מרבית המחוז בנוי ממסלע של סלעים מותמרים של הדלראדיין (Dalradian), המחולק לשלוש קבוצות מובחנות. העיקרית בנויה משיש, צפחה וקוורציט. השנייה, שכיוונה מצפון מזרח לדרום מערב במקביל ללוך פין, בנויה מצפחות ירוקות ואמפיבוליט. השלישית, הבנויה מלווחה, משתרעת במקביל, דרך גארלוכהד (Garelochhead). אזור נוסף הידוע בלווחה המצויה בו נמצא באייסדייל (Easdale), אחד מאיי הלווחה (Slate Islands), שהיה בעבר מרכז כריית הלווחה בבריטניה, וממנו החומר הופץ לרחבי האימפריה הבריטית. הלווחה נוצרה באגמים עמוקים שהתהוו בתוך שקעים שנוצרו על ידי העתקים.
סוגים נוספים של מסלע במחוז הם: האי מאל בנוי בעיקר מסלעים געשיים (בזלת ואנדזיט). מערב האי איילה, והאיים טירי וקול בנויים מסלעי משקע מחבורת הטורידוניאן (Torridonian), וכן הסלעים המותמרים מעידן הנאופרוטרוזואיקון של חבורת העל מוין (Moine Supergroup), שניהם על גבי הגנייס הגרניטי של מתחם לואיס (Lewisian complex). הסלעים של האי איילה הם תוצר של פעילות קרחונים והעתקים. דוגמאות מצויות למשל סמוך לכפר פורט אסקייג (Port Askaig) שעל החוף המזרחי של האי, שם יש שברי סלעים, המכונים טיליט, שנישאו על ידי קרחונים.
בין המינרלים המצויים במחוז: עופרת, ישפה, פנטלנדיט שנתגלה במכרה נחושת ליד אינוורארי וקבוצה של סוגי גבישים המכונה ספאר (Spar).
היסטוריה.
פרהיסטוריה.
תקופת הברזל.
בסקר שערכה הוועדה המלכותית למונומנטים עתיקים והיסטוריים של סקוטלנד (Royal Commission on the Ancient and Historical Monuments of Scotland, בראשי תיבות RCAHMS) בין 1960 ל-1988 זוהו במחוז ארגייל וביוט קרוב ל-500 אתרים מתקופת הברזל (באזור זה מהמאה ה-8 לפנה"ס ועד הכיבוש הרומי) המסווגים לכמה סוגים:
למרות שפע המבנים שאותרו, האזור מכונה "חור שחור" שבו "ההבנה לגבי הארכאולוגיה של תקופת הברזל בקושי החלה". השאלות המהותיות ביותר בנוגע למבנים אלו כדוגמת תיארוכם, מטרתם, ותפקידיהם החברתיים והכלכליים נותרו עדיין ללא מענה ברור, כמו גם הקשרים בינם לבין יישובים נוספים מתקופת הברזל בסקוטלנד שעל חוף האטלנטי ומעבר להם. קביעת הכרונולוגיה של הסוגים השונים של המבנים נתונה במחלוקת. הן משום שבוצעו מעט מאוד חפירות ארכאולוגיות בקנה מידה גדול, והן משום שבמבנים נעשה שימוש מחדש שוב ושוב מכיוון שהאזורים המתאימים לחקלאות בארגייל וביוט לא השתנו במשך מאות בשנים. גם הבנת חיי היומיום של הקהילה בתקופה זו לוקה בחסר. מה שכן ידוע מהחפירות שבוצעו, שהתושבים התבססו על גידול בעלי חיים. כמו כן, קיומן של טחנות קמח מעיד על גידול דגנים באזור. מבחינה חברתית, מעידים מבני האבן על קיומו של שלטון מקומי. מבני האבן הגבוהים שנוצרו בין המאה השביעית לפנה"ס למאה השנייה לפנה"ס מעידים כי השליטה על האדמות הייתה בידי קבוצה גדולה של תושבים או בידי עילית חברתית. בין המאה השנייה לפנה"ס למאה השנייה לספירה קמו מבני אבן מעוגלים קטנים יותר שקיבלו את הכינוי "הבית העגול האטלנטי" (Atlantic roundhouse), המעידים כי בתקופה זו הייתה השליטה בידי קבוצה קטנה יותר של תושבים.
המבנים מרוכזים לאורך החופים של קינטייר, לורן וצפון נפדייל, כאשר כמעט ולא נתגלו מבנים מעל לגובה של 200 מטרים מעל פני הים. למיקומם של המבנים יש שני יתרונות. ראשית, האקלים טוב יותר מאשר באזורים למרגלות ההרים. ושנית, יש בו משאבים מרובים יותר, המיקום מאפשר הן חקלאות והן ניצול של משאבי הים. המצודה הגדולה ביותר בלורן היא הדן של אורמידייל (Ormidale Dun) השוכנת על גבעה באותו שם. המצודה מוגנת בצורה טבעית על ידי הטופוגרפיה של המדרונות התלולים ועל ידי חומות המקיפות שטח של 30 דונם. מהמבנים עליהם הגנו החומות לא נותר שריד. קנוק אראיך (Cnoc Araich – בסקוטית גאלית "גבעת הקרב") הייתה המצודה הגדולה ביותר בקינטייר, חומותיה הבנויות מסלעים ואדמה הקיפו שטח של 25 דונם, ועל מנת לפצות על היעדר הגנה טבעית כרו המגינים שלושה חפירים מסביבה. גם בה לא נותרו שרידים מהמבנים הפנימיים.
