בחודשים הבאים, עם ההקפדה שסתרה את הרושם הראשוני שהוא נתן לבית המחוקקים שבכוונתו לרצות את האוכלוסייה הלבנה הנאמנה של המדינה, קיים פאלמר את הוראותיו של לינקולן. לא רק שהוא גייס כל גבר שחור כשיר בשיעור חסר תקדים - לעיתים בסיוע של יחידות גיוס שכולן היו על טהרת השחורים, ועל אף ההתנגדות התקיפה של בית המחוקקים לנוכחות המתמשכת של חיילים שחורים במדינה - הוא הטיל ממשל צבאי על המדינה כדי לעקוף את בתי המשפט האזרחיים שלה והממשל שלה בשל אי-רצונם הברור ליישם "את חובתם הברורה להגן על האנשים מפני עוולות, בין אם נגרמו על ידי החוק או בכל צורה אחרת". הוא הכריז על נישואים של עבדים כלגיטמים כדי להגן על נשותיהם וילדיהם של מגויסים, הקים מחנות פליטים, הדף מאמצים של כמה מגופי ממשל מקומיים להרחיק עבדים נמלטים ושחורים בני חורין ולמנוע מהם את ההזדמנות למצוא תעסוקה, שיחרר עבדים מבתי כלא, הורה ששום עבד לא יוכרח להיות מגויס כמחליף, והנפיק עשרות אלפי אישורי נסיעה שאפשרו לאפרו-אמריקאים לנוע בחופשיות בתוך קנטקי ומחוצה לה כדי למצוא תעסוקה. אישורים אלו, שכונו על ידי האפרו-אמריקאים כ"אישור מעבר חופשיים", ועל ידי הלבנים בקנטקי "אישורי פאלמר", היו הן הגורם המניע והן הסמל של מותה המושהה אך הבלתי נמנע של העבדות במדינה. בחגיגת יום העצמאות של אפרו-אמריקאים בלואיוויל, שאחריה עבר מצעד בכל רחובות העיר, כולל כ-15,000 חיילים שחורים ולבנים ותזמורת צבאית, פאלמר, שהגיע בכרכרה מוזהבת, אמר לקהל הנוכחים שמנה כ-20,000 איש, שרובם היו בטוחים שהגנרל היה שם כדי להכריז על חירותם, "בני ארצי, אתם חופשיים, וכל עוד אני המפקד פה, הכוחות הצבאיים של ארצות הברית יגנו על זכותכם לחירות". על רקע הפסיקה של אחד מבתי המשפט שפסלה את החוק של הקונגרס מ-3 במרץ 1865, שעל פיו שוחררו כל בני משפחתם של החיילים השחורים, כ-72,000 איש, או על פי הערכה של קצין מ"כוחות השחורים של ארצות הברית" (USCT), "שני אנשים ומחצה שוחררו על כל חייל שחור שהתגייס במדינת קנטקי", הוא אמר לרעייתו באוקטובר 1865, "משימתי הושלמה". עד מהרה הוא מצא את עצמו עומד בפני האשמה בפני חבר מושבעים גדול בלואיוויל על סיוע לעבדים נמלטים ובפני גל של תביעות משפטיות מבעלי עבדים בקנטקי שנושלו מרכושם.
המשך הקריירה הפוליטית.
ב-1866 פרש פאלמר משירותו הצבאי, ושנתיים לאחר מכן הוא נבחר כמושל אילינוי כמועמד הרפובליקנים. הוא החליף בתפקיד את עמיתו למפלגה ריצ'רד אוגלסבי, שב-1873 החליף שוב את פאלמר. בבחירות לנשיאות של 1872 קיבל פאלמר שלושה קולות בחבר האלקטורים לתפקיד סגן הנשיא מידי האלקטורים שהצביעו עבור המועמד לסגן הנשיא של המפלגה הליברלית-רפובליקנית, בנג'מין גראץ בראון לתפקיד הנשיא לאחר מותו של הוראס גרילי. ב-1890 נבחר פאלמר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו תקופת כהונה אחת.
גישושים למועמדות לנשיאות 1892.
בבחירות לנשיאות של 1892 נחשב פאלמר למועמד רציני. בתחילה הוא נחשב למועמד של פשרה. כמה מהדמוקרטים בשיקגו, שלא היו מוכנים לקבל את מועמדותם של גרובר קליבלנד, דייוויד היל או ארתור גורמן, תמכו במועמדותו של פאלמר עד שהגיעו להסכמה על המנצח. דבר זה כשלעצמו היה נקודת זכות עבור פאלמר, והוא המשיך לעשות בה שימוש.
