המתקפה הבריטית הראשונה על האיים עצמם אירעה ב-1 במאי: מפציץ אוורו וולקן בודד שהמריא מהאי אסנשן הפציץ את מסלול ההמראה בסטנלי. הייתה זו גיחת ההפצצה הארוכה ביותר בהיסטוריה הצבאית (עד למלחמת המפרץ); אורכה הכולל של הטיסה, מהמראה לנחיתה, היה 15,000 ק"מ, ומשך הטיסה היה 16 שעות. במהלכה נדרשו מספר רב של תדלוקים אוויריים, כולל מספר תדלוקים של מטוסי התדלוק עצמם.
ערכן של ההפצצות אינו ברור. מסלול הנחיתה נפגע, ובכך נמנע תגבור האיים במטוסי קרב ארגנטינאיים. הימצאותם של מטוסים מסוג זה באיים הייתה עלולה ליצור קושי חמור לכוח המשימה הבריטי. מאידך, צוותי קרקע ארגנטינאיים השמישו את המסלול לנחיתת מטוסי תובלה ומטוסי תקיפה מדגם פוקרה, ובכך נכשלו הבריטים במשימת ניתוק האיים מאספקה.
הבריטים ביצעו חמש גיחות כאלה, שנקראו מבצעי "אייל שחור" (Black Buck). שלוש הראשונות כוונו כנגד שדה התעופה בסטנלי, ושתי האחרונות כנגד מתקני מכ"ם באיים. בגיחות אלה נעשה שימוש בטילי שרייק.
הלחימה בים.
כוח המשימה הימי הבריטי מגיע לאיי פוקלנד.
ב-30 באפריל הכריזה בריטניה על "אזור הרחקה" (Exclusion Zone) ברדיוס של 200 מייל (כ-320 ק"מ) סביב האיים. הבריטים הזהירו כי אוניות אויב בתוך אזור זה יוטבעו. יום למחרת, ב-1 במאי, נכנס לאזור ההרחקה כוח המשימה הימי, ובו שתי נושאות המטוסים. כבר באותו יום הפציצו מטוסי "הרייר" את שדה התעופה בסטנלי ומתקנים נוספים ליד העיירה, ומטוסים נוספים תקפו את חיל המצב הארגנטינאי בגוז גרין. ספינות הליווי של הכוח הפגיזו מן הים מטרות בחופי האיים.
הארגנטינאים העריכו כי מדובר בניסיון בריטי לנחות באיים, והפעילו מספר רב של גיחות מטוסי קרב והפצצה כנגד כלי השיט הבריטים. המטוסים הארגנטינאיים נאלצו לפעול בתנאים קשים: היה עליהם לטוס כ-480 ק"מ מבסיסיהם ביבשת עד שיגיעו אל אזור הקרב, ולפיכך נותרו להם דקות ספורות בלבד לפעול כנגד הבריטים. כמות הדלק הקטנה שנותרה בתום הטיסה עד היעד הגבילה גם את יכולתם של המטוסים להפעיל מבערים אחוריים, ובכך פגע מאוד ביכולתם לנהל קרב אוויר. ואולם, למרות קשיים אלה השיגו הארגנטינאיים מספר פגיעות בכלי שיט בריטיים, במחיר של ארבעה מטוסים שהופלו על ידי מטוסי הרייר בריטיים בקרבות אוויר.
במקביל למתקפה האווירית, החל הצי הארגנטינאי לנוע לכיוון האיים בשני כוחות משימה, מצפון ומדרום. כוח המשימה מצפון התרכז סביב נושאת המטוסים ויינטיסינקו דה מאז'ו (Veinticinco de Mayo). מדרום, התקרבה אל האיים הסיירת גנרל בלגרנו, שליוותה שתי משחתות נושאות טילי אקסוסט. הצוללות הגרעיניות הבריטיות שהיו באזור עקבו אחרי הכוחות הימיים הללו.
הטבעות ראשונות: "גנרל בלגרנו" ואה"מ "שפילד".
