שיתוף הפעולה בתחום התחבורה חשוב במיוחד עבור הרפובליקה של אוזבקיסטן. מנמל קלייפדה, מיוצאים סחורות אוזבקיות לגרמניה, פולין, הולנד, בלגיה, שוודיה, פינלנד, דנמרק וצרפת. ישנם 22 מיזמים משותפים עם משקיעים ליטאים הפועלים ברפובליקה של אוזבקיסטן.
תרבות.
הצעדים הראשונים בתחום בין המדינות נעשו בעזרת שיתוף הפעולה התרבותי. בפרט, החברה התרבותית הליטאית, שנוסדה בטשקנט בשנת 1992, והחברה הלאומית האוזבקית, שנוסדה בווילנה בשנת 1994, תורמות לשימור ולקידום המורשת התרבותית של שני העמים, לחקר השפה ולתרגום ופרסום יצירות ספרותיות.
מלחמת האזרחים בתימן (1994)
מלחמת האזרחים בתימן הייתה מלחמת אזרחים שנערכה בין כוחות הצפון התומך באיחוד המדינה לבין דרום תימן הבדלני בעל האוריינטציה הסוציאליסטית ותומכיה. המלחמה הביאה לתבוסת הכוחות המזוינים הדרומיים, לאיחוד מחדש של תימן, ולהגליית מנהיגים רבים של המפלגה הסוציאליסטית התימנית (YSP) ובדלנים אחרים.
במלחמה נהרגו אלפי תימנים, בהם אזרחים רבים.
רקע.
דרום תימן הייתה שקועה בשתי מלחמות אזרחים שהובילו לשינויים במשטר במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. כתוצאה מכך החלו מהלכים רציניים לקראת פיוס ואיחוד שתי המדינות. בדצמבר 1989 חתמו שני הנשיאים על טיוטת חוקה והסכימו ללוח הזמנים של כשנה לאיחוד.
התמיכה באיחוד הייתה משמעותית בדרום, אך נתקלה בהתנגדות האחים המוסלמים בשל הסעיף החוקתי החדש שהפך את השריעה האיסלאמית ל"מקור החקיקה העיקרי" ולא למקור היחיד. בסופו של דבר הפרלמנט אישר את החוקה, והרפובליקה של תימן הוכרזה ב-22 במאי 1990 כאשר עלי עבדאללה סאלח הפך לנשיא ועלי סאלם אל-בייד לסגנו. תימן קיימה את הבחירות לפרלמנט לראשונה ב-27 באפריל 1993. נשיא דרום תימן לשעבר, ממפלגתו של עלי סלים אל-בייד (YSP) זכתה רק ב-54 מתוך 301 מושבי הפרלמנט, ואילו הנשיא לשעבר של תימן עלי עבדאללה סאלח השיג כ-122 מושבים והברית הצפון-אסלאמית-שבטית, ״אל-איסלה״, השיגה כ-62 מושבים. סאלח, ביד ואטאס שמרו על תפקידיהם, אך המנהיג של האיסלאמיסטים, השייח׳ עבדאללה בן חוסיין אל-אחמר, הפך ליושב ראש הפרלמנט. המצב בפרלמנט יצר חוסר יציבות פרלמנטרית ופוליטית.
היחסים בין סאלח לפוליטיקאים שמאליים רבים התחממו בשנים שלאחר מכן. הנשיא החל בסופו של דבר לגייס אסלאמיסטים על מנת להחליש את מתנגדיו, ואפשר להם להפגין נוכחות במדינה. כתוצאה מכך חיסלו ג'יהאדיסטים כמה פעילים קומוניסטים מהדרום.
סגן הנשיא עלי סאלם אל בייד נסוג לעדן באוגוסט 1993 ואמר כי לא יחזור לממשלה עד שתתמודד עם טענותיו בנוגע למצב הפוליטי. טענות אלו כללו אלימות מהצפון כנגד המפלגה הסוציאליסטית התימנית שלו. המשא ומתן לסיום המשבר הפוליטי התארך לשנת 1994. ממשלתו של ראש הממשלה חיידר אבו בכר אל-אטאס, ראש ממשלת דרום תימן לשעבר, הפכה ללא יעילה בגלל המשבר.
