במקביל, החלה תנופת פיתוח בשיקגו. בניגוד לניו יורק, שיקגו התפתחה למטרופולין רק באמצע המאה ה-19. היא צמחה מעיירה של 50 תושבים בשנת 1830 לעיר בעלת 30,000 תושבים בשנת 1850 ו-300,000 תושבים בשנת 1870. שיקגו הפכה לצומת הרכבות המערבי של ארצות הברית ועיר מסחר ראשית לסביבתה, שהחלה להתפתח באותה תקופה באופן מואץ. היא ראתה עצמה שונה מערי החוף המזרחי והתגאתה מאוד בהיותה מרכז תוסס ההולך וגדל ואף התפרסמה בזכות התרבות המסחרית שבה.
בשנות השבעים של המאה ה-19, הפכה שיקגו למרכז הפיננסי הראשי במערב ארצות הברית אולם, באוקטובר 1871 כילתה השרפה הגדולה של שיקגו את מבני העץ בליבה. לאחר האירוע החלה העיר להיבנות מחדש על חלקות גדולות יחסית שהגדירו את רשת הרחובות החדשה והוחל חוק שאסר על בניית מבני עץ בשטחה. גורמים חדשים אלו עודדו רעיונות תכנוניים חדשניים ובהם הבנייה לגובה. כמו ניו יורק, גם שיקגו ראתה בבניינים הגבוהים כביתם של מגוון רחב של עסקים ושירותים הנמצאים בתוך בניינים בודדים המספקים את כל צורכיהם.
הבנייה לגובה, שהחלה בשנות השבעים של המאה ה-19, נעצרה עם פרוץ המשבר הפיננסי של 1873 והשפל הכלכלי שבא בעקבותיו, שנמשך עד שנת 1879. בניין עיריית פילדלפיה, שנבנה בשנת 1871 לגובה 167 מטרים, הוא דוגמה בולטת מבין המבנים שנבנו בתחילת שנות השבעים של המאה ה-19. עם סיום בנייתו היה מבנה הלבנים השני בגובהו בעולם. החל משנת 1953, בה התמוטט בסיס החרוט של בניין מולה אנטונליאנה, הפך רשמית לבניין הלבנים הגבוה ביותר בעולם. משנת 1873, קצב הבנייה חווה האטה וערך הנדל"ן צנח. עם זאת, בשנת 1880 החלה צמיחה כלכלית, שהביאה לבנייה מחודשת של גורדי שחקים, זהה ברמתה לזו של שנת 1871.
פיתוחים טכנולוגיים.
הופעתם של גורדי השחקים התאפשרה בזכות ההתקדמות שהושגה בטכנולוגיית הבנייה באמצע המאה ה-19. בשיטות הבנייה המסורתיות של אותה תקופה הרצפות והתקרות בבניין נתמכו על ידי הקירות. אילו גורדי השחקים היו נבנים בשיטות אלו, היו קירותיהם צריכים להיות כה עבים שלא היה נשאר מספיק מקום לחללים הפנימיים. דבר זה היה גורר ירידה בניצול השטח ואי כדאיות כלכלית להקמתם. הפיתוח הטכנולוגי שפתר את בעיית הקירות העבים הוא שלד פלדה התומך במבנה במקומם. כעת היה תפקידם העיקרי של הקירות ליצור הפרדה בין חוץ לפנים (הן מבחינה אקוסטית והן מבחינה תרמית) ובזכות כך ניתן היה להקטין את עוביים למינימום ההכרחי. שיטה זו הומצאה על ידי שני מהנדסים צרפתיים, שעשו שימוש בקורות מפלדה, והיא תוארה בהרחבה בכתבי עת הנדסיים. השיטה שימשה תחילה לבניית מחסנים.
אלא שהשימוש בשלד פלדה חשף את גורדי השחקים לסכנת התמוטטות עקב עומסי רוח. בעיה זו נפתרה בזכות השימוש באלכסוני רוח, שפותחו בעבודתו של אוגוסטן ז'אן פרנל, שתיארה את העומסים והמומנטים הפועלים על מבנים גבוהים בנוסף, הגדיל השימוש בפלדה את רגישות המבנים לאש. עקב כך נדרש להגן על הפלדה ולצפות אותה בחומרים מיוחדים העמידים בפני אש. התקדמות ופיתוחים טכנולוגיים ביצירת חומרים אלו הושגה על ידי מהנדסים צרפתיים עוד מתחילת המאה ה-19, אולם פריצת הדרך הגיעה עם פרסום עבודתו של האדריכל פטר בונט וייט (Peter Bonnett Wight) בשנות השישים של אותה מאה. רק לאחר השרפה הגדולה בשיקגו בשנת 1871 והשרפה הגדולה בבוסטון בשנת 1872, החל השימוש הנרחב בחומרים אלו.
מצד אחד יצר השימוש בשלד פלדה את היכולת לבנות בניינים גבוהים יותר, ומאידך משקל הבניינים היה גדול יותר. לשם כך נוצר הצורך לבסס אותם ביסודות רחבים ועמוקים יותר מבעבר. בעוד שקרקע חולית רכה יחסית יכולה לשאת על גביה מבנים נמוכים בעזרת יסודות רדודים, מבלי לשקוע יתר על המידה, כעת היה צורך לחפור עמוק יותר כדי להגיע לשכבה סלעית שתוכל להתמודד עם המסה הגדולה של הבניין. עקב כך נדרש בניו יורק ובשיקגו, המאופיינות בשכבת קרקע חולית עמוקה יחסית, לחפור עמוק יותר מבעבר. חפירה מסוג זה נתקלה לא מעט פעמים במי תהום, שאיימו למלא את הבורות ולמוטט אותם בטרם יציקת היסודות. בעיה זו נפתרה על ידי קופסאות ייחודיות אטומות למים, הנקראות caissons, שהומצאו באנגליה בשנת 1830, ואומצו בארצות הברית במהלך שנות החמישים והשישים של המאה ה-19.
פיתוח הכרחי נוסף להקמת גורדי שחקים שישרתו את בני האדם בנוחות היה המצאת המעלית, שכן טיפוס בגרם מדרגות לגובה של שש קומות ומעלה באופן יומיומי הופך לקושי בלעדיהן ובכך יורדים הכדאיות ומחירי השכירות בקומות הגבוהות. המעליות הראשונות בעולם הותקנו והופעלו בשנות השלושים של המאה ה-19 באנגליה, והן הפכו לנפוצות בארצות הברית במפעלים ובבתי מלון עשור לאחר מכן. מעליות ראשונות אלו נעזרו בחבלי הרמה והיו יעילות רק בבניינים נמוכים יחסית. מגבלה זו עודדה את כניסתן של מעליות הידראוליות לשוק בשנות השבעים של המאה ה-19, אולם גם אלו לא היו חפות מפגמים טכניים קריטיים. בשנת 1876 נפתרו הבעיות הללו, וכעת נתנה המעלית פתרון הולם לגורדי השחקים שנבנו.
פיתוח טכנולוגיות חדשות בתחומי החימום, התאורה, האוורור והסניטציה היו משמעותיים גם כן ביצירת תנאים נוחים לשהייה בעבודה רבת שעות בגורדי השחקים. יצירת מערכת הסקה מרכזית שתתמודד עם חללים גדולים לאורך זמן לא הייתה פשוטה כלל ודרשה משאבים רבים. בשנות החמישים של המאה ה-19 הפכה מערכת הפועלת באמצעות לחץ אדים נמוך לנפוצה בגורדי השחקים שנבנו אז. בניינים רבים בארצות הברית הוארו באמצעות גז למרות הסכנות הבטיחותיות והקושי להתקינם בבניינים גבוהים. בשנת 1878 הוצעה חלופה לתאורת גז, והיא התאורה החשמלית, שהתבססה על פעולת גנרטורים. אתגר נוסף היה הגדלת יכולת האוורור של חללי המבנה עקב כניסת עשן מהרחובות והצטברות אדים מתאורת הגז, שהשפיעו על איכות האוויר והיו בעלי השלכות בריאותיות על האנשים העובדים בתוכם. מערכת אוורור, שהומצאה בשנות השישים של המאה ה-19 ופעלה בעזרת קיטור, פתרה את הבעיה ברובה והשימוש הנרחב בה החל עשור לאחר מכן. שיפורים במערכת צינורות הפלדה אפשרו את הזרמתם של מים קרים וחמים עד לקומות הגבוהות תוך שמירה על לחץ תקין.
הופעתם של גורדי השחקים הראשונים: 1899-1880.
גורד השחקים הראשון.
המונח "גורד שחקים" נטבע לראשונה בשנות השמונים של המאה ה-18 כדי לתאר סוס גבוה במיוחד, מאוחר יותר שימש המונח כדי לתאר את המפרש בחלקו העליון של התורן, לאחר מכן מגבעות גבוהות, גברים גבוהים וכדור שנזרק גבוה לאוויר. רק בשנות השמונים של המאה ה-19 שימש כדי לתאר מבנים גבוהים. תחילה, בשנת 1883, תיאר מונומנטים ציבוריים ובשנת 1888 הודבק כתווית לבנייני משרדים גבוהים. כעשור לאחר מכן היה למונח נפוץ ושגור בפיו של הציבור הרחב.
קיימת אי הסכמה אקדמאית לגבי זהותו של "גורד השחקים הראשון בעולם" ומועמדים שונים קיימים בהתאם לקריטריונים מסוימים. בניין אקוויטבל לייף בניו יורק, שתכנן המהנדס ג'ורג' בראון פוסט בשנת 1870, נחשב ל"גורד השחקים הראשון בעולם" בזכות העובדה שהיה בניין המשרדים הראשון שהותקנה בו מעלית. בניין Produce Exchange בניו יורק, שתוכנן בשנת 1884 גם הוא על ידי ג'ורג' בראון פוסט, נחשב כמי שהשיג התקדמות בתכנון יעיל של צורת השלד המתכתי. למרות זאת, בניין ביטוח הבית בשיקגו, שנפתח בשנת 1884, נחשב על פי רוב ל"גורד השחקים הראשון בעולם" בזכות פריצת הדרך בשילוב פלדה לשלד הברזל המסורתי עד אז.
בניין ביטוח הבית התנשא לגובה של 42 מטרים והיה בעל 10 קומות. הוא תוכנן על ידי האדריכל ויליאם לה ברון ג'ני, שהוכשר גם כמהנדס בצרפת ופעל רבות בשיקגו. התכנון של ג'ני נחשב ליוצא דופן באותה תקופה בזכות שילוב פלדה לתוך מסגרת המתכת הפנימית של הבניין לצד הברזל המסורתי. שלד זה נשא את תקרות הבניין וסייע ליציבות הקירות החיצוניים. כמו כן, שלד הפלדה היווה צעד חשוב לקראת יצירת קירות המסך, שהותקנו בגורדי שחקים שנים מאוחר יותר. העיצוב לא היה מושלם - חלק ממשקל הבניין עדיין נישא על ידי קירות האבן החיצוניים ומסגרת המתכת הייתה מחוזקת בברגים ולא במסמרות, עם זאת, היה ברור שהושגה התקדמות משמעותית בבניית גורד שחקים.
התפתחות גורדי השחקים בשיקגו.
בשיקגו התפתחה במהירות גישה תכנונית לגורדי שחקים, שנשענה ברובה על ניסיונות קודמים שבאו לפני שנת 1884. בניין טקומה משנת 1889 תוכנן כבעל שלד פלדה שקורותיו חוברו במסמרות (ולא בברגים שהיו נפוצים עד אז). בניין ראנד מקנלי משנת 1890 היה הבניין הראשון שהשלד הנושא אותו היה עשוי כולו מפלדה. שלד זה תמך לראשונה באופן מלא בבניין ונשא את כל משקלו ללא עזרת הקירות החיצוניים. למרות זאת, בניינים אחדים כמו בניין רוקרי ובניין מונדנוק המשיכו לשלב בתוכם אלמנטים מהסגנון החדש והישן, אך באופן כללי שיקגו אימצה במהירות את שיטת שלד הפלדה המלא, שפתח טווח רחב של אפשרויות נוספות לתכנון ועיצוב גורדי שחקים. משלב זה החלו מהנדסים מומחים לקונסטרוקציות שלד להמציא שיטות פרקטיות שונות לייצור ותכנון גורדי שחקים.
בזכות ההתגברות על אתגרים טכניים, נוצרה תקופת שגשוג בבניית גורדי שחקים רבים בשיקגו. משנת 1888 החלה שיקגו להתוות את הדרך בתחום. בשנת 1893 נבנו במרכז הפיננסי של שיקגו 12 גורדי שחקים בגובה 16–20 קומות. כעת, גורדי השחקים של שיקגו תוכננו בהתאם לשלד הפלדה והקרקע, שהגבילו לרוב את גובה הבנייה ל-16–17 קומות. בנוסף, גורדי השחקים בעיר הפכו במהרה לאתרי תיירות, הם סיפקו תצפית על העיר מקומותיהם העליונות והיו לפלא בזכות עצמם. התיירים נהגו לשכור מוניות לרחובות בהם נבנו גורדי השחקים ואף לשכב על גבם בתוך המונית כדי לחזות בכל גובהם של הבניינים.