עם סיום לימודיו בקורנל חתם פוט על חוזה לשלוש שנים במכבי תל אביב הישראלית. בתוך כך, נרשם לדראפט ה-NBA 2010, אך לא נבחר. בתחילת דרכו במכבי, היה פוט שחקן שולי בקבוצה ומספר שבועות לאחר פתיחת העונה הושאל לעונה אחת לקבוצת מלייה מליגת המשנה הספרדית. את עונת 2011/2012 פתח בפולין כשחתם ב-16 באוגוסט 2011 בקבוצת ז'לונה גורה אך שוחרר מרצונו מקבוצתו ב-27 בספטמבר 2011, ולאחר שניסה את מזלו במחנה אימונים של קבוצת הפורטלנד טרייל בלייזרס (שהחלה להתאמן באיחור בשל שביתת השחקנים באותה העונה), עבר לשחק בקבוצת הספרינגפילד ארמור מליגת ה-NBDL, במהלך תקופתו בקבוצה זו גילה פוט יכולת טובה שזיכתה אותו בהשתתפות במשחק האולסטאר המסורתי של ליגת ה-NBDL. ב-8 במרץ 2012 הוחתם פוט על חוזה ל-10 ימים בקבוצת הניו אורלינס הורנטס מליגת ה-NBA. בכך הפך פוט לשחקן הראשון שאוניברסיטת קורנל "שלחה" ל-NBA מאז שנת 1951.
ב-7 בספטמבר 2012, פוט חתם במועדון הליטאי ז'לגיריס קובנה. ב-1 בנובמבר 2013 הוא נרכש שוב על ידי ספרינגפילד ארמור.
אן הייש
אן סלסט הייש (באנגלית: Anne Celeste Heche; 25 במאי 1969 – 11 באוגוסט 2022) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית.
קורות חייה.
הייש נולדה באורורה שבאוהיו, ארצות הברית. אביה דונלד, היה כומר בפטיסטי, מייסד כנסייה של קהילת אמיש, ומנצח בכנסייה. בספרה "תקרא לי משוגעת" טענה הייש כי אביה הטריד אותה מינית בילדותה.
לפני מותו של אביה בשנת 1983 מאיידס, נמסר לו על היותה ביסקסואלית. באותה שנה נהרג אחיה של הייש בתאונת דרכים.
קריירת המשחק.
מיד לאחר סיום בית ספר התיכון, החלה את תפקיד הטלוויזיה הגדול הראשון שלה, ברשת NBC בסדרת הטלוויזיה "עולם אחר", הייש זכתה לביקורות חיוביות על משחקה בסדרה וזכתה בפרס אמי על תפקידה. בשנת 1994 שיחקה בסרטים "אני אעשה הכל", "נגד החומה" ו"סיפורו של יואי לונג", בו גילמה את פילגשו של יואי לונג.
תפקיד הפריצה של הייש היה בשנת 1996 בסרט "המושבעת". לאחר מכן שיחקה בסרט הדרמה "אם הקירות יכלו לדבר", וכן בסרט "הליכה ודיבור". בשנת 1997 שיחקה בסרט "דוני ברסקו" בתור אשתו של סוכן FBI. באותה שנה שיחקה בסרט "הר געש" וכן בסרט הסאטירי "לכשכש בכלב". היא הופיעה בסרט האימה "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון", ושיחקה בקומדיה הרומנטית "שישה ימים ושבעה לילות", בשנת 1998. באותה שנה היא כיכבה בתור מריון קריין בסרט "פסיכו". בשנת 1999 היא שיחקה בסרט "הנס השלישי". בשנת 2000 שיחקה בסרט ההמשך "אם הקירות יכלו לדבר 2".
בשנת 2001 פרסמה הייש את ספרה "תקרא לי משוגעת", וכן שיחקה בסרט "ג'ון קיו", ובסרט "דור הפרוזאק" כד"ר סטרלינג. בנוסף שיחקה בסדרת הטלוויזיה "אלי מקביל" כבחורה שסובלת מתסמונת טורט וכבת זוגו של ג'ון קייג.
בשנת 2004 זכתה הייש בפרס אמי על תפקידה בסדרה "הבחירה של גרייס", וכיכבה בסרט "לידה".
בשנת 2005 שיחקה בסדרה "ניפ/טאק" וב"גברים על עצים". בשנת 2009 שיחקה הייש בסרט הדרמה הרומנטי "התפשטות", לצד אשטון קוצ'ר.
ב-2010 שיחקה הייש כדמות ראשית בסדרה "מצויד" של רשת HBO.
בשנת 2015 גילמה את דמותה של לין מונהאן בסדרת דרמת המתח האמריקאית "דיג" שיצר הישראלי גידי רף.
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של אונור טוקל "קרב בנות", לצידה של סנדרה או.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הקומי "המילה האחרונה", לצדן של שירלי מקליין ואמנדה סייפריד.
חיים אישיים.
בתחילת 1990 החלה לצאת הייש עם השחקן סטיב מרטין, המבוגר ממנה ב-24 שנים. הם יצאו במשך שנתיים. בשנת 1997 ניהלה מערכת יחסים עם הקומיקאית אלן דג'נרס. הן נפרדו באוגוסט 2000.
ב-1 בספטמבר 2001 נישאה לצלם קולי לפון. בנם נולד שישה חודשים לאחר מכן. בני הזוג נפרדו באופן רשמי בינואר 2007.
בספטמבר 2001, בריאיון עם ברברה וולטרס, הודתה הייש כי עד גיל 31 סבלה מסכיזופרניה, וחשבה שהיא אלוהים.
מותה.
ב-5 באוגוסט 2022 הייתה הייש מעורבת בשתי תאונות דרכים בזו אחר זו בשכונת מאר ויסטה בלוס אנג'לס. נמסר שהיא נהגה במכוניתה במהירות גבוהה, והתנגשה במוסך חנייה של בית פרטי. כאשר עדי ראייה ביקשו להוציאה מהמכונית, היא נמלטה מהמקום, התנגשה בעוצמה בקיר של בית אחר וכתוצאה מכך התלקחה אש בבית. הייש חולצה מהמכונית על ידי אנשי ההצלה כשהיא סובלת מכוויות קשות, ואושפזה במרכז לטיפול בנפגעי כוויות בבית החולים וסט הילס . לדברי גורמי אכיפת החוק, בשתי התאונות התנהגה הייש באופן שהוגדר "בלתי יציב", ולכאורה נהגה בשכרות. לצורך בדיקת סברה זו, משטרת לוס אנג'לס השיגה צו חיפוש לתפיסת דגימות דם מבית החולים.
במשך ימי האשפוז הייתה הייש מורדמת ומונשמת ב-11 באוגוסט הוכרז מצבה כמוות מוחי, וחוקר מקרי המוות של מחוז לוס אנג'לס קבע את המועד הזה באופן רשמי כתאריך מותה, לפי החוק במדינת קליפורניה. בהתאם להחלטת משפחתה, בית החולים המשיך להחזיקה מחוברת למכשירי תמיכת חיים בסיסית עד לבדיקת היתכנות לתרומת איברים. לאחר שמספר איברים מגופה נלקחו לתרומה, ב-14 באוגוסט היא נותקה ממכשירי ההנשמה. לפי דוח חוקר מקרי המוות שפורסם ב-17 באוגוסט 2022, מותה של הייש נגרם משאיפת עשן, שבר בעצם החזה כתוצאה מטראומה גופנית קשה, ופציעות פנימיות נוספות.
הרכבת התחתית של חרקוב
הרכבת התחתית של חרקוב (באוקראינית: "Харківський метрополітен" - "חרקיבסקיי מטרופוליטן") היא מערכת הסעת המונים הפועלת בעיר מאז 23 באוגוסט 1975.
נכון לשנת 2016 כוללת המערכת 3 קווים פעילים עם 30 תחנות באורך כולל של כ-38.5 ק"מ. המערכת כולה תת-קרקעית, פרט לגשר עילי מעל הנהר חרקוב בקו מס' 1.
לכל אחד מהקווים נקבעו שלושה אמצעי זיהוי: שם, מספר וצבע.
הרכבת התחתית פועלת בין השעות 6:00 בבוקר עד 00:45 בלילה (שערי כניסה לתחנות ננעלים בחצות ושערי יציאה פתוחים עד 00:45).
תדירות תנועת הרכבות ברוב שעות היום היא 4 – 6 דקות, בשעות שיא עולה התדירות ל 2 -3 דקות. אחרי שעה 21:00 יורדת התדירות ל-10–15 דקות.
במשך שנה נוסעים ברכבת כ-207 מיליון איש (כ-600 אלף ביממה).
עד לשנת 2011 היו כל השלטים ברכבת כתובים אך ורק בשפה האוקראינית. בתחילת 2011 הוספו גם שלטים באנגלית לקראת יורו 2012.
כרטיסי נסיעה.
