בפועל לא מנתה ממשלת בריטניה שופט כאשר באו בפניה מחלוקות בעניין המקומות הקדושים, והיא מנעה מבתי הדין השונים דריסת רגל בעניין. תחת זאת הכריעה הממשלה בעניינים שבאו לפניה בעצמה, בישמה את כללי הסטטוס קוו מקום שהיו לכך תקדימים, ובמקומות אחרים נטלה על עצמה תפקידים שהיו שנויים במחלוקת, כגון שיפוץ מבנים וניקויים. ככל הניתן ניסו הבריטים לפשר בין העדות הנוצריות ולדחות את ביצוען של בקשות שלגביהם לא הייתה הסכמה.
התקופה הירדנית.
כאשר האומות המאוחדות קיבלו את תוכנית החלוקה ואת עקרון בינאום ירושלים ב-29 בנובמבר 1947, התחדש המאבק על המקומות הקדושים. ההפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים דרשה לעגן את הסטטוס קוו בחוקת העיר הבינלאומית, בעוד שהוותיקן תמך בתוכנית החלוקה מתוך ביטחון בחוסנו הפוליטי, העולה לאין ערוך על זה של העדות הנוצריות האחרות. בינאום ירושלים לא יצא אל הפועל וירושלים המזרחית נכבשה בידי ירדן במהלך מלחמת העצמאות. החלטה 303 של העצרת הכללית של האו"ם בסוף 1949 על בניאום ירושלים לא בוצעה בשטח. ב-5 בינואר 1951 מינתה ירדן את ראע'ב נשאשיבי, ראש עיריית ירושלים בין השנים 1920-1934, לתפקיד "שומר החראם אל-שריף ואפוטרופוס עליון של המקומות הקדושים". המלך עבדאללה הראשון פרסם מנשר ובו הבטיח כי החוק והסדר ישמרו במסגרת הסטטוס קוו, וירדן אכן שמרה בקפדנות את הסדר הקיים. בימים מועדים לפורענות, כגון בחג הפסחא, הציבו הירדנים כ-150 עד 200 חיילים בכנסיית הקבר לבדה.
תחת שלטון מדינת ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים ב-1967, היה על מדינת ישראל להרגיע הן את חששות המוסלמים והן את אלה של הנוצרים, אשר מבחינתם הייתה השליטה היהודית במקומות הקדושים להם עמוסה במטען תאולוגי-היסטורי. לכך הוסיפה הזהות בין ישראל והיהדות. מדינת ישראל נזהרה מלעשות שימוש בצירוף המילים "סטטוס קוו", שכן אלה חלו גם על המקומות הקדושים ליהודים, ובראש וראשונה על הכותל המערבי. גם בחוק השמירה על המקומות הקדושים, התשכ"ז-1967, שנתקבל בכנסת ביום 27 ביוני 1967, נפקד מקומו של הדיבור "סטטוס קוו". ראש הממשלה לוי אשכול ניסח תחילה הצהרה, לפיה:
ברי כי הצהרה זו לא החזיקה מים, שכן כוהני הדת של העדות הנוצריות השונות הוכיחו משך מאות שנות מאבק, כי אינם מסוגלים להכריע בעניין בעצמם, ולמעשה, מסיבה זו בדיוק בא הסדר הסטטוס קוו לעולם מלכתחילה. מועצת כוהני הדת הנוצרים לא קמה מעולם, והסדרי הסטטוס קוו המשיכו לחול במקומות הקדושים לנצרות, גם ללא הכותרת. עם חלוף השנים החל שימוש רשמי במושג "סטטוס קוו", לדוגמה, בסעיף 4 להסכם היסוד בין הכס הקדוש ומדינת ישראל, אשר נחתם ב-30 בדצמבר 1993:
באתר משרד החוץ מוצהרת מדיניותה הרשמית של מדינת ישראל ומחויבותה להסדר הסטטוס קוו:
מאז סיום המנדט הבריטי התנהלו יחסי העדות הנוצריות במקומות הקדושים על מי מנוחות בדרך כלל, וזאת למעט המחלוקות המתמשכות בין הכנסייה הקופטית והכנסייה האתיופית בעניין הבעלות והחזקה בדיר אל סולטאן ובשתיים מקפלות כנסיית הקבר; אולם סביר שהסיבה העיקרית לכך נובעת מהפיוס וההתקרבות ההדרגתיים בין הנצרות המזרחית והמערבית מאז ראשית שנות ה-60 של המאה ה-20.
