האלבום נקרא על שם סינגל באותו השם שיצא במאי 1969 והופיע לראשונה באלבום "Stand Up" מאותה שנה. הוא מכיל שני שירים, "By Kind Permission Of" ו-"Dharma for One", שהוקלטו בעת הופעה חיה באולמי קרנגי הול בניו יורק, ארצות הברית. כחלק מ"חגיגיותו" של האלבום הונפקו גרסאות רמיקס סטריאו חדשות של השירים "Love Story", "Christmas Song", "Living in the Past", "Driving Song", "A Song for Jeffrey" ,"Teacher" ,"Sweet Dream" ו-"The Witch's Promise". רבות מרצועות האלבום הופיעו בו בפעם הראשונה בארצות הברית, לאחר שהתפרסמו עד אז רק במהדורות הבריטיות של האלבומים.
בארצות הברית, "Living in the Past" היה האלבום הראשון של ג'ת'רו טאל שהופץ על ידי חברת קרייסליס רקורדס; האלבומים הקודמים בארצות הברית הזכירו בשורות הקרדיטים את "הפקת קרייסליס רקורדס", אולם מי שהייתה אמונה על ההפצה הייתה וורנר רקורדס. בתוך עטיפתו כתקליט הוספו מספר פריטים נוספים, בהם פוסטר ובו למעלה מ-50 תמונות של הלהקה.
ב-2001 יצא מחדש בפורמט תקליטור.
ארנסט קלוויצקי
ארנסט קלוויצקי (בגרמנית: Ernst Kalwitzki; 3 באוקטובר 1909 – 3 בפברואר 1991) היה כדורגלן ומאמן גרמני, ששיחק בעמדת הכנף ימני.
קריירה.
קלוויצקי היה במועדון אוניון גלזנקירכן מעיר הולדתו עד שנת 1933, ולאחר מכן עבר למועדון שאלקה 04 שמאותה העיר. באליפות גרמניה כבש בסך הכל 54 שערים ב-66 הופעות ומדורג במקום השני אחרי פריץ שפאן. קלוויצקי כבש 38 שערים ב-36 משחקי גביע גרמני וכבש 113 שערים ב-142 הופעות בגאוליגה ווסטפאלן שהייתה לליגה האזורית. הוא זכה ב-6 תוארי אליפות גרמניה וסיים שלוש פעמים כמלך השערים כשבגמר 1939 הבקיע חמישייה לרשתה של אדמירה וינה בניצחון 0–9. גם בגביע הגרמני ב-1937 הוא זכה כשבגמר נגד פורטונה דיסלדורף כבש בניצחון 1–2. קלוויצקי מעולם לא זכה לשחק במדי נבחרת גרמניה והיה קרוב לכך במשחק נגד הונגריה ב-1939 כשהיה חלק מהסגל, אך בסוף ארנסט להנר שותף במקומו.
הוא גויס בשנת 1942 לורמאכט. לאחר האימון בעיר בון קלוויצקי נשלח לחזית המזרחית, וכשנפצע הוא הגיע לעיר גוסלאר על מנת להתאושש. בתום מלחמת העולם השנייה הוא נלקח בשבי, ממנו השתחרר ושיחק לזמן קצר בקבוצות רנניה קלן ופרושיש-אולדנדורף בה סיים את הקריירה בשנת 1949. בגיל 65, הוא ואשתו ארנה עברו להתגורר בברמן עם בתם אלסבט וחתנו הלמוט יגיילסקי, שהיה גם הוא כדורגלן.
ראם-צ'נדרה גנדי
ראם-צ'נדרה גנדי (בטמילית: இராமச்சந்திர காந்தி; 9 ביוני 1937 – 13 ביוני 2007) היה פילוסוף, סופר ומחזאי הודי. ראם-צ'נדרה היה נכדו של מהטמה גנדי מצד אביו ונכדו של צ'קרברתי רג'אגופלאצ'ארי מצד אמו.
ביוגרפיה.
גנדי למד פילוסופיה באוניברסיטת דלהי ובאוניברסיטת אוקספורד, בה השלים את עבודת הדוקטורט שלו תחת הנחייתו של פיטר סטרוסון. הוא ידוע כמייסד של המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת היידראבאד . הוא גם לימד באוניברסיטת ויסווה-בהראטי , באוניברסיטת פנג'אב , במכון קליפורניה ללימודים אינטגרלים בסן פרנסיסקו ובאוניברסיטת בנגלור.
הוא מת במרכז הבינלאומי בהודו, ב-13 ביוני 2007, ארבעה ימים לאחר יום הולדתו ה-70.
משפחה.
הוא היה בנו של דבדאס גנדי (בן הזקונים של מהטמה גנדי) ולקשמי (בתו של צ'קרברתי רג'אגופלאצ'ארי). הוא אחיהם של ראג'מוהאן גנדי, גופלקרישנה גנדי וטרה גנדי בהאטצ'ארג'ה.
בתו, לילה גנדי , היא אקדמאית פוסט-קולוניאלית באוניברסיטת בראון.
מהפכת 14 ביולי 1958
מהפכת 14 ביולי 1958 (בערבית: ثورة 14 تموز 1958, תעתיק מדויק: "ת'ורת 14 תמוז 1958") הייתה הפיכה צבאית בעיראק, שהביאה להפלת בית המלוכה ההאשמי. ההפיכה הונהגה על ידי תנועת הקצינים החופשיים בעיראק בהובלתם של גנרל עבד אל-כרים קאסם וקולונל עבד א-סלאם עארף. ההפיכה של קאסם הובילה למהפכה בסדרי השלטון בעיראק, ובמהלכה נרצחו כל בני משפחת המלוכה העיראקית, ובראשם המלך פייסל השני, העוצר עבד אל-אילה וראש הממשלה נורי א-סעיד. כתוצאה מהפלת השושלת ההאשמית העיראקית הוקמה הרפובליקה העיראקית עם צביון אסלאמי המעוגן בחוקה, ועבד אל-כרים קאסם החל לכהן כראש ממשלת עיראק וכמפקד הצבא.
להפיכה זו היו מספר גורמים מרכזיים ובהם התגבשות זהות פאן-ערבית ואנטי-מערבית, משבר כלכלי חמור ותלות ביועצים מערביים, והן ברית בגדאד והשלכותיה. כל אלה הביאו את הציבור העיראקי ככלל ואת הקצינים בתנועת הקצינים החופשיים בפרט לתסכול עמוק מהמערכת השלטונית הקיימת ובפרט לתסכול מהמעורבות הבריטית העמוקה במדינה, ויצרו את התנאים המתאימים להפיכה. בטווח הקצר, זכתה ההפיכה לתמיכה מקרב חוגים רבים בחברה העיראקית. עם זאת, בהמשך התגלעו מחלוקות משמעותיות בתוך תנועת הקצינים החופשיים, אשר הובילו לתסכול בקרב גורמים שונים בעיראק ולבסוף גם להפלת השלטון ב"מהפכת הרמדאן" בשנת 1963.
גורמים למהפכה.
בשנים שלפני מהפכת יולי 1958 הייתה בעיראק מעורבות עמוקה של כוחות בריטיים, הן בנושאים פוליטיים והן בנושאים חברתיים וכלכליים, וזאת על אף שעיראק הוגדרה כמדינה עצמאית. מעורבות זו גרמה לתסכול עצום בקרב הציבור העיראקי, והיא הייתה גורם מרכזי ביותר ביצירת התנאים החברתיים המתאימים להפיכה של 1958 אשר מתוארים להלן.
כמו כן, האיבה העמוקה כלפי הנוכחות וההשפעה הבריטית במדינה הייתה גם זו שהובילה את הקצינים החופשיים ואת ההמון העיראקי לרצוח את משפחת המלוכה ההאשמית ואת נורי א-סעיד, אשר מעל לכל נתפסו כמשתפי פעולה של הבריטים וכעושי דברם. סיבה נוספת לזעם נגד בית המלוכה הייתה חרפת ההפסד לציונים במלחמת 1948. הכעס כלפי "משטר התבוסה" היה משמעותי במדינות רבות בעולם הערבי ובכללן במדינה העיראקית, ובתוך מספר שנים לאחר המלחמה (ארבע שנים במקרה המצרי ועשור במקרה העיראקי) המשטרים שנתפסו כאחראים לתבוסה שילמו את מחירה.
התגבשות זהות פאן-ערבית ואנטי-מערבית.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה התפיסה הפאן-ערבית והאנטי-אימפריאליסטית התפשטה בעיראק ביתר שאת. זאת, בין היתר בזכות מערכת החינוך שהפכה לפלטפורמה להנחלת זהות לאומנית פאן-ערבית והתנגדות לאימפריאליזם, וסייעה ביצירת מעמד ביניים משכיל ואקטיבי יותר.
להיותה של מערכת החינוך פלטפורמה להנחלת רעיונות אנטי-אימפריאליסטיים היו מספר גורמים. בין הגורמים ניתן למנות את המנהיגים שעיצבו את מערכת החינוך העיראקית בשנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים (ובהם סאמי שווכת ומוחמד פאדל אל-ג'מאלי), אשר דגלו בעצמם בפאן-ערביות ובאנטי-אימפריאליזם, ועל כן עיצבו את מערכת החינוך לאור עקרונות אלה.
