הפזמון נכתב על ידי שחקן התיאטרון, הבמאי והפזמונאי יעקב ג'ייקובס ( (דזשעיקאָבס, Jacobs; 1892–1972) והולחן על ידי אלכסנדר אוֹלשָנֶצקי ( Olshanetsky; 1892–1946), שהלחין מחזות ואופרטות יידיים. הוא חובר עבור המחזה "דאָס ליד פון דער געטאָ" ('שירו של הגטו') – אופרטה בשתי מערכות מאת ויליאם סיגל (מוזיקה מאת אולשנצקי) שהועלתה באוקטובר 1932 ב"נעשאָנאל טעאטער" (התיאטרון הלאומי), מתיאטראות היידיש בשדרה השנייה שבמנהטן. הוא נכתב כמחווה לזמרת המפורסמת איזה קרמר (איזא קרעמער; Isa Kremer; 1887–1956), ילידת בלץ שהיגרה לארצות הברית כעשור קודם לכן, והיא ככל הנראה הייתה הראשונה שביצעה אותו. הפזמון הפך מיד ללהיט, התפרסם בארצות הברית ובעקבות זאת במזרח אירופה. הפופולריות שלו הולידה שטף של חיקויים, או וריאציות, המתייחסים לעיירות אחרות, ובכך חיזקה את הגעגועים הנוסטלגיים לשטעטל כדימוי מרכזי בתרבות הפופולרית היידית בארצות הברית.
הפזמון הובא לפולין מאמריקה על ידי השחקן האורח מיכאל מיכאלסקו (מיכאלעסקאָ; Michalesko), שביצע אותו ב-1934 בתיאטרון היהודי של קמינסקי בוורשה במלודרמה "דער לעצטער טאנץ" ('הריקוד האחרון'; מאת פריימן, מוזיקה מאת אולשנצקי), שבה גילם זמר קברט יהודי. בתוך זמר קצר הוא תורגם לפולנית (ככל הנראה במסגרת התיאטרון הפולני), וב-1935 נדפס בפולנית בלבוב ובוצע על ידי הזמר היהודי-פולני אדם אסטון. שמעו של הפזמון הגיע גם ליישוב היהודי בארץ ישראל ורווח בארץ, בפולנית וביידיש, החל בשנות ה-30. ב-1937 בוצע הפזמון על ידי משה אוישר בסרט "Dem Chazzen's Zundel" ("דעם חזן'ס זונדעל", 'בן החזן'), שנקרא גם על שם השיר, "מיין שטעטעלע בעלז". הפזמון תורגם גם לרוסית והחל להיות מבוצע בברית המועצות.
בשואה היה הפזמון בין אלה שיהודים הוכרחו על ידי נאצים לשיר בהזדמנויות שונות. שמואל גוגול, נגן מפוחית ב"תזמורת המוות" במחנה אושוויץ, אולץ ללוות בפזמון זה את היהודים שהובלו למותם.
ז'אן ברוסול חיבר בהשראת "עיירתי בלז" פזמון צרפתי, "Belle petite ville" ('עירי הקטנה היפה'), שאותו ביצע ב-1965 בישראל עם חבורת הזמר הקומפניון דה לה שנסון.
ביצועים.
בשל הפופולריות הרבה של הפזמון והמעמד שזכה לו כשיר עממי, הוא נכלל ברפרטואר של מבצעים רבים, הן זמרי יידיש והן חזנים.
בין מבצעיו: האחיות בארי.
בין מבצעי הפזמון בשנים האחרונות: השחקן הגרמני-פולני אנדרה אוכודלו ; הזמרת היהודייה-פולנייה נינה סטילר והזמרת הגרמנייה-ישראלית מאיה סבן עם פרויקט Jewdyssee.
קישורים חיצוניים.
מילות השיר ותרגומים:
עיירתי בלץ
עיירתי בעלץ
עיירתי בעלז
מיין שטעטעלע בעלז
מיין שטעטעלע בעלץ
דייוויד דובינסקי
דייוויד דובינסקי (באנגלית: David Dubinsky; 22 בפברואר 1892 - 17 בספטמבר 1982) היה סוציאליסט ומנהיג פועלים יהודי-אמריקאי.
חייו.
נולד בעיר ברסט (כיום בבלארוס) למשפחה שומרת מצוות, תחת השם דוד יצחק דובנייבסקי. בהיותו ילד עבר עם משפחתו ללודז'.
בצעירותו היה מתומכי ארגון הבונד, ונעשה סוציאליסט. בעקבות השתתפותו בארגון שביתות פועלים בפולין וברוסיה, נעצר ונכלא מספר פעמים, ולבסוף נידון להגליה לסיביר, ממנה הצליח להתחמק. היגר לארצות הברית בשנת 1911.
בהיותו בניו יורק הצטרף למפלגה הסוציאליסטית האמריקאית (SPA), ונעשה פעיל מרכזי בארגון העובדים "האיחוד העולמי לעובדי הלבשת נשים" (ILGWU). לאחר פרישתו של בנג'מין שלזינגר מראשות הארגון בשנת 1923, סייע לבחירתו של פעיל ה-IWW מוריס זיגמן לתפקיד.
בשנת 1932 מונה לנשיא הארגון, תפקיד בו החזיק עד שנת 1966. בזמנו הגיע מספרי חברי הארגון לכחצי מיליון.
ארגן מספר שביתות פועלים בניו יורק בתחילת שנות השלושים. בשנת 1935 סייע לג'ון לואיס בייסוד "קונגרס הארגונים התעשייתיים" (CIO).
בשנת 1936 פעל עם עמיתו סידני הילמן לייסוד "מפלגת העבודה האמריקאית" (ALP), אשר תמכה במועמדים סוציאליסטים מטעם מפלגה הדמוקרטית, כגון פרנקלין רוזוולט והרברט ליהמן.
בעקבות חילוקי דעות עם סידני הילמן, פרש ממפלגת העבודה האמריקאית בשנת 1944, והקים את הארגון "Liberal Party of New York".
בינואר 1969 העניק לו נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית.
נפטר בניו יורק בשנת 1982.
ג'פוניזם
ג'פוניזם (צרפתית: Japonisme) הוא סגנון אמנותי אשר שיקף את המבט האירופאי על יפן. בסוף המאה ה-19 התעוררה בקרב אמנים מתחומים שונים התעניינות בתרבויות רחוקות ואקזוטיות, ביניהן מזרח אסיה. אמנים אלו ראו בתרבות היפנית מקור השראה בלתי-מחייב, ממנו שאבו מוטיבים ונושאים נפוצים או חיקו מבחינה צורנית, תוך שימוש בשפה המסורתית של האמנות המערבית. את המינוח "ג'פוניזם" טבע ג'ולס קלרטי בספרו "L'Art français" משנת 1872, וכן המינוח נודע בשל שימושו על ידי העיתונאי ומבקר האמנות הצרפתי פיליפ ברטי במאמרו "Japonisme III: La Renaissance littéraire et artistique", שפורסם בשנת 1876, כדי לתאר את השפעתן של האמנות, האופנה, האסתטיקה והעיצוב היפניים על המערב, ובפרט כהשראה אופנתית על אמנים אירופאים. חדירתן של השפעות אלה נבעה מחידוש המסחר עם יפן, עם פתיחתה למערב בשנת 1854, לאחר סגר שהחל בתקופת אדו ונמשך למעלה מ-200 שנים.
רקע היסטורי.
בשנת 1854 נחתם הסכם קנגאווה בין יפן לארצות הברית, שאפשר עגינה של ספינות אמריקאיות ביפן ומסחר בין השתיים. לאחר מכן, חתמו על הסכמים דומים גם בריטניה, צרפת, הולנד ורוסיה, מה שהביא לפתיחת השווקים היפנים לסחר עם מדינות העולם. יפן השתמשה בפלטפורמה של תערוכות בינלאומיות ככלי לקידום האמנות והאֻמָּנוּת המקומיות. שתיים מהתערוכות אשר עיצבו את טעם הקהל היו "תערוכת המסחר העולמי באירופה" אשר התקיימה ב-1862 והתערוכה הבינלאומית "The Paris Exposition Universelle" שנערכה בשנת 1867 וכללה דוכן שהציג חפצי אמנות יפניים לקהל. בשנים שלאחר אותן תערוכות, מספר עצום של חפצי אמנות ומלאכת-יד הציפו את אירופה - אנגליה, צרפת והולנד בפרט. סחורות יפניות מבוקשות במיוחד היו מניפות, טקסטיל, פרטי פורצלן ושנהב, הדפסי עץ ופרגודים. חפצים אלה היו ידועים באירופה, אך נוצרו למטרות יצוא ונעשו בקומפוזיציות שונות לחלוטין. הייתה זו תחילתה של תקופה במהלכה נחשב כל דבר שזוהה עם יפן כאופנתי ונחשק. חנויות רבות החלו למכור הדפסי עץ מיובאים, פרטי לבוש מסורתיים דוגמת הקימונו, פסלונים ועתיקות. עד לשנות ה-80 של המאה ה-19, הפכו הפריטים היפניים לנחשקים לא רק בקרב האליטה האמנותית, אלא גם על ידי הציבור הרחב.
