בשנת 1906 גומיליוב נסע לצרפת ולמד בסורבון. בהיותו בפריז גומיליוב החל בהוצאה לאור של ירחון ספרותי (יצאו שלוש מהדורות בלבד). גומיליוב קיבל המלצות מבריוסוב למשוררים רוסים ידועים ששהו באותה תקופה בפריז. גומיליוב פגש אותם אך הם לא התרשמו ממנו.
באפריל 1907 גומיליוב חזר לאימפריה הרוסית. באותה שנה הוא פגש לראשונה את אנה אחמטובה. ביולי 1907 הוא הפליג מסבסטופול דרך הים התיכון לצרפת. בשנת 1908 הוא פרסם את ספרו השני "פרחים רומנטיים". הספר זכה להצלחה וגומיליוב היה יכול להמשיך במסעות. הפעם הוא נסע לסינופ, יוון ומצרים. ב-29 בנובמבר 1908 גומיליוב חזר לסנקט פטרבורג.
בשנת 1909 גומיליוב ארגן ביחד עם סרגיי מקובסקי את הירחון "אפולון". בירחון זה הוא ניהל מדור לביקורת ספרות. באביב 1909 גומיליוב פגש את אליזבטה דמיטרייבה ולאחר תקופה קצרה הציע לה להתחתן, אך דמיטרייבה העדיפה משורר אחר שעבד באותו ירחון - מקסימיליאן וולושין. בסתיו גומיליוב התייחס בפומבי בצורה מעליבה לאליזבטה ומקס וולושין הזמין אותו לדו-קרב שהתקיים ב-22 בנובמבר 1909. גומיליוב ככל הנראה ירה באוויר ובאקדח של וולושין הייתה תקלה טכנית.
בשנת 1910 גומיליוב פרסם את ספרו השלישי "פנינים". ספר זה כולל את השיר "הקפיטנים" שהוא משיריו המפורסמים של המשורר. ב-25 באפריל 1910 גומיליוב התחתן עם אנה אחמטובה.
בשנת 1911 הוקמה "גילדת המשוררים" בה היו חברים בנוסף לגומיליוב גם אשתו, יוסף מנדלשטם, ולדימיר נרבוט ומשוררים נוספים. בשנת 1912 גומיליוב פרסם את העקרונות של האקמאיזם. ב-1 באוקטובר 1913 לזוג נולד בן וזמן קצר לאחר מכך גומיליוב נסע לאפריקה.
מסעות לאתיופיה.
עוד מילדות גומיליוב חלם להגיע לאפריקה. המסע הראשון התרחש בשנת 1909. גומיליוב נסע מאודסה לג'בוטי וממנה לאדיס אבבה.
המסע השני אורגן בתאום עם האקדמיה למדעים. המשלחת יצאה מאודסה לקונסטנטינופול, מצרים וג'יבוטי. מג'יבוטי הם נסעו להרר בה גומיליוב הכיר את מושל האזור היילה סלאסי, הקיסר האתיופי העתידי. מהעיר המשלחת יצאה למסע ארוך באזורים הפנימיים של המדינה וחזרה להרר רק באוגוסט. במהלך ספטמבר 1913 גומיליוב חזר למולדת.
תקופת מלחמת העולם הראשונה.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה גומיליוב התנדב לצבא. כבר בנובמבר 1914 יחידתו הועברה לדרום פולין והשתתפה בקרבות. על גבורתו בקרבות, בדצמבר 1914 גומיליוב קיבל את עיטור "צלב גאורגי" ובינואר 1915 קודם למש"ק. בקיץ 1915 הוענק לו
עיטור נוסף. ביולי 1915 גומיליוב השתתף בקרב קשה ועל גבורתו הוענק לו עיטור בפעם השלישית.
בשנת 1916 הוא פרסם ספר שירים שכולל שירים בנושאי המלחמה.
בסוף 1916 גומיליוב קודם לדרגת קצונה. למרות הפציעות ומחלותיו גומיליוב המשיך להיות בחזית עד לינואר 1917.
בשנת 1917 גומיליוב ביקש להעביר אותו לחיל המצב של צבא רוסיה בצרפת. גומיליוב נסע דרך שוודיה, נורווגיה ואנגליה. בהיותו בלונדון הוא נפגש עם ג. ק. צ'סטרטון ומשוררים בריטים נוספים.
