קנוף הקליט, הפיק והופיע עם אמנים בינלאומיים כמו מרסדס סוסה, טיטו פואנטה ג'וניור, ג'ין פרי, אפריין טורו, פדריטו מרטינז, דבורה בראון, אלי דג'יברי, אבי לבוביץ, ננסי קינג, ויקטור מנדוסה ואחרים. ניגן גם עם אמנים ישראלים, בהם דויד ברוזה, שלמה ידוב, יהורם גאון, דין דין אביב, מרינה מקסימיליאן בלומין, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, יאיר דלאל ועוד.
בין השנים 2012 - 2014 מעלה פרננדו קנוף, מופע מחווה מיוחד עם הרכב ה- Latin Power שלו, ל- Buena Vista Social Club. יחד עם הזמר הלטיני (צ'ילה), איטלו גונזלס, יצא במופע המשלב את הלהיטים הגדולים מקובה של "הבואנה ויסטה סושל קלאב", בעיבודים מקורים וחדשים לשירים הידועים.
ב- 2014 מוציא קנוף את אלבומו השלישי בשם - "La Musica es Sentimientos" – "מוזיקה היא רגשות", החושף את הצבעוניות המוזיקלית, הכישרון הרב ושילוב הסגנונות היוצא דופן הגלום בפרננדו קנוף. קנוף, עבד על האלבום כשמונה שנים, ויצר פיוז'ן של לטין ג'אז, מוזיקת עולם, מקצבים קובניים, טנגו פיוז'ן, פולקלור ארגנטינאי, בוסה נובה, סלסה ועוד. באלבום יצירות אינסטרומנטליות ושירים בעברית, ספרדית ופורטוגזית, שירים מקוריים שכתב קנוף לצד עיבודים מיוחדים לשירים מוכרים כמו: Aguas de Marzo, Gracias a la Vida, Obsesion, Libertango, Escualo. המוזיקליות העשירה באלבום מורגשת בשילוב כלי הקשה ייחודיים מרחבי העולם, כלי נשיפה אותנטיים, חלילים אתניים, גיטרות בס, פסנתר כנף, בנדונאון ארגנטינאי, אקורדיון, זמרים אורחים, מקהלה ועוד. קנוף עצמו מנגן באלבום בגיטרות בס 5 מיתרים, פרטלס (Fretless), קלידים, פסנתר, שירה וקולות. באלבום משתתפים אמנים רבים, סולנים ונגנים ישראלים מהמובילים בתחום ואורחים מיוחדים מניו יורק, ארגנטינה וצ'ילה: הזמר איטלו גונזלס, הזמרת יהודית גולדפרב, וירטואוז נגן כלי הקשה גלעד דוברצקי ונגני כלי הקשה אמיר פינטו, רפי מסיקה ודותן סגל, נגן בנדונאון אדוארדו אברמסון, הפסנתרנים גיל זוהר ואיתי אברמוביץ, החלילן מרסלו זובר, חלילנית וסקסופוניסטית סלעית להב, הסקסופוניסט גל דהן, הטרומבוניסטים עודד מאיר וירון אוזנה, המתופף יוגב שטרית, החצוצרן מרק בריל ועוד.
אחסאן עבד אל-קדוס
אחסאן עבד אל-קדוס (בערבית: إحسان عبد القدوس, 1 בינואר 1919 – 11 בינואר 1990) היה סופר, עיתונאי והוגה דעות מצרי ועורך בעיתונים "אל-אח'באר" ו"אל-אהראם". ידוע בכתיבתם של רומנים רבים שעובדו לסרטים.
קורות חיים.
עבד אלקדוס נולד בקהיר לרוז אל-יוסף ממשפחה מוסלמית ממוצא מצרי-טורקי. התחביב האהוב עליו בתור ילד היה קריאה. בגיל 11, הוא החל לכתוב סיפורים קצרים ושירים בסגנון קלאסי. אביו, מוחמד עבד אל-קדוס, היה שחקן תיאטרון ושחקן קולנוע מצרי. אביו דחף אותו לפתח קריירה בתחום המשפטים. אחסאן סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת קהיר בשנת 1942 ועבד כעורך דין. הוא היה גם עורך ובעל טור פופולרי בעיתון "רוז אל-יוסוף", שבועון שאמו פאטימה אל-יוסוף (שנקראה גם רוזה אל-יוסוף) הקימה. לעיתים קרובות הוא מתח ביקורת על אישים חשובים, מה שהביא למאסרו שלוש פעמים במהלך הקריירה העיתונאית שלו. מוחמד נגיב נהג לכתוב בעיתונו תחת שמות עט שונים, ולאחר שתפס את השלטון במצרים עלה אל-קדוס לגדולה ונהיה יועצו של נגיב לענייני עיתונות. לאחר ההפיכה של גמאל עבד אל נאצר בפברואר 1954 הוא מתח ביקורת על מועצת ההפיכה ובאפריל 1954 הוא נאסר.
בשנת 1944, הוא החל לכתוב תסריטים, סיפורים קצרים, ורומנים. מאוחר יותר הוא עזב את קריירת המשפטים שלו והתמקד בקריירה הספרותית שלו.
בסוף שנות ה-60 הוא מונה לעורך בעיתון אל-אחבאר. בשנת 1969 החל רדיו קהיר לצטט את טוריו מעיתון אל-אחבאר וטוריו נחשבו לאינדיקציה על דעותיו של נאצר. בשנות ה-70 הוא נחשב למקורב לאנואר סאדאת. בשנת 1971 הוא ביקר את המדיניות הסוציליסטית במצרים ודרש יותר ליברליזם. בשנת 1974, לאחר שמונה שנים באל-אחבאר, עבר אל-קודס לאל-אהראם והיה לעורכו הראשי.
אחסאן עבד אל-קדוס נפטר ב-11 בינואר 1990 לאחר שלקה בשבץ.
בנו, מוחמד אחסאן עבד אל-קדוס, שנקרא על שם סבו, הוא עיתונאי ידוע.
יצירתו.
אחסאן התייחס לנשים כסמל להקרבה בחברה המצרית וזו הסיבה שנשים היו הנושא המרכזי ביצירותיו הספרותיות. עבודותיו תרמו לשינוי במושגים המקובלים במצרים.
בניגוד ליצירה הספרותית החופשית שלו, הוא היה אדם מאוד שמרן והיה ידוע כבעל אישיות מאופקת.
הוא כתב יותר מ-60 רומנים ואוספי סיפורים קצרים. מבין הרומנים שכתב, חמישה היו דרמטיים, תשעה שימשו כתסריטים לסדרות רדיו, עשרה היו עיבודי מיני סדרות טלוויזיה, והיו להם 49 עיבודים קולנועיים. יצירותיו תורגמו למספר שפות זרות ובהם אנגלית, צרפתית, גרמנית, אוקראינית וסינית. חלק מספריו תורגמו לעברית והפצו בישראל.
האדמו&quot;ר מסלונים
האדמו&quot;ר מזידיטשוב
האדמו&quot;ר מספינקא
המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול
המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול (בטורקית: İstanbul Arkeoloji Müzeleri) הם שלושה מוזיאונים לארכאולוגיה הנמצאים בצד האירופי של איסטנבול בטורקיה בשטח ארמון טופקאפי, השוכן ברצועת האדמה שבין קרן הזהב מצפון וים מרמרה מדרום.
שלושת המוזיאונים הם:
אוסף המוזיאונים כולל יותר ממיליון פריטים כמעט מכל הציוויליזציות ברחבי העולם.
הרקע להקמת המוזיאון.
במאה ה-19 נעשו מאמצים למודרניזציה באימפריה העות'מאנית. חלק מהמדינאים המובילים באימפריה נחשפו לרעיונות מערביים באמצעות חינוך וטיולים. הם הכירו את מוזיאון הלובר בפריז. בשנת 1869 מונה מנהל חדש למשרד החינוך האימפריאלי, והוחלט להקים מוזיאון באחריות המשרד. בעיות תקציב והתפטרותו של המנהל הביאו להשהיה בטיפול בנושא.
בשנת 1872 החליט שר החינוך אהמט ופיק פאשה (Ahmet Vefik Paşa) לחדש את הטיפול בהקמת המוזיאון. לשם כך הוא שכר את שירותיו של ד"ר פיליפ אנטון דטיר (Phillip Anton Dethier), שהיה ארכאולוג והיסטוריון גרמני. דטיר השקיע מאמצים בהקמת אוסף למוזיאון וקידם בכך את רעיון הקמתו. בשנת 1881 נפטר דטיר ובמקומו מונה לתפקיד הצייר והארכאולוג אוסמאן המדי ביי.
מבנים.
