לאחר דיכוי המהפכה ההונגרית של 1848 הטילו האוסטרים על היהודים קנס עצום של 2.3 מיליון פלורין. ב-1850, ברוח של פייסנות, הוריד הקיסר פרנץ יוזף את הסכום הנדרש למיליון וקבע כי יופנה כולו לצורכי חינוך. הגביה הושלמה ב-1855, וב-1856 קבעה הממשלה כי תשתמש בכסף כדי להקים גם סמינר. הרב עזריאל הילדסהיימר קיווה להקים מוסד מודרני משלו, ברוח אורתודוקסית, אך השלטונות סירבו לתוכניתו. ב-1859 פנתה קבוצה אחרת של רבנים אורתודוקסים אליהם וביקשה לבטל את רעיון בית המדרש ולהעניק לישיבת פרשבורג מעמד ממלכתי תחת זאת, שאכן ניתן לה. ב-1862 יזם איגנאץ הירשלר פנייה נוספת לגבי המוסד המתוכנן, והחצר נפנתה לטפל בכך. ב-3 בפברואר 1864 מונו שלושה רבנים, שני אורתודוקסים מתונים ואחד נאולוגי – שמואל לייב בריל מפשט, מרדכי עמרם הירש מאובודה ויעקב שטיינהרדט מאראד – להכין את המתווה לסמינר. הם ביססו את תוכנית הלימודים על זו שהייתה נהוגה בבית המדרש לרבנים בברסלאו של זכריה פרנקל, שרבים מבוגריו כיהנו בקהילות הליברליות בהונגריה. עם פרסום התוכנית, התעוררה סערה בקרב האורתודוקסים, והם ארגנו עצומת שחתמו עליה יותר ממאה רבנים והוגשה לקיסר עצמו על ידי משלחת בראשות יהודה אסאד. הוא הורה להקפיא את הנושא.
כשעלתה השאלה שוב בקונגרס היהודי של 1868, הצליח הילדסהיימר, שרצה סמינר אורתודוקסי משלו, למנוע הצבעה בנידון בתואנה שמדובר בעניין דתי. גם לאחר חלוקת הקהילות והקמת ארגונים נפרדים לשני המחנות בין יהודי הונגריה לא חדלו השמרנים מהתנגדותם ותבעו שלא להקצות כספים מקרן החינוך לנושא. לאחר שנים של לחצים, נעתר הקיסר לבסוף לנאולוגים ב-6 במאי 1873 והעביר את הסכום. בקרב יריביהם התקבלו החדשות בזעזוע: מהר"ם שיק קרע את בגדיו ור' הלל ליכטנשטיין הורה על צום ומספד. ב-4 באוקטובר 1877, בטקס חגיגי שהשתתפו בו בין היתר ראש הממשלה קלמן טיסה ונכבדים אחרים, נפתח בית המדרש לרבנים.
פעילות.
מנהלו הראשון של הסמינר היה הרב משה לייב בלוך, חוקר תלמוד ידוע שחיבר בין היתר את הספרים "שערי תורת התקנות" ו"שערי המעלות". הוא היה אחד מהפרופסורים המכהנים, יחד עם דוד קאופמן ובנימין זאב בכר. שלושתם שימשו כוועדת הסמיכה לרבנות של בית המדרש. בלוך לימד תלמוד והלכה, קאופמן הורה פילוסופיה של הדת והיסטוריה, ובכר עסק בתנ"ך. המוסד התבסס על דוגמת ברסלאו, ובהתאמה כמעט שלא נלמדה בו ביקורת המקרא. הוא התחלק לשתי חטיבות: בתחתונה, רכשו התלמידים במשך חמש שנים חינוך דומה לזה של גימנסיה והוענקה להם תעודת בגרות. בעליונה, לאחר עוד חמש שנים של לימודי דת מתקדמים במקביל לסיום תואר דוקטור לפילוסופיה או לשפות שמיות באוניברסיטת בודפשט, הוענקה לבוגרים סמיכה ורובם פנו לכהן בקהילות נאולוגיות. אף כי האורתודוקסים הטילו איסור על הסמינר וברבות מהישיבות בהונגריה אף חויבו התלמידים לחתום על הצהרה כי לא ינסו להתקבל אליו, היו מרבית מוסמכיו יוצאי ישיבות. בבית המדרש הרצו מומחים מפורסמים מכל אירופה, ביניהם המזרחן יצחק יהודה גולדציהר. אחד המורים הראשונים שלימד בבית המדרש משנת 1878 (כיום נקרא גם האוניברסיטה היהודית) היה קארוי ביין שלימד מתמטיקה, פיזיקה ומדעי הטבע בקורסים של השנה הראשונה-שנייה (לימודי חול).
