ברכט ביים את ההפקה במשותף עם אריך אנגל; את פונטילא גילם בתחילה לאונרד שטקל (כפי שהיה בהפקה בציריך), ואחר-כך בידי הקומיקאי קורט בואה.
המלחין פאול דסאו הלחין את שירי ההפקה וקספר נהר עיצב את התפאורה.
ברכט הציג את "מזמור פונטילא"
והחליט למנוע מהקהל לחוש אמפתיה כלפי פונטילא על ידי אפקט הניכור באמצעות מסכות שחבשו כל הדמויות הבורגניות.
וואוליוקי צפתה בהפקה.
המחזה בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי.
1. הוצג בשם אדון פונטילה ומאטי משרתו בתיאטרון הבימה. הצגת הבכורה הייתה ב-14 בינואר 1962 והתקיימו 14 הצגות.
2. הוצג בשם מר פונטילא ומאטי משרתו בתיאטרון חיפה. הצגת הבכורה הייתה ב-11 באפריל 1981 והתקיימו 27 הצגות.
קידרון
בית המערבים
בית המערבים (כונה גם חצר תלמוד-תורה דק"ק המערביים) הוא בנין ברחוב מעלות אל-ח'אלידיה ברובע המוסלמי בעיר העתיקה, מול ישיבת שובו בנים. הבניין נבנה על ידי קהילת "עדת המערביים" יוצאי מרוקו. בבניין זה התגורר הרב עקיבא יוסף שלזינגר בעלותו לארץ ישראל.
היסטוריה.
בשנת ה'תרכ"ה (1865) תרם אחד מעשירי יהדות מרוקו כ-5,000 פרנק לבניית מרכז רוחני בעיר העתיקה. הרב דוד בן שמעון (המכונה 'צוף דב"ש' על שם ספרו), השתמש בכספים לבניית בית המערבים כמרכז ליוצאי מרוקו וצפון אפריקה בירושלים. מבנה "בני עדת המערבים" הבניה הושלם בי"ד אדר ב' ה'תרכ"ז (21 במרץ 1867).
הבניין כלל שלוש קומות ושכנו בו שני בתי כנסת ותלמוד תורה לילדי הקהילה. עשרים חדרים נוספים שמשו עבור למגורי תלמידי חכמים, אלמנות ויתומים. שנים מעשירי רבאט שעלו לאחר מכן לירושלים: מימון עמיאל ושלמה אבושדיד (אביהם של ד"ר אברהם אבושדיד ושל לאה אבושדיד, רעייתו של איתמר בן-אב"י) תרמו סכום גבוה עבור הקמת ישיבה במבנה.
הערבים כינו את המתחם "מקום מגורי הכולל" (דאר אל כולל) לפי שכולל היה שמה של קהילה ביישוב הישן..
באבן זיכרון שהייתה קבועה בבניין נכתב:
בכניסה למתחם נבנתה קשת מפוארת מאבני שיש מקושתות. בכניסה ניצבו שתי דלתות ברזל, עליהם מגן דוד גדול. אברהם משה לונץ מתאר בספרו "מורה דרך" (יצא לאור בשנת ה'תרנ"א):
במפקד של תושבי ירושלים בשנת ה'תרל"ה - 1875, (לקראת ביקורו של משה מונטיפיורי). נאמד מספר תושבי בית המערבים ב-120 נפש.
ביל"וי שביקר במקום בשנת תרמ"ו (1885) מתאר:
בשנת ה'תרצ"ב (1932) ערך ועד קהילת ירושלים סקר על גורל בתי היהודים בעיר העתיקה. ביחס לבית המערבים נכתב:
חידוש ההתיישבות.
לאחר איחוד ירושלים בה'תשכ"ז 1967, נמצא בית המערבים שומם. בכניסה נותרו שתי דלתות הברזל שעליהם מגן דוד גדול. בקיר נותר שקע גדול, ששימש בשעתו למזוזה. בפנים נותר לוח הנצחה גדול עליו נכתב
בשנת ה'תשל"ט 1978 פנו קבוצת בוגרי ישיבת הסדר ל"ועד עדת המערבים", בבקשה להשתמש במתחם השומם. הוועד סירב בתחילה, אך לבסוף הסכים שתוקם במקום ישיבה לכהנים. בחנוכה בשנה זו, נחנכה במקום ישיבת "תורת כהנים" ללימוד הלכות הקודש והמקדש. עם חידוש ההתיישבות היהודית ברובע המוסלמי, היה בית המערבים הבית הראשון אליו חזרו יהודים להתגורר. הרב שלמה פישר ראש ישיבת איתרי מסר שיעורי תורה במקום..
