מסורת נוצרית מהמאה ה-16 טענה כי ניתן עדיין לשמוע בין כותלי המקום את צליל השוט בו הכו הרומאים את ישו. הכנסייה הולאמה בידי השלטון העות'מאני והפכה לאורווה. האגדה הנוצרית מספרת שבנו של שליט ירושלים שיכן בכנסייה את סוסיו, אך בבוקר נוכח לראות כי כל הסוסים מתו. הוא ציווה להכניס למקום את סוסיו הנותרים אך גם אלו מתו. לאחר שנועץ בחכמי האסלאם, הבין כי המקום קדוש, וכי סוסיו מתו כעונש על שהעז להכניסם אליו. בעקבות כך נטש הבן את הכנסייה. בהמשך שימשה הכנסייה כמפעל אריגה, ולבסוף היא חרבה.
המסדר הפרנציסקני חידש את הפולחן הנוצרי במקום בשנת 1838, לאחר שקיבל אותו מידי אבראהים פאשא. בין השנים 1927-1929 נבנתה הכנסייה מחדש על ידי אנטוניו ברלוצי אשר הסתמך על שרידי הכנסייה הצלבנית המקורית. הפרנציסקנים חשפו שרידים מהתקופה הצלבנית, דוגמת חלקי עמודים וכתובות צלבניות, ושימרו אותם.
המבנה.
הקפלה שוכנת בתחנה השנייה שבה נמצאים גם המוזיאון הארכאולוגי של בית הספר הפרנציסקני למקרא הצמוד לה מצפון, וקפלת ההרשעה וכפיית הצלב שנבנתה ב-1904 והנמצאת ממערב לה. ברלוצי בחר בכתר הקוצים כמוטיב האמנותי העיקרי של המבנה, הן בחזיתו והן בתוכו.
חזית הקפלה.
פתח הקפלה רבוע ומעליו קשת מחודדת מעוטרת בכריות צלבניות, המזכירות את הכריות שמעל קשתות הכניסה לכנסיית הקבר. מעל קשת הכריות קבועה קשת נוספת שמייצגת את כתר הקוצים, ובשיא החזית ניצבים פסל מלאך וצלב. מתחת למלאך מופיע בלטינית הכיתוב מהבשורה על-פי יוחנן: "כָּל אֲשֶׁר הוּא מִן הָאֱמֶת שׁוֹמֵע לְקוֹלִי". משני צדדי הכיתוב עשרה תבליטים של כלי עינויים (משמאל לימין): פרגול; קערה עם מים המייצגת את שטיפת ידיו של פונטיוס פילטוס; כתר קוצים; עמוד ההלקאה; צלב עם הכיתוב INRI; תרנגול לצד שלושה כוכבים המסמל את התכחשותו של פטרוס; סולם ושני מוטות - בקצה האחד חנית (זכר לדקירת ישו בידי לונגינוס) ובקצה האחר ספוג החומץ שניתן לישו; שוט; צבת להוצאת מסמרי הצליבה ושלושה מסמרים (שניים לידיים ואחד לרגלים):
פנים הקפלה.
תקרת הקפלה מוזהבת ומייצגת את האור האלוהי, את התקווה ואת הבשורה לגאולה. בשיא הכיפה קבוע כתר קוצים נוטף דם, אך הוא מקיף פרחים המתנקזים לעץ פורח ומסמלים את התקווה. חלון הוויטראז' האמצעי מתאר את ישו כשהוא קשור לעמוד ההלקאה, סביבו קהל מרושע המנפנף בשוטים, והכיתוב "אָז לָקַח פִּילָטוֹס אֶת יֵשׁוּעַ וַיְיַסְּרֵהוּ בַּשּׁוֹטִים" (יוחנן 19, 1). הוויטראז' שמימין למזבח מתאר את שחרור בר אבא ובוויטראז' השמאלי נראה פונטיוס פילטוס נוטל את ידיו. קירות הצד מעוטרים בדמויותיהם של מרים, אם ישו משמאל ויוחנן השליח מימין כשהוא אוחז בספר, אשר ניצבו לצד הצלב; וכן פרנציסקוס מאסיזי עם פצעי הסטיגמטה משמאל ופאולוס הקדוש האוחז בספר ובחרב מימין.
