שינויים דמוגרפיים במהלך המאה ה-16 חל גידול חד באוכלוסיית האימפריה. מגמה זו יצרה פער חמור בין גודל האוכלוסייה, החקלאית ברובה, לכמות האדמות הזמינות לעיבוד ולכושר הייצור החקלאי מהן. קיומו של פלח אוכלוסייה חסר יכולת פרנסה חקלאית אמנם שיחק בראשית לידיה של הממשלה כאשר הזדקקה לגיוס חיילים (הסקבאן) אך עם סיום הלחימה היה הדבר בעוכריה. חליל אינאלג'יק טוען כי המלחמות כנגד איראן ואוסטריה היו, במידה מסוימת, תוצאה של הגידול באוכלוסיית האימפריה, שכן אליהן נותבו ללחצים פוליטיים, כלכליים וחברתיים. כדוגמה, בקווקז הכבוש, שימשו אלפים מבני הרעאיא מאנטוליה כחיילים בטימארים ובמבצרים. שינוי נוסף הנוגע לחוסר יציבות אוכלוסיית האימפריה הוא הגירה. מרידות הג'לאלי הביאו לנטישת כפרים רבים באנטוליה ולהגירה ממנה לכיוון הפרובינציות של רומליה, חצי האי קרים וסוריה בין השנים 1610-1596. סביב שנת 1613 חדרו אל מרכז אנטוליה שבטים טורקמנים אשר הגיעו ממזרח אסיה הקטנה החלו לנוע לכיוון מרכז אנטוליה תוך שהם גורמים בתנועתם לנזקים קשים לחקלאות. בהמשך המאה ה-17 היגרו שבטים ערבים ממרכז ערב אל צפון המדבר הסורי. תנועה זו דחקה המוני טורקמנים וכורדים אל הפרובינציות המרכזיות והמערביות של אסיה הקטנה ושינתה ממשית את אופי אוכלוסייתה. חוסר היציבות הדמוגרפי אשר בא לביטוי בגידול באוכלוסייה ותנועות הגירה משמעותיות בתקופה הנדונה, נשא בחובו השפעות שליליות כלפי האימפריה.
המסחר פגיעה נוספת בהכנסות האימפריה הייתה תוצאה של הצלחת הצי הפורטוגלי, ואחריו ההולנדי והבריטי, להגיע לחופי הודו תוך איגוף יבשת אפריקה מדרום. כך איבדה למעשה האימפריה את שליטתה הבלעדית על דרכי המסחר בין אירופה לארצות האוקיינוס ההודי. משמעות התפתחות זו לא הייתה רק ירידה חדה בהכנסותיה מתחום זה, אלא גם איבוד יכולתה למנוע הגעת חומרי מלחמה שונים ליריביה באירופה.
החקלאות ועלית האעיאן תוצאה נוספת של המציאות הצבאית המתוארת לעיל הייתה, כאמור, פגיעה במעמדם, לעיתים עד כדי סילוק, של הסיפאהים בעלי הטימארים. בניסיון למצוא מזור לבעיית ההכנסות, החלו השלטונות בחלוקת זיכיונות גביית מיסים למקורבים למיניהם. אלה שמו את הדגש על גבייה מיידית, נוקשה ומוקפדת. כתוצאה הלך מצבם של החקלאים והדרדר עד איבוד הזכויות על אדמותיהם לעיתים. בשל הפגיעה באיכות עבודת המנגנונים המנהליים, לא התקיים פיקוח ממשלתי על האדמות והאוכלוסייה והשליטה עברה לידי מעמד חדש של נכבדים מקומיים וחוכרי קרקעות- ה"אעיאן". ככל שגבר כוחם, העזו אלה לטול סמכויות, לעיתים תוך שימוש בכוח, מידי השלטון המרכזי ולנצלן לטובתם האישית. הייצור החקלאי, כמו גם רווחי המדינה ממס עליו, נפגעו קשות מן המגמות הללו.
התעשייה אחת החלוקות המעמדיות באימפריה נגעה לתחום העיסוק. במסגרת זו, נתפש הייצור שאינו חקלאי כתחום עיסוקם של לא-מוסלמים. עם הזמן, אמנם התאסלמו חלק ניכר מבעלי המלאכה אולם הארגון בגילדות כפה את שליטתן המלאה על שיטות העבודה ועל קצב הייצור ובמסגרת זו נמנעה תחרות בין היצרנים. בנוסף, טוענים חוקרים מסוימים, ההשתייכות הנרחבת למסדרים הצופיים בעלי האידיאות של פאסיביות וצניעות, בצירוף עושק בעלי המלאכה המצליחים מצד בעלי עוצמה מקומיים, הביאו לקיפאון תעשייתי-יצרני בהשוואה להתפתחות המואצת של התעשייה האירופית במאות ה-17 וה-18. השלטונות העות'מאנים, בהחשיבם את עצמם כמייצגים ציוויליזציה נעלה על פני זו האירופית, הפגינו סגירות והתעלמות כלפי רעיונות וטכנולוגיות שמקורם באחרונה וממילא ראו את תחומי המסחר והייצור כנחותים. תוצאת תפישה זו הייתה הידרדרות מתמשכת בתחומים אלה.
המערכת המוניטרית מכה נוספת לכלכלתה של האימפריה, אשר המערכת המוניטארית שלה התבססה על יציבות מטבע הכסף (אקצ'ה), באה בדמות פיחות חד בערכו משום תחילת זרימת כמויות גדולות של מתכות יקרות - כסף וזהב מאמריקה אל אירופה. הניסיונות העות'מאניים להתמודד עם קשיים אלה העלו חרס ועוצמתה הכלכלית של האימפריה ירדה משמעותית במקביל לעליה חדה בעוצמה הכלכלית האירופית. דווקא בעת זו, משום השימוש הגובר בנשק חם ובארטילריה ודווקא תוך התמודדותם עם הקשיים הכלכליים שפורטו, נאלצו העות'מאנים להגדיל מאוד את מספר החיילים המקצועיים מקבלי השכר. עובדה זו יחד עם הפיחות החד בערך המטבע יצרה פער גדול בין הכנסות המדינה להוצאותיה.
המערכת הפיננסית
המערכת הפיננסית הוחזקה בידיים פרטיות - סוחרים ובעלי הון שהיו ברובם נוצרים ויהודים. משום שסבלו ממעמד פוליטי נחות השוואה למוסלמים אולצו הללו להשתמש בתחבולות ומתוך כך, כינונה של מערכת אשראי בנקאית מוסדרת אשר בכוחה לתמוך בממשלה, לא היה אפשרי. בין כך ובין כך, לא נהגה באימפריה מסורת של השקעות כלכליות וההון הפרטי נאגר או בוזבז. כך, האימפריה העות'מאנית של המאה ה-17 לא הייתה עוד אימפריה חיונית כפי שהייתה במאה ה-16 וככל שנמשכו מגמות אלה הלכה כלכלתה ונכנסה למסלול המרקנטיליזם האירופי.
מנטליות: שאננות ויהירות.
סיום הכיבושים הביא למעשה לסגירת הגבול ויצר מכשול רציני בין האירופים לעות'מאנים. האחרונים, בהעדיפם תפישה הגנתית ומסתגרת, הפסיקו לקלוט רעיונות מהמערב. בהיבט זה הייתה השפעתם של חכמי הדת, אשר המשיכו לדבוק ברעיון העליונות האסלאמית ודחו כל דבר החורג מה"סונה", מכרעת. האסלאם הנוקשה גבר על זה הפרקטי. בסוף המאה ה-16 רווחה תפישה לפיה שנת האלף לאסלאם (בשנת 1591 לפי הלוח הנוצרי) תהווה עת דין וחשבון וכי אם סטו המאמינים מדרך הישר, יענישם האל ויחריב את העולם. משעברה עת זו ללא אסונות משמעותיים ראו בכך מרבית חכמי הדת סימן כי האל שבע רצון מהאימפריה וכי תפישותיהם נכונות. כך, דווקא בעת בה החלה באירופה קפיצת מדרגה טכנולוגית ומדעית, יהירותם וחוסר נכונותם של העות'מאנים ללמוד מגורמים חוץ אסלאמיים גברה, והם נותרו שאננים גם כאשר הפערים בינם לבין האירופאים התרחבו. מגמה זו שאפיינה את האימפריה במאה ה-16 הלכה והשתנתה במאות הבאות ככל שנחיתותם הצבאית של העות'מאנים מול האירופים הודגמה בשדות הקרב. עדיין, פערים אלה בין היכולות החברתיות-כלכליות של האימפריה לבין צורכי מנגנוניה העצומים, היה למעלה מכוחה לאורך זמן. היא לא הדביקה את קצב המודרניזציה באירופה ולבסוף שקעה.
החולשה העות'מאנית במאות ה-17 וה-18 לפי הגישה השמרנית.
