שעשועונים החלו להיות משודרים ברדיו בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. אחד הראשונים היה "מידע בבקשה" (Information Please) משנת 1938, ואחד מהמצליחים הגדולים הראשונים היה ד"ר איי.קיו (Dr. I.Q.) מ-1939. "המנצח לוקח הכל" (Winner Take All), ששודר לראשונה ב-1946, היה הראשון שהשתמש במנעולים והביאו אלופים חוזרים.
קרוב משפחה של השעשועונים, שבתקשורת העכשווית נקרא מופעי מתנות, כלל בדרך כלל מתן מוצרים ממומנים לקהל באולפן, אנשים שהתקשרו באקראי בטלפון, או שניהם. דוגמה מוקדמת לתוכנית זו הייתה התוכנית "קדרת הזהב" (Pot o' Gold) משנת 1939, אך להיט הפריצה מסוג זה היה "עצרו את המוזיקה" (Stop the Music) של ABC בשנת 1948. זכייה בפרס דרשה בדרך כלל ידע על מה ששודר בתוכנית באותו רגע, מה שהוביל לביקורת על מופעי המתנות כצורה של "קניית קהל". מופעי מתנות היו פופולריים ביותר עד 1949. לעיתים קרובות הם זכו לחשיפה נמוכה, ואף באוגוסט 1949 נעשה ניסיון, לא מוצלח, על ידי הרשות התקשורת הפדרלית לאסור אותם (כהגרלה לא חוקית).
שיטות הפקת שידור.
למיקרופון RCA 44BX היו שני צדדים בהם יכלו להיקלט גלי קול ושני צדדים חסומים. כך יכלו שחקנים להתמודד זה מול זה ולהגיב. שחקן יכל להשיג את האפקט של יציאה מהחדר על ידי הזזת ראשו לעבר אחד מהצדדים החסומים של המיקרופון.
התסריטים אוגדו יחד. באותה תקופה הייתה מחלוקת אם שחקנים ושחקניות רשאים לזרוק דפים, שנקראו במלואם והשימוש בהם תם, לרצפת החדר.
היסטוריה של הקלטות רדיו מקצועיות בארצות הברית.
תחנות רדיו.
למרות האיסור הכללי על שימוש בהקלטות בשידורים של רשתות רדיו עד סוף שנות ה-40, בוצעו "הקלטות עיון" על גבי תקליטור פונוגרף של תוכניות רבות תוך כדי שידורן, לעיון נותן החסות ולמטרות ארכיון של הרשת עצמה. עם התפתחות הקלטת חוט מגנטי באמינות גבוהה והקלטת בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, הרשתות הפכו פתוחות יותר לשידור תוכניות מוקלטות והקלטה מוקדמת של תוכניות הפכה לנפוצה יותר ויותר.
תחנות מקומיות, לעומת זאת, תמיד היו חופשיות להשתמש בהקלטות ולעיתים עשו שימוש מהותי בתוכניות סינדיקציה מוקלטות מראש שהופצו על גבי תקליטורי תמלול דחוסים (בניגוד להקלטה בנפרד).
ההקלטה נעשתה באמצעות מחרטת חיתוך ותקליטי אצטט. תוכניות הוקלטו בדרך כלל במהירות של 33 ושליש סיבובים לדקה בתקליטים בגודל 16 אינץ', הפורמט הסטנדרטי ששימש ל"תמלולים חשמליים" כאלה מתחילת שנות ה-30 ועד שנות ה-50. לפעמים, החריץ נחתך החל בחלק הפנימי של התקליט ויצא החוצה. היה זה שימושי כאשר התוכנית שהוקלטה הייתה באורך העולה על 15 דקות, ועקב כך נדרש יותר מצד אחד בתקליט. על ידי הקלטת הצד הראשון מהחוץ פנימה, והשני מהפנים החוצה וכן הלאה, איכות הצליל בנקודות ההחלפה של התקליט התאימה וגרמה להשמעה חלקה יותר. להתחלה פנימית היה גם היתרון שחוט החומר שנחתך ממשטח התקליט, שהיה צריך להרחיקו מהנתיב של חרט החיתוך, נזרק באופן טבעי למרכז התקליט ולכן הוצא באופן עצמוני מהדרך. בעת חיתוך תקליט התחלה חיצוני, ניתן להשתמש במברשת כדי להרחיק אותו מסחיפתו לכיוון אמצע התקליט. מחרטות הקלטה מצוידות היטב השתמשו בוואקום משואב מים כדי לאסוף אותו תוך כדי חיתוך ולהפקיד אותו בבקבוק מלא במים. בנוסף לנוחות, זה שימש למטרה בטיחותית, שכן חוט התאית החנקני היה דליק ביותר והצטברות רופפת שלו עלולה להישרף במהירות במקרה של הצתה.
רוב ההקלטות של שידורי הרדיו נעשו באולפנים של רשתות הרדיו, או במתקנים של תחנה בבעלות רשת או שותפה, ועשויים היו להכיל ארבע מחרטות או יותר. לתחנה מקומית קטנה לא היה לעיתים קרובות מחרטה כזו. נדרשו שתי מחרטות כדי להקליט תוכנית שאורכה יותר מ-15 דקות מבלי לאבד חלקים ממנה בזמן שהתקליטים התהפכו או הוחלפו, יחד עם טכנאי מיומן שהפעיל אותן וניטר את ההקלטה בזמן עשייתה. עם זאת, מספר הקלטות ששרדו הופקו על ידי תחנות מקומיות.
באשר להפצה של תוכניות סינדיקט, כאשר נדרשו מספר רב וניכר של עותקי תמלול חשמלי, הם הופקו באותו תהליך המשמש ליצירת רשומות רגילות. הקלטת מאסטר נחתכה, ולאחר מכן צופתה בשכבת מתכת דקה (באמצעות אלקטרוליזה) כדי לייצר חותמת שממנה נוצקו הטבעות בוויניל (או שלאק, במקרה של תקליטי תמלול שהוטבעו לפני 1935 בערך) במכבש תקליטים.
שירות הרדיו של הכוחות המזוינים.
מקורותיו של שירות הרדיו של הכוחות המזוינים (AFRS) בחיפושה של מחלקת המלחמה של ארצות הברית אחר דרך לשפר את מורל החיילים. מסע זה החל עם שידורי גלים קצרים של תוכניות חינוך ומידע לחיילים בשנת 1940. בשנת 1941 החלה מחלקת המלחמה להנפיק "ערכות חברים" (B-Kits) לכוחות היוצאים, אשר כללו מכשירי רדיו, תקליטי 78 סל"ד ותקליטי תמלול חשמלי של תוכניות רדיו. אולם, עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, החליטה מחלקת המלחמה שעליה לשפר את האיכות והכמות של ההצעות שלה.
זה התחיל עם מגוון שידורים של תוכניות מקוריות משלה. "מייצג פיקוד" (Command Performance), שהופק לראשונה ב-1 במרץ 1942, היה הראשון שבהם. ב-26 במאי 1942 הוקם רשמית שירות הרדיו של חיל החימוש. במקור, לוח השידורים שלו כלל את תוכניות הרדיו שברשתות אך הפרסומות הוסרו. עם זאת, תוך זמן קצר היא החלה לייצר לוח שידורים מקורי משלה עם תוכניות, כגון "Mail Call", "G.I. Journal, Jubilee" ו-"GI Jive". בשנת 1945, השירות הפיק בשיאו כ-20 שעות של תוכניות מקוריות בכל שבוע.
