בפירוש מתגלה רמב"ן כחוקר מעמיק המפרש את המקרא בהתאם לתוצאות מחקרו. הפירוש עוסק בביאור המילים, המצוות היוצאות מן הכתוב, היחס בין מדרש חז"ל לכתוב והיחס בין הסיפור המקראי לתוכנו הפנימי.
רש"י פירש את התורה תוך הסתמכות מוחלטת על מדרשי חז"ל והביא את המדרש הקרוב לפשט אף שאינו פשט, רמב"ן לעומתו נקט בחשיבה יותר רציונלית וקירב את פירושו לפשט, אבן עזרא נקט בדרך יותר רציונלית מרמב"ן וזכה על כך לביקורת מרמב"ן, היטיב להגדיר את החילוק בין השלושה, פרופסור משה ארנד:
רמב"ן לצורך פירוש הכתוב פירש גם על פי חכמות חיצוניות דוגמת רפואה, פסיכולוגיה, זואולוגיה, פיזיקה, גאוגרפיה, פלאוגרפיה, והיסטוריה, אך כוונתו בהבאתם הייתה לצורך פירוש הכתוב ולא כמדע עצמאי.
לדעת עמוס פונקנשטיין, הרמב"ן היה הראשון מבין פרשני המקרא היהודיים שכתבם מצוי בידינו, שהביא בביאורו לתורה מארבעת הרבדים של פירוש התורה על דרך הפרד"ס, זה לצד זה. ארבעת רבדים אלה, מקורם בתורה שבעל פה, כגון במדרשי האגדה וההלכה.
עודד ישראלי טען שפירושו מתחלק לשניים פשט וסוד, הפרשנות הטיפולוגית כלולה בסוד ופרשנות דרש כמעט שאינה קיימת.
ישנם כשלושים כתבי יד של ליקוט מסודותיו אשר נקראים "פירוש קצר" שנכתבו עוד בחיי הרמב"ן.
לפי מהרח"ו לא רק במקומות שאומר "על דרך האמת" כוונתו לסוד אלא בכל פירושו לתורה:
כשראה רמב"ן את תפוצת הסודות ושאף אנשים פשוטים קראום, הוסיף קטע להקדמתו: גרשם שלום, הדפיס קונטרס בשם "באור מעשה בראשית בדרך הקבלה מיסוד הרמב"ן" בו מופיע ביאור על דרך הסוד.
מוטיבים אנטי נוצריים בפירוש.
בפירוש הרמב"ן הוא תוקף את הנצרות אם כי לא במפורש. בפירושו לשמות (יג טז) הוא מביא ראיות מהפסוקים נגד ההשילוש הקדוש, בפירושו לבראשית (א א) מבאר את שם אלוהים כשם המבטא יחיד ולא רבים, בפירושו לשמות (כ ה) מבאר שאין הבן נענש בעוון האב, הפוך מהתאולוגיה הנוצרית הדוגלת ב"חטא הקדמון", וישנן עוד דוגמאות רבות.
מקרא מסורס – אין מוקדם ומאוחר בתורה.
לדעת רמב"ן הכלל "מקרא מסורס" – שינוי סדר המילים בפסוק לצורך פירוש, הוא לגיטימי והסמכות לכך היא מחז"ל, אמנם כלל זה אינו תקף במקרה שעל ידי הסירוס משתנה סדר המאורעות, לסירוס כזה התנגד רמב"ן נחרצות. ועל כן צמצם רמב"ן את הכלל אין מוקדם ומאוחר בתורה רק למקומות שבהם הוא הכרחי.
טבע ונס.
תפיסת הרמב"ם בנושאי ניסים היא מינמליסטית, כלומר ה' אינו עושה ניסים חוץ ממקרים נדירים. גרשם שלום טען שהרמב"ן נקט בתפיסה מקסמילסטית, כלומר שניסים נעשים בצורה קבועה. אך ד' ברגר טען שתפיסת רמב"ן אינה שונה מתפיסת הרמב"ם. מרים סקלרץ טענה שהרמב"ן בכתביו אינו נוקט עמדה ברורה בנושא ולעיתים נוקט תפיסה זו ולעיתים את השנייה.
כללים נוספים.
התורה אינה מספרת עתידות אלא רק ברמיזה, דרך הכתוב לכפול תיבות לחזק העניין, התורה כופלת עניין ובמקום אחד מאריכה ובמשנהו מקצרת, דרך הכתוב לבאר הצדדים על פי גוף האדם.
דבריו מדוקדקים.
