בעיר הוקם, בהשקעה של 1.3 מיליארד דולר אמריקני, הקומפלס תעשייתי SEGAS LNG המשמש לייצוא גז טבעי ממצרים, אשר ממוקם כ-60 קילומטר מפורט סעיד, תוכנן בשנת 2000 ובנייתו החלה ב-2001 ונסתיימה ב-2004. מטען הגז הראשון נשלח מהמפעל בינואר 2005 והוא מתוכנן לאפשר העברה של 5 מיליון טון גז נוזלי בשנה. הקומפלקס כולל מתקן תעשייתי להפיכת הגז לנוזלי, מתקן בדיקה ומדידה, מתקני טיפול טיהור וקירור, מערכת אחסון הכוללת שני מכלי אחסון בנפח 150,000 טון גז נוזלי ומערכת עגינה ומילוי לספינות.
למפעל מוזרם גז טבעי משדות במערב הדלתה של הנילוס הנמצאים במרחק של כ-140 קילומטר מהקומפלקס.
מפעל הגז SEGAS נמצא בבעלות משותפת של חברת התשתיות הספרדית Unión Fenosa, חברת האנרגיה האיטלקית Eni וחברות מצריות להפקת גז.
נמל דמיאט.
נמל דמיאט שוכן כ-8.5 קילומטר מערוץ דמיאט של נהר הנילוס, ובמרחק של כ-70 קילומטר מהנמל של פורט סעיד. מתקני הנמל משתרעים על פני שטח של 12 קילומטרים רבועים. אל הנמל מובילה תעלת כניסה באורך של כ-11.4 קילומטר שעומקה 15 מטר ורוחבה 300 מטר. לנמל שני שוברי גלים; מערבי, שאורכו 1640 מטר ומזרחי, שאורכו 738 מטר.
הנמל עתיד להיות מורחב משמעותית בפרויקט בהובלת חברה מכווית במטרה לקבל את מעמד הנמל העיקרי לשינוע מכולות בדלתה של הנילוס.
הדיוקסיה של דמיאט.
העיר דמיאט היא מרכז מנהלתי של הכנסייה המלכיתית וכן של הכנסייה הקופטית (בלטינית: Tamiathis).
ההיסטוריה של הדיוקסיה אינה ברורה והתיעוד שלה חלקי – רק ארבעה בישופים ידועים משנת 431 עד 879. חשיבות הדיוקסיה עלתה עם ירידת הדיוקסיה השכנה של פלוסיום (ידועה כ"סִין מָעוֹז מִצְרָיִם" בספר יחזקאל פרק ל). מהמאה העשרים כפופה הדיאוקסיה לפטריארכיה של אלכסנדריה.
דמיאטה
קריית החינוך אורט קריית ביאליק
קריית חינוך אורט קריית ביאליק הוא בית הספר העל יסודי הראשון בעיר קריית ביאליק.
היסטוריה.
עד שנת 1965 לא היה בקריית ביאליק כולה בית ספר תיכון, אף על פי שהיה בית ספר למטפלות המסונף לכפר ילדים ונוער אהבה בכפר ביאליק הסמוך. בשנים אלו חל חוק חינוך חובה עד סוף כיתה ח' בלבד והיה נהוג מבחן הסקר, שהפנה רק חלק מבוגרי בתי הספר היסודיים להמשך לימודים.
תלמידים בקריית ביאליק ששאפו להמשיך בלימודיהם, פנו לבתי ספר מחוץ ליישוב, וחלקם במוסדות לימוד שונים בחיפה או לבתי ספר מקצועיים. בעקבות זאת, התארגנה קבוצה בהנהגת יהודה רוזנטל, מהנדס במפעלי אתא וצבי קרלינר ראש המועצה המקומית, שהגדירה עצמה כ"ועדת היגוי" להקמת בית ספר תיכון ביישוב.
לבסוף הוחלט על הקמת בית ספר עצמאי אך בבעלות של גוף בעל ניסיון בניהול בתי ספר, ולשם כך פנה צבי קרלינר ראש המועצה לרשת אורט.
