היסטוריה.
בעת קום המדינה, הפעילה חברת החשמל, שפעלה אז כחברה פרטית, שתי תחנות כוח - תחנת הכוח רדינג בתל אביב ותחנת הכוח חיפה (תחנת נהריים הושבתה במהלך מלחמת העצמאות). התיעוש המואץ יחד עם הגידול המהיר באוכלוסייה עקב העלייה ההמונית הובילו לגידול מהיר בביקוש לחשמל. חברת החשמל לא יכלה לגייס די הון לצורך הרחבת יכולת הייצור, והולאמה על ידי ממשלת ישראל ב־1953. ממשלת ישראל החליטה על הקמת תחנת כוח נוספת לאחר ההלאמה, לצורך עמידה בביקוש הגדל לחשמל בארץ. התנאים הנדרשים לבניית תחנת כוח היו קרבה לים (לצורך קירור יחידות הייצור שפעלו בטכנולוגיה קיטורית) ולמקור דלק להפעלת התחנה. המיקום שנבחר היה באזור שומם, על שפך נחל לכיש, בסמוך למקום שבו נבנתה כעבור כמה שנים העיר אשדוד.
קשיים שונים עיכבו את הבנייה, לרבות בעיות ביטחון עקב פעולות פדאיון, מחסור בבעלי מקצוע ותנאי מיתון כלכלי ששרר אז. בניית התחנה הושלמה ב־1958, אז נחנכו שתי יחידות ייצור בהספק כולל של 100 מגה-ואט ('אשדוד א'). יחידות ייצור אלו פעלו בטכנולוגיה קיטורית באמצעות מזוט. כעבור 5 שנים נוספה יחידה נוספת של 50 מגה-ואט לאשדוד א', ונבנו שתי יחידות ייצור נוספות ('אשדוד ב') בהספק כולל של 150 מגה-ואט, מתוצרת AEG, כאשר המימון התקבל מכספי השילומים. לאחר פטירתו של לוי אשכול נקראה תחנת אשדוד על שמו. יחידות הייצור של אשדוד א' הושבתו ב־2003, ומאוחר יותר הושבתו גם יחידות הייצור של אשדוד ב'.
ב־1975 הושלמה אשדוד ג' שכללה שתי יחידות ייצור בהספק כולל של 456 מגה-ואט. כעבור שנתיים הורחבה התחנה שוב, ונוספו לה עוד שתי יחידות ייצור בהספק כולל של 456 מגה-ואט ('אשדוד ד'). יחידות אלו היו האחרונות בארץ שתוכננו לעבוד באמצעות מזוט, על רקע העלייה החדה במחיר הדלק עקב משבר האנרגיה העולמי. השלמת יחידות ייצור אלו הפכה את תחנת אשדוד לתחנת הייצור הגדולה ביותר בישראל, עד לבנייתה של תחנת הכוח בחדרה, באמצע שנות ה־80.
בראשית 2004 הוסבו יחידות הייצור של יחידות אשדוד ג' ו־ד' להפעלה עיקרית באמצעות גז טבעי, במקום המזוט ששימש כדלק לתחנה מאז הקמתה. יחידות אלו היו הראשונות בארץ שהופעלו באמצעות גז טבעי כדלק. עם זאת, נשמרה יכולת הייצור המשנית במצבי חירום באמצעות המזוט. תחנת אשדוד מנצלת את קרבתה לנקודת החיבור של הצינור התת-ימי המגיע מקידוחי גז טבעי בים התיכון.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הוקמו בתחנה שתי יחידות ייצור חדשות בטכנולוגיית טורבינת גז, ששודרגו בהדרגה ליחידות בטכנולוגיית מחזור משולב. שתי יחידות אלו הוסיפו 677 מגה-ואט ליכולת הייצור של התחנה.
יחידות אשדוד ג' ואשדוד ד' מיועדות לגריטה במהלך 2018.
בנובמבר 2021 הודיעה חברת החשמל על תחילת תהליך מכירה של תחנת הכוח.
תחנות ניטור.
במהלך הפעלת התחנה באמצעות מזוט, ולצורך צמצום פליטות גופרית דו-חמצנית, מפעילה התחנה מערכת בקרה לסירוגין (מב"ס), במשותף עם השירות המטאורולוגי ואיגוד ערים אשדוד-חבל יבנה. במצבים מטאורולוגיים "קשים" מבחינת פיזור המזהמים, מתקבלת התראה מהשירות המטאורולוגי והתחנה עוברת לשרוף דלק נקי יותר, דל גפרית.
