ההתנגדויות לטענותיה של היל המשיכו גם אחרי שתומאס כבר התחיל את כהונתו בבית המשפט העליון. לדוגמה, ב-1993 כתב דייוויד ברוק ספר על היל, "אניטה היל האמיתית", בו שטח את משנתו להכחשת דבריה, אף על פי שמאוחר יותר הוא חזר בו מדבריו, כינה את הספר "רצח אופי", והתנצל בפני היל. עד 2004 שינה ברוק שינה את דעותיו הפוליטיות, הפך לליברל, ויסד את ארגון לפיקוח על התקשורת בשם "Media Matters for America". לאחר שראיין מספר נשים שטענו שתומאס הטריד אותן באמירות בעלות אופי מיני מובהק, פרסמו כתבות הוול סטריט ג'ורנל ג'יין מאייר וג'יל אברמסון ספר, שמסקנתו היא שתומאס שיקר במהלך תהליך מינויו. בטיים מגזין, לעומת זאת, סברו שהספר לא הצליח להוכיח לחלוטין את טיעונו. ב-2007, העיר קווין מרידה, שהיה אחד המחברים של ספר אחר על תומאס, ש"לא ניתן לדעת" מה קרה בין תומאס והיל, אך שברור ש"אחד מהם שיקר, נקודה." גם ב-2007, ניל לואיס מהניו יורק טיימס העיר ש"עד היום הזה, לכל צד ב 'הוא אמר/היא אמרה' האפי הזה יש את המאמינים שלו הבלתי ניתנים לשכנוע".
ב-2007 פרסם תומאס את האוטוביוגרפיה שלו, "הבן של סבי" (באנגלית, "My Grandfather's Son"), בו כתב על הפרשה. הוא כינה את היל "היריבה הבוגדנית ביותר שלי", ואמר שהיו אלה ליברלים תומכי הפלות אשר פחדו שיהפוך את החלטת בית המשפט העליון רו נגד וייד אם מינויו יאושר, והם שניצלו את הסקנדל כדי לפגוע בו. הוא תיאר את היל כרגישה מדי ונתונה לתגובות יתר, וטען שעבודתה בנציבות לשוויון הזדמנויות הייתה בינונית.
הוא הודה שהיו שלוש עובדות לשעבר שגיבו את סיפורה של היל, אך טען שכולן עזבו את הנציבות בתנאי סכסוך. הוא גם כתב שהיל היא "שמאלנית שמעולם לא הביעה סנטימנטים דתיים בכלל... והסיבה היחידה שהחזיקה במשרה במהלך כהונתו של רייגן כנשיא הוא מכיוון שאני נתתי לה אותה". היל הכחישה את דבריו במאמר דעה בניו יורק טיימס, והכריזה ש"אני לא אעמוד בצד בשתיקה בזמן שתומאס, בכעסו, ממציא אותי מחדש".
באוקטובר 2010, אשתו של תומאס, וירג'יניה, פעילה שמרנית, השאירה הודעה קולית במשרדה של היל בה היא דרשה שהיל תתנצל על עדותה ב-1991. היל בתחילה האמינה שההודעה מזויפת, והפנתה את העניין למשטרת הקמפוס באוניברסיטת ברנדייס לטיפול, ואלה הזעיקו את ה-
לאחר שהחקירה העלתה שההודעה אכן הייתה מוירג'יניה תומאס, היל אמרה לתקשורת שהיא לא מאמינה שהייתה בהודעה כוונת התפייסות, והוסיפה, "אני סיפרתי את האמת בעדותי, ואני אומרת מאחורי דבריי". וירג'יניה ענתה שבהודעה היא הושיטה להיל "ענף זית" (מחוות פיוס).
השפעות.
העניין הציבורי בעדותה של היל עורר מחדש את המודעות והשיח הפתוח בנושא הטרדות מיניות במקום העבודה, וכיום התנהגות זו היא פחות מקובלת. זמן קצר לאחר השימועים למינויו של תומאס, הנשיא בוש (האב) הסיר את התנגדותו לחוק שנתן לקורבנות הטרדה את הזכות לתבוע פיצויים בבתי משפט פדרליים, משכורות רטרואקטיביות, והחזרה לתפקיד.
שנה לאחר חקיקת החוק, עלו ב-50% מספר התלונות על הטרדה מינית שנרשמו בנציבות לשוויון הזדמנויות, ודעת הקהל עברה לתמיכה בהיל. גם חברות פרטיות החלו לערוך תוכניות למניעת הטרדה מינית.
