עם הידיעה הזו חוזרת סידני מהורהרת חזרה אל ביתה, ובזמן שהיא מחכה לחצות את הגבול ממקסיקו לארצות הברית חווה סידני חיזיון. בחיזיון היא רואה מרדף משטרתי בו הנמלט מתרסק אל תוך מכלית מלאה בבנזין במחסום הגבול בו היא עומדת. מבוהלת מהחיזיון, ולאחר המידע שהיה ברשותה על תורמת הקרנית, סידני המפוחדת מחליטה להזהיר את הסובבים אותה ומנסה להרחיק כמה שיותר מהם מזירת האסון בזמן שהחיזיון מתממש אל מול עיניה והמכלית אכן מתפוצצת.
כתוצאה מהפיצוץ עפה זכוכית אל פניה של סידני והיא מתעוורת בשנית. לאחר שהיא מתאוששת בבית החולים והרופאים מבשרים לה על הבשורה, היא שבה אל חייה ככנרת עיוורת.
איילינגלאפלאפ
איילינגלאפלאפ (באנגלית: Ailinglaplap או Ailinglaplap Atoll) הוא אטול באוקיינוס השקט הכולל 56 איי אלמוגים. האיים הם חלק מאיי מרשל.
היסטוריה.
בשנת 1874 הכריזה ספרד על בעלותה על איי מרשל כולם ואיילינגלאפלאפ בכללם. ב-1884 העבירה ספרד את בעלותה על האיים לאימפריה הגרמנית שהחזיקה בהם במסגרת גינאה החדשה הגרמנית. בתקופת השלטון הגרמני הוקמו על האטול מספר תחנות סחר. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוכלל האטול תחת המנדט הדרום-פסיפי שהעניק חבר הלאומים ליפן. בעקבות מלחמת העולם השנייה עבר האטול לשליטתה של ארצות הברית, עד למתן עצמאות לאיי מרשל בשנת 1986.
איילינגלאפלאפ נמצאת 266 קילומטרים מזרחית לאטול מג'ורו בו שוכנת בירת איי מרשל. כ-4,200 קילומטרים מצפון-מזרח ליבשת אוסטרליה. שטחו הכולל של האטול הוא 14.7 קילומטרים רבועים. הוא מקיף לגונה בשטח של 750 קילומטרים רבועים.
בשנת 1999 חיו באטול כ-2,000 תושבים. כלכלתו מתבססת על גידול אגוזי קוקוס. באטול קיימים ארבעה מקומות ישוב מרכזיים.
תחבורה.
באטול שלושה מנחתים למטוסים:
את שלושת המנחתים משרתת חברת התעופה של איי מרשל.
מינים נכחדים
בבון זהוב
ברוך נאדל
ברוך נָאדֶל (נודע גם בשם העט ברוך אורן; 10 בפברואר 1926 – 17 בספטמבר 2014) היה עיתונאי, סופר וסופר ילדים ישראלי. היה עיתונאי חוקר שעסק בנושאים חברתיים וכלכליים. נודע כלוחם נגד שחיתויות ועוולות, ותחקירים וכתבות שפרסם עוררו הדים רבים בציבור הישראלי משנות ה-50 ועד ה-70. חתן פרס סוקולוב לעיתונות.
ביוגרפיה.
ברוך נאדל נולד ב-1926 בתל אביב. הוריו, מניה (לבית שיינמן) ומנחם נאדל, ילידי רוסיה, היו סוציאליסטים ופעילים בתנועת פועלי ציון שמאל, וחינכו את בנם ברוח המרקסיזם. בילדותו, התגורר עם בני משפחתו בירושלים ובקיבוץ חפציבה, למד במשמר העמק ובתיכון עין חרוד–תל יוסף, ולבסוף שב עם משפחתו לתל אביב וסיים לימודיו בתיכון חדש.
נאדל היה מעורב בפעילויות מחתרתיות שונות ובהן פעילות ב"הגנה", בפלמ"ח, בנוטרות בגליל העליון ובהברחת עולים בלתי-לגאליים. ב-1948 הצטרף לארגון לח"י, שבו היה פעיל עד שנעצר לכמה ימים כחשוד בהשתתפות בהתנקשות בפולקה ברנדוט.
ב-1950 התגייס לצה"ל, שירת שנתיים בגדוד 51 של חטיבת גבעתי כסמל סיור וחבלה, ופיקד על יחידת סיירים שביצעה פעולות תגמול. השתחרר ב-1952 בעקבות פציעה.
למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קריירה עיתונאית.
נאדל עסק בכתיבה עוד בתקופת המחתרות. הוא פרסם מאמרים ורשימות בעיתונים "דבר" ו"על המשמר", ובעיתונים המחתרתיים של ארגון הלח"י (בהם "מברק" של תנועת "הלוחמים"), ובין היתר שיגר כתבות מירושלים הנצורה. בשנת תש"ח הופיע ספרו הראשון, "במצור: אמת-ירושלים". כתב בבמות נוספות, בהן "סולם" של ישראל אלדד. על רבים מפרסומיו חתם בשם "ברוך אורן".
אחרי שחרורו מהצבא ב-1952 החל לעבוד ב"ידיעות אחרונות". זמן קצר אחרי שהחל את עבודתו, נקלע כעיתונאי לאירוע הפיגוע בצירות הסובייטית. בהיותו בין הראשונים שנקלעו למקום, ובגלל עברו במחתרת, נחשד כאילו היה חבר בתנועת "מלכות ישראל", שעמדה מאחורי הפיגוע. הוא היה עצור במשך 10 ימים, שוחרר ולא הואשם. לאחר שחרורו תיאר במשך תקופה ארוכה בסדרת כתבות בעיתונו את חוויותיו מהמעצר ואת הליכי המשפט של חברי התנועה. לאחר מכן פרסם כתבות תחקיר על שחיתויות במועצות מקומיות. היה מקורב לחברי שורת המתנדבים.
ב-1955 עבר לכתוב בשבועון "העולם הזה", ופרסם מחיפה סדרת כתבות על ראש העיר אבא חושי. הוא תיאר שחיתות מוניציפלית בקנה מידה נרחב, וכינה את העיר "חושיסטאן", המתנהלת כאחוזה פרטית של ראש העיר. פרסום הכתבות עורר סערה ציבורית וגרר תביעת דיבה מגורמים בעיריית חיפה נגד השבועון, עורכו אורי אבנרי ונאדל עצמו.
חודשים אחדים לאחר פרסום התחקיר פרש מ"העולם הזה" ומעולם העיתונות בכלל, ועבד במשך 12 שנים בעבודות שונות, ובהן מדריך נוער, מנהל משרד יחסי ציבור, ובעל עסק למכירת מוצרי חשמל.
ב-1967, אחרי מלחמת ששת הימים, שב ל"ידיעות אחרונות", תחילה כעיתונאי מן המניין המסקר אירועים שונים, וכעבור שנתיים עבר להתמקד בתחקירים עיתונאיים שעסקו בשחיתויות בכל רובדי החברה הישראלית.
סגנונו הייחודי של נאדל היה פורץ דרך בעיתונו ובעיתונות הממוסדת בכלל. הוא השתמש בביטויים קשים ונוקבים על מושאי תחקיריו, בשפה שלא נכתבה עד אז בעיתונות הממוסדת. על הכוונת שלו היו מפעלים ובעלי הון, פקידים בכירים ואנשי ציבור. אחד משיאי הישגיו העיתונאיים היה פרסום תחקיר ב-1975 על מס הכנסה ועל ההון השחור. הנתונים שהציג על היקף ההון השחור בישראל של שנות ה-70 עוררו סערה ציבורית, נדונו בכל כלי התקשורת והגיעו לדיון בכנסת. את התחקיר הוא פרסם בספר שנקרא "דוח נאדל" (1975).
ב-1972 הוענק לנאדל פרס סוקולוב לעיתונות על "הישגו העיתונאי האישי בהגנת זכויות הצרכן הישראלי". במשך שנים רבות היה נאדל כתובת לתלונות של אנשים בנושאי צרכנות ועוולות ממסדיות, שאותן פרסם במדור קבוע בעיתון "ידיעות אחרונות".
בשלהי שנות ה-70 חדל להתרכז בתחקירי שחיתויות ובמקום זאת ערך בעיתונו מדור שנקרא "סימפוניית הצעצועים" שעסק במוצרים וחוויות הקשורים להורות, ילדים ונוער, וכן עסק בביקורות על ספרים ומופעי תרבות.
ב-1981 פרש לגמרי מעולם העיתונות.
יצירה ספרותית.
ב-1980 עלה על במת תיאטרון באר שבע המחזה פרי עטו "ראש העיר הבא".
