סרט סנאף (באנגלית: Snuff film), המכונה בעברית גם סרט לבן, הוא סרט קצר המציג מוות ממשי של אדם (שנגרם על ידי רצח או התאבדות) וזאת באופן מפורש, ללא בימוי של הפעולה או שימוש באפקטים מיוחדים. המונח מתאר ז'אנר שמטרתו בידור או סיפוק מיני בלבד, ואשר צולם בכוונה תחילה לשם אלה ולצורכי הפצה, והכוונה איננה למקרי מוות שצולמו במקרה או לצרכים תיעודיים אחרים. מקרי המוות המתועדים בסרטים המוגדרים כסנאף מלווים לרוב בפעולות כגון אונס או עינויים (המסתיימים במוות). סרטי סנאף מהווים השראה ליצירות קולנוע וספרות רבות מתחומי האימה, תרבות השוליים והמחתרת, מדע בדיוני והקולנוע הדוקומנטרי.
טרמינולוגיה.
במקורו, מתאר המונח "סנאף" סרט רצח בעל תוכן פורנוגרפי המופץ במחתרת, אך כיום סרטים רבים המוצגים תחת כותרת זו כוללים מוות לשם בידור בלבד ללא מין, ומופצים בחופשיות יחסית באינטרנט, בעיקר בקרב קהילת משתפי הקבצים. המושג נטבע בשנת 1971 על ידי אד סנדרס, מחברו של ספר שעסק ברצח השחקנית שרון טייט (אשת הבמאי רומן פולנסקי) יחד עם ארבעה אנשים נוספים באוגוסט 1969 על ידי אנשי צ'ארלס מנסון, שעל-פי הספר עסקו בצילום "סרטים אלימים" ופורנוגרפיה. בספר מראיין סנדרס אדם הטוען כי היה חלק מאותה החבורה, ושואל אותו על אודות קיומו של סרט המציג עריפת ראשה של נערה עירומה אשר צולמה, כביכול, על ידי מנסון. המרואיין טוען שסרט הסנאף קיים, אך מודה כי לא צפה בו בעצמו. הסרט עצמו לא נמצא מעולם.
סוגיית אותנטיות הסרטים.
יש הטוענים כי תעשיית סרטי הסנאף היא תעשייה מסחרית משגשגת בשל הביקוש הענק לאלימות ויזואלית, המלווה בקלות שבהפצת הסרטים ברשת האינטרנט, אך מנגד הטענה הרווחת היא כי סרטי סנאף אמיתיים אינם קיימים כלל וכי מדובר באגדה אורבנית, וכי הסרטים המופצים הם מזויפים. טענה זו התחזקה כאשר נפתחה חקירת FBI על אודות מקורו של אחד מסרטי הסנאף המפורסמים ביותר, "Flower of Flesh and Blood" היפני, בעקבות תלונה של השחקן צ'ארלי שין שצפה בחלק ממנו וסבר כי מדובר ברצח אמיתי. בעקבות החקירה אולצו יוצרי הסרט על ידי הרשויות ביפן להוכיח כי הוא מזויף.
הדוגמה הידועה ביותר היא המחלוקת על סרט האימה האיטלקי "שואת הקניבלים" משנת 1980, שבו הייתה אלימות במידה מוגזמת כל כך, מציאותית כל כך, ועם דימויים בלתי ניתנים לצפייה במידה כל כך קיצונית, עד שנפתחה חקירה פלילית כנגד הבמאי, רוג'רו דאודטו , בה היה צריך לאתר את השחקנים ששיחקו תפקידי קורבנות בסרט, וכך להוכיח כי הם לא מתו במהלך צילום הסרט.
ניסיונות רבים שנעשו על ידי עיתונאים ועל ידי ה-FBI לאורך השנים במטרה להוכיח כי תעשיית סרטי הסנאף האמיתיים אכן קיימת עלו בתוהו.
קיימים מספר מקרים בהם אנשים הורשעו ביצירת סרט סנאף. דוגמה לכך היא המקרה של ארנסט דיטר קורצן וסטפן מייקל מאן, גרמנים שחטפו בשנת 1997 צעירה גרמניה ממוצא טורקי, בת 21 מקלן, בשם ג'וליה אקפינר, שעבדה כזונה. הם אנסו ורצחו אותה לעיני המצלמות מתוך כוונה למכור את הסרט ב-16 אלף דולר בארצות הברית.
רומן זדורוב.
