בדברי ימי בית המשפט העליון של ארצות הברית בלטו מעט מאוד מפסקי הדין של ג'קסון. בתקופת כהונתו על כס השיפוט הוטל עליו לכתוב מספר פסקי דין שנגעו לדיני הפטנטים, תחום בו הוא רכש ניסיון בעת כהונתו כשופט בבית המשפט הפדרלי. על רוב פסקי הדין שהוא כתב הוגשו מעט מאוד חוות דעת מיעוט, דבר המצביע על חוסר חשיבותם. לכך תרמה בריאותו הלקויה, והעובדה שהוא היה אחד השופטים החדשים במשך כל תקופת כהונתו הקצרה. בפסקי הדין המעטים שכתב ג'קסון הוא הביע תמיכה ברעיון שמערכת המשפט צריכה להיות כפופה לרשות המחוקקת. חוות הדעת שלו בפסקי הדין "שורץ נגד קוק" (Schurz v. Cook) מ-1893 ו"חברת הרכבת הדרומית של קולומבוס נגד רייט" (Columbus Southern Railway v. Wright) מ-1894, דחו את הניסיונות של תאגידים לגרום לפסילתם של מגוון חוקי מס. חוות הדעת של ג'קסון היו גם עדות הן לתמיכתו בסמכות רחבה של הממשל הפדרלי והן לספקנות שלו להחלטותיהן של המדינות. בפסק הדין "חברת הרכבת של מוביל ואוהיו נגד טנסי" (Mobile &amp; Ohio R.R. v. Tennessee) מ-1894 הוא העדיף לתת פירוש רחב יותר ל בחוקה, ופסק מול ארבע חוות דעת מיעוט שמדינת טנסי פעלה באופן בלתי חוקי כאשר התכחשה בחוקתה להבטחת פטור ממס עבור חברת הרכבת. בפסק הדין "בראס נגד דקוטה הצפונית" (Brass v. North Dakota) הוא תמך ברעיון "ההליך הראוי המהותי" , והצטרף לחוות דעת המיעוט של השופט ברואר שבה נטען שהתקנות של דקוטה הצפונית בנוגע לממגורות תבואה היו הפרה חוקתית של חופש החוזים. לבסוף, הוא הצטרף לדעת הרוב של חמשת השופטים בפסק הדין "פונג יו טינג נגד ארצות הברית" מ-1893, שבו נפסק שהממשלה הפדרלית לא יכלה לגרש מהגרי עבודה סינים מבלי לתת להם את ההגנות של הזכות להליך הוגן.
מחלתו ומותו.
אף על פי שבעת מינויו נראה ג'קסון בקו הבריאות, שנה אחת לאחר מכן הוא לקה בשחפת. הוא שב במהרה לתפקידו, אך מחלתו החמירה באופן כזה שהוא נאלץ לעזוב את וושינגטון. באוקטובר 1894 הוא נסע למערב מתוך תקווה שמזג האוויר הנוח שם ישפר את מצבו. חודשים ספורים לאחר מכן הוא נסע לתומאסוויל שבג'ורג'יה. מצב ריאותיו השתפר, אף בריאותו החלה להתדרדר באופן משמעותי כאשר הוא לקה בבצקת. בשל מחסור במקור הכנסה משל עצמו, לא היה באפשרותו של ג'קסון לפרוש מכהונתו ללא חוק מיוחד של הקונגרס שיעניק לו פנסיה. בשל מצבו הבריאותי הוא לא השתתף בהצבעה בפסקי הדין "ארצות הברית נגד חברת א. ס. נייט" ו"בעניין דבס" . בפברואר 1895 שב ג'קסון לביתו שבטנסי. מצב בריאותו החל להשתפר והוא הביע תקווה שיעלה בידו לשוב למלא את תפקידו המשפטי בסתיו. בסופו של דבר, רצונו להשתתף בדיונים בפסק הדין בנוגע למס ההכנסה הוביל אותו לשוב לוושינגטון כבר במאי. המסע לבירה גבה מג'קסון מחיר בריאותי. האוויל ג'קסון נפטר בנאשוויל ב-8 באוגוסט 1895, 11 שבועות לאחר שהוגשה חוות דעתו בפסק דין פולוק. הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוליב שבעיר.
חייו האישיים.
