ב-7 ביוני ניסה קוקס לפייס את ראשי השבטים שהנשיא גרנט, "האב הלבן הגדול", פעל לא מתוך פחד, אלא שיש לו את הרצון לעשות את הדברים נכון. הוא אמר לאינדיאנים שהם יקבלו את כל בקשותיהם, למעט כלי נשק, ובאופן אישי הבטיח לדאוג שההסכמים לא יופרו. בפגישה עם ראשי השבטים, היה הנשיא גרנט חמים, קידם את פניהם בברכה, והדגיש את אותם מסרים שהועברו אליהם על ידי קוקס. גרנט קיים לכבוד ראשי השבטים ארוחה רשמית בבית הלבן, שהובילה להבלטת ההתנגשות בין שתי התרבויות. לראשי השבטים הוגש אוכל משובח ויין, אך הם התלהבו במיוחד מגלידת תות השדה שהוגשה להם. דווח שזנב מנומר העיר שמארחיו הלבנים אכלו מזון טוב בהרבה מזה שנשלח לבני עמו. בפגישתם האחרונה, הציע קוקס כמה ויתורים נוספים, והתיר לאינדיאנים למסור שמות של סוכנים שעמם הם העדיפו כאנשי קשר עם הממשלה. קוקס גם הבטיח לראשי השבטים להעניק להם 17 סוסים. צ'יף ענן אדם התנצל בפני קוקס על חוסר הנימוס שלו, בעוד שקוקס הבטיח לקדם את ענייניהם של האינדיאנים. לפני שובם לוויומינג, ביקרו האינדיאנים בניו יורק, והעיתונות במזרח דרשה קיום מדיניות נדיבה יותר כלפי שבטי הסו. קוקס שלח לאינדיאנים את 17 הסוסים שהובטחו. הגעתה של חבילת הסיוע עשתה רבות להרגיע את הרוחות והמלחמה נמנעה. אחד ההיסטוריונים ציין שהביקור בוושינגטון היה הצלחה, שכן צ'יף ענן אדום אימץ מדיניות שהעדיפה דיפלומטיה על פני מלחמה.
תביעות מק'גראהן והתפטרותו.
באוגוסט 1870 נקלע קוקס לעימות עם הנשיא גרנט בנוגע לתביעת ההונאה של מק'גרהאן. גרנט רצה שהתביעות יישובו על ידי הקונגרס, ואם הקונגרס לא יצליח לעשות כן, יעבור הטיפול בהן לממשל. אף על פי שגרנט ידע שהעניין יסודו בתרמית, הוא היה מעוניין שהוא יוסדר. קוקס אמר לנשיא במכתב ששלח לו, שלדעתו אין לעשות דבר בנוגע לתביעות, בהאמינו שמק'גראהן הוא נוכל שביקש זיכיון על תביעות לאדמות בקליפורניה. קוקס ציין שאחד מעורכי הדין של מק'גראהן הונחה לשחד את קוקס בסכום של 20,000 דולר כדי שיאשר את הזיכיון. מק'גראהן פנה לקבל זיכיון על אדמות חקלאיות בקליפורניה שיירכשו במחיר נמוך. עם זאת האדמה הייתה למעשה בשימוש למטרות כריית זהב. קוקס פנה לגרנט וביקש ממנו שלא יהיה צורך שהוא יופיע בפני בית המשפט המחוזי בנוגע לתביעות, ולקיים ישיבת קבינט בנוגע לעניין. קוקס סבר שלבית המשפט המחוזי לא תהיה סמכות שיפוטית בעניין ושהעניין נמצא באופן בלעדי בסמכותה של מחלקת הפנים. כאשר גרנט לא העניק לקוקס שום גיבוי בנוגע להופעה בפני בית המשפט, ראה זאת קוקס כסיבה נוספת להתפטרותו, אם כי רפורמת השירות הציבורי הייתה הסיבה העיקרית לכך.
פרישת הליברלים הרפובליקנים.
חוסר שביעות הרצון מממשל גרנט, המינויים של בני משפחתו וידידיו, השחיתות בבית המכס בניו יורק, וניסיונותיו לספח את סנטו דומינגו, הובילו את רבים מתומכי הרפורמות לחפש מנהיגות חדשה. צעדיו של גרנט להעמדה לדין של אנשי הקו קלוקס קלאן גרמו לניכור מצד בעלי בריתו לשעבר במפלגה הרפובליקנית, שסברו שהרפורמה בשירות הציבורי צריכה לקבל עדיפות גבוהה יותר על פני זכויות האזרח של השחורים. ב-1870 פרש הסנאטור קארל שורץ ממיזורי, מהגר גרמני, מהמפלגה הרפובליקנית. לאחר שקוקס התפטר מתפקידו כמזכיר הפנים באותה שנה, האמינו רבים מתומכי הרפורמות שגרנט לא מסוגל לבצע את הרפורמות בשירות הציבורי. גרנט מצידו לא ויתר על הרפורמה והקים את , שקיבלה את סמכותה ואת המימון לפעולותיה מהקונגרס, והחלה לפעול החל מ-1 בינואר 1872. בראש הנציבות העמיד גרנט את תומך הרפורמות ועורך העיתון Harper's Weekly ג'ורג' ויליאם קרטיס. במקומו של קוקס, מינה גרנט כמזכיר הפנים את קולומבוס דלאנו, דודנו מדרגה שלישית, אך הוציא את נציבות השירות הציבורי מתחום אחריותה של מחלקת הפנים, באומרו מאוחר יותר שהמחלקה הייתה גדולה יתר על המידה.
במרץ 1871 ארגן קוקס הממורמר את הגרעין פורץ הדרך של הרפובליקנים תומכי הרפורמה בסינסינטי, כאשר מאה רפובליקנים חתמו על אמנה, שהפרידה אותם מהמפלגה הרפובליקנית הרגילה, וקראו לעצמם . שורץ, שהיה מנהיג המפלגה החדשה, דחף למתן חנינה מלאה לאנשי הקונפדרציה לשעבר. המפלגה החדשה דרשה "רפורמה בשירות הציבורי, מטבע מבוסס, הורדת מחירים וזכויות המדינות". בוועידת המפלגה שהתקיימה ב-1 במאי 1872 בסינסינטי, בחרו חברי המפלגה בעורך העיתון New York Tribune הוראס גרילי כמועמדם לנשיאות. גם שמו של קוקס הוזכר כמועמד, אך הוא לא הגיע לפתקי ההצבעה. תומכי הרפורמה העדיפו את צ'ארלס פרנסיס אדמס כמועמד לנשיאות ושמו הגיע לפתקי ההצבעה, אך לא עלה בידו להשיג מספיק קולות כדי לקבל את המינוי. קוקס התנגד למועמדותו של גרילי ומשך את תמיכתו מהליברלים הרפובליקנים. גרילי, שנשען על תמיכתם של תומכי הרפורמה, תקף את מדיניות השיקום של גרנט, וטען שיש להעדיף את ביצוע הרפורמה. גרנט, שזכה שוב במועמדות המפלגה הרפובליקנית הרגילה, זכה בקלות בבחירות לנשיאות של 1872 לאחר שזכה ב-56 אחוזים מהקולות בבחירות הכלליות.
קוקס נחשב כמועמד לסנאט באותה שנה, אך בית המחוקקים של אוהיו בחר מועמד פחות שמרני. באותה תקופה נבחרו הסנאטורים על ידי בתי המחוקקים של המדינות ולא בבחירות כלליות.
שנותיו האחרונות.
ב-1870 נבחר קוקס כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
באוקטובר 1873 מונה קוקס כנשיא וכונס הנכסים של חבר הרכבת טולידו וובש. לצורך כך הוא עבר להתגורר בטולידו. בתפקידים אלו הוא שימש עד' 1878.
ב-1876 נבחר קוקס לבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא כיהן תקופת כהונת אחת מ-1877 ועד 1879. הוא הביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית פרנק הרד, כאשר זכה ב-17,276 קולות מול 15,631 הקולות של הרד. הוא ייצג את מחוז הבחירה השישי של אוהיו ולא התמודד לתקופת כהונה נוספת.
לאחר סיום כהונתו בבית הנבחרים שימש קוקס כדקאן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת סינסינטי בשנים 1881–1897. לאחר פרישתו מתפקיד זה הציע לו הנשיא ויליאם מקינלי לקבל על עצמו את משרת שגריר ארצות הברית בספרד, אך הוא דחה את ההצעה. בשנים 1885–1889 הוא שימש כנשיא אוניברסיטת סינסינטי.
בשנותיו האחרונות היה קוקס כותב פורה. הוא הוציא לאור בין השאר את הספרים "אטלנטה" (1882), "הצעדה אל הים: פרנקלין ונאשוויל" (1882), "קרב בול ראן השני" (1882), "הקרב על פרנקלין, טנסי" (1897), ו"זכרונות צבאיים על מלחמת האזרחים" (1900). ספריו משמשים עד היום חוקרים כמקור היסטורי אובייקטיבי.