מבנה המוזיאון נבנה באזור הגנים החיצוניים של ארמון טופקאפי. הוא הוקם בעקבות צו קיסרי משנת 1891 והיה המוזיאון הראשון שעסק באמנות טורקית. האוצר הראשון של המוזיאון היה אוסמאן המדי ביי. הצו הקיסרי שהגן על פריטי תרבות טורקיים נאכף, וכתוצאה מכך, מושלי מחוזות נהגו לשלוח אל המוזיאון ממצאים שנמצאו באזורים שלהם. בדרך זו הצליח המוזיאון להגדיל מאוד את אוספו.
בשנת 1881 החלה בנייתו של המבנה הראשי. האדריכל היה Alexander Vallaury. בין השנים 1902 - 1908 נבנו תוספות לבניין שעיצבו את צורתו הנוכחית. הבניין בן שתי קומות, ועוצב בסגנון נאו-קלאסי. חזית המבנה עוצבה בהשראת סרקופג אלכסנדר וסרקופג הנשים הבוכות (Crying Women tombs), הכלולים באוסף המוזיאון. מבנה זה הוא אחד הבניינים המפורסמים באיסטנבול שנבנו בסגנון זה. בשל מחסור באולמות תצוגה נבנה במחצית השנייה של המאה ה-20 מבנה נוסף הצמוד אליו, שנקרא הבניין החדש. בניין זה, בעל שש קומות, נבנה בצדו הדרום-מזרחי של המבנה הישן. שתי הקומות הראשונות הן מתחת לאדמה ומשמשות כמחסנים. ארבע הקומות העליונות משמשות לתצוגה.
מבנה המוזיאון למזרח הקדום נבנה בשנת 1883 כבית ספר לאמנויות. בשנת 1935 הוסב המבנה לשימושו הנוכחי כמוזיאון. בשנת 1963 נסגר המבנה, ונפתח מחדש כמוזיאון בשנת 1974, לאחר שיפוץ ושיקום פנים המבנה.
מבנה "ביתן אריחי הקרמיקה", המשמש כמוזיאון לאמנות אסלאמית, נבנה בשנת 1472 על ידי הסולטאן מהמט השני. זהו אחד המבנים העתיקים באיסטנבול שנבנו בסגנון עות'מאני. בחזית המבנה מרפסת בעלת 14 עמודי שיש. האכסדרה מקושטת במוזאיקה עשויה אמייל. המבנה היה חלק מהמבנים בגני ארמון טופקאפי. בין השנים 1875–1891 שימש המבנה כמוזיאון האימפריאלי, לפני שהאוסף עבר למבנה המרכזי לאחר שבנייתו הסתיימה. בשנת 1953 נפתח המבנה כמוזיאון לאמנות טורקית ואסלאמית. בשלב מאוחר יותר שולב במסגרת המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול.
בשנת 1991, במלאת 100 שנים להקמתו, קיבל המוזיאון את פרס המוזיאון של מועצת אירופה (European Council Museum Award). הפרס ניתן במיוחד עבור השיפוצים שבוצעו באולמות הקומה הראשונה בבניין הראשי ועבור תצוגות חדשות בבניינים האחרים.
המוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול
עוזי שוויצה
הרב עוזי שוויצה (נולד בשנת ה'תש"ח, 1948) הוא רבה האשכנזי של העיר כפר יונה משנת 1974.
קורות חייו.
נולד בתל אביב ב-1948 לאלימלך וחנה שוויצה. בוגר מדרשית נעם, ישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים וישיבת חברון בירושלים. שוויצה נמנה עם קבוצת התלמידים המייסדים של ישיבת "תפארת נתניה" בנתניה, בראשות הרב צבי פרידמן והרב שמעון משה דיסקין. היה פעיל בתנועת בני תורה בראשותו של הרב ברוך מרדכי אזרחי.
נישא לצביה, בתו של הרב יצחק יוסף ויסקי, מראשי ישיבת תפארת צבי בירושלים ונכדת הרב ישראל זיסל דבורץ. לאחר נישואיו התגורר בירושלים, ולאחר מכן עבר לרחובות, שם כיהן כרב בית כנסת "אבות ובנים" בשכונת חבצלת. הוסמך לרבנות על ידי הרב שלמה גורן והרב עובדיה יוסף.
בשנת ה'תשל"ד (1974) התמנה לרבה של כפר יונה ומשמש בתפקידו עד היום.
בשנת ה'תשל"ז (1977) הקים בכפר יונה את מתיבתא "שיח יצחק", על שם חותנו, הרב יצחק יוסף ויסקי. בשנת ה'תש"ן (1990) הקים את הישיבה הגבוהה של חסידות מודז'יץ בכפר יונה.