ב-1919 עבר ללוס אנג'לס וב-1921 הקליט את הקטעים "Ory's Creole Trombone" ו-"Society Blues", הקלטות הג'אז הראשונות שנערכו בחוף המערבי. הוא הופיע בעיר בהצלחה עם להקתו "Kid Ory's Sunshine Orchestra".
ב-1925 עבר לשיקגו והשתלב בסצנת הג'אז המקומית בה שיתף פעולה עם ארמסטרונג, "קינג" אוליבר, ג'לי רול מורטון, בסי סמית, מא רייני ועוד. בין הנגנים הצעירים שטיפח בשיקגו נמנים בני גודמן וצ'ארלי מינגוס.
במהלך השפל הגדול לא הופיע אורי ולא הקליט. ב-1942 החל להנהיג את אחת מתזמורות הג'אז-ניו-אורלינס הבולטות ותרם להחייאת הסגנון. ב-1966 פרש להונולולו, הוואי, שם נפטר ב-1973.
נחמן גולדשטיין
רבי נחמן גולדשטיין, הידוע בשם "ר' נחמן מטשערין", או "בעל הפרפראות" (תקפ"ה 1825 – אור לי"ג באדר ב תרנ"ד, 20 במרץ 1894), היה רבה של העיר צ׳יהירין שבאוקראינה, מתלמידיו הקרובים של רבי נתן שטרנהרץ מברסלב, ודמות מרכזית בהעברת המסורת הברסלבית לדורות הבאים.
ביוגרפיה.
ר' נחמן נולד בשנת תקפ"ה לר' צבי אריה, בנו של ר' אהרן רבה של העיר ברסלב, שהיה מבחירי תלמידיו של רבי נחמן מברסלב.
התפרסם בצעירותו לגאון ומעמיק, ובעודו צעיר מבן 20 כבר הוכתר לרבה של העיר צ׳יהירין (ביידיש: ״טשערין״) שבאוקראינה.
התקרב בילדותו לר' נתן שטרנהרץ, תלמידו של רבי נחמן מברסלב, כשנשלח על ידי אביו ללמוד אצלו תורה. היה מחביבי תלמידיו של ר' נתן, שאף כיבדו מאוד למרות גילו הצעיר, והתבטא כי מה שרבי נחמן השתמש בזכות אבות בשביל לקרב את סבו ר' אהרן, היה עיקר כוונתו לנכדו ר' נחמן מטשערין.
ר' נחמן קיבל מר' נתן את ה"תורה שבעל פה" של ברסלב, שיחות וסיפורים שמעולם לא הועלו על הכתב, והיה לדמות מפתח בכל מה שקשור למסורת מר' נחמן מברסלב. בספרו "פרפראות לחכמה", הפירוש הראשון על ליקוטי מוהר"ן של ר' נחמן מברסלב, מביא ר' נחמן מטשערין את סיפורה של כל תורה ותורה שמופיעה בליקוטי מוהר"ן, כפי שקיבל זאת מר' נתן בעל פה, או כפי שכתב ר' נתן בספר חיי מוהר"ן שהיה אז בכתב יד מופקד בידיו של ר' נחמן.
נפטר בי"ג אדר בשנת תרנ"ד בעיר טשערין. ממשיך דרכו היה נכדו-תלמידו, ר' אברהם שטרנהרץ.
חיבוריו ופרסומיו.
ר' נחמן היה סופר פורה ביותר וחיבר עשרות ספרים. במקביל גם פרסם והוציא לאור את כתביו של רבו ר' נתן מברסלב.
חלק ניכר מכתביו לא הספיק ר' נחמן להדפיס בחייו, והם נותרו בכתב יד. חלקם הודפסו לאחר פטירתו בידי תלמידיו, וחלקם אבדו במלחמת השחרור, בעת בריחת נכדו ר' אברהם שטרנהרץ מביתו שבעיר העתיקה בירושלים. ספר אחד שניצל בחלקו והודפס על ידי ר' אברהם שטרנהרץ, הוא הספר "ירח האיתנים".
סכימת כוכב
סכימת פתיתי שלג
קתדרלת גבירתנו מלפני טין
כנסיית טין
עלילת אנטיוכוס
עלילת אנטיוכוס הייתה עלילה אנטישמית שהופצה בזמן המרד הגדול (66–70 לספירה) באנטיוכיה (כיום אנטקיה) בירת סוריה, על ידי אנטיוכוס, שהיה בנו של ראש הקהילה היהודית והמיר את דתו. על פי העלילה שהפיץ אנטיוכוס, יהודי אנטיוכיה זממו לשרוף את העיר. בעקבות העלילה נערכו פרעות ביהודי אנטיוכיה ורבים מהם נהרגו.
