FIM-92 סטינגר (Stinger; מאנגלית: עוקץ) הוא טיל כתף קצר טווח נגד מטוסים, מתוצרת חברת ריית'און האמריקנית. הטיל מונחה בשילוב של אינפרה אדום (חום) ואולטרה סגול ופועל בשיטת העסקה רב גזרתית (יכולת לפעול כנגד מטרה מתרחקת, מתקרבת או חוצה). פותחה גם גרסה אווירית של הטיל המכונה AIM-92 סטינגר, לשיגור ממסוקים וכלי טיס בלתי מאוישים. מחירו משתנה בהתאם לחוזי הקניה, המחיר המרבי עמד בשנת 2002 על כ-165 אלף דולר.
אף על פי שחייל בודד יכול לשגר את הטיל, על פי רוב משוגר הטיל בצוות של שניים, כאשר נושא הטיל נעזר בחייל שלצידו לאיתור המטוס בכוונת, ובשעת הירי חובק אותו החייל על מנת לייצב אותו.
הטיל נמכר לצבאות רבים בכל העולם, לרבות ארצות הברית, בריטניה וישראל שאליה הגיע בשנת 1990 ושולב בתוך המערך הטקטי של הנ"מ.
פיתוח.
תחילת פיתוחו של הטיל בחברת ג'נרל דיינמיקס בשנת 1967. ניסויים בצבא האמריקני החלו בשנת 1971, והשיגור הראשון נערך בשנת 1975. יצור דגם A החל בשנת 1978, וייצור דגם B (עם מערכת הנחיה חדשה) החל בשנת 1983. עד הפסקת הייצור בשנת 1987, יוצרו כ-16 אלף טילים משני הדגמים הראשונים.
דגם C פותח משנת 1984, ייצורו החל בשנת 1987 והוא נכנס לשירות בשנת 1989. דגמי D ו-G הם דגמי C שצוידו במערכת לעקיפת אמצעי הטעיה.
דגם E (עם מערכת הנחיה חדשה) פותח משנת 1992 ונכנס לשירות בשנת 1995. דגמי F הם דגמי E שעברו שדרוג תוכנה, משנת 2001.
דגם בלוק 2 (עם מערכת הנחיה חדשה ותקרת גובה של 7,500 מטר) פותח משנת 1996, וייצורו החל בשנת 2004. נכון לשנת 2007 פיתוח דגם הבלוק 2 נמצא בהשהיה בשל שיקולים תקציביים בצבא ארצות הברית.
משנת 1984, ספינות חיל הים האמריקני באזור המזרח התיכון מצוידות בטילי סטינגר, להגנה נקודתית נגד מטוסים.
המאפיין הבולט של הסטינגר הוא שיטת הביות שלו: ראש הביות שלו מורכב מחיישן המחפש חום תת-אדום הנפלט ממנועי המטוס, ביחד עם חיישן נפרד שמחפש הפרשים בקרינה האולטרה סגולה, שמשמעה גוף (מטוס) שמסתיר את מקור הקרינה האולטרה סגולה (השמש). למעשה, חיישן אחד "רואה" כתם בהיר ביחס לרקע, והשני "רואה" כתם כהה יחסית לרקע. הדבר מאפשר להעסיק ולרכוש מטרות מכל כיוון תעופה של כלי הטיס ביחס למשגר הטיל (מטרה חוצה, מתרחקת, מתקרבת) וזאת בניגוד לטילי כתף מדור קודם (רד-איי) שפעלו באמצעות חיישני אינפרא אדום בלבד ויכלו להתביית רק על מטרות מתרחקות.
בנוסף ליצרן המקורי, סטינגר מיוצר על ידי רוקסטן בטורקיה ואירבוס בגרמניה.
טבילות אש.
טבילת האש הראשונה של הטיל נערכה במלחמת פוקלנד בשנת 1982, כאשר חיילים בריטיים הפילו מטוס ארגנטינאי.
ארצות הברית סיפקה מאות טילי סטינגר למורדים באפגניסטן, שלחמו בכיבוש הרוסי. המורדים הצליחו להפיל כשלוש מאות כלי טיס רוסיים (בעיקר מסוקים), והאיצו את נסיגת ברית המועצות בשנת 1989. בסוף שנות השמונים, ארצות הברית סיפקה טילי סטינגר למחתרת האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה באנגולה, בניסיון להפיל את הממשלה בהפיכה צבאית. מספר טילים אבדו, והגיעו לאיראן.
