הקלטת השיר נערכה באולפני אבי רוד ב-12 ו-21 באוקטובר 1965. האריסון סיפר בשנות ה-90 בסרט The Beatles Anthology על שנת 1965, שבה נחשף לנגינת הסיטאר. הוא החליט לקנות סיטאר, אך הוא נותר כמעט ללא שימוש עד שהאזין לאלבום של ראווי שנקר, שמשך אותו להתנסות יותר בנגינה בכלי. בהקלטת "עץ נורווגי", כשחברי הלהקה חיפשו אלמנט מוזיקלי נוסף, הוא החליט לשלב באופן בלתי מתוכנן את הסיטאר וחש שהשילוב היה מוצלח במיוחד. מאז הפך האריסון לחובב נלהב של התרבות ההודית ומדיטציה טרנסצנדנטלית, והרבה להשתמש בסיטאר באלבומי הביטלס.
בהקלטה שר לנון בשני ערוצים וניגן בגיטרה אקוסטית, מקרטני ניגן בגיטרה בס ושר קולות רקע, האריסון ניגן בסיטאר מוכפל לשני ערוצים ורינגו סטאר ניגן בתוף מרים, מאראקס ומצלתיים זעירות.
דוד קרמן
דוד קרמן (1911–1990) היה השומר העברי הראשון של בת ים. אנשי היישוב כינוהו דוד השומר.
קורות חיים.
קרמן נולד בפינסק שברוסיה הלבנה. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחיו. המשפחה התמקמה בתל אביב ברחוב שלום עליכם 48 והקימה שם מאפייה (מאפיית קרמן) בהיותו בן שבע עשרה עזב את הבית והלך לעבוד בפרדסים של רחובות. הוא השתלב בין הפועלים הערבים למד את שפתם ואת מנהגיהם. "סדרני ההסתדרות" ניסו לסלקו בכוח מהעבודה בגלל שלא היה מאורגן בהסתדרות. דוד לא נכנע להם ושמר על מקום העבודה. אומץ ליבו וכוחו הפיזי משך את תשומת לבו של בעל הפרדסים משה סמילנסקי שמינהו לשומר.
ב-1930 היה בין מקימי קבוצת "אגרוף", קבוצה מאנשי "בית"ר", שמטרתה הייתה בין היתר להגן על פועלים חברי התנועה הרוויזיוניסטית מפני הטרדות של "סדרני ההסתדרות", שניסו לסלקם בכוח ממקומות העבודה ואיימו על מעסיקיהם. כמו כן, הגנו על תהלוכות של "בית"ר" מפני התקפות של אנשי "פלוגות הפועל".
ב-1932 הצטרף לקבוצת שומרים ששמרה על קו צינור מים באזור השרון. ב-1933 התמנה לשומר בהרצליה ב' במקום השומר שנפצע. הוא התגורר אצל משפחת מאירסון הוריה של גולדה מאיר. ב-1934 התמנה לשומר בבת ים, אז "בית וגן", והיה השומר העברי הראשון של בת ים. לפני בואו הופקדה השמירה בידי שומר ערבי בשם אבו עזד.
באותה תקופה הייתה בת ים ישוב קטן ומבודד בחולות שבין יפו לכפר הערבי נבי רובין בדרום. היישוב סבל מגנבות ושוד, שיירות גמלים שבאו מעזה בדרכן ליפו עברו בין בתי היישוב וגנבו מכל הבא ליד. דוד מנע את מעבר השירות ביישוב, הרתיע את הגנבים ושיפר את מצב הביטחון בבת ים. שמו יצא בכל האזור, התושבים היהודים כינוהו "דוד השומר", ערביי יפו כינוהו "דאוד אל נטור", בשלב מסוים הצטרף אליו אחיו חיים קרמן.
בשנים 1947-1946 נעצר קרמן לעיתים תכופות על ידי הבריטים בגלל סיוע לארגון האצ"ל. במלחמת העצמאות השתתף בהגנה על בת ים.
לאחר קום המדינה התמנה לאחראי על הביטחון של בת ים. מיומנותו בתפישת גנבים הביאה לכך שישובים שונים פנו למועצת בת ים בבקשת סיוע כמו קיבוץ גליל ים שסבל ממכת גנבות ממטעי הבננות. דוד תפש את הגנבים ואת הסוחרים שהיו קשורים בגנבה. בתום מלחמת סיני ב-1956 נתבקש דוד על ידי השב"כ לתרום מניסיונו ללכידת ראשי ה"פדאיון" בעזה.
קרמן התגורר בבת ים עד ימיו האחרונים, ונפטר ב-1990.
"דאוד אל נטור", דוד השומר בערבית, היה הכינוי שאליהו נאוי (בעבר מזכיר אגודת השומרים) שאל לתוכנית הרדיו שהגיש.
ענת כוגן
ענת כוגן היא שחקנית ישראלית.
קורות חייה.
ענת כוגן נולדה בתל אביב, סבה היה השחקן נתן כוגן, סבתה היא דנה כוגן, מראשוני הטלוויזיה החינוכית ומפיקה בטלוויזיה ואמה, איילת כוגן היא מוזיקאית: מלחינה ומעבדת לתיאטרון קולנוע, וטלוויזיה.
בהיותה בת שלוש עברה ענת ללוס אנג'לס, שם התגוררה עד גיל 7 בערך ואז שבה לישראל, בה היא מתגוררת מאז. מכיתה ג', כשהייתה בת שמונה, החלה לשחק בהצגות בתיאטרון לילדים של עזריאל אשרוב: תמי ב"עמי ותמי", עליסה ב"עליסה בארץ הפלאות" ונילי ב"דני שובבני" ושרה באלבום הכפול "כוכב האהבה" של ארקדי דוכין (1998). היא הקליטה ושרה את שיר הפתיחה למחזמר "סינדרלה" (1999).
ביסודי למדה ענת כוגן בכיתת תיאטרון והיא בוגרת מגמת תיאטרון בתיכון א' לאמנויות תל אביב, אותו סיימה עם בגרות מלאה. היא שיחקה בסרט "הירח הוא כמו בלון", שכתבה וביימה טלי נתיב, שהוקרן בערוץ 2 ובסינמטק (2004). בתיכון שיחקה בתפקיד בת' בהפקת "אוליבר טוויסט" בבימויו של מנחם גולן. אחרי השחרור מהצבא נכנסה לתיאטרון "קמגולם" ושיחקה בהצגת "השף הרעב", המשלבת תיאטרון בובות, שהשתתפה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 2008.
בתקופת התיכון שרה בלהקה ודיבבה בסדרות הטלוויזיה "החברים של ברני", "101 דלמטיים" ו"צ'יפמנקס". בצבא שירתה ענת כוגן בתיאטרון צה"ל, במסגרתו השתתפה בשתי הפקות והופיעה איתו באצטדיון ומבלי בלונדון, עם משלחת מישראל לקהילות היהודיות.
כוגן בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב (2011). בתקופת לימודיה זכתה במלגת קרן תל אביב לפיתוח. בין ההצגות בהן שיחקה בסטודיו היו: "פונדק הרוחות", מאת נתן אלתרמן, שהייתה ההצגה האחרונה אותה ביים יובל זמיר, היא גילמה את דמותה של הפונדקית. היא שיחקה בתפקיד ורורה בהצגה "שומכלום", עיבוד לרומן "שד זוטר" מאת פיודור סולוגוב, בבימויו של מישה לוריה.
מאז 2011 משחקת כוגן בתפקיד אמא ברווזה, בהצגה "הברווזון המכוער", (שזכתה להצגת בחמישה פרסי הבמה לילדים ונוער לשנת 2012, בהן להצגת השנה) בבימויו של ישראל גוריון, בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער.
היא שרה במופעי מחווה למשה שמיר וברכט בתיאטרון הקאמרי. ב-2012 היא שרה במופעי מחווה לשלונסקי, נתן אלתרמן, זעירא ואורלנד, שמופיעים לפי הזמנה במקומות שונים: צוותא בתל אביב, בית אבי חי בירושלים, מרכז עינב תל אביב, סינמטק תל אביב ועוד.
בקיץ 2012 הצטלמה לסדרת הטלוויזיה של חיים בוזגלו "בית המשאלות", ששודרה בערוץ הראשון. הסדרה צולמה בתחנת רכבת הישנה בירושלים.
היא לומדת פיתוח קול אצל רחל הוכמן מאז צעירותה.
50 גוונים של אפור
אנואה השפלה
אנואה השפלה (שם מדעי: "Bubalus depressicornis") הוא מין של תאו, האנדמי לאינדונזיה וחי רק באי סולאווסי בשטח של 5,000 קמ"ר.
מאפיינים.