הסכם בין מנהיגי צפון לדרום נחתם בעמאן שבירדן ב-20 בפברואר 1994, אך לא יכול היה לעצור את המשבר. במהלך המתיחות, צבאות הצפון והדרום (שמעולם לא השתלבו לצבא אחד) התכנסו בגבולותיהם המקוריים.
מהלך האירועים.
ב-27 באפריל פרץ קרב טנקים גדול בעמרן, בסמוך לצנעא. שני הצדדים האשימו את הצד השני בפרוץ האלימות. ב-4 במאי הפציץ חיל האוויר הדרומי את סאנה ואזורים אחרים בצפון. כתגובה, חיל האוויר הצפוני הפציץ בעדן. הנשיא סאלח הכריז על מצב חירום של כ-30 יום, ואזרחים זרים החלו להתפנות מהמדינה. סגן הנשיא אל-בייד הודח רשמית. דרום תימן ירתה גם טילי סקאד לסאנה והרגה עשרות אזרחים. ראש הממשלה חיידר אבו בכר אל-אטאס הודח ב-10 במאי לאחר שפנה לכוחות חיצוניים בבקשה שיסייעו לסיום המלחמה.
מנהיגי הדרום התפרשו והכריזו על הרפובליקה הדמוקרטית של תימן (DRY) ב-21 במאי 1994. סאלח הגיב בקריאה לאיסלאמיסטים לתמוך בכוחות הצפון.
אף ממשלה בינלאומית לא הכירה במורדים מהדרום. באמצע מאי החלו כוחות הצפון להתקדם לעבר עדן. עיר המפתח אתאק, שאפשרה גישה לשדות הנפט במדינה, נכבשה ב-24 במאי. במקביל, מועצת הביטחון של האו"ם אימצה את החלטה 924 שקראה להפסיק את הלחימה. הפסקת אש נקבעה ב-6 ביוני, אך ארכה שש שעות בלבד. שיחות מקבילות לסיום הלחימה בקהיר קרסו גם כן. כוחות הצפון וכוחות ג'יהאדיסטים בהנהגת טאריק אל פאדלי נכנסו לעדן ב-4 ביולי, וסיימו למעשה את המלחמה. לאחר נפילת עדן התמוטטה מרבית ההתנגדות ומנהיגיה הצבאיים והפוליטיים של דרום הדרום גלו מהמדינה.
באופן כללי, מלחמת האזרחים הייתה סכסוך קצר ואגרסיבי. כמעט כל הלחימה התרחשה בדרום המדינה, למרות התקפות אוויר וטילים כנגד ערים ומתקנים מרכזיים בצפון. תושבי הדרום חיפשו תמיכה ממדינות שכנות וייתכן שקיבלו סיוע צבאי מועט מערב הסעודית ועומאן, שחשו מאוימות על ידי תימן המאוחדת. ארצות הברית קראה שוב ושוב להפסקת אש ולחזור לשולחן המשא ומתן. ניסיונות שונים, כולל שליח מיוחד של האו"ם ורוסיה, לא הצליחו להגיע להפסקת אש קבועה.
לאחר המרד.
לאחר המרד לנשיא סאלח הייתה שליטה על כל תימן. הוכרזה חנינה כללית, למעט 16 דמויות מרכזיות מדרום.
אף על פי שמספר תאים פוליטיים ובדלתיים המשיכו לפעול גם לאחר המלחמה, לא הייתה להם השפעה בפועל. הנשיא עלי עבדאללה סאלח נבחר על ידי הפרלמנט ב-1 באוקטובר 1994 לכהונה בת 5 שנים. עם זאת, הוא נשאר בתפקידו עד שנת 2012.
החל משנת 2007, פועלות בדרום המדינה קבוצות בדלניות הקוראות להיפרד מהצפון. קבוצות אלו אף הובילו למספר אירועים אלימים בתימן.
ארנסט אופלר
ארנסט אופלר (בגרמנית: Ernst Oppler; 19 בספטמבר 1867 – 1 במרץ 1929) היה צייר וחרט אימפרסיוניסטי גרמני יליד הנובר.
ראשית חייו.
ארנסט אופלר היה בנו של אדווין אופלר (1831-1880), אדריכל גרמני-יהודי בולט. אחיו של ארנסט אופלר היה הפסל אלכסנדר אופלר (1869-1937), הרופא ברטולד אופלר (1871–1943), ועורך הדין והנוטריון זיגמונד אופלר (1873-1942). בת דודו הייתה המעצבת אלזה אופלר-לגבנד (1875–1965).
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן אצל ניקולאוס גיזיס ולודוויג פון לופץ. לאחר מכן עבר ללונדון ללמוד אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, אחד האמנים האהובים עליו. הוא הפך לחבר באגודה הבין-לאומית של פסלים, ציירים וחרטים, בשנת 1898. עבודתו המוקדמת הייתה נטורליסטית בגישתה. בשנת 1901 נסע להולנד וצייר דיוקנאות אלגנטיים של הגברים בגוונים מאופקים.
הזצסיון הברלינאי.
שחזר למינכן הצטרף אופלר לזצסיון במינכן. בשנת 1904 הזמין מקס ליברמן את ארנסט אופלר ולוביס קורינת לעזוב את מינכן ולעבור לברלין. שניהם הפכו שם לחברים בזצסיון הברלינאי, קבוצת אמנים שדגלו בסגנון האימפרסיוניסטי הגרמני החדש. אופלר הפך שם לצייר דיוקנאות ידוע, וגם תיאר את חיי היומיום דרך רישומיו, תחריטיו, נופי עיר וציורי ז'אנר. עם אחיו הפסל אלכסנדר אופלר היו להם סטודיויים בווילה אופלר משלהם בברלין-גרונוולד ודירה עירונית בקורפירסטנשטראסה. ארנסט אופלר הוזמן שבע פעמים לביאנלה בוונציה והשתתף שש פעמים.
בשנת 1912 לאחר מחלוקות על אקספרסיוניזם הוא הפסיק להשתתף בתערוכות של הזצסיון בברלין, אך הוא עדיין נותר אחד החברים הבולטים באוונגרד. המדינה הגרמנית קנתה יצירות מאופלר והציגה אותן במוזיאונים כדוגמאות לגל החדש באמנות.
אופלר החל לבקר במופעי ריקוד של הבלט הרוסי שהיה פופולרי מאוד באותה תקופה והחל לתעד את ההופעות.
הוא גם הפך לסופר חשוב של תולדות הבלט בגרמניה.
ארנסט אופלר נפטר בברלין ב-1 במרץ 1929.
הללי פינסון
הללי פינסון (נולדה ב-27 ביוני 1973) היא פרופסור חברה במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. פינסון היא סוציולוגית פוליטית של החינוך, העוסקת במגוון סוגיות מפתח הבוחנות את תפקיד החינוך ובית הספר בעידן של שינויים גלובליים. מחקריה עוסקים בשלושה מוקדים מרכזיים:
ביוגרפיה.
פינסון נולדה בדיז'ון, צרפת, להורים אקדמאיים ילדי הארץ: אמא, יונה פינסון, פרופ' לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב והאבא, אריה פינסון, פרופ' לביוכימיה בבית ספר לרפואה הדסה עין כרם. לפינסון אח גדול ממנה (גר בשווייץ) ואחות קטנה ממנה (מתגוררת בלונדון). כשפינסון הייתה בת שנה המשפחה חזרה לישראל, לירושלים בה התגוררה בילדותה. היא בוגרת של המחזור הראשון של בית הספר גבעת גונן ברוח ערכי העבודה. לאחר סיום השירות הצבאי, פינסון עברה לתל אביב.
תחומי מחקר.