באתר בו היה היישוב הישן שנפגע במלחמה הוקם ב-1949 כפר הנוער ניצנים, אשר נסגר ב-1990. לידו קיים בית ספר שדה שקמים אשר מופעל על ידי החברה להגנת הטבע ואתר הנצחה לניצנים הישנה. בסוף שנות ה-90 הוקם במקום היישוב הקהילתי הדתי ניצן.
בשנות השישים הוקם בקיבוץ ניצנים בית הנצחה לנופלים בקרב ניצנים במלחמת העצמאות. את בית ההנצחה תכנן האדריכל נחום זולוטוב, שאחיו בצלאל נהרג בקרב. ליד בית ההנצחה נטעו 33 ברושים לזכר הנופלים.
לאחר קום המדינה הצטרפו לקיבוץ עולים רבים מדרום אמריקה, במיוחד מארגנטינה. בקיבוץ כיום כ-100 משפחות ובסך הכל כ-450 נפש. תושבי המקום מתפרנסים, בין השאר, ממפעל "פלטכניקה" (נסגר ב-2015), רפת, פרדס של כ-2,000 דונם, בית אריזה, גידולי שדה, יחידת מחשוב, אגודת המים – אגודה שיתופית חקלאית שמטרתה לספק מים מושבים מקולחי אשקלון לפרדס, גד"ש ופרדסי פרי אור (האגודה מטפלת בכמות של כ־1.8 מיליון קוב).
בשנים האחרונות נפתח תהליך קליטה וקבלה לחברות בקיבוץ ניצנים ובמהלך שנת 2015 הונחה האבן פינה לשכונה החדשה בקיבוץ, אשר כוללת תכנון להקמה של 64 יח"ד חדשות למגורים עבור חברי הקיבוץ הנקלטים, אכלוס השכונה החל במהלך שנת 2020.
ליינוס פאולינג
ותק
ותק הוא משך הזמן שבו אדם חבר בארגון מסוים (כגון ותק במקום העבודה), עוסק בפעילות מסוימת (כגון ותק מקצועי) או מתגורר ביישוב או באזור מסוים. במקרים רבים ניתנות זכויות בהתאם לוותק.
בישראל.
ביחסי העבודה.
ביחסי העבודה בישראל ניתן משקל רב לוותק במקום העבודה, בדמות זכויות התלויות בוותק שנקבעו בדיני העבודה ובהסכמים קיבוציים. זכויות אלה כוללות:
אופיאט
דויטשה ולה
דויטשה ולה (בגרמנית Deutsche Welle – "גל גרמני", ראשי תיבות DW) היא תחנת שידור גרמנית, המשדרת שידורי רדיו, טלוויזיה ואינטרנט לרחבי העולם. שידורי הרדיו של התחנה החלו ב-3 במאי 1953, ושידורה הראשון היה נאומו של נשיא גרמניה המערבית הראשון תיאודור הויס. בתחילה פעלה תחנת הרדיו בקלן, וב-2003 העתיקה את מיקומה למשרדי ממשלה בבון שהתפנו עם העברתה של בירת גרמניה לברלין. אולפני הטלוויזיה של התחנה נמצאים בברלין, ושידורי האינטרנט שלה מתבצעים מבון ומברלין. התחנה מעסיקה כ-1,500 עובדים (2019).
רדיו.
בתחילה השתייכה דויטשה ולה לתחנות אחרות, אך ב-1960 הייתה לתאגיד ציבורי עצמאי. התחנה משדרת בגרמנית, אנגלית, צרפתית, פורטוגזית, פרסית, טורקית, רוסית, פולנית, סרבו-קרואטית, יוונית, הינדי, אורדו, רומנית, בולגרית, אינדונזית, האוסה, סווהילי, פשטו, דארי, אלבנית, מקדונית ואוקראינית. בעבר שידרה גם בדנית, נורווגית, הולנדית, איטלקית, יפנית, סלובקית, הונגרית, צ'כית, ספרדית וסלובנית. עם איחוד גרמניה ב-1990 והפסקת פעילותו של "רדיו ברלין הבינלאומי" המזרח גרמני, ירשה דויטשה ולה חלק ממתקניו, וחלק מעובדיה של התחנה המזרח-גרמנית נקלטו בה.
טלוויזיה.
מקורותיה של תחנת הטלוויזיה של דויטשה ולה הם בתחנת RIAS-TV, תחנת הטלוויזיה של "רדיו בסקטור האמריקאי" בברלין (Rundfunk im Amerikanischen Sektor, Radio in the American Sector). לאחר איחוד גרמניה, הפסיקה RIAS-TV את שידוריה, וב-1992 עברו מתקניה לרשות דויטשה ולה. התחנה משדרת באמצעות לוויין בגרמנית, אנגלית ובספרדית.
בישראל, הערוצים "DW NEWS EUROPE" ו-"DW GERMAN" משודרים ב-HOT. כן משודר הערוץ DW בסלקום tv.
אינטרנט.
בסוף 1994 החלה התחנה בשידורים באמצעות האינטרנט, ובכך הייתה לשדרן הגרמני הציבורי הראשון שעשה כן.
כיום מכיל אתר האינטרנט של התחנה מידע בשלושים שפות, ושידורים בעיקר בשמונה שפות המוגדרות כמרכזיות (ערבית, סינית, אנגלית, גרמנית, ספרדית, פורטוגזית, פרסית ורוסית).
וירג'ין טריינס
וירג'ין טריינס (באנגלית: Virgin Trains) היא חברת רכבות הפועלת בבריטניה המספקת שירותי רכבת מתחנת יוסטון בלונדון למערב המידלנדס, לצפון-מערב אנגליה, לצפון ויילס ולסקוטלנד, ומהעיר ברמינגהאם לצפון-מערב אנגליה וסקוטלנד. על אף שהחברה ממותגת כחברה בבעלות וירג'ין, בפועל, וירג'ין מחזיקה רק 51% מהמניות; 49% המניות הנותרות נמצאות בבעלות סטייג'קאוץ' גרופ (Stagecoach Group) שהיא חברת תחבורה בינלאומית.
בין השנים 1997–2007 כללה החברה חברה נוספת שסיפקה שירותי רכבות מדרום אנגליה לצפון אנגליה ולסקוטלנד דרך ברמינגהאם, אך מרבית הקווים הללו הועברו בשנת 2007 לחברת CrossCountry שבבעלות אריווה (Arriva).
וירג'ין טריינס הוקמה כ"וירג'ין רייל" בעקבות הפרטת הרכבות בבריטניה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 כאשר זכתה בזיכיון להפעלת שני קווים מרכזיים.
בעבר סבלה החברה מאיחורים רבים בהשוואה לחברות אחרות אך מצבה השתפר.
הבית הצהוב
הבית הצהוב (בצרפתית: Maison Jaune; בהולנדית: Het gele huis) הוא ציור שמן על בד משנת 1888 מעשה ידי הצייר ההולנדי הפוסט אימפרסיוניסטי וינסנט ואן גוך.
תיאור היצירה.
שם היצירה מתייחס למבנה המתואר בה - מבנה מס' 2 בכיכר לאמארטין (Place Lamartine) בארל שבצרפת.
ב-1 במאי 1888 שכר ואן גוך ארבעה חדרים במבנה (שני חדרים גדולים בקומה התחתונה, ששימשו כחדר עבודה וכמטבח; ושני חדרים בקומה השנייה, חדר שנה לואן גוך עצמו, וחדר אורחים בו לן חברו, האמן פול גוגן במשך כחודשיים החל מסוף אוקטובר 1888). חלקו השמאלי של המבנה שימש כחנות מכולת. המבנה נותר על מכונו עד שנהרס בהפצצה של בעלות הברית ב-25 ביוני 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה.
ואן גוך נהג לאכול במסעדה הנמצאת בכיכר לאמארטין 28, מבנה זה, שהיה צבוע ורוד, מתואר אף הוא בשמאל התמונה.
מימין לבית הצהוב ניתן לראות בתמונה את שדרת מונטמאז'ו (Avenue Montmajour). בהמשך השדרה ניתן לראות את השדרה עוברת מתחת לשני גשרים - הראשון, עליו עוברת רכבת בדרכה ללונה הנמצאת בגדה הנגדית של נהר הרון. הגשר השני שימש את קו הרכבת PLM אשר קישר בין פריז, ליון ומרסיי.
בשמאל התמונה ניתן לראות את קצה המדרכה אשר הקיפה את אחד הגנים הציבוריים שהיו בכיכר לאמארטין.
היסטוריה.
היצירה צוירה בספטמבר 1888. ואן גוך שלח סקיצה של התמונה לאחיו, תיאו ואן גוך וכתב לו במכתב:
בעת שצייר את היצירה קרא ואן גוך לתמונה "הבית וסביבתו" (בצרפתית: La Maison et son entourage. לאחר מכן שינה את שם היצירה ל"הרחוב" (בצרפתית: La Rue).
יצירות נוספות המתארות את המבנה.
