הדירקטור של ה-FBI, ג'ון אדגר הובר, עדכן את הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ישירות על ההתפתחות סביב דוקיין והעניק לו סקירה של הקריירה של האחרון בתור סוכן חשאי. דוקיין התגורר בדירה במנהטן ליד סנטרל פארק והיה נתון למעקב של סוכנות הביון. ב-25 ביוני 1941 הזמין סיבולד את דוקיין לביתו איפה שהשניים דיברו על שירות הריגול המודיעיני עבור גרמניה הנאצית. דוקיין לא ידע שסיבולד היה סוכן כפול של ה-FBI וגם לא היה מודע לכך שבמקביל לשיחה שלהם סוכני הארגון ראו והאזינו להם דרך מראה חד-כיוונית. בכך דוקיין הפליל את עצמו ונחשפה טבעת הריגול שלו בפרשת הריגול הגדולה ביותר בתולדות ארצות הברית. ב-2 בינואר 1942 הועמד דוקיין למשפט על דבר בגידה. פחות מחודש קודם לכן התקיימה המתקפה על פרל הארבור וארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה נגד מדינות הציר ובמקביל האוכלוסייה הכללית בארצות הברית הייתה במזג חריף נגד כל גילוי של בוגדנות. בתזכיר למפקדיו ב-OKW - הפיקוד העליון של הוורמאכט, קנריס כתב כי דוקיין: "סיפק דוחות יקרי ערך וחומר טכני חשוב במקור, כולל מידע על מסכות גז אמריקאיות, מכשירי רדיו, מכלי דלק חסיני דליפות, מכשירי טלוויזיה, פצצות קטנות למטוסים, חוצצי זרמי אוויר ומנגנוני הנעת מדחפים שמשומשים בידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית. פריטים שנמסרו סומנו כ'בעלי ערך', וכמה כ'טובים' ו'טובים מאוד'."
ערוב ימיו.
דוקיין, בן 64 בעת משפטו לא ברח הפעם ממאסר. הוא הורשע בבגידה ונשלח ל-18 שנות מאסר ובנוסף גם הוטל עליו קנס בסך 2,000 דולר אמריקאי בעוון הפרת חוק רישום הסוכנים הזרים (). תחילה נשלח דוקיין לבית הסוהר בליבנוורת' אשר בקנזס, לצד המרגל הגרמני הרמן לאנג. ב-1945, עקב התדרדרות במצבו הבריאותי, הועבר דוקיין אל המרכז הרפואי של ארצות הברית לאסירים פדרליים בספרינגפילד, מיזורי. על תקן מצבו הבריאותי מאסרו של דוקיין קוצר ל-12 שנים והוא שוחרר ב-1954. במהלך תקופת מאסרו לקה בשבץ ששיתק את חלק מגופו. עם שחרורו שב דוקיין לניו יורק וטופל בבית אבות. בדצמבר 1955 העביר הרצאה אחרונה על קורות חייו במועדון ההרפתקנים. הוא קרא להרצאה "חיי בתוך ומחוץ לבתי סוהר." דוקיין נפטר בגיל 78 ב-24 במאי 1956 בבית החולים של האי רוזוולט בניו יורק סיטי.
גושן (יהודה)
גֹשֶׁן הייתה עיר מקראית בדרום הר יהודה. העיר נזכרת ב, כחלק מתיאור נחלת שבט יהודה, ונמנית בקבוצה 5, קבוצת דרום ההר של רשימת ערי יהודה: "מח וּבָהָר שָׁמִיר וְיַתִּיר וְשׂוֹכֹה. מט וְדַנָּה וְקִרְיַת סַנָּה הִיא דְבִר. נ וַעֲנָב וְאֶשְׁתְּמֹה וְעָנִים. נא וְגֹשֶׁן וְחֹלֹן וְגִלֹה עָרִים אַחַת עֶשְׂרֵה וְחַצְרֵיהֶן."
יש הקושרים ליישוב זה גם את "אֶרֶץ (הַ)גֹּשֶׁן" מהתיאורים הטופוגרפיים בספר יהושע, בהנחה שבמסגרת התיאור ב "וַיַּכֵּם יְהוֹשֻׁעַ מִקָּדֵשׁ בַּרְנֵעַ וְעַד עַזָּה וְאֵת כָּל אֶרֶץ גֹּשֶׁן וְעַד גִּבְעוֹן", הביטוי "כָּל אֶרֶץ גֹּשֶׁן וְעַד גִּבְעוֹן" מגדיר את גבולות כיבושי יהושע בהר מדרום ועד צפון; וראו גם התיאור הקשור בו ב: "וַיִּקַּח יְהוֹשֻׁעַ אֶת כָּל הָאָרֶץ הַזֹּאת הָהָר וְאֶת כָּל הַנֶּגֶב וְאֵת כָּל אֶרֶץ הַגֹּשֶׁן וְאֶת הַשְּׁפֵלָה...".