רבים כתבו שרמב"ן כתב את פירושו בתמצות ויש לדקדק מאוד בדבריו, וכדברי רבי יצחק דמן עכו בפירושו לפירוש הרמב"ן:
ספר גימטריאות.
ספר המיוחס לרמב"ן, על סדר פסוקי המקרא, בענייני מסורת חסרות ויתירות וגימטריות, כעין ספר בעל הטורים שחיבר רבינו יעקב בעל הטורים. יצא לאור מחדש על פי כתבי ידבסוף כרכי פירוש הרמב"ן על התורה שבהוצאת עוז והדר, עם ביאורים ומקורות. בכתבי היד שעל פיו נדפס מצוין שמחברו הוא הרמב"ן, רמב"ן בספר הגאולה כותב על נושא הגימטריות "אבל קבלה בידי רבותינו חכמי התלמוד הקדושים ז"ל כי נמסרו למשה בסיני גימט' ידועות להיות זכר ואות לעניין הנאמר ע"פ עם שאר התושבע"פ בעניין אגדה", ומשמע מדבריו שרק גימטריות שמקובלות מהר סיני הן אמיתיות ואנו איננו יכולים לדרוש מדעתנו, פרופ' עודד ישראלי כתב בספרו על רמב"ן שיש עשרות כתבי יד המיוחסים לרמב"ן ואין כל סיבה לייחסם לו, ועל כן אמינותו של ספר זה מפוקפקת.
יחסו לפרשנים אחרים.
תרגום אונקלוס.
לפי הרמב"ם אונקלוס הרחיק את ההגשמה, ועל כך שיבחו, רמב"ן חלק על דבריו וסבר שבפירושו הוא תרגום מילולי פשוט, וכלשונו: הרב ישעיה פיק בספרו מיני תרגימא מבאר את תרגום אונקלוס על פי הרמב"ן ועל פי הרמב"ם.
רבי משה הדרשן.
כתבי רבי משה הדרשן הגיעו לידי רמב"ן דרך רבו רבי נתן בן מאיר שקיבלם מרבי אברהם בן יצחק, רמב"ן נתן לדרשותיו משקל כאל ספרי חז"ל והוא הביא להסתמכות עליהם, אם זאת לעיתים לא סמך על דבריו לגמרי, וכלשונו:
רש"י.
יחסו של רמב"ן לרש"י הוא יחס של כבוד, דבר המתבטא למשל בהקדמה לפירושו:
עיקר מחלוקתו הייתה בפירוש על פי דרך הדרש ולא על פי הפשט וכמו שכותב בדרשה לראש השנה: .
ישנם גרסאות רבות בכתבי יד של פירוש רש"י, החוקרים דנו באיזה כת"י השתמש רמב"ן. והסיקו שככל הנראה השתמש בכתב יד פרמה 175.
אבן עזרא.
לאורך כל פירושו מתקיף רמב"ן את האבן עזרא וכלשונו "עם ראב"ע תוכחת מגולה ואהבה מסותרה" וכן , ולכן לא הרבה רמב"ן להביאם. אולם בנוגוד לדברים אלו הוכיחה פרופ' מרים סקלרץ שרמב"ן העריץ את ראב"ע ולאורך כל פירושו מביאו עשרות פעמים, אך ללא אזכור שמו, לפי דבריה ביקורתו של רמב"ן על ראב"ע היא על ביאורו הרציונלי באופן מוגזם, על יחס מלזל לחז"ל, ועל סודותיו שלפי רמב"ן אינם סודות.
יהונתן יעקבס הוכיח שרמב"ן השתמש בפירוש הארוך של ראב"ע לשמות ולא הקצר.
הרמב"ם.
בפירושו לתורה כמו בשאר כתביו יחסו לרמב"ם היא בהערצה מופלגת, ומזכירו כארבעים ושנים פעמים, אך זה לא מנע ממנו לתקוף את פירושו במורה נבוכים לפרשת וירא שלטענתו היה בחלום, בלשונות כמו:
ועל פירושו לקרבנות כתב:
תלמיד תלמידו הריטב"א חיבר ספר בשם ספר הזיכרון ליישב את השגות הרמב"ן על המורה נבוכים.
הריטב"א כתב שרמב"ן השתמש במורה הנבוכים מהדורת אלחריזי, הרב קלמן כהנא סייג את דבריו שככל הנראה ראה לתקופה קצרה את תרגום אבן תיבון, והעלה השערה שראה את המקור הרביעי, וכך סבר רפאל ישפה, יעקבס ועופר טענו שבבואו לארץ ראה את מהדורת אבן תבון.
בשיר הפתיחה לפירוש לא הזכיר את יחסו לרמב"ם הרב חד"ש שיער שזה מפני שלא רצה ללבות את המחלוקת סביב ספרי הרמב"ם.
