בין השירים הבולטים באלבום זה ניתן למצוא את "אמא קטנה" שכתב דוד פוגל ואת "דרך שתי נקודות עובר רק קו ישר אחד" שכתב יהודה עמיחי.
האלבום כולל גם שני שירים באנגלית: "אנאבל לי" שהלחין ארצי על פי שירו של אדגר אלן פו, ו-"White Bird" שכתב והלחין ארצי.
הוקלט באולפני "קולינור".
משתתפים ביצירת האלבום.
עיבודים: אלברט פיאמנטה (דרך שתי נקודות, אהבה, השיר על ארץ סיני, איש זקן שחולם אותנו), אלדד שרים (אמא קטנה, שירי ואני, ממלינדה), בני נגרי, יגאל חרד (אנאבל לי), יאיר שרגאי (יסמין הקטנה) ודדי שלזינגר
פסנתר: אלונה טוראל, ירון גרשובסקי
תופים: שלמה חממי, יוסי ("פפו") לוי
גיטרה: יוסי לוי, יגאל חרד, דדי שלזינגר
בס: שמוליק ארוך, דדי שלזינגר
קולות רקע: יאיר שרגאי, דדי שלזינגר, אצ'י שטרו, חנן יובל
טכנאי הקלטה: אמנון רוברמן, דורי הר-שגל
מפיק: מיכאל תפוח
הארנב הלבן
הארנב הלבן (באנגלית: White Rabbit, לעיתים מתורגם כהשפן הלבן או הארנבון הלבן) הוא דמות ספרותית בדיונית המופיעה בספרו של לואיס קרול "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" (הידוע גם בשם "עליזה בארץ הפלאות").
הארנב הלבן מופיע לראשונה בפרק הראשון של הספר לבוש מקטורן ורוטן לעצמו על כך שהוא מאחר. אליס עוקבת אחריו וכך מגיעה אל ארץ הפלאות. בהמשך נפגשת עמו אליס כשהוא מזהה אותה בטעות כעוזרת הבית שלו, מרי אן, וכך מוצאת עצמה אליס לכודה בתוך ביתו אחרי שהיא גדלה יותר מדי מכדי לצאת. בהמשך מופיע הארנב הלבן כמעין משרת או כרוז של מלך ומלכת הלבבות.
במאמר אליס על הבמה שכתב קרול, הוא מתאר את הארנב הלבן כאנטיתזה של אליס הצעירה, עזת-המצח ומלאת החיוניות, כלומר כזקן, ביישן, חלוש ולחוץ. קרול מציין שעל הארנב להרכיב משקפיים, להיות בעל קול רועד וברכיים פקות. הוא עובר הלוך ושוב בין התנהגות שחצנית וגאוותנית כלפי הכפופים לו, למשל משרתים, ובין התרפסות וכניעה בפני הממונים עליו, למשל הדוכסית או מלך ומלכת הלבבות.
בסרט של וולט דיסני שנעשה על פי ספרו של קרול, הארנב הלבן מוצב כדמות ההגיונית ביותר מבין הדמויות אותן פוגשת אליס בארץ הפלאות., הופיע גם בסדרת ההנפשה של דיסני "בית העכבר".
דמותו של הארנב הלבן זכתה לאזכורים רבים בסרטים, ספרים ושירים.
אפרים סבלה
אפרים סבלה (ברוסית: Эфра́им Севе́ла; נולד כיפים דרבקין (Ефим Евелевич Драбкин) 8 במרץ 1928 - 18 באוגוסט 2010) היה סופר רוסי ממוצא יהודי, עיתונאי, כותב תסריטים ובמאי.
קורות חיים.
נולד בשם ייפים אבלייביץ' דרבקין, בעיר בוברויסק, מחוז מוהילב (אז בתחומי ברית המועצות וכיום ב מדינת בלארוס), למשפחה של קצינים. משפחתו הספיקה לברוח מבלארוס עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה, אך הוא נפל מהרכבת כתוצאה מהפצצה. לאחר מכן שוטט בדרכים, עד שבשנת 1943 הצטרף לגדוד של הצבא האדום שלחם בחזית, והגיע איתו עד גרמניה. על אומץ ליבו בלחימה עוטר במדליית העוז. לאחר המלחמה השלים את לימודיו בבית הספר, ולמד באוניברסיטה הלאומית של בלארוס. לאחר סיום לימודיו כתב תסריטים עבור סרטים שונים.
