לאורך חופי אנגליה, היו הרבה דייגים וספנים, לבושם כלל תמיד סוודרים חמים מצמר כבשים. בחלקים נבחרים של הסוודרים הללו נסרגו תמיד דוגמאות מעניינות, לא רק כדי שהסורגת לא תשתעמם, אלא גם כדי לסמן מאיזה אזור ולעיתים אף מאיזה כפר בא לובש הסוודר הזה. על פי סיפורים עממיים, דוגמאות אלו עזרו להחזיר את גופות הדייגים שטבעו לכפר שממנו באו. על כן שמות חלק מהדוגמאות הוא על שם המקומות או האזור ממנו באו.
סריגים שימשו במשך שנים רבות בעיקר לבגדי ספורט ונופש, אך בשנת 1927 אלזה סקיאפרלי עיצבה סוודר שבו צורת עניבה. מרגע שהיא מופיעה עמו בציבור נפתחה הדרך ללבישת סוודרים בכל מקום ולא רק בחופשה או על מגרש הטניס.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, נרתמו נשים בכל רחבי אירופה לסריגת גרביים וכובעים חמים לחיילים בחזית. בארצות הברית נשים סרגו לחיילים בעידוד הרשויות ואף חוברו והולחנו שירים המהללים את הסורגות והסורגים לחיילים. הנשיא וודרו וילסון במחווה סמלית, הכניס כבשים לרעות על מדשאות הבית הלבן. בארץ ישראל המנדטורית יצא קול קורא לחברות משמר העמק לסרוג סוודרים לחיילים, כמו נשים בכל העולם.
במלחמות ישראל, דוגמת מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים, סרגו נשים 'כובעי גרב' לחיילים.
בתחילת המאה ה-21, הסריגה על כל צורותיה משמשת גם ליצירת אמנות, כחלק מ'אמנות הסיבים'. כמו כן, נשים רבות ברחבי העולם נוהגות לסרוג לאנשים שנזקקים לכך, פריטים שימושיים כגון בגדים ושמיכות לפליטים ויתומים, כובעים לחולי סרטן, בגדים זעירים לפגים ועוד.
סריגת משטחים מהם אפשר לתפור פריטים.
בסריגה מסוג זה משתמשים בדרך כלל בשתי מסרגות ישרות ומחודדות בקצותיהן. עובי המסרגות, בשילוב עם עובי חוט הצמר ומתח הסריגה יקבעו את מידת הצפיפות של הסריג. בכל אופני הסריגה נהוג לסרוג דוגמית לקנה מידה, כדי לדעת כמה עיניים יש להעלות על המסרגה ולקבל סריג במידות הרצויות, כי לא כל סורג או סורגת יוצרים באותו מתח.
בתחילת הסריגה יוצרים בדרך כלל בסיס של לולאות הקשורות אחת לשנייה, סביב אחת המסרגות ("העלאת עיניים"). המסרגה השנייה משמשת כדי להגיע לכל אחת מהלולאות בזו אחר זו, ולשלב בתוכן לולאה חדשה מחוט הסריגה. בצורה זו נוצרת שורה חדשה של לולאות בראש שורת הלולאות הקודמת.
ניתן לסרוג בשורות הלוך וחזור, או באופן מעגלי, בדרך כלל על ידי שימוש במספר מסרגות, או ב'מסרגה העגולה'.
שתי העיניים הבסיסיות הן ימין ושמאל. למעשה, שתי העיניים הללו הן זהות. זוהי למעשה אותה הפעולה בהיפוך. עין ימין נוצרת על ידי הכנסת המסרגה בחלק האחורי של הלולאה ומשיכת החוט כדי ליצור לולאה חדשה, בעוד שעין שמאל נוצרת על ידי הכנסת המסרגה בחלקה הקדמי של הלולאה, ומשיכת החוט כדי ליצור לולאה חדשה.
סריגה ללא תפרים.
סריגה במעגל, על גבי כמה 'מסרגות גרביים' או על 'מסרגה עגולה', יוצרת סריג ללא תפרים. במקרה זה יש לזכור שסורגים כל בזמן על אותו הצד של הסריג, ויש להתאים את הדוגמה לכך.
ניתן לסרוג כך ששורה אחת היא עיניים ימניות והשורה הבאה היא עיניים שמאליות וחוזר חלילה. סוג סריגה זו משמש בסריגה תעשייתית של חולצות טי וסריגים שיוצרו על ידי מכונה. דוגמה שונה תיווצר אם כל השורות תהיינה לאותו הכיוון. ניתן ליצור מרקמים שונים על ידי שילובים שונים של שני סוגי העיניים ושל שני סוגי חוטים או יותר.
סריגה ללא תפרים מקובלת מאוד בבגדי תינוקות וילדים, גרביים כובעים ושרוולי סוודרים.
שילוב צבעים בסריגה.
אפשר לשלב צבעים ודוגמאות תוך כדי הסריגה, לא רק על ידי החלפת עין ימין בשמאל, אלא גם על ידי סריגה של כמה צבעים במקביל באותה שורה. כך אפשר ליצור צורות, תבניות ודוגמאות מצבעים שונים. במקרה כזה יש לעבוד עם שני חוטים בצבעים שונים ולהחליף חוט בכל פעם על פי מספר העיניים הרצוי. אפשר ליצור מגוון רחב וצבעוני על ידי כך. אפשר גם לסרוג בחוטים בעלי צבעים מתחלפים היוצרים בעת הסריגה דוגמאות צבעוניות מגוונות.
דוגמה לאמן סריגה אנגלי מוביל בתחום הוא קאפה פאסט . בספרו "Glorious Knitting" ניתן למצוא דוגמאות עשירות ומגוונות לסריגה בצבעים רבים ומשתלבים.
סריגת קרוֹשֶה.
סריגה במסרגת קרס אחת, המוכרת בלעז בשם Crochet, מתבצעת על ידי מסרגה אחת צרה עם קצה מעוקל המיועד לעזור בתפיסת ומשיכת חוט הסריגה. בסריגה זו מתחילים ביצירת לולאה ראשונית ולאחר מכן מושכים באמצעות המסרגה חוט דרך הלולאה הקיימת. כך שבכל פעם ישנה לולאה אחת שאיתה עובדים ודרכה משחילים את החוט וכך יוצרים את הלולאה הבאה. שיטת סריגה זו משמשת ליצירת מפות ווילונות, וכן לסריגת כיפות וכובעים. באמנות נפוצה סריגת קרושה בצורה חופשית (Free form Crochet) שממנה יוצרים כל מה שרוצים (כולל חפצי אמנות) ועיקרה שאין צורך לחזור על אותה הדוגמה כל הזמן. ביו אמני תנועת הדאדא, הייתה סופי טויבר-ארפ שיצרה חלק ניכר מיצירותיה בצורה זו. אמנים ידועים בסגנון זה הם סילביה קוש (Sylvia Cosh) ג'יימס וולטרס (James Walters), ופרודנס מאפסטון (Prudence Mapstone).
סריגה תעשייתית.
במפעלי הסריגה נעשה תהליך הייצור במכונות סריגה. ישנה הבחנה בין שני סוגי מכונות: מכונות סריגה שטוחות ומכונות סריגה עגולות. מכונות הסריגה העגולות הן בעלות כושר ייצור גבוה ומיועדות בעיקר לסריגת הלבשה תחתונה, גרביונים ועוד פריטים המיוצרים מחוטים דקים. מכונות הסריגה השטוחה הן מכונות הסריגה הקלאסיות. במכונות אלה מייצרים את המוצרים הקלאסיים - סוודרים. טכניקת הסריגה שלהן מאפשרת מגוון דגמים. כל מכונות הסריגה החדשניות המיוצרות בתחילת המאה ה-21 הן ממוחשבות ומתוחכמות מאוד מבחינת כושר הייצור.
תהליך הייצור הוא כדלקמן: את החוט מעבירים במכונות סלילה דרך גלילי שעווה כדי לתת לו מעטה שמנוני שיעזור בתהליך הסריגה. את סלילי החוטים מניחים על המכונות ומשחילים אותם דרך מובילי החוטים. את דוגמת הסריגה שמתוכנתת מראש על גבי דיסקט מעבירים אל המכונה. בתהליך הסריגה נסרגים בדים שעוברים אשפרה (גיהוץ בעזרת אדים). את הבדים המגוהצים מעבירים למחלקת הגזירה ומשם למתפרות ולמחלקות האריזה. סביב מפנה המאה ה-21 עבר רוב ייצור הטקסטיל בעולם לסין.
סריגה בישראל.
במלחמת השחרור סרגו בישראל 'כובעי גרב' ללוחמי ה'פלמ"ח', ומנהג זה היה נפוץ עד מלחמת ששת הימים. עם התרחבות הייצור המתועש של מוצרים סרוגים ירדה קרנה של הסריגה כמלאכת יד. עלות הצמר הייתה לעיתים גבוהה ביחס לעלות רכישת סוודר שיוצר במדינות עניות.
אף על פי שאנשים רבים מעדיפים ללבוש סריגים מתועשים זולים ונוחים לכביסה במכונה, יש גלים של עניין מחודש בסריגת יד, אנשים שמחפשים ביטוי אישי, או כאופן יצירת אמנות ; סבתות טריות שסרגו בצעירותן, הפסיקו לסרוג וכעת כשנולדים נכדים, מגלות את שמחת היצירה של בגדי תינוקות; נשים שסורגות בהתנדבות לפגים, להם קשה לקנות בגדים מתועשים; סריגת כובעים וצעיפים לנשים שעברו טיפולי סרטן. כמו כן ישנן נשים שיוצרות לעצמן ולחברות צעיפים ייחודיים, שנלבשים לא רק בחורף אלא בקיץ כשמיזוג האוויר מקפיא אולמות ותחבורה ציבורית. גם במאה ה-21 ישנם בתי ספר שבהם מלמדים סריגה כחלק ממערכת הלימוד.
במאה ה-21, כחלק מהתהליך הגלובלי של מעבר רוב תעשיית ייצור הטקסטיל לסין, נסגרו רוב מפעלי הסריגה בישראל. נותרו מספר יצרנים בודדים אשר נותנים שרותי סריגה למעצבים בשוק המקומי ומפעל "אסיב תעשיות טקסטיל" מקיבוץ אפק, אשר סורגים על "מכונות סריגה עגולות" ומייצאים את כלל תוצרתם למצרים תחת הסכם ה-QIZ .
כניסתן של הרשתות החברתיות באינטרנט והמסחר המקוון חידשו את העניין בסריגה בקרב הדור הצעיר בישראל, וכך גם במדינות נוספות. כמו כן, סריגה במסרגה אחת ממשיכה להיות נפוצה, בין השאר לצורך סריגת כיפות, כובעים, שמיכות לתינוקות ועוד.
סריגה ומדע.
סורגות פיתחו במשך הדורות פתרונות לעיצוב סריגים בעלי צורות בעזרת קנה המידה, מדידת הגוף או החפץ שאותו התכוונו להלביש. הן חישבו ופיתחו טבלאות ליצירת הבגדים הללו לכל המידות הנחוצות. אחד הפיתוחים המאתגרים היה רעיון הגרב, שצריכה לכסות כף רגל, עקב וקרסול, כך שהחלק של הקרסול צריך להיות סרוג כך שלא יגלוש למטה. מתמטיקאיות מצאו דרך להשתמש בסריגה וקרושה כאמצעי להדגים צורות מתמטיות שקשה היה להדגימן בצורה אחרת. גמישות הסריג מאפשרת תמרון הצרה-הרחבה בכל נקודה רצויה.
ב-2004 פרסמו המתמטיקאית ההולנדית הינקה אוסינחה יחד עם בעלה ברנד קראוסקופף דגם של 'יריעת לורנץ' בקרושה. בשנת 1981, סטודנטית הראתה לסורגת אליזבט זימרמן איך ליצור טבעת מביוס מפיסת ניר ארוכה וצרה. זימרמן סרגה פס ארוך, סובבה קצה אחד, תפרה את הקצוות בתפר נסתר וכך יצרה את צעיף המוביוס הראשון. המבנה הגמיש של סריגים מאפשר גם להדגים ולחקור רעשי אדמה, וכן מחקר על התכונות הפיזיות של חומרים תעשייתיים בעלי תכונות ייעודיות. מחקרים על מבנה סריגים מאפשרים גם מחקרים על מכניקה. ובתורת החומרים.
בבוליביה גויסו נשים סורגות, כדי ליצור התקן לתינוקות שנולדו עם מום לב מולד של צינור עורקי פתוח . ההתקן, שנקרא Nit Occlud פותח על ידי הקרדיולוג פרנץ פרוידנטל , ועשוי מחוט יחיד של ניטינול – סגסוגת של ניקל וטיטניום, אך הוא כה זעיר שאי אפשר לסרוג אותו באופן תעשייתי. ההתקן מוחדר ללב התינוק באמצעות צנתור.
התועלת הבריאותית והחברתית של סריגה.
הרבה שנים שימשו מלאכות יד למיניהן כאמצעי לריפוי והשבת השימוש בשרירים פגועים בידיים. בתחילת המאה ה-21 פורסמו מחקרים שמראים שסריגה מאטה תהליכים של דמנציה.