פרסמה סרטון בו הציגה הודעות מצונזרות כאלה, שמפורסמים שונים שלחו לה, תוך שהיא מבצעת את השיר עצמו.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ כולל גם את הראפר האמריקאי ppcocaine . הקליפ עוסק בזליה, שעובדת בחנות נוחות בתחנת דלק, שם מגישים משקאות סלורפיס פסיכדליים הנקראים "מיץ קיטי". טייגה נוהג במכונית קורבט אדומה עם לוחית הרישוי "", המתייחסת לשיתוף הפעולה הקודם שלהם "Kream". הקליפ צולם במדבר בקליפורניה.
נכון לאוקטובר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-18 מיליון צפיות.
ויקטור בוריסוב-מוסטוב
ויקטור בוריסוב-מוסטוב (ברוסית: Ви́ктор Эльпидифо́рович Бори́сов-Муса́тов) (14 באפריל 1870 - 8 בנובמבר 1905), היה צייר רוסי, שנודע בשל סגנונו הפוסט-אימפרסיוניסטי ששילב סימבוליזם, סגנון דקורטיבי טהור וריאליזם. יחד עם מיכאיל ורובל הוא מתואר תכופות כאבי הסימבוליזם הרוסי.
ביוגרפיה.
ויקטור מוסטוב נולד בסראטוב, רוסיה. אביו היה פקיד רכבת. בילדותו הוא סבל מפציעה בעמוד השדרה, שגרמה לו לגיבנת למשך שארית חייו. בשנת 1884 הוא נכנס לבית הספר בסראטוב, שם התגלו כישרונותיו כאמן על ידי מוריו פדור וסילייב וקונובלוב.
הוא נרשם לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בשנת 1890, ובשנה לאחר מכן, עבר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנקט פטרסבורג, שם היה תלמידו של פאבל צ'יסטיאקוב. האקלים הלח של סנט פטרסבורג לא היה טוב לבריאותו של ויקטור ובשנת 1893 הוא נאלץ לחזור למוסקבה ולהירשם מחדש לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה. יצירותיו המוקדמות כמו "פרחי מאי", 1894 זכו לתווית דקדנטית על ידי הנהלת בית הספר, שביקרה אותו בחריפות על כך שלא הבחין בין הנשים לעצי התפוח בחיפושיו אחר אפקט דקורטיבי. עם זאת, אותן יצירות זכו לשבחים על ידי עמיתיו, שראו בו את המנהיג של תנועת האמנות החדשה.
בשנת 1895 עזב ויקטור שוב את בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה ונרשם לבית הספר של פרננד קורמון בפריז. הוא למד שם שלוש שנים, וחזר בחודשי הקיץ לסראטוב. הוא הוקסם מאמנותם של בני דורו הצרפתים, ובמיוחד מציוריו של "אבי הסמליות הצרפתית" פייר פובי דה שאבאן ומעבודתה של ברט מוריזו.
בשנת 1898 חזר בוריסוב-מוסטוב לרוסיה וכמעט מיד נקלע לקשיים והיו לו בעיות כספיות חריפות שהוקלו מעט רק בסוף ימיו, כאשר אספנים החלו לקנות את ציוריו. תגובתו של מוסטוב הייתה יצירת עולם דמיוני למחצה של אצולת המאה ה-19, הפארקים והאחוזות הכפריות שלהם. העולם הזה התבסס בחלקו על אחוזת הנסיכים פרוזורבקי-גליצינס זוברילובקה ובחלקו רק על דמיונו של מוסטוב.
בוריסוב-מוסטוב נטש גם את ציורי השמן לטכניקות המעורבות של טמפרה וצבעי מים ופסטל שמצא שהן מתאימות יותר לאפקטים הוויזואליים העדינים שניסה ליצור.
בוריסוב-מוסטוב היה חבר באיגוד האמנים הרוסים וממייסדי ומנהיג אגודת האמנים של מוסקבה, ארגון אמנותי מתקדם שהפגיש את פאבל קוזנצוב, פיטר אוטקין, אלכסנדר מטווייב, מרטירוס סאריאן, ניקולאי ספונוב וסרגיי סודיקין.