ב-1907 החליף בכר את בלוך כשזה פרש, אך מת ב-1913 ואת מקומו תפס לאיוש בלאו (יהודה אריה בלאו) שנותר רקטור עד 1932. ב-1917, לאחר מות הקיסר, הוחלף שם המוסד ל"בית המדרש לרבנים על שם פרנץ יוזף." עד 1927, במלאת יובל לפתיחה, הוסמכו בסך הכול 135 רבנים במוסד. את בלאו ירש יחיאל מיכאל הכהן גוטמן, שכיהן כמנהל עד 1942 והוחלף על ידי שמואל לווינגר. בעת הכיבוש הגרמני הוקם בבניין הסמינר מחנה הסגר בו הוחזקו כבני-ערובה כמאתיים מהבולטים והעשירים בין יהודי הונגריה. אדולף אייכמן החרים כ-3,000 פריטים מהספרייה הגדולה והעביר אותם לפראג, שם נועד לקום מוזיאון להנצחת הגזע היהודי. הם הושבו רק ב-1989. לאחר שנות המלחמה היה אלכסנדר שייבר לדמות הבולטת בבית המדרש, אותו ניהל בין 1950 ל-1986. המוסד היה היחיד מסוגו מאחורי מסך הברזל, והכשיר רבנים מכל הגוש המזרחי. עד 1999 הוסמכו בסמינר כ-300 רבנים בכל שנותיו. נכון ל-2014 משמש הרב אלפרד שיינר כרקטור.
קרמנצ'וג
קרמנצ'וג (באוקראינית: Кременчук; ברוסית: Кременчуг) היא עיר תעשייתית גדולה, השוכנת לגדת נהר הדנייפר שבאוקראינה.
היסטוריה.
העיר נוסדה ככל הנראה, בשנת 1571. שמה מורכב משני חלקים: קרמן - סלע צור, שהוא הסלע שהעיר שוכנת עליו, וצ'ויו - ביטוי אוקראיני שמשמעותו היא 'אני שומע' ושבו נעשה שימוש כאשר ספני הדנייפר היו מזהים את סלעי הצור, בעת שהתקרבו לאזור. מאידך, לא ניתן לשלול אפשרות כי מקור השם הוא בשפה הטורקית, שבה משמעות השם היא 'מצודה קטנה'.
מיקומה של העיר לצד נהר הדנייפר ועל הנתיב שבין נסיכות מוסקבה לבין הים השחור, סייע בהתפתחותה הכלכלית. באמצע המאה ה-17, הייתה קרמנצ'וג עיר מבוססת ועשירה.
הגשר המחבר בין שני חלקי העיר נמצא בסכנת קריסה בכל רגע נתון.
במלחמת העולם השנייה, חרבה העיר כמעט לחלוטין לאחר שהנאצים הרסו כ-90% מן המבנים בה. מרבית הקהילה היהודית של העיר הושמדה.
ב-29 בספטמבר 1943, שוחררה העיר על ידי הצבא האדום. יום זה הוא יום חג עירוני.
כלכלה.
כיום העיר קרמנצ'וג היא העיר השנייה בגודלה מחוז פולטאבה, באוקראינה. העיר היא משרשרת ערי הדנייפר, המהוות את מרכז החיים הכלכליים של אוקראינה מקייב בצפון ועד דניפרו במזרח. העיר נמצאת על צומת מסילות ברזל בצומת מסילות ברזל, כולל המסילה ההיסטורית החשובה "אודסה-מוסקבה" וכן על הכביש המחבר את קייב לעיר דניפרו ובסופו לעיר זפוריז'יה שמהווה את המרכז המסחרי והתעשייתי במורד הדנייפר. ממערב לעיר מצויים מכרות הברזל העשירים באירופה, ויש בה מפעל גדול מאוד לטרקטורים ולשאר מכונות חקלאיות.
יהודים בקרמנצ'וג.
היהודים הראשונים התיישבו בעיר לקראת סוף המאה ה-18. המידע הראשון על התיישבות יהודית בעיר, הוא משנת 1782. רשימת משלמי מיסי-גולגולת משנת 1801 מדברת על 454 יהודים במחוז קרמצ'וג.
במסגרת מדיניות השלטון הרוסי, שעודדה את היהודים לעסוק במלאכות יצרניות, נפתח בעיר מפעל אריגה, אשר ב-1810 העסיק יהודים שמנו, יחד עם בני משפחותיהם, 232 נפשות. מפעל זה נסגר ב-1817.
