כאמור, אם כל אדם הוא בעל פרשנות קיומית מסוימת, היידגר טוען שהפרשנות הזו "חורגת אל מעבר" למציאות הישים על ידי זה שהיא בעלת עמדה מסוימת כלפי הישות של אותם ישים. החריגה הזאת "אל מעבר" היידגר מסביר כ"יישותו של האדם" אותו הדבר לו הוא קורא "קיום". היידגר מנסה להבין את אותו "קיום" כתצורות מסוימות של "חריגה אל מעבר לישים". דבר המאפשר את הופעת הישות של הישים, את משמעותם. ההיסטוריה של הישות היא ההיסטוריה של התנאים המאפשרים את החריגה הזאת, כלומר של הפרשנויות הדומיננטיות שבכל מצב מתנות את פרשנותו של כל אדם יחיד בכל זמן נתון, וברוב המצבים הן הן המאפשרות את הופעת הישות של הישים כפי שהיא ולא האדם הבודד.
לטענתו, ההוויה "נשכחה" לאורך רוב ההיסטוריה של הישות. כדי להבין את האמירה הזאת, עלינו להבין כיצד היידגר מבין את ההיסטוריה. לדידו, ההיסטוריה היא זירת ההתרחשות של ההוויה והיא מתחוללת מתוך יחסו של ה-Dasein (ה"נמצא-שם", האדם) עם הישות. על כן, התהליך ההיסטורי, ובכללו ההיסטוריה הפילוסופית בפרט, נעוצים ב"קשב" של האדם לישות. דוגמה לדבר אפשר למצוא במגנום אופוס שלו "הוויה וזמן": לדידו, רנה דקארט, שקבע את מהלכה של הפילוסופיה המודרנית, הביא לידי ביטוי תצורה מסוימת של "שכחת" הישות. על ידי כך שדקארט זיהה את הישות עם ההכרה, הוא התחיל את הסובייקטיביות המודרנית שאינה מכירה למעשה בישות אחרת מלבדה מחד, ומאידך את האובייקטיביות המודרנית בכך ככל שהיא נתפשת לאופי האוניברסלי של מושגי ההכרה. הבנתו של דקארט את המחשבה תרמה לשכחת הישות עצמה, כמשהו שחוצה (transcend) את כל הישים ולא רק את ההכרה באופן מיוחד.
נהוג לחלק את הגותו של היידגר לשתי תקופות מרכזיות: במרכז התקופה הראשונה עומד ספרו "הוויה וזמן" (יש המתרגמים "ישות וזמן"): בספר זה היידגר מבסס את המבנה שלו לקיום האדם בתור היש שדואג לישות. האדם "דואג" לישים, מה שמאפשר את חשיפתה האפשרית של ישותם, בהתאם לאופן הדאגה שלו לישות; הדבר המרכזי לו הוא למעשה דאגה לקיום (ישות האדם), המגלה את עצמו בכל דאגה. בדאגה הכוונה היא לכל יחס לישים שנובע מעצם הקיום האנושי, מדובר בכל יחס של האדם לישות של הישים באשר הם. חשיפת ההוויה של האדם נקראת אצל היידגר אותנטיות. בעצם היות האדם בעל פרשנות עצמאית לקיום של עצמו, הוא מגיע להוויה אותנטית שאינה "מושפעת" מדברים אשר אינם שייכים לה. ההגעה לאותנטיות נעשית באמצעות כלים שמקבלים אצל היידגר פרשנות פנומנולוגית, כגון עמידה בפני המוות, המצפון והניגוד ל"הם".
התקופה השנייה מאופיינת בהפנמה של הבנת הישות מתוך עצמה, על כן הוא נוטש מושגים אנתרופוצנטריים לטובת מושגים מתוך הפנומנולוגיה שהוא עצמו פיתח, שקשורה קשר הדוק לפרשנות שלו את הפרה-סוקרטיים. בתקופה זו היידגר מתייחס יותר להופעת הישות בישים, ה"איבטוח" שלה בהתחשב באופן החשיפה הטמפורלית שנגיש לבני אנוש. ב"מכתב על הומניזם" (שמסמן את המפנה הנ"ל) היידגר ממשיל את האדם לרועה צאן שההוויה היא הצאן שלו. על האדם לדאוג להיות ההוויה על מנת שהיא תתרחש במלואה.
ההבדל בין התקופות בא לידי ביטוי גם ביחס לנקודת המוצא בהגותו של היידגר, שהשאלה המהותית ביותר שצריכה להישאל בפילוסופיה היא שאלת הישות (או שאלת ההיות), כלומר מה המשמעות של "להיות". במסגרת שאלה זו הוא מציב את מושג האמת כמצביע על התגלות - התגלות הישות אל האדם. בהגותו המוקדמת התגלות הישות נתפסת במסגרת עולמו של האדם, קרי רשת המשמעויות המתגלות לו באופן קדם תאורטי והמהוות את העולם שבו הוא חי; ואילו בהגותו המאוחרת היא נתפסת כהתגלות המסתורין, היש בכללותו, באופן שמבליט הדדיות בין האדם לבין הישות, הדדיות המתוארת באמצעות המושג ההיידגריאני המכונן: "האירוע המשייך".
ההבדל האונטו-אונטולוגי.
אחד הרעיונות המרכזיים בהגותו של היידגר הוא ההבדל האונטו-אונטולוגי. היידגר מבקש להבחין בין ישים פרטיקולריים, אונטיים, לבין הישות ("הוויה") האונטולוגית שלהם. טענתו המרכזית היא שככל שהייתה אונטולוגיה מערבית מאז ימי אפלטון ואריסטו, אופייה נטה ללבוש צורה אונטית. כך למשל נטען שמהותו של האדם היא היותו יש רציונלי. על פי היידגר, יש כאן "שכחה" של הישות האנושית עצמה, על ידי צמצום שלה והבנתה דרך תופעה שהיא משנית בקשר שלה לאדם (תופעת ההכרה). דוגמה נוספת, מימי הביניים, היא ההבנה האלגורית של הישות על ידי האמירה שהדבר היחיד שיש לו ישות הוא אלוהים, וששאר הדברים מקבלים ישות רק על דרך האלגוריה לישות המושלמת של האל. בכך אנו שוכחים את ההוויה של הדברים, משום שאנו מבינים אותה רק דרך תופעת האלוהים ולא לאור מכלול הישות שלהם בעצמם.
טמפורליות.
אחד הנושאים הסבוכים ביותר בהגותו של היידגר הוא הטמפורליות. טענתו המרכזית בנושא היא שלאורך ההיסטוריה המערבית הדרך להבנת הישות של הדברים עוברת דרך תפיסת הזמן. במערב, מימיי יוון ועד מדע הלוגיקה של הגל היה נהוג לזהות את הישות עם ההווה. לפי התזה הזו, העבר והעתיד הם או שכפולים חיוורים של ההווה או שאינם בעלי ישות כלל. היידגר מנסה להעביר את תפיסת הזמן המערבית תחת משוכת הביקורת בזיהויו את הישות כמשמעות. הבנתו זו של הישות, פתחה פתח לתפיסת זמן שונה שהעיקר המרכזי שלה אינו הוודאות שמאפשר ההווה הפשוט, כי אם הסיכון שפותח בפנינו העתיד. קיום האדם נעוץ באופי העתידי שלו ("futurity"), שמתוכו העבר יכול להענות או לא להענות לציפיותיו. בהתאמה, כל קיום אנושי כעתידי כבר נמצא עם הדברים בעבר ("pastness") ועל כן מוגבל להקרנת ("projecting") אפשרויות קיומיות-עתידיות מסוימות ומוגבלות. המעגליות בין העבר-עתיד מאפיינת את הקיום האנושי, ובתורה מכוננת את מומנט ההווה כמשהו שתמיד חורג לעבר ולעתיד, במודוס שהיידגר מכנה אקסטטיות.
המעגל ההרמנויטי.
עוד רעיון מרכזי שזכה אחרי היידגר להשפעה רבה הוא המעגל ההרמנויטי. השפעתו של הרעיון התחילה אצל תלמידו של היידגר הנס גדמר, והגיע לשיאה ב"תאוריה הביקורתית" של שנות ה-60. אצל היידגר ההרמנויטיות מתבטאת בפרשנות הקיומית של העתיד מתוך העבר ושל העתיד את העבר. כך לדוגמה כאשר אני קורא טקסט אני מגיע עם פרשנות קיומית מסוימת אל הטקסט אותה אני "משליך-קדימה" לעתיד ומבין את הטקסט לאור הציפייה הקיומית שלי ממנו. ועל אותו המשקל, כאשר אני קורא את הטקסט הטקסט פועל עליי באופן כזה שאני נאלץ לשנות את הפרשנות הקיומית הראשונית שלי אותו. הטקסט, בתור מה "שכבר היה" משפיע על הבנתי את מה "שעוד לא" ובתור מה "שעוד לא" משפיע על הבנתי את "שכבר היה".
השפעתו.
חשובי תלמידיו של היידגר היו יהודים: חנה ארנדט, ז'אק דרידה, עמנואל לוינס, הרברט מרקוזה ואחרים; אך למרות התפכחותו של היידגר מהתקווה לגבי תפקידו ההיסטורי של הנאציזם, הוא מעולם לא חזר בו מבגידתו במורהו הגדול הוסרל.
היידגר השפיע על הפוסטמודרניזם השפעה מכרעת. דרידה לקח ממנו את מושג הדקונסטרוקציה (destruktion). לאקאן לקח מהיידגר את הצורך שהמטפל יכבד את החלקים הלא-מילוליים של המטופל. מישל פוקו לקח מהיידגר את הקשר בין המילים והדברים ואת סדר הדברים. ליוטאר לקח ממנו את ביקורת הנראטיבים הגדולים.
ההיסטוריונית גרטרוד הימלפרב, בספרה On Looking Into the Abyss: Untimely Thoughts on Culture and Society, ביקרה בחריפות את הנטייה של הוגים פוסטמודרניסטים להעריץ את היידגר: הן משום ש"מכר נפשו לשטן הנאצי" ובגד בחבריו ובפילוסופיה שלו עצמו, והן בשל הדלות והשטחיות של רעיונותיו שמוצגים, לדעתה, בשפה כבדה ומורכבת שמכסה על השרלטנות ההיידגריאנית.
אך היידגר לא רק השפיע, אלא גם הושפע ממקורות שונים, ולעיתים בלתי צפויים. לצד ההשפעה הברורה של אריסטו והוסרל, אבנר בן-זקן הראה כי עבודת הפוסט-דוקטורט של היידגר - "על הקטגוריות והמשמעויות אצל דון סקוטוס" עסקה בוויכוחים פילוסופים מימי-הביניים אשר התמקדו בהבחנה בין "קיום" ל"מהות". ויכוחים אלה שהתגלגלו מתחילת ימי הביניים, מהפילוסופיה הערבית, לסוף ימי-הביניים, לסכולסטיקה האירופאית, ואשר קבעו כי האל הוא הישות היחידה שקיומה ומהותה זהות, היוו למעשה קרש הזינוק ומקור השראה לשאלה הפילוסופית "מה זה להיות?" ולכתיבת "הוויה וזמן".
סמבטיון
הסמבטיון (או סבטיון) הוא נהר אגדי, שלפי התלמוד והמדרשים, אל הארץ שמעבר לו הוגלו עשרת השבטים על ידי מלך אשור, שלמנאסר החמישי.
האגדה.
האגדה מספרת, שהסמבטיון משליך אבנים אל גדותיו ועל כן אין איש יכול לחצות אותו, אולם הנהר אינו מחלל את השבת, ומפולת הסלעים בו נפסקת עם כניסתה. מאחורי הנהר צפונים עשרת השבטים, והנהר הזועף שומר עליהם עד בוא הגאולה.
פליניוס הזקן ויוסף בן מתתיהו.
הנהר מוזכר בספרות היוונית-רומית כבר במאה ה-1 לספירה, אך בשינויים מסוימים מהתיאור המופיע במדרש: חוקר הטבע הרומי פליניוס הזקן ציין בחיבורו "תולדות הטבע" את קיומו של הנהר, אך לדבריו הוא נמצא בארץ ישראל: . יוסף בן מתתיהו, לעומת זאת, סיפר בחיבורו "מלחמת היהודים", כי טיטוס עצמו ראה בעת מסעו בסוריה נהר בשם סבטיקוס, אלא שהוא פועל בצורה הפוכה - הוא זורם אך ורק בשבת:
בתלמוד, במדרש ובראשונים.
בתלמוד ירושלמי נאמר שבני עשרת השבטים גלו לשלושה מקומות: נהר סמבטיון, הרי החושך (לגרסה אחרת: עננים שכסו אותם), ודפני של אנטיוכיה: .
בתלמוד בבלי מסופר כי טורנוסרופוס שאל את רבי עקיבא מנין ליהודים ש"ביום השביעי" המוזכר בתורה חל ביום השבת, ורבי עקיבא השיב לו: "נהר סבטיון יוכיח".
במדרש בראשית רבה אומר רבי עקיבא לטורנוסרופוס: .
בשאילתות דרב אחאי (בראשית שאילתא א) מבואר שטורנוסרפוס לא השתכנע מטענה זו מאחר שלא היה יכול לאמתה: