לפני מלחמת הבלקן הראשונה הורכבה הארמייה כדלהלן:
מערך הכוחות, 1914.
מפקדים באותה תקופה: חסן איזט פאשה (אוקטובר-דצמבר 1914) ואנוור פאשה שמינה את עצמו מפקד, אחרי מחלוקת עם איזט פאשה בנוגע להמשך המתקפות (דצמבר 1914-ינואר 1915).
לפני קרב סריקמיש, כללה הארמייה השלישית 118,660 חיילים עם 73 מכונות ירייה ו-218 תותחים
ביחידות הבאות:
לפי מקורות אחרים עמדו לרשות הארמייה לערך 190,000 בני אדם - מתוכם 83,000 לוחמים סדירים, בנוסף חיילי מילואים, צוותי המבצר ארזורום, יחידות תובלה, גדודי אספקה,
ושוטרים צבאיים. היו ברשות בארמייה גם כ-60,000 בעלי חיים.
יחידות הארמייה השלישית נפרסו על שטח שרוחבו היה כ-1250-1500 קילומטר ושתשתיות התחבורה בו היו בעיותיות.
בעקבות קרב סריקמיש הצטמצמה הארמייה ל-20,000 חיילים עם אובדן כל התותחים והציוד הכבד.
מערך הכוחות, 1915.
המפקד חפיז חאקי פאשה (12 בינואר - פברואר 1915) מת מטיפוס בארזורום ב-1915. במקומו התמנה מהמוט קמיל פאשה (פברואר 1916-פברואר 1915)
בשנת 1915 בהדרגה הוחזר כוחה של הארמייה השלישית. ביולי אותה שנה היה חזק דיו כדי לנצח את הרוסים במלזגירט. מאוחר יותר באותה שנה האבדות הכבדות של העות'מאנים בגליפולי גרמו להעברת כוחות רבים מתוך הארמייה השלישית, כך שבסתיו 1915 היא מנתה 60,000 חיילים.
מערך הכוחות, 1916.
המפקד היה מהמט והיפ פאשה (פברואר 1916-יוני 1918).
כשהתחילו הרוסים את מתקפת הפתע שלהם בינואר 1916, ששיאה היה בקרב קפריקיי, מנתה הארמייה השלישית 65,000 חיילים ו-100 תותחים. היא איבדה כמעט 15,000 חיילים שנהרגו, נפצעו או קפאו מקור, ועוד 5,000 שנפלו בשבי הרוסי. בנוסף מעריכים כי ערקו כ-5,000 חיילים טורקים. אבדו כ-20-30 תותחים. הנפגע ביותר היה הגיס 11, שאיבד כ-70% מכוחותיו. הארמייה נסוגה אל בסיסה בעיר המבוצרת ארזורום.
הארמייה השלישית ציפתה לתגבורות מהארמיות הראשונה והשנייה אחרי ניצחונן בגליפולי, אבל משום האיכות הגרועה של מסילת הברזל העות'מאנית לקח זמן עד להגעתן. מספר חייליה הגיע אז כ-50,000. היא נזקקה ליותר תותחים ומקלעים כדי להגן בצורה יעילה על ארזורום. בשובו מחופשה, לקח מהמוט קמיל את הפיקוד מידי אבדילקרים.
הרוסים הסתערו על העיר, פרצו לתוכה ואילצו את מהמוט קאמיל לנטוש אותה ולסגת מערבה. הארמייה הצטמצמה אז ל-25,000 לוחמים ול-30 או 40 תותחים. מורל החיילים היה בשפל. מהמוט קאמיל הוחלף על ידי והיפ פאשה. הארמייה המשיכה בנסיגתה ואיבדה גם את טרבזון שעל חוף הים השחור. מתקפת נגד שנועדה לכבוש מחדש את העיר נכשלה.
ביולי 1916 יזמו הרוסים שורה חדשה של התקפות על הארמייה השלישית שעלו כ-30% מכוחה ומוטטו לגמרי את מה שנשאר מרוח הקרב של חייליה. הארמייה לא יכלה עוד לשחק תפקיד כלשהו במתקפות העות'מאניות שתוכננו באותו סתיו.
מערך הכוחות, 1917.
בין פברואר 1916 ליוני 1918 מפקד הארמייה היה מהמט והיפ פאשה.
בחורף 1916-1917 עברה הארמייה ארגון מחדש כדלקמן:
בשלהי חורף 1917 עצרה המהפכה הרוסית את פעולות הצבא הרוסי בחזית הקווקזית ובסופו של דבר גרמה להתפוררותו. בנסיבות אלה במהלך השנים 1917 ו-1918 הצליחה הארמייה השלישית העות'מאנית להתקדם ולכבוש מחדש את כל השטח שהפסידה ואף להגיע לקארס, שנכבשה על ידי הרוסים בשנת 1877.