רד"ק ובכור שור.
על אף ששניהם אינם מובאים על ידי רמב"ן אלא פעם אחת רמב"ן הביא את דבריהם בלא שם אומרם כמה וכמה פעמים ולא התעלם מפירושיהם.
רשב"ם.
היו שכתבו שרמב"ן לא ראה את פירוש רשב"ם לתורה, והיו שכתבו שראה, פרופסור יהונתן יעקבס הכריע שמבחינה גאוגרפית - היסטורית, מסתבר מאד שרמב"ן ראה את פירושו אך מסקירת פירושו לא נראה שיש כל קשר ביניהם ומסתבר שהפירוש לא הגיע אליו.
פירושים על פירוש הרמב"ן לתורה.
המפרשים לפירושו נחלקים לשניים, מפרשי הפשט ומפרשי הסוד.
מפרשי הסוד.
שלושת פירושים אלו מפרשים את דבריו על פי הקבלה, ונדפסו על ידי מוסד הרב קוק בשם "קבלת הרמב"ן - חיבורי תלמידי הרשב"א לפירוש הרמב"ן לתורה".
כמו כן בביאורו של רבי מנחם ריקאנטי לתורה ובספרו של רבי מנחם ציוני מבוארים הרבה מסודותיו.
ביאורים מילוליים.
רבי יעקב בן אשר בעל הטורים, חיבר פירוש על התורה, וחיבורו הוא קיצור פירוש הרמב"ן, כמו כן בפירוש רבנו בחיי משוקעים פירושים רבים לדבריו.
ישנם פירושים עממיים כגון ספר טוב ירושלים של הרב פינחס ליברמן, יקב אפרים של הרב יעקב שווארץ, מנחם מציון של הרב מנחם מנדל גולדברג, הדרי קודש של הרב יהודה מרגולין, ובית היין של הרב יהודה דביר.
בלה ברנשטיין
בלה ברנשטיין (בהונגרית: Bernstein Béla";" וארפלוטה, 7 בינואר 1868 – אושוויץ, יוני 1944 היה רב ראשי של וארפלוטה, היסטוריון, מתרגם תנ"ך. הוא היה עמית וכותב של ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים.
ביוגרפיה.
בלה ברנשטיין סיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים בבודפשט. הוא קיבל דוקטור לפילוסופיה בלייפציג בשנת 1890 ומשנת 1890 עד 1892 היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט. בשנת 1892 קיבל סמיכה לרבנות. הוא הוזמן תחילה על ידי הקהילה היהודית בעיר סומבטהיי ולאחר מכן בשנת 1909 על ידי הקהילה היהודית בעיר נירג'האזה. הוא היה סגן נשיא התאחדות הרבנים הלאומית ההונגרית. נושא מחקריו וכתיבתו היה היסטוריה יהודית והיסטוריה של יהודי הונגריה במלחמת העצמאות ההונגרית (מהפיכת 1848 בהונגריה) אשר המונוגרפיה שלה פורסמה לראשונה בשנת 1898, במלאת חמישים שנה למהפכה ולמלחמת העצמאות בשנים 1848–1849. באביב 1944 גורש למחנה ההשמדה אושוויץ ומת שם מות קדושים. הוא ביצע מגוון רחב של פעילויות היסטוריוגרפיות וספרותיות. בין היתר תרגם את חמשת חומשי התורה להונגרית.
הנצחה.
הקהילה היהודית בסומבטהיי קראה למוסד הקהילתי המחודש שלה על שם בלה ברנשטיין, רבה הראשי לשעבר של העיר: מרכז התרבות בלה ברנשטיין. המוסד נחנך בסתיו 2011; מטרתו היא "פתיחה החוצה" - כלומר לספק הזדמנות לציבור המעוניין בתרבות היהודית באמצעות אירועיו בנושאים שונים.
ספר קדושה
ספר קדושה הוא הספר החמישי מתוך ארבעה עשר הספרים הכלולים במשנה תורה, שהוא הקודקס ההלכתי שכתב הרמב"ם.
ספר קדושה עוסק במצוות שיש בהם פרישות מהנאות העולם, כאשר ה'קדושה' מתבטאת בשני מישורים: בחיי הנישואין וטהרת המשפחה (תחום הכלול בהלכות איסורי ביאה שבספר) ובכשרות המזון (תחום הכלול בהלכות מאכלות אסורות ובהלכות שחיטה שבספר).
הרמב"ם מגדיר את נושאי הספר:
מבנה הספר ותוכנו.
הפסוק הפותח את הספר.