רומן זדורוב הואשם והורשע ברצח של תאיר ראדה. אחד הדברים שקשרו את רומן לרצח, היה העובדה שלפני הרצח חיפש באינטרנט סרטי "סנאף", קרא כתבות על הדרך בה ניתן לשסף צווארו של אדם, ואף התעניין בטקטיקות הגנה במשפטי רצח. עם זאת, שנים לאחר מכן, דוח של חברת "טיק טק" שחזור מידע טוען כי רומן זדורוב לא חיפש במחשבו חומרים פדופיליים או מידע כיצד להרוג אדם.
בה&quot;ד 3
אגוד המוסכים בישראל
בטי ויליאמס
בטי ויליאמס (באנגלית: Betty Williams; 22 במאי 1943 – 17 במרץ 2020) הייתה פעילת זכויות אדם מצפון אירלנד, כלת פרס נובל לשלום לשנת 1976 יחד עם מייריד קוריגן, על מאמציהן להביא להפסקת האלימות בעת תקופת הצרות.
ביוגרפיה.
ויליאמס נולדה למשפחה קתולית מבלפסט שבצפון אירלנד. לאחר שסיימה את לימודי התיכון החלה לעבוד כמזכירה. נישאה בגיל 18 וילדה שני ילדים.
באופן נדיר לאותה תקופה בצפון אירלנד, אביה היה פרוטסטנטי ואמה הייתה קתולית; רקע משפחתי שמאוחר יותר אמרה וויליאמס נתן לה השראה, סובלנות דתית ואת החזון שהניע אותה לפעול למען השלום. בתחילת שנות השבעים הצטרפה למסע נגד אלימות בראשות כומר פרוטסטנטי. וויליאמס אמרה שחוויה זו הכינה אותה בסופו של דבר לייצר תנועת שלום משלה, שהתמקדה ביצירת קבוצות שלום המורכבות ממתנגדים לשעבר, תרגול צעדים בוני אמון ופיתוח תהליך שלום עממי.
ב-10 באוגוסט 1976, בשיאה של תקופת "הצרות" בצפון אירלנד, ירה סיור חמוש של הצבא הבריטי על מכוניתו של פעיל בצבא האירי הרפובליקני, ברחוב שוקק אדם בבלפסט. מהירי נפגע הנהג, הרכב בו נהג סטה ועלה על המדרכה, דורס בכך למוות שלושה ילדים ופוצע אנושות את אימם.
בעקבות התקרית החליטה ויליאמס לנקוט מעשה, היא החלה להחתים תושבים על עצומה הקוראת להימנע מאלימות ולמחות כנגד המצב. ויליאמס חברה למייריד קוריגן, דודתם של קורבנות האירוע, ולעיתונאי בשם קירן מקיוהאן ויחד החלו לארגן שורה של הפגנות ומחאות אזרחיות לא אלימות.
מקיוהאן חיבר מנשר בו מפורטים עקרונות התנועה החדשה ונתן לארגון את שמו: "קהילת אנשי השלום". התנועה החלה לתפוס תאוצה ברחבי אירלנד, כשצעדות שלום רבות יצאו מערים שונות וכספים רבים גויסו למען המטרה. תוך חצי שנה בלבד ירד שיעור התקריות האלימות בכ-70%.
בנובמבר 1976, ארגנו צעדה רבת משתתפים בלונדון, יחד עם אלמנתו של השגריר הבריטי שנרצח באירלנד, מפינת הנואמים בהייד פארק אל כיכר טרפלגר. בצעדה השתתפה גם זמרת העם האמריקנית ג'ואן באאז. בנוסף סייעו לפעילי הארגונים השונים שביקשו לעזוב את ארגונם, לעזוב את המדינה, לאחר שקיבלו איומים על חייהם.
בדצמבר 1977 הוענק לויליאמס ולקוריגן פרס נובל לשלום.
בשנים לאחר קבלת הפרס התגרשה ויליאמס מבעלה הראשון. היא נישאה בשנית ב-1982 ועברה להתגורר בארצות הברית. ויליאמס שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטת המדינה סם יוסטון בטקסס, היא מכהנת כנשיאת ארגון הסיוע לילדים World Centers of Compassion for Children ויו"ר המכון למען דמוקרטיה באסיה.
ב-2006 חברה לחמש זוכות פרס נובל לשלום נוספות: מייריד קוריגן, ג'ודי ויליאמס, שירין עבאדי, ואנגרי מאטאיי וריגוברטה מנצ'ו, להקמת "יוזמת זוכות פרס נובל" למען מאמץ משותף להשגת צדק, שלום וזכויות לנשים ברחבי העולם. בנוסף הייתה פעילה בקידום האמנה לפיקוח על סחר בנשק שנחתמה ב-2014.
