עם השנים התגבשה בו ההכרה כי עליו לעבור אל גוש דן, שבה היה באותן שנים מחסור בישיבות ומוסדות תורניים. תחילה סבר להקים ישיבה בעיר תל אביב, אולם לאחר התייעצות עם הרב יעקב אריאל החליט להקים את המוסד ברמת גן. בחודש אלול תשנ"ד הקים את ישיבת ההסדר ברמת גן - ישיבת ההסדר הראשונה בגוש דן, שבראשה הוא עומד עד היום. בשנת תשע"ח העמיד לצדו בראשות הישיבה את הרב בן ציון אלגזי.
הרב שפירא פעיל בקרב תנועות התשובה הציוניות ובהדרכתו קמו מדרשת אוריה וארגון נהורא.
פעל להקמת אינטרנט רימון - ספקית אינטרנט המספקת אינטרנט ללא פורנוגרפיה ואלימות. הוא תומך בשיטת 12 הצעדים. הוא שותף בדיוני "פורום תקנה" העוסק במניעת הטרדה מינית במקומות עבודה בציבור הדתי.
הרב שפירא מרצה באוניברסיטת בר-אילן ובמקומות נוספים. הוא חבר ההנהגה הרבנית של "חותם".
בשנת תשע"א יזם את כנס "בכל לבבך", שבו משתתפים אלפים מדי שנה.
מעביר הרצאות בנושאי אישות יחד עם רעייתו, הרבנית נעמי שפירא, במסגרת "אבקשך - מרכז רוחני לעבודת ה'".
הגותו.
הגותו משלבת את תורת הרב קוק עם יסודות חסידיים, בעיקר בהשפעת כתבי חב"ד וברסלב.
בשנת 2009 התפרסם הרב שפירא בקריאתו להיזהר מ"שוליים בציונות הדתית המנסים למשוך אותה לכיוונים נאו-רפורמים".
בכינוס "נשים למען המקדש" שנערך בשנת תשס"ג התבטא ביחס לתנועה הפמיניסטית: "הגברים הם הזוכים האמתיים מעצם היכולת של האישה לעמוד כיום בעמדה שווה מולם, כיוון שהם לומדים מכך כיצד לעמוד מול הקב"ה, שבמערכת היחסים עמו הם הצד הנשי".
בראיון שנערך עמו בשנת תשע"ז אמר: "השוביניזם שלט בעולמנו, ובעינֵי התורה הוא היה קללה". עם זאת קבע: "התורה סוברת שיש הבדלים בין גברים לנשים לפני חטא אדם ראשון. קשה לנו היום להבין מה התוצר של קללה ששלטה במשך חמשת-אלפים שנה, ומהו המבנה הבסיסי של השוני". בהקשר זה הוסיף: "בעיניי זה פלא של ממש, שהשיבה של עם ישראל לארצו מהגלות, מסיימת איתה גם את קללות הבריאה".
לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות הביע תמיכה בדעתו של הרב אברהם שפירא שיש לסרב פקודה לבצע פינוי יישובים.
בתקופת משבר הקורונה הדגיש את החשיבות בהקשבה להוראות משרד הבריאות, קרא לתלמידיו להתפלל באוויר הפתוח ועודד התחסנות.
משפחתו.
הרב שפירא מתגורר בשכונת רמת עמידר שברמת גן. אחד מאחיו הוא הרב יצחק שפירא, ראש ישיבת עוד יוסף חי ביצהר. אח נוסף המתגורר ביצהר הוא שמואלי - מטפל זוגי ומחבר הספר "אי זוגי", עם אשתו מירב.
הוא נשוי לנעמי (אחותו של יהושע גרינברג), העומדת בראש מדרשת אבקשך לנשים ומרצה במדרשה לנשים באוניברסיטת בר-אילן. לבני הזוג אחד עשר ילדים. בנו השני הרב שלום, הוא ר"מ בישיבת רמת גן וחתנו של הרב עמיאל שטרנברג. בתו הסופרת מעיין הנדלר נשואה לבנו של הרב אריה הנדלר.
משפחתו התפרסמה בהקשר של תרומת כליה: רעייתו, בנו וחתנו תרמו כליה. סיפורם הופיע בפרסומי עמותת מתנת חיים.
סנזינו
סנסינו (פרנצ'סקו ברנרדי) (באיטלקית: ; 31 באוקטובר 1686 - 27 בנובמבר 1758) היה קסטרטו קונטראלטו איטלקי נודע לתהילה, הזכור כיום בעיקר הודות לעבודתו הממושכת עם המלחין גאורג פרידריך הנדל.
