ב-1979 עזב יודול את וושינגטון די. סי. ושב למערב ארצות הברית. ב-1980 הוא נבחר למועצה המחוזית לשימור של מרכז אריזונה והיה לחבר במכון מוריסון. ב-1986 הוענק ליודול פרס אנסל אדמס (Ansel Adams Award). ב-1993 הוענקה לו מדליית הזהב של האומות המאוחדות למפעל חיים. ב-1994 הוענק לו פרס ההישגים בשירות הציבורי למטרה משותפת (Common Cause Public Service Achievement Award) על פועלו במשך כל ימי חייו להגנת הסביבה ולהגנתם של האזרחים האמריקאים שהיו קורבנות הניסויים בנשק גרעיני.
ב-1987 הוא פרסם את הספר "אל אימפריית פנים הארץ: קורונדו והמורשת הספרדית שלנו" (To the Inland Empire: Coronado and our Spanish Legacy), שעוקב אחרי נתיביו של החוקר הספרדי פרנסיסקו וסקס דה קורונדו שחיפש אחר "ערי הזהב" של קיבולה במה שהיום הוא שטחי אריזונה, ניו מקסיקו, אוקלהומה וטקסס. ב-1988 הוא פרסם את הספר "המשבר השקט והדור הבא" (The Quiet Crisis and the Next Generation), מהדורה מחודשת עם תשעה פרקים נוספים של ספרו מ-1963 "המשבר השקט", שהציג את "מיתוס השפע" (Myth of superabundance). ב-1990 הוא היה שותף לכתיבת הספר "מעבר למערב המיתי" (Beyond the Mythic West), שבחן את השפעות השינויים של המתיישבים על האדמות במערב ארצות הברית. ב-1994 פרסם יודול את הספר "מיתוס אוגוסט: מחקר אישי על יחסי המלחמה הקרה השלנו עם האטום" (The Myths of August: A Personal Exploration of Our Tragic Cold War Affairs with the Atom).
אחד ממאמריו האחרונים היה "מכתב לנכדי", שנכתב יחד עם רעייתו ארמלי, שבו הם ביקשו מנכדיהם סיוע בקידום ההגנה על כדור הארץ. בעקבות המכתב הוצע לאודול להיות מצולם בסרט וידאו על מחשבותיו שהועלו במכתב, שכן היה ברור שהדור של נכדיו יעדיף לצפות בסרט וידאו באינטרנט מאשר לקרוא מכתבים. הוא הסכים והסרט צולם והועלה לרשת בשם "סטיוארט יודול בהיסטוריה: השגיאה הגדולה" (Stewart Udall on History: the greatest mistake). סרט זה תומלל והפך לפרק בספר "החופש לאושר בחיים" (Life Liberty Happiness) מאת קלוד לוונז. הסרט צולם באופן מקרי ביום הארוך ביותר בקיץ 2009, ותשעה חודשים לאחר מכן הלך יודול לעולמו ביום השוויון של האביב.
בנובמבר 2009 העביר הקונגרס חוק לשינוי שמו של "מוסד מוריס ק. יודול" ל"מוסד מוריס ק. יודול וסטיוארט ל. יודול" (Morris K. Udall and Stewart L. Udall Foundation), כהכרה בתרומותיו של יודול. מוסד זה, שהוא סוכנות פדרלית עצמאית, הוקם בתחילה לזכרו של מוריס יודול, אחיו של סטיוארט יודול, שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אריזונה במשך שלושים שנה.
יודול רואיין פעמיים לתוכניות התעודה של קן ברנס ב-PBS: הפעם הראשונה הייתה למיני-סדרה הדוקומנטרית "המערב" (The West), שבה הוצג אחד מאבות משפחתו, ג'ון דויל לי וחלקו בטבח מאונטיין מדוז. הפעם השנייה הייתה המיני-סידרה "הפארקים הלאומיים: הרעיון הטוב ביותר של אמריקה" (The National Parks: America's Best Idea), בה הוא הופיע בתוקף היותו מזכיר הפנים לשעבר שבתחום אחריותו היה שירות הפארקים הלאומיים.
חיים אישיים.
