פייבר נולדה במלאווי לאב ממוצא דרום אפריקאי ולאם ממוצא בלגי. האב הפעיל עיתון צנוע בשם Nyasaland Times והאם כתבה מדור רכילות שבועי. בגיל שלוש היגרה המשפחה לבריטניה. מישל למדה בבית הספר Lady Margaret Hall באוקספורד וקבלה תואר ראשון בביוכימיה באוניברסיטת אוקספורד. העדיפה כתיבה על קריירה מדעית. הייתה שותפה במשרד עורכי דין כיוון שלא חשבה שתוכל להתפרנס מכתיבה. לאחר מות אביה בשנת 1996 עזבה את המשרד לשנת חופשה, טיילה בדרום אמריקה, בצרפת ובארצות הברית, במהלך שנה זו כתבה טיוטה לספרה הראשון Without Charity (ללא צדקה) וכששבה לבריטניה החליטה להגשים את חלומה להיות סופרת.
את הסיפור הראשון שלה כתבה בהיותה בת 5. פייבר כתבה את הסדרה "דברי ימי האופל" שהביאה לפרסומה הנרחב. הסדרה כוללת שישה ספרים ושלושת הספרים הראשונים בסדרה אח זאב, הולך הרוח וטורף הנשמות תורגמו לעברית ויצאו לאור בהוצאת "כתר".
מדבר טקלה מקאן
אלי דה-קסטרו
אליהו (אלי) דה-קסטרו (29 במאי 1941 – 2 באפריל 2009) היה ראש עיריית עכו.
ביוגרפיה.
דה-קסטרו נולד בקהיר, למאיר ושרה ועלה לישראל עם משפחתו באוקטובר 1949. משפחתו התגוררה תחילה במחנה העולים שער העלייה ובפרדס חנה וב-1950 עברה לעכו.
דה-קסטרו שירת בצה"ל בתפקידי פיקוד והדרכה והשתחרר בדרגת רס"ר. הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה במדעי המדינה ולימודי ארץ ישראל.
היה מזכיר איגוד פועלי המתכת במועצת פועלי עכו וסגן מנהל השירות באמפא. לאחר מכן שימש מנהל מחלקת הגבייה בעיריית עכו.
בשנת 1983 נבחר לראשות עיריית עכו וכיהן בתפקיד עד שנת 1998. דה-קסטרו היה חבר מרכז במפלגת העבודה.
הוא מילא שורה של תפקידים ציבוריים, (חלקם במהלך כהונתו כראש העיר וחלקם לאחר מכן) הבולטים בהם היו:
יושב ראש דירקטוריון החברה לפיתוח עכו העתיקה, חבר דירקטוריון ויושב ראש הנכסים של חברת החשמל, חבר מועצת המנהלים של החברה למתנ"סים וחבר המועצה להשכלה גבוהה.
בנוסף, מילא דה-קסטרו מספר תפקידים בהתנדבות ביניהם היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה, יושב ראש הוועדה להפיכת היישוב מודיעין לעיר, חבר הרשות לפיתוח הגליל וחבר מועצת המנהלים של מוזיאון עוקשי בעכו.
על פעילותו בתחום הציבורי זכה במאי 2008 בתואר יקיר העיר עכו.
בשנת 2009, בעת חתונת בתו, לקה בליבו ונלקח לבית חולים. דה-קסטרו נפטר כעבור ימים אחדים. הוא הותיר אחריו את אשתו עליזה, לה נישא בשנת 1965 ושלושה ילדים.
מזנטריום
מכון מנדל למנהיגות
מכון מנדל למנהיגות נוסד בשנת 1990 בירושלים בידי קרן מנדל על-ידי האחים ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל מקליבלנד, אוהיו ובשיתוף עם משרד החינוך. במכון מתקיימות מגוון תוכניות לפיתוח מנהיגות, שמטרתן לתרום לשגשוגה של מדינת ישראל על כל קהילותיה.
אודות המכון.
הרעיון המכונן של מכון מנדל למנהיגות הוא לטפח מנהיגים מונחי חזון, שיהוו סוכני שינוי המובילים ארגונים ומיזמים חינוכיים בישראל ובקהילות יהודיות בעולם. על פי רוב, המשתתפים בתוכניות מכון מנדל למנהיגות מגיעים עם רקע מקצועי מגוון במגזר הציבורי, ביזמות חברתית, בארגונים ללא כוונות רווח ובצה"ל. מנהלת מכון מנדל למנהיגות משנת 2018 היא אל"ם במיל' יעל הס. לאחרונה המכון עבר למשכנו החדש בשכונת ניות שבירושלים.
