בין השנים 2008-2013 גילמה טורב את סוכנת ה-FBI אוליביה דנהאם בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "פרינג'" בערוץ הטלוויזיה FOX. היא הייתה מועמדת חמש פעמים לפרס סאטורן לשחקנית הטלוויזיה הטובה ביותר בין השנים 2009-2013 וזכתה בסך הכל בארבעה. בשנת 2010 טורב הופיעה בתפקיד וירג'יניה גריי במיני-סדרה של HBO, "הפסיפיק" שהופקה על ידי סטיבן ספילברג וטום הנקס, ומתמקדת בחיילי חיל הנחתים האמריקני במהלך הקרבות באוקיינוס השקט.
טורב צוינה על ידי אתר BuddyTV כאחת מ"מאה הנשים הסקסיות ביותר בטלוויזיה" ארבע פעמים. היא דורגה במקום ה-16 בשנת 2009, במקום ה-27 בשנת 2010, במקום ה-48 בשנת 2011 ובמקום ה-68 בשנת 2012.
במרץ 2016 לוהקה טורב לתפקיד של וונדי קאר, יועצת ה- FBI, לסדרת הדרמה של נטפליקס "מיינד האנטר" מבית היוצר של דייוויד פינצ'ר. הסדרה עלתה באוקטובר 2017 ומיד חודשה לעונה שנייה, שעלתה באוגוסט 2019.
בשנת 2021 לוהקה לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "The Newsreader" ברשת הטלוויזיה ABC.
חיים אישיים.
בדצמבר 2008 טורב נישאה לשחקן מארק ואלי ששיחק לצדה בסדרה "פרינג'". אולם הם התגרשו ב-2009.
ורילוג
יברסקאיה סקציה
יברייסקייה סקציה
פופ
יברסקייה סקציה
יברייסקאיה סקציה
לב (כללי)
TUI fly הולנד
TUI fly הולנד (לשעבר:ארקפליי (Arkefly)) היא חברת תעופה הולנדית הממוקמת בנמל התעופה סכיפהול באמסטרדם. החברה מקיימת טיסות שכר (צ'רטר) מאז נוסדה בשנת 2005 במסגרת ברית החברות TUI איירליינס.
פעילות החברה בישראל.
החברה הפעילה בעבר 2 טיסות שבועיות עונתיות בקו אמסטרדם-עובדה דרך תל אביב.
צי המטוסים.
צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:
קישורים חיצוניים.
מדיה וקבצים בנושא Arkefly באתר Airliners.net
ישו בין המורים
ישו בין המורים או מציאת ישו הנער בבית המקדש (בלטינית: Jesus in templo sedentem in medio doctorum) הוא אירוע מחיי ישו הצעיר כפי שסופר ב"ברית החדשה". זהו מוטיב נפוץ באמנות של העולם הנוצרי המערבי.
לפי הבשורה על-פי לוקאס, בגיל 12 נלקח ישו לירושלים על ידי הוריו למטרת עלייה לרגל לרגל הפסח. לאחר העלייה לרגל חזרו מרים ויוסף לביתם במחשבה כי ישו חזר לביתם לפניהם. אולם, בהגיעם לשם גילו שהוא איננו. לאחר שלושה ימים נמצא ישו כשהוא יושב בבית המקדש בחברת חכמים ("המורים") ומנהל שיחה בה הפגין את ידענותו הגדולה:
תיאור דומה מופיע בכתב היד החיצוני "הבשורה על פי תומאס".
ג'וליוס הירש
ישו הנער בבית המקדש
ארנלדו מומיליאנו
התשעים ושלוש
התשעים ושלוש או צ"ג בנות הוא סיפור על תשעים ושלוש נערות חרדיות מ"בית יעקב" שהתאבדו כדי שלא להיאנס על ידי חיילים גרמנים בזמן השואה. הסיפור מבוסס על מכתב ששלחה חיה פלדמן, אחת מהנערות, מתוך גטו קרקוב, אל מאיר שנקולבסקי, מזכיר תנועת בית יעקב העולמית וחבר הוועד המרכזי של אגודת ישראל בניו יורק. כשהמכתב התפרסם התקבל הסיפור באמון, ואף פורסם בעיתון "הניו יורק טיימס". הסיפור הונצח בדרכים שונות, בהן בשמות רחובות בערים אחדות, אולם מאוחר יותר העלו חוקרים ספקות לגבי אמיתותו של הסיפור, וכיום משוכנעים מרבית החוקרים, ובראשם מוסד "יד ושם", שהאירוע לא התרחש.
סיפורן של התשעים ושלוש.
גטו קרקוב נכלל בגנרלגוברנמן - שטחי פולין שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית אך לא סופחו אליה. ביוני 1942 החל גירוש יהודים מהגטו. בית הספר הראשון ברשת "בית יעקב" נוסד על ידי שרה שנירר בקרקוב בשנת 1917, וכעבור שמונה שנים נוסד גם סמינר למורות. לאחר כיבוש פולין ניתן צו לסגירת בתי הספר היהודיים, והלימודים בקרקוב נמשכו במחתרת.
על פי הסיפור, ב-27 ביולי 1942 נלכדו 93 תלמידות על ידי הנאצים. הן הועברו לבניין שבו הוחזקו בחשיכה. ב-10 באוגוסט נלקחו לבית מואר ונאה, נצטוו להתרחץ, הושארו בבגדיהן התחתונים (כותנות), ונאמר להן שחיילים גרמנים יבואו לבקרן. מידיעת משמעות הביקור, החליטו להתאבד באמצעות רעל שהוכן מראש. אחת הנערות, חיה פלדמן, כתבה בשעותיה האחרונות, ב-11 באוגוסט, מכתב ביידיש שנועד למאיר שנקולבסקי, מזכיר תנועת בית יעקב העולמית וחבר הוועד המרכזי של אגודת ישראל בניו יורק. המכתב הוברח אל מחוץ לגטו, ובתחילת ינואר 1943 הגיע ליעדו.
להלן עיקר המכתב בתרגום לעברית:
פרסום האירוע.
ב-5 בינואר 1943 הוקרא מכתבה של חיה פלדמן בפני משתתפי התכנסות של רבנים אורתודוקסיים שהתקיימה בניו יורק. ב-8 בינואר פורסמה תמצית המכתב בניו יורק טיימס, וצורף לו הסבר שהאירוע התרחש בוורשה. גם במאמר שפרסם, זמן קצר לאחר מכן, ד"ר יצחק לוין, צוינה ורשה כמקום ההתרחשות.
קוראי המכתב הניחו שהנערות אכן הגשימו את תוכניתן, אף שלא ניתן להם מידע על כך. האירוע זכה לפרסום רב ולתגובות עזות, וצוין כמעשה של קידוש השם. באמצע פברואר הגיעה הידיעה על האירוע מארצות הברית לארץ ישראל. לראשונה הוא פורסם בביטאון העדה החרדית "קול ישראל" (גם בו צוינה ורשה כמקום ההתרחשות). כ"ו באדר, יום השנה השמיני למותה של שרה שנירר, נקבע כיום זיכרון לנערות, שיצוין בכל בתי הספר של "בית יעקב".
במאמר מאת משה מרק (הוא סופר השואה משה פראגר) עלו שאלות שהעסיקו את ההיסטוריונים עוד שנים רבות, וניתנו להן תשובות:
סיפור 93 הנערות פורסם בעיתונים נוספים בארץ ישראל, ובהם "דבר" ו"פלסטיין פוסט", ועצרות לזכרן נערכו בערים אחדות. במאי 1943 פרסם "הועד להגנת כבוד בנות ישראל" חוברת לזכרן.
האירוע זכה גם לביטוי ספרותי: פואמה מאת הלל בבלי, שפורסמה ב-22 בינואר 1943 בעיתון "הדאר", ופואמה בשם "הצ"ג" שכתב המשורר דוד שמעוני. בית בקינה בשם "אלי אלי" שפרסם המשורר יהודה לייב ביאלר בשנת 1945, ובית בשיר "עם אלה שאינם" (תש"ג) של ש. שלום שמזכיר את "התשעים והשלש אשר בחרו - הדר העלמות! - בידי עצמן במות הקדוש".
בשנת 1947 פורסם מכתב נוסף המעיד על האירוע. הכותבת, חנה וייס, תיארה עצמה כתלמידה ה-94, שנפרדה מחברותיה קודם שנלכדו, כדי לטפל בחולה, ושמעה מהן על החלטתן להתאבד. וייס שרדה את השואה, וב-14 במאי 1947 שלחה מכתב ממקום מגוריה בקולומביה לארץ ישראל (אך איש לא פגש אותה), ובו תיארה את גורל ה-93. המכתב פורסם בשנה שבה הגיע בחוברת מטעם אגודת ישראל. לפי וייס, מתו הנערות ב-28 ביולי, כשבועיים לפני המתואר במכתבה של פלדמן. קיימות סתירות נוספות בין שני המכתבים. שני המכתבים פורסמו פעם נוספת בשנת 1961, בספר היובל של "בית יעקב". העיתון "המודיע" פרסם את הסיפור מחדש בשנת 1992.
בשנות החמישים סיפור ה-93 כמעט שלא פורסם מחוץ לחברה החרדית. בעיתונות בישראל הופיע הסיפור לעיתים רחוקות מאוד, פעמיים נזכר בשולי מאמרים בביטאונים של פועלי אגודת ישראל ואגודת ישראל וגם הביטאון של בית יעקב הזכיר אותו כ"אגדה" ולא כסיפור שקרה באמת. בעיתונות הכללית הסיפור לא הופיע, למעט אזכור קצר בירחון "דבר הפועלת" בימי משפט אייכמן.
ספקות באשר לאמיתות הסיפור.
בשנות ה-50 החלו להתפרסם מאמרים הטוענים שסיפור 93 הנערות משולל אחיזה במציאות. החל בכך יוסף וולף, חוקר יהודי מקרקוב, ותמך בו ההיסטוריון פיליפ פרידמן, במחקר שפורסם בשנת 1958. מרדכי אליאב היה פחות נחרץ, וכתב, לאחר שציטט את מכתבה של חיה פלדמן: "האירוע המתואר כאן פורסם רבות בכל העולם. אולם, מאוחר יותר, היו כאלו שהעלו ספקות בקשר לאמיתותו ולאמינות המכתב. בכל זאת קשה להגיע למסקנה סופית בקשר לנושא זה".
חוקרי שואה נוספים ובהם לוסי דווידוביץ' וישראל גוטמן, שללו את קיומו של האירוע, הן משום שלא נמצאו עדויות התומכות בקיומו ולא סביר שאירוע כזה התרחש בלי שייוודע בגטו, והן משום שחוקי הגזע הנאציים אסרו מגע מיני עם יהודיות, ולכן לא סביר שחיילים גרמנים היו עושים זאת בפרהסיה ובצורה מאורגנת. הסתייגות נוספת מתייחסת לכך שהמכתב כתוב ביידיש בניב הונגרי, בעוד שהחתומה עליו, חיה פלדמן, התגוררה בפולין.
גם בחוגי אגודת ישראל ישנם כאלה שנמנעים מלעסוק בסיפור ה-93.
חוקרת השואה החרדית, אסתר פרבשטין, מביאה את הסיפור בהערת שוליים בספרה "בסתר רעם", ומציינת כי יש להטיל ספק באמינותו. במספר 93 היא רואה מספר טיפולוגי, כמספרם של כלי השרת במשנה במסכת תמיד (ג ד). בריאיון ל"הארץ" הביאה פרבשטין את סיפורן של ה-93 כדוגמה בולטת למיתוסים אודות השואה שנוצרו בציבור החרדי, וציינה "במקרה הטוב מדובר בעניין שנוי במחלוקת".
במאמרם המקיף אודות סיפורן של הנערות, קובעים יהודית תידור באומל ויעקב ג. שכטר: "כיום משוכנעים למעשה כל המלומדים שהאירוע מעולם לא התרחש". עם זאת, הם מציינים: "בעוד שאין באפשרותנו לטעון בוודאות גמורה שהאירוע אכן התרחש, ובעצם יש לנו ספקות רציניים לגביו, ניתן להשיב ולהפריך חלק מן הנקודות המועלות בניסיון לקעקע את אמיתותו ההיסטורית".
תקדימים.
להתאבדות שמטרתה הימנעות מאונס על ידי האויב מסורת ארוכה ביהדות, אף שהנושא אינו ברור הלכתית (ראו דיון הלכתי בערך ייהרג ואל יעבור#יחסי מין אסורים).
אחת מאגדות החורבן המופיעות בתלמוד מתארת התאבדות בנסיבות דומות (הסוגריים המרובעים - פירוש רש"י):
סיפור דומה מופיע בילקוט שמעוני למגילת איכה:
עיקרון זה חוזר גם בתיאורי פרעות בימי הביניים ולאחריהן. ר' נתן נטע הנובר תיאר את פרעות ת"ח-ת"ט בנמירוב: "הם אנסו נשים ונערות צעירות ככל שחפצו, אך חלק מן הנשים והבתולות קפצו לתעלה המקיפה את המצודה כדי שהערלים לא יטמאו אותן. הן טבעו במים".