המשבר הכלכלי העולמי של 1929 לא פסח על יהודי בלגרד. בנקים בבעלות יהודית פשטו רגל משום שחובות בהיקף של 60 מיליון דולר אמריקני לא שולמו להם עקב חדלות פירעון של לקוחותיהם. פשיטות רגל נרשמו גם בענפי התעשייה, המסחר והביטוח. גם מצבם של השכירים מקרב הקהילה הורע מאוד, בשל פיטורים המוניים. לקראת אמצע שנות ה-30 נרשמה התאוששות כלכלית בקרב הקהילה.
כאמור, בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20, עם הבשלת המגעים בין הממשל היוגוסלבי לגרמניה הנאצית, החלה בממלכה תחיקה אנטי-יהודית שכללה גם מגבלות כלכליות. לאחר הפלישה ליוגוסלביה החלו הנאצים ועוזריהם בגזל מאורגן של הרכוש היהודי בבלגרד. את המבצע ניהל פרנץ נויהאוזן. לאחר המלחמה וחידוש הקהילה, השתלבו בניה במערכת הכלכלית היוגוסלבית. בשל רצח מרבית בני הקהילה, נותר רכוש רב ללא יורשים והוא הולאם. במסגרת ההסכמים שסיימו את מלחמת העולם השנייה חויבו מדינות כגון הונגריה ורומניה להעביר נכסים ללא יורשים שהיו בבעלות יהודית לידי ארגונים יהודיים. סעיף זה לא הוחל ביוגוסלביה. הנהגת משטר קומוניסטי וכלכלה מתוכננת במדינה סיכלו את האפשרות להשבת הרכוש הפרטי. ב-2017, 25 שנים לאחר התפרקות יוגוסלביה, עברה בפרלמנט הסרבי חקיקה להשבת רכוש יהודי שנגזל בשואה ובמסגרתה רשאית הקהילה היהודית לקבל בחזרה רכוש ללא יורשים.
חינוך.
התקופה העות'מאנית.
החינוך הבסיסי של האמידים מקרב הקהילה התבצע במלדארי. במלדארי למדו בנים בלבד תפילות ותנ"ך, חלקם היו בבעלות פרטית של רבנים וחזנים והם נסמכו על תרומות ותשלומי הורים, כך שרק משפחות אמידות יכלו לשלוח את בניהם ללמוד. במלדארי למדו ילדים בגילאי 4–12 אשר ישבו על מחצלות בכיתה צפופה. הלימודים נוהלו בלאדינו, התבססו על שינון והמלדארי חסרו תנאי תברואה בסיסיים וכן ציוד הוראה. לאחר חצי יום לימודים הועסקו התלמידים כשוליות בקרב אומנים מבני הקהילה. רמת ההשכלה בקרב ילדי הקהילה הייתה נמוכה לעומת קהילות מערב אירופה, וכמעט ולא אפשרה ללומדים לרכוש השכלה גבוהה. בראשית המאה ה-17 הקים הרב יהודה לירמה ישיבה בבלגרד ועד לכיבושה על ידי האוסטרים ב-1688 הפכה העיר מרכז הלכה ומרכז להכשרת רבנים ומהם ניתן למנות את שמחה הכהן פרוידמן ויוסף אלמושנינו.
בשלהי התקופה העות'מאנית הוכנסו שינויים בתכני הלימוד ונלמדו גם היסטוריה, גאוגרפיה ויהדות. שכר המורים שולם על ידי הקהילה. תלמידים נזקקים קיבלו סיוע במזון וחומרי לימוד מהקהילה. אחוז האוריינות בקרב התלמידים היה גבוה מאוד, אך רק בעברית ובלאדינו.
התקופה הסרבית-יוגוסלבית.
ב-1842 הוקם בבלגרד בית מדרש והוא פעל במימון כספי שהושג מהגדלת נטל מס הגאבלה. ב-1861 פעל בקהילה הספרדית מלדארי לבנים בן שבע כיתות. במלדארי לימדו גם עברית וניתנו שעורים בתנ"ך. בכיתה השביעית לימדו גם סרבית וגרמנית. הבנים התקבלו ללימודים החל מגיל ארבע. המורים מונו על ידי הקהילה וסגל ההוראה הורכב בדרך כלל מסוחרים שפשטו רגל. בראשית המאה ה-20 היה שבתאי ג'אין מורה לעברית בבית הספר. ב-1864 נפתח בית ספר יסודי לבנות.
