ב־28 בנובמבר 1981, בבית הכנסת בפרודניק, הושר שיר מזמור לרגל יום הולדתו ה-100 של שמואל פרנקל. הוא הושמע שוב ב־5 בדצמבר 2019 על ידי הרכב הכינורות של תלמידי בית הספר הממלכתי למוזיקה קרול שימנובסקי בפרודניק כחלק ממבצע קידום ספרים ופרסומים העוסקים במורשת הטקסטיל .
ב־18 ביוני 2016 ניתן שמו של שמואל פרנקל לעץ הדולב הלונדוני שצמח ליד בניין שער הכניסה למפעל לשעבר "פרוטקס" של שמואל פרנקל .
ב -28 במאי 2020, ביוזמתו של ראש עיריית פרודניק, שמו של שמואל פרנקל ניתן לרחוב החדש המחבר בין הרחובות Jasionowe Wzgórze עם ul. Powstańców Śląskich .
משפט האש (סרט)
משפט האש (באנגלית: Trial by Fire) הוא סרט דרמה-ביוגרפי אמריקאי, שבוים בידי אדוארד זוויק. הסרט מבוסס על מאמרו של דייוויד גרן "Trial by Fire" שפורסם בניו יורקר בשנת 2009. בסרט מככב ג'ק אוקונל בתור קמרון טוד ווילינגהאם, והוא מציג את לורה דרן, אמילי מיד, ג'ף פרי וג'ייד פטיג'ן בתפקידים משניים.
הוא הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים של טליורייד ב-31 באוגוסט 2018. הוא הופץ ב-17 במאי 2019 בידי רודסייד ארטקשנס.
עלילה.
בשנת 1991 קמרון טוד ווילינגהאם מתעורר ומוצא שביתו עולה באש. למרות מאמציו הטובים ביותר הוא אינו מסוגל להציל את חייהן של שלוש בנותיו. במשפטו של ווילינהאם, ריק פרי מגלה כי השריפה נגרמה במכוון עם דלק שהתפשט בצורת פנטגרם והמקרר הוזז במטרה לחסום את הדלת. עדים ממשיכים לנקוט בעמדתם ולהציג אותו כאדם אלים. השותף לתא לשעבר של ווילינגהאם, ג'וני ווב, תופס את עמדתו ומצהיר כי ווילינגהאם אמר לו שהאש הוצתה במכוון. למרות תחנונים לגבי חפותו של ווילינגהאם מצד עצמו וגם מצד סטייסי, ווילינגהאם נידון למוות.
בזמן שהוא מחכה לעונש המוות שלו, ווילינגהאם מוכה ומאוים על ידי סוהרים ואסירים, ובסופו של דבר הושם בבידוד שם הוא התמוטט תוך שהוא מתעקש על חפותו ויש לו פלאשבקים לחייו עם סטייסי. במהלך הבידוד שלו מתגלה כי ווילינגהאם וסטייסי ניהלו מערכת יחסים מסובכת בה היא בגדה בו והוא פעל כלפיה באלימות. אף על פי כן, נראה כי השניים דואגים זה לזה אף על פי שסטייסי מפסיקה בסופו של דבר להשיב למכתביו בהוראת אימה המאמינה כי הוא אשם. ווילינגהאם יוצר קשר עם עורך דין חדש, ריבס, בתקווה להוכיח את חפותו תוך הסתגלות לחייו בכלא על ידי היכנעותו לסוהר האלים במיוחד דניאלס והתיידדות עם האסיר והשותף לתא, פונצ'אי ג'יימס. במהלך תקופה זו ווילינגהאם משפר את אוצר המילים שלו ואת הכתיבה שלו בעזרת ג'יימס, שלבסוף נלקח מתאו ומוצא להורג.
Run (שיר של סנואו פטרול)
Run (בעברית: לָרוּץ) הוא שיר שהוקלט על ידי להקת הרוק האלטרנטיבי סנואו פטרול, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, "Final Straw" (2003). השיר יצא לאור ב-26 בינואר 2004, על ידי חברות התקליטים פיקשן רקורדס ופולידור רקורדס, כסינגל השני מתוך האלבום. הוא הופץ כסינגל בממלכה המאוחדת ב-26 בפברואר 2004. את השיר התחיל לכתוב גארי לייטבודי בשנת 2000 לאחר שחווה בנדר אלכוהולי . "Run" תואר כבלדת רוק ובריטפופ וספג ביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה, שהשוו אותו ל-"Yellow" של קולדפליי.
על מנת לקדם את השיר, הופץ וידאו קליפ רשמי שביים פול גורוואס; בו חברי הלהקה משתמשים בנורות מצוקה ורוכבים על אופנועים בלילה. כמו כן צולם קליפ שלא פורסם, בבימויו של מארק פלינגטון. השיר הגיע לחמישייה הפותחת במצעד הסינגלים הבריטי בשנת 2004, ומאז נכלל מספר פעמים במצעד. בנוסף, נכלל ברשימת סוף השנה של חברת המצעדים הרשמית.
"Run" הוקלט על ידי מספר אמנים, כולל ליאונה לואיס, שהוציאה אותו כסינגל בנובמבר 2008. גרסתה ספגה ביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה וזכתה להצלחה מסחרית, כאשר הגיע לראש המצעדים של אוסטריה, אירלנד, פורטוגל והממלכה המאוחדת. ביום שבו השיר יצא לאור, הוא זכה להצלחה עצומה בממלכה המאוחדת, והורד בכמות שיא אי פעם במכירות הדיגיטליות. למעשה, לואיס שברה את שיאי המכירות של עצמה, כש-"Run" עבר את "A Moment like This". בעקבות המכירות הרבות, השיר נכנס הישר למקום הראשון במצעד הבריטי.
רקע.
סולנה של סנואו פטרול, גארי לייטבודי, החל לכתוב את "Run" בשנת 2000. בריאיון למייקל אודל, ממגזין "Q", הסביר לייטבודי שהשיר לא נכתב על "להיות ילד", כפי שהוא נטה לומר. הוא הצהיר: "חוויתי בנדר עצום ולילה אחד שתיתי בבר בית הספר לאמנות באוניברסיטת גלאזגו. נפלתי במדרגות. ג'וני קווין מצא אותי בחדר המדרגות עם דם שיצא לי מהראש [...] חוויתי פגיעה קשה בראש, עיניי היו עצומות ואיבדתי כמה שיניים [...] כתבתי את "Run" זמן קצר לאחר מכן, בשילוב הגיטרה הקטנה שלי". מלבד לייטבודי, הוא נכתב על ידי קווין, ניית'ן קונולי, מארק מק'קלנד ואיאן ארצ'ר והופק על ידי ג'קנייף לי וחברי להקת סנואו פטרול.
הרכב.
"Run" תואר כבלדת רוק ובריטפופ, שנכתבה בסולם מז'ורי, עם קצב של 72 פעימות בדקה. הוא כתוב בצורת השירה המקובלת של בית–פזמון, והאקורד שלו מתקדם במהלך ההרמוני Am–Fmaj7/A–Gsus4, וחוזר על עצמו פעם אחת, ומאוחר יותר משתנה ל-Am–F6/C–Gsus4, החוזר גם הוא פעם אחת. הטווח הקולי של לייטבודי נע בין A3 ל-F5, והשיר כולל שימוש כלי נגינה כדוגמת גיטרה בס, צ'לו, תופים, גיטרות, ויולה וכינורות. אדריאן דיי ממגזין "Spin" כתבה ש-"Run" כולל "ריף גיטרה", ואילו ג'ו בוסו תיאר את השיר כ"קודר ובעל מצב רוח".
מבקר מטעם Contactmusic.com סקר את "Run"; הוא טען כי במבוא שלו נשמעת "גיטרה רועדת", תוך שצוין ששירתו של לייטבודי "קלה". הסופר האירי פיטר מרפי כינה אותו כ"הכלאה מוזרה", והסביר שזה "המנון קל שמהול באבל פרטי". קווין פורסט מורו תיאר את "Run" כשיר עם "מילים תובעניות, לחן קפדני וכלי מיתרים הסוחפים את מיתרי הלב של נערות מתבגרות בכל מקום". קלייר סימפסון תיארה אותו כ"בלדת גיטרה מלאת חרדה".
ביקורת.
