בין אוקטובר 1940 עד ליוני 1941, סייע הוועד לכ-650 תלמידי ישיבה ורבנים מהישיבות מיר, קלצק, ראדין, קמניץ וברנוביץ, להגר מליטא לארצות הברית, לשאנגחאי או לארץ ישראל. הרוב המוחלט של היהודים הללו (כ-500) היגרו מליטא לשאנגחאי ושם נשארו עד תום מלחמת העולם השנייה ב-1945.
בנוסף לכך, הוועד השיג כ-80 אשרות כניסה לקנדה בשביל תלמידי חכמים, אך רק 29 מהם הצליחו להגיע אל קנדה לפני פלישת היפנים לאמריקה.
כמו כן, הוועד סיפק כספים ואספקה לקהילה שהוקמה ב-1941 ביפן ובמקומות המפלט האחרים, תוך עתירה ממשלות ארצות הברית, פולין וספרד, על מנת שיתערבו ויסייעו בהגירה שלהם.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-7 בדצמבר 1941 התמקד הוועד תחילה בסיוע לתלמידי חכמים פליטים בשאנגחאי ולעוד מאות רבנים ותלמידי ישיבה באסיה התיכונה הסובייטית. הרבנים ותלמידי הישיבות היו בין אלפי אזרחי פולין שלפני פלישת הנאצים גירשו הסובייטים לסיביר ובעקבות ההסכם בין ’ממשלת פולין בגולה‘ ובין הסובייטים (חוזה שיקורסקי-סטלין) באוגוסט 1941 שוחררו ממעצר. הוועד שלח לקבוצות ההן כספים, חבילות מזון ובגדים ובכך איפשר לאותם תלמידי חכמים לשמור על אורח חייהם הייחודי ולהמשיך בלימודי התלמוד שלהם, למרות התנאים הקשים בשנחאי ובאסיה התיכונה.
בשנת 1942, לאחר שפורסמו הידיעות המעטות בדבר השמדת היהודים באירופה, הוועד היה פעיל בפעילויות מדיניות בארצות הברית בעיקר על מנת להציל יהודים שהיו תחת השלטון הנאצי. שיאי הפעילות ההיא היו צעדת המחאה בה השתתפו 400 רבנים אורתודוקסים לבית הלבן ב 6 באוקטובר 1943, שהייתה ההפגנה הפומבית היחידה שהונהגה תחת מנהיגים יהודים בוושינגטון במהלך המלחמה. בנוסף למחאה, הוועד פעל בפעילויות מדיניות על מנת לגרור את ארצות הברית לעזור ליהודים להימלט מאירופה על ידי הקמה של ועד חדש, "הוועד לענייני פליטים".
בתחילת ינואר 1944 הוועד החליט לאחר שיקול רב כי הוא יפעל על מנת להציל את כלל היהודים באירופה ולא רק את האורתודוקסים שבהם. ההחלטה התקבלה כאשר מנהיגי הוועד הבינו את גודל האסון שפקד את יהדות אירופה בכללותה. במרוצת השנים 1944 ו-1945 פתח הוועד בפעילות סיוע ליהודים שהיו תחת שלטון הנאצים, ושמרו על קשר עם מנהיגים אורתודוקסים בסלובקיה (הרב מיכאל דב ויסמנדל) ובהונגריה. הפעילות ההיא נעשתה דרך סניפי הוועד בשווייץ (סוכנות הסעד שבראשה עמדו רחה ויצחק שטרנבוך), שוודיה (וילהלם וולבה), טורקיה (יעקב גריפל) וטנג'יר (רנה רייכמן). שיאן של אותן פעולות היה הצלתם של 1,210 יהודים מטרזיינשטט, שבפברואר 1945 נשלחו לשווייץ, בעקבות מגעים שיזם הוועד בין איש הציבור השווייצרי ז'ן-מרי מיזי ובין היינריך הימלר.
לאחר קץ המלחמה באפריל 1945 הוועד סייע לפליטים בחלוקת מזון, כסף, מציאת קרובי משפחה, הגירה לאמריקה ועוד. לא ברור מהמסמכים מתי הארגון פורק באופן רשמי למרות שהמסמך האחרון מתוארך לשנת 1963. המכתב הרשמי האחרון בקבצים מתוארך לשנת 1954.