המחוז כולל גם את המצודות המזוגגות של דן מק סניאכן (Dun Mac Sniachan) צפונית לאובן, ושל קאראדייל פוינט (Carradale Point) בחוף המזרחי של קינטייר. אלו הם מבנים שחומותיהן חוממו לטמפרטורות גבוהות מאוד. התהליך עדיין לא מוחוור. החומות נבנו בדרך כלל מאבנים ועץ, ואז הועלו באש שהייתה כה עזה עד שיכלה להמיס את האבן. במחקרו בנושא הפריך פרופסור דניס הרדינג את ההשערה כי את האש הציתו הבונים במטרה לחזק את המבנה. פרופ' הרדינג טען שתהליך זה אינו מחזק אלא מחליש את המבנה, ולפיכך מקורו בתהליך של הרס מכוון של האתר לאחר כיבושו. השערה זו מקובלת גם על ארגון ה-RCAHMS שבתיאור המצודה המזוגגת בדונאגויל (Dunagoil) שעל האי ביוט מסביר כי
ימי הביניים.
ממלכת דאל ריאטה.
מסורתית מקובל להניח שמערב סקוטלנד יושבה בידי גאלים, תושביה הקלטים של אירלנד, אם כי טענה זו שנויה במחלוקת בין החוקרים. על פי הלֶבּוֹר גָבּלה אֶרֶן (Lebor Gabala Érenn באירית "הספר של ההשתלטות על אירלנד"), כרוניקה המתוארכת למאה ה-11, המכילה אגדות ושירים אירים, שלט על אירלנד במאה הראשונה לספירה קונאיר מור (Conaire Mór – "קונאיר הגדול") כמלך העליון של אירלנד. צאצאיו מכונים סיל קונאירי (Sil Conairi – "מזרעו של קונאיר"). קאירברה ריאדה (Cairbre Riada), אחד מצאצאיו, נאלץ להגר בשל רעב ממנסטר לצפון אירלנד שם כבש את מחוז אנטרים (Antrim), חלק מאלסטר. לדברי הנזיר בדה ונרביליס היה השטח תחת שלטונו מכונה דאל ריאטה (Dál Riata) או, בתעתיק הלטיני המקובל, "דאלריאדה" (Dalriada), שפירושו "החלק של ריאדה". על פי גרסאות שונות הוא או אולי צאצאיו הפליגו והרחיבו את ממלכתו למערב סקוטלנד במאה השלישית. ההיסטוריה של ממלכת דאלריאדה לוטה בערפל למשך מאתיים שנים שאחר כך.
על פי הכרוניקה "דואן אלבאנאך" שלט בדאלריאדה בשלהי המאה החמישית לספירה המלך ארק (Erc), שהיה אחד מצאצאיו של ריאדה. שלושה מבניו: פרגוס מור (Fergus Mór – "פרגוס הגדול"), לוארן מק ארק (Loarn mac Eirc – "לוארן בנו של ארק") ואואנגוס (Óengus), כבשו את ממלכת "אלבה" (היא סקוטלנד) בשנת 500 לערך. בדה ונרביליס מציע תיאור שונה של ראשיתה של דאל ריאטה (ככל הנראה בהסתמכות על מקורות קדומים יותר) – לפיו מדובר בהתיישבות ממושכת של מתיישבים מאירלנד ולא כיבוש. פרגוס העביר את בירת הממלכה מדנסווריק (Dunseverick) שבאנטרים לדונאד (סמוך לקילמרטין (Kilmartin) במחוז ארגייל וביוט של ימינו). שלושת האחים חלקו ביניהם את שטחי הממלכה, ומחלציהם קמו שלושה קלאנים:
בשלהי המאה השביעית התפצל מתוך קנל נגבריין שבט נוסף בשם קנל קומגייל (Cenél Comgaill על שם קומגאל מק דומאנגארט) והפך לשבט עצמאי שישב במזרח ארגייל, בעיקר בחצי האי קאול (שייתכן כי הוא שיבוש של שם הקלאן) ובביוט.
מצב הממלכה מתואר בכרוניקה דברי ימי אנשי אלבה (בגאלית סקוטית: Senchus Fer n-Alban – סנכוס פר נ-אלבן), הכוללת את פירוט מלכי דאל ריאטה. הטקסט מפרט את מספר הבתים לכל קנל (כלומר קלאן). בית היה יחידה בסיסית בתקופה זו, אם כי לא קיימת הגדרה מדויקת שלו. מספר הבתים קבע את כמות הגברים שהיו חייבים לשרת בצבא ואת גובה המיסים המוטל.
שני אתרים בולטים מתקופה זו, הן בשל האזכור הרב בדברי ימי אנשי אלבה, והן בשל כמות החפצים שנחשפה בחפירות במקומות אלו:
בימי הביניים התחולל המעבר מאמונה בדרואידים לנצרות בנוסח אירלנד. מתקופה זו ראויים לציון שני מיסיונרים: מולואג (Moluag) מדאל נאראידי (Dál nAraidi ממלכה באירלנד) וקולומבה. שניהם הקימו מנזרים במאה השישית. קולומבה הקים את המנזר באי איונה, ומולואג באי ליזמור, אז אי קדוש לפיקטים מהמערב. קולומבה נהנה מהשפעה פוליטית נרחבת וניצר את תושבי דל ריאטה. מולואג, כמו הקדוש ניניאן (Ninian) שקדם לו, ניצר את הפיקטים. שניהם הפכו לקדושים, ובעקבותיהם באו תלמידיהם, או כאלה שהתחנכו במנזרים שהקימו: סנט אוטראן (St. Otteran) שמת באיונה; אדומנאן מאיונה, אב המנזר התשיעי של איונה; והקדושים הנערצים של קהילת קינגראת (Kingarth) באי ביוט, כדוגמת ילידי המקום סנט בלאן (St. Blane) וסנט קאתל (St. Cathal).