בין החזקותיהם של האחים היו "Winter Garden Theatre" ,"Sam S. Shubert Theatre" ו- "Imperial Theatres". עד שנת 1924 החזיקו האחים 86 תיאטראות בארצות הברית, ועד שנת 1953 הפיקו כ- 600 מחזות.
נכון לשנת 2009 מחזיק "ארגון שוברט" 17 אולמות תיאטרון בברודוויי, וכן אולמות בבוסטון ובפילדלפיה.
גיבתון השלג
גיבתון השלג (שם מדעי: "Plectrophenax nivalis") הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הגיבתוניים או ממשפחת הקלקרידיים, החי כמעט לגמרי באזור הארקטי, אם כי הם גם חיים גם על כמה הרים מושלגים מחוץ לאזור הארקטי.
מאפיינים.
זהו מין גדול יחסית לגיבתון: אורכו 15-18 ס"מ, מוטת כנפיו 32-38 ס"מ ומשקלו 26-50 גרם. סימן זיהויו הבולט הוא צבעיו הלבנים למעט המקור הכתום, הראש האפור והכנפיים השחורות המנוקדות בלבן. הנקבות מזכירות גם צבע של דרורים בכנפיהם.
הגיבתונים חיים בעיקר באזור הטונדרה וערבות דומות וגם בביצות קרות ללא עצים ובהרים מושלגים. מזונם הוא זרעים וגם חרקים ופרוקי רגליים בקיץ בעונת הרבייה. מצב תפוצתם טוב והם אינם נמצאים בסכנת הכחדה כלשהי.
לגיבתון הסוואנה ישנם 4 תת-מינים:
גיבתון לפלנד
גיבתון לפלנד (שם מדעי: "Calcarius lapponicus") הוא מין של ציפור שיר החי באזור הארקטי ונודד בחורף דרומה. הוא שייך למשפחת הגיבתוניים אך לעיתים משייכים אותו גם למשפחת הקלקרידיים.
מאפיינים.
זוהי ציפור גדולה יחסית למשפחתה ובעלת מקור חזק היכול לפצח זרעים בצבע צהוב. בקיץ לזכרים יש פנים שחורות מוקפות פס לבן עם "זקן" מתחת למקור ועורפם כתום. הנקבות לעומתם נשארות לבנות מנוקדות כמו בצבעי החורף. גם לזכרים צבע גוף דומה עם גב שחור-לבן מפוספס. אורכם הממוצע 25-28 ס"מ ומשקלם עד 25 גרם.
הגיבתונים חיים בטבע באירופה ואסיה הארקטיות וכן בצפון קנדה וארצות הברית, ובחורף נודד דרומה לארצות הברית המרכזית, ערבות רוסיה ובאירופה לאזור דרום סקנדינביה עד לשוודיה, בריטניה ודנמרק.
מזונו של הגיבתון בחורף הוא זרעים שהוא מסוגל לפצח ובקיץ הוא אוכל חרקים שונים שחזרו לפעילות בסוף החורף. הוא אוכל אותם בעיקר מבין הפרחים בהם הם מחטטים בקיץ.
The Jewish Quarterly Review
מחוז שאקי
עזרא דנגור
הרב עֶזְרָא שָׂשׂוֹן דַנְגוּר (כ"ו באב ה'תר"ח אוגוסט 1848 - י"ג בטבת ה'תר"ץ ינואר 1930) היה הרב הראשי של קהילת יהודי בגדאד בין השנים 1923 ל-1928. הקים בבגדאד בית דפוס שבו יצאו לאור ספרים רבים.
ביוגרפיה.
נולד בבגדאד בשנת 1848 לראובן דנגור, ממנו התייתם כשהיה כבן עשר. הוא למד תורה במדרש בית זלכה והיה הצעיר שבתלמידי הרב עבדאללה סומך. בשנת 1866 התחתן. בבית מדרש בית זלכה תלמידים שהיו נשואים קיבלו תמיכה כספית לפרנסת משפחתם, אך הרב דנגור נמנע מלקבל את התמיכה ולמד בבית המדרש מחצית היום, ובחציו השני עסק במסחר. הרב דנגור שימש גם כמוהל, שוחט וכותב שטרות. בשנים 1886 ל-1880 נתמנה לאחראי לכתיבת השטרות. סמוך לשנת 1892 הפסיד את כל כספו במסחר, ונאלץ להתפרנס מן הרבנות.
ב-1894 מונה לשמש כרבם של בני קהילת יוצאי בגדאד שישבו בראנגון, שבבורמה. מאגרות ששלח הרב יוסף חיים לראשון לציון יעקב שאול אלישר מתברר כי פרצה מחלוקת בין הרב דנגור לקהילה בראנגון, כאשר הוא ביטל את המנהג של טבילת יולדת והנהיג את המנהג שקיימו היהודים בבגדאד השונה ממנהג הקהילה. חלק מבני הקהילה שלא הסכימו לקבל את פסיקת הרב דנגור, פנו אל הרב יוסף חיים ואל הרב אלישר. הרב יוסף חיים תמך בעמדת הרב דנגור, לעומת הרב אלישר, שתמך במנהגם של יהודי ראנגון. קבלתן של שתי פסיקות שונות משני המנהיגים הרוחניים של אותה תקופה הציתה מחלוקת בקהילת ראנגון. הרב אלישר שלח מכתבים לקהילת ראנגון בהם קילל את הרב דנגור. בעקבות מצב זה נאלץ הרב לעזוב את התפקיד לאחר שנתיים, לפני תום התקופה שנקבעה בחוזה העסקתו (4 שנים). אחרי שהות בבומביי, בה ניסה ללא הצלחה למצוא מקור פרנסה, הוא שב לבגדאד. הרב דנגור החליט לבקש את הרב יוסף חיים לסייע בידו בפנייתו לרב אלישר ברכה לבטל את הקללה. הרב אלישר נעתר לפנייתו של הרב דנגור ולבקשתו של הרב יוסף חיים והתיר את הקללה.
בשנת 1897 החל לנהל בהתנדבות את בית הכנסת שף ויתיב (בית הכנסת הגדול) שבבגדאד. בשנת 1903 קיבל רישיון מהסולטן הטורקי להקמת בית דפוס בבגדאד. בבית הדפוס נדפסו על ידי הרב דנגור ובניו כמאה וארבעים ספרים, הראשון שבהם סידור תפילה כמנהג יהודי בגדאד. בית הדפוס היה פעיל עד לשנת ה'תרפ"א (1921).
לאורך השנים תרגם כתבים שונים מעברית לערבית יהודית, כולל חלקים מההגדה של פסח ומהסידור.
הרב עובדיה יוסף כתב עליו בפתיח של הספר "עדי זהב" של הרב דנגור:
בשנת 1917 נרצח אחיו של הרב עזרא דנגור, חכם יחזקאל ברוך דנגור, בעקבות עלילות שהעלילו השלטונות הטורקים על שבעה עשר יהודים כולל אחיו של הרב. ב-1923 נתמנה לרב הראשי של יהודי בגדאד, אך בעקבות מחלוקות בתוך הקהילה התפטר בשנת 1928 מהתפקיד. ב-1924 כשהמלך פייסל ביקר בקהילה היהודית בבגדאד, הוא שאל את הרב דנגור: "האם היהודים בעיראק הם ציוניים?", לתדהמתו של המלך הרב עזרא דנגור ענה לו "שכולנו ציוניים מאחר שאנחנו מתפללים שלוש פעמים ביום לחזור לציון". חכם עזרא ששון דנגור נפטר ב-1930 ונקבר בבגדאד.
ב-28 בנובמבר 1971 נקבע על שמו של הרב עזרא דנגור הרחוב "דנגור" בשכונת עמידר, שברמת גן. בנו של הרב, משה יהודה דנגור, היה אחראי לארגון הקהילה הספרדית מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה.
מריאמפולה (מחוז משנה)
מריאמפולה (בליטאית: Marijampolės savivaldybė) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא. מחוז המשנה נמצא בשטח סובאלקיה ההיסטורית ומבחינה מנהלית הוא מחוז משנה של מחוז מריאמפולה. המחוז הוא אזור בדרום מערב ליטא הגובל בפולין ובאזור קלינינגרד. הוא שוכן על ציר 'דרך בולטיצה', אחד מצירי המעבר העיקריים של ליטא, ומחבר בין המדינות הבלטיות למערב אירופה. קצת יותר מ-5% מאוכלוסיית המדינה גרים באזור זה, בו יש ענפי מסחר ותחבורה מפותחים. התוצר לנפש של האזור בשנת 2016 הסתכם בכ-59% מהממוצע הארצי, אולם שיעור האבטלה (10.4%) היה מעל הממוצע הארצי (7.9%).
מחוז-משנה מריאמפולה משתרע על פני 755 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2014, 58,714 איש. העיר מריאמפולה היא הגדולה ביותר במחוז-המשנה ובה גרים מרבית תושביו, היא משמשת כמרכז המנהלי שלו ושל מחוז מריאמפולה כולו.
יישובים.
מלבד בירת המחוז מריאמפולה ישנן במחוז המשנה שש עיירות: דאוקשיאי, גודליאי, איגלישקיליאי, ליודבינבס, ססנבה ושונסקאי; ו-276 כפרים קטנים וחוות.
מוזיאון הרכב והטכנולוגיה זינסהיים
מוזיאון זינסהיים
מוזיאון הרכב והטכנולוגיה בזינסהיים
מוזיאון הרכב והטכנולוגיה (בגרמנית: Auto- und Technikmuseum Sinsheim) בזינסהיים, מדינת באדן-וירטמברג, גרמניה, הוא מוזיאון המתמקד בהיסטוריית הרכב, המנועים ומכיל מוצגים מעולם התעופה, הרכבות וההתפתחויות הטכנולוגיות. המוזיאון נפתח בשנת 1981 והוא נחשב למוזיאון הפרטי הגדול באירופה.
המוזיאון מכיל למעלה מ-3,000 מוצגים ושטחו הוא כ- 50,000 מטרים רבועים. המוזיאון פתוח 365 ימים בשנה ומבקרים בו כמיליון איש כל שנה.
בין תצוגותיו הבולטות ניתן למנות את מטוס העל קולי המסחרי קונקורד, ששירת בעברו באייר פראנס, וכן את הדגם היחיד של המטוס העל-קולי הרוסי טופולב 144 הנמצא בתצוגה ציבורית ונגיש לקהל הרחב. דגם הטופולב נרכש על ידי המוזיאון בשנת 2001 והועבר בחלקים למוזיאון, שם הורכב מחדש על גבי סטנד ייעודי, לצד הקונקורד. זהו המקום היחיד בעולם בו מוצגים הקונקורד והטופולב זה לצד זה. בנוסף לשני מטוסים אלה, מוצגים במוזיאון דגמים בולטים נוספים של מטוסים אזרחיים וצבאיים.
במוזיאון שלל מוצגים מהיסטוריית הרכב, החל מהדגמים הראשונים שיוצרו על ידי קרל בנץ וגוטליב דיימלר במאה ה-19. בין האוספים הבולטים במוזיאון קיים אוסף מכוניות קלאסיות מתוצרת מרצדס ומייבאך, אוסף מכוניות מרוץ ופורמולה 1, אשר גולת הכותרת שלו היא הדגם היחיד של המכונית הרקטית Blue Flame (להבה כחולה) אשר החזיקה בשיא מהירות של 1001 קמ"ש בין השנים 1970-1983. אולם ייעודי מוקדש במוזיאון לתעשיית הרכב האמריקנית של שנות ה-50, וכן תצוגה של כלי רכב צבאיים משתי מלחמות העולם.
בנוסף מכיל המוזיאון אולם מוצגים המוקדש לקטרים, שלל אופנועים, טרקטורים, מכונות תעשייה, תצוגות של מכונות אורקסטריון ותיבות מוזיקליות הפועלות על קיטור ופזורות ברחבי המוזיאון וכן מוצגים ייחודיים נוספים.
ב-1996 הוקם בשטח המוזיאון אולם ה-IMAX הראשון בגרמניה, וכשנתיים לאחר מכן הופק סרט תלת מימד המוצג מאז למבקרים.
כ-40 קילומטרים מהמוזיאון בזינסהיים, הוקם ב-1991 מוזיאון משנה בעיר שפייר, מדינת ריינלנד-פפאלץ, אשר קיבל את השם המוזיאון הטכני בשפייר. שני המוזיאונים מנוהלים על ידי גוף יחיד.
ראו גם.
המוזיאון הטכני בשפייר
סמואל אונטרמאייר
סמואל אונטרמאייר (באנגלית: Samuel Untermyer; 6 במרץ 1858 - 16 במרץ 1940) היה עורך דין יהודי-אמריקאי ופעיל ציוני.
נולד בלינצ'בורג שבמדינת וירג'יניה בשנת 1858 להורים ממוצא יהודי-גרמני, ולאחר מות אביו, עברה משפחתו לניו יורק.
למד משפטים באוניברסיטת קולומביה, והתמחה בדיני חברות. הפעיל משרד לעריכת דין בניו יורק עם אחיו הצעיר מוריס, ועם אחיו למחצה רנדולף גוגנהיים. מאוחר יותר הצטרף אליהם לואי מרשל.
ניהל תיקים משפטיים מגוונים, ובהם תביעות מתוקשרות רבות, כגון זו בה תבע הרמן ברנשטיין את הנרי פורד בגין הפצת עותקים של הפרוטוקולים של זקני ציון בשנת 1921.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כיועץ למשרד האוצר האמריקאי בנושא דיני מיסים.