בדיני ישראל, ביאה שלא כדרכה נחשבת במרבית היבטיה ליחסי מין מלאים השקולים למין וגינלי, כפי שלומדים חז"ל מפירוש המקרא: "וְאִישׁ אֲשֶׁר יִשְׁכַּב אֶת זָכָר מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה", מהמילה "משכבי" (ולא "משכב") לומדת המשנה שישנן שתי דרכים לקיום יחסי מין בין גבר לאישה: "לא חלק בין ביאה לביאה".
כך, מדברי אביי בתלמוד הבבלי עולה שגם ביאה שלא כדרכה נחשבת כביאה לעניין קידושין: . ביאה היא אחת משלוש הדרכים בהן יכול אדם לקדש אשה. וכך נפסק להלכה. על זו הדרך, גם ביאת יבם ביבימתו שלא כדרכה מחשיבה את היבמה כאשתו של היבם: . במקביל, בתלמוד הבבלי מבואר שאיסור קיום יחסי אישות עם אשה הנחשבת לערווה כולל גם יחסים בדרך של ביאה שלא כדרכה: . גם לעניין אשה שנחשדה כסוטה, ובעלה קינא לה שלא תתייחד עם הנחשד אף לשכיבה שלא כדרכה, אם נסתרה איתו היא מקבלת דין סוטה.
הדין שונה לעניין טומאת הבא על אישה, שכן ביאה שלא כדרכה אינה מטמאת את הבועל. כך לומדים חז"ל מפירוש הפסוק: . דעת חכמים היא שדין זה נלמד מהביטוי: 'אֹתָהּ' - למעט ביאה שלא כדרכהּ. דעת רבי יהודה היא שהדין נלמד מהביטוי "שִׁכְבַת זָרַע" - למעט ביאה שאינה במקום ההזרעה.
בגויה.
איסור ניאוף ביחס לגויים נלמד בתורה מדרשת הכתוב . על כך רש"י פירש: "שלא כדרכה - אין כאן דבק שמתוך שאינה נהנית בדבר אינה נדבקת עמו". המהר"ל, לפי משנתו הפילוסופית, פירש שבישראל יש לזיווג מעלה מצד חיבור הצורה לחומר, אך אצל בני נח ביאה שאינה ראויה להפריה אינה נחשבת לדבקות. גם באיסור ביאת שפחה חרופה נכתב "שִׁכְבַת זָרַע", ולפיכך גם הוא חל מהתורה רק כשאדם מישראל בא על השפחה כדרכה. עם זאת, גוי שבא על יהודיה נשואה שלא כדרכה, חייב, מאחר שדנים אותו לפי דיני ישראל.
כיחסי אישות.
ככלל, בין בני זוג שמותר להם לקיים יחסי מין, אין איסור בביאה שלא כדרכה. כך נלמד מהגמרא: עוד מסופרים שני סיפורים באותו הדף:
(א) .
(ב) .
הדעה המקובלת היא שהפיכת שולחן היא כינוי בלשון נקייה בו השתמשו שתי הנשים לתיאור מין אנאלי. יוצאת דופן היא דעת הראב"ד הסובר שהפיכת שולחן היא כינוי ליחסי מין וגינאליים כאשר הגבר פונה לגבה של האישה (חדירה מאחור), ורק יחסים שכאלו התירה הגמרא, אך ביאה 'שלא כדרכה' אסורה.
"ביאה שלא כדרכה" נזכרת בהלכה במספר הקשרים הלכתיים הנובעים מהשוני הביולוגי בינה ובין 'ביאה כדרכה'. הבדל אחד הוא שפיזיולוגית אינה פוגעת בבתולי האישה; אולם ההבדל המרכזי הוא שביאה שלא כדרכה אינה עשויה להפרות את האישה, ולפיכך אף אם היא עצמה מותרת, עלולה להוביל לאיסור שפיכת זרע לבטלה. בסוגיה זו נחלקו הפוסקים, כפועל יוצא של הגדרתם לאיסור זה. הרמב"ם (לפי חלק מהגרסאות) ובעקבותיו הטור אוסרים הוצאת זרע בביאה שלא כדרכה. מאידך בעלי התוספות אוסרים השחתת זרע בביאה, רק כשהיא כמעשה ער ואונן שהתכוונו למנוע מתמר להתעבר. אבל מי שבא על אשתו שלא כדרכה באקראי, מותר לו גם לשפוך את זרעו בפי הטבעת שלה.
