עם פרוץ הפרשה העריך ז'בוטינסקי כי ההאשמה ברצח היא עלילה שטפלו על חברי התנועה הרוויזיוניסטית שבהנהגתו. הוא הבהיר בפומבי שהרצח הוא "פשע מתועב ... ואני מטביע, יחד עם חברי ותלמידי, את חותם הקללה המרה על הרצח ועל הרוצח. אם נכרי הוא הרוצח, איני דיין לו. אם יהודי הוא – ואני איני מאמין בזה – ארור יהיה עוד יותר". הוא טען כי הפשע נוצל למטרות של ניגוח פוליטי, כהמשך לפולמוס המתמשך בין חברי מפלגות הפועלים לבין חברי התנועה הרוויזיוניסטית בהנהגתו. הוא יצא כנגד "המשסים" – המאשימים מקרב היישוב, והודיע כי "איני רוצה להתחשב בהם; לא אני ולא התנועה, שאני שייך אליה. על הסתתם נעבור לסדר היום".
ז'בוטינסקי ראה במשפטם של אחימאיר, סטבסקי ורוזנבלט עלילה שנרקחה בעקבות המאבק הרעיוני, החברתי והכלכלי בין השמאל הציוני לבין הימין הציוני שהוא היה מנהיגו; חלק מהשמאל הציוני (למשל חברי "פועלי ציון" ו"השומר הצעיר") תמך במלחמת מעמדות ונשא על דגלו את הסיסמה המרקסיסטית "'פרוליטארים של כל העמים התאחדו!' – התאחדו נגד הבורג'ואזיה [בצרפתית: הבורגנות] של כל העמים, לרבות הבורג'ואזיה היהודית בארץ –ישראל". בתעמולה זו יצאו אנשי השמאל כנגד אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, הגם שרובה הייתה "תנועה של סתם-יהודים אביונים ושל בניהם; היא גאה, גאה עד לאין שיעור, היא לימדה את האביון ואת הסתם יהודי להתגאות בסתם-יהדותו ואביונותו דוקא".
הפצת המאמר והשפעתו.
המאמר תורגם לשפות רבות ופורסם בעיתונות התנועה הרוויזיוניסטית והכללית, וכך הגיע אל קהילות ישראל ברחבי העולם. ביישוב היהודי בארץ ישראל נאסר פרסומו בעיתון, והוא הודפס בתרגומו של יהושע ליכטר (בפסבדונימו: יהושע איש ברוריה) כעיתון חד-פעמי "בהוצאה מיוחדת" בשם דבר ז'בוטינסקי על רצח ארלוזורוב. הוא נחשב לאחד הניסיונות הבולטים להדוף את ההאשמה הכבדה ברצח חיים ארלוזורוב, שהוטלה על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית בשל עוינותם החריפה לארלוזורוב ולפעולותיו ובשל ההסתה כנגדו בקרב חברי התנועה, האשמה אשר התפתחה ופשטה במהירות ביישוב היהודי בארץ ישראל, ובמיוחד בקרב אנשי מפלגות הפועלים ותנועת העבודה. ההאשמה הפכה לכלי ניגוח כנגד ז'בוטינסקי עצמו, כנגד התנועה הרוויזיוניסטית שעמד בראשה, כנגד תנועת הנוער בית"ר שעמד בראשה, וכנגד חבריו ב"ברית הבריונים". המאמר נתן תמיכה וגיבוי מוסרי ונפשי לנאשמים ולאוהדי התנועה הרוויזיוניסטית, והשפיע על דעת הקהל בציבוריות היהודית. ההיסטוריון חן מלך מרחביה טען, שהמאמר "'עשה תקופה' בתולדות הציונות", באשר הצליח להדוף את ההאשמה ולהוכיח את המאמינים בה.
הביטוי "קאלט און פעסט" המשיך והתגלגל אל השיח של חברי התנועה הרוויזיוניסטית, כך למשל בדיון בין אב"א אחימאיר לבין מנחם בגין בוועידת תנועת החרות ב-4 באוקטובר 1956.
המלך אובו
המלך אובו (בצרפתית: Ubu Roi) הוא מחזה פרי עטו של אלפרד ז'ארי, שהוצג לראשונה ב-1896. המחזה הוא מבשרו של תיאטרון האבסורד והסוריאליזם. הוא אחד משלוש בורלסקות מסוגננות שבהן ז'ארי נוקט סאטירה כדי לתאר את העוצמה, החמדנות והמנהגים הנלוזים – במיוחד של הנטייה הבורגנית מדושנת העונג להשתמש לרעה בסמכות שמולידה ההצלחה. אחריו יצאו לאור "אובו קרנן", "אובו באזיקים" ו"אובו על ההר", שלא הוצגו במהלך 34 שנות חייו של ז'ארי.
פיתוח המחזה.
"ראשיתו של אובו המקורי", כתבה ג'יין טיילור, "קיבלה מעמד של אגדה בתרבות התיאטרון הצרפתי."
ראשיתו של המחזה בבית הספר התיכון בעיר רן (שבחבל ברטאן), בו למד ז'ארי. מורהו לפיזיקה, פליקס אבר או "אדון אֵבֶּר" (Monsieur Hébert), היה דמות נלעגת בעיני תלמידיו, מכיוון שהיה שמן מאוד, מכוער, מתנשא וחסר סמכות לחלוטין.
ב-1888, כשהיה תלמיד בן חמש עשרה, קרא ז'ארי בעיון את "הפולנים", פארסה קצרה שמלגלגת על מר אבר, מורהו לפיזיקה, פרי עטם של חבריו הטובים, האחים שרל ואנרי מורן.
הגרסה הראשונה של המחזה הייתה כשז'ארי והאחים מורן העלו בעליית הגג של מורן הצגת בובות בשם "הפולנים": שנתיים לאחר שז'ארי עבר להתגורר בפריז הוא פרסם בכתב עת ספרותי קטעים ממחזה תחת הכותרת "גיניול", בהם הופיע השם "אובו" לראשונה.
היה זה אחד מהמחזות הרבים שנוצרו סביב דמותו של אבא אובו. הוא אבד מזמן, כך שלא ניתן להתחקות אחר המקור הראשוני של "המלך אובו". ברם, ברור שז'ארי שיכתב והרחיב את המחזה במידה ניכרת, ועיצב את גיבורו הראשי באופן בו הוא ידוע כיום.
אובו.
ג'יין טיילור כתבה ש"הדמות המרכזית ידועה לשימצה בשל עיסוקה האינפנטילי בעולם. חייו של אובו סובבים סביב סיפוק תאוותיו."
המטפורה של ז'ארי לאדם המודרני, הוא אנטי גיבור – שמן, מכוער, וולגרי, גרגרן, יומרני, לא ישר, טיפש, רעבתני, אכזרי, פחדן ומרושע – שצמח מתוך אגדות של תלמיד על חייו הדמיוניים של המורה השנוא שבשלב מסוים היה עבד על ספינת משוטים טורקית, בשלב אחר בנורווגיה הקפואה ובשלב אחר מלך פולין. "המלך אובו" חוקר את נצלנותו הפוליטית, הצבאית והפלילית ומגיש עיבוד פרודי של מצבים ועלילות מתוך הדרמה השייקספירית, בכלל זה "מקבת'", "המלט" ו"ריצ'רד השלישי". בדומה למקבת', אובו – בעידודה של אשתו – רוצח את המלך שעזר לו ותופס את מקומו, ובשל כך מובס ונרצח בידי בנו. ז'ארי גם עיבד את רוח הרפאים של המלך המת ואת המרד של פורטינברס מתוך "המלט", את סירובו של בקינגהאם לקבל גמול על שסייע לתפוס את השלטון מתוך "ריצ'רד השלישי" ואת הדוב מתוך "אגדת חורף".
טיילור כותבת: "הקהל הצופה במתקפות האינפנטיליות הללו נגרמת הנאה מיוחדת במינה. חלק ממנה נגרם בשל העובדה שבמצב הבורלסקי שז'ארי המציא, אין שום מקום למסקנות. בעוד אובו הוא חתרן בלתי נלאה בשאיפותיו הפוליטיות, ואכזרי ביחסיו האישיים, נראה שאין לו השפעה שניתן לאמוד אותה על הדמויות המאכלסות את העולם הפארסי שהוא יוצר סביב עצמו. בכך הוא פועל מתוך זעמנו ותשוקותינו הילדותיים ביותר, שבהם אנחנו מחפשים לספק את עצמנו בכל מחיר."
שם התואר "אובואיזם" (ubuesque) שגור בשפה הצרפתית ובשיח הפוליטי הצרפתי.
הצגת הבכורה.
דברי ימי כתיבתם של המחזות "המלך אובו" ו"אובו קרנן", משתרעים על פני עשורים של שיכתוב ובמקרה של הראשון, מעולם לא באו לכלל סיום.
בזמן שז'ארי רצה ש"המלך אובו" יפורסם ויוצג, האחים מורן איבדו עניין במהתלות בית הספר, ואנרי מורן נתן לז'ארי רשות לעשות איתם ככל העולה על רוחו. שארל מורן לעומת זאת, ניסה לימים לזקוף לזכותו קרדיט, אולם חלקו בגרסה המוקדמת של המחזה מעולם לא היה סוד.
