ב-1911 נקבע בפסק דין מילר נ' אורגון Muller v Oregon כי לנשים העובדות במכבסות אסור לעבוד יותר מאשר 10 שעות עבודה ליום, בפסק דין זה בית המשפט פסק ההפך מפסיקתו בתביעת לוכנר ואישר הגבלת שעות העבודה.
במילר נגד אורגון טען בית המשפט שמקרה לוכנר לא הייתה הצדקה להתערבות בית המשפט בדיני החוזים כי מדובר בגברים. לעומתם אצל נשים יש סיבות ביולוגיות וחברתיות הגורמות לכך שהמדינה צריכה להשתמש בכוחה להגנה על הנשים העובדות ואין כאן הפרה של חופש החוזים.
פסק דין West Coast Hotel.
פסק דין West Coast Hotel Co. v. Parrish מ-1937 התייחס לנושא שכר מינימום לנשים עובדות. במקרה זה פסק בית המשפט שהתערבות המדינה לגיטימית במטרה להגן על קבוצה הנמצאת בנחיתות במגעיה מול המעסיקים.
השפעה כלכלית.
חלק מחוקי המגן מוסיפים באופן ישיר לעלות ההעסקה של עובדים. עלותו הישירה של חוק חופשה שנתית, למשל, היא כעלותם של ימי החופשה שהוא מעניק לעובד. עלותו הישירה של חוק שכר מינימום היא ההפרש בין השכר שמחייב חוק זה, ובין השכר שהיה משולם ללא קיום החוק. עלותם של חוקי מגן אחרים פחות ברורה - קשה לייחס עלות לחוק הגנת השכר, הקובע מועד לתשלום השכר ולמסירת תלוש משכורת לעובד.
על פי התאוריה הכלכלית, חוקי המגן שיש להם עלות משמעותית ישפיעו על השכר ושיעור התעסוקה של העובדים המוגנים. כאשר השכר הוא גמיש, יגרמו חוקי המגן לירידה בשכר העובדים המוגנים, בהתאם לתוספת העלות הנגרמת בגלל חוקי המגן. כאשר השכר אינו גמיש, מצופה שחוקי המגן יגרמו לירידה בתעסוקה של האוכלוסייה המוגנת. מחקר על חוקי המגן בטייואן, שהגנו במיוחד על נשים בגילאי הפוריות, מצא ירידה של כ-10% בשכרן יחסית לגברים צעירים ונשים מבוגרות, וירידה של כ-15% בתעסוקת נשים צעירות.
חוקי מגן בישראל.
עם הקמתה של מדינת ישראל נחקקו בה חוקי מגן שנחשבו מתקדמים יחסית למקובל בעולם. עם השנים חלה שחיקה בחלקם. על יחסי עובד-מעביד חלים חוקים שונים. חלקם מתייחסים לכל עובד באשר הוא עובד וחלקם מתייחסים לעובדים הנכללים במגזר או ענף מסוים. הכלל אומר שזכות שהוענקה לעובד לא יכולה להתבטל על ידי הסכם המתייחס למגזר/ענף.
אגף אכיפת חוקי עבודה במשרד התעשייה המסחר והתעסוקה ממונה על אכיפת חוקי המגן. מספר הפקחים המוקצה לכך קטן יחסית, והאכיפה חלקית. לרשות עובד הסבור שחוק מחוקי המגן הופר לגביו עומדת הזכות לתבוע את מעבידו בבית הדין לעבודה.
חוקי המגן מגינים על עובד, כלומר מי שמתקיימים יחסי עובד-מעביד בינו ובין מעבידו. הם אינם מגנים על הסדרי העסקה אחרים, כגון מתנדב או פרילנסר. התייחסות מיוחדת ניתן למי שמועסק באמצעות קבלן כוח אדם. חוקי המגן אינם מגדירים מיהו עובד ומיהו מעסיק. מושגים אלו נדונו בהרחבה בפסקי דין של בית הדין לעבודה.
זכויות המוענקות בצווי הרחבה.
צווי הרחבה אחדים מעניקים זכויות מסוימות למרבית העובדים בישראל:
בנוסף לצווי הרחבה אלה, החלים על מרבית העובדים בישראל, מוצאים צווי הרחבה ענפיים, המעניקים זכויות לעובדים בענף מסוים, כגון ענף המתכת.
אכיפה מנהלית של חוקי המגן וצווי הרחבה.
בחודש יוני 2012 נכנס לתוקף החוק להגברת האכיפה של דיני העבודה, התשע"ב-2011, שמקנה לפקחי משרד התמ"ת סמכות להטיל קנסות מנהליים על מעבידים שמפירים הוראות מסוימות של חוקי מגן וצווי הרחבה, ועל מקבלי שירותים מהם. חוק זה אינו ראשון מסוגו, משום שחוק הגנת השכר, התשי"ח - 1958, בגרסתו המקורית (ס"ח 247, תשי"ח, עמ' 86), קבע בסעיף 16 כי שר העבודה ימנה ממונים על גביית שכר (הסמכות הועברה מאוחר יותר לבתי הדין לעבודה).
סמכויות אכיפה מנהליות מוקנות גם בחוקים אחרים, שהמרכזי שבהם הוא חוק ארגון הפיקוח על העבודה, התשי"ד - 1954.
חוקי מגן בהלכה היהודית.
לגבי מעמדם של חוקי המגן של המדינה על פי ההלכה נחלקו האחרונים:
פראנש-קונטה
פראנש-קונטה (בצרפתית: Franche-Comté) היה חבל אדמיניסטרטיבי במזרח צרפת משנת 1972 עד לסוף 2015. החבל הורכב מארבעה מחוזות: דו, ז'ורה, סון עילית וטריטוריית בלפור. בתחילת 2016 אוחד עם חבל בורגון במסגרת רפורמה מנהלית שעברה צרפת המטרופוליטנית לחבל בורגון-פראנש-קונטה.
פרסי סנדס
פרסי רוברט סנדס (אנגלית: Percy Robert Sands; 1881 - דצמבר 1965) היה כדורגלן אנגלי ששיחק בארסנל במשך שבע עונות.
חייו.
סנדס נולד בנורווד שבלונדון, למד הוראה, והצטרף לוולוויץ' ארסנל (שמו של המועדון באותה תקופה) כשחקן חובב בשנת 1902. בזמן שהיה שחקן חובב הוא היה הקשר המרכזי הבכיר של ארסנל, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד בלקפול בעונת 1903/1904. רק כעבור שלוש שנים הוא חתם על החוזה של שחקן מקצועי, ובזמן שלא שיחק בארסנל עבד כמורה.
המועדון העפיל לליגה העליונה ב-1904, וסנדס הפך לשחקן קבוע בהרכב. על אף שהמועדון סיים בדרך כלל במרכז הטבלה ולא התבלט ביכולת המשחק שלו, הוא הצליח להפעיל לחצי גמר גביע ה-FA בעונת 1905/1906 ובעונת 1906/1907. סנדס נחשב באותה תקופה לשחקן אמין, ושיחק במועדון בתקופה הלא טובה שלו, כולל הקשיים הכספיים והירידה לליגה השנייה בסוף עונת 1912/1913, שבה היה הקפטן והמועדון עבר לשחק באצטדיון הייבורי ושינה את שמו לארסנל בלבד.
משחקי הכדורגל הרשמיים הושהו בעקבות פריצתה של מלחמת העולם הראשונה, אך סנדס המשיך לשחק עבור ארסנל במשחקים הלא רשמיים על אף שכבר היה בן 33. בשלב מאוחר יותר של המלחמה סנדס עזב את ארסנל והתגייס לחיל האוויר המלכותי, שהציב אותו בחזית המערבית של המלחמה. לאחר המלחמה הוא הצטרף למועדון סאות'נד יונייטד מהליגה הדרומית, ולאחר מכן פרש. סנדס שיחק ב-350 משחקים במדי ארסנל, וקבע שיא מועדון שנשבר על ידי בוב ג'ון כעבור 15 שנים.
הוא מעולם לא שיחק בפועל בנבחרת אנגליה על אף שזומן מספר פעמים למבחנים.
העטלף
העטלף (בגרמנית: Die Fledermaus) היא אופרטה מאת המלחין הווינאי יוהאן שטראוס הבן, ללברית בגרמנית של קרל האפנר וריכרד גֶנֶה. האופרטה המצליחה והמוצגת בעולם.
האופרטה מתאפיינת בטקסט קליל ועלילה הומוריסטית, אשר מיטיבה לייצג את וינה כעליזה, ססגונית, מלאה בוואלסים קופצניים ואלכוהול.
מקורות ספרותיים.
"העטלף" מבוססת במקור על פארסה בשם "בית הסוהר" מאת המחזאי הגרמני יוליוס רודריך בנדיקס (1811–1873). מקור נוסף הוא מחזה וודוויל צרפתי בשם Le réveillon מאת אנרי מייאק ולודוביק הלוי. את המחזה תרגם לראשונה לגרמנית קרל הפנר והוא נועד להפקה לא-מוזיקלית בווינה, אלא שהמנהג הצרפתי הייחודי של ה-réveillon (סעודת חצות בחברותא) עורר בעיות, שנפתרו בהחלטה להתאים את המחזה כלברית ליוהאן שטראוס ולהחליף את סעודת חצות הצרפתית בנשף וינאי. תרגומו של הפנר נמסר לצורך שינוי והתאמה לריכרד גנה, שטען לאחר מעשה, כי לא זו בלבד שיצר תרגום חדש מבראשית, אלא שאף לא פגש מעולם את הפנר.
הופעת הבכורה של האופרטה הייתה ב-5 באפריל 1874 בתיאטר אן דר וין בווינה, אוסטריה ומאז היא תופסת מקום מכובד ברפרטואר הקבוע של אופרטות.
תגובת הקהל.
על אף ההצלחה לה זכתה בערב הבכורה, תגובת הקהל הייתה רחוקה מלהיות חיובית, כשסיבה אחת לכך ניתן לתלות באווירה החברתית באותה העת. וינה חוותה נפילת בורסה חדה והחיים הפיננסיים של העיר היו בכּאוֹס. התיאטרון בכלליותו סבל מבחינה מסחרית והאווירה בעיר על תושביה הייתה רחוקה מלהיות אופטימית. מבקרי התיאטרון לא העריכו בזמנם את ההוד והפאר שסיימו לראות ולשמוע והייתה תחושה של דקדקנות בפגמים שוליים ברחבי העיתונות. עם זאת, במהלך אותה שנה, בברלין, ה"עטלף" הוצג וקיבל תגובות נלהבות. האופרה הוצגה בברלין 200 פעם, בניגוד ל-68 הפעמים שהוצגה בתחילה בווינה. אך שנתיים לאחר מכן האופרטה הוצגה בלונדון וקיבלה יחס פושר, בדומה ליחס שקיבלה בווינה.
ה"עטלף" הוצג גם בניו-יורק בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19. לאט ובזהירות במשך העשור העוקב, הצלחת האופרטה הייתה ניכרת בכל אירופה, גם בווינה אך בארצות נוספות, הכירו בגדולת עבודתו של שטראוס. הצלחת האופרה במאה ה-19 נמשכה עד היום. האופרטה מוצגת באופרה של וינה כדרך קבע בערב השנה החדשה. ובערב ה-1-2 בינואר, כחלק מחגיגות השנה החדשה
התפקידים.
צוות הצגת הבכורה, 5 באפריל 1874
תקציר העלילה.
מערכה ראשונה.
דירת אייזנשטיין.
ברון פון אייזנשטיין נידון לשמונה ימי מאסר על העלבת נושא משרה ציבורית, בחלקו מחמת חוסר היעילות של עורך דינו, ד"ר בלינד. אדל, המשרתת של אייזנשטיין, מקבלת מכתב מאחותה, רקדנית בלהקת בלט, ובו הזמנה לנשף של הנסיך אורלובסקי. היא מכזבת, כי במכתב נאמר שדודתה חולה מאוד ומבקשת רשות להיעדר מעבודתה ("אחותי אידה כותבת לי"). פאלקה, ידידו של הברון, בא להזמינו לנשף (דואט: "בוא אתי לסעודה"). אייזנשטיין נפרד לשלום מאדל ומאשתו רוזלינד, בהעמידו פנים שהוא הולך לכלא (טרצט: "אבוי, אבוי, לבי כה דואב") אך לאמיתו של דבר הוא מתכוון לדחות את הכניסה לכלא ביום אחד ולהשתעשע בנשף.
אחרי שאייזנשטיין יוצא לדרכו, בא אל רוזלינד מחזר קודם, המורה לזמרה אלפרד, ששר לה סרנדה ("היונה שנמלטה"). (לתמיהה, הכיצד היא מכניסה גבר שאיננו בעלה אל הבודואר שלה, אין הסבר באופרטה.) פרנק, מושל הכלא, מגיע לקחת את אייזנשטיין למאסר ומוצא במקומו את אלפרד. כדי לא להמיט חרפה על רוזלינד, אלפרד מסכים להתחזות לאייזנשטיין וללכת עם פרנק. (תמונת סיום, שיר על הכוס: "מאושר הוא השוכח" ואחר טענתה של רוזלינד: "שנינו לבדנו כאן והשעה כה מאוחרת" ודברי ההזמנה של פרנק: "כלוב הציפורים שלי, היפה והמרווח".
מערכה שנייה.
ביתן קיץ בווילה אורלופסקי