כמנהל בית הספר נבחר מנחם ארגוב, שרכש ניסיון ניהולי בתיכון עמיאסף שבבית ברל כסגן מנהל תחת ד"ר דן גלעדי, ובשנת הלימודים תשכ"ו (1965) נפתח "בית הספר התיכון המקצועי והעיוני" של קריית ביאליק. הוא הוקם במבנה של בית הספר היסודי "גאולים" (דרום) ובשטח הפנוי שלידו, בקצה הדרומי של הקריה ליד מנסרת העצים ומשרדי הקרן הקיימת לישראל. בבית הספר היו חמש כיתות בלבד במגמות: אופנה, מכניקה, הומאנית, ראלית ושרטוט בניין ובמסלולים שונים (תלת-שנתי או ארבע-שנתי). סך הכל היו 140 תלמידים בבית הספר (רובם במגמות טכנולוגיות) ובנוסף תשעה מורים.
ב-1968 התקבלה תרומה ממשפחת לוינסון ושמו של בית הספר הוחלף ל"בית הספר המקיף אורט ע"ש ברברה ומוריס לוינסון".
ב-1969 הוגש המחזור הראשון של תלמידי בית הספר לבחינות הבגרות, משרד החינוך הכיר בציוני המגן של בית הספר.
כאשר החליטו במשרד החינוך על הקמת חטיבת ביניים בישראל, הוקמו שתי חטיבות ביניים שעד היום מזינות את קריית החינוך: חט"ב "דפנה" וחט"ב "אפק". במקביל, החליטה המועצה המקומית כי אורט קריית ביאליק יהיה בית הספר היחיד ביישוב והפסיקה מתן סיוע לתלמידים שלמדו מחוץ ליישוב (חוץ מתלמידי החינוך המיוחד שהמשיכו ללמוד מחוץ לקריית ביאליק במשך זמן מה). זאת, על אף העובדה שבסמוך אל בית הספר, בתחום כפר ביאליק, נמצא "בית הספר התיכון לחינוך וסיעוד", ששייך למועצה אזורית זבולון ובין תלמידותיו היו גם תלמידות מקריית ביאליק שלא למדו בקריית החינוך.
ב-1975 נפתח מסלול טכנאים ובעקבותיו מסלול הנדסאים ונפתחה מכללה ללימודי ערב לטכנאים והנדסאים בתוך בית הספר.
ב-1985 שונה שמו של בית הספר ל"קריית החינוך אורט - קריית ביאליק", הכוללת את בית הספר, אותו מזינות חטיבת הביניים "אפק" וחטיבת הביניים "דפנה".
במשך 40 שנה היה אורט ביאליק בית הספר העל יסודי היחיד בקריית ביאליק. בתחילת המאה ה-21 נפתח בקריה בית ספר אקסטרני "אנקורי".
במחזור הגדול ביותר בתולדות בית הספר סיימו 24 כיתות מקבילות, קרוב ל-700 תלמידי יב'- מחזור מסיימי יב' הגדול ביותר בתולדות מדינת ישראל. מאז חלה ירידה בכמות התלמידים ובמחזור שסיים ב-2009 למדו כ-500 תלמידים בשכבת יב', מדובר ב-13 כיתות ומאז יש יציבות במספר התלמידים.
משנת 2009 בבית הספר נפתחו "כיתות תקשורתיות" בהן משולבים תלמידים בעלי צרכים מיוחדים (PDD) על מנת להקנות להם ידע ולאפשר לנהל חיים נורמטיביים ככל האפשר.
ב-2010, בית הספר הקים חבורת זמר בשם "קולות אורט ביאליק", שחבריה הם תלמידים בעלי צרכים מיוחדים הלומדים בבית הספר. החבורה מופיעה ברחבי הארץ. לטובת הכיתות התקשורתיות עומדת גינה טיפולית.
בשנת 2022 הוקם בבית הספר מגרש כדורגל חדש.
חטיבת הביניים אורט אפק.
החטיבה הוקמה בראשית שנות השבעים של המאה ה-20. נכון לשנת 2016 לומדים בה כ-600 תלמידים, מלמדים בה כ-60 מורים ויש בה 21 כיתות ז' עד ט'. החטיבה ממוקמת ברחוב דרור ונקראת על שם השכונה שבה היא שוכנת, שכונת אפק.
תלמידי כיתות ז' מגיעים מבתי הספר היסודיים "קדימה", "ביאליק", "פסגות" “רקפות", ״נעורים״, ״והבונים״. ישנם תלמידים המגיעים גם מערים שכנות כגון קריית ים ונשר.
חטיבת הביניים אורט דפנה.
החטיבה הוקמה גם היא בשנות ה-70 ולומדים בה כ-852 תלמידים, מלמדים בה כ-88 מורים ויש בה כ-24 כיתות ז' עד ט'. החטיבה ממוקמת ברחוב דפנה. תלמידי כיתות ז' מגיעים מבתי הספר היסודיים "קדימה", גם בעיקר ממסגרת החינוך המיוחד", "הבונים", "ביאליק", "פסגות", "רקפות", "ונעורים", ישנם תלמידים המגיעים גם הם מערים שכנות כגון קריית ים נשר ועוד.
האח הגדול VIP
אומלופ הט פולק
מוסד אהבה
משה רונן
משה רונן (רייניש) (נולד ב-1953 בתל אביב) הוא עיתונאי ומשפטן ישראלי. שימש חבר במערכת "ידיעות אחרונות" במשך שנים רבות, ואחרי שפרש מעבודתו בעיתון היה רכז תחום חופש העיתונות בארגון העיתונאים בישראל.
ביוגרפיה.
רונן הוא בנו של המחנך והחלוץ אריה רייניש. למד משפטים באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים, ועיתונות באוניברסיטת מדינת קליפורניה בלוס אנג'לס.
היה חבר מערכת "ידיעות אחרונות" מאז תחילת 1975 ועד 2016. שימש כתב לעניינים משפטיים, כתב העיתון בלוס אנג'לס, עורך חדשות וכתב במגזין היומי "24 שעות".
עורך-דין משנת 1978.
לימד דיני תקשורת ואתיקה עיתונאית בבית-הספר לעיתונאות "כותרת", במכללה האקדמית ספיר, במכללה האקדמית בית ברל, בבית-הספר לאמנות "קמרה אובסקורה" וביחידה לעיתונאות ותקשורת של אוניברסיטת בר-אילן.
פרסם כתבות רבות, ידיעות ותחקירים. מהם ניתן למנות:
רונן שימש במשך שנים רבות נציג האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת בדיונים על חקיקת חוקים הנוגעים לתקשורת. נאבק נגד חוקים המצמצמים את חופש הביטוי וחופש העיתונות ונגד חוקים המאפשרים הוצאת צווי איסור פרסום של מידע שיש בו עניין ציבורי. שותף לתיקון החוק בעניין "סוביודיצה" בשנת 2002.
משנת 2017 רונן הוא רכז חופש העיתונות בארגון העיתונאים בישראל.
חרט וילדרס
חֵרט וילדרס (בהולנדית: Geert Wilders; נולד ב-6 בספטמבר 1963) הוא איש עסקים ופוליטיקאי הולנדי המכהן כחבר בפרלמנט ההולנדי החל משנת 1998, תחילה מטעם מפלגת החירות והדמוקרטיה העממית, והחל מ-2006 מטעם המפלגה למען החירות (PVV), אותה ייסד ובראשה הוא עומד, נכון ל-2017.
וילדרס נודע כמבקר חריף של האסלאם, מתנגד להגירת מוסלמים להולנד ונחשב פרו-ישראלי.
ביוגרפיה.
וילדרס נולד ב-1963 בעיר פנלו שבמחוז לימבורג בדרום-מזרח הולנד, למשפחה קתולית ממעמד הביניים, הצעיר בארבעת ילדי המשפחה. אביו עסק בניהול בית דפוס. אמו נולדה באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, כיום אינדונזיה. ב-2009 פרסם השבועון "De Groene Amsterdammer" מאמר המבוסס על חומרי ארכיון שחשף כי סבתו של וילדרס מצד אמו היא ממוצא אינדונזי. לדברי כותבת המאמר, סבתו של וילדרס הייתה ממשפחה מאייר – משפחה יהודית-אינדונזית ידועה ועשירה – אך אמה הייתה ממוצא מעורב. לדברי מזכיר האגודה הגנאלוגית האינדונזית, אם-סבתו של וילדרס היא "כמעט בוודאות מוסלמית, או אולי סינית, הווה אומר בודהיסטית".
רכש השכלה תיכונית בבית ספר ממלכתי בהולנד, ואחר כך פנה להכשרה מקצועית בתחום ביטוחי הבריאות. בנוסף, למד משפטים באוניברסיטה הפתוחה ולאחר שהשלים את לימודיו הוסמך בתחומו.
בשנות העשרים של חייו החליט להקדיש את ימיו למסעות בעולם ובאחד ממסעותיו אלה הגיע לישראל. הוא התנדב במושב תומר שבבקעת הירדן במשך כשנה. מאוחר יותר הגדיר את התקופה הזו בחייו כגורם שעיצב אותו כ"ידיד אמת של ישראל".
קריירה פוליטית.