ב-6 במרץ 1863 מינה הנשיא אברהם לינקולן את פילד כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. מינוי זה בוצע בעקבות חוק שהרחיב את מספר השופטים בבית המשפט העליון, ולפיכך היה פילד לשופט העשירי באותה עת. לינקולן בחר בפילד כדי להשיג איזון בקרב סגל השופטים במישור הגאוגרפי (היותו תושב קליפורניה), ואיזון פוליטי (היותו איש המפלגה הדמוקרטית, אם כי תומך האיחוד). צירופו של פילד לצוות השופטים הכניס לבית המשפט העליון אדם שהיה מצוי בסוגיות מקרקעין וכריה. ב-10 במרץ אושר מינויו של פילד על ידי הסנאט של ארצות הברית וב-20 במאי הוא הושבע לתפקידו.
שאיפותיו של פילד להתמנות כנשיא בית המשפט העליון לא הוגשמו, שכן היו לו אויבים הן במישור הפוליטי והן במישור האישי. הוא התעקש לשבור את שיאו של ג'ון מרשל, שכיהן על כס השיפוט 34 שנים, אף על פי שעומס העבודה היה קשה לו. עמיתיו הפצירו בו לפרוש בשל השיטיון שהוא סבל ממנו לסירוגין, אך הוא סירב וכיהן עד 1897. פילד היה אחרון השופטים המכהנים שכיהנו בבית המשפט העליון תחת נשיאותו של רוג'ר טוני ותחת נשיאותו של סלמון צ'ייס. הוא היה השופט העליון שכיהן במשך הזמן הרב ביותר עד ששיאו נשבר על ידי השופט ויליאם אורוויל דאגלס, שכיהן בשנים 1939 -1975.
סטיבן פילד נפטר ב-9 באפריל 1899 בוושינגטון די. סי. ונטמן בבית הקברות רוק קריק שבבירה.
פסיקותיו.
פילד כתב 544 פסקי דין. בכך הוא היה שני רק לסמואל מילר, שכתב 616 פסקי דין ב-28 שנות כהונתו, וכתב יותר פסקי דין בהשוואה ל-508 פסקי הדין שכתב ג'ון מרשל ב-34 שנותיו בבית המשפט. לדברי העיתונאי בריאן דוהרטי, "פילד היה אחד החלוצים של התפישה (שהייתה אהובה על רבים מבין הוגי התפישה המשפטית הליברטריאנית) של 'הליך נאות מהותי' - הרעיון שההליך הנאות מוגן על ידי התיקון ה-14 יושם לא רק על הליכים, אלא גם על תוכן החוקים". קריאתו הרמה של פילד להליך ראוי מהותי הופיעה בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "תיקי בתי המטבחיים" ופסק הדין "מון נגד אילינוי" . בתיקי בתי המטבחיים התמקדה חוות דעתו של פילד בסעיף הזכויות והחסינויות שבחוקה ולא בסעיף ההליך הראוי (שהיה מרכיב חשוב בחוות דעת המיעוט של השופטים ג'וזף בראדלי ונוח סוויין). הן בפסק הדין "מון נגד אילינוי" והן בפסק הדין "מגלר נגד קנזס" , ביסס פילד את חוות דעת המיעוט שלו על ההגנה על הרכוש מתוקף סעיף ההליך הנאות שבחוקה. אחד מפסקי הדין הבולטים ביותר של פילד היה חוות דעת הרוב שנכתבה על ידו בפסק הדין "פנוייר נגד נף" , שבה נקבע הסטנדרט של סמכות השיפוטי האישית במשך מאה השנים הבאות. השקפותיו בנוגע להליך הראוי אומצו בסופו של דבר על ידי הרוב בבית המשפט לאחר פרישתו. בתיקים אחרים הוא סייע לבטל את מס ההכנסה, בפסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות של החקלאים" , להגביל את ההגבלים העסקיים, בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת א. ס. נייט" , והגביל את כוחה של ועדת הסחר הבין-מדינתי . הוא גם הצטרף לדעת הרוב בפסק דין פלסי נגד פרגוסון שאישר את תאימותה לחוקה של ההפרדה הגזעית. בפסק הדין המשמעותי, "סטראודר נגד וירג'יניה המערבית" כתב פילד חוות דעת מיעוט, אל מול חוות דעת הרוב שפסקה שהדרתם של אפרו-אמריקאים מחבר מושבעים הפרה את סעיף ההגנה השוויונית שבתיקון ה-14 לחוקה.
