ב-1990, לאחר שירותה הצבאי, הצטרפה להפקת הסרט "לא בלי בתי" בכיכובה של סאלי פילד בתפקיד אסיטנטית של המחלקה האומנותית. כך נחשפה לעבודתו המעצב האומנותי - טוני פראט - היכרות אשר הובילה אותה ללימודי עיצוב תפאורה.
בין השנים 1991–1993 למדה לתואר ראשון במסלול עיצוב במה של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום לימודיה המשיכה ללימודי פילוסופיה של הדתות באוניברסיטת תל אביב ולימודי עיצוב פנים באוניברסיטה הפתוחה לצד עיצוב תפאורה עבור הפקות לילדים ולנוער הן בתיאטרון והן בטלוויזיה.
משנת 1995 החלה לעצב תפאורות עבור הפקות לילדים.
נשואה למיכאל פיק.
אסתר קאפח
אסתר קאפח (נולדה ב-1 ביולי 1951) היא סופרת, משוררת וחוקרת ישראלית רב-תחומית בתחום החינוך, בתחום טכנולוגיה ותקשורת בחינוך, ספרות יהודית והמורשת התרבותית של יהודי תימן.
ביוגרפיה.
קאפח נולדה במושב עמקה שב בשם אסתר אברהם. היא למדה בבית הספר ממ"ד האר"י ובאולפנה "סגולה" קריית מוצקין.
סיימה תואר ראשון בספרות, לשון עברית וערבית באוניברסיטת בר-אילן. את התואר השני עשתה בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן. בתקופה זו החלה לפרסם מאמרים ולהציגם בכנסים. בשנת 1993 סיימה את התואר השני שלה, כשנושא התזה שכתבה היה "לוגו כאמצעי לפיתוח מטה-קוגניציה, חשיבה מתמטית ותפיסה מרחבית". בשנת 2000 קיבלה תואר דוקטור על עבודתה "השפעת משוב מטה-קוגניטיבי בתהליכי פתרון בעיות מילוליות מתמטיות בעזרת מחשב", בהנחייתה של פרופ' זמירה מברך.
במשך שלושים שנה עבדה במערכת החינוך בישראל. בתקופת היותה מורה, מפקחת ומרצה במערכת החינוך ניהלה סדרת מחקרים (בנוסף למחקרי התואר השני והשלישי), כגון מחקר מדידה והערכה של פרויקט קליטת עולים חדשים מאתיופיה, מחקר שנערך בחסות פרופ' זמירה מברך ב־1996 מאוניברסיטת בר-אילן ביוזמת הג'וינט ומשרד החינוך. כמו כן, ערכה מחקר במכון מופ"ת על תרבות ארגונית במכללה אקדמית מנקודות מבט שונות ביחד עם ישראל בן ישי. קאפח יצגה את ישראל גם בכנסים בינלאומיים מחוץ לישראל במסגרת החינוך המתמטי-טכנולוגי.
בין השנים 1993 ל-2003 פיתחה תוכניות לימודים, העבירה סדנאות למורים ולמורי מורים במכללות וניהלה אגף מחשבים במכללת תלפיות. הגתה את שיטת "מיפוי הבעיה" לפתרון בעיות מילוליות במתמטיקה.
קאפח פרסמה חמישה ספרים. סיפורה "עולים לתל אביב" נבחר לפרסום במסגרת הפרויקט: "110 זיכרונות ילדות תל אביבים" באתר ספריית בית אריאלה ובשיתוף עיריית תל אביב.
שירה "בְּצֵל נַזֶּרֶת" זכה בתחרות השירה "בין גלי קורונה" בעילום שם של האתר "יקום תרבות". היא ערכה את הספר: "מתימן לישראל – תרבות, לשון, סִפרות וחינוך", תשע"א, 2011. הספר מכיל שבעה עשר מאמרים על יהדות תימן ובו שני מאמרי מחקר פרי עטה.
שירים, סיפורים ומסות שכתבה פורסמו בכתבי עת ספרותיים שונים כגון סלונט, דעת, בכיוון הרוח, קול ההמון ועוד. כמה משיריה הולחנו על ידי המוזיקאים רחלי וולשטיין ועודד ברק ומבוצעים בערבי תרבות בספריות. הספר "צוּר מִשְׁכָּנִי" זכה אף לתעודת הוקרה בתחרות פרס ז'בוטינסקי לספרות ומחקר.
ספרה "ילדת ביכורים" זכה למלגה של האגודה לטיפוח חברה ותרבות, תיעוד ומחקר מיסודו של עובדיה בן שלום - נתניה.