פירוליזין
פירוליזין (Pyrrolysine, בסימון מקוצר Pyl או O) היא חומצה אמינית טבעית המשמשת באנזימים הקשורים במטבוליזם של ייצור מתאן בארכיאונים ובחיידק "Desulfitobacterium hafniense". לפירוליזין יש דמיון לליזין, אך בחומצה אמינית זו יש גם טבעת פירולין (pyrroline), שנמצאת בשימוש באתר הפעיל של אנזימי מתילטרנספראזות (כגון mtmB, mtbB ו-mttB).
חומצת אמינו זו מקודדת בקוד גנטי מיוחד לאורגניזמים אלו, הודות ל-tRNA ולאמינואציל tRNA סינתאטז מתאימים. ה-tRNA מקודד על ידי גן "pylT", והאנטיקודון המתאים לו הוא CUA, והאמינואציל tRNA סינתאטז מקודד על ידי "pylS". הפירוליזין מקודד על ידי UAG שצמוד לרצף PYLIS ("pyrrolysine insertion sequence").
הגנים pylT ו-pylS הם חלק מאופרון המצוי בארכיאה "Methanosarcina barkeri" וקיימים להם הומולוגים במינים נוספים ממשפחת ה-Methanosarcinaceae: "M. acetivorans", "M. mazei", ו-"M. thermophila". כמו כן נמצאו הומולוגים לגנים אלו בארכיאה "Methanococcoides burtoni" ובחיידק הגרם חיובי "Desulfitobacterium hafniense".
גוסטבוס דטלף הינריכס
גוסטבוס דטלף הינריכס (7 בדצמבר 1836 - 14 בפברואר 1923) היה חוקר טבע אשר נודע בעקבות עבודתו על קטלוג היסודות הכימיים ויצירת גרסה מוקדמת לטבלה המחזורית.
קורות חייו.
הינריכס נולד ב-1836 בעיר לונדן אשר בחבל הולשטיין (אז חבל ארץ בדנמרק, היום חלק מגרמניה). הוא התחנך בבית הספר הפוליטכני המקומי ואחר-כך באוניברסיטת קופנהגן. במהלך לימודיו פרסם מספר ספרים אשר בין היתר מתארים את השדה המגנטי של כדור הארץ, ואת האינטראקציה שלו עם אתר.
עם סיום לימודיו, בעקבות מלחמות שלזוויג הוא היגר לעיר דבנפורט במדינת איווה בארצות הברית שם לימד תחילה בבית ספר, ולאחר מכן בעיר איווה סיטי, וב-1863 התמנה כפרופסור לפילוסופיה של הטבע, כימיה ולשונות מודרניים באוניברסיטת איווה. בתפקידו זכה הינריכס לפרסום כמרצה מצטיין השם דגש רב על עבודת מעבדה ניסיונית, ומעבדתו נחשבה לאחת מארבע המעבדות המובילות בארצות הברית של התקופה. מנגד הוא נודע גם באישיותו היומרנית, הנוקשה, הוכחנית ונוטרת הקנאה שהובילה לחיכוכים רבים עם חבריו לסגל. בשנות ה-60 של המאה זכו מעבדותיו של הינריכס לשגשוג רב. ב-1871 התמנה ג'ורג תאכר (George Thacher) כנשיא אוניברסיטה איווה, וקיצץ בצורה משמעותית מתקציב המעבדות הניסיוניות של הינריכס, דבר שהוליד ויכוח ציבורי בין השניים. בתקופה זאת הקים הינריכס את התחנה המטראולוגית הראשונה בארצות הברית והחל להקדיש את רוב זמנו לתחנה. בשנת 1886 פוטר הינריכס מאוניברסיטת איווה בשל יחסיו הגרועים עם חברי הסגל האחרים בפקולטה. בשנת 1889 התמנה כפרופסור לכימיה באוניברסיטת סנט לואיס, שם כיהן עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1907. גם לאחר פרישתו לגמלאות המשיך הינריכס בפעילות מדעית עד למותו בשנת 1923 בגיל 86.
החוק המחזורי.
עיקר פרסומו של הינריכס בא מגילויו בתחום התכונות המחזוריות של היסודות הטבעיים, אחת מהעבודות שקדמו, והיוו בסיס לטבלה המחזורית שפרסם דמיטרי מנדלייב. בשנת 1867 פרסם היינריכס ספר בשם Programme der Atommechanik. בספר הציג הינריכס שיטה מאורגנת להצגת היסודות הכימיים המבוססת על הידע הנרחב שלו בתכונות הכימיות שלו, הידע של במינרולוגיה, התכונות הספקטרליות שלהם, וכן על אנלוגיות בין תכונות היסודות לבין תופעות אסטרונומיות. בקשירה בין מגוון התחומים הללו נקט הינריכס בגישה פיתגוריאנית כלומר בהנחה שחוקים מתמטיים ותכונות של מספרים טבעיים עומדים מאחורי חוקי הטבע.