סביב האתר הוקם מערך תחנות ניטור, המופעלות הן על ידי חברת החשמל והן על ידי איגוד ערים לשמירה על איכות הסביבה בנפת אשדוד חבל יבנה. בתחנות אלה נאספים ונרשמים, באופן רצוף, נתונים עדכניים לגבי כמות המזהמים באזור, המעובדים ברשת נתונים אחת, והדיווחים מועברים לרשויות המוסמכות.
נבחרת צרפת בטניס (נשים)
תחנת כוח אשכול
צלחית מכחילה
צלחית מכחילה (שם מדעי: "Patella caerulea") היא מין חילזון ימי מהסוג צלחית, החי באזור הכרית שבחוף הסלעי, ברצועה הסטרילית הסמוכה לים.
אורך הצלחית נע בין 20-50 מ"מ, ראשה מעוגל ונושא זוג משושים וזוג עיניים בבסיס המשושים. יש לה רגל אחיזה שטוחה עגולה, קונכייה שטוחה, ו"גלימה" המרפדת את הקונכייה. שפת הקונכייה מותאמת לחספוסי הסלע שעליו יושבת הצלחית.
הצלחית היא קבועת מקום, כלומר, היא נצמדת לאותה נקודה בסלע לאורך כל חייה. בזמן גאות ובלילה, הצלחית יוצאת לחפש מזון, אך תמיד חוזרת לאותה נקודה בסלע, שם היא נצמדת אליו בצורה הטובה ביותר.
לצלחית רגל אחיזה חזקה מאוד שמצמידה אותה לסלע. דרוש כוח של 15 ק"ג על מנת לנתק את הצלחית מהסלע. כאשר הצלחית מקבלת נתזי מים, היא מרפה קצת מהסלע, על מנת שהמים יוכלו להיכנס לתוך הקונכייה ולספק לצלחית את צרכיה.
העובדה שהצלחית חיה מחוץ למים, מקשה על הישרדותה. הסכנה מפני טריפה, האוויר היבש, הטמפרטורות הקיצוניות והמחסור בחמצן ובמזון הן חלק מהבעיות העומדות בפני הצלחית בבית הגידול. כאשר הצלחית מקבלת נתזי מים מהים, היא מרפה את אחיזתה בסלע, ומאפשרת למי הים למלא את קונכייתה. לאחר מכן, היא שוב נצמדת בחוזקה לסלע, ושומרת על סביבה פנימית מימית יציבה. היא מקבלת חמצן מהמים בעזרת זימים, וניזונה מאצות זעירות.
רבייה.
הרבייה מתבצעת מחוץ לקונכיית הצלחית, בעזרת מי הים. למרבית הצלחיות שני שלבים בחייהן: בשלב הראשון, ה'זכרי', מצוי בגופן אשך, המתנוון כעבור זמן ושחלה מתפתחת במקומו וזהו השלב ה'נקבי'. אצל חלק קטן מהצלחיות האשך אינו מתנוון והפרטים נשארים זכרים כל ימי חייהם.
סכנות.
מפץ גלים עלול לתלוש אותם, שפל עלול לגרום לייבוש, טמפרטורה יכולה לבשל אותן, טורפים יבשתיים, קרינה חזקה.
לילי פונס
לילי פונס (בצרפתית: Lily Pons; 12 באפריל 1898 - 13 בפברואר 1976) הייתה זמרת סופרן קולורטורה צרפתייה-אמריקנית.
חייה.
אליס ז'וזפין פונס נולדה בדראגיניאן סמוך לקאן, ולמדה תחילה פסנתר בקונסרבטואר של פריז, שם זכתה בפרס ראשון בגיל 15. בתקופת מלחמת העולם הראשונה ניגנה ושרה לפני חיילים בבתי חולים בפריז. כמו כן שרה בקבלות פנים בקאן. ב-1925, בעידוד הסופרן דינה בוימר, החלה ללמוד שירה אצל אלברטי דה גורוסטיאגה בפריז.
הופעתה האופראית הראשונה הייתה ב"לאקמה" של דליב במילוז, בשנת 1928. היא קצרה הצלחה בהופעתה זו והמשיכה לשיר תפקידי קולורטורה בבתי אופרה בערי שדה בצרפת.
קריירה.
