בשנת 1985 חברת הדואר של אוסטרליה הנפיקה בולים הנושאים את דמותו של בלינקי ביל, כאות הערכה לסופרת דורות'י וול, וכחלק מאוסף של 5 בולים המנציחים ספרי ילדים קלאסיים שפורסמו באוסטרליה.
ב-17 בספטמבר 2015 יצא באוסטרליה סרט האנימציה "בלינקי ביל: הסרט". בעקבותיו יצאה ב-2016 סדרה בשם "הרפתקאותיו המופלאות של בלינקי ביל" שמבוססת על הסרט, כשלצד בלינקי ביל ישנו את הסיידקיק ז'קו, שהוא חרדון מסוג חרדון הצווארון.
ברנרד בולצאנו
ברנרד פלאסידוס יוהאן נפומוק בולצאנו (Bernhard Placidus Johann Nepomuk Bolzano; 5 באוקטובר 1781 - 18 בדצמבר 1848) היה מתמטיקאי, לוגיקן, פילוסוף, תאולוג וכומר קתולי מבוהמיה (כיום בצ'כיה).
ביוגרפיה.
ברנרד בולצאנו נולד בפראג. אביו, ברנרד פומפיוס בולצאנו, סוחר אומנות שנולד בצפון איטליה ועבר לפראג, שם נישא למריה ססיליה מאורר, בתו של סוחר גרמני. ברנרד היה הרביעי מתוך שנים עשר ילדים, ורק הוא ואחיו יוהאן הגיעו לבגרות.
בין השנים 1791 ל-1796 למד ברנרד בגימנסיה הפיאריסטית בפראג, בשנת 1796 החל בולצאנו את לימודיו באוניברסיטת קארל בפראג, שם למד מתמטיקה, פילוסופיה ופיזיקה. בשנת 1800 החל ללמוד גם תאולוגיה והוסמך ככומר בשנת 1804. בשנת 1805 מונה למרצה לפילוסופיה של הדת. בולצאנו התגלה כמרצה אהוד לא רק בלימודי דת אלא גם בפילוסופיה, ונבחר לראש המחלקה לפילוסופיה בשנת 1818. בולצאנו היה פציפיסט ושאף לשנות את החינוך, החברה והכלכלה כדי להניע את העולם לכיוון של שלום ולהפסקת המלחמות. עקב סירובו למתן את דעותיו פוטר מהאוניברסיטה בשנת 1819. הוא הוגלה מחוץ לפראג, אליה חזר רק ב-1842. הוא נפטר בפראג ב-1848.
עבודתו.
מתמטיקה.
בולצאנו קידם גישה פורמלית ומדוקדקת לחשבון אינפיניטסימלי, שבימיו היה מושתת על גישה אינטואיטיבית והסתמך על המושג אינפיניטסימל המעורפל. כתחליף לאינפיניטסימל הוא הגדיר בצורה מדויקת את המושג גבול, באופן דומה להגדרה הנהוגה כיום. גישה זו אפשרה לו להוכיח באופן פורמלי את משפט ערך הביניים ב-1817. כמו כן הוכיח לראשונה את המשפט היסודי של האלגברה באופן אנליטי לחלוטין, ללא שימוש בטיעונים גאומטריים המופיעים בהוכחה המקורית של גאוס.
במהלך הוכחת משפט ערך הביניים הוכיח בולצאנו את משפט בולצאנו-ויירשטראס. המשפט נשכח, ורק כחמישים שנה לאחר מכן הבין ויירשטראס את חשיבותו של המשפט והוכיח אותו מחדש באופן בלתי תלוי.
ב-1851, שלוש שנים לאחר מותו של בולצאנו, התפרסם ספר שלו שעסק באינסוף. בספר מופיעים כמה רעיונות מתורת הקבוצות, שהקדימו את המחקרים של גאורג קנטור.
The Washington Times
Washington Times
The Chicago Sun-Times
Penthouse
ניו ריפאבליק
האומנם
הַאֻמְנָם (האומנם) הוא שיר מאת המשוררת לאה גולדברג, השיר מוכר גם בשם "את תלכי בשדה" שנדפס לראשונה בעיתון "דבר". בכל הופעותיו בכתבי לאה גולדברג השיר נטול כותרת, אך ההתייחסות אליו (כשיר מולחן) היא על פי המילה הראשונה (או המילים הראשונות) בו. השיר מייחל לאפשרות לסבול את מכאובי החיים ולדעת להתייחס אליהם בשלווה וברוגע.
