ביבשת אסיה מקובל לבצע מיקור חוץ בתחום פיתוח מערכות מידע, גם בתוך היבשת, בעיקר בין חברות מהודו לחברות ביפן. בתחילת התקשרויות תוכנה אלו, שני הצדדים ציפו שהפערים הבין תרבותיים יהיו מזעריים והעבודה המשותפת תוביל להישגים טובים יותר, מאשר התקשרויות חברות מהודו עם המערב. להודו וליפן יש דמיון בדת ובערכי התרבות, כמו כבוד למבוגרים והחשיבות הניתנת למשפחה. בפועל, ישנם הבדלים רבים בין שתי המדינות, למרות הקרבה הגאוגרפית ביניהן. ההבדלים באים לידי ביטוי בתקשורת ובפיתוח היחסים האישיים בין הצדדים.
התמודדות עסקית יפן והודו.
עבור ההודים והיפנים גם יחד, התמודדות עם אתגרי התקשורת ופערי התרבות היוו מפתח בעיצוב המודל העסקי ביחסי מיקור החוץ ביניהם. הדאגה העיקרית הייתה כמובן כלכלית, אך המודל העסקי היה חייב להתמודד עם פערים בתקשורת ולהבין מנהגים של כל צד. הוצעו 3 מודלים עסקיים לעבודה המשותפת:
התמודדות בפיתוח יחסים חברתיים בין יפן והודו.
האופן בו אנו מתקשרים (בצורה פורמלית וא-פורמלית), מפרשים ומגיבים היא מהותית בעיצוב תחושות אחדות והדדיות עם אחרים. יחסים חברתיים אכן כוללים מספר היבטים, כולל תחושת אחדות, תחושת בניית זהות מחדש והדדיות אינטרסים ורגשות. זהות משותפת מייצגת את תחושת האחדות בין שחקנים בקבוצה ללא התייחסות לביוגרפיות או למיקומים גאוגרפיים. זהות משותפת מאפשרת לשחקנים ארגוניים לראות את עצמם כחלק משלם ריבוני. התהוות ותחזוקה של זהות משותפת כזו היא תנאי מקדים לפעולות שיתוף פעולה עתידיות, בייחוד כשיש רמה גבוהה של משימות תלויות בין הקבוצות.
ביחסים בין הודו ליפן פיתוח היחסים החברתיים נתקל בקשיים רבים:
משכן ברנר וחבריו
טונה (נהר)
נהר טוֹנֶה (ביפנית: 利根川) הוא נהר בחבל קאנטו ביפן. אורכו 322 קילומטרים, דבר אשר הופך אותו לנהר השני באורכו ביפן, אחרי נהר שינאנו, והוא מנקז אזור בשטח של 16,840 קילומטרים רבועים, אגן הניקוז הגדול ביותר במדינה. הנהר מכונה גם "בּנדוֹ טארוֹ" (ביפנית: 坂東太郎), כאשר "בּנדוֹ" הוא כינוי מיושן לחבל קאנטו ו"טארו" הוא שם פופולרי לבן הבכור.
לעיתים מתייחסים אליו כאל אחד משלושת הנהרות הגדולים של יפן (השניים האחרים הם נהר יושינו בשיקוקו ונהר צ'יקוגו בקיושו).
גאוגרפיה.
מקור הנהר הוא בהר אומינקמי (大水上山), המשתרע על הגבול בין מחוזות גונמה וניאיגטה. במהלכו נשפכים אליו יובלים והוא נשפך לאוקיינוס השקט בעיר צ'ושי שבמחוז צ'יבה. הנהר אדו מתפצל מהנהר ונשפך למפרץ טוקיו. היובלים הראשיים של הנהר כוללים את הנהרות אגצומה, ואטרסה, קינוּ, אומוי וקוקאי.
היסטוריה.
הנהר היה ידוע פעם באופיו ההפכפך, ונתיבו השתנה בכל פעם שהתרחשו שיטפונות. כיום קשה לשרטט את נתיבו הקדום של הנהר.
במקור זרם הנהר למפרץ טוקיו, ויובלים כדוגמת הנהרות ואטרסה וקינוּ היו פעם מערכות נהרות עצמאיות. על מנת לאפשר תעבורה בנהר, ועל מנת למנוע שיטפונות, החל מפעל בנייה נרחב במאה ה-17, כשאזור קאנטו הפך למרכז הפוליטי של יפן. מסלולו הנוכחי של הנהר נקבע במהלך תקופת מייג'י. אגן הניקוז הרחב שלו הוא לכן בעיקר מלאכותי.
