ליפוט הירש נולד במשפחה יהודית. אביו היה יצרן ובעל מפעל לטבק, אך עסקיו פשטו את הרגל. ליפוט רצה להיות פסל, אבל שינה קריירה: הוא למד דפוס בבית הדפוס של אמיל מולר (פסטר לויד), ואחר כך התחיל לעבוד כפועל דפוס בבירת הונגריה והצטרף לתנועת הפועלים. מאוחר יותר נסע לסיור לימודים באוסטריה שם הכיר את הלסליזם, כלומר את תורתו של הסוציאליסט היהודי-גרמני פרדיננד לסל. לאחר חזרתו להונגריה הצטרף לתנועת המדפיסים, לקח חלק בארגון פועלי הדפוס כאיגוד מקצועי ובהקמת אגודת סיוע וחינוך עצמי לחברי האיגוד וכן עמד בראש תנועת הדפוס. הוא התחיל לעבוד בבית הדפוס של העיתון פסטר לויד ובשנת 1868 הפך למנהל הדפוס של התאגיד. ב-1868 ובשנה שלאחר מכן כיהן גם כנשיא הסתדרות העובדים הכללית בהונגריה ובאותה שנה הגיש עתירה לקבלת זכות בחירה כללית לפועלים. בשנה שלאחר מכן נמנע מהנהגת ארגון העובדים ולא עסק עוד בתנועה. ב-1873 מונה למנכ"ל בית הדפוס ומו"ל פרנקלין (Franklin Irodalmi és Nyomdai Rt - בשפה המקובלת, נקראה לעיתים קרובות חברת פרנקלין שהייתה אחת מהוצאות הספרים ובתי הדפוס ההונגריים הגדולים ביותר). הוא היה המנכ"ל משנת 1894 ועד פרישתו ב-1912. באותה השנה זכה בתואר אצולה הונגרית ממלך הונגריה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה (כמו "אביר" או Sir בבריטניה) עם תוספת לשמו "ארמנשי" (Örményesi).
משפחתו.
ליפוט הירש הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
מיץ קיבה
מריה סלאח מחאמיד
מריה סאלח מחאמיד חביב-אללה (בערבית: ماريا صالح محاميد حبيب الله, נולדה ב-1990) היא אמנית ישראלית.
ביוגרפיה.
מריה סאלח מחמיד נולדה באום אל-פחם ב-1990 לסלאח, בן העיר, ולודמילה ילידת קייב שבאוקראינה. למדה לתואר ראשון ושני במכללת אורנים. עבודותיה הוצגו בתערוכות יחיד במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, במשכן לאמנות עין חרוד, בגלריה ארטפורט בתל אביב, בבית האמנים בירושלים, בגלריית אום אל-פחם ובתערוכות קבוצתיות שונות ביניהן סדנת ההדפס בירושלים. נשואה לראמי ואמא לילדה. חיה ועובדת בכפר עין מאהל.
יצירתה.
יצירתה מתמקדת בעיקר בציורי פחם על קנבס ותחריטים. הפחם הוא אלמנט דומיננטי בעבודתה כחיבור למקום בו נולדה וגדלה – אום אל-פחם (אם הפחם). סגנון עבודתה מאופיין כמיצג, ללא סקיצה ראשונית ומתוך תחושות בטן. היא נוהגת לפרוס את הקנבס עליו היא מציירת על הרצפה ולשהות בו זמן ממושך מתוך רצון לחוש אותו ולחוש את הפחם.
ביצירה "פחמאוויה" (אום אל פחם) (2016) שהוצגה בתערוכתה הראשונה בבית האמנים בירושלים בשנת 2018 רשמה סאלח מחאמיד דמות יושבת בפרופיל השאובה מציורו של ציבי גבע באותו שם (1983). לצדה היא רשמה דמות נשית נוספת, ארוכת שיער, הלבושה בחצאית קפלים – דיוקנה שלה. קולות הירי האזרחי, הנשמעים תכופות באום אל פחם מונכחים על לוחות הנחושת בתחריט וברישומי הפחם. סלאח מחמיד מתריסה בעבודה זאת על הפקרתם של יושבי ביתה; על הקלות, על האקראיות ועל הסתמיות המאפשרות את נטילת החיים מתושבי המקום. גדעון עפרת רואה ביצירה זאת ובסלאח מחאמיד את מי שמשתייכת לזרם של אמנים פלסטינים שלא מחכים לזכות השיבה, אלא משיבים לעצמם, מעצבים לבדם "זכות השבה" על נכסיהם ההיסטוריים והתרבותיים.
העבודה "אָנָא הוּן" (בעברית, "אני כאן") שהוצגה ב 2019 במוזיאון הרצליה באוצרותה של איה לוריא, מגוללת את קורותיה בשנה שקדמה לתערוכה, שבמהלכה תרמה מח עצם מגופה לנער אלמוני, הייתה מעורבת בתאונת דרכים קשה על כביש 6 שבה התנגשה במכוניתה משאית כבדה שהובילה עגלים לשחיטה, והתחתנה עם הפיזיותרפיסט שהיה לצידה בתהליך החלמתה. הסיפור נפרש על מגילת בד לבנה, בעירוב של דימויים וסמלים ובשפות רישום שונות. הבחירה של סאלח מחאמיד בדימוי הניצחון (באמצעות היד המסמנת וי) על גבי היצירה ממחישה את תחושת הגאווה שהיא חשה כאישה צעירה, ערבייה, שמציגה תערוכה אישית במוזיאון. היד המחוברת לאינפוזיה מרפררת לכך שבשנה האחרונה תרמה מח עצם וזכתה להציל ילד. תחתיה מצויר עגל שחוט. במרכזו של הקיר נראית האמנית נתמכת על ידי שתי דמויות, כאשר מתחתיה העגל הזועק זעקה אילמת - משל לשיקום הארוך שעברה. בעבודה 'אנא הון' הדמויות מצוירות בקו שחור, סילואטות חסרות פנים, חסרות זהות, מעין רישומי עדות משטרתיים. ציור שלה ושל בעלה יוצאים אל המסע המשותף שלהם רכובים על סוס לבן-לא-לבן חותם את העבודה הזאת.
בשנת 2020 הוצגה תערוכת היחיד שלה "סבכת גפנים" במשכן לאמנות עין חרוד באוצרותו של יניב שפירא. זהו מיצב ציורי פנורמי שנעשה ללא מתווה הכנה או תכנון מראש, כציור פעולה שניכרים בו כנוכחות פיזית ורוחנית תווי גופה, רגליה ואצבעותיה. שלושת חלקי העבודה עוסקים בנושאי 'קונפליקט', 'חיים ומוות', 'הרגע והנצח' ושזורים בו ציטוטים ומקורות השראה מתולדות האמנות.
בשנת 2021 יצרה בעבור גלריית העמקים את ״תגובה הולמת״ (2021), מיצב פיסולי/ציורי תלוי מקום שהוזמן במיוחד על ידי הגלריה. לראשונה ציירה סלאח מחמיד על קירות הגלריה בפחם בעבודה שנמשכה כמעט עד ליום פתיחת התערוכה ב-31 ביולי 2021, ונוצרה בהשראת צילום שנלקח בעזה, שבו נראים ילד ואחותו המחזיקים דג זהב בצנצנת זכוכית, בתוך הריסות ביתם, ובהמשך מתוך עבודה שיצרה ערב המהומות בלוד כחלק מתערוכה "זומו" שהייתה מתוכננת להיפתח בעיר.
היצירה "מוניטור" (2021) נוצרה לאחר שהות-אמן קצרה בארטפורט תל אביב, ועסקה בחוויות ההיריון והלידה שלה. ביצירה זאת סלאח מחמיד ממשיכה את עיסוקה בדימוי הסוסה שמלווה את עבודתה ואהבתה לחיה זו (שהפעם מתוארת בהריון), ודימויים נוספים כגון מכשיר MRI והמוניטור, שהגיעו מתוך חוויות בית החולים. היצירה הוצגה בתערוכה "סמיכות" בארטפורט, נרכשה על ידי מוזיאון תל אביב לאמנות., ומוצגת כחלק מתערוכת האוסף הישראלי במוזיאון.
מרינבורג
מריינבורג
טיטי
זאמי פדר
זאמי (סמי) פדר (בגרמנית: Sami Feder; 5 בדצמבר 1909, זאווירצ'ה, רוסיה - 11 באפריל 2000, כפר סבא) היה במאי, שחקן, סופר, עורך ומוציא לאור.
קורות חייו.
