מנה נוספת היא: "ארוז אל הוֹרְן" (בעגה הוולנסיאנית מבוטא: ארוז אל פוֹרן) בהוראת "אורז-אפוי" (arròz al horn) מנה שמרכיביה העיקריים הם: חומוס, ומוצרים שונים מבשר חזיר, (צ'וריסו, נקניק דם, בשר, וכדורי-בשר טחון) בלווית המרק המתקבל. בחלקו העליון של התבשיל מוספים: תפוחי אדמה, עגבנייה, וראש שום. ניתן להכנה בגרסה מקוצרת ופשוטה עם מרק או אפילו מים אליהם מתווספות נקניקיות, צלעות חזיר או בייקון. המתבשלת באמצעות כד חימר כשחלק הסופי של הכנת המנה נאפה (כפי שמרמז שמה), בתנור.
מן הניב הקטאלני מגיע שמה של המנה: "ארוז נגרה" (Arròs negre) בהוראת אורז-שחור, מעטים מכנה אותה "פאייה-שחורה". מתבשלת בכלי הקרוי כשם המנה לעיל: "פאייה", או לחלופין מתבשלת היא בכלי קסרול-חימר בו מצטמצם לרוטב ציר-דגים קטנים המכונים מורייה (morralla) שמתבשלים ביחד עם סופריטו של בצל ושום קצוצים, קלמארי, סרטנים, ודיונון בעל דיו בצבע שחור המופק מתוך שקיות דיו שנמצאות בין "זימיו" התוצר מתווסף לאורז ולמרק ומקנה למנה את צבעה השחור.
לוויצה
לוויצה היא עיירה במערב סלובקיה. העיירה נמצאת על הגדה המערבית של נהר חרון. שמה בסלאבית עתיקה היה Leva.
העיירה נמצאת 110 ק"מ מזרחית לברטיסלאבה, 40 ק"מ צפון מזרחה מניטרה, 32 ק"מ דרום מערבה מבאנסקה שטיאווניצה, 55 ק"מ דרום מערבה מזבולן ו-25 ק"מ מהגבול עם הונגריה.
היא הבירה של מחוז לוויצה, המחוז הגדול ביותר בסלובקיה שמתפרש על פני שטח של 1,551 קמ"ר.
היסטוריה.
האזכור הראשון ללוויצה הוא משנת 1156, אז הייתה אחד הכפרים של קהילת הכנסייה על שמו של מרטינוס הקדוש בברטקה.
העיירה הותקפה על ידי האימפריה העותמאנית ב-1544. בין 1581 ל-1589 ישבה בעיירה קפיטניה של דרום הונגריה. העותמאנים שלטו בעיירה מ-1663, ותחת העותמאנים ליווא הייתה המרכז של סנג'ק. בקיץ 1664 הצבא הקיסרי האוסטרי בהנהגתו של הגנרל דה סוש (de Souches) ניצח את הטורקים בקרב לוויצה. לאחר המלחמות עם הטורקים איבדה לוויצה מחשיבותה כמצודה קדמית. ב-1696 פרצה שריפה ששרפה כמעט את כל העיירה. ב-1709 במהלך מרידה נגד בית הבסבורג החריבו הקורוץ את המצודה בלוויצה.
ב-1715 היו בלוויצה 195 משלמי מיסים ו-43 בעלי מלאכה. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-18 נהנתה לוויצה מגדילה משמעותית. בעלי מקצועות חשובים בעיירה היו סנדלרים ויצרני כפתורים.
ב-1873 התגוררו בלוויצה 6,000 תושבים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה רבים מבני העיירה גויסו למלחמה, ו-23 מבני הקהילה היהודים נפלו. עד 1918 הייתה העיירה חלק מ אוסטרו-הונגריה, לאחר התפרקותה הייתה חלק מצ'כוסלובקיה (ובאופן רשמי ב-1920 במסגרת חוזה טריאנון). ב-1933 נוסד בעיירה מפעל טבק.
במסגרת הסכם מינכן עברה העיירה לשליטה הונגרית ב-1938, והייתה תחת כיבוש הונגרי עד 1945. לאחר מלחמת העולם השנייה השתייכה לרפובליקה הצ'כוסלובקית. בשנות החמישים סבלה העיירה ממשבר דיור. ב-1961 התגוררו בה 13,744 איש, ובסוף שנות השמונים התגוררו בה 37,500.
ב-1993 עם התפרקות צ'כוסלובקיה הפכה לחלק מסלובקיה.