מחמוד סירקי
אנטוניו טורס
אנה אטקינס
אנה אטקינס (; ) הייתה צלמת בריטית וחוקרת בוטניקה פורצת דרך.
אטקינס נחשבת כראשונה שפרסמה ספר מלווה בצילומים - בשנת 1843 פרסמה את ספרה "אצות בריטניה – רישום באמצעות ציאנוטייפ (Cyanotype)".
ביוגרפיה.
אטקינס נולדה בטונברידג' (Tonbridge), קנט שבאנגליה. אמה נפטרה זמן קצר לאחר לידתה והיא גודלה על ידי אביה, ג'ון ג'ורג' צ'ילדרן, שהיה כימאי, מינרליסט וזואולוג. בזכות זאת זכתה להשכלה מדעית לה זכו נשים מעטות בלבד באותה עת. בביתם הייתה מעבדה גדולה ומצוידת היטב. אטקינס ליוותה את אביה במחקריו, וציורי הצדפות שלה פורסמו בספרו, שהיה תרגום ספרו של לאמארק על מיני צדפות.
בשנת 1825 נישאה לג'ון פלי אטקינס. לזוג לא היו ילדים.
אטקינס נפטרה בהלסטד בשנת 1871, בגיל 72.
אצות בריטניה – רישום באמצעות ציאנוטייפ.
הזוג אטקינס היה חבר של ויליאם הנרי פוקס טלבוט ואטקינס למדה ממנו את השימוש בשיטת "רישום קלוטייפ (פוטוגני)", והחל מ-1841 החלה לצלם בעצמה.
סר ג'ון הרשל, פיתח את תהליך הציאנוטייפ ב-1842, ואטקינס השתמשה בתהליך לצילום אצות מיובשות. אטקינס פרסמה בעצמה את תצלומיה באוקטובר 1843, בספרה: "Photographs of British Algae: Cyanotype Impressions", שנחשב כספר הראשון המלווה בתצלומים (8 חודשים לפני ספרו של טלבוט, "עפרון הטבע"). עד 1853 פרסמה אטקינס שני כרכים נוספים של ספרה. רק 17 עותקים של הספר יצאו לאור, כאשר רבים מהעותקים אינם שלמים. כיום, עותקים של הספר קיימים, בין השאר, בספרייה הבריטית, במוזיאון קלוינגרוב בסקוטלנד, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, בספריית העיר ניו יורק, באגודה הלינאית של לונדון ובחברה המלכותית של לונדון לשיפור הידע במדעי הטבע.
עבודות מאוחרות.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 אטקינס שיתפה פעולה עם חברה קרובה שלה, אן דיקסון (1799–1864), ביצירת לפחות שלוש אסופות פוטוגרמות של ציאנוטייפ:
בנוסף, פרסמה אטקינס ספרים ללא פוטוגרמות.
גבריאל פיגה
גבריאל פיגה (בצרפתית: Gabriel Piguet; 1887, מקון - 1952, קלרמון-פראן), היה חסיד אומות העולם מצרפת.
ביוגרפיה.
פיגה היה חייל צרפתי במלחמת העולם הראשונה. במלחמה נפצע קשה וקיבל את צלב המלחמה. משנת 1933 היה פיגה הבישוף הקתולי של קלרמון-פראן.
עם כיבוש צרפת בידי הגרמנים תמך פיגה בתחילה במרשל פטן אך עם פלישת גרמניה לדרום צרפת בסוף 1942 היה עד לרדיפת היהודים והדבר הביאו לתמוך בהצלת יהודים במוסדות קתוליים בתחום הדיוקסיה שלו. בין סוף 1942 למעצרו באביב 1944 קלט פיגה ילדים יהודים בבית הספר בקלרמון-פראן שבו עבד בהוראה, ילדים שנותרו לבדם לאחר מעצר הוריהם. כך יכלו ילדים אלה להיות מוסתרים מפני הנאצים. פיגה הבטיח להוריהם של הילדים שהוסתרו בבית הספר שלו, שלא יפעל להמרת דתם. כמו כן היה פיגה מעורב בהתנגדות המחתרתית הקתולית לכיבוש הנאצי בצרפת.
ב-28 במאי 1944 עצרה המשטרה הגרמנית את פיגה בקתדרלה שבה פעל, בעוון מתן סיוע לכומר שהיה מבוקש על ידי הגסטפו. פיגה נכלא בקלרמון-פראן ומשם גורש לדכאו בספטמבר. בדכאו, הסמיך פיגה בחשאי לכמורה את קרל לייסנר שנפטר לאחר שחרור המחנה משחפת ולימים הוכר כקדוש על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
פיגה שרד במעצרו למרות שאיבד 35 קילוגרמים ממשקלו, ובשנת 1945 שב לצרפת.
