במסגרת פאנל בארגון לנשים במתמטיקה ב-1977 נתנה טרס 5 חוקים למתמטיקאים:
קארן ג'ין מיטץ'
קארן ג'ין מיטץ' (באנגלית: Karen Jean Meech, נולדה ב-1959) היא אסטרונומית ב (ifa), המתמחה באסטרונומיה פלנטארית, וספציפית בחקר שביטים רחוקים ובקשר שלהם לשלביה המוקדמים של מערכת השמש.
קריירה.
את לימודי התואר הראשון באסטרופיזיקה סיימה מיטץ' באוניברסיטת רייס בהצטיינות בשנת 1981. בשנת 1987 סיימה את לימודי הדוקטורט במדע פלנטארי במכון הטכנולוגי של מאסאצ'וסטס (MIT). באותה שנה הצטרפה למכון לאסטרונומיה באוניברסיטת הוואי, בשנת 1992 קודמה לדרגת אסטרונום חבר (Associate Astronomer), בשנת 1996 קיבלה מעמד קביעות ומשנת 2000 היא אסטרונומית (Astronomer).
מחקר.
עבודתה של מיטץ' על שביטים רחוקים והקשר שלהם לשלבים הראשוני של מערכת השמש קשורה לתחום מחקרי רחב העוסק בעבר המוקדם של מערכת השמש. בתחום הזה חשובות התרומות פורצות הדרך של D. Jewitt העוסקת בחגורת קויפר ולעבודתו של טובי אוונס בשיתוף פעולה עם עקיבא בר נון (1939-2017, לשעבר ראש סוכנות החלל הישראלית) העוסקות בדחיסות של קרח בטמפרטורה נמוכה.
בשנת 2005 הייתה חוקרת שותפה (co-investigator) במשימת המחקר deep impact שבה יצרו התנגשות יזומה של 350 ק"ג נחושת בשביט Tempel 1, התנגשות זו גרמה ליצירת מכתש על פני השביט. מטרת משימת המחקר הייתה חקירת תהליך יצירת המכתש ולמידת החומר מתחת פני שטח השביט. תוצאות המחקר התפרסמו ב-Science בשנת 2005, מאמר זה הוא הפרסום המצוטט ביותר שלה.
ב-19 באוקטובר 2017 זוהה בפעם הראשונה גוף ממערכת שמש אחרת במערכת השמש שלנו. מיטץ' מעורבת מאז במחקר לגבי גודלו, משקלו, צורתו מהירותו והחומר ממנו הוא מורכב. זיהוי עצם כזה היא אפשרות מחקרית משמעותית מכיוון שמתוך 750,000 העצמים הידועים במערכת השמש שלנו לא היה מוכר גוף שמקורו מחוץ למערכת השמש. זאת, על אף שידוע שהיווצרות מערכת שמש גורמת לפליטת גופים למרחב הבין כוכבי בכמות כזאת שהיה מקום לצפות לכך. הופעת הגוף, שנקרא על ידי החוקרים אומואמואה, הייתה לכן אירוע מחקרי חשוב. תוצאות ראשוניות של המחקר דווחו במאמר ב-Nature שהתפרסם בנובמבר 2017 ובו מיטץ' היא החוקרת המובילה. שנה מאוחר יותר הופיעה מיטץ' ב-TEDtalk ותיארה את מהלך זיהוי הגוף, המאמץ להשיג זמן שימוש בטלסקופים ברחבי העולם והקושי בעיבוד המידע שהתקבל ובהבנת המשמעות שלו בייחס לשאלות לעיל. לאומואמואה קיימות מספר תכונות יוצאות דופן ביחס לציפייה מגוף כזה, כגון האצה מעבר להשפעה של כוח המשיכה, צורה מאוד מאורכת, מסה נמוכה ביחס לגודל ועוד, עובדות שגרמו לאסטרונומים מובילים, ובהם פרופסור אבי לייב מהארוורד, לטעון כי קיימת אפשרות כי אומואמואה הוא גוף מעשה יצורים תבוניים.
חינוך למדעים.
מיטץ' היא המייסדת של תוכנית TOPS (towards Planetary System), תוכנית חמש שנתית הממומנת על ידי (national science fund), שמטרתה להביא לשינוי מערכתי של החינוך למדעים בהוואי על ידי מתן כלים לשילוב של אסטרונומיה בהוראה.
רשימת תגליות.
במסגרת עבודתה האקדמית גילתה מיטץ' תשעה כוכבי לכת קטנים, שניים מתוכם בעצמה ועוד שבעה עם מארק ביואי.
