בשואה גורש קליין בידי הנאצים לאושוויץ בשנת 1944, ומשם הועבר למחנה הריכוז דכאו. עם הגעת הצבא האמריקאי ב-29 באפריל 1945, ומששוחרר מחנה הריכוז, יצא לחופשי. הוא חזר אל עיר מולדתו סאטו מארה (סאטמר), שבה היו חיי תרבות יהודיים שוקקים. בשובו גילה כי חרבה העיר וכי אביו, אשתו, בנו יחידו (יוסף חיים ישראל, Joseph Hayyim Israel) ושתי אחיותיו נרצחו בשנה זו במחנה ההשמדה אושוויץ. אחת משלוש אחיותיו, פאול חורבת' (? Paul Horvath, שם נעוריה אליזבת' קליין, Elizabeth Klein), ובעלה הם היחידים ששרדו ממשפחתו. היגר לצרפת והיה לרב בבית הכנסת "Rue de Montevideo" שבפריז בשנים 1950–1951.
ב־1951 היגר עם אחותו ובעלה לטורונטו שבקנדה (רחוב Barse מס' 119), ונבחר להיות רבה של קהילה קטנה של יהודים מהגרים דוברי הונגרית עד יום מותו. קהילה זו, "בית יצחק" (Beth Yitshak), נקראה על שם אביו.
במקום מושבו החדש בקנדה עלה בידו של קליין לשקע את עצמו בחקר הלשונות, כעצתה של אחותו, שביקשה להקהות את צערו ומכאובו. קליין פנה לחקר ההיסטוריה של השפה האנגלית, שפה שאהב והתפעל ממנה עוד מילדותו, והיה מקצה לעבודתו שישה ימים בשבוע, ובכל אחד מהם עבד עשר עד 11 שעות. היות שבאנגלית נטועות השפעותיהן של לא פחות מ-40 לשונות, היה על קליין להיות בקיא בכולן, ובפרט בלשונות שכבר נכחדו (כמו יוונית עתיקה). את ידיעותיו בעברית, ביידיש ובארמית רכש מתוקף היותו נער שגדל בבית יהודי, ובבית הספר למד גרמנית, לטינית ויוונית. משיכתו לשפות ליוותה אותו בכל חייו: בהפסקות שבין השיעורים בבית הספר למד שפות בגפו; בן תשע ידע לדקלם את ספר תהלים בעל פה, ובן 15 שלט היטב ברזי השפה האנגלית רק בזכות ספרי הלימוד שקרא.
את שלושת מילוניו האטימולוגיים חיבר קליין בעליית הגג רחבת הידיים של בית הכנסת שהתגורר בו.
ב-1966 הוציא לאור את המילון האטימולוגי המקיף של הלשון האנגלית, המכיל כ-49 אלף רישומים, תוצאת 20 שנות מחקר. במילון זה 750 מילים שמקורן שמי. אחד החידושים במילון זה הוא שיטת התעתיק של מילים שמיות שפיתח, ובעזרתה התאפשר לקורא להעתיקן מחדש לכתב המקורי שלהן על כל תנועותיהן.
בעשר שנותיו האחרונות שקד על המילון האטימולוגי העברי-אנגלי המקיף (721 עמודים), בהיותו סמוך על שולחנו של ארתור מינדן (Arthur Minden, 1966–1910, משזה נפטר, נתנה אשתו ביאטריס מינדן, Beatrice Minden [לשעבר Spiegel],‏ 1910–2009, את חסותה בשמו). ספר זה, המכיל כ-30,000 ערכים ומנוסח בלשון קצרה ומדויקת, מקיף את העברית על כל תקופותיה ורבדיה (לרבות לשון ימי הביניים, הלשון המשנאית, והלשון הרבנית) ומשמש חוקרי שפה גם כיום. המילון מציג במקרה של מחלוקת את כל הסברות למקור הערכים, מציין לעיתים מי טבע חידושים הכתובים בו ומרבה להשוות את המילים ואת שורשיהן לשאר השפות השמיות. הוא מייחד ערכים לתחיליות ולסופיות, דן במקורן של מילים לועזיות שנקלטו בעברית ומצייר את התפתחות משמעותם ונטייתם של שורשים עבריים. המילון אינו דן במימרות, תחת אותיות בערבית וביוונית הוא משתמש בתעתיק, והוא פרוס בשלושה טורים בכל עמוד. אוניברסיטת חיפה נסתייעה בשירותיו של הטיפוגרף אריאל ורדי, אשר פתר בעיות סְדָר (שכן המילון מציג לכל אורכו מילים משפות שנכתבות בכיוונים שונים). קליין לא הספיק להביא את המילון לידי גמר, ואת כתבי היד שהניח אחריו ערכו דב בנחורין והפרופ' אהרן דולגופולסקי בלִוויית המתרגם והעורך ברוך שׂראל, שקיבל עליו גם את עבודת ההכנה לדפוס – ובה הוסיף 2,500 ערכים שחסרו במילון, בעיקר מילים מודרניות. הספר ראה אור ארבע שנים אחרי מותו של קליין.
