האנסאזי היו ידועים בזכות כלי הקדרות, וסגנון בניית בתי מגוריהם. שבט זה הקים יישובי קבע אשר הטביעו את חותם בנוף המדברי של האזור, מבנים ייחודיים אשר היו שונים משאר מבני הקבע של שבטי האינדיאנים האחרים. החברה האנסאזית עברה מעבודת האדמה לאומנות הצייד, דבר שהוביל לשינוי נרחב בתרבות האנסאזית וגרם לאלימות קיצונית עם נדידות מאולצות לאזור מערב ארצות הברית, ובכך הסתיימה לה התרבות האנסאזית עם הזמן.
דעות שונות על מוצאם.
הארכאולוגים עדיין דנים בשאלה מתי הופיעו האנסאזי הראשונים, ואחת הדעות (המבוססת על סיווג פקוס) היא שהדבר אירע בסביבות המאה ה-13. דעה אחרת היא שמדובר במאה השתים עשרה. חוקרים אחדים סוברים כי האנסאזי הם אבותיהם של אנשי הפואבלו המודרניים, דבר שמעלה אפשרויות נוספות לתאוריות חדשות על מוצאם וסופם המסתורי.
משמעות המילה אנסאזי בשפת הנאוואחו היא "הקדמונים" או "אויב קדמון".
הרב סילברט
תפירה רפואית
תפירה רפואית היא פעולה כירורגית או כירורגית-פלסטית, הנעשית לצורך סגירת חתך או קרע בעור אדם או בעל-חיים.
כאשר החתך נוצר בפעולה ניתוחית, הוא מאוחה בסיום הניתוח בעזרת תפרים. כאשר נוצר קרע כתוצאה מטראומה, ולדעת המומחה הרפואי אין די בהדבקה בעזרת דבק ביולוגי, יאוחה הפצע בעזרת תפירה רפואית. ריפוי פציעות בעזרת תפירה רפואית משמש את הרפואה כבר אלפי שנים, אך האופן המדויק בו הוא נעשה - מתקדם מעת לעת. כך גם החומרים שבהם משתמשים לתפירת החתך.
לפי החוק במדינת ישראל, הרשות לעסוק בתפירה רפואית והוצאת תפרים נתונה לרופא בלבד, ולא לאח.
אופן הביצוע.
התפירה הרפואית נעשית כמעט תמיד בהרדמה מקומית או מלאה. כאשר אזור החתך רדום, נוטל הרופא חוט העשוי מחומר מיוחד, ובקצהו מחט זעירה מקומרת. הוא מחדיר את המחט האוחזת את החוט בסמוך לשפת החתך, מעביר אותה אל צד החתך השני ומחדיר גם שם את המחט והחוט תחת שפת החתך. לאחר מכן הוא מושך את החוט, ומבצע, בעזרת מלקחיים מיוחדות, קשירה של החוט משני עבריו של החתך. כך מתהדקות שפתי החתך ונצמדות זו לזו. על תהליך זה הוא חוזר מספר פעמים, עד שכל אורך החתך צמוד ומאוחה. קיימות שיטות תפירה נוספות, המתאימות לצרכים כירורגיים רבים ושונים.
חומרי תפירה בגוף חי.
לצורך תפירה רפואית השתמשו בעבר בחוטי משי או פלסטיק, ולכן היה צורך בטיפול מיוחד להוצאת התפרים. כיום מעדיפים במידת האפשר להשתמש בחוטי תפירה העשויים מרקמות הנלקחות מדפנות המעיים של בעלי חיים, לרוב כבשים. היתרון בשימוש בחוט מסוג זה הוא שאין צורך בהוצאת התפרים, כיוון שהם נמסים מאליהם בתוך כשבועיים, ונספגים אל תוך רקמות הגוף.
במרץ 2020 פורסם מאמר שלפיו מחקר חדשני עשוי לאפשר תפירה רפואית של חתכים באמצעות חוט שעשוי מרקמות תאים אנושיים. הצורך עלה בעקבות מקרים מסוימים שבהם נוצרו זיהומים ודלקות שונות בעור לאחר שימוש בתפרי משי או פלסטיק, ואף בתפרי מעיים של בעלי חיים. הזיהום או הדלקת גרמו לבני האדם לגרד את אזור התפרים וכך להשאיר צלקות גם לאחר שהעור התאחה. שימוש בעור אנושי לעומת זאת, הוא חומר טבעי לחלוטין שלא אמור לעורר שום תגובה זיהומית.