בהמשך, כתוצאה מהגירה מסיבית של יהודים שהגיעו לאוקראינה מהאזורים הצפון-מערביים של רוסיה, גדלה הקהילה במהירות, וב-1847 מנתה 3,475 נפשות. חמישים שנה מאוחר יותר, ב-1897 היו היהודים כ-50% מתושבי העיר ומנו כ-30,000 איש.
היהודים השתלבו בחיי העיר והיו גורם רב-משמעות בחיי הכלכלה והמסחר, במיוחד בתחומי הסחר בגרעינים ובעץ וכן בייצור הטבק, תוך שהם מחזיקים בבעלותם כעשר מנסרות-עץ וכמה מפעלי טבק.
בראשית המאה ה-19, נפתח בעיר בית-חולים יהודי.
בראשית המאה העשרים, שימש אברהם פריידנברג כרבה של העיר למשך 15 שנה, וקידם את הלימודים הכלליים בקרב התלמידים היהודיים.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר כ-40,000 יהודים מתוך אוכלוסייה של קרוב ל-90,000 תושבים.
תנועת החסידות בקרמנצ'וג.
לפי הידוע, ראשון החסידים שהתגורר בעיר, היה הרב אהרן, בנה של הרבנית פריידא, בתו של האדמו"ר הזקן מחב"ד. הוא כיהן כרבה של קרמנצ'וג. אהרן היה נשוי לחיה, בתו של רבי נחמן מברסלב. שרה, בת נוספת של רבי נחמן התגוררה בעיר והאוהל על קיברה משמש עד היום כמקום עלייה לרגל.
לאחר פטירת הרב אהרן בשנת 1857, מונה הרב יוסף תומרקין לרבם של חסידי חב"ד בעיר.
ב-1844 הוקמה בעיר ישיבה של חסידות חב"ד ובהמשך, לקראת סוף המאה ה-19, פעלו בעיר שני תלמודי-תורה, כשבאחד מהם גם נלמדים מקצועות מעשיים: נגרות ועיבוד מתכת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הועברו לעיר ישיבת חב"ד וכן ישיבת סלובודקה.
שימש ברבנות העיר הרב יצחק יואל רפאלוביץ'.
בשנת 1919, לאחר פוגרום ביהודי צ'יהירין, אבר הרב אברהם שטרנהרץ מצ'יהירין לקרמנצ'וג, ובכך הפך את העיר למרכז חסידות ברסלב באוקראינה עד למלחמת העולם השנייה.
הקהילה בקרמנצ'וג בזמן השואה.
עם כיבוש העיר על ידי הצבא הנאצי, ב-9 בספטמבר 1941 רבים מבין היהודים ברחו מן העיר ובמקום נותרו, בסופו של דבר, רק כ-9,000 יהודים. היהודים חויבו לשאת סרט עם מגן-דוד על הזרוע, ונאסר עליהם לנוע ברחובות לאחר 5 בערב. לצד זאת, הוטלו עליהם עבודות כפייה בניקוי הרחובות ושיפוצם.
לנוכח מצב קשה זה, ביקשו יהודים רבים להתנצר, וראש-העירייה ושני כמרים סחטו מהיהודים המבקשים להמיר את דתם כספים רבים.
ב-26 בספטמבר, נצטוו היהודים להתייצב למיפקד, אך רק 3,500 יהודים וכן 100 משפחות מעורבות התפקדו. למחרת, נצטוו היהודים לעבור למחנה צריפים בפרבר נובו איוונובקה (Nove Ivanovka), שם צופפו בתנאי מגורים קשים ונאסר עליהם להכין אוכל מבושל. ב-28 באוקטובר 1941 החלה הוצאתם להורג של היהודים בעיר. הם הובלו מנובו איוונובקה לבורות שחפרו שבויי מלחמה בדרך לכפר פשצ'אנוייה (Peschanoye). ביום הראשון נרצחו כ-1,600 יהודים, ועד 7 בנובמבר נרצחו כל היהודים שרוכזו בנובו איוונובקה.
מרבית היהודים מתוך אותם אלה שלא התייצבו למפקד והסתתרו בעיר, הוסגרו על ידי אוקראינים מקומיים לידי הנאצים ואלה רצחו אותם מיד לאחר מכן. קבוצה קטנה של בעלי-מקצוע, בעיקר רופאים, הושארו בחיים עד שנרצחו בינואר 1942.
אחרי מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה חזרו לעיר מעט מהיהודים שעזבו אותה בתחילת הכיבוש הנאצי. כיום קיימת בעיר קהילה יהודית, שליח חב"ד לעיר הוא הרב שלמה סלמון. לקהילה בית כנסת גדול ופעיל ומתקיימות תפילות באופן יומיומי וכן פעילויות דתיות נוספות.