אף על פי ש"גנרל בלגרנו" עדיין לא נכנסה לתחום ההסגר הימי שהכריזו הבריטים, העריכו אלה כי היא מהווה סיכון חמור לנושאות המטוסים, והצוללת הבריטית אה"מ קונקרור (Conqueror), שעקבה אחרי הכוח הארגנטינאי, נצטוותה לפגוע בה. ב-2 במאי אחר הצהריים שיגרה הצוללת הבריטית שני טורפדות לעבר האונייה הארגנטינאית והטביעה אותה. אבדות הארגנטינאים היו כבדות: 323 מאנשי הצוות נספו, כ-50% מכלל ההרוגים הארגנטינאים במלחמה כולה. 772 מלחים וקצינים חולצו על ידי אוניות אחרות. הייתה זו ההטבעה הראשונה של כלי שיט על ידי צוללת בריטית מאז מלחמת העולם השנייה. כתוצאה מההטבעה נסוג הצי הארגנטינאי לבסיסיו, לא היווה גורם משמעותי בהמשך המלחמה ופעל כ"צי בעצם היותו", והבריטים השיגו עליונות ימית בזירה; ב-7 במאי הרחיבה בריטניה את אזור ההרחקה והזהירה את ארגנטינה כי כל כלי שיט שיימצא במרחק העולה על 12 מייל (כ-19 ק"מ) מחופי היבשת יוטבע ללא אזהרה.
ואולם, לבריטים לא הייתה עדיין עליונות אווירית, ובמשך השבועות הקרובים הייתה הזירה האווירית הזירה העיקרית בין שני הצדדים. הבריטים היו מודעים לטילי ה"אקסוסט" שבידי ארגנטינה ולאיום שהיוו, ולפיכך פרשו את הצי - שכעת היה ממזרח לאיי פוקלנד - במערך שנועד לגלות מראש מטוסים ארגנטינאיים בדרך למתקפה. ואולם, ב-4 במאי הצליחו שני מטוסי סופר אטנדר, למרות היערכות זו, לשגר שני טילים ממרחק כ-40 ק"מ. טיל אחד פגע ללא אזהרה מוקדמת במשחתת הבריטית אה"מ שפילד. ראש הנפץ לא התפוצץ, אך הדלק שנותר בטיל ועוצמת הפגיעה גרמו לדליקה בלתי נשלטת, שהביאה לנטישת האונייה. 20 מאנשיה נהרגו, ושאר 260 אנשי הצוות חולצו והועברו לאוניות אחרות. נעשה ניסיון לגרור את האונייה הפגועה, אך היא טבעה למחרת.
הטבעתה של "שפילד" הביאה לחששות כבדים בצי הבריטי מפני פגיעה דומה באחת מנושאות המטוסים. פגיעה כזו הייתה עלולה להביא לאסון כבד ולכישלון של המערכה כולה. בשל כך, החליט מפקד כוח המשימה הבריטי להסיג את נושאות המטוסים למרחק 200 מייל (כ-320 ק"מ) ממזרח לאיים. מיקום זה הוציא את נושאות המטוסים מן הטווח היעיל של הטילים הארגנטינאיים, אך הגדיל את זמן הטיסה של מטוסי ההרייר עד לאיים וצמצם את הזמן שבו היו יכולים לספק חיפוי אווירי.
המשך הלחימה בים והפשיטה על האי פֶּבֶּל (Pebble).
כלי השיט הבריטיים ומטוסי ההרייר מנושאות המטוסים המשיכו להפגיז ולהפציץ את האיים, במטרה למשוך את מטוסי חיל הים וחיל האוויר הארגנטינאיים לקרב, להעריך את יכולתם ולהשיג עליונות אווירית. מטרה נוספת הייתה להטעות את הארגנטינאים לגבי מיקום הנחיתה המיועד, דבר שנעשה על ידי הפגזת חופים שונים באזור העיירה סטנלי. במקביל החלו מסוקים בריטיים להנחית צוותים של יחידות העילית SAS ו-SBS בחשאי באיים. צוותים אלה ביצעו תצפיות שנועדו לסייע בנחיתה המתוכננת, וכן להעריך את כוחו של הצבא הארגנטינאי, מיקומו והיערכותו. צוותים אחרים הונחתו בארגנטינה עצמה; ב-17 במאי נמצאו בצ'ילה שרידי מסוק ווסטלנד סי קינג ולידו אנשי צוותו, שהסגירו עצמם לשלטונות. רק כעשר שנים מאוחר יותר הסתבר שהמסוק נשא עליו לוחמי SAS, שהתמקמו ליד שדות התעופה בארגנטינה ומשם דיווחו על המראות המטוסים לתקיפות באיי פוקלנד. לוחמי ה-SAS עצמם חולצו על ידי צוללות.
בלילה שבין 10 ל-11 במאי עברה הפריגטה אה"מ אלאקריטי (Alacrity) במצרי פוקלנד, מדרום לצפון, במטרה לגלות האם המצרים ממוקשים. בדרכה נתקלה הפריגטה הבריטית באוניית אספקה ארגנטינאית, והטביעה אותה. היה זה העימות היחיד בין אוניות שטח במלחמה כולה.
תקיפות האוויר הארגנטינאיות נמשכו, וב-12 במאי הפילה הפריגטה הבריטית אה"מ "בריליאנט" שלושה מתוך ארבעה מטוסי A-4 סקייהוק שתקפו אותה; דקות ספורות לאחר מכן תקפה רביעייה נוספת את המשחתת גלאזגו. פצצה אחת פגעה במשחתת ולא התפוצצה, אך הנזק היה כזה שהמשחתת נאלצה לשוב לבריטניה לתיקונים. אחד מן המטוסים התוקפים הופל בטעות על ידי תותחי נ"מ ארגנטינאיים בדרכם חזרה.
כשבוע לפני הנחיתה האמפיבית פשט כוח של SAS על האי פֶּבֶּל (Pebble Island), במטרה להשמיד את מטוסי התקיפה הארגנטינאיים מדגם FMA IA 58 פוקרה. מטוסים אלה היו עלולים לסכן מאוד את הנחיתה מן הים, במיוחד בשל זריזותם ויכולת התמרון הרבה שלהם. כוח התקיפה שהונחת במסוקים הצליח להשמיד שישה מטוסי פוקרה, ארבעה מטוסי אימון מדגם T-34 מנטור, ומטוס תובלה אחד. בנוסף, הוצא מסלול הנחיתה מכלל שימוש לזמן מה. לבריטים היו שני פצועים בלבד במבצע.
הנחיתה הבריטית באיים.
הבריטים בחרו להנחית את הכוח היבשתי במפרץ סאן קרלוס, בצד המערבי של האי המזרחי, מתוך הנחה שזהו המפרץ הנוח ביותר לכניסת אוניות הנחיתה, והנוח ביותר להגנה מפני אויב ביבשה ובים. חסרונו של החוף היה המרחק ממנו לסטנלי, אך מאידך היה בכך גם יתרון: ההגנה הארגנטינאית התמקמה סביב סטנלי, והיה יסוד סביר להניח שלא תהיה התקפת נגד מידית על הכוח הנוחת. בפועל, הפתיעו הבריטים את הארגנטינאים בבחירה זו.
לנחיתה קדמו שתי פשיטות של כוחות מיוחדים: כוח אחד של SBS נחת בכף פאנינג, השולטת מצפון על הכניסה למצר סן קרלוס. בנקודה זו היה ממוקם כוח ארגנטינאי, שהיה יכול לחסום בקלות את דרכו של כוח הנחיתה. הכוח הבריטי הונחת בשני מסוקים מן הפריגטה "אנטרים". החיילים הבריטים התקרבו לחיילים הארגנטינאים וקראו להם להיכנע; אלה סירבו, והתפתח קרב אש שהסתיים בנסיגת הארגנטינאים תוך כדי שהם סופגים כמה הרוגים. במקביל הונחת כוח של SAS מדרום לאזור הנחיתה. כוח זה חסם באש כבדה ניסיונות אפשריים של הכוחות הארגנטינאיים בגוס גרין לנוע צפונה ולשבש את הנחיתה. כוח זה הסתייע בפריגטה "ארדנט".
בלילה שבין 21 ל-22 במאי נחת כוח המשימה האמפיבי בחוף המיועד. הספינות התקרבו לחוף תחת מעטה של ערפל ומזג אוויר גרוע, שמנע מן המטוסים הארגנטינאיים לזהות מבעוד מועד את התקרבותן. למרות בלבולים וטעויות, נחתו עד הבוקר כ-4,000 אנשי חטיבת הקומנדו 3, בצירוף שני גדודי הצנחנים המסופחים. יחידות החי"ר התקדמו מיד לתפיסת שטחים שולטים על שטח הנחיתה, ומסוקים החלו בהעברת יחידות ארטילריה, רפואה ונ"מ לחוף, במקביל להעברת אספקה ותחמושת. זאת, כדי לאפשר לאוניות התובלה הפגיעות להתפנות מן המפרץ מהר ככל האפשר, לפני שיתחילו תקיפות האוויר הארגנטינאיות הצפויות. עדיפות עליונה ניתנה להצבת סוללות טילי הנ"מ מדגם "רייפייר" (Rapier), על ציודן. בנוסף, הוצבה אחת הפריגטות בכניסה למפרץ, בתפקיד שהוגדר "שוער" (Goalkeeper) - למניעת תקיפות אוויריות בעזרת טילי הנ"מ שעליהן. מטוסי הוקר סידלי הרייר מנושאות המטוסים חיפו על אזור הנחיתה מן האוויר.
מתקפת האוויר הארגנטינאית.