בטרם מותו עמל קליין על מילון אטימולוגי למונחי רפואה, אולם פרסום זה לא הושלם ועל כן לא זכה לראות אור.
ב-1978 הוענק לו תואר קצין של מסדר קנדה. על עבודתו קיבל שני תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות קנדיות.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
אברהם חיים עדס
הרב אברהם חיים (ענתבי) עדס (ה'תר"ך, 1859 - כ"ח באב ה'תרפ"ה, 1925) היה מגדולי מקובלי ירושלים, חבר בית הדין לעדת ארם צובא בירושלים וממייסדי ישיבת המקובלים "רחובות הנהר" בירושלים.
ביוגרפיה.
נולד בסביבות שנת 1859 (ה'תר"ך) בחלב שבסוריה לרב יצחק ורחל. בצעירותו למד בישיבות אצל הרב מרדכי עבאדי והרב עזרא טוויל הכהן. כשהגיע לגיל 20 נישא לצלחה בת הרב משה סוויד (רבה של חלב). לאחר נישואיו למד כחברותא עם הרב יצחק שרים, והחל ללמד תלמידים, כשרובם הפכו בתקופה שלאחר מכן לרבני העיר.
בשנת 1889 (ה'תר"ן) ביקר בישראל והתאכסן בביתו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר. בשנת 1891 (ה'תרנ"ו) עלה לישראל והשתכן בשכונת הבוכרים שבירושלים, שם קיבל דירה מהרב שלמה מוסיוף. בתקופה זו ריכז סביבו מקובלים יוצאי חלב ללימוד תורת הקבלה, ובהמשך נמנה עם מייסדי ישיבת המקובלים "רחובות הנהר" ונודע כבעל רוח הקודש גלויה. כשעלה הרב יהודה פתיה לירושלים, שידלו להוציא את ספרו על האדרא רבא. בשנת ה'תרפ"ד חתם עם הרב עזרא הררי רפול והרב יוסף ידיד הלוי על כרוז נגד "לשכת בני ברית" שנפתחה בארם צובא באותו הזמן, אליה צורפה דעתו בעניין של הרב יוסף חיים זוננפלד, שהיה מקורב אליו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, נעצר בידי הצבא הטורקי למשך כחודש, לאחר שסירב לחשוף את מקום מסתורם של שני בניו, שהשתמטו מגיוס לצבא.
בעת שהלך באחד מרחובות ירושלים, נדרס על ידי אוטובוס שנשלט בידי נהג חדש, שעלה על המדרכה. הוא אושפז כשלושה ימים, עד לפטירתו ב-18 באוגוסט 1925 (כ"ח באב ה'תרפ"ה). נקבר בבית הקברות בהר הזיתים, מול יד אבשלום. בשנות השלטון הירדני נעקרו מרבית המצבות סביב קברו, אולם הוא נותר שלם ושימש כנקודת ציון לפיה שחזרו את מצבות שאר החלקה, כשהוחל בשיקום בית העלמין.
על פי דבריו ודברי הרב בן ציון חזן, גופתו של הרב יוסף חיים הועלתה לירושלים באורח פלא, ונטמנה בבית הקברות בהר הזיתים, בחלקה שעל יד הרש"ש.
קישורים חיצוניים.
משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל כרך ב' עמ' 497
מריוס פטיפה
מריוס פטיפה (בצרפתית: Victor Marius Alphonse Petipa; 11 במרץ 1818 - 14 ביולי 1910) היה רקדן בלט וכוראוגרף נודע, נחשב לגדול מומחי הבלט הקלאסי. היה המנהל הראשי של הבלט של תיאטרון מריאינסקי במשך 30 שנים. במהלך תקופה זו יצר הצגות בלט קלאסיות שבחלקן מוצגות עד היום. הצגות אלו נחשבות עד היום אבני בסיס של הבלט הקלאסי.
השנים הראשונות.