סוזן קורי
סוזן קורי (באנגלית: Suzanne Cory; נולדה ב-12 במרץ 1942) היא ביולוגית מולקולרית ופרופסורית למחקר באגף הגנטיקה המולקולרית של סרטן ב המתעסק במחקר רפואי.
ילדות ומשפחה.
סוזן קורי נולדה במחוז בלונדון. אביה, דזמונד קורי, היה רואה חשבון ואמה הייתה סיביל ג'וי ארסקין קורי.
סוזן נשואה למדען , לזוג נולדו שני ילדים.
חינוך.
קורי גדלה בפרוורי מלבורן שבאוסטרליה. היא למדה ב ולאחר מכן בתיכון האוניברסיטאי של מלבורן. ההשכלה הגבוהה שלה כללה תואר ראשון ושני במדעים באוניברסיטת מלבורן (1964–1965), ולאחר מכן בשנת 1966 יצאה ללמוד את הדוקטורט שלה ב בקיימברידג', אנגליה. קורי למדה ב-LMB יחד עם מספר אישים חשובים בביולוגיה המודרנית, ביניהם זוכה פרס נובל פרנסיס קריק אשר זכה בפרס יחד עם ג'יימס ווטסון עבור גילוי המבנה של ה-DNA, ופרדריק סאר אשר פרץ דרך בתחום ריצוף חומצות הגרעין. במהלך עבודת הדוקטורט פורצת הדרך שלה היא נעזרה בתגליות של סאר כדי לחקור ולקבוע את הרצף של ה-tRNA. בזמן לימודיה ב-LMB היא הכירה את ג'רי אדמס, מדען וחוקר אמריקאי, אשר בהמשך יהיה בעלה ושותפה למספר מחקרים פורצי דרך בתחומי הביולוגיה המולקולרית.
קריירה.
בפוסט-דוקטורט שלה, קורי ואדמס שהו באוניברסיטת ז'נבה, שם התמקדה קורי בריצוף ה-RNA של הבקטריופאג' R17 בתור מודל של mRNA. השניים פעלו בשותפות מחקרית שנמשכת עד היום. בשנת 1971 הגיעו למכון וולטר ואלייזה הול למחקר רפואי במלבורן, שם היו חלק מהקידום וההצגה של טכנולוגיית שיבוט הגנים באוסטרליה.
במהלך העשור הראשון שלהם במלבורן, השניים חקרו את אחת השאלות הגדולות בתחום האימונולוגיה: כיצד הגוף מייצר את מגוון הנוגדנים הדרוש כדי להילחם בוירוסים שונים. המעבדה שלהם סייעה לחשוף את הפתרון: נוגדנים מקודדים בחתיכות קטנות שיכולות להשתלב ביחד במגוון רחב של דרכים כדי ליצור מגוון נוגדנים גדול בהרבה ממספר הגנים שמקודדים אל אותם הנוגדנים, ובכך להצליח להגן כנגד מגוון רחב מאוד של גורמים מזהמים.
בשנת 1981 קורי ואדמס פנו לחקור את הקשר בין פגיעות גנטיות לסרטן. הם מצאו כי פגיעה בכרומוזומים יכולה להפעיל גנים ההמעודדים התפתחות של סרטן. הם איתרו את המוטציה הגנטית המובילה ל-לימפומת בירקיט. לאחר מכן, בעזרתו של אלן האריס, חקרו את השלבים המוקדמים של המחלה וזיהו מוטציות סינרגיסטיות.
בימים אלו, מתמקד מחקרם של קורי ובעלה בדרך שבה תאים "מחליטים" האם לחיות או למות. בשנת 1988 חוקר בשם דייוויד ווקס גילה כי , הגן האחראי ללימפומה הזקיקית, מקדם הישרדות תאים. גילוי זה פתח דרך חשיבה חדשה לגמרי לגבי התפתחות הסרטן, שכן כל שאר האונקוגנים (גנים הגורמים לסרטן) שנמצאו היו מעודדי התרבות תאית. הוכח שיש גנים אחרים שדומים לגן bcl-2 וחלקם למעשה מקדמים אפופטוזיס (מוות של תאים) ולא הישרדות תאים. יחד עם מספר קולגות נוספות, קורי ובעלה מתמקדים בהבנה של כיצד משפחות גנים בעלות תפקוד מנוגד לזה של הגן bcl-2 תורמות לקבלת ההחלטות בנוגע לחיים ומוות תאיים. הידע הזה יוביל לפיתוח של תרופות יותר אפקטיביות לסרטן ולמחלות ניווניות.
