מקס פריי גויס למלחמת העולם הראשונה. אחר כך עבד באקדמיה לאמנויות יישומיות בדרזדן עד 1934 לפחות. באוגוסט 1937 עבר לבאד הרצבורג. נישואיו הראשונים הסתיימו בגרושים ב־24 בדצמבר 1938.
ב־17 בפברואר 1939 נישא לסטודנטית לשעבר אדיתה פון פרובל בבראונשווייג. ב־29 באפריל 1940 נולד בנו וולקר. מקס פריי בילה את שנות חייו האחרונות עם משפחתו בבאד הרצבורג, שם נפטר ב־11 במרץ 1944.
אדיתה פריי נפטרה בשנת 1956. וולקר נפטר בשנת 2012 בהלמשטדט.
יצירה.
עבודתו של מקס פריי משלבת נטיות סמליות עם אלמנטים של אובייקטיביות חדשה בצורת ריאליזם קסום. העבודות הגרפיות מושפעות מארט נובו.
עבודותיו המוקדמות הן בעיקר ציורי נוף, לפיהם המוקד לא היה פשוט בעיבוד הריאליסטי של הנוף, אלא לעיתים קרובות הייתה התפתחות נוספת של אפקטים של אור בעלי אופי רומנטי ולעיתים אגדי, למשל. בציורים "ערב על הנהר" 1905, "ערפל בוקר" 1911, "הבריחה למצרים" 1911, ו"וולקן "1921.
בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים עבודתו של פריי הפכה לסמלית יותר והכילה אלמנטים של ריאליזם קסום. מופיעים כל מיני יצורים מימיים ומיתיים פנטסטיים, למשל בציורים "עומק הים" 1926, "חולם" 1930, "ציפורים נודדות", "תחתית המים" 1931, "בעלי חיים ואנשים" 1931, "ציידים מעופפים" 1932. פריי יצר בשנות העשרים של המאה העשרים כמה תמונות עם מוטיבים אקזוטיים: "ביער הפלא" בשנת 1925, "ציד הנסיכה" בשנת 1926, "נסיכת היער הקדומה" בשנת 1928 .
גרפיקה.
העבודות הגרפיות מראות את מקס פריי כנציג אמנות הרפורמה בהשפעת ארט נובו. תרומתו האמנותית של פריי והייחודיות של יצירתו מורכבים בעיקר משילוב של אלמנטים של סמליות וריאליזם קסום. הריאליזם הקסום היה הזרם השלישי עם אלמנטים סוריאליסטיים בנוסף לקלאסיציזם בתוך הציור הייצוגי החדש של רפובליקת וויימר עם נציגים כמו פרנץ רדזיוויל, פרנץ לנק, אוולד שנברג או פרנץ סדלאצ'ק.
העבודות משלב המאוחר של פריי הוצגו לעיתים נדירות בתערוכות של אז. עבודתו של פריי נשכחה בתקופה שלאחר המלחמה. נטיות ריאליזם פנטסטי, סוריאליסטי וקסום מהוות כיוון של אובייקטיביות חדשה שזכתה לתשומת לב מועטה עבור אנשי דרזדן. [30] עבודתו של פריי מבוססת על מסורת האמנות הפנטסטית והחזונית של המאה ה -19, שהתגבשה כזרם בתוך הרומנטיקה כהתחמקות מהמציאות המיידית למחוזות דמיוניים ומיתיים. האמנות הפנטסטית והחזונית של המאה ה -19 כוללת יצירות מאת ארנולד בוקלין, ויליאם בלייק וגוסטב מורו. [31]
ציורים מאת מקס פריי ניתן למצוא באוספי האמנות של דרזדן. דיוקן עצמי המציג את מקס פריי בתפקיד טיל אוילנשפיגל נמצא ברשות מוזיאון טיל אוילנשפיגל שוקנשטט.
פריי עיצב גם מוצרים שונים ביניהם שטיחים, רהיטים, גופי תאורה, תכשיטים ואפילו פסנתר ברוח הארט נובו. מקס כמו כן עיצב איורים למגזין, לשבועון לאמנות ולשירה ולספרים [65] [66] [67]. הוא עיצב גרפיקה עבור גלויות וכרזות.
