בתחילת מלחמת העולם השנייה הגיע לצרפת חיל משלוח בריטי גדול, בפיקודו של לורד גורט. חיל המשלוח הבריטי לא התערב במלחמה עד לפלישה הגרמנית לארצות השפלה ולצרפת במאי 1940. "תוכנית D" שהגה המטכ"ל הצרפתי, שכללה התקדמות חיל המשלוח אל תוך בלגיה, על מנת לפגוש שם את הפולשים הגרמנים, התמוטטה. חיל המשלוח ביצע את חלקו, אך התמוטטות הקונספציה ההגנתית הצרפתית, שנשענה על קו מאז'ינו, ולא הייתה מוכנה לטקטיקות הבליצקריג, ולחצייה המשוריינת של הגרמנים את יער הארדנים, שנחשב לבלתי חדיר לשריון, הותירו את התמרונים על פי התוכניות המוקדמות חסרי תועלת. עד מהרה מצא עצמו חיל המשלוח נצור על גדות תעלת למאנש, ומנותק מחלקם הגדול של הכוחות הצרפתים, כאשר אין בכוחו להכריע את המערכה, שבשלב זה כבר נטתה לטובת הגרמנים באופן ברור. עיקר הכוח של בעלות הברית היה נצור על חופי דנקרק, אך הגרמנים השעו את המתקפה הקרקעית, תקפו בעיקר מן האוויר ונמנעו מלחסל את שארית הכוח הבריטי והצרפתי. גורט הורה על מבצע של פינוי מהיר, בכל כלי שיט שעמד לרשות בעלות הברית. הכוחות רוכזו ליד עיר הנמל דנקרק שבצפון צרפת, כאשר חלק מהם מעכב את האויב בלחימה לזמן של שבוע עד לפינוי הכוחות הבריטיים ומאפשר שרוב חיל המשלוח, וכן חיילים ואזרחים צרפתים, יפונו אל בריטניה. במהלך המבצע, שכונה "מבצע דינמו" פונו קרוב לשלוש מאות וארבעים אלף חיילים, בין 26 במאי ו-4 ביוני 1940. נחישותם של גורט וצ'רצ'יל, בצירוף הקרבתם של הטייסים והמלחים הבריטים, ובניגוד לתבוסתנות הגנרלים הצרפתים, איפשרה את פינוי חיל המשלוח הבריטי מצרפת, ולמעשה את המשך המלחמה. עם זאת, האווירה בבריטניה, ובעיקר בקרב הצמרת המדינית והצבאית שהבינה את המתרחש כהתמוטטות היבשת, הייתה קשה ופסימית.
מן הנאום.
צ'רצ'יל דיווח לפרלמנט על הפינוי של חיל המשלוח מדנקרק, תוך הדגשת האומץ שהפגין הצבא הבריטי מול אויב עדיף ותוקפני ואת הקרבתם של המחלצים. בפרט העלה צ'רצ'יל על נס את תפקודו של חיל האוויר המלכותי כעומד בשורה אחת עם האומץ והאבירות של כל אחד מגיבורי ההיסטוריה הבריטית. הוא הגדיר את החילוץ כנס, אולם הדגיש כי "אין מנצחים מלחמות על ידי פינויים" ולא על ידי ניסים. בהמשך תיאר צ'רצ'יל את המצב כקשה ביותר, צבא צרפת התמוטט וצבאה של בלגיה אינו קיים, נמלי התעלה מוחזקים על ידי הגרמנים וסכנת פלישה לאי הבריטי קיימת. כמו כן ציין צ'רצ'יל את הברית בין האימפריה הבריטית לצרפת והבטיח את נכונותה של האימפריה להילחם ככל שיידרש עד מיגור הרודנות הנאצית.
החלק הרטורי החזק ביותר של הנאום, וזה שנתן לו את שמו, הוא סופו:
התקבלות.
לפי עדויות חברי פרלמנט, התגובות לנאום בבית הנבחרים היו נרגשות וההכרה בו כנאום היסטורי הייתה מיידית, הן בשל תוכנו והן בשל השפה האנגלית העשירה והשורשית בה השתמש צ'רצ'יל בדבריו.
הנאום לא הוקלט ולפיכך, היה על צ'רצ'יל לחזור עליו שנית לפני המיקרופון עבור שידורו ב-BBC בשנת 1949. לפי אגדה אורבנית נפוצה צ'רצ'יל סירב לחזור על הנאום שנית, ולפיכך הקריא את הנאום שחקן בשם נורמן שלי שחיקה את צ'רצ'יל מבלי שהמאזינים ידעו שאינם מאזינים לראש הממשלה עצמו. שלי אכן הקליט את הנאום עבור תקליט שהופץ בעיקר בארצות הברית.
