החוק החדש העניק לנשיא רשות מוגבלת להשתתף במשא-ומתן להורדת חסמי סחר לפי השיטה הליניארית ולהגיע להסכמים מחייבים, כאשר כל הפחתה תחולק לחמש הפרדות ותבוצענה פעם אחת בשנה במשך ארבע שנים ויום אחד, כדי למנוע זעזוע כלכלי חמור מדי. הסמכות ניתנה עד סוף יוני 1967. בדרך כלל החוק נתן לנשיא להפחית מכסים עד חמישים אחוזים, אך ניתן היה להפחית בשמונים אחוזים במקרה פריט של פריט ששמונים אחוזים מהסחר העולמי בו מתנהלים על ידי ארצות הברית והקהילה האירופית, וכן לבטל מכס כשהוא כבר מתחת לחמישה אחוזים מערך המוצר או מכס למוצר טרופי או יערי המיוצר בקושי בארצות הברית. בכל זאת, ראוי לציין שסמכות הנשיא הנובעת מחוק הרחבת הסחר לא חלה על פריטים מסוימים, ובכלל לא הוחלה השיטה הליניארית על מוצרים חקלאיים. גם מדינות אחרות הגבילו את הפריטים שעליהם תישאנה ותיתנה.
חוק הרחבת הסחר נחשב כחידוש גם עקב יצירתו לראשונה את משרת נציג הנשיא המיוחד למשא ומתן לגבי סחר (president's special representative for trade negotiations), המוגדר כשגריר: לראשונה אושר על ידי הקונגרס מינוי פקיד הממונה על משא ומתן בתחום הסחר, ועל-ישי כך נציג ארצות הברית בסיבוב קנדי, קריסצ'ן א' הרטר (Christian A. Herter) היה במעמד שווה לנציג הקהילה האירופאית. החוק גם עודד את הקונגרס לשתף פעולה בהמשך על ידי חידוש משרות נציגי הקונגרס בסיבוב סחר (House and Senate Congressional delegates for trade negotiations), הזכאים על פי חוק לגישה לכל חומר ולכל עמדה רשמית של המשלחת האמריקאית (שלא כנציגים קודמים).
הדחף הראשוני ליצירת החוק החדש היה אי ההתאמה בסיבוב דילון בין סמכויות המשלחת האירופאית והמשלחת האמריקאית: כשהראשונה הציעה הפחתת עשרים אחוזים באופן ליניארי, השנייה לא הייתה יכולה לקבל את ההצעה מחמת חוסר סמכות כזאת מצידה.
סיבוב דילון ניצל רק בזכות הרשאת הנשיא קנדי למשלחתו לעבור את הנקודות האלה בסך 76 מיליון דולרי ייבוא, וגם ככה כתוצאה מהסיבוב הורדו מכסים תעשייתיים רק בכעשרה אחוזים על ידי הקהילה האירופאית ובמעט פחות על ידי ארצות הברית. בכל זאת נקבע בסיבוב דילון תקדים להורדות הדדיות בין ארצות הברית והקהילה האירופאית, ובמערכת ה-GATT נשמר מומנטום עד חקיקת חוק הרחבת הסחר וסיבוב ה-GATT הבא. לאחר חקיקת חוק הרחבת הסחר, רוב המדינות האחרות דורבנו להסכים לשיטת ההפחתות האמריקאית כדי שלא יחמיצו את ההזדמנות לזכות בגישה מורחבת ביותר לשווקים האמריקאים.
הקהילה האירופאית התנגדה להפחתות ליניאריות. היא אמנם הציעה את השיטה הזאת בסיבוב דילון, כאמור, אבל לאחר שארצות הברית אימצה הפעם את השיטה הליניארית, המשלחת האירופאית, בהנהגת צרפת, דחתה אותה לטובת שיטת ההגבלה (écrêtement), במסגרתה הציעה הפחתות בכוונה להגיע לרמת עשרה אחוזי מכס למוצרי תעשייה, חמישה אחוזים למוצרי תעשייה למחצה ואפס אחוזים לחומרי גלם, בסך הכול הפחתת עשרה עד שנים עשר אחוזים, המהווה הפחתה רבה למכסים גבוהים ומועטת למכסים נמוכים. לפי השיטה הזאת הקהילה האירופאית הייתה מפחיתה מכסים הרבה פחות מרוב המדינות הסוחרות החשובות, כי המכסים האירופאים בדרך כלל היו נמוכים ואחידים יותר. לבסוף שיטת ההגבלה נדחתה על ידי מועצת השרים בגלל החישובים המסורבלים שהיא דרשה ובגלל התנגדות ארצות הברית ושאר המדינות המעדיפות את השיטה הליניארית, והוחלט לנקוט בשיטה הליניארית על בסיס ההצעה האמריקאית.
לאחר דחיית ההצעה הראשונית וקבלת ההצעה האמריקאית כבסיס למשא-ומתן, הקהילה האירופאית הציעה להתבסס על השוני שבין מכסי ארצות הברית ומכסי הקהילה האירופאית; בעוד מכסי אירופה היו אחידים יחסית, בגלל שהם תוצאת מיצוע מכסי מדינות בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, צרפת, גרמניה ואיטליה, בעוד מכסי ארצות הברית היו מגוונים יותר, כשבעשרים ושניים אחוזי המקרים המכס מתחת לחמישה אחוזים וב-28.1% מהמקרים המכס מעל לעשרים אחוז. לכן הציעה הקהילה האירופאית להתמקד בהפחתת מכסים ברמת שלושים אחוז ומעלה, הגבוהים ממכסי מדינות אחרות בעשרה אחוזים. ארצות הברית העדיפה רמת שישים אחוזים מזערית והפרש של שליש; מדינות אחרות לא התנגדו באופן ממשי להצעה האירופאית. מחמת כישלון למצוא פתרון המקובל על כל המשתתפות, לא נקבעה הגדרה מסודרת שחלה על כל קבוצת מוצרים, אבל השיטה הליניארית נשארה בתור עקרון מנחה.
עוד נקבע שהמדינות המשתתפות יגישו לפני תחילת המשא-ומתן רשימות מוצרים יוצאי דופן, שאינן מוכנות להוריד את המכסים עליהם. הרשימה האירופאית כללה הרבה מוצרי טכנולוגיה גבוהה כגון מחשבים, כאשר רשימת ארצות הברית כללה בעיקר נפט ומוצרי צריכה עתירי עבודה. לפי התוכנית המקורית שהתקבלה לפני פתיחת הסיבוב, כל מדינה הייתה צריכה להצדיק את כל יוצאי הדופן ברשימתה באופן רב-צדדי, בפני כל ועדה המאוישת על ידי המדינות האחרות, אך התוכנית לא התממשה במלואה ומתחילת שנת 1965 התקיימו שיחות דו-צדדיות במקום זאת לגבי כימיקלים, ברזל, פלדה, כותנה, אלומיניום ונייר.
המדינות המתפתחות ומדינות בעלות מבנה כלכלי מיוחד.
החלטת השרים המכריזה על מועד התחלת סיבוב קנדי הכירה במצב המדינות המתפתחות המיוחד, והכוונה הייתה להוריד כמה שניתן מהחסמים העומדים בפני ייצוא מהמדינות הללו, ולהורות למדינות המפותחות לא לצפות לוויתורים הדדיים מהמדינות המתפתחות. עניין המדינות המתפתחות נהיה בסיבוב קנדי משמעותי ביותר בעקבות הצטרפות הרבה מהן ל-GATT בשנים ובחודשים שלפני הסיבוב, ביניהן אוגנדה, בורקינה פאסו, בנין, גבון, ג'מייקה, חוף השנהב, טוגו, טנזניה, טרינידד וטובגו, ישראל, כווית, מדגסקר, מוריטניה, ניגר, ניגריה, סנגל, צ'אד, קונגו, קמרון, קניה, קפריסין והרפובליקה האפריקנית המרכזית.
הסיבוב סייע במיוחד למדינות המתפתחות, כי שיטת המשא-ומתן הליניארית חלה גם על מוצרים החשובים בכלכלותיהן, כשניהול משא ומתן על פי השיטה המסורתית היה עלול להתרכז במוצרים החשובים לכלכלות הגדולות. בסיבוב היו המדינות הללו מוכנות להציע הפחתות מעטות ביחס למדינות המפותחות, בטענה כי הורדת מכסי המפותחות תגדיל את ייבוא המתפתחות וככה תטיב גם למדינות המפותחות. הטענה הזאת התקבלה כבר בישיבת השרים בנובמבר 1961, בה התקבל לראשונה עקרון הגמישות לגבי מדינות מתפתחות במקום הדדיוּת.
למרות עקרון הגמישות, המדינות המתפתחות נתקלו במוצרים יוצאי דופן בלתי מתקבלים. כאמור, על כל משתתפת בסיבוב היה לספק רשימת מוצרים עליהם לא תחול שיטת ההפחתות הרגילה. למשל, חוק הרחבת הסחר אסרה או הגבילה הרדת מכסים על מוצרים כגון עופרת, אבץ, בדי צמר ומנעולים, כתוצאה מסירוב ארצות הברית להפחית את מכסיה על המוצרים האלה כדי למנוע פגיעה בתעשייה האמריקאית.
בעקבות הסיבוב, ייצוא המדינות המתפתחות אל הקהילה האירופאית, ארצות הברית ויפן עלתה ברמה דומה לעליית ייצוא המדינות המפותחות בתחומי מוצרים שמכסם הופחת. אך כשמונים אחוז מייצוא המדינות המתפתחות היוו חומרי גלם, ורוב ההפחתות בסיבוב לא היו בתחום המוצרים ההוא. המדינות המתפתחות גם לא הרוויחו הפחתות משמעותיות במכסים המוטלים על מוצרים תעשייתיים פשוטים, דוגמת מוצרי עץ, בהם מדינות אלה נהנו מיתרון יחסי, אך היוו אחד מיוצאי הדופן האמריקאים להפחתות המכסים הליניאריות על מוצרים תעשייתיים. עם זאת, סיבוב קנדי הביא הפחתות משמעותיות למוצרים המיוצאים על ידי המדינות המתפתחות לארצות הברית, הקהילה האירופאית, בריטניה ויפן, בסך העולה על שני מיליארדי דולרים לשנה. ארצות הברית הפחיתה גם מכסים המוטלים על בדים מסוימים כדי לעזור למדינות המתפתחות, למשל הפחתה בחמישים אחוזים לבדי כותנה המיוצרים ידנית בתעשיות בית וביטול המכסים על מוצרים טרופיים, כנראה בגלל שהפחתות בתחומים האלה לא היו צפויות להזיק באופן משמעותי לשום תעשייה אמריקאית.
לצד המדינות המתפתחות, יש להזכיר את קבוצת המדינות שהוגדרו "כבעלות מבנה כלכלי מיוחד" (אוסטרליה, דרום אפריקה, ניו זילנד וקנדה), שבהן לייצוא חומרי גלם היה חלק מרכזי ומשמעותי. בהחלטת השרים המכריזה על פתיחת סיבוב המשא-ומתן צוין שייתכן כי שיטת ההפחתות הליניארית לא תביא למדינות בעלות מבנה כלכלי או מסחרי מיוחד הטבות המקבילות להקרבותיהן. לכן, למרות שרוב המדינות המשתתפות בסיבוב הפחיתו מכסים לפי השיטה הליניארית, אוסטרליה, דרום אפריקה, ניו זילנד וקנדה הפחיתו באופן ממוקד ולא ליניארי.
חקלאות.