צוות ההפקה התרשם מהרבגוניות שהציגה במשחקה והם זימנו אותה לאודישן נוסף, לכאורה לפרק של טורצ'ווד. אחר כך עשתה מבחן בד סופי יחד עם דייוויד טננט שגילם את הדוקטור העשירי והתברר לה שהיא בעצם נבחנת לתפקיד ראשי ב"דוקטור הו". ב-5 ביולי 2006, הוכרז רשמית שהיא תחליף את בילי פייפר בתפקיד המלווה מרתה ג'ונס.
צילומי העונה השלישית של "דוקטור הו" החלו באוגוסט 2006 והסתיימו במרץ 2007. הופעת הבכורה של מרתה ג'ונס בסדרה הייתה בפרק "סמית' וג'ונס" ששודר ב-31 במרץ 2007, והיא המשיכה להופיע בכל פרק העונה. בעונה הרביעית חזרה אג'ימן והופיעה בתפקיד מרתה בחמישה פרקים. בפרק "קץ הזמן", הפרק האחרון עם דייוויד טננט בתפקיד הדוקטור, הופיעה אג'ימן שוב בתפקיד מרתה יחד עם דמויות נוספות שליוו את הדוקטור בעונות הקודמות. במקביל להופעותיה בסדרה הקליטה אג'ימן עיבודים ל"דוקטור הו" לספרי שמע.
בין העונה השלישית לרביעית גילמה אג'ימן את הדמות של מרתה ג'ונס בשלושה פרקים בעונה השנייה של סדרת הספין אוף "טורצ'ווד". עוד כיכבה בתסכית הרדיו של "טורצ'ווד" "Lost Souls", ששודר ברדיו הבי בי סי ב-10 בספטמבר 2008. היא הייתה אמורה להשתתף בסדרה "טורצ'ווד: ילדי כדור הארץ" אך נבצר ממנה להופיע בגלל מחויבות קודמת ל"".
אג'ימן הופיעה פעמים אחדות בערוץ הפעוטות CBeebies בקריאת סיפור לפני השינה. ב-2008 הייתה קריינית בסדרה הדוקומנטרית "Bizarre ER", וכן בעונה השנייה של הסדרה ששודרה ב-2009.
היא הנחתה את תוכנית הפרומס שהוקדשה לדוקטור הו.
ב-2008 גילמה את דמותה של טאטיקורם (Tattycoram) האסופית בסדרת הדרמה "דוריט הקטנה", עיבוד לרומן מאת צ'ארלס דיקנס, שזכתה בפרס אמי לשנת 2008. עוד בשנה זו הופיעה בסדרה "ניצולים" רימייק של ה-BBC לסדרת פולחן משנות השבעים.
בין השנים 2009 ו-2012 שיחקה בסדרה "חוק וסדר: בריטניה" בתפקיד התובעת אלישה פיליפס. זו סדרת ספין-אוף של הסדרה האמריקאית הפופולרית "חוק וסדר". כהכנה לתפקיד ישבה בבתי משפט וצפתה בהליכים, סיירה באולד ביילי והתיעצה עם אחותה ליילה שיש לה תואר במשפטים.
פרימה אגימן
A Whiter Shade of Pale
"A Whiter Shade of Pale" (תרגום מילולי: גוון בהיר יותר של חיוורון, בישראל התפרסם השיר בשם: "בהיר יותר מחיוורון") הוא שיר הבכורה של להקת הרוק הבריטית פרוקול הארום, אשר פורסם במקור ב-12 במאי 1967. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ב-8 ביוני 1967, ונשאר במקום הראשון במשך שישה שבועות. כמו כן השיר הגיע למיקום החמישי במצעד הבילבורד האמריקני. הסינגל שייך לקבוצה מצומצמת של כ-30 סינגלים שמכרו לאורך השנים מעל ל-10 מיליון עותקים ברחבי העולם.
השיר דורג במקום ה-57 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון.
הפקה.
הטקסט המקורי של השיר הכיל ארבעה בתים, ולמרות זאת רק שני הבתים הראשונים נכללו בהקלטה המקורית של השיר. הלהקה נהגה לבצע את הבית השלישי של השיר בהופעות החיות, ואת הבית הרביעי ביצעה רק לעיתים נדירות. מנגינת הליווי של השיר, אשר נוגנה על אורגן האמונד, נכתבה בהשראת שתי יצירות של יוהאן סבסטיאן באך – "אריה על מיתר סול", ו"" (Wachet auf, ruft uns die Stimme). השיר גם הושפע במידה מסוימת משירו של פרסי סלדג' "When a Man Loves a Woman".