מ-1943 עד 1949 ה-AFRS שידר גם תוכניות שפותחו בעזרת מאמצי שיתוף הפעולה עם משרד המתאם לעניינים בין-אמריקאיים ומערכת השידור קולומביה בתמיכה ביוזמות הדיפלומטיה התרבותית של אמריקה ובמדיניות השכן הטוב של הנשיא פרנקלין רוזוולט. בין המופעים הפופולריים נכללה ויוה אמריקה שהציגה לראווה אמנים מוזיקליים מובילים מצפון ודרום אמריקה לבידור חיילי אמריקה. בין המבצעים הקבועים נכללו: אלפרדו אנטוניני, חואן ארוויזו, נסטור מסטה צ'יירס וג'ון סרי האב.
לאחר המלחמה, ה-AFRS המשיך לספק לוח שידורים לחיילים באירופה. במהלך שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 היא הציגה הופעות של הרכב התזמורת הסימפונית היחידה של הצבא - התזמורת הסימפונית של הצבא השביעי. היא גם סיפקה שידורים למלחמות העתידיות שארצות הברית הייתה מעורבת בהן. הוא מתקיים כיום כמרכיב של רשת הכוחות האמריקאית (AFN).
כל התוכניות ששודרו על ידי ה-AFRS בתקופת תור הזהב הוקלטו כתקליטי תעתיק חשמליים, שמהם עותקי ויניל נשלחו לתחנות מעבר לים כדי להיות משודרים לכוחות. אנשים בארצות הברית כמעט ולא שמעו תוכניות מה-AFRS, אם כי הקלטות AFRS של תוכניות רשת תור הזהב שודרו מדי פעם בכמה תחנות מקומיות החל משנות ה-50.
במקרים מסוימים, תקליט AFRS הוא ההקלטה היחידה של תוכנית ששרדה.
הקלטות רדיו ביתי בארצות הברית.
הקלטות ביתיות של שידורי רדיו החלו בשנות ה-30 וה-40. החל משנת 1930 תועדו דוגמאות. בשנים אלו בוצעו הקלטות ביתיות עם מקליטי תקליטים, שרובם היו מסוגלים לאחסן רק כארבע דקות של תוכנית רדיו בכל צד של תקליט 78 סל"ד בגודל 12 אינץ'. רוב ההקלטות הביתיות נעשו על גבי תקליטים קצרים אף יותר בגודל עשרה אינץ' או יותר. חלק ממקליטי תקליטים ביתיים הציעו אפשרות של מהירות 33 ושליש סל"ד, ששימשה לתמלולים חשמליים, ואיפשרה ביצוע הקלטה באורך של יותר מפי שניים, אם כי באיכות שמע מופחתת. ציוד הקלטה משרדי נדרש לעיתים לביצוע הקלטות של שידורי רדיו, אך איכות השמע של מכשירים אלה הייתה ירודה וההקלטות שהתקבלו היו במערכים (פורמטים) מוזרים שהיו צריכים להיות מושמעים בציוד דומה. בשל הוצאות מקליטים ומגבלות אמצעי ההקלטה, הקלטה ביתית של שידורים לא הייתה נפוצה בתקופה זו ולרוב הוגבלה לקטעים קצרים.
עם זמינותם של מקליטי חוטים מגנטיים לשימוש ביתי, בשנת 1947, הוקל מעט המחסור בציוד הקלטה ביתי. אלה היו מסוגלים להקליט שידור של שעה על סליל קטן של חוט בודד, ואם פלט אודיו של רדיו איכותי הוקלט ישירות, ולא על ידי החזקת מיקרופון אל הרמקול שלו, איכות הצליל המוקלט הייתה טובה מאוד. עם זאת, מכיוון שהחוט לא היה זול, ניתן היה לעשות בו שימוש חוזר, בדומה לסרט מגנטי, כדי לבצע הקלטות חדשות. נראה שרק שידורים שלמים בודדים שרדו על המדיום הזה. למעשה, היו מעט הקלטות ביתיות של תוכניות רדיו שלמות עד לתחילת שנות ה-50, אז הוצגו לשוק מקליטי קלטות סליל-אל-סליל שהיו זמינים יותר ויותר לשימוש ביתי.
אמצעי הקלטה.
תקליטי תמלול חשמליים.