מתה בשנתה ב-17 במרץ 2020.
אשר (זמר)
אשר ריימונד הרביעי (באנגלית: Usher Raymond IV; נולד ב-14 באוקטובר 1978) המוכר בשם אשר, הוא זמר, רקדן ושחקן אמריקאי.
ביוגרפיה.
אשר נולד בדאלאס, טקסס, שבארצות הברית. בהיותו בן שנה התגרשו הוריו עקב התמכרותו של אביו לסמים, ואשר עבר לגור עם אמו בטנסי.
בגיל 9 הצטרף בעידוד אמו למקהלה הצעירה של כנסייה מקומית בצ'טנוגה. בשנת 1990, בעודו בחטיבת הביניים, זכה אשר בתחרות כישרונות מקומית. באמונה שהעיר תספק לו יותר אפשרויות לפיתוח כישרונו עברה משפחתו לאטלנטה, שם למד בתיכון נורת' ספרינג.
קריירה.
1992-1996: Usher.
בגיל 11 הצטרף להרכב רית'ם אנד בלוז שאורגן על ידי דריל ווילר. אשר הקליט 10 שירים עם ההרכב אבל לא נעשה דבר עם ההקלטה. בגיל 13 השתתף בתוכנית טלוויזיה בשם "Star Search". לאחר התוכנית הוא זכה לחוזה עם חברת הקלטות. אימו עזבה את עבודתה על מנת לנהל את הקריירה שלו, ועשתה זאת עד מאי 2007. שירו הראשון היה "Call Me a Mack", שיר שהקליט עבור פסקול הסרט משנת 1993 "לאהוב ולהתגבר" ("Poetic Justice").
ב-30 באוגוסט 1994 הוציא את אלבום הבכורה שלו שנקרא על שמו "Usher". שון קומבס הפיק מספר רצועות באלבום. הסינגל הראשון שהופץ מהאלבום היה "Can U Get wit It". בתחילת 1995, הופץ "Think of You" ואחריו, "The Many Ways". האלבום הגיע למקום העשרים וחמישה במצעד הבילבורד 200 ומכר מעל 500,000 עותקים.
1997-1999: My Way ו-Live.
לאחר סיום התיכון עבד על אלבומו השני יחד עם ג'יימי דופרי, מפיק הקלטות אמריקאי. האלבום שנקרא "My Way" יצא לאור ב-16 בספטמבר 1997. הסינגל הראשון שהופץ מהאלבום היה "You Make Me Wanna" שהפך ללהיט והגיע למקום הראשון בממלכה המאוחדת. השיר היה השיר הראשון של אשר שהגיע למקום הראשון. הסינגל השני מהאלבום שנקרא "Nice and Slow", הופץ בתחילת 1998 והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד. השיר היה לשירו הראשון שדורג במקום הראשון בארצות הברית.
הסינגל השלישי שהופץ מהאלבום היה "My Way" ולאחריו "Bedtime" שהיה הסינגל האחרון מהאלבום.
האלבום הגיע למכירות של שישה אלבומי פלטינה.
אשר קיבל את פרס גראמי עבור מועמדותו בקטגוריית "זמר הרית'ם אנד בלוז הטוב ביותר" לשיר "You Make Me Wanna" שזיכה אותו גם בזמר הנשמה הטוב ביותר.
בסוף 1997 יצא לסיבוב הופעות יחד עם מרי ג'יי בליג, ג'נט ג'קסון ועוד מספר זמרי R&amp;B המובילים. בתחילת 1999, ראה אור אלבום הופעה חיה שנקרא "Live". האלבום הגיע למעמד אלבום זהב בארצות הברית.
2001-2004: 8701.
אלבום האלבום השלישי של אשר שנקרא "8701" ראה אור ב-8 ביולי 2001. האלבום הגיע לראש מצעד הבילבורד. הסינגל הראשון שהופץ היה "Pop Ya Collar", ואחריו יצאו "U Remind Me" ו-"U Got It Bad" שהפכו ללהיטים. אחריהם הופצו השירים "U Don't Have to Call" ו-"U-Turn" שהיה הסינגל האחרון מהאלבום. אשר גם השתתף בשיר של פי דידי, "I Need a Girl". האלבום זכה למעמד של פלטינה מרובעת.
בשנת 2002 ביצע את השיר "You'll Be in My Heart" כחלק מהאלבום "Disneymania".
2004-2007: Confessions.