ברומן הקצר "פרשת הלוחם יונתן" (תרמיל, 1976), שהועלם מהחנויות כמה שבועות לאחר הופעתו בהוראת משרד הביטחון, יש הטוענים, שנגולה לראשונה פרשת חיסולו של איש-המחתרת אליהו גלעדי, בהוראת יצחק שמיר. הספר היווה השראה למחזה שהועלה בתיאטרון ולדרמת טלוויזיה -"גופה בחולות", בבימויו של ריקי שלח. אחרים סוברים שהרומן, חלקו בדיוני, חלקו תיעודי, עניינו אינטרס משותף של הפלמ"ח והלח"י לחסל את "הלוחם יהונתן", איש לח"י, תהא זהותו האמיתית אשר תהא, שמחד, הסגיר להגנה את סודות יצורו של חומר נפץ משופר, סוד שמור של הלח"י ומאידך, עמד לחשוף את דבר האמת הקשה אודות גורלם של נעדרי הפעולה לפיצוץ גשר א-זיב, שלפלמ"ח היה אינטרס להחריש מחשש נקמה בבריטים מצד לוחמי הפלמ"ח. האינטרס המשותף הוליד שיתוף פעולה ו"יונתן" חוסל על ידי הלח"י. עצם חשיפת שותפות האינטרסים בין הארגונים הייתה היא כשלעצמה בעלת פוטנציאל הרסני מבחינה פנים יישובית ואל מול היחסים עם הבריטים.
לדברי המבקר מיכאל וילף, "שני יסודות מאפיינים את כתיבתו: הסנסציוני וההירואי, כאשר הראשון נובע, מן הסתם, מידיעתו הרחבה ומסקרנותו המקצועית של עיתונאי-חוקר, ואילו השני קשור, כנראה, לתקופת הבראשית של ההוויה הישראלית כאשר נאדל נטל חלק פעיל בעשייתה."
חייו האישיים.
בגיל 20 נישא ברוך נאדל לג'נטילה, בתו של המשורר היידי והעסקן הציוני-סוציאליסטי דניאל לייבל (נודעה בהמשך כמתרגמת בשם העט "ג. אריוך"). לשניים נולדה בת אחת, דינה.
ב-1956 התגרש ונישא לאילנה שן, גרושתו של יעקב חרותי, ממנהיגי הארגון המחתרתי "מלכות ישראל". מנישואים אלה נולדו לו שתי בנות, טל וגילי ובן. בנו (1960–1981) נפטר במהלך שירותו הצבאי כקצין חינוך בשריון.
ב-1981 עזב את ישראל עם אשתו אילנה ובתם גילי והיגר לארצות הברית. הם עברו להתגורר בניו יורק, שם עסק באיסוף כספים עבור מוסדות וארגונים ישראליים ויהודיים. מאז שקע אל האלמוניות ונעלם מהבמה התקשורתית, למעט גיחה קצרה לריאיון עיתונאי שהעניק ב-1993, לרגל הוצאת ספרו "לחצות את הפירנאים עם סוזן". את ארכיונו האישי מסר לאוניברסיטת ייל והוא שמור בספרייה על שם סטרלינג באוניברסיטה.
ב-17 בספטמבר 2014 הלך נאדל לעולמו בניו יורק, בגיל 88.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
A-10 ת'נדרבולט II
פיירצ'יילד רפבליק A-10 ת'נדרבולט II (באנגלית: Fairchild Republic A-10 Thunderbolt II; ידוע בכינוי Warthog, בעברית: חזיר יבלות) הוא מטוס תקיפה סילוני חד-מושבי שפותח על ידי פיירצ'יילד-רפבליק בתחילת שנות ה-70.
משימתו העיקרית של ה-A-10 היא סיוע אווירי קרוב (CAS) לכוחות היבשה באמצעות תקיפת טנקים, רכב קרבי משוריין ומטרות קרקע נוספות בעלי הגנה אווירית מוגבלת. משימה נוספת של ה-A-10 היא לספק בקרה אווירית קדמית מוטסת המנחה מטוסים אחרים נגד מטרות קרקעיות.
משימותיו של המטוס מקבילות למשימותיהם של מסוקי קרב, דוגמת האפאצ'י. יתרונו על מסוקי הקרב הוא בשרידות גבוהה, טווח טיסה, וכושר נשיאת חימוש רב, כבד ומגוון יחסית.
בעזרת מגוון גדול של שדרוגים הוארכה תקופת השירות של ה-A-10 עד שנת 2040. למרות הרצון של חיל האוויר האמריקני להוציא את המטוס מהשירות, כדי לפנות את הבסיסים וצוותי התחזוקה שלו ל-F-35, החליט הקונגרס על המשך שירותו, לאחר שהתברר שהשימוש במטוס לצורך סיוע אווירי קרוב זול ויעיל מכל חלופה אחרת במספר היבטים, כמו עלות חימוש המטוס, עלות שעות טיסה ועלות האחזקה.
היסטוריית פיתוח.