חשיבות תהליך הקומפוסטציה כיום אינה רק בשל הערך הכלכלי שיש לקומפוסט בחקלאות אלא גם לשם שמירה על איכות הסביבה. הגידול באוכלוסייה, העלייה ברמת החיים והשינוי בדפוסי ההתנהגות הגדילו פי כמה וכמה את כמויות הפסולת שהחברה המודרנית מייצרת בבית, בתעשייה ובחקלאות. כיום השיטה המרכזית לטיפול בפסולת היא הטמנה, אך שטחי אתרי ההטמנה הולכים וגדלים וחייבים למצוא פתרון נוסף לטיפול בפסולת. חומר אורגני מהווה מעל 50% ממשקל הפסולת הממוצע למשפחה, אך במהלך ההדשנה קטנה כמות החומר לכמחצית ולכן הדשנה היא אחד מהפתרונות הטובים ביותר, והיא היעילה ביותר לטווח הארוך. בנוסף, הדשנה מונעת מטרדים הנגרמים מאשפה טרייה כגון ריחות רעים ומקור לדגירת חרקים ומזהמים, בקומפוסט הביתי כמו גם בקומפוסט התעשייתי.
לישראל יש עניין מיוחד בהדשנה היות שקרקעות הארץ מאופיינות ברמה נמוכה של חומר אורגני ("הומוס") ורמת מלחים גבוהה. מחקר ופיתוח של הקומפוסטים וביסוס מעמדם בשוק יביאו לשיפור בתוצרת החקלאית ובמקביל יעזרו בשמירה על איכות הסביבה.
סיכונים.
מלבד היתרונות, בשימוש לא נכון עלול הקומפוסט להכיל גם גורמים המעכבים את גדילת הצמח. לפני השימוש בקומפוסט חשוב לבדוק את ריכוז המתכות הכבדות בו – מתכות אלה הן יסודות מקבוצת מתכות המעבר אשר חלקן חיוניות להתפתחות הצמח אך בריכוזים מאוד קטנים וכאשר ריכוזן עובר סף מסוים הן הופכות לרעילות לרקמות החיות. בנוסף חשוב לבדוק בקומפוסט את הימצאותם של חומרים פיטוטוקסיים אחרים או חומרים רעילים לאדם. בקומפוסט עלולים להימצא גם גורמי מחלות קרקע או מיקרואורגניזמים המסוכנים לאדם אשר לא הושמדו בתהליך הקומפוסטציה או שהתפתחו כחלק מהאוכלוסייה החדשה בקומפוסט לאחר הבשלתו. כדי להימנע מכך תקני משרד החקלאות דורשים בדיקה כימית וניסוי הקומפוסט לפני התחלת השימוש בו.
קידה
קידה היא תנועת גוף של כפיפה מן המותן המציינת מחווה של הכנעה וכבוד כלפי הזולת. הקידה נפוצה מאוד בתרבויות מזרח אסיאתיות, אך קיימת גם כמחוות כבוד לבני האצולה באירופה ובמקומות אחרים. לעיתים קידה מסתכמת בהורדת הראש ולא בהנעת כל פלג הגוף העליון.
הקידה נפוצה בתרבות היפנית, הקוריאנית ובתרבות הסינית, שם קדים איש לרעהו בהזדמנויות שונות, כמו בפגישה ראשונה, הבעת תודה ופרידה לשלום.
בלשון המקרא והתלמוד, משמש הביטוי קידה להשתחווּת עד שהפנים נוגעות בקרקע.
ארמון חול
ארמונות חול או טירות חול הם מבנים זעירים המעוצבים מחול הנמצא בחופי ימים, באגמים ובנהרות או בארגזי חול מלאכותיים, לרוב על ידי ילדים. חומרי הבנייה של ארמונות החול הם חול ומים, אותם קל למצוא במקומות אלו. בזמן תחרויות חול נהוג לרסס את המבנה בתרסיס מייצב כדי לשמור על שלמות המבנה עד לבואם של השופטים. מבנים מרוססים במייצב יכולים לשמור על צורתם במשך ימים רבים.
ישנן מספר דרכים לבנות ארמון מחול:
לפרקים מתקיימים פסטיבלי פיסול בחול. אף על פי שילדים בונים בדרך כלל צורה של ארמון בחול, בפסטיבלי פיסול בחול ניתן לראות פעמים רבות פסלים שאינם דמויי ארמון.
בתרבות.
ארמון חול ממלא תפקיד משמעותי בספרה של אדית נסביט, הטירה הקסומה.