סופיה סימונס
סופיה ס. "טופסי" סימונס (באנגלית: Sofia S. "Topsy" Simmonds) (31 ביולי 1917 - 27 ביולי 2007) הייתה פרופסור לביוכימיה, חוקרת במחלקה למיקרוביולוגיה, מרצה ודיקנית ללימודי תואר ראשון בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל.
במחקרה היא חקרה מטבוליזם של חומצות אמינו ומטבוליזם של פפטידים בזנים שונים של החיידק E. coli. בשנת 1953 הוציאה ביחד בעלה ג'וזף פרוטון את ספר המבוא המקיף הראשון לביוכימיה "ביוכימיה כללית" ("General Biochemistry") מהדורה שנייה של הספר יצאה בשנת 1958.
סימונס קיבלה את מדליית גרוון-אולין של האגודה האמריקנית לכימיה בשנת 1969 על הישגיה המחקריים.
קורות חיים.
סופיה סימונס, שכינוייה בפי כל היה "טופסי", גדלה בעיר ניו יורק. בשנת 1933 כשהייתה במהלך לימודי התואר הראשון שלה פגשה את בעלה ג'וזף פרוטון שגם הוא היה ביוכימאי בתחילת דרכו. בשנת 1936 הם התחתנו וחיו יחד שנים ארוכות עד לשנת 2007 בה שניהם נפטרו ממחלה בהפרש של יומיים.
אף על פי שגם היא וגם בעלה עסקו בביוכימיה ואף פרסמו יחד את ספר המבוא הראשון לביוכימיה, וכן שניהם עבדו באוניברסיטת ייל, קריירות המחקר שלהם היו נפרדות. בעוד פרוטון עסק ביצירה סינתטית של פפטידים, ובאינטראקציה שלהם עם אנזימים שמפרקים אותם, סימנודס התמקדה בחקר מטבוליזם של חלבונים בתאים חיים, כשהמודל המחקרי שלה היה זנים שונים של E. coli.
בעלה קיבל דרגת פרופסור כבר בשנת 1950, אך בשל היחס השונה לנשים וגברים באותה תקופה, ועוד יותר מכך בשל העובדה שבעלה היה חוקר בעל-שם, היא נאלצה להמתין עד לשנת 1975 לקבלת דרגת פרופסור מן המניין.
לימודים.
בשנת 1938 סיימה את לימודיה בברנרד קולג' באוניברסיטת קולומביה וקיבלה תואר ראשון בכימיה, משם המשיכה את לימודיה באוניברסיטת קורנל בניו יורק שם קיבלה את הדוקטורט שלה בשנת 1942 על העבודה שעשתה במעבדה של חתן פרס נובל וינסנט דו ויניו. היא נשארה שם לעוד שלוש שנים עד שנת 1945 אז עברה לאוניברסיטת ייל מכיוון שבעלה, ג'וזף פרוטון הוזמן לשם להיות פרופסור חבר לביוכימיה.
ייל.
סופיה הצליחה לקבל תפקיד בביוכימיה בייל, אך התפקיד היה תפקיד יותר אופייני לאישה בתקופה זו, של עוזרת מחקר. בשנת 1954 היא קיבלה תואר של פרופסור חבר וכאמור רק בשנת 1975 קיבלה דרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1953 הוציאה ביחד עם בעלה ג'וזף פרוטון את ספר המבוא המקיף הראשון לביוכימיה "ביוכימיה כללית" ("General Biochemistry)", שזכה להשפעה רבה ואף תורגם ליפנית ולמספר שפות אירופאיות. מהדורה שנייה של הספר יצאה בשנת 1958.
באותה תקופה לא היה תואר ראשון בביוכימיה בארצות הברית, וכפי שנאמר בפתיח, הספר נועד בעיקר לסטודנטים לתואר שני ולמועמדים לתואר שלישי במדעי החיים וכימיה.
בשנת 1969 הוענקה לה מדליית גרוון-אולין לנשים כימאיות יוצאות מן הכלל מטעם האגודה האמריקנית לכימיה על הישגיה המחקריים, מי שהציע את מועמדותה למדליה היה זוכה פרס נובל אדוארד טייטום שבמעבדתו התחילה לעבוד בייל, ואשר אתו שיתפה פעולה באחדים ממחקריה.
במשך הרבה שנים ניהלה את לימודי תואר ראשון של הפקולטה לביולוגיה מולקולרית וביוכימיה דאז. בשנים 1988–1991 שימשה כדיקנית ללימודי תואר ראשון באניברסיטת ייל.