במחצית השנייה של שנת 1917 גומיליוב הגיע לפריז והוצב בתפקיד עוזר נציג ממשלת המעבר הרוסית. בהיותו בפריז גומיליוב פרסם ספר שירים נוסף.
רוסיה הסובייטית.
בשנת 1918 שב גומיליוב למולדתו. הוא פרסם ספר שירים שלא זכה להצלחה. ב-5 באוגוסט 1918 התגרש מאנה אחמטובה.
בשנת 1919 התחתן בשנית. בשנת 1920 הוקם הסניף הפטרוגרדי של איגוד המשוררים הכלל רוסי. באופן פורמלי בראש הסניף עמד אלכסנדר בלוק אך למעשה בראש עמדה קבוצה של משוררים בעלי דעות בולשביקיות. בטענה שבבחירות האחרונות לא היה קוורום הם דרשו לבצע את הבחירות מחדש. באופן מפתיע, בבחירות חדשות ניצח ניקולאי גומיליוב עם יתרון של קול בודד.
בשנת 1921 פרסם גומיליוב שני ספרים נוספים.
בהיותו ברוסיה הסובייטית גומיליוב לא הסתיר את הדעות הפוליטיות שלו (תמיכה במונרכיה) וקרבתו לדת. ב-3 באוגוסט 1921 גומיליוב נעצר והואשם בחברות בארגון מחתרתי. למרות ניסיונות חבריו לשחררו, תוך זמן קצר הוא הוצא להורג. ב-24 באוגוסט צ'קה פרסמה הודעה על הוצאה להורג של 61 מחברי הארגון. יום ומקום ביצוע ההוצאה להורג לא ידועים עד היום. לגבי השתתפותו בארגון קיימות ארבע גרסאות:
בברית המועצות לא התפרסמו יצירות של גומיליוב, ורק בשנת 1992 הוא נוקה מכל אשמה ושיריו החלו להתפרסם.
רגולציה של סיכונים
רגולציה של סיכונים הוא מונח מתחום מדעי החברה בכלל ומדיניות ציבורית בפרט העוסק ביישום כלים רגולטוריים לשם עיצוב משטרי סיכון והערכתם. רגולציה של סיכונים נעשית הן על ידי המדינה והן על ידי שחקנים עסקיים ואזרחיים.
ניהול הסיכון.
ישנן שיטות שונות לניהול סיכונים או להקצות את הסיכון ברמת המדינה.
מדיניות רגולציה של סיכונים.
מדיניות רגולטורית לגבי סיכון נחלקת לשלושה שלבים עיקריים: הערכת הסיכון, ניהול סיכונים והסברת הסיכון (Risk Communication). הערכת הסיכון היא תהליך טכני בעיקרו אשר נעשה על ידי מומחים, פעמים רבות גם למומחים קשה להעריך בצורה נכונה את הסיכונים הקיימים במציאות. שלב ניהול הסיכונים הוא שלב בו נבחרת ומנוהלת המדיניות בהתאם לממצאי הערכת הסיכונים, העדפות חברתיות ופוליטיות ולחצים מצד אינטרסים שונים. מדיניות ניהול הסיכונים הוא לב רגולציית הסיכון וקיימות שיטות שונות כמפורט ליישומה. השלב השלישי הוא ההסברה לציבור או לצדדים המושפעים מן הכללים הרגולטורים שנקבעו. קיימת בעייתיות דמוקרטית בהקשר זה מאחר שנושאים של סיכון: הערכת סיכון ומדיניות ניהול הסיכון לרוב מסובכים ומצריכים ידע סטטיסטי וידע מתקדם אחר. לכן, פעמים רבות הציבור הרחב אינו מבין את הסיבות, ההחלטות וההשפעות הקשורות ברגולציית הסיכון.
עודף רגולציה.
סיכון מרכזי בתחום הרגולציה הוא עודף רגולציה, מצב בו עלות הרגולציה עולה על תועלתה. במצב קיצוני עודף רגולציה עשוי לגרום להפסקת פעילות כלכלית ואף לקיפאון של המשק אם המגזר הלא פעיל הכרחי לפעילויות כלכליות נוספות (למשל - עודף רגולציה במגזר פיננסי). הטענה הרווחת בישראל היא שיש עודף רגולציה בתחומים רבים במשק.
לגיטימציה לרגולציה של סיכונים.
במדינות שאינן טוטאליטריות, ישנה חשיבות להצדקת התערבות המדינה בחיי האזרחים ובשווקים השונים, כגון שוק העבודה, שוקי מוצרי צריכה ושווקים פיננסים. לצד הכוונה להיטיב, בכל התערבות רגולטיבית ישנה פגיעה כלשהי בזכויות אחד מן הצדדים המעורבים ועל כן מבחינה דמוקרטית ופוליטית נעשה שימוש בסוגים שונים של הצדקות.
ככלל, יש לצפות כי עבור רגולציית סיכון מסוימת ייתכנו מספר הצדקות שונות מעורבות. לעיתים ייתכן כי דווקא אינטרסים כלכליים אשר מרוויחים מן המצב הנוכחי עשויים להשתמש בהצדקות חברתיות, כמו כן, פקידים ופוליטיקאים המונעים מתוך הצדקות מוסדיות עשויים להשתמש בהצדקות כלכליות או חברתיות.
התפתחות היסטורית של רגולציית הסיכון.
חוקר המדיניות, פרופסור דויד מוס, מחלק את התפתחות מדיניות ניהול הסיכון בארצות הברית לשלושה שלבים היסטוריים.
בכל אחת מן התקופות הונהגה מדיניות ורגולציית סיכון מתחומים אחרים אך הדגש והחידוש בכל תקופה הוא אחר.
בנוסף, ישנם מקרים בהם שינוי הקצאת הסיכון אינו נובע בפירוש מרגולציה של המדינה אלא התבצע באמצעות תקדים משפטי. דוגמה לכך היא מתן האפשרות לצרכנים לתבוע יצרנים או יבואנים על תאונה שנגרמה מכשל במוצר גם ללא חוזה ישיר בין השניים (במאה ה-19). זוהי אחת השיטות המרכזיות לניהול סיכונים ופעמים רבות, לאחר תקדים משפטי הגיעה חקיקה בנושא.
חברת הסיכון.
"חברת הסיכון" הוא מושג יסוד שטבע אולריך בק, המתייחס לאופן שבו החברה המודרנית מתארגנת על מנת להתמודד עם הסכנות וחוסר הביטחון שנגרמים על ידי תהליכי המודרניזציה. לטענתו של בק, החברה העכשווית מתאפיינת בכך שהסיכונים איתם היא נאלצת להתמודד הם במידה רבה תוצרים של פעולותיה שלה עצמה, ולא ניתן ליחסם לגורמים חיצוניים כמו הטבע או אלוהים. שינוי זה מחייב בחינה מחודשת של המבנים החברתיים והפוליטיים שאופייניים למודרניות וגורם להופעתה של "מודרניות שנייה" או "מודרניזציה רפלקסיבית". המושג הפך לפופולרי ושגור במדעי החברה בשנות התשעים, לאחר תרגום הספר "חברת הסיכון" לאנגלית ועל רקע העלייה בחשיבות של תנועות סביבתיות.
התקופה העבאסית
סוג'ורנר טרות'
סוג'ורנר טרות' (באנגלית: Sojourner Truth; 1797 – 26 בנובמבר 1883) הייתה פעילה אמריקנית למען זכויות עבדים משוחררים ולמען זכויות נשים, מהידועות והחשובות ביותר במאה ה-19.
היא נולדה בשם איזבלה בומפרי, ובגיל 46, לאחר שחוותה לדבריה התגלות אלוהית, שינתה את שמה לסוג'ורנר טרות'. חוכמתה ושנינותה, נאומיה ששילבו שירה עוצמתית, המראה המרשים שלה - גובהה היה 1.80 מטר, וקולה הנמוך - הפכו אותה לאגדה, ומיתוס של אישה שחורה וחזקה. כנגד כל הסיכויים: היותה אישה שחורה בחברה לבנה, היותה אישה בחברה פטריארכלית, עונייה, מעמדה הנמוך, אי ידיעתה קרוא וכתוב - למרות כל אלה הצליחה טרות' להפוך לפעילה חשובה במאבק למען זכויות אדם ונשים, ללוחמת חופש ולמטיפה דתית נודעת. היא הונצחה בשמו של רובר קטן ששימש במשימת הגשושית מארס פאת'פיינדר במאדים בשנת 1997.
תקופת העבדות (1797–1828).
ילדות והתבגרות.