גם בסוגיית האמנציפציה של היהודים, המשיך אדוורול להיות עקבי. הוא גילה אהדה גם לרעיון הציוני שקרם באותה תקופה עור וגידים. בשנת 1902 "אדוורול" ברך על ביקורו ברומניה של הפעיל הציוני הצרפתי ברנאר לזר, מה שמשך אש מצד החוגים האנטישמיים. בשנת 1906 ההיסטוריון ניקולאיה יורגה, מנהיג המפלגה האנטישמית "המפלגה הדמוקרטית הלאומנית" האשים את מערכת "אדוורול" שמטפחת "רגש לאומי יהודי" שלדבריו מתכוון להרס של רומניה. גם ההוגה הרומני הגרמנופיל מטרנסילבניה אורל פופוביץ' פרסם ב"סמנטולרול" של יורגה סדרת מאמרים תחת הכותרת "לאומנות או דמוקרטיה" שבהם הוקיע את האליטות של אוסטרו-הונגריה על שהפכו למשרתות של האינטרסים היהודים, כשבעיניו בממלכה הרומנית תפקיד מסוכן זה משוחק על ידי העיתונים "אדוורול" ו"דימיניאצה". בשנים הבאות התייחס יורגה ל"אדוורול" כאל "ביטאון העיתונות היהודית" ויחד עם אלכסנדרו ק. קוזה וכותבים אחרים בעיתונו האחר שלו, "ניאמול רומנסק" (האומה הרומנית") טען שכל העיתונות נשלטת על ידי היהודים. התקפות אנטישמיות נגד העיתונים מסרינדאר באו גם מהמשורר הארכישמרן הטרנסילבני אוקטביאן גוגה ועל ידי איש העסקים והעיתונאי סטליאן פופסקו, שהיה החל משנת 1915 לבעלים של העיתון "אוניברסול".
מקום חשוב תפס בדפי העיתון "השאלה האגררית". בימי מרד האיכרים משנת 1907 שדוכא באכזריות על ידי הממשלה הלאומית-ליברלית של דימיטריה סטורדזה "אדוורול" נעשה שופר של המחאה. העיתון נהג לדיווח על השימוש באש חיה והתעללויות באיכרים. היו אומרים שבכירים בממשלה הבטיחו למילה להפסיק את הדיכוי עם הוא יסכים למתן את הפרסומים. חוקרים מסוימים מאשימים את מילה שהפריז בכוונה את ממדי הדיכוי של המרד במטרות פוליטיות. ההיסטוריון אנטון קאראג'ה ראה בעמדת העיתון הסתה מתוזמרת בשרות אוסטרו-הונגריה וטען שהעיתון קיבל שוחד ממרגלים של מעצמה זו.
זמן קצר אחרי סיום המרד, פרסמה ההוצאה לאור "אדוורול" את המסה של יון לוקה קאראג'אלה " din primăvară până în toamnă" 1907
1907 מן האביב ועד לסתיו, התקפה על מסודות המלוכה וניתוח כישלונותיה ביחס למרד האיכרים. מסה זו הפכה מהר לרב-מכר.
בשנות ה-1910 המוקדמות.
אחרי מאורעות 1907, השתתף העיתון בקמפניה אנטימונרכית נרחבת, שבה לקח חלק גם העיתון "פאקלה" (הלפיד) בעריכת חתנו של ק. מילה, ניקולאיה ד. קוצ'ה, עיתונאי רפובליקני וסוציאליסט, וגם חוגים אנרכיסטים. בשנת 1912 לקח חלק "אדוורול" באחד מפעלוליו הפרסומאיים של קוצ'ה, שבמהלכו ביים הלה יחד עם עמיתו, המשורר טודור ארגזי משפט של עצמם באשמת "חילול שם המלך" (לז מז'סטה) תוך כדי חיקוי פרוצדורות משפטיות ואירוח אזהרות כלפי "פאקלה" . "אדוורול" הפיץ סטירות סטראוטיפיות נגד המלך קרול הראשון, תוך כדי שימוש כלפיו בכינויים "ניאמצול" ("הגרמני" בעגה עממית) או "הקרציה".