השפעות על אמנות המערב.
האמנות היפנית חשפה בפני האמנים האירופאים פורמטים אמנותיים אשר היו זרים להם, כגון ציורי מניפות, פרגודים מתקפלים ומגילות נתלות, כמו גם מוסכמות אמנותיות בלתי-מוכרות, ביניהן אלכסונים דומיננטיים, שימוש בקווים אלגנטיים ופשוטים, תיאורים תמציתיים ומינימליסטיים, חירות קומפוזיציונאלית (אשר התבטאה, לדוגמה בקיטועים לא צפויים של גבולות הקומפוזיציה, נקודת מבט שאינה מהמרכז ומיקום נושא היצירה שלא במרכזה), השטחה, קווי מתאר בולטים (קונטור) וגישה גמישה יותר מזו המערבית המסתייגת מחלל ריק. בין האמנים היפניים המשפיעים במערב ניתן למנות את הוקוסאי, הירושיגה, אוטגווה קוניסדה וקיטגאווה אוטאמרו השפעה יפנית מחוץ לעולם האמנות הפלסטית ניכרה בעיקר בשירים, מחזות ואופרות שנוצרו במערב באותה תקופה, כגון: מאדאם בטרפליי ומאוחר יותר, על אדריכלים כגון פרנק לויד רייט ומעצבים כמו צ'ארלס רני מקינטוש. המשיכה והכמיהה ליפן התעצמה על רקע חיפושם של אמני המערב אחר מקורות השראה חדשים ומקוריים – כשבראשם עומדים הדפסי העץ (אוקיו-אה או "תמונות מהעולם הצף"). הסגנון הראשון אשר חב רבות להשפעה זו הוא האימפרסיוניזם - שהושפע מהשטיחות, הצבעים הרוויים, הקו המסוגנן והתמקדות בנושאים רווחים מהדפסי העץ כמו חיי לילה, נשים יפות, נופים וסצנות יומיומיות. לדוגמה, ניתן לזהות השפעות אלו אצל קלוד מונה (אשר ב-1876 תיאר את אשתו מחזיקה מניפה בעודה עטויה בקימונו), מארי קאסאט ואדגר דגה.
השפעתם של הדפסי העץ ניכרת גם בקומפוזיציות א-סימטריות, צבעים לוקאליים עזים, שימוש בקונטור בולט ומשיכות מכחול בסגנון המחקה קליגרפיה יפנית בזרם הפוסט-אימפרסיוניזם, ובפרט על האמנים הפריזאים פול גוגן, אנרי דה טולוז-לוטרק (שהושפע מהדפסים המתארים את תיאטרון הקבוקי ביצירת כרזות למופעים ומקומות בילוי שהפכו איקוניים) ופול סזאן. כמו כן, ההשפעה ניכרת גם ביצירותיהם של אמני תנועת הנאבי (או "הנביאים"– קבוצה פוסט-אימפרסיוניסטית) פייר בונאר ואדוארד ווילאר. ניתן למצוא באמנותו של האמן הפוסט-אימפרסיוניסטי וינסנט ואן-גוך מאפיינים ג'פוניסטיים רבים. האמן אסף רפרודוקציות זולות של הדפסי עץ יפניים, שיוצרו לשם יצוא למערב, ולחלקם אף יצר עיבודים מקוריים. ואן-גוך נמנה עם קבוצת הציירים שפקדו תדירות את גלריה בינג, בניהולו של סוחר האמנות זיגפריד בינג, אשר הציעה למכירה אלפי הדפסים מקוריים מיפן. רפרודוקציות של חלק מההדפסים הופיעו בכתב העת שפרסם כדי להפיץ את בשורת האמנות היפנית - מגזין “Le Japon Artistique”, שפורסם בצרפתית, אנגלית וגרמנית. בשנת 1887 יצר ואן-גוך הומאז' לשניים מהדפסי הנופים של הירושיגה, "גשר בגשם" ו"עץ שזיף פורח", וגם ליצירתו של קייסאי אייסן "הקורטיזאנה". ואן-גוך הוסיף לגרסאות שלו מסגרות ואיורים קליגרפיים ששאל מאיורים אחרים. באנגליה ההשפעה היפנית ניכרה באמנות דקורטיבית החל משנת 1862, בסגנון האנגלו-יפני.