שחזור שד בכל השיטות הקיימות הוא תהליך ארוך, הכרוך בכאבים ובתקופת החלמה ממושכת שבסופה התוצאה המתקבלת אינה זהה לגמרי למבנה של שד ביולוגי, אך עם זאת שואפת לדמות לשד מראה טבעי עד כמה שניתן. בעקבות הניתוח חל שינוי בתחושת עור מעטפת השד בהשוואה לתחושה שלפני הניתוח; עם הזמן ייתכן שתחזור תחושה חלקית, אך היא לא תשתווה לזו שהייתה טרם ההתערבות הכירורגית. נשים רבות מדווחות על אובדן תחושה חלקית או מלאה בעור העוטף את השד- תופעה המכונה אובדן סומטוסנסורי. מדובר בחוסר יכולת לחוש מגע, חום, קור או כאב. לאובדן התחושה ישנן השלכות רפואיות ארוכות טווח, משום הפגיעה ביכולת לזהות מצבים מסכנים כגון כוויות שמש, כוויות קור, חתכים ונגעים באזור המנותח.
תקופת ההחלמה המשוערת מהניתוח היא ארבעה עד שישה שבועות על פי רוב, אך עשויה להתארך אם מתפתחים סיבוכים. במהלך תקופה זו עשויים להופיע כאבים בהם ניתן לטפל באמצעות תרופות משככות כאבים. לאחר הניתוח יש לבצע תרגילי נשימה בהדרכת פיזיותרפיסטית כדי להימנע מפגיעה בעבודת הריאות. במהלך ההליך הניתוחי יחובר נקז אחד או יותר, שתפקידו להוציא את ההפרשות מפצע הניתוח. הנקז נשלף על ידי הרופאה כאשר כמות ההפרשות פוחתת, בפרק זמן של שבוע עד שלושה שבועות מתום הניתוח. צלקות הניתוח על השד מיטשטשות עם הזמן (בתוך כשנה-שנתיים) אך אינן נעלמות לחלוטין.
בקרב נשים העוברות שחזור שד, קיים סיכון לפתח מגבלות תפקודיות באזור בית החזה, הכתפיים, הזרועות או כפות הידיים. מגבלות אלו כוללות פגיעה בטווח התנועה, כאב, תחושת גרד פנימית, אובדן תחושה או היחלשות שרירים. על פי פרסום אחרון של FDA, ארבעים עד שבעים אחוזים מהנשים שבוחרות לעבור שחזור שד על ידי שתל, זקוקות להתערבות כירורגית נוספת במהלך 8–10 השנים הראשונות לאחר הניתוח, עקב סיבוך הקשור לשחזור על ידי השתל (קרע בשתל או תזוזה ממיקומו, זיהום, אסימטריה ועוד). בחמישה אחוז מניתוחי שחזור השד, ההליך הכירורגי נכשל ועשוי להוביל להוצאת השתל מהגוף.
לעישון יש השפעה הרסנית על שחזור שד. העישון פוגע באספקת הדם לרקמות השד המשוחזר ולעור מעטפת השד המנותח ועלול לגרום לנמק של הרקמות ולקשיים של ממש בריפוי פצעי הניתוח. סיבוכים כגון אלה מחייבים לעיתים התערבויות כירורגיות נוספות. על כן, נדרשת הפסקת עישון במשך שישה שבועות לפני מועד הניתוח ועד חודשיים לפחות לאחריו.
יונתן גרופר
יונתן גרופר (נולד ב-13 ביוני 1980) הוא מרצה, קומיקאי ישראלי ואנימטור בוגר "בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים" שזכה בפסטיבל האירופאי Anca 2008 על סרט האנימציה הקצר "סופר גרופר"
ובמענק מטעם "המיזם לקולנוע וטלוויזיה ברשות לפיתוח ירושלים" על פרויקט "ארון הקודש" שכתב עם מיכל קופר קרן ויוסי גוון.
קריירה בפוסט פרודקשן.
עם סיום לימודיו בבצלאל עבד בחברות פוסט-פרודקשן ואנימציה שונות.
מ-2011 מנהל את מחלקת הפוסט-פרודקשן בחברת "TROSS" המתמחה במימון המונים.
קריירה בהוראה.