תפרים
מגדל W
מגדל W הוא גורד שחקים הנמצא בשכונת פארק צמרת בתל אביב, צפונית לתחנת הרכבת תל אביב מרכז ומערבית לנתיבי איילון. עם סיום בנייתו בשנת 2010 הפך המגדל, בגובה 156.4 מטרים, לבניין הגבוה בישראל המשמש למגורים בלבד. ב-2013 הפך מגדל נוה נוף למגדל המגורים הגבוה ביותר.
מאפיינים.
מגדל W הוקם על ידי קבוצת ישראל קנדה שארגנה קבוצת רכישה ותוכנן על ידי משרד ישר אדריכלים. את בניית המגדל ביצעה חברת א. דורי, בהיקף של 245 מיליון שקל.
בנייתו של המגדל החלה בשנת 2007 ובדצמבר 2008 הסתיימה בניית השלד והוא הגיע לגובהו המרבי. במגדל יש 168 דירות מגורים ב-46 קומות וחניון תת-קרקעי בן חמישה עשר אלף מטרים רבועים. שטח המגרש הוא חמישה דונמים.
בשנת 2010 ו-2011 החלה חברת ישראל קנדה להקים במתחם גם את מגדל W-Prime ומגדל W-Boutique. מגדל W-Prime הוא בעל עיצוב דומה למגדל W, עם 44 קומות, ובשנת 2015 הגיע לגובהו המרבי העומד על כ-150 מטרים. מגדל W-Boutique מתנשא לגובה של 31 קומות.
בין דייריו אישים מפורסמים וידוענים מעולם העסקים, הבידור והספורט. ב-2014 שודרה ב-HOT סדרת הטלוויזיה "איש חשוב מאוד" בכיכובו של יהודה לוי שצולמה בחלקה בדירה בקומה ה-34 בבניין.
לנינגור
אן נו גיוג'ה
אֵן נוֹ גְיוֹגָ׳ה, או אֵן נוֹ אוֹזוּנוּ‏‏ (En no Gyōja; נולד בשנת 634) היה מיסטיקן ונזיר יפני שאליו באופן מסורתי מיוחסת יסוד שוגנדו, דת יפנית עתיקה וסינקרטיסטית. דת המאחדת בין טאואיזם, שינטו ובודהיזם ומאופיינת בצורת חיים סגפנית. הוא גם מוערך ומוערץ כבוּדהיסָאטּוָוה או בוסאטסו (המילה היפנית לבודהיסאטווה) וגם כרודף הארה.
כתיבת הספר (הלא מקודש) הסוטרה על החיים הבלתי מוגבלים של הגוף המשולש מיוחסת לאן נו גיוזה. הודות למוניטין שלו כקדוש הרים האמינו שביכולתו לבצע מעשים על טבעיים. ברומנו של קוג'י סוזוקי, "טבעת", שולפת שיזוקו ימאמורה פסלון של אן נו גיוזה מהים, ממנו היא שואבת כוחות על טבעיים.
ג'ון הארטסון
משה שניצר
משה שניצר (1921 - 16 באוגוסט 2007) היה מחלוצי תעשיית היהלומים בישראל. נשיא בורסת היהלומים הישראלית הרביעי בשנים 1967–1993 וחתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה ב-2004.
ביוגרפיה.
שניצר נולד בצ'רנוביץ שברומניה, ובשנת 1934 עלה לארץ ישראל. למד בגימנסיה בלפור ולמד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, היה חבר האצ"ל (1941), ובשנת 1948 גויס לשירות בצה"ל. בשנת 1942 החל לעבוד כמנסר יהלומים. כעבור שנתיים מונה למנהל עבודה ונבחר ליו"ר ארגון מנהלי העבודה בתעשיית היהלומים. בשנת 1952 הקים את חברת "שניצר-גרינשטיין" לייצור וסחר יהלומים.
בשנת 1947 נמנה שניצר עם מייסדי בורסת היהלומים בישראל, וב-1949 נבחר לסגן נשיא הבורסה. כסגן הנשיא שימש בפועל כנשיא בין השנים 1964–1966, בעקבות מחלתו של הנשיא אברהם ליפשיץ. לאחר מכן נבחר שניצר לנשיא הבורסה הרביעי (1967–1993), ומשנת 1994 היה לנשיא של כבוד. בתקופת כהונתו הורחב ענף היהלומים והיה לענף העיקרי בייצוא התעשייתי מישראל. שניצר עצמו נבחר פעמיים לנשיא פדרציית בורסות היהלומים העולמית (1968–1971 ובשנית בין השנים 1978–1982), ובתום כהונתו נבחר לנשיא כבוד של הארגון.
