מיקומה של אג'נדיין איננו ידוע, והשם עצמו לא מופיע בכתבים היסטוריים הקודמים או מתעדים את שמות המקומות בארץ ישראל ולחלופין לא נשתמר השם במקום כלשהו - עובדה שחותרת תחת כל ניסיון אקדמי לאתר את המקום. על פי ההיסטוריון המוסלמי אל- טבארי אג'נדיין נמצאת בתחומי ארץ ישראל בין רמלה לבית ג'וברין. מחקרים מודרניים של תחילת המאה התשע-עשרה מצביעים על אזור שפלת יהודה בין רמלה לבית גוברין וליתר דיוק באזור בית נטיף בסמוך לחורבות העתיקות הידועות בשם הערבי ג'נאבה אל פוקה וג'נאבה אל שרקייה בהן נתגלו בשנת 1975 חורבות מבנים מהתקופה הביזנטית מערות ובורות מים
המחקר האקדמי המודרני קיבל את הזיהוי ששדה הקרב - אג'נדין נמצא בין רמלה לבית גוברין והחוקרים מצביעים על עמק האלה כמיקום מדויק יותר. עם זאת יש מקורות ערבים הקובעים את מקומה של אג'נדין ומיקום הקרב באזורים אחרים, היסטוריונים מוסלמי אחרים כגון יאקות בן עבדאללה אלחמאווי מציינים כי אג'נדיין נמצאת בצפון ארץ ישראל בפרבינציית אורדון כלומר באזור רמת-הגולן. ומקורות אחרים כגון אבן-פדלאללה אל-עמרי מצביעים על עבר הירדן וסוריה ומערערים בכך את הקביעה החד-משמעית לכאורה ויתר על כן מצביעים על האפשרות כי אג'נדין נמצאת העבר הירדן המזרחי או בחורן.
המזרחן מיכאל יאן דה חויה שפעל בסוף המאה ה-19 מתייחס במחקרו לאפשרות שאג'נאדין נמצאת בעבר הירדן המזרחי, באזור החורן או בפרובינציית אורדון אך מגיע למסקנה כי זיהי זה שגוי מאחר שהוא סותר את תוכנית המערכה המוסלמית ומגיע למסקנה כי נשארת רק אפשרות אחת, והיא שאג'נאדין נמצאת במקום שממקמים אותה רוב המקורות הערביים-בקרבת בית ג'ברין.
עם זאת, מיקום הקרב בשלב זה של המערכה עמוק בתוך השטח הביזנטי, לאחר סדרת קרבות בעבר הירדן שבמהלכם הקפידו הצבאות המוסלמיים לשמור את דרכי הגישה למדבר ודרכי נסיגה מהירות אינו מתיישב עם הזהירות המופגנת של המצביאים המוסלמיים ובראשם ח'אלד בן אל-וליד. שדה הקרב בבית גוברין נותן יתרון משמעותי לביזנטים ומאפשר לחיל הרגלים שלהם אפשרות תמרון מול חיל הפרשים המוסלמי ומאידך מציב את הצבא המוסלמי בסכנת ניתוק כיתור והשמדה בעומק השטח הביזנטי.
החוקר הישראלי פרופסור משה שרון מעלה במחקרו "קרבות ההכרעה בכיבוש סוריה על ידי המוסלמים - רקעם ומקורותיהם" את ההשערה כי זיהוי אג'נדין בבית גוברין - עמק האלה בטעות יסודו וכי לקרבות אג'נדין וקרב הירמוך יש קווי דמיון המקורות המוסלמיים הדנים באירועים ובתקופה. יתר על כן פרופסור משה שרון מצביע על העובדה כי בסמוך לעמק האלה, כ-5 ק"מ מדרום לבית שמש, בין תל בית שמש לגן לאומי תל עזקה נמצא תֵּל יַרְמוּת הקרוי בערבית: חִ'רבּת אל-יַרְמוּך, וכי הזהות בין שם התל לשם הנהר באזור רמת הגולן בו נערך קרב הירמוך עשוי להצביע כי מדובר בקרב אחד ולא בשני קרבות נפרדים.
מהלך הקרב.