בשנת 2014 החל ללמד פוסט-פרודקשן ואנימציה במכללת "ג'אמפקט".
משנת 2016 מרצה לסטוריטלינג בבצלאל ובהמשך החל להרצות גם ב"מכללת שנקר" וב-"HIT".
קריירה כקומיקאי ותסריטאי.
יונתן גרופר החל להופיע כסטנדאפיסט בשנת 2004. התפרסם לראשונה במופע ההתרמה "יומטוב" ולאחר מכן השתתף וכתב בתוכניות "עובר כל גבול" בYES, "פרויקט ביפ" ו"אין מה לראות" ב"קשת 12", "מצב כפית" בערוץ "YES Comedy", "הצחוקייה" בערוץ "ניקלודיאון", "המועדון" עם שחר חסון ב"רשת 13" ותפקידי אורח בסדרות שונות.
אל תוך מלתעות המוות
"אל תוך מלתעות המוות" (באנגלית: Into the Jaws of Death) הוא תצלום מפורסם שצולם על ידי צלם משמר החופים האמריקני רוברט פ. סרג'נט בעת הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה.
התצלום.
בתצלום נראים חיילי דיוויזיית הרגלים הראשונה נוחתים מנחתת LCVP בחוף אומהה, בשעה 7:40 בבוקר הפלישה לנורמנדי. כותרת הצילום, "אל תוך מלתעות המוות", מתייחסת לשורה מתוך שירו של אלפרד טניסון "הסתערות הבריגדה הקלה".
הצילום הפך לאייקון, ונעשה בו שימוש באמנות ובקולנוע, למשל בסרט האמריקאי "להציל את טוראי ריאן" (1998). הצילום הופיע על כריכת התרגום האנגלי לספר "איליאדה" (1998) של סטנלי לומברדו, כסמל לאוניברסליות של המלחמה.
דלגאדו
גרייבס
סיימון במברגר
סיימון במברגר (באנגלית: Simon Bamberger, 27 בפברואר 1846 – 6 באוקטובר 1926) היה פוליטיקאי אמריקאי, יהודי, שכיהן כמושל מדינת יוטה שבארצות הברית (1917–1921). היהודי הרביעי שכיהן כמושל אחת ממדינות ארצות הברית, אחרי דייוויד עמנואל (שלא נבחר, אלא מונה) (ג'ורג'יה), וושינגטון ברטלט (ממוצא יהודי) (קליפורניה) ומוזס אלכסנדר (איידהו). קודם לכן כיהן כחבר הסנאט המדינתי של יוטה במשך עשר שנים (1902–1912).
קורות חיים.
במברגר נולד ב-1846, לעמנואל והלן (לבית פלייש) במברגר, זוג יהודי, בעיר דרמשטאדט, בירת הדוכסות הגדולה של הסה והריין (אחת מהמדינות הזעירות שביסמרק איחד כעבור כ-25 שנה ליצירת הקיסרות הגרמנית; כיום במדינת הסן שבגרמניה).
ב-1860, בהיותו בן 14 היגר בגפו לאינדיאנפוליס, בירת אינדיאנה שבארצות הברית, שם גר בן דודו, שיכול היה לסייע לנער הצעיר בחבלי הקליטה בארץ החדשה שנים מעטות אחר כך הצטרף לבמברגר באינדיאנפוליס גם אחיו הרמן, ומשהסתיימה מלחמת האזרחים האמריקנית עברו השניים, כשהם כבר בוגרים כעת, מערבה, אל סנט לואיס שבמיזורי והקימו בה במשותף בית מלאכה קטן לייצור בגדים. העסק נכשל ובמברגר החליט לנטוש את סנט לואיס ונדד הרבה יותר מערבה, ליוטה, שהפכה לשטח אמריקאי רק כעשרים שנה קודם לכן בעקבות מלחמת ארצות הברית–מקסיקו וטרם קיבלה אפילו מעמד של מדינה באותה עת.
הוא השתקע תחילה בעיר אוגדן, שם קנה עם חבר יהודי בשם כהן את מחצית הזכויות בבית מלון קטן, אך גם העסק הזה נכשל, והשותפים הצעירים עברו שניהם לעיר שתהפוך מעתה לעיר מגוריו הקבועה של במברגר, סולט לייק סיטי. עם הגיעם למקום החדש רכשו השניים גם כאן, בית מלון, אותו כינו "הבית הלבן" והפעם העסק הצליח ושני היזמים הצעירים החלו לשגשג.
