יורי פאייר נולד בקייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). הוא החל לנגן בכינור בילדותו. בגיל 11 הייתה הופעתו הראשונה בקונצרט, ובגיל 14 הצטרף לתזמורת האופרה של קייב. ב-1906, בגיל 16, סיים את לימודיו בקונסרבטוריון של קייב ונסע ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון של מוסקבה, אך לא יכול היה לסיים את לימודיו מאחר שנאלץ לעבוד למחייתו. בשנים 1909–1910 עבד ככנר ראשי בבית האופרה של ריגה, ובשנים 1914–1915 ניגן בתזמורת האופרה של זימין (Зимин) במוסקבה. ב-1916 נכנס שוב בשערי הקונסרבטוריון במוסקבה, למד נגינה בכינור בהדרכת גיאורגי דוּלוֹב (Дулов) והשתלם בניצוח אצל אנדריי אָרֶנְדְס (Арендс), תוך שהוא מכהן כנגן בתיאטרון בולשוי. ב-1919 סיים את לימודיו והופיע לראשונה כמנצח בבולשוי. בשנת 1923 התמנה למנצח הבלט הראשי של המוסד, משרה שבה החזיק במשך ארבעים שנה, עד 1963.
בערב חג המולד 1925 ניצח על תזמורת הבולשוי שליוותה עם יצירותיהם בטהובן, ליטולף וצ'ייקובסקי את הצגת הבכורה העולמית של סרטו של סרגיי אייזנשטיין "אוניית הקרב פוטיומקין".
במהלך עבודתו של פרוקופייב על הבלט "רומיאו ויוליה", שנכתב באמצע שנות ה-30, הרבה פאייר להיפגש איתו. במקור הסתיים הבלט מבלי שגיבוריו מתים; פאייר היה בין אלה ששכנעו את פרוקופייב לשנות את הסוף.
בנובמבר 1945 ביים פאייר את הבכורה העולמית של הבלט "סינדרלה" לפרוקופייב.
בשנים 1951–1961 שימש גנאדי רוז'דסטוונסקי כעוזר המנצח תחת פאייר (בהמשך אותו עשור כיהן רוז'דסטוונסקי כמנהל המוזיקלי של הבולשוי). בשנת 1958 היו השניים מועמדים במשותף לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר עבור הסרט "תיאטרון בולשוי" (הזוכה היה אנדרה פרווין, עבור "ז'יז'י").
באחריתו הפך פאייר כמעט עיוור, אך המשיך לנצח. בשנת 1963 פרש לגמלאות.
ב-1970 ראה אור בהוצאת "המלחין הסובייטי" (Советский композитор) במוסקבה ספר זיכרונותיו, "О себе, о музыке, о балете" ('על עצמי, על מוזיקה, על בלט').
התגורר בבית דירות ברחוב גשר קוּזְנֶצקי שבמרכז מוסקבה.
נפטר באוגוסט 1971 במוסקבה, בגיל 81. נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
קישורים חיצוניים.
מזיכרונותיו:
פאבל בז'וב
יורי פייר
סיריל מ. קורנבלות'
סיריל מ. קורנבלות (באנגלית: Cyril M. Kornbluth; 2 ביולי 1923 - 21 במרץ 1958) היה סופר מדע בדיוני יהודי אמריקאי, וחבר בולט של Futurians. הוא השתמש במגוון שמות עט, כולל ססיל קורווין, ס. ד. גוטסמן, אדוארד ג'בלן, קנת פלקונר, וולטר ג. דייוויס, סיימון אייזנר, פרק הירדן, ארתור קוק, פול דניס לאבונד ומארינר סקוט. תוספת ה-"M" בשמו של קורנבלות' היה אולי כמחווה לאשתו, מרי באיירס.
קורות חיים.
קורנבלות' נולד וגדל באינווד בעיר ניו יורק. כנער, הוא הצטרף ל-Futurians, קבוצה רבת השפעה של חובבי מדע בדיוני וסופרי הז'אנר. כחבר בקבוצה זו, הוא פגש והתיידד עם אייזק אסימוב, פרדריק פול, דונלד א. וולהיים, רוברט לאונדס ואת אשתו לעתיד מרי באיירס. הוא גם השתתף בפנדום של איגוד עיתונאים חובבי פנטסיה (Fantasy Amateur Press Association).
