בשנת 1974 רוזיק נשלח על ידי הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב ללימודי פוסט-דוקטורט בלונדון, בה עבד ועסק במחקר בשלושה תיאטראות: ב-Shaw Theatre בהפקת "מקבת'" לשקספיר, ובבימויו של פיטר ג'יימס; בלהקה השייקספירית המלכותית בהפקת "שירת הברווז" (The Duck Song) לדויד מרסר (Mercer), ובבימויו של דויד ג'ונס; ובתיאטרון רויאל קורט בהפקת Life Class לדויד סטורי (Storey), ובבימויו של לינדסי אנדרסון. בהפקות אלה הוא חקר את התקשורת המילולית בין הבמאים לשחקנים וביטויים של דיאלוגים אלה במשחקם על הבמה. באותה שנה השתלם בלימודי שקספיר באוניברסיטת לונדון. שנה זאת הייתה מכרעת באשר לכיוון המחקר של רוזיק, ובעיקר בהתמקדותו בשאלת התיאטרון כמדיום לא-מילולי.
בשנה האקדמית 1980-81 ד"ר רוזיק יצא לשבתון ולמד במחלקות לבלשנות ופילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ארצות הברית. הוא השתלם בפילוסופיה של הלשון, במיוחד בתורת פעולות הדיבור (speech act theory) אצל פרופ' ג'ון סרל (Searle), ובבלשנות כללית אצל הפרופסורים ג'ורג' לייקוף וצ'ארלס פילמור (Fillmore). בשנה זאת רכש את הכלים הדרושים לפיתוח גישה מדעית למדיום התיאטרוני.
בשנת 1989-90 השתתף במחקר על מיומנויות משחק, בהדרכתו של פרופ' פטריס פאוויס (Patrice Pavis), ב.
תפקידי הוראה וניהול.
בין השנים 1958 ל-1973 לימד בבתי ספר תיכונים שונים, כולל הגימנסיה העברית רחביה; ניהל בית ספר תיכון דו-שנתי בנגב; וכן ניהל מיזם חינוכי-מחקרי בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, ירושלים, במשך שש שנים. נושא המחקר: פיתוח של אינטליגנציה בגיל בית הספר התיכון.
בשנים 1969-80 היה חבר בסגל ההוראה של החוג ללימודים ספרדיים ולטינו-אמריקאים באוניברסיטה העברית, ירושלים. בשנת 1974 הצטרף לסגל ההוראה של החוג ללימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1977 נתמנה למ"מ ראש החוג ללימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב; ובשנת 1979, עם קבלת הדרגה מרצה בכיר, נתמנה לראש חוג.
בשנת 1990 הועלה לדרגת פרופסור חבר; ובשנת 1994 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנים 1994-6 כיהן בפעם שנייה כראש חוג ללימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב ובשנים 1996–2000 כדקאן הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב. בתוקף תפקידו זה גם שימש כחבר בסנאט של אוניברסיטת תל אביב ובוועדה המרכזת של האוניברסיטה. בשנת 2000 רוזיק יצא לגמלאות בדרגת פרופסור אמריטוס. וכן, באותה שנה שנת לימד סמסטר אחד באוניברסיטה הבינלאומית בוונציה.
בשנים 1983–1986 כיהן כנספח תרבות בשגרירות ישראל בלונדון לבריטניה הגדולה.
בשנים 1993–1999 שימש חבר בוועד המנהל של הפדרציה הבינלאומית לחקר התיאטרון (IFTR).
בשנת 1988 יזם את הקמת החברה הישראלית לחקר התיאטרון ושימש כנשיאה הראשון. בשנת 1991 יזם את הקמתה של קבוצת המחקר הבינלאומית לחקר הביצוע הבימתי כטקסט העיקרי של התיאטרון, במסגרת הפדרציה הבינלאומית לחקר התיאטרון (IFTR).
בשנים 1995–1998 היה חבר במועצה הלאומית לתרבות ואמנות.
משנת 2001 הוא שימש כחבר ההנהלה של תיאטרון החאן, ירושלים.
אודות ספריו האחרונים.
ספרו החשוב ביותר של רוזיק שראה אור בשנת 2002 בהוצאת אוניברסיטת איווה, תורגם לפולנית ויצא לאור ב-2012; ותרגומו לספרדית יצא לאור ב-2014.