בשנת 1912 עברה תפוצתם של "אדוורול" ו"דימיניאצה" מעבר למאה אלף עותקים, כשההכנסות ממכירתם היו מיליון ליי. בין ינואר -אוגוסט 1914 נזקקה הדפסתם כ־1284 טון נייר . "אדוורול" הפך לעיתון הרווחי ביותר המשלם גם את המשכורות הגבוהות ביותר, ומשום כך גם המעסיק הכי מבוקש. בשנת 1913 עבדו בו צוות כתיבה וטכני של 250 איש (שמשכורותיהם עלו כ־540,000 ליי, ובנוסף הועסקו בו 60 כתבים ו 1,800 מפיצים. "אדוורול" היה ידוע גם ב אותה מדיניות מערכת מיוזמתו של קונסטנטין מילה והעורך המנהלי סאקה פטריאנו, לפיה היו קונסים את המגיהים על כל שגיאת דפוס. מילה הקפיד על התעדכנות עובדיו לגבי כל מה שמתרחש בעולם. בנוסף להתחברות בקווי טלפון לווינה ולבודפשט, החזיק העיתון כתבים בבירות הבלקן וקידם את השימוש בקצרנות בעת הראיונות. עם השליחים המיוחדים לחו"ל נמנו אמיל פאגורה ובארבו ברנישטיאנו, שדיווחו מן הזירה בשנת 1908 על מהפכת הטורקים הצעירים ועל האווירועים החשובים בנסכות הבולגרית ובממלכת סרביה. מה שלא מנע מכמה כתבים כמו ויקטור אפטימיו בזמנו לעבוד על מעסיקיו ובמקום להגיע לפריז כדי לדווח משם עצר בווינה ושלח למערכת "מכתבים פריזאים" לפי מה שקרא בעיתונים מבית הקפה "ארקאדן" בבירת אוסטריה.
כיסוי הזירה הבינלאומית ב"אדוורול" פתח בפני הרומנים חלון אל המאורעות הפוליטיים והתרבותיים שהסעירו את אירופה ואת העולם. כבר בשנת 1908 סקר "אדוורול" את האוונגרד האירופי, לרבות את זרם הפוטוריזם, תוך כדי הבעת צער על הקץ לכאורה של הריאליזם בספרות. בסוף שנת 1910 בשם "העולם הדמוקרטי" ברך על המהפכה הרפובליקנית בפורטוגל. הודות למאמציו ליצור ולשמור על קשרים בינלאומיים היה, אדוורול", לטענתו, אחד העיתונים הראשונים שדיווח על אירועים בעלי חשיבות יבשתית כמו מהומות המזון בווינה בשנת 1911, פריצת מלחמת הבלקן הראשונה, הסכסוך הדיפלומטי בין יוון ובין בולגריה שהסלים והביא למלחמת הבלקן השנייה.
בזירת העימותים המוזכרים החזיק העיתון שליחים מיוחדים מקרב אנשי רוח ודמויות פוליטיות כמו יעקב רוזנטל, לימים מנהל של העיתון, בסופיה, העיתונאי הסרבי פרה טאלטוב בבלגרד, הסופרת הרומניה ארג'נטינה מונטאורו
באיסטנבול והנסיך אלברט גיקה בצטיניה.
ביולי 1913 דיווח "אדוורול" בהרחבה על מעשי הטבח שביצע צבא יוון בדויראן, קילקיס וביישובים אחרים במקדוניה ודן במקביל ב"משטר הטרור" שהנהג על ידי הצאר פרדיננד הראשון בבולגריה. כעבור זמן קצר באותו חודש כשהצטרפה רומניה לקואליציה נגד בולגריה וכוחותיה חדרו לדרום דוברוג'ה, פרסם העיתון כתבות על מגפה הכולרה שפרצה בקרב החיילים, תוך הטחת האשמות נגד ממשלת טיטו מאיורסקו על שטיאטאה את העניין מתחת לשטיח.
באותה תקופה ארגן העיתון הגרלות מפורסמות נושאות פרסים יקרים כמו נדל"ן ורהיטים. "אדוורול" היה העיתון הראשון שקנה לעצמו אחיזה בכפרים, הודות לחוזה מיוחד עם הדואר הרומני, כשהתאפשר אחסונו ב-300 מחסנים והדוורים שימשו למפיציו. אולם היחסים המעורערים עם הפוליטיקאים מן המפלגה הלאומית ליברלית איימה על המונופול הזה וביום מן הימים אסרה הממשלה הלאומית ליברלית על הדואר להפיץ אותו. מאז נאלץ "אדוורול" לסמוך על מנויים ועל מפיצים פרטיים. מפורסם היה בבוקרשט אותו נער מחלק עיתונים שליווה את קריאותיו הרמות בשירת שירים פוליטיים כדוגמת ה"מרסייז" הרפובליקנית.
מלחמת העולם הראשונה.
אחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה העיתון המשיך לפצל את שארית המחנה הסוציאליסטי כשתמך בקבוצה שדגלה בהתערבות בעימות הצבאי ובהכרזת מלחמה על מעצמות המרכז. עמדה זו תאמה יותר את זו של עיתונים כמו "אוניברסול", "פלאקרה", מגזין "פורניקה" או "אפוקה" שהתווכחה עם העיתונות הסוציאליסטית, עם הפופורניסטים ועם החוגים הגרמנופילים שמסביב העיתונים "סיארה", "סטיאגול", ,מינרווה" או "אופיניה". בתווך עמדה השאיפה לשחרר את הרומנים שחיו בטרנסילבניה ובבאנאט תחת השלטון האוסטרו-הונגרי.
לדעתו של ההיסטוריון לוצ'יאן בויה, עמדת העיתון מוסברת בחלקה על ידי הכותבים היהודים, שבגישתם המתבוללת ביקשו להזדהות עם הלאומנות הרומנית בדרישתה לשחרור האחים מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. דעה נפרדת, גרמנופילית, הביע העיתונאי ממוצא יהודי ברנישטיאנו, שנדחק לזמן מה בשוליים.
"אדוורול" התגייס במרץ נגד אוסטרו-הונגריה בסוגיה הטרנסילבנית, בעוד הדגישה פחות את בעיות הרומנים בחבר בסרביה, שהוחזק על ידי רוסיה הצארית.
העיתון ארח בעמודיו מאמר של מלומד רומני טרנסילבני בשם יואן אורסו שהוקיע את הרוסופוביה כחסרת בסיס, וגם מסות פרו-מלחמתיות של ההיסטוריון הוותיק אלכסנדרו ד. קסנופול. ה"אדוורול" פרסם את דבר ביקורו של איש הרוח הבריטי רוברט ויליאם סטון-ווטסון שעשה יחסי ציבור למען מעצמות ההסכמה ותמך את מאמציה של בליגה התרבותית למען אחדות כל הרומנים העד כניסת רומניה במלחמה לצד מעצמות אלה. בראיון ב"אדוורול" זיהה סטון-ווטסון את מטרות הרומנים עם אלו של הסרבים ושל הקרואטים, תוך הדגשה על האינטרס המשוף שלהם בפירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית שתשים קץ, כדבריו, ל"שלטון הברוטלי והמלאכותי של הגזע ההונגרי".
אחד המאמרים של "אדוורול" באפריל 1916 התמקד בסקסונים הטרנסילבנים ועל יחסיהם עם הרומנים באימפריה האוסטרו-הונגרית וטען:"פרט להונגרים, היה לנו לאורך תולדותינו, כפי ישי לנו גם היום, אויב נחוש לא פחות, ושביקש את העלמותנו באותה מידה: הסקסונים".
לפי היסטוריון הספרות דומיטרו חנקו גישה זו שהופיעה בגרסאות חוזרות בתעמולה בעד מעצמות ההסכמה, ציינה התרחקות זמנית מהמסורת המקומית של סטריאוטיפ אתני חיוביים יותר לגבי הגרמנים.
הקמפיין בעד הכניסה למלחמה הגיע לשיאו בקיץ 1916 כשהיה כבר ברור שהממשלה הלאומית ליברלית של יון י.ק. ברטיאנו אכן שקלה לקחת צד במלחמה בברית עם מעצמות ההסכמה. קונסטנטין מילה עצמו הסביר שהמלחמה תהיה מענה "מתקן" לבעיותיה החברתיות של רומניה ותהווה "הטיה" (דיוורסיה) לגבי הכפריים הנוטים להתמרד
העיתון שתואר על ידי החוקר האמריקאי גלן טורי כ"עיתון סנסציות" סיפק לקוראים תאורים נלהבים של מתקפת ברוסילוב שייצבה את החזית המזרחית בקרבת רומניה, מה שנראה כרגע בשל עילאי להתחלת ההתערבות של רומניה בקרבות.