שימושי האדם.
הנהר היה אמצעי תחבורה חשוב עד להופעת מסילת הברזל במאה ה-19. בנהר נעשה שימוש להובלת מוצרים מקומיים כמו רוטב סויה מצושי, אבל גם מוצרים מאזור טוהוקו, במטרה לחסוך זמן ולהימנע מהסיכון של שיט בים הפתוח.
כיום יש על הנהר מספר סכרים שנועדו לספק מים ליותר מ-30 מיליון התושבים באזור המטרופוליטני של טוקיו.
מינאקמי אונסן במחוז גונמה הוא מוצא הנהר טונה. במהלך תקופת הפשרת השלגים באביב, אפריל עד יוני, יש קטע בן 12 קילומטרים, הקרוי מומיג'יקיו, ובו שבעה אשדות בדרגה 3-4 (על פי סולם קושי הנהר הבינלאומי). הנהר הוא אחד האתרים הטובים ביותר ביפן לשיט קיאקים ורפטינג, והוא אירח את גביע העולם ברפטינג באביב 2007. הפשרת השלגים באביב מגבירה את כמות המים עד לדרגה קושי 4, אבל בקיץ הנהר שקט הרבה יותר ודרגת הקושי שלו יורדת ל-2.
יהודה ליב קצנלסון
יהודה ליב כצנלסון
ליב קצנלסון
לייב קצנלסון
יוליסס - מבנה הספר והעלילה
יוליסס (באנגלית: Ulysses) הוא רומן פרי עטו של ג'יימס ג'ויס, הנחשב לאחד הרומנים החשובים במאה ה-20. הרומן נחשב לספר קשה לקריאה ולנחלתם של מעטים, הן בשל אורכו, הן בשל סגנונות הכתיבה הייחודיים, והן בשל היעדר עלילה במובנה המקובל.
יוליסס הוא מעין יומן מסע של גיבוריו, לאופולד בלום וסטיבן דדאלוס, בעיר דבלין. הקשר בין הפרקים השונים רופף למדי. כל המקומות המוזכרים בספר מבוססים על מקומות אותנטיים בדבלין.
הספר, המשתרע על פני 841 עמודים, כולל 18 פרקים בשלושה חלקים.
שמות הפרקים, הלקוחים מהאודיסיאה, לא הופיעו במהדורה המקורית של הספר, אלא ברשימות שהכין ג'ויס לידידיו, קארלו לינאטי וסטיוארט גילברט, כדי לסייע להם בהבנת הספר.
לכל פרק נושא מרכזי, ומאפיינים נוספים כמו צבע, איבר גוף, מדע/אמנות, טכניקת כתיבה, ולדמויות בו קשר לדמויות בסצנה המקבילה באודיסיאה. עם זאת, סדר הפרקים אינו תואם את זה שבאודיסיאה וההקשר למקור של הומרוס לא תמיד חד משמעי ומחייב. לעיתים ההקשר פארודי, ולעיתים כלל לא נראה לעין ונתון לפרשנות של הקורא.
סכמות גילברט ולינאטי ליוליסס.
סכמות גילברט ולינאטי ליוליסס הן רשימות שנוצרו על ידי ג'ויס על מנת לסייע לידידיו קרלו לינאטי וסטיוארט גילברט להבין את מבנה הספר. ג'ויס עצמו התבטא כי הוא הטמין בספר חידות ואניגמות במספר כה רב עד כי חוקרי כתיבתו יעמלו מאות שנים במאמץ להבין את כוונותיו.
הסכמה של לינאטי נוצרה על ידי ג'ויס ב-1920. במכתבו המצורף לסכמה כתב ג'ויס:
סכמת גילברט ליוליסס נוצרה על ידי ג'ויס בשנת 1921, ופורסמה על ידי גילברט בשנת 1930. שתי הסכמות כוללות תיאור פרטני של כל פרק, ובכלל זה שמו המקביל לאודיסאה (שמות הפרקים לא נכללו בספר המקורי), זמן התרחשות, צבע, סמל, מדע או אמנות קשורים, טכניקת כתיבה, איבר, סמלים ותיאור הסצנה. סכמת לינאטי מקיפה מעט יותר וכוללת גם דמויות מקבילות מהמיתולוגיה היוונית ומשמעות. בסכמה של לינאטי חסר תיאור מפורט של שלושת הפרקים האחרונים משום שהם היו בשלבי כתיבה ראשוניים באותה עת.
מבנה הספר.
