בשנת 1834 נאלץ סופאליאטה להפסיק את עבודתו מפני שהשתתף במרד ("זאוורה") נגד הטורקים. הוא הפקיד על פיצ'טו את המשימה להמשיך בתוכנית. פיצ'ב בנה את מגדל הפעמונים ואת האיקונוסטסים בכל כנסיות המנזר. אחד האתגרים איתו התמודד האמן היה בניית מגדל הפעמונים שלפי הוראות הטורקים אסור היה לעלות בגובהו על צריחי המסגדים. פיצ'טו הכניס, מכל מקום, במגדל, כמה חידושים: בנה אותו, שלא כנהוג עד אז, בכנף המערבית של המנזר, ובראש המגדל לא בנה כיפה כפי שדרשה המסורת, אלא פירמידה ועליה כדור מתכת והצלב מעליו. פיצ'ב הוסיף לצריח גם שעון. לימים הציל מגדל הפעמונים את המנזר, יחד עם ציורי הקיר ופסלי העץ שבו, כשעמד איתן בפני מפולת סלעים שהזיקה את מרכזה של הכנף המערבית. תחת ניהולו של אמן אחר, איוואן דוודאטה, השתתף פיצ'טו באופן פעיל גם משימת השלמת בנייתה של הכנסייה על שם ניקולה הקדוש בטרנובו שהסתיימה בשנת 1836.
בחודשי הקיץ 1837–1840 עבד כבר כאמן עצמאי ובו זמנית שיתף פעולה עם בנאים שונים מברציגובו, אדירנה ואיסטנבול. בטרנובו ובסביבה עבד יחד עם מוריו לשעבר, אוסטה וליו וסטניו מרנגוזין. בשנת 1840 עברו לאחריותו עבודות השיפוץ של מנזר קיליפרבו. למשך שנתיים ניהל שם את בנייתם של מגורי הנזירים החדשים ושל כנסייה חדשה גדולה יותר.
שני המבנים נחשבים בסגנונם האדריכלי ובפתרונות הפונקציונליים שלהם, לשלב חדש בהיסטוריה של האדריכלות הבולגרית.
ב-1848 חזר לעבוד בוולאכיה יחד עם וליו, סיים את שיתוף הפעולה שלו עם סטניו בתחום גילופי העץ והקדיש את עצמו בעיקר לאדריכלות. בסביבות 1854 מכהן כראש גילדת הבנאים בטרנובו וכעבור שנה התמנה לאדריכל ראשי של העיר.
(беледие устасъ). בשנת 1856 הכיר את הנציג העות'מאני מידהט פאשה שנשלח באותה תקופה לבולגריה ושעוד מילא לאחר מכן תפקיד של מושל "האלייט דנובה". מידהט פאשה הזמין אצל פיצ'טו פרויקטים בנייה אחדים.
כהוקרה על פעילותו, בשנת 1868 זכה קוליו פיצ'טה מטעם הממשלה העות'מאנית לעיטור מסדר המג'ידיה, מענק של 50,000מטבעות זהב וחלקת אדמה בטרנובו.
בשנים 1876-1870 תכנן פיצ'ב את הפרויקטים הגדולים האחרונים. בשנת 1873 הוא נבחר בכנסיית הקדושים קונסטנטין והלנה ליושב ראש לשם כבוד של הנהגת הכנסייה האורתודוקסית. בשנת 1878 היה עד להשגת העצמאות של מולדתו. עדיין בשנים 1877–1881 תכנן מספר כנסיות כפריות, שנבנו על ידי קבלני בנייה אחרים. בשנותיו האחרונות החליף את התואר על חתימתו מ"אוסטה" ל"אדריכל".
בין המפורסמות שבעבודותיו מצוי הגשר על יד ביאלה (Беленски мост) (1865) על הנהר יאנטרה), הגשר המקורה בלובץ', מעל הנהר אוסאם (1872–1874), כנסיות בעיר הולדתו, דריאנובו, בסבישטוב (כנסיית השילוש הקדוש, (1867)) ובווליקו טרנובו (כנסייה משנת 1844). בווליקו טרנובו הוא תכנן גם מספר בתי מגורים ומבני ציבור.
מבחר עבודות.
פיצ'טו משלב בחזית הבית יסודות בארוקיים אירופיים ויסודות מסורתיים בולגרים; קרניז לכל אורכה, ציפוי עם לבנים, כיפת זכוכית מעל הסלון בקומה העליונה.
