הסובוטניקים היו קבוצה של רוסים שבראשית המאה ה-19 אימצו חלק ממצוות היהדות. שמם "סובוטניקים" לקוח מהמילה "סובוטה", שפירושה ברוסית "שבת". מתוכם קמו גם גרים שמהם עלו לארץ ישראל. מי שנשארו סובוטניקים ולא התגיירו, ראו בעצמם רוסים המקיימים את דת משה.
אינטרנציונל
אינטרנציונל (International) "בינלאומי" בשפות רבות. בעברית מקובלת לעיתים גם ההגייה האנגלית אינטרנשיונל.
האינטרנציונל השלישי
האינטרנציונל הראשון
האינטרנציונל הראשון הוא השם המקובל כיום ל"הסתדרות הפועלים הבינלאומית", או "האינטרנציונל". היה זה ארגון ששאף לאחד את ארגוני העובדים השונים שהיו מבוססים על מעמד הפועלים. הוא נוסד ב-1864, אז התקיימה הפגישה הראשונה בלונדון. הקונגרס הראשון של האינטרנציונל נערך בשנת 1866 בעיר ז'נבה.
הארגון כלל במקור ארגוני פועלים בריטיים, אנרכיסטים, סוציאליסטים צרפתים, ורפובליקנים איטלקים, והוא אורגן בידי קבוצה קטנה שהתקבצה סביב קרל מרקס. אף על פי שלקרל מרקס עצמו לא היה חלק בארגון הישיבה, הוא נבחר לאחד מ-32 חברי המועצה הכללית הזמנית ובמקביל קיבל על עצמו את הנהגתו של הארגון. מאוחר יותר, חילוקי-דעות בין מרקס לבין מיכאיל בקונין, הבולט שבאנרכיסטים מקרב חברי האינטרנציונל, הובילו לפיצול בין "המרקסיסטים" ל"בקוניניסטים", ובקונגרס האג תומכי בקונין גורשו מהאינטרנציונל. כדי לשמור את שליטתו בארגון העביר אותו מרקס לניו יורק ב-1872. הארגון התפרק ארבע שנים מאוחר יותר, בוועידה בפילדלפיה בשנת 1876. ניסיונות להחיות את הארגון במשך חמש השנים הבאות כשלו.
המוניטין של האינטרנציונל באותה עת כמעצמה אימתנית עם מיליוני חברים ומשאבים כמעט בלתי מוגבלים היה מופרז. הגרעין הקשה של חבריו הבודדים עלה לעיתים רחוקות על 20,000 איש.
האינטרנציונל הראשון נחשב לגורם מרכזי ביצירת "הקומונה הפאריסאית".
החלטות שהתקבלו.
רק הפועלים עצמם יכולים לשחרר את עצמם ממצוקתם (הם לא יכולים לקרוא לעזרה ממעמד גבוה יותר).
שחרור זה יושג רק באמצעות מאבק משותף של המוני הפועלים בכל מדינות העולם. על ידי התארגנותו של הפרולטריון במפלגה פוליטית עצמאית ובינלאומית יוכלו להצליח במאבקם.
קוטר
בגאומטריה, קוטר של מעגל הוא מיתר של המעגל שעובר דרך מרכזו. משתמשים במושג זה גם עבור האורך של הקוטר; אורכו של הקוטר כפול מאורכו של רדיוס המעגל.
בתורת הגרפים הקוטר של גרף קשיר הוא המרחק הגדול ביותר בין שני צמתים בגרף, כלומר אורך המסלול הקצר ביותר בין שני הצמתים המרוחקים ביותר.
הגדרות אלו הן מקרים פרטיים של מושג הקוטר במרחב מטרי: קוטר (נקרא גם "קוטר רימן") של קבוצה במרחב מטרי הוא החסם העליון של המרחקים בין הנקודות שבתוכה. בצורה פורמלית, אם formula_1 היא קבוצה במרחב שהמטריקה שלו היא formula_2, אז הקוטר של הקבוצה הוא, לפי ההגדרה, formula_3. הקוטר של קבוצה שווה לזה של הסגור שלה.
הקוטר של מעגל לפי ההגדרה הכללית שווה לאורכו לפי ההגדרה הרגילה, הגאומטרית, משום שהקוטר הוא הקטע הארוך ביותר בין שתי נקודות במעגל.