בפלישה הרוסית לאוקראינה, מדינות מערביות כגון ארצות הברית, גרמניה, בריטניה, ליטא, הולנד ולטביה העבירו כמה אלפי טילי סטינגר לצבא אוקראינה, כחלק מהאספקה הצבאית שמדינות המערב העבירו לאוקראינה כנגד הצבא הרוסי.
שירות בחיל האוויר הישראלי.
הטיל נכנס לשירות במערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי (שמו שונה למערך ההגנה האווירית) בשנת 1990 כטיל כתף נגד מטוסים וקיבל את הכינוי "ברקן".
ב-8 באוגוסט 2012 נסגר מערך ה"ברקן" בצה"ל.
יחידת ברקן (סטינגר).
יחידת ברקן הייתה חלק טקטי מרכזי במערך ההגנה האווירית (בראשי תיבות: הגנ"א). היחידה נקראת סוללה (בדומה ליחידות חיל התותחנים). הסוללות השתייכו לגדוד 66 ולגדוד 947 חובט ומחבט (וולקן) ולגדוד-946 דרקון (צ'אפרל) במערך המתנייע (סוללות שאינן נייחות). סוללות הברקן כללו לרוב כחמישה צוותים שבכל אחד מהם כשישה לוחמים שהורכבו ממפקד הצוות (קצין בדרגת סג"ם),טילן אחד (לוחם בדרגת סמל) המתפקד כמשנה למפקד הצוות וכבעל הסמכות הגבוהה לשגר את טיל הברקן, טילן שניים (לוחם וותיק) המוסמך אף הוא לשגר את טיל הברקן, לוחם הנושא מקלע מאג (מאגיסט) ושני לוחמים נוספים שתפקדו כנהג, כקשר ולעיתים לוחם בתפקיד מאג שתיים (לוחם הנושא ארגזי תחמושת וקנה של מקלע מאג). לוחמי ברקן עוברים הכשרת הגנ"א בשילוב הכשרת חי"ר, מה שמאפשר להם לבצע פעילות בט"ש קרקעית בדומה ליחידות חי"ר סדירות, בנוסף לביצוע משימות הגנה אווירית. הלוחמים התניידו באמצעות נגמ"שי M-113 שעברו התאמה ורכבי האמר (ג'יפ "האמר ברקן") ומעת לעת באמצעות מסוקים (הצוותים מוסמכים לביצוע פעילות מוסקת).
הלוחמים נושאים על גופם משא כבד הכולל מנשא טילי ברקן (טיל ברקן, משגר וסוללות חשמל), מקלע מאג,תחמושת ומזון שנועדו לאפשר עצמאות ויכולת שהייה למשך פרקי זמן ארוכים בתנאי שטח ללא אפשרות לחדש אספקה. משקל הציוד אותו נשא לוחם הברקן מגיע עד כדי חמישים ק"ג, ונישא למרחקים גדולים (עשרים עד ארבעים ק"מ הליכה). בשל היות טיל הברקן (סטינגר) טיל לטווח קצר ובשל העובדה שכלי טיס נעים במהירויות גבוהות תורת הלחימה לפיה פעלו צוותי הברקן הצריכה לנוע במגמה אחת קדימה לעיתים בתאי שטח "מלוכלכים", כלומר שיש בהם כוחות אויב על מנת להקדים ולהפיל כלי טיס של האויב בטרם אלו יצליחו להגיע ולפגוע בכוחות הלוחמים. בשל כך הלוחמים רוכשים יכולת הסוואה גבוהה, בעלי יכולת הישרדות גבוהה מאוד.
שגרת פעילותן של סוללות הברקן לאורך השנה כללו שלוש פעילויות מרכזיות, פעילות בט"ש איו"ש ועזה, פעילות בט"ש (הגנה אווירית) במוצבי גבול הצפון, אימון גדוד ואימונים עם כוחות קרקע ויחידות חיל האוויר.באוגוסט 2012 כלל כוחות הסטינגר במערך ההגנה האווירית הוסבו לפיקוד העורף ולאחר הסבה זו לא התקיימו יחידות סטינגר בצה"ל.
מערכות נוספות.
התעשייה האווירית הישראלית פיתחה מערכת נ"מ ניידת, בשם מחבט.
המערכת כוללת נגמ"ש M163 עם תותח M61 וולקן (תותח נ"מ מונחה בקוטר 20 מ"מ) ומשגר לארבעה טילי סטינגר. המחבט נכנס לשירות מערך הנ"מ בשנת 1998. המערכות היו שייכות גם הן למערך הטקטי אך הן הוצאו משימוש בשנת 2005.
נויטרופיל
נויטרופילים (Neutrophils) הם תאים השייכים למערכת החיסון. תפקידם העיקרי בליעה וחיסול חיידקים או פטריות ומניעת הזיהום שנגרם מהם. הנויטרופילים מהווים אחד משלושת סוגי הפגוציטים במערכת החיסון, וכן אחד משלושת סוגי הגרנולוציטים.