ב-2000 הכיר יד ושם בגבריאל פיגה בתור חסיד אומות העולם.
המלכה קנדקה ממרואה
המלכה קנדקה (או בפרסית: قیدافه; QAYDĀFA) הוא שמה של מלכה אפריקאית אגדית המוזכרת בסיפורי מסעותיו של אלכסנדר מוקדון. מקור השם נגזר מהשפה המרואיטית: "מלכה" או "מלכה-אם". המלכה קנדקה שלטה בממלכת כוש, עם בירתה מרואה, הממוקמת בחבל ארץ אפריקאי עשיר ומצליח שהתפרסם ברחבי העולם כולו. האגדה מספרת כי ניצחה את אלכסנדר הגדול כשניסה לכבוש שטחים מדרום למצרים, אם כי העדויות מעידות כי אלכסנדר מעולם לא ניסה לפלוש לתחומי ממלכתה. אזכורים למלכה זו נמצאים בכתבים מוקדמים של בקאנטאקס הנובים.
לפי הסיפור כשניסה אלכסנדר לכבוש את צבאותיה ב-332 לפני הספירה, פגש בה האחרון לראשונה כשהיא רכובה על פיל מלחמה ומאחוריה צבאותיה האסטרטגים. אגדה אחרת מספרת כי קנדקה לא אפשרה לאלכסנדר להיכנס לממלכתה והזהירה אותו שלא יבוז לה או לממלכתה על היותם שחורים, משום ש
באגדות אלכסנדר.
רקע.
לאחר שכבש אלכסנדר את פרין, מחליט אלכסנדר לכבוש גם את ממלכתה של קנדקה, יועציו ממליצים לו להימנע מכך שכן קנדקה מחזיקה בצבא חזק והוא עלול להפסיד. אז לפי "רומן אלכסנדר" היווני שולח אלכסנדר לקנדקה מכתב בבקשה להיפגש עמה לשם העלאת קורבן משותף לאל עמון שבגבול ממלכתה. כמו כן מבקש אלכסנדר מקנדקה שתשלח לו מיסים, לפי מה שנראה לה לנכון, בהתאם לכך שהייתה השליטה הקודמת על מצרים שנכבשה לא מכבר על ידו. קנדקה מסרבת להיפגש עם אלכסנדר בטענה כי האל עמון הורה לה בעבר על כיבוש מצרים, אך כעת הוא מורה לה שלא לצאת למלחמה. וכן מציינת כי האל עמון הורה לה שלא להכניס לממלכתה איש שכן אם מישהו יגיע לממלכתה כזר, יתייחסו אליו כאל אויב. עם זאת שולחת קנדקה לאלכסנדר מתנות רבות בדמות מיסים, לשם מניעת מלחמה. לפי השאהנאמה לאחר ששולח אלכסנדר את המכתב בבקשה למיסים בטיעון כי אין לקנדקה את הכח לסרב לבקשה שכן אחרת יצא אלכסנדר למלחמה נגדה, קנדקה מסרבת ומבקשת מאלכסנדר לא להשוות בינה לבין המלכים הגדולים אותם כבש, שכן אין היא נרתעת מאיומים בנוסף לכך שהיא מחזיקה בצבא גדול, נתינים נאמנים, קצינים ושרים רבים ובנוסף גם באוצרות רבים. אז אלכסנדר מעלה תוכנית להתחזות לשליח ובכך להיכנס ולראות את ממלכתה של קנדקה.
באותו זמן, אשתו של קנדלוס (בפרסית: קידרוש), בנה של קנדקה, נחטפה על ידי מלך באבריקס (בפרסית: שהגיר) לאחר שהאחרון תקף את משלחת קנדלוס. קנדלוס הצליח לברוח מהמתקפה אך בדרכו חזרה (במטרה לאסוף צבא לשם החזרת אשתו) נתפס בידי מחנה אלכסנדר, שם הובל לתשאול אצל פתולמי. לאחר שעדכן פתולמי את אלכסנדר בסיפור, האחרון החליט בלבו להתחזות לשליח. אלכסנדר מעביר את כתרו לפתולמי, מתחזה לאנטיגונוס כשליח, מעמיד הצגה בה הוא יוצא נגד אלכסנדר (פתולמי המחופש לו) ומציל את קנדלוס ממוות. אז יוצא אלכסנדר לסייע בחילוץ אשת קנדלוס ומצליח. קנדלוס בתמורה מבקש לגמול לאלכסנדר בכך שיגיע לביקור בממלכת אמו והאחרונה תגמול לו במתנות רבות.
תיאור קנדקה.