יחסי ארמניה–ברזיל
יחסי ארמניה–ברזיל הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין ארמניה לברזיל. הקהילה הארמנית בברזיל היא השנייה בגודלה באמריקה הלטינית (אחרי ארגנטינה) ומונה כ-100,000 חברים.
היסטוריה.
הארמנים הראשונים הגיעו לברזיל בסוף המאה ה-19. גל ההגירה הגדול ביותר לברזיל התרחש בשנות העשרים של המאה העשרים כאשר אלפי ארמנים הגיעו לברזיל (בעיקר מלבנון וסוריה) רבים שרדו את רצח העם הארמני שבוצע על ידי האימפריה העות'מאנית. רוב הארמנים התיישבו באזור סאו פאולו. ב-26 בדצמבר 1991 זכתה ארמניה בעצמאותה לאחר התפרקות ברית המועצות.
בדצמבר 1991 ביקר שר החוץ הארמני, ראפי הובניניסיאן בברזיל כדי לסלול את הדרך לכינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. ב-17 בפברואר 1992, ארמניה וברזיל כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים. ביוני 1992 הגיע נשיא ארמניה לבון טר-פטרוסיאן לביקור רשמי בברזיל. בשנת 1998 פתחה ארמניה קונסוליה כללית בסאו פאולו. בשנת 2006 פתחה ברזיל שגרירות בירוואן. בשנת 2011 פתחה ארמניה שגרירות בברזיליה, ולאחריה הפכה הקונסוליה הכללית הארמנית בסאו פאולו לקונסוליית כבוד. בשנת 2015 הכיר הסנאט הפדרלי בברזיל ברצח העם הארמני.
ביקורים רמי דרג.
ביקורים רמי דרג מארמניה בברזיל
ביקורים רמי דרג מברזיל בארמניה
היחסים בין שתי המדינות.
ארמניה וברזיל חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות בשנת 1992, כגון הסכם לשיתוף פעולה תרבותי (2002) והסכם לביטול ויזה ביחס לבעלי דרכון דיפלומטי (2002).
בשנת 1985 קראה העיר סאו פאולו לתחנת מטרו על שם ארמניה. בשנת 2003 נקראה כיכר במרכז העיר ירוואן, בירת ארמניה, על שם ברזיל.
אסף לב
אסף לב (נולד ביפו ב-1972) הוא פסיכותרפיסט, משפטן, הוגה ומשורר ישראלי.
ביוגרפיה.
אסף נולד לאם ממוצא איראני ולאב ממוצא סורי. כשהיה בגיל שלוש עברה המשפחה לירושלים לשכונת בית וגן ושם גדל עד בגרותו. את לימודי התיכון סיים אסף בבית הספר הדתי על שם ״הימלפארב״.
את שרותו הצבאי ביצע בעוצבת השריון, עמוד האש בתפקיד מטה.
לאחר השחרור סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ואת ההתמחות שלו עשה לסירוגין בבית משפט השלום ובבית משפט המחוזי בירושלים, בלשכת השופטת מרים מזרחי.
ב-1999 הוסמך כחבר בלשכת עורכי הדין. כחלק מהרצון לחקור את אופני הביטוי האנושי האישי המשיך את לימודיו בתחום התיאטרון. הוא השלים שנת לימודים בלימודי משחק בבית הספר ״בית צבי״ ברמת גן ולאחר מכן עוד שנתיים של לימודי בימוי תיאטרון בסמינר הקיבוצים בתל אביב.
יציאתו בשאלה והשבר באמון בממסד הדתי עיצבה את דרכו ופעילותו כאמן והמסע שערך למזרח הרחוק חשף אותו לתפיסה רוחנית חדשה והוא הושפע ובעיקר מהזן בודהיזם. כששב לארץ המשיך את לימודיו בתחום התרפיה באמנות בהתמחות במגמת פסיכודרמה. בנוסף החל בלימודי שיטתו של קרל גוסטב יונג בתוכנית התלת שנתית בבית הספר לפסיכותרפיה יונגיאנית, ובתוכנית הדו שנתית ללימודי קבוצות המשולב לחוג לפסיכולוגיה ולעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב.