תרומתו לקידום הענף נעשתה גם על ידי הוצאת כתב העת הראשון של ענף היהלומים "היהלום" (משנת 1944), פרסום ספר הלימוד הראשון בנושא בשפה העברית - "יהלומים" (עם אלחנן הלפרין) – ובשנת 1980, עם ייסוד מוזיאון היהלומים על שם הארי אופנהיימר ברמת גן. שניצר עמד בראש המוזיאון עד לשנת 2003.
פעילותו העסקית והציבורית כללה חברות במועצת המנהלים של בנק לאומי לישראל (1988–1998) ויו"ר ועדת האשראי של הבנק, יו"ר קרן שניצר למחקר בתחומי הכלכלה והסוציולוגיה (הוקמה ב-1982), יו"ר מועצת המנהלים של מכון היהלומים (1986–2003) וכן יו"ר מבצע "הקש בדלת" של האגודה למלחמה בסרטן.
עבור פועלו קיבל שניצר את עיטור מסדר לאופולד הבלגי (1982), תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן (1984), פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה (2004), תואר יקיר העיר תל אביב-יפו ואזרחות כבוד של העיר רמת גן. כן הוענקו לו אות הוקרה מתעשיית היהלומים בניו יורק ותואר יקיר תעשיית היהלומים בישראל. בשנת 1998 נקראה על שמו כיכר ברמת גן, ובשנת 2002 קראה בורסת היהלומים למתחם בנייניה בשם "קריית משה שניצר".
מנישואיו לוורדה היה שניצר אב לשלושה, בהם אשת העסקים חנה גרטלר, אמו של איש העסקים דן גרטלר, והיהלומן שמואל שניצר. אחיו היה הגסטרואנטרולוג ד"ר נפתלי נורברט שניצר.
ליאורה מרידור
ליאורה מרידור (נולדה ב-7 בדצמבר 1947) היא כלכלנית ישראלית, שמילאה תפקידי ניהול בכירים בשירות המדינה, בסקטור הפרטי, ובאקדמיה.
ביוגרפיה.
מרידור נולדה בירושלים וגדלה בתל אביב, בצבא שירתה כקצינה. למדה לתואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה ולתואר שני במתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1974-1967. את המשך דרכה האקדמית עשתה במקביל לעבודתה בבנק ישראל: הייתה מורה מן החוץ בחוג לכלכלה באוניברסיטה העברית. עשתה דוקטורט באוניברסיטה העברית בהדרכתם של הפרופסורים מיכאל ברונו וניסן לויתן, שהתה לצורך הבתר-דוקטורט ב-MIT.
ב-1975 החלה לעבוד במחלקת המחקר של בנק ישראל הייתה שותפה לתוכנית הדולריזציה של יורם ארידור. ב-1988 מונתה לסגנית מנהל מחלקת המחקר של בנק ישראל, ב-1991 מונתה למשנה למנהל מחלקת המחקר, וב-1992 מונתה למנהלת מחלקת המחקר. באמצע שנות התשעים עמדה בראש ועדה ממשלתית לבדיקת עלות תקציב מערכת הביטחון.
ב-1996 פרשה מבנק ישראל ומונתה לחברת הנהלה וראש אגף האשראי בבנק הבינלאומי. ב-2000 עזבה את הבנק הבינלאומי ומונתה ליו"ר חברת בזק בינלאומי, בשנת 2001 מונתה ליו"ר חברת וואלה! תקשורת, ובמקביל ליו"ר פועלים שוקי הון, תפקיד אותה מילאה עד 2003.
בדצמבר 2006 מונתה לעמוד בראש ועדת משנה של ועדת שוחט שמטרתה קביעת גובה שכר הלימוד והמליצה להעלותו.
יו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב.
במרץ 2009 מונתה לוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב ונבחרה ליושבת ראש במקומו של דב לאוטמן. היא האישה הראשונה בישראל שכיהנה כיושבת ראש ועד מנהל של אוניברסיטה.
היא כיהנה כיושבת בחבר הנאמנים של בית הספר לאמנות בצלאל, כיו״ר הדירקטוריון של פועלים שוקי ההון ובדירקטוריון החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה ובדירקטוריונים של החברות אסם, דלתא גליל, טבע ונייס מערכות.