מספר בתי ספר פרטיים ממוקמים בתוך העיר, כולל בית ספר בומונט, תיכון לותרן מזרח, הורייזון מונטסורי, רופינג מונטסורי, האקדמיה העברית של קליבלנד, בית ספר סנט אן, מוסדות אור התורה וישיבת קליבלנד.
ראשן לייף
ראשן לייף (באנגלית: Russian Life. בעבר נקרא The USSR (ברית המועצות) ו־Soviet Life (סובייט לייף)) הוא כתב עת המתפרסם דו חודשי בעל 64 עמודים העוסק בתרבות הרוסית ויוצא מאז 1956. כתב העת נכתב ונערך על ידי פרילנסרים ואנשי מקצוע אמריקאים ורוסים. בעברו הרחוק שימש כתב העת כ"תעמולה מנומסת", כלי של הממשלה הסובייטית והרוסית. מאז 1995 העיתון נמצא בבעלות פרטית ומפורסם על ידי חברה אמריקנית.
היסטוריה.
באוקטובר 1956, כתב עת חדש באנגלית, "ברית המועצות" הופיע בקיוסקי העיתונים בערים מרכזיות בארצות הברית. בהתחשב בסנטימט האנטי-סובייטי ששרר בארצות הברית באותה תקופה, היה זה חשוד שכתב עת יפורסם תחת שן שכזה. כתב העת נערך על ידי אנוור ממדוב, פוליגלוט שנולד בבאקו, אשר היה אחד הדיפלומטים הסובייטים הצעירים ביותר כאשר הוא מונה מזכיר העיתונות של השגרירות הסובייטית באיטליה ב-1943.
באותו זמן, בקיוסקים במוסקבה, לנינגרד וקייב וערים סובייטיות אחרות, הופיע כתב העת "אמריקה" שהתפרסם בפעם השנייה. אמריקה הושק ב-1944 אך בסוף שנות ה-40 מחלקת המדינה האמריקנית החלו לחשוב ששידורי רדיו "קול ארצות הברית" יהיו כלי תעמולה אפקטיבי יותר, וב-1952 פרסום כתב העת אמריקה נעצר. עם זאת, ב-1956 הממשלות הסובייטיות והאמריקאיות הסכימו "להחליף" כתבי עת וכתב העת אמריקה פורסם שוב עם פרסום כתב העת ברית המועצות בארצות הברית.
לאחר כמה שנים, ברית המועצות שינה את שמו לסובייט לייף. למרות שכתב העת אף פעם לא היווה כלי תעמולה פר אקסלנס, סובייט לייף כן תמך בקו הממשלתי הכללי. אך עם זאת, כתב העת חיפש להציג פרספקטיבה מודעת של התרבות הרוסית, ההיסטוריה, גילויים מדעיים, והעמים השונים שמאכלסים את ברית המועצות.
תחת התנאים של ההסכם הבין־הממשלתי שבעקבותו הותר פרסום כתב העת, וכתב העת הנגדי אמריקה, מספר המנויים הוגבל עבור שני כתבי העת, לכ-30,000 מנויים.
במהלך סוף שנות ה-80, בגלל הרפורמות הפוליטיות והכלכליות שהתרחשו בברית המועצות, נהיה עניין גדול בכתב העת, ותפוצתו גדלה ליותר מ-50,000 קוראים.
בדצבר 1991, ברית המועצות התפרקה, וכתוצאה מכך, הממשלה הרוסית לא הצליחה למצוא כסף כדי לממן את ההדפסה של סובייט לייף. הגיליון האחרון של כתב העת פורסם בדצמבר 1991.
רק שנה אחת מאוחר יותר, בתחילת 1993, באמצעות הסכם בין רי"א נובוסטי (סוכנות העיתונות הממשלתית) ודפוס ריץ' פרונטיר, סובייט לייף נולד מחדש כראשן לייף. כתב העת הפך להיות דו־ירחון במקום מתכונתו הקודמת שהייתה ירחון.