גֹּשֶׁן, אֶרֶץ הַגֹּשֶׁן וגֵישָׁן.
הועלתה הנחה כי ב משתקפים גבולות כיבושי יהושע במסע המלחמה הדרומי מארבע רוחות השמים, כשעזה גבול מערבי וגושן גבול מזרחי או דרום-מזרחי; אולם כדי להוות גבול מזרחי צריכה הייתה גֹשֶׁן להיות בספר המדבר, ולא בקבוצה 5 שבנגב ההר, המוגבלת ממזרח על ידי קבוצה 7 שבספר המדבר הדרומי. נראה יותר כי ב לעיל תוארו שני תחומים נפרדים בכיבושי המסע הדרומי: אחד הנגב הצפוני, מדרום (קדש) עד צפון (עזה), ושני לו אזור ההר מדרום (אֶרֶץ גֹּשֶׁן) עד צפון (גבעון). מקובל לקשור את גֹשֶׁן גם עם גֵישָׁן מרשימות היחש: "וּבְנֵי יָהְדָּי רֶגֶם וְיוֹתָם וְגֵישָׁן וָפֶלֶט וְעֵיפָה וָשָׁעַף". גֵישָׁן זה מופיע כאן איפוא בין בני יָהְדָּי (שהוא עצמו נמנה עם בני כלב), ולצד פֶּלֶט ושָׁעַף (אֲבִי מַדְמַנָּה), כאשר בֵּית פָּלֶט ומַדְמַנָּה שניהם יישובים בקבוצת הנגב של רשימת ערי יהודה. לאור העדות המצטברת יש איפוא מקום לאתר את גֹּשֶׁן בגבול ההר והנגב.
בעיית הזיהוי.
ההצעות העיקריות שהועלו לזיהוי גֹשֶׁן היו בד'הריה, בתל בית מירסים, בתל חליף\ חוילפה ובח' אל-קריתין. זכריה קלאי דחה את הזיהויים בתל חליף ובתל בית מירסים בהיותם מחוץ לתחומי ההר. טענה זו נכונה, אך יש להחיל אותה בה במידה גם על הזיהוי בקריתין, שכן חרף טענותיהם של גליל וקלאי חורבה זו מצויה באזור המובחן באופן חריף ביותר מההר, על ידי המתלול המזרחי של קמר כוחל-עירא. מהזיהוי בתל חליף נסוג מזר עצמו, בהציעו לזהות שם את רימון. הזיהוי בתל בית מרסים אינו סביר מכל בחינה, כפי שציין כבר קלאי, ויש לחפש שם את אחת מערי השפלה. אשר לד'הריה, אין לקבל את הטיעון על העדר שרידים מתאימים שם, שכן אף אחת מהמובאות המקראיות אינה מחייבת קיום אתר הקדום לתקופת הברזל 2, ותקופה זו מיוצגת היטב בד'הריה. אולם האתר אינו גובל בנגב, ומכל בחינה עדיף לזהותו כגילה.
את גֹשֶׁן יש לבקש איפוא בגבול ההר והנגב, עם עדיפות למקום בו המעבר ביניהם אינו חריף וחותך, שכן היא נזכרת יחד עם יישובים מדרום ההר ומן הנגב כאחד. האתר המתאים ביותר לכך לעת עתה היא ח' תתרית. אמנם משה כוכבי הציע לזהות כאן את מדמנה, כיוון שלא מצא ממצא מתאים בח' אם-דימנה הסמוכה; אולם לאחר שהתגלה ממצא כזה בסקרים שאחריו, הרי המקום המתאים ביותר לזיהויה של מדמנה היא ח' אם-דימנה עצמה.
ח' תתרית מצויה ממש על הגבול בין דרום ההר והנגב, על שלוחה היורדת מהגבעות האחרונות של ההר אל בקעת באר שבע, באזור בו המעבר בין ההר לנגב הוא המתון ביותר. נוכח אי-הקשיחות של תחומי קבוצות הערים, הרי באזור של מעבר הדרגתי כזה ייתכן כי יישוב הנמנה בהר יימצא במרחק של כמה מאות מטרים דרומית לגבולו הגיאומורפולוגי הפורמלי, כפי שהמצב לגבי ח' תתרית. גם ה'איצבוע' בין גשן\ תתרית שבקצה קבוצת ההר הדרומי לבין מדמנה\ אם-דימנה שבקצה קבוצת הנגב ומעט צפונה לח' תתרית, אינו תופעה יוצאת דופן בקבוצות הערים. הקרבה בין ח' תתרית לח' אם-דימנה / מדמנה מחזקת את זיהוי גשן בתתרית, לאור סמיכותן ברשימות היחש.
