באליפות העולם שנערכה ביוג'ין ב-24 ביולי 2022 היא זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:56.30 דקות, לפני קילי הודג'קינסון (1:56.38 דקות) ומרי מורה מקניה (1:56.71 דקות).
סמואל בלאצ'פורד
סמואל בלאצ'פורד (באנגלית: Samuel Blatchford; ) היה עורך דין ושופט אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1882 ועד מותו.
ראשית חייו.
סמואל בלאצ'פורד נולד באוברן שבמדינת ניו יורק כבכור מבין חמשת ילדיהם של ג'וליה אן (לבית ממפורד) בלאצ'פורד ושל ריצ'רד מילפורד בלאצ'פורד , עורך דין ידוע וידיד של דניאל ובסטר, שכיהן כחבר האספה המדינתית של מדינת ניו יורק ב-1855, כשגריר ארצות הברית למדינת האפיפיור בשנים 1862–1863 וכנציב הפארקים של ניו יורק ב-1872. לאחר מות אמו ב-1857, נישא אביו של בלאצ'פורד בשנית לאנג'ליקה המילטון, בתו של ג'יימס אלכסנדר המילטון, ונכדתו של אלכסנדר המילטון, מזכיר האוצר הראשון של ארצות הברית. אנג'ליקה נפטרה ב-1868 ובלאצ'פורד האב נישא בפעם השלישית לקתרין הון. סבו של בלאצ'פורד , שנקרא גם הוא באותו שם, נולד באנגליה והיה הנשיא הראשון של המכון הפוליטכני ע"ש רנסלר.
בלאצ'פורד הצעיר למד בקולומביה קולג', שם הוא הצטרף לחברה הפילולקסיאנית , וסיים את לימודיו כאשר היה בן 17. ב-1840 הוא שימש כמזכירו האישי של מושל ניו יורק ויליאם סיוארד.
קריירה משפטית.
בלאצ'פורד למד משפטים בהדרכתו של סיוארד ולאחר מכן החל לעבוד בעריכת דין עם אביו ודודו. ב-1854 הוא עבר לניו יורק ופתח משרד עורכי דין בשם "בלאצ'פורד, סיוארד וגריזוולד", שכיום ידוע כ"קראוות', סוויין ומור" . הוא בלט בהכנת תקצירים לתיקים שנדונו בבתי המשפט הפדרליים המחוזיים, שימש לזמן מה כרשם בבית המשפט הפדרלי המחוזי של ניו יורק, ופיתח עיסוק מכניס בתחום המשפט הימי.
על סמך מידע שבלאצ'פורד סבר שהוא מידע פנימי, הוא מכר את תיק המניות שלו ערב קרב פורט סאמטר ונפילת מחירי המניות שהתרחשה ערב מלחמת האזרחים, וכך הוא הציל את הונו האישי.
שופט בבתי המשפט הפדרליים.
ב-3 במאי 1867 מונה בלאצ'פורד על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון במינוי פגרה כשופט בבית המשפט הפדרלי של המחוז הדרומי של ניו יורק, שהתפנה בעקבות התפטרותו של סמואל בטס. ב-13 ביולי הוגש המינוי באופן רשמי ושלושה ימים לאחר מכן אושר רשמית על ידי הסנאט של ארצות הברית.
ב-15 בפברואר 1878 מונה בלאצ'פורד על ידי הנשיא רתרפורד הייז כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השני, בית משפט בערכאה גבוהה יותר מבין בתי המשפט הפדרליים, שסמכות השיפוט שלו משתרעת על מדינות ניו יורק, ורמונט וקונטיקט, במקומו של השופט אלכסנדר ג'ונסון שנפטר. ב-4 במרץ אושר המינוי על ידי הסנאט.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-13 במרץ 1882 מונה בלאצ'פורד על ידי הנשיא צ'סטר ארתור כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של וורד האנט שפרש מכהונתו. הוא מונה לתפקיד לאחר ששני מועמדים קודמים, הסנאטור ג'ורג' אדמונדס והסנאטור לשעבר רוסקו קונקלינג, דחו את ההצעה. ב-22 במרץ אושר המינוי על ידי הסנאט. כך היה בלאצ'פורד לאדם הראשון שכיהן על כס השיפוט בכל שלוש הערכאות של בתי המשפט הפדרליים. בעת מינויו הוערך הונו האישי ב-3 מיליון דולר (מעל 78 מיליון דולר בערכים של 2021), רובו בהשקעות במקרקעין.
