כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פיריצ'ה קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בעיר 1,805 תושבים ובשנת 2020 רק 1,789 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13.
יהודי פיריצ'ה.
יהודים התיישבו בפיריצ'ה בראשית המאה ה-19 ובמקום קיימים שאריות של בית קברות יהודי
באפריל 1944, כחודש לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי פיריצ'ה לגטו בנירג'האזה ובסוף מאי שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 52 חברים ובגלל מיעוט החברים את הקהילה מוביל אחד מהתושבים ואין רב למקום.
סינוב סבאבו
סינוב סבאבו (בנורווגית: Synnøve Svabø; נולדה ב-22 בספטמבר 1968) היא מנחת טלוויזיה נורווגית.
ביוגרפיה.
סבאבו במחוז מרה ורומסדל, היא למדה עיתונאות במוסד באקדמאי "Høgskulen i Volda" ולאחר מכן החלה לעבוד ב-NRK.
בין 1993–1994 הייתה מבין המגישים של תוכנית הנוער "U", ב-1998 הייתה מועמדת לפרס בטקס פרסי הטלוויזיה הנורווגי "Gullruten", ב-1999 דיבבה במשחק הווידאו "The Longest Journey". ב-2001 הגישה את תוכנית הבידור "Synnøves duell", ב-2003 הופיעה בסרט הקומדייה "Buddy" בבימויו של מורטן טילדום.
ב-2006 ו-2007 הנחתה את תחרות המלודי גרנד פרי, ב-2007 הגישה את תוצאות הניקוד של נורווגיה באירוויזיון, ב-2009 נתנה פרשנות לאירוויזיון עבור הטלוויזיה הנורווגית.
סאשיקו (טקסטיל)
סאשיקו (Sashiko) הוא שיטת תפירה ידנית יפנית לתיקון וחיזוק בהטלאה נראית לעין, של בדים ובגדים. משמעות השם ביפנית הוא 'דקירות קטנות' סאשיקו מכונה גם עבודת טלאים כפרית יפנית. מסורתית הסאשיקו נתפר בתך רץ פשוט הנקרא ביפנית 'מחט נעה' (unshin), שנתפר בדוגמאות חוזרות על עצמן או שלובות זו בזו, בחוט כותנה לבן על בדים צבועים באינדיגו, שניהם חומרים זולים וזמינים לכל. במקור התפירה הזו נועדה להטלאת כמה שכבות של בד כדי להפוך את הבגדים לברי קיימא ויותר מחממים. לימים שיטת התפירה הזו התפתחה לרקמה קישוטית.
היסטוריה.
מקורו של הסאשיקו הוא בתקופת אדו (Edo) 1868-1603,בחלקים הכפריים הצפוניים של יפן והתחיל כשיטה לחיזוק בגדים וטקסטיליים ביתים, כדי להאריך את זמן השימוש בהם ולהפכם ליותר מחממים. הכפריים ייצרו בעצמם את בגדיהם החל מגידול הפשתן והקנבוס (Hemp) ויותר מאוחר גם כותנה, דרך טווית החוטים, אריגת הבד בנולי יד, צביעה באינדיגו ולבסוף תפירת הבגד או פריט אחר. לכן שמרו על כל פיסת בד כעל אוצר. כל קטע שהתבלה חוזק בהוספת טלאי שמעליו תפרו בתך רץ, מיני דוגמאות שהן לרוב גאומטריות ומתחלקות לשני סוגים, המויוזשי (moyozashi ) שבו הדוגמה נוצרת על ידי שורות ארוכות של תך רץ, והיטומזשי (hitomezash) הדוגמאות נוצרות על ידי מערך של תכים יחידים תפורים על סורג, תכים נפוצים בסאשיקו הם גלים, הרים במבוק, נוצות -חץ, עשב הערבה, מניפות ודוגמאות גאומטריות משתלבות. קטעי בדים שימשו גם להכנת שמיכות טלאים חמות לחורף, שקושטו בתפירת סאשיקו.