הנויטרופילים גדולים פי שניים לערך מתאי דם אדומים וקוטרם נע בין 9 ו-15 מיקרון. גרעין התא של הנויטרופילים מורכב מכמה אונות בגדלים שונים; מסיבה זו מכונים הם לעיתים תאים פולימורפונוקלאריים (Polymorphonuclear cells, ובקיצור: PMNs, או Polys בעגה המקצועית; לעיתים מכונים כך כל הגרנולוציטים). אורך חייהם קצר יחסית - שעות או ימים ספורים.
הנויטרופילים הם קבוצת התאים הגדולה ביותר מבין תאי הדם הלבנים, והם מהווים בין 40% ל-70% מסך כל תאי הדם הלבנים. המונח "ספירת נויטרופילים אבסולוטית" מתייחס למדידת הכמות של כל הנויטרופילים הנוכחים בדם. ירידה במספרם אל מתחת ל-1,000 מעלה את הסיכון לדלקות. ריכוזם הנורמלי בדם נע בין 3,000 ו-7,000 תאים למיקרוליטר (מילימטר מעוקב) דם. ספירת הנויטרופילים נעשית כחלק מביצוע ספירת דם מלאה. כמות נמוכה מדי של נויטרופילים בדם נקראת נויטרופניה.
הנויטרופילים הם גרנולוציטים. הציטופלזמה שלהם מכילה שלפוחיות הפרשה ("גרנולות") המכילות מתווכים ואנזימים המשתתפים בהרג הפתוגנים, כגון ליזוזים ולקטופרין. שלפוחיות ההפרשה מכילות אנזימים המפרקים חיידקים וחלק ממרכיבי התווך הבין תאי, וכן חלבונים דמויי-אנטיביוטיקה הנקראים דפנסינים (Defensins). הנויטרופילים נמשכים באופן כימי אל אתר הזיהום במנגנון הנקרא כימוטקסיס. במנגנון זה מופרשים ציטוקינים הנקראים כימוקינים על ידי המקרופאגים אשר באו במגע ראשוני עם גורם הזיהום, נוצר מפל ריכוזים אשר "מכוון" את הניטורופילים אל מקור הזיהום. בנוסף תאים אלו בולעים (מבצעים פגוציטוזה) את החיידקים או הפטריות וממיסים אותם בעזרת החומרים שהוזכרו לעיל. בנוסף, משתמשים הנויטרופילים ברדיקלים מחמצנים, כגון מימן על-חמצני ויון סופראוקסיד, להרג החיידקים (לפרטים ראו: אנארובי).
שלפוחיות ההפרשה של הנויטרופילים נצבעות בחלקן אדום, באמצעות חומרי צביעה חומציים, ובחלקם כחול, באמצעות חומרי צביעה בסיסיים. שילוב הצבעים גורם לציטופלזמת הנויטרופילים להיראות סגולה. תכונות הצביעה של שלפוחיות ההפרשה של הנויטרופילים הקנו לתאים אלו את שמם (נייטרליים, נצבעים בחומצה ובבסיס כאחד).
סרוטונין
סרוטונין (Serotonin או 5-HT) הוא מוליך עצבי (נוירוטרנסמיטר) מקבוצת המונואמיניים, שאליה משתייכים גם דופמין ונוראפינפרין.
כל תאי העצב שמייצרים סרטונין נמצאים בגזע המוח, המעורב בעוררות ותהליכים אוטומטיים רבים.
ביוכימיה.
שמו הכימי של סרוטונין הוא 5-הידרוקסיטריפטאמין (Hydroxytryptamine). סרוטונין מופק מחומצת האמינו הארומטית טריפטופן. שני אנזימים מובילים לייצורו, בתחילה האנזים טריפטופן הידרוקסילאז ואחריו אנזים המכונה AAAD (ראשי תיבות של Aromatic amino acid decarboxylase, "דקרבוקסילאז של חומצות אמינו ארומטיות"; דקרבוקסילאז הוא אנזים הנוטל קבוצת קרבוקסיל מתרכובת כלשהי).
טריפטופן מצליח לעבור את מחסום הדם-מוח באמצעות נשא ביולוגי ייחודי. הימצאות אינסולין בדם תורמת לקליטת הסרוטונין, שכן האינסולין גורם לספיגה מוגברת של חומצות ארומטיות בגוף ולפיכך מקטין את התחרות על ההסתייעות ב"נשא" זה, ושיעור הסרוטונין במוח גדל.