בקרבת העיר שכנה אנטנת הרדיו של ורשה עד קריסתה ב-1991. עקב חששות מהשפעותיה של קרינת הרדיו עזבו חקלאים רבים את אזור האנטנה ועברו לגור במרכז גומבין. לאחר קריסת הקומוניזם חוותה העיר התחדשות תרבותית וכלכלית. בעיר פועל בית ספר חקלאי ובו מעל 1,000 תלמידים. בית הספר שימש בית למתנדבי חיל השלום האמריקאי והוא מקדם חילופי משלחות עם גרמניה, רוסיה ומדינות נוספות.
יהודים.
במאה ה-16 פרסם המלך זיגמונט השלישי ואזה צווים המגבילים את זכויות המסחר של היהודים בעיר, ומכפיפים אותן לשעות התפילה בכנסייה הקתולית בעיר. המלך סטפאן באטורי הגביל גם הוא את זכויות המסחר של היהודים בעיר. במאות הבאות הוגבלו מגוריהם של היהודים לחלק אחד בעיר.
בעיר פעל אחד מחשובי פוסקי ההלכה האחרונים, רבי אברהם אבלי הלוי גומבינר, מחבר הספר "מגן אברהם" על שולחן ערוך אורח חיים.
מהמאה ה-19 היוו היהודים בדרך כלל כמחצית מאוכלוסיית העיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה היו בעיר כ-2,500 יהודים מתוך כ-5,700 תושבים.
הוורמכט כבש את גומבין בספטמבר 1939. בתחילת 1940 הוקם בעיר גטו, ובו נכלאו כ-2,100 יהודים, מיעוטם פליטים. כ-200 מהם גורשו למחנות עבודה ולאושוויץ. במאי 1942 חוסל הגטו. כמה מאות מתושביו נרצחו בירי, או שולחו למחנה עבודה בקונין, ויתר 1,800 תושבי הגטו נשלחו למחנה ההשמדה חלמנו ונרצחו.
המשמר האירי
המשמר האירי (באנגלית: Irish Guards) הוא רגימנט משמר הרביעי בסדר בכירותו מבין חמשת הרגימנטים של משמר הרגלים, כחלק מדיוויזיית המשמר בצבא הבריטי. הרגימנט מייצג את אירלנד מבין חמשת רגימנטי המשמר, מתוך כוונה לכלול רגימנט משמר לכל אחת מאומות הבית.
היסטוריה.
רגימנט המשמר האירי נוסד בשנת 1900, כדי להכיר בתרומת לוחמים אירים לצבא הבריטי במהלך מלחמת הבורים. הגדוד הראשון של המשמר היה מהיחידות הראשונות שנשלחו לחזית המערבית עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, שם נלחמה במהלך כל המלחמה כאשר בהמשך הוקמו גדודים נוספים למשמר. במהלך שנות המלחמה היו יחידות הרגימנט מעורבות בחלק מהקרבות הקשים ביותר בחזית המערבית בהם הקרב על הסום (1916), קרב פשנדל וקרב קמברה (1917). לאורך המלחמה איבד הרגימנט מעל ל-2,300 חיילים וקצינים (בהם גם ג'ון בנו של רודיארד קיפלינג) והוענקו לחייליו 406 מדליות בסך הכל, כולל ארבעה צלבי ויקטוריה.
לאחר המלחמה הוצב הרגימנט במספר מוקדים ברחבי העולם בהם טורקיה, גיברלטר, מצרים ופלשתינה. במהלך מלחמת העולם השנייה, לחמו גדודי המשמר ברחבי החזית המערבית וצפון אפריקה, כולל המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, המערכה בצפון אפריקה והפלישה לנורמנדי.
בתקופה שלאחר המלחמה, הוצב הרגימנט בגרמניה המערבית כחלק מארמיית הריין הבריטית, ובשנות ה-70 הוא הוצב כחיל מצב בהונג קונג.
בשנים האחרונות, שירת המשמר האירי במלחמות יוגוסלביה, מלחמת אפגניסטן ומלחמת עיראק. חיילי המשמר גם עסקו באבטחת אירועי אולימפיאדת לונדון (2012). המפקד הייצוגי הנוכחי של המשמר הוא ויליאם, נסיך ויילס אשר נוהג להופיע באירועים מלכותיים ורשמיים כשהוא לובש את מדי הרגימנט.
באריוגנזיס
היווצרות באריונים
בריוגנזה
ישראל באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980)
משלחת ישראל לאולימפיאדת הנכים ארנהם כללה כ-75 ספורטאים שהתחרו ב-9 ענפי ספורט. האולימפיאדה נערכה במרכז הספורט הלאומי פפנדאל בארנהם.
