מתן של תרופות בדרכים אחרות גם קשור בזמינות ביולוגית נמוכה יותר. לדוגמה: זמינות של rotigotine (תרופה לטיפול בפרקינסון) כשהיא ניתנת באמצעות מדבקה עורית, היא 37%. זה משום שעל מנת שהתרופה תגיע למחזור הדם היא צריכה לעבור דרך שכבות העור, מתן שאיננו אופטימלי. למרות הזמינות הביולוגית הנמוכה, התרופה עומדת ביעילותה.
זמינות ביולוגית היא אחד הכלים החיוניים בפרמקוקינטיקה, והיא מסייעת לקבוע את המנה המומלצת לנטילתה של תרופה מסוימת ובכך משפרת את יעילות מהטיפול התרופתי וגם יכולה לסייע במניעת רעילות של תרופה מסוימת למשתמש עקב נטילת מינון גבוה.
לזמינות הביולוגית יש ערך חשוב לא רק בנטילת תרופות, אלא גם בלקיחת תוספי תזונה. אם הזמינות הביולוגית של תוספי תזונה נמוכה מראש, סביר כי יעילותם נמוכה.
ניתן לחשב מתמטית את היחס המתמטי שבין שני משתנים אלה לקבלת ערך אחוזי של הזמינות הביולוגית (עד 100%), והדבר אפשרי באמצעות הנוסחה להלן:
formula_1
גורמים המשפיעים על הזמינות הביולוגית של תרופות.
מספר רב של גורמים משפיעים על הזמינות הביולוגית של תרופות, בהם:
הצפרדע המתבשלת
סיפור הצפרדע המתבשלת הוא משל המתאר צפרדע שמתבשלת לאט במים המחוממים באופן הדרגתי. המשל מספר שכאשר צפרדע תוכנס למים רותחים, היא תנסה לקפוץ החוצה ולהימלט. אבל אם תוכנס הצפרדע למים קרירים שיחוממו באופן הדרגתי, היא לא תבחין בסכנה, היא תתרגל לעלייה האיטית בטמפרטורה ולא תנסה להימלט, ובסופו של דבר תתבשל ותמות. הסיפור משמש בדרך כלל כמטפורה לחוסר הרצון או היכולת של בני אדם להגיב לשינויים משמעותיים אשר קורים באופן הדרגתי.
אף על פי שסיפור הצפרדע הוא סיפור מפורסם, הוא חסר ביסוס מדעי ומהווה אגדה אורבנית.
שימוש בתרבות המודרנית.
בתרבות המודרנית משתמשים בסיפור הצפרדע המתבשלת בעיקר כמטפורה לתיאור חוסר תשומת לבם של אנשים לשינויים משמעותיים הקורים באופן הדרגתי, אשר בסופו של דבר עלולים להשפיע על חייהם בצורה לא רצויה.
המטפורה ניתנת בדרך כלל במקביל לטיעון המדרון החלקלק. כמו כן נעשה בה שימוש בעולם העסקים, על מנת להדגיש כי על שינוי להיעשות באופן הדרגתי כדי שיקבלו אותו.
הסיפור סופר פעמים רבות כדי לתאר מצבים שונים. ב-1960 נעשה בו שימוש בהקשר לסימפתיה כלפי ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה. ב-1980 שרדנים השתמשו בו בהקשר לנפילת הציוויליזציה בעתיד, ובמהלך שנות ה-90 בקשר לחוסר הפעולה בנוגע לשינוי אקלים ואלימות במשפחה. בנוסף השתמשו בו ליברטריאנים כדי להזהיר אחרים מפני היעלמותן ההדרגתית של זכויות האזרח.
בנוסף, מהווה הסיפור כמטפורה לאירועים שהובילו לשואת היהודים במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר הגרמנים (ואף היהודים) הורגלו ואימצו אט אט טיעונים קלים ומאוחר יותר טיעונים חמורים יותר נגד היהודים. באופן זה, מאוחר יותר, כל טיעון נגד היהודים, אף המופרך ביותר, נשמע היה כאמת. כך, נקודת הרתיחה, שלב רציחת היהודים, הגיעה בעת בה האנשים כבר לא יכולו להבחין בה, והם קיבלו את המצב כמצב טבעי.
חיים ילין (סופר)
חיים ילין (בליטאית: Jelinas Chaimas; ברוסית: Елин Хаим Лейзерович; 7 בנובמבר 1912 – 1944) היה סופר ומפקד הארגון האנטי-פשיסטי בגטו קובנה, ליטא.
טרום המלחמה.
ילדותו.
חיים ילין נולד בעיירה וילקי (Vilkija), (אז באימפריה הרוסית; כיום בליטא באזור המוניציפלי של העיר קובנה, 25 ק"מ צפון מערבית אליה). הוריו, לייזר (אליעזר) ילין ואסתר ריבל, היו מורים בבית הספר העברי שבעיירה, ששפת ההוראה בו הייתה עברית (דבר שנחשב בשנים ההן למפעל חלוצי ומתקדם ), כך גם בביתו שפת הדיבור הייתה עברית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורשו יהודי ליטא, לפי צו של רמטכ"ל צבא רוסיה מ-1915, לעורף הרוסי, והמשפחה טולטלה בדרכים עד אשר התמקמה בעיר וורונז' (רוסיה, כ-1,100 ק"מ מעיירתם בליטא). שם פקדו אותם מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה. בעקבותיהן שינה האב, אליעזר, את השקפותיו באורח ניכר, וכך גם את שמו, ובביתם נשמעה יותר ויותר שפת היידיש.
המשפחה שבה מרוסיה לליטא ב-1921, והשתקעה בקובנה. עם שובם, ייסד האב ספרייה יהודית-כללית בעיר, שפעלה ליד ה"קולטור-ליגע" (הליגה לתרבות). במרוצת השנים הייתה ה"ליגה", מטעמי חוק ורישוי, לחברת "ליבהאבער פון וויסן" (חובבי דעת). הספרייה, למעשה, הפכה מרכז תרבותי, יהודי מודרני (יידשאי), ושמה יצא את גבולות קובנה. היו קבועים בה חדר קריאה, מרכז למכירה ולהפצה, שבא במגע עם הוצאות הספרים היהודיות הגדולות בעולם, נערכו בה דיונים ופעילויות ספרותיות ענפות, והיא שמשה מקום מפגש לאמנים וסופרים.
נעוריו.
חיים ילין התחנך וגדל בין הספרים, וזכה בפי חבריו לכינוי "הספר". בלימודיו, עבר תלאות מעט. בוורונז' החל את לימודיו בשפה הרוסית, בקובנה עבר ליידיש, אך מכיוון שלא היו בבית ספרו ארבע הכיתות האחרונות, נכנס לגימנסיה הריאלית העברית, שם למד בעברית (עד 1932). נוסף לכך, לימודיו באוניברסיטה הליטאית בקובנה, בפקולטה לכלכלה, היו על טהרת הליטאית (1934–1938).
ככל הנראה היה פעיל בתנועת "הנוער הציוני החלוצי" (נצ"ח). אחר כך התקרב לחוגי המפלגה הקומוניסטית הבלתי חוקית, ופעל לטובתה בימי לימודיו באוניברסיטה.
פעילותו הספרותית.
ילין החל בפרסום ביקורות תיאטרון על הופעותיהן של הלהקות היהודיות בקובנה. מכתיבה על נושאים אלה עבר בהדרגה לדיווחים ותיאורים של חיי הרחוב והשוק, העיירה והכפר, ובעיקר – על מצבו הקשה של הפועל. הוא היה מהחברים הפעילים ביותר של קבוצת הסופרים הצעירים השמאליים, וכן פעיל מאוד בארגונם של קבצים ספרותיים וערבי תרבות בנושאי ספרות מתקדמת, תיאטרון, מוזיקה ושירה. בין השאר השתתף ילין בקביעות ביומון היידישיסטי "פאלקסבלאט", ובירחון "שטראלן" שהופיע בהוצאת הקומוניסטים.
במסגרת פעילותו הספרותית-ציבורית, יצא ב-1937 לוועידת התרבות היהודית בפריז. בכנס זה הוקם האיגוד התרבותי-יידישיסטי "איקו"ף", וילין נמנה עם נציגיו בליטא.
שנות המלחמה.
ביוני 1940 ליטא סופחה לברית המועצות, כהמשך להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. תקופת הכיבושי הסובייטי הקצרה נראתה, בעיני היהודים הסוציאליסטים, כהזדמנות להגשמת אידיאל קומוניסטי. המשטר החדש העניק ליהודי ליטא שוויון זכויות, סיכויי תעסוקה והשכלה. יהודים רבים השתלבו במשטר בתפקידים שונים. בזמן זה שימש ילין כמשנה למנהל המשרד הממלכתי לפוליגרפיה, העוסק בכל ענייני הדפוס.