בראשית פברואר 1892 נפגש פאלמר עם פטריק קולינס, חבר בית הנבחרים לשעבר ממסצ'וסטס. בפגישה זו סיכמו שני הדמוקרטים על הסכם. מטרת ההסכם הייתה שפאלמר יהיה מועמד הדמוקרטים לנשיאות ושמושל מסצ'וסטס, ויליאם ראסל, בעל בריתו הפוליטי של קולינס וידידו האישי, יהיה המועמד לתפקיד סגן הנשיא. קולינס טען שפאלמר בהיותו סנאטור מהמערב, יליד קנטקי, יהיה מקובל על הדמוקרטים ממדינות הדרום. האפשרות להתנגדות על רקע גילו של פאלמר הייתה אמורה להיענות בכך שראסל, הצעיר מבין השניים, יהיה לנשיא במקרה של מותו של פאלמר. מועמדותו של ראסל הייתה אמורה לקבל את תמיכתם של הדמוקרטים בניו אינגלנד.
לפני שהתקיימה ועידת הדמוקרטים של 1892, קיימו הדמוקרטים במחוז קוק התכנסות, בה הם הביעו את תמיכתם במועמדותו של פאלמר לנשיאות. בסופו של דבר הביע פאלמר את נאמנותו לנשיא לשעבר קליבלנד ופעל למען בחירתו כמועמד. על אף תמיכתו בקליבלנד, רבים מהדמוקרטים באילינוי עדיין תמכו בפאלמר כמועמד לנשיאות. פאלמר היה מועמד כה רציני עד שהוא החליט להגיע לוועידה הארצית של המפלגה בשיקגו כדי למנוע את מועמדותו.
מועמד לנשיאות 1896.
בבחירות לנשיאות של 1896 היה פאלמר מועמד המפלגה הדמוקרטית הלאומית. המפלגה הייתה סיעת שמרנים שהתנגדה למצע הכסף החופשי של המפלגה הדמוקרטית ולמועמדה ויליאם ג'נינגס ברייאן. שותפו למרוץ של פאלמר מטעם סיעת "דמוקרטי הזהב" היה סיימון בוליבר באקנר, לשעבר גנרל בצבא הקונפדרציה ומושל קנטקי. התמודדותם זכתה לתמיכתו של העיתון ניו יורק טיימס.
המפלגה נוצרה מתוך פיצול בשורות המפלגה הדמוקרטית בשל השפל הכלכלי שהתחולל בתקופות נשיאותו של גרובר קליבלנד. בוועידת המפלגה של אותה שנה, אחד מיריביו הראשיים של פאלמר מאילינוי היה המושל ג'ון פיטר אלטגלד, שהצליח להביא לבחירתו של בן אילינוי לשעבר, ויליאם ג'נינגס ברייאן, כמועמד לנשיאות. סוגיית המטבע שלטה במסע הבחירות, וחצתה קווים מפלגתיים. הדמוקרטים במזרח, שלא היו מוכנים לקבל את מצע המפלגה של הנפקת מטבעות כסף באופן חופשי, ולא היו מוכנים לתמוך בויליאם מקינלי בשל השקפותיו בסוגיות המחירים, הקימו מפלגה משל עצמם והציגו את מועמדותו של פאלמר לנשיאות.
פאלמר התנגד להנפקה חופשית של מטבעות הכסף, שהייתה תוכנית להעמדת יחס הערכים של מטבעות הזהב והכסף בשיעור של 16 ל-1, ואז להצמיד את הדולר האמריקאי לשער זה. הוא ציין שתוכנית זו עמדה בניגוד לערך של הכסף והזהב בשוק העולמי, שהיה בשיעור של 32 ל-1. אך עם שליטתם של אלטגלד וברייאן בוועידת המפלגה, זכתה תוכנית זו להצלחה. פאלמר האמין שהיא תחריב את הכלכלה האמריקאית, והוא התמודד לנשיאות בראש המפלגה השלישית שאנשיה פרשו מהמפלגה הדמוקרטית. במאמר בעיתון הליברטריאני The Independent Review נטען שבניהול מערכה דון קישוטית זו, הוא היה דמות מפתח ב"מוצב האחרון" של הליברליזם הקלאסי כתנועה פוליטית במאה ה-19.
פאלמר ושאר מייסדי המפלגה אכזבו דמוקרטים רבים שראו במפלגה כאמצעי לשמר את רעיון הממשלה המצומצמת של תומאס ג'פרסון וגרובר קליבלנד, שבו הם האמינו שברייאן בגד. בהצהרתה הפומבית הראשונה, הכריזה הוועדה המנהלת של המפלגה, שהדמוקרטים האמינו "ביכולת של כל אדם, ללא עזרה, כשהוא לא מוגבל על ידי החוק, להשיג את אושרו שלו" ותמכו "בזכות ובהזדמנות לשאוף לבחור בכל דרך שיירצה, בהנחה שהתנהלות כזאת לא תשלול מכל אדם אחר את ההנאה המשותפת מאותה זכות או הזדמנות. [הם] תמכו בחופש הדיבור, בחופש המחשבה, בסחר חופשי, ובחופש החוזים, כשכל אלו יושמו במאבק של המפלגה הדמוקרטית שנמשך מאה שנה לחירויות הפרט". המפלגה מתחה ביקורת הן על המדיניות האינפלציונית של הדמוקרטים והן על הפרוטקציוניזם של הרפובליקנים.
מצע הבחירות של פאלמר זכה לפופולריות והיה עשוי להוות גורם מכריע בבחירות, לו רק הוא היה צעיר יותר, אך בוחרים מעטים היו מוכנים לתמוך במועמד בן 79. אף על פי שהוא יכול היה לבחור שותף צעיר למרוץ, הוא בחר בסיימון בוליבר באקנר בן ה-73, בין השאר בשל העובדה שהוא סבר שהרעיון של שני גנרלים לשעבר, אחד מהאיחוד ואחד מהקונפדרציה, שיתמודדו יחדיו, ידגיש את האחדות הלאומית ויקל על הטינה שעדיין רחשה בדרום מאז מלחמת האזרחים. השניים הפגינו אנרגיה חיובית יחסית לגילם וקבעו לעצמם לוח זמנים עמוס למסע הבחירות, אך רוב התומכים ברעיונות המפלגה הדמוקרטית לאומית הצביעו ככל הנראה בעד מקינלי בשל תמיכתו בתקן הזהב. בבחירות הכלליות קיבלו פאלמר ובאקנר אחוז אחד מהקולות.
מותו.
ג'ון פאלמר נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-25 בספטמבר 1900 בבספרינגפילד, אילינוי. הוא נטמן בבית הקברות העירוני בקרלינוויל, אילינוי.
על שמו נקרא בית ספר יסודי בצפון-מערב שיקגו.
אוקייריאטה אונודואן
אוקייריאטה אונודואן (באנגלית: Okieriete Onaodowan; נולד ב-16 באוגוסט 1987) הוא שחקן קולנוע, מדבב וזמר אמריקאי. ידוע בעיקר בתור התפקידו הכפול בתור הרקולס מוליגן / ג'יימס מדיסון בסרט המילטון ובתור דין מילר בתחנה 19.
קורות חיים.
אונודואן נולד באוגוסט 1987 בניוארק שבניו ג'רזי להורים ממוצא ניגרי ולו 5 אחיות. הוא התחנך בניו ג'רזי בבית הספר היסודי גרגורי ובתיכון רוזוולט ובתיכון ווסט אורנג', במהלכו נבחן ללימודי תיאטרון בבית הספר. לאחר מכן החל לשחק כדורגל אך פרש לאחר פציעה ובמקום זאת החל ללמוד משחק בבית הספר לאמנויות של אוניברסיטת ראטגרס.
הוא החל להופיע ב-2010 בתיאטרונות במחזות כמו: "רוקי המחזמר", סיראנו דה ברז'ראק ו-"American Idiot". הוא שיחק גם במחזמר "Natasha, Pierre &amp; The Great Comet of 1812" בתור פייר בזוחוב.
הוא גם הופיע לאורך השנים על המסך במספר סדרות בתפקידים שונים, לרוב משניים. תפקידו הגדול העיקרי היה בתור הרקולס מוליגן / ג'יימס מדיסון בסרט המילטון מ-2020 וכן בתור הכבאי דילר מילר בסדרה תחנה 19, סדרה-בת להאנטומיה של גריי. ואולם ב-2021 ביקש לעזוב את הסדרה ודמותו בסדרה נהרגה.
מנוע המכונית
אדם הרינגטון
אדם הרינגטון (באנגלית: Adam Harrington; נולד ב-18 ביוני 1970 בסן פרנסיסקו) הוא שחקן קולנוע ומדבב אמריקאי. ידוע בעיקר כמדבב במשחקי וידאו שונים, בעיקר של החברות Riot Games וTelltale Games. ידוע בעיקר בתור "ביגבי וולף", הדמות הראשית של משחק הווידאו The Wolf Among Us, משחק שזכה בפרס באפט"א לקולנוע.
איילת פריש