אסתר קאפח מתגוררת בקריית אונו. היא נשואה לאריה, בנם של הרב יוסף קאפח והרבנית ברכה קאפח, והיא אם לחמישה ילדים.
מאמרים אקדמיים.
מכתביה:
אימרה באלינט (עיתונאי)
אימרה בלינט, (במקור אוסטררייכר, בהונגרית: Bálint Imre; בודפשט, 21 ביוני 1896 – בודפשט, 19 בדצמבר 1953) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי. דודו לאיוש באלינט היה עיתונאי ועורך עיתון ניצול השואה.
ביוגרפיה.
אימרה באלינט נולד במשפחה היודית כבנם של מארטון ליפוט באלינט ושל גיזלה קוהן (הגרסה ההונגרית גרמנית לכהן). משנת 1921 הוא עבד עבור היומון וילאג (Világ) ואחר כך עבור "העיתון ההונגרי" (Magyar Hirlap). בשנת 1923 ייסד את היומון "אשטי קוריר" (פירושו:שליח הערב) (Esti Kurír) והיה כותב המאמרים הפוליטיים שלו ועמד בראש המדור "הגהות". בשנת 1944 גורש הן בשל יהדותו והן כאסיר פוליטי למחנה הריכוז מאוטהאוזן, ממנו שב לביתו רק בתום מלחמת העולם השנייה במאי 1945. משנת 1947 עבד כעורך האחראי של וילאג. הוא לקח חלק בעבודת המילון ההונגרי-אנגלי שפורסם בשנת 1953, ואחר כך מינואר 1953 ועד מותו היה עובד ב"מילון הפרשנות".
בת זוגו הראשונה הייתה ארז'ט שומודי, איתה התחתן ב-1 באוגוסט 1925 בטרזווארוש, בודפשט, אך התגרש ממנה ארבע שנים לאחר מכן. אשתו השנייה הייתה סבינה שְטֶרֶר, אותה נישא בשנת 1940 בבודפשט.
אימרה באלינט (כלכלן)
אימרה באלינט במקור בלייר עד 1892, (בהונגרית: Bálint Imre; בודפשט, 20 בפברואר 1873 – בודפשט, 24 ביוני 1943) היה כלכלן, סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי. אחיהם של רז'ה באלינט, נוירולוג, ושל זולטאן באלינט, אדריכל.
ביוגרפיה.
אימרה באלינט נולד במשפחה יהודית כבנם של סוחר התבואה יוז'ף בלייר ושל יוליה פוליצר (1844–1921), אך מאוחר יותר התנצר ואימץ את הדת הרומית-קתולית. בסיום לימודיו החל את הקריירה שלו כעיתונאי ועמד בראש מדור הכלכלה ב"עיתון של בודפשט" (Budapesti Hírlap). הוא ביצע עבודות משמעותיות בתחום הספרות הכלכלית. בשנת 1896, מטעם התאחדות החקלאים ההונגרית, ערך את כתב העת הרשמי של ההתאחדות. כאשר משרד המסחר הקים תפקידי נספחים מסחריים בשנת 1900, הוא מונה בקונסטנטינופול. לאחר חזרתו לבודפשט הפך לסגן מנהל המוזיאון המסחרי ההונגרי המלכותי ומשנת 1911 הפך ראש האגף של משרד המסחר.
חייו הפרטיים.
אשתו הייתה הברונית פרנצישקה קירשנר, איתה התחתן ב-11 בדצמבר 1904 בברנו. בנו היה יאנוש באלינט.
נורית שרת
נורית שרת (נולדה ב-1963) היא צלמת ואמנית וידאו ישראלית.
ביוגרפיה.
נורית שרת נולדה ב-1963 ליעקב ורנה שרת, נכדתו של משה שרת ונינתו של יעקב שרתוק. בשנות ה-80 של המאה ה-20 התגוררה בציריך שבשווייץ, עבדה כתאורנית בתיאטרון והצטרפה לקבוצת צלמים אוטודידקטים. בעשור הראשון של המאה ה-21 למדה במשך שנה אחת קולנוע ב"קמרה אובסקורה" ושם גילתה את הווידאו ארט. עברה ל"מדרשה לאמנות" והתמקדה בלימודי צילום.
עבודתה.
בעבודותיה בוחנת נורית שרת את מורכבות החיים בישראל, סוגיות פוליטיות וזהות.
זהות 2006.
