סיאטל סטורם (באנגלית: Seattle Storm, בתרגום לעברית: "סופת סיאטל") היא קבוצת כדורסל אמריקאית המשחקת בליגת כדורסל הנשים WNBA. הקבוצה נוסדה בשנת 2000, משחקת בבית המערבי של הליגה וזכתה ארבע פעמים באליפות הליגה. הקבוצה מארחת את משחקיה הביתיים באצטדיון קי ארנה אשר בסיאטל שבמדינת וושינגטון. האצטדיון שימש בעבר גם את קבוצת הכדורסל סיאטל סופרסוניקס אשר הייתה קבוצת האחות של הסטורם בליגת ה-NBA עד תחילת עונת 2009, בה החליט בעלי הסופרסוניקס להעבירם לאוקלהומה סיטי ולמכור את הסטורם.
התעשייה האשלית
גרזן יד
נמרוד עציון קורן
כיראליות (כימיה)
חיים נסים אבולעפיה
רבי חיים ניסים אבולעפיה (נכתב במקור: אבואלעפיא) המכונה בשם חנ"א (תקנ"ה, 1795, - כ"ח בשבט תרכ"א פברואר 1861) היה רבה של טבריה והראשון לציון בירושלים. חיים ניסים אבולעפיה נולד בטבריה והיה מבני בניו של חיים אבולעפיה השני. תקופה מסוימת שימש כרב בדמשק, אך רוב הזמן שימש כרבה של טבריה.
ברעידת האדמה הגדולה שהייתה בארץ ישראל בשנת ה'תקצ"ז (1837) נשברה רגלו ומאז סבל מייסורים כל חייו. נודע בענוותנותו היתרה.
היה חותנו של הרב שמ"ח גאגין בנו של הרב חיים אברהם גאגין. בין נכדיו נמנה שלמה אבולעפיה ממייסדי העיר תל אביב.
כרבה של טבריה יצא אל מפקד הצבא הטורקי בצידון בדרישה להגנת התושבים היהודים בטבריה ובגליל מפני פורעים, ובעקבות כך נשלחו חיילים להגן עליהם. לאחר שמלאו לו 50 עבר לירושלים, ולאחר מותו של הראשון לציון הרב יצחק קובו נתמנה לתפקיד זה ושימש בו משך כשש וחצי שנים. הוא היה בין המעודדים והתומכים בהקמת בתי ספר כלליים למרות החרם שהכריזו רבני ירושלים האשכנזים נגד אלה. הוא חיבר מספר ספרים אך הם לא ראו אור, ורק שלושה מהם ידועים - קרא חנ"א, ארש צבי ותוצאות חיים. חלק מפסקיו נדפסו בספר תשובות של הרב בנימין מרדכי נבון.
בהיותו למעלה מחמישים, עבר לירושלים. בשנת ה'תרי"ד, לאחר שנפטר הראשון לציון, הרב יצחק קובו, הפצירו בו שישב על כיסא הרבנות כרב הראשי. החנ"א הסכים, ובכ"ט בתשרי ה'תרט"ו הוכתר לרב הראשי. זמן כהונתו כרב ראשי היה 6 שנים ו4 חודשים.
נפטר בכ"ח בשבט ה'תרכ"א ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
חיים ניסים אבולעפיה
תוכנית ראליטי
ראליטי
ראמשטיין
חסידות לובביץ'
אצטדיון פיטר מוקבה
אצטדיון פיטר מוקבה (אנגלית Peter Mokaba Stadium; אפריקנס Peter Mokaba Stadion) הוא אצטדיון כדורגל בעיר פולוקוואנה שבדרום אפריקה, אשר נבנה במטרה לקחת חלק באירוח משחקי מונדיאל 2010. האצטדיון, אשר מכיל 46,000 מקומות ישיבה, הוקם בעלות של 1.24 מיליארד ראנד דרום-אפריקאי, על ידי חברת האדריכלות AFL ונחנך בשנת 2010. הוא נבנה בסמוך לאצטדיון פיטר מוקאבה הישן ומשמש במיוחד לאימונים כמו גם למספר משחקי גביע העולם. עיצוב האצטדיון נוצר בהשראת עץ הבאובב, שלעיתים קרובות אומרים שהוא נראה כשהוא הפוך, כששורשיו מגיחים מהאדמה ומושיטים את ידו לשמיים. מבנה הפלדה של האצטדיון מאחד את כל פינות האצטדיון ונתמך על ידי מבנים הדומים לגזעי עצים מסיביים. הוא קרוי על-שם הפוליטיקאי הדרום אפריקאי פיטר מוקבה שנולד בעיר פולוקוואנה (לשעבר פיטרסבורג). האצטדיון ממוקם כ-5 ק"מ ממרכז העיר.