האופן בו הוועדה בסנאט, שהיו חברים בה גברים בלבד, אישרה את מינוי של תומאס על אף טענותיה של היל לגבי ההטרדה המינית הכעיס פוליטיקאיות ועורכות דין רבות. בספרן "כל הנשים הן לבנות, כל השחורים הם גברים, אך חלקנו אמיצים" (באנגלית, "All the Women Are White, All the Blacks Are Men, but Some of Us Are Brave") תיארו העורכות גלוריה ט. האל, פטרישה בל-סקוט וברברה סמית את גיוס הכוחות של פמיניסטיות שחורות כ"תופעה ארצית מרשימה בתגובה לפרשיית אניטה היל-קלרנס תומאס".
עדותה של היל הדהדה אל מעבר לדיון הציבורי בנושא הטרדות מיניות במקום העבודה. השפעת הפרשה ניכרה במה שנקרא לימים "שנת האישה" , כאשר בבחירות של שנת 1992 נבחרו מספר שיא של נשים לתפקידים פדרליים ומדינתיים. לקונגרס נבחרו 24 נשים נוספות, מה שהכפיל את המספר הקיים, ובסנאט המספר שולש, משתי נשים בלבד, לשש. ארגוני נשים התארגנו מתוך כעס על ההתייחסות להיל בוועדת הסנאט ולסוגיית ההטרדה המינית בכלל, ולכן נעשו מטעמן מאמצים מיוחדים לגייס כספים ולהריץ בבחירות נשים. בין הנבחרות החדשות לסנאט: קרול מוזלי בראון, ברברה בוקסר, דיאן פיינסטיין ופאטי מארי. מארי סיפרה שהיא החליטה לרוץ בבחירות לסנאט מכיוון ש"זה היה כל כך מוזר, לראות את הגברים האלה מתחקרים בתוקפנות את האישה הזאת מהכיסאות הגדולים שלהם ומביטים בה מלמעלה. אז אמרתי, אני הולכת לרוץ לסנאט. כי הם צריכים שם מישהי שתגיד מה שאני הייתי אומרת אם הייתי שם", שזה היה להגן על היל ולתחקר את תומאס במקומה.
המשך קריירה.
ב-1992 ארגנה קבוצה פמיניסטית התרמה, ובעקבות זאת קיבלה מימון תואם מהמדינה, כדי לייסד קתדרה פרופסוריאלית על שם היל באוניברסיטת אוקלהומה. א. ז. מיליון, פעיל ימין ויועץ עסקי, ארגנן מחאות והשווה את היל למתנקש בנשיא קנדי. פוליטיקאים שמרניים במדינת אוקלהומה הגיבו בדרישה להתפטרותה של היל, ואף הגישו הצעת חקיקה שתמנע מהאוניברסיטה לקבל כספים מתורמים מחוץ למדינה. לבסוף, ניסו דרך חקיקה לסגור את הפקולטה למשפטים. היו גם גורמים באוניברסיטה עצמה שניסו לבטל את קביעותה של היל. לאחר חמש שנים של עימותים, התפטרה היל מאוניברסיטת אוקלהומה.
לאחר תקופה קצרה כמרצה אורחת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, הצטרפה היל לסגל אוניברסיטת ברנדייס, קודם במחלקה ללימודי נשים, ואחר כך בפקולטה למדיניות חברתית. ב-2011 היא גם הצטרפה כיועצת משפטית לפירמה שעוסקת בדיני תעסוקה. במהלך השנים הופיעה היל כפרשנית לענייני גזע ומגדר בתוכניות טלוויזיה כמו "60 Minutes", "Face the Nation" ו"פגוש את העיתונות. היא גם דוברת קבועה בנושאי משפט עסקי וזכויות נשים ומיעוטים. היא כותבת מאמרים שפורסמו בניו יורק טיימס וניוזוויק. ותורמת גם לפרסומים אקדמיים בנושאי משפט מסחרי בינלאומי, פשיטת רגל וזכויות האזרח.
ב-1995 ערכה היל יחד עם אֶמה קולמן ג'ורדן את הספר "Race, Gender and Power in America: The Legacy of the Hill-Thomas Hearings" .
ב-1997 פרסמה ספר אוטוביוגרפי בשם "Speaking Truth to Power", בו תיעדה את חלקה בפרשיית המינוי של קלרנס תומאס, ובו כתבה שיצירת חברה הוגנת יותר זו מטרה מובילה בחייה. ב-2011 פרסמה היל ספר שני בשם "Reimagining Equality: Stories of Gender, Race, and Finding Home", שהתמקד במשבר המשכנתאות אשר כתוצאה ממנו עוקלו בתיהם של אפרו-אמריקאים רבים. היא קראה לבחינה מחודשת לגבי חשיבות הבית ומקומו בחלום האמריקאי.
