ארוחת סמרגוסבורד שוודית מסורתית כוללת הן מאכלים קרים והן חמים. לחם, חמאה וגבינה מהווים תמיד חלק מהארוחה. מקובל לפתוח במנות דג קרות המבוססות לרוב על הרינג, סלמון וצלופח. לאחר מכן נאכלות מנות קרות אחרות ולאחריהן - מנות חמות. לעיתים כלולות גם מנות קינוח בסמרגוסבורד.
יולבורד.
סוג מיוחד של סמרגוסבורד היא יוּלבורד (בשוודית: julbord) - ארוחת חג המולד המקובלת בסקנדינביה. המילה julbord מורכבת מהמילים jul - פסטיבל החורף שמקורו פגאני אשר התמזג והפך להיות מזוהה עם חג המולד, ו-bord : שולחן. היולבורד הוא גולת הכותרת של המטבח השוודי ומכיל את כל מטעמיו.
כמו בסמרגוסבורד, יולבורד טיפוסי כולל שלוש מנות. התבשילים מייצגים התמחויות מקומיות ומשפחתיות. המנה הראשונה תכלול לרוב מגוון דגים, בעיקר הרינג כבוש וגרבלקס. ישנם שילובים מקובלים כגון הרינג עם תפוחי אדמה מבושלים וביצים קשות ולצידו משקה חריף כגון שנאפס, ברונבין או אקווביט, לעיתים בתוספת תבלינים. תבשילים מסורתיים אחרים הם צלופח מעושן, רולמופס, סלט הרינג, הרינג אפוי, כריכוני סלמון מעושן וסרטן, המלווים ברטבים ומטבלים.
המנה השנייה כוללת לרוב מגוון בשרים קרים פרוסים, העיקרי שבהם הוא "שינקן חג המולד" המוגש עם חרדל. בנוסף מוגשים נקניקיות ביתיות, Leverpostej - פטה כבד חזיר ומספר סוגי בשר ראש חזיר. מקובל להגיש לצד הבשרים גבינות פרוסות, מלפפונים חמוצים, לחם, קרקרים וחמאה.
המנה השלישית כוללת תבשילים חמים. נהוג להתחיל את המנה השלישית בטבילת לחם בציר של "שינקן חג המולד". מקור מנהג זה בזמנים בהם הלחם אוחסן לתקופות ארוכות והתקשה. מנות חמות מקובלות הן köttbullar- כדורי בשר שוודים, prinskorv - נקניקיות מטוגנות קטנות, revbenspjäll - צלעות חזיר צלויות, וקדירת תפוחי אדמה חמה, המכונה "Janssons frestelse" - "פיתויו של יאנסון", הכוללת שכבות של "גפרורי" תפוח אדמה, שמנת, בצל ודגי סרדין. מנות נוספות הן fläskkorv - נקניקיות חזיר, חזיר מעושן, נקניקיות isterband (המכילות בשר חזיר, תפוחי אדמה וגריסי שעורה), kåldolmar - כרוב ממולא, שעועית אפויה, אומלט ממולא שרימפ או פטריות מוקרם ברוטב בשמל. בין התוספות המוגשות לצד המנות החמות: סלט סלק במיונז ונזיד כרוב חם. תבשיל נפוץ פחות הוא קריש רגלי חזיר.
לוטפיסק הוא דג משומר (העשוי למשל מבקלה) שלצידו תפוחי אדמה מבושלים, רוטב בשמל סמיך ואפונה ירוקה, מוגש עם המנה השלישית או כמנה רביעית נפרדת. הוא מוגש גם בארוחת הערב ביום שלאחר היולבורד.
לקינוח היולבורד מגישים risgrynsgröt - פודינג אורז זרוי אבקת קינמון. מקובל לטמון שקד בקערת הפודינג ומי שמוצא אותו זוכה בפרס קטן או נחשב כבר-מזל.
יולבורד מוגש במסעדות במהלך חודש דצמבר עד חג המולד, ובבתים פרטיים מסוימים - עד חג ההתגלות.
היסטוריה של סמרגוסבורד.
בני המעמד העליון ומעמד הסוחרים בשוודיה ובפינלנד במאה ה-14 נהגו להגיש brännvinsbord - "שולחן שנאפס" - מזנון צדדי של מתאבנים שהוגש שעתיים עד חמש לפני הארוחה. המזנון הבסיסי כלל לחם, חמאה, גבינות, הרינג ומספר סוגי משקאות חריפים, אם כי לעיתים הוגשו גם סלמון מעושן, נקניקיות ובשר קר פרוס. המזנון הוגש לאורחים בעמידה, לעיתים בחדרים נפרדים לגברים ולנשים. סמרגוסבורד הפך פופולרי באמצע המאה ה-17 כאשר עברו להגישו על שולחן הסעודה ולא כמזנון מתאבנים, והחלו להגיש בו הן מנות קרות והן חמות.
סמרגוסבורד הוגש כמזנון מתאבנים בבתי מלון, ומאוחר יותר הוגש בתחנות רכבת לפני שעת הארוחה בקרון המסעדה. כשהתקיימה אולימפיאדת סטוקהולם (1912) חדלו המסעדות בסטוקהולם מלהגיש סמרגוסבורד כמזנון מתאבנים והחלו להגישו כארוחה.
מקס איטינגון
המכון הפסיכואנליטי בירושלים
Attention!
רשת מורשת
רשת מורשת הייתה תחנת רדיו ישראלית, שפעלה במסגרת קול ישראל ועסקה בנושאי מורשת יהודית. התחנה החלה לשדר בשנת 1999, כמחליפה את פעולתו של המדור להווי ומסורת יהודית, והיא שידרה החל מ-2015 עשרים וארבע שעות ביממה לא כולל שבת וחג. בנוסף, שידוריה הועברו גם בתדרים של רשת א' בחלק משעות היממה. התחנה נסגרה בשנת 2017 והוחלפה על ידי כאן מורשת, עם הקמת תאגיד השידור הישראלי.
שידורי התחנה כללו שידורים חיים, המשתנים בהתאם ללוח השנה העברי ולמנהגי קהילות ישראל. התחנה שידרה מוזיקה חסידית, ובימים בהם על-פי ההלכה נוהגים שלא לשמוע מוזיקה כלית, שידרה מוזיקה ווקאלית. בנוסף, לקראת חגי ישראל, עשתה התחנה מאמץ לשדר תפילות ופיוטים בשידור חי. לרשת מורשת היו גם תוכניות המיועדות לילדים ולנוער. החל משנת תשע"ה הועבר במוצ"ש שיעורו של הראשון לציון הרב יצחק יוסף מבית כנסת היזדים בשידור חי. בחודש אלול תשע"ו החלה תוכנית אקטואליה בתחנה בהנחיית השדרן דוד חכם ששודרה בשעות הבוקר, מאז ינואר 2018 החליפה את תוכניתו של חכם התוכנית "מנדי וביתאן" בהגשת העיתונאים מנדי גרוזמן ואלי ביתאן, העוסקת בסדר היום של המגזר החרדי והדתי.
חיל האוויר המלכותי הנורווגי
חיל האוויר המלכותי הנורווגי (נורווגית: Luftforsvaret) הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של נורווגיה החל מ-10 בנובמבר 1944. בעתות שלום מונה החיל כ-1,430 אנשי קבע (קצינים, נגדים ואזרחים) וכ-600 חיילים בשירות חובה (שאורכו שנה). בעת גיוס כללי גדל החיל לכ-5,500 אנשים.
תשתיות החיל כוללות שבעה בסיסי טיסה, שני בסיסי בקרה ודיווח ושלושה בסיסי אימונים.
היסטוריה.
הצטיידות בכלי טיס בצבא היבשה ובצי.
נורווגיה, כמו מדינות מערביות אחרות, החלה בהקמת כוח אווירי צבאי עם התפתחות התעופה הממונעת בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה. המטוס הראשון בכוחות המזוינים של נורווגיה נקרא HNoMS Start. הוא נרכש ב-1912 בכספי ציבור שנתרמו למטרה זו, והוטס על ידי קצין בצוללת HNoMS Kobben A-1 בשם האנס דונס.
כלי הטיס החדשים שנכנסו לכוחות המזוינים של נורווגיה, צורפו לזרועות הים והיבשה הקיימות, ולכן עד שקובצו לחיל אחד בשנת 1944 פעלו כוחות האוויר של נורווגיה בשתי מסגרות נפרדות: שירות האוויר של הצי הנורווגי המלכותי (Marinens Flyvevaaben) ושירות האוויר של צבא היבשה הנורווגי (Hærens Flyvevaaben).
עד 1940 היו רוב המטוסים ששירתו בצי ובצבא היבשה מתוצרת מקומית או שנבנו במסגרת הסכמי רישיון. באותה תקופה המפציץ/סייר העיקרי של נורווגיה היה המטוס ההולנדי פוקר C.V.
בניית הכוח לקראת מלחמת העולם השנייה.
בשנות השלושים המאוחרות, כאשר המלחמה נראתה קרובה, החלה נורווגיה ביבוא מטוסים מודרניים מתוצרת חוץ, שכללו גם שנים-עשר מטוסים מדגם גלוסטר גלדיאטור מבריטניה ושישה מטוסים מדגם היינקל He 115 מגרמניה. בנוסף, כמות משמעותית מאוד של כלי טיס הוזמנה מחברות אמריקאיות בחודשים שקדמו לפלישת הגרמנים לנורווגיה, ב-9 באפריל 1940.
בזמן מלחמת העולם השנייה.
היתרון המשמעותי של הלופטוואפה הוביל לתבוסתם המהירה של כוחות האוויר הנורווגיים, אך בתוך כך רשם כוח של שבעה מטוסי גלוסטר גלדיאטור נורווגיים הישג, כאשר הפיל שני מטוסים כבדים מדגם מסרשמיט BF 110, שני מפציצים מדגם היינקל הא 115 ומטוס מטען אחד מדגם יונקרס Ju 52, בקרב המגן על שדה התעופה פורנבו (Fornebu). בקרב זה איבד הכוח הנורווגי שלושה מטוסים - אחד בקרב אוויר ושניים על הקרקע, כאשר נחתו לצורך התחמשות ותדלוק והותקפו על ידי מטוסים גרמניים. לאחר נסיגת כוחות בעלות הברית מנורווגיה, ויתרה הממשלה הנורווגית על לחימה והפכה לממשלה גולה שמשלה מבריטניה החל מ-10 ביוני 1940.
בד בבד עם התבוסה, מילטו הנורווגים מטוסים מן המדינה כדי שלא יפלו בידי הוורמאכט. קושי מיוחד היה במילוט מטוסים מן הבסיסים הנורווגיים שנותרו בצפון המדינה, משום שרק לחלק ממטוסי הצי היה טווח טיסה ארוך מספיק כדי להגיע לבריטניה (אליה עברה ממשלת נורווגיה). ליתר המטוסים, רובם מטוסי צבא היבשה, נותרה רק אפשרות אחת לבריחה - פינלנד. הנורווגים ידעו שהמטוסים שינחתו בפינלנד ייתפסו על ידי הפינים וילחמו בעבור מדינות הציר (אשר פינלנד נמנתה עליהן), אך לפחות לא ייפלו לידיים גרמניות. בסופו של דבר שלושה מטוסים נורווגים חצו את הגבול, הוחרמו לטובת חיל האוויר הפיני ושירתו בו.
בבריטניה הוצבו שירותי האוויר של הצבא והצי הנורווגיים תחת פיקוד בריטניה, והחל מ-1942 הוכפפו למטה המאוחד של הכוחות המזוינים של בריטניה וארצות הברית (Combined Chiefs of Staff).
ב-10 בנובמבר 1944 אוחדו שירות האוויר של הצי הנורווגי המלכותי ושירות האוויר של צבא היבשה הנורווגי לחיל האוויר המלכותי הנורווגי (Luftforsvaret), בצו מלכותי.
עד 8 במאי 1945, נהרגו 335 בני אדם בשירות חיל האוויר המלכותי הנורווגי.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
מטוסי הספיטפייר ששירתו בחיל האוויר בזמן המלחמה המשיכו לשרת בו עד שנות ה-50.
בשנת 1947 נרכשה מערכת המכ"ם הראשונה של החיל, ובסביבות אותה תקופה נרכשו גם מטוסי הסילון הראשונים שלו מדגם דה הבילנד ומפייר.
ב-1949 הייתה נורווגיה בין מייסדות נאט"ו, ומיד לאחד הקמתו קיבלה מטוסים אמריקאיים כחלק מתוכנית הסיוע הצבאית של הארגון. חיל האוויר המלכותי הנורווגי התרחב בקצב מהיר מאוד עם התקדמות המלחמה הקרה, במהלכה היווה אחד משני חילות האוויר היחידים של נאט"ו ששטח מדינתו גובל בברית המועצות (השני היה חיל האוויר הטורקי). מטוסי הקרב של החיל יירטו בין 500 ל-600 כלי טיס סובייטים בממוצע לשנה.
בשנת 1959 שולבו בחיל אמצעי נ"מ.
בשנת 1992 בחיל נקלטה מטה גרטלנד, טייסת קרבית הראשונה.
המאה ה-21.