חיים וקריירה.
סנסינו היה בנו של ספר מסיינה (מכאן שם הבימה שאימץ לו). הוא הצטרף למקהלת קתדרלת סיינה בשנת 1695 וסורס בגיל שלוש-עשרה, המאוחר יחסית. הופעתו הראשונה הייתה בוונציה בשנת 1707, ובמהלך העשור הבא עשה לו שם באירופה וכאשר שר בשנת 1717 באופרה Giove in Argo של אנטוניו לוטי בדרזדן, גם זכה לתגמול שווה ערך למשכורת עתק.
כמו שקרה לקסטרטי רבים, הדיווחים על משחקו של סנסינו לא תמיד היו חיוביים, בלשון המעטה. האמרגן הרוזן פרנצ'סקו צאמבקארי כתב על הופעתו בנאפולי בשנת 1715: "סנסינו ממשיך להתנהל באופן גרוע למדי; הוא עומד כפסל וכשהוא כבר מבצע איזו מחווה מזדמנת, הוא עושה בדיוק את ההפך מן המבוקש." באשר לכישוריו הווקאליים של הזמר, לעומת זאת, לא היו כל חילוקי דעות. בשנת 1719 שמע אותו המלחין קוונץ ב-Teofane של לוטי בדרזדן ופסק: "היה לו קול קונטראלטו עז, צלול, שווה וערב לאוזן, עם אינטונציה מושלמת וטריל מצוין. אורח שירתו העיד על מומחיות ולסגנונו אין מתחרים... הוא שר אלגרו בלהט וציין וריאציות מהירות, מן החזה, ברהיטות נעימה לאוזן. ארשת פניו סיגלה עצמה יפה לבמה ומעשיו היו טבעיים ואציליים. לסגולות אלה צירף דמות מלכותית; אבל מראיהו ויציבתו היו יאים יותר לתפקיד גיבור מאשר לזה של מאהב."
סנסינו והנדל.
לאחר סכסוך בשנת 1720 עם מלחין החצר הייניכן, שהביא לפיטוריו, שכר הנדל את סנסינו לתפקיד פרימו אואומו (זמר ראשי) בלהקתו, האקדמיה המלכותית למוזיקה. הופעתו הראשונה הייתה בהפקה מחודשת של "דראמיסטו" ב-28 בדצמבר. משכורתו, על פי דיווחים משתנים, נעה בין 2000 לירות שטרלינג ל-3000 גיני, שניהם סכומי עתק. סנסינו נשאר בלונדון למשך חלקן הגדול של שש-עשרה השנים הבאות. הוא היה לידיד ורע של רבים מצמרת החברה. בין השאר התיידד עם הדוכס מצ'נדוס, לורד ברלינגטון ומעצב הנוף ויליאם קנט, ותוך כדי כך צבר אוסף משובח של ציורים, ספרים נדירים, מכשירים מדעיים ושאר אוצרות, בהם מערכת כלי כסף מעשה ידי פול דה לאמרי המפורסם.
אף על פי שסנסינו יצר שבעה-עשר תפקידים ראשיים להנדל (בהם יוליוס קיסר, אורלנדו, וברטארידו ב"רודלינדה"), יחסיו עם המלחין היו רחוקים מלהתנהל על מי מנוחות: "האחד כולו מרי ועקשנות להכעיס, השני משיב לו ביחס מעליב ומביש בה במידה", לדברי ההיסטוריון בן התקופה מיינוורינג. אחרי התפרקות האקדמיה המלכותית של הנדל בשנת 1728, שר סנסינו בפריז (1728) ובוונציה (1729), אך הנדל חזר ושכר אותו בשנת 1730 לשיר בארבע אופרות חדשות ובאורטוריות "אסתר", "דבורה" וכן, בגרסה הדו-לשונית משנת 1732, "אקיס וגלתיאה". במשך הזמן גברה האנטיפתיה שלו כלפי הנדל כדי כך, שבשנת 1733 הצטרף סנסינו לאופרה היריבה של האצולה, שם מצא עצמו שר לצד זמר הקסטרטו סופרן הנודע פארינלי ומפגשם על הבמה בלקט המוזיקלי "ארטסרסה" הוביל לתקרית מפורסמת, שעליה דיווח היסטוריון המוזיקה צ'ארלס ברני.
חזרה לאיטליה ופרישה.