לשיר חוברו לחנים אחדים, הנודע שבהם מאת חיים ברקני, שמוכר בביצוע של חוה אלברשטיין והן בביצועו של שלומי סרנגה. השיר בוצע לראשונה ב-1974 על ידי דני גרנות, בלחן שלו, באלבומו ״שקיעות נשים וכל השאר״ בעיבודו ובהפקתו המוזיקלית של מתי כספי. לשיר חיברו לחנים נוספים על ידי סשה ארגוב בביצוען של מיכל שקד ונעה ביזנסקי; נעמי שמר, בביצועה של מלי ברונשטיין; בועז שרעבי, בביצועו; ושרון רוטר, בביצועה.
פרקי השיר ותכניו.
נושא השיר הוא התקווה לפתח יכולת להתמודד בשלווה גם עם העבר וגם עם ההווה, למול תחושות של אובדן ומכאוב. הדובר פונה אל דמות נשית כללית, ופורש לפניה אפשרות לדרך חדשה. מסלול הדרך המטפורית המקווה כולל: "שדה" ו"תלם"; עונה בשנה: החורף שבו יורד "המטר ... בעדת טִפּוֹתיו הדופקת", המרטיבה ואת גופה המטאפורי של הנמענת, כנראה מ"הענן" שהאור נמצא בשוליו. בשדה צומחים גידולי תרבות אספסת שיבולי תבואה וגידולי פרא: "דשאים". הדמויות בשיר הם הנמענת, ודמויות לחיקוי: ה"הלך התם" ו"אחד האדם".
הדובר מתאר את אברי גופה המטפוריים של הנמענת, מלמטה למעלה: "מחשוף" כף הרגל, כתפיים, חזה, צוואר וראש, ואחר מוזכרות פעולות הגוף החיוניות והחושים: נשימה, ראייה ונגיעה, ואחר מידות הנפש: אהבה, יושר לב, ענווה והכנעה.
אברי הגוף של הנמענת, בשאלתה המקווה של המשוררת, נענים בשלווה לסבל הנובע מהמגע הממשי עם איתני הטבע, ברוגע פנימי הנובע מרוח של אופטימיות, כך למשל הדקירה של "שלפי שבולים" אינה מכאיבה אלא נעימה למהלכת, והשקט שמתדמה לאור, נובע בפנימיותה של הנמענת, בתיאור הגשם היורד על גופה בהתהלכה ב"שדה הרָטֹב"; הוא אך מרחיב בה את השקט הפנימי, שמתדמה "לאור בשולי הענן". במקום לסבול ולרטון על הדקירות והגשם השוטף, מחליטה הנמענת לקבלן ברוגע.
מילות השיר המחורז הן שאלה ארוכה הכוללת שלושה בתים ובית רביעי המשמש כמענה לשאלה, כחזונה או תקוותה של המשוררת.
הבית הראשון פותח את שאלת השיר:
הבית השני ממשיך את השאלה, ושיאה של השאלה בסופו של הבית השלישי:
הבית הרביעי משרטט את העתיד; הדמות הנמענת תוכל ללכת לבדה, ללא ליווי וללא פגע:
ביצועים.
דני גרנות הקליט את השיר בלחן שלו-1974 באלבומו ״שקיעות נשים וכל השאר״ בעיבודו ובהפקתו המוזיקלית של מתי כספי. בשנת 1975 הקליטה את השיר בלחנו הידוע של ברקני חוה אלברשטיין לאלבומה כמו צמח בר, גם כן בעיבודו ובהפקתו המוזיקלית של כספי. ב-1975. בריאיון לשרון קטנור ב-2003 מספרת אלברשטיין כי במקור השיר לא היה אמור להיטמע באלבום זה, ואז לאחר הקלטת שאר שירי האלבום היא קיבלה משלוח מחיים ברקני מלחין השיר עם המילים והתווים של השיר והיא והמעבד מתי כספי הבינו כי יש להקליט שיר זה. מכיוון שהם כבר היו אחרי ההקלטות ולא היו להם נגנים התיישב מתי כספי וניגן את השיר לבדו בפסנתר גיטרה ובס וככה השיר נשמר בהקלטה בקולה של חוה אלברשטיין ונגינה של מתי כספי בכלים שונים.
בין האמנים שהקליטו את השיר :
דני גרנות (1974) - לחן מקורי של עצמו באלבום ״שקיעות נשים וכל השאר״.
חוה אלברשטיין - (1975) באלבום ״כמו צמח בר״.