הממצא בחורבת תתרית.
חורבת תתרית, אתר סקר ישראל מספר (1/34/135{14-08}, היא חורבה מפוזרת ונרחבת ביותר, וקשה להעריך את גודל האתר הקדום. בולטים באתר הגבעה הצפונית, החורבה המערבית והגבעה הדרומית. השרידים הקדומים נמצאים בשתיים הראשונות ובמרכז האתר, ואילו בגבעה הדרומית אין ממצא הקדום לתקופה ההלניסטית. פרטי האתר: נ"צ 1432.0843 (מרכז האתר), גובה מוחלט 448 מ', גובה יחסי 15 מ' (גבהי הגבעה הצפונית), תצפית בינונית. שרידי החורבה מפוזרים בשטח של כ-240 דונם ויותר אך השטח הבנוי בפועל מוערך בכ-120 דונם ואף פחות. ראשית היישוב הקדום בתקופה הכלקוליתית (פזור על שטח של כ-60 ד'), והוא מגיע לשיא היקפו בתקופת הברונזה הקדומה 1 (שטחו אז הוערך בכ-100 ד' ויותר, אך נראה שמדובר ביישוב פזור ולא בעיר של ממש). לאחר פער חוזר האתר ונושב בתקופת הברזל 2 ומתקיים כנראה לכל ארכה, בהיקף שאולי הגיע ל 60–80 ד' (אך נראה שלא כל ההיקף היה מיושב). ייתכן שהיישוב גדל מעט בתקופה ההלניסטית, לא זוהו שרידים ודאיים מהתקופה הרומית 1, והוא מתחדש בהיקף של כ-60 ד' בתקופה הרומית 2. מאז מיושב האתר במלוא היקפו (240 ד'), אך השטח המיושב מוערך בתקופה הביזנטית רק בכ-110 ד'. בתקופות האיסלמיות נושבים חלקים שונים של החורבה, בהיקף שהוערך בלא יותר מכ-30 ד'.
סיכום.
ח' תתרית היא אתר משמעותי בגדלו, המתאים היטב להיות יישוב הנותן שמו לחבל ארץ (אֶרֶץ הַגֹּשֶׁן). היום כבעבר הוא המבוא הדרומי להר, על נתיב התנועה העיקרי המוביל מבאר שבע דרך דביר וחברון אל בית-לחם, ירושלים, והלאה צפונה; גם בכך מתאים מאד האתר, וחבל הארץ סביבו, לציין את קצהו הדרומי של ההר.
Oh No!
(בעברית: הו לא!) הוא שיר של הזמרת הוולשית מרינה אנד דה דיימונדס, מתוך אלבום האולפן הראשון שלה, "The Family Jewels". השיר יצא לאור כסינגל הרביעי של האלבום ב-2 באוגוסט 2010.
רקע והרכב.
"" הוא שיר מסוג אוונגרד, אלקטרופופ ודאנס-רוק. הוא נכתב בטיול של דיאמנדיס ללוס אנג'לס, שבוע לאחר עשיית המאסטרינג לאלבומה, "The Family Jewels", זו הייתה הרצועה האחרונה שנכנסה האלבום. דיאמנדיס הסבירה:
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-108 מיליון השמעות.
נעשה שימוש בגרסה האינסטרומנטלית לשיר בפרסומת של הסיטקום האמריקאי "המפץ הגדול" בבריטניה. ב-25 ביולי 2010, ביצעה דיאמנדיס את השיר בתוכנית "Big Brother's Little Brother" של ערוץ 4, תוכנית ספין-אוף של סדרת הריאליטי האח הגדול בבריטניה ובאירלנד. בנוסף, נכלל ברשימת ברשימת השירים של משחק הווידאו "Just Dance 4" משנת 2012, ושומש בפרומו לעונה השלישית של הסדרה אוקוורד בשנת 2013.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ של בוים על ידי קינגה בורזה, צולם ב-10 ביוני 2010, ופורסם ב-28 ביוני 2010. דיאמנדיס הסבירה כי הקליפ הושפע מקריקטורות של שנות ה-90 ומגרפיקת ה-"zany neon" הישנה של MTV. בורזה הוסיפה כי הקונספט של הקליפ נובע ממילות השיר, העוסקות באובססיבית לצרכנות, הצלחה, כסף ותהילה.
קרדיטים.
הקרדיטים שלהלן לקוחות מהערות האלבום של "The Family Jewels".
תהילים ס&quot;ג