אף על פי שבני הזוג הגיעו לרמת חיים סבירה, הם הרגישו שאין זה בית ונחלה משלהם (משום שעדיין גרו בחצרה של אחותו דבשה) והחליטו לחזור לקיבוץ. בהשפעת חבריהם, חיים גבתי ואשתו ליובּה, שגרו בקיבוץ גבת, פנו אליעזר ודבורה בשנת 1937 לקיבוץ זה והתקבלו שם כחברים. אליעזר השתתף באותו זמן בקורס מא"זים (מפקדי אזור) של "ההגנה", והיה מגיע רק לביקורים קצרים בגבת. דבורה ילדה את הבת נורית חודש לאחר היקלטותם בגבת, ונדרשה לוויתורים קשים כדי לאפשר לאליעזר את פעילותו בתחומי הביטחון והחברה. כשאליעזר סיים את הקורס הוא התיישב סופית בגבת ומיד קיבל עליו את תפקיד המא"ז ואת ריכוז ענף תפוחי האדמה. ארבע שנים לאחר מכן נולדה הבת יהודית וכעבור ארבע שנים נוספות נולדה בת הזקונים מיכל.
פעילות ב"הגנה" ובפלמ"ח.
גבת שימשה בסיס אזורי של מרכז "ההגנה". שושני היה אחראי על השמירה במקום, על האימונים ועל הסליקים של "ההגנה" ושל הקיבוץ. העבודה והביטחון הפכו חלק משגרת חייו. ביום היה עובד ובלילה עסק בניקוי ובשימור הנשק, שנטה להחליד בשל הלחות הרבה ששררה בסליקים. שושני הפך להיות דמות מוכרת ומוערכת מאוד ב"הגנה", והוטל עליו לאסוף ידיעות באזור הצפון עבור הש"י (שירות הידיעות של "ההגנה"). לשם כך קשר קשרים עם הקצונה המשטרתית הבריטית, במיוחד עם מפקדי משטרת נצרת ועפולה.
בשנת 1944 מונה שושני בידי לוי אשכול לגזבר הפלמ"ח, והפך לחבר במטה הפלמ"ח. תפקידו היה קצין מנהלה ראשי. אליעזר פעל למציאת מקורות מימון לקורסים ולפעילויות נוספות של הפלמ"ח. הוא גם שימש כאב בית-דין במשפטי שדה, כמפשר בסכסוכים וכאפוטרופוס ללוחמים צעירים. נוסף על כך היה גזבר הפו"ם (יחידת פעולות מיוחדות נגד הבריטים של הפלמ"ח). בסוף סתיו 1945 נחתם בין ההגנה, האצ"ל והלח"י הסכם לשיתוף פעולה מבצעי נגד השלטון הבריטי. שושני שימש גזבר גם למסגרת זו, שכונתה "תנועת המרי". ועוד עזר שושני בעריכת עלון הפלמ"ח, ויזם הקמת קופת ביטוח שנועדה לעזור, ולוּ במעט, למשפחות הנופלים.
השבת השחורה.
ביום השבת, 29 ביוני 1946, המכונה "השבת השחורה", ערך השלטון הבריטי סדרה של פעולות דיכוי נגד היישוב העברי בארץ-ישראל, בתגובה על מאבק היישוב בגזרות "הספר הלבן". באותו בוקר יצאו לפעולה עשרות אלפי חיילים בריטיים, שוטרים ובלשים. עוצר חמור הוכרז בכל הארץ. אלפי אנשים ונשים הוכנסו למכלאות זיהוי ורבים נעצרו ונשלחו למחנות-מעצר בלטרון וברפיח. משקים רבים, וביניהם קיבוץ גבת, הוקפו ונערכו בהם חיפושים אחרי נשק. שושני היה בין העצורים ונלקח למחנה עתלית. אנשי ההגנה החליטו להבריח אותו משם. הם מצאו כפיל הדומה לו, והכניסו אותו למחנה כסניטר נלווה לנהג אמבולנס יהודי. הכפיל נשאר במחנה ושושני יצא עם נהג האמבולנס והגיע איתו לחיפה. שם חיכו לו אשתו דבורה ומפקד הפלמ"ח יגאל אלון. שושני נלקח לתל אביב והסתתר שם.
שושני נותר בתפקידו עד לפירוק מטה הפלמ"ח בסתיו 1948.
לאחר קום מדינת ישראל.
