ב-29 בינואר 1906, מת כריסטיאן התשיעי וסבו של פרדריק ירש אותו על כס המלכות כפרדריק השמיני. אביו של פרדריק היה אז לנסיך הכתר ופרדריק עצמו היה לשני בסדר הירושה.
שש שנים לאחר מכן, ב-14 במאי 1912, מת פרדריק השמיני, ואביו של פרדריק ירש אותו כמלך כריסטיאן העשירי. פרדריק נהייה נסיך הכתר של דנמרק.
פרדריק התחנך באקדמיה הימית המלכותית הדנית ובכך הוא שבר את המסורת המלכותית הדנית של בחירה בקריירה בצי במקום בקריירה בצבא, ולמד באוניברסיטת קופנהגן. לפני עלייתו לכס המלכות, הוא הגיע לדרגת אדמירל משנה ושימש בכמה תפקידי פיקוד בכירים בשירות פעיל. בנוסף, הוא היה מוזיקאי חובב, ידע לנגן על פסנתר ועסק בניצוח.
נישואים ומשפחה.
ב-1922 התארס פרדריק לבת דודו מדרגה שנייה, אולגה, נסיכת יוון ודנמרק. האירוסים לא הגיעו לידי מימוש ובסופו של דבר השניים לא נישאו.
תחת זאת, ב-24 במאי 1935, נשא פרדריק לאישה את אינגריד, נסיכת שוודיה. אינגריד הייתה בתם של נסיך הכתר השוודי, גוסטב אדולף (לימים, גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה) ושל רעייתו, מרגרט, נסיכת קונוט.
פרדריק ואינגריד הביאו לעולם שלוש בנות:
מלך.
בין השנים 1942 – 1943, שימש פרדריק כעוצר הממלכה בשם אביו, כאשר נבצר ממנו למלא את תפקידו, לאחר שנפל מסוסו באוקטובר 1942.
ב-20 באפריל 1947, מת כריסטיאן העשירי ופרדריק ירש את כס מלכותו. הוא הוכרז כמלך על מרפסת ארמון כריסטיאנסבורג על ידי ראש ממשלת דנמרק, קנוד כריסטנסן.
תקופת מלכותו של פרדריק התשיעי עמדה בסימן של שינויים כבירים. במהלך שנים אלו, ניערה מעליה החברה הדנית את המגבלות של חברה חקלאית והפכה להיות מדינת רווחה. כתוצאה מהבום הכלכלי של שנות השישים, נכנסו הנשים בדנמרק למעגל העבודה. דנמרק הפכה להיות מדינה מודרנית ולכך היו השלכות משמעותיות על המלוכה.
ירושתו.
לאור העובדה שלפרדריק לא היו בנים, הייתה כוונה שאחיו הצעיר, הנסיך קנוד, יירש את כתרו, וזאת על פי חוק הירושה הדני משנת 1853. עם זאת, ב-1953 חוקק חוק ירושה חדש שקבע שבנותיו של המלך יוכלו לרשת אותו במקרה ולא יהיו להן אחים זכרים. וכך, על פי חוק שחוקק ב-27 במרץ 1953 הוגדרה בתו הבכורה של פרדריק התשיעי, הנסיכה מרגרטה, כיורשת העצר וקו הירושה הוגבל לצאצאיו של כריסטיאן העשירי.
מותו.
זמן קצר לאחר שנשא המלך את נאומו לאומה לרגל ראש השנה האזרחית של שנת 1972, הוא נפל למשכב לאחר שלקה בתסמיני שפעת. ב-3 בינואר 1972, לאחר כמה ימי מנוחה, הוא לקה בדום לב והובהל לבית החולים העירוני של קופנהגן. לאחר זמן קצר בו הסתמן שיפור קל במצבו, הוא הוחמר שנית ב-11 בינואר. שלושה ימים לאחר מכן, ב-14 בינואר בשעה 19:50 בערב, כשהוא מוקף בבני משפחתו ובידידיו הקרובים, מת פרדריק התשיעי לאחר שיום קודם לכן הוא איבד את הכרתו.
לאחר מותו, הועבר ארונו של פרדריק התשיעי לביתו שבארמון אמיליאנבורג, שם הוא הוצב עד ה-18 בינואר ולאחר מכן הועבר לקפלה של ארמון כריסטיאנסבורג, שם הוצב ארונו בטקס שכלליו נותרו ללא שינוי מאז מותו של פרדריק השלישי ב-1670. ארונו של המלך הוצב שישה ימים עד להלווייתו ובזמן זה עבר הציבור על פני ארונו לחלוק לו כבוד אחרון.
טקס ההלוויה של פרדריק התשיעי התקיים ב-24 בינואר 1972 והוא התחלק לשני חלקים. החלק הראשון היה טקס קצר שהתקיים בקפלה בו ניצב ארונו של המלך והבישוף של קופנהגן נשא תפילה קצרה. לאחר מכן הושר המנון והארון נישא מחוץ לקפלה על ידי אנשי המשמר המלכותי והונח על גבי עגלת תותח שעברה דרך רחובות קופנהגן אל תחנת הרכבת המרכזית של העיר. העגלה הובלה על ידי 48 מלחי הצי ולוותה על ידי משמרות כבוד של הצבא המלכותי הדני, חיל האוויר המלכותי הדני והצי המלכותי הדני וכן על ידי משמרות כבוד מצרפת, שוודיה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
בהגיע הארון לתחנת הרכבת המרכזית, הוא הונח על גבי קרון מיוחד ורכבת ההלוויה הובלה על ידי שני קטרי קיטור אל העיר רוסקילדה. בהגיע מסע ההלוויה לרוסקילדה, הוסע הארון אל קתדרלת רוסקילדה, שם נערך טקס הקבורה. מלכיה הקודמים של דנמרק נקברו בתוך הקתדרלה, אך על פי משאלתו של המלך, הוא נטמן מחוץ לקתדרלה.
לאחר מותו של פרדריק התשיעי, ירשה אותו בתו הבכורה, מרגרטה השנייה. המלכה אינגריד חיה 28 שנים לאחר בעלה. היא מתה ב-7 בנובמבר 2000 ונטמנה לצד בעלה.
הנצחתו.
ב-20 באפריל 1982, הוסר הלוט מעל פסל בדמותו של פרדריק התשיעי, לבוש במדי אדמירל. הפסל הוצב בנמל קופנהגן לרגל יום השנה ה-35 לעלייתו על כס המלכות וביום השנה העשירי למותו.
על שמו של פרדריק התשיעי נקראו גשר החוצה את פיורד רוסקילדה, בין העיר פרדריקסונד לבין חצי האי הורנשרד והגשר שחוצה את מיצר גלודבורגסונד, שבין האיים פלסטר ולולנד.
סופרסל
החלמה (בית הבראה)
החלמה היה בית הבראה ששכן ופעל ברחוב הקשת (כיום: רחוב שרת 27) ברמת גן, בשנים 1934–1948. ב-19 במאי 1948, כאשר עבר מטכ"ל ההגנה ממשכנו ב'בית האדום' לחוף ימה של תל אביב לגבעת החלמה (שכונתה על שם בית ההחלמה, ולימים שונה שמה להר אברהם), מוקמו במבנה שניים מאגפי המטכ"ל של צה"ל.
היסטוריה.
בית ההבראה.
בית-ההבראה "החלמה" ברמת גן נפתח לקראת סוף 1934 על ידי "אגודת עזרה לחולים כרוניים ומבריאים" בראשות ד"ר דורה בלוך-בלומנפלד. ב-1926 החכיר ועד רמת-גן לאגודה שטח של כ-6 דונם בפסגת הגבעה (לימים – גן אברהם), ברחוב הקשת (כיום - רחוב שרת 27), וב-1927 הונחה אבן-הפינה של בניין בית-ההבראה והחלה בנייתו.
המוסד, שהיה ציבורי ונטול זיקה מפלגתית, ניזון מתרומות. הוא נועד על ידי מייסדיו לפתרון מצוקתם של "משוללי עזרה סוציאלית", והתקבלו אליו אנשים מכל שכבות היישוב, כולל חברים משלוש קופות החולים שהיו קיימות אז – כללית (הסתדרות העובדים), עממית ולאומית. את דמי השהות במקום שילמו עבור המבריאים גופים שונים. אלו כללו את עיריית תל אביב, ועד הקהילה בירושלים, התאחדות עולי גרמניה, קופת חולים כללית, קופת חולים עממית וקופת חולים לאומית, 'מִשען' ולשכות הרווחה הסוציאלית. בדו"ח לשנת 1936 צוין ש-45% הגיעו מטעם קופת חולים כללית, 32% באופן פרטי והשאר מטעם קופות החולים הקטנות וארגוני סיוע שונים.