לספר שני חלקים:
1. רוזיק מבקר את כל התאוריות על היווצרות התיאטרון מן הפולחן ומנסה להוכיח שאין להן ביסוס מדעי והן בגדר אידאולוגיה של התיאטרון.
2. במקומן מציע רוזיק תאוריה על היווצרות המדיום התיאטרוני מתוך צורת החשיבה הפרה-לשונית של האדם. תאוריה זו מתבססת על הגותם של הוגים וחוקרים שונים, בהם ניטשה, פרויד וסוזן לנגר.
הספר עוסק במדיום התיאטרוני – שיטת חשיבה ושיטת תקשורת, שהיא בעיקרה דימויית ופועלת על בסיס הטבעת דימויים בחומר ותיווך הלשון. בתיאטרון הדימויים מוטבעים בגופם וקולם של שחקנים בשר ודם, המבצעים אותם. כמו כל מדיום דימויי, התיאטרון יכול לצרף דימויים וליצור היגדים, גם ליטרליים וגם מטפוריים, בדומה ללשון. גם מוסכמות הבמה, המפצות על מגבלות המדיום, הם דימויים המוטבעים בחומר, כי אחרת לא ניתן היה לתקשר אותם לצופים. מדיום התיאטרון הוא נייטרלי ביחס לעלילות שהוא מספר.
הספר עוסק במטפורה כמביאה לידי ביטוי צורת חשיבה ייחודית. רוזיק סבור ששורשי המטפורה בחשיבה הפרה-לשונית. החלומות חולמים לפי השיטה הזו – בדימויים מטפוריים. לדעתו של רוזיק, הטקסט של התיאטרון הוא ההצגה, שבכוח מהווה מטפורה למצב נפשו של הצופה בעת ההצגה. רוזיק מנתח שורה של יצירות בימתיות בהתאם לשיטה זו.
הספר מציע כללים לניתוח הנראטיבים של התיאטרון, ומסביר איך הם בנויים וכיצד הם משקפים את התייחסות הצופים אליהם. כמה מהפרקים מוקדשים לניתוח יצירות על פי הכללים המוצעים בספר.
רוזיק מיישם את התאוריה של התיאטרון לגבי כל האמנויות, המסוגלות לספר סיפורים והמצרפות את עקרונות החשיבה הבדיונית והמדיום הדימויי/האיקוני. רשימת אמנויות אלה כוללת תיאטרון, אופרה, בלט פיגורטיבי, רומן גרפי, רומן מצולם, תיאטרון בובות, תסכית רדיו, קולנוע, טלוויזיה וכדומה. הספר בודק גם איך אמנויות אלה מגלמות מחשבות, מה המבנה הרטורי שלהן, ובמיוחד, איך הן מצליחות לשכנע את הנמענים לקבל מחשבות אלה. רוזיק גם מנתח יצירות מאמנויות שונות, בהתאם לעקרונות המשותפים לאמנויות אלה.
הספר מהווה מבוא ביקורתי לתאוריה של הקומדיה. רוזיק סוקר את התאוריות הרבות על הקומדיה, עומד על הבעיות שמעלה כל אחת מהן, ומציג תאוריה משל עצמו. הוא סוקר את המחזות הקומדיים והקומיים לדורותיהן, החל מהקומדיה הקלאסית ועד לקומדיה המודרנית; כולל ניתוח של קומדיות למיניהן ושל מדיומים שונים; למשל – הוא דן במחזה "הלילה השנים עשר" מאת שייקספיר בתיאטרון ובקולנוע.