יוג'ין פודור (1905–1991) מחבר ספרי תיירות נודע ומייסד פודורס (Fodor's) נולד בלוויצה.
יהדות לוויצה.
במסמך מ-1713 נזכרים שני יהודים שהיו יהודי חסות הגראף אסטרהאזי (Eszterhazy). רב הקהילה ב-1840 היה יהודה היילברון. ב-1848 התגוררו בה 100 יהודים.
הקהילה היהודית הקימה מוסדות לצרכיה. ב-1840 נפתח בית ספר יסודי. ב-1842 נוסד בה בית קברות יהודי, שהורחב וגודר ב-1880, וב-1927 הורחב פעם נוספת. ב-1853 נבנה בה בית כנסת שזכה להרחבה ב-1883 וב-1854 נפתח בה מקווה.
הקהילה נרשמה כקהילה ניאולוגית בעקבות האמנציפציה ליהודים בהונגריה (1867) וקונגרס יהודי הונגריה (1868). ב-1874 בצל הקרע ביהדות הונגריה הקימו האורתודוקסים קהילה נפרדת, ולאחר כעשור התאחדו הקהילות מחדש במסגרת סטטוס קוו אנטה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה כאשר הייתה לוויצה חלק מצ'כוסלובקיה הוכרו היהודים כמיעוט לאומי בעל זכויות. בעיירה פעל סניף של תנועת הנוער הציונית מכבי והייתה בה פעילות ציונית.
ב-1930 התגוררו בלוויצה 1,448 יהודים. בשנות השלושים של המאה ה-20 התפרנסו יהודים רבים בעיירה ממסחר, בהם עשרה סוחרים גדולים.
לאחר העברתה של לוויצה לשליטה של ממשלת הונגריה הפרו-גרמנית הוחלו חוקים אנטי יהודיים על היהודים. ב-1941 גויסו גברים יהודים רבים לפלוגות עבודה, ובקיץ אותה שנה נשלחו לחזית ברית המועצות של נספו רבים מהם.
במרץ 1944 הצבא הגרמני נכנס להונגריה ובהמשך רוכזו יהודי לוויצה בגטו. בין 15 במאי ל-14 ביוני 1944 גורשו 4,000 תושבי הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ שבפולין.
לביצה
פרוטוהיסטוריה
פרוטוהיסטוריה (נכתב גם פרוטו-היסטוריה) מיוונית πρῶτος (ראשוני או ראשון) ו-Iστορία (היסטוריה), היא התקופה בין הפרהיסטוריה להיסטוריה שבמהלכה תרבות או ציוויליזציה טרם פיתחה כתיבה, אך תרבויות אחרות כבר ציינו את קיומן של אותן קבוצות טרום-אוריינות בכתביהן. לדוגמה, באירופה, הקלטים והשבטים הגרמאניים נחשבים לפרוטו-היסטוריים כשהחלו להופיע במקורות יווניים ורומיים.
פרוטוהיסטורית עשויה להתייחס גם לתקופת המעבר בין הופעת האוריינות בחברה, לבין כתביהם של ההיסטוריונים הראשונים שלה. שימור מסורות בעל פה עלול לסבך את העניינים, מכיוון שהן יכולות לספק מקור היסטורי משני לאירועים מוקדמים אף יותר. אזורים של התיישבות אנושית הכוללים קבוצה בעלת יכולת קרוא וכתוב וקבוצה שאינה, נחקרים גם כמצבים פרוטו-היסטוריים.
המונח יכול להתייחס גם לתקופה שבה נמצאו מסמכים היסטוריים מקוטעים או חיצוניים, שאינם כוללים בהכרח מערכת כתיבה מפותחת. לדוגמה, שלוש הממלכות הקדומות של קוריאה , תקופת יאיואי ביפן ותרבות המיסיסיפי, שתועדו על ידי חוקרים אירופיים מוקדמים, הן פרוטו-היסטוריות.
הארכאולוג טימותי טיילור, במאמר ב-Oxford Illustrated History of Prehistoric Europe, כתב:.
כרונולוגיה.
בדומה לפרה-היסטוריה, קשה לפעמים לאנתרופולוגים לקבוע מתי תרבות עשויה להיחשב פרהיסטורית או פרוטו-היסטורית. הנתונים משתנים במידה ניכרת מתרבות לתרבות, מאזור לאזור, ואפילו ממערכת אחת של תאריכים לאחרת.
