בעיירה הקטנה הולנשט שבבסרביה, מתגוררים הילדים רייזל, בתו של הש"ץ העני המרוד ספיבאק, ולייבל, בנו של הגביר רפאלוביץ'. אהבתם המשותפת לתיאטרון היידי מחברת ביניהם. לילה אחד, השניים בורחים מבתיהם כדי להצטרף ללהקת שחקנים נודדת העוברת בעיירה. המנהלים החמדנים והמסוכסכים מפרידים ביניהם, ושניהם מפתחים את הקריירה האמנותית שלהם בנפרד, בתוך העולם הקשה והנכלולי של התרבות היידית, במסע ממושך בין שיכוני המהגרים היהודים בכרכי אירופה, ואף בקרב הקהל הגוי. רייזל הופכת לרוזליה ספיבאק, זמרת אופרה; לייבל נעשה ללאו רפאלסקו, שחקן תיאטרון. על אף הזמן שעבר, שניהם זוכרים זו את זה. לבסוף, לאו ורוזה עוקרים שניהם לניו יורק, ומזהים אישה את רעה, ומשוחחים ארוכות. העלילה מסתיימת, ומכתב מרוזה לאמה באפילוג מגלה כי הזמן עשה את שלו, ולאחר פגישתם הם נפרדו.
עיבודים.
תיאטרון הקאמרי העלה את ההצגה "כוכבים תועים" בשנת 1950. המחזה עובד על ידי רוזה טורקוב בהתבסס על תרגום של אברהם שלונסקי למקור. זיגמונט טורקוב ביים. המחזה לא נחל הצלחה בקרב הקהל. ב-1991 יצא עיבוד קולנועי בן שעתיים וחצי בברית המועצות, בבימוי וסבולוד שילובסקי. תיאטרון יידישפיל העלה עיבוד נוסף, ביידיש, בשנת 2016. את ההצגה כתבו איה קפלן ויהושע סובול, וקפלן גם ביימה אותה. גרסה זו זכתה לביקורות טובות ממבקרי תיאטרון. השחקנים שהשתתפו מנו את דורון תבורי, ענת עצמון, יעקב בודו, יהונתן רוזן ועוד. מבקר "הארץ", מיכאל הנדזלץ שיבח את ההפקה וציין כחלק מדברו: "אינני דובר יידיש, ובכל זאת נשאבתי לסיפור הזה."
ג'ודי ג'טסון - רוק בחלל
ג'ודי ג'טסון - רוק בחלל (באנגלית: Rockin' with Judy Jetson) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי, שהופק על ידי האנה-ברברה, כחלק מסדרת הסרטים "Hanna-Barbera Superstars 10". הסרט שודר במקור ב-18 בספטמבר 1988.
בדיבוב העברי של הסרט, שהופץ בקלטות וידאו, כל השירים נשארו בשפה המקורית ולא דובבו לעברית.
עלילה.
כאשר כוכב הרוק האינטרגלקטי סקיי רוקר מנגן בהופעה בקוסמיק קולוסיאום, ג'ודי ג'טסון וחברותיה הלכו אל האורביט. ג'ודי רצתה לפגוש את הגיבור שלה ולתת לו את השיר שהיא כתבה בשבילו, "רוק מעבר לגלקסיה". אולם בהופעה העוזרים של פלוניה המרשעת ושונאת המוזיקה הופיעו. הם לקחו את הקוד הסודי אשר ישחרר את הכוח של המנקה הנפשי ויגרום לפלוניה לשלוט ביקום ולבטל את כל המוזיקה לנצח!
הקוד הסודי הוחלף בטעות עם השיר של ג'ודי, וסקיי לא שם לב ללהיט הרוק החדש. ג'ודי הנואשת מוצאת מקלט במועדון המכתש, שם אביה ג'ורג' ג'טסון, מחופש לנער-רוק, מנסה "להציל" אותה מסקיי. אולם סקיי נחטף בידי פלוניה, ואז ג'ודי נעלמה. החוטפים שלה, אולם, הם הזומים, חיות מסיבות מהחלל החיצון שאוהבים מוזיקה וחגיגות ומקווים להביס את פלוניה.
פלוניה מצאה את ג'ודי ומתכוננת להמשיך הלאה איתה ועם סקיי. הם ברחו, אולם זה היה מאוחר מדי, פלוניה הפעילה את המנקה הנפשי. אז ג'ודי וסקי הבינו איך לעצור את פלוניה - מוזיקה! הם נגנו את השיר של ג'ודי ושלחו את הקצב לכל הגלקסיה. הצליל עלה על כוחו של המנקה הנפשי והביס את פלוניה. כשהיקום ניצל, סקיי המשיך את סיבוב ההופעות, אך בשמו האמיתי בילי בוסטר, עם ג'ודי באירוע הפתיחה החדש.