ליוו את המשלחת יושב ראש ההתאחדות הישראלית לספורט נכים וראש אגף השיקום במשרד הביטחון אריה פינק, מנהל המשלחת יוסף לוטנברג, רכז מקצועי ראובן הלר, שני רופאים והמאמנים שמעון שלח, אליהו רבינא, מרים לוי, שמואל זיידל (כדור שער), אלחנן טלמור, מרגלית זוננפלד, אפרים דביר ואוטו פפרבאום.
טקס הפתיחה של האולימפיאדה נערך בנוכחות הנסיכה מרגריט.
הישראלית עדנה מדליה כיהנה באולימפיאדה כחברה בוועדת הערעורים של המשחקים. במהלך השהות במשחקים נבחרו אריה פינק לסגן נשיא הפדרציה הבינלאומית לספורט נכים, ד"ר אורי נבחר לוועדה הרפואית הבינלאומית והמאמן ראובן הלר נבחר ליו"ר הוועדה לחוקה ושיפוט בכדורסל כיסאות גלגלים.
חברי המשלחת.
ספורטאים נוספים שהתחרו במסגרת הנבחרות השונות: עמוס באבא, אלי ברמן, אלי שילו.
יעקב סיני
יעקב גרגורביץ סיני (ברוסית: Я́ков Григо́рьевич Сина́й; נולד ב-21 בספטמבר 1935) הוא מתמטיקאי יהודי-רוסי-אמריקאי העוסק במערכות דינמיות במכניקה סטטיסטית ובתורה הארגודית וביישומן בפיזיקה. סיני זכה בפרס וולף ב-1997 ובפרס אבל ב-2014.
קורות חיים.
סיני נולד במוסקבה למשפחת שנודעה בעיסוקה במדע. אבי-אמו היה הגאומטריקן וניאמין קגן, והוריו עסקו במחקר ברפואה ובביולוגיה.
סיני סיים דוקטורט באוניברסיטת מוסקבה ב-1960 בהנחיית אנדריי קולמוגורוב. בשנת 1971 מונה לפרופסור באותה אוניברסיטה ולחוקר בכיר במכון לנדאו לפיזיקה עיונית. בשנת 1993 מונה לפרופסור באוניברסיטת פרינסטון
סיני משתמש במחקרו בכלים של מערכות דינמיות ותורת ההסתברות לשם טיפול בבעיות בפיזיקה מתמטית. הוא הגדיר את האנטרופיה המטרית (אנטרופיית קולמוגורוב-סיני) האינווריאנטית להעתקה משמרת-מידה. הוכיח את משפט היוצר של סיני שאיפשר לו לחשב את האנטרופיה של סכמות ברנולי. בכך פתר בעיה פתוחה והראה שלא כל שתי סכמות ברנולי איזומורפיות. כמו כן עסק בארגודיות של תנועת כדורי ביליארד ובתכונות ספקטראליות של אופרטורי שרדינגר מעין-מחזוריים.
סיני הוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, האקדמיה הרוסית למדעים והאגודה האמריקאית למתמטיקה. זוכה מדליית בולצמן (1986), פרס דניאל היינמן לפיזיקה מתמטית (1990), פרס דיראק, פרס וולף (1997), פרס נמרס למתמטיקה (2002), פרס אנרי פואנקרה (2009) ופרס אבל (2014).
סטארי אוסקול
סטארי אוסקול (רוסית: Старый Оскол) היא עיר במחוז בלגורוד, רוסיה. העיר ממוקמת על גדות נהר אוסקול, 618 קילומטרים דרומית למוסקבה. נכון לשנת 2013, התגוררו בעיר כ־220,000 תושבים.
היסטוריה.
העיר נוסדה בשנת 1593 תחת השם אוסקול, על שמו של הנהר עליו הוקמה, ושימשה כמבצר בקו ההגנה הדרומי סביב מוסקבה. בראשית המאה ה-17 נכבשה ונשרפה על ידי כובשים פולנים. בהמשך ניסו לכבוש אותה הטטרים של קרים, אך נכשלו בכך שלוש פעמים ונסוגו. בשנת 1655 שונה שמה של העיר לסטארי אוסקול (אוסקול הישנה), בעקבות עיר אחרת אשר קיבלה באותה שנה את השם נוביי אוסקול (אוסקול החדשה).