האינטרנציונל השני
האינטרנציונל השני הוא ארגון שנוסד ב-1889 (לאחר מספר שנות הכנה) בידי קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים במטרה לקדם את הסוציאליזם הבינלאומי. הארגון המשיך את עבודתו של האינטרנציונל הראשון, שהיה ארגון ששאף לאחד את ארגוני העובדים השונים שהיו מבוססים על מעמד הפועלים. האינטרנציונל השני קיים פגישות עד לשנת 1916. לאחר מלחמת העולם השנייה נוסד האינטרנציונל הסוציאליסטי כדי להמשיך את מדיניות האינטרנציונל השני. ארגון זה קיים עד היום.
האינטרנציונל השני התפרק במהלך מלחמת העולם הראשונה, כשהמפלגות הלאומיות השונות שהרכיבו אותו לא הציגו חזית אחידה נגד המלחמה, אלא תמכו ככלל במדינה אותה ייצגו. בנוסף, האינטרנציונל השני לא היה מהפכני כמו האינטרנציונל השלישי והאינטרנציונל הרביעי שבאו אחריו, ובמדינות רבות הוא תמך בלגיטימיות של מערכת הבחירות.
בין פעולותיו החשובות ביותר של האינטרנציונל השני: ההכרזה על 1 במאי כ"יום הפועלים הבינלאומי" (1889) ועל 8 במרץ כעל "יום האישה הבינלאומי" (1910, בוועידה בקופנהגן).
למרות שהמהפכה הייתה מחויבות היסטורית, מרקס ואנגלס טענו כי ניתן לנצל את הפוליטיקה כדי לקדם אותה. עם זאת, אין להקים מפלגות לאומיות, שכן כל המעמד הכלכלי הוא אחד בכל העולם. לכן המפלגות ייקראו "אינטרנציונאל". האינטרנציונל השני קבע שמכיוון שהאימפריות הולכות לכיוון של התנגשות, על הפועלים לשבות כולם – ובכך לשתק את המלחמה המתקרבת שתהיה כנראה על גבם.
חברות מפלגת פועלים יהודיות.
במרץ 1907 השתתף מנהיג מפלגת "פועלי ציון" שלמה קפלנסקי בכנס של הארגון בווינה, והגיש בקשה לקבל את המפלגה בארגון. בבקשה הרשמית כתב בין השאר:.
מפלגת פועלי ציון הציונית אכן התקבלה לארגון וכך גם מפלגת "הבונד" היהודית, שהייתה לא-ציונית.
דגל מונקו
דגל מונקו מורכב משני פסים אופקיים בצבע אדום (למעלה) ולבן; בדומה לדגל אינדונזיה, שהוא ארוך יותר, ודגל פולין, שבו הלבן נמצא למעלה והאדום למטה.
אדום ולבן הם הצבעים של בית גרימלדי מאז 1339, אך העיצוב השתנה במהלך השנים.
האינטרנציונל הסוציאליסטי
האינטרנציונל הסוציאליסטי הוא ארגון בינלאומי של מפלגות סוציאל-דמוקרטיות ותנועות פועלים. משרדיו ממוקמים בלונדון. הארגון כולל (נכון ל-2022) 132 מפלגות חברות וארגונים מלמעלה מ-100 מדינות. מפלגות חברות בארגון הם (או היו בעבר) מפלגת שלטון במדינות רבות, כולל ברוב ארצות אירופה.
שורשיו של האינטרנציונל הסוציאליסטי באינטרנציונל השני, שנוסד ב-1889. לאחר שהתפרק במהלך מלחמת העולם הראשונה, הארגון נוסד מחדש ב-1923 (כ"אינטרנציונל הפועלים והסוציאליסטים"), ונוסד שוב (במתכונתו הנוכחית) לאחר מלחמת העולם השנייה (שבמהלכה מפלגות סוציאליסטיות רבות דוכאו תחת השלטון הנאצי באירופה).
היסטוריה.
האינטרנציונל הראשון והשני (1864–1916).
האינטרנציונל הראשון היה הגוף הבינלאומי הראשון שהפגיש ארגונים המייצגים את מעמד הפועלים. היא הוקם בלונדון ב-28 בספטמבר 1864 על ידי קבוצות פוליטיות סוציאליסטיות, קומוניסטיות ואנרכיסטיות ואיגודים מקצועיים. מתחים בין מתונים למהפכנים הביאו לפירוקו ב-1876, במהלך ועידה שנערכה בפילדלפיה.
האינטרנציונל השני הוקם בפריז ב-14 ביולי 1889 כאיגוד של מפלגות סוציאליסטיות. חילוקי דעות במהלך מלחמת העולם הראשונה הביאו לפירוק האינטרנציונל השני ב-1916.
