מרסל (מנדל) לנגר (Marcel (Mendel) Langer; 23 במאי 1903 - 13 ביולי 1943) היה פעיל קומוניסטי יהודי, לוחם ומפקד תנועת ההתנגדות לגרמנים בטולוז שבצרפת. הוצא להורג על ידי הגסטפו.
קורות חיים.
נולד בעיירה שצ'וצ'ין שבגליציה, אוסטריה (כיום בפולין) לרוזה (לבית איגר) ולאלתר לנגר. אחיו היה יחיאל לנגר. כשהיה בן עשר החל ללמוד בגימנסיה בעיר טרנוב. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עבר עם משפחתו לפראג שבאוסטרו-הונגריה. משפחתו עלתה לארץ ישראל עקב אנטישמיות ולנגר הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה והיה קומוניסט נלהב, לעומת אביו, שהיה חבר בבונד. לנגר עבד במשך שנים כמסגר בבתי המלאכה של הרכבת בחיפה, אולם בשנת 1929 נעצר על ידי המשטרה הבריטית וגורש לצרפת.
בצרפת עבד כפועל מתכת, הצטרף לארגון המחתרת הצרפתי "כוח האדם המהגר" ועם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד ב-1936 התנדב לבריגדות הבינלאומיות שנלחמו בכוחות של פרנקו. תחילה לחם בחטיבה הפולנית של הבריגדות; על פעילותו בחזית הוענקה לו דרגת "קפיטן". לאחר מכן הקים בית מלאכה לנשק במטה הבריגדות הבינלאומיות באלבסטה שבדרום-מזרח ספרד. אחר כך הצטרף לדיוויזיית המקלענים ה-35, בה התמנה ללוטננט (סגן), ונשא לאשה את ססיליה מולינה (Cecilia Molina) ביוני 1937. שישה חודשים אחר כך נולדה בתם רוזה (על שם אמו של לנגר). תבוסת הרפובליקנים הספרדיים הפרידה אותו מאשתו ובתו הקטנה. הוא נכלא במחנה ארז'לה-סור-מר שבדרום צרפת, ולאחר מכן בגירס. מגירס נמלט לטולוז, שם חזר לעבודתו כמסגר ולחבריו ב"כוח האדם המהגר". עם כניסת הכוחות הגרמניים לדרום צרפת ירד למחתרת. היה מפקד הפרטיזנים של הבריגדה ה-35, חברי הרזיסטאנס, באזור טולוז.
בעקבות הלשנה נאסר על ידי הגסטפו בתחנת הרכבת סן-אניה (St-Agne) שבטולוז בפברואר 1943 ועונה קשות במשך שבועות. במשפט שערכה המחלקה המיוחדת של בית הדין לערעורים של טולוז מטעם ממשלת וישי לנגר נידון למיתה, והוצא להורג בגיליוטינה, ב-23 ביולי בבית הכלא סן מישל . מילותיו האחרונות היו: "תחי צרפת! מוות לגרמנים! תחי המפלגה הקומוניסטית!". ליווה אותו רב העיר טולוז, נתן הוסנסקי. לנגר הוכר על ידי ממשלת צרפת כ"גיבור לאומי" ותחנת מטרו בטולוז, הממוקמת בקרבת בית הכלא בו הוצא להורג, נקראת על שמו. נקבר בבית הקברות האזרחי טר-קבד בעיר. על קברו הוצבה מצבה מגרניט, מעשה ידיו של סילבסטר קלרק .
שטובל
אביגיל הררי
אביגיל הררי (נולדה ב-29 במאי 1989) היא שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה.
הררי נולדה בתל אביב וגדלה ברמת גן. אביה, ד"ר חגי הררי, התקבל בצעירותו לבית צבי אך בחר בקריירה רפואית והתקדם לתפקיד מנהל היחידה הפסיכיאטרית, מרכז לטיפול בנפגעי טראומה ומשבר במרכז לבריאות הנפש שלוותה. אמה דפנה היא רקדנית לשעבר והיום מנהלת אמנותית של קבוצת מחול מודרני. יש לה אח תאום, סטודנט לרפואה, ושתי אחיות קטנות תאומות. אחת מהן, נעמי, עושה את צעדיה הראשונים בתחום. ב-2008 סיימה את לימודיה במגמת תיאטרון בתלמה ילין ושיחקה בקליפ "שני צעדים" כחלק מאלבומה של לירון יואלי ().
קריירה.
החלה את הקריירה שלה בגיל 5 כששיחקה בסרט הדרכה רפואי. בשנת 1995 הצטלמה לקלטות ילדים "למיכלי כבר לא כואב", "אבא עושה בושות" ו"בוא אליי פרפר נחמד". מגיל שש התחרתה בתחרויות התעמלות קרקע, אך בגיל 13 החליטה לעזוב את הספורט ולהתמסר למשחק. בשנת 1997 השתתפה בקלטת הילדים "גומות החן של זוהר" ע"פ מאיר שלו (כשאחיה התאום ניתאי משחק שם לצידה).
בשנת 1999 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה "מי גנב את ההצגה" לצד יון תומרקין, של הזכיינית רשת.
בשנת 2002, שיחקה בהצגה "" () בתיאטרון הקאמרי. בהמשך שיחקה בהצגות נוספות.
למדה בתיכון לאמנויות "תלמה ילין" במגמת דרמה, ואמנויות וסיימה אותו בשנת 2008.
בשנת 2006 גילמה לראשונה תפקיד משמעותי בקריירת המשחק שלה, בסרט הקולנוע "למראית עין" עם טלי שרון ואסי דיין, שזכה בשני פרסי אופיר. הררי עצמה הייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית "שחקנית המשנה הטובה ביותר" על גילום תפקיד יערה הצעירה. כעבור שנה זכתה בפרס "אריה הזהב" בפסטיבל הסרטים של ונציה על משחקה בסרט. בשנת 2007 שיחקה בסדרה "אולי הפעם" של yes בתפקיד שירי רימון.
בשנות 2007–2010 גילמה את ליבי, ביתה של אסתר (איילת מרגלית), אחותה של אנה (אפרת בן יעקב), ובת זוגו של טומי/דילן (יון תומרקין), אחת הדמויות הראשיות בסדרת המדע הבדיוני לילדים והנוער "האי" של HOT, במסגרתה שיחקה נערה צעירה ותמימה שדואגת להרגיע את הרוחות בחבורה. בתחילת 2008 התגייסה לצה"ל, בתור מש"קית חינוך במג"ב, ובשל כך קוצץ תפקידה בסדרה באופן משמעותי. סיימה את השרות בשנת 2010.
בשנת 2011 החלה ללמוד משחק בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין ובשנת 2014 סיימה את לימודיה בהצלחה. במסגרת הלימודים זכתה בשורה של פרסים: היא זוכת מלגת קרן שרת 2013, זוכת תחרות מונולוגים ישראליים 2013, זוכת תחרות מונולוגים קלאסיים 2013–2014, זוכת תחרות מונולוגים קומיים 2013, זוכת תחרות שירי מחזות זמר 2014 וזוכת תחרות שירי אהוד מנור 2014.
במהלך הלימודים שיחקה בין היתר בתפקיד הראשי את אנה קארנינה בהצגה על פי לב טולסטוי ובהצגות "אמת אלימה" (), "עדי ראייה" (יהושוע סובול) ו"היידי בת ההרים" (יוהנה ספירי).
בשנת 2012 שרון אנגלהרט כתבה וביימה סרט קצר "שחייה לילית" כסרט הגמר שלה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, שם שיחקה הררי בתפקיד הראשי. על משחקה קיבלה פרס השחקנית הטובה על שם מוסקו אלקלעי. הסרט הוצג בפסטיבל קולנוע לנשים רחובות בשנת 2013.
בשנת 2013 לקחה חלק מטעם בית הספר יורם לוינשטיין בסטודיו למשחק על שם ארנסט בוש בברלין. שם כיכבה בהצגת יחיד "אנטיגונה", הגרסה העכשווית של המחזה מאת סופוקלס, כאביגיל, שחקנית ישראלית שבאה לברלין לשחק במחזה המקורי ומוצאת קווי דמיון רבים בינו לבין חייה שלה. כמו כן, שיחקה בתיאטרון הברלינאי "השאובינה".
בשנת 2014 החלה לגלם את יעל, אחת הדמויות הראשיות בסדרה "מתים לרגע" של HOT. באותה שנה שיחקה בסרט קולנוע על עובדים זרים בשם "מנפאואר" את חגית – חיילת ואחראית משמרת בארומה, המנהלת מערכת יחסים סבוכה עם נער ישראלי-פיליפיני שנאבק להתגייס לצה"ל.
ב-2015 שיחקה בהצגה "עד ראייה" מאת יהושע סובול בתיאטרון הקאמרי. ב-2017 שיחקה במחזה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר בתיאטרון הקאמרי.
משחקת בתפקידים הראשיים בהצגות רבות של תיאטרון באר שבע. ביניהם בשתי הצגות בתפקיד הראשי מול תום אבני כפרטנר: ברומיאו ויוליה (ויליאם שייקספיר) בתפקיד יוליה, בחתונת הדמים (פדריקו גארסיה לורקה) בתפקיד הכלה. הצגות נוספות באותו תיאטרון הן בית ברנרדה אלבה (אותו לורקה) בתפקיד אדלה, ועפיפונים מאת רומן גארי בתפקיד לילה. כמו כן, משחקת בתיאטרון גשר בהצגה המחברת הגדולה (אגוטה קריסטוף) בתפקיד שפת ארנבת ומשנת 2018 בהצגת "ציד המכשפות" של תיאטרון הקאמרי.
בשנת 2017 שיחקה בעונה השנייה של הסדרה "מתים לרגע". באותה שנה השתתפה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בתפקיד ראשי בסרט קצר "אחותך" בנושא אלימות נגד נשים, בהפקת בית הספר סם שפיגל. כמו כן, התארחה בתפקיד מעיין בסדרה האחיות המוצלחות שלי.
משנת 2018 משחקת בהצגה "אותלו" בתיאטרון הקאמרי בתפקיד דסדמונה לצד עמוס תמם. באותה שנה השתתפה גם בסרטו של הבמאי אבי נשר, "סיפור אחר".
בשנת 2019 שיחקה בהצגה "הנכד" בתיאטרון הקאמרי. משחקת בהצגה "אניהו" בתיאטרון הקאמרי. באותה שנה החלה לגלם את גלית בסדרת הדרמה "ביום שהאדמה רעדה" של קשת 12.
בשנת 2020 כיכבה בהצגה "גדר חיה" (המבוססת על ספר באותו שם מאת דורית רביניאן) לצד אמיר ח'ורי.
בשנת 2021 יצא הסרט "אחד בלב" בכיכובה, של הבמאית טליה לביא, לצד השחקן רן דנקר.
בשנת 2022 החלה לשחק בהצגה "בואו נפתח את זה", לצד השחקן והמחזאי גלעד שמואלי.
פילמוגרפיה.
טלוויזיה.
1995 - בוא אליי פרפר נחמד - ילדה
1999 - מי גנב את ההצגה - ליל
2007 - אולי הפעם - שירי רימון
2007-2010 - האי - ליבי עיני/ליבי הציידת
2014-2017 - מתים לרגע - יעל "יולה" (דבורה) אבוטבול
2016 - האחיות המוצלחות שלי - מעיין
2019 - ביום שהאדמה רעדה - גלית
קולנוע.
1995 - למיכלי כבר לא כואב - מיכל
1995 - אבא עושה בושות - ילדה
1997 - גומות החן של זוהר
2006 - למראית עין - יערה הצעירה
2012 - שחייה לילית - שירה
2014 - מנפאואר - חגית
2016 - אחותך - גילי
2018 - סיפור אחר - שרי אלטר
2021 - אחד בלב - אלינור (הכלה)
תכנון רגיש למים
תכנון רגיש למים או תר"מ בתחום התכנון העירוני הוא תכנון של פיתוח עירוני תוך התחשבות בניקוז משקעים וניצול מיטבי שלהם, בניגוד לגישות קודמות לתכנון ששמות דגש על ניקוז מקומי מהיר ככל האפשר של המים. זהו תת-תחום בין-תחומי של תכנון עירוני ואזורי, הנדסת ניקוז ופיתוח בר-קיימא.
היסטוריה.
תכנון רגיש למים התחיל להתפתח בערך בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 עם התפתחות מושג הקיימות ובמקביל התפתחות החשיבה הרב-תחומית.
חוקרים רבים התחילו להצביע על כך שקיים קשר בין הפיתוח לבין המאזן של המערכת ההידרולוגית. פיתוח עירוני גורם לאטימה של שטחים נרחבים ומצריך פתרונות ניקוז למי הנגר שנוצרים באירועי גשם. הגישה הקונבנציונלית מתמקדת בסילוק מהיר של מי הגשם מן השטח הבנוי.
גישה קונבנציונלית זו גורמת למספר בעיות שאינן בנות-קיימא, כגון:
1. מי הנגר מתבזבזים לים ולא מוחדרים לאקוויפר. אי-החדרה לאקוויפר יכולה לגרום להדללותו ואף לפגוע באיכותו לאורך השנים. כל זאת יכול להוסיף לגרעון במשק המים.