בסוף המאה ה-17 תכנן הצאר פטר הגדול להקים את הצי הראשון שלו בסטארי אוסקול, אך כאשר לא מצא יער מתאים בסביבתה של העיר, אשר העצים שלו יוכלו לשמש חומר גלם, העביר את בניית הצי לעיר וורונז'.
במשך המאות הבאות עברה העיר בין מחוזות שונים של האימפריה הרוסית. בשנת 1918, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, עברה העיר לשליטת אוקראינה העצמאית למשך כחצי שנה, ובסוף אותה שנה חזרה לידי הבולשביקים.
כלכלה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו לכרות בעיר עפרת ברזל, במסגרת גילוי האנומליה המגנטית של קורסק, שטח עתיר מחצבים, בין הגדולים בעולם.
כיום נכרות בעיר למעלה מ-8 מיליון טונות של עפרת ברזל בשנה. מהסיבה הזו נפתחה בסטארי אוסקול שלוחה של המכון המוסקבאי לפלדה וסגסוגת.
תיקון (כתב עת)
"תיקון" (Tikkun) הוא רבעון של התנועה להתחדשות יהודית המתפרסם בארצות הברית בשפה האנגלית. כתב העת דן בנושאי יהדות בתרבות האמריקנית ובתרבות הישראלית, וכן מפרסם מאמרים על פוליטיקה, דת והיסטוריה, מאמרי פובליציסטיקה, ביקורת ספרות, ביקורת מוזיקה ושירה. בשנים 2006 ו-2011 זכה כתב העת בפרס העיתונות העצמאית על סקירותיו בנושאים רוחניים, בייחוד על מאמרים המסבירים את הכמיהה של אנשים לדת, ומאמרים אחרים המתארים את השפעת הפונדמנטליזם הנוצרי בארצות הברית על סכסוכים דתיים בעולם.
כתב העת יוצא לאור משנת 1986. עורך כתב העת הוא הרב מיכאל לרנר. בית הכנסת "בית תיקון", בראשותו של הרב לרנר, מזוהה במקצת עם כתב העת.
מקור השם.
מקור שמו של כתב העת הוא במושג הקבלי "תיקון עולם". על פי השקפת העיתון, על האנושות "לרפא, לתקן ולשנות את העולם, בעזרתו של האל".
מדיניות המערכת.
על פי מייסדי כתב העת, כתב העת נועד לתת במה לזווית היהודית בנושאים ליברליים כמו זכויות האדם, פציפיזם, פמיניזם וזכויות עובדים. כותבי המאמרים נבחרו בהתאם למדיניות זו.
עם זאת, כתב העת מכריז שהמאמרים בו "לא בהכרח משקפים את עמדת המערכת", ועורכו, הרב מיכאל לרנר, הצהיר שהוא מפרסם לעיתים קרובות במתכוון מאמרים הנוגדים את עמדותיו האישיות.
כתב העת למעשה מעמיד את עצמו מול כתב העת קומנטרי, שנוקט בגישה שמרנית יותר. על רקע זה התפטר אלי ויזל מוועדת העורכים. בין הכותבים שתרמו לכתב העת ניתן למצוא את הרב אברהם יהושע השל, נועם חומסקי, בני מוריס, אדוארד סעיד וריצ'רד סילברסטיין.
ביקורת.
בשנת 1997 פורסמו בכתב העת מספר מכתבים למערכת, שחלקם שיבח את עמדות העיתון ("מאמר המערכת על עיראק אמר בפומבי את מה שרבים מאיתנו במחנה השלום הישראלי מרגישים באופן פרטי, אבל לא מעזים לומר.") וחלקם היה ביקורתי יותר. לרנר הואשם בכתיבת המכתבים ופרסומם בשמות בדויים. הוא הודה באשמה.
במאי 2005 פורסם בכתב העת מאמר של יואל קובל בשם "על אנטישמיות השמאל ומעמדה המיוחד של ישראל". מבקרי כתב העת טענו שבמאמר זה נעשה שימוש בטיעונים אנטישמיים, ומדינת ישראל מתוארת בו כמדינה גזענית המבצעת פשע נגד האנושות.
בשנים 1999-1997 פורסמו בכתב העת ביקורות שליליות רבות על אלן דרשוביץ ועל ספריו. באוקטובר 2006 דרשוביץ פרסם מאמר שבו כתב: "כתב העת "תיקון" הוא המבקר הארסי ביותר של ישראל הפועל תחת חסות יהודית ... תמיכה ב"תיקון" הוא תמיכה באויבי ישראל."
פרס לאונור ולארי זוסמן-ג'וינט
נאווה אלימלך