נמל השוכן בעיר הוא מרכז ספנות ומעבורות אזורי מרכזי. נמל התעופה של אממי, ממוקם בקצה הצפוני של האי, עם קווים לטוקיו, אוסקה, נהה, פוקואוקה וקגושימה, וכן טיסות מקומיות לאיי אממי האחרים. ישנם קווי אוטובוסים וכבישים באי.
שפה.
שני ניבים של שפת אממי נמצאים בשימוש באממי אושימה: ניב אושימה הצפוני והניב אושימה הדרומי. ניבים אלו הם חלק מקבוצת . לפי אתנולוג, נכון לשנת 2005 היו כ-10,000 דוברי ניב אושימה הצפוני וכ-1,800 דוברי ניב אושימה הדרומי. ניבים אלו מדוברים בעיקר על ידי תושבים מבוגרים יותר של האי, בעוד שרוב הדורות הצעירים הם חד לשוניים ביפנית. שפת האממי, לרבות הניבים של אושימה, מסווגת כשפה בסכנת הכחדה על ידי אונסק"ו.
בשימוש באזור קיימת גם שפת סימנים המכונה שפת הסימנים אממי אושימה.
מזרח פרוע
מזרח פרוע הוא אלבום הסולו הרביעי של הראפר הישראלי טונה. האלבום יצא לאור ב-17 בדצמבר 2021 דרך חברת התקליטים "ועד הוייב" והופץ על ידי חברת התקליטים "נענע דיסק". מהאלבום יצאו הסינגלים "הטוב, הרע ואחותך", בהשתתפות הזמר שלום חנוך, שיצא לאור באוגוסט 2020, ו"היי בייב", שיצא בדצמבר 2021.
ב-16 ביולי 2022 יצא הסינגל "סהרה", בגרסת הופעה יחד עם יסמין מועלם.
תיאור כללי.
כל שירי האלבום הופקו על ידי ניר דנן ויקיר בן טוב, המפיקים המוזיקליים הקבועים של טונה שהפיקו גם את אלבומיו הקודמים. באלבום מתארחים שלום חנוך, פאר טסי, טדי נגוסה, אושיק לוי ודודו טסה.
האלבום העוסק, בין היתר, בהתמודדות עם מגפה עולמית, פרידה כואבת (גם מהטלוויזיה) ובלא מעט כדורים שעפים לכיוונו של טונה בעקבות דעותיו בנושא התנהלות הממשלות והגבלות הקורונה.
בשיר הנושא, "מזרח פרוע", טונה מצהיר כי הוא איננו "מכחיש קורונה", הוא רק בעד הזכות לחופש ביטוי וזכויות אדם.
גרוסו
פליארקטי
זכויות להט&quot;ב באיראן
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באיראן כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים. פעילות הומוסקסואלית עבור גברים או נשים היא פלילית ונענשת במאסר, ענישה גופנית, הוצאה להורג, הצלפת מלקות או קנסות. עינויים, מכות והוצאות להורג מטעם המשמר הוגדרו כנסבלים לאורך השנים. ממשלת איראן נחשבת לאחת המפלות ביותר בעולם כלפי הומוסקסואלים, בעוד ההערכה היא כי מאות או אלפי אזרחי להט"ב בשטחה הוצאו להורג מאז המהפכה האיראנית לאורך השנים, בעוד מנהיגה רוחאללה ח'ומייני קרא להשמדת הומוסקסואלים ב-1979.
עך אף המדיניות ההומופובית המוצהרת של המדינה כלפי הומוסקסואליות, זהות טרנסג'נדרית מוכרת ברחבי איראן ו תהליך שינוי מגדר הכולל ניתוח להתאמה מגדרית ממומן על ידי המדינה. איראן מוגדרת כמדינה המבצעת יותר ניתוחים להתאמה מגדרית מכל מדינה אחרת בעולם אחרי תאילנד. אישי דת שונים בהם רוחאללה ח'ומייני אפשרו לטרנסג'נדרים לשנות מחדש את מינם כדי שיוכלו להיכנס למערכות יחסים הטרוסקסואליות. עמדה זו אושרה על ידי המנהיג העליון עלי ח'אמנאי. צו דתי זה הוצא לראשונה עבור מרים חאטון מולקרה, שהפכה מאז למנהיגת ארגון הטרנסג'נדרים האיראני, החברה האיראנית לתמיכה אנשים עם הפרעת זהות מגדרית (ISIGID). לאורך השנים הופעל לחץ חברתי על הומוסקסואלים ולסביות במדינה לעבור ניתוח להתאמה מגדרית בניגוד לרצונם כדי להימנע מרדיפה משפטית וחברתית בשל נטייתם המינית.
