בשנת 1966 התגייס לתוכנית העתודה האקדמית, והחל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית. בין מוריו נמנו דמויות מפתח במשפט הישראלי ובהם: פרופ' אהרן ברק, פרופ' יצחק זמיר, השופט מישאל חשין, השופט יואל זוסמן, השופט משה זילברג, פרופ' גד טדסקי, פרופ' גבריאלה שלו, פרופ' אביגדור לבונטין, פרופ' יצחק קלינגהופר.
בהיותו סטודנט באוניברסיטה, החל בפעילות ציבורית סטודנטיאלית - היה ממקימי אגודת הסטודנטים למשפטים ושימש בה סיו"ר האגודה וסיו"ר אגודת הסטודנטים. כמו כן, היה ממקימי תא הסטודנטים של גח"ל באוניברסיטה העברית, יחד עם דן מרידור. מוריאל נמנה עם הצוות שהוביל את החזרה של האוניברסיטה העברית להר הצופים ויזם את הקמת מעונות הסטודנטים בגבעת המבתר, אליה הוא עבר עם עוד 60 סטודנטים באוגוסט 1968. בהמשך הוא היה שותף לצוות שטיפל בהעברת הפקולטה למשפטים להר הצופים.
בשנת 1969 היה לראש הלשכה ועוזרו של השר אריה דולצ'ין, אשר היה שר בממשלתה של גולדה מאיר וכן שימש יו"ר הסוכנות היהודית.
מוריאל היה חבר הנהלה ואחד ממייסדי כתב העת האקדמי "משפטים" (שנוסד ביוזמתו של פרופ' אהרן ברק), יחד עם פרופ' מרדכי קרמניצר, פרופ' רות גביזון, ומרים נאור אשר לימים כיהנה כנשיאת ביהמ"ש העליון.
שירות צבאי.
מוריאל מטלון שימש במגוון תפקידים בפרקליטות הצבאית בצה"ל, השתחרר בדרגת רס"ן. בין השנים 1971-1973 היה לתובע צבאי ברצועת עזה ולאחר מכן באזור יהודה ושומרון. בין השנים 1973-1975 שימש כסגן ראש ענף הדין הבינ"ל של צה"ל, וכיועמ"ש של אזור סיני ומרחב שלמה, לאחר מכן כיהן במסגרת שירות מילואים כשופט בבתי המשפט הצבאיים באיו"ש, ובימי מלחמת לבנון הראשונה היה ליועמ"ש של היחידה לקישור עם האוכלוסייה האזרחית בלבנון.
ניסיון תעסוקתי.
בין השנים 1976-1978 עבד מוריאל כעורך דין בפירמת עוה"ד המובילה Amen, Weisman and Butler בניו יורק, ארצות הברית.
בשנת 1978 הצטרף למשרד עוה"ד גורניצקי ושות', שמנה באותה העת 8 עורכי דין בלבד, ובמשך 26 שנה שימש כשותף המנהל. משנת 2017 מכהן כיו"ר ועדת הניהול של המשרד, המונה כיום למעלה מ-350 עובדים (מתוכם 250 חלק מהצוות המשפטי) והוא בין משרדי עוה"ד הגדולים והמובילים בתל אביב.
במהלך שנותיו כעורך דין, עסק במגוון תחומי פעילות משפטית תוך השפעה על רבדים שונים בעולם הכלכלה והמשפט:
במהלך השנים בהן שימש כשותף המנהל בגורניצקי, טיפח מוריאל תרבות ארגונית המשלבת עשייה משפטית לצד מעורבות חברתית, תרומה לקהילה וקידום אחריות תאגידית (Corporate Social Responsibility), הן בפירמה והן בקרב לקוחותיה. במסגרת זו, הנהיג מוריאל בגורניצקי כבר בשנת 1992 "קוד אתי", אשר כל עובדי המשרד מתחייבים לכבד. כמו כן, הוא מרצה אודות אחריות תאגידית בחרות שונות ובמוסדות אקדמיים.
מעורבות בקהילה ופעילות התנדבותית.
