גישת התחבורה בת קיימא מתאפיינת בשימוש באמצעי תחבורה שעל פי התאוריה אינם גורמים למפגעים סביבתיים, ולבזבוז משאבים.
כבישי אופניים.
בשנים האחרונות הולך ותופס תאוצה הרעיון להקים מערכת תחבורה בר-קיימא שתכלול מערכת אוטוסטרדות של שבילי אופניים שתכלול גשרים ומחלפים במקביל למערכת התחבורה הרגילה.
תכנון תחבורה בת קיימא.
ניתן לחלק את גישת התכנון הנובעת מהתאוריה של התחבורה בת הקיימא לשני תחומים.
שינוי המרחב העירוני הקיים.
על מנת להתאים מרחב עירוני קיים לתחבורה בת קיימא, יש להבטיח זמינות של אמצעי תחבורה בני קיימא בכל המרחב המתוכנן. לשם כך ניתן להשתמש בתנאי התעבורה הקיימים. לדוגמה, מדרכות ומעברי חצייה, הם הנתיבים המקובלים לתנועת הולכי רגל וממילא קיימים ברוב הערים.
במידה ותשתית לתחבורה בת קיימא, אינה קיימת במרחב העירוני, ניתן, על פי התאוריה להקים תשתית כזו גם על חשבון תשתית קיימת שאינה בת קיימא, כלומר תשתית המיועדת לתעבורת כלי רכב פרטיים.
תכנון חדש של המרחב העירוני.
אם מתכננים אזור עירוני על פי כללי התחבורה בת הקיימא, יש להקפיד על הקצאת שטחים לתחבורה ציבורית מכל הסוגים, כלומר, אוטובוסים, רכבות ורכבות תחתיות. את מרכזי המסחר והתעסוקה יש לתכנן בצמוד לתחנות תחבורה ציבורית. כמו כן, יש לוודא קיומן של דרכים לאופניים ולהולכי רגל.
עקרונות נוספים לתחבורה בת קיימא.
ריכוז האוכלוסייה.
חלק מהתומכים בתאוריה של התחבורה בת הקיימא, תומכים גם בריכוזי אוכלוסין צפופים ובקיומן של ערים גדולות ובניה רוויה למגורים כיוון שבתנאים כאלו תחבורה ציבורית כדאית כלכלית, ותחבורה לא ממונעת כמו רכיבה על אופניים יכולה להיות יעילה. אזור בעל אוכלוסייה דלילה ובניה פרטית נמוכה ומרווחת, הופך את התחבורה הציבורית ללא כלכלית ולכן קיומו נוגד את התאוריה של התחבורה בת הקיימא.
ביקורת על התחבורה בת הקיימא.
התאוריה של תחבורה בת קיימא לוקה בחוסרים רבים, לדוגמה: ניתן לטעון כי היא לא לוקחת בחשבון גורמים משמעותיים בנושאי תחבורה, גאוגרפיה, דמוגרפיה, אקולוגיה וכלכלה, שאם היו נלקחים בחשבון, היו הופכים את התאוריה למופרכת ולא רלוונטית.
בין הגורמים שאינם נלקחים בחשבון בתאוריה של תחבורה בת קיימא ניתן למנות:
בנוסף, נטען כי התאוריה אינה מציעה פתרונות מעשיים, לא לשינוע פרטי ולא לשינוע מסחרי, אלא היא גישה אופנתית פוליטית שנועדה לנגח את אורח החיים האמריקאי.
מכון טיהור שפכים
אמנת ברצלונה
אמנת ברצלונה היא אמנה בינלאומית שנועדה להגנה על הים התיכון מפני זיהום מים, ונחתמה ב-16 בפברואר 1976. בינואר 1978 אשררה ממשלת ישראל את האמנה. היא חודשה והפכה ביוני 1995 לאמנה לשמירה על הסביבה הימית וחופי הים התיכון.
האמנה מהווה את המסגרת המשפטית והחוקית לביצוע תוכנית הפעולה לים התיכון (The Mediterranean Action Plan - MAP) שאומצה ב-1975 ביוזמת התוכנית הסביבתית של האו"ם, ושעיקרה הוא הגנה על סביבת אגן הים התיכון.
עיקרי האמנה.
אמנת ברצלונה נועדה לשמש כאמצעי שיאפשר מעקב ופיקוח שוטפים על מצב הים התיכון, זיהוי בעיות סביבתיות קיימות ומקורן. האמנה מחייבת את המדינות החברות בה לנקוט את כל האמצעים הדרושים על מנת לצמצם את זיהום הים ולהגן על הסביבה הימית.
