בגיל 21 נסעה ללונדון ולמדה ספרדית וריקוד ספרדי, כגון בולרו ופלמנקו, ובגיל 22 עלתה על הבמה בשם מריה דה לוס דולורס פוריס אי מונטז (Maria de los Dolores Porrys y Montez), או בקיצור: לולה מונטז, כשהיא מציגה עצמה כרקדנית ספרדייה מסביליה. אחרי הצלחה ראשונית התרמית נחשפה, ומונטז נאלצה לעזוב את אנגליה.
מונטז נדדה בכל אירופה ומסופר שעוררה פרובוקציה בכל מקום אליו הגיעה. ב-3 בספטמבר 1843 רקדה לפני פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה ולפני קיסר רוסיה, ניקולאי הראשון, בברלין, את Los Boleros de Cadix. אחר-כך רקדה בוורשה וגורשה גם משם. בפריז עוררה את הערצתם של פרנץ ליסט, של אלכסנדר דיומא האב ושל אלכסנדר דיומא הבן. סופר שמחזריה הרגו אחד את השני בגללה בדו-קרב, ושמלכים הלכו שבי אחר יופייה. מעלליה, הן אלה שסופרו אודותיה והן אלה שעליהם העידה בעצמה, מוטלים בספק רב.
מאהבת למלך לודוויג הראשון.
ב-10 באוקטובר 1846 הופיעה מונטז בפעם הראשונה במינכן לפני המלך לודוויג הראשון. במהרה, הפכה הרקדנית בת ה-25 למאהבת של המלך בן ה-60. ארבעים יום בלבד אחרי הופעתה הראשונה שינה המלך צוואתו, כך שעתידה של מונטז יובטח במענק של 100.000 גולדן, ו-2.400 גולדן נוספים בכל שנה עד שתתחתן. במושגים של היום, מדובר במיליוני דולרים. השפעתה על המלך הלכה וגברה ומונטז, שהייתה ידועה בדעותיה הליברליות, הפכה מעורבת יותר ויותר בענייני המדינה. כשדרש המלך להעניק לה אזרחות ותואר אצולה, נתקל בהתנגדות מצד שריו, ובתגובה פיטר המלך את השרים. בהמשך קיבלה מהמלך ארמון, אליו נכנסה ביוני 1847, ותואר דוכסות.
בקרב העם, מונטז הייתה מאוד לא אהודה. היא נהגה בפרהסיה באופן פרובוקטיבי, ונודעה כיהירה וכבעלת התפרצויות זעם. כוחה הפוליטי עורר תרעומת. ב-9 בפברואר 1848 הורה המלך על סגירת אוניברסיטת מינכן עד לסמסטר החורף הבא, בשל מחאת סטודנטים נגדה. למחרת החלה התקוממות שהובילה בסופו של דבר להתפטרותו של המלך, כחלק מאביב העמים. השערורייה הייתה "שמן על מדורת המהפכה", כדברי יוסף לפיד.
המשך חייה.
לולה מונטז ברחה כבר ב-11 בפברואר לשווייץ, שם חיכתה לשווא למלך שיגיע בעקבותיה. בשנת 1849 חזרה ללונדון והתחתנה עם קצין. היות שבעלה הראשון היה עדיין בחיים ותנאי הגירושין לא התירו לה להינשא בשנית, הואשמה בפוליאנדריה ונאלצה לברוח שוב לאירופה עם בעלה הטרי, ממנו נפרדה תוך שנתיים. בשנת 1851 היגרה לארצות הברית. היא המשיכה להופיע, וב-1853 התחתנה שוב בנישואין שלא עלו יפה. בין השאר, הופיעה תקופה מסוימת באוסטרליה, במופע שזכה לפרסום בשל אופיו האירוטי. כשחזרה לארצות הברית חדלה להופיע על הבמה, ופנתה לכתוב ספר ביוגרפי על קורותיה, ולהעביר סדרת הרצאות שזכו לפופולריות.
בגיל 39 לקתה מונטז בדלקת ריאות ונפטרה כעבור שלושה שבועות. היא נקברה בבית הקברות "Green Wood" בברוקלין.
חיים בוטבול
חיים בוטבול (حاييم بوطبول, נולד בשנת 1937 בפאס) הוא זמר מרוקאי, מבין אחרוני הזמרים היהודים המרוקאים שמטפחים את הזֶמר המרוקאי העממי. מאביו ירש בוטבול את אומנות המלחון, סגנון מוזיקלי מרוקאי שהתפתח מתוך המוזיקה האנדלוסית הקלאסית.