יודול היה נשוי לארמלי ווב. לזוג נולדו שתי בנות וארבעה בנים. יודול היה אחיו של חבר בית הנבחרים והמועמד לנשיאות בבחירות של 1976. סטיוארט יודול ניהל את מסע הבחירות של אחיו בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית, אך הפסיד לג'ימי קרטר. בנו של סטיוארט יודול, טום יודול, ואחיינו (בנו של מו), מארק יודול, נבחרו שניהם ב-2008, כסנאטורים מטעם ניו מקסיקו וקולורדו, בהתאמה. מארק נוצח בבחירות של 2014 ואיבד את מושבו, וטום פרש בתום תקופת הכהונה השנייה שלו ב-2021.
מותו והנצחתו.
סטיוארט יודול נפטר בביתו שבסנטה פה בשעות הבוקר של יום השוויון של האביב, 20 במרץ 2010. באותו יום אמר עליו הנשיא ברק אובמה, "במשך רובם של שלושה עשורים, שירת סטיוארט יודול את האומה בכבוד. בין אם בשמי איטליה במלחמת העולם השנייה, בין אם בקונגרס, ובין אם כמזכיר הפנים, הותיר סטיוארט יודל חותם בלתי ניתן למחיקה על האומה ונתן השראה לאמריקאים רבים שימשיכו במאבקו למען אוויר נקי וישמרו על אוצרות הטבע הרבים שלנו". ב-8 ביוני אותה שנה חתם הנשיא אובמה על חוק לקריאת בניין מחלקת הפנים של ארצות הברית על שמו של יודול.
ב-1968 נקראה יודול פוינט בסנט קרואה שבאיי הבתולה של ארצות הברית, כהוקרה על תמיכתו של יודול בכלכלת קבוצת האיים. נקודה זו היא המזרחית ביותר מבחינת מרחק נסיעה בארצות הברית. הנקודה המערבית ביותר בגואם, פוינט יודול, קרויה על שמו של אחיו, מו. זוהי הנקודה המערבית ביותר בארצות הברית מבחינת מרחק נסיעה.
יודול היה האחרון מבין החברים המקוריים של הקבינט של קנדי שנותר בחיים. עם מותו של יודוול נותר ויליאם וילארד וירץ אחרון כל חברי הקבינט של קנדי.
טנק 300
טנק 300 (באנגלית: TANK 300; במנדרינית תקנית: 坦克) הוא רכב שטח במרכב SUV, עם חמש מקומות ישיבה, שמיוצר על ידי טנק משנת 2020. משנת 2020 עד אפריל 2021 שבה השיקה גרייט וול מוטורס את המותג טנק, הטנק 300 יוצר על ידי ויי תחת השם ויי טנק 300.
סקירה כללית.
הטנק 300 הוצג ביולי 2021 בסין תחת השם ויי טנק 300 ויוצר תחת המותג ויי. ב-17 בדצמבר 2020 הוא יצא למכירה בסין. בתערוכת הרכב הבינלאומית של שאנגחאי באפריל 2021 חשפה גרייט וול מוטורס את כוונתה לשווק את רכבי השטח תחת מותג הנקרא טנק, למעשה הרכב הראשון ששווק על ידי המותג טנק הוא ה"טנק 300", "ויי טנק 300" לשעבר.
מפרט טכני.
הוא כולל מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר טורבו המספק 227 כ"ס ב-5,500 סל"ד. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. הוא מאיץ מ-0 ל-100 בתוך 9.5 שניות ומגיע למהירות מרבית של 170 קמ"ש.
דזינטרה גקה-וסקה
דזינטרה גקה-וסקה (בלטבית: Dzintra Geka-Vaska; נולדה בשנת 1950 בריגה, לטביה) היא במאית ופוליטיקאית לטבית.
ביוגרפיה.
אביה של גקה היה אסיר פוליטי שבילה שנים רבות במחנות גולאג סובייטיים. בשנת 1965 סיימה גקה את לימודיה בבית ספר שמונה-שנתי. בשנת 1969 סיימה את לימודיה בבית הספר הטכני לתרבות וחינוך בריגה. בשנת 1970 החלה לעבוד כעורכת בסטודיו לקולנוע בריגה. בשנת 1979 סיימה את לימודיה במכון לנינגרד לתיאטרון, מוזיקה וסינמטוגרפיה, בתחום בימוי טלוויזיה.
בשנת 1980 הפכה לגקה לעוזרת במאית ב-LTV (הטלוויזיה הלטבית). בשנת 1982 השלימה השתלמויות בבימוי דוקומנטרי בטלוויזיה במוסקבה. בשנת 1988 הפכה למנהלת הטלוויזיה הלטבית.
