Gasoline הוא שיר של הזמר-יוצר הקנדי דה ויקנד, מתוך אלבום האולפן החמישי שלו, Dawn FM. השיר נכתב על ידי דה ויקנד, דניאל לופטין ומאט קון, והופק על ידי השלושה לצד הפקה נוספת של מקס מרטין ואוסקר הולטר. הקליפ של השיר יצא ב-11 בינואר 2022.
רקע וקידום.
שם השיר נחשף לראשונה ב-5 בינואר 2022 כאשר דה ויקנד פרסם את רשימת הרצועות באלבום Dawn FM. הקליפ של השיר הוכרז ב-10 בינואר 2022, ולאחר מכן יצא למחרת ב-11 בינואר 2022.
השיר היה אמור לצאת לרדיו להיטים עכשוויים בארצות הברית ב-18 בינואר 2022, כסינגל השלישי מתוך האלבום Dawn FM, אך יציאתו כסינגל בוטלה.
וידאו קליפ.
הקליפ של השיר יצא ב-11 בינואר 2022. הקליפ מתחיל עם דה ויקנד המבוגר שנקלע לתאונת דרכים ואז מסתיים במועדון לילה שבו הוא מוצא את דה ויקנד הצעיר אשר נהנה על רחבת הריקודים. הגרסה הצעירה של עצמו מסתובבת במועדון ורואה גרסאות מושחתות של רקדנים אחרים. במהלך זה, דה ויקנד הצעיר רואה את האני המבוגר שלו ומתחיל ללכת ישר אליו. לאחר מכן, הקליפ מסתיים בכך שהגרסה הצעירה של דה ויקנד מכה קשות את האני המבוגר שלו.
חרולש
חרולש (בהולנדית: Grolsch) היא מבשלת בירה הולנדית שהוקמה בשנת 1615 על ידי וילם נירפלט בעיירה חְרוּנְלוֹ . השם חרולש הוא שם התואר של Grolle, השם העתיק של העיירה. חרולש היא מבשלת הבירה השנייה בגודלה בהולנד (אחרי הייניקן). סימן ההיכר של המותג הוא בקבוק הבירה המעוצב בעל הפקק לסגירה חוזרת.
היסטוריה.
מבשלת חרולש נוסדה בשנת 1615 בחרונלו. העיירה נקראה חְרוֹלֶה ומכאן מקור השם. המבשלה הוקמה על ידי וילם נירפלט. חתנו של נירפלט, פיטר סנפורד קויפר, היה מראשוני יצרני הבירות באזור טוונטה , ומונה ב-1676 לראש הגילדה בחרולה. קויפר נפטר ב-1684 ויורשיו המשיכו בדרכו. מבשלת הבירה הייתה במרכז חרונלו, עד 1876. בשנה זו נבנתה המבשלה תחת השם "De klok" ("השעון") מחוץ לתעלות העיירה. בשנת 1895 קנה את המבשלה תיאו דה חְרוּן, צאצא למשפחת יצרני בירה מזייבנאר
ב-1922 התמזגו מבשלת "השעון" מחרונלו עם מבשלת בירות מאנסחדה, תחילה תחת השם "מבשלת השעון אנסחדה-חרונלו", לאחר מכן "מבשלות חרולש" ולבסוף פשוט "חרולש".
לצורכי הקירור בחודשי הקיץ נהגו במשך עשרות שנים לחצוב קרח בחורף מתעלות העיירה ולאחסנו במרתפים מבודדים. הובלת הבירה נעשתה על ידי סוס ועגלה, כך שהטווח היה כארבעים קילומטרים. בסוף 1945 נקנו המשאיות הראשונות להובלה. עד 1950 נעשה שימוש גם ברכבות, עם קרונות קירור מיוחדים. ב-1946 החל היצוא, בין היתר, לסורינאם, לקורסאו, להודו ולסין, אך עקב עלייה בביקוש המקומי היצוא הופסק.
החל משנות ה-20 יוצר גם משקה קל בשם 'חרולי'. המפעל היה רווחי וצמח בהתמדה, אך נשרף ב-1972 וההנהלה החליטה שלא לבנותו מחדש.
חרולש נסחרה בבורסה בשנים 1984 עד 2008. חלק גדול מהמניות היה בבעלות משפחת דה חרון, שמאז 1968 הפכה את החברה ממבשלת בירה מקומית לחברה בינלאומית. בשנת 1995 קיבלה המבשלה את התואר "מלכותי" (Koninklijke Grolsch).
עד 2004, חרולש יוצרה בחרונלו ובאנסחדה. בשנת 2000 נפגע קשות המפעל באנסחדה באסון הזיקוקין בעיר. מאז 2004 הבירה מיוצרת במבשלה חדשה בשטח הרשות המקומית אנסחדה בכפר אוּסֵלו ושתי המבשלות הישנות נסגרו.
בנובמבר 2007 נרכשה חרולש על ידי חברת הבירות הבינלאומית SABMiller תמורת 816 מיליון יורו או 48.25 יורו למניה. הצעה המחיר הייתה כ-84% מעל מחיר המניה. מאז 2009, המבשלה הייתה אחת מ-135 מבשלות הבירה של SABMiller.
בנובמבר 2015, הודיעה SABMiller על כוונתה למכור את חרולש לקראת רכישתה על ידי אנהאוזר-בוש אינבוו, קונצרן הבירה הגדול בעולם. באפריל 2016, נמכרה חרולש לחברת המשקאות היפנית אסאהי .
שוק בין לאומי.
הבירה של חרולש זמינה ב-70 מדינות, אך השווקים בבריטניה, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד מהווים 78 אחוז מהמכירות הבינלאומיות של החברה.
עיצוב הבקבוק.
חרולש ידועה בעיצוב הבקבוק הייחודי, המאופיין בפקק לסגירה חוזרת, שנמצא בשימוש מאז 1897 הודות לתיאו דה חרון. גם לאחר מלחמת העולם השנייה כשפקק הכתר נהיה חלק מהעיצוב הסטנדרטי של בקבוקי בירה, דבקה חרולש בעקשנות בבקבוק המעוצב שלה. בקבוק של חרולש הוא בנפח של 0.45 ליטר, בערך שליש יותר מבקבוק בירה רגיל. בכל שנה מיוצרים כ-200 מיליון בקבוקים. הפקק הנסגר יוצר בעבר מפורצלן אך כיום מיוצר מסיבות כלכליות וסביבתיות מחומר פלסטי (פורצלן מקשה על מיחזור הזכוכית).
ב-1997, במלאת 100 שנה לבקבוק המעוצב, נחגג המאורע בשש בירות מיוחדות עם בקבוק מעוצב וכוס תואמת, שיצאו לשוק במהלך אותה שנה:
בסוף השנה נערך משאל בו ניתן היה להצביע עבור הבירה הטעימה ביותר. הבירה שנבחרה הייתה "הקאנון" ומאז ניתן להשיגה תחת השם "קאנון" בבקבוקים רגילים ובפחיות.
לציון סיום חגיגות שנת ה-100 יצאה לשוק בירה מיוחדת נוספת בשם "פינאלה" (Finale) בנפח ליטר וחצי, אך הזכוכית של בקבוק המעוצב הייתה דקה מדי ("סכנת התפוצצות") והבירה יצאה לשוק רק ב-1998.
איבנושקי אינטרנשיונל
איבנושקי International (ברוסית: Иванушки International) היא להקת פופ רוסית שנוסדה ב-1995 על ידי המלחין והמפיק איגור מטוויינקו .
שם הלהקה משקף את הרעיון של איגור מאטוויינקו לשלב את מיטב המסורות של מוזיקת פולק רוסית, מוזיקת פופ סובייטית וסגנונות ריקוד זרים פופולריים (יורודנס, טראנס ואחרים), תוך שימת לב רבה לעיצוב סאונד.
בשנת 1998, איבנושקי הוציא את השיר "טופוליניי פוך" («Тополиный пух»). בקיץ 1998, הסרטון לשיר הזה שודר בערוצי הטלוויזיה הרוסיים, והשיר תפס את המקום הראשון במצעד רוסקויה רדיו, ונכון לשנת 2020 הוא השיר המושמע ביותר של הלהקה בספוטיפיי ובאפל מיוזיק.
השיר של איבנושקי "טוצ'י" («Тучи») דורג במקום ה-18 ברשימת 100 השירים הטובים ביותר של המאה ה-20 של אירופה פלוס.