ארמונות חול
מרק קני ציפורים
מרק קִני ציפורים הוא מאכל מזרח אסייתי מסורתי הנחשב למאכל תאווה. נפוץ בעיקר בסין ובתאילנד.
תיאור.
המרק עשוי מקן של סיס קיני המאכל המצוי במזרח אסיה, והבונה את קנו בקירות של מערות. סיס זה מדביק יחדיו עשב וחתיכות דגים בעזרת רוק ושיער, וכך יוצר קן שקערורי קטן במערות.
חלק מהקינים נאספים בריכוזים טבעיים של ציפורים, שאחד המפורסמים שבהם הוא המנזר בפצ'בורי שבתאילנד ויש גם בתי הארחה לציפורים שנבנו במיוחד למטרה זו. את הקִנים המשובחים, המכילים מעט חומרים זרים, מרתיחים בהרבה מים במשך שעה ואחר מגישים בקערת מרק. התבשיל הסופי רירי במידת מה נחשב במזרח למשקה המחזק את הגוף ואת הליבידו בפרט. יש הטוענים כי הוא מעורר תיאבון, לעומת אחרים המדווחים על תחושות של צרבת.
טיפי
טיפי (משפת בני הסו - בית/מעון) הוא אוהל בצורת חרוט, עשוי עור של ביזון, אשר היו מכינים האינדיאנים בני המישורים הגדולים באמריקה הצפונית.
בניית הטיפי מתבצעת על ידי השענת 3 מוטות עץ ארוכים זה על זה ליצירת ארבעון, שאורך כל מקצוע בבסיסו כשלושה מטר. אחר כך משעינים מוטות קטנים יותר על שלושת הראשיים ליצירת חרוט. את החרוט עוטפים ביריעות עור או בד. בדרך כלל משאירים בקודקוד הטיפי פתח ביריעה (הניתן לסגירה לפי הצורך) המאפשר אוורור דרכו יוצא האוויר החם ומהווה גם ארובה אם רוצים להדליק מדורה בתוך האוהל.
בימינו, ניתן למצוא אוהלי טיפי בשמורות של אינדיאנים כאטרקציה תיירותית יותר מאשר כמקום מגורים. כמו כן, נפוצים אוהלי הטיפי בפסטיבלים עם תוכני ניו-אייג'.
אוהלי טיפי אינדיאנים מהווים דוגמה לסוג של בנייה ורנקולרית.
בונסאי
בונסאי (ביפנית: 盆栽; מילולית: "גננות על מגש") היא אמנות גידול עצים וצמחים אחרים בצורה השומרת את הצמח ננסי על ידי גיזום קפדני בשורשיו וענפיו. פיתוח הבונסאי הוא אמנות יפנית עתיקה שמטרתה ליצור צורות אסתטיות נעימות.
מקור ההשראה לבונסאי הוא נופי הטבע ביפן. בארץ זו ישנם הרים גבוהים ויערות ירוקי עד. העצים בנקיקי הסלעים או כאלה שענפיהם השתלשלו מעל למצוקים, נתגמדו לעיתים קרובות למידות זעירות, נוכח תנאי גידולם הקשים. יצירות הבונסאי מחקות, אם כך, את פלאי הטבע.
אמנות הפּנג'ינג הסינית היא אמנות דומה שקדמה לבונסאי היפנית.
היסטוריה.
אמנות הבונסאי החלה למעשה בסין לפני יותר מ-2,000 שנים. שמה של אמנות זו היה פֶּנזַאי, והוא נכתב באותן אותיות האנזי שמאוחר יותר שימשו לכתיבת שמו ביפנית באותיות הקאנג'י שמופיעות בפסקה הראשונה. ליפן הגיעה אמנות הבונסאי בתקופת שושלת סונג הסינית (במאה ה-13 לערך), ובו-בעת היגרה אמנות זו גם לקוריאה, שם היא נקראת בונג'אי. אמנות הגידול של עצים ננסיים בסין נקראת כיום פנג'ינג וכיוון שייעודם של רוב העצים באמנות זו להיות מוצגים בחוץ, הם לרוב גדולים ועמידים יותר ממקביליהם היפניים.
בארמון הקיסרי של הקיסר היפני ישנו אוסף בונסאי של 350 עצים ננסיים.
טיפוח ואחזקה.
עץ בונסאי אינו צמח גמדי מבחינה גנטית, ולכן יש לשמור אותו ננסי על ידי טיפוח, עיצוב וגיזום מתמידים. ישנה טענה שעץ בונסאי המתוחזק היטב יאריך ימים יותר מעץ רגיל מאותו הזן. אולם, הבונסאי זקוק לטיפול רב מאוד, וטיפול שגוי אפילו במקצת עלול להביא למותו של הצמח.
אחזקת הבונסאי השוטפת, דורשת משטרי השקיה ודישון קבועים וכן טיפול במזיקים ובמחלות. מצע הגידול של עץ הבונסאי מאופיין בדרך כלל בכושר ניקוז גבוה, והוא מוחלף אחת למספר שנים בהתאם לצורך. חורי הניקוז בעציץ בונסאי, גדולים יותר מהמקובל בעציצים רגילים. עציצי בונסאי מאופיינים גם בהגבהה של תחתית העציץ המאפשרת כניסת אוויר ואור אשר מונעים את הצצת השורשים ויציאתם מתוך חורי הניקוז.
צורות נפוצות.
ישנם סגנונות עיצוב רבים לעצי בונסאי, בהם שישה הנחשבים לסגנונות שבבסיסו של העיצוב היפני הקלאסי-מסורתי: זקוף רשמי (chokkan - formal upright), זקוף לא-רשמי (moyogi - informal upright), נטוי (shakkan - slanting), מניפה-מטאטא (hokidach - broom), משתפל (kengai - cascade), חצי משתפל (han kengai - semi cascade).
סגנון זקוף רשמי (ביפנית chokkan): כפי שרומז השם, זהו עץ בעל גזע ישר עם התחדדות מושלמת לכל אורכו וחלוקת הענפים מאוזנת, צורת העיצוב מדמה עץ הגדל בתנאים אופטימליים של אור ובלא צורך להתמודד עם עצים מתחרים. סגנון זה מתאים בעיקר לעצים מחטניים כמו אורנים וערערים.
סגנון זקוף לא-רשמי (ביפנית moyogi): זהו הסגנון הנפוץ ביותר בבונסאי כמו גם בטבע, והוא קל יחסית לעיצוב. הגזע הוא בעל תנועה לכל אורכו וכן נשמרת התחדדות עד לצמרת. סגנון זה מתאים למרבית העצים.
סגנון נטוי (ביפנית shakkan): העיצוב בסגנון זה הוא בדומה לסגנונות האחרים, כאשר הגזע נוטה הצידה לכיוון אחד דומיננטי ובזווית של 60 עד 80 מעלות ביחס לקרקע. סגנון זה מדמה עץ הגדל במדרון או בתנאי רוח קשים. בדרך כלל הענף התחתון פונה נגד נטיית הגזע במטרה ליצור איזון וכך גם השורש הדומיננטי שפונה כנגד נטיית העץ. השתילה בסגנון זה תיעשה בדרך כלל בצידו של העציץ.
סגנון מניפה (ביפנית hokidach): סגנון המיוחד בהסתעפות הענפים העשירה והסימטרית שלו היוצאת מהשליש הראשון של הגזע בצורת מניפה. הגזע ישר, זקוף ומתחדד במתינות ואינו ממשיך לחלקו העליון של העץ. סגנון זה מתאים במיוחד לעצים נשירים.
סגנון משתפל (ביפנית kengai): סגנון מיוחד זה מדמה עץ הגדל בצידי צוק תלול ובתנאי טבע קשים כמו מפולות אבנים ושלג נערם, הגורמים לענפיו להשתפל מטה אל עבר המדרון. חלקו העליון של העץ מעוצב כצמרת הנמצאת מעל שפת העציץ והשתפלות הענפים מטה היא בזווית חדה ותגיע עד מתחת לבסיסו של העציץ הגבוה בו הוא שתול. הענפים שיוצאים מן הגזע פונים הצידה בצורה אופקית ומאוזנת.
סגנון חצי משתפל (ביפנית han kengai): בדומה לסגנון המשתפל גם סגנון זה מאפיין תנאי גידול קיצוניים. צמרתו של העץ המשתפל למחצה תהיה מעל בסיס הגזע וענפי עץ המעוצב בסגנון זה לעולם לא ירדו מעבר לתחתית העציץ.
בנוסף לסגנונות אלה ישנם שלל סגנונות עיצוב נוספים:
שורת עצים (raft) – שורת העצים, כפי שרומז השם, היא לקיחת עץ קיים ונטיעתו על הצד כך שמרבית הענפים שלו מתארים שדרת עצים בקו ישר, צורת סינוס או קבוצות עצים. כל שורות העצים צריכות לתת אשליה של שתילת קבוצת עצים, אך למעשה מדובר בעץ יחיד, וליתר דיוק ענפים של העץ המקורי.