אורך הגשר הוא 276 מ', רוחבו 9 מ' ויש לו 14 ארקדות. מצדי הגשרישנן מדרכות להולכי רגל, שרוחבן 1.2 מ' ומוגנות על ידי מעקבים שגובהם 1.25 מ'
אפליה כלכלית
אפליה כלכלית היא אפליה המבוססת על מרכיבים כלכליים. רכיבים אלו יכולים לכלול זמינות הצעות עבודה, שכר, זמינות ומחיר של מוצרים ושירותים וכמות ההון להשקעה המוצע לקבוצות מיעוטים לצורכי השקעה בעסקיהם. אפליות מרכזיות אפשריות הן כלפי עובדים, צרכנים ועסקים בשליטת בני-מיעוטים.
אפליה כלכלית אינה זהה לאפליית מחירים, בה משתמשים המונופולים (ובמידה פחותה יותר, האוליגופולים ומתחרים מונופוליסטים) כדי לחייב צרכנים שונים במחירים שונים בהתבסס על "נכונותם לשלם" .
סיבות לאפליה כלכלית.
יש טווח השערות נרחב באשר לסיבות השורשיות לאפליה כלכלית. אפליה כלכלית שונה מרוב סוגי האפליות בכך שרק חלק קטן ממנה נובע מגזענות והרוב נובע מ"הבנה צינית שבני מיעוטים לרוב אינם הצרכנים הטובים ביותר שלך". יש שלוש סיבות מרכזיות ועיקריות המוסכמות על רוב בעלי התאוריות הכלכליות כעומדות בבסיס האפליה:
טינה.
גזענות, אפליה מינית, גילנות וחוסר אהדה כלפי דת, אתניות או לאום של האחר היו מאז ומעולם רכיבים באפליה הכלכלית, כמו בשאר סוגי האפליות. נטען כי רוב האפליות בארצות הברית ואירופה הן על בסיס גזע ורדיפות אתניות. ברוב העולם, לנשים ניתנים תפקידים פחותים משל גברים, הן מקבלות שכר נמוך יותר והזדמנויות מוגבלות בבעלות על אדמות ובתמריצים כלכליים להקמת ובעלות על עסקים.
עלויות ופדיון.
קיימת עלות אלטרנטיבית מסוימת בקיום יחסים עסקיים עם קבוצות מיעוט מסוימות, בייחוד באומות משוסעות או אומות בהן נוהגים באפליה בסלחנות. בחברות אסלאמיות קיצוניות, חלק מחסידי חוקת השריעה סבורים כי זה לא נאות שאישה תעבוד. חברות שמעסיקות נשים עלולות להפסיד עסקים עם גברים שמרגישים פגועים ממדיניות זו, או לסבול חרמות ואפילו אלימות ונדליסטית מקיצוניים.
סיבה נפוצה נוספת הנכללת בסוג אפליה זה, היא כאשר העובד או הצרכן אינם כדאיים מבחינת עלות-תועלת. לדוגמה, חנויות מזון בארצות הברית לעיתים אינן שומרות במלאי אוכל אתני למרות ביקוש שקיים בעניין, מאחר שלדעתן העלויות הכרוכות בכך כבדות מדי לעומת התקבול. כלומר, רווח נמוך מדי לעומת טרחה רבה מדי, לדעת אותם כלכלנים.
בנוסף, דיון ציבורי בסוגיות חשובות עלול לעכב קיום יחסים עסקיים לדוגמה הדיון בהגירה בלתי חוקית בישראל ובארצות הברית גורם לחוסר רצון להעסקת אותם מהגרים, בהתבסס על הסבירות הגבוהה שהמעסיק ייקנס ויתבע לדין על העסקת עובדים זרים בלתי-חוקיים.
אי יעילות כלכלית.
לעיתים קבוצות מיעוט באוכלוסייה מופלות כי זה בלתי יעיל כלכלית לערוך תכנון מכוון של הקצאה הוגנת. לדוגמה, בארצות בהן המיעוטים מהווים אחוז קטן מהאוכלוסייה, או בעלי שיעור השכלה נמוך משל האוכלוסייה הכללית, הניסיונות להעסקה מקבוצת המיעוט הם נדירים (למשל, שיעורי ימי העיון וההעסקה-המודרכת אשר החברות מפרסמות יהיו נמוכים בקרב קבוצות המיעוט, אם יתקיימו בכלל).
צורות של אפליה כלכלית.