הבדים שבהם השתמשו האיכרים לא היו מספיק חמים לחורף, אותם הבגדים נלבשו בכל העונות. חורפים תוארו לעיתים קרובות על פי מספר השכבות שאנשים לבשו 'חורף של שתי שכבות לבוש' או חורף קר יותר של 'שלוש שכבות לבוש'. כך כנראה גילו שבגדים עם בטנה פנימית תפורה בתפרים רבים, מספקים הגנה טובה יותר נגד הקור. אין תימה אם כך, שחלק מדוגמאות הסאשיקו היפות ביותר באות מאזור טוהוקו (Tohoku), החלק הצפוני של האי הראשי של יפן, מקום שבו השלג מכסה את האדמה במשך כחצי שנה.
הכותנה הגיעה ליפן על ידי סוחרים. ב-1300 ועד 1400, כל הכותנה שיובאה אז ליפן, שימשה רק את האצולה. איש עשיר היה לובש קימונו ארוך ארוג מכותנה ומגבת כותנה דקה ארוגה ביד (tenugui) שלבש על ראשו.. ב-1700 הופיעו כמויות גדולות של כותנה בשוקי יפן, וגם השכבות העניות יכלו לרכוש כותנה. הם גילו מהר את התכונות של הכותנה, את כוח הספיגה שלו, את הטקסטורות והחום שלו. הכותנה הפכה לחומר נחשק ביותר, היו ניסיונות לגדל כותנה וגידולה הפך נפוץ באזורים הדרומיים. אך גם לאחר שהכותנה הפכה נפוצה בכל יפן היא נותרה אוצר עבור תושבי הצפון.
היו סיבות מאוד טובות להעדפה המסורתית של צביעת הבדים [בעיקר הכותנה], באינדיגו, שבצורתו הטבעית מכיל אמוניה טבעית מה שהפך את הבדים לדוחי חרקים, וצבע האינדיגו הולך ונעשה יפה יותר כאשר הוא דוהה ומתישן. האיכרים שהיה להם מבחר צמחים שונים שיכלו לשמש להם לצביעה בצבעים שונים, העדיפו את האינדיגו כי האמינו שהוא יגן עליהם בפני נחשים. עומק הצבע נקבע על ידי מספר ההשריות של הבד באמבטית האינדיגו. ליפנים היו 15 שמות שונים המגדירים את הגוון של הכחול. הבהיר ביותר נקרא 'הצצה לתוך החבית (של האינדיגו)' (kame-nozoki), והכחול הכהה ביותר שהיה מאוד חביב על הלוחמים הסמוראים, נקרא 'צבע הניצחון' (kachi-iro).
בתקופת אדו היו חוקים נוקשים לגבי לבוש, לשכבות הנמוכות היה אסור ללבוש משי, צבעים בהירים ודוגמאות גדולות. ההאיסורים הללו עודדו את התפתחות סגנון הסאשיקו עם הדוגמאות היפות בלבן על רקע האינדיגו הכהה.
תעשיית הבדים הגיעה ליפן רק בשנות ה-70 של המאה ה-19,אך והבדים המתועשים היו יקרים מדי לאנשים העובדים, ולכן המשיכו ליצור בעצמם את הבדים בעמל כפיים, ושמרו על כל פיסת בד כעל אוצר, כותנה הייתה יקרה ונדירה בצפון יפן כי מזג האוויר שם לא התאים לגידול הכותנה. לכן תיקון ושימור הבדים היה חשוב לעצם ההישרדות של האנשים.
עם התרחבות הקשרים התרבותיים שבין יפן למערב בשנות ה,1950 התחילו ללבוש בגדים 'מערביים' ובדים תעשייתיים עם דוגמאות מערביות ביפן והסאשיקו איבדה את מעמדה כשיטה לתיקון בגדים, כי יפנים רבים לא רצו לזכור עד כמה משפחותיהם היו עניות. בשנות ה-1970 וה1980 התחילו לעסוק ביפן באמנות עכשווית בטלאים ויחד עם זה הייתה תחיה לשיטות היצירה של הסאשיקו כאמנות עממית.
התפשטות הסאשיקו במערב במאה ה-20.
