נעה רז מלמד עוסקת בגבול שבין מציאות לאשליה, בין הטבע לתרבות ובין עולם פרטי אישי לקולקטיבי. למרות העובדה שגדלה בקיבוץ, בעבודותיה נעה רז מלמד מוצאת עניין בסיפור הפרטי והאישי לעומת הסיפור הקולקטיבי.
חדר טבע 2012.
ב-2012 הציגה נעה רז מלמד בגלריה בקיבוץ גבעת חיים איחוד את התערוכה "חדר טבע". בתערוכה הציגה נעה רז מלמד את קיר הפרחים שהוצג גם בגלריה בקריית טבעון בתערוכה "מצליבים שפתניים מורכבים". בקיר שנקרא פרחים מיובשים יש צילומי זירוקס בצבעים של הפרחים ודסקיות פליז צרובות. טלי גרבוז כהן אוצרת התערוכה בגבעון כתבה"...התנועה הציונית גילתה מחדש את פרחי ארץ ישראל, נתנה להם שמות עבריים וגייסה אותה לשורותיה… מתוך המקום הזה, שבין ההתבוננות בטבע לרעב לנכס אותו: לקטוף, לאגור, לביית, לייבש, לגלות לקטלג, נבנית התערוכה של נעה רז מלמד… היא פורשת על פני קיר גדול בגלריה מגזרות נייר של פרחי בר מוכרים, ומשלבת עיגולי פליז צרובים בדגמים מופשטים של פרחים. הקיר הופך למעין הרחבה של דף מתוך מגדיר צמחים." בנוסף בתערוכה מופיע הקיר הבוכה שהוא הכנה של רישום בפרסקו שבתערוכה הוא התוצר המוגמר ולא רישום הכנה. לדבריה של נעה רז מלמד הפרחים המיובשים קשורים לילדות, והטבע משתנה והכל הופך לזיכרון. התערוכה בוחנת את ההקשרים בין המקור לחיקוי והאם אפשר להכיל בשדה התרבות גם את הטבע הגולמי, הפראי וגם את המעובד.
אדמה שקופה 2012.
בעבודת המיצב "אדמה שקופה" שהוצגה כחלק מהתערוכה "חדרי פלאות באמנות עכשווית" במוזיאון הרצליה ב-2012, הציבה נעה רז מלמד זרעים ודימויים הקשורים לעבודת אדמה: פוחלצים של עכברי שדה, זרעים מפורצלן, דימוי האיכר החורש את אדמתו ופסלים של שוורים, תצלומי הנבטות שהאמנית מנביטה וכן צנצנות בהם יש צמחים שגדלו במפעל תרביות רקמה. תרבית רקמה היא שיטה בה החקלאי מוותר על שלב הרבייה והזריעה ובכך משיג שליטה על איכות העץ והפרי. הפעולה עובדת כך לוקחים רקמת צמח מיקרוסקופית ומעבירים אותה למצע סטרילי ומלאכותי לכדי עובר וגטיטיבי, וממנו צומח צמח חדש, בשיטה זו אין צורך בביצוע הפריה. כל השלבים עד להנבטה קורים ללא אדמה על מצע אגר ובתנאי מעבדה. החקלאים מטפלים בצמחים עם מסיכות וכפפות. העבודה שואלת שאלות בהקשר לחקלאות ולהנדסה גנטית, וכן שאלות שעולות בדומה לחדרי פלאות על מיקומו של הטבעי מול המעוצב והמבוית מול הפראי. וכמו כן מה המחיר שאדם מוכן לשלם כדי לשלוט לארגן ולקטלג.
חפץ// חיים 2015.