מריוס פטיפה נולד במרסיי במשפחה של שחקנית תיאטרון ומורה לבלט. ביחד עם משפחתו הוא נדד בין ערי אירופה בהתאם לשינויים בקריירת אביו. בשנת 1824 המשפחה התיישבה בבריסל. בעיר זו התחיל מריוס הצעיר ללמוד ריקוד ובגיל 9 התחיל להופיע. בהמשך המשפחה חזרה לצרפת ואביו קיבל תפקידי מפתח במספר תיאטראות. בשנת 1839 הם נסעו להופעות בארצות הברית והופיעו בברודוויי. הופעות אלו היו הופעות הבלט הקלאסי הראשונות בארצות הברית באותה תקופה, והן נחלו כישלון חרוץ. בשנת 1840 הופיעו מריוס פטיפה ואחיו בפריז.
בשנת 1841 החל מריוס להופיע בתיאטרון בבורדו והיה רקדן מוביל במספר הצגות. בשנים 1843–1846 היה הרקדן הראשי בתיאטרון המלך במדריד.
בשנת 1847 הוא קיבל הזמנה לתפקיד הרקדן הראשי בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג. הוא היה רקדן ראשי במספר הצגות והקריירה שלו נחלה הצלחה סבירה. בשנת 1848 הצטרף גם אביו אליו.
בשנת 1855 הציג פטיפה הצגת בלט ראשונה משלו. בתקופה זו, התבססו ההצגות שהכין על אשתו כרקדנית ראשית. הוא גם הביא את ההצגה לפריז.
פטיפה ככוריאוגרף.
בשנת 1860 הרקדנית הראשית של תיאטרון מריאינסקי רצתה לסיים את הקריירה שלה. פטיפה התבקש להכין הצגת בלט מיוחדת לאור האירוע. הוא הכין הצגה חדשה לבלט "בת פרעה" שהוצגה לראשונה ב-21 בינואר 1862 והצלחה הייתה בלתי הרגילה. במשך שנות ה-60 של המאה ה-19 הוא הכין מספר הצגות נוספות שעם הזמן נהפכו לקלאסיקה של הצגות בלט.
בשנות ה-70 הוא התמנה לכוריאוגרף הראשי של התיאטרון. בתקופה זו הוא ערך מספר הצגות בלט על מוזיקה של לודוויג מינקוס. ההצגה המפורסמת ביותר מתקופה זו היא בלט "באיידרה" שהוצגה לראשונה בשנת 1877. בשנת 1875 הוא נפרד מאשתו. כבר בשנת 1876 הוא התחתן פעם נוספת, גם עם רקדנית בלט. מנישואים אלו נולדו לו 6 ילדים.
בשנת 1886 לודביג מינקוס יצא לגמלאות. בשנת 1889 הנהלת התיאטרון בקשה מפיוטר איליץ' צ'ייקובסקי להלחין מוזיקה לבלט של פטיפה. הבלט החדש "היפהפייה הנרדמת" הוצג לראשונה ב-15 בינואר 1890, נחל הצלחה עצומה ונחשב לאחד הטובים בכל הזמנים. ההצלחה הייתה כה גדולה, שעד לשנת 1903 ההצגה הוצגה 100 פעמים.
בשנת 1892 פטיפה חלה ולכן לא היה יכול להכין הצגה נוספת על מוזיקה של צ'ייקובסקי - הבלט מפצח האגוזים. למרות המחלה, יודעי דבר טוענים שפטיפה היה מעורב ישירות בהכנות. למרות המחלה, הוא חזר לעבודה ובמהלך השנים הכין מספר הצגות נוספות.
בשנת 1893 צ'ייקובסקי נפטר והוחלט על הכנת הצגה מיוחדת לזכרו. סוכם לעלות על הבמה הצגה של אגם הברבורים - בלט שנכתב בשנת 1877 אך לא הוצג על במת תיאטרון מריאינסקי. ההצגה נערכה ב-27 בינואר 1895 ונחשבת לקלאסיקה של הצגות בלט.
בסוף המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20 פטיפה המשיך להעלות הצגות, לרוב גרסאות חדשות של הצגות שהוצגו קודם. בשנת 1898, בגיל 80 הוא העלה לבמה אחת ההצגות הגדולות שלו - בלט "ריימונדה" על מוזיקה של אלכסנדר גלאזונוב.
ההצגה האחרונה שהוא עבד עליה במהלך שנת 1904 לא הועלתה לבמה. הוא יצא לגמלאות ובהנחיית הרופאים בשנת 1907 הוא עבר להתגורר חצי האי קרים. הוא נפטר בגיל 92 והוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
מורשת.