ב-2017 מונתה על ידי המפיקה קתלין קנדי לעמוד בראש "הוועדה נגד הטרדות", שקמה לאור גילויים אודות הטרדות ותקיפות מיניות בהוליווד (ראו Me Too) ונתמכה על ידי האולפנים הגדולים. היא אמרה כי
"אנחנו צריכים לחגוג את העובדה שהתאחדנו למען המטרה. היום אנשים אומרים 'לא נסבול התנהגות כזאת' וזה מעורר התפעלות. זאת נקודת המוצא שלנו. אבל יש עוד הרבה עבודה".
היל היא נושא סרט דוקומנטרי מ-2013 בשם "אניטה" (באנגלית, "Anita"), שמספר את סיפור חייה בדגש על הפרשיה בגינה התפרסמה. ב-2016 יצא הסרט "באישור" שתיאר את השימועים בסנאט ואת הסיקור התקשורתי של האירועים.
פסטאווי
פסטאווי (בבלארוסית: Паставы; בפולנית: Postawy, פוסטאווי; ביידיש: פּאָסטאָוו) היא עיר בבלארוס, כ-180 ק"מ מצפון למינסק, על גבול ליטא, ועל קו מסילת הרכבת ויטבסק-וילנה. בעיר מוזיאון אורניתולוגי וגלריה לאמנות.
תולדות העיר.
העיר מוזכרת לראשונה במסמכים היסטוריים משנת 1409 כיישוב בשם Posadnik. במאה ה-16 היה זה יישוב פרטי בשם אשמיאני (כיום זהו שמו של יישוב אחר, המצוי כ-120 ק"מ מדרום מערב לפסטאווי). בשנת 1522 נבנתה בפסטאווי כנסיית עץ על שם מרים הבתולה. (הכנסייה חרבה, נבנתה שוב ב-1760 אך חרבה שוב ולא שוקמה.) במלחמת ליבוניה במאה ה-16 הייתה פסטאווי בסיס ממנו שלח הנסיך סטפאן באטורי תגבורות לחזית. בתקופה זו התפרנסו תושבי העיר ממסחר וממלאכה. בסמוך לעיר היו אחוזת אצילים מקומית וכן כנסייה ומנזר פרנציסקנים, שלא קיימים כיום.
במלחמת רוסיה-פולין במאה ה-17 נפגעה העיר ושיקומה נמשך עשרות שנים. הבעלות על העיר עברה בין אצילים שונים, והתעשייה בה התפתחה. תעשייה זו כללה תוצרת נייר, בדים, חגורות, טחנות קמח, מפעל בורסקאות וחנויות שונות. בעת חלוקת פולין השנייה, ב-1793, נכללה פסטאווי בשטח האימפריה הרוסית ומעמד העיר נשלל ממנה. עם זאת, בסוף המאה ה-19 הואץ קצב התפתחותה של העיר, נבנו בה תעשיות נוספות, מספר תושביה עלה והיא חוברה לרשת מסילות הרכבת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם הקמת פולין העצמאית, נכללה פסטאווי בשטחה, בתור עיר במחוז וילנה. משנת 1939 השתייכה העיר לבלארוס הסובייטית.
יהודי פסטאווי.
לפני מלחמת העולם השנייה היו בפסטאווי כ-850 יהודים. לאחר כיבוש מערב פולין על ידי הוורמכט בספטמבר 1939 הגיעו לעיר כאלפיים פליטים מהאזורים שנכבשו על ידי גרמניה.
ביוני 1941 כבשו הגרמנים את פסטאווי עם פלישתם לברית המועצות ובאוגוסט הוקם בעיר גטו. חלק מהצעירים בגטו הצליחו לארגן מחתרת ולברוח ליערות, ואף שבו לגטו כדי לגייס יהודים נוספים מהגטו, אך נכשלו בנסיונותיהם אלה.
בדצמבר 1942 נרצחו יהודי הגטו בירי, חלקם בכיכר העיר וחלקם בבורות מחוץ לעיירה.
דונם עות'מאני
סן קריסטובל (הרפובליקה הדומיניקנית)
סן קריסטובל (בספרדית: San Cristóbal) היא בירת מחוז סן קריסטובל ברפובליקה הדומיניקנית. העיר נמצאת במרחק של 26 קילומטרים מבירת הרפובליקה הדומיניקנית סנטו דומינגו.