קורנבלות' שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה (בזירה האירופית). הוא קיבל את כוכב הארד על השתתפותו בקרב על הבליטה, שם שירת כחבר בצוות מקלע כבד. עם שחרורו, הוא חזר להשלים את לימודיו, שנקטעו על ידי המלחמה, באוניברסיטת שיקגו. בעת שהתגורר בשיקגו, הוא עבד גם בשירות ידיעות רדיופוני. בשנת 1951 הוא החל לכתוב במשרה מלאה וחזר לחוף המזרחי שם שיתף פעולה במספר סיפורים עם חברים ותיקים מה-Futurian פרדריק פול וג'ודית מריל.
עבודתו.
קורנבלות' החל לכתוב בגיל 15. סיפורו הראשון, "ירי הרקטות של 1955" (The Rocket of 1955), יצא לאור באוגוסט 1939 בפנזין של ריצ'רד וילסון "בריחה" ("Escape"); שיתוף הפעולה הראשון שלו, "בנים חורגים למאדים" (Stepsons of Mars), נכתב עם ריצ'רד וילסון ופורסם בשם "Ivar Towers", הופיע באפריל 1940 במגזין Astonishing Stories.
סיפורו התיק השחור הקטן עובד לראשונה לתוכנית הטלוויזיה "Tales of Tomorrow" ב-30 במאי 1952. מאוחר יותר הותאם לטלוויזיה על ידי ה-BBC בשנת 1969 לסדרה "Out of the Unknown". בשנת 1970, אותו הסיפור עובד מחדש על ידי רוד סרלינג לפרק בסדרת ה-"Night Gallery". בפרק זה כיכב ברג'ס מרדית' כאלכוהוליסט דוקטור ויליאם פול, שמזה זמן איבד את רישיון הרופא שלו והפך לאלכוהוליסט חסר בית. הוא מוצא את התיק השחור ובו טכנולוגיה רפואית מתקדמת מהעתיד (2098), ולאחר שנכשל בניסיון למשכן אותו, הוא משתמש בכליו בנדיבות.
הסיפור "מצעד המטומטמים" הוא מבט על עתיד רחוק שבו אוכלוסיית העולם מורכבת מחמישה מיליארד אידיוטים וכמה מיליוני גאונים - מיעוט רעוע של "אליטה" העובדת מאחורי הקלעים באופן נואש כדי לשמור על תפקוד המערכות.
רבים מהרומנים של קורנבלות' נכתבו כשיתופי פעולה: או עם ג'ודית מריל (באמצעות שם העט סיריל ג'אד), או עם פרדריק פול. בין החשובים בהם היו הרומנים גלדיאטור בחוק וסוחרי החלל. הסיפור "סוחרי החלל" תרם באופן משמעותי להתבגרות ז'אנר המדע בדיוני ולמכובדות אקדמית רחבה יותר שלו, לא רק באמריקה אלא גם באירופה. קורנבלות' גם כתב מספר רומנים תחת שמו שלו והמוצלחים בהם היו: "The Syndic" ו-"Not This August".
מותו.
קורנבלות' מת בגיל 34 בלווינטאון, ניו יורק. הוא אמור היה להיפגש עם בוב מילס בעיר ניו יורק, ופינוי השלג משביל הגישה של מכוניתו, גרם לו לאבד זמן ולמהר כדי להשיג את הרכבת. הוא קיבל התקף לב על רציף תחנת הרכבת.
מספר סיפורים קצרים נותרו בלתי גמורים עם מותו של קורנבלות', והם הושלמו בסופו של דבר ופורסמו על ידי פרדריק פול. אחד מהסיפורים האלה, "המפגש" (The Meeting) שפורסם בנובמבר 1972 במגזין לפנטזיה ומדע בדיוני , היה שותף לפרס הוגו ב-1973 לסיפור הקצר הטוב ביותר, הוא זכה יחד עם סיפורו של ר. א. לפרטי "Eurema's Dam".
כמעט כל סיפורי המדע הבדיוני של קורנבלות' נאספו לספר "His Share of Glory: The Complete Short Science Fiction of C. M. Kornbluth" בהוצאת NASFA ב-1977.