בצורתה הפשוטה ביותר, פרוטו-היסטוריה עוקבת אחר אותה כרונולוגיה כמו הפרה-היסטוריה ומבוססת על התקדמות טכנולוגית של עם מסוים בכל הנוגע למטלורגיה:
ציוויליזציות ועמים.
התרבויות והקבוצות האתניות הפרוטו-היסטוריות הידועות ביותר הן אלו שעבורן נטבע המונח במקור, השבטים הברברים השונים שהוזכרו על ידי סופרים אירופאים ואסייתים. רבים מעמים אלו חוו גם תקופות של פרהיסטוריה והיסטוריה:
הארי דייוויס
הארי ליימן דייוויס (באנגלית: Harry Lyman Davis; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כראש עיריית קליבלנד ה-38 וה-44 וכמושל אוהיו ה-49.
ראשית חייו.
הארי דייוויס נולד בקליבלנד כבנם של איוון וברברה ג'ונס דייוויס. בגיל 13 הוא עזב את לימודיו בבית הספר כדי לעבוד במפעל פלדה, והמשיך ללמוד בבית ובבית ספר של ערב. בגיל 21 הוא היה היועץ המשפטי של חברת הטלפונים של קליבלנד ומאוחר יותר הקים חברות למכירת מניות בחברות טלפון ופוליסות ביטוח.
קריירה פוליטית.
ב-1909 נבחר דייוויס כגזבר המפלגה הרפובליקנית בקליבלנד. ב-1915 הוא נבחר כראש עיריית קליבלנד לאחר שניצח בבחירות את פיטר ויט. כראש העיר הקים דייוויס ב-1917 את המועצה המייעצת למלחמה לסיוע למאמץ המלחמתי במלחמת העולם הראשונה, ופעולתו זכתה להכרה לאומית. הוא גם התמודד עם מהומות 1 במאי 1919 והפצצת ביתו על ידי מסיתים קומוניסטים. הבהלה האדומה שהתחוללה באותה תקופה יצרה סדרה של דילמות חדשות. דייוויס הגיב לפגיעות בקידום גירושם של הקומוניסטים מאמריקה. ב-1919 התפטר דייוויס מכהונתו כראש העיר והתמודד בהצלחה בבחירות למשרת מושל אוהיו.
כמושל כיהן דייוויס תקופת כהונה אחת. בעת כהונתו כמושל הוא ארגן מחדש את מבנה הזרוע המבצעת של הממשל באוהיו כך שתכלול קבינט של שבעה בעלי תפקידים שיסייעו לו בניהול ענייני המדינה. ב-1922 לא התמודד דייוויס על כהונה שנייה כמושל, והעדיף להתמודד שוב ב-1924, עת הובס על ידי המושל שהחליפו א. ויקטור דונהי. בשנים 1934–1935 כיהן דייוויס שוב כראש עיריית קליבלנד.
מותו.
בשנותיו האחרונות הייתה בריאותו של דייוויס רופפת. הארי דייוויס נפטר בביתו שבקליבלנד ב-21 במאי 1950, זמן קצר לאחר שלקה בקריש דם במוחו. הוא נטמן בבית הקברות לייק ויו שבעיר.
מדליית השירות הכללי (2008)
מדליית השירות הכללי 2008 (באנגלית: General Service Medal בר"ת: 2008 GSM) היא מדליית מערכה אשר מוענקת למשרתים בכוחות המזוינים של בריטניה על השתתפות במערכות ומבצעים קטנים סביב העולם החל משנת 2008. בשונה ממדליית השירות הכללי (1962) אותו הוא החליף, אבזמי המערכה שנוספים למדליה מתייחסים לאזור גאוגרפי ולא למערכה מסוימת.
תיאור.
המדליה מורכבת מדיסק עשוי כסף בקוטר 36 מ"מ. בחלקה הקידמי מוצבת דמותה של המלכה אליזבת', בטבעת סביבה נכתב בראשי תיבות תוארה המלכותי המלא; 'ELIZABETH II DEI GRATIA REGINA F D' (אליבת' השנייה, בחסד אלוהים, מגנת האמונה).
מצידה השני בתוארת דמותה של בריטניה אוחזת קלשון ומאחוריה אריה. מתחת לבריטניה נכתב "למען שירות מערכה" 'FOR CAMPAIGN SERVICE', כאשר מסביב מוצגים זרי עלי אלון המעטרים את האיור המרכזי.
המדליה תלויה מסרט המורכב מפסים ירוקים וסגולים לסירוגין, עם פס ירוק עבה במרכז. תצורה זו נהוגה גם באות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת באירועים לא פורמליים).
אבזמים.