לאנואה השפלה פרווה בצבע חום בהיר-שחור, מספר נקודות לבנות על הלחיים, רצועה לבנה בתחתית הצוואר, הרגליים לבנות ולעיתים שחורות עם נקודות לבנות, זוג קרניים בצורת V ובאורך של 30 ס"מ לזכרים, ו-25 ס"מ לנקבות. אנואה השפלה גדול יותר מאנואה ההרים, גובהו בכתפיים 70–106 ס"מ, אורך ראשו וגופו 160–180 ס"מ, זנבו ארוך יותר ומגיע עד 40 ס"מ, משקלם של הזכרים עד 300 ק"ג, ושל הנקבות עד 150 ק"ג, הזכרים גבוהים וכהים יותר מהנקבות.
כפי ששמו מרמז הוא חי בעיקר ביערות גשם הנמצאים באזורים נמוכים, אנואות השפלה נמצאו גם באזורים גבוהים, ביצות, ובעבר אף באזור החוף.
אנואה השפלה הוא בעל חיים יחידאי הפעיל בשעות הבוקר, הצהריים והערב. כמו שאר התאואים הוא מבלה את זמנו בהתפלשות במים או בבוץ. בשאר היום הוא ינוח בצמחייה צפופה או במקומות מסתור אחרים. הזכרים טריטוריאליים ויסמנו את שטחם על ידי שתן או שפשוף הראש בעצים וצמחים אחרים. ההריון נמשך 275–315 ימים ובסופם נולד עגל אחד עם פרווה בהירה המתכהה בחלוף הזמן. העגל נגמל אחרי 6–9 חודשים ומגיע לבגרות בגיל שנתיים עד שלוש. תזונתם כוללת צמחי מים, שרכים, דשאים, ג'ינג'ר, דקלים, ופירות שנפלו מעצים, כמו כן, לעיתים קרובות הם מלקקים מלח. אנואות רועים לפעמים עם בבירוסות.
מצבו של אנואה השפלה הוא "סכנת הכחדה" בשל אובדן בית גידול הכולל בירוא יערות ויבוש ביצות, לצורך שטחי מרעה או חקלאות, וציד למכירת בשרו או למטרות שונות ברפואה הסינית, קיימים שמורות מוגנות אולם אין בהם אכיפה רצינית על הציד וייתכן כי בקרוב מצבם יהיה "נכחד בטבע". האוכלוסייה העולמית מוערכת בכ-5,000 פרטים. תוחלת חייו של אנואה השפלה כ-20 שנים.
בלדה לאביב הבוכה
בלדה לאביב הבוכה הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של בני תורתי.
אודות הסרט.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל קולנוע דרום 2012, אחר-כך הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים, בו זכה מארק אליהו לפרס על המוזיקה.
זהו השני בטרילוגית סרטיו של תורתי, נעדרי זמן ומקום. כל אחד מהם הוא מחווה למדיום שעיצב את הווי הפריפריה הישראלית. "הבלדה" היא מחווה למוזיקה המזרחית השורשית ולרדיו. כל הסרט נע סביב יצירה שנקראת "סימפוניית האביב הבוכה", אותה מנגנים בסיומו. את הבלדה מנגנים שמונה נגנים, כאשר כל אחד מהם מנגן על כלי קדום אחר: עוד, סנטור, טאר, נאי, זארב, דאריה (תופי מסגרת) וקמנצ'ה. טאווילה, גיבור הסרט, עורך מסע לחיפוש נגנים מעולים שינגנו איתו את הבלדה, הוא הולך מכפר לכפר, מבקר בבתי המרזח המקומיים, שם מנגנים ושותים ובכל כפר הוא אוסף נגן. בדרכו בתחנות השונות הוא נתקל בנבל (יחזקאל צ'קודה), שכל מה שמעניין אותו זה בצע כסף שמנסה לסכל את תוכניותיו.
הסרט הוא מחווה לסרטי הסמוראים. היחס לכלי הנגינה, לאדם שבנה אותו למורה, דומה בין הנגן במזרח לסמוראי. הסרט גם עורך מחווה למערבונים של סרג'ו לאונה, ג'ון פורד והווארד הוקס. תשעת הנגנים הם כמו תשעת המופלאים שמלווים את הסרט לאורכו, בתי המרזח ודמות הנבל, מושפעים גם הם מהמערבונים.
עלילת הסרט מתרחשת במבני אבן. לצורך כך תורתי צילם מבני אבן שונים באזורים שונים ברחבי ישראל: בין השאר בכנסייה בבית ג'מאל, ביפו, בבת שלמה ובבית גוברין.
חלק נכבד מהאנשים שמשחקים בסרט, הם חסרי ניסיון קודם במשחק (non-actors), והם בחלקם זמרים - אישתר, אדר גולד, דודו טסה, או נגנים - מארק אליהו, אמיר שהסר, גיל רון שמע.