הספר סוקר את התיאטרון היהודי החל מספר איוב, בו הוא רואה טרגדיה המסופרת לפי הכללים של המחזאות היוונית, שעבר שינויים בתוך התרבות היהודית, על ידי הוספה של מבוא, סיום ויצירת מסגרת אחרת לסיפור. הוא ממשיך במחזה שנכתב ביוונית במצרים ההלניסטית במאה השנייה לפנה"ס בשם אקסגוג (Exagoge; כלומר, "אקסודוס" ביוונית ו"יציאת מצרים" בעברית) בידי המחזאי יחזקאל. אחר-כך הוא דן ביצירות שנכתבו על ידי יהודים החל מהמאות ה-16-15, בכלל זה המחזה "מלכת אסתר" של פליפה גודינס, מומר יהודי מהמאה ה-17; והמחזה "צחות, בדיחותא דקידושין", שנחשב למחזה העברי הראשון, פרי עטו של המחזאי/הבמאי היהודי בן המאה ה-17 בשם יהודה סומו. הוא ממשיך בהתהוות ה"פורים שפיל" ביהדות אשכנז ושל ה"פורים רבי", שהן הופעות תיאטרוניות; וביצירת התיאטרון היהודי ביידיש על ידי אברהם גולדפדן. לבסוף הוא בוחן את התיאטרון הישראלי בן ימינו מבחינת הנושא הנדון בספר – בימויים של רנה ירושלמי, מחזה של נסים אלוני והמחזה "יסורי איוב" של חנוך לוין.
הספר מיועד להדרכת מורים בהקניית אוריינות לא-מילולית ברמת בתי הספר היסודי והתיכוני. הוא דן בעקרונות העומדים ביסוד טקסטים מסוג זה ומדגים עקרונות אלה בעשרות רבות של דוגמאות. הספר נתרם לעמותת תלל"ים - עמותה שעוסקת בהוראה עבור ילדים המרותקים למיטותיהם בשל מחלה ממושכת והלומדים בבית ספר וירטואלי ממוחשב, כל זמן שהם חולים. העמותה לקחה על עצמה את הכשרת התלמידים החולים להתמודדות עם התרבות הדימויית/הלא-מילולית הרווחת בימינו. הספר יצא גם בהוצאה מקוונת ב-2013.
רוזיק סוקר גישות מדעיות שונות, ובוחן את אפשרויות יישומן בחקר התיאטרון. הספר מקדם גישה רב-תחומית למחקר התיאטרוני. אחת התזות אותה פיתח רוזיק במהלך השנים הייתה הגישה המדעית לתיאטרון, זאת בניגוד לגישה האינטואיטיבית הרווחת.
רשימת ספריו.
1. המטאפורה בתיאטרון ובשירה. תל אביב: דביר, 1981.
2. שפת התיאטרון. תל אביב: דביר, 1991.‬
3. The Language of the Theatre. Glasgow: Theatre Studies Publications, 1992.
4. יסודות ניתוח המחזה. תל אביב: אור עם, 1992.
5. The Roots of Theatre - Rethinking Ritual and other Theories of Origin. Iowa City: University of Iowa Press, 2002.
6. Generating Theatre Meaning - A Theory and Methodology of Performance Analysis. Brighton, Portland: Sussex Academic Press, 2008.
7. Metaphoric Thinking - A Study in Nonverbal Metaphor in the Arts and its Archaic Roots. Faculty of the Arts, Tel Aviv University, 2008.
8. Fictional Thinking - A Poetics and Rhetoric of Fictional Creativity in Theatre. Brighton, Portland: Sussex Academic Press, 2009.
9. The Fictional Arts - A Theoretical Journey from Theatre to the Arts. Brighton, Portland, Toronto: Sussex Academic Press, 2011.
10. Comedy - A Critical Introduction. Brighton, Portland, Toronto: Sussex Academic Press, 2011.
11. Korzenie Teatru. A Polish version of No. 5, The Roots of Theatre. Trans. Michal Lachman. Warsaw: Wydawnictwo Nawkowe PWN, 2011.
12. אוריינות לא מילולית – החשיבה הדימויית. ירושלים: עמותת תללי"ם, 2013. מהדורה מקוונת
13. The Roots of Theatre. A recorded version of No. 5. The Society of Blind and Dyslexic Students in Israel (n.d.)
14. Jewish Drama and Theatre - From Rabbinical Intolerance to SecularLiberalism. Brighton, Chicago, Toronto: Sussex Academic Press, 2013.
15. אוריינות לא מילולית – החשיבה הדימויית. גרסה מודפסת של מס. 12 ירושלים: עמותת תללי"ם, 2014.
16. Theatre Sciences – A Plea for a Multidisciplinary Approach to Theatre Studies. Brighton, Chicago, Toronto: Sussex Academic Press, 2014.