אינטרנציונל הפועלים והסוציאליסטים (1919–1940).
"הוועדה הסוציאליסטית הבינלאומית" הוקמה בפברואר 1919 בכנס בעיר ברן, על ידי מפלגות שרצו להחיות את האינטרנציונל השני. במרץ 1919, מפלגות קומוניסטיות הקימו את האינטרנציונל הקומוניסטי ("קומינטרן"), "האינטרנציונל השלישי", בפגישה במוסקבה.
חלק מהמפלגות, שלא רצו להיות חלק מ"הוועדה הסוציאליסטית הבינלאומית" או ה"קומינטרן", הקימו את "איגוד העבודה הבינלאומי של המפלגות הסוציאליסטיות" (הידוע גם בשם "איחוד וינה") ב-27 בפברואר 1921 בוועידה בווינה. איגוד זה יחד עם "הוועדה הסוציאליסטית הבינלאומית" התאחדו כדי להקים את "אינטרנציונל הפועלים והסוציאליסטים", במאי 1923, בכנס בהמבורג.
בארגון זה היו חברות המפלגות היהודיות "פועלי ציון" הציונית ומפלגת "הבונד" הלא-ציונית. בינואר 1931, בסיום כנס של הארגון, הוחלט להביע מחאה נגד הספר הלבן השני שפרסמה בריטניה בנוגע לארץ ישראל תחת המנדט הבריטי. ביוני 1938 קיבל הארגון החלטה לגנות בחריפות את חוקי נירנברג וגלוי האנטישמיות ברחבי אירופה, בה נאמר: .
עליית הנאציזם ותחילת מלחמת העולם השנייה הביאו לפירוק הארגון ב-1940.
הקמת האינטרנציונל הסוציאליסטי.
אחר סיום מלחמת העולם השנייה שוב קמו מפלגות סוציאליסטיות בארצות אירופה שהיו נתונות קודם לכן לשלטון הנאצי. לאחר המלחמה, באפריל 1946, נערכה ועידה ראשונה של מפלגות סוציאליסטיות בלונדון, במסגרתה הוקם משרד תיאום. בנובמבר 1947 נערכה ועידה נוספת באנטוורפן, אליה הוזמנו גם נציגים מארץ ישראל. בוועידה זו הוחלט לפעול להקמת ארגון בינלאומי של מפלגות סוציאל-דמוקרטיות.
האינטרנציונל הסוציאליסטי הוקם בכנס שנערך בפרנקפורט, ביולי 1951. במסגרת הכנס התקבלה החוקה של הארגון, לפיה הוקמו ארבעה מוסדות עיקריים: הועידה, המועצה, הלשכה והמזכירות הקבועה. הועידה מתכנסת אחת לשנתיים ומיוצגות בה כל החברות,כל אחת על-ידי לא יותר מ־6 נציגים, והיא המוסד העליון של הארגון; היא מקבלת החלטות פוליטיות וכן מחליטה על קבלת חברים והוצאתם מהארגון. לכל משלחת קול אחד. המועצה מקיימת ישיבות פעמיים עד שלוש בשנה.
באפריל 1953 אימצה מועצת הארגון עמדה פרו-מערבית ואנטי-סובייטית.
ביולי 1953 נערך הקונגרס השלישי של הארגון בסטוקהולם. הקונגרס ננעל בקבלת שורה של החלטות המוקיעות את שלטונם של הבריטים והצרפתים בארצות החסות שלהם, שנותרו מתקופת הקולוניאליזם, ואת משטרי העריצות בארגנטינה ובספרד. הקונגרס גם הצהיר, כי השלום העולמי יוכל להיכון רק על יסוד משא־ומתן משותף בין המעצמות. הקונגרס קרא לאחדות בין המפלגות הסוציאליסטיות האנטי־קומוניסטיות בעולם, לשם השגת המטרות של: שלום בקוריאה, באזור הודו-סין ובמזרח התיכון, וקרא להוצאת הכוחות הסובייטיים ממזרח־אירופה.
במחצית השנייה של המאה ה-20.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 סייע הארגון למפלגות הסוציאל-דמוקרטיות לבסס את עצמן מחדש לאחר שדיקטטורות פינו את מקומן לדמוקרטיה בספרד ובפורטוגל. עד לקונגרס ז'נבה ב-1976, לארגון היו מעט חברים מחוץ לאירופה, ולא הייתה כל מעורבות רשמית באמריקה הלטינית.