המחזה "אובו המלך" כפי שאנו מכירים אותו כיום, ראה אור לראשונה ביוני 1896. ז'ארי פגש באלפרד וואלט, שהיה עורך כתב העת "מרקור דה פראנס", ובאשתו ראשילד והציג בביתם את המחזה "המלך אובו" (Ubu Roi). ב-10 בדצמבר 1896 הוצג המחזה בתיאטרון דה ל'אוור בפריז, בבימויו של אורליאן לינייה-פו, מנהלו האמנותי של התיאטרון.
כדי להעלות את המחזה שאלו את פירמן ז'מייה ולואיז פראנס, שני שחקנים מהקומדי פראנסז. האולם היה מלא. לפני ההצגה עלה ז'ארי לבמה, הודה לכל מי שעזר לו ואמר שעלילת המחזה מתרחשת בפולין, שבאותה תקופה לא הייתה קיימת, כי היא חולקה מזמן בין האימפריה הרוסית לאימפריה ההבסבורגית ולפרוסיה.
דוד זינדר כותב על הצגת הבכורה במבוא שכתב לתרגומו למחזה:
"צעד פירמן ז'מייה, בלבוש נפוח, דמוי אגס, ובקול רם ובוטח, אמר את המילה הראשונה של המחזה: "חרתת!" (Merdre). המהומה שהתחוללה למשמע מלה אסורה זו, השתוללה ללא מעצורים למעלה מרבע שעה, וגם כשזו נרגעה, תמונה זו חזרה על עצמה משך כל ההצגה בכל פעם שמילה זו הושמעה שוב.
גרסה זו של המחזה הוצגה פעמיים בלבד. המבקרים יצאו לקרבות עיתונאיים על דעותיהם לכאן ולכאן, ז'ארי בן ה-23 היה לשם דבר בחוגי האמנות של פריז."
המחזה הוצג לראשונה ב"קומדי פראנסז" רק בשנת 2009 בבימויו של ז'אן-פייר ונסאן ובכיכובו של סרז' בגדרסיאן.
עיבודים.
"המלך אובו" היה הבסיס לסרט המונפש של יאן לניצה Ubu et la Grande Gidouille
ואחר-כך עובד לתוך המחזה של ג'יין טיילור Ubu and the Truth Commission (1998), מחזה ביקורתי על ועדת האמת והפיוס של ממשלת דרום אפריקה שנוצרה בתגובה למעשי הזוועה שבוצעו במהלך האפרטהייד. "המלך אובו" גם עובד לסרט Ubu Król ב-2003 בידי פיוטר שולקין, שהדגיש את טבעם הגרוטסקי של החיים הפוליטיים בפולין מיד לאחר נפילת הרפובליקה העממית הפולנית.
בהשראת הקומדיה השחורה של השחיתות המתוארת ב"המלך אובו" פיתח ג’אנינה בראסקי את הסיפר האבסורד הפורטוריקני "הבננה של ארצות הברית" המשופע בגרוטסקות מופרזות בנוסח ה"פטפיזיקה" של ז'ארי,
בדבר נפילתה של האימפריה האמריקאית ושחרורה של פוארטו ריקו
התייחסות במדיה אמנותית מסוגים שונים.
ז'ואן מירו השתמש ב"המלך אובו" כנושאה של סידרה בת 50 הדפסי אבן שיצר בשנת 1940, המכונה בשם "סדרת ברצלונה". תמונות אלה יכולות להיות של "המלך אובו" אבל הן גם סאטירה על פרנסיסקו פרנקו והגנרלים שלו אחרי שהוא ניצח במלחמת האזרחים בספרד.
בספרה "שנות השישים של לינדה מקרטני: דיוקנה של תקופה", לינדה מקרטני כותבת שפול מקרטני קרא את מחזהו של ז'ארי כשכתב את המילים לשיר "Maxwell's Silver Hammer".
להקת הרוק הניסויי Pere Ubu נקראת על שם הגיבור הראשי בספר. אלבומם משנת 2009 "Long Live Père Ubu!", השיר "City Hobgoblins של להקת הפופ ממנצ'סטר The Fall, הוא עיבוד למחזהו של ז'ארי. הוא מכיל את השורה "המלך אובו הוא ביתו של הובגובלין", פרי עטו של מארק סמית. ללהקה הבריטית Coil יש שיר ששמו "אובו השחור" (Ubu Noir) באלבומם משנת 1984 Scatology, בהשראת דמותו של המלך אובו.