מהניתוח ההיסטורי עולים מספר עקרונות מרכזיים לתאוריה המהווים דרישות סף ליישומה של תיאורית היציבות ההגמונית. המעצמה ההגמונית צריכה להיות בעלת יכולת כלכלית המאפשרת לה לספק מנהיגות, כמו גם רצון לכונן ולשמור על הנורמות והחוקים של הסדר הליברלי הכלכלי. תאוריית היציבות ההגמונית כפי שהיא מיושמת בכלכלה הפוליטית הבינלאומית, מגדירה את העוצמה ההגמונית כבעלת עליונות על משאבים חומריים. Keohane מונה ארבעה סוגי משאבים ששליטה עליהם חשובה במיוחד: חומרים גולמיים, משאבי הון, שליטה על שווקים ויתרון יחסי בייצור של מוצרים בעלי ערך גבוה. גורמי העוצמה הללו מעידים כי ההגמון הוא בעל היכולת להנהיג את שאר הכלכלות האחרות, באמצעות השליטה על ההון הפיננסי, טכנולוגיות ייחודיות ומשאבים טבעיים. עם זאת התאוריה אינה מסיקה זיקה אוטומטית בין העוצמה שמחזיקה מעצמה לבין לקיחת תפקיד מנהיגות על ידה . קל וחומר ההגמוניה עצמה מוגדרת כמדינה אשר היא חזקה דיה לשמר את החוקים ההכרחיים המפקחים על היחסים בין המדינות ואשר מוכנה לעשות זאת. כלומר הגדרה זו אינה מניחה שעוצמה יוצרת באופן אוטומטי תמריצים למעצמה להקרין את עוצמתה כלפי חוץ. יש לקחת בחשבון את הלכי הרוח המקומיים, המבנים הפוליטיים ואת תהליכי קבלת ההחלטות אשר מהווים גורמים חשובים ברצון של מעצמה לקבל על עצמה את תפקיד המנהיגות.
תפקידי ההגמון לייצוב המערכת.
על פי תאוריית היציבות ההגמונית, הכלכלה ההגמונית מבצעת מספר תפקידים הכרחיים לפעילותה התקינה של הכלכלה העולמית:
כפי שניתן להסיק, ההגמון מבצע מספר תפקידים החיוניים לתפקודה התקין של המערכת הכלכלית הבינלאומית. לשם ביצוע תפקידים אלו, קיימים ברשותו שלושה אמצעים עיקריים:
מודלים שונים של הגמוניה.
תיאורית היציבות ההגמונית היא למעשה תאוריה היברידית המשלבת הן מהגישה הליברלית והן מהגישה הריאליסטית, כמו גם מגישות מוסדיות היסטוריות. לפיכך, ניתן למנות מודלים שונים של הגמוניה הבאים לידי ביטוי בה ואשר ניתן לסווגם על פי המניעים והאסטרטגיות של המדינות ההגמוניות עצמן בבואן לכונן כלכלה בינלאומית ליברלית:
רוברט קוהן, בספרו After Hegemony העלה מספר חששות ביחס להיבט זה של ההגמוניה. בעוד שקוהן טוען כי ההגמוניה והאסטרטגיה של שיתוף הפעולה הם הדדיים בתקופה שלאחר המלחמה, הוא הכיר בכך שההגמוניה עלולה ליצור כפייה בתחומים מסוימים על המדינות החברות במשטר כלשהו ואף לנצל מדינות שאינן חברות. עם זאת, הכפייה היא בבחינת אסטרטגיה המבוססת בעיקר על יצירת הזדמנויות ומניפולציות של תמריצים ולא על כפייה במובן של איום בסנקציות. אין בראייה זאת כדי לשנות את התפיסה לפיה שיתוף פעולה הגמוני ומנהיגות הגמונית פועלים למען אינטרסים של הכלל, כמו גם למען האינטרסים של ההגמון.