התחייבויות.
המדינות החתומות על האמנה התחייבו לנקוט באמצעים ספציפיים:
המדינות החתומות על האמנה.
אלבניה, אלג'יריה, בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, קפריסין, האיחוד האירופי, מצרים, צרפת, יוון, ישראל, איטליה, לבנון, לוב, מלטה, מונקו, מרוקו, סלובניה, ספרד, סוריה, תוניסיה וטורקיה.
עם הקמת הרשות הפלסטינית היא קיבלה מעמד של משקיפה בנוגע לאמנה. בדצמבר 2017, בעקבות הכרת דונלד טראמפ בירושלים כבירת ישראל, ביקשה הרשות להצטרף ל-22 אמנות בינלאומיות כאות מחאה, בהם "אמנת ברצלונה".
היסטוריה.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 החלו מדענים להזהיר מפני הזיהום ההולך וגובר של הים התיכון, מביוב, פסולת עירונית, זיהומי נפט ושפכים תעשייתיים. זיהום שעלול להביא להכחדה של כל בעלי החיים הימיים בים התיכון. בשנות ה-90 הפך גם הזיהום משקיות ניילון ופלסטיק לבעיה קריטית.
בנובמבר 1971 העלה השר יגאל אלון יוזמה לוועידה בינלאומית למניעת זיהום בים התיכון. בקיץ 1972 התכנסה הוועידה הבין־פרלמנטרית השנייה של האו"ם לענייני איכות הסביבה בווינה, ובתום הוועידה התקבלה החלטה שעלתה ביוזמת נציגי ישראל, חברי הכנסת מרדכי סורקיס ויוסף תמיר, לשיתוף פעולה בינלאומי נגד זיהום הים התיכון. כל נציגי המדינות שהשתתפו בוועידה תמכו בו, כולל מדינות ערב. ב-29 במרץ 1974 התכנסה ברומא ועידה בין־פרלמנטרית של 14 מדינות השכונות לחופי הים התיכון במטרה לדון בדרכים להצלת הים־התיכון.
ב-2 פברואר 1976 נפתחה ועידה נוספת בברצלונה, שבסופה נחתמה "אמנת ברצלונה".
בפברואר 1977 נערכה ועידה באתונה, בה הוסכם על איסור הזרמת חומרים רעילים לים התיכון.
בינואר 1978 נערכה ועידה במונטה קרלו, בה הוסכם על איסור הזרמת שפכים לא מטוהרים לים התיכון.
בנובמבר 2001 נערכה שוב ועידה במונטה קרלו, בה, מלבד נציגים רשמיים של המדינות השונות, השתתפו בו גם נציגי ארגונים סביבתיים שונים כמו "גרינפיס", וכמה נפגעי הזיהום הסביבתי שפשה בים התיכון. בוועידה הוחלט לנקוט סדרה של פעולות כדי למנוע את זיהום הים. אחת ההחלטות המרכזיות שהתקבלו, היא לקדם תוכנית אסטרטגית למניעת זיהום הים ממקורות יבשתיים. על פי תוכנית זו, עד שנת 2003 תערוך כל מדינה מסביב לים רשימה של גורמים המזהמים את הים, ותציג תוכנית פעולה לטיפול במוקדים אלה. זאת, מתוך כוונה למנוע באופן מוחלט הזרמה של חומרים רעילים אל הים עד שנת 2025.
במאי 2005 נערכה ועידה לציון 30 שנה להשקת "תוכנית הפעולה לים התיכון". בוועידה צוין כי ברוב מדינות הים התיכון עדיין מזרימים כמויות גדולות של שפכים לא מטוהרים אל הים, למעט מדינות האיחוד האירופי וישראל, שמטהרות או מטפלות ברוב השפכים לפני הזרמתם לים. בנובמבר 2005 נערך בעיר החוף הסלובנית פורטורוז' המפגש ה-14 של המדינות החתומות על אמנת ברצלונה. על פי הנתונים שהוצגו בוועידה, מתוך 601 ערי חוף בים התיכון עם אוכלוסייה של יותר מעשרת אלפים תושבים, רק לשני שלישים יש מתקנים לטיהור שפכים.
בתחילת 2011 נכנס לתוקף פרוטוקול להגנת הים מפני זיהום הנוצר על ידי קידוחים לחיפושי גז ונפט, שאושר במסגרת אמנת ברצלונה. עם זאת הקרן העולמית לשימור חיות הבר הזהיר כי קידוחי הגז מול ישראל יפגעו בחי הימי.