גקה ביימה כמה סרטים, בהם "קורט פרידריקסון", "בחיפוש אחר טיזה", "ציפורי אלוהים", "איפה שהו האבות?", "הגן על מולדתך", "סקס שירה", "ילדי סיביר" (על ילדים יהודים שפונו מלטביה לסיביר באווקואציה עם פלישת הגרמנים לברית המועצות במלחמת העולם השנייה - מבצע ברברוסה), "יומני סיביר", "פעם בסיביר", "התמכרות שהפכה לגן עדן" ו"כל יום של המאה: עונות".
ריכרד פון קיהלמן
מרטין (חברה לייצור כלי נגינה)
חברת מרטין (שם רשמי באנגלית: C. F. Martin &amp; Company) היא חברה אמריקאית לייצור כלי נגינה, המתמחה בגיטרות אקוסטיות, אך ייצרה גם גיטרות חשמליות וקלאסיות, מנדולינות ויוקולילים. החברה נוסדה בשנת 1833 על-ידי כריסטיאן פרדריק מרטין, בונה גיטרות שהיגר מגרמניה, ובנה את הגיטרות הראשונות בארצות-הברית. מאז שמרה החברה על מעמדה המוביל בעיצוב ובייצור גיטרות אקוסטיות באיכות גבוהה, ומיוחסים לה מספר המצאות, שכלולים ועיצובים מרכזיים בהיסטוריה של הגיטרה המודרנית.
היסטוריה.
מייסד החברה ונשיאה הראשון, כריסטיאן פרידריך מרטין , נולד בשנת 1794 בנסיכות הבוחר מסקסוניה. הוא היה בן למשפחת נגרים, ובהיותו בן 15 החל להתלמד כשוליה בסדנתו של יוהאן גאורג שטאופר , בונה גיטרות החשוב בתקופתו בווינה.
באותה תקופה שויכו בוני הגיטרות בסקסוניה לגילדה של בוני הרהיטים, ונתבעו על-ידי הגילדה של בוני הכינורות, שדרשה בלעדיות על ייצור כלי-נגינה. עקב עימות משפטי זה היגר מרטין לארצות-הברית בשנת 1833 עם אשתו, בנו ובתו הקטנים, ופתח את הסדנה שלו בשכונת טרייבקה בניו-יורק, עם חנות כלי-נגינה בחזיתה. בשנת 2014, חנות זו הייתה עדיין ברשותו של כריסטיאן פרדריק מרטין הרביעי, בן-בן-בן-נכדו והמנהל הכללי של "כ.פ. מרטין וחברתו", שנשארה בבעלות משפחתית. המילים "EST. 1833" (קיצור של "נוסד בשנת 1833") עדיין מוטבעות מתחת ללוגו של החברה על מרבית הגיטרות שהיא מייצרת.
בשנת 1838 עבר מפעל הייצור לעיירה נאזארת ("נצרת") בפנסילבניה, שם הוא פועל עד היום. במפעל נמצא גם מוזיאון לתולדות החברה, המציג את חלקה בהיסטוריה של נגינת הגיטרה, ומוכר על-ידי המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בארצות-הברית.
במאה ה-19 היו הגיטרות קטנות אף מגיטרות קלאסיות של המאה ה-21, ובעלות מיתרים שזורים ממעי בעלי-חיים, שהמתיחות שלהם הייתה נמוכה והפיקו צליל חלש יחסית. בתקופה שבה הגברת קול חשמלית עדיין לא הומצאה, חולשה זו הקשתה על שילוב גיטרות בתזמורות ובלהקות של כלי-נגינה אחרים. חברת מרטין הייתה בין חלוצי פיתוח הגיטרה האקוסטית המודרנית, המצוידת במיתרי מתכת בעלי מתיחות חזקה בהרבה, ומפיקה צליל רם וצלול, שהשפיע רבות על התפתחות המוזיקה הפופולרית. הגדלת מתיחות המיתרים פי שניים ויותר הצריכה שינויי תכנון ובנייה רבים. בשנות ה-60 של המאה ה-19, כאשר גיטרות באירופה עשו שימוש בתמוכות פנימיות בצורת סולם או מניפה, חברת מרטין הייתה בין מספר בוני גיטרות חלוציים בארצות הברית שחידשו תמוכות פנימיות מוצלבות (X-bracing). תצורה זו מאפשרת מתיחות מיתרים גדולה יותר, ומשמשת כיום בכמעט כל הגיטרות האקוסטיות בעולם.