אילן אשד - נגינה בחצוצרה (1978) - לחן של חיים ברקני
אורה זיטנר (1979) - לחן של סשה ארגוב
בועז שרעבי (1984) - לחן מקורי שלו
"שיר לי" (1985) - לחן של חיים ברקני
"הבחורים מאפיקים" (1985) - לחן של חיים ברקני
אורה זיטנר (1993) - לחן של חיים ברקני
"קולות ירדן" (2001) - לחן של חיים ברקני
רונית אופיר (2002) - לחן של חיים ברקני
קולות השדה (תחילת שנות האלפיים) - לחן של חיים ברקני
שלומי סרנגה (2008) - לחן של חיים ברקני
רוחמה בן יוסף (2012) - לחן מקורי שלה
רותם שפי ביצעה את השיר בלחן של חיים ברקני בתחפושת השיבולת בתוכנית הזמר במסכה.
בנוסף שרו גם אמנים רבים בהופעות חיות שיר זה וביניהם: קרולינה, רונה קינן, מירי מסיקה, אניה בוקשטיין, עפרה חזה, ראובן גבירץ, לוליק, רוני דלומי, מארינה מקסימיליאן ואחרים.
יצוגי השיר בתרבות.
השיר פורסם בימי מלחמת העולם השנייה, לאחר הופעתו הראשונה בעיתון "דבר" הוא נדפס בשני מאספים - האחד, קובץ דברי הספרות בסער, בעריכת יעקב פיכמן, אשר הוכן עבור חיילי היישוב במלחמת העולם השנייה, והשני - המאסף עלי טרף, בעריכת העורך והמתרגם עזריאל אוכמני (אז - עזריאל שוורץ), שראה אור באפריל-מאי 1943.
השיר התפרסם כאשר ברקע הידיעות על התקדמות כוחות צבא גרמניה הנאצית בחזיתות באירופה ובצפון אפריקה, והמערכות הכבדות שניהלו כנגדה בעלות הברית. על אף משמעותו האוניברסלית-אישית של השיר, היו כאלה שביקשו לפרשו כביטוי לתחושת היישוב לנוכח הידיעות הקשות הראשונות שהגיעו על היקף השואה באירופה. כחלק מתגובת היישוב לשואה, הוחלט להוציא לאור קובץ ספרותי אשר ינחם ויעודד את המתגייסים לצבא הבריטי הלוחם בנאצים. הקובץ נקרא בסער, על שם התקופה הסוערת, והוקדש בתת-כותרו "לחייל ולחיילת העברים מאת סופרי ארץ-ישראל".
השיר נקשר בזמנו ללוחמת הגטו והפרטיזנית רוז'קה קורצ'אק, על אף שבראשונה נכתב ופורסם לפני שפגשה המשוררת בה. המילים סליחה וחסד, יכלו להתפרש באותו זמן כביטוי לזיקה אל אירועי המלחמה העולמית והשואה. הן מבטאות את התקווה ליכולת לבנות חיים חדשים של צמיחה, נועם ורוגע למרות זיכרון מוראות המלחמה. לטענת ליאור טל שדה השיר הושפע עמוקות מהמכתבים שכתבה רוזה לוקסמבורג בבית הכלא ושגולדברג תרגמה בסמוך לכתיבת השיר.
מאז הולחן זכה השיר לפופולריות עצומה בישראל. השיר מבוצע ומנוגן בכלי התקשורת בהקשרים של אירועים או תקופות בשנה, הקשורים לבקשת סליחה או הזדקקות לחסד וחמלה בין בני אדם.
בסדרת הטלוויזיה "הבורר", בפרק האחרון של העונה השלישית, מושמע השיר בביצועו המחודש של שלומי סרנגה.
שיר זה מוזכר גם בשירו של מאיר אריאל "שדות גולדברג" מתוך אלבומו "...וגלוי עיניים" שנכתב כתגובה לשיר.
שעון 400 יום
שעון 400 יום (בגרמנית: Jahresuhr – "יהרסאור", מילולי: שעון שנה) הוא שעון מכני שפעולתו מבוססת על מטוטלת פיתול הנעה בסיבוב על צירה במקום תנועת המטוטלת הרגילה.
השעון קיבל את שמו מהעובדה שאינו זקוק למתיחה פעם ביום או פעם בשבוע כשעון מכני רגיל, אלא רק פעם בשנה, וזאת בזכות המטוטלת שפועלת באופן שונה ממטוטלת רגילה.
היסטוריה.
מטוטלת הפיתול הומצאה בשנת 1793 ושעון 400 יום הראשון הומצא בשנת 1841 על ידי הממציא האמריקני אהרון קריין. לרוע מזלו של קריין הוא הצליח למכור רק ארבעה שעונים כאלו.