הסטטוס קוו במקומות הקדושים הלכה למעשה.
עקרונות מנחים.
בשנת 1929 חיבר ל.ג'.א. קאסט (L.G.A. Cust), קצין מחוז ירושלים המנדטורי לשעבר, מסמך אשר נועד לספק רקע והדרכה לפקידי שלטונות המנדט, בבואם לטפל בסוגיות הקשורות במקומות הקדושים. בהקדמה למסמך ציין קאסט:
דברים אלה מבטאים את הפירוש הדווקאני, ופעמים רבות הקטנוני, שניתן לכללי הסטטוס קוו; אולם לאווירת החשדנות והאיבה ההדדית, התווספו מספר כללים שהתגבשו במשך מאות שנים, והמסבירים את הגורמים לכך. החלפה, שיפוץ או תיקון גג או רצפה עולות כדי הצהרת בעלות בלעדית בנכס מצד מבצע העבודה, וכך גם תליית מנורה או תמונה על קיר או עמוד, או החלפתן, כולל החלפת הנורה. בנוסף, זכותה של עדה פלונית להעלות קטורת במבנה, או בחלק ממנו, ולנקותו, מצביעה על כך שהבעלות בו אינה מוחלטת.
מסיבות היסטוריות הקשורות בעקרון המילט, הכירו העות'מאנים רק בשלוש עדות - הכנסייה הקתולית (מכונה גם לטינית), הכנסייה היוונית-אורתודוקסית (או רק יוונית) והכנסייה הארמנית, שאליה צורפו יתר הכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות. המקומות הקדושים, או חלקים מהם, נחלקים בין שלוש העדות לחמש קטגוריות, בהתאם לדרגת הבעלות בהם:
כנסיית הקבר.
בשל 1,700 שנותיה, בשל ממדיה הענקיים, ובעיקר בשל חשיבותה וקדושתה הראשונות במעלה, נאכף הסטטוס קוו בכנסיית הקבר הקדוש בהקפדה יתרה. מספר סכסוכים של ממש נטושים בעניינן של מספר קפלות, ובמיוחד בעניינו של דיר אל סולטאן, הנמצא בליבה של מחלוקת קשה בין הקופטים לבין האתיופים. מאידך, הכנסייה ידעה גם סכסוכים שהתגלעו בעניינים של מה בכך, כמו הסכסוך בעניין המדרגה התחתונה בגרם המדרגות המוביל מבחוץ לקפלת הפרנקים. המדרגות שייכות לקתולים ולכן להם עומדת הזכות לנקותן, אך חצר הכניסה הוא שטח משותף שהזכות לנקותו שמורה ליוונים אורתודוקסים. ב-1901 הגיע הסכסוך לכדי תגרת ידיים בין היוונים והקתולים בעקבות הוויכוח על הזכות לנקות את המדרגה התחתונה, שכן לא היה ברור אם היא מהווה חלק מהמדרגות או חלק מהחצר. הבעיה נפתרה לאחר שהקתולים הורשו לנקות את המדרגה באופן יום-יומי, עם שחר, והיוונים מדי פעם, יחד עם החצר כולה.
דוגמה נוספת לאבסורד אליו הובילו הסכמי הסטטוס קוו הוא סולם העץ הניצב מעל הכניסה למבנה ומוביל אל החלונות השייכים לארמנים. ככל הנראה שימש הסולם ליציאת הנזירים כאשר הכנסייה הייתה נעולה, וכדי להשליך ממנו סל הקשור בחבל ולקבל אוכל מבלי לשלם לריבון את האגרה הכרוכה בפתיחת דלתות הכנסייה. לפי סברה אחרת, הוא שימש את הארמנים לניקוי החלונות. על אף שכיום הכנסייה פתוחה באופן מתמיד ואין לנזירים בעיה להצטייד בצורכיהם, אין הארמנים מוכנים לוותר על זכותם להציב את הסולם באתרו.
כללי הפולחן.
כמו במקומות הקדושים האחרים הכפופים לכללי הסטטוס קוו, החזקה ברובו המכריע של האתר נחלקת בין היוונים-אורתודוקסים, הארמנים והקתולים; אך במכלול קיימת נוכחות גם של הקופטים, הסורים והאתיופים. עם זאת, רק שלוש העדות הגדולות רשאיות לדרוש כי שערי הכנסייה יישארו פתוחים עבורן, להיכנס אליה בתהלוכות ולקיים בה טקסים ותפילות בהתאם להסדרים. הכנסיות הקטנות אינן רשאיות לערוך תפילות וטקסים מדי יום, אלא רק בחגים מסוימים; והקופטים והסורים שמחזיקים בחלקים בתוך הכנסייה, רשאים לערוך בה תהלוכות דתיות אך ורק ביחד עם הארמנים (למעט ביום שישי של פסחא, בו הם רשאים, לאחר תיאום עם העדות העיקריות, לקיים תהלוכה עצמאית). לאתיופים אין נוכחות בתוך הכנסייה עצמה, אלא רק בשתיים מהקפלות החיצוניות ועל גג הכנסייה (דיר אל סולטאן), וגם באלה מעשיהם מוגבלים.
סדר היום בקבר הקדוש מכתיב את שעות הפולחן והטקס, ולכל אחת מהעדות זכות לקיים בו מיסה יומית מושרת אחת ליום (הקתולים מלווים את המיסה בנגינת עוגב כמקובל אצלם). ב-23:00 מתקיימת הקטרה בכנסייה, והיוונים עורכים תפילה בקבר עד 2:30 או 3:00, שבמהלכה הם נעים בין הקתוליקון לקבר. לאחר מכן הם מעבירים את הקבר לרשות הארמנים שמחזיקים בו עד השעה 4:30, ואז הוא עובר לרשות הקתולים, שמקיימים בו מיסה עד 07:45, כשאז עובר הקבר שוב לידי היוונים. ב-13:00 בצהרים מתקיימת הקטרה נוספת ולאחריה תהלוכה יומית של הקתולים המתחילה ב-16:00. הקתולים מקיפים את הכנסייה ונכנסים בשעה 16:45 לתוך הקבר. היווני השומר על הקבר שב לאחר שהקתולים יוצאים ממנו. בשעה 19:00 בחורף וב-20:00 בקיץ הכנסייה נסגרת, והיוונים והארמנים מנקים את המנורות וממלאים אותן. היוונים חוזרים לתפילה ב-23:00 וחוזר חלילה. בחגים ובימי מועד חלים לעיתים הסדרים שונים. הקטרת הכנסייה נעשית פעמיים ביום (ב-13:00 וב-23:00) לפי חלוקה קבועה בין העדות, ונערכת בכל האתרים החשובים במבנה.
היוונים-אורתודוקסים.
השטח הגדול ביותר בכנסיית הקבר נמצא בידי היוונים-אורתודוקסים, וכולל את הקתוליקון, שתי הקפלות של האמבולטוריום (קפלת לונגינוס וקפלת הביזוי), כלאו של ישו, חלק מהגולגולתא, "קשתות הבתולה" והמספר הגדול ביותר מבין החדרים סביב הרוטונדה הנמצא בידי מי מהעדות. היוונים תובעים גם את כיפת הקתוליקון, אך יתר הכנסיות חולקות על דרישה זו. בנוסף הם מחזיקים במרבית המבנים הסובבים את כנסיית הקבר: מנזר אברהם (דיר אברהם) ממזרח לחצר הכניסה, שלוש הקפלות שממערב לה (קפלת ארבעים המרטירים, קפלת מריה מגדלנה וקפלת יעקב הקדוש) וכנסיית גת שמנים-מטוכיון שמדרום לה. עוד נמצאים בידיהם מגדל הפעמונים והגלריה העליונה ביותר של הרוטונדה המחוברת ישירות אל בניין הפטריארכיה היוונית.
הקתולים.
בידי הקתולים נמצאות קפלת הפרנקים (התחנה ה-10), התחנות ה-11 וה-13 בגולגולתא, מרבית החלק הצפוני של הכנסייה (קפלת מריה מגדלנה, קפלת ההופעה, הכנסייה הפרנציסקנית והמנזר הצמוד להן) וקפלת מציאת הצלב במפלס התחתון ביותר של המבנה, שבעניינה קיימת הסכמה שבשתיקה.
הארמנים ויתר האורתודוקסים המזרחיים.
יתר חלקי הכנסייה הלא משותפים נחלקים בין ארבע העדות המונופיזיטיות (לא כלקדוניות), וכל אחת מהן מעורבת במחלוקת לגבי אחד מנכסיה לפחות:
האזורים המשותפים.
בחזקה משותפת של שלוש העדות העיקריות נמצאים חצר הכנסייה, הכניסה, החזית ודלתות הכניסה, אבן המשיחה, השירותים והחצר הצמודה אליהם ממערב, החלק הפנימי של הרוטונדה המוקף בעמודים (אך לא העמודים עצמם) והאדיקולה:
כנסיית העלייה.