היסטוריה.
בסביבות שנת 250 לפני הספירה, בתקופת האימפריה הפרתית, נכתב הטקסט הזורואסטרי ונדידד המכיל הוראות שהן חלק מהקוד המיני המקדם מיניות יולדת המתפרשת כאיסור על יחסים חד מיניים בהסכמה אותם תייג כחטאים. פרשנות עתיקה על קטע זה מציעה כי העוסקים ב-"מעשי סדום" יכולים להיהרג ללא רשות מכהן גדול. עם זאת, היסטוריוניים יוונים מהמאה ה-5 ואילך מעידים כי ישנה מסורת הומוסקסואלית עתיקה באיראן, ולפיכך, לאיסור הייתה כנראה השפעה מועטה על עמדות איראניות או התנהגות מינית מחוץ לשורות הזורואסטרים האדוקים בכפרי מזרח איראן.
ישנה כמות משמעותית של ספרות בפרסית המכילה איורים חד-מיניים מפורשים אשר תועדה לאורך השנים. מספר שירי אהבה פרסיים וטקסטים מהספרים בוסתן וגוליסטאן של המשורר הפרסי מימי הביניים, סעדי שירזי, פורשו גם הם כשירים הומואירוטיים.
תחת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי, המלך האחרון של שושלת פהלווי (1925-1979), הומוסקסואליות הופללה, אם כי נסבלה לעיתים קרובות עד כדי התרת סיקור חדשותי של חתונה חד-מינית מדומה. הפרופסורית ג'נט אפארי הידועה בתחומי חקירותיה בנושאי היסטוריה, דת ונשים, טענה כי מהפכת 1979 נבעה בחלקה על ידי זעם מוסרי של איסלמיסטים נגד ממשלת פהלווי, ונגד חתונה חד מינית מדומה בין שני צעירים בעלי קשרים לבית המשפט בפרט. אפארי הצהיר כי התנגדות דתית זו, הסבירה את הארסיות של הדיכוי האנטי-הומוסקסואלי באיראן בשנים שלאחר מכן. לאחר קיומה של מהפכת 1979, אשר הפכה את איראן ממדינה אוטוקרטית, פרו-מערבית, מונרכית, לרפובליקה אסלאמית-תיאוקרטית תחת שלטון האייתוללה ח'ומייני, אלפי אנשים הוצאו להורג בפומבי, כולל הומוסקסואלים.
מעמד בחוק.
מאז מהפכת 1979, הקוד המשפטי של איראן מבוסס על רקע דין השריעה האסלאמי. כל הפעילויות המיניות המתרחשות מחוץ לנישואים הטרוסקסואלים מסורתיים (המוגדרים כמעשי סדום או ניאוף) הן פליליות. פעילויות הומוסקסואליות הן עבור גברים והן עבור נשים המתרחשות בין מבוגרים בהסכמה מופללות ונושאות עונש מרבי של מוות. מקרי קיום יחסים ללא הסכמה או אונס, בין בני אותו המין או הטרוסקסואלים, מביאים לרוב להוצאה להורג, אך מוגדרים כניאוף ומעשה סדום בחוק העונשין של איראן במקום סיווגם כ-"תקיפה מינית". עונש מוות חוקי מעל גיל 18 בעודו אושר על ידי הפרלמנט ב-30 ביולי 1991, ולבסוף אושרר על ידי מועצת השומרים ב-28 בנובמבר 1991. סעיפים 108 עד 140 עוסקים באופן מובהק בפעילויות של קיום יחסים הומוסקסואלית ובעונשים שלהן בפירוט.
פעילות הומוסקסואלית של גברים.
על פי סעיפים 108 עד 113, מעשה סדום (lavāt) יכול בנסיבות מסוימות להיות פשע שעליו ניתן להעניש את שני בני הזוג במוות. אם המשתתפים הם מבוגרים, בעלי שכל והסכמה, שיטת הביצוע היא של דעת השופט בעניין. אם אדם אחד אינו הסכים עבור קיום היחסים (אונס), העונש יחול רק על האנס. מי שאינו מבוגר העוסק ב-"מעשי סדום" בהסכמה צפוי לעונש של הצלפת 74 מלקות. סעיפים 114 עד 119 קובעים כי מעשה סדום מוכח אם אדם מודה ארבע פעמים בביצועו או על ידי עדותם של "ארבעה צדיקים". עדות של נשים בלבד או ביחד עם גבר אינה מוכיחה את קיומו של מעשה סדום.
על פי סעיפים 125 ו-126, אם מוכח קיום מעשה סדום, או כל פשע קל יותר הנזכר לעיל, בהודאה והאדם הנוגע בדבר "חוזר בתשובה", רשאי השופט לפסוק חנינה. אם אדם שביצע את הפשעים המינורים יותר הנזכרים לעיל חוזר בתשובה לפני מתן עדות העדים, העונש מבוטל. השופט רשאי להעניש את האדם על עבירות קלות יותר על פי שיקול דעתו.
פעילות הומוסקסואלית של נשים.
על פי סעיפים 127, 129 ו-130, העונש על פעילות הומוסקסואלית של נשים לסביות (mosāheqe) המערבות אנשים בוגרים, בעלי שכל והסכמה, הוא הצלפת 50 מלקות. אם המעשה חוזר על עצמו שלוש פעמים והעונש נאכף בכל פעם, יחול גזר דין המוות בפעם הרביעית. סעיף 128 קובע כי הדרכים להוכחת פעילות הומוסקסואלית של נשים בבית המשפט זהה לאלו של מעשה סדום. סעיף 130 מצהיר כי גם מוסלמים וגם לא-מוסלמים כפופים לעונש. על פי סעיפים 132 ו-133, הכללים לביטול עונשים או לחנינה, זהים לעבירות ההומוסקסואליות הפחותות של גברים. לפי סעיף 134, נשים "העומדות עירומות מתחת לכיסוי אחד ללא צורך" ואינן קרובות משפחה, עשויות לקבל עונש של הצלפת 50 מלקות. לפי שיקול דעתו של בית המשפט, קנסות, עונשי מאסר ועונשים גופניים מבוצעים בדרך כלל במקום עונש מוות, אלא אם הפשע היה יחסים ללא הסכמה (אונס).
ההאשמות על פעילות הומוסקסואלית שימשו במספר הזדמנויות עבור הרשעה של "פשעים פוליטיים" של מתנגדי משטר. אישומים אחרים הוצמדו לפשע על רקע מעשי סדום, כגון אונס או מעשים נגד המדינה, והרשעות מתקבלות במשפטים המוגדרים כ-"פגומים בעליל". ב-14 במרץ 1994 הואשם הסופר-עיתונאי מתנגד המשטר המפורסם עלי אכבר סעידי סירג'אני בעבירות שנעות במסחר בסמים, ריגול ועד לפעילות הומוסקסואלית. סירג'אני נפטר לאחר מכן בבית הסוהר בנסיבות שנויות במחלוקת.
ניאוף.
ניאוף (zina-e-mohsen) דינו הצלפת 100 מלקות למי שלא נשואים ועונש מוות בעבירה הרביעית. עונש מוות בסקילה חל על מורשעים המוגדרים כנשואים ובכל מקרי גילוי עריות (תחת הקפאה מאז 2002, הוחלף רשמית ב-2012, בעונש לא מוגדר). ניאוף מוגדר גם כאשר גבר לא-מוסלמי ולא נשוי מקיים יחסים עם נקבה מוסלמית, ועונשו מוות. ארבעה עדים נדרשים להוכחת ניאוף, בעוד הנחשד חייב להודות ארבע פעמים, או שיש להרשיעו בידיעת השופט (באמצעות ראיות נסיבתיות ודאיות). אם האדם מודה פעמיים ו-"חוזר בתשובה" או שמשפחתו של הקורבן סולחת לנואף, השופט יכול לגזור במקום עונש קל יותר של הצלפת 99 מלקות או מאסר. הרשעות והוצאות להורג על פשע זה נדירות ביותר, בעודן בדרך כלל מבוצעות רק במקרה של מוות ונדירות גם אז.
בנובמבר 2021, גבר איראני נשוי ומאהבו הזכר קיבלו עונש מוות על רקע הרשעת ניאוף. בני הזוג, בני 27 ו-33, היו צפויים להיתלות, אף על פי שאשתו של הגבר התחננה בפני הרשויות שיצילו את חייהם. אולם, בגלל ניאוף חתנו, התערב אביה של האישה וביקש להוציא את הגברים להורג. השופט קיבל את בקשת אביה והמורשעים נרצחו.
חוקי המוסר הציבורי.