חוק ה"איחוד דה פקטו" (União de facto), המאפשר איחוד אזרחי לזוגות ממין שונה, נכנס לתוקף בפורטוגל ב-1 ביולי 1999, והורחב גם לזוגות חד מיניים המתגוררים שנתיים ביחד ב-11 במאי 2001. החוק מעניק רק חלק מצומצם מאותן זכויות והטבות המוקנות לזוגות נשואים. במהלך השנים הורחבו זכויות אלה וכללו בין היתר זכויות בנושאי ירושה וביטוח רפואי, וזכויות נוספות המגיעות לבני זוג נשואים, אך ב-24 באוגוסט 2009 השתמש נשיא פורטוגל אניבל קבאקו סילבה (Aníbal Cavaco Silva) בסמכות הוטו שלו, וביטל את אותן זכויות.
בפברואר 2010 אושרו נישואים חד מיניים בפרלמנט והחוק נחתם על ידי הנשיא במאי אותה השנה
צרפת.
חוק האיחוד האזרחי בצרפת נקרא "Pacte Civil de Solidarité" או בקיצור PACS, והוא מעניק הטבות לזוגות הבוחרים באפשרות זו על פני נישואים ללא קשר למינם. פירוק הסכם PACS נחשב לפחות מורכב מגירושים. החוק מעניק הטבות במס באופן מידי, והקלות בהגירה לאחר שעוברת שנה מחתימת ההסכם. החוק דורש מבני-הזוג להיות רשומים באותה הכתובת, דרישה המקשה על זרים שכן הם אינם יכולים לקבל היתר מגורי-קבע. ההסכם לא מאפשר חיים עם זר, שכן הוא אינו מעניק זכות הגירה באופן אוטומטי כפי שמוענק לזוגות נשואים.
קנדה.
פרובינציית קנדה נובה סקוטיה מאפשרת שותפות ביתית החל מיוני 2001 לזוגות לא-נשואים, ללא התייחסות למינם של בני הזוג. ההסכם מעניק רק חלק מהזכויות המגיעות לזוגות נשואים. בפרובינציית קוויבק, החל מיוני 2002, ניתן לרשום איחוד זוגי המעניק את כל הזכויות מהן נהנים זוגות נשואים. בפרובינציית מניטובה זוגות אשר חיים ביחד מספר שנים, חד מיניים או דו-מיניים, מקבלים באופן אוטומטי מעמד של ידועים בציבור, המקנה חלק מהזכויות המגיעות לזוגות נשואים. החל משנת 2003 מאפשרת פרובינציית אלברטה רישום יחסי תלות-גומלין למבוגרים לזוגות ללא קשר למינם, וההסדר מעניק חלק מהזכויות המגיעות לזוגות נשואים.
קולומביה.
באוקטובר 2007 קבע בית משפט בקולומביה, כי זוגות חד-מיניים יהנו מהטבות בביטוח לאומי ובביטוח בריאות המגיעות לזוגות הטרוסקסואלים, וזאת לאחר ניסיון חקיקה בנושא שכשל. ב-29 בינואר 2009 קבע בית המשפט החוקתי במדינה, כי על זוגות חד מיניים המקיימים שותפות ביתית לקבל את מלוא הזכויות המגיעות לזוגות הטרוסקואלים במעמד זה, ובכך ביטל אפליה שהייתה קיימת בנושא והפך את קולומביה למדינה הראשונה באמריקה הלטינית שהעניקה שוויון זה לכלל האזרחים. זוגות יכולים לדרוש את זכויותיהם לאחר מגורים משותפים במשך שנתיים.
שווייץ.
ניתן לבצע איחוד אזרחי בחלק מהקנטונים של שווייץ, ואיחודים אלה מוכרים רק בקנטונים בהם בוצעו. החל משנת 2005 ניתן גם להירשם ברמה פדרלית, אך רישום כזה אינו מעניק את האפשרויות הבאות:
קנטון ז'נבה מאפשר "שותפות ביתית קנטונית" (Cantonal Domestic Partnership) מאז שנת 2001. ההסכם הוא במעמד נישואי חוזה והוא מתאפשר לזוגות חד-מיניים ולזוגות הטרוסקסואלים, ומעניק חלק מהזכויות הניתנות לזוגות נשואים. ההסכם אינו מעניק הטבות במס, בביטוח לאומי או בביטוח בריאות ממלכתי, שלא כמו הסכמים המעוגנים בחוק הפדרלי. ז'נבה הייתה הקנטון הראשון שהעניק הכרה חוקית לזוגות חד-מיניים בדרך זו.