ב-1859 נשא ג'קסון לאישה את סופי מלוי, בתו של בנקאי מממפיס. לזוג נולדו שישה ילדים, ששניים מתוכם נפטרו בינקותם, עד למותה של סופי ב-1873. שנה לאחר מכן נישא ג'קסון בשנית למרי הרדינג, בתו של תושב טנסי בעל ההשפעה ויליאם גילס הרדינג. אחיו של ג'קסון, ויליאם היקס ג'קסון, ששירת כבריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים, היה נשוי גם הוא לאחת מבנותיו של הרדינג. כאשר נפטר הרדינג ב-1886 ירשו האחים ג'קסון ונשותיהם את אחוזת המטעים שלו, שבה גודלו סוסי ת'ורוברד. חלקו של האוול ג'קסון בניהול האחוזה היה שולי, וב-1890 הוא מכר לאחיו את חלקו בה. בשטח של אלף אקרים שהיה חלק אחר באחוזתו של הרדינג ניצב ביתו, שנחשב לאחד הנאים בטנסי. מאשתו השנייה נולדו לג'סון שלושה ילדים. הוא היה נוצרי אדוק, שימש כחבר פעיל בכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של נאשוויל ואהב לעסוק בציד שועלים ולצפות במרוצי סוסים.
תוכידג עינוני
בית התה בגבעת מוסלהנרקופף
בית התה בגבעת מוסלהנרקופף היה היעד המועדף על קנצלר גרמניה והפיהרר אדולף היטלר בזמן שהותו במתחם המגורים והנופש שלו, ברגהוף שבאוברזלצברג .
בית התה נבנה על צלע גבעת מוסלהנרקופף, למרגלות הר סמוך. החדר המרכזי בקוטר של כ-9 מטרים הואר על ידי שלושה חלונות גדולים שאפשרו נוף פנורמי על אגן ברכטסגאדן. במקום היה שולחן ומספר מקומות ישיבה מסביב לכורסה מרופדת.
היטלר נהג לצעוד מדי יום כ-20 דקות מברגהוף לבית התה בלווית הכלבה בלונדי, ואורחיו המזדמנים. לאחר שתייה, קפה ועוגות, נרדם היטלר לעיתים קרובות ונלקח בחזרה לברגהוף במכונית.
היסטוריה.
לאחר שהאדריכל רודריך פיק הרחיב את "בית וכנפלד" והפך אותו למתחם הנופש, האירוח והשליטה של מנהיג גרמניה הנאצית, אדולף היטלר אשר זכה לכינוי "ברגהוף". מרטין בורמן, סגנו הבלתי-רשמי ומזכירו האישי של היטלר החליט שבסמוך למתחם זה, יוקם בית תה בגבעת מוסלהנרקופף. בית התה עצמו, הוקם ב-1937 והיה היעד המועדיף על היטלר והוא שהה בו כמעט כל אחר הצהריים בתקופות מסוימות.
ב-25 באפריל 1945\ הותקף אזור אוברזלצברג על ידי חיל האוויר הבריטי, אך בית התה לא נפגע. עם זאת, ב-1951 הרסה ממשלת בוואריה את בית התה בעזרת חומר נפץ כדי למנוע מלהפוך אותו לאתר עלייה לרגל של נאו-נאצים.
מטען כחול-פסים
שרה עידאן
עביד סורטי
עביד סורטי (בגוג'ראטית: આબિદ સુરતી; נולד ב-5 במאי 1935) הוא צייר, סופר, קריקטוריסט, עיתונאי, סביבתן, מחזאי ותסריטאי הודי. בשנת 1993 הוענק לו על ידי משרד התרבות של הודו פרס הנשיא על סדרת הסיפורים פורצת הדרך שלו, "טיסרי אנקה".
חייו.
סורטי נולד למשפחה מוסלמית גוג'ראטית ב-5 במאי 1935 בכפר ווברה, בסמוך לעיר רג'ולה שבגוג'ראט, הודו. אביו הוא גולם חוסיין ואמו היא סקינה בגום. את ילדותו המוקדמת העביר בכפר, שם הוא ומשפחתו חיו בעוני ובאמצעים דלים. בגיל 5, הוא כמעט ונסחף בשיטפון בנהר טאפטי על יד העיר סוראט.
בהמשך עקרה המשפחה למומבאי ואת שארית ילדותו העביר ברובע דונגי בעיר. אביו היה חסיד של תנועת הסופיות והנחיל לבנו ערכים של נקיטת אי-אלימות ושלום. הוא הצטרף לבית הספר J.J לאומנויות בשנת 1954 אז היה בן 19 ובבגרותו קיבל תואר ראשון באמנות. הוא הושפע רבות מכתביו של הסופר הבנגלי בן המאה ה-20, שאראט צ'נדרה צ'טרג'י . עד מהרה למד סורטי, מלבד השפות הינדי וגוג'ראטית, גם את שפת האורדו ברמת שפת אם, ולימים יפרסם את חלק מכתביו בשפה זו. הוא החל את דרכו כפרילנסר ולא זכה לפרסומים רבים בשנות צעירותו.
בשנת 1965 התחתן עם מסומומה בגום, איתה גידל שני ילדים.
כתיבתו.
סורטי כתב את סיפוריו בדרכים שונות ומגוונות, כמו סיפורת, רומנים, הצגות, קריקטורות, ספרי ילדים מדריכי טיולים. כמה מספריו תורגמו לשפות אזוריות. הוא כתב גם עבור עיתונים ומגזינים בהינדי וגוג'ראטית במשך למעלה מ-40 שנה וזכה בפרסים רבים על עבודותיו.
למעשה, סורטי הפך לסופר באופן מקרי לחלוטין. הוא מעולם לא התנסה בכתיבה ולא העלה על דעתו להפוך לסופר, אולם כשאהבתו הראשונה סירבה להיות עמו בזוגיות בעקבות לחץ מצד משפחתה, לא היה לעביד המתבגר עם מי לדבר על העניין - ולכן החל להעלות את סיפורו על הנייר. סיפורו הופיע לראשונה בג'ואראטית בשנת 1965 בשם "તૂટેલા એન્જલ્સ" ("מלאכים שנפלו") והפך להצלחה בלתי צפויה.
במשך שנותיו כסופר כתב יותר מ-80 ספרים, כולל 45 רומנים, 10 אנתולוגיות ו-7 מחזות. סורטי פרסם גם קריקטורות וקומיקס, כתב מאמרים ועבד בטלוויזיה ההודית.
קומיקס וקריקטורה.
הקומיקס הראשון שיצר סורט פורסם בין השנים 1952 ל-1953 במגזין רמקאדו שהופץ בגוג'ראט. בהמשך יצר גם את סדרת הקריקטורות "דהבוג'י" שתפסה פופולריות גדולה מאוד באזור מומבאי והייתה לאחת מרצועות הקומיקס הארוכות ביותר שפורסמו עד אותה עת בהודו כולה, כאשר רצה ללא הפסקה למעלה מ-30 שנה. סיפורי הקומיקס הנוספים שפרסם בתקופה זו הופיעו במגזינים שונים, ביניהם נמנה גם המגזין "Dharmyug" שמופץ בכל הודו.
פרסים והוקרה.
סורטי הוגדר על ידי רבים כאחד הכותבים והקומיקסאים ההודים המשפיעים ביותר, והופיע אף על לוח השנה של חברת "Comix Theory" בשנת 2019 כאמן הנבחר של חודש ינואר. בשנת 1993 זכה סורטי בפרס הנחשב ביותר בהודו למפעל חיים - פרס הנשיא (המקביל לפרס ישראל במדינת ישראל).
רוז'אי
רוז'אי (בהונגרית: Rozsály) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית רוז'אי קטנה בעשרות השנים האחרונות, מ-713 תושבים בשנת 1990 עד 702 תושבים בשנת 2020.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מתקופת הברונזה.
יהודי רוז'אי.
יהודים חיו ברוז'אי בתקופות זמן שונות. ליד בית העלמין הרפורמי של הכפר קיימות כ-15 מצבות רעועות שמעידות על קיום של בית קברות יהודי בכפר. בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
ניוקאסל
הכרוניקה הצרפתית
הכרוניקה הצרפתית (באנגלית: The French Dispatch) הוא סרט דרמה קומית אמריקאי שכתב וביים וס אנדרסון מתוך סיפור מאת אנדרסון, רומן קופולה, הוגו גינס וג'ייסון שוורצמן. עלילת הסרט מתמקדת בשלושה סיפורים שונים הקשורים לדסק החוץ הצרפתי של עיתון בדיוני בקנזס.
בסרט מופיע אנסמבל שחקנים הכולל את בניסיו דל טורו, אדריאן ברודי, טילדה סווינטון, לאה סדו, פרנסס מקדורמנד, טימותי שאלאמה, לינה קודרי, ג'פרי רייט, מתייה אמלריק, סטיבן פארק, ביל מארי ואוון וילסון. בצוות השחקנים המשני של הסרט מופיעים שחקנים ששיתפו פעולה בעבר עם אנדרסון, ביניהם לייב שרייבר, אדוארד נורטון, וילם דפו, סירשה רונאן, ג'ייסון שוורצמן ואנג'ליקה יוסטון.