בשנת 2013 פועלת במקום ישיבת "תורת כהנים". בנוסף מתגוררות במתחם מספר משפחות יהודיות. התושבים מקבלים אבטחה של לוחמים ביחידה אזרחית המופעלת על ידי מדינת ישראל.
אדון פונטילה ומאטי משרתו
איתן בנצור
איתן בנצור (נולד ב-25 בספטמבר 1938) הוא דיפלומט ישראלי. כיהן כמנכ"ל משרד החוץ. עמית מחקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
קורות חיים.
בנצור נולד בישראל בנם של שרה ושמואל בנצור, מבכירי משרד החוץ הישראלי. למד בגימנסיה העברית רחביה. לאחר שירותו הצבאי עבד כעיתונאי במעריב עד 1962, כיסה בעיקר את ענייני ירושלים וסטודנטים.
לאחר מכן עבר קורס צוערים של משרד החוץ, שימש מזכיר שני בשגרירות ישראל בהונגריה, ב-1967 מונה לעוזר לשר החוץ וב-1971 למזכיר מדיני של השר. בשנת 1974 מונה ליועץ מדיני בשגרירות ישראל בארצות הברית וב-1981 מונה למנהל מחלקת צפון אמריקה במשרד החוץ. בשנים 1986 עד 1988 שירת כקונסול כללי בלוס אנג'לס. לאחר מכן קיבל דרגת שגריר ומונה לסמנכ"ל משרד החוץ לנושאי צפון אמריקה. הוא היה ממובילי ההכנות לוועידת שלום אזורית והשתתף בוועידת מדריד ב-1991. בעקבות הוועידה מונה לסגן ראש המשלחת הישראלית למשא-ומתן עם המשלחת הירדנית-פלסטינית ושימש נציג בוועדת המולטילטרלית לפירוק נשק וביטחון אזורי.
בינואר 1992 מונה למשנה למנכ"ל משרד החוץ ובאוקטובר 1996 מונה למנכ"ל המשרד, תפקיד בו כיהן עד שנת 2000.
בנצור בעל תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובעל תואר שני בלימודים סובייטים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
חיים אישיים.
נשוי לנעמי בנצור, קואוצ'רית ומומחית לשפת הגוף.
יונה כהן (מחנך)
יונה כהן (4 בפברואר 1907 - 1 בספטמבר 1990) היה איש חינוך ישראלי, ממקימי בית הספר חורב בירושלים ב-1934 ומנהלו הראשון.
ילדות והשכלה.
נולד בהמבורג שבגרמניה ב-4 בפברואר 1907. אביו ארנולד אהרון כהן (Arnold Cohn) היה בנקאי במקצועו, ואמו בלה לבית קוניגסהופר - עקרת בית. משפחתו השתייכה לפלג האורתודוקסי של הקהילה היהודית, ואביו היה פעיל ברבים מהמוסדות הציבוריים היהודיים בעירו (רישום המסעדות ובתי המלון הכשרים בכל רחבי גרמניה, איסוף כספים למוסדות ציבור בעירם ולכולל הו"ד בארץ ישראל) ושימש גם כמוהל.
ד"ר יונה כהן רכש את השכלתו היסודית בתלמוד תורה, שהיה בית הספר היהודי היחיד לבנים בעיר הולדתו. לאחר מכן המשיך את לימודיו בישיבה מקצועית שהקים הרב יוסף קרליבך (ששימש רב העיירה הסמוכה אלטונה), ששילבה לימודי יהדות עם בית ספר למסחר. לאחר שנת לימודים אחת במוסד זה, החל לעבוד כמתמחה בבנק במשך שנתיים, ולאחר מכן עבד בבנק בפרנקפורט, בעיקר בענייני ניכוי שטרות. לאחר כשנה הבנק פשט רגל והוא החליט לעסוק בהוראה. הוא חזר להמבורג והשלים את בחינות הבגרות שלו. לאחר עמידה בבחינות נרשם לאוניברסיטה המקומית והחל ללמוד במגמת היסטוריה וגרמניסטיקה. בתום 4 שנות לימוד הוסמך כמורה משתלם לבית ספר תיכון. בשנת ההשתלמות הראשונה שלו לימד בבית ספר מתקדם על שם ליכטווג, ובשנה השנייה עבר לבית ספר ממשלתי אחר, אך פוטר לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה. במקביל ללימודיו ולעיסוקו כמורה שימש באותן שנים כמרכז סניף תנועת הנוער החרדית "עזרא" בהמבורג.
עלייה לארץ.