בלאצ'פורד היה מומחה למשפט ימי ולחוקי הפטנטים, וכתב את הספר "תיקי המשפט הימי של בלאצ'פורד והאולנד" (Blatchford and Howland's Admiralty Cases), שנחשב למקור המקיף ביותר בתחום. במהלך 11 שנותיו על כס השיפוט, הוא כתב 430 חוות דעת רוב ושתי חוות דעת מיעוט. חוות הדעת הבולטות ביותר שלו, "חברת הרכבת של שיקגו, מילווקי וסנט פול נגד מינסוטה" ו"באד נגד מדינת ניו יורק" (Budd v. People of New York), ספגו ביקורת קשה בשל המסקנות הסותרות שלהן לכאורה בנוגע לזכות להליך הוגן על פי התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
חיים אישיים.
ב-1844 נשא בלאצ'פורד לאישה את קרוליין פרנסס אפלטון, בתם של איבן אפלטון ושרה (לבית פטרסון) אפלטון. לזוג נולד בן אחד, סמואל אפלטון בלאצ'פורד, שהיה גם הוא עורך דין.
ביוני 1893 נתקף בלאצ'פורד בשיתוק בעת שהיה בביתו בניופורט, רוד איילנד. סמואל בלאצ'פורד נפטר בביתו שבניופורט בגיל 73 ב-7 ביולי 1893. הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבברוקלין.
ארגון הפיונרים על שם ארנסט תלמאן
ארגון הפיונרים על שם ארנסט תלמאן אשר כלל את הפיונרים הצעירים ואת הפיונרים של תלמאן, היה ארגון נוער עבור תלמידי בית ספר מגיל 6 עד 14 ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. הארגון נקרא על שם ארנסט תלמאן, מנהיג עבר של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית אשר הוצא להורג במחנה הריכוז בוכנוולד.
הארגון היה תת-מחלקה בנוער הגרמני החופשי, תנועת הנוער הרשמית של גרמניה המזרחית. הארגון נוסד ב-13 בדצמבר 1948 והתפרק ב-1989, באיחוד גרמניה מחדש. בשנות השישים והשבעים כמעט כל תלמידי בית הספר בגילאי 6 עד 14 אורגנו לתוך קבוצות של "פיונרים צעירים" או קבוצות "פיונרי תלמאן". בארגון היו חברים "כמעט שני מיליון ילדים" עד 1975.
קבוצות הפיונרים היו מבוססות באופן רופף על תנועת הצופים, אבל אורגנו בצורה מיוחדת כדי לעשות אינדוקטרינציה לתלמידי בתי הספר בגילים 6–14 עם אידאולוגיה סוציאליסטית כדי להכינם עבור הנוער הגרמני החופשי. אחרי הצהריים אשר בולו בקבוצות הפיונרים כללו שילוב של הרפתקאות, אינדוקטרינציה סוציאליסטית בצורה משולבת מיתוסים, וביצוע מסורות מהפכניות. בקיץ, בדרך כלל החניכים נסעו למחנות הפיונרים, אשר דומים למחנות קיץ של הצופים. היו גם מחנות פיונרים בין-לאומיים, אשר כיוונו לפתח חברויות בין ילדים בלאומים שונים.
היסטוריה.
בקונגרס ה-17 של המועצה המרכזית של הנוער הגרמני החופשי, "הפיונרים הצעירים" הוקמו באופן רשמי, ב-13 בדצמבר 1948. הארגון היה הארגון הפוליטי ההמוני הרשמי לילדים ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, אשר נוהל על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה דרך הנוער הגרמני החופשי. מ-1949 יושב הראש של הארגון הייתה מרגוט פיסט, אשר נהייתה בעתיד גברת הונקר. מ-1949 נוסד עיתון של הארגון אשר נקרא "הפיונר הצעיר" (דר יונגה פיונר) ולאחר מכן שמו שונה ל"התוף" (די טרומל). ב-1952 הארגון נקרא על שם ארנסט תלמאן.
ב-1949 היו חברים בארגון 714,258 פיונרים צעירים (30% מכל הילדים בגילאי בית ספר בשטח הכיבוש הסובייטי של בגרמניה). בסוף שנות החמישים מרבית הילדים בגילאי בית הספר בגרמניה המזרחית היו בארגון הפיונרים על שם תלמאן. ב-1989 היו כבר בארגון קרוב ל-2 מיליון ילדים בגילאי בית ספר, או 98% מכל הילדים בגילאי בית ספר בגרמניה המזרחית.