ב-22 בספטמבר 2002 הצביעו תושבי הקנטון ציריך על הרחבת הזכויות המגיעות לזוגות חד-מיניים הבאים באיחוד אזרחי, וכללו בתוכן הטבות מס, ירושה ופרמיות ביטוח. החוק הקנטוני מגביל את האיחוד האזרחי לזוגות חד-מיניים בלבד, ועליהם להוכיח מגורים משותפים וניהול משק בית משותף במשך חצי שנה לפחות.
זוגיות רשומה
זוגיות אזרחית
זוגיות דומסטית
נטע זגגי
נטע זגגי (24 בינואר 1947 - 3 בספטמבר 2017) הייתה פרופסור מן המניין בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
נטע זגגי נולדה בנשר שליד חיפה, עברה עם משפחתה לבת גלים ב-1952. היא בתו של חוקר המקרא פרץ סנדלר, שהנחיל לה השכלה ספרותית רחבה ועורר בה עניין מיוחד בספרות יוון ורומא. כילדה פרסמה שירים בדבר לילדים וכן רשימות במעריב לנוער, תחת שם נעוריה נטע סנדלר. בהיותה בת עשרים, יצא לאור ספר שיריה "כנזירה חמת שער" בהוצאת עקד (1967). למדה לתואר ראשון לימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב, כחוג יחיד מורחב (במסלול מצורף של לימודי הלשון והספרות היוונית והרומית) בשנים 1967–1970 וסיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה. בין השנים 1970–1972 לימדה לטינית באוניברסיטת ת"א ובד בבד שמשה אסיסטנטית של פרופ' חיים רוזן. ב-1972 נשלחה, על ידי אוניברסיטת ת"א ללימודי דוקטורט, במסלול ישיר, באוניברסיטת אוקספורד, תחת הנחייתו של פרופסור סר יו לויד-ג'ונס. נושא עבודת הדוקטורט היה: "מסורת ומקוריות אצל פלאוטוס: מחקרים במוטיבים של אהבה בקומדיה הפלאוטינית". לאחר שובה לישראל החלה ללמד בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב. ב-1977 מונתה למרצה ו-ב-1981 מונתה למרצה בכירה. ב-1986 הועלתה לדרגת פרופסור חבר וב-1995 - לפרופסור מן המניין. במרוצת שנות עבודתה שהתה בשבתון בוולפסון קולג' באוקספורד (1987-8) ובאוניברסיטת גורג'טאון בארצות הברית (2006-7). כמו כן, שהתה (ב- 1989 וב-1994) ב- Fondation Hardt, בוונדובר, ז'נבה. נטע זגגי עמדה בראש המחלקה ללימודים קלאסיים (1996-1994) ושימשה כעורכת בכתב העת Scripta Classica Israelica) (2002-2000). ב-2008 יצאה לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב.
הייתה נשואה לגדי זגגי ולהם שלושה ילדים.
מחקריה.
במוקד מחקריה של נטע זגגי עומדות הקומדיה היוונית ה"עתיקה" (אריסטופאנס), הקומדיה ההלניסטית היוונית המכונה "חדשה" (מנאנדרוס - 344/3-292/1 לפנה"ס - ומחברי קומדיות אחרים), ועיבודיה הרומיים המאוחרים (על ידי פלאוטוס – 205-184 לפנה"ס לערך - טרנטיוס – זמן כתיבתו בסביבות 166-160 לפנה"ס - ומחזאים רומים נוספים). כמו כן, עסקה נטע זגגי בתחומי מחקר רחבים ומגוונים: השירה ההלניסטית, ובכלל זה השירה הבוקולית (שירת-רועים) של תיאוקריטוס ואפיגרמות האהבה באנתולוגיה היוונית המציגות מגוון עשיר של מטפורות ארוטיות המתארות את ייסורי האוהב, ייסורי הנפש עצמה בנפרד מהאוהב, וייסוריו של ארוס האל עצמו כקורבן לתשוקותיו. כמו כן, עסקה זגגי בחוק וחברה ביוון ורומא בראי הספרות הקלאסית, בספרות האהבה היוונית והרומית, בשירה הלירית היוונית העתיקה ובתחומי עניין נוספים, כגון סוגת מחזה הסטירים, שאין מרבים לטפל בה.