כרבים מהאישים והאירועים בתקופת המרד הגדול, כל הידוע על אנטיוכוס ועלילת הדם שלו לקוח מכתבי יוסף בן מתתיהו. המקור היחיד בו הם נזכרים, הוא הספר "תולדות מלחמת היהודים ברומאים".
הקהילה היהודית באנטיוכיה.
העיר אנטיוכיה נוסדה על ידי סלאוקוס הראשון ניקטור (ב-300 לפנה"ס לערך), אחד ממפקדי צבאו של אלכסנדר הגדול ומייסד הממלכה הסלאוקית בסוריה, ושימשה כבירת מלכי סוריה מן השושלת הסלאוקית החל בימי אנטיוכוס השלישי (200 לפנה"ס לערך).
היהודים היוו חלק נכבד מאוכלוסיית אנטיוכיה מתחילת יישובה, ובמאה ה-1 לספירה תחת השלטון הרומי, הייתה אנטיוכיה העיר השלישית בגודלה באימפריה. יוסף בן מתתיהו מעיד על גודלה היחסי של הקהילת יהודית: .
יהודי העיר קבלו את זכות האזרחות כבר מההתחלה, על ידי סלאוקוס הראשון. אזרחות העיר הקנתה זכויות שוות לאלו של האוכלוסייה היוונית (מוקדונים והלנים), שנשמרו עד זמנו של יוסף בן מתתיהו בחוקת העיר. לטענתו, כל מלכי סוריה לאחר אנטיוכוס הרביעי (אפּיפאנס) – מטיל גזירות השמד, נתנו ליהודים "לשבת בעיר לבטח" וזה מה שהביא למספרם הגדול.
פרעות 66–67.
בתחילת המרד הגדול, זמן קצר לאחר הגעתו של אספסיאנוס לסוריה (66–67 לספירה), "בהגיע שמועת המלחמה אל אנטיוכיה...התלקחה המשטמה ליהודים בלב כל יושבי העיר". אז החליט אנטיוכוס, "אחד מראשי נכבדי-היהודים" מתוקף היותו בנו של ראש קהילת יהודי אנטיוכיה, ללכת אל אזרחי העיר שהתאספו בתיאטרון ולהסית אותם נגד יהודי העיר ובראשם אביו. אנטיוכוס "קרא עליהם שטנה" והאשים אותם במזימה לשרוף את כל העיר. הוא לא הסתפק בכך והצביע על אנשים ספציפיים, יהודים אורחים בעיר, וטען שהם שותפים למזימה. ההמון הנזעם, כתוצאה מעדותו של היהודי המכובד, מיהר לנקום והעלה אותם על המוקד - האורחים היהודים נשרפו בתיאטרון. מיד אחר כך מיהר ההמון המשולהב אל שכונת היהודים כדי להציל את העיר מהמזימה היהודית ולבצע נקמה. אלא שאנטיוכוס היהודי, לא רק שלא ניסה לעצור את הפרעות, הוא אף עשה כל מאמץ להנהיג אותן:
המרת הדת ההפגנתית של בנו של ראש הקהילה היהודית עשתה את שלה והפורעים "ניסו לעשות כדבר אנטיוכוס". אלא שרק יהודים מעטים הסכימו לעבור על דתם, כדי שלא יואשמו במזימת השריפה. אלה שסירבו לכך נרצחו.
אנטיוכוס המומר לא הסתפק בפרעות, אלא ניצל את עלילת הדם שלו כדי להמשיך ולהתעמר באחיו. הוא לקח אנשי-צבא מהנציב הרומאי ובעזרתם הרבה להציק לאזרחים היהודים על ידי אילוצם להמשיך במלאכתם ביום השבת כמו ביתר ימי השבוע. אנטיוכוס הכביד את הלחץ על הקהילה היהודית והמהומות מיהרו להתפשט גם לשאר ערי סוריה, בד בבד עם החמרת המלחמה בארץ יהודה.
פרעות 70.
לאחר סיום כיבוש ירושלים (70 לספירה), בזמן שטיטוס ערך בערי החוף את חגיגות ניצחונו על היהודים, נדמה היה שהסיוט של יהודי אנטיוכיה מתגשם והעלילה בדבר שריפת העיר קורמת עור וגידים. אש פרצה במרכז העיר ושרפה את השוק הרבוע, הבסיליקות, הארכיון ובניין השלטון בעיר. רק לאחר מאמצים רבים, דעכה האש שעמדה לשרוף את כל אנטיוכיה.