בתערוכה "חפץ//חיים" שהוצגה ב-2015 בגלריה בקיבוץ בארי נעה רז מלמד עוסקת במקום בו החפץ והאדם נפגשים. הרעיון לתערוכה עלה בעקבות מבצע צוק איתן, נעה רז מלמד נחשפה דרך שידורי הטלוויזיה למשפחות רבות בעוטף עזה החיות באי ודאות, ולתושבי עזה שבתיהם נהרסו. ועלתה השאלה אם היא הייתה במצב הזה, איזה חפץ הייתה בוחרת לקחת. באותה תקופה האמנית עברה לגור עם משפחתה בסירה מה שאילץ אותה להיפרד מחפצים רבים. בעבודה נעה רז מלמד עברה בין בתי קיבוץ בארי וביקשה מחברי הקיבוץ לשתף אותה בסיפורי החפצים היקרים להם. רוב החפצים היו קשורים באדם אהוב ובתקופה בחיים ובחוויות של הגירה. בתערוכה הוצגו החפצים בוויטרינה ולידם רישומים של התרשמות ראשונה מהחפץ, וכן יצירות בדו מימד, בתלת מימד ובאנימציה שבהם כל חפץ קיבל את המקום שלו. חלק מהיצירות היו בעלות אופי כמעט מופשט- צללים של החפץ, בעבודה הזו הסיפורים יותר חשובים מהחפץ החומרי. בתערוכה הוצג גם סרט שהאמנית יצרה יחד עם ביתה אליה, בסרט מצולמים אנשי הקיבוץ מספרים את סיפור החפץ. כשנעה רז מלמד יצאה לפרויקט היא חשבה שייווצר איזשהו מכנה משותף בין החפצים והאנשים בקיבוץ, אבל היא גילתה שלכל אדם יש את החפץ שלו והסיפור האישי שלו.
אבות 2016.
בתערוכה "אבות" שהוצגה במוזיאון קיבוץ לוחמי הגטאות ב-2016, הציבה נעה רז מלמד מעין תיאטרון צלליות, רישומים של כפות ידיים גבריות בשלל מחוות, כמו עישון, ליטוף, כתיבה וציור הסובבים סביב הצופה על ארבעה הקירות. התנועה שבעבודה יוצרת מערכות יחסים בין כפות הידיים ובין הקווים והכתמים שמרכיבים את הרישום. בכניסה לגלריה מוצגים רישומים ופוטוגרמות של כפות ידיים, שנעשו מתמונות ומהזיכרון, של שלושת האבות שהשפיעו עליה: נחמן רז (אביה), משה מלמד (אבי בעלה) והצייר משה קופפרמן שכולם הלכו לעולמם כבר. בתערוכה זו הוענק לה פרס אוסקר הנדלר.
ג'ון ר. לאונטי
ג'ון רוברט לאונטי (באנגלית: John Robert Leonetti; נולד ב-4 ביולי 1956) הוא צלם, ובמאי קולנוע אמריקאי. הוא ידוע בזכות עבודתו המשותפת עם הבמאי ג'יימס ואן, איתו שימש כצלם בחמישה סרטים שזכו להצלחה בינלאומית. הוא אחיו הצעיר של הצלם מת'יו פ. לאונטי, שהיה הצלם של סרטו הראשון של ג'ון כבמאי, "מורטל קומבט 2".
בנוסף לכך, היה ג'ון ר. לאונטי לצלם הסרט "לזמן את הרוע" ולבמאי הסרט "אנאבל", מזיכיון המצליח בהיסטוריה, היקום הקולנועי של לזמן את הרוע.
קריירה.
לאונטי החל את הקריירה שלו כנער שעבד בעסקי ציוד קולנועי של משפחתו. העסק הוקם על ידי אביו פרנק לאונטי, שהיה ידוע בעקבות השתתפות טכנית בסרטים כמו "הקוסם מארץ עוץ" ו"סינג'ין בגשם". לאונטי צילם סרטים כמו "משחק ילדים 3", "המסכה" ו"מורטלב קומבט". הוא החל את הקריירה שלו כבמאי עם "מורטל קומבט 2".
בהמשך, היה לבמאי הסרטים "אפקט הפרפר 2", "אנאבל" ו-"7 משאלות", שהפכו לסרטי אימה שוברי קופות.
John R. Leonetti
אנה לוקשבסקי
אנה לוקשבסקי (נולדה ב–1975) היא אמנית ציור ורישום ישראלית. משנת 2010, לוקשבסקי פעילה בקבוצת האמניות "הברביזון החדש".
ביוגרפיה.
אנה לוקשבסקי נולדה בשנת 1975 בווילנה, בירת ליטא, שהייתה אז חלק מברית המועצות. היא ומשפחתה היגרו מווילנה לישראל בסוף שנות התשעים, כחלק מהעלייה הרוסית לישראל של אותה תקופה. בילדותה לוקשבסקי למדה ציור, ובהמשך למדה שפות סלאביות באוניברסיטת וילנה. לאחר הגעתה לישראל, למדה עיצוב גרפי באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ועבדה מעצבת בתחום. בשנת 2009, השלימה תואר שני במדרשת בית ברל לאמנות.
לוקשבסקי מתגוררת ומלמדת בחיפה, עם בן זוגה ושתי ילדות.
עבודותיה.
לאחר שעבדה בתור מעצבת גרפית, לוקשבסקי התמקדה בציור והוראה עצמאיים. עבודותיה מבטאות דחייה של העיסוק השכיח בישראל ביצירה קונספטואלית. סגנון הציור בו מתמקדת לוקשבסקי הוא פליין אייר . ציוריה מבוססים על התבוננות ונעשה בהם שימוש בצבעים עזים ומשיכות מכחול חדות. הנופים והנושאים המתוארים בציוריה סובבים חיי מהגרים בישראל, בפריפריה הגאוגרפית ובשולי החברה הישראלית.
לוקשבסקי משתמשת בחומרים "זולים" ליצירתה, וחלק גדול מהציורים מבוצעים בשמן על גבי קרטון. השימוש בחומרים "זמינים" ו"זולים" כמו קרטון כמצע לציור, נועד להצביע על עמדתה של לוקשבסקי כמהגרת, פרקריאט בנוף הישראלי. יצירתה של לוקשבסקי ייחודית בשדה האמנות הישראלית גם בזכות היותו מבוסס על ציור בהתבוננות. ציור פיגורטיבי מהתבוננות נלמד באקדמיות אירופאיות והוביל במאה ה-19 להקמת בית הספר לאמנות הברביזון.
בשנת 2010 הצטרפה לוקשבסקי לקבוצת 'הברביזון החדש' לצד ארבע ציירות נוספות ממוצא סובייטי-רוסי (זויה צ'רקסקי, אולגה קונדינה, אסיה לוקין ונטליה זורבובה). סגנון ה-'פליין אייר' של לוקשבסקי השתלב בגוף העבודה של קבוצת ברביזון.  העבודות של האמניות בקבוצה הן נראטיביות ומתעדות את אורחות חייהם של קהילות מהגרים שונות בישראל, כמו מהגרים מאפריקה ורוסיה, על רקע הערים בהן חיים המהגרים. החל משנת 2016, בעקבות נסיבות חייהן, חברות קבוצת ברביזון החדש לא נפגשות או מציירות באותה מתכונת. עם זאת, לוקשבסקי שומרת על מסורות הציור מהתבוננות. בשנים אלה עסקו עבודותיה של לוקשבסקי בסוגיות של זהות וסביבת מגוריה.
בשנת 2013 הציגה לוקשבסקי את תערוכת היחיד "אנשים שאתם מכירים" בגלריית "החדש והרע" בחיפה. התערוכה כללה פורטרטים עדינים של אנשים שונים שלוקשבסקי ציירה בחלל הסטודיו שלה. בשנת 2014 הציגה לוקשבסקי את תערוכת היחיד "הפרובנציאלים" בגלריה רוזנפלד וכללה ציור מהתבוננות.
בשנת 2016 הציגה לוקשבסקי את הסדרה "חיפה סובייטית" בתערוכה הקבוצתית "הילדים רוצים קומוניזם (2)" במוזיאון בת ים לאמנות. בסדרה "חיפה סובייטית" לוקשבסקי מתארת את חיי היום-יום של מהגרים מברית המועצות על רקע הים התיכון, ישראל ועיר תעשייתית. השתתפות הסדרה "חיפה הסובייטית" בתערוכה הקבוצתית ניצבת בניגוד לתערוכות קבוצתיות מוקדמות יותר של חברות הברביזון החדש. הסבב הראשון של התערוכה "הילדים רוצים קומוניזם" שהוצג במוזיאון בת ים הוביל את קבוצת הברביזון החדש להתמקד בנוסטלגיה לילדות בברית המועצות. לוקשבסקי לא לקחה חלק בסבב הראשון של התערוכה "הילדים רוצים קומוניזם", ועבודותיה בסבב השני של התערוכה מבטאות מבט מפוכח בחיי יוצאי ברית המועצות וחוויית ההגירה.
פרידה, מלכת מצרים
פְרִידָה, מלכת מצרים (בערבית מצרית: فريدة ملكة مصر; 5 בספטמבר 1921 – 16 באוקטובר 1988) או בשמה הפרטי, סַפִּינָאז זוֹלְפִיקָאר (בערבית מצרית: صافيناز ذوالفقار), הייתה רעייתו המלכותית של פארוק, מלך מצרים ומלכת ממלכת מצרים בין השנים 1938 (עת נשאה לפארוק) ל-1948 (עת התגרש הזוג). פרידה נודעה בהערצה הרבה שרחשה לה החברה המצרית.
קורות חיים.