בכהונתו הראשונה נותר גרנט אהוד בקרב המדינה, למרות השערוריות והשחיתות. גרנט תמך במינויים פוליטיים שאפשרו לרפובליקנים לשלוט בממשל המקומי. בתגובה למינויים הפוליטיים, הוקמה מפלגה שלישית בשם "הרפובליקנים הליברליים". היא תמכה ברפורמה בשירות הציבורי, הורדת המכסים, וחנינה לחיילי הקונפדרציה. הרפובליקנים הליברליים הצליחו, בעזרת תמיכה מצד הדמוקרטים, להשיג את תפקיד מושל מיזורי. ב-1872, המפלגה התפלגה לחלוטין מהמפלגה הרפובליקנית ותמכה בעורך ה"ניו יורק טריביון", הוראס גרילי, כמועמדם לנשיאות. הדמוקרטים, שלא היה להם מועמד חזק בשנים הללו, הסכימו לתמוך בגרילי. פרדריק דאגלס תמך בגרנט והזכיר למצביעים השחורים שגרנט חיסל את הקו קלוקס קלאן.
הרפובליקנים, שתמכו במדיניות השיקום, בחרו מחדש בגרנט ובסנאטור ממסצ'וסטס, הנרי וילסון. וילסון, שתמך ברפורמה, נועד לחזק את מעמד המפלגה. גרנט נותר גיבור אהוד, והרפובליקנים המשיכו לייצג את צפון המדינה ולהאשים את הדמוקרטים בבגידה. הרפובליקנים תמכו במכסים גבוהים ובהמשך מדיניות השיקום הרדיקלי שתמכה בחמשת המחוזות הצבאיים במדינות הדרום. גרנט תמך במתן חנינה לחיילי הקונפדרציה לשעבר. ההבדלים בין הרפובליקנים הליברליים והדמוקרטים גרמו לכך שגרילי לא היה מתחרה בעייתי עבור גרנט, וגרנט ניצח אותו בקלות. הוא השיג 286 אלקטורים ואחרים השיגו 63 בלבד. גרנט השיג 55.8% מהקולות. גרילי מת כמה שבועות לאחר מכן והשיג שלושה אלקטורים בלבד. מתוך כבוד לגרילי, נכח גרנט בלוויה שלו.
כהונה שנייה 1873–1877.
השיקום, זכויות האזרח וזכויות האדם.
גרנט היה נחוש ברצונו לאכוף את התיקונים ה-14 וה-15 לחוקה ותבע אלפי אנשים שפגעו בזכויות האזרח לשחורים. הוא השתמש בכוח צבאי כדי לדכא מרידות בלואיזיאנה, מיסיסיפי וקרוליינה הדרומית. הוא השתמש בכוח הצבאי ובמחלקת המשפטים של ארצות הברית כדי לאכוף את חוקי זכויות האזרח ולהגן על השחורים, יותר מכל נשיא אחר במאה ה-19. הוא השתמש בכל כוחו כדי לחסל את הקו קלוקס קלאן, והקטין את האלימות בדרום. הוא מינה שגריר שחור בליבריה. מערכת היחסים שלו עם צ'ארלס סאמנר, התומך הראשי בקידום זכויות האזרח, נהרסה לאחר שהסנאטור התנגד לתוכנית הסיפוח של הרפובליקה הדומיניקנית. גרנט פיטר את בעלי בריתו של סאמנר והוציא אותו מהוועדה ליחסי חוץ בסנאט. סאמנר תמך ברפובליקנים הליברליים ב-1872 כדי למנוע מגרנט להיבחר מחדש.
ההתנגדות השמרנית לממשלות הרפובליקניות המקומיות גדלה לאחר הבחירות של 1872. עם השמדת הקלאן ב-1872, ארגונים צבאיים סודיים אחרים עלו בדרום. במיסיסיפי, קרוליינה הצפונית, קרוליינה הדרומית ולואיזיאנה, פעלו ה"חולצות האדומות" וה"ליגה הלבנה", שהיו מאורגנים יותר מהקלאן. מטרותיהם היו לגרש את הרפובליקנים, להחזיר את הלבנים השמרנים לשלטון, ולהשתמש בכל דרך אפשרית כדי להשיג זאת. גרנט נותר נחוש להעניק הגנה לשחורים.
הטבח בקולפקס.
לאחר הבחירות ב-4 בנובמבר 1872, לואיזיאנה הייתה מדינה מפולגת. בבחירות שנויות במחלוקת, שני מועמדים טענו לזכייתם בתפקיד המושל. אלימות שימשה כנגד הרפובליקנים השחורים. הרפובליקנים הליברלים והדמוקרטים טענו שמועמדם ניצח, ואילו הרפובליקנים טענו שמועמדם ניצח. חודשיים לאחר מכן, שני המועמדים נשבעו אמונים לתפקיד המושל, ב-13 בינואר 1873. שופט פדרלי פסק לטובת הרפובליקנים וציווה שהוא והרוב הרפובליקני יכהנו. הליגה הלבנה תמכה במועמד הדמוקרטי והייתה מוכנה להשתמש בכוח צבאי כדי להדיח את המושל החדש. גרנט ציווה על החיילים לאכוף את פסק הדין ולהגן על המושל. ב-4 במרץ, הצבא והמיליציה הרפובליקנית דיכאו את המרד נגדם.
התרחש עימות בנוגע למינוי השופט והשריף בבית המשפט בקולפקס, לואיזיאנה. שני המועמדים הרפובליקנים השתלטו על בית המשפט ב-25 במרץ בעזרת המיליציה השחורה. ב-13 באפריל, תקפה הליגה הלבנה את בית המשפט וטבחה בחמישים חיילים שחורים. 105 שחורים נהרגו בניסיון להגן על בית המשפט. ב-21 באפריל, שלח גרנט גדוד חיל רגלים כדי להחזיר את הסדר. ב-22 במאי, דרש גרנט להחזיר את הסדר בלואיזיאנה. ב-31 במאי, דרשו הדמוקרטים לציית לפקודות הנשיא, והשקט חזר אל ניו אורלינס ואל רוב לואיזיאנה.
מלחמת ברוקס-בקסטר בארקנסו.
בסתיו 1872, התפלגה המפלגה הרפובליקנית בארקנסו והריצה שני מועמדים לתפקיד המושל, אלישע בקסטר וג'וזף ברוקס. הבחירות היו רוויות זיופים, אולם בקסטר ניצח. ברוקס לא ויתר, וב-1874 קבע שופט מקומי שברוקס ניצח בבחירות והשביע אותו לתפקיד. שני הצדדים גייסו מיליציות והובילו לקרבות ברחובות. הייתה ציפייה בנוגע לתמיכת גרנט בצד אחד. גרנט ביקש מושב משותף של ממשלת ארקנסו כדי לקבוע מי יהיה המושל, אולם בקסטר סירב להשתתף. ב-15 במאי 1874, הודיע גרנט שבקסטר הוא המושל החוקי, והעוינות פסקה. בסתיו 1874, כשבקסטר הפסיד בבחירות, ה"גואלים" הלבנים עלו לשלטון. בתחילת 1875, הדהים גרנט את המדינה כשהכריז שברוקס נבחר ב-1872. במקום לשלוח חיילים שיעזרו לו לקבל את התפקיד, מינה אותו גרנט לאחראי הדואר בליטל רוק. ברוקס מת ב-1877, והביקורת כלפי גרנט עלתה.
המהומות בוויקסבורג.
באוגוסט 1874, ממשלת ויקסבורג, מיסיסיפי, בחרה במפלגה משותפת לרפובליקנים ולדמוקרטים. הרצון היה להוריד מיסים והוצאות. למרות כוונותיהם, המפלגה הייתה לבנה, והפכה לגזענית כשרדפה אחרי ממשלת מיסיסיפי השחורה. במקום להשתמש באמצעים חוקיים, הליגה הלבנה איימה על חייו של השריף השחור וגובה המס. לאחר שגורש, הציע לו המושל לקחת שחורים אחרים ולהשתמש בכוח כדי להישאר בתפקידו. באותה התקופה, יותר ממחצית התושבים בעיר היו שחורים.
ב-7 בדצמבר 1874, הגיעו השריף והמיליציה השחורה אל העיר. הוא הכריז שהלבנים שדדו אותו. קרבות הובילו למותם של עשרים ותשעה שחורים ושני לבנים. המיליציה הלבנה שמרה על שליטה בבית המשפט ובית הכלא. ב-21 בדצמבר, הכריז גרנט שעל התושבים להפסיק להילחם. חיילים החזירו את השריף לתפקידו והחזירו את הסדר. המושל הכחיש שהציע לשריף להשתמש במיליציה. השריף עצמו נורה למוות ב-7 ביוני 1875, כששתה בבר.
המרד וההפיכה בלואיזיאנה.
ב-14 בספטמבר 1874, המיליציה הדמוקרטית והליגה הלבנה השתלטו על בית המחוקקים בניו אורלינס, והמושל הרפובליקני נאלץ לברוח. הגנרל לשעבר מהקונפדרציה, ג'יימס לונגסטריט, שפיקד על כוח של 3,600 חיילי מיליציה אפרו-אמריקאים ו-400 שוטרים, רכב לעבר 8,000 המפגינים בניסיון למתקפת נגד. הליגה הלבנה, שהכילה חיילי קונפדרציה לשעבר, הדפה אותו. ב-17 בספטמבר, שלח גרנט חיילים, והחזיר את השלטון הרפובליקני לעיר. לאחר בחירות שנויות במחלוקת בנובמבר, המתיחות עלתה, ואלימות וזיופים הפכו לנפוצים. המצב בניו אורלינס יצא משליטה. 53 רפובליקנים ו-53 דמוקרטים נבחרו, כשחמישה מושבים נוספים ניתנו להכרעת המועצה המחוקקת.
גרנט נזהר במהלך מערכת הבחירות ושלח גנרל בסוד כדי לשמור על החוק והסדר. הגנרל הגיע לניו אורלינס מספר ימים לפני 4 בינואר 1875, הפגישה הראשונה של המועצה המחוקקת. הדמוקרטים השתמשו בכוח צבאי כדי להשתלט על בית המחוקקים שוב. בהתחלה, הדמוקרטים הוגנו בידי יחידה צבאית, והרפובליקנים שברחו הוצאו מהבניין. המושל ביקש להחזיר את הרפובליקנים, והצבא הוציא את הדמוקרטים מהבניין בכוח. הרפובליקנים ארגנו בית נבחרים משלהם, כשכל החברים מוגנים בידי הצבא.
חוק זכויות האזרח של 1875.
במהלך נשיאותו, המשיך גרנט לדאוג לזכויות האזרח של כל האמריקנים, ללא קשר ללאום, צבע או דת. גרנט חתם על חוק זכויות האזרח של 1875, שהרשה לאזרחים לגשת לכל מסעדה, מלון או מקום בידורי ציבורי. החוק נועד להגן על השחורים שהופלו במדינה. בנוסף, החוק הועבר לכבודו של צ'ארלס סאמנר, שמת ב-1874, וניסה להעביר חוק דומה ב-1872. בהודעתו השישית לקונגרס, טען גרנט שיאכוף את כל החוקים והזכויות, כולל יחס שווה לשחורים.
קרוליינה הדרומית 1876.
בשנת הבחירות של 1876, החליטה קרוליינה הדרומית למרוד במושל הרפובליקני, דניאל צ'מברלין. השמרנים היו נחושים להשתמש באלימות ובאיומים כדי לעזור לחייל הקונפדרציה לשעבר, ווייד המפטון, לנצח. הרפובליקנים בחרו בצ'מברלין. תומכי המפטון, שלבשו חולצות אדומות, ירו באקדחים כדי להרוס אספות רפובליקניות. המתח גבר ב-8 ביולי 1876, עם רציחתם של חמישה שחורים. החולצות האדומות היו חמושים יותר מהשחורים. בקרוליינה הדרומית, השלטון היה יותר אלים, ופחות אזרחי.
המיליציה השחורה ניסתה להילחם בצ'ארלסטון, ב-6 בספטמבר 1876. המיליציה הלבנה ניסתה להגן על עצמה מתוך חשש למעורבות צבאית. ב-19 בספטמבר, הרגו אנשי החולצות הלבנות בין שלושים לחמישים שחורים. במהלך הטבח, נהרג חבר בית הנבחרים מטעם המדינה. ב-7 באוקטובר, הכריז המושל צ'מברלין על ממשל צבאי וציווה על כל הצדדים להוריד את נשקם. ווייד המפטון לא הפסיק להזכיר לצ'מברלין שלא שלט במדינה. צ'מברלין ביקש מעורבות של גרנט. הרפובליקנים ערכו תהלוכה ב-15 באוקטובר, שהובילה למהומה. השחורים והלבנים ירו, שישה לבנים ושחור אחד נהרגו. גרנט, זועם על כך, הכריז ב-17 באוקטובר שעל כל הצדדים להתפזר תוך שלושה ימים. 1,144 חיילים נשלחו לאזור, והאלימות הפסיקה. יום הבחירות היה שקט, ושני המועמדים הכריזו על ניצחונם ואף כיהנו כמושלים במקביל. המפטון נכנס לתפקידו ב-1877, לאחר שהנשיא רתרפורד הייז הוציא את הצבא מהמדינה ולאחר שצ'מברלין עזב את המדינה.
פוליגמיה וזנות סינית.