הראפר הישראלי ארז שרון (E-Z) כתב והלחין ב-2012 שיר בשם "חיים רק פעם אחת".
אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר של ראשי התיבות YOLO, הנכתבים בדרך כלל באותיות גדולות, מתייחסת לחווה בקליפורניה של מיקי הארט, המתופף של להקת הרוק גרייטפול דד, שהייתה ידועה בכינוי YOLO לפחות משנת 1996,
אדם מאש , מתמודד בסדרת הראליטי האמריקאית "ג'ו הממוצע" יצר ומכר ליין של בגדים ממותגים ואביזרים בשם "YOLO" בתחילת המאה ה-21.
המוטו YOLO נפוץ בקרב צעירים, ומלווה בשנים האחרונות מתיחות ופעלולים מסוכנים. ראשי התיבות נכתבים על קירות כגרפיטי ונפוצים גם כקעקוע. המוטו הפך להאשטאג נפוץ ברשת החברתית "טוויטר".
ביקורת נוקבת נמתחה על תרבות ה-YOLO, בטענה שהיא מעודדת אנשים לסכן את חייהם ולהתנהג בחוסר זהירות ואחריות. בעיתון וושינגטון פוסט נכתב כי "YOLO הם ראשי התיבות שאנשים יאהבו לשנוא".
בתרבות.
ראשי התיבות החלו הופיעו בשיר YOLO של להקת הסטרוקס בשנת 2006. הם זכו לפרסום נרחב בשנת 2011, כשהראפר הקנדי דרייק יצר את השיר "The Motto" העוסק בביטוי.
מוחמד רשיד רידא
סוואנה (עיר)
סוואנה (באנגלית: Savannah) היא העיר העתיקה ביותר במדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית. עם הקמתה ב-1733, הפכה העיר לבירה הקולוניאלית של פרובינציית ג'ורג'יה ומאוחר יותר הייתה לבירתה הראשונה של המדינה. סוואנה שימשה בעבר כעיר נמל אסטרטגית חשובה במהפכה האמריקאית ובמלחמת האזרחים האמריקאית, וכיום היא מרכז תעשייתי ונמל ים חשוב. העיר היא החמישית בגודלה בג'ורגיה והאזור המטרופוליטני שלה השלישי בגודלו במדינה, כשבכל שנה היא מושכת אליה מיליוני תיירים מרחבי העולם.
בסוואנה קיימת אחת הקהילות היהודיות העתיקות ביותר בארצות הברית, שראשיתה בשנת 1733 בהגירה של יהודים ספרדים ופורטוגזים מהקריביים צפונה. בית הכנסת מקווה ישראל שבעיר הוקם בשנת 1735 ועדיין קיים במבנה גותי מפואר משנת 1878 באחת הכיכרות המרכזיות בעיר.
היינריך אולברס
טרנספורם פוריה מהיר
סוואנה (ג'ורג'יה)
רם סלומון
טביעת נעל
טביעת נעל היא צורה דו-ממדית או תלת ממדית המושארת על גבי משטח בעקבות דריכת נעל. טביעות נעליים משמשות בזיהוי פלילי לאיתור חשודים והוכחת הימצאותם באתר פשע. בעוד קיימת הסכמה לגבי היעילות של טביעות נעל לזיהוי סוג הנעל והמידה שלה, הדעות חלוקות לגבי המהימנות של זיהוי חד משמעי של טביעת נעל כמגיעה מנעל מסוימת.
טביעות נעליים מחולקות לשלושה סוגים עיקריים:
הטביעות הן לרוב מטושטשות וקשות לקריאה וזיהוי. לעיתים ניתן לזהות מטביעת נעל את סוג הנעל. אחד המקרים המפורסמים היה זה של רצח גרושתו של או. ג'יי. סימפסון בו טביעת נעל בזירה זוהתה כשייכת לסוג מסוים ודי נדיר.
במקרים רבים מנסים חוקרי משטרה לא רק לזהות מטביעת נעל את סוג הנעל אלא גם למצוא התאמה בין טביעת נעל לבין נעל ספציפית של חשוד. הדעות חלוקות לגבי הדיוק של זיהויים אלו. בדצמבר 2013 קבע בית המשפט העליון של ישראל שהמשקל הראייתי של עדות על התאמה בין נעל לטביעת נעל הוא אפסי, משום שאין גוף מידע סטטיסטי המגבה את הטענות על מידת התאמה.