לב סיים סיים גם את התוכנית הארבע שנתית בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב בלימודי ׳פסיכולוגית העצמי׳ של היינץ קוהט.
אל גיבוש התפיסה הכוללת שלו את הפסיכותרפיה הקיומית הגיע אסף במהלך לימודיו במסלול לתארים מתקדמים בבר-אילן בתוכנית לפסיכואנליזה ופילוסופיה.
ב-2005 פתח את קליניקה פרטית ובמקביל עבד גם בשירות הציבורי בשרות הפסיכולוגי החינוכי של עיריית תל אביב.
החל משנת 2009 פרסם שלושה ספרי שירה, בהם הוא מתמודד עם השתקפויות של התרבות בה הוא חי וחוויות מורכבות כמו המתח של הזהות המזרחית, זהות דתית וסוגיות נוספות של יחסי כח, אמונה ומשמעות. כמו כן הוא מפרסם כתבות שבועיות בבלוג העצמאי ״מסע בעקבות הנפש בחיי היום יום״, בלוג שמשלב מחשבה קיומית ויישום תובנות מעולם הנפש בחיי היום יום.
כמשורר.
ספרו הראשון עוסק ברב-תרבותיות, תיאטרון, בתל אביב ככרך, בסובייקט "אחר" שהודר ממה שמוגדר כתרבות, ירושלים, בעיית זהות, פסיכותרפיה, מצוקה קיומית, אימה "היידגריאנית", אהבה, סנטימנטליות, מוצא ומגדר, נצרות, יהדות, "ישראליות", ביקורת התרבות. בספר מושמעת ביקורת כלפי דור המייסדים של מדינת ישראל, שלא שמו לב לכך שבשם האג'נדה הציונית בה מחקו את זהותם, מבחירה, למען מודל ציוני-צברי, וגם מחקו גם, בלי מתן ברירה, את הזהות המזרחית. הספר "אדמ-ה", בהמשך לקודמו, הוא צעד ניסיוני נוסף בהתמרה של הביוגרפיה של המחבר הבאה לידי ביטוי בהתנסויות וברגעי חיים התחומים בזמן, במקום, בגוף ובהיסטוריה לפסיכוגרפיה השואפת לחרוג מממדים אלה אל המרחב של "הפסיכה", הנפשי הלא מגודר, הקורא אל האינסופי ואילו הספר "זוֹהִי מִלְחֶמֶת הָעוֹלָם הַ-13" שיצא ב-2016 הוא הצעה לביקורת של המחבר על עצמו.
לדברי המשורר והמבקר מתי שמואלוף, "בשיר "אחד" מראה לנו אסף לב את שני הצדדים המובילים של החברה בישראל. מצד אחד היא מבקשת לשכוח את עברה היהודי-ערבי ומצד שני היא מבקשת לכונן את עצמה על מקום ללא מקום, רוח ללא רוח. הוא מדווח לנו שזה הוא שרוצה לשכוח ולהיבנות מתוך התרבות המזרחית הרחוקה. אך הטקסט מתנגד לשכחה ולתרבות של אותו "אחד" כשהוא מזכיר מה מתבקש ממנו לשכוח. בכך השיר מראה לנו את תהליכי ההכלאה, שנעשים לצד תהליכי הטיהור. וזה הכוח של השיר שמצביע על תהליך דיאליקטי."
צבי ניר
Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player
Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player (בעברית: אל תירו בי, אני רק הפסנתרן) הוא אלבום האולפן השישי של הזמר והיוצר הבריטי אלטון ג'ון. הוא יצא לאור בינואר 1973 על ידי ו־, הראשון מבין שני אלבומי אולפן שיצאו לאור באותה שנה. הוא האלבום הראשון של ג'ון שהגיע לראש המצעד בבריטניה, והשני מבין שבעה אלבומים רצופים שהגיעו למקום הראשון בארצות הברית.
הסינגל המוביל, Crocodile Rock", היה הסינגל הראשון של ג'ון שהגיע למקום הראשון בארצות הברית. הסינגל השני מתוך האלבום, "Daniel", היה גם הוא להיט שהגיע למקום השני בארצות הברית, ולמקום הראשון בקנדה ובניו זילנד. שני הסינגלים היו להיטי טופ־5 בבריטניה.
רקע.