בפברואר 2022 פרסם העיתון "גלובס" תחקיר עיתונאי לפיו נוהגים כלי שיט של חיל הים, לפני ההגעה לנמל, לפורק למים מי שיפוליים הכוללים דלקים ושמנים מזהמים, בניגוד למחויבות של ישראל לפי "אמנת ברצלונה" למנוע זיהום מסוג זה.
בונובו
מטרופולין (פירושונים)
הסיפור שאינו נגמר
הסיפור שאינו נגמר (בגרמנית: Die unendliche Geschichte) הוא ספר פנטזיה מאת מיכאל אנדה שראה אור ב-1979. התרגום הסטנדרטי לאנגלית (מאת ראלף מנהיים ) הופיע ב-1983. הספר התפרסם ב-1984 בתרגום לעברית על ידי חוה פלץ ושלומית קדם, ובשנת 2015 תורגם מחדש על ידי חנה לבנת. הספר מודפס בשני צבעים, בהתבסס על מיקום העלילה בכל שלב (פנטזיה או העולם האמיתי). ב-1984 יצא לאקרנים סרט המבוסס על הספר.
עלילה.
חלק א': הסיפור החיצוני.
עלילת הספר מתמקדת בילד בן 10 בשם בַּסטיאן בַּלתָאזָר בּוּקס. בסטיאן איננו מקובל מבחינה חברתית, תלמיד גרוע שנשאר כיתה. מאז שנפטרה אמו הוא הרגיש כי לאביו לא אכפת ממנו כלל.
בתחילת הספר גונב בסטיאן מחנות ספרים קטנה ספר עתיק בשם "הסיפור שאינו נגמר", משום שהוא חש, כקורא נלהב, שזה בדיוק הספר שהוא מחפש כל חייו. עלילתו של ספר זה עוסקת במסע להצלת פנטזיה, ארץ שבה מתקיימות כל הפנטזיות והאגדות האנושיות.
חלק זה של הסיפור מודפס בספר בצבע אדום (כתב מוטה בגרסת הכריכה הרכה באנגלית).
חלק ב': הסיפור הפנימי.
הסיפור הפנימי בספר מתאר את מסעו של אַטרֶיו, בן שבט "ירוקי העור", להציל את פנטזיה מפני החידלון, או הלא כלום, המשתלט עליה ומפורר אותה. מצבה של פנטזיה קשור באופן הדוק לשלומה של הקיסרית הילדית החולה אנושות, אולם איש אינו מבין על בוריו את טיב הקשר ואיש אינו יודע כיצד להבריא את הקיסרית ולהציל את פנטזיה. אטריו מקבל מהקיסרית קמיע בשם אורין שנראה כמו זוג נחשים אוחזים האחד בזנבו של השני (שילוב של שני אורובורוסים). התאו, שאטריו בן ה-10 היה אמור לצוד כמבחן לבגרותו אך לא הספיק משום שנקרא לחוש אל ארמון הקיסרית, מייעץ לו בחלום ללכת ליצור החי הזקן ביותר בפנטזיה - מורלה הישישה המופלגת המתגוררת באמצע ביצות העצב, שם הוא מאבד את סוסו האהוב. בביצות העצב מגלה לו מורלה, כי סיבת המחלה של הקיסרית היא הצורך הדחוף שלה בשם חדש, אולם היא אינה יודעת מי יכול לתת לה שם. היא ממליצה לו ללכת אל אויולאלה, באורקל הדרומי, אולם האורקל רחוק יותר משיכול אדם להגיע אפילו בעשרת אלפים ימי מסע.
מביצות העצב מגיע אטריו בטעות אל ההרים המתים, שם מחכה מפלצת בשם איגראמול, הנמצאת במהלך ציד קורבנה, דרקון מזל בשם פוכור, היא נמנעת מלפגוע באטריו הודות לאורין שהוא נושא ומגלה לו, בתמורה להבטחה לא לגלות לאיש, את סודה - הרעל של איגראמול ממית תוך שעה, אבל הוא מאפשר לנושא אותו לעבור בן-רגע לכל מקום בארץ פנטזיה. אטריו מסכים להיעקץ על ידה והוא עובר לאורקל הדרומי, שם הוא זוכה לטיפול מציל חיים מידי שני ננסים (אנגיווק ורעייתו אורגל) ומגלה שגם פוכור, דרקון המזל, הצליח להימלט מאיגראמול כי שמע אותה מגלה לאטריו את הסוד.
הננסים מטפלים בו עד הבראתו ואז מספרים לו, כי אויולאלה נמצאת מאחורי שלושה שערים מכושפים הנמצאים ליד ביתם.