נניח שישנו מגבר מתח מהפך (בעל הגבר שלילי) אידיאלי בעל הגבר formula_2 עם עכבה formula_6 המחוברת בין צומתי הכניסה והיציאה שלו. אם מתח הכניסה שלו הוא formula_7, מתח היציאה שלו הוא formula_8. בהנחה שכל זרם הכניסה formula_9 עובר דרך formula_6 (כלומר לכניסת המגבר לא נכנס זרם), מתקבל על פי חוק אוהם כי formula_11. לכן עכבת הכניסה של המעגל היא formula_12.
אם formula_6 מייצג קבל, בעל עכבה formula_14, עכבת הכניסה שתתקבל תהיה formula_15 כאשר formula_16. כלומר הקיבול האפקטיבי בכניסה, או קיבול מילר, formula_17, יהיה הקיבול הפיזי formula_3 מוכפל בפקטור formula_19.
Remembrance
Remembrance היא להקת פיונרל דום מטאל מגרמניה וצרפת.
היסטוריה.
הלהקה נוסדה ביוני 2004 על ידי קרלין ון רוס (חברת הלהקות Aythis / Lethian Dreams) ומתיאו זאכס (Lethian Dreams). במרץ 2005 הקליטה את הדמו הראשון שלה - דיסק בן 4 שירים בשם "Among Lost Illusions". אלבומה המלא "Fall, Obsidian Night" שיצא ב-2010, זכה בפרס "מטאל סטורם" בקטגוריית "דום מטאל קיצוני 2010".
הלהקה מנגנת תערובת של פיונרל דום (Funeral Doom, דום לוויות), דת' מטאל ומטאל גותי. שיריה הם כבדים ואיטיים ביותר, בליווי קלידים היוצרים אווירה אפלה ועגמומית. השירה נעשית רובה בגרואלינג גברי, אך יש קטעי שירה נשית מלודית. כמו רוב שירי הפיונרל דום, שירי הלהקה ארוכים וחלקם נמשכים אף יותר מעשר דקות.
ג'ון קנדי
יוכבד בת רחל
קוג'וק
קוג'וק (באנגלית: Kuajok או Kwajok) היא עיר הבירה של מדינת ואראפ, אחת מעשר המדינות בדרום סודאן, שנמצאת בצפון המדינה וגובלת בסודאן מצפון.
עפרוני (מטוס)
אוניברסיטת צפון בחר אל-ע'זאל
אוניברסיטת צפון בחר אל-ע'זאל היא אחת משש אוניברסיטאות ציבוריות הפועלות בדרום סודאן.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 2011 כמוסד במימון ממשלתי ללימודים גבוהים וכיום היא אחת משש אוניברסיטאות ציבוריות הפועלות בדרום סודאן.
היא שוכנת בעיר אבייל שבמחוז צפון בחר אל-ע'זאל, אחד מעשרת המחוזות שבדרום סודאן. היא ממוקמת כ-800 ק"מ צפונית לג'ובה, עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במדינה.
באוניברסיטה קיימות ארבע פקולטות:
משפט בני הערובה
משפט בני הערובה, ובשמו הרשמי: ארצות הברית נגד וילהלם ליסט ואח' (באנגלית: ) נערך בין 8 ביולי 1947 ל-19 בפברואר 1948 והיה השביעי מבין שנים-עשר משפטי נירנברג הנוספים אשר התנהלו בפני בית דין צבאי אמריקאי בהיכל הצדק בנירנברג, גרמניה.
משפט בני הערובה מכונה אף "התיק הדרום-מזרחי" כיוון שהנאשמים היו כולם גנרלים שהובילו כוחות בחזית הדרום-מזרחית באירופה בעת המערכה בבלקנים, ביוון, אלבניה ויוגוסלביה של אותה העת. אנשי הצבא הגרמנים הואשמו באחריות לנטילת בני ערובה מקרב אזרחים וכן הוצאה להורג של אזרחים אלה ושל פרטיזנים יוגוסלבים, אשר בוצעו החל משנת 1941.
המשפט התנהל בפני הרכב שופטי בית הדין הצבאי בו ישבו, צ'ארלס פ. ונרסטרום, עורך דין מאיווה, ג'ורג' ג'. בורק ממישיגן ואדוארד פ. קרטר מנברסקה. התובע הראשי במשפט היה בריגדיר גנרל טלפורד טיילור. כתב האישום הוגש לבית המשפט ב-10 במאי 1947 והמשפט התנהל מה-8 ביולי 1947 ועד ה-19 בפברואר 1948. מבין 12 הנאשמים שהועמדו לדין, פרנץ במה התאבד בטרם הקראת כתב האישום ומקסימיליאן פון וייכס שוחרר מן המשפט בגלל מצבו הרפואי. מתוך עשרת הנאשמים הנותרים, שניים זוכו והאחרים נידונו לעונשי מאסר שבין שבע שנים למאסר עולם.