לקראת סוף המאה ה-19 גבר תהליך החילון במקביל לתהליך איטי ומדורג של יציאה מתחומי השכונה היהודית והתערות בחברה ובמערכת החינוך הכללי. חלק מהתהליך היה מאולץ ומוכוון על ידי השלטון הסרבי. אחד ממאפייניו הבולטים היה גידול בשיעור המצהירים על הסרבית כשפת אימם וגידול בשיעור האוריינות. ב-1885 הנחה שר החינוך הסרבי כי לימודי הדת יוגבלו לשעתיים בשבוע בלבד, וכן הנהיג חובת למידת סרבית בבתי הספר היהודיים וזאת כדי להאיץ את תהליך היטמעות בני הקהילה במדינה. ב-1895 הצהירו 3 אחוזים מיהודי בלגרד על הסרבית כשפת אימם וב-1900 האמיר השיעור לכדי 46 אחוזים. מנגד, שיעור המצהירים על הלאדינו כשפת אימם ירד מ-80 אחוזים ב-1895 ל-27 אחוזים ב-1900. בקרב המצהירים על גרמנית כשפת אימם חל בתקופה זו קיטון מ-12.5 אחוזים ל-8 אחוזים. ב-1900 עמד שיעור האוריינות בקרב האוכלוסייה היהודית על 57 אחוזים, שיעור הגבוה מהאוכלוסייה הכללית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקם גן ילדים יהודי בבלגרד אשר הסתמך על גננות שהובאו מארץ ישראל. ב-1918 נמנו 700 תלמידים יהודיים בבתי ספר יסודיים ותיכוניים בבלגרד. בעיר פעל סמינר למורים מטעם הקהילה שהכשיר מורים ללימודי עברית. בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 נסגר הסמינר ומערכת החינוך היהודית הסתמכה על מורים שהובאו מארץ ישראל. בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 התחנכו מרבית בני הקהילה במערכת החינוך הכללית ובה הוקצו מספר שעות בשבוע ללימודי דת ועברית במיוחד לתלמידים היהודים. ב-1932 נחנך "גן הילדים ע"ש דוד אלקלעי" בו לימדו עברית. לצורך הפעלתו הובאו גננות מארץ ישראל. בין השנים 1932 -1941 למדו בו 200 ילדים. כאמור, בראשית שנות ה-40 עם הבשלת המגעים בין הממשל היוגוסלבי לגרמניה הנאצית החלה בממלכה תחיקה אנטי-יהודית שכללה גם נומרוס קלאוזוס במוסדות חינוך בכל הרמות. המגבלות אילצו את הקהילה לפתוח בית ספר פרטי שמומן על ידי הקהילות הספרדית והאשכנזית. עם פרוץ ההפיכה הצבאית שהדיחה את הנסיך פאבלה, פסקו הלימודים. לאחר הכיבוש הגרמני התבצע רישום תלמידים לשנת הלימודים 1942/1941, אך שנת הלימודים לא החלה.
כאמור, למעלה מ-90 אחוזים מיהודי בלגרד הושמדו בשואה. לאחר המלחמה כוננה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. השלטון הקומוניסטי הריכוזי ביוגוסלביה, אף על פי שהיה טולרנטי יותר ממקביליו בגוש המזרחי, לא אהד סממנים דתיים ולאומיים ובמקביל הקהילה הפכה חילונית והשתלבה באוכלוסייה הכללית ובכלל זה במערכת החינוך היוגוסלבי. ב-1964 הוקם בית ספר יסודי כללי על שם האחים ברוך. לאחר התפרקות יוגוסלביה וכינון סרביה הוקם בבלגרד גן ילדים יהודי וכן בית ספר יסודי יהודי ובו לומדים גם תלמידים שאינם יהודים.
חיי הדת והקהילה.
חיי הקהילה.
