אחרי תבוסת הונגריה על ידי הטורקים העות'מאנים בקרב מוהאץ' (1526), ב-1538 סופח חבל מרמורש לוויבודות האוטונומית של טרנסילבניה.
ב-1599 לזמן קצר היה החבר בשליטת שליט ולאכיה מיכאי האמיץ שאיחד איחוד קיקיוני את הנסיכויות הרומניות ואת טרנסילבניה.
העת המודרנית.
אחרי 1688 הפכה מרמורש יחד עם טרנסילבניה לחלק מהאימפריה ההבסבורגית. להבדיל מטרנסילבניה, לא הייתה קיימת במרמורש תופעה של המרה ישירה של חלק מהתושבים הרומנים לדת היוונית קתולית או "אוניאטית". עם זאת שיוכם של רבים לבישופת הרוסינית של מונקאץ' שכן עברה ל"אחדות עם רומא" יחד עם הבישופים של גליציה, גרם להיווצרות זרם יווני קתולי גם בקרבם. נשארה עד סוף המאה ה-19 נוכחות של הכנסייה האורתודוקסית באמצעות כמה מנזרים קטנים ("סקיטים") שהיו משוייכים למנזרים במולדובה, במיוחד למנזר פוטנה.
השלטון הקיסרי ההבסבורגי על מסיו וההתחייבויות הצבאיות החדשים הקשה מאוד על חיי האיכרים בטרנסילבניה ובמרמורש. בנסיבות אלה הופיעו כנופיות של היידוקים בעיקר באזורים הרריים, כולל מרמורש. המפורסם בין ההיידוקים במרמורש היה פינטיה האמיץ (1703-1670), בן של אציל רומני מן היישוב טרגול לפושולוי שפעל למשך מספר שנים לטובת דלת העם תוך איתגור האצולה והשלטונות האוסטריים. פינטיה הצטרף לפרנץ ראקוצי השני, המנהיג ההונגרי של מרד הקורוצים נגד האימפריה ההבסבורגית. הוא עצמו כבש את מבצר קיואר וב-1703 צר על העיר באיה מארה, שבה נמצא אוצר של הרשויות הקיסריות. פינטיה נורה למוות בעת מארב ליד השער הדרומי של באיה מארה, קרוב ל"מבצר הקצבים".
בשנת 1717 עמד האזור מול פשיטה אחרונה של הטטרים, שהגיעו כבני ברית של נסיכות מולדובה במאבק בצבא האוסטרי שתקף את מולדובה. הטטרים שרפו את כנסיות העץ, לקחו שלל, כולל עבדים ובקר. הצבא הקיסרי עצר אותם ביישוב קאווניק. ושנסיגתם הופתעו על ידי בני מרמורש ביישוב סטרמטורה, בעמק האיזה ובמעבר פריסלופ בפרלוקה טטרילור, למעלה מבורשה. מעט הטטרים ששרדו השאירו את השלל ונמלטו למולדובה.
המאה ה-20.
חלוקה בין רומניה לטרנסקרפטיה.
בתום מלחמת העולם הראשונה באספה הלאומית של הרומנים בעיר אלבה יוליה הוכרז על איחוד ממלכת רומניה עם טרנסילבניה והחבלים הנספחים אליה, לרבות מרמורש. בועידת השלום בפריז (1919) נקבע כי הגבול הצפוני של רומניה הוא יהיה על הנהר הטיסה ולפיכך החלק הצפוני של מרמורש שויך לצ'כוסלובקיה עם השאר טרנסקרפטיה.
בעקבות תמיכת הצבא הרומני בצ'כוסלובקיה באמצעות עצירת המתקפה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הצבא הרומני שהה לזמן קצר בכל חבל מרמורש, בדרכו אל סלובקיה. בהכמת השלטון הצ'כוסלובקי.
המרמוש השלם היה באותם הימים תחת מנהל צבאי ואזרחי רומני. אבל הסכם זה לא אושרר ובשנת 1920 נקבע סופית שהגבול יהיה על הטיסה.
צפון החבר (6873 קמ"ר) שולבו ברוטניה הקרפטית (טרנסקרפטיה או "רוסינסקו") במסגרת המדינה הצ'כוסלובקית.
לפני פריצת מלחמת העולם השנייה בעקבות חלוקת צ'כוסלובקיה בין שכניה, ב-1939 צפון מרמורש עבר תחת כיבוש של הונגריה. ב-1944 הוא נכבש על ידי ברית המועצות וסופח לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, חלק מברית המועצות.