האישומים.
הנאשמים הואשמו בארבעה סעיפי אישום על ביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות:
כל הנאשמים הועמדו לדין בכל סעיפי האישום וכולם הכחישו את האישומים.
על שופטי בית הדין היה להתמודד בהליך זה עם שתי שאלות מפתח:
על שאלת מעמדם של פרטיזנים בית הדין הכריע כי במסגרת דיני מלחמה (אמנת האג משנת 1907), לא ניתן לראות בפרטיזנים בדרום-מזרח אירופה כוח לוחם לגיטימי בהתאם לסעיף 1 לאמנה. בעניינו של ליסט קבע בית הדין:
אשר לנטילת בני ערובה, בית הדין הגיע למסקנה כי תחת נסיבות מסוימות, נטילת בני ערובה ואפילו הרג כפעולת תגמול עשוי להוות קו פעולה מותר נגד התקפות גרילה. לדעת בית הדין, מעשה של נטילת בני ערובה (והריגתם בתגובה להתקפת גרילה) כפוף לתנאים מספר. הרכב בית הדין אף העיר כי "המדריך הבריטי לדיני צבא" ו"המדריך הבסיסי להתנהגות בשדה (כללי מלחמת יבשה)" התירו פעולות תגמול נגד אוכלוסייה אזרחית. (בעוד שהמדריך הבריטי לא הזכיר הרג, המדריך האמריקאי כלל אף הרג כפעולת תגמול אפשרית). למרות זאת, בית הדין מצא את רוב הנאשמים אשמים בסעיף אישום מספר 1 בכתב האישום כיוון שמצא כי פעולות התגמול שבוצעו על ידי הכוחות הגרמנים ההתבצעו בנסיבות שבהן לדעת בית הדין נטילת בני ערובה ופעולות תגמול של הרג אזרחים היו לא חוקיות.
אחת מטענות ההגנה המשותפות לנאשמים הייתה קבלת פקודות מן הממונים עליהם וכי במעשיהם מילאו אחר חובתם כחיילים לציית לפקודות, באופן מיוחד פקודותיו של היטלר ופילדמרשל וילהלם קייטל. בית הדין קיבל טענת הגנה זו אך ורק עבור חלק מן הנאשמים בדרגות נמוכות יותר, אולם קבע כי הקצינים רמי-הדרג, ליסט וקונצה, היו חייבים לדעת כי מדובר בפקודה בלתי חוקית בעליל, העומדת בניגוד לחוק הבינלאומי והיו צריכים להביע התנגדות לביצוע פקודות אלה, במיוחד מכיוון שהיו בעמדה שאיפשרה להם הבעת דעה זו.
הבהרת מעמד הכיבוש הצבאי.
בית הדין התמודד עם שאלת היותה של המדינה הקרואטית מדינה עצמאית המסוגלת לפעול באופן עצמאי ונפרד מהחלטות הצבא הגרמני (לאור העובדה שגרמניה הכירה בממשלת קרואטיה ב-15 באפריל 1941). בית הדין מצא כי קרואטיה לא הייתה מדינה עצמאית. הצבא הגרמני בשליטתו בה לא הסתמך על כוח צבאי שהיה מוצב בה (כיוון שניתן היה להכניס כוחות גרמנים לתוכה בכל עת), אלא על שליטה שנבעה מן הכוח הכובש. מכאן הוסק כי מכיוון שאזור זה נותר בשליטת הכוח הכובש של הצבא הנאצי "על פי הלוגיקה וההיגיון מתבקש לקבוע כי הכוח הכובש לא יכול היה להחשב כנוהג באופן חוקי בפעולות בלתי ישירות, את אותן פעולות שלא היה יכול לעשות באופן חוקי בפעולות ישירות."
אליעזר אנסקי
אליעזר אשר אלכסנדר אַנסקי (אברבנאל) (1904 – 1990) היה שחקן ובמאי תיאטרון, מחזאי, תפאורן ואמן פסיפס בולגרי-ישראלי. יקיר העיר ירושלים (1986). אביו של השחקן ואיש הרדיו אלכס אנסקי.
תולדות חייו.
אנסקי נולד ב-1904 בעיר סמוקוב שבבולגריה. לפי מסורת יהודי בולגריה, חייו של אחד מילדי המשפחה יוקדשו לא למסחר אלא לחיי רוח, ולפיכך למד אנסקי תיאטרון בבירה סופיה, במכון לציור ולתיאטרון ע"ש ז'אן דניאל. עמד בראש תיאטרון הילדים הממלכתי בסופיה. בנוסף ביקש לפעול למען העם היהודי והיה לפעיל ציוני, חבר פועלי ציון בבולגריה. עד עלייתו לארץ ישראל ערך את העיתון הציוני בבולגרית "הבמה הציונית".
לאחר מלחמת העולם השנייה, בסוף 1945 עלה לארץ ישראל באונייה "טרנסילבניה" עם רעייתו גיזלה (1915–1978), שחקנית בתיאטרון הלאומי ושדרנית רדיו, ועם בנם אלכס. בחודש דצמבר 1946 ייסד בתל אביב תיאטרון אמנותי לנוער בשם "במתנו" שמאז 1951 פעל בחסות תיאטרון האוהל. בתיאטרון זה גדלו כמה מבכירי שחקני ישראל, בהם גדעון זינגר, עודד קוטלר, יוסי גרבר, שושיק שני, יעקב בן-סירא, צבי בורודו, שמעון בר, ניסים עזיקרי, בנו אלכס אנסקי ועוד. בתיאטרון הועלו 16 הצגות, בהן "הרפתקאות הנסיך עומר" (1946), "עלילות תום סויר", "חייט כי ימלוך", "חסמבה", "מלכת השלג", "סינדרלה", "עלילות הרשלה מאוסטרופולי" ו"בארץ לובנגולו מלך זולו". לדברי בנו, אנסקי היה לבוש תמיד בחליפה ועניבה ודאג לסדר וניקיון בסגנון אירופי, כראוי ל"איש תרבות" לפי תפיסתו. בנוסף לתרגום עשרות מחזות וכתיבת מחזות לתיאטרון תרגם גם את ספר הזוהר לבולגרית. ב-1960 נסגר התיאטרון בתל אביב ואנסקי עבר לירושלים.
בירושלים הקים מחדש את התיאטרון במתכונת חדשה, בתמיכת עיריית ירושלים והנוער העובד והלומד, כמסגרת דרמה לנוער תחת השם "בימתנו לנוער". אנסקי ניהל את התיאטרון עד 1974. ב-1975 עבר לקריית שמונה, שם התגורר במשך שלוש שנים ועסק בהפעלת חוגי דרמה עבור הנוער במקום. לאחר מכן שב לירושלים והקים שם תיאטרון בבית אבות בשם "תיאטרון הזמן".
בשנים 1956, 1964, ו-1966 יצא אנסקי לרוונה שבאיטליה ולמד יחד עם נחום גוטמן ועמוס אריכא את אמנות הפסיפס באקדמיה לאמנויות היפות בעיר. לדברי בנו, אנסקי התרשם מהפסיפסים שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות ורצה להחיות את צורת האמנות הארץ-ישראלית הנושנה.
בשנת 1968 פנה אליו בכיר בכנסיית הקבר בירושלים וביקש ממנו לשפץ פרסקו ישן ומפוייח בסמוך לאבן המשיחה, המציג את צליבת ישו. אנסקי נענה מיד בחיוב ובמשך 14 שנים עבד על שיקום הפרסקו בפסיפס. את האבנים הביא מוורונה. כדוגמה לדמות הצלוב, השתמש אנסקי בקלסתרו של בנו אלכס, שהיה כבן 33 באותה עת, בגילו של הצלוב. בשנת 1982 סיים אנסקי את הפסיפס, לא חתם על העבודה ולא נטל עבורה שכר ושמר את הדבר בסוד עד מותו. עבודה גדולה נוספת של אנסקי היא קיר פסיפס מאת נחום גוטמן, שנבנה בבניין הרבנות הראשית לישראל בתל אביב. וכן בבית יד לבנים ברמת גן.
אנסקי נפטר ב-1990, בגיל 86. הותיר אחריו בן יחיד, אלכס אנסקי.
דמותו הונצחה בסרט הבולגרי "רפסודיה בולגרית" (2014) בגילומו של בנו, אלכס אנסקי.
קישורים חיצוניים.
על אשתו גיזלה:
מפרי עטו:
RCC חיפה