יוהאן זינהובר
יוהאן זינהובר (בגרמנית: Johann Sinnhuber; 27 במרץ 1887 – 23 באוקטובר 1979) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
זינהובר נולד ב-27 במרץ 1887 בגומבינן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה בנו של בעל האחוזות וגולה זלצבורג אדוארד זינהובר. אחיו הגדולים היו פרנץ, שלימים הפך לרופא, והרמן, שלימים הפך למהנדס. בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-52 (פרוסיה המזרחית ה-2). מסמסטר החורף של 1909 ועד סמסטר הקיץ של 1913, הוא למד כלכלה ומשפטים במינכן, לוזאן, ברלין וקניגסברג. במקביל ללימודיו השתתף בתרגילי מילואים ובאפריל 1914 חזר לשרת בצבא. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה זינהובר שירת ברגימנט הארטילריה ה-52 בגומבינן. באמצע אוגוסט 1914, במהלך קרב גומבינן, הוא הפך להיות עזר ליחידת הוביצר שדה קלה של הגדוד. מפרוסיה המזרחית הוא הועבר תחילה לפולין, אחר כך לקרפטים וחזרה לפולין. בנובמבר 1915 הוא מונה לסמג"ד ברגימנט הארטילריה ה-52. בתחילת מרץ 1916 יצא לחזית המערבית, לחם בוורדן והשתתף בהסתערות על מבצר וו. לאחר מכן הוא הועבר שוב לחזית המזרחית, ובהמשך מונה לשליש בחטיבת הארטילריה ה-1. באמצע ינואר 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף למשמר הגבול המזרח פרוסי והיה מעורב בשחרור קניגסברג מדיוויזיית הצי העממית בנובמבר 1918. לאחר מכן הצטרף זינהובר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. באוגוסט 1933 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 של רגימנט הארטילריה ה-3 בפרנקפורט על האודר, ובאוקטובר 1933 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-21, ובספטמבר 1935 הועלה לדרגת אוברסט. במרץ 1938 הוא מונה למפקד פיקוד הארטילריה ה-18 בליגניץ, ובאפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
מלחמת העולם השנייה.
בסוף מאי 1940 הוא מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-28, והוביל אותה במהלך מבצע מקרה אדום ובמהלך מבצע ברברוסה. באפריל 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט. הוא נשאר מפקד דיוויזיית הרגלים ה-28 עד מאי 1943, ופיקד עליה בשני קרבות לדוגה הראשונים, וב-5 ביולי 1941 עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. באמצע יולי 1943 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-82, שהיה מוצב בצפון צרפת בזמן הפלישה לנורמנדי. לאחר מחלוקת עם גאולייטר בורקל על סמכות הפיקוד, הועבר זינהובר לעתודת המילואים על פי דרישתו של הימלר בספטמבר 1944. בתחילת אוקטובר 1944 הוא נאלץ להתייצב בפני בית המשפט הצבאי בטורגאו בשל ביקורת על הפיהרר, וכתוצאה מכך לא קיבל תפקיד נוסף. ההליכים הופסקו בתחילת 1945 בשל היעדר עבירות פליליות, ובפברואר 1945 הוא מונה למפקד אזור ההגנה המבורג-ברמן. הימלר התערב ובעקבות כך הוא קיבל תפקיד דומה בחזית האיטלקית, אולם בשל כניעת הכוחות באיטליה, הוא לא קיבל את התפקיד בפועל, ולאחר מכן נפל בשבי צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה.
זמן קצר לאחר מכן הוא קיבל משימה מיוחדת מטעם הצבא האמריקאי לתאם את הלינה של שבויי מלחמה בעמקי האלפים. בעקבות כך הוא יכול היה להחזיק כלי נשק, סמלים ומדליות והיה מצויד בתעודת זהות אמריקאית. לאחר מכן הוא הקים צוות קישור באאוגסבורג עם המפקד העליון גנרל ג'ורג' פטון. בעזרת האמריקנים הצליח להביא לאאוגסבורג את משפחתו שפונתה לתורינגיה, אולם במהשך הוא נכלא על ידי צו של אייזנהאואר. בתחילת 1946, לאחר מספר שינויים במחנה, הוא הגיע לאלנדורף ליד מרבורג, שם רשויות הכיבוש האמריקניות הקצו גנרלים גרמנים לחטיבה ההיסטורית. בהמשך הוא הפך ליושב ראש מועצת הכבוד של הגנרלים.
