המרינה עמדה במרכזה של התדיינות משפטית ארוכה, הנוגעת לחוקיות השימוש במבנים במתחם לשם מגורים. תחילתה בעתירה של החברה להגנת הטבע, אשר טענה כי על חוף הים להיות נגיש לכלל הציבור. בית המשפט המחוזי בתל אביב קבע ב-1999 כי אין לעשות בנכסים שימוש כדירות מגורים. בשנת 2006 אישר בית המשפט העליון את פסק הדין ואסר על השימוש בדירות במרינה למגורים, בקובעו כי על הדירות, למעט אלו שנמכרו לפני חודש דצמבר 1999, לשמש כדירות נופש, שבעליהן יצטרכו להשכירן כיחידות מלונאיות. בתחילת שנת 2010 הורו משרד התיירות ועיריית הרצליה ל-500 רוכשי הדירות במרינה ליישם את הוראות פסק הדין, ולהעמיד את הנכסים להשכרה מלונאית בתוך כשנה, בדרך של התקשרות עם חברת ניהול מלונאית, שתנהל את ההשכרה. על פי המתווה שנוסח, החל מ-1 באפריל 2011, חויבו בעלי הנכסים להשכירם לתקופה שלא תפחת מ-9 חודשים מדי שנה.
איכות הסביבה.
מחקר שערך פרופ' דב צביאלי, ראש תוכנית המוסמך בניהול משאבי ים במרכז האקדמי רופין, מצא שמאז הקמת המרינה נגרם הרס לרצועת החוף, עקב עצירת החול המגיע מהים מכיוון דרום. ההרס מתבטא בצמצום רוחב החוף החולי המשתרע בין קו המים לבין צוקי הכורכר שמצפון למרינה, עד כדי גלים המתנפצים ישירות לצוקים. דבר זה גורם לכרסום בצוקים ולהתמוטטותם, כפי שקרה באפולוניה.
כדי לפתור את בעיית סחף החול והרס רצועת החוף מצפון למרינה, ביוני 2020, הצביעו חברי מליאת הוועדה המקומית של הרצליה בעד תוכנית להקמת שבעה שוברי גלים חדשים לאורך חופי הרצליה. לתוכנית מתנגדים הטוענים ששוברי הגלים יפגעו במערכת האקולוגית, וכי הם יגרמו נזק לפעילות השייט והגלישה בחופי העיר. תוכנית זו בוצעה לאחר שנים של מחקר שבוצע על ידי המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית.
סייברמן
אפולוניה (אלבניה)
אפולוניה (באלבנית: Apollonia; ביוונית: Απολλωνία) הייתה עיר וקולוניה יוונית שהוקמה במאה השישית לפני הספירה, ושרידיה מצויים באלבניה של ימינו, כ-12 ק"מ מערבית לעיר פייר.
היסטוריה.
העיר הוקמה בשנת 588 לפנה"ס בידי מתיישבים מקרקירה ומקורינתוס ונקראה על שם אפולו, אל השמש. הגאוגרף היווני סטראבון תיאר אותה בספרו גאוגרפיקה כעיר מנוהלת היטב, ואילו אריסטו ציין כי היא מהווה דוגמה בולטת לאוליגרכיה, כאשר מיעוט של מתיישבים יוונים שולט בצמיתים שרובם איליריים.
העיר שגשגה כמרכז לסחר בעבדים, והנמל שלה היה לאחד החשובים בחופי איליריה. הוא שימש לעיתים כתחליף לנמל דירכיום כמוצא המערבי לוויה אגנטיה שהובילה לסלוניקי ולביזנטיון. העיר טבעה מטבעות משל עצמה, וכמה מהם, שנמצאו באזור הדנובה, מעידים על היקפי הסחר הנרחבים שלה.
בראשית המאה השלישית לפנה"ס שלט בעיר פירוס מלך אפירוס. ב-229 לפנה"ס הייתה לשטח חסות של הרפובליקה הרומית, וב-148 לפנה"ס הייתה לחלק מהפרובינקיה הרומית מקדוניה. העיר תמכה ביוליוס קיסר בתקופת המאבקים בינו לבין גנאיוס פומפיוס מגנוס, אך נפלה בידיו של מרקוס יוניוס ברוטוס, מתומכי פומפיוס, ב-48 לפנה"ס. בהמשך, שהה בעיר אוגוסטוס, לשם לימודים אצל הפילוסוף של אתנודורוס קנאניטס, והוא עזב חזרה לרומא לאחר רציחתו של יוליוס קיסר.
גם תחת השלטון הרומי שגשגה העיר, אך מעמדה החל להידרדר החל מהמאה השלישית, לאחר שרעידת אדמה גרמה לשינוי תוואי נהר הוולוסה, וכתוצאה מכך התמלא הנמל בסחף, והאזור הסובב את העיר הפך לביצה מוכת מלריה. מספר התושבים בעיר ירד בהדרגה, והיא איבדה מחשיבותה. במקביל, עלתה וצמחה העיר ולורה, מדרום לה. במאה ה-13 הוקם בסמוך לעיר מנזר ארדניצה הנוצרי-אורתודוקסי, הפעיל גם כיום.
אפולוניה כיום.
החפירות הארכאולוגיות הראשונות במקום נערכו בידי ארכאולוגים אוסטרים בין השנים 1918-1916. חפירות נוספות נערכו בין השנים 1938-1924 בידי ארכאולוגים צרפתים. לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכו צוותים אלבנים בחפירות, אף שגם כיום חלקים ניכרים מהעיר טרם נחשפו. מרבית הממצאים הועברו למוזיאון בטירנה ולמוזיאון הפועל במתחם מנזר ארדניצה, אך רבים מהם נבזזו במהלך האנרכיה ששררה באלבניה לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בראשית שנות ה-90. גם האתר עצמו סבל לא פעם משודדי עתיקות.
המבנים הבולטים ביותר שנחשפו בעיר הם חזית בניין המרכז האדמיניסטרטיבי מהמאה השנייה, המשוחזר בחלקו, האמפיתיאטרון, חלק מחומות העיר ובית הקברות.
ג'ון ווד האב
ג'ון ווד האב (באנגלית: John Wood, the Elder; 1704, יורקשייר - 23 במאי 1754, באת') היה אדריכל אנגלי שעבד בעיקר בעיר באת' שבדרום-מערב אנגליה. הוא ידוע בזכות תכנונם של רחובות ומבנים רבים בבאת', בהם הסירקס, פארק פריור, בית החולים סנט ג'ון, נורת' פארייד וסאות' פארייד, ובתים ידועים נוספים שרבים מתוכם הוכרו כבניינים רשומים מדרגה I.
ביוגרפיה.
ווד היה בנו של בנאי מקומי בשם ג'ורג' ווד. בשלהי 1721 רכש חלקת אדמה בלונדון, צפונית לרחוב אוקספורד, על מנת לבנות עליה בית מגורים. הוא לא זכה להצלחה רבה בבניין זה, והצליח להימנע מפשיטת רגל ולהתחיל בבניית בניין נוסף. בשלהי 1723 הוא סיים את בניית בית מספר 1 ברחוב אוקספורד, ומצא דייר שיתגורר בו. בין 1722 ל-1727 הוא עבד לסירוגין באחוזתו של הפוליטיקאי רוברט בנסון, הברון הראשון מבינגלי.
עבודתו הגדולה הראשונה הייתה רחוב כיכר המלכה בבאת', בו התגורר ווד במשך שנים אחדות. בתים 21 - 27 מהווים את הצד הצפוני של הרחוב, שתואר על ידי ניקולאוס פבסנר כ"אחד ההרכבים הפלדיאניים הטובים ביותר באנגליה שלפני 1730". ברבות מתוכניות הבניין שלו שילב ווד עיטורי איקונינים וסמלים הקשורים לבונים החופשיים, דבר שהוביל להשערה שמעולם לא בוססה כי הוא היה חבר בארגון. ווד הרבה לכתוב על גאומטריה מקודשת, וטען שהמיתוסים הקשורים למייסד לכאורה של באת', המלך בלאדאד, הם בעלי בסיס היסטורי ממשי.
עבודה ידועה נוספת של ווד היא תוכנית מתאר מפורטת של סטונהנג'; הוא ערך את הסקר שלו באתר ב-1740, ובמסגרתו ביצע מאות מדידות. עבודה זו זכתה בתחילה להתעלמות, בעיקר בגלל הביקורות של הארכאולוג ויליאם סטקלי. סטקלי חלק על פרשנותו של ווד למונומנט, ולא התייחס לתיעוד המפורט של האבנים במקום. אולם, באמצעות שימוש ביחסי המדידה המקוריים של ווד הצליחו להעתיק את עבודתו למחשב ולהשוות אותה לתוכנית המתאר המודרנית של סטונהנג'. לסקר של ווד הייתה חשיבות ארכאולוגית בכך שהוא תיעד את האבנים כחמישים שנים לפני קריסת הטריליתון המערבי, שהוצב מחדש רק ב-1958.