זוהר סלע
זוהר סלע (נולד ב-25 במאי 1960) הוא עורך קולנוע וטלוויזיה ישראלי. זוכה פרס אופיר 2007 על עריכת הסרט "בופור".
ביוגרפיה.
זוהר סלע הוא המייסד של אולפן הקולנוע להפקת סרטים "עין השופט הפקות". בשנת 1984 ערך את הסרט "לחץ". באותה שנה ערך את סרט הטלוויזיה "אריות בירושלים" ששודר בערוץ הראשון. בשנת 1985 ערך את הסרט "קוקו בן 19", בבימויו של דני ורטה. בשנת 1986 ערך את הסרט "אוונטי פופולו", בכיכובם של סלים דאו וסוהיל חדאד.
בשנת 1989 ערך את הסרט "המיועד", בו כיכבו שולי רנד ורונית אלקבץ, ובשנת 1990 ערך את הסרט "הלם קרב". ב-1992 ערך את סרטו של אסי דיין "החיים על פי אגפא", בו כיכבו גילה אלמגור, שולי רנד, שרון אלכסנדר ועוד. בשנת 1994 ערך את הסרט "שירת הסירנה". בשנת 1995 ערך את הסרט "שמיכה חשמלית ושמה משה", קומדיה שחורה ואקזיסטנציאליסטית. בשנת 1996 ערך את הסרט "זיכרון דברים", המבוסס על ספרו של יעקב שבתאי. באותה שנה ערך את הסרטים "מרקו פולו: הפרק האחרון", סוף המשחק" ו"לילה לבן".
בשנת 1997 ערך סרט נוסף בבימויו של אסי דיין, "מר באום". באותה שנה ערך את הסרט "מינוטאור", בו כיכבו דן תורג'מן ומילי אביטל. ב-1998 ערך את הסרט "חתולות הרעם". בשנת 1999 ערך את הסרט "חובו של אהרון כהן". בשנת 2000 ערך את הסרט אודות המוניטין לבמאי והמפיק יורם כסלו. בשנת 2004 ערך את הסרט "הבשורה על פי אלוהים". בשנת 2007 זכה בפרס אופיר על עריכת הסרט "בופור". בשנת 2010 ערך את "כבוד", וכן את הסרט הדקומנטרי שהוצג בקולנוע "ארץ בראשית" ואת סרט הקולנוע "אנדנטה". בשנת 2011 עורך את הסרט "וביום השלישי", וכן ערך את הסדרה "הכבוד של מרציאנו" בערוץ 10. בשנת 2012 ערך את הסרט "ד"ר פומרנץ" סרטו האחרון של אסי דיין. באותה שנה ערך גם את הסרט "שרקייה". בשנת 2013 עורך את הסרט "לוויה בצהריים", המבוסס על הספר "לוויה בצהריים" שכתב ישעיהו קורן בשנת 1974.
בשנת 2014 ערך את הסרט "זינוק בעלייה", בבימויו של אורן שטרן ובכיכובם של שלמה בראבא, איתי טיראן, עידית טפרסון ועוד, וכן ערך את הסדרה "בתולות".
פרסים.
פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר לשנת 2007 על עריכתו בסרט "בופור".
זהר סלע
קורמאנג'י
שוג'י נקמורה
שוג'י נקמורה (ביפנית: 中村 修二; נולד ב-22 במאי 1954, באיקטה, מחוז אהימה, יפן) הוא מהנדס אלקטרוניקה ומדען יפני אזרח ארצות הברית, המשמש כפרופסור בקולג' להנדסה של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה. נקמורה, יחד עם שני מדענים יפנים נוספים, הירושי אמאנו ואיסאמו אקאסאקי, הוא זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 2014 ובפרס צ'ארלס סטארק דרייפר לשנת 2015. נקמורה ושותפיו זכו בפרס המלכה אליזבת להנדסה לשנת 2021, על פיתוח דיודת ה-LED בצבע כחול, שאפשרה פיתוח וייצור של נורות לד חסכוניות באנרגיה.