אנטיוכוס לא החמיץ את ההזדמנות להוכיח את אמיתות העלילה מלאת השנאה העצמית שרקם, ובכך להביא לסיבוב נוסף במתקפה על בני עמו - "שארית היהודים" מהפרעות הקודמות באנטיוכיה:
ההתנפלות הופסקה על ידי הציר הרומאי, נַיוּס קוֹלגה, שהחל לחקור את אשמת היהודים, כאשר במשך כל הזמן שארכה החקירה, הייתה הקהילה היהודית שרויה במתח עצום ופחד בל-יתואר מתוצאותיה. כשנודעו תוצאות החקירה, הייתה זו הקלה עצומה ליהודי אנטיוכיה. קולגה גילה, כי אף אחד מהיהודים שאנטיוכוס האשים לא לקח חלק בהצתה וכי האשמים היו נושאי-חובות כספיים, שניסו להיפטר מחובותיהם על ידי שריפת המוסדות בהם החובות רשומים.
הדרישה לגרש את היהודים.
השלכות ההסתה של אנטיוכוס נתנו את אותותיהן גם לאחר מציאת האשמים. לאחר דיכוי המרד הגדול, עבר טיטוס בכל ערי סוריה וערך חזיונות שעשועים, אליהם "שלח את השבויים היהודים לשמח את הרבים במראה מותם". כשהגיע לאנטיוכיה, התקבל בשמחה גדולה, כאשר "בין המון הברכות נשמעו כל העת דברי-בקשה לגרש את היהודים מתוך העיר". טיטוס בחר לא להגיב על כך ו"פחד גדול נפל על היהודים" בשל חוסר הוודאות לגבי כוונותיו. כאשר חזר טיטוס לאנטיוכיה לאחר נסיעה קצרה, נערכה לכבודו קבלת-פנים גדולה בתיאטרון. תושבי העיר ניצלו את ההזדמנות החגיגית ו"הוסיפו להציק לו בדבריהם ולדרוש ממנו בלי-הרף, כי יגרש את היהודים מן העיר". תשובתו של טיטוס (אליבא דיוספוס) גילתה אמפתיה מפתיעה ליהודים: .
תושבי אנטיוכיה זנחו את בקשת גרוש היהודים, אבל פנו שוב אל טיטוס, הפעם בבקשה שיהרוס את לוחות-הנחושת העתיקים, עליהם היו חקוקות זכויות היהודים. טיטוס סירב גם לכך והשאיר את זכויותיהם כשהיו.
מסלול הליוצנטרי
מסלול הליוצנטרי (באנגלית: Heliocentric orbit) הוא מסלול סביב השמש (הליו - helios, ביוונית עתיקה: השמש; צנטרי - centric, ביוונית עתיקה: מרכז). כל כוכבי הלכת, השביטים והאסטרואידים במערכת השמש שלנו נמצאים במסלולים הליוצנטריים, כמו גם לא מעט גשושיות ופסולת חלל. ירחי כוכבי הלכת לעומת זאת אינם נמצאים במסלולים הליוצנטריים אלא במסלולים סביב כוכב הלכת שלהם. החריג היחיד במקרה זה הוא הירח של כדור הארץ, שהוא הירח היחיד במערכת השמש שמהירותו סביב השמש (קרוב ל-30 ק"מ בשנייה) גדולה ממהירותו סביב כוכב הלכת שלו (כדור הארץ, מעט יותר מק"מ אחד בשנייה),' כך שניתן לטעון כי מסלולו של הירח הוא קודם כל הליוצנטרי.
נקודות האפסיד במסלול הליוצנטרי נקראות אפהליון ופריהליון.
מסלול הליוצנטרי פנימי הוא מסלול הליוצנטרי הנמצא בתוך מסלולו ההליוצנטרי של כדור הארץ, לדוגמה מסלול של נוגה. מסלול הליוצנטרי חיצוני הוא מסלול הליוצנטרי הנמצא מחוץ למסלולו ההליוצנטרי של כדור הארץ, לדוגמה מסלולו של מאדים.
אף על פי שנוח לחשוב על מסלול סביב השמש, למעשה הגופים במערכת השמש, כולל השמש עצמה, מקיפים למעשה את מרכז המסה של מערכת השמש. תופעה דומה במערכות שמש רחוקות מאפשרת את זיהויים של כוכבי לכת חוץ-שמשיים על ידי שיטת המהירות הרדיאלית (Radial velocity method), דהיינו השפעת כוכב הלכת על מהירותו של כוכב האם.
Business Intelligence 2.0
Business Intelligence 3.0
ישעיהו וולפסברג-אביעד