באמצע מאי 1947, זינהובר שוחרר מהשבי. לאחר שחרורו הוא עסק בעבודות מזדמנות ומצא עבודה בעיתון עסקי, בתחילה כמפרסם מנויים, ומ-1951 עד 1958 היה פעיל כנציג מו"ל בצפון בוואריה, אבל הוא נשאר באאוגסבורג.
לאחר פרישתו עסק בהתכתבות עם חברים לשעבר. בשנת 1965, עקב נפילה, הוא איבד חלק מראייתו, ובשנת 1971 מתה אשתו עקב תאונה. זינהובר מת ב-23 באוקטובר 1979 בביתו באאוגסבורג.
בית הקברות היהודי בסקווייז'ינה
בית הקברות היהודי ב - הוא אחד מבתי הקברות היהודיים הגדולים במחוז לובוש שבפולין. בית הקברות משתרע על שטח של כ-2.23 דונם, ונמצאות בו 247 מצבות. בית הקברות משמש כמוזיאון לתולדות יהדות העיר ותיירים רבים מבקרים בו.
המצבות העתיקות ביותר שהשתמרו בבית הקברות מקורן בתחילת המאה ה-18, אם כי בית הקברות היה קיים כנראה מהמאה ה-15. בית הקברות פעל עד שנות ה-30 של המאה ה-20 והוא אחד הבודדים שלא נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה. רק בשנות ה-70 החלו הרשויות המקומיות לנקות את שטח בית העלמין, אך הניקוי רק הזיק למקום. ניסיונות לשפץ את בית העלמין נעשו בשנת 1992, אך לא היה אז מימון לכך. רק התמיכה הכלכלית והארגונית של כמה מוסדות צדקה אפשרה לבנות מחדש את בית העלמין ב-2002. שנה לאחר מכן, בית הקברות נהרס שוב על ידי עבריינים אלמונים. פעולות שיקום נוספות בוצעו בשנים הבאות.
היסטוריה.
התאריך המדויק של הקמת בית הקברות אינו ידוע. לפי תארוך המצבה העתיקה ביותר ניתן לשער כי החלו לקבור בו בתחילת המאה ה-18. ההערכה היא שעוד מראשיתה של הקהילה היהודית בסקווייז'ינה במאה ה-15, שכן במקום בית קברות יהודי עתיק יותר, שהיה ממוקם ליד בית הקברות הפרוטסטנטי הישן, ששרידיו עדיין קיימים.
אחרוני הנפטרים נקברו שם בשנות ה-30 של המאה העשרים, כאשר כמעט ולא היו יהודים בעיר. בית הקברות שרד את השואה כמעט בשלמותו. מצב עניינים זה נמשך עד אמצע שנות ה-60.
בשנות ה-60 וה-70 הייתה פעילות מאורגנת של הרשויות המקומיות שמטרתה הייתה "לסדר" באופן רשמי את בית הקברות, או למעשה להרוס אותו כליל. במשך זמן מה פורקו ויוצאו מצבות - חלקן אף הלכו לפוזנן ושצ'צ'ין, שם שימשו לצורכי בנייה. בתחילת שנות ה-70 פירקה החברה מצבות יקרות ערך במיוחד, קברים משפחתיים משיש שוודי שחור וגדרות מתכת.
בנוסף, בית הקברות נהרס על ידי תושבים מקומיים. רבות מהמצבות נגנבו על ידם ושימשו יסודות לבתים צמודי קרקע סמוכים. בית הקברות כוסה בהדרגה בשיחים, וגרוע מכך, המקום הפך למקום מפגש של נערי השוליים המקומיים. בעקבות זאת רוב המצבות נפלו או נסדקו. הניקיון התקופתי של שטח בית הקברות שבוצע על ידי תלמידים מבתי הספר של סקוויז'ינה בפיקוח מורים לא הספיק. מלבד הרס וגניבת המצבות, נחפרו קברים רבים בחיפוש אחר חפצים יקרי ערך שהמנוחים נקברו איתם.