בראשית שנת 1949 חזר שושני לגבת, אך כעבור כמה חודשים נשלח לאיטליה כגזבר הרכש. הוא עסק במשימה זו במשך שנה, אך לבסוף הכריעו אותו געגועיו למשפחתו. הציעו לו להחליף את פנחס ספיר (קוזלובסקי – לימים שר האוצר) כאחראי על הרכש באירופה כולה, אך הוא סירב. שושני דחה גם את הצעתו של שאול אביגור לנסוע למוסקבה ולפעול שם מעבר למסך הברזל, ואת הצעתה של גולדה מאיר למנות אותו לשגריר ברומניה. אליעזר התעקש וחזר ארצה אל אשתו וילדיו בגבת.
הפילוג בקיבוץ המאוחד.
בשנים 1951-1950 החלו מחלוקות בתנועת הקיבוץ המאוחד, שאליה השתייך קיבוץ גבת. שושני היה ציוני סוציאליסט, ונרתע מנטייתה של מפ"ם אל הקומוניזם. כאשר הוחלט במועצת הקיבוץ המאוחד בנען להוציא מהתנועה את אנשי מפא"י, חברי אשדות יעקב, התקומם שושני והחליט להיות ראשון החותמים בגבת על פרישה מן הקיבוץ המאוחד. כתוצאה מהפילוג הוקמה תנועת "איחוד הקבוצות והקיבוצים", שהייתה מורכבת מתנועת "חבר הקבוצות" ומהפלג של מפא"י שפרש מן ה"קיבוץ המאוחד".
לפי הסכם החלוקה של ועדת הבוררות שהוקמה לתנועת הקיבוץ המאוחד, היה על המיעוט בגבת להקים נקודת ישוב חדשה. האדמות והרכוש של גבת התחלקו, כמעט שווה בשווה, בין שני הפלגים, מפ"ם ומפא"י, משום שההפרש במספר החברים בשניהם היה זעום. דוד חורן, חבר קבוצת השרון שברמת דוד, שהייתה שייכת ל"חבר הקבוצות" לשעבר, פנה אל שושני ואל חיים גבתי בהצעה לאחד את קבוצת השרון ואת הפלג של מפא"י בגבת ולהקים ביחד קיבוץ חדש. הצעתו התקבלה וכך הוקם קיבוץ יפעת, לא הרחק מגבת, אך כיחידה יישובית נפרדת. בשנת 1954 הסתיימה בניית הקיבוץ החדש והחברים עברו לגור בו. שושני התמנה לגזבר יפעת, וכעבור כמה שנים נבחר כמזכיר המשק.
בקיבוץ עין חרוד סירב המיעוט המפ"מי לעזוב את המשק, והתפתח שם מאבק פנימי מר, שהיה מלווה באלימות. שושני הציע את עזרתו כבורר מטעם הפלג של מפא"י, ושלום זק נקבע כבורר מטעם הפלג של מפ"ם. בין שני הבוררים שררו יחסי ידידות ואמון, וכל אחד לחץ על הצד שלו להתפשר. שושני שכנע את הצד שלו שכדאי לו לעבור לנקודת ההתיישבות החדשה, ובשנת 1953 נחתם בבנק הפועלים בתל אביב ההסכם בין הבוררים. חלקו של שושני בהסכם זה היה מכריע.
בשנת 1956 פנו לשושני שלושה חברים, בני דור ההמשך של תנועת "איחוד הקבוצות והקיבוצים" ("האיחוד"), וביקשו ממנו לקבל עליו את תפקיד מזכיר "האיחוד". אליעזר ניאות לבקשה וייצג את תנועתו בגופים רבים. הוא היה רגיש מאוד בנוגע לכוח המרוכז בידיו כמזכיר התנועה, והקפיד מאוד על טוהר המידות. בשנת 1958 סיים את תפקידו כמזכיר התנועה ושב אל עבודת הכפיים שאהב.
ספינת המעפילים אגוז.
בשנת 1961 טבעה בנסיבות מסתוריות ספינת המעפילים "אגוז". הייתה זו ספינה רעועה ומיושנת שכבר עשתה 12 פעמים את דרכה ממרוקו לגיברלטר, כשעל סיפונה עולים ממרוקו. בפעם ה-13 טבעה הספינה. 22 גופות בלבד מתוך 44 נמשו מן הים והובאו לקבורה בבית העלמין היהודי באל חוסיימה. 22 הגופות האחרות ירדו למצולות הים לעולמים.
האסון גרם לזעזוע עמוק במדינת ישראל ובעולם היהודי והחופשי. איסר הראל, ראש "המוסד" באותו זמן, פנה לשושני והודיע לו שדוד בן-גוריון ממנה אותו לוועדת חקירה בפרשת טביעתה של הספינה "אגוז". זו הייתה ועדה של איש אחד. במשך שלושה שבועות עסק שושני בחקירה חשאית. בתום החקירה הגיש את מסקנותיו לבן-גוריון. כתוצאה מעבודת מחקר זו נקשרה נפשו של אליעזר בקהילה המרוקאית. במשך שנתיים טרח על איסוף מסמכים הקשורים לסיפורה של יהדות מרוקו, וקיבץ אותם בספר עב כרס בשם: "תשע שנים מתוך אלפיים". הספר נדפס במאה עותקים בלבד, ולא הופץ בציבור. איסר הראל עודד את כתיבת הספר ואף דאג לממן את הדפסתו.
פעילות ציבורית נוספת.
בשנת 1967 נוסדה ברית התנועה הקיבוצית. אליעזר קיווה שברית זו היא הניצן הראשון לאיחוד בין כל התנועות הקיבוציות. לכן, משנתבקש לקבל עליו את תפקיד מזכיר "הברית" הסכים מיד. אולם תקוותו נתבדתה, ושנה לאחר שקיבל את התפקיד ביקש לשחררו ממנו ושב לביתו.
בשנת 1976 צמצמה ארצות הברית את הסיוע לפרויקטים של התעשייה הצבאית. אליעזר, שכבר עבר את שנת ה-70 לחייו, יזם את התרמתם של אזרחי ישראל לקרן לביטחון ישראל. ההתרמה, שהחלה בצניעות בתוך קיבוץ יפעת, קיבלה תנופה גדולה לאחר מבצע אנטבה, שהתרחש שבועות אחדים לאחר הקמת הקרן. הקרן הייתה עממית ובלתי מפלגתית ונאמניה היו מכל קצות הקשת הפוליטית. כאחראית לקרן מונתה סנטה יוספטל.
אליעזר נפטר ביום הולדתו ה-82, בי"ז בכסלו ה'תשמ"ח.
בקר (סדרת טלוויזיה)
בקר (באנגלית: Becker) הייתה קומדיית מצבים אמריקנית ששודרה ברשת CBS מ-1998 עד 2004. מיקום עלילת הסדרה הוא ברובע הברונקס בניו יורק. טד דנסון כיכב כדמות המרכזית בסדרה בתור ד"ר ג'ון בקר המנהל מרפאה קטנה בעיר, ואשר באופן תדיר רוטן וזועף על מטופליו, עמיתיו לעבודה, חבריו ולמעשה על כל דבר או כל אדם אחר בעולם. כתוצאה מאופיו הבוטה בקר הוא למעשה בלתי נגיש לרוב האנשים אשר אינם מכירים אותו. יחד עם זאת חבריו ומטופליו של בקר נשארים נאמנים היות שבקר מציג גם צד אחר באופיו צד של טוב-לב והתחשבות בזולת אשר מראה שלמרות אופיו הנרגן של בקר הוא עדיין אכפתי ודואג להם. בישראל היא שודרה לראשונה בערוץ 2 במסגרת שידורי הזכיינית טלעד ובסטאר וורלד, לאחר מכן בערוצים yes stars Base ו-Hot Family.
דמויות.
במשך ארבע העונות הראשונות, הדמויות הראשיות בסדרה היו:
בקר, בוגר בית הספר לרפואה של הארוורד, מנהל מרפאה שכונתית. הוא בעל אישיות נרגנת ונוטה להתרגז כמעט מכל דבר למשל מנורות רחוב מהבהבות, שכנים רועשים, זוג המקיים יחסי מין בקול רם בדירה שמעליו או נסיונותיו הרבים להיגמל מעישון. בקר מחזיק באמונה טפלה אישית לפיה בקר התחתן והתגרש פעמיים ובין יתר תכונותיו הוא גם קמצן. הוא אוהב אוכל סיני במיוחד כאשר הוא מקבל תלושי הנחה לארוחות. בקר מחזיק בהשקפה ליברלית על נושאים פוליטיים רבים, אך חסר כל כבוד ככל שזה נוגע לביטויי תקינות פוליטית ובשל אופיו הציני לא נראה כי הוא נלהב כלפי מפלגה זו או אחרת. בקר מגלה שנאה מיוחדת לנשיא ריצ'רד ניקסון (משום שזה עלה לו בקשר עם אהבת נעוריו מייגן כאשר אביה הפריד ביניהם לאחר שבקר פלט הערה בוטה לגבי ניקסון).
רג'י מנהלת דיינר כושל אותו ירשה מאביה. היא נחמדה ובעלת גישה חיובית לחיים. ניהול הדיינר לא היה מה שרצתה לעשות, אבל לאחר מותו של אביה היא קיבלה על עצמה את המשימה. במהלך הסדרה היא לומדת ומשיגה תואר אקדמי. רג'י היא אחת מחבריו של בקר, למרות התנהגותו הבוטה.