מי שמקיש/ה במרשתת את המונח סאשיקו, יראה עשרות אתרים, מאמרים וסרטונים, המדגימים את צורת העשיה של הסאשיקו, מבארים את הפילוסופיה היפנית סביב רעיון התיקונים ומראים שלל דוגמאות. אם בשלהי המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 הסאשיקו עניין בעיקר אוהבי וחוקרי מלאכות יד מסורתיות, הרי יחד עם עליית המודעות בעולם כולו ובמערב בפרט לבעיות האקולוגיות שיוצרת תעשיית הביגוד המהיר ועם גידול העניין בשימוש בר קימא בבגדים ובמיחזור משביח לבגדים במקום להשליכם לפח, 'התגלו מחדש' שיטות שימור הבגדים השונות בכל תרבות. משיכתה העיקרית של הסאשיקו כמו יתר שיטות השימור של היפנים היא בכך שהתרבות היפנית מקדשת וחוגגת את התיקון ופיתחה שיטות אסתטיות יפות לתיקון, בעוד תרבות המערב במשך הרבה דורות תיקנה תיקונים נסתרים שלא יראו שתיקנו. האדם המערבי התביש בתיקונים. הקישוטיות של התיקונים היפניים כבש את לבן של נשים רבות במערב. הרחקת המקור אפשרה להן לההתייחס לתיקון הנראה לעין כאל משהו אקזוטי, מקובל ואפילו מכובד.
ביפן משתמשים בטלאי כמו שהוא נקרע או נחתך, מנקים ממנו את החוטים המדלדלים ממנו, ומניחים כך מעל או מתחת למקום שרוצים להטליא, אין מקפלים את שוליו כמו שנוהגים לעשות במערב לטלאי.
בחוברת הקיץ של כתב העת, פיסוורק (Piecework), כותב אסתושי פוטאטסויה (Aatsushi Futatsuya), אמן סאשיקו יליד יפן שגר כיום בארצות הברית. שמהות בסאשיקו היא בתהליך התפירה., וכי אף על פי שהסאשיקו הפך כיום נפוץ ואהוד כסוג של תפירה איטית (Slow Stich), והתוצאה חשובה, אין להסתפק ביופי של הסאשיקו, אלא היופי נמצא בשמחת התפירה עצמה כתהליך.
העיר הטובה
העיר הטובה היא סדרת טלוויזיה מסוגת דרמה, אשר יצר, כתב וביים אלירן אליה עבור חברת התקשורת והכבלים "HOT". הסדרה עלתה לאוויר ב-12 ביולי 2022.
עלילה.
אדם (עוז זהבי) הוא מחנך כיתת אתגר של תיכון בעיר פריפריאלית, שמפתח קשר תלותי עם תלמיד, שהוא מסתבך סדרתי. הוא נאבק בכל כוחותיו למען הצלחת תלמידיו ונחוש לשמש להם כמחנך וכעוגן, אבל במקביל מתקשה להתמודד עם הזהות המינית שלו. כשהוא מפוטר מתפקידו, מחליט לרוץ לראשות העיר.
דמויות.
מיכאל (חגי שקד)- אחיה של נידור.
.gh היא סיומת אינטרנט מדינית (ccTLD), השייכת לגאנה. סיומת אינטרנט זו נוצרה ב-1995.
סיומות אינטרנט משניות.
לסיומת זו יש כמה יוצאים מן הכלל שאינם נהוגים בשאר מדינות העולם: parlament.gh לפרלמנט של גאנה, nic.gh למרכז המידע ברשת גאנה, cocobod.gh למועצת הקקאו בגאנה וyellowpages.gh עבור מדריך הגנה של דפי זהב.
AppArmor
AppArmor (הלחם של: Application Armor) הוא מודול ליבה של לינוקס למטרות אבטחה, המאפשר למנהל המערכת להגביל את יכולות התוכניות עם פרופילים לפי תוכנית. פרופילים יכולים לאפשר יכולות כמו גישה לרשת, גישה ל-raw socket והרשאה לקרוא, לכתוב או להפעיל קבצים בנתיבים מסוימים. AppArmor משלים את מודל בקרת הגישה המסורתית של יוניקס (DAC) על ידי מודל בקרת גישה מנדטורית (MAC). הוא נכלל בחלקו בליבת הלינוקס המרכזית מאז גרסת 2.6.36 ופיתוחו נתמך על ידי Canonical מאז 2009.
פרטים.
בנוסף ליצירת פרופילים ידנית, AppArmor כולל מצב למידה, שבו הפרות פרופיל נרשמות, אך אינן נמנעות. לאחר מכן ניתן להשתמש ביומן זה ליצירת פרופיל AppArmor, בהתבסס על התנהגותה האופיינית של התוכנית.
AppArmor מיושם באמצעות ממשק הליבה של Linux Modules Security Modules (LSM).