נגן האורגן לשעבר של הלהקה, מתיו פישר, שביצע את נגינת האורגן בשיר, הגיש בשנת 2005 תביעה בבית המשפט העליון הבריטי נגד גארי ברוקר (הזמר של הלהקה) והמו"ל שלו, בטענה כי הוא היה שותף בכתיבת השיר וכי הוא זכאי לתמלוגים. פישר זכה במשפט ב-20 בדצמבר 2006, אך זכה ב-40% מהתמלוגים, במקום 50% כפי שהוא דרש, וכמו כן נקבע כי הוא יקבל תמלוגים רק על התקופה שלפני 2005. בעקבות כך, גארי ברוקר והמו"ל שלו ערערו על הקביעה וב-4 באפריל 2008 בית המשפט הבריטי לערעורים ביטל קביעה זו בשל העיכוב בהגשת תביעתו של פישר (38 שנים). בעקבות כך, פישר ערער בהמשך על קביעה זו בבית הלורדים ולבסוף ב-30 ביולי 2009 בית הלורדים פסק לטובתו של פישר.
גרסאות כיסוי.
לאורך השנים הוקלטו גרסאות כיסוי רבות לשיר, כאשר בין המבצעים הבולטים ביותר היו ג'ימי קאסטור, אנני לנוקס, ג'ו קוקר, מייקל בולטון, רינגו סטאר, בוני טיילר, האחים אברלי, שרה ברייטמן ופרסי סלדג'.
אמו טסמני
אמו טסמני (שם מדעי: "Dromaius novaehollandiae diemenensiss") הוא תת-מין נכחד של אמו. המין היה נפוץ בטסמניה שבה הפך מבודד במהלך סוף הפלייסטוקן. בניגוד למיני האמו האחרים, אמו אי המלך ואמו אי הקנגורו, האוכלוסייה בטסמניה הייתה גדולה, כלומר, לא היו תופעות בולטות של גודל אוכלוסייה קטן כמו בשני המינים הבודדים האחרים. לפיכך, האמו הטסמני לא השתנה במידה רבה כדי להחשב כמין נפרד מהאמו היבשתי. אפילו מעמדו כתת־מין נתון בוויכוח מדעי, כיוון שסממניו הייחודיים כתת־מין נפרד ניתן למוצאם (אם כי לעיתים נדירות) אף באמו היבשתית.
ישנם טענות כי המין היה קטן במידה מסוימת מהמין המרכזי, אך ראיות (כולל מאובנים ושרידים אחרים) מראים כי גודלם הוא למעשה זהה.
כל המידע שבידינו כיום הוא רק ממאובנים ותת־מאובנים ששרדו מתת־המין.
הכחדה.
הכחדת תת־המין, כמו תת־מינים ומינים אחרים של האמו נגרמה בגין ציד בלתי מבוקר, הריסת בית גידול הטבעי של האמו הטסמני, על ידי הצתת החלקות הטבעיות במטרה להסבם לחקלאות.
תאריך ההכחדה איננו ברור, עקב חוסר עקביות וניהול גרוע של המעקב אחרי המין באותה עת. עדויות אחרונות על המין הגיעו בשנת 1838, כך שהערכה היא שהמין נכחד בסביבות שנת 1850, אך תאריך זה איננו מדויק כלל. לעדויות על פרט שנלכד בשנת 1865 ומת בשנת 1873, לא נמצא אימות. פרט נוסף שהיה בפרנקפורט, שויך בטעות לתת המין, אך זו הייתה טעות בזיהוי.
אלכסנדר הלוי צדרבוים
אלכסנדר הלוי צֶדֶרבּוֹים (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: צעדערבוים; ברוסית: Цедербаум; נודע בשם העט ארז (נכתב לעיתים אר"ז), שהוא תרגום שמו לעברית; 27 באוגוסט 1816, ג' באלול תקע"ו – 8 בספטמבר 1893, כ"ו באלול תרנ"ג) היה סופר ועיתונאי יהודי, המייסד, המו"ל והעורך של "המליץ", הביטאון הראשון בתולדות העיתונות העברית שיצא לאור ברוסיה מאמצע המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20.
ראשית דרכו.
אלכסנדר צדרבוים נולד בקיץ 1816 בעיר זמושץ' שבפולין הרוסית. הוא היה בן להורים עניים, ובצעירותו היה שוליית חייטים. באמצעות לימוד עצמי רכש ידע בשפה העברית ובספרותה וכן בשפות הרוסית הפולנית והגרמנית. הוא נשא אשה בלובלין בשנת 1840 ועקר לעיר אודסה, שהייתה מרכז להשכלה ולתרבות עברית. שם התוודע למשכילים היהודים והמשיך לשקוד על השכלתו. לפרנסתו פתח חנות לבגדים, ועסק בה בחייטות.
"המליץ".
בשנת 1860 הצליח צדרבוים לקבל אישור מהשלטונות הרוסיים להוציא לאור את כתב העת העברי "המליץ". בתחילה הופיע "המליץ" כשבועון, ובתקופות מסוימות גם כדו-שבועון, ומשנת 1886 הפך ליומון. צדרבוים שאף כי העיתון ישמש כגשר בין שלטונות רוסיה לקהילות היהודים, ויחבר בין המסורת לבין ההשכלה.
בתחילה הוסיף צדרבוים לעיתון תוספת בגרמנית באותיות עבריות ומאז אוקטובר 1862 הופיעה תוספת זו ביידיש בשם "קול מבשר", ובשנת 1869 הפכה לשבועון עצמאי.
בשנת 1871 עבר צדרבוים עם עיתונו "המליץ" לבירה סנקט פטרבורג, לאחר שקיבל אישור להעביר לשם את הדפסת עיתונו העברי וכן עיתון בשפה הרוסית בשם "Вестни русский евреев" ('המבשר של יהודי רוסיה').
עם צאתו של צדרבוים לסנקט פטרבורג נתמנה משה אליעזר בילינסון במקומו לעורך "קול המבשר". בעיתוניו כונה אלכסנדר צדרבוים בשם העט "ארז", שהוא תרגום שם משפחתו היידי לעברית.
בשנת 1873 נאלץ צדרבוים לסגור את עיתונו מחמת קשיים כספיים, ובשנת 1878 חידש את הופעתו.
על אופן פעולתו כעורך כתב עליו צמח צמריון בעיתון "דבר" במלאת שבעים וחמש שנים למותו:
פעילות יהודית וציונית.
עיתונו ה"המליץ" שימש בימה לתנועת ההשכלה באימפריה הרוסית ועסק בכל ענייני היום הגדולים ובכל הדילמות הפוליטיות והאידאולוגיות של יהודי האימפריה במחצית השנייה של המאה ה-19. צדרבוים יצר בו במה פתוחה כמעט לכל הזרמים והדעות בקרב העם. החל משנות השמונים החזיק העיתון בקו לאומי נלהב והטיף בהתמדה ליישוב ארץ ישראל. בין העניינים הבולטים שנדונו בעיתון לאורך השנים נכללו פולמוס על התיקונים בדת, וויכוח בין התומכים למסתייגים מתנועת חיבת ציון, מחלוקת בנוגע למעמדה של שפת היידיש ופולמוס בעקבות פרסום שתי סדרות מאמריו של אחד העם "אמת מארץ-ישראל', שביקרו את מפעל היישוב של זמנו.
צדרבוים סייע גם בייסודו של העיתון היהודי בשפה הרוסית ראזסווייט שהפך לעיתונה של האינטליגנציה היהודית ברוסיה. בשנת 1881 יסד צדרבוים יומון ביידיש בשם "יידישע פאלקסבלאט" (ביטאון יהודי עממי).
ב-6 בנובמבר 1884 התכנסה בעיר קטוביץ (כיום בפולין), ועידת קטוביץ שהייתה ועידת היסוד של חובבי ציון, שהתכנסה ביוזמתם של הד"ר יהודה לייב פינסקר והרב שמואל מוהליבר. בוועידה השתתפו 36 נציגים של חובבי ציון ברוסיה, רומניה, שלזיה, גרמניה וצרפת, ובהם ראשי חיבת ציון: קלונימוס זאב ויסוצקי, משה לייב ליליינבלום, שאול פנחס רבינוביץ (שפ"ר), אלכסנדר צדרבוים, אחד העם ודוד גורדון בכללם.
צדרבוים הפך את עיתונו לכלי ביטוי של "חיבת ציון". בזכות קשריו והשתדלותו בקרב השלטונות בסנקט פטבורג זכתה תנועת "חיבת ציון" בהכרה רשמית, ניתן רישיון מטעם השלטונות לייסוד הוועד האודסאי של חובבי ציון (בשמו הרשמי: "החברה לתמיכת בני ישראל, עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה ובארץ-ישראל").
צדרבוים ועלילות הדם.