ב-1742 נשכר ווד לצורך בניית בית מגורים עבור ראש עיריית באת' ראלף אלן, והקים אותו על גבעה ממנה ניתן היה להשקיף על העיר. בניין זה הוכר גם כן כבניין רשום מדרגה I, ומאז 1830 הוא משמש את מכללת פארק פריור. עבודתו הגדולה האחרונה הייתה רחוב הסירקס, שנבנה על ברטון פילדס מחוץ לחומות העיר העתיקה של באת', אם כי הוא לא זכה לראות את הגשמת תוכניותיו כיוון שמת שלושה חודשים לאחר הנחת האבן הראשונה. הוא הותיר את השלמת העבודה לבנו, ג'ון ווד הבן.
מלבד עבודותיו בבאת' הוא תכנן גם בניינים בערים אחרות, ופרסם מספר ספרים. הוא נקבר בכנסיית סוויינסוויק שבבאת'.
דב וינשטוק
דב (דוּבּק) וינשטוק (ג' בכסלו תש"ז 26 בנובמבר 1946 - ט' באלול תשס"ז 23 באוגוסט 2007) היה סייר שדות בגוש עציון, מחנך בלתי פורמלי, מקים יחידות איתור הנעדרים במדבר יהודה וממציא שיטת איתור נעדרים. הוא חילץ עשרות אנשים וגופות ממדבר יהודה. התפרסם לאחר מותו בסרט דוקומנטרי "דובק - פלסטיני ישראלי".
ביוגרפיה.
וינשטוק נולד למשפחה ירושלמית ותיקה וגדל בשכונת קטמון בירושלים. בבגרותו קבע את ביתו באלון שבות שבגוש עציון. שימש כסייר שדות של המועצה האזורית גוש עציון, קשר קשרים עם ערביי האזור והבדואים במדבר יהודה. הוא סיפק להם בגדים ומזון והם שיתפו אותו בעולמם, ובקשייהם. קשרים אלו הביאו להתעניינות תקשורתית. נכתב עליו פרק בספר Cain's Field: Faith, Fratricide, and Fear in the Middle East שבהוצאת הטיים מגזין. את הספר כתב מאט ריס והוא עוסק בסכסוך הישראלי פלסטיני.
היה נשוי לשרון לבית דולגין ואב לחמישה ילדים וגיסו של ח"כ ניסן סלומיאנסקי. בנו ד"ר משה וינשטוק שימש יושב-ראש המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך. בנו יצחק נרצח בפיגוע טרור בשנת תשנ"ד (1993).
דב וינשטוק נפטר ממחלת לב בט' באלול תשס"ז (2007).
איתור נעדרים.
כחבר צוות החילוץ האזורי הקים וינשטוק יחידת איתור נעדרים. הוא פיתח שיטת חילוץ אשר התבססה על בדואים שלא סיימו בית ספר יסודי ורעו במדבר מגיל צעיר, ובשל כך חושיהם חדים במיוחד. לצורך איתור נעדר במדבר יהודה הוא פיזר את צוותו לאורך קילומטרים רבים עד לגילוי עקבות הנעדרים ומציאת נעדר או גופתו. באחד המקרים חילץ וינשטוק בעזרת הבדואים אדם ששרד שמונה ימים בתוך מערה במדבר. צוות האיתור העצמאי תיפקד במסגרת צוותי חילוץ עין גדי ומגילות. בעקבות צוות זה הוקמו יחידות איתור נוספות בישראל ושיטת האיתור שפיתח נלמדת בהשתלמויות ארציות בנושא.
טיפול בנערים נפלטי מסגרות וטיפוח מעיינות.
וינשטוק יצר מערכת חינוכית של טיפול בנערים שנפלטו מן המסגרות החינוכיות. במסגרת עבודתו עם נוער שוליים, שיפץ וינשטוק מעיינות ואתרים בגוש עציון, מתוך תפיסה שעבודת האדמה והקשר לטבע בונים את הנערים והנערות. לאחר מותו נבנתה בריכה גדולה לזכרו ליד המעיין ששיפץ לזכר בנו יצחק, שנקרא על שמו "עין יצחק" (ידוע יותר בשם: עין סג'מה). הבריכה מצויה בסמוך ליישוב בת עין ונקראת לזכרו בריכת דובק.
הסברה וחינוך כללי.