פרנק דבנהאם
פרנק דבנהאם (באנגלית: Frank Debenham, 26 בדצמבר 1883 - 23 בנובמבר 1965) היה גאולוג בריטי, פרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטת קיימברידג' והמנהל הראשון של מכון סקוט לחקר הקוטב.
חייו.
דבנהאם נולד בבוסוול, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה, בנם השלישי של הכומר ג'ון וילמוט דבנהאם ואדית. הוא למד בבית הספר שניהל אביו לפני שנרשם לקינג'ס סקול בפאראמאטה, שם היה מצטיין השנה הן בלימודים והן בספורט. הוא סיים את אוניברסיטת סידני בתואר ראשון באנגלית ובפילוסופיה, אחר הצטרף לסגל בית הספר ארמידייל האנגליקני בניו סאות' ולס.
בשנת 1908 חזר לאוניברסיטה, ללמוד גאולוגיה אצל סר אדג'וורת' דייוויד. בשנת 1910 היה אחד מקבוצה של שלושה גאולוגים במשלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט לאנטארקטיקה (1913-1910). מינואר עד מרץ 1911 יצאו דבנהאם ועוד שלושה מחברי המשלחת,
גריפית' טיילור, צ'ארלס רייט, (פיזיקאי), ואדגר אוונס, לחקור ולמפות את ההרים המערביים של ארץ ויקטוריה (המסע המערבי), וביצעו מחקרים מדעיים ותצפיות גאולוגיות. הוא לא השתתף במסע הכושל אל הקוטב הדרומי מפאת פגיעת ברך שקרתה בשעת משחק כדורגל בשלג, ותחת זאת לקח חלק במסע המערבי השני יחד עם ריפית' טיילור, טריגווה גראן וויליאם פורד. בשובו מן המשלחת ב-1913 נכנס לאוניברסיטת קיימברידג' להעלות על הכתב את רשימותיו מן השטח.
בשנות מלחמת העולם הראשונה, שירת דבנהאם כלייטנאנט בבטליון ה-7, חיל הרגלים של אוקספורדשייר ובקינגנהאמשייר. במהלך שירותו בצרפת ובסלוניקי, נפצע דבנהאם קשה באוגוסט 1916. הוא נשא לאישה את דורותי לוסי למפרייר בינואר 1917 והועלה לדרגת אביר בשנת 1919. באותה שנה פנה לקיימברידג', שם התמנה לפרופסור עמית בקולג' גונוויל וקאיוס וכמרצה בקרטוגרפיה. ב-1920 ייסדו דבנהאם וריימונד פריסטלי, בכספים שהתקבלו מתרומות הציבור בתגובה לטרגדיה של משלחת טרה נובה, את מכון סקוט לחקר הקוטב באוניברסיטת קיימברידג', כמאגר למידע קוטבי וכמרכז להפצת ידע, תמיכה וניסיון למשלחות עתידיות. דבנהאם הגה את הרעיון של מרכז למידה כזה בשנת 1912, בעת שהותו באנטארקטיקה. הוא כיהן כמנהל המכון ללא תמורה משנת 1920 עד 1946. כמנהל המכון, פיתח דבנהאם, יחד עם פריסטלי ואחד ממדעני "אנדיורנס", ספינת המשלחת של שקלטון, ג'יימס וורדי, את קיימברידג' למרכז חקר הקטבים בבריטניה.
ב-1931 התמנה פריסטלי לפרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטת קיימברידג'. בתקופת מלחמת העולם השנייה אימן צוערים לשירות, הרצה לפני נווטים של חיל האוויר המלכותי ויצר טכניקות של דגמי תבליט להדרכת חיילי קומנדו. דבנהאם היה מחבר הספר "אסטרוגרפיקה: צעדים ראשונים בניווט לפי הכוכבים", ששתי המהדורות שלו ב-1942 היו חשובות בתכנון מפציץ התקיפה של חיל האוויר המלכותי נגד הרייך השלישי. פרנק דבנהאם היה סגן נשיא של החברה הגאוגרפית המלכותית (1953-1951) וקיבל ממנה את מדליית ויקטוריה בשנת 1948.
כתבים.
פרנק דבנהאם הרבה בכתיבה, וכתביו שיצאו לאור כוללים:
מוות.
פרנק דבנהאם מת בקיימברידג' בשנת 1965, בן 81. הוא הותיר אחריו אישה, בן וארבע בנות.
הנצחה.
קרחון דבנהאם בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה נקרא על שמו.
דיוגרדנס
אטבידברגס
Creep הוא שיר של להקת הרוק האלטרנטיבי הבריטית רדיוהד. הלהקה הוציאה אותו לאור כסינגל הבכורה שלה, בשנת 1992, ולאחר מכן כרצועה באלבומה הראשון Pablo Honey (1993). במהלך הופעתו הראשונה השיר לא זכה להצלחה רבה במצעדי הפזמונים (למעט בישראל, שבה שידר יואב קוטנר את השיר פעמים רבות עד שהפך ללהיט), אך עם שיחרורו מחדש ב-1993, הוא הפך ללהיט בינלאומי. הקהל בהופעות הראשונות של רדיוהד גילה לרב עניין פחות בשירי הלהקה האחרים, מה שהביא לשינוי ביחס של חברי הלהקה ל"Creep" ולהשמטתו לעיתים מרשימת הנגינה (ב-1998, בזמן סבב ההופעות של OK Computer השיר לא נוגן כלל). עד 2001 השיר לא נוגן בהופעות חיות, אך מאז חזר להופיע.
רקע והקלטה.
לדברי בסיסט רדיוהד, קולין גרינווד, תום יורק כתב את "Creep" במהלך לימודיו באוניברסיטת אקסטר בסוף שנות ה-80. גיטריסט הלהקה, ג'וני גרינווד, סיפר שההשראה לשיר שאובה מנערה שיורק חיזר אחריה, שהגיעה ללא הודעה מראש להופעה של הלהקה.
בשנת 1992, במהלך חזרה עם המפיקים שון סלייד ופול קולדרי, נינגה הלהקה בספונטניות את "Creep". יורק תיאר את השיר בפני המפיקים כ"שיר הסקוט ווקר שלנו"; סלייד וקולדרי הבינו לא נכון את ההערה וחשבו שהשיר הוא גרסת כיסוי. בעקבות ניסיונות לא מספקים להקלטת שירים אחרים, ועליית מפלס המתח בלהקה, רצו המפיקים להעלות את המורל, וביקשו מהלהקה לנגן שוב את "Creep". השיר הוקלט בטייק יחיד; לאחר ההופעה החלו כל יושבי החדר למחוא כפיים. חברי הלהקה הבטיחו לקולדרי כי "Creep" הוא שיר מקורי, והוא פנה מיד ל-EMI בבקשה לשקול את שילובו כסינגל הבא של רדיוהד. אף על פי שההקלטה הכילה אוברדאבים מינמליים והלהקה לא התעתדה להפיץ אותו, המפיקים התרשמו מהשיר. הדמיון לשיר The Air That I Breathe שהוקלט על ידי ההוליס ב-1973, הוליד תביעה על גנבה ספרותית, בעקבותיה קיבלו אלברט המונד ומייק הייזלווד קרדיט ככותבים-שותפים. "Creep" כולל מהלך אקורדים זהה לבית של "The Air That I Breathe" ומלודיה דומה בקטע אחרי הפזמון השני.
לחן ומילים.
המהלך ההרמוני G–B–C–Cm חוזר לכל אורך השיר, תוך החלפה בין נגינת ארפג'ו בבתים ובפזמון האחרון ובין נגינת פאוור קורדס עוצמתיים בשני הפזמונים הראשונים. בסול מז'ור ניתן להציג מהלך זה כ-"I–III♯–IV–iv". לפי גאי קפוזו, פרופסור לתאוריה מוזיקלית, האוסטינטו בשיר מייצג באופן מוזיקלי "את מילות השיר האובססיביות, המבטאות הלקאה-עצמית כועסת בעקבות התאהבות נכזבת". כך למשל "הצלילים הגבוהים באוסטינטו יוצרים שורה מוזיקלית כרומטית בולטת ש'מתגנבת' מעלה ומטה, בשילוב דרגות הסולם: formula_1– formula_1– formula_3– formula_3 … בזמן העלייה, המילים לוקחות כיוון אופטימי ... בירידה, הכותב שוקע מחדש ברחמים עצמיים ... הגיטריסט מתאים למסגרת זו באמצעות הפריטה."
כשהשיר עובר מבית לפזמון, ג'וני גרינווד משמיע רעש פריטה שלוש פעמים ("תווים מתים" שמנוגנים באמצעות שחרור יד שמאל ונגינה). גרינווד סיפר שעשה זאת במקור כי הוא לא אהב את השקט בשיר; הוא הסביר, "אז הרבצתי לגיטרה חזק— ממש חזק". אד או'בריאן אמר, "זה הצליל של ג'וני מנסה לדפוק את השיר. הוא לא ממש אהב אותו בפעם הראשונה שניגנו אותו, אז הוא ניסה להרוס אותו. וזה מה שעשה את השיר." בסיום השיר נשמע תפקיד פסנתר של ג'וני גרינווד; קולדרי שכח להוסיף את קטעי הפסנתר האחרים במהלך המיקס הסופי, עד סיום השיר, אך הלהקה אישרה את התוצר שהתקבל.
לפי יורק, "קריפ" מספר את סיפורו של אדם שתוי שמנסה להשיג את תשומת לבה של האישה אליה הוא נמשך, באמצעות מעקב אחריה. בסיום, הוא חסר את כח השכנוע העצמי הדרוש כדי לעמוד בפניה, ומרגיש כמוה בתת-המודע שלו. כשנשאל ב-1993 על השיר, הוא אמר "יש לי בעיה מהותית, עם להיות גבר בשנות התשעים... לכל אדם עם רגישות כלשהי כלפי המין השני יש בעיה. להציג את עצמך בדרך גברית, מבלי להיראות כאילו אתה בלהקת רוק כבד זה דבר שקשה מאוד לעשות... זה מתבטא במוזיקה שאנחנו כותבים, שהיא לא נשית, אבל היא לא ברוטאלית בגאוותניות שלה. זה אחד הדברים שאני תמיד מנסה: להציג פרסונה מינית, ולנסות נואשות לסתור אותה מצד שני." ג'וני גרינווד אמר על השיר שלמעשה הוא שיר שמח, שעוסק ב"להכיר במה שאתה".
בגרסה שנשלחה להשמעה ברדיו בארצות הברית הוחלפה השורה "So fucking special" ב-"So very special". הקבוצה הייתה מודאגת שהשקת גרסה מצונזרת תהיה "מכירה עצמית כלשהי", לדברי ג'וני גרינווד, אבל הם החליטו שהיא מתקבלת על הדעת הודות לכך שסוניק יות', להקה אותה הם העריצו, נהגה לעשות כן בעצמה. אף על פי כן, גרינווד ציין שהתקשורת הבריטית "לא התרשמה" מהמעשה. במהלך ההקלטות למילים המצונזרות, קולדרי שכנע את יורק לכתוב מחדש את מילות הבית הראשון, ואמר לסולן שלדעתו הוא מסוגל ליותר.
הפצה.
למרות שהיו הססנים בהתחלה, הצוות ב-EMI הפך בסופו של דבר לנלהב מאוד מהשיר, וחברת התקליטים החליטה להוציאו לאור כסינגל. בפעם הראשונה שהוא הושק, בספטמבר 1992, "Creep" זכה להצלחה מועטה בלבד בבריטניה. Radio 1, תחנה המוזיקה הפופולרית של ה-BBC, מצאה את השיר "מדכא מדי" ונמנעה מלנגנו. הוא הגיע למקום ה-78 במצעד הסינגלים הבריטי, ומכר רק כ-6,000 עותקים. הלהקה המשיכה לאחר מכן לסינגל השני, Anyone Can Play Guitar, וכן הוציאה שיר לא מתוך האלבום בשם "Pop Is Dead".
לקראת סוף 1992, יואב קוטנר החל לנגן את "Creep" ברדיו הישראלי בקביעות. את השיר הכיר לו נציג מקומי של EMI. במהרה הפך השיר ללהיט בישראל, ורדיוהד קבעו תאריכים להופעות בארץ בזריזות כדי לנצל את ההצלחה. "Creep" זכה להצלחה דומה לאחר מכן גם בניו זילנד, ספרד, ובארצות סקנדינביה. בערך באותו זמן, תחנת הרדיו KITS מסן פרנסיסקו הוסיפה את השיר לרשימת ההשמעה שלה; במהרה הצטרפו אליה תחנות רדיו נוספות לאורך החוף המערבי של אמריקה. הגרסה המצונזרת של השיר הפכה זמינה עבור תחנות הרדיו, ובמחציתה השנייה של 1993 השיר הפך לסיפור הצלחה גם בארצות הברית. כשהגיעו להופיע שם, רדיוהד הופתעו מרמת ההצלחה של השיר. בריאיון למלודי מייקר מ-1993, אמר יורק שעיתונאים רבים הבינו את השיר שלא כשורה, ושאלו אותו האם הוא "בדיחה".