בשנת 1971 השתתף בהשתלטות על חדר קבלת פניות הציבור של הסובייט העליון של ברית המועצות, בדרישה לאפשר ליהודים במדינה לעלות לישראל (על אף שהודה לאחר מכן, שכלל לא היה ציוני). לאחר המשפט שנערך לקבוצה, גורש לישראל. לטענתו בגיל 45 אחרי שנתיים בארץ לחם במלחמת יום הכיפורים, ואף הצליח לפגוע בשני טנקים סוריים מסוג T55 בעזרת בזוקה; סבלה נפצע במהלך המלחמה.
בשנת 1977 היגר לארצות הברית. עבד וביקר בערים רבות כמו לונדון, פריז וברלין המערבית.
עוד בהיותו בברית המועצות היה עיתונאי וכתב מספר תסריטי סרטים. לאחר הגירוש בשנת 1971, החל את הקריירה הספרותית שלו, כשכתב בפריז, בדרכו לישראל, את הספר "אגדות רחוב האינוולידים". הספר זכה לציונים גבוהים בביקורות.
בשנת 1990 שב לרוסיה, והפיק שורה של סרטים מצליחים. מאז חזרתו לרוסיה ועד יום מותו התגורר במוסקבה.
סבלה היה נשוי בפעם הראשונה לבתו החורגת של השחקן הרוסי-יהודי לאוניד אוטיוסוב, יוליה גנדלשטיין.
נפטר ב-2010 במוסקבה, בגיל 82.
M-71 סולתם
סומכא
מפלגת הפועלים הנאציונל-סוציאליסטית האיראנית (בפרסית: حزب سوسیالیست ملی کارگران ایران, תעתיק: חזב סוסיאליסת מלי כארגראן איראן, בקיצור: חזב סומכא) היה ארגון נאו-נאצי איראני.
היסטוריה.
מפלגת סומכא נוסדה ב-1952 על ידי דאווד מונשיזאדה, איראני ממוצא אזרי ומרצה באוניברסיטת מינכן ששירת באס אס ונפצע בקרב על ברלין במלחמת העולם השנייה. חברי הארגון היו תומכיו של אדולף היטלר בזמן המלחמה, ולאחר הקמת הארגון תרגם מונשיזאדה את כתביו לפרסית. הארגון גייס מעט תומכים באוניברסיטאות איראניות.
מפלגת סומכא אימצה את האופי של המפלגה הנאצית עם פולחן אישיותו של היטלר, הצדעה במועל יד ושימוש בצלב הקרס ובחולצה השחורה. הארגון היה חבר בתנועה הנאו-נאצית העולמית וראה את העם האיראני כחלק מהגזע הארי. במקביל, היה הארגון ידוע בנאמנותו לשאה. הוא התנגד לשליטתו של מוחמד מוסאדק, ואנשי הארגון הפעילו אלימות כלפי תומכיו של מוסאדק וכלפי תומכי מפלגת תודה, המפלגה הקומוניסטית האיראנית. הארגון קרא לאימוץ המסורת הפרסית במקום האסלאם והביע שנאה ליהודים, ערבים וקומוניסטים. פעילות הארגון דעכה לאחר שנת 1953 וחבריו עברו לתנועה הארית של הגנרל חסן ערפה.
בימינו קיימת קבוצה המייחסת לעצמה את השם "סומכא" ופעילה בעיקר באינטרנט.
1995 בישראל
אירועים בשנת 1995 בישראל.
1995 בישראל (ה'תשנ"ה-ה'תשנ"ו), הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 47 שנה מיום היווסדה. האירוע הבולט של אותה שנה היה רצח רבין.
המסכה חוזרת
המסכה חוזרת (באנגלית: Son of the Mask, בן המסכה) הוא סרט ההמשך משנת 2005 לסרט שובר הקופות "המסכה" משנת 1994. הסרט בוים על ידי לורנס גוטרמן ומככבים בו ג'יימי קנדי ואלן קאמינג. הסרט הופץ על ידי חברת New Line Cinema.
תקציר העלילה.
טים ארי הוא אנימטור העובד כפרסומאי בקניון בעודו מחופש לצב. יום אחד כלבו אוטיס מוצא מסכת קסמים ומביא אותה לבעליו.
ביקורות.
הסרט ספג ביקורות חריפות. אתר Rotten Tomatoes נתן לסרט ציון שלילי של 6% מתוך 100 בהתבסס על 105 ביקורות (6 "טריות" ו-99 "רקובות"). אתר IMDb העניק לסרט ציון של 2.2 מתוך 10. אתר Metacritic נתן לסרט ציון של 20 בהתבסס על 26 ביקורות.