בנוסף, בתקופה זו הגיעו לעיראק פליטים פוליטיים רבים מאזור פלסטין וסוריה, אשר ברחו מרדיפות פוליטיות של הבריטים והצרפתים. חלק מגולים אלה הועסקו אף הם במערכת החינוך העיראקית, וטיפחו את התודעה הלאומנית והאנטי-מערבית בקרב תלמידיהם בעיראק. כך הם הצליחו ללבות את הזעם הציבורי כנגד הממשלה העיראקית שאיפשרה את המעורבות הבריטית, ולטפח בקרב הצעירים את הכמיהה לשינוי.
גורמים כלכליים.
בעקבות מלחמת העולם השנייה הכלכלה העיראקית נקלעה למיתון ולשפל עמוק, מה שהוביל לאינפלציה משמעותית ולירידה ברמת החיים של האזרחים. על אף הצורך בנקיטת צעדים כלכליים משמעותיים מטעם הממשלה, בפועל ראש הממשלה נורי א-סעיד ויורש העצר עבד אל-אילה התקשו להגיע להסכמה על מדיניות כלכלית מגובשת שתסייע לצאת מהמשבר. התפקוד הלקוי של המנהיגות העיראקית במשבר הכלכלי הוסיפה לתסכול ולזעם שחוו אזרחים עיראקים רבים כלפיה.
התנהלותו של ראש הממשלה נורי א-סעיד בסוגיית הנפט והישענותו על יועצים זרים הוסיפו גם הם לטינה הציבורית נגד המערב. כך למשל, א-סעיד אמנם הגיע להסכם בשנת 1950 עם חברת הנפט העיראקית (IPC) לפיו יוגדלו התמלוגים ששולמו לממשלת עיראק, אך לטענת רבים בציבור גם לאחר ההסכם התמלוגים נותרו נמוכים מידי. בנוסף, במסגרת הסכם זה הוחלט כי התמלוגים יועברו לפיתוח תשתיות על ידי "מועצת הפיתוח", שכללה שלושה יועצים זרים מתוך שישה חברים בסך הכל. נוכחות זרה זו עוררה מורת רוח עממית נוספת כלפי מדיניותו של א-סעיד.
ברית בגדאד והשלכותיה.
בשנת 1955 חתמה עיראק על ברית בגדאד (CENTO) עם איראן, פקיסטן וטורקיה. באופן רשמי, הוצג ההסכם ככזה שמטרתו, בין היתר, להבטיח הגנה הדדית בין המדינות, לעודד שיתוף פעולה כלכלי ולהבטיח הימנעות מהתערבות בענייניה הפנימיים של כל מדינה. בפועל, בתקופה החתימה על ההסכם נעשתה מתוך לחץ כבד של מעצמות המערב ובראשן בריטניה וארצות הברית, מתוך שאיפה לממש את האסטרטגיה האנטי-קומוניסטית בתקופת המלחמה הקרה. ראש ממשלת עיראק, נורי א-סעיד, הצטרף להסכם גם משום שראה בו הזדמנות למיצוב עיראק כמדינה מובילה ובעלת השפעה בקרב מדינות ערב, ובפרט כהזדמנות להחלשת הדומיננטיות המצרית בליגה הערבית.
אזרחי עיראק התנגדו בתוקף להצטרפות מדינתם לברית בגדאד, בעיקר משום שהיא שירתה במובהק את האינטרסים האזוריים של בריטניה וארצות הברית. ההתנגדות הציבורית לברית בגדאד גברה בשנת 1956, כשפלשו צבאות מערביים של בריטניה, צרפת וישראל למצרים במסגרת "התוקפנות המשולשת". עיראק, כבעלת ברית של בריטניה, נאלצה לתמוך במהלך צבאי זה. ההבנה בקרב הציבור העיראקי כי המחויבות של עיראק לכוחות האימפריאליסטים הייתה כה חזקה עד שהיא נאלצה לתמוך בפלישה מערבית למדינה ערבית הובילה למורת רוח נרחבת. הציבור העיראקי, שאהד ברובו את מצרים ואת האידאולוגיה הפאן-ערבית שקידם נאצר, ראה בתמיכת עיראק בכוחות המערביים השפלה קשה. התמיכה העיראקית במערב הובילה לגל מהומות והתפרעויות ברחבי עיראק ובפרט בבגדאד, מוסול ונג'ף, אשר זיעזעו את המשטר ונתפסו כאיום על יציבותו ואף על קיומו.