משלחת ההצלה בראשותו של ויליאם צ'מפ, על סיפונה של הטרה נובה, הפליגה במסלול ישירות לשדות הקרח והתקדמה כל עוד מצב הקרח אפשר זאת. ב-24 ביולי הגיעה המשלחת לאזור של שכבת קרח עבה, מה שהעמיד בסימן שאלה את יכולתו של הצוות להגיע ליעדם בהצלחה. בסופו של דבר הגיעה הספינה לאי פאלמי ב-28 ביולי ולקייפ דיליון ביום שלאחר מכן, שם נמצאו שישה מאנשי המשלחת. יתר אנשיה נמצאו בקייפ פלורה והטרה נובה חזרה לקייפ דיליון, שם אורגנה להם מזחלת שהשיבה את המשלחת חזרה.
מועדון ה-30
מועדון ה-30 או פורום G30 הוא ארגון בינלאומי של כלכלנים ואקדמאים בכירים הפועל במתכונת של צוות חשיבה. מטרת הפורום היא העמקת ההבנה של נושאים כלכליים ופיננסיים ובחינת ההשפעה של החלטות בנושאים האלו על הסקטורים הציבורי והפרטי.
היסטוריה.
הגוף נוסד בשנת 1978 על ידי ג'פרי בל ביוזמתה של קרן רוקפלר, שגם סיפקה לו את המימון הראשוני. יושב הראש הראשון של הפורום היה יוהנס ויטאוון, המנכ"ל לשעבר של קרן המטבע הבינלאומית. יושב הראש הנוכחי של הפורום הוא ז'אן קלוד טרישה. יושב ראש חבר הנאמנים של הפורום הוא נגיד בנק ישראל לשעבר יעקב פרנקל ופול וולקר משמש כיושב ראש אמריטוס של הארגון.
התחומים העיקריים בהם עוסק הגוף הם:
במועדון חברים 30 מבכירי מערכת הבנקאות והפיננסים העולמית, ביניהם נגידי בנקים מרכזיים, מנהלי הבנקים המסחריים הגדולים בעולם, ראשי מוסדות פיננסיים ואקדמאים. הפורום עורך שני מפגשים בשנה ובנוסף מארגן סמינרים, סימפוזיונים וקבוצות למידה. מושבו של הארגון הוא בוושינגטון הבירה.
הפורום מזוהה עם קריאתו לביצוע רפורמה במערכות הסליקה העולמיות.
חברי המועדון.
חברי בולטים בפורום (לא מעודכן):
ג'יי פי מורגן
הם יגיעו מחר
הם יגיעו מחר (נקרא גם "המוקש השביעי") הוא מחזה ישראלי מקורי מאת נתן שחם. המחזה עלה על במת התיאטרון הקאמרי בראשית 1950 והיה לאחר משלושת המחזות החשובים של סופרי דור תש"ח (יחד עם "הוא הלך בשדות" של משה שמיר ו"בערבות הנגב" של יגאל מוסינזון) ולאחת מאבני הפינה של התיאטרון בישראל. המחזה, המעצב את דמות הצבר, דן באירועי מלחמת העצמאות, מהווה דוגמה למחזאות הישראלית העברית, המקורית, האקטואלית והרלוונטית, המציבה דילמות מוסריות ודנה בהן.
הדמויות.
הדמויות מוצגות בשם פרטי ובתפקיד הצבאי (אך לא בדרגה צבאית), ללא שם משפחה ולפיכך ללא הקשר מסורתי, או משפחתי גלותי. ההגדרה העצמית של הדמויות היא דרך תפקידן הצבאי.
ג'ונה ואבי הם שני המפקדים המופקדים על הפלוגה ומייצגים שני טיפוסים מנוגדים: אבי מייצג קצין המהווה דמות-אב לחייליו, הוא מתחשב, שקול ומוסרי ומבקש למצוא פתרונות זהירים. ג'ונה, מנגד מייצג קצין קשוח, סמכותי ואדיש לסבל הזולת, המוכן לקחת סיכונים ואף לחצות קווים אדומים.