מעיון במודלים הללו ניכר כי סוגי ההגמוניה נבדלים זה מזה בעיקר באינטרסים ובאסטרטגיות המיושמות לשם השגתם. ההגמון המטיב, הוא בעל אינטרס בקידום הטבות כלליות דרך אספקה של הטובין הציבורי ואילו ההגמון המנצל, הוא בעל מוטיבציה לקדם את האינטרסים הצרים של עצמו. עם זאת אין הדבר מעיד על כך שההגמון המנצל אינו מספק טובין ציבורי לשאר המדינות. גילפין טוען שההגמון יוצר סדר עולמי האמור לקדם את האינטרס העצמי שלו, אך טוען גם כי הסדר העולמי הוא למעשה טובין ציבורי בפני עצמו המטיב גם עם המדינות המצייתות. יתרה מכך, יש בכוחו של ההגמון לחלץ "תרומות" למען אספקת הטובין הציבורי מהמדינות הכפופות לו. מכאן שניתן לתאר את המעצמה ההגמונית כמעין ממשלה למחצה, המספקת טובין ציבורי ומטילה מס על המדינות הכפופות לה בעבור אספקתו.
תיאורית היציבות ההגמונית בראי הגישות.
ליברליזם
על פי הגישה הליברלית, ההגמון לרוב הוא הגמון מטיב, כלומר הגמון המעוניין לספק את הטובין הציבורי במטרה ליצור ולתחזק סדר כלכלי בינלאומי פתוח ויציב. טיעון זה הנוגע לאספקה של טובין ציבורי על ידי השחקן ההגמוני במערכת, מהווה בסיס לתאוריית היציבות ההגמונית. טובין ציבורי הוא מוצר שצריכתו על ידי אינדיבידואל, משק בית או פירמה, אינה מפחיתה מהכמות המוצעת בעבור צרכנים פוטנציאלים אחרים. מתוקף הגדרה זו ניתן להסיק שני אלמנטים חשובים: 1. הטובין הציבורי פתוח לכלל ואינו מדיר את רגליו של אף צרכן, גם אם צרכן מסוים לא שילם על טובין זה. 2. הצריכה של הטובין הציבורי על ידי צרכן כלשהו, אין בכוחה להפחית או לפגוע בצריכה פוטנציאלית של צרכן אחר. דוגמה פשוטה להמחשת רעיון הטובין הציבורי, היא המדרכה, המאפשרת צעידה בטוחה בעבור כלל האנשים החפצים בכך. צעידה על המדרכה מצד אדם אחד אינה פוגעת ביכולתו של אדם אחר לצעוד עליה וכמוכן אלו אינם מחויבים לשלם בעבורה. בזירה של היחסים הבינלאומיים ניתן לומר כי קיימים מספר טובין ציבוריים. דוגמה לכך ניתן לראות בקיומו של מטבע חליפין קבוע ויציב וזאת משום שהוא מכונן מסחר, ממנו כולם יכולים ליהנות. דוגמה נוספת היא, המשטר הקיים באשר לסחר חופשי המבוסס על כלל ה-MFN, עיקרון אי האפליה וההדדיות. עיקרון זה מעניק ויתור על מכסי המגן הניתנים למדינה מסוימת כלפי כלל המדינות החברות במשטר זה.
ריאליזם
הריאליסטים נוטים לצייר את ההגמון כבעל אסטרטגיות ומניעים מעורבים. להשקפתם, היות שהאינדיבידואל יכול "לצרוך" את הטובין הציבורי מבלי לשלם עליו, הטובין הציבורי נוטים להיות מסופקים פחות, אלא אם שחקן הגמוני יהיה מוכן לספק את הטובין הציבורי במטרה לקדם את האינטרס הלאומי שלו יותר מאשר את טובת הכלל. אפשרות נוספת על פי הריאליסטים היא, כי ההגמון ישמש מעין ממשלה/סוכנות עולמית שתכריח את הצרכנים לשלם בעבור הטובין הציבורי באמצעות תמריצים או איומים לעצירת הסחר, ההשקעות או העזרה.