איז'אק לוי
איז'אק לוי (בהונגרית: Lőwy Izsák; שוראני, 1793 – אויפשט, 8 באפריל 1847) היה בורסקאי, יהודי-הונגרי, מאסטר לעיבוד עורות, ראש הקהילה היהודית המקומית, הפוגט (שופט) הראשון של היישוב.
ביוגרפיה.
איז'אק (יצחק) לוי נולד במשפחה יהודית דתית. אביו לימד אותו תלמוד כבר בילדותו. הוא למד בבתי ספר דתיים בדונאיסקה סטרדה, בברטיסלבה ובטרביץ', שם בטרביץ' למד גם מדעים חילוניים. בשנת 1823 לקח על עצמו את ניהול מפעל העור לסוליות נעליים שהקים אביו בעיר הולדתו. מכיוון שבנובה זמקי השכנה, שהיה השוק העיקרי למוצרי המפעל, הוטרד לוי ללא הרף בשל יהדותו, החליט להעביר את המפעל לפשט.
לאחר שהרוזן אישטוואן קארויאי קיבל את בקשת המשפחה להתיישבות, הוא רכש אדמות במישור מג'ר, צפונית לגבול העיר פשט בשנת 1835 לבניית בית ובית חרושת לעורות יחד עם אחיו יואכים ואחיו התאום ברנאט. אחריהם הגיעו למקום כמה משפחות יהודיות נוספות, למה שנקרא אז מג'ר-חדש (Új-Megyer), כדי להקים שם עיר חדשה ומודרנית לגמרי שבנויה על ממשל עצמי מלא, שוויון דתי וחופש עיסוק בתעשייה ובמלאכה, ללא תלות בגילדות.
בשנת 1838 הוא נבחר למנהיג הקהילה היהודית שהייתה בנויה מ-13 משפחות גדולות. התפילות היומיות נערכו בבית תפילה ציבורי שהוקם בביתו של לוי עד שבית הכנסת הראשון הוקם בשנת 1839, ברחוב בוצ'קאי של היום, על חלקה שנתרמה על ידי הרוזן קארויאי.
לוי הוא זה שקרא לראשונה ליישוב בשם אויפשט (Újpest), כלומר "פשט החדשה" בהתכתבויותיו הפרטיות. בשל נדבנותו חסרת התקדים, הבנתו ופופולריותו זכה להערכה ולכבוד כה גדולים, ללא קשר להשתייכות הדתית, שנבחר להיות בשנת 1840 (כשהיישוב הוכרז כיישוב מוכר רשמית בשם אויפשט) האיש מספר 1 והפוגט של היישוב. תחילת 1847, מפעל הבורסקאות שלו פשט את הרגל, ואיז'אק לוי נפטר זמן קצר לאחר מכן.
הנצחה.
ב-29 באוגוסט 2009 הציב חוג התרבות הציבורי של אויפשט (כיום רובע 4 של בודפשט) לוח זיכרון לכבודו על קיר עיריית הרובע.
הלנה כורזים
הלנה קוז'נייבסקה כורזים (Helena Kuzniewska - Korazim, 24 בדצמבר 1923 - 20 באוקטובר 1997) הייתה חסידת אומות עולם מפולין.
ביוגרפיה.
הלנה קוז'נייבסקה כורזים נולדה כהלנה קרוק בדצמבר 1923 באחוזה כפרית בכפר Kalinow שבמחוז Lask בפולין.
בשנת 1939 עם פרוץ המלחמה, אחוזת המשפחה הולאמה והלנה הועברה למשפחת דודה, יוליוש צ'חנובסקי (Juliusz Cziechanowski) שחי ברחוב שדרות ירושלים בעיר ורשה. טרם ההגבלות על היהודים, החלה הלנה לעזור משפחות יהודיות אותן הכירה מבית הוריה - משפחות ליכטנשטיין (Lichtenstein), איזנשטט (Eisenstadt) ו-וול (Wahl) בקניית פחם ומזון.
פועלה בזמן השואה.
בסתיו 1940, בעת הקמת הגטו, ביקשה מדודיה למתנת יום הולדתה, להציל את חבריה היהודים. לאחר מסע שכנועים, השתכנעו והמשפחה עברה לדירה גדולה יותר ברחוב ואצ'ניך, סאקה קפה (walecznych, saska kapa) כדי להכיל את המשפחה והיהודים שיצטרפו אליהם. הלנה הציעה שהאנשים שיתגוררו עימם ישתתפו במעבר הדירה כדי לא לעורר חשד. כך עברו לגור עם הלנה ודודיה - יוסף ליכטנשטיין, יוסטינה ליכטנשטיין לילנטאל ובעלה נתן לילנטאל, ואדאש (אדם) ליכטנשטיין (Adas Lichtenstein) - סטודנט למשפטים, אשר שהכירה באביב 1940 ולימד אותה מתמטיקה
בפברואר 1942 נתפס דודה במצוד שנערך ברחובות העיר והוא הוצע להורג. בעקבות כך הצטרפה לארגון המחתרתי ארמייה קריובה, ביחידה של אלמנת הגנרל, הגברת לשינווסקה (Lesniewski). הגברת לשינווסקה בעזרת מארדין וינשטיין ואשתו ניהלו "סלון האמנות" ברחוב מאזוביצקה 4, ורשה. מר וינשטיין היה איש עסק בעל היתר רשמי מהגסטפו להימצא בצד הארי וכך "סלון האומנות" נהיה מרכז עזרה לפליטים מהגטו. בעזרת הגברת לשינווסקה הלנה התקבלה לעבודה כמזכירתו של מנהל המשרד הגרמני לפיקוח על המחירים, כך יכלה בצורה חוקית להיכנס ולצאת מהגטו. הגברת לשינווסקה סיפקה להלנה תעודות זהות מזויפות וכך הייתה מוציאה אנשים מהגטו לצד הארי.
באוקטובר 1942 פגשה הלנה את השופט מקסמיליאן שכטר (Maksymilian Szretter) אותה גם הכירה מבית הוריה. השופט איבד את אימו ואת רכושו והלנה אספה אותו לבית דודיה. בשלב הזה היו כבר 11 ניצולים בדירה, ממשפחת ליכנשטיין הצטרפה גם אדלה, אילוזניה (אחיותיו של אדם) וציפורה (כנראה אם המשפחה). בשל הדוחק בדירה נאלצה הלנה לבחון אפשרויות נוספות ועלה כי הארגון המחתרתי מחפש אדם בקיא בשפות. מקסימיליאן הכיר על בוריה גרמנית ואנגלית והארגון מצא עבורו דירת מסתור בה ישב ותרגם ידיעות מהרדיו, אותן תרגם על נייר והלנה העבירה לארגון. נכון לשנת 1963, מקסימילאן שכטר שימש כשופט בבית הדין לערעורים, בעיר לודג'.
ב-13 במאי 1943 אדם נעצר בעת שנסע בחשמלית, לאחר בדיקה פיזית נודע לשוטרים כי מדובר ביהודי והוא נשלח למאסר. לאחר מספר שעות נכנסו שוטרים לדירתם, עם תעודת הזהות שהלנה סיפקה לאדם. הייתה זו תעודת הזהות של אחיה, זיגמונט קרוק (Zygmunt Kruk). הלנה ניסתה לשכנע את השוטרים כי אדם הוא אכן אחיה, שעבר בגיל צעיר ניתוח כתוצאה ממחלת מין ועל כן נימול היה. השוטרים לא האמינו להלנה שכן טענו כי אדם הודה שהוא יהודי. הלנה האמינה באמונה שלמה שאדם לא הודה, שכן נשבע שיכחיש זאת אם ייתפס. בינתיים הלנה חיפשה את עצתם של חבריה לארגון ובני ביתה - שהציעו לברוח. הלנה לא הסכימה, אספה 18 אלף זלוטי שהיו ברשות המשפחה, כסף לכלכלת כל הדיירים ושיחדה סמל משטרה. זה ענה שהסכום איננו מספק ולקח מהלנה עוד 500 זלוטי אחרונים מארנקה ואת הפסנתר שהיה בדירתם. כעבור זמן אדם שוחרר וחזר לדירה. לאור זאת החליטו להיעזר בארגון ולחפש דירת מסתור חדשה ברחוב מוקומובסקה.
במרץ 1944 חזרו דאגות לקבוצה שכן יוסטינה לילנטאל הייתה בהריון. הלנה פנתה לכומר קולסקי (Kolski) אשר הביא לה שלוש תעודות לידה ע"ש וישניווסקה (Wisniewski) אותן הביאה לנתן ויוסטינה. יוסטינה ילדה ב-11 במרץ 1944 בן בשם יוז'יו, יוסף.
ב-1 באוגוסט 1944 פוצץ מיכל עם בנזין בקרבת הדירה והדיירים חששו לחייהם. המצב החמיר כאשר בריונים בזזו את הדירה והאשימו את הלנה שהיא פולניה "בלתי נאמנה" שעוזרת ליהודים. הלנה העבירה את הדיירים דרך מנהרה תת-קרקעית אל תחנת העזרה הרפואית שברחוב כמילנה ואף גרו לתקופה בבניין בית הקולנוע 'פאלאדיום' עד לסוף התקוממות מרד גטו ורשה.