בהנהגתו של מוריאל מטלון, הפגין משרד גורניצקי ושות' את המחויבות לחברה תוך סיוע ומתן ייעוץ משפטי "פרו בונו" למגוון רחב של עמותות וארגונים בתחומי פעילות מגוונים, ובכלל זה - עמותת "פרס לחיים", עמותת שיעור אחר, עמותת ידיד, עמותת חינוך לפסגות, מקהלת מורן, ארגון נפגעי פעולות איבה, פרויקט "אופניים לכולם", קרן גלבוע, קרן ברוך ורות רפפורט, עמותת בית הילד ע"ש אלעזרקי, בית התפוצות, להקת המחול בת-שבע, הקרן הישראלית למען יוניסף, ארגון "עזר מציון", עמותת רעות, עמותת אלין בית נועם ועמותת "רוח טובה" ("יום המעשים הטובים").
מחלת הסרטן וההתמודדות עמה.
במהלך שנת 2015 חלה מוריאל מטלון בסרטן (לימפומת נון-הודג'קין) ולאחר מספר אשפוזים התברר כי הוא חייב לעבור השתלת מח עצם. באפריל 2016 בזכות מאגר מח העצם של עזר מציון, נמצא למוריאל תורם – חייל עתודאי בשם אבי כהן מבית שאן ובמהלך חג הפסח של אותה השנה עבר מוריאל השתלה במחלקת השתלות מח עצם בבית החולים שיבא ולאחר מספר חודשים של התאוששות חזר לפעילות מלאה. מאז הוא פעיל בסיוע ותמיכה בעזר מציון והקים מאגר מח עצם המסייע לארגון, והצטרף לוועד המנהל של האגודה למלחמה בסרטן.
מארים
דקימאטיו
דקימאטיו (בלטינית: decimatio) הייתה שיטת ענישה קולקטיבית בצבא הרומי, לפיה הוצא להורג חייל אחד מתוך כל עשרה. העונש ננקט ביחידה צבאית, שהיו בה מקרי מרד, נטישה או שנחלה מפלות עקב מורך לב. והיו בו ניסיון לאזן בין ביצוע עבירות חמורות לבין התמודדות עם מספר רב של עבריינים. פירוש המילה הוא "נטילת החלק העשירי", מן decimus - עשירי.
השיטה.
יחידה צבאית בצבא הרומי אשר נדונה לענישה שכזו, חולקה לקבוצות בנות עשרה חיילים. אחד החיילים מהקבוצה נבחר בהגרלה והוצא להורג על ידי תשעת חבריו הנותרים, לעיתים קרובות ברגימה באבנים או במכות אלה. לאחר מכן נדונו חבריו להישאר מחוץ למחנה, ללא ההגנה של המחנה, וקיבלו לחם שעורה במקום חיטה. היות שהקורבן נבחר בהגרלה, הסיכון ליפול בו היה על כלל החיילים ללא הבחנה בדרגה או באומץ לבם האישי.
התיעוד המוקדם ביותר של מקרה כזה שאירע ב-471 לפנה"ס, נרשם על ידי ההיסטוריון טיטוס ליוויוס.
ההיסטוריון היווני פוליביוס מתאר את השיטה כפי שהייתה נהוגה בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס: כאשר היו מקרים שנדרשה ענישה של יחידות צבאיות גדולות, העדיפו מפקדיה להעניש רק מעטים. זה נעשה כך שנבחרה רק קבוצה קטנה יחסית של חיילים, כמה עשרות לכל היותר, כך שהנבחרים ייצגו את מקרי הפחדנות שאירעו ביחידה כולה.
מסימיליאנו רומי
מסימיליאנו רומי (באיטלקית: Massimiliano (Massimo) Romi né Max Romih; 22 במאי 1893 - 24 באפריל 1979) היה שחמטאי איטלקי.
רומי היה ממוצא סלאבי, נולד באיסטריה, כיום בקרואטיה, והיה נתין של האימפריה האוסטרו הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה האזור בו התגורר הפך לחלק מאיטליה. עם עליית הפשיזם הייתה מגמה לתת לשמות גוון איטלקי ולכן שינה רומי את שמו ממקס למסימיליאנו.
השתתפות באליפות השחמט של איטליה.