ואן גוך עצמו יצר העתק של היצירה בצבעי מים. היצירה היוותה השראה לפול סיניאק אשר יצר אף הוא בצבעי מים מספר יצירות המתארות אותו אתר.
מיקום היצירה.
לאחר מותו של ואן גוך נותרה היצירה בעזבונו. מאז שנת 1962 היצירה נמצאת בבעלות מכון וינסנט ואן גוך, ומושאלת דרך קבע למוזיאון ואן גוך שבאמסטרדם.
שדה חיטה עם עורבים
שדה חיטה עם עורבים (בצרפתית: Champ de blé aux corbeaux) הוא ציור שמן על בד מיולי 1890 מעשה ידי הצייר ההולנדי הפוסט אימפרסיוניסטי וינסנט ואן גוך. הציור הוא מהאחרונים שהשלים הצייר לפני התאבדותו. אחת מהיצירות המוכרות והמזוהות ביותר של האומן.
היצירה ונסיבות יצירתה.
ביצירה מוצג שדה חיטה תחת שמים מעוננים בהם מעופפים עורבים רבים. שלוש דרכים החוצות את השדה מופיעות בציור, כשהדרך במרכז נקטעת באופן לא מוסבר באמצעה. השדות צוירו באובר-סור-אוּאז, שם שהה האמן. במאי 1890, אחרי שנה בה היה מאושפז בגלל מחלת נפש, עזב ואן-גוך את בית החולים בסאן-רמי ועבר לטיפול בקליניקה של פול גאשה באובר-סור-אוּאז הסמוכה לפריז, כדי להיות קרוב לאחיו תיאו שנישא זמן קצר קודם לכן.
אופייה הקודר של היצירה, הדרך הנקטעת באמצעה והעורבים המעופפים על רקע השמים המעוננים עוררו פירושים המקשרים בין השמים המעוננים והעורבים המעופפים לדיכאונו ולמותו הקרב של ואן גוך. פירושים אלו אינם מעוגנים במציאות חייו של ואן גוך, שהעדיף תמיד ציור שמים מעוננים וסוערים, ושבמכתביו לתאו התייחס לעורבים תמיד כיישויות נבונות ומעוררות תקווה דווקא, והיה מודע היטב כי שימוש נבון בהם ייפה את יצירתו.
בסרט "התשוקה לחיים" ובסרט "וינסנט ותיאו" הוצגה היצירה כאחרונה אותה השלים ואן גוך, וכמעין 'מכתב התאבדות', אך חוקרי יצירתו של ואן גוך, כמו יאן הולסקר ורונלד פיקבאנס, מתארכים אותה ל-9 עד ל-10 ביולי, מועד שאחריו הספיק ואן גוך ליצור עוד כמה ציורים.
אחרי מותו של ואן גוך נותרה היצירה רכוש המשפחה והיום היא מוצגת במוזיאון ואן גוך שבאמסטרדם.
אזכורים תרבותיים.
היצירה הוחייתה בפרק החמישי בסרטו של אקירה קורוסאווה "חלומות", וגם בסרט המתחקה אחר חייו ומותו של ואן גוך. היצירה הוצגה בסרט "התשוקה לחיים" של וינסנט מינלי (1956) כביטוי היצירתי האחרון של ואן גוך, המתאבד בסרט מייד אחרי השלמת הציור. סמיכות אירועים דומה מוצגת גם בסרט "וינסנט ותיאו" משנת 1990.
יאנקי דודל דנדי
יאנקי דודל דנדי (באנגלית: Yankee Doodle Dandy) הוא סרט מוזיקלי-ביוגרפי משנת 1942 בהפקת האל ואליס וג'ק וורנר עבור האחים וורנר, המגולל את סיפור חייו של השחקן-זמר-רקדן-מחזאי-פזמונאי-מלחין-אמרגן ג'ורג' מ. קוהאן. את הסרט ביים מייקל קורטיז ומככבים בו ג'יימס קאגני בתפקיד הראשי (זכה עבורו בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר), ג'ואן לזלי וולטר יוסטון, שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן בתפקיד משני עבור תפקידו בסרט זה.
תוכני הסרט והפקתו.
הסרט נקרא על שם השיר "Yankee Doodle Dandy" שכתב קוהאן בשנת 1904 ללחן שיר העם "יאנקי דודל". השיר הפטריוטי, הכולל הצהרה בדבר האושר שבהיות אמריקאי ש"נולד בארבעה ביולי", הפך לסמלו של קוהאן. מלבד שיר זה כולל הסרט את להיטיו הגדולים של קוהאן: "Give My Regards to Broadway", "You're a Grand Old Flag" ו-"Over There".