רמ"א ציטט את הדעה המחמירה של הטור ואת הדעה המקילה של תוספות והוסיף הסתייגות: "ואף על פי שמותר בכל אלה, כל המקדש עצמו במותר לו - קדוש יאמרו לו". השל"ה הסתייג מביאה שלא כדרכה, באומרו: "צריך ללמוד, לשמור, לעשות ולקיים את כל דברי הטור או"ח סי' ר"מ ואה"ע סי' כ"ה, וצריך האדם להיות בקי בעל פה בכל מילה ומילה הכתוב שם, זולת עניין הפיכת שולחן המוזכר שם". הראי"ה קוק ראה את היתר הביאה שלא כדרכה כאמצעי עזר בהתמודדות של הנמשכים למשכב זכור, כשבמקביל התייחסותו השלילית של רבי יוחנן בן דהבאי להיפוך השולחן, אמורה להרחיק ממנו את כלל הציבור.
בפרשנות האגדה למקרא.
ביחס לכמה מאורעות מקראיים מבארים חז"ל שנעשה שימוש בביאה שלא כדרכה:
אה&quot;ע
איילת דקל
איילת דקל היא במאית קולנוע, טלוויזיה ופרסומות.
ביוגרפיה.
בוגרת בית הספר למשחק ולקולנוע בית צבי במגמת קולנוע, ובעלת תואר שני מאוניברסיטת N.Y.I.T בניו יורק בהצטיינות יתרה משנת 1991.
דקל זכתה בפרס הסרט הטוב ביותר וכן בפרס העריכה בפסטיבל דוקאביב ב-2001 על סרטה "צומוד".
ב-2008 הקימה חברה המציעה שירותי תוכן ופיתוח פורמטים לרשת ולטלוויזיה.
פילמוגרפיה.
בנוסף, נטלה חלק בקמפיין הבחירות של ציפי לבני ומפלגת קדימה לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה וביימה את קטעי הווידאו של בלוג יומן הבחירות של לבני.
Universal Music Group
ביתו של ג'ים תומפסון
ביתו של ג'ים תומפסון הוא מוזיאון בבנגקוק. זהו קומפלקס של שבעה מבנים תאילנדים שונים שליקט איש העסקים האמריקאי ג'ים ת'ומפסון מכל רחבי תאילנד בשנות ה-50 וה-60. זהו אחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר בתאילנד.
בה בעת שתומפסון פיתח את חברת המשי שלו, הוא גם נעשה אספן של אמנות דרום-מזרח אסיה, שבאותה תקופה לא הייתה ידועה במיוחד בעולם. הוא בנה אוסף גדול של אמנות בודהיסטית וחילונית, לא רק מתאילנד, אלא גם ממיאנמר, קמבודיה ולאוס, ארצות אליהן הוא נסע לעיתים תכופות למסעות קניות.
בשנת 1958 הוא החל במה שהיה פסגת הישגיו הארכיטקטוניים, בית חדש שיציג לראווה את אוסף האמנות שלו. הוא הרכיב את הבית משישה בתים תאילנדיים עתיקים, ביתו (שבנייתו הושלמה ב-1959) ישב על גדות הקלונג (תעלה) לרוחב בנקרו, שם הטווים שלו שכנו באותו זמן. רוב הבתים מהמאה ה-19 פורקו והובאו מאיוטהאיה, אולם הבית הגדול ביותר – ביתו של אורג (כיום חדר המגורים) הובא מבנגקואה (Bangkrua).
קארפה דיאם
פרוב
פאזארדז'יק (מחוז)
מחוז (אובלסט) פאזארדז'יק (בבולגרית Област Пазарджик) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה.
גאוגרפיה.
המחוז מצוי בדרום בולגריה ועיר הבירה של המחוז היא פאזארדז'יק. המחוז שופע מקורות מים, המרכזי שבהם הוא נהר המריצה אשר באגן הניקוז שלו זורמים גם יובליו, הנהרות טופולניצה ולודה יאנה.
הכביש המהיר של תראקיה עובר במחוז כמו גם מסילת הרכבת המחברת בין סופיה לפלובדיב. העיר פאזארדז'יק, היא הגדולה ביותר מבחינת אוכלוסין עם כ-78,000 תושבים ואחריה הערים ולינגראד עם כ-25,000 תושבים ופשטרה עם כ-20,000 תושבים.
היסטוריה.
בשטח המחוז קיימים שרידי התיישבות מתקופת הממלכה התראקית, המתוארכים למאה ה-6 לפנה"ס. האזור הפך לפרובינציה רומית, מהמאה ה-1 ובהמשך חלק מפרובינציה ביזנטית. ב-1484 לאחר כיבוש נסיכות מולדובה על ידי באיזיט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית, נשלחו מהעיר אקרמן מתיישבים טטרים לחיזוק האחיזה העות'מאנית בשטחים בולגריה. ב-1485 הקימו הטטרים ישוב קבע במקום, במרכזו ייסדו מרכז מסחר אזורי והעניקו לו את השם Tatar Pazarcιk, שמשמעו שוק (באזאר) טטרי קטן, (דז'יק, בדומה לסיומת צ'יק). מכאן נולדו שם העיר ושם המחוז. ב-1877, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, נקטו הכוחות העות'מאנים הנסוגים במדיניות של "אדמה חרוכה", העלו באש יישובים רבים במחוז, ובכלל זה את העיר פאזארדז'יק עצמה. לאחר סיום המלחמה הפך האזור חלק מהנסיכות הבולגרית ואחר כך, מדינת הלאום, בולגריה.
כלכלה.
כלכלת המחוז נסמכת על תעשייה, הכוללת מכרות מפעלי עיבוד נחושת, מפעל תרופות, מפעל לייצור נייר ומפעלי טקסטיל. במחוז ישנן 3 תחנות כוח הידרואלקטריות בהספק כולל של 250 מגה-ואט. במרכזו של המחוז קיימת חקלאות משגשגת, המתבססת על גידולי תפוחים, ענבים, שזיפים וכן סוגי דגנים ואורז.
בדרום המחוז מתנשא רכס הרי הרודופי, ובאזור מספר אתרי סקי, המושכים אליהם תיירים. תיירים מגיעים גם לאגמים המלאכותיים שהוקמו על חלק ממדרונות ההרים. בסמוך לעיר פאזארדז'יק ישנם מעיינות מרפא. המחוז שופע אתרים ארכאולוגיים ושרידי מבצרים, מתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה, התקופה הביזנטית והעות'מאנית.
יוהנס ורמר
חוג 77
חוג 77 היה כינויה של קבוצה פוליטית שהורכבה מחברי סגל אקדמי בכיר של האוניברסיטה העברית בירושלים אשר הצטרפו למפלגת העבודה הישראלית.
הקבוצה התאגדה בעקבות המפלה שספגה מפלגת העבודה בבחירות לכנסת התשיעית שנערכו ב-1977, שסיימה את שנות ההגמוניה של המפלגה ביישוב ובמוסדות מדינת ישראל. חברי החוג שאפו להשפיע על מפלגת העבודה להציג עמדות יוניות וסוציאליסטיות יותר. החוג התכנס לראשונה בבית ברל, באוקטובר 1977.
בין הפעילים שייסדו את חוג 77 היו ירמיהו יובל, פרופסור חבר וראש המכון לפילוסופיה באוניברסיטה העברית, זאב שטרנהל, פרופסור חבר וראש החוג למדעי המדינה באוניברסיטה, ד"ר דן הורוביץ וד"ר משה ליסק חברי סגל במחלקה לסוציולוגיה ובמחלקה למדעי המדינה ופרופסור עמנואל סיון, פרופסור במחלקה להיסטוריה, גבי כהן, אמנון סלע וא.ב. יהושע. חלק מחברי הקבוצה נבחרו למוסדות מפלגת העבודה כחברי מרכז וכחברים בוועדה המרכזית של המפלגה.
בעקבות הצטרפותה של ד"ש לממשלה פרסם החוג תגובה בה נטען כי ד"ש הונתה את ציבור בוחריה.
לקראת הבחירות לכנסת העשירית ב-1981 ניסחו חברי החוג ארבעה מסמכי עקרונות רעיוניים בתחומים פוליטיים מרכזיים:
חוג שבעים ושבע
יעקב אברהם יונה
יעקב אברהם יונה (1847, מונסטיר, האימפריה העות'מאנית–1922, סלוניקי, ממלכת יוון) היה משורר, זמר, מתעד ומוציא לאור.
קורות חיים.
נולד במונסטיר שבמקדוניה, (אז בתחומי האימפריה העות'מאנית). ב-1863 לאחר שריפת הענק במונסטיר, עבר לסלוניקי ושם פעל רוב חייו. הוא היה מעורב בחיי הרוח והתרבות של הקהילה היהודית בעיר.
את דרכו החל יונה כפועל תעתיק בבית דפוס, בבית ההוצאה של חכם סעדי הלוי ולימים היה עורכו של כתב עת מסחרי, ספרותי ומדיני בשם "לה איפוקה" (התקופה).