החלוקה הפנימית של הספר היא ברורה וסימטרית: הוא כולל 18 פרקים, שמתוכם שלושה פרקים מהווים את המבוא, הטלמכיאדה, ובהם נפקד מקומו של לאופולד בלום. החלק המרכזי של הספר - האודיסיאה - כולל שנים עשר פרקים: שישה פרקים ראשונים (4-9) שהפרק התשיעי, החותם אותם, , מהווה את אמצע הספר, יחד עם הפרק שאחריו, הסלעים הנודדים. ג'ויס אף שקל לכתוב פרק ביניים שיפריד בין שני הפרקים, ובכתב היד ציין, בשולי העמוד בו מסתיים הפרק התשיעי, כי סיים את המחצית הראשונה של הספר. שני חצאי הספר אינם סימטריים בגודלם - המחצית הראשונה מהווה רק שליש מנפחו של הספר. מחציתו השנייה של הספר מתחילה בפרק העשירי - הסלעים הנודדים - וזהו גם תחילתה של המחצית השנייה של האודיסיאה - מהפרק העשירי ועד הפרק החמישה עשר.
שלושת הפרקים האחרונים, שהם ה"נוסטוס" - השיבה הביתה של בלום, חותמים את הספר.
לכל פרק שעה מדויקת בה הוא מתרחש במהלך היום, צבע, סמל, אמנות או מדע, איבר בגוף האדם, וטכניקה ספרותית. כל אלה פורטו בסכמות של גילברט ולינאטי.
חלק ראשון - טלמכיאדה.
החלק הראשון של הספר כולל שלושה פרקים: טלמאכוס, נסטור ופרוטאוס. חלק זה נקרא טלמאכיה, או טלמכיאדה, על שם טלמאכוס, בנו של אודיסאוס, ובכך מתקיימת הקבלה לאודיסיאה, מכיוון שגם שם בפתיחה מופיע טלמאכוס. בית משפחתו של טלמאכוס נתפס על ידי מחזריה של אימו, שמפעילים עליה לחץ כבד לבחור באחד מהם. טלמאכוס פוגש באתנה, שמעונינת להחזיר את אודיסיאוס לביתו, והיא מייעצת לו להתייעץ עם נסטור מלך פילוס ועם מנלאוס מלך ספרטה. לפני כן היא שואלת אותו האם הוא בנו של אודיסאוס. תשובתו היא:
"בכנות, אמי אומרת שאני בנו, אבל אני איני יודע. איש אינו יכול להיות בטוח מי אביו". למשפט זה משמעות רבה ב"יוליסס" - אף על פי שלסטיבן דדאלוס יש אב - סיימון - הוא עסוק בחיפוש אחר דמות אב, ומוצא את לאופולד בלום.
הטלמכיאדה ב"יוליסס" היא המשך משלים לספרו של ג'ויס, "דיוקן האמן כאיש צעיר". גיבורו הוא סטיבן דדאלוס, האלטר-אגו של ג'ויס. סטיבן הוא בחור צעיר, בן 22, מבוגר בשנה אחת מטלמאכוס ההומרי.
בחלק זה, המצומצם יחסית בהיקפו, אין לאופולד בלום נוכח כלל. העלילה בחלק זה מתרחשת במקומות שונים לאורך חופו של מפרץ דבלין.
פרק 1: טלמאכוס.
מאפיינים: צבע: לבן וזהוב. מדע, אומנות: תאולוגיה. איבר: ג'ויס מציין שבטלמאכיה אין ציון לאיבר משום שטלמאכוס עדיין אינו מודע לגופו.
השעה: שמונה בבוקר. מגדל מרטלו בחוף סנדיקוב, הצופה אל מפרץ דבלין.
שלושה בחורים צעירים התעוררו לא מזמן ומתחילים את שגרת יומם: מלאכי (באק) מאליגן, סטודנט לרפואה, סטיבן דדאלוס, מורה בתיכון, והיינס, סטודנט אנגלו-אירי. מאליגן, המארח, שוכר את המגדל ממשרד המלחמה הבריטי. דמותו של מאליגן מבוססת על אוליבר סנט ג'ון גוגארטי (1878-1957), עמו התגורר ג'ויס שישה לילות בספטמבר 1904 במגדל מרטלו, עד לעימות שהביא להיפרדות דרכיהם. דמותו של היינס מבוססת על זו של סמואל טרנץ', סטודנט אנגלו-אירי מאוקספורד, שהתארח אף הוא במגדל אצל חברו גוגארטי.
כך מתאר ג'ויס את החדר המרכזי של המגדל: