מארלי התמודד בדראפט ה-NBA לשנת 1988, ונבחר בבחירה ה-14 על ידי פיניקס סאנס. לפני הדראפט טרם היה מארלי שחקן מוכר, והכרזת שמו במקום גבוה יחסית לוותה בקריאות בוז מקהל האוהדים. בעונת הרוקי היה מארלי למחליפו של ג'ף הורנסק. הוא שותף ב-54 משחקים בהם תרם 8.6 נקודות, ו-3.9 ריבאונדים ב-25.1 דקות למשחק, וסייע לקבוצתו להעפיל למשחקי הפלייאוף. במשחקי הפלייאוף העפילה פיניקס עד לשלב הגמר האזורי בו הודחה הקבוצה ב של 4-0 מול לוס אנג'לס לייקרס. מארלי הראה את הפוטנציאל הגלום בו במשחקי הפלייאוף כשקלע בממוצע 14.3 נקודות והוריד 4.8 ריבאונדים כששותף ב-29.3 דקות למשחק.
מארלי, שקיבל מהאוהדים את הכינוי "Thunder Dan" בשל הטבעותיו, הפך בעונות הבאות ל ולבורג מרכזי בקבוצה. בעונת הוא תרם 11.0 נקודות למשחק ושיא קריירה של 5.9 ריבאונדים למשחק. לאחר שעברה בסיבוב הראשון את יוטה ג'אז, פגשה פיניקס את לוס אנג'לס לייקרס, בהנהגתו של מג'יק ג'ונסון שהיה לשחקן המצטיין של העונה, שהייתה לקבוצה בעלת המאזן הטוב בליגה. מארלי תרם בסדרה 11.4 נקודות וסייע לפיניקס לנצח בחמישה משחקים את הסדרה. בסדרת הגמר האזורי הודחה פיניקס לאחר שהפסידה 4-2 לפורטלנד טרייל בלייזרס.
בעונות הבאות החל מארלי לקבל קרדיט רב יותר מקוטון פיצימונס, מאמן הקבוצה. בעונת , עונתו האחרונה של פיצימונס בקבוצה, הוא שותף ב-34.8 דקות ותרם שיא קריירה של 17.3 נקודות למשחק. מאלי החל לשנות את סגנון משחקו, והחל לזרוק מעבר לקשת השלוש פעמים רבות יותר. במהלך העונה נבחר מארלי לראשונה בקריירה לקחת חלק במשחק האולסטאר של ה-NBA ובתום העונה סיים שלישי בהצבעה לתואר השחקן השישי של העונה.
לקראת עונת ביצעה פיניקס עם פילדלפיה 76' בו הגיע לקבוצה צ'ארלס בארקלי תמורת ג'ף הורנסק, טים פרי ואנדרו לאנג שעברו לפילדלפיה. עם עזיבתו של הורנסק את הקבוצה קיבל מארלי את ההזדמנות לעלות בחמישייה הראשונה דרך קבע. הוא פתח בכל 82 משחקי העונה הסדירה, קלע 16.9 נקודות, שני בקבוצה רק לבארקלי, והוסיף שיא קריירה של 1.7 חטיפות למשחק. הוא נבחר בפעם השנייה להשתתף במשחק האולסטאר, ובפעם השנייה בקריירה לחמישיית ההגנה השנייה ועם 167 קליעות מעבר לקשת השלוש, היה לקלעי השלשות המוביל בליגה כולה, במשותף עם רג'י מילר. פיניקס סיימה את העונה עם מאזן של 62 משחקים מול 20 הפסדים בלבד, המאזן הטוב ביותר בליגה. במשחקי הפלייאוף העפילה פיניקס עד לגמר הליגה, בו פגשה את שיקגו בולס. לאחר שהפסידה בשני משחקי הסדרה הראשונים, הוביל מארלי את קבוצתו לניצחון במשחק השלישי כשקלע 28 נקודות במשחק שנגמר רק לאחר שלוש הארכות. פיניקס לבסוף הפסידה בסדרה בשישה משחקים. גם בעונה הבאה היה מארלי קלעי השלושת המוביל של הליגה עם 192 קליעות מדויקות מעבר לקשת. הוא תרם 16.5 נקודות למשחק, ועם 40.1 דקות, היה לשחקן ששותף בכמות הדקות הגדולה ביותר בפיניקס, והחמישית בליגה כולה.
לאחר שבע עונות במדיה של פיניקס, עבר מארלי בטרייד לקליבלנד קאבלירס, לצידו של אנטוניו לאנג תמורת הוט רוד ויליאמס לקראת עונת . בקליבלנד התקשה מארלי להסתגל לסגנון משחקה של הקבוצה. ב-31 המשחקים הראשונים של העונה הוא קלע 8.0 נקודות בלבד, אך שיפר את יכולתו בהמשך וסיים את העונה כקלעי השלשות המצטיין של הקבוצה עם 146 ועם 10.6 נקודות בממוצע, כמות הנקודות המועטה ביותר בקריירה מאז עונת הרוקי.
לאחר עונה אחת בלבד בקליבלנד, חתם מארלי בקבוצת מיאמי היט. עונת הבכורה שלו במיאמי, בה קלע 10.8 נקודות למשחק, הייתה העונה האחרונה של מארלי בקריירה בה קלע בממוצע דו-ספרתי. הוא שיחק בהיט במשך חמש עונות, בהן סבל מפציעות, ולא הצליח לשחזר את יכולתו מראשיתה של הקריירה. לקראת עונת שב לפיניקס לעונה אחרונה בטרם הודיע על פרישתו ממשחק פעיל. כאות הערכה לאחר פרישתו הודיעה פיניקס כי מספר חולצתו, 9, יפרוש ביחד איתו וכי שחקנים בעתיד לא יורשו ללבוש מספר זה.
במדי הנבחרת הלאומית.
מארלי השתתף לראשונה במדי נבחרת ארצות הברית במשחקים האולימפיים בשנת 1988. השתתפותו של מארלי באולימפיאדה התאפשרה על אף שנאסרה באותה התקופה השתתפותם של שחקנים מקצוענים, כדוגמת שחקני ליגת ה-NBA. החוק לא חל על מארלי שהחל לשחק בליגה רק מספר חודשים לאחר מכן, ועל כן נחשב עדיין לשחקן שאינו מקצוען. במשחקים האולימפיים שיחק מארלי לצידם של דייוויד רובינסון ומיץ' ריצ'מונד, והיה לקלעי המצטיין של נבחרתו כשקלע 14.1 נקודות בממוצע, והוסיף 4.5 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים. על אף יכולתו של מארלי, לא הצליחה נבחרת ארצות הברית להעפיל לגמר הטורניר לראשונה בתולדותיה, לאחר שהפסידה במשחק חצי הגמר בתוצאה 76-82 לנבחרת ברית המועצות, שהמשיכה לזכייה בזהב, וזכתה במדליית הארד כשניצחה בתוצאה 78-49 את נבחרת אוסטרליה.
מארלי לקח חלק במדים הלאומיים גם במשחקי אליפות העולם בכדורסל 1994. הוא קלע בטורניר 8.8 נקודות למשחק, כולל משחק שיא של 17 נקודות עם חמש קליעות משישה ניסיונות מעבר לקשת השלוש מול נבחרת פוארטו ריקו, וסייע לנבחרתו לזכות במדליית הזהב בטורניר.
סטיב ביקו
סטיבן בנטו ביקו (באנגלית: Stephen Bantu Biko, 18 בדצמבר 1946 – 12 בספטמבר 1977) היה אקטיביסט, שלחם נגד משטר האפרטהייד בדרום אפריקה בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. עמד בראשה של תנועת "התודעה השחורה" שביקשה להביא לשחרור פיזי ומנטלי של השחורים בדרום אפריקה. נהרג בידי שוטרים במתקן מעצר בשנת 1977. בחייו ובמותו הפך ביקו לאחת הדמויות המזוהות ביותר עם המאבק בשלטון האפרטהייד.
חייו האישיים.
ביקו נולד בשנת 1946 בקינג ויליאמז טאון בפרובינציית הכף המזרחי בדרום אפריקה, בן למשפחה מקבוצת הקוסה. אביו, מתיו מזינגאיה, עבד בכוחות המשטרה ולאחר מכן בתור פקיד ממשלתי, ומת בשנת 1950 כשביקו היה בן ארבע. אימו, אליס נוקוזולה ביקו, עבדה בבית החולים בעיר.
ביקו נישא לנטסיקי משלאבה (Ntsiki Mashalaba) ב-1970 ולשניים נולדו שני ילדים: נקוסינאתי ב-1971 וסאמורה. לביקו שני ילדים גם מד"ר ממפלה רמפלה, שהייתה פעילה בולטת בתנועת התודעה השחורה: בת בשם לראטו שנולדה ב-1974 ומתה מדלקת ריאות בגיל חודשיים, ובן בשם הלומלו שנולד ב-1978 לאחר מותו של ביקו. לביקו בת נוספת מלורין תבאנה בשם מוטלאטסי, שנולדה ב-1977.
פעילותו הפוליטית.
בשנת 1966 נרשם ללימודי רפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה של נאטאל, שמשכה אליה סטודנטים שחורים רבים והיוותה מוקד דינמי בהתפתחות תנועת המחאה השחורה. בשנתו הראשונה נבחר לנציג באגודת הסטודנטים של האוניברסיטה.
בתחילה לקח חלק בפעילות בין-גזעית, כגון זו של התאחדות הסטודנטים הלאומית של דרום אפריקה (NUSAS), אולם עד מהרה הבין כי הפעילות הבין-גזעית היא חסרת השפעה תחת החקיקה וההתנהלות של משטר האפרטהייד. ביקו טען כי יש להקים ארגון סטודנטים של שחורים בלבד, במנותק מהארגונים הליברליים הלבנים. ב-1969 היה בין מקימי ארגון הסטודנטים הדרום אפריקאי (SASO) ונבחר לנשיא הראשון של הארגון. האג'נדה של הארגון כללה התבססות פוליטית עצמאית של השחורים ואיחוד הסטודנטים השחורים באוניברסיטאות תחת רעיון התודעה השחורה. הרעיון לפיו השחורים מסוגלים להגדיר את זהותם, להתארגן בכוחות עצמם ולעצב את עתידם באמצעים פוליטיים ותרבותיים, הכה גלים באוניברסיטאות ובציבור השחורים במדינה. בנוסף לכל אלו היה ביקו מעורב בפעילותה של הפדרציה העולמית של הסטודנטים הנוצרים.
בשנת 1972 היה ביקו בין מקימי הארגון "ועידת העם השחור" (BPC) – גוף שנועד להרחיב את הפעילות של SASO, להוציא את תנועת התודעה השחורה מהאוניברסיטאות ולהביא אותה אל החברה האזרחית כולה. באותה השנה הושעה מלימודי הרפואה והחל לעבוד בסניף דרבן של "פרויקט הקהילות השחורות" (BCP), זרוע של ארגון "אספת השחורים" שעסקה בנושאי פיתוח. בשנת 1973 משרד המשפטים הטיל עליו ועל כמה מעמיתיו שורה של מגבלות, בהתאם לחוק למניעת קומוניזם משנת 1950. השלטונות הורו לביקו לעזוב את דרבן ולשוב לעיר הולדתו, קינג ויליאמז טאון. בנוסף הוטלו עליו שורה של מגבלות כגון איסור להיפגש עם יותר מאדם אחד, לנאום בפומבי, לפרסם את כתביו, להתראיין בתקשורת או לצאת ממחוז המגורים שלו. המשטר אף אסר על התקשורת לצטט את דבריו. הגבלת התנועה הוטלה על רבים ממנהיגי תנועת התודעה השחורה, ומטרתו הייתה לבודד אותם, לשבור את רוחם ולסכל כל אפשרות שיצליחו לתאם ולהוציא לפועל פעילות פוליטית.
עם שובו לעיר הולדתו, ביקו הקים בה את הסניף ה-15 של ה-BCP ועמד בראשו. הסניף התמקד בפיתוח קהילתי ובהתבססות-עצמית בתחומי בריאות, חינוך ויצירת מקומות עבודה. בין הפרויקטים המרכזיים ניתן למנות את המרפאה הציבורית המתקדמת "Zanempilo clinic" שהוקמה ללא מימון ממשלתי, קרן הנאמנות "Zimele" שתמכה באסירים פוליטיים לשעבר ובני משפחותיהם, פרויקט בתחום תעשיית העורות בשם "Njwaxa" וכן קרן "Ginsberg" לחינוך ששמה לה למטרה לסייע לסטודנטים שחורים.
למרות הדיכוי של משטר האפרטהייד, ביקו ותנועת התודעה השחורה מילאו תפקיד משמעותי בארגון גל המחאה והמהומות שפרצו בסווטו ב-16 ביוני 1976 והתפשטו בכל רחבי המדינה. בתום גל המחאה, שדוכא ביד קשה בידי מנגנוני הביטחון של הממשלה וגבה את חייהם של למעלה מ-500 דרום אפריקאים שחורים, פעילותה של תנועת המחאה השחורה הוצאה כליל מן החוק וביקו סומן כמטרה מרכזית בעיני השלטונות.
מותו.