עמירם רביב
עמירם רביב (נולד באוקטובר 1939) הוא פסיכולוג קליני וחינוכי מומחה ומדריך, מכהן כדקאן בית הספר לפסיכולוגיה במרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה. רביב הוא פרופסור אמריטוס בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שם שימש גם כראש החוג לפסיכולוגיה וכראש המגמה לפסיכולוגיה קלינית של הילד. כן כיהן כפסיכולוג הראשי בשירות הפסיכולוגי הייעוצי במשרד החינוך.
ביוגרפיה.
רביב התגייס לצה"ל ב-1957, ושירת עד 1960, אז החל בלימודיו האקדמיים. למד לתואר ראשון, שני ושלישי בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "מחקרים בתפקיד הילד כתלמיד" (1974). ב-1974-1977 למד לימודי פסיכותרפיה באוניברסיטת תל אביב. בשנתיים שלאחר מכן ביצע פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד. לאורך השנים הרצה וחקר במסגרת החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ובשנים 2001-2005 כיהן כראש החוג לפסיכולוגיה.
מ-1965 עבד כפסיכולוג חינוכי ומנהל השירות הפסיכולוגי הייעוצי של קריית אונו. בשנות ה-70 וה-80 התקדם לתפקידי פסיכולוג אזורי ופסיכולוג ראשי בשירות הפסיכולוגי הייעוצי במשרד החינוך. היה חבר בוועדות מקצועיות שונות, כגון ועד הסתדרות הפסיכולוגים בישראל ומועצת הפסיכולוגים.
רביב עוסק במחקר וכותב ספרי הדרכה בנושאי הורות וסבאות, וכן עורך ספרים במגוון נושאים בתחום הפסיכולוגיה של הילד. הוא עוסק בנושאים כגון התמודדות ילדים במצבי דחק ומשבר, פסיכולוגיה חינוכית והתמודדויות של ילדים בבתי ספר, התפתחות קוגניטיבית של ילדים, התנהגויות חיפוש עזרה בתחום הבריאות הנפשית, וקוגניציה חברתית. מייעץ בנושאי הורות שונים בתוכניות רדיו וטלוויזיה ובעיתונות. כתב כ-80 מאמרים בכתבי עת אקדמיים.
רביב עוסק גם בתחום השפעות ספרות ילדים על העשרה קוגניטיבית ורגשית לילדים. משנות ה-70 שיתף פעולה עם סופרת הילדים דבורה עומר וסייע בייעוץ מקצועי בכתיבת עשרות מספריה לילדים ולנוער. בנוסף ייעץ מקצועית לסופרים ולמאיירים לילדים נורית יובל, דני קרמן ואפרים סידון. כמו כן שימש עורך תסריט בקומדיית המצבים "קרובים קרובים" של הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
מ-2007 מכהן כדקאן בית הספר לפסיכולוגיה במרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה.
רביב נשוי ואב לשתי בנות. מתגורר בגני תקווה.
אנגוב
אנגוֹבּ (Engobe) הוא צבע חיפוי המורכב משילוב של מתכות, חימר ומים שהופכים אותו לנוזלי. הוא משמש כצבען עבור כלי קרמיקה, לפני שלב הגלזורה. לעיתים מוסיפים לו מרכיבים כדוגמת נתרן סיליקט, המאפשרים תכולת מים נמוכה בתערובת והפחתת התכווצותה במהלך שריפת כלי.
שימוש.
ניתן להשתמש באנגוב על ידי הוספתו למשטח דקורטיבי שעליו חימר כמעט יבש, או אחרי שרפה ראשונית בתהליך הקדרות. את הנוזליות שלו מקבלים מערבוב כמות של מים עם חרסית, ומשתמשים בו על ידי ציור במברשת, התזת צבע או טבילה של הכלי. מטרתו להעניק למשטח ציפוי צבעוני שנע בין ברק עמום למט.
חוזק הצבע תלוי במספר השכבות שצובעים, ובאחוזי התחמוצת בתערובת המעניקים לה את הצבע.