ויקיפדיה הצ'כית
ויקיפדיה הצ'כית (בצ'כית: Česká Wikipedie) היא הגרסה בשפה הצ'כית של אנציקלופדיית האינטרנט החופשית ויקיפדיה. היא נוסדה במאי 2002 ונכון ל- ב ישנם בה ערכים ו- משתמשים פעילים.
היסטוריה.
הערכים הראשונים החלו להיכתב בנובמבר 2002, ועד אוקטובר 2003 נכתבו בה 1,000 ערכים. ביוני 2008 נכתב הערך ה-100,000, ונכון ליולי 2019 עמדה ויקיפדיה הצ'כית במקום ה-27 בדירוג הויקיפדיות מבחינת מספר ערכים.
יהודה בן אלעזר
רבי יהודה בן אלעזר (ריב"א) היה רופא ופילוסוף יהודי-פרסי בן המאה ה-17 שפעל בעיר כאשאן.
ביוגרפיה.
לא רבות ידוע על חייו של רבי יהודה בן אלעזר. אביו, רבי אלעזר, כנראה היה אחד ממנהיגי הקהילה היהודית של העיר כאשאן (במרכז איראן), וכנראה אולץ להתאסלם ביחד עם כל שאר בני הקהילה בזמן רדיפות מצד השאה עבאס השני בן השושלת הספווית שנמשכו בין השנים 1656-1662. רדיפות אלה מתוארות בכרוניקה של באבאי בן לוטף. כעבור השנים הקהילה הורשתה לשוב ליהדותה.
ידוע שר' יהודה בן אלעזר שימש כרב ודיין בכאשאן, ובמקצועו היה רופא. שלט בשפות עברית, ארמית, פרסית, פרסית יהודית וערבית. הוא חיבר מספר חיבורים בנושאים מגוונים ומתוכם רק חלק שרדו; מאמר אחד שחובר בשנת 1660 דן ברפואה, מאמר שני הוא חיבור על אסטרונומיה בפרסית יהודית (1665), מאמר שלישי קצר עוסק ביין ומאמר רביעי שנקרא "תמסאל-נאמה" (ספר האלגוריות) על מוסר.
ספרו החשוב והידוע ביותר של ר' יהודה בן אלעזר הוא חיבורו הפילוסופי בפרסית יהודית "חובות יהודה", שעוסק באריכות בסוגיות החשובות של הפילוסופיה היהודית. על פי פרופ' דוד ירושלמי, הלשון הפרסית שבה משתמש ריב"א בחיבור זה היא לשון הפרוזה הפרסית הקלאסית המלומדת במיטבה. פרקי הסיום של הספר כתובים בעברית, אך שאר החיבור כתוב בפרסית יהודית, מתוך כוונה שהוא יהיה קריא עבור כמה שיותר מבני הקהילה.
על תוכן הספר כתב פרופ' ירושלמי:
ריב"א מתבסס ב"חובות יהודה" על מקורות מגוונים, ובעיקר יהודיים, אך התפישה הכוללת מושתת על יסודות אריסטוטליים, כפי שיסודות אלה הובנו בעולם המוסלמי והיהודי בימי הביניים.
ספר "חובת יהודה" יצא לאור בתרגום לעברית על ידי פרופ' אמנון נצר בשנת 1995. שאר כתביו של ריב"א עודנם בכתב יד.
פירוק הנשק הכימי בסוריה
פירוק הנשק הכימי בסוריה היה תהליך מוסכם בין סוריה לבין ארצות הברית ורוסיה, שהחל בספטמבר 2013 ואמור היה להסתיים ביוני 2014 ובמסגרתו אמור היה להתפרק כל הנשק הכימי הנמצא בסוריה, יחד עם כל האמצעים לייצורו. תהליך זה לא הושלם ובידי סוריה נותר נשק כימי גם לאחר סיומו.
רקע.
נשק כימי קיים בסוריה מאז אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, אף שהסורים הכחישו זאת מאז ומתמיד. סוריה הייתה אחת מחמש מדינות בלבד, בעולם כולו, שלא חתמו על האמנה לאיסור ייצורו, פיתוחו והשימוש בו. הנשיא הסורי לשעבר חאפז אל-אסד הודה בהימצאותו של נשק כימי בארצו, ברמז בלבד אמנם, בהצהרות פומביות בשנים 1990 ו-1997. ביולי 2012, על רקע מלחמת האזרחים שפרצה בסוריה למעלה משנה קודם לכן, הודתה בכך סוריה בפה מלא.
