בתחילת 1961 עבר בר שירות טרום צבאי של שלושה חודשים בנח"ל בקיבוץ נווה איתן. באמצע 1961 התייצב בבקו"ם, הגיע די במקרה לביתן חיל הים והחליט להתנדב לשייטת 13. באותן שנים נעשה הגיוס לשייטת 13 אחת לשנתיים ורוב המתנדבים באו מהתנועה הקיבוצית. בחיל הים הוחלט להתחיל מחדש את ספירת המחזורים ולכן בר נחשב כבוגר מחזור א' "לספירה". אילנה ינקלביץ', שהייתה חלק מהמשפחה, שעבדה כאחות בבית חולים תל השומר, הגיעה לבקו"ם במטרה לשכנע אותו שהוא כחוש ורזה מכדי לשרוד את הקורס הקשה של השייטת. הדבר לא עלה בידה. קורס לוחמי שייטת החל באוקטובר 1961.
שייטת 13 עד מלחמת ששת הימים.
בר סיים בהצלחה את מבדקי המיון לשייטת שכללו מסלול הליכה של שלושה ימים מראש הנקרה לאשקלון. במהלך הקורס עקב הידע המוקדם הישגיו היו בתחילה בשלב המכין שכללה הפלגה במפרשיות ובמיוחד בתחום הצלילה. בין אוקטובר 1961 לאוקטובר 1963 סיים קורס צלילה בסיסי ובהמשך התמחות ספציפית ביחידת החזירים צ-2, שנחשבה ליחידה המובחרת ביותר בשייטת. ב 1964 עבר קורס קצינים בבה"ד 1 בכפר סירקין ואחרי שנה קורס מפל"גים.
בר שירת בשייטת במשך 11 שנים רצופות עד שנת 1972, מילא תפקידי לוחם ופיקוד עד הגיעו לתפקיד סגן מפקד השייטת.
בשייטת שררה אחוות לוחמים ייחודית בו בזמן שלכל לוחם דעה מגובשת משלו. כך נוצרה חברות וידידות אמת במהלך קרוב ל 60 שנה של בר עם גדי קרול שהיה בן זוגו של בצלילות במהלך הקורס ולכל אורך שרותם המשותף בשייטת 13.
שמירת כושר מבצעי בוצעה באופנים מגוונים. ראשית אימוני החזירים הליליים בוצעו לרוב במזח "קובה" הקטן בבסיס חיפה. כמו כן בוצעה אחת לשנה שחיה בין חיפה לעכו. על מנת ליצור ניסיון מבצעי כלשהו נהגו להגיע עם ספינת טורפדו מול רצועת עזה. לעיתים מול אל עריש וצור בהמשך ביצוע הפלגה בסירות גומי לאורך החוף ללא ירידה ליבשה. עד 1967 בוצעו צלילות בצור ובצידון. תוכנן אף ביצוע סיור באזור עקבה, תוך העברת הכלים מבסיס השייטת לבסיס חיל הים באילת במהלך הלילה. סיור זה לא אושר על ידי המטכ"ל.
לשמירת הכושר הגופני נהגו הלוחמים לחתור בקיאקים. בשהייה באילת החליט ערב אחד לחתור עם בן זוגו משה גלאס לעקבה. משם המשיכו דרומה עד לגבול ערב הסעודית ליד חאקל. ירדו לחוף ונכנסו למחנה צבאי ירדני. הנשק היחידי שברשותם היה סכין קומנדו. נוצרה מהומה בבסיס וייתכן שהתגלו. הצליחו לחזור לאילת. נחקרו על ידי מפקד היחידה אריה הנדל שהחליט לעבור על כך לסדר היום.
סיור מבצעי בנמל ביירות מרץ 1967 - במרץ 1967 בוצע סיור מבצעי בביירות. נבחרו שני זוגות צוללים. זוג אחד שכלל את בר מיחידת צ-2 וזוג שני מיחידת צ-1 ("צוללים"), לשם תרגולת צלילה בנמל זר. הובלה לאזור בוצעה על ספינת טורפדו (ט-206). בהמשך תנועה לקרבת הנמל על ידי סירות גומי. כל זוג צלל עצמאית, כולל מתחת ליאכטה גדולה. על פי המודיעין טרם המבצע בעלי היאכטה אירחו באותו לילה את בריז'יט בארדו ובן זוגה גינטר זקס . החבירה בין שני הזוגות בוצעה ליד שובר הגלים. המפגש עם סירות הגומי תוכנן להתבצע באזור האוניות העוגנות תוך שימוש במשקפת אמצעי ראיית לילה של חברת ITT כאשר הסירות מפעילות נצנץ אינפרא אדום, אך לא הוקם קשר בין הכוחות. הצוללים המשיכו בשחיה לים הפתוח והחבירה בוצעה מחוץ לאניות העוגנות ובהמשך עם ספינת הטורפדו. בר לקח עמו סלע קטן והעניק אותו למפקד חיל הים האלוף שלמה אראל.
פעילות במלחמת ששת הימים.
פעולת פורט סעיד.
המשימה - כוח שייטת 13 בפיקוד יצחק שמיר, שתפקידו היה לפגוע במטרות צבאיות בתוך נמל פורט סעיד. הכוח מנה שני "חזירים": ח-66 בפיקוד סגן יצחק שמיר (סירצקי) ואיתו רס"ל צבי לוריא, ח-70 חדיש יותר בפיקודו של סגן דב בר ואיתו רס"ל שייקה גורן, וסירת ציפור בפיקוד חנינא עמישב לאיסוף עם סגן אברהם סנפיר ורס"ל עודד ניר כמפעיל צולל עתודה לחזירים. הכוח הובל ואובטח על ידי המשחתת אח"י יפו (ק-42) וכוח טרפדות.
לאחר העמסת הכלים על "יפו" במשך כל שלב התנועה ליעד עקב מגבלות ביטחון שדה לא קוים קשר כלשהו בין אנשי השייטת לצוות של ה"יפו". עקב העובדה שחיל האוויר תקף משעות הבוקר הייתה הרגשה שגורם ההפתעה נעלם ושייתכן שהמצרים מוכנים ומחכים לכוח. הלוחמים התבקשו לכתוב מכתב אחרון ליקיריהם.
עקב העדרו של מפקד השייטת סא"ל דב שפיר מפקד כוח השייטת רס"ן זאב אלמוג תוכנן להיות בחפ"ק של מפקד המבצע אל"ם ביני תלם ב"יפו", אך החליט לעבור ולפקד על הכוח מסירת הפיקוד ה"ציפור" והורה לעמישב להישאר במשחתת.
עם רדת החשיכה התקרבה המשחתת לפורט סעיד בנתיב הרגיל של אוניות הסוחר. בפעולה זריזה הורידה במקביל את שני ה"חזירים" וסירת "ציפור" למים. נקודת ההורדה הייתה בכיוון צפון-מערב לפתח הנמל במרחק 8 מיל ימי, קרוב יותר מהנקודה המתוכננת. במקום עגנו מספר אוניות והמשחתת לא עוררה חשד. במטרה לחסוך בחשמל ולקצר את משך הזמן לתנועה ליעד סירת ה"ציפור" גררה את ה"חזירים" לדרום-מזרח במגמה לאגוף את האוניות ולהגיע מזרחית לכניסה לנמל. ה"חזירים" נותקו מוקדם מהמתוכנן, מחוץ לאוניות העוגנות. על מנת לא להתגלות עברו שני ה"חזירים" בין האוניות העוגנות בציפה מינימלית. לאחר המעבר האוניות העוגנות זוג ה"חזירים" התפצל עד לאחר גמר המבצע.
עקב ההאפלה המוחלטת באזור פורט סעיד וקו האופק השטוח אי אפשר היה להבחין בנמל. לכן נלקח קורס הפלגה עם טעות מכוונת לכיוון נקודה מערבית לנמל ומשם הפלגה מזרחה עד לקצה שובר הגלים המערבי כדי להזדהות ולהיכנס לנמל. ה"חזיר" של בר התנגש בתלולית העפר מתחת לשובר הגלים דבר שגרם לעלית הכלי מעל המים בדיוק מתחת לתותח 40 מ"מ מאויש, אך הם לא התגלו. היה חשש להגנת אזורי העגינה על ידי רשת תת-מימית אך זו לא נמצאה. על מצוף עמדה ספינת משמר.
הסריקה בוצעה כך שכל צ-2 קיבל חלק מהנמל. על מנת לבצע סריקה יעילה כל צ-2 גם סרק את החלק של הצ-2 השני (קרי חפיפה של 100%). הגעה בצלילה שקטה לאזור, עליה לתצפית היקפית מתוך כוונה לגלות כלי שיט עוגנים או קשורים לרציף. ככל הנראה הח-66 בפיקוד שמיר התגלה ומאז החלו המצרים לזרוק מטעני עומק נגד צוללים. לאחר צלילה במשך שלוש ורבע שעות וסריקת כל הנמל לא גילו כלי שיט כלשהם והכלים יצאו לנקודת האיסוף המתוכננת עם ה"ציפור". בר הגיע ראשון ואחרי 15 דקות חבר אליו שמיר שגם הוא לא מצא כלי שיט בתוך הנמל.