הזכייה בפרס נובל לוותה בביקורות קשות, כיוון שהזוכים בפרס אינם אלו שפיתחו את הדיודה הכחולה, אלא רק אלו שתרמו להכנסתה לשימוש מסחרי, וכי הרברט פאול מארושקה וואלי רהינס, הם אלו שפיתחו את הדיודה הכחולה הראשונה. כמו כן ועדת הפרס התעלמה לחלוטין ממאמצי הפיתוח הנרחבים של ניק חולונייק ואולג לוסב, שהובילו לפיתוח דיודת ה-LED הראשונה.
ביוגרפיה.
נקמורה סיים ב-1977 תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת טוקושימה, ושנתיים לאחר מכן תואר שני באותו תחום. הוא הצטרף לחברה קטנה בעיר טוקושימה, ניצ'יה (Nichia) כמיקלז, ושם החל במחקר של דיודות אור, במטרה לפתח דיודה פולטת אור כחול.
בהסתמכו על מחקרים אחרים, הצליח נקמורה למצוא שיטה לייצור הדיודה הכחולה, שהייתה מתאימה גם לייצור המוני. הוא קיבל בתחילה רוח גבית מהחברה בה עבד, אך בהמשך החליטה החברה להשעות את המחקר בתואנה שהוא צורך משאבים רבים בכסף ובזמן. הוא המשיך לפתח את הלד הכחול בכוחות עצמו, ובשנת 1993 הצליח לייצר אותו.
ב-1994 קיבל תואר דוקטור להנדסה מאוניברסיטת טוקושימה. הוא עזב את חברת Nichia בשנת 1999 והחל לשמש כפרופסור להנדסה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
בשנת 2001 תבע נקמורה את מעסיקתו לשעבר, Nichia, בסכום של כ-190 מיליון דולר, על בונוס בגין התגלית, ולבסוף הגיע עמה לפשרה שלפיה שולמו לו 840,000,000 ין יפני (כ-8 מיליון דולרים אמריקאיים). בית המשפט העריך את שווי ההמצאה לחברה בכ-580 מיליון דולר.
נקמורה עבד גם על פיתוח דיודות לאור ירוק, והיה שותף כמה שנים מאוחר יותר בפיתוח דיודות האור הלבן, שהן הבסיס לנורות הלד וכן בפיתוח דיודות לייזר כחולות המשמשות בדיסקים מסוג Blu-ray.
כיום משמש נקמורה כפרופסור לחומרים באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, ומחזיק בלמעלה מ-100 פטנטים.
במהלך הקריירה שלו זכה נקמורה בפרסים רבים, בהם פרס הארווי מטעם הטכניון, בו זכה ב-2009. ב-2014 הוכתר כחתן פרס נובל לפיזיקה, יחד עם שני עמיתיו לפיתוח ההמצאה.
בהחלטתה קבעה ועדת הפרס כי "הם הצליחו במקום שכולם נכשלו". אקסאקי עבד עם אמאנו באוניברסיטת נגויה, בו-בזמן ש נקמורה הועסק בניצ'יה כימיקלז, חברה קטנה בטוקושימה. ההמצאות שלהם היו מהפכניות. נורות הליבון האירו את המאה ה-20, המאה ה-21 תהיה מוארת על ידי נורות LED".
הזכייה בנובל לוותה בביקורות קשות, כיוון שוועדת הנובל התעלמה לחלוטין מעבודתיהם של הרברט פאול מארושקה וואלי רהינס, שפיתחו הדיודה הכחולה הראשונה בפועל, וכן ממאמצי הפיתוח הנרחבים של ניק חולונייק ואולג לוסב, שהובילו לפיתוח דיודת ה-LED הראשונה, וכי הזוכים היפנים אינם נושאים בפועל את הקרדיט שעליו הם זכו בנובל (המצאת ה-LED הכחול).
עמית בינלאומי באקדמיה המלכותית להנדסה (2019).
התגלית.
עד שנות התשעים היו דיודות פולטות אור בשימוש בעיקר בנורות בקרה למכונות ולמכשירים חשמליים, בשל העובדה כי עוצמת הדיודות הייתה נמוכה מאוד וכן לא הייתה בנמצא דיודה פולטת אור בצבע כחול, הדרושה כדי לייצר אור לבן. כדי לייצר אור לבן נדרש שילוב של שלושת צבעי היסוד: אדום, ירוק וכחול. דיודות בצבע אדום ואינפרא-אדום פותחו כבר בתחילת שנות השישים, בסוף שנות השישים פותחו דיודות ירוקות וכתומות, ובתחילת שנות השבעים פותחה גם דיודה פולטת אור צהוב.