גם בריטניה לא התערבה ישירות בתוצאות המהפכה ובהדחתו של לואי ה-16. מדיניות החוץ של בריטניה בתקופה זו הושפעה רבות מהתפיסה המרקנטליסטית, לפיה המטרה החשובה ביותר של המדינה השואפת להיות מעצמה היא צבירת הון כספי. הנייטרליות של בריטניה נבעה מכמה גורמים. מלבד הסכם כלכלי עם המהפכנים, שכבל את בריטניה, המעצמה הימית הייתה חבולה מאבדן הדומיננטיות שלה בצפון אמריקה. בריטניה חששה שמלחמה עם צרפת תפגע בסחר הימי, בין השאר עם ארצות הברית. לצד המעצורים הכלכליים פעלו בבריטניה גם שיקולים צבאיים ומדיניים: בתקופה המדוברת חלה הידרדרות ביחסים עם ספרד, ובריטניה רצתה למנוע היווצרות ברית מערב אירופאית כנגדה. בריטניה, שביססה את כוחה הצבאי כמעט לחלוטין על הצי שלה, לא יכלה להרשות לעצמה להילחם בצי הצרפתי, שניצח אותה במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, רק עשר שנים לפני כן. לבסוף, המונרכיה החוקתית שאימצה צרפת בעקבות המהפכה הייתה דומה במאפייניה למשטר הבריטי שכונן לאחר הדיקטטורה של אוליבר קרומוול, והבריטים התקשו להצדיק לחימה במשטר מעין זה.
ההרעה ביחס המעצמות למהפכה הצרפתית.
השינוי ביחס למהפכה חל עם בריחתם של פליטים צרפתים תומכי המלך ואנשי הכנסייה הצרפתית, ששללה נבזז במהלך המהפכה, אל מדינות שכנות במרכז ובצפון אירופה, בעיקר פרוסיה, אוסטריה ושוודיה. הם החלו להטיף על אסונות המהפכה, ועוררו את החשש של בתי המלוכה באירופה ממהפכה דומה במדינות אחרות. הפליטים, שהתרכזו בעיקר בגרמניה, החלו להקים צבא מתנדבים להשבת בית בורבון לשלטון בצרפת ולביטול המהפכה.
בתי המלוכה, שהבינו שהם בסכנה בעצמם אם רעיונות המהפכה יתפשטו אל חצרותיהם, החלו להתנגד לרעיונות המהפכה ולמנהיגיה. בתחילה לא היה מדובר בהתנגדות אקטיבית, אלא בהצהרות אנטי-מהפכניות בעלמא. מנהיגי ספרד ושוודיה הכריזו שלשם הגנה על האינטרס האירופאי צריך לשים קץ לרעיונות המהפכה, אך הם לא עשו דבר בנידון.
באוגוסט 1791, נועד הקיסר האוסטרי לאופולד השני עם המלך הפרוסי פרידריך וילהלם השני בעיר פינליץ. עיקר הוועידה עסק בחלוקת פולין בין שתי המדינות, אולם דובר שם בין היתר על המהפכה הצרפתית. לבסוף יצאו הקיסרים בהכרזה שהמהפכה הצרפתית אכן מהווה סכנה למונרכיות באירופה, ואם מדינות אחרות תתערבנה בנעשה בצרפת, אף אוסטריה ופרוסיה תצטרפנה למאמץ המלחמתי.
בעקבות ועידת פינליץ, יקתרינה הגדולה, הצארינה של רוסיה, שלפני כן הייתה בעד המהפכה, שינתה דרסטית את תגובתה. היא התכחשה בפומבי להצהרותיה הליברליות והסתייגה לחלוטין מרעיונות המהפכה. מטרותיה בהצהרה זו היו כפולות, שכן היא שאפה גם לחסל את המהפכה הצרפתית, ובד בבד לגרור את אוסטריה ופרוסיה למלחמה במערב, מה שיאפשר לרוסיה להשתלט על יותר שטחים במסגרת חלוקת פולין.
הסלמה הדדית בדרך למלחמה.
במבט ראשון, לא היו להצהרות של המעצמות באירופה משמעות יתרה כלפי המהפכה. לא הייתה תנועה של כוחות צבא לעבר גבולות צרפת, ולא היו הכרזות מלחמה בין הצדדים. היה מדובר בסך הכול בהצהרות פוליטיות שלא הייתה להן השפעה יתרה על התחום הצבאי.