הציור המפורסם ביותר שלו בתקופה הזאת הוא "הבריכה", 1902. הציור מתאר שתי נשים חשובות בחייו: אחותו, ילנה מוסטובה וכלתו (לימים אשתו), האמנית ילנה אלכסנדרובה. האנשים שזורים בנוף אחוזת זוברילובקה עם הפארק הישן והבריכה.
ציור מפורסם נוסף הוא "הפנטומים". 1903 מתאר רוחות רפאים על מדרגות אחוזה כפרית ישנה. הציור זכה לשבחים על ידי המשוררים הסימבוליסטים ולרי בריוסוב ואנדריי בילי.
בשנת 1904 הציג בוריסוב-מוסטוב תערוכת יחיד מצליחה מאוד במספר ערים בגרמניה, ובאביב 1905 הציג בסלון של חברת אמנים צרפתיות והפך לחבר בחברה זו.
הציור האחרון המוגמר של בוריסוב-מוסטוב היה "רקוויאם". הציור מוקדש לזכרה של נדז'דה סטניוקוביץ', ידידה קרובה של האמן, עשוי להצביע על התפתחותו של בוריסוב-מוסטוב לעבר הסגנון הנאו-קלאסי.
בוריסוב-מוסטוב מת ב-26 באוקטובר 1905 מהתקף לב ונקבר על גדת נהר אוקה ליד טרוסה.
על קברו יש פסל של ילד ישן מאת תלמידו של מוסטוב אלכסנדר מטבייב.
סינואני
תמיסת בלאנק
תמיסת בלאנק (מאנגלית: Blank; ריק) היא תמיסה שאינה מכילה אנליט (חומר נבדק) או שכמותו זניחה, המשמשת בדרך כלל לכיול מכשירים כגון קולורימטר. לפי ה-EPA, "המטרה העיקרית של בלאנקים היא להתחקות אחר מקורות של זיהום שהוכנס באופן מלאכותי". בניסוי, תכלול התמיסה את כל יתר חומרי התמיסה למעט החומר הנבדק כחומר בקרה. סוגים שונים של תמיסות משמשים לזיהוי מקור הזיהום בדגימה.
אנליט
אנליט, קומפוננט (בכימיה קלינית) או צורון כימי הוא חומר או מרכיב כימי שמעניין בהליך אנליטי. החומרים הטהורים ביותר מכונים אנליטים. דוגמה : זהב 24 קראט, NaCl, מים וכו'. במציאות, אף חומר לא נמצא כ-100% טהור באיכותו, ולכן חומר שנמצא כטהור ביותר (עבור מתכות מסוימות, 99% לאחר אלקטרוליזה) מכונה אנליט.
סינוואני
נל ואן וליט
מרלן ולדהויס
בית הקברות היהודי ברוסאו
בית הקברות היהודי ברוסאו (גרמנית: Jüdischer Friedhof Rossau) נמצא ברובע אלזרגרונד בעיר וינה, אוסטריה. זהו בית הקברות השמור העתיק ביותר בווינה. יהודי וינה נקברו בו בין השנים 1540–1783.
מיקום.
בית הקברות ממוקם בפרבר רוֹסַאוּ של הרובע התשיעי של וינה, ומכסה שטח של כ-2,000 מ"ר. כיום, בית הקברות נמצא בחצר בית אבות הנמצא ברחוב סיגאסה (Seegasse), ששימש בעבר את הקהילה היהודית כבית חולים סגור לחולים מדבקים. בשנת 1629 קראו לרחוב: "רחוב קטן עם בית קברות יהודי" (Gassel allwo der Juden Grabstätte). בשנת 1778 הרחוב נקרא "רחוב היהודים" (Judengasse). בשנת 1862 שונה שם הרחוב לשמו הנוכחי סיגאסה (Seegasse), רחוב האגם, על שם בריכת דגים שהייתה באזור.
היסטוריה.
בית הקברות נבנה במאה ה-16 ושימש כבית הקברות של הקהילה היהודית כמעט 250 שנה. בעקבות פוגרום שבוצע ביהודי העיר בשנת 1670, שילם הסוחר היהודי קופל פרנקל סכום של 4,000 זהובים עבור התחייבות העיר להמשיך לקיים את בית הקברות. בית הקברות פעל עד לשנת 1783, בה החליט הקיסר יוזף השני שאין לקבור יותר בין חומות העיר, ובית עלמין יהודי חדש הוקם מחוץ לחומות העיר ברובע ורינג (Währing).
בינואר 1941 החליטו הנאצים להרוס את בית הקברות ולבנות עליו מחדש. קבוצה של יהודים מווינה הבריחו את המצבות לבית הקברות המרכזי בווינה. בשנות ה-80 של המאה ה-20 280 מתוך 931 הקברים, הושבו למקומם ושוחזרו, לפי רישומיו של ההיסטוריון ברנרד ואכשטיין מתחילת המאה ה-20. בית הקברות קודש מחדש ב-2 בספטמבר 1984. המצבות כתובות כולם בעברית.
מרטירוס סאריאן
מרטירוס סאריאן (בארמנית: Մարտիրոս Սարյան; ברוסית: Мартиро́с Сарья́н; 28 בפברואר 1880 - 5 במאי 1972) היה צייר ארמני והמייסד של הציור הארמני המודרני.
ביוגרפיה.
הוא נולד למשפחה ארמנית ברוסטוב-על-דון, רוסיה. ב-1895, בגיל 15, סיים את בית הספר ובין 1897 ל-1904 למד בבית הספר לאמנויות במוסקבה, כולל בסדנאות של ולנטין סרוב וקונסטנטין קורובין. הוא הושפע מאוד מעבודתם של פול גוגן ואנרי מאטיס. הוא הציג את עבודותיו בתערוכות שונות. היו לו עבודות שהוצגו בתערוכת הוורד הכחול במוסקבה.
הוא ביקר לראשונה בארמניה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, בשנת 1901. הוא צייר את נופיו הראשונים המתארים את ארמניה: מקראוואנק, 1902; ארגטס, 1902; תְאוֹ. סבן, 1903; ערב בגן, 1903; בכפר הארמני, 1903 וכו', שזכו לשבחים רבים בעיתונות מוסקבה.
בשנים 1910 עד 1913 הוא טייל רבות בטורקיה, מצרים ואיראן. בשנת 1915 הוא נסע כדי לעזור לפליטים שברחו מרצח העם הארמני באימפריה העות'מאנית. בשנת 1916 נסע לטיבליסי שם נישא ללוסיק אגיין, ועזר בארגון אגודת האמנים הארמנים.
לאחר תפיסת השלטון הבולשביקית ב-1917 נסע עם משפחתו לגור ברוסיה. ב-1921 עברו לארמניה. בעוד שרוב עבודתו שיקפה את הנוף הארמני, הוא גם עיצב את סמל ארמניה הסובייטית ועיצב את המסך לתיאטרון הממלכתי הארמני הראשון. הוא גם הציע הצעה לדגל של ארמניה עצמאית על בסיס הצבעים והעיצובים של בדים ושטיחים ארמניים מסורתיים, אם כי עיצובו נדחה.
בשנים 1926 עד 1928 הוא חי ועבד בפריז, אך רוב היצירות מתקופה זו נהרסו בשריפה על סיפון הספינה שבה חזר לברית המועצות. משנת 1928 ועד מותו חי סאריאן בארמניה הסובייטית.
בשנים הקשות של שנות ה-30 הוא התמסר שוב בעיקר לציורי נוף, וגם לפורטרטים. הוא גם זכה שלוש פעמים במסדר לנין ופרסים ומדליות נוספים. הוא היה חבר באקדמיה לאמנות של ברית המועצות (1974) ובאקדמיה הארמנית למדעים (1956).
סאריאן מת בירוואן ב-5 במאי 1972. ביתו לשעבר בירוואן הוא מוזיאון המוקדש לעבודתו עם מאות פריטים המוצגים.
בנו גזרוס (לזרוס) סאריאן היה מלחין ומחנך אמריקאי. נינתו מרים פטרוסיאן היא גם ציירת אמריקאית וגם קריקטוריסטית וסופרת עטורת פרסים.
בורגהארט קלאוזנר
מוזיאון יאסר ערפאת
"מוזיאון יאסר ערפאת" הוא מוזיאון המנציח את יאסר ערפאת וממוקם ברשות הפלסטינית ברמאללה.
תיאור.