מכרות האורניום, כמו מכרה לנגר היינריך במקורות התחתיים של הסווקופ, או מכרה רוזינג בקהאן, לא רק שלתפעולם נצרכים כמויות גדולות מאוד של מים, דבר הגורם לדלדול מי התהום; אלא שבנוסף לכך, הושמעו טענות שנשורת גרעינית מגיעה לסווקופ, וכתוצאה מכך הירקות שמגדלים באזור מנוגעים בפסולת רדיואקטיבית.
צבי אליהו כהן
צבי אליהו כהן (תרנ"ט 1899 – ט"ז באייר תרצ"ו, 8 במאי 1936), משפטן יהודי ארצישראלי, מראשוני חברי התנועה הרוויזיוניסטית וברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר) בארץ ישראל, פרקליט חברי "ברית הבריונים" במשפט הנאשמים ברצח ארלוזורוב.
קורות חיים.
צבי אליהו כהן נולד בקלם שבליטא, לשמואל כהן ולצביה לבית סלנטר. למשפחת האם קשר משפחתי לר' ישראל מסלנט, ממייסדי תנועת המוסר. בהיותו בן שנתיים היגרה המשפחה לדרום אפריקה. ביוהנסבורג למד בבית ספר יסודי ותיכון, ובהיותו בן ארבע-עשרה (בשנת 1912), נשלח יחד עם אחיו בנציון (1895 – 1955) ללמוד בגימנסיה הרצליה, בתל אביב.
עם הצטרפות האימפריה העות'מאנית לצד "מעצמות המרכז" גרמניה ואוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה, גורש על ידי השלטונות העות'מאנים, יחד עם אלפי יהודים ארצישראלים אחרים, שהוגדרו כנתיני "ארץ אויב", למצרים. ושם התגייס לגדוד נהגי הפרדות, שהוקם על ידי יוסף טרומפלדור. "גדוד נהגי הפרדות" נשלח לחזית גליפולי ונלחם שם. כהן הצטיין בשירותו הצבאי, והוענקה לו דרגת קורפורל. בשל שליטתו בשפות אנגלית ורוסית, שימש כמתורגמן למפקד הגדוד, קולונל ג'ון פטרסון, ולסגנו יוסף טרומפלדור, מאחר ששלט בשפות עברית, יידיש, רוסית ואנגלית. לאחר פירוק גדוד נהגי הפרדות התנדב לשרת בשורות הצבא הצרפתי, והוצב בחזית המערב נגד גרמניה. לאחר המלחמה נשאר בצרפת לצורך לימודים באוניברסיטאות של פואטיה, מונפליה ופריז. והוסמך לדוקטור למשפטים.
חזר לארץ ישראל בשנת 1925. תחילה עבד בעיריית תל אביב, ומשנת 1929 החל לעבוד כעורך דין; תחילה בתל אביב, ומשנת 1930 בירושלים. נשא את לאה לבית וייץ.
כהן היה מקורב ל"ברית הבריונים" מאז הקמתה. הוא פרסם רשימות ומאמרים בענייני השעה בעיתון "חזית העם", בחתימת פסבדונים: 'טלמון'.
ב-1932 הגן על אב"א אחימאיר ואחרים שהועמדו לדין על הפרעה להרצאה באוניברסיטה בירושלים. התובע השווה את ההפרעה להתפרעויות הנאצים בגרמניה והסנגור צבי אליהו כהן השיב על כך: "לולא האנטישמיות של היטלר, לא היינו מתנגדים לתורתו. היטלר הציל את גרמניה". "חזית העם" ציטט את הדברים וקבע כי הסנגור השמיע "נאום מזהיר".
סנגור במשפט רצח ארלוזורוב.
ב-16 ביוני 1933 נרצח ד"ר חיים ארלוזורוב בחוף תל אביב. השלטונות הבריטים עצרו את חברי "ברית הבריונים" בירושלים, באשמת מעורבות ברצח. כהן התמנה לסנגורו של ד"ר אב"א אחימאיר, שכונה "הנאשם השלישי". אחימאיר ציין בספרו המשפט, כי ממשלת המנדט ידעה על השתייכותו המפלגתית של כהן; "הוא היה סניגור תוקפני, שלא נשא חן בעיני השופטים הבריטיים, ולא עוד, אלא שמרכז הצה"ר עצמו היה מעוניין שכל צל של 'בריונות' לא יעיב את משפטו של אברשה (אברהם סטבסקי, 'הנאשם הראשון')". אבל עו"ד כהן ידע מה שלא ידעו אחרים, כי "אצל האנגלים, לא הצדק עיקר, אלא הפרוצדורה". קו ההגנה שתכנן לבצע, במשפט המפורסם, היה התקפה. וזאת, בניגוד לקו ההגנה של מחליפו, עו"ד הוראס סמואל, ובמידה מסוימת גם בניגוד לדעתו של זאב ז'בוטינסקי. הסנגור כהן ביקש להאשים את רעייתו של ארלוזורוב, סימה ארלוזורוב. הוא טען, כי יש להאשים את סימה ואת אלה העומדים מאחוריה בעלילה; "כן דרש שיובא האקדח [שהיה בתיקה] כמוצג לבית המשפט, במקום הכדור שהובא על ידי המשטרה". אולם בסופו של דבר, נבחר קו הגנה ענייני – עובדות, ולא רגשות. קו הגנה שהוציא את הנאשמים זכאים בדין.
נפטר בדמי ימיו, בירושלים, ביום ט"ז באייר תרצ"ו (8 במאי 1936). נטמן בבית הקברות של גדרה.
משפחתו.
רעייתו לאה, בת חנה ונפתלי וייץ, הייתה בוגרת גימנסיה "הרצליה", בתל אביב ומוסמכת למדעי הטבע והרוח של אוניברסיטת פריז, פעילה באיגוד נשים אקדמאיות, מתרגמת של יצירות ספרותיות, ולימים הקריינית הראשונה של "קול ירושלים", תחנת השידור המנדטורית, ועבדה במערכת האנציקלופדיה העברית (בהוצאת מסדה). ילדיהם הם מיכאל טלמון, עפרה ותרצה.
זכרו וארכיונו.
בדברי ההספד שכתב לזכרו ד"ר אב"א אחימאיר, נאמר כי כהן "היה אמיץ לב ולא פחד להיות מוחרם ומנודה במשך שנים בגלל מעשים שחשב אותם לנכונים". אחימאיר התכוון למאמרים שפרסם ב"חזית העם" בימי משפט ארלוזורוב. לפי אחימאיר, עו"ד כהן "היה אחד הראשונים שהרסו את עלילת הדם. לא רק שהוכיח את השקר שבה; הוא עשה אותה למגוחכת".
ארכיונו של אליהו צבי כהן שמור ב"בית אבא", ארכיון ומוזיאון ע"ש אב"א אחימאיר, ברמת גן.
מעיין הכבשים
מעיין הכבשים (בספרדית: Fuenteovejuna) הוא מחזה ספרדי פרי עטו של המחזאי לופה דה וגה. הוא ראה אור לראשונה במדריד בשנת 1619 כחלק מDocena Parte de las Comedias de Lope de Vega Carpio (כרך 12 של אסופת מחזותיו של לופה דה וגה קרפיו).
"מעיין הכבשים" נכתב ככל הנראה בין השנים 1612 ל-1614.
המחזה מבוסס על מאורע היסטורי שהתרחש בכפר "מעיין הכבשים" (נקרא אז Fuenteovejuna וכיום קרוי Fuente Obejuna) בקסטיליה בשנת 1476.
כשהיה בשליטת מסדר קלטראבה. מפקד המסדר, פרנן גומס דה גוסמן, התעלל בתושבי הכפר, שהתאגדו ביחד והרגו אותו. לפי המסופר, כשהחוקר ששלח פרננדו חקר את המאורע, הכפריים ענו לו אפילו תחת עינויים ש"מעיין הכבשים" עשה את זה.
הרקע.
ספרד השתנתה מאוד במהלך התקופה של כמעט מאה וחמישים השנים שחלפו מאז שהאירועים המקוריים קרו במעיין הכבשים, ב-1476 ועד לפרסום מחזהו של לופה בשנת 1614. באותה עת ספרד אוחדה תחת בית הבסבורג ונהפכה למעצמת-על עם גילויו של העולם החדש. בזמן כתיבתו של לופה, ספרד הייתה עדיין בעיצומו של תור הזהב שלה. רנסאנס של האמנויות והמדעים.
ב-1469, שבע שנים לאחר האירועים שהתרחשו במעיין הכבשים, הנסיכה הנסיכה איזבלה התחתנה עם הנסיך הנסיך פרננדו מאראגון, שתי הממלכות העיקריות של ספרד: קסטיליה ואראגון התאחדו. בהמשך הנישואים הבטיחו את השלמתה המוצלחת של הרקונקיסטה הנוצרית מידי המורים המוסלמים. מאז שאיזבלה הוכתרה למלכה ועד למותו של אחיה החורג, אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה, ב-1474, אפונסו החמישי, מלך פורטוגל פלש לספרד במטרה להבטיח את הכתרתה של חואנה נסיכת קסטיליה, בתו של אנריקה. בקרב טורו, שהתקיים כעבור שנתיים, כוחותיהם של איזבלה ופרננדו הביסו את כוחותיו של אפונסו.
באותה שנה סיודאד ריאל הותקפה בידי אבירים ממסדר קלטראבה, תחת הנהגתו של ראש המסדר, רודריגו טליס חירון, שתמך בתביעתם לכתר של אפונסו וחואנה. העיר הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית בשל קרבתה לגבול קסטיליה. במהלך פלישה זו מפקד המסדר גוסמן נהרגה בידי תושבי הכפר מעיין הכבשים אחרי שהוא התעלל בהם. אחרי שלא נמצא שום אשם, פרננדו העניק חנינה לתושבי הכפר מעיין הכבשים.
תקציר העלילה.
המערכה הראשונה נפתחת בארמונו של ראש מסדר קלטראבה, רודריגו טליס חירון. מפקד המסדר, פרנן גומס דה גוסמן (שהוא גם מושל הכפר "מעיין הכבשים"), האיץ בממונה עליו לכבוש את העיר סיודאד ריאל בשמם של אפונסו וחואנה מפורטוגל. חירון מחליט לכבוש את העיר.
בכיכר הכפר "מעיין הכבשים" נפגשים הכפריים ומשוחחים על אהבה. המושל גוסמן נכנס ומנסה לתפוש שתיים מהנשים, לאורנסיה ופסקואלה, ולהביאן לבית האחוזה שלו, אולם הן מתנגדות ונמלטות. בארמון המלכים במדינה דל קמפו, המלך פרננדו והמלכה איזבלה דנים בכיבושה של סיודאד ריאל ונחושים בדעתם לכבוש אותה מחדש. מאוחר יותר, זוג הנאהבים, לאורנסיה ופרונדוסו נפגשים ביער. כשהמושל מתקרב, פרונדוסו מתחבא וצופה במושל מנסה לאנוס את לאורנסיה. כשהמושל מניח את הקשת שלו, פרונדוסו יוצא ממחבואו ולוקח את הקשת. פרונדוסו מאיים על המושל שאם הוא לא יעזוב את לאורנסיה, הוא יירה בו. פרונדוסו ולאורנסיה נמלטים, המושל מקלל אותו ונשבע לנקום בו.
המערכה השנייה נפתחת כשהאיכרים משוחחים ביניהם, דיון שנקטע עם כניסתו של המושל. הוא דורש שאסטבן, אביה של לאורנסיה, ימסור לו את בתו, אבל אסטבן מסרב והמושל מפרש זאת כעלבון. חייל נכנס ומפציר במושל לכבוש בחזרה את סיודאד ריאל, שכרגע צרים עליה כוחותיהם של פרננדו ואיזבלה. אחרי שהמושל יוצא, לאורנסיה ופסקואלה בורחות לשדה ביחד עם מנגו, אחד האיכרים. שם פוגשת אותם חסינטה איכרה אחרת, שמשרתיו של המושל רודפים אחריה. כשמנגו מגן עליה, משרתיו של המושל תופשים את מנגו וחסינטה. הם מצליפים במנגו בשוט באכזריות, בעוד המושל אונס את חסינטה ואחר-כך נותן אותה לאנשיו. מעט אחרי-כן אסטבן נותן את הסכמתו לנישואיהם של פרונדוסו ולאורנסיה. נערכת חתונה ובמהלכה נכנס המושל ואוסר את פרונדוסו, משום שאיים עליו בקשת. הוא אוסר את לאורנסיה ואנשיו מכים את אסטבן.
המערכה השלישית נפתחת כשתושבי הכפר מתכנסים ומדיינים כיצד לטפל במצב. לאורנסיה החבולה שנמלטה ממעניה נכנסת. בתחילה הם אינם מזהים אותה. היא גוערת באנשים, כולל באביה, משום שהם לא ניסו להציל אותה ומעוררת בהם השראה להרוג את המושל. בטירת המושל אנשיו מתכוונים לתלות את פרונדוסו. לפתע נשמע רעש גדול, המון הכפריים נכנס והורגים את המושל ואחד ממשרתיו. פלורס, המשרת ששרד, נמלט, נחפז לפרננדו ואיזבלה ומספר להם שתושבי מעיין הכבשים הבוגדים רצחו באכזריות את המושל המיטיב שלהם, על לא עוול בכפו. השליטים ההמומים שולחים חוקר לכפר לחקור את העניין.