משה סלוחובסקי
משה סלוחובסקי (נולד ב-1958) הוא פרופסור חבר, ראש המכון להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים וראש מרכז לייפר ללימודי נשים ומגדר. היה ראש תוכנית "אמירים" לתלמידים מצטיינים.
פעילות אקדמית.
למד לתואר ראשון ושני במחלקה להיסטוריה באוניברסיטה העברית בשנים 1980 עד 1986. לאחר סיום המוסמך למד שנה לתואר מוסמך בפריס. את עבודת הדוקטורט כתב באוניברסיטת פרינסטון בנושא פולחן הקדושים בפריז בימי הביניים המאוחרים. את עבודת הפוסט-דוקטורט ביצע במכון הטכנולוגי של קליפורניה. הוא שב לירושלים ב-1995 ומאז מלמד בחוג להיסטוריה. סלוחובסקי מכהן בקתדרה על שם פולט וקלוד קלמן לתולדות יהדות צרפת. תחומי העיסוק שלו הם היסטוריה צרפתית, היסטוריה של המיניות, היסטוריה דתית והיסטוריה של קולוניאליזם. סלוחובסקי מרכז מזה שלוש שנים את קבוצת הקריאה ההומו-לסבית של מרכז לייפר (שמתקיימת במרכז הגאה בתל אביב).
רבנו תם מאורליינש
רבנו יעקב הקדוש
ר&quot;ת מאורליאנס
ר&quot;ת מאורליאן
ר&quot;ת מאורליינש
דוח בוורידג'
בענדין
בדז'ין
בדזין
פריץ לאופר
פריץ לאופר (Fritz Laufer), (1900 - ?) היה צ'כי בשם הפרטי פרנטישק (Frantisek), אשר שימש בימי מלחמת העולם השנייה כסוכן הגסטפו. לקראת סוף המלחמה הופעל על ידי הנאצים כסוכן כפול מול המודיעין האמריקאי ומול משלחת ההצלה היהודית באיסטנבול בעסקת סחורה תמורת דם.
פריץ לאופר נולד בפראג, להורה אחד יהודי ואחד שאינו יהודי (מישלינג לפי ההגדרה הנאצית). בשנת 1900. למד בבית ספר למיכון חקלאי וניהל את העסק המשפחתי של אביו ליבוא מזון. בשנת 1939 מצא הגסטפו כי הוא מתאים למטרותיו וגייס אותו כסוכן ובתמורה להנפקת נירות אריים על שמו הוא הסגיר לגרמנים לוחמי מחתרת צ'כיים. הוא פעל תחת השמות "שרדר", "לודוויג מאייר" ו"קרל היינץ". בשנות המלחמה הראשונות הוא פעל בצ'כיה, הונגריה, בולגריה וטורקיה.
בשנת 1943 גויס לאופר על ידי מהנדס יהודי צ'כי בשם אלפרד שוורץ לרשת הריגול האמריקאית שנקראה בשם דוגווד (Dogwood). רשת זו, שנקראה בשמו האנגלי של שיח המורן, הוקמה ביולי אותה שנה על ידי ראש תחנת הOSS באיסטנבול כדי לאסוף מידע מודיעני ולחדור לגרמניה ולמדינות הבלקן, בנות בריתה של גרמניה, רומניה, הונגריה ובולגריה ולהפעיל תנועות התנגדות לשם הפלת משטריהן. לאופר, שניתן לו ברשת שם הקוד "איריס", נתפש בעיני גופי ההצלה היהודיים באיסטנבול כסוכן אמריקאי אשר ניתן לבטוח בו, בעוד שהיה לאמיתו של דבר סוכן הגסטפו. בשנת 1944 תיווך לאופר בשתי הצעות גרמניות: פדיון יהדות הונגריה תמורת עשרת-אלפים משאיות, ומשא ומתן לקראת הסכם שלום בין הרייך השלישי למעצמות המערב כנגד ברית המועצות.
את הבשורה על ההצעות הללו נשאו יואל ברנד ובונדי גרוס - שליחי ועדת העזרה וההצלה בבודפשט בניסיון הצלת יהדות הונגריה. הם נתפסו על ידי שירותי הביטחון הבריטיים אשר חשדו בהצעות וחשפו את פרצופו האמיתי של לאופר ושל שתי ההצעות: הגרמנים ביקשו לפרק את הברית בין מעצמות המערב לברית המועצות. מחקרים בני ימינו מראים שלגרמנים לא הייתה ואף לרגע, כוונה לשחרר את יהודי הונגריה בתמורה למשאיות. לאופר שימש גם כמתווך בניסיונם של הנהגת היישוב להעביר כספים לגטאות.