מעט מאוד ידוע על מהלך הקרב והמעט אפוף במיתוסים המקשים לשחזר אירועים ולהפריד אגדה מהיסטוריה. הצבאות נערכו זה מול זה כאשר הן הביזנטים והן המוסלמים חילקו את החזית לשלוש יחידות נפרדות כאשר המחנה נמצא בעורף, ידוע כי המוסלמים שמרו יחידת פרשים כעתודה ניידת ומפקדי הצבא ניצבו במרכז. האירועים שקדמו ללחימה מתוארים בפירוט במקורות המוסלמיים אך יש להניח כי תיאורים אלו סוגננו לכלל יצירה ספרותית וכוללים נאומים חוצבי להבות של מפקדי הצבא. על פי הסיפורים לוחמים מהצד המוסלמי ביצעו מעשי גבורה שונים עוד בטרם התלקחו הקרבות והמפקדים הביזנטיים ניסו להניע את המוסלמים מלחימה אך נתקלו בהצעה להמיר את דתם או להילחם. הקרב שהתפתח היה מר ללא תימרונים אך עקוב מדם.
יום קרב ראשון.
הקרב החל במטר של חיצים ואבני קלע מצד הצבא הביזנטי ולאחר מכן יצאו לוחמים גיבורים משני הצדדים וניהלו דו-קרב במהלכו נהרגו המושלים הביזנטיים של רבת עמון וטבריה. המוסלמים תקפו את החזית הביזנטית והלחימה נמשכה עד לשעות הערב ללא הכרעה.
יום הקרב השני.
ביום הקרב השני שינו הביזנטים את הטקטיקה שלהם והזמינו את ח'אלד בן אל-וליד למשא ומתן מתוך מטרה לרצוח אותו במארב מתוכנן מראש, התוכנית נכשלה והכוח הביזנטי הושמד על מפקדו, אירוע זה עירער את רוחם של הביזנטים, המוסלמים נטלו את היוזמה והתקיפו את הצבא הביזנטי שברו את המערך הביזנטי והרגו את מפקדיו.על פי מקורות אחדים אבדות הצבא המוסלמי בקרב היו כבדות ככל הנראה מכל הקרבות לכיבוש הלבנט ובהם מספר גדול מהצחאבה (ערבית:الصحابة), שהם בני לווייתו של מוחמד והמוסלמים הראשונים.
אחמד אל-בלאד'רי מונה לעומת זאת 14 הרוגים בסך הכל ומונה אותם בשמם, אבן-אסחאק מונה 2 הרוגים "מוסרי חדית' ובסך הכל 5 הרוגים, עובדות העשויות להצביע כי הקרב עליו מדובר היה לא יותר מעימות מוגבל בין יחידות צבאיות קטנות יחסית.
לאחר הקרב.
על פי המסופר בכתבי ההיסטוריון הביזנטי תיאופנס המוודה תיאודורוס, אחיו של הרקליוס הצליח לברוח משדה הקרב לחומס שם פגש בקיסר ודווח לו על התבוסה. בתגובה נערכו חילופי גברי בצמרת ההנהגה הצבאית הביזנטית ותיאודורוס נשלח חזרה - בבושת פנים - לקונסטנטינופול שם נכלא.
קרב אג'נדיין הוציא את רוח הלחימה ממפרשי הצבא הביזנטי, והביא לשינוי במדיניות והאסטרטגיה הביזנטית במקום להיכנס לעימות בשדה הקרב חזרו הביזנטים לטקטיקה של היתקלויות שתפקידם להתיש את כוחו של היריב. לצורך מימוש מדיניות זו נסמכו הביזנטים על עומק השטח וקווי הגנה מבוצרים, מתוך תקווה כי הצבא הערבי יתיש עצמו בלחימה בלתי פוסקת. אסטרטגיה זו, שבדרך כלל הוכחה כיעילה בעיקר כנגד פושטים איבדה את עוקצה במאבק מול הפולשים המוסלמים, שהיו בעלי מוטיבציה גבוהה. לקחי הקרב לא נלמדו והעימות הגדול הבא - קרב הירמוך הביא להשמדת הצבא הביזנטי ואובדן הלבנט.
חלק לא ידוע מהצבא הביזנטי הצליח להימלט משדה הקרב אל הערים המבוצרות שבארץ ישראל ואלו נותרו בשליטה ביזנטית, המוסלמים נהנו כתוצאה ישירה מניצחונם מחופש תנועה כמעט מוחלט ברחבי הארץ וניתקו את אזור ההר מהמרכז הביזנטי שבערים לאורך מישור החוף.
התבוסה באג'נדיין הכתה בתדהמה את הממשל האזרחי והכנסייתי הביזנטי שלא היה ערוך להתמודד עם פלישה עוינת שעירערה אל החיים וניתקה רווי אספקה ותקשורת. הרקליוס עזב את בסיסו בחומס ועבר לאנטיוכיה עדות ברורה לטלטלה שעברה האימפריה הביזנטית.
