הלו, הלו אבא הוא ספר ילדים ישראלי מאת האחיות חנה הורן (טקסט) וברכה פלדמן (איורים). הספר, המיועד לפעוטות בני 3–4, מציג שיחה טלפונית משעשעת בין ילד לאביו. הוא ראה אור לראשונה בשנת תשכ"ג 1963 בהוצאת "אצלנו" (הוצאה עצמית) ולאחר מכן בהוצאת יסוד.
שיתוף הפעולה בין האחיות הורן ופלדמן (לבית בוגוסלב) הוליד עשרה ספרי ילדים, שזהו הראשון והמפורסם בהם. הספר הוקדש לאימן, שרה בוגוסלב, שנפטרה ב-1961.
עלילה.
בספר מתוארת שיחת טלפון בין ילד לאביו. הילד מתקשר לאביו שנמצא בעבודה, ושואל אותו איזו מתנה הוא יביא לו כשיחזור. תשובתו הראשונה של האב היא "טרקטור עם כנפיים". הילד מתקן את האב בטענה שאין טרקטורים עם כנפיים, והאב כנראה התכוון לאווירון. האב מקבל את התיקון, אך ממשיך להתחכם ולהציע מתנות לא הגיוניות. המתנה משתנה לאורך הסיפור בהתאם לתגובות הילד. המתנה הראשונה היא טרקטור, היא הופכת לאווירון, מאווירון לסירה, מסירה לאוטו, מאוטו לרכבת, מרכבת לכלב, מכלב לתיש, מתיש לאיש, ומאיש לאבא. בשלב הזה, הבן מבין שהוא רוצה יותר מכל לקבל במתנה את אביו.
הכרה ומהדורות.
הוא זכה להצלחה רבה בקרב הילדים, הפך לקלאסיקה ולאורך השנים הודפס פעמים רבות במספר הוצאות ספרים.
בשנת 2018 זכה הספר למהדורה מחודשת המכילה איורים פרי עטה של תמר מושקוביץ.
ספרי המשך.
בשנת 2000 כתבה חנה הורן ספר חדש בעל אופי דומה ושמו "הלו, הלו אמא". הספר אויר על ידי ליאת בנימיני-אריאל. הפעם השיחה הטלפונית מתרחשת בין אם לבת, ונסובה סביב דרכי ההתניידות של האם בדרכה הביתה. הספר מלווה בציורים, וזכה גם הוא להצלחה רבה.
בשנת 2003 פרסמה הורן את הספר "הלו, הלו סבתא", שאויר אף הוא על ידי ליאת בנימיני-אריאל. בספר זה השיחה מתקיימת בין סבתא לנכד, והם משחקים ומתלוצצים.
קישורים חיצוניים.
גרסאות מומחזות:
גורם גידול פיברובלסטי-23
גורם גידול פיברובלסטי-23 או FGF23 הוא חלבון אנושי המקודד על ידי הגן FGF23. החלבון מופרש על ידי תאי עצם אוסטיאוציטים כתגובה לרמת ויטמין די גבוהה ופועל על הכליות להפחתת רמת הזרחן בדם על ידי הפרשתו בשתן. מוטציות שונות ב-FGF23 הגורמות לעיכוב בפירוק החלבון גורמות לאוסטיאומלציה תורשתית. במצבים נדירים FGF23 עשוי להיות מופרש על יד גידול סרטני ולהוביל לאוסטיאומלציה.
החלבון זוהה לראשונה בשנת 2000 אך כבר קודם לכן שוער כי קיים חלבון בעל פעילות זו.
היפופוספטמיה
ינינה אלטמן
ינינה אלטמן לבית השלס Hescheles (באנגלית: Janina Altman, 2 בינואר 1931 - 24 ביולי 2022) הייתה סופרת וכימאית ישראלית, ניצולת שואה.
ביוגרפיה.
אלטמן נולדה בלבוב שבאוקראינה בשם ינינה השלס. אביה, הנריק השלס, היה עיתונאי בלבוב ומוציא לאור של כתב העת הציוני בשפה הפולנית "chwila". אמה הייתה מזכירה בבית חולים ברחוב יוזף-דוורניצקי, ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה שימשה גם כאחות.
המשפחה התגוררה עם סבה וסבתה ברובע היהודי בלבוב, עיר שרבע מאוכלוסייתה באותה עת הייתה יהודית. כאשר פלשו הנאצים לפולין בספטמבר 1939, הצליח דודה של השלס, מריאן המר, אחיו של אביה, לברוח מוורשה לבריטניה. בשנת 1939, לפי תנאי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, סופחה לבוב לברית המועצות והפכה לחלק מאוקראינה הסובייטית.
יום לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות ביוני 1941, נכבשה העיר, אביה של השלס נרצח בפוגרום שביצעו התושבים האוקראינים. אולם דוד אחר, סטניסלב לם, ניצל. ינינה השלס ואמה שרדו את הפוגרום. לאחר מכן, סבה וסבתה, השלס וקרובי משפחה אחרים נכלאו על ידי הנאצים ונאלצו לעבוד במפעלי החימוש הגרמניים. אולם בעזרת הסופר מיכאל בורביץ' וארגון ההתנגדות הפולני ז'גוטה הצליחה להימלט ממחנה הריכוז ינובסקה באוקטובר 1943.
ינינה הוסתרה על ידי משפחות שונות בקרקוב ובבית יתומים בפורונין שבדרום פולין. שלושה שבועות לאחר בריחתה, בעידוד בורביץ', החלה ינינה השלס לכתוב זיכרונות המתארים את רדיפת היהודים בלבוב. בשנת 1946, זמן קצר לאחר סיום המלחמה, הם פורסמו בפולנית בשם "Oczyma dwunastoletniej dziewczyny" ("דרך עיניה של ילדה בת 12") על ידי ארגון יהודי פולין בקרקוב. בהמשך התפרסם תרגום לגרמנית, "Mit den Augen eines zwölfjährigen Mädchens", במזרח גרמניה (1958) ובמערב גרמניה (1963). מאז 2011 הוא פורסם בעשר שפות שונות.
בשנת 1950 עלתה השלס לארץ. היא קיבלה דוקטורט בכימיה מהטכניון. היא התחתנה עם הפיזיקאי קלמן אלטמן, ונולדו להם שני בנים. השלס המשיכה לעבוד בטכניון, במכון ויצמן למדע, ובאוניברסיטה הטכנית של מינכן, גרמניה. מחקרה פורסם בכמה כתבי עת מדעיים באנגלית ובגרמניה. מאז האינתיפאדה הראשונה (1987–1991) היא תמכה בארגון נשים בשחור.
נפטרה ב-24 ביולי 2022.
היפופוספטזיה
היפופוספטזיה היא מחלת עצם מטבולית נדירה כתוצאה ממוטציה בגן TNSALP המובילה לפגיעה במינרליזציה של העצמות. המאפיינים הקלינים והרנטגניים של המחלה עשוים להיות דומים לאוסטיאומלציה, אולם המאפיין הבלעדי של היפופוספטזיה הוא הרמה הנמוכה של פוספטזה בסיסית בדם וכן רמה מוגברת של ויטמין B6. המחלה קרויה גם תסמונת ראתבון על שם רופא ילדים קנדי (ג'ון קמפבל רתבון, 1915–1972) שתיאר אותה בשנת 1948. הבסיס הגנטי של המחלה תואר רק כ-40 שנה לאחר מכן. באוקטובר 2015, הטיפול באנזים החליפי אושר על ידי ה-FDA כטיפול ייעודי ראשון להיפופוספטזיה בילדים.
גרנד ראפידס דרייב
חגית גינזבורג
חגית גינזבורג (נולדה ב-30 במאי 1982) היא עורכת עיתונות, עיתונאית וסטנדאפיסטית ישראלית. גינזבורג מזוהה כסטנדאפיסטית העוסקת בחיי הרווקות המאוחרת, בהתמודדות עם דיכאון, חרדה ודימוי גוף ועוד. הקימה את ליין הסטנדאפיסטיות נשי ותהני וכן את מועדון הסטנדאפיסטיות של צוותא. ערכה מגזינים ועיתונים רבים ביניהם: פנאי פלוס, ידיעות אמריקה, מגזין את, מנטה ועוד. כיום עורכת וכתבת בעיתון הארץ.
ביוגרפיה.
גינזבורג נולדה וגדלה בבאר שבע לאב רואה חשבון ולאם מנהלת חשבונות שעלו לישראל מארגנטינה. למדה קולנוע במקיף א' בבאר שבע ובשנת 1996 התקבלה לצוות כתבי הנוער של העיתון "מעריב לנוער" ושימשה ככתבת נוער עד גיוסה לצבא.
שירתה כצפ"טית בחיל האוויר.
עורכת עיתונות.
לאחר שחרורה מהצבא החלה גינזבורג לשמש כעורכת במקומון "כל הנגב" (לימים "ידיעות הנגב") ולמדה במכינה למשחק בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לווינשטין. בשנת 2004 עברה להתגורר בתל אביב ושימשה כסגנית עורכת המגזין "סגנון", תחת ליסה פרץ. במקביל, החלה לכתוב למוסף התרבות של מעריב ולמוסף סופהשבוע. בשנת 2005 עברה להתגורר בניו יורק, שם שימשה כעורכת המוספים ידיעות מיאמי וידיעות לוס אנג'לס במסגרת "ידיעות אמריקה".
עם חזרתה לישראל, בשנת 2006, התקבלה לצוות הכותבים של תוכנית האירוח של שלישיית מה קשור.
בשנת 2007 הצטרפה למערכת "פנאי פלוס" ושימשה ככתבת ועורכת. במקביל, החלה לכתוב גם למגזינים נוספים מבית ידיעות אחרונות, כמו Go Style ובלייזר.
בשנת 2010 הצטרפה למערכת התוכנית ערב טוב עם גיא פינס ושימשה כעורכת דסק החוץ.
בשנת 2012 החלה לעבוד כעיתונאית ואשת תוכן עצמאית וכתבה בין היתר למוסף "סופהשבוע", בו כתבה גם טור אישי שבועי; וואלה!, מאקו, מגזין את ועוד.
משנת 2016 עד שנת 2020 שימשה כעורכת המשנה של מגזין מנטה וככותבת במגזין. במקביל שבה לכתוב גם למגזינים בלייזר וגו סטייל. במסגרת עבודתה, בשנת 2019 חשפה את תהליך שימור הפיריון שעברה.
בין השנים 2013–2018 לימדה כתיבה עיתונאית במסגרות שונות, בין היתר בבית הספר כותרת, גיבור תרבות ועבודי קריאייטיב.
החל משנת 2021 משמשת כעורכת וככתבת התיאטרון של מוסף גלריה בעיתון הארץ.
ברדיו.
בשנת 2015 החלה להגיש את הפינה "האישה הטובה" בתוכנית הרדיו הבוקר עם טל ואביעד. בשנת 2021 החלה להגיש בתוכנית גם את הפינה "אין מה לראות".
הופעות בטלוויזיה.
בשנת 2018 הנחתה את "פופאפ ג'מייקה" בערוץ החיים הטובים.
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית "שי בשידור" בהנחיית שי שטרן.
בשנת 2021 השתתפה בפרק הראשון לעונה של התכנית "שיטת אשכנזי", בקשת 12.
קריירה כסטנדאפיסטית.
ב-2015 החלה גינזבורג להופיע כסטנדאפיסטית. היא אחת מאמניות הבית של מועדון הקאמל קומדי קלאב.
נשי ותהני.
ביולי 2015 הקימה גינזבורג את ליין הסטנדאפיסטיות נשי ותהני, במועדון הסטנדאפ פקטורי בתל אביב. מטרת הליין הייתה לספק במה שוויונית לנשים, לאחר שהבחינה במיעוט נשי גורף על במות מועדוני הסטנדאפ. הליין זכה להצלחה רבה ובהמשך הציג באולמות שונים בארץ. בין היתר לקחו חלק בהופעות לאה לב, נגה ד'אנג'לי, יונה קפח, דורון רהב, נועם שוסטר-אליאסי, מרינה אקילוב ואחרות.
החל משנת 2018 מלמדת סטנדאפ במסגרת סדנאות המשחק של טלי שרון, באמצעות שיטה ייחודית שפיתחה לשימוש בהומור לעיבוד טראומות וקשיים.
מועדון הסטנדאפיסטיות של צוותא.
ביולי 2021 הקימה גינזבורג את מועדון הסטנדאפיסטיות של צוותא, מועדון הסטנדאפ הראשון בישראל המנוהל על ידי נשים ומיועד עבור נשים, מתוך רצון להמשיך ולאזן את חוסר השוויון בין המינים בתעשיית הסטנדאפ. המועדון מתקיים במתכונת דו חודשית באולם צוותא 2 ומארח גם סטנדאפיסטיות וסטנדאפיסטים מוכרים כמו אורנה בנאי, יונתן ברק, גורי אלפי, מיכאל הנגבי ואחרים.
חיים אישיים.
גינזבורג היא רווקה בהורות משותפת, מתגוררת ברמת גן.
פרוקסיד
אביר הוורד
אביר הוורד (בגרמנית: Der Rosenkavalier) היא אופרה קומית בשלוש מערכות מאת ריכרד שטראוס ללברית מקורי מאת הוגו פון הופמנסתאל. הצגת הבכורה שלה נערכה בזמפר-אופרה שבדרזדן, גרמניה, ב-26 בינואר 1911 תחת ניהולו של מקס רייהרדט ובניצוחו של ארנסט פון שוך.
תקופת אביר הוורד.