הקומדיה היוונית והרומית.
בספרה "מסורת ומקוריות אצל פלאוטוס: עיונים במוטיבים של אהבה בקומדיה של פלאוטוס" (Tradition and Originality in Plautus: Studies of the Amatory Motifs in Plautine Comedy ) המבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, הפריכה זגגי את התאוריה הרווחת של המלומד אדוארד פרנקל בדבר מקוריותו של פלאוטוס בעיצוב השוואות מיתולוגיות מוקצנות לצורך הגזמה קומית.
במסגרת מחקרה בחנה נטע זגגי את המקורות הספרותיים היווניים השונים (הקומדיה לסוגיה, הטרגדיה, האפיגרמה ההלניסטית והנובלות) - במנעד רחב מאוד – למן הומרוס ועד למחברי הנובלות המאוחרים. בחינה זו התבססה על השוואות מיתולוגיות (שבחלקן חמקו מעיני פרנקל) מבחינה תחבירית, צורנית, עיצובן הלשוני ומיקומן הדרמטי בעלילה.
בעקבות בחינה זו, הציעה זגגי הערכה מחודשת של הטיעונים והמסקנות של פרנקל, שעיקרה הבלטת תלותו של פלאוטוס במקורותיו היווניים. אולם, אף שמבחינה תוכנית גרסה זגגי שפלאוטוס שואב את השראתו ממסורות יווניות, הבליטה את מקוריותו בשני תחומים: האחד, באופן שבו הוא הופך את המונולוגים, שהופיעו במשקל היאמבי במחזות היווניים, לשירי אהבה מוזיקליים (במשקלים שונים) בעיבודיו הלטיניים למחזות אלה. והשני, באופן שבו מציג פלאוטוס מוטיבים של אהבה באמצעות טרמינולוגיה משפטית כאמצעי קומי מובהק. היבט מקורי זה של השיח המשפטי של פלאוטוס, זכה להרחבה בכמה ממאמריה.
בספרה "הקומדיה של מנאנדר: מוסכמה, גיוון ומקוריות" (The Comedy of Menander: Convention, Variation &amp; Originality ) העבירה נטע זגגי את מוקד מחקרה מהבימה הרומית למקורות היווניים. בעיניה, יוצר המחזאי היווני מרחב מיוחד שבו נפגשים הקומדיה וחיי היומיום. את עקרונותיו האומנותיים העיקריים זיהתה זגגי כ"ריבוי קולות" – (polyphony) שזירה של נושאים, מוטיבים, קווי עלילה מגוונים באופיים, חסכנות במילים – יכולת מרשימה לתיאור משוכלל ומפורט, ועם זאת תמציתי, של דמויותיו וחוויותיהם, אינטראקציה בין-אישית – נטייתו של המחזאי לפיתוח יחסים אישיים בין דמויותיו והשימוש באינטראקציה ישירה בין הדמויות הפועלות לפתרון הסיבוכים שבפניהם הן עומדות. אמצעי אומנותי נוסף, אותו מבליטה זגגי, הוא העמדתם זה בצד זה של שתי נקודות מבט דרמטיות: האחת המשקפת את התנהגות הדמויות באופן טבעי וריאלי, על פי המוסכמות החברתיות בנות-הזמן, והשנייה – המכילה מימד מיתולוגי כביכול, המשולב במהלכם הריאלי של האירועים. ניתן להניח שאמצעי זה קנה את לבם של הצופים המתוחכמים יותר, אלה שגדלו באווירה של ספקנות כלפי הערכים הדתיים המסורתיים.
סוגת מחזה הסאטירים – המחזה "איכנאוטי" לסופוקלס.
במחקרה