על העיוורון הוא סרט מתח באנגלית משנת 2008 על חברה הסובלת ממגפת עיוורון. הסרט הוא עיבוד לרומן בעל אותו השם משנת 1995 מאת הסופר הפורטוגלי ז'וזה סאראמאגו. הסרט נכתב על ידי דון מק'קלר בבימויו של פרננדו מאירלס, בסרטם מככבים ג'וליאן מור כאשתו של הרופא ומארק רופאלו כרופא. סאראמאגו סירב בהתחלה למכור את הזכויות לעיבוד קולנועי, אך המפיקים הצליחו לרכוש אותו בתנאי לכך שהסרט יתרחש בעיר לא מזוהה וללא שם. הסרט הוקרן בהקרנת בכורה כסרט הפתיחה בפסטיבל קאן ב-14 במאי 2008, ויצא לאקרנים בקנדה כחלק מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-6 בספטמבר 2008.
עלילה.
הסרט מתחיל בכך שאיש צעיר מתעוור לפתע במכוניתו בעודו בצומת, כששדה הראייה שלו הופך ללבן. עובר אורח מציע להסיע אותו הביתה ולאחר מכן הוא גונב את מכוניתו של העיוור. כשאשתו של העיוור חוזרת הביתה, היא לוקחת אותו לרופא עיניים שלא מזהה שום דבר חריג ומפנה אותו להערכה נוספת.
למחרת, הרופא מתעוור, ומבין בעצם שהעיוורון נגרם ממחלה מידבקת. ברחבי העיר, אזרחים נוספים הופכים לעיוורים, מה שגורם לבהלה רחבה, והממשלה מארגנת הסגר לעיוורים במתקן נטוש. כשצוות ההסגר מגיע לאסוף את הרופא, אשתו משקרת שגם היא התעוורה כדי ללוות אותו.
הרופא ואשתו מגיעים ראשונים למתקן ההסגר ומסכימים שישמרו את ראייתה בסוד. אליהם מצטרפים עוד כמה, כולל הנהג, הגנב ומטופלים נוספים של הרופא. בשלב זה, "המחלה הלבנה" הפכה בינלאומית, עם מאות מקרים המדווחים מדי יום. הממשלה נוקטת באמצעים אכזריים יותר ויותר כדי לנסות להתמודד עם המגפה, כולל סירוב לסייע לעיוורים.
עוד ועוד אנשים עיוורים נדחסים במה שהפך למחנה ריכוז, הצפיפות והיעדר תמיכה מבחוץ גורמים להיגיינה ותנאי החיים להידרדר במהירות. הרופא משמש כנציג המחלקה שלו, ואשתו הרואה עושה ככל שביכולתה לסייע לחבריה הכלואים מבלי לחשוף את יכולתה. החרדה מזמינות המזון מערערת את המורל ומביאה לעימות בין מחלקות הכלא, כאשר החיילים השומרים על המחנה הופכים עוינים יותר ויותר.
גבר עם אקדח ממנה את עצמו ל"מלך" של המחלקה שלו, ומשתלט על משלוחי האוכל, תחילה דורש את חפצי הערך של המחלקות האחרות, ולאחר מכן מהנשים לקיים יחסי מין עם הגברים שלהן. במאמץ להשיג מצרכים, כמה נשים נכנעות בחוסר רצון להיאנס. אחת הנשים נהרגת על ידי התוקף שלה, ואשתו של הרופא מתנקמת והורגת את ה"מלך" עם זוג מספריים. בתוך הכאוס שנוצר, הבניין עולה באש ואסירים רבים מתים. הניצולים שנמלטים מהבניין מגלים שהשומרים נטשו את עמדותיהם, והם יוצאים לעיר.
החברה קרסה ואוכלוסיית העיר הצטמצמה ונאבקת כדי לשרוד. אשת הרופא מובילה את בעלה ועוד כמה אחרים מהמחלקה שלהם בחיפוש אחר מזון ומקלט. היא מגלה מחסן מצויד ובקושי בורחת בעזרת בעלה כשההמון סביבה מריח את האוכל הטרי שהיא נושאת.
הרופא ואשתו מזמינים את "משפחתם" החדשה לדירתם. ואז, באותה פתאומיות שראייתו אבדה, הנהג - האדם הראשון שאיבד את ראייתו - מקבל את ראייתו חזרה, מה שמעיד על כך שהגוף נלחם במחלה, ושהעיוורון הוא בסופו של דבר זמני. הם חוגגים ותקוותם חוזרת.
מריו חורחה קוטליאר
מריו חורחה קוטליאר (23 ביוני 1949 - 21 בפברואר 1999) היה שחקן, במאי, מנהל ודמות מרכזית בתיאטרון הבובות ותיאטרון הפרינג' בירושלים בשלהי המאה ה-20. ממקימי ומנהלי תיאטרון הקרון, תיאטרון הבמה (המכונה גם הזירה הבינתחומית), בית הספר לתיאטרון חזותי והפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות בירושלים.
ביוגרפיה.
קוטליאר נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה. הוריו, פאולינה ומאוריציו, היו גם הם ילידי ארגנטינה, שהוריהם היגרו ממזרח אירופה. בנערותו, היה חבר בתנועת הנוער היהודית ציונית החלוץ למרחב. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, למד סוציולוגיה ותיאטרון באוניברסיטת בואנוס איירס. ב-1970 עלה לישראל. בשנים 1972–1976 למד בחוג לתולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1977–1979 למד סמיוטיקה של התיאטרון בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בצרפת.
ב-1981 היה ממקימי תיאטרון הקרון, וב-1983 היה ממייסדי הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות בירושלים.
ב-1989 הקים את תיאטרון "הבמה" – תיאטרון אוונגארדי בין-תחומי (המכונה כיום הזירה הבינתחומית).
ב-1986 היה ממקימי בית הספר לתיאטרון חזותי.
ב-1998 הקים את כתב העת "קוד" לאמנות בין תחומית.
קוטליאר שימש כמנכ"ל הראשון של "העמותה לתיאטרון בין תחומי", במסגרתה פעלו תיאטרון הקרון, תיאטרון הבמה, ובית הספר לתיאטרון חזותי.
ב-1997 זכה קוטליאר בפרס עיריית ירושלים על מפעל חיים בתחום חינוך לתיאטרון ואמנויות הבמה.
קוטליאר נפטר ב-1999 בירושלים. לאחר מותו נקראה עמותת תיאטרון הקרון על שמו.
הזירה הבינתחומית מקיימת את פסטיבל "קולה של המילה" – פסטיבל לזכרו של מריו קוטליאר, העוסק במילה הכתובה וביטויה באמנות הבין-תחומית.
הצגות בהן השתתף.
קוטליאר השתתף, כבמאי וכשחקן, בהצגות רבות וביניהן:
כמו-כן, יזם פרויקטים מיוחדים, כגון: "סדר הלילה הזה" (1989), "50 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה" (1995), "יום הולדת לאלזה לסקר-שילר" (1989).
כתיבתו.
קוטליאר כתב שירה וסיפורים בספרדית אך הם לא התפרסמו בחייו.
מקצת מכתיבתו פורסם בעברית לאחר מותו (בתרגומו של רמי סערי):
משפחתו.
קוטליאר היה נשוי לעטרה (ספרנית באוניברסיטה העברית). להם בן (ד"ר דן קוטליאר, מומחה לסוציולוגיה של האינטרנט ומרצה בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה), ובת (מאיה, חברה ופעילה כאשת-חינוך בתנועת הבוגרים של השומר הצעיר).
Anytime, Anywhere
אישטוואן רוסניאק
אישטוואן רוסניאק (בהונגרית: Rusznyák István; בודפשט, 22 בינואר 1889 – בודפשט, 15 באוקטובר 1974) היה רופא יהודי-הונגרי, מומחה ברפואה פנימית, פרופסור באוניברסיטה, דקאן, מנהל קליני, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים (נספח: 1946, מן המניין: 1946), ולאחר מכן נשיא האקדמיה ההונגרית למדעים בין השנים 1949 עד 1970. חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט) משנת 1949 עד 1967. זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
ביוגרפיה.
אישטוואן רוסניאק נולד במשפחה אינטלקטואלית יהודית. בשנת 1911 קיבל את התואר דוקטור לרפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). הוא עבד תחילה במכון לפתולוגיה ואחר כך מ-1912 התמחה בקליניקה מספר 2 לרפואה פנימית בניהולו של שאנדור קוראני. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1926 מונה למרצה בכיר.
בין השנים 1931–1944 היה מנהל המחלקה לרפואה פנימית בפקולטה לרפואה באוניברסיטת סגד. הוא נבחר לדקאן הפקולטה לשנת הלימודים 1937/38. בשל יהדותו גורש עם משפחתו למחנה ריכוז ב-1944 ובהתערבות אוניברסיטת סגד הורד מהרכבת באוסטריה ונשלח בחזרה לבודפשט. הוא כבר היה בבודפשט בסוף מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1945–1946 עבד בבודפשט, ולאחר מכן כפרופסור באוניברסיטה ומנהל הקליניקה והחוג לרפואה פנימית ופעל שם בין 1946 לבין 1963. בשנת 1946 נבחר לנספח ומייד לאחר מכן לחבר מלא וקבוע באקדמיה ההונגרית למדעים. בשנת 1963 הוא עזב את המרפאה לרפואה פנימית, פרש, אך נשאר בחיים המדעיים כנשיא האקדמיה ההונגרית למדעים (1970-1949) וכראש מכון המחקר לרפואה ניסיונית (1970-1949), ולאחר מכן כיועץ מדעי (מ-1971 עד מותו).
בשל תפקידיו המדעיים, טיפוח היחסים הבינלאומיים מילאו תפקיד משמעותי בחייו. הוא פעל לאורך שנים גם בזירה הפוליטית. מ-1949 עד 1967 היה חבר באספה הלאומית.
תחומי מחקר.
ניתוח כימי של חלבוני הדם ורכיבי הדם. התרחשות ומניעה של הפרעות במחזור הדם לאחר ניתוח. בעיית הוויטמינים. פתולוגיה כלייתית. המשמעות הפיזיולוגית והפתולוגית של מערכת הלימפה.
עבודותיו הנבחרות.
במקור:
בתרגום:
סוע'ד
יהודה וירושלים⁩⁩
יהודה וירושלים היה עיתון אשר הוציא לאור יואל משה סלומון בשנים 1877 ו-1878, השנים שבהן תכנן את הקמת העיר אשר ייסד, פתח תקווה. העיתון היווה במה למאמצי המודרניזציה של היישוב הישן טרם העלייה הראשונה, עסק במצוות התלויות בארץ בהקשר של תוכניות להתיישבות חקלאית, ותפס עצמו כבמה למתרחש ביישוב הישן בפני העולם היהודי. העיתון היה דו-שבועון.
היסטוריה.
העיתון יהודה וירושלים נוסד על ידי יואל משה סלומון ב-15 בפברואר 1877. תוכן העיתון היה בעל אופי ציוני. מטרתו של סלומון (עורך העיתון), היה לעודד אנשים להפיח רוח חיים ביישוב בארץ ישראל, ולעורר את כלכלתיה ולעודד עבודת חקלאות עברית.
הגיליון הראשון של העיתון, הסביר את אמנותיו של עורכו, וביקר את הרבנים אשר מתנגדים ליישוב. דעות אלה היו לצנינים בעיני הרבנים ראשי הכוללים, שהכריזו חרם על כתבי עתו.
לקראת יציאתו מירושלים עם מייסדי המושבה להתיישבות בשטח, סגר את העיתון וכתב:
מיכאל בן דוד
מיכאל בן דוד (נולד ב-26 ביולי 1996) הוא זמר, שחקן תיאטרון ורקדן ישראלי שייצג את ישראל באירוויזיון 2022, עם השיר "I.M", לאחר שניצח בעונתה הרביעית של "אקס פקטור ישראל", התחרות המקדימה לאירוויזיון.
שנותיו הראשונות.
בן דוד נולד לאם ממוצא רוסי-אוקראיני ולאב ממוצא גאורגי, באשקלון. הוא ילדם השני מתוך חמישה של הזוג. הוא גדל והתחנך בפתח תקווה. בכיתה ו' עבר לפנימיית הכפר הירוק. הוא יצא מהארון בפני אמו כהומוסקסואל בגיל 16, זמן קצר לפני חזרתה בתשובה. כנער עבר התעללות מתמשכת על ידי חבריו לכיתה, שלעגו לו בשל קולו הגבוה. הוא מיאן לשתף את אמו בהתעללות שעבר בבית הספר, כיוון שלא רצה להדאיג ולצער אותה. את שירותו הצבאי עשה בן דוד ביחידה מסווגת במשרד הביטחון ולאחר מכן החל ללמוד משחק ב"בית צבי".
קריירה מוזיקלית.