מונדיאל 2010.
אצטדיון פיטר מוקבה הוא אחד מתוך 10 האצטדיונים אשר לקחו חלק באירוח משחקי מונדיאל 2010 ואחד מהחמישה שנבנו במיוחד לקראת האירוע. האצטדיון אירח ארבעה משחקים במסגרת המונדיאל.
סקרה
סקרה (ביוונית: Σκρα) הוא כפר בצפון-מערב יוון בשטח מרכז מקדוניה, השוכן 81 ק"מ צפונית-מערבית מסלוניקי, 115 ק"מ דרומית-מערבית מסקופיה, 138 ק"מ מערבית מאוחריד וכ-4 ק"מ מגבול מקדוניה. בכפר מתגוררים בו 287 נפשות נכון לשנת 2001.
הכפר הציורי סקרה מצוי 24 ק"מ מעיירת המחוז אקסיופולי בגובה 520 מטרים מעל פני הים, על מדרון הר מיוער בעצי אלון, סמוך מאוד לפסגת ההר המכונה סקרה די לגקן וגובהו 560 מטרים. בקרבת הכפר מספר אגמים נחלים ומפלים.
מבחינת אתנית, 99% מהאוכלוסייה הם ממוצא יווני, ומבחינת דתית 98% הם נוצרים אורתודוקסים, 1.3% הם מוסלמים סונים ו-0.7% קתולים.
הכפר נוסד בתקופה בה נשלט אזור מרכז מקדוניה על ידי האימפריה העות'מאנית. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית, נותר הכפר בשטח העות'מאני ונקרא לוּמְנִיצָה, כאשר לחלק מאוכלוסיית המקום הייתה זיקה אתנית לנסיכות הבולגרית החדשה.
במלחמת הבלקן הראשונה נכבש האזור על ידי צבאות הליגה הבלקנית והכפר שוחרר מעול העות'מאנים ב-22 באוקטובר 1912. במלחמת הבלקן השנייה, ניסו הבולגרים לכבוש את האזור, אך הובסו, והכפר הועבר לחזקת ממלכת יוון מתוקף הסכם בוקרשט.
בעת מלחמת העולם הראשונה היוו העמדות המבוצרות והאסטרטגיות בסמוך לכפר ולפסגה הקרובה את זירתו של קרב סקרה בחזית המקדונית, אשר התחולל בסוף חודש מאי 1918. כוחות צבא ממלכת יוון, בפיקודו של הגנרל אמנואיל זימברקקיס ובסיוע כוחות צרפתיים, כבשו את השטח לאחר קרב קשה, ולמעשה הסירו סופית את סכנת ההתקדמות הבולגרית אל עבר סלוניקי. למרות התקפות נגד של הצבא הבולגרי, הצליחו הכוחות להמשיך ולאחוז בעמדותיהם החולשות על הסביבה.
בשטח הכפר קיים מוזיאון הנצחה לחללי הקרב אשר נחרט בנרטיב היווני כקרב גבורה, ובכל שנה במועד התרחשותו עולים לרגל למקום אזרחים וחיילים רבים על מנת לחלוק כבוד לנופלים.
בעת מלחמת העולם השנייה, באפריל 1941 נכבש האזור על ידי הוורמכט ושוחרר בסוף אוקטובר 1944.
העצומה האנטישמית
לשד העצמות
מלון אמדורסקי
מלון אמדורסקי (בפרסומים שונים נקרא גם מלון מרכזי, מלון מרכז, מלון המרכז ומלון צנטרל) היה בית מלון בירושלים בבעלותו של ירחמיאל אמדורסקי. בית המלון, שהתקיים בין 1903 ל-1948, היה השני בעיר בבעלות יהודית, לאחר "מלון קאמיניץ" של מנחם מנדל מקאמיניץ. בין השנים 1903 ועד 1930 שכן המלון ברחבת שער יפו (כיכר עומר אבן אל ח'טאב), מול מגדל דוד. בין 1930 ו-1935 שכן ב"רחוב יוליאן" (רחוב המלך דוד) ובין 1935 ועד 1948 שכן ברחוב בן-יהודה 10. ב-22 בפברואר 1948 נחרב בית המלון בפיגוע ברחוב בן-יהודה (1948). באתרו ההיסטורי של המלון ברחבת שער יפו ניצב כיום מלון פטרה.
המבנה לפני אמדורסקי.
מבנה המלון מול מגדל דוד (המבנה הראשון משמאל ברחוב דוד, השוק המרכזי של העיר העתיקה, לבאים משער יפו) נבנה בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19 על ידי יוסף אמזלג (אביו של חיים אמזלאג), סוחר יהודי אמיד שעלה מגיברלטר. המבנה בן שלוש הקומות (קומת חנויות ומעליה שתי קומות מגורים) נבנה בסגנון אירופאי. בקשתות החלונות שולבו עיטורי "שן כלב", גג המבנה מעוטר בעמודוני אבן שבראשם גביעים דקורטיביים. ריצוף החדרים נעשה בדוגמת שטיח בדגמים גאומטריים והמרפסות עוטרו במעקות ברזל ותמוכות מסוגננים. בשנות ה-50 של המאה ה-19 הושכר המקום לידיים זרות.
ובשנות ה-70 של המאה ה-19, הושכר המבנה על ידי משה הורנשטיין שייסד במקום את מלון מדיטרניאן. בין אורחיו היה הסופר הרמן מלוויל, אשר תיאר את נוף בריכת חזקיהו הנשקף מחלונו.
ב-1866 עבר המלון לבית ויטנברג, שליד שער שכם (הידוע כביתו של אריאל שרון), שם התארחו בו, בין השאר, מארק טוויין וצ'ארלס וורן. ב-1871 חזר מלון מדיטרניאן לשכון ב"בית אמזלג" ברחבת שער יפו, המבנה בו קיים היום מלון פטרה. בין אורחיו בתקופה זו היה יוליסס סימפסון גרנט.
אמדורסקי לפני המלון.
ירחמיאל אמדורסקי (1876–1966) היה בנו הצעיר של יוסף אמדורסקי שעלה לירושלים עם משפחתו מהעיירה אמדור על-נהר דנייפר שבפלך מוהילב ולכן כונה בירושלים ר' יושקה (יוסף) מוהליבר. מוהליבר ניהל ברובע היהודי בית תמחוי ומסעדה זולה בה סעדו גם יהודים שביקרו בירושלים. המבקרים לנו בבתי תושבים מכיוון שלא היו בעיר כל מלון או אכסניה כשרים, בהמשך פתח מוהליבר גם חדרי אירוח במתכונת של אכסניה.
ירחמיאל אמדורסקי קיבל על עצמו את הנהלת המוסד לאחר מות אביו ב-1895, והוא בן 19 בלבד. המלון, שנקרא בלשון הימים ההם "אש"ל" (אכילה, שתייה, לוויה), עבר מספר מקומות עד שב-1903 התמקם במבנה שברחבת שער יפו, מול מגדל דוד ונקרא מלון מרכזי - י. אמדורסקי.
מלון מרכזי אמדורסקי.
המלון של אמדורסקי בירושלים פנה אל אותם אורחים, יהודים ברובם, שלא יכלו להשתכן במלון קאמיניץ היקר או שרצו להיות קרובים לעיר העתיקה (לכותל, לרובע היהודי או לאתרים אחרים). הנציב העליון הרברט סמואל, למשל, התגורר במלון בערב שבת לפני תפילתו ההיסטורית בבית כנסת החורבה (שאמדורסקי כיהן בו כגבאי) בשבת נחמו תר"פ (25 ביולי 1920) ובימי חג ומועד בהם התפלל בבית כנסת זה. גם תיירים נוצרים ואנשי עסקים מוסלמים העדיפו ללון במלון זה. אחד האורחים האחרונים שהתגוררו במלון בעיר העתיקה, לפני שעבר לעיר החדשה, היה יוסף יצחק שניאורסון ("האדמו"ר הריי"צ"), האדמו"ר השישי בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד ליובאוויטש ששהה בו בעת ביקורו בירושלים באוגוסט 1929. גם משפחת אמדורסקי התגוררה בדירה בתוך המלון לפני שעברה לבית אמדורסקי בשכונת רוממה.
המלון, שהיה גם מסעדה כשרה (היחידה בירושלים, כיוון שבדרך כלל תיירים יהודים היו סועדים בבתי מארחיהם), שימש גם כאולם לאירועים ואירח חתונות וחגיגות בר מצווה. הזוג איתמר בן-אב"י ולאה אבושדיד התחתן במלון ודוד בן-גוריון ערך בו את חגיגת בר המצווה של בנו.