ב-1873 בערך החל קוקס לגלות עניין במיקרוסקופיה, ועסק בתחום כתחביב לשעות הפנאי. מחקריו הראשונים היו על יצורי מים מיקרוסקופיים. במחקריו הוא ביצע עבודה קפדנית ומדויקת, וכתב רשימות על עבודותיו ותצפיותיו. ב-1874 הוא למד צילום באמצעות מיקרוסקופ וב-1875 ביצע סדרה של תצלומים של צורניות, שמנו כמה מאות תצלומים. ב-1881 נבחר קוקס לחברה המיקרוסקופית המלכותית. ב-1895 הוא פרש מהתחום, מתוך אמונה שנגרם עקב כך נזק לראייתו, אך העניין שהוא גילה בו העסיק אותו כל ימי חייו.
ג'יקוב דולסון קוקס נפטר ב-4 באוגוסט 1900 בעת ששהה בחופשה בגלוסטר, מסצ'וסטס. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבסינסינטי. ביתו בסינסינטי, שנבנה ב-1880, רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. בניין המנהלה באוברלין קולג' קרוי על שמו.
קארה (טוגו)
קארה (באנגלית: Kara) היא עיר בצפון טוגו, הממוקמת במחוז קארה, 413 קילומטרים צפונית לעיר הבירה של טוגו, לומה. קארה היא בירת מחוז קארה, ולפי מפקד האוכלוסין בשנת 2020 מנתה אוכלוסיית העיר 115,400 תושבים. נהר קארה זורם בעיר והוא מקור המים העיקרי שלה. העיר התפתחה משנות השבעים של המאה העשרים ואילך מהכפר שנקרא במקור לאמה-קארה . צמיחתו נבעה במידה רבה אודות להשפעתו של נשיא טוגו גנאסינגבה איאדמה שנולד בכפר פיה Pya הסמוך, שהבין את חשיבות מיקומה האסטרטגי של קארה בצומת של שני נתיבי סחר חשובים.
היסטוריה.
בשנת 1902 נבנה על ידי הגרמנים גשר על נהר קארה, תאריך בניית הגשר מציין את ראשית העיר. תחת נשיאותו של גנאסינגב איאדמה, בשנות ה-70, העיר התפתחה במיוחד בגלל תפקידה בקיום אירועים פוליטיים.
גאוגרפיה.
העיר שוכנת בקצהו הדרומי של רכס הרי קאביה הדרומי. קארה נמצאת בגובה של כ־400 מטר מעל גובה פני הים. נהר קארה עובר במרכז העיר.
העיר שוכנת על צומת של שני נתיבי סחר, הכביש הראשי מצפון-דרום מואגאדוגו ללומה, והכביש ממזרח-למערב מבסאר לדג'וגו ופאראקו בבנין .
אקלים.
בקארה, העונה הרטובה מעיקה ומעוננת, העונה היבשה מעוננת חלקית, וחם כל השנה. במהלך השנה, הטמפרטורה בדרך כלל נעה בין 21°C ל־36°C והיא לעיתים רחוקות מתחת ל־19°C או מעל 38°C.
הזמן הטוב ביותר בשנה לבקר בקארה לפעילויות במזג אוויר חם הוא מסוף נובמבר עד תחילת פברואר.
העונה החמה נמשכת 2.8 חודשים, מה- 24 בינואר עד 17 באפריל. הטמפרטורה הגבוהה היומית בממוצע מעל 35°C. היום החם ביותר בשנה הוא 3 במרץ, עם ממוצע של 36 מעלות צלזיוס והטמפרטורה הנמוכה מגיעה של 25 מעלות צלזיוס.
העונה הקרירה נמשכת 2.6 חודשים, מה- 29 ביוני עד 17 בספטמבר. הטמפרטורה גבוהה היומית בממוצע מתחת ל־30°C. היום הקר ביותר בשנה הוא 24 בדצמבר, עם ממוצע של 21 מעלות צלזיוס.
תקופת הגשמים נמשכת 8.6 חודשים, מה- 24 בפברואר ועד ה -12 בנובמבר. הכי הרבה גשמים יורדים במהלך 31 הימים שמרכזם סביב ה-28 באוגוסט, עם הצטברות כוללת ממוצעת של 186 מילימטרים.
התקופה היבשה, נטולת הגשם בשנה נמשכת 3.4 חודשים, מה- 12 בנובמבר ועד 24 בפברואר.
אוכלוסייה.
נכון לשנת 2020, אוכלוסיית העיר מנתה 115,400 נפש. קצב גידול האוכלוסייה בעיר בין השנים 1981 ועד 2020 עמד על 3.62% בשנה.
כלכלה.