הרכבת התחתית של חרקוב אינה מחולקת לאזורים, כך שתעריף הנסיעה הוא אחיד לכל הקווים. לאחר שאדם נכנס לתחומי התחנה הוא חופשי לנסוע בכל קו ולהחליף לכל קו ללא תשלום נוסף עד שהוא יוצא מתחומי הרכבת.
תשלום על נסיעה בודדת מתבצע בעזרת כרטיס נסיעה עם ברקוד. הם נמכרים במכונות אוטומטיות בכל התחנות. עלות נסיעה בודדת 3 הריבניה.
עד לאוקטובר 2012 בוצע התשלום בעזרת אסימונים. עד ל-1 בינואר 2010 היה ניתן לרכוש את האסימונים גם בקופות, אך בשנת 2009 החליטה הנהלת הרכבת לבטל לגמרי את הקופות בתחנות.
חלופה אחרת לתשלום היא כרטיס למספר נסיעות. זהו כרטיס מסוג RFID, שניתן להטעינו בסכום מסוים (עד 400 הריבניה). הטעינה מתבצעת בעמדות טעינה ממוחשבות בכל אחת מהתחנות.
שמות התחנות.
מגמת החלפת שמות התחנות לאחר התפרקות ברית המועצות לא פסחה גם על הרכבת התחתית של חרקוב. חלק מהשמות שהיו מזוהים עם המשטר הקומוניסטי הוחלפו. כך למשל תחנת "רחוב סברדלוב" (על שמו של המהפכן וראש ממשלה הראשון של רוסיה הסובייטית) הוחלף בשם "חולודנה הורה" (בתרגום לעברית - ההר הקר), "תחנה סובייטית" הוחלפה ב"כיכר החוקה", "תחנה על שם הצבא הסובייטי" הוחלפה ב"התחנה הצבאית" ו"תחנת הפרולטריון" התחילה להיקרא "התחנה התעשייתית".
יעקב יצחק רבינוביץ
יצחק יעקב רבינוביץ' (ר' איצלה מפונביז')
אקסיומת הסדר הטוב
דנה קארווי
הדיוקן
הדיוקן או הפורטרט (צרפתית: Le Portrait), הוא אחד מציוריו של רנה מגריט. זהו ציור שמן על בד, גודלו 73.3 × 50.2 ס"מ, צויר בשנת 1935.
ציור זה הוא דוגמה מאפיינת לטכניקה המבדילה את רנה מגריט מציירים סוריאליסטים אחרים. אמנים כדוגמת ארנסט או דאלי מציגים לרוב דימויים מעוותים ודמויי חלום של ייצוגים, המשולבים עם צורות מופשטות. בניגוד אליהם מגריט יוצר צורות ומצבים הנראים לכאורה פשוטים והגיוניים, שההקשר בו הם משולבים הוא היוצר מציאות חדשה והזויה, מציאות סוריאליסטית.
בניגוד לציירים אחרים המציירים "דיוקן", לא מתואר לכאורה ביצירתו של מגריט דיוקן של עצמו או של אחרים. כמו כן, אין בציור צבעים עזים במיוחד או צורות מופשטות או בלתי רגילות, כמקובל ביצירות רבות בזרם הסוריאליזם. למעשה, הציור מתאר בדיוק כמעט פוטו-ריאליסטי, שולחן ערוך, עליו מונחים בקבוק יין פתוח, כוס, סכין ומזלג, וצלחת, בה מונחת חביתית מקמח.
הדבר ההופך את התמונה להזויה וסוריאליסטית היא העין המביטה על הצופה ממרכז החביתית, ובכך משנה לחלוטין הקשרו של הציור התמים ויוצרת מציאות חדשה ומפתיעה.
העובדה שהצייר בחר לקרוא ליצירה "הדיוקן" לכאורה מפתיעה, בהיעדר פנים או דמות. רק לכאורה, מאחר שהתבוננות בציור מגלה כי העין בציור - היא מיישירה מבט, בוחנת את הצופים, וצופָה בדיוקנם. המשך ההתבוננות בתמונה עשוי להביא את המתבונן לשאול עצמו, האם ציור כגון זה, הנותן דוגמה ליצירתו של מגריט, לאמנותו המופשטת והמפתיעה, האם אינו, בעצם, דיוקנו של הצייר?
הציור "דיוקן" היה חלק מאוסף פרטי של האספנית והציירת האמריקאית קיי סייג' (Kay Sage). בשנת 1956 תרמה סייג' את הציור למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
פסיקות הלכה
אצטדיון ונדה מטרופוליטנו