עד היום לא ידוע בוודאות האם אלקור קשור כבידתית למיזר, אבל נראה שהם נעים יחד כחלק מצביר הכוכבים של קבוצת הדובה הגדולה הכולל גם את הכוכבים מראק, מגרז, אליות, ופקדא.
תכונות מיזר.
מיזר הוא למעשה מערכת בת ארבעה כוכבי הסדרה הראשית לבנים, הנמצאת במרחק של כ-78 שנות אור, ומורכבת משני זוגות: מיזר A ומיזר B. שני הזוגות מקיפים זה את זה במרחק של כ-500 יחידות אסטרונומיות (השקולה להפרדה זוויתי של 14 שניות קשת) ובזמן הקפה של כ-5000 שנים. בשל ההפרדה הגדולה ניתן להבחין בזוג בקלות באמצעות טלסקופ חובבים.
מיזר Aa ו-Ab.
מיזר A מורכב מזוג כוכבים זהים בעלי סיווג ספקטרלי A2 המקיפים זה את זה במרחק של כ-0.07 יחידות אסטרונומיות (שקול לכ-8 אלפיות של שניית קשת) בזמן הקפה של 20.5 ימים. בשל הקרבה הרבה לא ניתן להפריד את השניים באמצעות טלסקופ אלא רק באמצעות אינטרפרומטר. מסתו של כל אחד מבני הזוג היא כ-2.5 מסות שמש ורדיוסו כפעמיים רדיוס השמש. טמפרטורת פני השטח של בני הזוג היא כ-9,000 קלווין וכל אחד מהם מאיר בעוצמה של פי 30 מעוצמת ההארה של השמש.
ניתוח ספקטרום הבליעה של מיזר A מראה על שכיחות גבוהה מהרגיל של צורן ושל סטרונציום.
מיזר Ba ו-Bb.
מיזר B מורכב מזוג כוכבים זהים בעלי סיווג ספקטרלי A7 עם מסות של מעט יותר מ-1.5 מסת שמש לכל אחד ורדיוס של פעמיים רדיוס השמש. בני הזוג מקיפים זה את זה בזמן הקפה של כחצי שנה. הטמפרטורה שלהם נמוכה יותר מבני הזוג של מיזר A, כ-7,900 קלווין ובשל כך עוצמת ההארה שלהם נמוכה משמעותית והיא רק פי 15 מעוצמתה של השמש.
ניתוח ספקטרום הבליעה של מיזר B מראה על שכיחות גבוהה מהרגיל של צורן ושל מתכות נדירות ממשפחת הלנתנידים. לעומת זה יש בו כמות נמוכה מהרגיל של סידן ושל אלומיניום.
אלקור.
אלקור נמצא במרחק של כ-3 שנות אור ממיזר, השקולות לכמעט חמישית של מעלה. אם הוא קשור אליו כבידתית, אזי זמן ההקפה שלו הוא לפחות 750,000 שנים.
אלקור הוא גם כן כוכב הסדרה הראשית לבן מסוג ספקטרלי A5, בעל מסה של כ-1.6 מסות שמש ורדיוס גדול בכ-80% משל השמש. הטמפרטורה על פניו היא כ-8,100 קלווין והוא מאיר בעוצמה גדולה פי 13 מעוצמת השמש. בהירותו הנראית היא מדרגה 4.0, כך שגם בעלי ראיית לילה טובה יכולים להבחין בו רק במקום חשוך.
למרות שאלקור הוא כוכב הסדרה הראשית מסוג A בדומה למראק, מגרז, אליות, ופקדא, כל האחרים הם עם מסה כפולה משלו וטמפרטורה גבוהה בכ-1000 קלווין, כך שהם מאירים בעוצמה גדולה לפחות פי 5 ממנו ונראים היטב בעוד שאלקור עמום יחסית אליהם.
זטא בדובה הגדולה
אלקור
מכתם
מִכְתָּם, או אֶפִּיגְרָמָה (מיוונית: ἐπίγραμμα), הוא סוג של שיר, לרוב, שיר קצר בעל אופי סאטירי עוקצני או חידוד. המכתם התפתח לראשונה כשיר הכתוב על מצבות (ומכאן שמו הלועזי, שמשמעותו כתובת הקדשה על גבי בית, יצירת אמנות, מתנה, או כתובת על מצבה). שטח הכתיבה המצומצם על גבי המצבה הקנה לו את אופיו הקצר, אשר בדרך כלל אינו עולה על שני בתים. מכתמים אחרים רבים הם בעלי אופי סאטירי, ומשמשים למתיחת ביקורת או ללעג.
מכתמים ביוונית.
יוון הארכאית.
המכתמים הקדומים ביותר שהגיעו לידינו הם מיוון: שתי כתובות יווניות שנשתמרו על גבי כדים מן המאה השמינית לפני הספירה, כתובות הנצחה בהקסמטר : CEG 1.423, CEG 1.454, הכתובת על אוינוכוה (οἰνοχόη; ; סוג של כד יין) הידועה בשם "כתובת דיפולון" וכן הכתובת על סקיפוס מפיתיקוסה (Pithecusae scyphus). משנת 500 לפני הספירה, המכתמים שימשו את הקופלט האלגי (, שיר אלגי המורכב משתי שורות). מהמאה השישית לפני הספירה, המכתם הוא שיר קצר הממצה בצורה מרוכזת את רעיונו של המשורר, רגשותיו, הלך רוחו והגותו. שיר זה מתפתח לסאטירה שנונה ועוקצנית, בעיקר בשירה הרומית. החל מן המאה השביעית לפני הספירה ואילך נמצאו ביוון כתובות בחרוזים, במשקל ההקסמטר או הדיסטיכון (distich) האלגי, על גבי מצבות, לוחות נדרים וכדומה. תוכנם הוא תיאור קצר ומאופק של דמות או מאורע.
התקופה הקלאסית.
רב המכתמים המונומנטים שהגיעו לידינו מיוון הקלאסית הם בעילום שם, הראשון בהם שחתום הוא CEG 2.819, 888. ii. המשורר הראשון שיוחס לו כתיבת מכתמים היה סימונידס, שחיבר את הכתובות על קבריהם של הנופלים במלחמה עם הפרסים. אולם יש קושי לשייך את המכתמים אליו (הקושי לאמת יוצרים עם מכתמיהם הקשה מאוד על המחקר של מכתמים אשר נכתבו לפני שנת 400 לפנה"ס ולמעשה בלם אותו). במכתמים שלו ידע סימונידס לסגל תוכן רב-משמעות למסגרת מצומצמת. במכתמו הידוע ביותר, לכבוד גיבורי קרב תרמופילאי, העלה את זכר קורבנם בשתי שורות קצרות ומאוזנות היטב.
התקופה ההלניסטית.
המכתמים היו נפוצים מאוד בספרות היוונית של התקופה ההלניסטית. בניגוד לאפיגרמה הקלאסית, שעל פי רוב הייתה רק כתובת על מצבה או כתובת המכילה מילות תפילה או הודיה, האפיגרמה ההלניסטית הקיפה את כל צורות הליריקה הזעירה שהיו קיימות עד זמנה. צורה ספרותית זו הגיעה לשיאה ביצירותיהם של קאלימאכוס ושל אסקלפיאדס. תוכן יצירותיהם היה על פי רוב ארוטי או נועד לשמח את לב המסובים במשתאות. יש גם כתובות המכילות התנצחויות בענייני לשון וספרות, או המשבחות יצירות של אומנים. מבחינת התוכן, מעניינות במיוחד האפיגרמות של לאונידס מטרנטום , שנושאיהן שאובים מחייהם של בעלי המלאכה, הדייגים ודלת העם העירונית.
בתקופת הקיסרות הרומית שימשה היוונית כלי ביטוי ספרותי גם לסופרים רומיים חשובים. המכתם התחבב בספרות היוונית של התקופה ההלניסטית והתקופה הרומית. בראשית המאה הראשונה לפני הספירה ערך מֶלֶאַגְרוֹס מגַדַרה קובץ של מכתמים, שבו כלל אוסף של כ-130 יצירות מפרי עטו, רובן מכתמים ארוטיים. לאחר מכן הופיעו אוספים אחרים, שהמשיכו להופיע ביוון עד שלהי ימי הביניים. במאה הראשונה נכתבו הרבה אפיגרמות: פיליפוס מתסלוניקי כתב מכתמי חצר, גאיוס לוקיליוס כתב מכתמים סאטיריים, רופינוס כתב מכתמים ארוטיים. בתחילת המאה השלישית לפני הספירה, המכתמים עוברים ממונומנטים לקלף. אלו מכתמים ארוכים יחסית עם משקל משתנה. המכתמים האלה שונים מאוד ממכתמי הקומפלט אלגי שהיו בעל משקל יחיד ובני שתי שורות. יש גידול בשימוש במכתמים מאחר שאלו השתלבו והתאימו לזרמים ספרותיים חדשים כמו המשוררים החדשים באלכסנדריה. עתה התוכן אינו הנצחה בלבד אלא גם עיסוק בנושאים יום יומיים ופסטורליים (טבע, דת ומשפחה) כפי שניתן לראות אצל אניטה מטגה . רוב המשוררים פרסמו תחת הכותר "מכתמים" (ἐπίγραμμα). בהמשך היה גם חיקוי של מכתמים גרפיים כמו המכתם הלטיני, שיר 59 של קאטולוס.
עם השנים החלו להיכתב מכתמים בדיוניים המנותקים לגמרי ממונומנטים של ההנצחה.
אזורים המושפעים מהתרבות הקלאסית.
מכתמים מהתקופה המאוחרת של הרפובליקה הרומית ותחילת האימפריה הרומית נכתבו, על פי רוב, עבור פטרונים רומאים כשירי הלל . בסוף המאה הראשונה לספירה, נראית התפתחות של מכתמי הסאטירה, בעיקר בידי לוקיליוס . במאה ה-3 ובמאה ה-4 יש התחדשות של מכתמים על מונומנטים וחזרה לכתיבה מרובה של שורות.
האימפריה הביזנטית.
המכתם הוא הסוג השירי האחד שטופח בהתלהבות במשך כל תקופת חייה הארוכה של האימפריה הביזנטית. כמעט כל משורריה החשובים והבלתי חשובים, וביניהם אף פטריארכים וקיסרים, חיברו מכתמים, שרבים מהם השתמרו עד ימינו. ברובם נכתבו לפי דוגמת המכתמים היווניים, אך מתחילת המאה השמינית ניכר בהם העדרו של היסוד הארוטי. את מקומו תופסים נושאים הקשורים לדת הנוצרית: כנסיות, חגים דתיים, איקונות קדושים, שרידי קדושה וכדומה. הראשון שחיבר מכתמים במגמה חדשה זו היה תאודור מסְטוּדִיוֹן . במאה התשיעית פעלה המשוררת החשובה האחת שקמה לאימפריה הביזנטית, קאסיה (או איקאסיה), שכתבה גם מכתמים.
במאה ה-10 ובמאה ה-11 הגיע המכתם הביזנטי לכלל שלמות בכתביהם של יוהנס הגאומטריקן (קִירִיוֹטֶס), כריסטופורוס ממִיטִילֶנֵה ויוהנס מאוֹרוֹפּוֹס. ביצירותיהם ניכרות השפעות הלניסטיות והן מצטיינות בעדינות, בהתאפקות וברגש, וכן מצויים בהן שנינות מעודנת והומור.
מסוף המאה ה-11 ועד לחורבנה של האימפריה הביזנטית נוצרו מכתמים בשפע, אך בין מחבריהם בתקופה זו ראויים לציון רק שניים: המשוררים-הקבצנים הפוריים תאודורוס פרודרומוס במאה ה-12 ומנואל פילס במאה ה-14, שכתב בין היתר על צרותיו בחיי הנישואין שלו.
באימפריה הביזנטית רווחה גם כתיבת חידות בצורת מכתמים, אך רק למעט מהן יש ערך שירי כלשהו. כמו כן נכתבו נבואות מחורזות שאת רובן ייחסו מאוחר יותר לקיסר לאו השישי החכם .
מכתמים בלטינית.
מן המכתמים הרומיים שהיו בעלי אופי סאטירי לא נשאר הרבה. שימוש בכתובות בלטינית מתועד מהמחצית השנייה של המאה השלישית לפני הספירה. המכתם הלטיני, בדומה למכתם היווני, החל את דרכו כמונומנט על חפץ. המכתם הרומי מאבד במהירות את הקשר ההדוק בין המונומט עצמו לכתובת. התרבות ההלניסטית השפיעה רבות על המכתמים הלטיניים ויש שילוב של זרמי ספרות רומיים עם הזרמים ההלניסטיים.
מהמאה השנייה לפני הספירה ועד המאה הראשונה לפני הספירה, ההקסמטר הפך לנפוץ במיוחד. בדומה לעליה בשימוש במכתמים אצל המשוררים החדשים באלכסנדריה, כך החלה עלייה חדשה בשימוש במכתמים אצל המשוררים החדשים ברומא.
המכתמים הרומיים מיוצגים בעיקר על ידי יצירותיהם של גאיוס ולריוס קאטולוס ומרקוס ואלריוס מרטיאליס. מרטיאליס נחשב על ידי כותבים מודרניים כאמן המכתמים הלטיניים. למעלה מ-1500 המכתמים שלו, שרוכזו ב-15 ספרים, מתארים את חיי היום יום של רומא. בניגוד לקאטולוס, השירים שלו עוסקים פחות בעולמן הרגשי של דמויות וסיפורי אהבה. כדוגמה למכתם של מארטיאליס אפשר להביא את שירו המפורסם: