בספרו, "מדריך ההקלטות של כריסטגאו: אלבומי הרוק של שנות ה-70" (1981), התייחס רוברט כריסטגאו לוית'רס באלבום וכתב כי "אף אחד אחר בסצנת המוזיקה לא משלב מקצבים כבדים כל כך עם חושניות רבה כל כך ביודעין". מספר שנים מאוחר יותר סקר כריסטיגאו פעם נוספת את האלבום בפרסום של עיתון הוילג' ווייס, והפעם שיבח אותו יותר, באמרו כי זהו אלבום טוב בהרבה מהאלבומים של וית'רס אשר יועדו להיות מצליחים. עוד כתב כריסטיגאו כי "וית'רס שר עבור המעמד הבינוני השחור החדש שעדיין לא מבין עד כמה מעמדו היה רעוע. חם, גס, חילוני, שיתופי, הוא מעולם לא חיפש אחר תחכום בסגנון 'אשפורד וסימפסון'".
מבקר המוזיקה סטיבן מקדונלד ציין את האלבום בביקורת שכתב באתר AllMusic כ"אלבום הופעה חיה נפלא שמנצל את צליל הנשמה המלנכולי והמוכר של וית'רס". דריל אזליאה מאתר ה-BBC שיבח אף הוא את האלבום בביקורת שפרסם.
בשנת 2015 דירג מגזין הרולינג סטון את האלבום במקום ה-27 ברשימת "50 אלבומי ההופעה הגדולים אי פעם".
מערך סולארי
מסעוד ברזאני
פאל גארטנר
פאל גארטנר (בהונגרית: Gartner Pál; סלפצ'אני, 3 באוגוסט 1900 – בודפשט, 6 במרץ 1975) היה רופא, נוירולוג ופסיכואנליטיקאי יהודי הונגרי, פרופסור מן המניין באוניברסיטה, מומחה בית המשפט למחלות נפש, מתרגם, אביה של השחקנית ז'וז'ה גורדון.
ביוגרפיה.
פאל גארטנר נולד במשפחה יהודית, בנם של מיקשה גארטנר, חנווני ושל אירן גולדשטיין (1876–1912). לאחר סיום בחינות הבגרות עבד תחילה כטכנאי שיניים ולאחר מכן כפקיד. את לימודיו באוניברסיטה החל באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט, משם גורש בשל פעילותו בתנועת הסטודנטים. הוא סיים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ארז'בט בעיר פץ' בשנת 1925. בשנים 1925–1926 עבד כאח במכון לבריאות הנפש הממלכתית בנאג'קאלו וכן ביצע עבודות כרופא ללא תמורה. בשנים 1926–1927 היה רופא בבית החולים של מחוז נירג'האזה. בשנים 1927–1933 התקבל למחלקת מחלות הנפש בבית החולים של הקהילה היהודית של פשט ברחוב סאבולץ' (כיום: המרכז הרפואי הלאומי), שם הפך לתלמידו של הוגו ריכטר, הרופא הראשי הנודע של מחלקת מחלות הנפש. בשנת 1933 פוטר עקב "פעילות חתרנית". הוא היה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית משנת 1918. גארטנר השתתף כמומחה לזיהוי פלילי במשפטו של הפושע סילבסטר מטושקה, שביצע את ההתנקשות ברכבת בביאטורבאג'. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוא היה מנהיג הקבוצה הרפואית הסוציאל-דמוקרטית וחבר באיגוד האנליסטים הרפואיים העצמאיים מאז הקמתו. בין השנים 1936–1939 עבד כרופא הראשי של מכון שוורצר בבודפשט ולאחר מכן מונה למנהל המכון. בין השנים 1941–1944 כיהודי נשלח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). אשתו הראשונה - אם בתו הבכורה ז'וז'ה - נלקחה בכוח לבית החרושת ללבנים באובודה (מקום ריכוז של יהודים שנשלחו בצעדות המוות בודפשט-הדיישהאלום בסתיו 1944, גארטנר ניסה לחלץ אותה משם, אך הגיעה מאוחר מדי. בשנים 1945–1946 הוא היה הרופא הראשי של "משקיף הנפש הלאומי". בשנת 1946, הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאני פטר (משנת 1951 אוניברסיטת אטווש לוראנד) מינתה אותו כפרופסור בנושא "פרקים נבחרים מתחום הפסיכולוגיה העמוקה". בשנים 1946–1950 הוא עבד כרופא, תחילה כממלא מקום הרופא הראשי של בית החולים קוראני בשדרת אלשוארדשור, אחר כך כרופא הראשי ולבסוף ראש המחלקה בשנים 1950 עד 1970. בין השנים 1944–1946 היה חבר באספה הלאומית (הונגריה) הזמנית, בין השנים 1946–1948 היה סגן נשיא "האיגוד המקצועי לרפואה ולבריאות", וחבר ב"מועצה הרפואית הפלילית". הוא עסק בפסיכולוגיה חברתית, אבחון נוירולוגי ונפשי. גארטנר פרסם יחד עם העיתונאי והסופר רז'ה סירמאי (מקודם: שווארצקופף) ספר על שיחות פסיכואנליטיות עם פושעי מלחמה שהתפרסם לראשונה בשנת 1946 בשם "נשמות פשיסטיות""."
גארטנר עסק בפסיכולוגיה חברתית, במדעי המוח המעשיים ובמחקר ברפואת הנפש. הוא השיג תוצאות חדשות ביסודן בטיפול הפסיכואנליטי והפסיכולוגי העמוק של מחלות נפש, ותצפיותיו הפסיכולוגיות העמוקות על התאבדות הן בעלות ערך מיוחד. הוא היה אחד המשתמשים הראשונים בהיפנוזה ובסוגסטיה.
פאל גארטנר הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5B-6-12).
משפחתו.
אשתו הראשונה הייתה מגדולנה סלשי (1907–1945), בתם של ליפוט סלשי ושל אילונה לאוב, אותה נשא לאישה בבודפשט ב־25 ביוני 1928. הם התגרשו בשנת 1938. ילדיו:
אלברט קפיס
אלברט קפיס (בגרמנית: Albert Kappis: 20 באוגוסט 1836 - 18 בספטמבר 1914) היה צייר וליתוגרף גרמני.
חיים.
קפיס קיבל הכשרה כליתוגרף בבית המלאכה של דודו אדם גטרניכט משנת 1850 ועד לסביבות 1857. היו לו גם שיעורים מהמורה לציור קרל קורץ. בין השנים 1855–1860 למד בבית הספר המלכותי לאמנות בשטוטגרט בהדרכת היינריך פון רוסטיגה (ציור ז'אנר והיסטוריה), היינריך פאנק (ציור נוף) וברנהרד פון נהר (ציור עירום).
בשנת 1860 החל ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנויות במינכן אצל צייר ההיסטוריה קארל פון פילוטי. הוא התיידד עם אדולף לייר ועם אנטון בריית, יוזף ופפנר, ולודוויג וילרוידר.
בשנת 1867 הוא נסע למסע לימודים לפריז. שם הוא היה בקשר עם חברי בית הספר בברביזון. הוא עשה את הנסיעה חזרה דרך בלגיה ועמק המוזל לדיסלדורף. בין השנים 1871 ל-1874 עבר קפיס לשויבנבורג לבית מגוריהם של אנטון בריית וכריסטיאן מאלי.
בשנת 1874 נסע לירח דבש דרך דרום טירול וצפון איטליה לוונציה. לאחר מכן צייר בעיקר מוטיבים מאזור מינכן, במיוחד את אגמי סטארנברגר ושימזי.
בשנת 1880 החליף אותו קרל לודוויג כפרופסור לציור נוף בבית הספר המלכותי לאמנות בשטוטגרט, שם הפך למורה של "האימפרסיוניסטים השוואביים". לאחר מכן הוא נסע לבוואריה, ליער השחור, לאגם קונסטנץ, להמבורג ולים הבלטי.
בשנת 1905 פרש לגמלאות. קפיס צייר בעיקר נופים, מוטיבים ז'אנריים מחיי הכפר כגון קציר ענבים, סצינות קציר וגזירת כבשים.
קפיס מצא את מקום המנוחה האחרון שלו בפרגפרידהוף בשטוטגרט.
דג'ונה בארנס
דג'ונה בארנס (באנגלית: Djuna Barnes ; 12 ביוני 1892 – 18 ביוני 1982) הייתה אומנית, מאיירת, כתבת וחוקרת אמריקאית. היא ידועה בעיקר בזכות תרומתה לספרות המודרניסטית, תרומתה בתחום בתקופתה וכן, בזכות הנובלה Nightwood (1936).
קורות חייה.
בארנס נולדה בשנת 1892 בקורנוול או האדסון שבניו יורק לאליזבת שאפל ווואלד בדינגטון בארנס. היא גדלה עם הוריה, המאהבת של אביה, פרנסיס קלרק, שלושת אחיה ושני אחים ואחיות למחצה. אביה, שהיה מוזיקאי וצייר כושל, זנח את מימון המשפחה וזו הסתמכה על עבודתה ותמיכתה הכלכלית של סבתהּ, . בארנס לא זכתה לחינוך רשמי בילדותה, וסבתה חינכה אותה בביתה- בעיקר בכתיבה, אומנות חזותית ומוזיקה. כשהייתה בת 18 שודכה והתחתנה בטקס פרטי עם אחיה בן ה-52 של קלרק, פרסי פולקנר, אך נישואים אלו שרדו חודשיים בלבד.
כשבארנס הייתה בת עשרים אמה עזבה את אביה עקב המשבר הכלכלי העיקש במשפחתה ועברה עמה ועם שלושת אחיה לעיר ניו יורק. המעבר אפשר לה ללמוד אומנות באופן ממוסד לראשונה, אך בשנת 1916 נאלצה לנטוש את לימודיה על מנת לתמוך כלכלית בעצמה ובמשפחתה. היא החלה לעבוד ככתבת ומאיירת בשלל עיתונים והציגה ראיונות, ביקורות תיאטרון וסיקורים חדשותיים רבים ומגוונים. באותן שנים היא פרסמה גם סיפורים קצרים בחלק מהעיתונים הללו. דרך כתיבתה העיתונאית היא בחנה גם אספקטים פמיניסטיים וסופרג'יסטיים ואתגרה את המחשבה הציבורית אל מול גילויים וחשיפות של דיכוי נשים.
ב-1915 עזבה את בית משפחתה ועברה לגור בגריניץ' ויליג', שם החלה להתחבר עם קהילת הבוהמה. בתוך הקהילה, היא יצרה קשר עם איש הפרסום גוידו ברונו, שהוציא לאור קובץ של חיבורים וציורים מאת בארנס באותה שנה. בארנס לקחה חלק גם בכתיבת מחזות, שחלקם פורסמו תחת שם העט "לידיה סטפטוו". ב-1916 נישאה לפילוסוף ומבקר סוציאליסטי בשם קורטני למון, אך אלו התגרשו לאחר מכן. בנוסף לכך, בארנס, שנודעה כביסקסואלית, ניהלה קשר רומנטי ארוך עם כתבת ה – מרי פיין, שהסתיים עם מותה של פיין משחפת ב-1919.
ב-1921 הגיעה לצרפת כחלק מקריירת הכתבות שלה. שם, היא החלה להשתלב בסצנה המודרניסטית של פריז ולכתוב ברוחה. באותה שנה הכירה את , ואלו החלו לגור יחד שנה לאחר מכן וניהלו מערכת יחסים רומנטית. בשנת 1928 השתיים נפרדו עקב ציפייתה של בארנס למונוגמיה. הדבר תרם לשקיעתה של בארנס לאלכוהוליזם, ולכתיבה של ספרה המשפיע ביותר- (1936) .
בשנת 1939 ניסתה להתאבד במלון בלונדון, ונשלחה לאחר מכן חזרה לניו יורק על ידי פגי גוגנהיים, שמימנה את רוב פעילותה וחייה בשנים לאחר פרידתה מווד. היא חלקה דירת חדר עם אמה, ונשלחה על ידה למוסד גמילה ב-1940. מלאת טינה על המעשה, בארנס כתבה את בהשראה משנאתה הגוברת למשפחתה. כאשר חזרה לבית אמה מהמוסד, רבה איתה ונזרקה מהבית.
שקועה בעבודתה, בארנס נעשתה חשדנית ומרוחקת מזרים לאורך השנים. היא נפטרה בשמונה עשר ביוני 1982 כשורדת האחרונה של הכותבים המודרניסטים דוברי האנגלית.
עבודתה.
בארנס כתבה בסגנון הספרות המודרניסטית, השובר את מוסכמות הספרות ומהווה מעיין הקצנה של הרומנטיקה. ספרה המפורסם ביותר, Nightwood, נכתב במקצב פרוזאי וכמעט מולחן (על פי ביקורות רבות) וכלל בתוכו אלמנטים רבים מחייה האישיים, כולל צמד דמויות ראשיות שהתבססו עליה ועל בת זוגה לשעבר וסצנות רבות שהתבססו על אירועים מחייה.
נוסף על כתיבתה הייחודית בסגנון המודרניסטי, בספר זה ורבים מסיפוריה הופיעו אלמנטים לסביים בולטים, שהפכו אותה לאייקון של הספרות הלסבית.
טצו קאטיאמה
פיפרין