כשמה, היא חלל מלא מים בתוך התא. אך לעיתים היא מכילה גם חומרי תשמורת (במיוחד סוכרים ואף מלחים), גבישים וחומרי טעם וצבע. תוכן החלולית נקרא מוהל התא. לדוגמה רבים מהטעמים והצבעים של פירות, ירקות, עלים ופרחים מקורם בחומרים המצויים בחלולית. דוגמה נוספת, על גבי העלים של חסת המים יש תאים ובתוכם חלולית המכילה גבישים של חומר צורב (קלציום אוקסלט) - כאשר מופעל לחץ מכני על העלה התא נשבר וכמו כן גם הגביש מתפרק לסיבים דקים וצורבים, משמש בעיקר להגנה. לעיתים הצמח מסלק מולקולות רעילות אל החלולית.
נוסף על תפקיד זה חלולית התא צוברת מומסים שונים ובכך מעלה את הפוטנציאל האוסמוטי שמביא לקליטת מים מהציטופלזמה. החלולית משמשת כ"מאגר המים" של התא לזמנים של מחסור במים, וצורתה עוזרת בייצוב מבנה התא ושמירה על לחץ טורגור שלו. כאשר ישנו מחסור במים, החלולית מתכווצת ובכך גורמת להתכווצות הציטופלזמה. בכך נחסכים לצמח מים נוספים, מכיוון שבציטופלזמה נוזלים רבים. עם זאת, כאשר מחסור המים גדול מדי, החלולית מתכווצת יותר מדי, וקרום התא מתנתק מדופנו בתהליך שנקרא פלסמוליזה. למעשה, כאשר החלולית מלאה בנוזל היא מעלה את הלחץ ההידראולי בתא, ובכך העלים של הצמח נשארים זקופים.
החלולית יכולה לפעול בדומה לליזוזומים שבתאים אנימליים, שלהם PH חומצי והן מכילות אנזימים רבים, כמו פוספוליפאזות (מפרקות קרומי תאים), נוקלאזות (מפרקות חומצות גרעין), פרוטאזות (מפרקות חלבונים) וכדומה.
חלוליות אגירה.
סוג נוסף של חלוליות הן חלוליות האגירה. חלוליות אלה חשובות לבקרה על כניסת המים ותפקוד הצמח. ברקמת אגירה של צמחים, בעיקר בצמחים ובפירות, ישנם חלוליות קטנות שמכילות שמן (למשל שמן הזיתים) - חלוליות אלו נקראות ספרוסומים. בזרעים יש חלוליות אוגרות חלבון תשמורת ומכונות גרגירי אלאורון, ברגע שהם הופכים לנבטים הם משתמשים בחלבוני תשמורת אלו. חלוליות המכילות חלבון תשמורת בכלורופלסטים של האצות מכונות פירנואידים, והן עטופות בדרך כלל בגרגירי עמילן.
שלט רחוק
שלט רחוק הוא מכשיר המשמש לשליטה מרחוק על מכשירים אחרים.
שלט רחוק חוסך מהמשתמש במכשירים שונים את הצורך לגשת אל אותם מכשירים שוב ושוב ואת הצורך להתמתח או להתכופף כדי לתפעל מכשירים המצויים במקומות קשים לגישה. הוא חוסך גם סיכון בגישה למכשור המצוי בסביבה מסוכנת. אנשים עם לקות עשויים להשתמש בשלט רחוק גם כדי לתפעל מכשירים המוצבים במקום שאינו נגיש להם או מכשירים בעלי ממשק משתמש לא נגיש.
היסטוריה.
המצאת השלט הרחוק מיוחסת לניקולה טסלה שבשנת 1897 השתמש בשלט רחוק מבוסס גלי רדיו כדי לשלוט בסירת צעצוע חשמלית ממונעת. טסלה קרא להמצאתו טלאוטומטון, אך השם לא נקלט. בתקופת מלחמת העולם השנייה השתמשו בטכנולוגיה כדי לשלוט על מעופן של פצצות וטילים. כך קודמה ההמצאה לשליטה על מכשירי רדיו ביתי, אך את עיקר ההצלחה קצר השלט בשליטתו על מכשירי טלוויזיה.
