הקלף מייצג זוג אוהבים, מערכת יחסים הרמונית המבוססת על אהבה וזוגיות טובה. אך ישנו היבט נוסף לקלף והוא דילמה, צומת דרכים, הצורך בקיומה של בחירה.
ארתור אדוארד וייט גרס כי קלף הנאהבים מייצג משיכה, אהבה, יופי, והתגברות על מכשולים.
המשמעות הרווחת ביותר של קלף הנאהבים היא עניין הבחירה בין אפשרויות. בקלפים שצוירו לפני הקלף של ריידר, מופיע לרוב גבר בין שתי נשים ומעליהם קופידון אשר מחכה לראות באיזו מהן הוא יבחר כדי לשלוח אליה חץ. הסיפור המיתולוגי מאחורי הקלף הוא על הרקולס, שהגיע לצומת דרכים והיה צריך לבחור באיזו מהן ללכת. באחת חיכתה לו אישה צעירה, יפה וחושנית שהבטיחה לו את שלל תענוגות החיים, ובשנייה אישה חכמה ומנוסה שהבטיחה לו חיים של הצלחה. מאז נחשב הקלף הזה לקלף של בחירה – קבלת החלטה קשה בצומת דרכים.
בקלף של ריידר, לעומת זאת, מצוירים אדם וחווה בגן עדן, כשמעליהם אלוהים המשגיח עליהם. גם כאן הם צריכים לבחור בין להיכנע לפיתוי ולאכול מהפרי האסור על העץ שמאחורי חווה, או לציית לציווי האלוהי ולהישאר בגן העדן שלהם.
יהושע שי
יהושע נסים שי (בכר) (10 באוקטובר 1905 – 17 במארס 1982) היה המנכ"ל הראשון של משרד העלייה עם קום המדינה, אחרי שכיהן כמזכיר ומנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית ("ממשלת המדינה שבדרך"). היה שגריר ישראל במדינות מרכז אמריקה, קונסול כללי באיסטנבול וראש הנציגות הדיפלומטית של ישראל ביוון.
ביוגרפיה.
יהושע שי (בכר) נולד בשכונת נחלת שבעה שבירושלים להוריו רבי שמואל בכ"ר יהושע וחנה לבית דנון. זמן קצר לאחר לידתו עברה המשפחה להתגורר בשכונת שערי ירושלים (אבו אל-באסל). את השכלתו התיכונית רכש בבית הספר האנגלי בירושלים (The English College); ואת השכלתו הגבוהה השלים בשיעורי הערב של בית הספר המנדטורי למשפטים.
ב־1924, למרות גילו הצעיר (19), התקבל שי לתפקיד בכיר במחלקת העלייה של ההנהלה הציונית (שפעלה מתוקף הצהרת בלפור והפכה ב-1929 לסוכנות היהודית לא"י). שי רואיין על ידי יו"ר המחלקה המדינית, קולונל פרדריק קיש, אשר התרשם מיכולותיו ואישיותו של המועמד אך עמד לדחותו בטענה כי יש לו חיסרון אחד, שהרי הוא צעיר מדי. תשובתו של המועמד (באנגלית רהוטה): "אני מבטיחך, אדוני, כי אשקוד לצמצם חסרון זה מדי יום", שָבְתָה את ליבו של קולונל קיש, ושי התקבל לעבודה כמזכיר ומנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית. בתפקיד זה עסק באינטנסיביות בארגון העלייה ועשה בשליחויות רבות (ברומניה, פולין, יוון, תימן, טורקיה, ועוד). לאחר מלחמת העולם השנייה, ממקום מושבו בפריז, ריכז שי את העלייה מאירופה, כולל חיסול מחנות העקורים
בעת הכרזת העצמאות במאי 1948 התגורר שי עם משפחתו בירושלים הנצורה. בתחילת יוני, משהוסר המצור עם פריצת "דרך בורמה", נקרא שי לתל אביב על ידי שר העלייה, משה שפירא, להקים ולארגן את משרד העלייה בממשלת ישראל הראשונה. בלוויית חברי ההגנה, עשה את דרך החתחתים חלקה בג'יפ, חלקה ברגל. בשנים 1948–1957 שימש כמנכ"ל ראשון של משרד העלייה ועם צירוף משרד העלייה למשרד הפנים, היה לראש שירותי העלייה ומרשם התושבים.
בשנת 1957 נקרא שי למשרד החוץ ושירת כקונסול כללי באיסטנבול (1957-1959); כשגריר ישראל בשש מדינות אמריקה הלטינית (גואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה, קוסטה ריקה ופנמה) עם מקום מושב בגואטמלה סיטי (1959–1964) וכנציג הדיפלומטי של ישראל ביוון (1964–1968).