על פי תאוריית היציבות ההגמונית, ההגמון הוא בעל האחריות להבטיח את אספקת הטובין הציבורי של מערכת סחר עולמית פתוחה ומטבע יציב. עם זאת, מערכת כלכלית פתוחה ויציבה שכזו מאוימת באופן מיוחד מתופעת "הטרמפיסטים" - אותן מדינות אשר מרוויחות מהטובין הציבורי, אך מסרבות לשלם את חלקן בעלויות אספקתו. על פי הגישה הריאליסטית, קיומו של הגמון מגביר את הסבירות לקיומה של מערכת כלכלית פתוחה ויציבה ולפיכך הריאליסטים רואים בהגמון כגורם הכרחי ומספיק בעבור קיומה של מערכת כלכלית שכזאת. ההגמון הוא הכרחי משום שהוא מקדם את הפתיחות והיציבות של המערכת הבינלאומית על ידי יצירתם ותחזוקתם של משטרים בינלאומיים, המספקים למעשה רמה מסוימת של ממשול מעל לרמת המדינה בתחומים מסוימים של היחסים הבינלאומיים. לדוגמה, ארצות הברית לקחה את תפקיד ההגמון המנהיג לאחר מלחמת העולם השנייה וכוננה את המשטרים של ה-GATT וה-IMF (קרן המטבע העולמית), אשר היוו מעין סמכויות על לאומיות בתחומן והטביעו ערכים ונורמות ליברליים. כמו כן ההגמון הוא מספיק, כיוון שבמצב בו הוא נמצא בדעיכה או בהיעדרו, קשה לתחזק את אותה מערכת כלכלית פתוחה ויציבה. דוגמה לכך היא למעשה ההגמוניה הבריטית במאה ה-19, אשר היוותה גורם משמעותי בכינון מסחר חופשי ולמעשה דעיכתה, היא זו שהובילה לדעיכת הסחר החופשי ובנוסף גם לפרוטקציוניזם הלאומי שאירע בתקופת בין המלחמות והוביל לשפל הכלכלי הגדול.
מרקסיזם
בעבור הגישה המרקסיסטית הקלאסית, הכוחות הבסיסיים המשפיעים בעולם של הכלכלה הפוליטית הם אלו של מאבק המעמדות וההתפתחות הלא שוויונית. רעיון זה בראשיתו הוצג על ידי הוגה התאוריה קארל מרקס, כתהליך המתקיים רק ברמת המדינה ולפיכך ניתן לטעון כי המרקסיזם הקלאסי אינו עולה בקנה אחד מבחינה תאורטית עם תאוריית היציבות ההגמונית. כמו כן על פי המרקסיזם, אין התפתחות או התקדמות חלקה ללא תקלות, של גורמי הייצור בתוך המערכת הקפיטליסטית וזאת משום שהמערכת הקפיטליסטית מכילה סתירות פנימיות שיובילו לסטגנציה ודעיכה של הרווח ויסתיימו במשבר לגיטימיות של המדינה הקפיטליסטית. מכאן ניתן להבין כי תאוריית היציבות ההגמונית בפריזמת המרקסיזם נראית כתאוריה חלקית בלבד, שכן היא איננה מסבירה את הסתירות או את השינויים הקיימים בתוך המערכת הקפיטליסטית בה ההגמון פועל. גם בעבור הניאו מרקסיסטים אשר מנתחים את רמת המערכת, יהיה זה חסר ערך לדבר על הגמוניה ומוסדות בינלאומיים מבלי להכיר בהם כפועלים במערכת העולמית בתוך הקשר קפיטליסטי המעוצב על ידי הדרישות הפונקציונליות של הקפיטליזם. עם זאת הניאו מרקסיסטים מגדירים הגמוניה לרוב באופן פשוט כדומיננטיות. החוקר עמנואל וולרשטיין (Wallerstein) הגדיר את ההגמוניה במונחים כלכליים כמצב בו המוצרים של מדינת ליבה מסוימת מיוצרים באופן כל כך יעיל, עד שהם עולים מבחינת התחרות על מוצרים ממדינות ליבה אחרות ובשל כך אותה מדינת ליבה יעילה, תהא המרוויחה העיקרית ממערכת של שוק עולמי פתוח. המרקסיסטים כמו גם הריאליסטים, רואים בעוצמה ובעושר כמשלימים. שתי האסכולות מדגישות את תפקיד ההגמוניה האמריקאית ביצירת הסדר החדש לאחר מלחמת העולם השנייה ואף בוחנות את ההשפעות המטרידות שבשחיקת העוצמה האמריקאית.