עלילת הדם המפורסמת הראשונה באירופה הייתה עלילת הדם בנוריץ' שבמזרח אנגליה. העלילה הופצה והתפרסמה על ידי נזיר בשם תומאס בשנת 1149 ומתעדת אירוע שהתרחש חמש שנים קודם לכן, בשנת 1144. תומאס סיפר כי גופתו של ילד קטן (בן 12), ויליאם שמו, התגלתה ביער. הגופה לא הרקיבה ו"נתגלו עליה סימני מות קדושים". תומאס אסף כמה עדויות לכך שיד היהודים הייתה במעל: משרתת בבֵית אחד מנכבדי היהודים סיפרה שראתה שם ילד עקוד. נוצרי אחר סיפר כי פגש ביהודים המובילים את הגופה ליער. בנוסף, נודע לו מתיאובלד מקיימברידג', יהודי שהמיר דתו, כי מדי שנה מתכנסים היהודים לקבוע באיזו מעיירות היהודים יוטל להביא קורבן נוצרי עבור פסח של אותה שנה. לדברי אותו מקור, בשנת 1144 בכינוס יהודים בעיר נרבון בצרפת, נפל הגורל על נוריץ'. לא בטוח שתרומתו של תיאבולד לעלילה אכן השפיעה על התוצאה וישנם היסטוריונים הסוברים שכלל לא היה יהודי שהתנצר בשם תיאבולד מקיימברידג'. על יהודי זה אמר אחד ההיסטוריונים כי עדותו הייתה "היסוד למיתוס של עלילות הדם". אף שהממסד השלטוני לא שיתף פעולה עם האשמותיו של תומאס, דבריו פתחו פתח למאות עלילות דם בדורות שיבואו אחר כך.
עלילת הדם בבלואה.
עלילת הדם בעיר בלואה (Blois) שבצרפת בשנת 1171, הייתה מיוחדת בכמה מובנים. זו הייתה עלילה שהופצה אף ללא שהתגלתה גופה וללא שנטען שילד נעדר. נראה שחבילת עור מעובד שנפלה מידו של יהודי בעת שנקרה בדרכו של משרת נוצרי היא שהציתה את ההאשמה. המשרת חשד שהחבילה מכילה גופת ילד ודיווח על כך לאדונו. האדון, שהסתכסך עם גבירה יהודיה כלשהי, ניצל את ההזדמנות. בניגוד למקרים אחרים, השלטונות בבלואה שיתפו פעולה עם המאשימים ומיהרו להרשיע בדין את כל יהודי העיר. המחיר בנפש היה גבוה: 31 מיהודי הקהילה נכלאו בתוך בית ונשרפו חיים. העלילה הותירה חותם עמוק על יהודי אותה תקופה. נקבע לזכרה צום בכ' בסיוון, קביעה שיוחסה לרבנו תם, מגדולי חכמי ישראל באותה תקופה. נאמר על הצום: "גדול יהיה צום זה מצום גדליהו בן אחיקם". רבנו אפרים בן יעקב מבון כותב ב"ספר הזכירה" שלו, שקהילת בלואה, אנשים נשים וטף, עלתה על המוקד עם שירת עלינו לשבח בפיה, והוא מתאר את המנגינה שאותה שרו, "כי תחילה היה הקול נמוך ולבסוף הרימו קולם בקול גדול ויענו יחד 'עלינו לשבח' ותבער האש".
עלילת הדם בפולדה.
בשנת 1235 נרצחו בביתם חמשת ילדיו של טוחן נוצרי בעיר פולדה שבגרמניה. במהרה התפשטה הטענה כי יד היהודים בדבר ו־34 יהודים הומתו בחניקה על ידי הצלבנים. הקיסר פרידריך השני, ששהה במקום, מיהר להתערב. הוא כינס ועדת מלומדים יהודים מומרים, וביקש מהם חוות דעת. הללו השיבו לו באופן חד משמעי, כי אין כל שימוש בדם נוצרי בפולחן היהודים. פרידריך קיבל את דבריהם, והוציא מנשר שלפיו עלילות הדם הן שקר, והאחראים להן ייענשו בחומרה. ב-1247 יצא גם האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי בתקיפות נגד עלילות הדם. הוא שלח איגרת לארכיבישופים ולבישופים שתוכנה היה:
האיגרת צוטטה שוב ושוב בידי אפיפיורים ממשיכי דרכו.
עלילת הדם בלינקולן.
