חקיקה מאוחרת יותר, כדוגמת חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988, התבססה על העמקת התודעה שיש להרחיב את הזכויות הקשורות לאחריות משפחתית על מנת להקל על השתלבות נשים בשוק העבודה. במסגרת זו נחקקו חוקים חדשים נוספים כדוגמת חוק דמי מחלה (היעדרות בשל מחלת ילד), התשנ"ג-1993 וכן חוק דמי מחלה (היעדרות בשל מחלת הורה), התשנ"ד-1993. חקיקה זו שילבה דרישה לשוויון פורמלי עם ההכרה בצורך בהסדרים המתחשבים בשוני הביולוגי בין שני המינים, ונועדה לעגן נורמות אשר לא רווחו בחברה הישראלית, מתוך תקווה להטמעת חשיבה מגדרית ושוויון מגדרי בשוק העבודה בישראל.
סוגיות מרכזיות בחוק.
עבודות אסורות ועבודות מוגבלות.
החוק מאפשר איסור או הגבלה של עבודת נשים בתהליכי ייצור או במקומות עבודה שהעבודה בהם עלולה לפגוע בבריאות האישה. כמו כן קובע החוק תנאים והגבלות להעסקת נשים בשעות הלילה. בנוסף, החל מהחודש החמישי להיריון, אסור למעסיק להעסיק אישה בשעות נוספות, בימי המנוחה ובעבודת לילה, אלא בהסכמתה ובאישור רופא ( סעיפים 1–4 ו-10). התקנות שהותקנו מכוח החוק אוסרות על העסקת נשים במקומות או בעיסוקים המסכנים את פוריותן והן חלות על נשים בגיל הפוריות, נשים בהריון ונשים מיניקות.החוק והתקנות שהותקנו מכוחו אינם מעניקים הגנה דומה לפוריות הגבר, נימוק אפשרי לכך הוא שאיסור ההעסקה בעבודה המסכנת פוריות לא נועדה להגן רק על האישה, אלא גם על חיי העובר או הוולד היונק.
הפרשות לקופות גמל בחופשת לידה ובשמירת היריון.
עובדת הזכאית לדמי לידה או לגמלת שמירת היריון ומעסיקה נהג להפריש תשלומים לקופת גמל, ימשיך להפרישם בעד התקופה שבעדה שולמו דמי הלידה או גמלת שמירת היריון, בתנאי שאף העובדת מפרישה את חלקה (סעיף 7א).
הגבלת פיטורים ואיסור פגיעה בהיקף משרה או בהכנסה.
אסור למעסיק לפטר עובדת בהריון שעבדה באותו מקום שישה חודשים לפחות. וכן עובד/ת בתקופת חופשת לידה או חופשה ללא תשלום ובמשך 60 ימים לאחר תום החופשה, עובדת השוהה במקלט לנשים מוכות במהלך שהותה ו-90 יום לאחר מכן, עובד/ת העובר/ת טיפולי פוריות לילד ראשון או שני - במהלך ימי ההיעדרות לצורך הטיפולים ו-150 ימים לאחר מכן.
בכל המקרים המפורטים לעיל, למעט חופשת לידה, יכול המעסיק לפטר עובד/ת ו/או לצמצם היקף משרתם לאחר קבלת היתר ממשרד הכלכלה (סעיפים 9- 9א).
זכויות הורה מאמץ, הורה מיועד והורה במשפחת אומנה.
הוראות החוק הבאות חלות גם על הורה מאמץ, על הורה מיועד ועל הורה במשפחת אומנה, כל עוד לא הופסק תהליך האימוץ או האומנה או הריונה של האם הנושאת: הוראות החוק שעניינן חופשת לידה, הזכות להיעדר מהעבודה שעה ביום עד תום ארבעה חודשים מתום חופשת לידה, הזכות להיעדר מהעבודה לצורך הארכת חופשת הלידה ללא תשלום, וכמו כן חובת המעסיק להמשיך להפריש תשלומים לקופת גמל בחופשת לידה וכן ההוראות שעניינן הגבלת פיטורים ואיסור פגיעה בהיקף משרה או בהכנסה (סעיפים 9ג- 9ז).
זכות תביעה.
החוק מאפשר זכות תביעה לעובדת ולעובד וכן לארגון עובדים וארגון המייצג זכויותיה של העובדת או של העובד, כדוגמת ארגון נשים. מעסיק המפר את הוראות החוק דינו מאסר שישה חודשים או קנס כספי גבוה, וניתן אף לתבעו בבית הדין לעבודה.
לבית הדין האזורי לעבודה סמכות ייחודית לדון בהליך אזרחי בשל הפרת הוראות חוק זה והוא מוסמך לפסוק פיצויים עד לגובה של 150% משכר העובדת ואף ליתן צו מניעה או צו עשה בנוסף (סעיף 13 ב).
מיכל אופנהיים לנדאו
מיכל אופנהיים-לנדאו
אולנוב (פולין)
אולנוב (בפולנית: Ulanów, בפי היהודים: אולינוב, ביידיש: אוליאנאוו) היא עיירה במחוז ניסקו בפולין, ובה כ-1,500 תושבים (2009).
בעיירה יש בית ספר תיכון ושתי כנסיות (אחת מהן נשרפה ב-2004 ונפתחה לאחר שיפוצים). אחת הכנסיות הייתה בית כנסת לפני השואה, אך עקב רצח יהודי העיירה בתקופת השואה על ידי הגרמנים, שונה ייעודו של בית הכנסת והוא הפך לכנסייה קתולית. קהילת העיר משתייכת לדיוקסיית לובלין.
בכל שנה בחודש יוני מתקיים בעיירה פסטיבל קיץ ובו טקסים בהם יש דגש על תלבושות מקומיות, שירים וצמחייה, בעיקר פרחים ועצי אורן. במסגרת הפסטיבל מתקיים שיט רפסודות מסורתיות על נהר הסן.
תולדות העיר.
העיירה נוסדה בשנת 1616 על ידי סטניסלב אולין אולינסקייגו (Ulińskiego) במפגש הנהרות סן וטנב . במאה ה-17 פעלו במקום סנדלרים וחייטים, והעיירה הייתה מרכז לבתי מלאכה ומספנות.
במאה ה-17 סבלה העיירה מפלישות הטטרים, הקוזקים והשוודים. בסוף המאה ה-18, עם חלוקת פולין, נכללה אולנוב בשטח רוסיה. במלחמת העולם הראשונה נהרסה העיר, ורבים מתושביה היגרו לארצות הברית.
יהודי אולנוב.
קיומו של בית כנסת בעיירה נזכר כבר בשנת 1672, ונראה שהיהודים היו בין מייסדי העיירה, אך נטבחו בגזרות ת"ח ות"ט. בתחילת המאה ה-18 כיהן כרב הקהילה רבי אליהו ב"ר יעקב, בעל "ברכת אליהו", אשר עסק בקבלה, ולאחריו, כיהן כרב הקהילה רבי יצחק ב"ר יוסף משה חריף (אייזנברג), בעל "פני יצחק". בשנת 1765 נמנו בעיירה קרוב ל-400 יהודים. יהודי העיירה התפרנסו ממסחר זעיר וממלאכה, בעיקר בענפי ההלבשה, המזון והעץ. במהלך המאה ה-19 נעשתה העיירה למרכז חסידי, ובין היתר, ישב בה האדמו"ר דב בער בן צבי בנו של הבעש"ט.
בשנת 1905 נערך פוגרום ביהודי העיירה, לאחר שהופצה שמועה לפיה יהודים פגעו בצלב שעמד בצד הדרך. במהלך מלחמת העולם הראשונה פגעו הרוסים ביהודי העיירה בעת נסיגתם ממנה בשנת 1915, תוך הצתת בתיהם וביזת רכוש. בנובמבר 1918 חזרו ונשנו הפרעות ביהודים, ורבים מהם הוכו ונשדדו. לאחר המלחמה, עזבו את העיירה רבים מיהודיה, ולנותרים סייע ארגון הג'וינט.
בעיירה פעלו סניפים של ההסתדרות הציונית ושל תנועת הנוער "עקיבא". רבני העיר היו רבי חנינא הורביץ (תרל"ב, 1872 - תרמ"ב, 1882), בנו רבי חיים יעקב (תרמ"ב, 1882 - תרע"ה, 1915), ובנו רבי מרדכי דוד, שנרצח בשואה (תרע"ה, 1915 - תש"ב, 1942). רבנים אלו כיהנו אף באדמו"רות משושלת מעליץ. בסוף המאה ה-19 רב העיר היה הרב גרשון טייכר, נכדו של רבי יצחק חריף אב"ד מסאמבור, בעל "פני יצחק", שכיהן כרבה של אולינוב. אחרי פטירת הרב גרשון טייכר מילא את מקומו בנו הרב יצחק אליעזר טייכר כרב ואב"ד אולינוב (חותנו של האדמו"ר רבי שלום הכהן יאלעס מסאמבור וסבו של הרב אפרים אליעזר הכהן יאלעס).
בשואה.
לפני השואה חיו באולנוב כ-900 יהודים מתוך כ-2,000 תושבים. בתחילת מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיירה פליטים יהודים ממערב פולין שנמלטו מפני הצבא הגרמני, ובני הקהילה המקומית התגייסו לעזרתם. ביום 10 בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את אולנוב והחלו להתעלל באוכלוסייה היהודית, אך נסוגו, והצבא האדום כבש את העיירה למשך כחודש. בתקופה זו ברחו יהודים רבים מזרחה.
באוקטובר 1939 שבו הגרמנים להחזיק בעיירה, תפסו את דירות היהודים שנמלטו לשטחי ברית המועצות, והחרימו את הרכוש שבהן. כמו כן, התעללו הגרמנים בפומבי ביהודים חרדים, תוך גזיזת זקנים ופיאות. בשלהי 1939 הובאו לעיירה יהודים שגורשו מעיירות וכפרים בסביבתה. בשנת 1940 הוקם בעיירה יודנרט, בראשות משה רייך, אשר עליו הוטל לספק יהודים לעבודות כפייה.
בסוף ינואר 1940 נצטוותה כל האוכלוסייה היהודית בעיירה להתרכז בכיכר השוק, ולאחר התעללות קשה נלקחו הגברים לעבודות כפייה בשיפוץ גשר שנהרס במהלך המלחמה, שבמהלכן נרצחו מספר מהעובדים היהודים.
בינואר 1942 הוקם בעיירה גטו, בו רוכזו כ-1,400 יהודים. באוקטובר 1942, בחג שמחת תורה, גורשו רוב יושבי הגטו לזקליקוב, ומשם גורשו ככל הנראה ביוני 1943 למחנה ההשמדה טרבלינקה. כמה עשרות יהודים ניסו להסתתר ביערות ובכפרי הסביבה, אך רובם המכריע נתפס, והוצא להורג.
קבר דניאל הנביא
קבר דניאל הנביא הוא מקום קברו המסורתי של הנביא דניאל, הממוקם בעיר שושן (סוסה) שבאיראן. קיימות מספר מסורות נוספות בדבר מיקום הקבר. אתר זה הוזכר לראשונה בכתביו של בנימין מטודלה.
שושן.
בספר דניאל מתואר חזון של הנביא דניאל בעיר שושן:
הספר אינו מציין את מקום פטירתו של דניאל, ורק מסורות מאוחרות מציינות את מקום קבורתו בעיר שושן.
האזכור הראשון של הקבר באתר זה מופיע בכתביו של בנימין מטודלה אשר ביקר באסיה בין השנים 1160–1163. בנימין מתאר בית כנסת בפרס שבחזיתו קבר דניאל הנביא. בנימין סיפר כי קברו של דניאל היה במיקום אחר, בחלקה האחד של העיר, ותושבי אותו הצד התעשרו באופן מפתיע בעוד בני החלק השני של העיר היו עניים, והעניים באו בטענה כי העושר נגרם לבני החלק השני של העיר בשל קבר דניאל שאצלם ודרשו להעביר את הקבר אל חלק העיר שלהם. בין בני העיר פרץ מאבק ממושך, שבסופו נהגתה פשרה מקורית: ארון הקבורה הוצא ממקומו והועבר אחת לשנה מחלק אחד של העיר לחלקה השני, ובכל חלק שהה הארון שנה אחת, ואכן בני כל העיר התעשרו. הסדר זה נהג שנים רבות, עד אשר בא לעיר השאה סינג'אר, שהוא לדברי בנימין 'המולך במלכות פרס על ארבעים וחמישה מלכים שהם תחת ידו והוא שולטאן אל-פארס אל-כביר בלשון ערב, והוא מולך משער נהר סאמארא עד עיר סמרכנת ועד נהר גוזן ועד מדינת ניסבור והרי הפתון ועד מדינת טיבת שנמצא ביערות שלה חיות שיוצא מהם המור וממשלתו מהלך ארבעה חודשים וארבעה ימים'. השאה התרעם על מנהג העברת ארונו של דניאל הנביא וראה בו בזיון חמור. הוא הורה להפסיק לאלתר את העברת העצמות, וציווה לתלות את הארון באמצע הגשר שבין שני חלקי העיר ולבנות במקום בית-תפילה לבני כל הדתות בשווה.
הקבר קדוש גם לפי מסורות מוסלמיות. על פי מסורות אלה הובא ארונו של דניאל לשושן בשנת 638 על מנת לעצור בצורת.
מסורות אחרות.
ישנן מספר מסורות אחרות הממקמות את הקבר באתרים אחרים:
קבר הנביא דניאל
אנאל חסדן