רומי השתתף מספר פעמים באליפות איטליה לשחמט. בשנת 1921 חלק מקום 5–6 (ניצח: דוד מרוטי), באליפות איטליה לשחמט בשנת 1931 הגיע שני (ניצח: סטפנו רוסלי די טורקו), הגיע למקום השלישי באליפות איטליה לשחמט לשנת 1934 (ניצח: מריו מונטיצ'לי), חלק מקום שני באליפות 1935 (ניצח: אנטוניו סאקוני). לאחר מלחמת העולם השנייה חלק מקום 16 באליפות איטליה לשחמט בשנת 1948, מקום תשיעי בשנת 1951, מקום שלישי בשנת 1954, מקום שני בשנת 1956 ולבסוף חלק מקום 12–15 בשנת 1970, בגיל 77.
השתתפות בתחרויות אחרות.
רומי ניצח בתחרות סקרבורו בשנת 1925, , הגיע למקום השלישי בתחרות הייר בשנת 1926 (ניצח: אברהם באראץ) , חלק מקום 5–7 בתחרות ספא 1926 (ניצחו: פרידריך זמיש וג'ורג' אלן תומאס) , הגיע למקום השביעי בתחרות ונציה בשנת 1929 (ניצח: רודולף פיטשאק) , הגיע למקום ה-16 בתחרות סן רמו בשנת 1930 (ניצח: אלכסנדר אלכין) , הגיע למקום הרביעי בתחרות פריז 1938 (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה) והגיע שני בתחרות רג'יו אמיליה בשנת 1947 (ניצח: אסטבן קאנאל) .
השתתפות באולימפיאדות.
רומי השתתף כנציג איטליה בחמש אולימפיאדות רשמיות ובלתי רשמיות:
באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השח הבלתי רשמית בפריז בשנת 1924, שם חלק מקום 16–20 בתחרות הניחומים עם 6.5 נקודות (ניצח: קארל הרומאדקה), לאחר שבמוקדמות חלק מקום ראשון שני בבית בו שיחק. ,
לילדים שלי
לילדים שלי הוא סרט דוקומנטרי ישראלי משנת 2002 בן 66 דקות בבימויה של מיכל אביעד.
הסרט עוסק בשלושה דורות במשפחתה של הבמאית ומעמת את ההיסטוריה המשפחתית אל מול פרוץ האינתיפאדה השנייה. ייחודו של הסרט בכך שהוא מורכב מחומרים שלא צולמו עבור הסרט, מווידאו ביתי ועד חומרים מארכיונים פרטיים וציבוריים שצולמו במהלך עשרות שנים. הסרט שואל האם ישראל היא התחנה האחרונה של המשפחות היהודיות הנודדות שמהן באנו. הסרט הופק כקופרודוקציה עם ZDF-ARTE ושודר בישראל ובארטה. הוא הוצג בפסטיבלים רבים ביניהם פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בסן פרנסיסקו, פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בקליבלנד, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי בלייפציג, פסטיבל הסרטים הדוקומנטריים הבינלאומיים במינכן, פסטיבל הסרטים הפלסטיני-ישראלי בפריז ובבריסל, ופסטיבל הסרטים הבינלאומי בניאון, שווייץ.
לייזר מוזס
קרל פרידריך צלטר
קרל פרידריך צלטר (בגרמנית: Carl Friedrich Zelter; 11 בדצמבר 1758 - 15 במאי 1832) היה מלחין, מנצח ומורה גרמני.
חייו.
צלטר נולד בברלין והכשיר עצמו להיות בנאי כמו אביו, אך כישרונו המוזיקלי התבלט. הוא למד הלחנה אצל קרל פרידריך כריסטיאן פאש והשתלב בסגל ה"אקדמיה לזמרה" (Singakademie) שלו בברלין בשנת 1791. עם מותו של פאש בשנת 1800, התמנה צלטר למנהל האקדמיה.כמו כן ייסד ב-1808 תזמורת לליווי האקדמיה לזמרה, שנקראה Ripienschule. בשנה שלאחריה התמנה לחבר בסגל המורים של האקדמיה המלכותית לאמנויות בברלין והקים את מקהלת ה"לידרטאפל", בשבילה חיבר מוזיקה כוראלית. בשנת 1822 ייסד את המכון המלכותי למוזיקה כנסייתית.
צלטר התיידד עם יוהאן וולפגנג פון גתה, ובין יצירותיו מוזיקה שכתב לשירים של גתה. במהלך הקריירה שלו חיבר כמאתיים לידר וגם קנטטות, קונצ'רטו לוויולה (שבוצע כבר ב-1779) ומוזיקה לפסנתר.