בראשית הקריירה שלו, כתב פילד פסקי דין נגד חוקי מדינת קליפורניה שהפלו את המהגרים הסינים. בשבתו כדן יחיד בבית המשפט הפדרלי המחוזי, הוא פסל ב-1879 את מה שנקרא "פקודת הצמה" , שיצרה אפליה נגד הסינים, ובשל כך נחלשה האהדה הציבורית כלפי פילד בציבור הקליפורני. בפסק דין שלו בבית המשפט הפדרלי המחוזי משנת 1884, הוא פסק שילדים שנולדו בתחומי ארצות הברית הם אזרחים אמריקאים ללא קשר למוצאם. עם זאת, כשופט בית המשפט העליון, הוא כתב פסקי דין חדורים ברטוריקה גזענית נגד הסינים, הבולטת ביותר הייתה חוות דעת הרוב שהוא כתב בפסק הדין "צ'אי צ'ן פינג נגד ארצות הברית" ובחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "צ'ו האונג נגד ארצות הברית" ().
מערת אוריניאק
מערת אוריניאק (בצרפתית: Grotte d'Aurignac) היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי בנפת אוריניאק, שבמחוז גארון עילית בדרום-מערב צרפת. באתר זה הוגדרה לראשונה התרבות האוריניאקית (ראשית התקופה הפלאוליתית העליונה) שנחשבת כהופעה הראשונה של האדם המודרני באירופה.
חפירות במערה מאז 1860 חשפו ממצאים עשירים מתרבות זאת בהקשר לשרידי השלד האנושיים, ובכך הראו את הגעתם ונוכחותם הקבועה של בני אדם מודרניים קדומים שכונו אנשי קרו-מניון בתקופה הפלאוליתית העליונה.. התרבות האוריניאקית היא התרבות המוקדמת ביותר המיוחסת לבני האדם המודרניים במערב אירואסיה ומוגדרת לפי מסורת ייצור כלים ייחודים. תרבות זו נמצאה בשכבות של אתרים רבים באירופה ובמזרח התיכון המתוארכים לתקופה של 45,000 עד 26,000 שנים לפני זמננו.
מתוך הכרה במשמעותה עבור תולדות המחקר הפרהיסטורי ועבודתו החלוצית של אדואר לארטה במאה ה-19, הוכרזה רשמית מערת אוריניאק כמונומנט היסטורי לאומי של צרפת בצו שהוצא ב-26 במאי 1921.
מיקום.
מערת אוריניאק ממוקמת כ-1.5 קילומטרים צפונית מערבית לנפת אוריניאק בצד הדרומי של עמק הנחל רודס, יובל של הנהר לוז' במורדות הצפוניים של הפירנאים.
היסטוריה.
בשנת 1852, כמה שנים לפני הופעתו של ענף הפלאואנתרופולוגיה במובנו המדעי, סקר עובד מקומי העונה לשם ז'אן בפטיסט בונמייסון את החלק הקדמי של המערה מתוך סקרנות, שם מצא כמה כלים פרהיסטוריים ו-17 שלדים אנושיים שקבריהם נאטמו באמצעות לוחות אבן חול. אלה נקברו במהירות בבית העלמין המקומי על פי בקשתו של ד"ר עמיאל, ראש העיר. גילם ומוצאם לא ידוע מכיוון שמעולם לא עברו בדיקה מדעית וכעת הם נחשבים אבודים.
הפלאונטולוג החלוצי אדואר לארטה הוביל את החפירה הראשונה בין השנים 1860–1863 ומצא כלים מתקדמים מאבני צור, עצם וקרן מהתקופה הפלאוליתית, כמו גם מספר רב של עצמות אנושיות וחרסים מתקופה מאוחרת יותר, התקופה הכללקוליתית.
לארטה החל לחפש באזור שהכיל את 17 השלדים וגילה עצמות מאובנות של בעלי חיים נכחדים מתקופת הקרח האחרונה: כמה מיני טורפים, כמו צבוע מערות, דוב מערות ושועל, ומינים רבים של אוכלי עשב כמו ממותה, קרנף צמרי, סוס רמכי, ביזון ואייל צפון, השמורים באוספי מוזיאון האדם. בבסיס שכבה שחורה ועבה, שהכילה כמויות גדולות של אפר ופחם, הוא גילה מצבור של כלי צור, עצם וקרן פלאוליתיים. במחקר שפרסם בשנת 1861, לארטה הגיע למסקנה, המהפכנית לזמנה, כי עושי הכלים היו בני דורם של בעלי החיים הנכחדים שמאובניהם התגלו. משנת 1938 עד 1939 חידשו הארכאולוגים פרננד לקור ואשתו את החפירות וחשפו כמויות גדולות יותר של עצמות מאובנות של למעלה מ-30 מיני בעלי חיים.
בשנת 1961 חפר לואי מרוק באתר שנמצא 30 מטרים מהמערה הראשונה שנחקרה על ידי לארטה. האתר החדש "אוריניאק 2", מאופיין בנוכחות בלוקים גדולים שקרסו. כלים שנמצאו הם בעיקר מגרדים ולהבים. לואי מרוק כתב בשנת 1963: "האתר של "אוריניאק 2" היה מיושב לפני קריסת המערה הראשונה, שהייתה בוודאי רק תוספת קטנה למערך מחסות גדול בהרבה. בהתבסס על הממצאים, אנו מניחים כי מערות אוריניאק, לא היו ידועות לאוכלוסיות פלאוליתיות מאוחרות יותר".
פריטים שנמצאו במערת אוריניאק, שנשמרו בעבר במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה ובמוזיאון טולוז, מוצגים כעת בפורום "המוזיאונים של אוריניאק", שפתח את שעריו לציבור באוקטובר 2014.
סטרטיגרפיה.
במחקר סטרטיגרפי שבוצע במערה נקבע רצף של שלוש שכבות ברורות:
נונאטאקי טתיס
נונאטאקי טתיס (באנגלית: Tethys Nunataks) הם קבוצה של חמישה נונאטאקים, חשופים משלג, הממוקמים בקצה הדרום-מזרחי של האי אלכסנדר, מול חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
הנונאטאקים ממוקמים 3.7 קילומטרים צפונית-מזרחית מנונאטאק סטיבנסון.
שיא גובהם של הנונאטאקים 450 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הנונאטאקים.
הנונאטאקטים התגלו על ידי פין רון וקרל רוברט אקלונד מהשירות האנטארקטי של ארצות הברית, אשר ערכו מסע מזחלות דרך מפרץ ג'ורג' השישי בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1940–1941.
הנונאטאקטים נסקרו לראשונה בדצמבר 1949 על ידי משלחת סקר מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד, אשר יצאה מתחנת האי סטונינגטון.
מקור השם.
שמו של הנונאטאק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
השם ניתן בהתייחס לקרחון סאטורן הסמוך ("סאטורן" הוא שמו האנגלי של כוכב הלכת שבתאי), הנונאטק הסמוך לקרחון נקרא על שמו של הירח טתיס - אחד הלוויינים של כוכב הלכת שבתאי.
שולה קשת
סקיפיו אמיליאנוס
ראסטי ג'וינר
ראסטי ג'וינר (באנגלית: Rusty Joiner; נולד ב-11 בדצמבר 1972) הוא דוגמן ושחקן אמריקאי.
ביוגרפיה.
ג'וינר נולד במונטגומרי שבאלבמה וגדל באטלנטה. הוא למד באוניברסיטת דרום ג'ורגיה ושם גם עסק רבות בספורט. בנוסף הוא עבד תקופה כמדריך בחדר כושר.
הוא התגלה כדוגמן באטלנטה ולאחר מכן דיגמן במילאנו, פריז ובדרום אמריקה, עבור חברות כמו פראדה ואברקרומבי אנד פיץ'. הוא שימש גם כדוגמן של חברת ההלבשה התחתונה "Structure", ותמונותיו הופיעו על שערי המגזינים קוסמופוליטן ורולינג סטון.
הוא הופיע בקליפ לשיר "Looking Good, Feeling Gorgeous" של רופול. בקולנוע הופיע בין היתר בסרטים "דודג'בול" ו"". בטלוויזיה הופיע בין היתר בסדרות "ER", שם גילם מדריך ספורט, וב"המפענחת".
היפוקוריזם