הניסיון הראשון לבניית תעלת פנמה (על ידי חברה צרפתית) נכשל בחלקו בגלל הקדחת הצהובה שקטלה בעובדים. החיסון לקדחת פותח לראשונה במהלך הניסיון השני לבניית התעלה (על ידי האמריקנים).
עד למאה ה-20 הכל היו חסרי אונים נגד הקדחת הצהובה. היו דעות שונות וסותרות רבות כיצד להילחם בקדחת צהובה: יש לחטא באדים בגדי משי, קטיפה וחפצים אחרים של אנשים כשהם עוזבים ערים מוכות בקדחת; אחרים סברו שחיטוי כזה אינו מספיק, ויש להעלות באש את כל החפצים האלה; יש לקבור ולשרוף מלבושי משי וקטיפה כאשר אנשים נכנסים לעיר עם קדחת; אסור ללחוץ את הידיים של קרובי משפחה של אנשים שמתו מקדחת צהובה, ואחרים חשבו שאין סכנה בכך; כדאי לשרוף את הבתים בהם שכנו חולים בקדחת; די אם מעשנים בתים אלה בגופרית ועוד דעות לא מבוססות אחרות. גם רופאים בכירים ניסו להילחם בקדחת אבל ללא הועיל. הקדחת הופיעה בכל יבשות אמריקה, ונודעה בשם "הרוצח הצהוב" שהרג עשרות ומאות אנשים במקומות בהם החלה המגפה. הסכמה גורפת הייתה שכאשר תושבי עיר החלו לחלות בקדחת צהובה - עורם הופך צהוב, הם מתחילים לשהק ולהקיא קיא שחור, לא הייתה להם ברירה אלא לברוח מאותה עיר. שכן ה"רוצח הצהוב" היה מסוגל לקפוץ בין בתים, לעבור אש, להיעלם באופן מסתורי ואז לחזור. בצפון אמריקה הקדחת הצהובה הייתה מסתיימת עם בוא הכפור של הסתיו, אבל איש לא הבין מדוע.
בשנת 1881 זיהו קרלוס פינליי, רופא קובני, וקלאדיו דלגדו, עמית ספרדי, שקדחת צהובה מועברת על ידי זן של יתוש והם המליצו על חיסול יתושים ומניעת מגע של היתושים עם חולים על מנת למגר את המחלה. עם זאת רוב החוקרים והרופאים התעלמו מהם. בשנת 1900 נעשה מחקר על ידי צוות אמריקאי בראשות וולטר ריד, שנשלח לקובה כדי להפחית את התחלואה של חיילים מארצות הברית שהיו בה במסגרת השלטון הצבאי שהיה בה לאחר כיבושה במסגרת מלחמת ארצות הברית–ספרד. הצוות של ריד שלל תאוריות אחרות הנוגעות להדבקה בקדחת (כמו הדבקה מכלי מיטה של החולה) והצליח להראות את הקשר בין היתושים והקדחת הצהובה. הניסויים נערכו במתנדבים שלקחו סיכון אישי עצום, וחלקם מתו מהמחלה, שכן לא ניתן היה לבצע ניסויים בחיות מעבדה.
במהלך המאה ה-20 נחקר הפוטנציאל של הקדחת הצהובה בתור נשק ביולוגי על ידי מספר מדינות.
קדחת Q
קדחת Q (באנגלית - Q fever) היא מחלה זיהומית זואונוטית הנגרמת מחיידקים גראם-שליליים מהמין "Coxiella burnetii".
היסטוריה.
המחלה תוארה לראשונה בשנת 1935 בעובדי בית מטבחיים ליד העיר בריסביין במדינת קווינסלנד באוסטרליה. זו הייתה מחלת חום עם סימנים של מחלה זיהומית ללא גורם מדבק ידוע. בפרסום הראשון נקראה המחלה Q fever על שם מדינת קווינסלנד (Queensland), אך גם בגלל Query (שאלה) וגם Queer (מוזר). גם לאחר שנתגלה החיידק מחולל המחלה, נותר שם הזה.
החיידק בודד לראשונה ב-1937 ונקרא בתחילה על של אחד החוקרים, Frank burnet, בשם "Rickettsia burneti", עקב שיוכו המוטעה לסוג "Rickettsia". לאחר בידוד החיידק בארצות הברית על ידי Herald Rea Cox וחוקרים נוספים, הוא זוהה כמין במשפחה נפרדת וחדשה, ושמו שונה ל-"Coxiella burnetii".
"Coxiella burnetii" הוא חיידק גראם-שלילי שמזהם בפרות, כבשים עזים וגורם להפלות מרובות. המחלה מועברת על ידי חשיפה לרקמות מזוהמות, הפרשות, שאיפת אבק מזוהם בעת הטיפול בבעלי החיים ושתיית חלב בלתי מפוסטר. העובדים החשופים לכך הם וטרינרים, חקלאים, עובדים בבתי מטבחיים ועוד. המחלה נמצאת גם בחיות מחמד כמו כלבים חתולים וארנבונים.
בארצות הברית פותח החיידק כנשק ביולוגי.
סימני המחלה.
למחלה יש שלב חד (חריף) ושלב כרוני.
קדחת Q בהריון יכולה לגרום להפלה, סיבוכי לידה, מוות עוברי ומומים בעובר.
אבחנה.
היות שחיידק הוא תוך תאי קשה לגדלו בתרבית דם וגם לזהותו באמצעות PCR. האבחנה המעבדתית נעשית בשיטות סרולוגיות של אימונופלורסצנסיה (IFAׂ) או ELISA לקביעת כיל הנוגדנים נגד החיידק.
בין השלב החריף (phase II)והכרוני (phase I), עובר החיידק שינוי מבני במעטפת שלו ובהתאם לכך נוצרים נגדו נוגדנים שונים.
כדי לאבחן קדחת Q חדה יש לקבל תוצאת כיל נוגדנים Anti phase II IgG&gt;1/200
כדי לאבחן קדחת Q כרונית יש לקבל כיל נוגדנים Anti phase I IgG&gt;1/800
טיפול.
הטיפול המומלץ בקדחת Q חדה הוא דוקסיציקלין במינון 100 מ"ג פעמיים ביום במשך 2-3 שבועות. במקרים ללא תסמינים או במקרים בו נתקבלו התוצאות לאחר ההבראה אין צורך בטיפול. לחולים בעלי חוסר חיסוני או הפרעה מסתמית שהוכחה באקוקרדיוגרפיה מומלץ לטפל בשילוב של דוקסיציקלין 100x2 מ"ג ביום והידרוכלורוקווין 200x3 מ"ג ביום במשך שנה. בחולים אחרים יש לעקוב אחרי רמת הנוגדנים לאחר 3 ו-6 חדשים כדי לאבחן מוקדם את השלב הכרוני.
בקדחת Q כרונית הטיפול הוא שילוב של דוקסיציקלין 100x2 מ"ג ביום והידרוכלורוקווין 200x3 מ"ג ביום למשך 18 חדשים לפחות או לתוצאה של ירידת נוגדני Anti phase I IgG לפחות מ-1/200 תוך מעקב תקופתי על מסתמי הלב בעזרת אקוקרדיוגרפיה דרך הוושט.
תרופות אלה אסורות בהריון.
מניעה.
קיים חיסון למחלה הנקרא Q-Vax הניתן לאנשים בסיכון בגלל עבודתם. לפני מתן חיסון יש לברר אם קיימים כבר נוגדנים למחלה כי מתן חיסון במקרים אלה יכול לגרום לתגובות קשות.
אבעבועות רוח
אבעבועות רוח (באנגלית: Varicella, Chickenpox) היא מחלה נגיפית שכיחה ומידבקת הנחשבת כאחת ממחלות הילדות, אך בשנים האחרונות שכיחה גם בקרב מבוגרים, אצלם היא עלולה להיות מסוכנת במיוחד. גורם המחלה הוא נגיף ממשפחת נגיפי ההרפס הנקרא וריצלה זוסטר וירוס (Varicella Zoster Virus = VZV).
מהלך המחלה.
תקופת הדגירה מההידבקות ועד להופעת הפריחה האופיינית היא 7–21 יום. כיומיים טרם הופעת הפריחה החולה עלול כבר להדביק דרך הפרשות הגוף. הפריחה מתבטאת בנגעים העוברים חמישה שלבים: הפריחה מתחילה כנגעים אדומים שטוחים (מקולות, Macula) בקוטר של מספר מילימטרים ההופכים בהמשך לנגעים המורמים מעט מן העור (פפולות, Papula). בהמשך נגעים אלה מתמלאים נוזל שקוף ונראים כשלפוחיות (וסיקולות, Vesicula), אחר כך הנוזל הופך מוגלתי (פוסטולות, Pustula) וזה השלב המדבק ביותר שכן השלפוחיות מכילות כמות גדולה של נגיפים. בסופו של התהליך השלפוחיות מתכסות בגלד ומתייבשות עד להיעלמותן (שלב הגלד, Crusta). בשלב זה הנגעים כבר אינם מדבקים.
לאורך שלבי המחלה החום בדרך כלל לא גבוה, והוא משתנה בהתאם למספר הנגעים (בילדים קטנים החום יכול להיות גבוה גם עם מספר נגעים קטן).
סיבוכים אפשריים.
לאחר ההחלמה מן המחלה נושאים בני האדם באופן רדום בגופם את נגיף הוריצלה זוסטר. הם אמנם מחוסנים מהידבקות חוזרת במחלת אבעבועות הרוח, אך נגיף זה עשוי, לפעמים לאחר שנים, לגרום להתפרצות מחלה הנקראת שלבקת חוגרת.
טיפול.
טיפול תומך.
הטיפול באבעבועות רוח הוא בעיקר טיפול תומך המתמקד בהפחתת הגרד, אך יש לו משמעות גדולה במניעת חדירת זיהום חיידקי משני, לשם כך חשוב להקפיד גם על גזיזת ציפורניים, שטיפת ידיים ורחצה תכופה של הגוף. תרופות אנטי-היסטמיניות כגון פניסטיל, לוראטאדין (לורסטין) או ציטרזין (היסטזין, זילרג'י) מדכאים את תחושת הגרד וחלקם זמינים ללא מרשם רופא. מריחת נוזל מרגיע על הנגעים כגון תחליב קלמין עשוי לעזור אך מצד שני בהיותו חומר לא סטרילי המכסה את הנגעים מן העין הוא עלול לעודד ובעת ובעונה אחת להסתיר זיהום משני של הנגעים. אמבט שמנים רפואיים מרגיעי גרד כגון בלנאום הרמל פלוס או תמיסות עמילן גם הן משככות את תחושת הגרד.
תרופות אנטיויראליות.
אציקלוביר היא תרופה אנטיויראלית היעילה לטיפול בזיהומים ממשפחת ההרפס. אציקלוביר מעכבת את התרבות הנגיף, מצמצמת את משך המחלה ומקטינה את הסיבוכים. התכשיר מומלץ במצבי מחלה קשים (כדוגמת דלקת מח), למבוגרים, מדוכאי המערכת החיסונית ונשים בשליש השלישי להריון. התרופה אינה מומלצת במקרה מחלה ללא סיבוכים מאחר שייתכנו תופעות לוואי כדוגמת פגיעה בתפקוד הכליות.
חיסון.
החיסון כנגד אבעבועות רוח (Varilrix) הוא חיסון חי מוחלש. החיסון נמצא בשגרת החיסונים המומלצת בארצות הברית ובחלק מארצות אירופה. בישראל החיסון מומלץ על ידי איגוד רופאי הילדים, והחל מינואר 2009 ניתן דרך טיפת חלב כחלק מחיסון MMRV. החיסון ניתן לילדים מגיל שנה ומעלה. מומלצת מנת דחף של חיסון בגיל שש שנים.
החיסון נמצא יעיל במניעת סיבוכי אבעבועות רוח. במדינות בארצות הברית בהן הוכנס החיסון לשגרת החיסונים, נצפתה ירידה דרסטית בכמות האשפוזים על רקע המחלה, ולא תוארו מקרי מוות. עם זאת ידוע היום כי מתן מנה בודדת של חיסון לא מונע מחלה קלה, ואף תוארו התפרצויות של אבעבועות רוח (אם כי קלה) בילדים במעונות יום ובתי ספר.
מאחר שמדובר בחיסון חי- מוחלש הרי שהחיסון עצמו עלול לגרום למחלת אבעבועות קלה ביותר (נגעים ספורים על העור) כשבועיים לאחר מתן החיסון. החיסון אסור במתן למדוכאי מערכת החיסון מאחר שאצלם עלולה להתפתח מחלה קשה יותר.