נוגה היא האשה היחידה במחזה, אחותו של אבי ואהובתו של ג'ונה. היא מוצגת כסטריאוטיפ נשי בחברה צבאית-גברית (באחת הסצנות היא מכינה קפה למפקדים) ונוגה, ללא דעה משלה, בין דעותיהם של אבי ושל ג'ונה.
עלילה.
העלילה מתרחשת כולה ב"משלט" ללא שם, בניין נטוש על ראש גבעה שסביבה זרוע שדה מוקשים שהונחו על ידי כוחותינו. פלוגת החיילים נמצאת במקום על מנת להגן עליו, תוך מילוי פקודה להישאר במקום: "כאן מרכז העולם... ואתה אינך קיים אלא כדי לכבוש את הגבעה הזו ולהתבסס בה עד שתקבל פקודה אחרת". אחזקת הגבעה אינה הרואית ולא מעורבים בה לא לחימה ולא מעשי גבורה. המלחמה מוצגת כמצב שברובו הוא סטטי ובעיקר מפחיד מאוד ומאיים. האיום נובע ברובו מהמוקשים סביב ולא מן האויב.
בראשית המחזה נהרג חייל בשם יקי שנע בין מקום כיתתו למפקדה שעל הגבעה ועלה על מוקש. ברקע מתברר כי האוכל במקום יספיק לכל היותר לשלושה ימים ושלפלוגה לא נותרה כמעט תחמושת.
החייל שנבחר לקבור את יקי, שלמה, נשבר ומסרב לחזור לכיתתו מרוב פחד. תמונה זו מציגה ומחדדת את ההבדל בין ג'ונה הקשוח והפורמליסט לבין אבי, האבהי והרך, המסכים ללוות אישית כל חייל דרך שדה המוקשים. הקונפליקט בין השניים מתחדד על רקע חוסר הבהירות מי מהם הסמכות העליונה במקום.
מגיע מברק ובו ידיעה שבומה עומד להגיע למוצב עם תגבורת (מכאן שמו של המחזה: "הם יגיעו מחר").
הגעת התגבורת חיונית, אך ג'ונה חושש שבומה יסרב להגיע לגבעה אם יידע שהשטח זרוע מוקשים. יתרה מזו, כל מוקש שמתפוצץ (תוך הרג חייל) מפחית למעשה את הסכנה מכל השאר. לפיכך מחליט ג'ונה לא לגלות לבומה שהשטח ממוקש. נוגה מגלה שחברהּ לשעבר, אפריים, שהוא גם ידיד-נפש של אבי, הוא חייל בפלוגת בומה והיא חוששת לחייו.
כאשר אלכס, קצין המודיעין, נהרג בסיור תוקף אבי את ג'ונה ודורש לדעת מדוע לא יצא הוא לסיור בעצמו ושלח אחר להיהרג תחתיו. לאחר מכן מגיע מכתב מאשתו של אלכס המבשר שנולדה לו בת.
בומה מגיע ולא נמסר לו על המוקשים. בשיחת המפקדים מתברר שאפריים לבסוף לא הצטרף אל הכוח. אז מגלים גם שנוגה נעלמה. כיוון שלא ידעה שאפריים לא בא, היא הלכה לחפש אחריו, תוך שהיא עוברת בשדה המוקשים. אבי ממהר לצאת אחריה אך ג'ונה לא מאפשר לו. לאחר מכן נכנס החייל אורי ומודיע שנוגה נהרגה.
בסוף המחזה מקבלים החיילים פקודה להתפנות מן הגבעה.
במחזה המקורי, שהוצג במלואו רק ב-1972, עולות בעיות מוסריות נוספות, הנוגעות לשני השבויים הערבים שמחזיקה הפלוגה. ג'ונה מבקש להשתמש בשבויים כ"גלאי מוקשים", דבר הפותח ויכוח מוסרי על "טוהר הנשק" בינו ובין אבי. לבסוף השבוי הצעיר והגאה נורה בעת שהוא מנסה להימלט והשבוי הזקן והמתרפס עולה על מוקש ונהרג.
הפקות.
הצגת הבכורה של המחזה הייתה בתיאטרון הקאמרי ב-1 בפברואר 1950 בבימויו של יוסף מילוא עם תפאורה של משה מוקדי. המחזה הועלה שנית בגרסה ארוכה יותר ב-1972 (הצגת הבכורה של החידוש התקיימה ב-3 במרץ) בבימויו של יוסף מילוא עם תפאורה משל אריה נבון.
ב-1990 עובד המחזה לדרמת טלוויזיה בערוץ הראשון בבימויו של שמואל אימברמן.
לכבוד חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל ב-2008, הפיק בית הספר לתיאטרון בית צבי גרסה של המחזה בבימויו של אילן שטרום.
המוקש השביעי
קמיל מופה
קמיל מופה (בצרפתית: Camille Muffat; 28 באוקטובר 1989 - 9 במרץ 2015) הייתה שחיינית מצרפת, האלופה האולימפית במשחה ל-400 מטר חופשי (לונדון 2012), בעלת 3 מדליות אולימפיות אחת מכל סוג, שיאנית עולם במשחים ל-400 מטר חופשי ול-800 מטר חופשי (בריכת 25 מטר), בעלת 4 מדליות ארד מאליפויות העולם (שנגחאי 2011 וברצלונה 2013) ואלופת עולם (בריכת 25 מטר) במשחה ל-200 מטר חופשי. נהרגה בתאונת מסוק.
ביוגרפיה.
מופה נולדה בניס.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 זכתה מופה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.63 דקות, אחרי מיריה בלמונטה מספרד שקבעה שיא תחרות חדש של 2:11.16 דקות ואוולין וראסטו מהונגריה (2:12.93 דקות).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה מופה במקום חמישי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:50.66 דקות, כשחיינית אחרונה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:57.52 דקות, במקום 12 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:12.36 דקות ובמקום 19 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:40.29 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 סיימה מופה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.85 דקות ובמקום שיבי במשחה לשליחות 4x200 מטר חופשי בשיא צרפת חדש של 7:48.44 דקות. כשחיינית אחרונה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.82 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2010 זכתה מופה במדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:52.69 דקות, אחרי הונגריה (7:52.49 דקות) ובריטניה (7:55.29 דקות). באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בדובאי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא תחרות חדש של 1:52.29 דקות, לפני קייטי הוף מארצות הברית (1:52.91 דקות) וקיילי פלמר מאוסטרליה (1:52.96 דקות). ארבעה ימים קודם לכן, היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 7:38.33 דקות, אחרי סין שקבעה שיא עולם חדש של 7:35.94 דקות ואוסטרליה (7:37.57 דקות) כשחיינית ראשונה היא קבעה שיא תחרות חדש בתוצאה של 1:53.17 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 52.41 שניות
שתי מדליות ארד באליפות העולם.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה מופה בשתי מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.10 דקות, אחרי פדריקה פלגריני מאיטליה (1:55.58 דקות) וקיילי פלמר (1:56.04 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.06 דקות, שוב אחרי פלגריני (4:01.97 דקות) ורבקה אדלינגטון מבריטניה (4:04.01 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x200 מטר בתוצאה של 7:52.22 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 1:57.83 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.28 שניות.
באליפות צרפת בשחייה שנערכה בדנקרק, בצפון צרפת לחופי הים הצפוני ב-19 במרץ קבעה 2012 קבעה מופה שיא צרפתי חדש של 4:01.13 דקות. במסגרת סבב תחרויות "מאר נוסטרום" בתחרות שנערכה בקנה או רוסיו, בדרום צרפת לחופי הים התיכון ב-6 ביוני אותה שנה היא קבעה במשחה ל-200 מטר חופשי שיא צרפת של 1:54.66 דקות, והוכיחה שהיא מוכנה היטב למשחקים האולימפיים.
אלופה אולימפית.