פדר נולד לאלעזר-בר פדר (שנפטר ב-1913 לערך), פועל טקסטיל, וגולדה-רבקה פדר לבית אימרגליק, רוקמת. לאחר מות אביו נלקח פדר לטיפולו של סבו, אפרים פישל אימרגליק, שעבד בניבקה ליד סוסנוביץ. שם למד בבית ספר יסודי יהודי ובבית ספר יסודי פולני. בתחילת 1919 הלך בעקבות סבו לפרנקפורט אם מיין, שם סיים בית ספר תיכון ולמד בתלמוד תורה. ב-1925 החל ללמוד בבית ספר לאמנויות שימושיות ולהיות מעורב בחוגי מהגרים פולנים-יהודים. כתוצאה מהיחשפות לדברי שנאה אנטישמיים, הפך לחבר בארגון הנוער הציוני "בלאו וייס" ובמפלגת פועלי ציון. הוא היה פעיל במועדון התיאטרון "שלום עליכם" וסייע בהקמת קבוצת תיאטרון שהציגה קלאסיקות ביידיש. הוא למד עיתונאות על מנת שיוכל לעבוד על הפקת השבועון היידי "די נייע צייט".
בשנת 1927 הוזמן לברלין על ידי מנהל תיאטרון הבימה, צבי פרידלנד, כדי להשתתף בתיאטרון היידיש. בברלין עבד בעבודות דפוס בבית הדפוס של זיגפריד שלום (שולם) (1833–1901) וארתור שולם (1863–1925; אביו של גרשום שלום).
לאחר שריפת הרייכסטאג נמלט פדר לוורשה. הוא עבד בעיירות שונות, בהן אוטבוצק, והעלה על הבמה מחזות נגד היטלר.
בגטו בדז'ין שיתף פדר פעולה עם קבוצת התיאטרון והמוזיקה "מוזה" (Muze). ממאי 1941 עד אפריל 1945 היה כלוא ב-12 מחנות לעבודת כפייה ומחנות ריכוז, האחרון שבהם - מחנה הריכוז ברגן-בלזן. הוא שהה במחנה העקורים ברגן-בלזן עד קיץ 1947. בעזרתו של הרב צבי עזריה (הרמן הלפגוט) הקים פדר את "תיאטרון קצט" ("קצט", KZ, הוא קיצור המילה "מחנה ריכוז" בגרמנית), איתו סייר בבלגיה ובצרפת. לאחר פירוק התיאטרון עבד כסדרן בפאריס.
בשנת 1962 עלה פדר לישראל ועבד בבית הדפוס הירושלמי "אחווה".
קורמורן פובו
קורמורן פובו (שם מדעי: "Leucocarbo stewarti") הוא מין של קורמורן החי באי האי סטיוארט ובמיצר פובו שבניו זילנד, בדרום האוקיינוס השקט. בעבר נחשב לתת-מין של קורמורן אוטגו החי באותם איים אך הופרד עקב בדיקות מורפולוגיות וגנטיות. הקורמורן משויך לסוג קורמורן כחול-עין אף שמספר חוקרים מחליטים לשייכו לצד קורמורן אוטגו וקורמורן צ'טהאם לסוג נפרד.
הקורמורן מגיע לאורך ממוצע של 68 ס"מ ולמשקל 1.8-2.9 ק"ג בממוצע, מעט קטן יותר מקורמורן אוטגו. במין זה ישנם הבדלים קטנים בגווני הנוצות עקב פנוטיפים של חלק מהאוכלוסייה המכילה נוצות שחורות לאורך כל הגוף, בעוד השאר בעלי נוצות שחורות-לבנות בדומה לפינגווין. למרות ההבדלים הם משתייכים לאותו מין ומתרבים בהצלחה עם שאר האוכלוסייה. לקורמורן עיניים כחולות ומקור אפור ארוך עם קצה מעוקל. בעונת הרבייה העור שסביב העיניים ותחילת המקור מפתח "יבלות" כתומות קטנות כשתחתית המקור הופכת לאדומה ונוצות הכיפה מזדקרות. לאחר עונת הרבייה נוצות אלה נושרות.
הקורמורנים חיים במושבות צפופות על הצוקים והחופים אך לרוב דגים בים, לעיתים עד עומק 30 מטר שם הם מחפשים דגים וחסילונים. רק לעיתים רחוקות, אם בכלל הם נמצאים בפנים האיים.
בדומה לקורמורן אוטגו גם קורמורן זה חי באוכלוסייה מבודדת הנאמדת ב-מ-2,500 פרטים בוגרים. עם זאת האוכלוסייה יציבה יחסית ולא נפגעת יותר מדי.
מיכאל קובנר
מיכאל קובנר (נולד ב-25 במאי 1948 בעין החורש) הוא צייר ישראלי.
ביוגרפיה.