קיימות כמה צורות בהן מתבטאת אפליה כלכלית. הצורות הנפוצות הן בתנאי שכר שונים וקבלת עובדים על פי אמות מידה שונות. עם זאת, קיימת אפליה גם כלפי קבוצות צרכנים או קבוצות מיעוט בעסקים, כאשר בבסיס אפליה זו עומדות לרוב סיבות אתניות, לאומיות או דתיות.
בישראל, מקובל כי האפליה הכלכלית המשמעותית ביותר ננקטת כלפי המגזרים החרדי והערבי וכן כלפי קבוצות עדתיות ספציפיות במגזר היהודי, מזרחיים ואתיופים.
אפליה נגד עובדים.
בישראל.
שיעור התעסוקה אצל חרדים נמוך מאשר זה של האוכלוסייה הכללית בצורה משמעותית. בפני המגזר החרדי עומדים חסמים הקשורים בתפיסת עולם, אפשרויות העסקה וכדאיות יציאה לעבודה. כתוצאה, חרדים רבים עובדים במשרות חלקיות, בשכר נמוך או לא עובדים כלל. כמו כן קיים הבדל משמעותי בין המגדרים: בעוד שאצל הנשים החרדיות שיעור היציאה לעבודה בשנת 2004 היה נמוך בכתשעה אחוזים מהשיעור באוכלוסייה הכללית, ההבדל בין גברים חרדים ללא-חרדים עמד על יותר מ-30%. בשנת 2016 דו"ח של ניצה (קלינר) קסיר ממחלקת המחקר של בנק ישראל השווה בין נתונים על שוק העבודה בארץ ובמדינות OECD. באותה שנה שיעור התעסוקה של גברים בגילאי העבודה העיקריים היה גבוה מהממוצע של המדינות המערביות אך השיעור בקרב הגברים הערבים ושל החרדים היה נמוך בהרבה. גם שיעור התעסוקה של הנשים היה גבוה ובהרבה מהשיעור במדינות המערביות, אך בולט שיעור תעסוקה נמוך במיוחד, קצת מעל 30 אחוזים, בקרב הנשים הערביות. בשנים האחרונות נעשים ניסיונות מכוונים מצד ממשלת ישראל על מנת להגדיל שיעור זה.
גם בקרב המגזר הערבי קיים פער בין שיעור המועסקים בין גברים לנשים, אך אצלו הפער הוא בולט יותר בקרב הנשים. חלקים בחברה הערבית אינם מעודדים יציאת נשים לעבודה, בין היתר מסיבות תרבותיות, וכתוצאה שיעור עבודת נשים במגזר נמוך משמעותית מהשיעור בציבור הכללי.
מחקרים שנעשו בשנות ה-70 מצאו כי בני עדות המזרח מרוויחים בממוצע פחות מיהודים אשכנזיים. עם זאת, נראה שבשנות האלפיים שיעור האפליה הזו ירד משמעותית.
בפני הקהילה האתיופית ניצבים חסמי תפיסת עולם ותרבות וכן גזענות ודעות קדומות מצד מעסיקים. בשנת 2008 היה שיעור העבודה בקרב גברים אתיופים כ-33% בלבד, ואילו בקרב גברים באוכלוסייה הכללית עמד שיעור זה על כ-70%. בקרב הנשים האתיופיות שיעור היציאה לעבודה עמד על כ-46% וזאת לעומת שיעור של 80% באוכלוסייה כולה. בקרב הקהילה האתיופית מופעלות מגוון תוכניות שמטרתן להעצימם ולהביא לשילובם בשוק העבודה הישראלי. ההתערות בארץ הובילה לצמצום ולסגירת הפער בשיעורי התעסוקה בין יוצאי אתיופיה והחברה הישראלית כולה, אם כי פערים בטיב התעסוקה עדיין קיימים.
אפליה נגד צרכנים.
אפליית צרכנים הפכה למצומצמת בעולם מאז שננקטו חוקים נוקשים המונעים כמעט לחלוטין סוג אפליה זו. ובכל זאת, סוג אפליה זו עדיין קיים.
אפליה מבוססת מחיר.
אפליה מבוססת מחיר היא חיוב אנשים שונים במחירים שונים על סחורות ושירותים בהתבסס על הגזע, המוצא האתני, הדת או המין שלהם. כפי שנאמר לעיל, רעיון זה שונה מרעיון אפליית המחירים, אשר נועד להשאת רווחים מצד גורמים מונופוליסטים. אפליה מבוססת מחיר כוללת, אך לא מוגבלת, למקרים הבאים: