בהשאלה, נהוג לכנות בשם פילה גם נתחי בשר עוף או דגים, כאשר הכוונה היא לנתח נקי לחלוטין מעור או מעצמות (נקרא על פי החלטת האקדמיה: מגורם).
מרקו אורליו סוטו
מרקו אורליו סוטו (בספרדית: Marco Aurelio Soto; 13 בנובמבר 1846 - 25 בפברואר 1908) היה נשיא הונדורס מ-1876 ועד ל-19 באוקטובר 1883. במשך תקופת כהונתו השפיע רבות על התפתחותה של מדינתו.
סוטו נולד בטגוסיגלפה, בירת הונדורס, ב-1846. את לימודיו סיים באוניברסיטת גואטמלה ב-1866 ועסק בעריכת דין. במהרה מונה למזכיר לענייני חוץ בממשלתו של נשיא גואטמלה, חוסה רופינו בריוס. בעקבות מתיחות בין הונדורס לגואטמלה נשלח סוטו לארץ מולדתו כשליח מטעם גואטמלה. ב-1877 נבחר לנשיא הונדורס.
סוטו פעל רבות למען מדינתו. עיקר פעולותיו היו: עידוד ענף המכרות, יצוא בקר, בניית קווי טלגרף ועידוד הקמת קו מסילת רכבת של הקריביים.
ב-1881 נבחר סוטו לכהונה שנייה, אך בעקבות משבר עם נשיא גואטמלה, חוסה בריוס, התפטר ממשרתו ועזב לארצות הברית. בתחילה שהה בסן פרנסיסקו ולאחר מכן בניו יורק.
דיוקנו של מרקו אורליו סוטו מתנוסס על פני שטר בערך נקוב של 2 למפירה.
מותנית
הזמנה לארכאולוגיה
F-105 ת'אנדרצ'יף
ג'ורג' סנטיאנה
ג'ורג' סַנְטָיָאנָה (George Santayana; 16 בדצמבר 1863, מדריד, ספרד – 26 בספטמבר 1952, רומא, איטליה) היה פילוסוף, מסאי, משורר וסופר אמריקאי. סנטיאנה היה אזרח ספרדי כל חייו, אך גדל ורכש השכלה בארצות הברית, כתב באנגלית, ונחשב כהוגה ואיש ספר אמריקאי. 39 מ-88 שנותיו בילה בתחומי ארצות הברית. הוא ידוע באמרותיו הקולעות, כגון "מי שאינם יכולים לזכור את העבר, מועדים לחזור עליו", או "רק המתים רואים את סופה של המלחמה" המיוחסת בטעות לאפלטון.
ילדותו.
נולד כחורחה אוגוסטין ניקולאס רואיס דה סנטיאנה בוראס (Jorge Augustín Nicolás Ruiz de Santayana Borrás) ב-16 בדצמבר 1863 במדריד. את שנותיו הראשונות בילה באבילה שבספרד. אמו, חוספינה בוראס, הייתה בתו של פקיד ספרדי בפיליפינים. חורחה היה בנה היחיד של אמו מנישואיה השנִיים, לאחר שהתאלמנה מג'ורג' סטרג'יס, סוחר מבוסטון, שלו ילדה חמישה ילדים, ששניים מהם מתו בינקותם. האם חיה בבוסטון לאחר מות בעלה ב-1857, אך ב-1861 עברה עם שלושת ילדיה הנותרים להתגורר במדריד. שם פגשה את אוגוסטין רואיס דה סנטיאנה, שאותו הכירה עוד מימיה בפיליפינים, ונישאה לו ב-1862. רואיס דה סנטיאנה היה פקיד קולוניאלי, צייר ואינטלקטואל.
המשפחה חייה במדריד ובאבילה עד 1869, אז שבה אמו של סנטיאנה לבוסטון עם שלושת ילדיה הראשונים, והשאירה את חורחה בן החמש עם אביו בספרד. השניים הצטרפו בשנת 1872 ועברו אף הם לבוסטון, אך האב לא התאקלם, ושב בגפו לאבילה, שם נשאר עד סוף ימיו. חורחה לא ראה אותו שוב עד להיותו סטודנט בהרווארד. במהלך שנים אלו הפך מחורחה לג'ורג', המקבילה האנגלית לשמו הפרטי.
השכלה.
ג'ורג' למד ב-Boston Latin School, בית ספר ותיק ויוקרתי בבוסטון, ולאחר מכן באוניברסיטת הרווארד, אצל המורים ויליאם ג'יימס וג'וזאיה רויס (Josiah Royce), אשר הפכו מאוחר יותר לעמיתיו. לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה ב-1886, למד שנתיים בברלין, וחזר להרווארד לכתוב תזה על הגותו של הפילוסוף הגרמני רודולף הרמן לוצה (Lotze; 1817–1881) ולעסוק בהוראה. סנטיאנה השתייך לתור הזהב של הפקולטה לפילוסופיה בהרווארד. כמה מתלמידיו זכו להצלחה ולפרסום, כגון טי אס אליוט, גרטרוד סטיין, וולאס סטיבנס (Wallace Stevens) ווולטר ליפמן. את השנים 1896–1897 בילה בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
חייו.
בשנת 1912 אפשרו לו חסכונותיו, בתוספת ירושה מאמו, לפרוש ממשרתו באוניברסיטת הרווארד ולחיות את שארית ימיו באירופה. לאחר מספר שנים באבילה, בפריז ובאוקספורד, החל משנת 1920 ואילך לבלות את חורפיו ברומא, ומאוחר יותר עבר להתגורר בה באופן קבוע, עד למותו. במהלך 40 השנים שחי באירופה כתב סנטיאנה 19 ספרים, ודחה מספר הצעות למשרות אקדמיות יוקרתיות. רבים ממכריו ומיודעיו היו אמריקאים, לרבות עוזרו (ולימים מנהל עיזבונו הספרותי), דניאל קורי. בערוב ימיו נהנה סנטיאנה מרווחה כלכלית, בין היתר עקב הצלחת ספרו "הפוריטן האחרון" ("The Last Puritan"), שיצא לאור ב-1935. מצבו הכספי אפשר לו לסייע לכמה מעמיתיו, בהם ברטרנד ראסל, למרות חילוקי הדעות הפילוסופיים והפוליטיים ביניהם. על אף שסנטיאנה לא היה מעוניין באזרחות אמריקנית, והתגורר באיטליה הפאשיסטית עשרות בשנים, בעיניי האמריקאים הוא נחשב לאמריקאי. הוא עצמו העיד כי חש בנוח ביותר דווקא באוקספורד. ג'ורג' סנטיאנה מעולם לא נשא אשה.
הגותו.
כתביו החשובים של סנטיאנה הם "The Sense of Beauty" משנת 1896 - החיבור הגדול הראשון באסתטיקה שנכתב בארצות הברית; "The Life of Reason", ב-5 כרכים, הנחשב לשיא הקריירה שלו בהרווארד (1905–1906); "Skepticism and Animal Faith" משנת 1923; ו-"The Realms of Being", הכולל 4 כרכים, ונכתב בין השנים 1927–1940. אף על פי שלא היה פרגמטיסט כדוגמת ויליאם ג'יימס, צ'ארלס פירס או ג'ון דיואי, ספרו "The Life of Reason" נחשב לפורץ דרך בפרגמטיזם האמריקני. בדומה לפרגמטיסטים קלאסיים רבים, ועקב התמצאותו הרבה בתאוריה האבולוציונית, סנטיאנה דגל במטאפיזיקה נטורליסטית, שעל פיה ההכרה האנושית, פרקטיקות חברתיות ומוסדות חברתיים התפתחו כתוצאה מתנאים סביבתיים, וערכם נקבע לפיכך בהתאם לתרומתם לרווחת האדם. כותרת המשנה לספרו הנ"ל, 'שלבים בקידמה האנושית', מעידה על תפיסה מטאפיזית זו.
סנטיאנה היה מראשוני התומכים באפיפנומנליזם, אך גם העריץ את המטריאליזם הקלאסי של דמוקריטוס ולוקרציוס (מתוך שלושת ההוגים שעליהם כתב בספרו שלושה משוררים פילוסופיים, הוא מחבב ביותר את לוקרציוס). סנטיאנה העריך מאוד את שפינוזה, אך מבלי לאמץ את הרציונליזם והפנתאיזם שלו. עמדותיו המטריאליסטיות המהולות בספקנות לא עלו בקנה אחד עם העולם הספרדי של זמנו. רק בעידן שלאחר פרנקו החל לזכות בהכרה ובתרגומים לספרדית.
סנטיאנה כתב רומן אחד: הפוריטן האחרון ("The Last Puritan") – רומן חניכה, העוסק בהתפתחותו הנפשית של הגיבור. כמו כן כתב אוטוביוגרפיה בשם אנשים ומקומות. יצירות אלה מכילות רבות מדעותיו ומאמרות השפר שלו. סנטיאנה כתב ספרים ומאמרים במגוון נושאים, לרבות הגיגים על אודות טבע האדם, מוסר, והשפעת הדת על התרבות והפסיכולוגיה החברתית, בסגנון שנון ומלא הומור. לעומת כתביו בפילוסופיה ממוסדת, הנחשבים קשים לקריאה, חיבוריו האחרים נקראים בקלות, ומצוטטים תכופות. הוא כתב שירים ומספר מחזות, והשאיר התכתבויות ענפות, אשר התפרסמו ברובן לאחר שנת 2000.
מִזגו, שיפוטו והדעות הקדומות שלו עלולים להיחשב בימינו כמיושנים - סנטיאנה הוא במידה רבה פלטוניסט קסטליאני: אריסטוקרט אליטיסט קר, שילוב מוזר בין שמרן ים-תיכוני (ברוח פול ואלרי) ובין אנגלוסקסי אירוני ומרוחק. בדומה לאלכסיס דה טוקוויל, סנטיאנה התבונן בתרבות האמריקנית מנקודת מבט חיצונית. כמו ראלף וולדו אמרסון, סנטיאנה כתב פילוסופיה בסגנון ספרותי.
למרות האתאיזם שלו, סנטיאנה לא היה קיצוני בהתנגדותו לדת, שלא כראסל, שגרס כי הדת היא מזיקה, בנוסף להיותה שקרית. עמדותיו אודות דת מפורטות בספריו "Reason in Religion", "The Idea of Christ in the Gospels" וכן "Interpretations of Poetry and Religion". הוא הגדיר עצמו כ"אתאיסט קתולי", ובילה את שנות חייו האחרונות במנזר ברומא, בטיפולן המסור של אחיות ממוצא אירי.
סנטיאנה זכור בעיקר בזכות פתגמיו ואמרותיו, שרבים מהם כה התפרסמו עד שהפכו לקלישאות. הגותו הצליחה פחות בקרב הציבור הרחב, אך הוא השפיע על עמיתיו, כגון ראסל, שהודה כי סנטיאנה לבדו גרם לו לדחות את האתיקה של ג'ורג' אדוארד מור, או המשורר וולאס סטיבנס (Wallace Stevens). הסוציולוג הקנדי-יהודי-אמריקאי ארווינג גופמן, בספרו הידוע "הצגת העצמי בחיי היום-יום" (1959) ציטט את סנטיאנה כמקור השפעה עיקרי.
ביבליוגרפיה.
The Santayana Edition:
The balance of this edition is published by the MIT Press.
Other works:
גירוי
גירוי (לטינית: Stimulus, ברבים Stimuli) הוא כל שינוי שניתן לחִישה או לזיהוי בסביבה הפיזיולוגית של האורגניזם.
רוב הגירויים באים מהסביבה, אך יש גם גירויים אשר מופיעים בתוך האורגניזם. כלומר, מקורם של הגירויים יכול להיות חיצוני או פנימי.
היבטים פסיכולוגיים וקוגניטיביים.
בפסיכולוגיה, גירוי הוא כל כוח אשר ממריץ את האורגניזם, או חלק ממנו, לפעול.
לגירויים שונים יש השפעות שונות. לדוגמה, לגירוי חזותי יש יכולת גבוהה יותר למשוך את הקשב של האדם בהשוואה לגירוי שמיעתי.
הייצוג של הגירויים הרלוונטיים בסביבתו של האדם הוא השלב הראשון בתהליכי השליטה הקוגניטיביים של התפקודים הניהוליים.
על פי הביהביוריזם, גירוי הוא חלק במערכת הגומלין של גירוי - תגובה, בתאוריות הלמידה השונות. במסגרת התניה קלאסית, גירוי בלתי מותנה הוא כל גירוי המעורר את התנהגות הרפלקס באופן טבעי ללא צורך בתהליך למידה. לעומתו גירוי מותנה הוא גירוי שנקשר לגירוי הבלתי מותנה באופן אסוציאטיבי, כך שבכוחותיו לעורר תגובה מותנה. התגובה המותנה לגירוי המותנה היא תגובה נלמדת.
זמן תגובה הוא מושג המתייחס למהירות שבה נצפה שינוי התנהגותי בעקבות הופעתו של גירוי כלשהו.
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים.