ביינס ידוע בזכות ציוריו ורישומיו המפורטים המעניקים תובנה ייחודית לחיים הקולוניאליים בדרום אפריקה ובאוסטרליה. רבים מתמונותיו מוחזקות על ידי הספרייה הלאומית של אוסטרליה, הארכיונים הלאומיים של זימבבואה, המוזיאון הימי הלאומי, ספריית ברנטהורסט והחברה הגיאוגרפית המלכותית. ישנם גם ציורים רבים בטירת התקווה הטובה בקייפטאון.
שמורת הטבע תומאס ביינס שבכף המזרחי של דרום אפריקה נקראה גם על שמו.
מארקו ג'אליני
מארקו ג'אליני (באיטלקית: Marco Giallini; נולד ב-4 באפריל 1963) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון איטלקי.
ביוגרפיה.
מארקו ג'אליני נולד ברומא, איטליה למשפחה ממעמד הפועלים. הוא למד באקדמיה לאמנויות המשחק בעיר והחל לשחק בתיאטרון.
קריירה.
בשנת 1986 ביצע את הופעת המשחק הראשונה שלו בתפקיד ללא קרדיט בסרט "Grandi magazzini" בתור פקיד משרדי. בשנת 1988 שיחק בסרטו הראשון של הבמאי פולביו וצל; "Rorret" בתור סטודנט.
בשנת 2004 שיחק בסרט הדרמה "לא לזוז" בכיכובה של פנלופה קרוז, שהוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן 2004 והוא מבוסס על הרומן עטור הפרסים שכתבה מרגרט מזנטיני.
בשנת 2007 שיחק בתור אלפרו דאנזי בסדרת הדרמה הרפואית "Medicina generale" ברשת הטלווזייה Rai 1.
בשנת 2012 הוא זכה בפרס "רצועת הכסף" עבוד משחקו בסרט "כל השוטרים הם נבלות"; בבימויו של סטפאנו סולימה. הוא קיבל פרס זה גם בשנת 2014 ו-2016.
בשנת 2015 שיחק בסרט הקומדיה "אם ירצה האל" בבימויו של אדוארדו פלקון. בשנת 2016 הוא שיחק בסרט "זרים מושלמים" בבימויו של פאולו ג'ינובזה, ובשנת 2017 שיחק בסרטו הבא של ג'ינובזה, "המקום"; דרמת מתח לצד השחקנית ויטוריה פוצ'יני.
בשנת 2018 שיחק בסרט "סלח לנו על חובותינו" שביים אנטוניו מוראביטו עבור שירות הזרמת המדיה נטפליקס.
חיים אישיים.
ג'אליני היה נשוי לאשתו לורדנה במשך 25 שנים, ונולדו להם שני ילדים. הוא הפך לאלמן ביולי 2011, כאשר אשתו מתה מדימום מוחי.
ארמון רזידנץ בווירצבורג
ארמון רזידנץ בווירצבורג (בגרמנית: Würzburger Residenz), הוא מבנה גדול בסגנון הבארוק בפאתי מרכז העיר וירצבורג במדינת בוואריה בגרמניה. בנייתו החלה בשנת 1720 והושלמה בשנת 1744. פנים המבנה, שנבנה בתקופת בתכנון של האדריכל , הושלם בשנת 1781.
המבנה שימש כמקום מושבם של הנסיכים-בישופים של וירצבורג עד שבוטלו הישויות הפוליטיות-דתיות על ידי החרמת הנכסים הדתיים על ידי המדינה. הארמון הוא אחד המבנים העיקריים של הבארוק הדרום גרמני ובהקשר האירופי יש לראותו כאחד מבנייני המגורים הבארוקיים המאוחרים החשובים ביותר, ולכן הוא נמצא בשורה אחת עם ארמון שנברון בווינה וארמון ורסאי ליד פריז.
בשנת 1981 נוסף הארמון, המבנים הנספחים אליו והכיכר הגדולה שלפניו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. בהכרזה על אתר המורשת נכתב כי הארמון הוא "בו זמנית ההומוגני ביותר ויוצא הדופן מבין ארמונות הבארוק... בית המגורים מייצג מימוש אמנותי ייחודי כתוצאה מתוכנית השאפתנית, מקוריותה של רוח היצירה והאופי הבינלאומי של הסדנה שיצרה אותו. אולי שום מונומנט מאותה תקופה לא יכול לטעון להסכמה כזו על כישרון".
היסטוריה.
היסטוריה של הבנייה.
הנסיכים-בישופים של וירצבורג התגוררו ב ששכן על גבעה ממערב לנהר מיין מאז אמצע המאה ה-13 עד תחילת המאה ה-18. בעידן האבסולוטיזם, שבו הפגין השליט את כוחו ועושרו גם בגודל מגוריו, טירה בסגנון רנסאנס כמו זו שבמבצר מריאנברג כבר לא הספיקה. כבר בימיו של הנסיך-בישוף יוהאן פיליפ פון גרייפנקלאו צו פולראתס (Johann Philipp von Greiffenclau zu Vollraths; 1652–1719) הוקמה "טירה קטנה" בכיכר רזידנפלאץ של ימינו, שתפקדה כחצר נסיכות נוספת. עם זאת, היא לא שימשה למגורים. (שלט 1719–1724) העביר את חצר הנסיכות לארמון קטן זה שקדם לארמון הרזידנץ. עם זאת, הארמון הקטן למדי לא היה לטעמו כמייצג את מעמדו כמונרך אבסולוטי - הוא שאף למשהו דומה לארמון ורסאי בפריז או לארמון שנברון בווינה. לאחר שזכה בסכום של 600,000 גילדן (הון באותה תקופה) מתביעת מעילה נגד מנהל לשכת החצר שלו, גאלוס יאקוב (Gallus Jacob) בשנה שעלה לשלטון, הוא השתמש בכספים לצורך ביצוע פרויקט בנייה שיפגין את מעמדו הפוליטי לעיני כל.
בכך הוא נתמך בלהט על ידי שני קרובי משפחה, דודו, הארכיבישוף של מיינץ והנסיך בוחר של מיינץ, , ואחיו, , ששימש משנת 1704 עד 1734 כסגן קנצלר קיסרי (Reichsvizekanzler) בווינה. שניהם סיפקו רעיונות, ובאופן מכריע, אמנים מהחוג החברתי שלהם.
על תכנון הארמון הופקד , מהנדס בן 32 בלתי מוכר שהיה חלק מקאדר הקצינים של העוצר הקודם, יוהאן פיליפ פון גרייפנקלאו. נוימן תכנן את המבנה ב-1719 וקיבל מינוי של מפקח על הבנייה ב-1720. הבניין, אף שכלל מאפיינים בסגנון מסורתי-איטלקי, צרפתי-קלאסי, וינאי-פיימונטי, התבסס על תוכנית הומוגנית בה נוימן כלל את הרעיונות וההצעות המתחרות של אדריכלי מיינץ שתמכו בו: וכריסטוף פון ארטל (Christoph von Erthal; 1719–1720), הקבלנים הצרפתים ו (1723–1724), והחל משנת 1730, האדריכל הווינאי . על הילדברנדט המליץ פרידריך קרל, אחיו של יוהאן פיליפ פרנץ, שפגש את הילדברנדט בווינה במהלך בניית ארמון בלוודר. בנוסף, שימש גם בתפקיד יועץ. לבופרן והילדברנדט הייתה השפעה משמעותית על תהליך העיצוב. הילדברנדט עיצב את החלק הבולט המרכזי הפונה לחזית החצר ולגן, ואילו בופרן תכנן את האגפים הצדדים של החזית הפונה לעיר. עם זאת, העובדה שעדיין אין דבר אקלקטי בבניין, כלומר שהוא נראה כל כך הומוגני, היא אחד ההישגים האמנותיים החשובים ביותר של בלתזר נוימן.
אבן הפינה של בית המגורים החדש בווירצבורג הונחה בחסות הנסיך הבישוף יוהאן פיליפ פרנץ פון שנבורן ב-22 במאי 1720. יוהאן פיליפ, שלא היה פופולרי בקרב העם בגלל גובה המיסים שהטיל, מת בשנת 1724 מבלי להיכנס לטירה "שלו", שרק חלקים מהאגף הצפוני (הקטעים הצפוניים והמערביים של הכיכר הצפונית בת ארבעת האגפים הראשונה עם עיטור פיסולי) הוכנו.
עם זאת, ליורשו של יוהאן פיליפ פרנץ, הנסיך הבישוף (שלט 1724–1729) לא היה עניין רב בבניית ארמון עצום כל כך. הוא רק רצה שהבלוק הצפוני יסתיים. כל שאר העבודות נפסקו. העבודות, כללו את הכיכר הראשונה עם ארבעה אגפים סביב חצר הכבוד הקדמית של האגף הצפוני והוא עבר להתגורר במה שמכונה כיום חדר אינגלהיים (Ingelheim-Zimmer), שאת הציורים בו (שנעלמו כבר במאה ה-18) הכין הצייר פרנץ איגנץ רות (Franz Ignaz Roth).
עבודות הבנייה החלו שוב במלואן רק בשנת 1730, תחת הנסיך-הבישוף (שלט 1729–1746), כאשר החלה העבודה בבלוק הדרומי פעם נוספת. בשנים 1732–1733 הושלמה החזית של חצר הכבוד. משנת 1735 ואילך, התמקדה העבודה על הבניין המרכזי בהשתתפות לוקאס פון הילדברנדט. בשנת 1737 הוקם גרם המדרגות הראשי של בלתזר נוימן. חזית הגן הושלמה בשנת 1740 וכל המעטה החיצוני בדצמבר 1744. נוימן היה האחראי בעיקר על חזית של בית המגורים הפונה כלפי העיירה, ואילו עבודתו של הילדברנדט טיפלה בצד הגן. ארבע החצרות הפנימיות של האגפים הצדדיים היו רעיון של פון וולש.
השלמת התקרות המקומרות מעל אולם הקיסר והאולם הלבן התרחשה בשנת 1742; והקמרון מעל גרם המדרגות הושלם בשנת 1743. במקביל, הוכנו הקישוטים של קפלת החצר והקדשתה בוצעה בשנת 1743. בשנים 1740–1745 עוצבו המגורים הקיסריים (Kaiserzimmer) בצד הדרומי וחדר המראות (Spiegelkabinett) על ידי המגלף פרדיננד הונדט (Ferdinand Hundt), יוהאן וולפגנג ואן דר אוברה (Johann Wolfgang van der Auvera), אנטוניו ג'וזפה בוסי (Antonio Giuseppe Bossi), ו. בוסי יצר גם את עבודות הסטוקו באולם הלבן בשנים 1744–1745.
תחת שלטונו של הנסיך-הבישוף (שלט 1746–1749), כל עבודות הבנייה במעון פסקו שוב. לאחר מותו, ברגע ש (שלט 1749–1754) הפך לנסיך-בישוף, הוא הורה לחדש את הבנייה. באותה שנה סיים אנטוניו בוסי את עבודות הסטוקו באולם הגן, שצביעתו הסתיימה בשנה הבאה. על ציור התקרה הפקיד הנסיך-הבישוף את הנוכל, הצייר ג'וזפה ויסקונטי שהציג בפניו עבודות אמנותיות, שמישהו אחר הכין, כאילו הוא הכין אותן. הביצוע החובבני זוהה במהירות, האמן כביכול גורש ויצירותיו הוסרו מהתקרה. בשנת 1750 שלח לורנץ יאקוב מלינג (Lorenz Jakob Mehling), סוחר מוונציה, את ג'ובאני בטיסטה טייפולו לארמון על מנת לבצע את העבודה שוויסקונטי כשל בביצועה. בסיוע בניו עיטר ג'ובאני בטיסטה טייפולו את האולם הקיסרי ואת התקרה מעל גרם המדרגות בציורי קיר בראשית שנות ה-50 של המאה ה-18. בשנת 1753 נפטר בלתזר נוימן.
תחת הנסיך הבישוף (שלט 1755–1779), יצרו האחים מטרנו (Materno) ולודוביקו בוסי (Ludovico Bossi) את קישוט עבודות הסטוקו מעל גרם המדרגות ובחדרי האורחים הראשונים והשניים של המגורים הקיסריים (Kaiserzimmer) בין השנים 1769 ו-1772 במקביל, הושלמו חדר הלכה ירוקה ואולם הנסיכים (Fürstensaal) הנאו-קלאסי. משנת 1776 עד 1781 עוצבו חדרי אינגלהיים (Ingelheimer Räume), כולל עבודות הסטוקו של מטרנו בוסי.
עלות הבנייה הכוללת הסתכמה בלמעלה מ-1.5 מיליון גילדן, בתקופה שעובד יומי יכול היה לצפות לשכר שבועי של גילדן אחד.
המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.