בתקופה זו החליט ד"ר כהן לעלות לארץ ישראל. לפני כן, ב-1933, השתלם במשך כשנה במקצוע נוסף – נגרות, משום שחשש שלא יצליח לקבל סרטיפיקט - אשרת עלייה לארץ ישראל - כמורה ולמצוא תעסוקה בהוראה בארץ ישראל. ואמנם, הוא הצליח להשיג את האשרה הנכספת באמצעות הרב בנימין זאב יעקבזון, מתוך הקצבה שהייתה מיועדת לעלייתם ארצה של "בעלי מלאכה". עוד לפני עלייתו ארצה קיבל פנייה מירושלים, בה נשאל אם יהיה מוכן להצטרף לסגל ההוראה של חוג שהחל להתארגן עבור ילדי משפחות יוצאי גרמניה. הוא התייעץ בעניין עם ד"ר משה אויערבך שניהל את בית הספר נצח ישראל בפתח תקווה, עם ד"ר שמואל דויטשלנדר שהיה מעורב בייסוד בית ספר בית יעקב, ועם ד"ר יצחק ברויאר, שהגיע באותו זמן לביקור בגרמניה מארץ ישראל. הוא נענה בחיוב להצעה אם כי חשש לסמוך עליה. לכן לקח איתו בעלייתו ארצה, ארון מלא בכלי נגרות שיוכלו לשמש אותו במקצועו האלטרנטיבי.
דרכו לארץ ישראל כללה נסיעה ברכבת למינכן, משם לטריאסטה באיטליה, ומשם בספינה לנמל יפו.
בית ספר חורב.
לאחר מספר ימים, עם עלייתו לירושלים, השתלב בהוראה באותו חוג שהפך עם הזמן לבית ספר "חורב". בית הספר נקרא כך על שם הספר "חורב" - אחד מספרי היסוד של רש"ר הירש. בית הספר נקרא בתחילת דרכו חוג ולא בית ספר, מתוך רצון שלא להרגיז את החוגים החרדיים בירושלים. בית ספר החל דרכו בחודש סיון תרצ"ד (1934) עם 16 תלמידים. הלימודים התקיימו בדירתו של ד"ר יונה כהן בשלוש משמרות ילדי הטף (כיתות א'- ד'), אחריהם הבנים הבוגרים, ואחריהם הבנות. המטרה הייתה לשלב את שיטתו החינוכית של הרש"ר (תורה עם דרך ארץ) ולהתאימה לתנאי הארץ ועמל בנייתה. לאחר חצי שנה גדל מספר התלמידים ל-40, נשכרה דירה נוספת ונוספו כיתות. לאחר עוד 3 שנים עבר בית הספר לקומה הראשונה בבניין "בולוס מאיו" ששכן סמוך לרחוב המלך ג'ורג', ושנה מאוחר יותר (תרצ"ח) נוספו כיתות גם בקומתו השנייה של אותו בניין.
בשנים אלה התקיים משא ומתן ארוך עם מנהיגי היישוב הישן בירושלים על תוכנית הלימודים ושפת ההוראה במוסד, תוך שהם מאיימים להטיל עליו חרם. עיקר חילוקי הדעות נגעו לשפת ההוראה, הוראת השפה האנגלית, מקומם של הלימודים הכלליים בתוכנית הלימודים, הוראת תורה שבכתב ותושב"ע לבנות וקבלת תלמידים ילידי הארץ לבית הספר. העובדה שלבסוף לא הוטל חרם כזה על ידי מנהיגי העדה החרדית נבעה מהרצון שלא לאבד את ציבור ההורים של בית הספר שהיוו חלק מהקהילה החרדית וראו ברב יוסף צבי דושינסקי את רבם
למרות חילוקי הדעות, נענה הרב דושינסקי להזמנה לערוך את הקידושין של ד"ר יונה כהן עם רעייתו המיועדת שטפי לבית בודנהיימר, ששימשה כגננת בגן ילדים אהל יעקב בתל אביב. אולם הרב דושינסקי הציע, בדרך דיפלומטית, שהחופה תיערך בביתו במקום בחצר בית הספר, כפי שתוכנן.
ב-1939 הוקמה פנימיית חורב עבור ילדים שהגיעו ארצה, סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, ללא הוריהם. ד"ר כהן הצליח להשיג עבורם 30 רישיונות עלייה. רובו של נוער זה הצטרף, לאחר סיום לימודיו בחורב, לנוער של קיבוץ חפץ חיים. מאוחר יותר שימשה הפנימייה בית לקבוצה של ילדי טהראן וקבוצות נוספות, בהם ילידי הארץ.