אסכולת ארץ ישראל
אסכולת ארץ ישראל או האסכולה הארצישראלית הוא כינויה של אסכולת אמנות שפעלה בארץ ישראל בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20. סגנון הציור של הקבוצה הושפע מן האמנות המודרנית האירופית, ובעיקר מן הציור הפוסט אימפרסיוניזם. סגנון זה היווה אנטיתזה לסגנון ולאסכולה שנלמדו באקדמיית 'בצלאל' באותה עת. בין נציגיה הבולטים של אותה אסכולה היו ראובן רובין, נחום גוטמן, ציונה תג'ר, ישראל פלדי ואחרים.
רקע.
בין השנים 1919- 1925 הגיעו לארץ ישראל העלייה השלישית והעלייה הרביעית, ובין העולים היו אנשי תרבות יוצאי יהדות פולין מתחומי התרבות השונים (תיאטרון, מוזיקה, אומנות וכו') שהביאו ארצה את בשורת האמנות המודרנית. בתקופה זו חלו שינויים משמעותיים בספרות ובאומנות – אלו הפכו למודרניים יותר, מתוך הרצון להתאים לחייו של האדם העברי המודרני. מוסדות תרבות רבים נפתחו בארץ, והחלה להיווצר תרבות עברית מקומית.
גם בתחום האומנות החל חיפוש אחר דרכים וצורות ביטוי חדשות, ומתוך כך קמה אסכולת ארץ ישראל – אמנים צעירים שלמדו בבצלאל לא הסכימו עם הנהלת בית הספר וצוות המורים על הסגנון והנושאים בהם צריכה האומנות הארצישראלית לעסוק, ולכן הם מרדו בבית הספר בכך שעזבו אותו ופיתחו את הציור הארצישראלי החדש.
אידאולוגיה.
לאסכולת ארץ ישראל ולאסכולת בצלאל היו מספר חילוקי דעות בהשקפת עולמם. קבוצת האסכולה הארצישראלית טענה שהגישה של בצלאל מיושנת, מתמקדת בעבר מבחינת בחירת הנושאים ולא מחוברת למציאות הארצישראלית הקיימת. כן טענו כי אומנות בצלאל מתמקדת בעיקר באומנות שימושית, מקובעת בטכניקה האקדמית המסורתית ואינה פתוחה לסגנונות האירופאיים המודרניים. בעיני אמני אסכולת ארץ ישראל, ייצגה אסכולת בצלאל את היהודי הגלותי ממנו הם שאפו להתנתק.
היישוב היהודי בשנות העשרים היה חדור אמונה שתקומתו וגאולתו של עם ישראל תבוא מהתחברות מחודשת של האדמה, התחברות שתעשה דרך עבודה חקלאית. המודל אותו שאפו החלוצים לחקות היה מודל החיים של הפלאחים הערבים בארץ. ערכים אלו של האידאולוגיה החלוצית באו לידי ביטוי באופן ישיר באמנות אסכולת ארץ ישראל – היצירות באו להציג את העבודה החלוצית בארץ ואת התפתחותה. האומנים שאפו להתנתק מן היהודי הגלותי ולשוב אל היהודי המזרח תיכוני הקדום, עובד האדמה. מטרת אסכולת ארץ ישראל הייתה ליצור אומנות מקומית ייחודית שתשקף את החיים העכשוויים בארץ ישראל, את נופיה ודמויותיה, ותבטא את האידיאלים ואת הערכים של החלוצים שהגיעו ממזרח אירופה: עבודה, הגשמה, גאולת האדמה ובניין הארץ.
מאפיינים.
מאפייני אסכולת ארץ ישראל:
אייאן הירסי עלי
ניק הורנבי
ניק הורנבי (אנגלית: Nick Hornby; נולד ב-17 באפריל 1957) הוא סופר אנגלי. הורנבי מוכר בזכות מספר רומנים כגון נאמנות גבוהה וקדחת המגרש. עבודתו של הורנבי עוסקת במקרים רבים במוזיקה ובספורט.
חייו.
הורנבי נולד במיידנהד ולמד בה בבית הספר היסודי, ולאחר מכן למד במכללה הישועית בקיימברידג'. ספרו הראשון התפרסם ב-1992 ונקרא "קדחת המגרש". ספר זה הוא אוטוביוגרפיה המתארת את אהדתו הפנאטית של הורנבי למועדון הכדורגל ארסנל. הורנבי זכה בפרס ויליאם היל לספרי ספורט על כתיבה ספר זה. ב-1997 הספר עובד לסרט בממלכה המאוחדת, ובשנת 2007 עובד לקולנוע בארצות הברית. לאחר שהצליח עם "קדחת המגרש" החל הורנבי לפרסם מאמרים בסאנדיי טיימס, טיים אאוט וThe Times Literary Supplement, בנוסף לביקורות מוזיקה שכתב עבור הניו יורקר. ב-1995 הוא פרסם את נאמנות גבוהה, שהיה ספרו השני והרומן הראשון שכתב. רומן זה עסק באספן תקליטים נוירוטי ובמערכות היחסים הכושלות שלו, ועובד בשנת 2000 לסרט בכיכובו של ג'ון קיוזאק ולמחזמר בברודוויי בשנת 2006.
רומנו השלישי של הורנבי התפרסם ב-1998 ונקרא "About a Boy". הרומן עוסק בשני "נערים" - מרקוס שהוא מתבגר במשפחה חד-הורית, ובוויל פרימן הנמצא באמצע שנות ה-30 לחייו ומנסה להתגבר על הבעיות באישיות שלו באמצעות מערכת היחסים בינו לבין מרכוס. בשנת 2002 הספר עובד לסרט "רווק פלוס ילד" בכיכובם של יו גרנט וניקולס הולט, ולסדרת טלוויזיה באותו שם של רשת NBC בת שתי עונות. ב-1999 קיבל הורנבי את הפרס על שם א.מ. פורסטר מטעם ה-American Academy of Arts and Letters.
הרומן "How to Be Good" התפרסם בשנת 2001, וכעבור שנה זכה בפרס W.H Smith לספר בדיוני. הורנבי תרם חלק מרווחיו על הספר הבא ("Speaking with the Angel") לארגון צדקה המסייע לילדים עם אוטיזם, תסמונת שממנה סובל גם בנו של הורנבי. הורנבי היה העורך של הספר שהכיל 12 סיפורים קצרים שנכתבו על ידי חבריו, וסיפור אחד שהוא עצמו כתב. הורנבי כתב מספר מאמרים על שירי מוזיקה פופולרית בשנת 2003, וקיבץ אותם באוסף אחד הידוע בשם "31 Songs" בממלכה המאוחדת ו-Songbook בארצות הברית. בשנת 2003 זכה הורנבי ב"פרס לונדון 2003", שהוענק לו מטעם מספר סופרים.
הורנבי כתב מספר מאמרים על היבטים שונים של התרבות הפופולרית. בספטמבר 2008 הוא כתב טור ביקורת ספרים עבור המגזין "The Believer". המאמרים הללו קובצו בשלושה ספרים שיצאו לאור בין 2004 ל-2008.
הרומן "ארוכה הדרך למטה" שיצא לאור בשנת 2005 היה מועמד ל-Whitbread Novel Award. הרומן עובד לסרט קולנוע בשם זה שיצא בשנת 2014.
ב-16 באוקטובר 2007 יצא לאור ספרו "Slam" ("התרסקות" הוצאות מודן 2008), והיה הרומן הראשון שלו המיועד למתבגרים. הרומן זכה בפרס ספר השנה למתבגרים 2008 מטעם Young Adult Library Services. עלילת הרומן עוסקת בנער בן 15 בשם סם, שחייו משתנים כאשר הוא מגלה כי חברתו נמצאת בהריון.
מדליות באולימפיאדת אתונה (1896)
דרמת נעורים
קלאב אפריקן
קלאבן אפריקן (בערבית: النادي الإفريقي) היא קבוצת כדורגל מהעיר תוניס, בירת תוניסיה.
קלאב אפריקן היא אחת הקבוצות הוותיקות והמצליחות בתוניסיה ובעלת שנים עשר תוארי אליפות ואחד עשר גביעים ועוד מספר הופעות מכובדות במפעלים האפריקאים. למועדון גם קבוצות כדורסל וכדוריד.
המועדון, שעל תכנון הקמתו הוחלט כבר בשנת 1919, הוקם רק בשנת 1920. הסיבה לכך, הייתה שבתחילה היה אמור להיקרא "איסלאמיק קלאב אפריקן" אך שלטונות צרפת בתוניסיה לא אישרו זאת והוסכם לאשר את הקמת המועדון רק תחת השם "קלאב אפריקן", כפי שקרה לבסוף בשנת 1920.
הדרבי הגדול של תוניסיה.