השלט הרחוק הראשון בעולם, המיועד לטלוויזיה, הוצג על ידי חברת זנית ב-1950. המכשיר שנקרא "Lazy Bones" ("עצמות עצלות") העביר פקודות באמצעות כבל. בשנת 1955 הציגה זנית את השלט האלחוטי הראשון שפעל באמצעות אור נראה. השימוש באור נראה גרם לבעיות רבות משום שכל חשיפה למקור אור או לשמש הייתה מפעילה את הטלוויזיה. כדי להתגבר על הבעיה פיתחה החברה שלט רחוק אקוסטי שפעל בתחום האולטרה סאונד ונקרא "Zenith Space Commander 400". מאוחר יותר החלו לפתח שלטים הפועלים בתדרי תת-אדום, קרינה אלקטרומגנטית שאורך הגל שלה ארוך יותר משל האור הנראה, ולכן השלט אינו מושפע מחשיפה לאור נראה.
אופן השידור.
קיימות מספר שיטות לשידור:
אופן פעולה של שלט תת-אדום.
לחיצה על כפתור בשלט גורמת לסגירת מעגל חשמלי שמורכב מלוח פיברגלס כאשר אותו מעגל שונה מכפתור לכפתור. בעזרת סגירת המעגל השלט מזהה את בקשת המשתמש ומתרגם אותה לסדרה של הבהובים בתת-אדום (עין אנושית אינה רואה תת-אדום) שאותם שולחת דיודה פולטת אור. האותות הנשלחים הם בעצם אותות בינאריים שמקודדים על ידי הבדלים באורך האותות או הבדלים באורך הרווחים בין האותות או החלפת הסדר בין האותות לבין הרווחים. אורך המרווחים כ-550 מילישניות או 1,100 מילישניות כך שההליך של הקידוד על ידי השלט והפענוח על ידי המכשיר המיועד נמשך כמובן שברירי שנייה.
השלט פועל לרוב על ידי סוללות בגודל קטן (גודל של AA או AAA).
בניאס
העפת עפיפונים
קרב זמה
ין יפני
ין יפני (סמל: ¥; ביפנית: 円, נהגה "אֶן") הוא המטבע הרשמי של יפן. זהו המטבע השלישי הנסחר ביותר בשוק מטבע החוץ אחרי דולר אמריקני והאירו. הקיצור הבנקאי לשם המטבע לפי תקן ISO 4217 הוא JPY.
מקור השם.
משמעותה המילולית של המילה היפנית 円, אשר בעבר נכתבה בצורה 圓, היא חפץ עגול, בדומה למקבילותיה הסינית "יואן" והקוריאנית "וון". בתחילה סחרו הסינים בכסף לפי משקל, וכאשר הגיעו מטבעות הכסף הספרדיים והמקסיקניים הם כונו בשם "עיגולי כסף" – 銀圓. בשלב מאוחר יותר החליפו הסינים את הסימנית 圓 ב-元, שלה הגייה דומה בסינית אך לא ביפנית, ואילו היפנים נשארו עם הסימנית עד לפישוטה לאחר מלחמת העולם השנייה לצורה 円.
מקור ההגייה "ין", להבדיל מהגייה היפנית "אן", הוא בשיבוש של דוברי האנגלית שביקרו ביפן בתקופת אדו ובתקופת מייג'י ושל מיסיונרים פורטוגזים מן המאה ה-16, אשר הגו את הפונמות え (אֶ) ו-ゑ (וֶ) בתור יֶ.
היסטוריה.
במאה ה-19 נפוץ הדולר הספרדי בכל דרום-מזרח אסיה, חופיה של סין ויפן. מטבעות אלה הגיעו אל האזור דרך העיר מנילה במשך תקופה של למעלה מ-250 שנה על אוניות מאקפולקו שבמקסיקו. אוניות אלה נודעו בשם גליאוני מנילה. במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו להופיע באזור מזרח אסיה מטבעות מקומיים בדמות הפזו המקסיקני. ציוד ההטבעה לא היה מאוד פופולרי בסין, ולכן נמכר בשלב מסוים ליפן.
היפנים, אפוא, החליטו לאמץ את תחום ההטבעה של מטבעות כסף, אשר הם כינו בשם ין – חפץ עגול. הין אומץ רשמית בתקופת מייג'י בחוק שנחקק ב-10 במאי 1871. למעשה, הין היה יחידה של דולר, אשר כולם נגזרו ממטבעות השמונה הספרדיים ועד לשנת 1873 אף היו שווים, במידה מסוימת, בערכם. הין החליף שיטת המטבע של טוקוגאווה, מערכת מטבע מורכבת בתקופת אדו שהתבססה על המטבע מון. שיטת המטבע שאומצה ב-1871 התבססה על השיטה העשרונית, אשר חילקה את הין ל-100 סן (銭) ול-1,000 רין (厘). הגדרתו המקורית של הין הייתה 24.26 גרם כסף טהור או 1.5 גרם של זהב טהור. לאחר הפיחות בערך הכסף, פוחת הין אל מול הדולר האמריקני והקנדי, אשר הוצמדו לזהב, ובשנת 1897 היה שווי הין כבר רק חצי דולר אמריקני. באותה שנה אימצה יפן את תקן הזהב, כך שערכו של הין התקבע על חצי דולר. כך, הוצאו בסופו של דבר הסן והרין מן המחזור בסוף שנת 1953.
הין איבד מערכו במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה נקבע שער החליפין של הין על 360 ין לדולר אמריקני, כחלק מתוכנית אמריקנית, אשר הייתה בעצמה חלק מהסכם ברטון-וודס, לייצב את המחירים בכלכלה היפנית. שער חליפין זה נשמר עד 1971, עת ארצות הברית נטשה את תקן הזהב, גורם מפתח במערכת ברטון-וודס, והטילה מכס על יבוא. בין הסיבות שהניעו את ארצות הברית לנקוט פעולות אלה הייתה העובדה שב-1971 הוערך ערכו של הין בחסר. שוויו של היצוא היפני היה מועט בשווקים הבינלאומיים, ואילו היבוא ליפן עלה ליפנים יותר מדי, דבר שהתבטא במאזן עובר ושב שעלה מגירעונות לעודף של 5.8 מיליארד דולר אמריקני.
בעקבות צעדים אלה של ארצות הברית לפיחות בדולר, הסכימה ממשלת יפן לשער חליפין קבוע חדש כחלק מההסכם הסמיתסוני. ההסכם קבע את השער על 308 ין יפני לדולר, אולם היה קושי לשמור על שער זה בשל כוחות שוק מטבע החוץ. בראשית שנת 1973 ננטשו שערי החליפין, והמדינות אפשרו תנודות בשער החליפין.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נפוצה ביפן הדאגה שמא העלייה בערך הין תפגע בגידול הייצוא, שכן העלייה בערכו של המטבע מחלישה את המוצרים היפניים בתחרות בשוק העולמי. הדבר הוביל להתערבות עמוקה של הממשלה בשוק מטבע החוץ אשר התבטאה בקנייה ובמכירה של דולר אמריקני, גם לאחר ההחלטה לאפשר תנודות בשער הין. למרות ההתערבות, לחצי השוק הובילו להאמרת ערך הין עד לשיא של 271 ין לדולר בשנת 1973, טרם ניכרו השפעותיו של משבר האנרגיה העולמי. אולם, העלייה במחירי הנפט המיובא גרמה לפיחות בין עד לשער של 300 ין לדולר. ב-1978 החזירו עודפי המסחר חזרה למעלה כאשר הגיע לערך של 211 ין לדולר, אך מגמה זו התהפכה בשנית עם משבר האנרגיה השני ב-1979. במחצית הראשונה של שנות ה-80 לא הצליח הין לעלות בערכו למרות מאזן חיובי בחשבון העובר ושב היפני, בין היתר בשל שיעורי ריבית גבוהים יותר בארצות הברית לעומת יפן ומהלכים מתמשכים להסרת הבקרה על זרימת הון בשוק הבינלאומי, אשר הובילו לזרימה של הון החוצה מיפן.
בשנת 1985 חל מפנה חד, עת נחתם הסכם פלזה, אשר אישר שערכו של הדולר היה גבוה מערכו האמיתי. הסכם זה, יחד עם לחצי השוק, הוביל להכפלה כמעט בערך הין מממוצע של 239 ין לדולר ב-1985 לשיא של 128 ין לדולר בשנת 1988. לאחר ירידה קלה בשנים 1989–1990, הגיע הין לשיא חדש של 123 ין לדולר בדצמבר 1992. באפריל 1995 נשבר שיא נוסף כשהין ירד מתחת לסף ה-80 ין לדולר.
ערכו של הין פחת בעת התפוצצות בועת הנדל"ן ביפן ולאחריה במהלך תקופת העשור האבוד. מדיניות בנק יפן של מתן ריבית אפסית עודדה משקיעים שלא להשקיע בין, ומסחר הריביות הגיע להיקף של 1,000 מיליארד דולר. מגמה זו של פיחות התהפכה לאחר המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008.
במהלך העשור השני של המאה ה-21, ערכו של הין שב לפיחות מול הדולר.
מטבעות.