במהלך המאה ה-16 מתועדות בבלגרד המשפחות: בר-נחמן, בר-דוד, בר-יצחק, בכ"ר, וארון, סאקאמיש, משולם, צ'אלדטי, חלפי, חכים ואדאנייא. לאחר כינון נסיכות סרביה הסתמכה העדה האשכנזית הקטנה על שירותי דת וקהילה של הקהל הספרדי ושילמה מיסי קהילה בהתאם. לקראת אמצע המאה ה-19, לאחר הקמת בית המדרש בעיר, הוגדל נטל מס הגאבלה כדי לממן את פעילותו והדבר הוביל לעימות בין הקהל האשכנזי לספרדי, על רקע סרובם של האשכנזים לממן את פעילות בית המדרש. ב-1860 הודיע ראש הקהל האשכנזי לזר לבינזון על פילוג מהקהל הספרדי והקמת קהילה נפרדת. השלטונות הסרביים ניסו לפשר בין הניצים, תוך שנציגיהם מתקשים להבין את השונות בין הקהלים. ניסיונות הפשרה לא הועילו ושתי הקהילות פעלו בנפרד. את הקהילה הספרדית ניהל ועד נבחר בן 16 חברים, שנבחרו אחת לשנתיים על ידי חברי הקהילה ששילמו מיסים. נגבו מיסי קהילה שונים ובכלל זה אחוז אחד מכל נדוניה הוועד מינה גבאים ומנהלים למוסדות הקהילה השונים. הוועד היה אחראי למינוי רב הקהילה. לאחר חורבן הקהילה בשואה התאחדו שתי הקהילות לקהילה אחת ובית הכנסת האשכנזי נותר היחיד שפועל בעיר.
תרבות ואמנות.
עם כינונה של נסיכות סרביה תחת מילוש אוברנוביץ', מונה המוזיקאי יוסף שלזינגר למנהל האמנותי ולמנצח של התזמורת הנסיכותית הסרבית. ב-1879 נוסדה מקהלת זמר שנקראה "אגודת הזמר היהודית-סרבית" (בסרבית: Serpsko-Jevrejsko Pevačko Društvo) והיא המשיכה את פעולתה גם לאחר מלחמת העולם השנייה בשם "מקהלת האחים ברוך" על שם האחים הפרטיזנים איזידור ברוך, בורה ברוך שהיה גם צייר נודע, יוסף, ברטה ורחל ברוך שנפלו בשורות הפרטיזנים של טיטו. המקהלה יצאה להופעות מחוץ ליוגוסלביה והופיעה גם בישראל בשנים 1952 ו-1958 במסגרת אירועי הזמריה. ב-1889 נוסדה החברה המוזיקלית "דוד" אשר הפעילה תזמורת כלי נשיפה ונועדה לחשוף את יהודי בלגרד לתרבות האירופית. החברה פעלה עד סוף המאה ה-19. ב-1910 נוסדה חבורת הנגנים "לָה לִירָה" אשר עסקה בתיעוד ובנגינה של מוזיקה יהודית. הצייר ליאון כהן היה האמן היהודי ידוע השם הראשון בסרביה. מרבית עבודותיו אבדו בתקופת השואה. 12 מציוריו מוצגים במוזיאון הלאומי של סרביה בבלגרד, ו-3 במוזיאון היהודי ההיסטורי שבעיר. משה פיאדה היה גם צייר ועבודותיו מוצגות במוזיאון הלאומי בבלגרד ובמוזיאון הלאומי בסקופיה בירת מקדוניה הצפונית. כן בלט הגרפיקאי דוד (דידו) דה-מאיו (בסרבו-קרואטית: Dido Demajo; 1906 - 1964).
בתחום הפיסול בלט הפסל ננדור גליד אשר למד ויצר בבלגרד. עוד בן קהילה מפורסם היה המלחין אוסקר דנון, אשר שימש כמנהל האופרה בבלגרד. בשלהי המאה ה-20 בלטו בתחום המשחק אויגן משה ורבר, פרדראג איידוס ורחלה פרארי. בתחום הספרות בלטה הסופרת גורדנה קואיץ', מחברת רב המכר "ריח הגשם בבלקנים" .