הפן המדיני-צבאי.
ככלל, בשתי מאות אלה, ראו העות'מאנים את מערכת ההתייחסות הנאותה עבורם כאסלאמית וקיימו קשר קלוש בלבד עם "האירופאים הנחותים". במסגרת
זו, יחסי החוץ של האימפריה היו תחת אחריות ראש הפקידות ("ראיס אלכתאב") אשר צמצם מגעיו עם האירופאים לכדי שיחות רשמיות וענייניות בלבד. באופן מעשי, הסתמך השלטון העות'מאני במישור זה על מספר מצומצם של משפחות יווניות אשר בניהן שימשו באופן מסורתי כמתורגמנים. מצב זה נמשך עד המרד היווני של שנת 1820, אז התיזו השלטונות את ראשו של המתורגמן הראשי כצעד עונשין ועברו להיסמך על שירותי תרגום של מוסלמים אשר החל משנת 1793 שוגרו לאירופה במסגרות דיפלומטיות קבועות. טרם לכן הסתפקו העות'מאנים בשיגור משלחות דיפלומטיות זמניות אד-הוק. חוסר תשומת הלב העות'מאני כלפי אירופה בא לידי ביטוי גם במישור המדעי-אינטלקטואלי אם כי לא בזה האומנותי. גם בשלב מאוחר יותר, כאשר העליונות האירופית בתחום הצבאי התחוורה כברורה ומתמשכת, עדיין התקיימה באימפריה אווירה כללית השוללת אימוץ דפוסים מ"הכופרים" ובמסגרתה אף, מידת איום כלפי גורמי פנים שנטו לכך.
בראשית המאה ה-17 (1606) נחתם חוזה שלום ("שלום סיטבטורוק") בין העות'מאנים לאימפריה הרומית הקדושה. לראשונה, לא היה זה חוזה שלום שהוכתב מהצד העות'מאני אלא כזה אשר נידון בין צדדים שווים. לא זו אף זו, הסולטאן נאות לוותר לטובת יריבו על התואר "שליט רום", תואר אשר אומץ לראשונה על ידי מהמט השני "הכובש" מעט לאחר כיבוש קונסטנטינופול והיה בעל משמעות הנוגעת לתפישת האימפריה את עצמה ואת מעמדה הבינלאומי. ציון הדרך המשמעותי הבא הנוגע לעניין חולשתה של האימפריה היה כישלון המצור השני על וינה בשנת 1683. עצירת העות'מאנים מפני המשך חדירה לאירופה הייתה מוחלטת וסופית וליוו אותה ניצחונות משנה של האירופים בגזרה זו. חוזה קרלוביץ נתפש כאירוע משפיל עבור העות'מאנים שכן, במסגרתו ולראשונה בתולדותיהם, הם נאלצו לוותר על שטחים אותם תפשו כחלק מאדמות האסלאם. גם המאה ה-18 לא בישרה טובות לעות'מאנים. במסגרת שלום פוז'ארוואץ ב־1718, ויתרה האימפריה על שטחים חשובים נוספים ובהסכם קוצ'וק קאינרג'ה בשנת 1774, הושג שיא נוסף של השפלה כאשר הסולטאן אולץ לוותר עבור הרוסים, לא רק על שטחים שאוכלוסייתם נוצרית אלא גם על כאלה שאוכלסו בידי מוסלמים. יתר על כן, הסולטאן הסכים לפרישת חסות רוסית על נתיניו הנוצרים-אורתודוקסים. אמנם, ככלל, עד שנת 1787, עת פרצה מלחמה נוספת בין העות'מאנים מחד גיסא והרוסים והאוסטרים מאידך גיסא, לא סבלה האימפריה מפלות משמעותיות בשדות הקרב והתרחשויות בחזיתות אחרות של שתי המדינות האחרונות איפשרו, בשנת 1791, סיום עימותים אלה בתנאים סבירים יחסית עבורה. עדיין, משמעותו של ההסכם האחרון הייתה מכת מוות לפרדיגמה בתוכה חיו העות'מאנים מזה שלושת רבעי מאה של שאננות ושקט יחסי. למעשה, "התרופה האסלאמית" הביאה רק אשליה של בריאות לגוף העות'מאני החולה לתפישתם. היה זה האקט הראשון אשר זעזע את העות'מאנים באמונתם בעליונותם. כך חלחלה ההכרה שאם האימפריה חפצת חיים עליה לשנות את תפישתה מהבסיס.
הזירה הפנים-אימפריאלית.