ב-2006 הציגה נורית שרת בתערוכה "עם, ארץ, מדינה" באוצרותה של גלית אילת את עבודת הווידאו "זהות". העבודה מחולקת לארבעה פרקים בהם היא מעלה סוגיות על זהות לאומית, עדתית, אתנית ומגדרית, דרך הסיפור האישי שלה. נורית שרת מספרת את הסיפור שלה בליווי תעודת זהות, תעודת שחרור מצה"ל, דרכון שווייצרי ושטר כסף שעליו דמותו של סבה, משה שרת. על עבודה זו כותבת גלית אילת אוצרת התערוכה: "באמצעות סיפורה האישי מדברת שרת על מערכת המוסכמות בחברה הישראלית, המצויה זה שלושה עשורים בתהליך של הריסת מבנים מושגיים, חברתיים, תרבותיים ופוליטיים ובניית מבנים חליפיים. הבולטים במאבקים אלו הם המאבק הפמיניסטי, העדתי והפלסטיני. בתוך כל אחד מהם נבנה נרטיב של קבוצה – נרטיב הפונה פנימה והחוצה – קבוצה היוצרת את המיתוס שלה וכותבת את ההיסטוריה מנקודת מבטה".
ירח בהר גריזים 2009.
בעבודה "ירח בהר גריזים" הציגה האמנית סיכום של שמונה עשר חודשים בהם ליוותה נורית שרת את בני הקהילה השומרונית שחיים בחולון ובהר גריזים ליד שכם. עבודת הווידאו הוצגה על שלושה מסכים סמוכים שמשדרים את אותה תמונה ולפעמים כל אחד מהם הופך לערוץ תקשורת עצמאי. בעבודת הווידאו מתוארים החיים בקהילה חגים וימים רגילים. האמנית מתבוננת מהצד ומתארת את המרחב התרבותי של השומרונים בסקרנות ובלי לספק תשובה. היא מכירה בעובדה שהידע שלה חלקי: ״730 איש, שש שמות משפחה, שלוש שפות ושתי שכונות״ היא מסבירה בווידאו את הידע שאיתו הגיעה לפרויקט. העבודה מעלה שאלות על הראיה והיכולת המוגבלת לפענח קודים תרבותיים. נורית שרת לא מכנה את יצירתה תיעודית: "אני מתעדת אך אני לא עושה סרטים תיעודיים. זוהי יצירה שלי עליהם (השומרונים) היה לי חשוב להראות שהם קיימים ולהראות דברים מסוימים על העדה. התפקיד שלי אינו לתת רקע היסטורי או ללמד".
H2 2010.
H2" הוא סרט שנעשה בעיר חברון בשנת 2010; במשך שנה נסעה שרת ללמד בנות פלסטיניות במרכז שהקים מיכאל ז'ופרנר עם שותף מקומי. הסרט מתאר את החיים בחברון, המשפחות, הבתים, חתונה מקומית והחיילים, התיל והחומות. בסרט מספרת נורית שרת את סיפורה של חברון דרך עיניה. נורית שרת מספרת על העבודה: "הסרט משקף תמונת מצב. הוא לא סרט דוקומנטרי שבא לתאר מקום כמו זבוב על הקיר, אין פה מסר לאומה. זה תיעוד של החוויות שאני עוברת שם, שעובר את העיבוד האמנותי".
AliOS היא מערכת הפעלה מבוססות על ליבת לינוקס שפותחה על ידי קבוצת עליבאבא ומיועדת לשימוש במכוניות אוטונומיות ומכשירי האינטרנט של הדברים.
ההפצה היא תוכנה קניינית אך בעלת גרסת קוד פתוח שנקרא AliOS Things.
היסטוריה.
ההפצה שוחררה לראשונה בתאריך 28 ביולי 2011, תחת השם YunOS ופותחה במטרה להיות מערכת הפעלה הראשית במכשירים הסלולריים המיוצרים על ידי קבוצת עליבאבא.
בשנת 2011, YunOS הייתה למערכת ההפעלה הראשית במכשיר הסלולר K-Touch W700.
בחודש מאי 2012, הודיעה עליבאבא שמנכרו כמיליון טלפונים חכמים המריצים את מערכת ההפעלה שלה.
בחודש דצמבר 2015, שחררה החברה את הגרסה האחרונה של מערכת ההפעלה YunOS 5, שהתבססה על אנדרואיד 6.0.
בחודש אוקטובר 2017, כחלק משינוי אסטרטגי ומיתוג מחדש, הוחלף שמה של מערכת ההפעלה ל-AliOS.
רקפת וינר-עומר