הסגל האקדמי.
עם סגל מכון מנדל למנהיגות נמנות דמויות מובילות מהאקדמיה ומתחום החברה, התרבות והרוח, בהם: מלכה פיוטרקובסקי, ד"ר ג'רמי פוגל, ד"ר רות קלדרון, הרב מישאל ציון ועוד. בעבר היו בין חברי הסגל פרופ' חיים אדלר, חתן פרס ישראל; פרופ' משה הלברטל – פרופ' למחשבת ישראל ולפילוסופיה באוניברסיטה העברית וחבר האקדמיה הלאומית למדעים; פרופ' דויד דרי, מייסד בית הספר למנהל ציבורי באוניברסיטה העברית ולשעבר המדען הראשי במשרד הפנים; פרופ' ענת זוהר מבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ולשעבר יו"ר המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך; פרופ' יונתן כהן, ראש החוג לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים, פרופ' מרדכי ניסן, פרופ' אמריטוס באוניברסיטה העברית ולשעבר חבר במועצה להשכלה גבוהה, וד"ר דניאל מרום.
השטח הגדול
השטח הגדול היה כינוי בשנות ה-50 ובשנות ה-60 לאזור הגרעין העתיק של יפו, שבמרכזו גן הפסגה של ימינו (יפו העתיקה), שלאחר שנהרס במרד הערבי ובמלחמת העצמאות הפך לשטח של חורבות, ומוקד לפשע וזנות. בשנות ה-60 פונו התושבים שגרו בו והוא שוקם והפך לאזור של תיירות, גנים ציבוריים ורובע אמנים.
היסטוריה.
יצירתו של "השטח הגדול".
עד ליצירתו של "השטח הגדול" היה אזור יפו העתיקה מאוכלס בצפיפות בבנייה רוויה, בדומה לקסבה בלבן של ערים ערביות. ביוני 1936 נערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי מבצע עוגן בו נהרסו בתים על מנת לפלס נתיבים בתוך השטח המאוכלס, לשם הקלת השליטה בעיר יפו שהייתה אחד ממרכזי הלאומיות הערבית. נפרץ אזור בצורה של עוגן, מה שהביא למבצע את שמו. במונחים של שמות הרחובות כיום, "המוט המרכזי" של העוגן התחיל מרחוב יפת מערבה, דרך רחוב הפנינים והמשיך דרך גן הפסגה עד לכיכר קדומים. מהמוט המרכזי נפרשו שתי שוקיים: דרומה, דרך רחוב שגב והמשך ברחוב לואי פסטר; צפונה, רחוב (טיילת) מפרץ שלמה. המבצע הביא להרס של אזורים נרחבים.
בתחילת חודש יוני מסרו הבריטים צווי פינוי לכ-200 בתים ונתנו לתושבים כשבוע לפנותם. הובטח לתושבים פיצוי, אולם הם לא קיבלו דיור חלופי, והצטופפו בהתחלה בבתי ספר, מרתפי חנויות ובחוף הים. בבוקר ה-18 ביוני החלו בפיצוץ הבתים הראשונים. קולות הפיצוצים נשמעו גם בכל רחבי תל אביב. הריסת הבתים נמשכה כשבועיים, כאשר במקביל עסקו פועלים בפינוי חלק מההריסות ליצירת תוואי הדרכים בלב השטח. התושבים הגישו עתירה לבית המשפט העליון המנדטורי. זקן השופטים מייקל מקדונל מתח בפסק דינו בקורת חריפה על ממשלת המנדט שלדבריו שיקרה למפונים ונימקה את ההריסה בטענה כי זהו פרויקט שיקום, בעוד שהייתה זו פעולה ביטחונית. למרות צו בית המשפט נמשך פיצוץ של מספר בתים. ב-17 ביולי דווח כי הבריטים חזרו ופוצצו את החמאם, שלא קרס בשני ניסיונות פיצוץ קודמים, אחר כך התירו לתושבים שביתם לא פוצץ לחזור לאזור. בנובמבר הודיעה עיריית יפו כי היא שוקלת להרוס עוד כ-70–80 בתים, שהיו הרוסים חלקית והיוו סכנה לבתים סמוכים.