עבודתו של שי בשירות המדינה התנהלה מתוך הזדהותו כ"עובד מדינה" (civil servant) במובן הבריטי של המושג, הכולל נאמנות לממלכה והימנעות מפוליטיקה.
לאחר פרישתו לגמלאות עסק שי בעריכת-דין, וכן מונה לקונסול כבוד של קוסטה ריקה בירושלים.
פעילות ציבורית.
שי היה פעיל בנוטרות ובהגנה; היה חבר הוועדה המשפטית שליד הסוה"י והוועד הלאומי (1946-1948); חבר בוועד הירושלמי של הליגה למלחמה בשחפת; ונשיא מועדון רוטרי (1974-1975). שי כתב מאמרים בעיתונות בענייני עלייה והתאזרחות וכן את החוברת "התאזרחות כיצד?"
משפחה.
סבו של יהושע שי, יהושע משה, עלה עם אשתו מרים מלאריסה שביוון. בארץ השתתף (עם יצחק ליפקין ורחמים מזרחי) בבניית שתי שכונות בירושלים, שערי ירושלים ואוהל שלמה (הידועות גם בשמן העממי אבו אל-באסל).
אביו של יהושע שי, שמואל בכ"ר יהושע, היה בנקאי ונציג הדואר האוסטרי בירושלים, ובעל פרדסים בפתח תקווה. נולדו לו ולאשתו, חנה, שבע בנות: מרים-בּוּקָס, אשת יהונתן גורל; שׂרינה, אשת איברהים דוויק; ונזיה, אשת יוסף חכמי; רחל, אשת אברהם סיטון; יעל, אשת איזאק הלוי; רוזה, אשת בצלאל בצראווי; ובת-שבע, אשת שלמה כתר-קטריבס; ואחריהן שלושה בנים: משה, שנפטר בנעוריו; יהושע שנישא לרבקה שמחה; וצדיק, שנישא לחנה גורל.
אימו של יהושע שי, חנה לבית דנון, עלתה מסרייבו שבבוסניה. משפחתה הייתה ידועה כאמידה וברוכת כישרונות. אחיינה, אוסקר דנון, היה מלחין, מנצח ומנהל אמנותי של האופרה של בלגרד וקצין בצבא הפרטיזנים של טיטו.
בשנת 1935 נשא יהושע שי לאישה את רבקה לבית שמחה (נכדת הרב אברהם פילוסוף, אֲבִי-אִמָּהּ). נולדו להם שני בנים: פרופ' שמואל שי ופרופ' אהרן שי (רוני).
אלושקה לופס
פינגר ליים
ליים קוויאר
המרכבה (קלף טארוט)
המרכבה הוא הקלף השביעי בארקנה הגדולה של קלפי הטארוט.
משמעות הקלף.
הקלף מסמל קושי והתנגדות חיצוניים, כוחות מנוגדים שהאדם נתקל בהם ועוצרים את התקדמותו. קלף זה הוא קלף של התגברות על מכשולים וגיוס הכוחות המניעים בחייו של האדם על מנת להמשיך ולהתקדם. הקלף מצביע לרוב
על תוצאה חיובית, אך כזאת שתושג במאמץ ניכר.
יש הגורסים כי קלף המרכבה מייצג שלב במסע הרוחני בו האדם משיג מטרות, בעוד אחרים טוענים כי השיעור שקלף המרכבה בא ללמד הוא שאם האדם לא ינקוט פעולה וילחם על מה שחשוב ויקר לו, הוא יאבד אותו.
על פי ארתור אדוארד וייט, קלף המרכבה מסמל בין היתר השגחה עליונה, מלחמה ונקמה.
ים (פירושונים)
רפאל רון-אל
ארגובית
אַרְגוֹבִּית (או אַרְגוֹבַּה; בארגובית ובאמהרית: አርጎብኛ "אַרְגוֹבִּנְיַה") היא שפה אתיו-שמיות בסכנת הכחדה, בענף השמי הדרומי במשפחה השמית, המדוברת באתיופיה באזור מצפון-מזרח לאדיס אבבה בפי בני העם ארגובה. חוקרים מסווגים את הארגובית בקבוצת-משנה של השפות האתיו-שמיות הדרומיות, יחד עם אמהרית הקרובה אליה ביותר ולצד שפות גוראגה.
כבר באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, אדוארד אולנדורף ציין כי ארגובית "נעלמת במהירות לטובת אמהרית, ורק כמה מאות קשישים עדיין מסוגלים לדבר אותה". כיום, בני ארגובה רבים במדינת הררי עוברים לדבר בשפת אורומו.
ניבים.
השפה מדוברת במספר כיסים גאוגרפיים, ויש לה לפחות ארבעה ניבים אזוריים: בעיר הרר (נכחד), בעיר אַלִיוּ אַמְבַּה, בעיר שֵװַה רוֹבִּיט רובית ובכפר שוֹנְכֵּה.
זכריה צ'נדלר
זכריה צ'נדלר (באנגלית: Zachariah Chandler; ) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי. כאחד ממייסדי המפלגה הרפובליקנית הוא היה חבר האגף הרדיקלי של המפלגה ותומך בביטול העבדות בארצות הברית. הוא כיהן כראש עיריית דטרויט, כסנאטור במשך ארבע תקופות כהונה מטעם מישיגן, וכמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס סימפסון גרנט.
כאיש עסקים צעיר בדטרויט, תמך צ'נדלר במסילת הרכבת המחתרתית. במהלך מלחמת האזרחים הוא קידם את המאמץ המלחמתי של האיחוד, את ביטול העבדות, ואת זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים המשוחררים. כמזכיר הפנים ביער צ'נדלר שחיתות כבדה בלשכה לענייני אינדיאנים, ותמך במדיניות השלום של הנשיא גרנט לתרבת את שבטי הילידים האינדיאנים. ב-1879 הוא נבחר פעם נוספת לסנאט והיה מועמד פוטנציאלי לנשיאות, אך הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן.
ראשית חייו.
זכריה צ'נדלר נולד בבדפורד, ניו המפשייר לסמואל ומרגרט (לבית אור) צ'נדלר. סמואל צ'נדלר היה צאצא ישיר בדור שביעי של ויליאם צ'נדלר, שב-1637 היגר מאנגליה לרוקסברי, מסצ'וסטס. מרגרט אור הייתה בתו הבכורה של קולונל ג'ון אור. זכריה צ'נדלר התחנך בבתי ספר מקומיים. עם סיום לימודיו הוא לא המשיך ללימודים בקולג', וב-1833 הוא עבר מערבה לדטרויט, באותה עת בירת טריטוריית מישיגן. בדטרויט הוא פתח חנות כלבו ובאמצעות עסקי הסחר, הבנקאות והקרקעות הוא היה לאחד האנשים העשירים ביותר במדינת מישיגן.
נישואים ומשפחה.
ב-1844 נשא צ'נדלר לאישה את לטישה גרייס דאגלס, ילידת בולטימור שעברה לניו יורק. לזוג נולדה בת אחת, מרי דאגלס צ'נדלר, שנישאה לסנאטור יוג'ין הייל ממיין. בין נכדיהם נמנו פרדריק הייל, גם הוא סנאטור ממיין, וצ'נדלר הייל, איש מחלקת המדינה של ארצות הברית.
ראשית הקריירה הפוליטית.
כבר מנעוריו היה צ'נדלר מתנגד העבדות, וקיווה שהמפלגה הוויגית בצפון תוכל למנוע מהעבדות בדרום מלהתפשט אל הטריטוריות המערביות. הוא תמך במסילת הרכבת המחתרתית בדטרויט, שסייעה לעבדים נמלטים למצוא מקומות מבטחים.
ב-1848 החל צ'נדלר את הקריירה הפוליטית שלו כאשר נשא סדרת נאומים עבור מועמד המפלגה הוויגית, זאכרי טיילור. ב-1851 הוא נבחר כראש עיריית דטרויט וכיהן בתפקיד זה במשך שנה אחת. ב-1852 התמודד צ'נדלר בבחירות למשרת מושל מישיגן, אך נוצח. כתומך של קבלת קנזס כמדינת חירות, חתם צ'נדלר על עצומה שבעקבותיה הוקמה המפלגה הרפובליקנית ב-6 ביולי 1854. ב-1856 היה צ'נדלר נציג לוועידה הארצית הראשונה של המפלגה שהתקיימה בפיטסבורג, פנסילבניה, והיה חבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית. באותה שנה בחרה הוועידה הרפובליקנית בג'ון פרימונט כמועמדה לנשיאות. פרימונט שאף לשחרר את קנזס מעול העבדות, והתנגד לביטול פשרת מיזורי. צ'נדלר נודע כאחד הרפובליקנים הרדיקלים שדחפו למתן חופש לאפרו-אמריקאים.
כהונה ראשונה כסנאטור.