האנדרטה ניצבת בשולי החורש. היא כוללת כותל זיכרון שנבנה על גבי סלעי המקום, שלפניו רחבה מרוצפת. על גבי הגדר שבחזית הרחבה נקבע סמל ההתאחדות. בשני קצות כותל הזיכרון קבועים לוחות הנושאים את שם האתר בעברית ובאנגלית. ביניהם נקבעו לוחות שעליהם שמות הנופלים, 310 במספר, בעברית ובאנגלית, בצירוף שנות נפילתם. הם נפלו החל בקרב תל-חי בשנת 1920 ועד ימינו.
מדי שנה מקיימת התאחדות עולי אמריקה וקנדה בישראל טקס זיכרון באתר.
בקרבת האנדרטה ממוקם אתר ההנצחה לגדוד החמישי של פלמ"ח-הראל.
הרפואה הציבורית בישראל
המחאה החברתית של קיץ 2011
אנדרטת גדוד 51
אנדרטת גדוד 51 ניצבת בצפון הנגב ומנציחה את קרבות גדוד 51 במלחמת העצמאות ואת חלליו.
הקמה.
גדוד 51 הוקם בדצמבר 1947 ולחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבת גבעתי בקרבות במרחב תל אביב, על הדרך לירושלים ובפריצת הדרך לנגב. במלחמה נפלו 111 מחייליו. לימים הועבר הגדוד תחת פיקודה של חטיבת גולני.
האנדרטה ניצבת על גבי גבעת ארנון – לשעבר גבעה 113, בצד כביש 232 וכקילומטר ממערב לקיבוץ נגבה. זו הייתה אחת מארבע גבעות שהוחזקו על ידי הצבא המצרי וכונו "משלטי הצומת", אשר חסמו את הדרך הראשית לנגב. הגדוד כבש גבעה זו במהלך מבצע יואב באוקטובר 1948. היא נקראת על שם לוחם הגדוד שנפל בקרב הכיבוש שלה.
האנדרטה ניצבת ברחבה מוקפת גדר בראש הגבעה, שאליה מובילות שלוש מדרגות. במקור, ב-1949, הוצב בה עמוד אבן מרובע בודד הנושא את שם הגבעה ואת פרטי הקרב בה. לימים הורחבה האנדרטה. כיום ניצב לפני העמוד המקורי לוח אבן, ועליו שם האנדרטה וכתובת המונה את מערכות הגדוד במלחמת העצמאות. בצידי הרחבה שסביב הוצבו ארבעה עמודי אבן נוספים, הנושאים את שמות חללי הגדוד במלחמת העצמאות. ברחבה הוצבו גם תורן דגל וכן להבת זיכרון.
אגם אנריקיו
אגם אנריקיו (בספרדית: Lago Enriquillo) הוא אגם מלח ברפובליקה הדומיניקנית. שטחו 375 קמ"ר, והוא האגם הגדול ביותר באיים הקריביים. בגובה של 27 מטר מתחת לפני הים, הוא גם המקום הנמוך ביותר באיים הקריביים. מאז ראשית המאה ה-21 התרחב שטחו של האגם ובין 2004 ל-2013 הכפיל את שטחו. האגם קרוי על שם אנריקיו, ממנהיגי הטאינו באזור, שמרד בספרדים במאה ה-16.
האגם מצוי בעמק ביקוע שנוצר לפני כמיליון שנים בהעתק העתק אנריקיו-פלאנטן גארדן. אגן הניקוז שלו כולל 10 נחלים. אלה שזורמים מצפון הם נחלים איתנים, ואלה שזורמים מדרום הם נחלים אכזבים. האגם עצמו אינו מתנקז לנחלים אחרים. באגם אי אחד, קבריטוס (Cabritos). בעבר היו בו שני איים נוספים, ברבריטה ואיסליטה, אך הם שקעו ב-2011, בעקבות עליית מפלס האגם.
באגם חיים תנינים אמריקניים ופלמינגואים אמריקניים.
עליית המפלס.
בראשית המאה ה-21 החל לעלות מפלס מי האגם, וכתוצאה מכך גדל שטחו באופן משמעותי. בשנת 2004 היה שטחו 164 קמ"ר, ובשנת 2013 כבר היה שטחו למעלה מפי שניים מכך, 375 קמ"ר. הדעות באשר לסיבות לעליית המפלס חלוקות. בין הסיבות האפשריות נמנו גידול בכמות המשקעים, עלייה בסחף הזורם לאגם בשל בירוא יערות ואקלים מתון יותר, שגרם לקצב התאדות איטי יותר של מי האגם.