אולם, הצרפתים, שהיו מוכנים להגן על המהפכה בחירוף נפש, ראו בהצהרות הללו כוונות לפריצת מלחמה. כל רובדי העם הצרפתי הרוויחו מהמהפכה, ולכן הם היו מוכנים להגן עליה בדם. החקלאים הצרפתים, שהיוו את הרוב הדמוגרפי במדינה, קיבלו לראשונה את הבעלות על אדמותיהם, ולכן הם היו מוכנים לצאת למלחמה כדי להגן על בתיהם ועל אדמתם. הבורגנות הצרפתית, אשר גרפה את הרווחים הגדולים ביותר מהמפכה, הייתה מוכנה אף היא לחרף את נפשה כדי להגן עליה. כמו כן, המהפכנים הקיצוניים היו מעוניינים להפיץ הלאה את רעיונות המהפכה למדינות אחרות באירופה. לבסוף, המלוכנים רצו לאסור מלחמה, בתקווה שהמעצמות תנצחנה את צרפת המהפכנית, ובית בורבון יחזור לשלוט בצרפת. הזרם היחיד שהתנגד למלחמה היה זרם היעקובינים, שהאמין שמלחמה תזיק לצרפת ושעדיף במקום זאת להשקיע משאבים בחיזוק פנימי של המדינה.
בראשית 1792 נפטר הקיסר האוסטרי לאופולד השני, ובמקומו עלה לשלטון פרנץ השני. הקיסר החדש הושפע רבות מהרטוריקה האנטי-מהפכנית, וחרג מהמדיניות הפייסנית כלפי המהפכה של קודמו בתפקיד. דבר זה הביא להסלמה נוספת ביחסי צרפת-אוסטריה, עד שלבסוף צרפת הכריזה מלחמה על אוסטריה ב-20 באפריל 1792. מספר שבועות לאחר מכן, ב-21 במאי 1792, פרוסיה הכריזה מלחמה על צרפת.
המלחמה עם פרוסיה ואוסטריה.
תבוסות צרפתיות ראשוניות.
המלחמה עם אוסטריה ופרוסיה החלה בתבוסה צרפתית רבתי. אמנם מול 142,000 חיילים צרפתיים התייצבו רק 76,000 חיילים אוסטרים, פרוסים וגולים צרפתיים, אך האחרונים היו מאומנים ובעלי הנהגה צבאית אחידה, ואילו החיילים הצרפתיים דמו יותר לאספסוף מיליציוני מאשר לצבא סדיר. הבעיה העיקרית של הצבא הצרפתי הייתה שכמעט כל הדרג הצבאי הבכיר, לרבות קצינים, היו אנשים מהאריסטוקרטיה והמלוכה הצרפתית. כשהמהפכה הצרפתית החלה, הללו נטשו, והותירו את הצבא הצרפתי כגוף בלי ראש ובלי הנהגה מסודרת.
הצבא המשותף לאוסטרים ולפרוסים, כמו גם מלוכנים צרפתים שהיגרו מצרפת לאחר המהפכה, אשר השפעתם הצבאית הייתה זניחה, הונהג על ידי קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, שעוד הספיק לשרת תחת פרידריך הגדול במלחמת שבע השנים. הצבא התקדם מאזור השפלה (בלגיה של היום) לכיוון פריז, תוך כיבוש מבצרים רבים בדרך. ב-19 באוגוסט חצה הצבא המשותף את הגבול לצרפת, כבש את ורדן ואת יער ארגון.
התאוששות הצבא הצרפתי.
כדי למנוע פגיעה בלואי ה-16 שעדיין ישב בפריז שיגר הדוכס מבראונשוויג מנשר שבו הוא הזהיר שאם ייפגע לואי ה-16 או אשתו מארי אנטואנט, פריז תישרף עד היסוד. אמנם מנשר זה השיג תוצאות הפוכות מהמצופה. בעקבות ההודעה, עלה חשד בקרב הציבור הצרפתי כי המלך יוזם קשרים עם האויב במטרה לבטל את המהפכה ולהחזיר את המשטר על כנו. לכן התמיכה במהפכה התעצמה, והחל גל התגייסות ספונטני בכל רחבי צרפת.
בשל פרסום המנשר, החלה לוחמת גרילה כנגד הצבא הפרוסי בתוך השטחים שנכבשו מידי צרפת. כמו כן, פרצה מגפה בשורות הצבא הפרוסי והדבר העיב עוד יותר על התקדמותו, כמו גם גשמי קיץ מאוחרים שפקדו את האזור. כל אותו הזמן עמדה ברקע סוגיית חלוקת פולין, שגרמה לצבאות הפולשים להיות קשובים לקריאות מבית לסגת מצרפת ולהזדרז להגן על הגבול המזרחי.
עד ל-20 בספטמבר 1792, התאושש הצבא הצרפתי, ונבנה מחדש על בסיס עקרונות פטריוטיים והתנדבותיים. בתאריך זה נפגשו הצבאות בקרב ואלמי, ולאחר דו-קרב תותחים איבדו הצבאות אבדות מינוריות. אולם, בשל חוסר ההכרעה בקרב ובשל חולשתו של הצבא הפרוסי מהגרילה ומהמגפות, הדוכס מבראונשוויג ויתר על המשך המסע לפריז, והוא וצבאו נסוגו. היה זה הניצחון הראשון של צבא צרפת המהפכנית בקרב, והוא היווה נקודת מפנה בקרבות שבין צרפת לאוסטריה ופרוסיה.
אחרי קרב ואלמי, לצבא הצרפתי ניתנה השהות להתארגן מחדש עד נובמבר, ואז הוא החל לנצח בחזיתות רבות. הצרפתים פלשו לחבל הריין שבגרמניה וכבשו את מיינץ, שכיבושה אפשר שיט צרפתי על נהר הריין, ואת פרנקפורט. בצפון, הצבא הצרפתי בפיקוד הגנרל דימורייה, ניצח את האוסטרים ב-6 בנובמבר בקרב ז'מאפ, מה שפתח את הדרך לארצות השפלה. אחרי תבוסת האוסטרים, נכבשו אנטוורפן, בריסל ופלנדריה. בדרום, נכבשו שטחים מידי פיימונטה, שהצטרפה לאוסטריה ולפרוסיה במלחמה נגד המהפכה. לאחר שמונה חודשי מלחמה, לא רק שהדף הצבא הצרפתי המחודש את הכוחות הפולשים של המונרכיות מגבולותיו, אלא אף הרחיב את הגבולות וכבש מידי המעצמות שטחים מרובים.
התהוות הקואליציה הראשונה.
הצבא הצרפתי נתפס בעיני המדינות שנכבשו כצבא משחרר, ולא כצבא כובש. במקומות שנכבשו, צרפת ביטלה את המונרכיות ואת הזכויות הפאודליות של האצילים, וכוננה משטרים דמוקרטיים וממשלות ריבוניות. אמנם, בצרפת המהפכנית לא נשבו רוחות שונות בתכלית מצרפת המלוכנית. הדירקטוריון הצרפתי סיפח שטחים מבלגיה, מצפון איטליה ומגרמניה לצרפת. במהלך זה היה ניתן לראות את המשך הקו ההיסטורי של השאיפות המדיניות של העם הצרפתי להגעה לגבולות טבעיים ולהגברת כח פוליטי.
כתוצאה מהסיפוח בריטניה החלה לחשוש מהשלכות המהפכה הצרפתית ומהמלחמה שבאה בעקבותיה. החשש גבר כאשר צרפת התירה שיט בנהר הסכלדה, מה שהיווה הפרה חמורה של חוזה אוטרכט מ-1713, שסיים את מלחמת הירושה הספרדית. דבר זה, כמו גם כיבוש אנטוורפן, פגע בסחר האנגלי.
ב-21 בינואר 1793 הוצא להורג לואי ה-16 באשמת שיתוף פעולה עם האויב במהלך המלחמה עם פרוסיה ואוסטריה. בריטניה ראתה מעשה זה בבחינת הקש ששבר את גב הגמל, וב-1 בפברואר הכריזה מלחמה על צרפת. בעקבות הכרזת המלחמה של בריטניה, הכריזו מלחמה גם ספרד והולנד, נסיכויות רבות בגרמניה, נאפולי, ועוד ערי-מדינה איטלקיות, כל זאת בנוסף לפיימונטה, לאוסטריה ולפרוסיה שכבר היו שרויות במצב מלחמה עם צרפת. כך מצאה עצמה צרפת מבודדת מול כמעט כל מדינות מרכז ומערב אירופה הצובאות עליה מדרום, ממזרח ומצפון. מלחמה זו נקראה מלחמת הקואליציה הראשונה.
מלחמת הקואליציה הראשונה.
תבוסות צרפתיות ראשוניות.
בראשית המלחמה, בתחילת 1793, צרפת סבלה ממרידות פנימיות רבות ומחוסר אחידות פיקודי. במרץ התעורר מרד מלוכני בונדה, שהקשה על מנהיגי המהפכה לכל אורך מלחמות הקואליציה. ב-18 במרץ צרפת הפסידה בקרב נירווינדן, ובעקבותיו נאלצה לסגת מבלגיה. בריסל נכבשה בידי האוסטרים, והללו פלשו לשטחי צרפת מתוך ארצות השפלה. בהדרגה, כל כיבושיה של צרפת מהמלחמה עם אוסטריה ופרוסיה ב-1791 נלקחו ממנה בידי הקואליציה. בזו אחר זו נפלו גם מיינץ, קונדה וולנסין. ב-28 באוגוסט נמסרה טולון לבריטניה בידי מלוכנים צרפתיים.