"Run" ספק שבחים ביקורתיים מטעם מבקרי המוזיקה. קלייר סימפסון ציינת אותו לשבח, אדריאן דיי כינתה את השיר "מבריק", וג'קי מקארתי, מבילבורד, תיאר אותו כ"בלתי נשכח וזאת, בעקבות המנגינה הקולחת שלו ושירתו של לייטבודי". המוזיקאי האירי, שיין אוניל, טען שהוא בכה כששמע אותו לראשונה. אנדרו בוג'ון כלל אותו בפלייליסט של "שירים שאתם צריכים להכיר" של "Spin", וכתב שהוא "בלדת הרוק והבריטפופ המופלאה ביותר ששמע". מיקאל ווד מאותו המגזין השווה את "Run" לשיר "Yellow" של הלהקה הבריטית קולדפליי. דאגלס וולק מרולינג סטון ערך השוואה בין שני השירים גם כן. ג'וש מודל מ-"The A.V. Club" טען שמדובר ב"גרסה גרנדיוזית של שירה של קולדפליי". ג'ון מרפי השווה את המנגינה של "Clocks" של קולדפליי גם כן, לזו של "Run" וטען שהיא "רועשת" במקצת. בנובמבר 2011 פורסמה כתבה אודות סנואו פטרול בעיתון הארץ בו אוזכר השיר.
מארק ורה ממגזין אנטרטיינמנט ויקלי תיאר את המילים של "Run" כ"כאלה המביעים תחושה של מצוקה רומנטית", והוסיף שצלילי הגיטרה בו מזכירים את קולדפליי. סטיבן מ. דאוסנר מפיצ'פורק השווה גם הוא את "Run" לשיריה של קולדפליי וכתב שהוא "מתפתח וקיים אך ורק בגלל הפזמון המרומם שלו". הוא המשיך ואמר שמדובר ב"המנון לא אפולוגטי, במסגרתו יצר ג'קנייף לי צלילי גיטרה שיכלו להופיע בסרט קומדיה רומנטית לבני נוער". קווין פורסט מורו תיאר את מילות השיר כ"רציניות" ו"בלתי מרוסנות". במגזין "Uncut" הכתירו את השיר ל"גולת כותרת", דבון פאוארס מ-"PopMatters" טען שמדובר בשיר "קל" ו"שופע", ופול נולאן ראה בו "הפיוט המודרני המושלם ליחסים שבורים".
ליסה אוליבר מ-"Stylus Magazine" אמרה כי ל-"Run" יש "רוך גולמי", והוסיפה שהמאזינים לא צריכים "להקשיב לו בפומבי – אלא אם כן בכי בגלוי מול עמיתים או נוסעים אינו מהווה דאגה". כריסטיאן קארי מ-"Junkmedia.org" כינה אותו, יחד עם שיר נוסף מ-"Final Straw" ("Grazed Knees"), כ"פנינת פופ סימפונית", והרצועה "הזכורה ביותר" מהאלבום. סטיבן גוזדצקי מ-"Neumu.net" כינה אותו כ"מרכז האלבום" וטען שהלחן שלו "מרתק". בהמשך, ציין שהוא "השיר שקולדפליי חולמת לעשות". גוזדצקי הוסיף ואמר: "[זאת] בלדה מרגשת". נטשה פרי ראתה בו שיר "שמעביר צמרמורת בעמוד השדרה עם בתים רודפים ופזמון מרומם". מבקר מ-"Sputnikmusic" השווה את "Run" ל-"Chasing Cars"; שיר של הלהקה משנת 2006.
סטיב האנדס מ-"OHM" אמר כי "Run" הוא מעין "המנון רעוע העוסק בחיים" והוסיף שהוא יתאים לתחנות רדיו כמו וירג'ין רדיו ו-XFM. ב-"Contactmusic.com" כונה השיר כ"מנצנץ", ודום גורליי מ-"Drowned in Sound" העניק לו דירוג של 8/10. בווירג'ין מיוזיק דירגו את השיר במקום השמיני ברשימת "Top pub sing-along anthems". הוא דורג במקם ה-874 ברשימת "1000 שירי הרוק הטובים בכל הזמנים", שפורסמה על ידי תחנת הרדיו הניו זילנדית דה רוק FM. אמה טיילור ולורליי שארקי, (Em &amp; Lo), דירגו את "Run" במקום ה-69 ברשימת "100 שירי הפרידה המובילים בכל הזמנים", שנכללה בספרן, "The Ultimate Guide to Dumping and Getting Dumped".
הצלחה מסחרית.