ס.מ. קורנבלוט
ננוצלולוז
ננוצלולוז, או צלולוז מיקרופיברילי הוא ביופולימר המורכב ממיקרופיברילות של צלולוז בגודל ננומטרי. רוחבו הממוצע נע בין 5–20 ננומטר ואורכו נע בטווח רחב שבין עשרות ננומטרים ועד למיקרונים בודדים. חומר זה הוא פְּסֵאוּדוֹ-פלסטי ומכך תצורותיו הן מגוונות. ניתן לייצרו כקצף, אירוג'ל, כשכבות ננוצלולוז קשיחות וחזקות וכפולימרים גבישיים בלתי חדירים לגז.
לצלולוז מיקרופיברילי תכונות דומות לסוגים של ג'לים וזורמים הנוטים להיות צמיגיים בתנאים נורמלים, ונוזליים במאמץ גזירה. כאשר הכוחות המופעלים עליו בטלים, החומר חוזר למצבו ההתחלתי.
צלולוז מיקרופיברילי הוא חומר ביו-מתכלה והמיקרופיברילות המרכיבות אותו מקורן מחומרים שונים המכילים צלולוז, לדוגמה סיבי עץ. מיקרופיברילות אלו מתקבלות על ידי תהליך של המגון תחת לחץ, טמפרטורה ומהירות גבוהים. שיטה נוספת ליצירת מיקרופיברילות היא על ידי הידרוליזה של חומצה. משיטה זו מתקבל צלולוז ננו-גבישי (באנגלית: Cellulose nanowhiskers) בעל מיקרופיברילות גבישיות וקשיחות, הקצרות יותר באורכן (בין מאות לאלפי ננומטרים) לעומת המיקרופיברילות המתקבלות בתהליך המגון.
חומר זה בעל פוטנציאל להוות כחומר גלם עבור מגוון רחב של יישומים בתחומים כמו מזון, היגיינה, תרופות, טכנולוגיה ועוד. בזכות תצורותיו המגוונות ניתן להתאים לו את תכונות החומר הרצויות (תכונות כימיקליות, ביולוגיות, מוליכות ועוד) לתפקוד הנבחר עבורו ובכך לייצר ממנו חומרים ננומטריים שונים ומגוונים בעלי יעילות גבוהה.
היסטוריה.
הפעם הראשונה בה נעשה שימוש במונח צלולוז מיקרופיברילי הייתה בשנות ה-70 המאוחרות במעבדות של חברת ITT Rayonier בניו ג'רזי, ארצות הברית. כוונתם הייתה לתאר תוצר ג'ל שהתקבל מניסוי בו הוכנסו סיבי עץ למכונה המשמשת להמגון חלב תחת תנאים של לחץ, טמפרטורה ומהירות גבוהים. המונח צלולוז מיקרופיברילי פורסם לראשונה לציבור הרחב בתחילת שנות ה-80 כאשר יצאו לאור מספר פטנטים ופרסומים של החברה אודות החומר. בעבודה נוספת שהתפרסמה מספר שנים מאוחר יותר, תיארה החברה כיצד ניתן להכין את החומר גם כאבקה יבשה. באמצע שנות ה-90 גם מספר חברות יפניות החלו לעסוק במחקר אודות שימושים אפשריים של החומר. למעשה, עד היום ישנו מחקר מקיף ומאמצים לפיתוח התחום ברחבי העולם.
שיטות ייצור.
ניתן לייצר צלולוז מיקרופיברילי מחומרים שונים המכילים צלולוז, אך לרוב נעשה שימוש בסיבי עץ. המיקרופיברילות של הצלולוז מבודדות מסיבי עץ על ידי תהליך של המגון בלחץ גבוה הגורם להפרדת דופן התא של הסיבים לקבלת פיברילות בגודל ננומטרי.
צלולוז ננו-גבישי (באנגלית: Cellulose nanowhiskers) בעל מיקרופיברילות גבישיות קצרות וקשיחות מיוצר על ידי הידרוליזת חומצה של סיבי צלולוז נטיביים בעזרת מלח אנאורגני מרוכז, לרוב חומצה הידרוכלורית או גופרתית. לאחר ההידרוליזה, ניתן לאסוף את הגבישים מהתמיסה החומצית על ידי צנטריפוגה.
מבנה.