בשנת 1255 נעלם ילד בן עניים בשם יוּ בעיר לינקולן שבאנגליה. גופתו התגלתה בבאר, ובמהרה הוחשבה למחוללת ניסים לרוב. סופר אפילו שביכולתה להשיב מאור עיניים לעיוור. היהודים היו החשודים המיידיים ברצח הילד ואחד מהם אף הודה בעינויים. ההודאה לא הצילה את המתוודה, והוא נקשר לזנבו של סוס דוהר ואחר כך הועלה לגרדום. 91 יהודים נידונו למאסר ו-18 מתוכם הוצאו להורג, לאחר שדרשו להישפט בפני חבר מושבעים מעורב של יהודים ונוצרים. הילד הוכרז כקדוש. לעלילת לינקולן יש הד בסיפורה של אם המנזר, בתוך היצירה הימי-ביניימית המפורסמת, סיפורי קנטרברי, אף שזו חוברה למעלה ממאה שנים אחר כך.
עלילת הדם בטרואס.
בשנת 1288 שפט בית-דין האינקוויזיציה בעיר טרואס שבספרד 13 יהודים בעוון רצח ילד נוצרי לשם שימוש בדמו לצורכי פולחן.
הוטל עליהם עונש מוות בשרפה.
עלילת סימון מטרנטו.
גופת הפעוט סימון בן השנתיים וחצי נמצאה ב־1475 במרתף ביתם של יהודים בעיר טרנטו שבאיטליה. היהודים הבינו את הצפוי להם והיו אובדי עצות, אך לא היו להם מנוס מלדווח לשלטונות על הגופה. במהרה נמצאו נוצרים שהעידו כי שמעו קול ילד בוכה מביתו של היהודי. בני הבית הודו, בייסורי העינויים, וגם סיפקו תיאור מפורט של הרצח כביכול לחוקריהם. את ראשם של אלו שהסכימו להיטבל ערפו, והאחרים נידונו למוות בשרפה, אחרי שבשרם ייקרע מעליהם במלקחיים מלובנים. בסך הכול הוצאו להורג בעינויים 13 יהודים, ואילו שאר יהודי טרנטו גורשו מן העיר. השתדלות יהודי רומא הובילה למינוי חוקר מיוחד לפרשה מטעם האפיפיור. אף שאדם זה לא היה ידיד גדול ליהודים, הוא גילה יושר, פסל את ההודאות שנתקבלו בעינויים ואת הליך המשפט הלא הוגן, וספקנותו כמעט שסיכנה את חייו. בעקבות חקירתו הקים האפיפיור ועדה לבירור העובדות. זו אשררה מצד אחד את איסורו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי על עלילת הדם, אך מאידך קבעה שההליכים המשפטיים בטרנטו היו תקינים ואין סיבה להתערב בהם. מאות נסים תועדו בספרי זיכרון לסימון, בשנים שאחרי הפרשה, ואלו הביאו את האפיפיור סיקסטוס החמישי להכיר בו כקדוש ב־1588. רק ב־1965 נאות האפיפיור פאולוס השישי לבטל הכרה זו. היום חקוקה בכנסייה בטרנטו כתובת האומרת כי "במקום זה כתבה אי הסובלנות דף שחור בתולדות האדם".
על גישה זו של האפיפיור חלק ההיסטוריון הישראלי פרופסור אריאל טואף, אשר טען בספרו "פסח של דם" כי אכן הרצח היה מעשי ידי קבוצה יהודית קיצונית אשר פעלה בניגוד להלכה היהודית. לדבריו עיון בעדויות העלה שהן אמינות כמו גם קיומו של סוחר אמיתי מוונציה אשר סחר בדם ובסוכר ושמו הועלה במשפט. ספרו של טואף ספג ביקורת נוקבת ונטען נגדו שהוא פרסם את ספרו בהוצאה לא-מדעית וללא ביקורת עמיתים כמקובל בפרסומים מדעיים. אחת הטענות המרכזיות נגדו מתמקדת במתודולוגיה שלו שעיקרה פירוש מאולץ למקורות ידועים שנבחנו בעבר. עוד נטען נגדו שכיום אין שום אפשרות לבחון מחדש את אמינות העדויות שנגבו בעינויים ומלבד זאת, אם עדויות כאלה נחשבות לאמינות, אזי יש לקבל גם את הודאותיהן של אלפי נשים אירופאיות שהודו בקיום יחסי מין עם השטן.
עלילת עקירת הלב בלה גווארדיה.
ב־1491, ערב גירוש ספרד, הואשמו יהודים מלה גוארדיה ברצח פולחני אכזרי של ילד, שכלל את עקירת לבו מגופו.