בשלב ההתחלתי היו במוסד עשרה חדרים עם שלושים מיטות, ורופא המוסד היה ד"ר שמואל שלוסברג. בהמשך עלתה הקיבולת ל-40–45 מבריאים. במרץ 1938 הונח אבן פינה לאגף חדש, שנפתח ב-1939, ומספר המיטות הגיע ל-110, אחרי הרחבתו שכן בית-ההבראה במבנה דו-קומתי בן 20 חדרים רחבים על שטח של כ-2,500 מ"ר בנויים.
העיתונאי אורי קיסרי, שביקר בבית-ההבראה ב-1936, שנתיים לאחר שנפתח, סיכם את חווייתו במילים "רושם עז של נוחיות ממדרגה ראשונה במסגרת של אוויר צח ומראה טבע נהדר", ועל ד"ר בלוך-בלומנפלד כתב שהיא "משוגעת ל'החלמה' זו".
בראש הוועד המנהל של "החלמה", בשנות הארבעים, עמד ד"ר יהודה אריה אברמוביץ' (מנהל בית החולים "הדסה" בתל אביב באותה התקופה), וחבריו היו ד"ר דורה בלוך-בלומנפלד, ד"ר יעקב מיכלין, ד"ר א' גוברקובסקה, אברהם קריניצי ואחרים.
לאחר הפקעת המבנה.
ב-15 במאי 1948, עם הכרזת המדינה, ובן לילה, הופקעו בית-ההבראה "החלמה" והבניינים בבעלות פרטית בקרבתו לצורכי הצבא ופונו מדייריהם. אל המבנים הריקים הועברו בליל 18–19 במאי משרדי המטכ"ל ולשכות שר הביטחון והרמטכ"ל.
בצהרי ה-3 ביוני 1948 הפציצו ספיטפיירים מצריים את מחנה מטכ"ל, על גבעת החלמה ופגעו בלשכת שר הביטחון, בית בז'רנו הסמוך, עת שהה בה בן-גוריון, ובלשכת הרמטכ"ל ברחוב הפרסה הסמוך .
בלשכת שר הביטחון, שבבית סופיה ויוסף בז'רנו, הוכרז על הקמת צה"ל ב-31 במאי 1948. במקום זה הושבעו מפקדיו ב-27 ביוני 1948, ומכאן נוהלה מלחמת העצמאות בחודשי ההכרעה. מספטמבר 1948 מיעט בן-גוריון להגיע ללשכתו ברמת-גן, וניהל את ענייני המדינה מלשכתו בבית וילהלם אברלה, בקריה בתל אביב. במבנה בית-ההבראה גופו שוכנו משרדי אכּ"א ואג"א, בקומת הקרקע היו מחסני מִפקדת מחנה המטכ"ל וחדר האוכל. במאי 1949, בתום המלחמה, הועתק מחנה המטכ"ל ממרומי 'גבעת החלמה' למתחם מחנה מקלף, למרגלותיה, ובפברואר 1955 הועבר המטכ"ל לקריה בתל אביב.
בניין "החלמה" לא חזר לשמש כבית-הבראה. פניותיה הרבות של ד"ר בלוך-בלומנפלד לבן-גוריון "להחזרת המוסד לתפקידו הבריאותי" נדחו, והמבנה הוסב לבית-הספר שיל"ה (כראשי התיבות של שנת יובל להסתדרות המורים). בשנת 1983, במלאת עשור לפטירתו של דוד בן-גוריון, נקרא בית-הספר על שמו. בכניסה לבניין הותקן שלט מתכת לציון משכנו הראשון של המטה הכללי של צה"ל ולפניו – בית-ההבראה "החלמה".
סאלח
אפרים סמונוב
הרב אפרים סמוּנוֹב (ביידיש: סאמונאָוו; ה' בסיוון תר"ך, 26 במאי 1860, פילטן - כ"ג בסיוון תרצ"ב, 27 ביוני 1932, ריגה) היה רב ליטאי בלטביה, רבן של יאקובשטאדט ווינדוי.
ביוגרפיה.
נולד בה' בסיוון תר"ך בפילטן , בנם של הרב גרשון מנחם (מנדל) סמונוב (בנו של הרב מרדכי אורי סמונוב, שהיה רבן של כמה ערים בקורלנד) וחנה בת הגביר אוריה כהן מפילטן.
בגיל חמש עשרה נשלח ללמוד בישיבת וולוז'ין והיה מתלמידיו המקורבים של הרב חיים סולובייצ'יק, שעדיין לא התמנה כר"מ בישיבה. רבו זה שיבח את "הפילטנר", על שם עיר מוצאו, כבעל שכל ישר והבנה עמוקה. בהמשך נעשה למקורבו ואיש סודו של רבי חיים.