ב-24 ביוני 1941 גרמניה הנאצית כבשה את קובנה. ילין ומשפחתו ניסו להימלט לתוככי ברית המועצות, אך נתפסו על ידי הגרמנים. הם שוטטו זמן מה בדרכים וביערות וסופו של דבר הגיעו חזרה לקובנה ונכנסו לגטו. שם, הסתתר ילין בשם הבדוי "קאדיסון" וגם הסווה את מראהו מחשש שיבואו לחפש אחריו בגלל תפקידו הבכיר בשלטון הסובייטי. עד אוקטובר 1941 הגרמנים ערכו מספר אקציות, בסופן נותרה פחות ממחצית הקהילה היהודית בקובנה, שמנתה קודם לכן כ-40,000 נפש.
ידוע על שלוש חבורות מחתרתיות-קומוניסטיות שהחלו לפעול בגטו בסתיו 1941. ילין נמנה עם ראשיה של אחת מהן, אשר עסקה בעיקר באיסוף ידיעות על החזיתות, הגשת סעד לוותיקי התנועה הקומוניסטית, וטיפול בילדיהם של קומוניסטים שנעדרו. כמו כן, ילין לקח על עצמו כבר מראשית הפעילות, את המשימה של יצירת הקשר עם גורמים מחוץ לגטו, ולמעשה עד מותו חיפש קשרים עם פרטיזנים ביערות מחוץ לגטו, במטרה לצרף לשורותיהם יהודים מהגטו.
בדצמבר 1941 התאחדו הקבוצות הקומוניסטיות השונות בגטו לכדי "הארגון הלוחם האנטי-פשיסטי". על אף שלחימה ומחתרת לא היו נושאים הקרובים לליבו של ילין – בשעתו, אף נפסל מלשרת בצבא הליטאי מפאת בריאותו, הוא התמנה למפקדו של הארגון. במעמד הקמתו, הוגדרה מטרות הארגון – "אין אנו מפקירים את הגטו, אך מטרתנו הראשית היא – מאבק גלוי בתוך שורות הפרטיזנים". ואכן, חברי הארגון ביצעו פעולות חבלה רבות ומגוונות, בעיקר באתרי העבודה אליהם נשלחו יהודים לעבודות כפייה (תחנת הרכבת, המנסרה וכו'), הם אגרו נשק וחומרי נפץ, הקימו תא של אנשי רפואה ועוד.
באביב 1942, כנראה, הוקם 'מצו"ק' (מרכז ציוני ויליאמפולה-קובנה), שריכז ותיאם את פעולתן של כל המחתרות הציוניות שפעלו בגיטו. הארגון פעל בקשר הדוק עם האלטסטנארט ובישיבותיו ישבו לעיתים היו"ר, ד"ר אלקס וסגנו, עו"ד גרפונקל. בקיץ 1943, התעוררה היוזמה לשיתוף פעולה בין המצו"ק לקומוניסטים, ובעקבותיה הוקם מטה משותף עבור כלל הפעילות המחתרתית.
ניסיונות החבירה לפרטיזנים.
בתחילת 1943, לאחר מאמצים רבים ליצירת קשרים, התחברו חברי ה"ארגון האנטי-פשיסטי" למחתרת הליטאית "איגוד למלחמה בפאשיזם בליטא", ובהובלת ילין, הוחלט על שיתוף פעולה הדוק. נעשו שני ניסיונות להקמת בסיס פרטיזנים ביערות בסביבת קובנה, אולם אלו נכשלו, דבר שמחד, הביא להתפוררותו של ה"איגוד" הליטאי, אך מאידך, תרם לניסיונו של ה"ארגון", והניע אותם לחיפוש קשרים נוספים. פעילות זו נמשכה לאורך ספטמבר – אוקטובר 1943, ובמהלכה יצאו שלוש קבוצות סיור ליעדים שונים, אולם פעילותן לא הביאה תוצאות של ממש.
בספטמבר 1943 יצא ילין לווילנה, בעקבות מכתב שהגיע לגטו, על מנת ליצור קשר עם הצנחנית גסיה גלזר ("אלבינה"), שליחתו של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ליטא, שפעלה במוסקבה. במפגש עימה קיבל ילין הזמנה אל אחד מבסיסי הפרטיזנים במזרח ליטא, והשניים יצאו ליערות רודניקי (Rūdninkai). בבסיס הפרטיזנים שהה ילין כשבועיים בהם עבר הכשרה מהירה והצטרף למספר מבצעים.
מבצע "אוגוסטובה".