שני יהודים ושני אנוסים הועלו על המוקד, אף שלא דווח על אף ילד נעדר ושום גופה לא נמצאה. הילד אולי לא היה ולא נברא, אך סיפורים שנפוצו תיארו כיצד בשעה שנעקד בידי היהודים רעדה האדמה וחשכה השמש. העדר הגופה תורץ בעלייתו של הילד הישר השמיימה.
הילד הוכרז קדוש.
ההיסטוריונים חלוקים בשאלה האם העלילה הייתה אירוע חריג, או חלק ממסע שיטתי שנועד להכשיר את הקרקע לגירוש המתקרב. סיפורו של הילד מלה גווארדיה הומחז והושר בספרות הספרדית במשך מאות שנים אחר כך.
עלילות נוספות.
עלילות נוספות שגבו חיי יהודים: ב-1147 בווירצבורג שבגרמניה, 22 נידונו למוות. ב-1179 בבּוֹפּארד שבגרמניה, 13 נרצחו. ב-1192 בברסן שבצרפת, 20 הועלו על המוקד. ב-1199 בארפורט שבגרמניה, שלושה הועלו על המוקד (שתיים מהם נשים) ושלושה נידונו לתלייה. ב-1220 בווייסנבורג שהגרמניה, שלושה הומתו בעינויים. ב-1225 במינכן, 140 הועלו על המוקד. ב-1235 בוולפסהיים שבגרמניה, 18 נרצחו על ידי ההמון. ב-1267 בפפורצהיים, 12 חשודים ברצח התאבדו. ב-1283 במגנצה, 10 נהרגו על ידי ההמון. ב-1285 במינכן, 90 נשרפו חיים בבית הכנסת. ב-1286 באוברווסל שהגרמניה, 40 נידונו למוות. ב-1288 בברן, יהודים עונו וגורשו מהעיר. ב-1292 בקרמס, שניים הומתו בעינויים.
ב-1303 בווייסנזה, 120 הוצאו להורג. ב-1305 בפראג, רבים נרצחו על ידי ההמון. ב-1317 בשינון, שניים נידונו לתלייה. ב-1321 באנסי, היהודים גורשו מהעיר. ב-1331 באיברלינגן שהגרמניה, 300 נשרפו חיים בתוך בניין. ב-1380 בהאנגבאך שבגרמניה, החשודים ברצח הועלו על המוקד. ב-1401 בדיזנהופן שבגרמניה, 57 הועלו על המוקד. ב-1420 בווינה החשודים ברצח שלושה ילדים הועלו על המוקד. ב-1428 (או 1430) בראוונסבורג שבגרמניה, החשודים ברצח הודו לאחר עינויים והועלו על המוקד. ב-1442/3 בלינץ, חמישה נידונו למוות. ב-1468 בספּוּלוודה שבספרד, החשודים ברצח עונו והועלו על המוקד. ב-1470 באנדינגן, שניים הועלו על המוקד והיהודים גורשו. ב-1474 ברגנסבורג, 17 הורשעו ברצח. ב-1480 בפורטובופולה שבאיטליה, שלושה הועלו על המוקד. ב-1486 ברטיסבון שבגרמניה, חמישה הועלו על המוקד באשמת רצח שישה ילדים. ב-1494 בטירנאו שבסלובקיה, 14 הועלו על המוקד.
עלילות דם בולטות בעת החדשה.
עלילות דם בעת החדשה המוקדמת.
עלילות דם ב, שגבו חיי יהודים: ב-1505 בבודווייס, גרמניה, 13 החשודים היהודים ברצח התאבדו בטביעה. ב-1510 בברלין, 41 הודו לאחר עינויים והורשעו ברצח. ב-1529 בפסינג, הונגריה, 30 הועלו על המוקד ולאחר מכן נמצא הילד חי. ב-1545 באמסיה, נידונו החשודים למוות. ב-1623 ברגוסה, שני יהודים נידונו למוות. ב-1670 במץ, החשוד רפאל לוי הועלה על המוקד. ב-1691 בווילנה, ארבעה נידונו למוות. ב-1694 בפראג, שניים נידונו למוות באשמת רצח ילד יהודי שרצה להמיר את דתו לנצרות.
גל עלילות הדם בפולין וברוסיה.
עלילת הדם חדרה גם לפולין.
ב-1547 בראווה, שני יהודים הועלו על המוקד והיתר גורשו. ב-1595 בגוסטין, שניים הומתו בחניקה. ב-1598 בווזניק-לוק, שלושה נידונו למוות. ב-1657 ברוזינה, פולין, שני ראשי הקהילה נידונו למוות.