לאחר מלחמת העצמאות.
בזמן ולאחר מלחמת העצמאות עזבו את יפו רוב התושבים הערבים. מתוך למעלה משמונים אלף איש שגרו בה לפני המלחמה, נותרו כשלושת אלפים. המרחב ההרוס נותר מלא בחורבות, כוכים וחדרונים מטים ליפול, שיכלו לשמש בדוחק למגורי אדם. הערבים הנותרים פונו מאזור "השטח הגדול" ורוכזו בשכונת עג'מי. את העיר ניהל מושל צבאי, מאיר לניאדו, שבמקביל הפנתה למרחב הסוכנות היהודית עולים חדשים, בעיקר מארצות הבלקן וצפון אפריקה, במטרה לתפוס חזקה ולמנוע מהתושבים הערבים לחזור למקום. חלק אחר של התושבים היו פולשים שתפסו בתים.
במהלך שנת 1949 אירעו מספר מקרים של התמוטטת בתים, בהם נהרגו כעשרה איש. בתגובה החלו השלטונות להרוס חלק מהבתים הרעועים, הם הוכרזו כנכסי נפקדים ועברו לחזקת רשות הפיתוח.
השטח הגדול בשנות ה-50 וה-60.
בתחילת שנות החמישים גרו בשטח זה, מרחוב בוסטרוס (כיום רחוב רזיאל), ועד לפיסגת תל יפו (כיום גן הפיסגה) כמה אלפי בני אדם, בבתים שחלקם היו ההרוסים חלקית, האזור הפך מוקד לפשע, ובמיוחד לזנות וקיבל תדמית שלילית. לאחר שיפו אוחדה עם תל אביב. החלה העירייה בתוכניות לשיקום האזור, בסוף 1950 הוחל בפינוי התושבים, חלקם פונו לפחונים שנבנו במערב העיר. אך הפינוי והשיקום התקדמו בעצלתיים, בגלל קשיי תקציב, ובשנת 1953 עדיין גרו באזור "השטח הגדול" כ-2,000 תושבים.
בשנת 1953 מונה סגן ראש העירייה משה איכילוב לאחראי לשיקום יפו העתיקה. בלב השטח שפונה בוצעו חפירות ארכאולוגיות בראשות הארכאולוג יעקב קפלן. ב-1956 הכריז על תוכנית להקמת גן הפסגה. אחר כך הוחלט לא להרוס לחלוטין את כל המבנים באזור אלא לשקם אותו כרובע אמנים.
בתחילת שנות ה-60 החל האזור המשוקם לקלוט אמנים והוקמו מספר מסעדות ומועדונים באזור גן הפסגה, כחלק ממאמץ לפתח את האזור כמרכז תירות ובידור, בין השאר הוקמו המסעדות "כליף ו"אריאנה", מועדון "עומר כיאם" ומועדון "החמאם" על ידי דן בן אמוץ וחיים חפר. במקביל הוקמו תשתיות עירוניות, קווי מים, ביוב וחשמל באמצעות החברה לפיתוח יפו העתיקה שהוקמה באותה עת. החברה לפיתוח יפו העתיקה הייתה גם אחראית לאכלוס הבתים ששופצו, והם החכרו בעיקר לאמנים, סופרים ואומנים.
עם התקדמות שיקום ושיפוץ האזור השימוש בכינוי "השטח הגדול" פחת, במקומה נעשה שימוש בשם "יפו העתיקה".
השטח הגדול בתרבות הישראלית.
"השטח הגדול" שימש השראה לשירים, לסיפורים, למחזות ולסרטים, שתיארו את האווירה המיוחדת ששררה במקום, חלקם מתוך מחאה חברתית, עוד בעת ש"השטח הגדול" היה מרכז לפשע ולזנות, וחלקם מתוך נוסטלגיה או אידיאליזציה.
מחוזות גאנה
מבחינה מנהלית גאנה מחולקת ל-16 מחוזות ( region). המחוזות מחולקים לנפות. חלוקה זו אושרה במהלך משאל שנערך בשנת 2018.
מחלת הירשפרונג