מי שגילה את לילי פונס היה האמרגן ג'ובאני זאנטלו, שלקח אותה לניו יורק, שם נבחנה אצל ג'וליו גאטי-קאזאצה, המנהל הכללי של המטרופוליטן אופרה. המטרופוליטן הייתה זקוקה לקולורטורה אחרי פרישתה של אמליטה גאלי-קורצ'י בינואר 1930. ב-3 בינואר 1931 הופיעה פונס, זמרת אלמונית בארצות הברית, לראשונה בתפקיד לוצ'יה ב"לוצ'יה די למרמור" של גאטנו דוניצטי. למרבה ההפתעה, הופעתה המוצנעת, שלא קדמה לה פרסומת רבה, זיכתה אותה בביקורות עתירות שבחים. בן-לילה הייתה לכוכבת וירשה את רוב תפקידי הקולורטורה החשובים של גאלי-קורצ'י. כמו כן חתמה על חוזה הקלטות עם חברת RCA ויקטור.
פונס הייתה הסופרן הראשי במטרופוליטן במשך שלושים שנה והופיעה 300 פעמים בעשרה תפקידים, מ-1931 עד 1960. הופעותיה התדירות ביותר היו כלוצ'יה (93 הופעות), ג'ילדה בריגולטו של ורדי (49 פעמים), ורוזינה בספר מסביליה של רוסיני (33 הופעות).
הרפרטואר שלה כלל גם את אולימפיה בסיפורי הופמן של אופנבך, פילין ב"מיניון" של אמברואז תומא, אמינה ב"סונאמבולה" של בליני, מרי ב"בת הגדוד" של דוניצטי, המלכה ב"תרנגול הזהב" של רימסקי-קורסקוב ולינדה ב"לינדה די שמוני" של דוניצטי (תפקיד ששרה בהצגת הבכורה במטרופוליטן ב-1 במרץ 1934). בהופעתה האחרונה במטרופוליטן, ב-14 בדצמבר 1960, שרה את "Caro nome" מתוך "ריגולטו" כחלק מהצגה חגיגית.
לילי פונס שרה בהופעות אורח באופרה גרנייה בפריז, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, "לה מונאי" בבריסל, "תיאטרו קולון" בבואנוס איירס, האופרה הלירית של שיקגו והאופרה של סן פרנסיסקו. אחרי שנפרדה מן המטרופוליטן, המשיכה לשיר בקונצרטים עד 1973.
חיים אישיים.
בשנת 1940 קיבלה פונס אזרחות אמריקנית. בין 1938 ל-1958 הייתה נשואה למנצח אנדרה קוסטלנץ. בתקופת מלחמת העולם השנייה סיירה בשדות הקרב של צפון אפריקה ומזרח אסיה. מולדתה העניקה לה את עיטורי "צלב לוריין" ו"לגיון הכבוד".
סרטים והקלטות.
לילי פונס כיכבה בשלושה סרטי קולנוע: I Dream Too Much עם הנרי פונדה (1935), That Girl From Paris (1936) ו-Hitting a New High (1937). כמו כן השאירה מורשת נכבדה של הקלטות, רובן לחברת RCA. רוב הקלטותיה זמינות כיום על גבי תקליטורים.
מותה.
לילי פונס מתה מסרטן הלבלב בדאלאס, טקסס בגיל 77, ונקברה בקאן שבריביירה הצרפתית.
מורשתה.
כפר במחוז פרדריק שבמרילנד, ארצות הברית נקרא "ליליפונס" על שם הזמרת.
ג'ורג' גרשווין עמד בכתיבת יצירה מוזיקלית שהתכוון להקדיש לה, אך נפטר לפני שסיים אותה, בשנת 1937. הסקיצה הלא גמורה נמצאה בין העבודות שהותיר אחריו במותו. מייקל טילסון תומאס לקח אותה לידיו לאחר זמן, השלים אותה והכתירה בשם הפשוט "ללילי פונס".
גרנד אופרה
קרוסל (מצעד צבאי)
קרוסל (בצרפתית: Carrousel) הוא כינויו של מצעד צבאי בו הדגימו פרשים או אבירים רכובים על סוסים את יכולותיהם לצלילי מוזיקה.
מצעדים אלה היו נפוצים בצרפת קודם למהפכה הצרפתית, כאשר המשמר המלכותי נהג לערוך מצעדים אלה שכללו 32 פרשים רכובים ותזמורת.
היסטוריה.
מקורו של הנוהג לקיים מצעדים מעין אלה בשיטת אימונים שתורגלו על ידי פרשים. בהמשך הפכו האימונים למעין מופע, והאבירים או האצילים התלבשו בתלבושות ססגוניות, והציגו משל או אלגוריה היסטורית.
הקרוסל הראשון שנערך בצרפת התרחש בשנת 1605 באוטל דה בורגון (Hotel de Bourgogne).
מפגנים ידועים במיוחד התרחשו בשנת 1662 בארמון הטווילרי (באתר הקרוי כיום כיכר קרוסל על שם המפגן), וב-1664 בארמון ורסאי.
קרוסל
מאורוליקוס