שאנדור פראגו (סופר)
שאנדור פראגו (במקור פרנקפורט עד 1905, בהונגרית: Faragó Sándor; בודפשט, 16 במאי 1899 – סטוקהולם, ינואר 1958) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי. הדודים שלו היו ינה פראגו סופר ועיתונאי וגזה פראגו צייר וגרפיקאי. אחיו היה ג'רג' דז'ה פראגו, תסריטאי. בתו קטינקה פראגו היא במאית סרטים שוודית.
ביוגרפיה.
שאנדור פרנקפורטר נולד במשפחה יהודית כבנם של אלפרד פרנקפורטר (1870–1922), פקיד, ושל אדל שטיין (1875–1943). בתום לימודיו הקים תחילה שבועון בשם קרוניקה (Krónika) ולאחר מכן הפך לכתב של השבועון "עולם התיאטרון" (Színházi Világ). בשנת 1921 בהיותו בן עשרים ואחת, הקים את תיאטרון ספרותי בשם "תיאטרון חדש" ביחד עם ז'יגמונד שומלאר (מקודם שטיין) ועם שאנדור אימרה (מקודם שנפלד). שלושת מהפכני התיאטרון שכרו את מבנה "תיאטרון פלד" בפארק העירוני של בודפשט והציגו את "בלדת החורף" (Winterballade (1917)) של גרהרט האופטמן. התיאטרון חי שלושה חודשים. לאחר כישלון הניסוי, פראגו יצא לחו"ל וסייר בערים הגדולות באירופה. הוא היה אומלל, חי במחסור וסבל הרבה. לפרנסתו היה ניצב בסרטים, עוזר צלם, חבר במקהלה, סוכן ושחקן. הוא ניסה הכל. לבסוף, בשנת 1922 קיבל עבודה בעיתון הונגרי בברטיסלאבה. שם עבד כעוזר עורך והתבלט עם כתביו ההומוריסטיים. משם נקרא ליומן קושיצה לתפקיד עורך. משנת 1926 התגורר שוב בבודפשט, שם העלה אנדרה נאגי את מחזה הקברט הראשון שלו ולאחר מכן הוצגו שנים עשר מחזות קברט שלו על במות שונות. ב-5 באוקטובר 1928 הציג "התיאטרון החדש" (Új Színház) את הקומדיה הטרגית בת חמש המערכות שלו "אגף בניין השכירות" בהצלחה רבה. כמו כן הוצגה הדרמה שלו "נערה חדשה בקופה". עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח מהונגריה עם משפחתו והתיישבו בשוודיה. כמה מיצירותיו צולמו שם, כלומר הוא עצמו כתב כמה תסריטים. בתו, קטינקה פראגו הייתה מפיקה שוודית ידועה, זמן רב עבדה עם אינגמר ברגמן.
מתסריטיו:
רומנים קצרים בסדרת רומני הכרך.
בין השנים 1932–1937
האם (שימפנזה)
האם (באנגלית: Ham; יולי 1957 – 19 בינואר 1983), היה השימפנזה הראשון וההומיניד הראשון ששוגר לחלל, כחלק מתוכנית מרקורי של נאס"א.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
האם נולד בקמרון הצרפתית (כיום קמרון) ביולי 1957. הוא נלכד בילדותו על ידי לוכדי בעלי חיים והועבר לחווה במיאמי, פלורידה, שם נרכש על ידי חיל האוויר של ארצות הברית ביולי 1959, והועבר אל בסיס חיל האוויר הולומן בניו מקסיקו.
האם היה אחד מתוך 40 שימפנזים מועמדים לביצוע המשימה. באופן רשמי, הוא היה מוכר אז בתור "מספר 65" ורק לאחר חזרתו ארצה שונה שמו ל-"האם". הסיבה לכך היא שבכירים בנאס"א חששו שאם המשימה תיכשל ויהרג שימפנזה "בעל שם" זה עשוי ליצור משבר תקשורתי. מטפליו של האם נהגו לקרוא לו "צ'ופ צ'ופ צ'אנג".
אימונים והשיגור לחלל.
אימוניו של האם החלו עם הגעתו לבסיס חיל האוויר, בהובלתו של מדען המוח ג'וזף בריידי. מטרת האימונים הייתה ללמד אותו לבצע מטלות פשוטות ומתוזמנות בתגובה לאורות ולצלילים. לדוגמה, האם אומן למשוך בידית מסוימת כאשר היה רואה אור כחול מהבהב. אם היה מבצע זאת תוך חמש שניות היה מתוגמל בחטיף בננה, ואילו אם היה מפספס היה נענש באמצעות זרם חשמלי.