ב-1872 קנה במברגר בעזרת ההון הקטן שהצליח לצבור מבית המלון שלו, חלק מזכויות הקניין במכרה כסף. הצעד ההרפתקני הזה גרם לכך, שבתוך שנתיים הבחור בן ה-28 הפך לעשיר ממש. ב-1876 הוא קנה מספר מכרות פחם בצפון יוטה, גייס משקיעים נוספים ובסך הכל בסופו של דבר היו ברשותו מיליון דולר טבין וטקילין. בעזרת ההון העצום הזה במושגים של אותה תקופה בנתה קבוצתו של במברגר מסילת ברזל אל אותם מכרות. ההצלחה האירה להם פנים תחילה, אבל במברגר נכנס בתנופה גדולה מדי לעסק מסילות הברזל, אשר מסתבר שרבו בו המתחרים באותה עת, והוא איבד כתוצאה מהצעד הנוסף הזה בו הוא נקט, חלק גדול מהונו.
במברגר נישא ב-1881 לאיידה מאאס (1863–1936), ילידת גרמניה כמותו, והיה אב לארבעה ילדים.
קריירה פוליטית.
עם השנים במברגר החזיר את שאיבד מבחינה פיננסית והחל פונה יותר ויותר לכיוון הציבורי - פוליטי. ב-1898 מונה לחבר במועצת החינוך של סולט לייק סיטי וכיהן בה במשך כארבע שנים, תורם תוך כדי כהונתו זו, גם חלק מהונו, למען פיתוח חינוך ציבורי חינם, לכל, בעירו.
ב-1902 הוא רץ לראשונה לסנאט המדינתי של יוטה, מטעם המפלגה הדמוקרטית, ניצח ומינואר 1903 עד ינואר 1913 כיהן בבית המחוקקים ונחשב לאחד הליברלים ביותר בין הנבחרים. בבחירות 1912, אחרי חמש תקופות כהונה רצופות, הפסיד בבחירות ויכול היה להתפנות לקהילה היהודית ולתמיכה בהתיישבות היהודית החקלאית בקלריון, יוטה.
בשנים 1911–1915 היה במברגר בין מייסדי ומגייסי התרומות הגדולים ביותר לניסיון ההתיישבות היהודית החקלאית בקלריון. הניסיון הזה הצליח תחילה וזכה אף לתמיכתו של מושל יוטה אותה עת, אבל עקב חוסר ניסיונם של המתיישבים היהודים, חוסר מזל ובצורת, נכשל בסופו של דבר וכל המתיישבים היהודים נטשו את המקום וברובם חזרו לניו יורק, ממנה הגיעו.
מושל יוטה.
משהתפנה במברגר מההתיישבות היהודית החקלאית הכושלת, הוא התלבט זמן מה אם לרוץ לסנאט של ארצות הברית, אך לבסוף בחר במירוץ לכהונת מושל יוטה. במברגר היה יהודי במדינה שמרבית תושביה מורמונים וריצתו למושלות המדינה אף עוררה אנטישמיות חבוייה בקרב אחדים מתומכי מתחריו. בין הבוחרים אף הופצה בשלב מסוים קריקטורה אנטישמית שלו, בה תואר עם אף "יהודי" גדול וסממנים אנטישמיים מובהקים נוספים. המורמונים חושבים את עצמם לבני ישראל האמיתיים ולפיכך היו ביניהם למרבה האבסורד אף שכינו את במברגר, "גוי". למרות כל זאת, במברגר התגבר הן על האנטישמיות והן על השתייכותו למיעוט דתי קטן וב-1916 ניצח בבחירות לכהונת מושל יוטה והיה למושל הרביעי שלה, היהודי הראשון ועד כה היחיד שכיהן בתפקיד וכמו כן המושל הלא מורמוני והדמוקרט הראשון. שלום רוזנפלד כתב על הסיבות לתמיכת המורמונים בו: "במברגר נודע ברבים כמי שאינו שותה אלכוהול ואינו מעשן ואף לא העסיק במפעליו עובדים ששתו או עישנו."