יורי ליובימוב (ברוסית: Юрий Петрович Любимов; 30 בספטמבר 1917 - 5 באוקטובר 2014) היה במאי תיאטרון סובייטי ורוסי בולט. בשנות ה-80 גורש מברית המועצות, קיבל אזרחות ישראלית בזכות אשתו היהודיה וחזר לרוסיה לאחר התפרקות ברית המועצות. בשנת 1992 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
חייו.
יורי ליובימוב נולד בשנת בירוסלבל למשפחת סוחר. בשנת 1922 המשפחה עברה למוסקבה. בשנת 1934 התקבל ללימודי תיאטרון אך כאשר מוסד בו הוא למד נסגר הוא עבר להמשך לימודים בבית הספר לתיאטרון על שם שצ'וקין וסיים אותה בשנת 1939. במהלך מלחמת העולם השנייה ליובימוב היה בסגל של להקה צבאית שהופיע מפני החיילים.
בשנת 1946 ליובימוב התקבל לתיאטרון ווכטנגוב במוסקבה. על עבודה בתיאטרון זה בשנת 1952 ליובימוב קיבל פרס סטלין. בשנת 1959 הוא העלה בתיאטרון זה את ההצגה ראשונה שביים. החל משנת 1959 ליובימוב החל ללמד בבית הספר לתיאטרון על שם שצ'וקין.
בשנת 1963 ליובימוב ביים הצגת הנפש הטובה מסצ'ואן מאת ברטולט ברכט. שחקנים שהשתתפו בהצגה היו תלמידי בית הספר לתיאטרון שבשנת 1964 היו בסיס להקמת תיאטרון טגנקה החדש. ליובימוב מונה לבמאי ראשי של התיאטרון. תיאטרון זה זכה לפופולריות רבה בברית המועצות. ולדימיר ויסוצקי היה בין השחקנים הראשים של התיאטרון. התיאטרון היה ידוע בהצגות לא שגרתיות. במהלך 20 שנות עבודה בתיאטרון זה ליובימוב העלה כ-100 הצגות.
בשנת 1975 ליובימוב ביים אופרה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו. מאז הוא ביים מעל 30 הצגות אופרה בתיאטראות ברחבי העולם.
בשנת 1980 בעקבות פטירת ולדימיר ויסוצקי האווירה סביב התיאטרון הייתה מתוחה. השלטונות אסרו לבצע הצגה לזכר השחקן. כמו כן נאסרו להצגה שתי הצגות נוספות בבימוי של ליובימוב. בשנת 1984 בהיותו בביקור בלונדון, נשללה מליובימוב אזרחות ברית המועצות, הוא פוטר מהתיאטרון ולא היה יכול לחזור לברית המועצות. שמו הורד מכל התוכניות של התיאטרון ואף אזכור שמו היה אסור.
ליובימוב קיבל אזרחות ישראלית (אשתו יהודייה) וביים מספר הצגות בישראל, במדינות אירופה ובארצות הברית. הצלחת עבודות שלו הייתה גדולה. הצגות שהוא ביים זכו בפרסים רבים.
במאי 1988, עם תחילת הפרסטרויקה, חזר ליובימוב לברית המועצות ואזרחותו הוחזרה כעבור שנה. אומנם חלק משחקני התיאטרון שלו לא קיבלו את הבמאי ולהקת התיאטרון התפצלה. על הפעילות הרבה בתחום הבימוי בשנת 1997 הוענק לו פרס המדינה.
ליובימוב המשיך להיות במאי התיאטרון עד לשנת 2011. בשנה זו התרחש משבר בין הבמאי לבין שחקני התיאטרון ובסופו של דבר ליובימוב עזב את התיאטרון.
בשנת 2012 הבמאי ביים בתיאטרון וכטנגוב הצגה חדשה. לדצמבר 2012 הייתה מתוכנת העלאת אופרה של תיאטרון בולשוי אך בשל מחלת ליובימוב הנושא נדחה לאמצע שנת 2013.
בנוסף לבימוי ליובימוב הצטלם כשחקן בכ-10 סרטים.
עבודתו האחרונה - האופרה "בית ספר לנשים" שבה חיבר גם את הלברית (על-פי מחזה מאת מולייר).
ימים אחדים לאחר יום הולדתו ה-97 הובהל לבית-חולים במוסקבה כשהוא חש בליבו, ובבוקר 5 באוקטובר 2014 נפטר.
מבוי
ברית עולם לגאולת ישראל
מרד הלגיון הצ'כוסלובקי
הלגיון הצ'כוסלובקי - מרד של יחידות צ'כוסלובקיות בצבא הרוסי נגד השלטון הבולשביקי במהלך 1918-1919. המרד הסתיים בפיוס ופינוי הלגיון דרך ולדיווסטוק לצ'כוסלובקיה.
רקע.
הלגיון הצ'כוסלובקי שהורכב משבויי מלחמה אוסטרו-הונגריים ממוצא צ'כי וסלובקי החל לפעול כחלק מצבא האימפריה הרוסית במהלך שנת 1917. כבר בסתיו 1914 הוקמה יחידה על בסיס צ'כים שהתגוררו בתחומי האימפריה הרוסית עוד לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה. החל ממרץ 1915 הצבא הרוסי החל לקלוט שבויי מלחמה ולקראת סוף 1915 הוקם גדוד חי"ר שכלל כ-2,100 חיילים. לקראת סוף 1916 היחידה גדלה לחטיבה של כ-3,500 לוחמים בפיקוד קצין רוסי: קולונלפברואר 1916, בפריז, הוקם וועד לאומי בראשות טומאש מסריק ואדווארד בנש.
לאחר מהפכת פברואר, ממשלת המעבר הרוסית הכירה בוועד הלאומי כנציג הצ'כים והסלובקים ברוסיה. במהלך מתקפת יוני, יחידה צ'כוסלובקית הייתה בחוד החנית של המתקפה ופרצה את החזית. בעקבות ההצלחה, הסכים לאוור קורנילוב להקמת יחידות נוספות. במאי 1917 טומאש מסריק הגיע לרוסיה ונפגש עם ראשי הממשל הרוסי. באוקטובר 1917 היקף היחידות הצ'כוסלובקיות הגיע לכ-39,000 לוחמים. היחידות היו ממוקמות בשטח אוקראינה המזרחית. בהגיע הידיעות אודות מהפכת אוקטובר, ראשי הלגיון הודיעו שהם ממשיכים לתמוך בממשלת המעבר הרוסית, ואף השתתפו בקרבות בקייב נגד תומכי סובייט המקומיים.
בהתאם לבקשת הוועד הלאומי, ממשלת צרפת הכירה בלגיון הצ'כי כחלק של צבא צרפת, והוא קיבל פקודה להתכונן למעבר לצרפת.
המעבר לצרפת היה ניתן לביצוע רק דרך החלק של רוסיה שהיה תחת שליטה סובייטית. בהתאם לכך, כוחות הלגיון הפסיקו כל פעולות נגד הממשל הסובייטי ואף סירבו לעזור לאוקראינים במאבקם נגד הבולשביקים. בעקבות כך ב-16 בפברואר 1918 טומאש מסריק קיבל הודעה מהממשל הסובייטי שהוא לא מתנגד למעבר הלגיון לצרפת. לאור זאת, מסריק סירב לבקשות של מיכאיל אלכסייב ולאוור קורנילוב לתמוך במאבקם. במקביל, קצינים רוסים הוחלפו בהדרגה בקצינים צ'כים וסלובקים.
לאחר חתימת הסכם ברסט-ליטובסק, יחידות הלגיון עזבו את שטח אוקראינה, שברובו עבר לשליטה גרמנית, והתמקמו באזור הוולגה. כל מעייניהם של ראשי הלגיון נתונים לזירוז מעבר הכוח לצרפת. הדרך הקצרה הייתה דרך נמלי ארכנגלסק ומורמנסק. אולם היה חשש שדרך זו תהיה מסוכנת מדי עקב הקרבה לכוחות גרמנים. בסופו של דבר סוכם על העברת הלגיון לולדיווסטוק דרך הרכבת הטרנס-סיבירית ומשם לצרפת. ב-7 במרץ 1918 מסריק עזב את רוסיה תוך מתן הנחיה לא להתערב בענייניה הפנימיים.
ב-26 במרץ, יוסיף סטלין חתם על הסכם עם ראשי הלגיון על הסדרת המעבר הבטוח. היה מתוכנן להעביר 63 רכבות ו-40 קרונות בכל אחד מהם. הרכבת הראשונה יצאה לדרכה ב-27 במרץ והגיעה ליעד תוך חודש. לקראת מאי 1918, יחידות הלגיון התפזרו לאורך כל מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית שאורכה אלפי קילומטרים.
לקראת קיץ 1918, הצבא האדום והצבא הלבן היו רק בתחילת התארגנותם, ולכן הלגיון הצ'כוסלובקי היה הכוח הצבאי המאורגן היחיד בשטח. בנוסף לכך, בהתאם להסכם שגובש הם היו צריכים להעביר חלק מהנשק שברשותם לסובייטים.
הגרמנים חששו מהגעה לחזית של יחידה צ'כוסלובקית גדולה ולכן לחצו על הסובייטים לעכב את המעבר. בלחץ הגרמנים, ב-21 באפריל 1918, שר החוץ הסובייטי שלח מברק לסובייט קרסנויארסק לפעול לעצירת המעבר. כאשר לצ'כים נודע על ההנחיה הם חשבו שמדובר בכוונה סובייטית למסור אותם לידי הגרמנים כשבויי מלחמה.
במקביל להעברת צ'כים וסלובקים מזרחה לכיוון ולדיווסטוק, התבצע מעבר שבויים הונגרים מן השבי הרוסי מערבה להונגריה. בתחנות מסוימות, באו במגע אלה עם אלה. ב-14 במאי אחד מן החיילים הצ'כים נהרג על ידי ההונגרים. חבריו מצאו את הרוצח והוא הוצא להורג. המתח בקרב הצ'כוסלובקים גדל עוד יותר מבעבר. ב-16-20 במאי בצ'ליאבינסק התקיימה וועידה של נציגי הלגיון. סוכם להפסיק את העברת הנשק, וכללית, להפסיק שיתוף פעולה עם הבולשביקים, וכן לפעול בכוח הזרוע לזירוז המעבר לולדיווסטוק. בהתאם לפקודת לאון טרוצקי, ראשי הלגיון שהיו במוסקבה נעצרו. כמו כן הועבר מברק לכל מוסדות השלטון באזורים הרלוונטיים לפעול לפירוק הלגיון מהנשק ועצירת מעברו למזרח.
במהלך יוני 1918 כוחות הלגיון הביסו כוחות של הצבא האדום במספר קרבות. מדינות ההסכמה הודיעו שהן רואות בלגיון חלק מכוחות שלהם, ויתייחסו בחומרה רבה לכל ניסיון לעצור את מעברו למזרח.
בתמיכת כוחות הלגיון, השלטון הסובייטי בערים לאורך מסילת הברזל נפל, והוקמו מוסדות שלטון שתמכו בכינון מחדש של האספה המכוננת הרוסית. כתוצאה מפעילות זו, השלטון הסובייטי בכל המרחב מנהר וולגה ועד לחופי האוקיינוס השקט הופסק. אלא שבסתיו 1918 הוקמה הרפובליקה הצ'כוסלובקית, והמוטיבציה של חיילי הלגיון להילחם בשטח רוסיה פחתה. בנובמבר 1918 שר ההגנה של צ'כוסלובקיה הגיע לאזור. הוא נתן פקודה להעביר את העמדות לכוחות של אלכסנדר קולצ'ק ולזרז את המעבר מזרחה.
ב-27 בינואר, מפקד הלגיון, יאן סירובי, הכריז על אזור מסילת הברזל כשטח בשליטת הלגיון. מעשית סדר העברת הרכבות במסילה נקבעה על ידי מפקד כוחות צרפת באזור.
במהלך נסיגת אלכסנדר קולצ'ק מזרחה, רכבות הלגיון למעשה סתמו את המסילה ולא נתנו ליחידות של הצבא הלבן לנצל אותה. ב-12 בנובמבר 1919 קולצ'ק עזב את אומסק, אך לאור הקושי להתקדם במסילה הוא הגיע לקרסנויארסק רק כעבור חודש. לאור ההתקדמות האיטית של קולצ'ק וכוחותיו לאורך המסילה, שלטונו באירקוטסק נפל. הכוח הצבאי שבראשות קולצ'ק נחלש עד כדי כך שהקרון האישי שלו הוצמד לרכבת של הצ'כוסלובקים, וגם מטען של זהב ממשלתי הועבר לאחריות שומרי הלגיון.
ב-7 בפברואר נחתם הסכם בין הבולשביקים לבין ראשי הלגיון לפיו קולצ'ק ומטען זהב הועברו לבולשביקים והצ'כים קיבלו מעבר חופשי לולדיווסטוק. כל הצדדים עמדו בתנאי ההסכם.
בדצמבר 1919 אוניות ראשונות עם חיילי הלגיון עזבו את ולדיווסטוק. בסך הכל הועברו 72,644 חיילים וקצינים ב-42 אוניות. הפינוי הסתיים במהלך שנת 1920.
דגיגי כסף ביתיים
אן האת'אוויי
פרסונליזציה
פרסונליזציה (הצעת האקדמיה ללשון העברית: התאמה לפְּרט או הַדְמָתָה) היא התאמה של פתרון טכנולוגי לצרכים הספציפיים של משתמש מסוים. ההתאמה כוללת התאמה של תכנים, מוצרים ושירותים
ההתאמה האישית נפוצה בתוכנה ובשירותי אינטרנט אך אינה ייחודית לתחום זה, ונמצאת גם בחינוך, בבריאות, בתקשורת ובעולם העסקי.