עליית המפלס הציפה שטחים חקלאיים רבים באזור, וחקלאים רבים איבדו את פרנסתם. גם אם ירדו מי המפלס בעתיד, לא יהיו עוד האדמות ראויות לעיבוד חקלאי, בשל המלחת מי התהום. ההצפות מאיימות גם על העיר בוקה דה קאצ'ון, שכמה מבתיה כבר הוצפו.
מנזר ההשתנות
מנזר ההשתנות (יוונית Μονη Μεταμορφωσεως) הוא מנזר יווני-אורתודוקסי השוכן בחלקה הצפוני של פסגת הר תבור, צפונית-מערבית לכנסיית ההשתנות הקתולית, ומוקדש למעמד ההשתנות של ישו.
המסורת.
ההשתנות הייתה אירוע בחייו של ישו המדווח בשלוש הבשורות הסינופטיות (הבשורה על-פי מתי, הבשורה על-פי מרקוס והבשורה על-פי לוקס), ואשר במהלכו השתנה על פסגת הר:
אף שבברית החדשה נאמר שמעמד ההשתנות התרחש על "הר גבוה", רוב העדות ממקמות אותו על הר תבור, אשר נזכר בתנ"ך מספר פעמים כנקודה רמה ואסטרטגית החולשת על דרך הים, וכאתר פולחן קדום (לדוגמה: , , ו).
האתר.
כנסיית המנזר מוקדשת לנביא אליהו, והיא נבנתה בשנות ה-60 של המאה ה-19 מעל שרידיו של מבנה מימי הביניים. מבנה קדום זה הוקם, אולי, בידי נזירים אורתודוקסים שנדחקו מהמתחם הצלבני שמדרום לו, או שהוקם בידי נזירים יוונים-קתולים (טענה זו תמוהה שכן תחילתה של הכנסייה היוונית-קתולית מאוחרת יותר). ב-1912 כוסו קירות הכנסייה בפרסקאות, ושנה זו מופיעה מעל דלת הכניסה למתחם. הרומנים-האורתודוקסים טוענים כי הכנסייה הוקמה על ידם בכספי מאמיניה של כנסייה זו, והיא הועברה לימים לידי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית בירושלים. צפונית-מערבית לכנסייה שוכנת מערת מלכי-צדק, מלך שלם, שכן מסורת נוצרית ממקמת את פגישתו עם אברהם באתר. המערה הייתה ידועה לעולי רגל נוצרים בימי הביניים.
הטריומפים של קיסר
הטריומפים של קיסר (באיטלקית: I Trionfi di Cesare) הם סדרה של תשעה ציורים גדולים, פרי יצירתו של אמן הרנסאנס אנדראה מנטניה מן השנים 1484–1492. הם צוירו עבור ארמון הדוכסים מבית גונזגה במנטובה ונמצאים החל מן המחצית הראשונה של המאה ה-16 בארמון המפטון קורט בלונדון. ציורים אלה היו הניסיון הראשון והמוצלח ביותר להחיות את ציור הטריומפים מרומא הקדומה.
נושאי היצירות הם בעיקר הטריומפים לכבוד ניצחונו של יוליוס קיסר במלחמת גאליה.
התמונות נודעו עוד בחייו של מנטניה בתור יצירתו המושלמת ביותר והן נשארו הייצוג החזותי השלם ביותר של מצעד ניצחון רומי מאז ומעולם. הן ציורי הרנסאנס הגדולים ביותר בממדיהם שמחוץ לאיטליה. ה"טריומפים" נרכשו בשנת 1629 על ידי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה והם בימינו חלק מן האוסף המלכותי שבארמון המפטון קורט בלונדון רבתי.
במקורם מצוירות בסביבה השברירית של טמפרת ביצים על קנבס, התמונות עברו לאורך מאות השנים שחזורים ושיפוצים חוזרים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 בוצעה רסטורציה זהירה של כל השכבות הקיימות פרט לשביעית על מנת לגלות את העבודה המקורית.
אף על פי שבימינו הן שרדו יותר כצל למה שהיו ציוריו המקוריים של מנטניה מן המאה ה-16, עדיין בכוחם להעביר לצופה רושם עז של האפוס ההיסטורי. כפי שהתבטא אנתוני בלאנט, שהשגיח על שיקום היצירה בתוקף תפקידו כ"מפקח של ציורי המלכה":"ה"טריומפים" הם אולי שרידים אך הם מן הסוג האציל, כאצילותם של אותם הרומאים הקדומים שמנטניה העריצם כל כך עמוקות". מבקר האמנות טום לובוק כינה את הסדרה "סינופסיס של אמנות הרנסאנס בשירות השלטון הממלכתי - הם נושאים תחושה עזה של תהלוכה איתנה - המרשימה את המתבונן בכמות בלתי נדלית של כוח ושלל"
במילים של ג'ורג'ו וזארי:
אפיונים כלליים ונושאים.