בשנות השישים יצר יחד עם סלים הללי, וגם הלחין בעצמו יותר מ-80 שירים.
מרבה להופיע בפסטיבלים ובהופעות במרוקו בפני יהודים ושאינם.
סמואל אל-מוגרבי
סמואל בן יחיא אל-מוגרבי (במקור: שמואל בן יהודה אבן אבון; סביבות 1125 בבגדאד - סביבות 1180 במראע'ה שבמזרח אזרבייג'ן) היה מתמטיקאי, אסטרונום ורופא יהודי שהתאסלם בשנת 1163 אחרי שנצטווה לעשות כן בחלום בו נגלו לפניו שמואל ומוחמד.
חייו.
בצעירותו סמואל למד עברית ולימודי דת, מתמטיקה, הנדסה ורפואה, וכבר אחרי בר המצווה החל משמש כמורה למתמטיקה.
אביו של סמואל היה ר' יהודה בן-שמואל אבן-עבאס מפאס, מחבר הפיוט המפורסם "עת שערי רצון להפתח", שיש האומרים שהוא חיברו כאבל על ההתאסלמות של בנו. אולם בהקדמה לספרו כותב סמואל כי בשל היראה מאביו והחשש לפגוע בו הוא המתין עם התאסלמותו עד מות אביו.
תרומתו.
אל-מוגרבי המשיך את אוקלידס, וכבר בגיל 19 הוא כתב את ספרו "الباهر في الجبر" (אלבאהר פי אלג'בר = "המבריק באלגברה"), שבו הוא השתמש באינדוקציה מתמטית. הוא גם חקר את הבינום של ניוטון עד ל- n=12 ואת משולש פסקל שהשאיר אחריו אלכרג'י.
כמו כן כתב ספר נגד היהדות בשם إفحام اليهود ("איפחאם אליהוד", "השתקת היהודים" (הפרכת טענותיהם בראיות ומופתים)), שבו הוא מתפלמס עם מוצאו. מקטרגים כנגד היהדות בעולם האסלאם השתמשו בטיעונים שבספרו של סמואל אל-מוגרבי גם דורות לאחר מותו, וממשיכים לעשות בו שימוש עד ימינו. בשנת 2006 הספר יצא לאור במהדורה מחודשת בקהיר.
חלון החזית
חלון החזית (באיטלקית: finestra di fronte) הוא סרט איטלקי מאת פרזן אוזפטק משנת 2003, שנע מההווה של רומא, שבו ניצתת אהבה בין אישה נשואה ולבין השכן שלה בחזרה אל העבר של מלחמת העולם השנייה עם אהבה הומוסקסואלית אסורה.
עלילה.
ג'ובאנה ופיליפו נשואים עם שני ילדים, גרים בבניין דירות, עם יחסים טובים עם השכנים. הם בדיוק חוזרים מהקניות ומתווכחים, כרגיל, על עבודה, סקס, ילדים, אוכל. פתאום הם מוצאים את עצמם עוזרים לזקן שכנראה איבד לחלוטין את הזיכרון ולא יודע איך קוראים לו ואיפה הוא גר. ג'ובאנה מתנגדת, אך פיליפו לא יכול שלא לעזור לו, וכך הוא אפילו נשאר אצלם כמה ימים. בתוך כל זה נמשכת ג'ובאנה יותר ויותר אל השכן, שגר מול חלון המטבח שלה. גם הוא צעיר, אך רווק, כנראה, וביניהם גם מתפתח רומן.
לאורך הסרט נחשפת זהותו של הזקן וסיפור האהבה האסור בתקופת מלחמת העולם השנייה. מסתבר שהוא, דוידה, יהודי, והאהוב שלו, סימונה, היה יהודי גם, אך סימונה וכל משפחתו של דוידה נלקחו למחנה ריכוז, ודודיה ניצל, והוא לא מצליח, גם אחרי 60 שנה, להשלים עם זה.
מוזיקה.
שיר הנושא של הסרט Gocce di memoria ("טיפות של זיכרון") מדבר על הזיכרון ועל כך, שהגוף והזיכרון בלתי ניתנים להפרדה, והוא מתייחס לשתי האהבות הלא ממומשות בסרט.
שואת יהודי איטליה בקולנוע האיטלקי.
הסרט מצטרף לקבוצה קטנה של סרטים איטלקים שעוסקים בנושא שואת יהודי איטליה, כמו "החיים יפים" משנת 1997 של רוברטו בניני ו"שומר הלילה" משנת 1974 של ליליאנה קוואני, שניהם סרטים שנויים מאוד במחלוקת.
שירת הכלות
שירת הכלות (בצרפתית: Le Chant des mariées) או שיר החתונה הוא סרט צרפתי-תוניסאי מאת קארין אלבו משנת 2008 על חברות של שתי נערות, אחת יהודיה והשנייה מוסלמית, בתוניס של מלחמת העולם השנייה.
עלילה.
מרים ונור הן חברות עוד מילדות. מרים היהודיה מובטחת לראול, רופא מבוגר ממנה בהרבה. היא לא אוהבת אותו, והיא לא מבינה, למה היא צריכה להסכים לחתונה. נור המוסלמית אוהבת את ח'אלד, אך הוא מובטל, ואביה דורש שהוא יימצא קודם עבודה.
ואז כובשים הגרמנים את תוניסיה, בנובמבר 1942, חאלד מוצא עבודה, אך גם מושפע אידאולוגית מהגרמנים ודבריו האנטישמיים מרעילים גם את נור.
חברות יהודית-מוסלמית.
הבמאית יהודייה ממוצא אלג'יראי, אומרת:
"חברות מסוג זה, של שתי בנות בגיל ההתבגרות שכמעט נהפכות לאחיות, היא חיבור מאוד מיוחד, מעבר לעובדה שהאחת יהודייה והשנייה מוסלמית. גם לי היו חברות מוסלמיות כשגרתי בתוניסיה. יותר קל לפתח חברות כזו בארץ ערבית מאשר בארץ השרויה במלחמה כמו ישראל".
תחת פצצות
תחת פצצות (تحت القصف) הוא סרט לבנוני של פיליפ ארקטינג'י. הוא צולם בימים הראשונים אחרי הפסקת האש שסיימה את מלחמת לבנון השנייה.
עלילה.
זיינה היא לבנונית אמידה החיה עם בעלה האדריכל ובנה בדובאי. הזוגיות שלהם על סף פירוק, ואת הקיץ הזה, בשנת 2006, היא שולחת את בנה קרים לאחותה מהא ללבנון. אבל אז מתחילה המלחמה. זיינה מחליטה לנסוע ללבנון כדי לקחת את בנה משם, אך היא מצליחה להגיע רק אחרי שהמלחמה מסתיימת. הסרט מתחיל עם כניסתה של זיינה ללבנון, בנמל בביירות. היא מיד מחפשת מונית שייקח אותה לדרום לבנון, אבל אף אחד לא מוכן להסתכן. לבסוף היא מוצאת את טוני, שמוכן לעשות את זה בעבור תשלום גדול מאוד. השניים שיבלו יחד את שארית הסרט, הם הפכים גמורים. היא אמידה, הוא עני, היא מוסלמית, הוא נוצרי, היא אישה, הוא גבר. בכל זאת השניים מתקרבים במהלך הסרט ונפתחים אחד לשני. הם חווים יחד את ההרס הנורא שהשאירו ההפצצות הישראליות.
אחרי חיפושים רבים מקבלת זיינה את בשורה המרה, שאחותה מהא נהרגה. אבל מישהו ראה שמישהו לקח את הילד הקטן לאיזה מנזר. החיפושים ממשיכים. טוני מספר לזיינה, שאחיו היה בצבא דרום לבנון, ומאז הנסיגה של צה"ל בשנת 2000 הוא חי בישראל. זיינה מצליחה ליצור קשר טלפוני עם הילד, ובסוף היא מגיעה בכוחות אחרונים למנזר. הילד שמקבל את פניה, באמת לובש את הז'קט של בנה קרים, אבל זה לא הוא.
עמיאל אלקלעי
עמיאל אלקלעי (נולד בשנת 1956 בבוסטון) הוא משורר, מתרגם, מרצה וסופר אמריקאי מיהדות ספרד.
חייו.
הוריו של עמיאל היגרו לארצות הברית מסאו טומה ופרינסיפה. לפרסומו הראשון זכה בעת מלחמת בוסניה, בשל תרגומים שביצע לספרים מבוסניה, אך עיקר עיסוקו הוא בספרות של יהדות ספרד, בעברית ובשפות אחרות.
אלקלעי מתרכז בדרך בה אנחנו רואים את עצמנו ובדרך שהאמריקאים רואים את המזרח התיכון. ספרו After Jews and Arabs: Remaking Levantine Culture נבחר לאחד הספרים החשובים ביותר של שנת 1993 על ידי ה- The Village Voice ועל ידי ה- The Independent בלונדון.
סן לואיס פוטוסי (מדינה)