הזוג לא הצליח ליצור קשר באמצעות המ.ק. 6 עם ה"ציפור". לכן החליטו לנוע במהירות איטית לכיוון אל עריש. בהמשך התגלתה ה"ציפור" ובוצעה חבירה. התגלתה מחלוקת קשה בין מפקד הכוח ב"ציפור" לבין מפקדי הצ-2 - האם ה"ציפור" תגרור את שני החזירים או להטביע אותם. עקב הכמות המוגבלת של כלי צ-2 בשייטת באותה תקופה דרשו שמיר ובר להמשיך ולגרור את הכלים. אך מפקד הכוח החליט להטביע את שני הכלים, למגינת ליבם של הצוותים. הציפור נעה מזרחה עד שחברה לאח"י יפו (ק-42) שחזרה לאסוף אותם.
למחרת הפעולה הועברו שתי ספינות הטילים מדגם אוסה מנמל פורט סעיד לנמל אלכסנדריה. בכך נמנעה דרך פעולה של הצי המצרי לביצוע ירי שמונה טילי סטיקס על אזור תל אביב.
פעילות בסיני.
אבטחת שיחות ודיונים בנושא שדות נפט במפרץ סואץ - מייד בתום המלחמה נקראו לוחמי השייטת וביניהם בר ושמיר לזירת ים סוף לאבטחת משלחת מממשלת ישראל שעמדה להיפגש עם החברה האיטלקית שהפעילה את שדה הנפט באבו רודס. הלוחמים הגיעו לשארם א-שייח' והועברו לידם מספר ג'יפים שהוצנחו מספר ימים קודם לכן מהאוויר עבור חטיבה 35 כחלק מהכוח שכבש את האזור. הג'יפים היו חמושים במקלעים. לאחר נסיעה מפרכת צפונה הגיעו לאבו רודס. כוח השייטת איבטח את האזור בזמן קיום השיחות בין הישראלים לאיטלקים.
מלחמת ההתשה.
רקע – לאחר המלחמה האווירה בשייטת לא הייתה קלה עקב אי ביצוע המשימות שהוטלו עליה. הגבולות הימיים גדלו פי כמה ואף נולדו צרכים מבצעיים רבים חדשים, כולל מתן פתרונות וסיוע במכשולי ומעברי מים – בעיקר בים המלח, נהר הירדן, תעלת סואץ ומפרץ סואץ. נוצרה תחרות בין שייטת 13 לבין יחידה 707 שהתמחתה עד אז בעיקר בצלילה הגנתית ובהפעלת סירות גומי ורצתה להרחיב את פעילותה המבצעית. כך קרה שבמעברי הירדן שתי היחידות סייעו בהעברת כוחות פשיטה של צה"ל באותו זמן ובהשתתפות בחלק מהמבצעים.
במסגרת הפקת הלקחים בוצעו שיפורי אטימה של החזירים והוספו אמצעי תצפית. היחידה עברה אימוני חי"ר במסגרות גדולות יותר. בר המשיך עוד כשנה ביחידת הצ-2. לאחר מכן החל להתמחות בכל תחומי לוחמת חי"ר וקומנדו יבשתי.
פעילויות מבצעיות עיקריות.
לאור חוסר ההצלחה במלחמת ששת הימים שייטת 13 הייתה נחושה להוכיח את יכולותיה וביצועיה המבצעיים בדרכים שונות. לכן לוחמת היבשה קיבלה עדיפות.
בעקבות המבצע המוצלח צה"ל הכיר בפוטנציאל שיש בשייטת בכל הקשור ליכולתה לבצע פעולות קומנדו בתחום היבשה. כך נסללה הדרך לפשיטה על האי גרין.
הפשיטה על האי גרין.
רקע - ב-9 ביולי 1969 החלה הפגזה מצרית כבדה על מוצב המזח, שלאחריה פשט כוח קומנדו מצרי על חניון טנקים של גדוד 52 בחטיבה 14 שבמוצב והרג 8 חיילים, פצע 9 חיילי שריון, צנחנים ונח"ל וחטף חייל אחד, שמת בשבי. צה"ל החליטו לבצע פעולת תגמול. היעד הראשון שנבחר היה מחנה קצינים באגם המר כאשר השייטת מובילה מחלקה פלוס של צנחנים מחטיבה 35, אך המבצע בוטל עקב חוסר במודיעין מבצעי וחשש ממיקוש באזור הפעולה.
ממשלת ישראל החליטה לתקוף את המוצב באי גרין, לפגוע משמעותית ברמה של יחידות קומנדו מצריות, זאת כתגובה לפשיטה המצרית, וכן מתוך כוונה להשיב לצה"ל את כוח ההרתעה ההולך ונשחק וכן להרתיע את הנשיא גמאל עבד אל נאצר מלהמשיך בהתשה. שם הקוד שנבחר היה "בולמוס 6".