באוגוסט 2012, כחודש אחרי אותה הודאה סורית מפורשת, הציב נשיא ארצות הברית ברק אובמה "קו אדום", לפיו שימוש סורי בנשק כימי יגרור מתקפה צבאית אמריקאית על סוריה.
שמועות על שימוש סורי בנשק כימי, נגד אזרחים סורים, החלו לדלוף מיד לאחר מכן ובמהלך כל השליש השלישי של שנת 2012, השנה השנייה למלחמת האזרחים, וביתר שאת בראשית 2013. עם זאת, בשלב זה השמועות לא הוכחו ומכל מקום, ארצות הברית הכחישה את נכונותן.
באפריל 2013 הודיע בכיר באמ"ן, כי כוחות אסד השתמשו בנשק כימי, ככל הנראה גז עצבים מהסוג סארין. ארצות הברית הסתייגה תחילה גם מהערכה זו של אמ"ן, אך ב-25 באפריל 2013 אישר מזכיר ההגנה של ארצות הברית צ'אק הייגל, כי סוריה אכן השתמשה בנשק כימי. הוא טען עם זאת, שהשימוש הזה היה במידה מועטה ומכאן, במשתמע, לא עבר כביכול עדיין את הקו האדום שהציב אובמה כמעט שנה קודם לכן.
ב-21 באוגוסט 2013 התרחשה המתקפה הכימית בע'וטה שבמחוז ריף דמשק, שהיוותה את הזרז לתחילתו של תהליך פירוק הנשק הכימי בסוריה. מאות אזרחים סורים, בנוסף לעשרות מכוחות המורדים באסד, ובסך הכל כ-1400 איש על פי ארצות הברית, נהרגו. אובמה הרגיש שאיננו יכול יותר להתעלם וכי הקו האדום שהציב בדיוק שנה אחת קודם לכן, נחצה. הוא תכנן תקיפה צבאית בסוריה, כצעד ענישה על השימוש בנשק כימי, וניסה לגבש קואליציה של מדינות שישתתפו בה, כשבמקביל גם החל בהליך להבאת עניין התקיפה העתידית, לאישור הקונגרס של ארצות הברית.
רוסיה התנגדה לתוכניתה של ארצות הברית לתקוף בסוריה, אף כי נשיאה, ולדימיר פוטין, הודיע, שיתמוך בתקיפה שכזו אם יינתן לה אישור האו"ם, ואם יוכח שמשטר אסד אכן השתמש בנשק כימי. במקביל, איראן איימה שתקיפה תוביל לחורבן ישראל.
משא ומתן והסכם.
ב-9 בספטמבר 2013 ניתן לציבור הרחב רמז ראשון, כי אפשר שהתקיפה המתוכננת תומר בהליך מוסכם לפירוק הנשק הכימי הסורי. היה זה במסיבת עיתונאים שערך ג'ון קרי שר החוץ של ארצות הברית, בלונדון, יחד עם שר החוץ הבריטי, ויליאם הייג. בתשובה לשאלת עיתונאי, כנראה מוזמנת, הודיע קרי, כביכול באופן תאורטי בלבד, שניתן לעצור את התקיפה הצבאית, אם סוריה תמסור לידי הקהילה הבינלאומית, בתוך שבוע, את כל הנשק הכימי שברשותה. הוא אף הוסיף הערה מפורשת, שהראתה כביכול שמדובר במשהו תאורטי בלבד, ולפיה אין לדעתו שום סיכוי שסוריה תסכים לכך, או שניתן יהיה בכלל, טכנית, לבצע זאת. בדיעבד הסתבר, שלהודעה, הכביכול תאורטית הזו של קרי, קדם משא ומתן בין נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לנשיא ארצות הברית ברק אובמה, מאחורי הקלעים של פיסגת ה-G20, שהתקיימה שלושה ימים קודם לכן בסנקט פטרבורג. במסגרת משא ומתן זה הונחו ככל הנראה אבני היסוד להסכמות שהושגו בהמשך בין הצדדים.
ב-9 בספטמבר, שעות ספורות אחרי דברי קרי, הודיעו שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב ועמיתו הסורי ואליד אל-מועלם, במסיבת עיתונאים משותפת במוסקבה, כי נשיא סוריה בשאר אל-אסד מסכים להצעת פשרה שהעלה פוטין, למסור את הנשק הכימי שברשותו, לפיקוח בינלאומי, שיוביל לפירוק נשק זה.