סנסינו עזב את אנגליה בשנת 1736 והופיע בעוד הפקות אחדות באיטליה: הוא שר בפירנצה משנת 1737 עד 1739 ואחר בנאפולי עד 1740. הופעתו האחרונה הייתה ב"ניצחון קאמילה" של ניקולא פורפורה בתיאטרון סן קרלו. בתקופה זו כבר נחשב סגנון שירתו למיושן בעיני הקהל. הוא פרש לעיר הולדתו, שם בנה לו בית נאה ומילא אותו ברהיטים ובאורחות חיים אנגליים - כמו תה מנחה, למשל (הוא ניהל, או לפחות ניסה לנהל, את ביתו כדרך האנגלים), והחזיק משרת שחור, קוף מחמד ותוכי. מחמת אישיותו הקשה והתמהונית משהו היו שנות חייו האחרונות נגועות בסכסוכים ומחלוקות עם בני משפחתו, בייחוד עם אחיינו ויורשו, ג'וזפה.
גיור (פירושונים)
אזור עדיפות לאומית
אזור עדיפות לאומית הוא אזור שממשלת ישראל הכריזה עליו כאזור מועדף, וכפועל יוצא מכך, מוענקים ליישובים הנמצאים בגבולותיו, תמיכה, סיוע, הנחות, הטבות ותמריצים שונים, כדי למשוך אליו תושבים, יזמים ועוד.
קביעה ראשונית של אזורי עדיפות לאומית.
ראשיתה של ההתייחסות לאזורי עדיפות לאומית בהחלטה של ממשלת רבין מ-24 בינואר 1993, שבה נקבע: "נקודת המוצא לקביעת אזורי עדיפות לאומית היא מדיניות הממשלה לפיזור אוכלוסין, לשינוי סדרי העדיפויות הלאומיים ולקליטת עליה באזורים אלה". בהחלטה נקבעו שתי רמות של אזור עדיפות לאומית – "אזור עדיפות לאומית א'" ו"אזור עדיפות לאומית ב'", שתחומם הוצג במפה שצורפה להחלטה.
ב-15 בפברואר 1998 התקבלה החלטת ממשלה נוספת בעניין אזורי העדיפות הלאומית (החלטה 3292), שבה עודכנה מפת אזורי העדיפות הלאומית. בהחלטה אושרו הטבות גם ליישובים אחדים שמחוץ למפת אזורי העדיפות הלאומית.
עתירות לבג"ץ והסמכת הממשלה בחקיקה.
כנגד החלטת ממשלה זו הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל וגורמים נוספים, בין השאר בנימוק שהחלטת הממשלה לא הסתמכה על קריטריונים כלשהם לסיווג היישובים, ושיש בה אפליה של יישובים ערביים. במהלך הדיון בעתירה אישרה הממשלה, ב-14 ביולי 2002, החלטה חדשה בנושא זה (החלטה 2288) שבתחילתה נאמר: "מחליטים לקבוע את אזורי ויישובי העדיפות הלאומית בנגב, בגליל, בירושלים וביש"ע. באזורים אלה יינתנו מגוון הטבות ותמריצים, במגמה לסייע בקידומם, לצמצם את הפערים ברמת הפיתוח וברמת החיים בין יישובי העדיפות הלאומית לכלל יישובי המדינה, לעודד את הדור הממשיך להשתקע בישובי העדיפות הלאומית, לעודד השתקעות של עולים חדשים ושל תושבים ותיקים בישובי העדיפות הלאומית, תוך יישום מדיניות הממשלה בדבר חלוקה מתכננת של האוכלוסייה על פני שטח המדינה". בעקבות החלטה זו הוגשה לבג"ץ עתירה מתוקנת. בג"ץ קיבל את העתירה, והורה על ביטולה של החלטה 2288 בכל הנוגע לתחום החינוך. בפסק דין זה מתח השופט מישאל חשין ביקורת על קביעת אזורי עדיפות לאומית על ידי הממשלה, וקבע שהחלטה כזו ראוי שתיעשה בחקיקה שתאושר בכנסת.
בעקבות פסיקת בג"ץ הוגשה לכנסת הצעת חוק אזורי עדיפות לאומית, שנועדה להעניק לממשלה סמכות לקבוע אזורי עדיפות לאומית, אך זו לא אושרה. גרסה מתוקנת של הצעה זו הוגשה לכנסת במסגרת הצעת חוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום התוכנית הכלכלית לשנים 2009 ו–2010), התשס”ט-2009 וזו אושרה ב-14 ביולי 2009 (פרק כ"ו לחוק).
עדכונים להחלטת הממשלה.
ב-13 בדצמבר 2009 קיבלה הממשלה החלטה נוספת בעניין אזורי עדיפות לאומית (החלטה 1060). ארגון עדאלה - המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל טען שגם החלטה זו עלולה להוביל להפליית היישובים של ערביי ישראל.