פיפס נודע כביבליופיל וכאספן ספרים. במהלך חייו אסף למעלה מ-3,000 ספרים (ובהם יומנו). פיפס דאג לקטלג את אוספו ולאנדקס אותו. ספרייתו הייתה אחת הספריות הטובות ביותר ששרדו מהמאה ה-17 ועד ימינו. בין ספריו נמנו כתבי יד מימי הביניים, האלמנך האישי של סר פרנסיס דרייק, ואוסף של כ-1,800 בלדות.
בצוואתו הורה פיפס כי האוסף יועבר, לאחר מות אחיינו, לספרייה שתיקרא על שמו ותוקם במכללת מודלן שבאוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1723 הוקמה ספריית פיפס. בצוואתו הורה פיפס כי גם ארונות הספרים יועברו לספרייה, ואף נתן הנחיות בדבר צורת סידור הספרים בספרייה.
פרסום היומן.
הכומר ג'ון סמית' נשכר לתרגם את היומנים מהקצרנות בהם נכתבו לאנגלית קריאה. סמית' עבד על תרגום היומנים בין השנים 1819–1822 מבלי שהוא יודע כי פיפס הכין מדריך לתרגום היומן מקצרנות לאנגלית, וכי המדריך היה ממוקם בסמוך ליומנים. תרגום זה היווה את הבסיס למהדורה הראשונה של היומנים, שפורסמו בשני כרכים בשנת 1825.
תרגום נוסף, שנעשה בסיוע המדריך של פיפס הושלם בשנת 1875 על ידי מיינורס ברייט. נוסח זה של היומנים פורסם בין השנים 1875–1879. מהדורה זו סבלה מחוסר דיוקים, ובשנים 1893–1899 הוציא הנרי ויטלי מהדורה נוספת המבוססת על שתי המהדורות הקודמות, ובה תוקנו אי דיוקים רבים. מהדורה זו הוצאה בשנת 1926 כשהיא מוערת ומאונדקסת.
מהדורה מלאה בעריכתו של רוברט לאת'אם הוצאה בתשעה כרכים בין השנים 1970- 1983 בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה שבברקלי.
גבריאל ונציאנו
גבריאל ונציאנו (נולד ב-7 בספטמבר 1942 בפירנצה שבאיטליה) הוא פיזיקאי תאורטי איטלקי-יהודי, ממניחי היסוד לתורת המיתרים.
קורות חיים.
בשנת 1966 נישא לאדי, כיום פרופסור לפסיכולוגיה. לאחר ירח הדבש אותו בילו בוונציה, עבר הזוג לישראל. את לימודי הדוקטורט עשה במכון ויצמן, בהנחיית צבי ליפקין והקטור רובינשטיין, ואותם סיים בשנת 1967. עם סיום לימודיו בארץ, עשה תקופה קצרה במאיץ החלקיקים CERN, ולאחר מכן המשיך ללימודי פוסט דוקטורט במכון לפיזיקה תאורטית בMIT. עבד במשך שלושים שנה במאיץ החלקיקים CERN, ובין השנים 1994 ל-1997 היה ראש המחלקה לפיזיקה תאורטית במאיץ.
ונציאנו נודע בכך שהיה הפיזיקאי הראשון שהציע, בעת שעשה את הדוקטורט במכון ויצמן, דרך לתאר את חלקיקי יסוד עם אינטראקציית כח חזק כמורכבים ממיתרים ולא כנקודות. תיאור זה התפתח עם השנים לתורת המיתרים, המהווה את חזית המחקר בתחום הפיזיקה התאורטית. כיום הוא מלמד בקולז' דה פראנס בפריז. בשנת 2007 הוענקה לו מדליית אוסקר קליין. בשנת 2015 הוענק לו תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת סוונסי.
מכונת שכפול
אל פלוג'ה
אל פאלוג'ה
בית עפא
גלותי
ז'יד
"זִ'יד" (ברוסית, בלרוסית ואוקראינית: Жид; ברוסינית: Жыд; בפולנית: Żyd; בצ'כית וסלובקית: Žid) הוא כינוי או שם מקובל ליהודי בשפות סלאביות רבות. בשפות שונות למילה יש קונוטציה שונות, כך לדוגמה ברוסית ואוקראינית של היום המילה נחשבת לכינוי גנאי אנטישמי ובפולנית וצ'כית המילה ז'יד היא תרגום לגיטימי למילה "יהודי". המקבילה הנקבית למילה זי'ד היא ז'ידובקה. המילה ז'יד מתורגמת לעברית כ"יהודון" לעיתים.
בשפות שונות.
רוסית.
למילה ז'יד ברוסית של המאה ה-20 וה-21 יש הקשר שלילי מאוד המקושר לסטראוטיפים אנטישמיים של קמצנות. שם הפועל жидится המבוסס על שם העצם ז'יד משמעותו "להתקמצן". כת נוצרית שאימצה חלק מרעיונות היהדות קיבלה את הכינוי Е́ресь жидо́вствующих (בתרגום חופשי: "כפירה בסגנון הז'ידים"). תאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים נקראת жидомасонский заговор (בתרגום חופשי: "קנונית ז'ידים-מסונים"). היהודי הנודד מכונה ברוסית Вечный Жид ("הז'יד הנצחי").
המילה ז'יד מופיעה במספר פתגמים רוסים, בהקשרים שליליים:
עם זאת, היסטורית ניתן למצוא את השורש ז'יד ברוסית גם ללא הקשר שלילי ישיר. הוא הופיע במסמכים רשמיים והופיע רבות בספרות הרוסית ללא קונוטציות אנטישמיות.
אוקראינית.
בשפה האוקראינית בת ימנו, המילה ז'יד משמשת ככינוי גנאי גזעני ולא תקין פוליטית. כך לדוגמה ב-2012 פעיל של המפלגה הלאומנית "Свобода" טען כי מילה קוניס אינה אקראינית, אלא ז'ידובקה. טענה זו זכתה לביקורת ציבורית רבה וגינוי בקרב יהדות אוקראינה. משרד המשפטים דחה את הטענה כי מדובר באנטישמיות, אלא מדובר בכינוי ארכאי אך לגיטימי ליהודי.
צ'כית.
בשפה הצ'כית ז'יד היא המילה המקובלת ונפוצה ליהודי. כך הרובע היהודי בפראג, יוספוב מכונה "Židovské město" (רובע יהודי) בפי המקומיים והמוזיאון היהודי נקרא Židovské muzeum.
פולנית.
המילה ז'ידי (Żydzi) היא המילה הרשמית ליהודים, ללא הקשר שלילי כלשהו. עם זאת, קימות מילים משורש ז'יד עם קונוטציה של חמדנות וקמצנות. אוהדי מועדן הכדורגל קרקוביה קרקוב אלימים מכונים "Jude Gang".
יהודון
עקרון הרצף
עקרון הרצף (באנגלית: The Continuum Concept) הוא אידאה המתייחסת להתפתחות האדם ולגידול תינוקות. אידאה זו נוסחה על ידי התרפיסטית האמריקנית ג'ין לידלוף בספרה "עקרון הרצף" שיצא לאור ב-1975. לפי לידלוף, גידול ילדים לפי השיטה מבטיח את התפתחותו הגופנית, המנטלית והרגשית של התינוק מיום היוולדו, ועד הגיל בו הוא מסוגל להתרחק מאמו על פי רצונו. שם השיטה מתבסס על תפיסתה כהמשך רציף לאופן בו גודלו ילדים באופן טבעי משחר ההיסטוריה.
הרקע להמצאת השיטה.
בראשית שנות ה-70 יצאה ג'ין לידלוף, ניו יורקרית צעירה, לטיול ביערות ונצואלה בחיפוש אחר יהלומים והרפתקאות. היא פגשה שם בבני שבט ההיקואנה האינדיאני, שלא נחשפו כמעט כלל למערב, וחיה במחיצתם לסירוגין במשך למעלה משנתיים. לידלוף הבחינה כי תינוקות השבט כמעט שאינם בוכים, והילדים נראו לה מאושרים, רגועים ועצמאיים בהרבה מילדי המערב. הדבר הביא אותה לחקור את התופעה, והיא הצליחה לבודד כמה אפיונים, המבדילים בין אופן גידול הילדים בקרב שבט ההיקואנה, ובין אופן גידול הילדים בעולם המערבי:
מסקנתה של לידלוף הייתה שהקרבה הפיזית הרצופה של התינוק לאמו, תוך למידה פסיבית, היא הגורם הראשון לאושרם ולשלוותם הרבה של תינוקות השבט. לתחושות אלו מצטרפות גם תחושות עצמאות וביטחון עצמי, בזכות חופש התנועה המוחלט לו זוכים ילדי השבט, שכן הדבר מאפשר להם לחקור את המרחב בנחת, תוך הכרה ביכולותיהם ובחושיהם.
על סמך תוצאות מחקרה פיתחה לידלוף את שיטת 'עקרון הרצף', ופרסמה את המלצותיה ב-1975 בספר 'עקרון הרצף - החיפוש אחר האושר שאבד'. הספר תורגם לעשרות שפות, ביניהן עברית, הופץ במיליוני עותקים וזוכה לפופולריות רבה עד היום.
עקרונות השיטה.
בבסיס 'עקרון הרצף' עומדת התפיסה על פיה כל תינוק אנושי בא לעולם עם אוסף ציפיות וצרכים מולדים, שהתגבשו בו בעקבות עשרות אלפי שנות אבולוציה אנושית (זאת בניגוד לתפיסה הרואה בתינוק "לוח חלק").
מרגע שנולד, מצפה התינוק שהוריו יגשימו את ציפיותיו המולדות, ויספקו את צרכיו הרגשיים והגופניים.
על פי עקרון הרצף, הציפייה החשובה והמשמעותית ביותר של התינוק היא להימצא בחודשי חייו הראשונים במגע מתמיד עם אמו (או עם המטפל בו באופן קבוע ועקבי). הוא מצפה לחוש קרבה לגוף אמו המוכר לו, לינוק בכל עת שירצה, לישון עם אמו באותה מיטה ולחוש כל תנועה בגופה, כפי שחווה בהיותו עובר, ולהינשא בזרועותיה כל הזמן, כפי שאמהות נשאו את תינוקותיהן אלפי שנים לפני המצאת עגלת התינוקות. כדברי לידלוף:
ציפייה שנייה של התינוק על פי עקרון הרצף, היא להיות נוכח באופן מתמיד בחיי המבוגרים, מבלי להוות את מרכז תשומת לבם. באופן זה הוא ילמד כיצד להתנהג, יידע איך קוראים לדברים, ויהפוך ליצור סקרן וחברותי. במקביל מצפה התינוק כי הוריו יפגינו ביטחון ביכולתו לחקור את סביבתו, מבלי לגונן עליו יותר מדי, ובכך יתגברו ביטחונו העצמי ועצמאותו.
לפי עקרון הרצף, כאשר ציפיות אלו מתממשות, התינוק (או הפעוט) ממעט מאוד לבכות, וחש אהוב ובעל ערך עצמי. תחושה זו תלווה אותו כל חייו ותהפוך אותו לאדם בריא, חברתי ומאושר יותר. לעומת זאת, אם צרכים אלה לא נענים, התינוק חווה מצוקה, חסך וכמיהה לשלמות עצמית. בעקבות כך הוא יגדל ויהפוך לילד תלותי, המחפש חיזוקים בסביבתו לעצמיותו. משם קצרה הדרך להפיכתו למבוגר אנטי-חברתי, המחפש תמידית אחר האושר, אך מתקשה להגדירו. לידלוף תולה את תחלואות החברה המערבית, ובהן בעיקר הניכור והאלימות, באופן בו גדלים בה ילדים, המרוחק מאוד מן "הדרך הטבעית" לשיטתה. היא טוענת כי אנשים שחיפשו בילדותם חיזוקים לעצמיותם, ולא הרגישו נאהבים ושלמים עם עצמם, יהפכו לבסוף לאנשים תלותיים ואלימים, בעלי נטייה להתמכרות. לדברי לידלוף, גידול תינוקות באופן המנוגד לעקרון הרצף, מביא אותם לפצות את עצמם באופן מיידי ואף בהמשך חייהם, באופן הפוגע בהם מנטלית וחברתית, ובסופו של דבר עלול לגרום להם להפרעות אישיות.
יישום השיטה.
כדי לקיים את 'עקרון הרצף' באופן מעשי, ממליצה לידלוף על הקפדה על הכללים הבאים:
התפשטות השיטה בעולם המערבי.
זמן קצר לאחר פרסום ספרה של לידלוף, זכתה שיטת עקרון הרצף להתעניינות רבה, והיא אומצה בידי אמהות רבות, בעיקר בארצות הברית. הספר תורגם לשפות רבות, והשיטה מצאה לה מקום גם באירופה. בשנים האחרונות התגבשו קהילות תומכות של נשים המגדלות את ילדיהן על פי עקרון הרצף, וכן פורומים לתמיכה וייעוץ באינטרנט עבור המבקשות לנהוג על פי השיטה בגידול ילדיהן.
ספרה של לידלוף תורגם לעברית בשלהי שנות ה-90, דבר שחשף את השיטה לקהל רחב יותר בישראל. מהלך מעניין שנצפה הוא שיבתן של נשים ממוצא אתיופי לגדל ילדים בגישה המסורתית הנהוגה במשפחתן, הדומה מאוד לעקרון הרצף.
ביקורת על השיטה.