הסדרה מתארת את יוליוס קיסר החוזר במרכבת הניצחון שלו ממסעותיו הצבאיים המוצלחים, בתהלוכה של חיילים רומאים, נושאי דגלים, נגנים ושלל מלחמה הכולל מגוון רב של כלי נשק, פסלים, כדי זהב, בעלי-חיים אקזוטיים ושבויים.
הציורים מנציחים שתיים ממלחמותיו הגדולות של קיסר - ניצחונו על הגאלים והכיבוש מחדש של פונטוס באסיה הקטנה.
מנטניה שאב השראה מהתאורים הכתובים של מצעדי הניצחון של יוליוס קיסר ברומא וכן מהחפצים הרומאים העתיקים שנמצאו באוסף השליט של מנטובה.
לכל ציור גודל של 2.66 על 2.78 מטר. בסך הכל התמונות מכסות שטח של מעל 70 מטר מרובע.
הן צוירו בטמפרה, בעזרת חלמון ביצים ודבק המחזיק את הפיגמנט.
נסיבות היצירה.
"הטריומפים של קיסר" צוירו תחילה בשנים 1492-1484 ונועדו לארמון הדוכסים במנטובה, לפי הזמנתו של המרקיז פדריקו הראשון לבית גונזאגה (שנפטר ב-1484), או, אולי יותר נכון, של בנו, פרנצ'סקו השני לבית גונזאגה.
הפרויקט השאפתני להחיות את אמנות ציורי הטריומפים מימי רומא הקדומה נולד בחצר של פרנצ'סקו השני גונזאגה, המרקיז הצעיר של מנטובה, שכונה על ידי המשורר ארקולה סטרוצי "קיסר החדש", משום מעשיו המלחמתיים.
אנדראה מנטניה שעבד בתור צייר החצר במנטובה עוד משנת 1460 הקדיש את עצמו בלהט לפרויקט לפחות משלהי שנת 1486. הוא גילה עניין רב כלפי התרבות הקלאסית ולהחייתו בתקופה המודרנית עוד משנות צעירותו בפדובה, עיר שבה חוגי המלומדים ההומניסטים הירבו לעסוק בחקר האפיגרפים והממצאים העתיקים האחרים ובאסיפתם.
באותה שנה, 1486, סילבסטרו קלנדרה הודיע למרקיז פרנצ'סקו שארקולה הראשון לבית אסטה, דוכס פרארה, ביקש לראות את ה"טריומפים" אותם מצייר המאסטרו מנטנייה, מה שמאפשר להבין כי הפרויקט היה כבר בעיצומו ומספיק מפורסם. לא יודעים בדיוק לאיזה מקום בארמון הדוכס נועדו הציורים, אולי בחדר סמוך ל"קאמרה דלי ספוזי" (Camera degli Sposi - חדר הנשואים)
העבודה על הפרויקט התמשכה למשך זמן ארוך, עם כמה הפסקות, כמו הציורים (שאבדו) שנועדו לארמון במרמירולו ומסע לרומא בשנים 1490-1488. לקראת אותו מסע כנראה מספר תמונות היו כבר מוכנות, מפני שהצייר המליץ למרקיז לשמרם.
ב-1492 הציורים לא הושלמו כולם ורק ב-1501 נחשפו בפומבי, בחלקם, לרגל מופע עם קומדיות עתיקות, שבהם ששה מן ה"טירומפי" שימשו כרקע בתפאורה. הסיום המאולץ של הפרויקט התרחש בשנת 1505, זמן קצר לפני מות האמן:מן הציור העשירי שכונה "הסנאטורים" קיים רק רישום להכנת הציור.
מקורות ספרותיים.
עם המקורות הספרותיים שעמדו לרשותו של מנטניה ניתן לציין כמעט בוודאות את "רומא מנצחת" (Roma triumphans) מאת פלביו ביונדו, שפורסם גם במנטובה ב-1472. טקסטים אחרים ששימשו לו להשראה היו הסיפורים העתיקים של טיטוס ליביוס, אפיאנוס, יוסף בן מתתיהו, סווטוניוס ופלוטרכוס, שכולם הודפסו בוונציה בין השנים 1475-1450 וכן טקסטים החדשים של ג. מקרנובה וולטוריו "De re militari".