עם התפרקות ברית המועצות, ב-1991 צפון מרמורש הפך לחלק מאוקראינה העצמאית. החל מ-1919 דרום מרמורש (3.381 קמ"ר) הפך במסגרת רומניה למחוז מרמורש. בין 1940–1944 נמצא תחת כיבוש הונגרי מחודש. ב-1944 הוחזר לרומניה.
בזמן השלטון הקומוניסטי בימי שלטונו של ניקולאיה צ'אושסקו ב-1968 סופחו למחוז מרמורש עוד כמה אזורים סמוכים הקשורים אליו באופן מסורתי ומבחינת קשרים משפחתיים: חבל לפוש, חבל שיואר והחלק המזרחי של חבל הקודרולוי. כך נוצר מחוז מרמרוש הנוכחי.
בגלל תנאי אקלים ונוף ספציפיים הקולקטיביזציה של החקלאות (שהסתיימה ברומניה ב-1962) במרמורש הייתה מוגבלת יותר. לעומת זאת התפתחו תעשיית הכרייה ועיבוד המחצבים. כמו כן תעשיית עץ אינטנסיבית ותיירות. אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי קרסה תעשיית המחצבים ויחד איתה גם ענפי העיבוד ותעשיית העץ הצטמצמה מאוד אחרי עלייה מופרזת שפגעה בסביבה.
בנסיבות אלה הרבה תושבים יצאו לעבוד במערב אירופה, בייחוד באיטליה וספרד.
מועצת השורא (רע&quot;מ)
(ערבית: مجلس الشورى) היא המועצה הקובעת את מדיניות הרשימה הערבית המאוחדת (רע"ם). פירוש המילה שורא בערבית הוא "התייעצות", ובמועצה אומרים כי "ההתייעצות היא חופשית - אך ההחלטה מחייבת". המועצה מקבלת את החלטותיה בהתאם לעמדת הרוב, אבל כשמדובר בהחלטות גורליות - כמו ההחלטה על כניסת רע"ם לקואליציה או הדיונים על הפרישה ממנה - נדרש רוב של שני שלישים ויותר. המועצה מתכנסת מד שבועיים בכפר קאסם או באמצעות זום.
הרכב המועצה.
במועצה ישנם 32 חברים, בהם חברי הכנסת לשעבר ואנשי־דת של הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית, שנבחרים, אחת לארבע שנים, על ידי כ-600 חברי התנועה האסלאמית בישראל.
יו"ר המועצה ב-2022 הוא יו"ר התנועה האסלאמית, השייח ספואת פריג'. חברי הכנסת של רע"ם, שמייצגת את הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית, נמנים כחברי המועצה באופן אוטומטי. בשנת 2022 חברות במועצה שלוש נשים. חברים נוספים במועצת השורא, חברי הכנסת לשעבר: מסעוד גנאיים, אברהים צרצור, עבאס זכור ואבראהים חג'אזי. יו"ר עמותת אל אקצה: יוסף אלקרם. מנכ"ל עמותת סיוע 48: עאזי עיסא. נוסיבה שייח עבדאללה - ביתו של עבדאללה נימר דרוויש. המופתי של התנועה - מוחמד סלאמה חסן עלי. עטיה אלאעסם - יו"ר המועצה לכפרים בלתי מוכרים. כמאל ריאן - יו"ר מועצת כפר ברא לשעבר ונוספים.
יחסי צרפת–רואנדה
יחסי צרפת–רואנדה הם יחסי החוץ בין צרפת ורואנדה.
היסטוריה.
צרפת ורואנדה כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1962, כאשר זו האחרונה קיבלה עצמאות מממלכת בלגיה. שיתוף פעולה צבאי בין המדינות החל בשנת 1975. צרפת סיפקה תמיכה צבאית, פיננסית ודיפלומטית לבני שבט ההוטו ששלטו במדינה כנגד בני שבט הטוטסי, במהלך מלחמת האזרחים ברואנדה. היקף התמיכה הזו והשפעתה על רצח העם ברואנדה הם נושאים למחלוקת סוערת, במיוחד בין ממשלת צרפת לרואנדה, וממשיכים להשפיע על היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
ב-24 בנובמבר 2006, היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נותקו ביוזמת רואנדה, בעקבות התביעה שביקש בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה על ידי השופט הצרפתי ז'אן לואי ברוז'ייר, נגד הנשיא פול קגאמה, והוצאת תשעה צווי מעצר נגד קרובי משפחתו של נשיא רואנדה. האחרון נחשד על ידי השופט הצרפתי במעורבות בחיסולם באפריל 1994 של נשיא רואנדה יז'ובנל הביארימנה ונשיא בורונדי סיפריאן נטריאמירה, ובהוצאה לפועל של רצח העם של בני הטוטסי ברואנדה. השגרירות כמו גם רוב המוסדות הצרפתיים שנמצאו ברואנדה נסגרו אז.
ב-29 בנובמבר 2009, שתי המדינות החליטו לכונן מחדש את היחסים הדיפלומטיים שלהן. שר החוץ הצרפתי, ברנאר קושנר, ונשיא הרפובליקה, ניקולא סרקוזי, ביקרו בקיגאלי כדי לסמל את נרמול היחסים, עשרים וחמש שנים לאחר ביקורו האחרון של ראש מדינה צרפתי, פרנסואה מיטראן. במהלך ביקור זה בפברואר 2010 ניקולא סרקוזי הכריז על "טעויות הערכה חמורות" ו"עיוורון" מצד השלטונות הצרפתיים בזמן רצח העם.
היחסים השתפרו עוד יותר תחת נשיאותו של עמנואל מקרון, שבעקבות דו"ח ועדת דוקלר הכיר באחריותה של צרפת לטעויות השיפוט שלא אפשרו למנוע את רצח העם בשנת 1994.
יחסים כלכליים.
בשנת 2016 צרפת הייתה הספקית השלישית בגודלה במדינה, הודות למכירת שני מטוסי איירבוס לרואנדאייר. ציוד תעופה מהווה כ-9% מהיבוא, בסביבות 223 מיליון אירו. בנוסף לחוזים אלה, נתח השוק של צרפת ברשימת הספקים של רואנדה גדל באופן כללי יותר. בשנת 2010 דורגה צרפת במקום ה-18 עם ייצוא של 16.7 מיליון אירו למדינה, בעוד שהגיעה למקום ה-11 בשנת 2017, עם 48.6 מיליון אירו.
היבוא של צרפת מרואנדה צמח גם הוא, עם צמיחה ביבוא של 16.6% בשנת 2017 (2.7 מיליון אירו בשנת 2016 ו-3.1 מיליון יורו בשנת 2017). תוצרת חקלאית מהווה כ-95% מהיבוא של צרפת מרואנדה. יבוא זה היה יציב בדרך כלל מאז 2009.
עובדות הנוגעות לארתור ג'רמין המנוח ולמשפחתו
עובדות הנוגעות לארתור ג'רמין המנוח ולמשפחתו (באנגלית: Facts Concerning The Late Arthur Jermyn And His Family) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה. פ. לאבקרפט הנכתב ב-1920 ופורסם ב-1921 בכתב העת "הוולברין". הסיפור מתאר את ביקורה של משפחת ג'רמין בג'ונגלים הטרופיים של קונגו וברשע שעקב אחריה חזרה לביתם באנגליה, ומאופיין בהתעסקות בנושאים הרגילים של לאבקרפט; קרי, ידע שעדיף אם היה נותר חבוי, מציאות ההופכת לבלתי נסבלת ושושלת משפחתית מלאה כתמים.
עלילה.
ארתור ג'רמין הוא איש אצולה בריטי, בן לשושלת חוקרים שאחד מאבותיה, ווייד ג'רמין, אושפז בבית חולים פסיכיאטרי ב-1765 לאחר ששב מאגן הקונגו ופרסם את ספריו הפרובוקטיביים המספרים על ציוויליזציה לבנת-עור החיה במעמקי הג'ונגל. המספר מתאר את מראם המוזר של ילדיהם של ווייד ואשתו המסתורית, אותה הביא עמו חזרה מקונגו ושלטענתו מגיעה ממוצא פורטוגזי.
בנו של ווייד, פיליפ ג'רמין, היה מלח אשר הצטרף לחיל הים לאחר שבנו נולד, ונעלם מספינתו בשעת לילה כשעגנה בסמוך לחופי קונגו. בנו של פיליפ, רוברט ג'רמין, היה מדען אשר ערך שני מסעות אל פנים היבשת האפריקאית. הוא נשא לאישה את בתו של הויקונט השביעי ברייטהולם ויחד הולידו השניים שלושה ילדים.