לארגון היו פגישות מרכזיות פעם בכמה שנים, כל פעם בנושא שונה.
בנובמבר 1989, שרר אי שקט בערי הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, "הפגנות יום שני" למשל, התרחשו בלייפציג. בערב לפני יום העצמאות הארבעים לרפובליקה, מצעד הלפידים המסורתי של הנוער הגרמני החופשי לווה בזעקות "גורבי, גורבי!" (הכוונה למנהיג ברית המועצות באותה תקופה, מיכאיל גורבצ'וב). יושב הראש של הפיונרים וילפריד פוסנר, אשר הנהיג את הארגון בארבע השנים האחרונות הקודמות לאירוע, התפטר. מי שהחליפו, היה בריגיט גאפה, שניתן לו התפקיד לערוך רפורמות בתוך הארגון, ונהיה מנהיגה האחרון של הארגון. באוגוסט 1990 אחרי נפילת חומת ברלין, ולפני איחוד גרמניה מחדש, ארגון הפיונרים על שם ארנסט תלמאן חדל לתהקיים. מאז, לא היו ארגוני פיונרים בגרמניה.
סיסמה וקריאה.
סיסמת הפיונרים הייתה "Für Frieden und Sozialismus seid bereit – Immer bereit" (לשלום וסוציאליזם היה מוכן - תמיד מוכן). סיסמה זו קוצרה בדרך כלל ל"היה מוכן - תמיד מוכן". סיסמה זו נקראה בעת הרמת הדגל. אדם אחד היה אומר את החלק הראשון, "היה מוכן" אשר היה בדרך כלל מדריך הקבוצה של הפיונרים, מורה, או המנהיג של הקבוצה המקומית. כל הפיונרים היו עונים "תמיד מוכן", עם הצדעה עם ידם הימנית, השמתה קרוב למצח עם האגודל פונה (ואיתו היד) לכיוון השמיים.
מדים.
מדי הפיונרים הורכבה מחולצה לבנה אשר נרכשה על ידי הורי החניך, עם מכנסיים כחולים או חצאיות עד שנות השבעים ואחריהם רק באירועים מיוחדים. לעיתים קרובות הדבר היחידי שנלבש שהיה הסמל הכי חשוב של סוציאליסט לעתיד, העניבה הכחולה. במקור העניבה הייתה כחולה, אך מ-1973, ה"פיונרים של תלמאן" לבשו עניבה אדומה, כמו הפיונרים בברית המועצות, ו"הפיונרים הצעירים" המשיכו ללבוש את העניבה הכחולה. הפיונרים לבשו את המדים שלהם באירועים פוליטיים וחגים רשמיים כמו צעדת האחד במאי, פסטיבלים בית ספריים, ואירועים של פיונרים.
חברות בתנועת הנוער.
חברות ב"פיונרים הצעירים" וב"פיונרים של תלמאן" הייתה התנדבותית - חברות לא הייתה דרושה. עם זאת, החברות הייתה נראית כדבר המובן מאליו על ידי המדינה (ובתי הספר) וגם על ידי כמה הורים. רוב הילדים הלכו אחרי ההמון, וכמעט כל הילדים בכל כיתת בית ספר הצטרפו, למרות זאת היו תמיד כמה אשר לא עשו כך, למשל מפני שהם היו דתיים או שפשוט לא רצו בכך.
דעות שונות מתווכחות על האם זה היה חיסרון לסרב להצטרף לארגון. יש אנשים הטוענים שנמנעה כניסתם מאירועים מאורגנים, אך אחרים אומרים שהם היו מורשים להשתתף בכל אירוע אשר עניין אותם. בכל מקרה, לפחות שנה אחת של חברות ב"פיונרים הצעירים" הייתה דרושה כדי להצטרף ל"פיונרים של תלמאן" וחברות ב"פיונרים של תלמאן" הייתה הכרחית כדי להצטרף לנוער הגרמני החופשי. כמה אנשים אשר לא הצטרפו לנוער הגרמני החופשי אחר כך מצאו זאת קשה לקבל את קורסי האוניברסיטה אשר בחרו, או לטייל באופן חופשי כמו אחרים שכן היו בנוער.