הסערה (צ'ייקובסקי)
הסערה (ברוסית: Буря) היא פנטזיה סימפונית בפה מינור, אופוס 18, מאת פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, אשר נכתבה בהשראת המחזה הסערה של ויליאם שייקספיר,
היצירה בוצעה לראשונה בדצמבר 1873 במוסקבה. המנצח על התזמורת היה ניקולאי רובינשטיין. היצירה התקבלה בחום רב על ידי המאזינים ובעוינות רבה מצד המבקרים. רק במאה ה-20 זכתה יצירה זו, על התזמור המבריק שלה, התובעני ביותר כלפי הנגנים ואחת הראשונות שצ'ייקובסקי כתב לתזמורת, לקבלת הפנים הראויה לה, כאשר גם המבקרים קיבלו אותה באותה התלהבות כמו קהל המאזינים.
תוכנית היצירה פורסמה יחד עם הפרטיטורה:
תיבה 384 ועד תיבה 458: צ'ייקובסקי מתרכז בפיתוח בעיקר בנושא הסערה. הוא מציג את הפיתוח בכעין קטע פוגלי. אמנם אין זו פוגה בשלמותה, אלא דמוי-פוגה. יחד עם זאת, זהו קטע מרשים ביכולת הכתיבה ובעיקר התיזמור.
תוכנית זו איפשרה לצ'ייקובסקי להציג כמה אלמנטים נבחרים מהמחזה וליצור פנטזיה סימפונית, אשר איננה כפופה למבנה מסוים, אלא יוצרת מבנה עצמאי. גם אם יש ביצירה אי-אילו רמזים למבנה הסונאטה, המרחק גדול מדי. הנושאים אינם מפותחים דיים ופרק הפיתוח מטפל בעיקר בנושא הסערה עצמה ואינו נוגע במוטיב דואט האהבה.
קירור בעזרת לייזר
קירור באמצעות לייזר
קירור בעזרת לייזרים
קוסמודרום ווסטוצ'ני
קוסמודרום ווסטוצ'ני (ברוסית: Космодром Восточный; מילולית: "נמל החלל המזרחי". רשמית: מרכז החלל "ווסטוצ'ני", ברוסית: Космический центр «Восточный») הוא נמל חלל רוסי, שבנייתו החלה בשנת 2011 במחוז אמור שבמזרח רוסיה, סמוך לעיר ציאולקובסקי ולקוסמודרום סבובודני, מתוך מטרה לבטל את תלותה של רוסיה בקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן מחד ולפתח את המזרח הרחוק הרוסי מאידך. הקוסמודרום צפוי להעסיק 20,000-25,000 איש. שטח נמל החלל צפוי להגיע ל-1,035 קילומטר רבוע לאחר השלמת הבנייה.
שיגור לא-מאויש ראשון בוצע ב-28 באפריל 2016. בשנת 2021 בוצע מספר שיא של 5 שיגורים מהקוסמודרום. חללית מאוישת תשוגר בשנת 2025.
היסטוריה.
לאחר התפרקותה של ברית המועצות החליטו שלטונות רוסיה, לנוכח העובדה שקוסמודרום בייקונור נמצא מחוץ לשטח המדינה ועקב מגבלות המיקום הגאוגרפי של קוסמודרום פלסצק, כי נחוץ לרוסיה נמל חלל שתהיה ממנו גישה לחלל. לצורך כך הוסב בסיס טילים לנמל החלל קוסמודרום סבובודני. אף על פי כן התשתיות בו היו מוגבלות, והוא לא היה מתאים לטיסות מאוישות. בשנות ה-2000, עם התייצבות כלכלתה של רוסיה, הועלו הצעות בדבר הקמת קוסמודרום חדש מהיסוד.
תכנונו החל בשנת 2007 עת נחתם צו נשיאותי על ידי הנשיא ולדימיר פוטין. עבודות הבנייה החלו בתחילת 2011.
טיסה בלתי מאוישת ראשונה התבצעה באפריל 2016 (לאחר שתוכננה תחילה לשנת 2015 אך נדחתה בשל עיכובים בבנייה), ואילו הטיסה המאוישת הראשונה צפויה להתבצע ב-2023. העלות הכוללת של הקוסמודרום מוערכת ב-13.5 מיליארד דולר.
יתרונות וחסרונות.
יתרונות.