עמדתו של טאפר בנוגע לחוק בתי הספר של מניטובה הייתה שלצרפתים קתולים במניטובה הובטחה הזכות לקבלת מימון ממשלתי לבתי ספר קתולים צרפתיים על פי החוק שחוקק ב-1870. לפיכך, אף על פי שבאופן אישי הוא התנגד לקיומם של בתי ספר כאלה במניטובה, הוא האמין שעל הממשלה לקיים את התחייבויותיה ולפיכך התנגד לחוק בתי הספר במניטובה שהציע דלתון מקרתי. הוא המשיך להחזיק בדעתו גם לאחר שהחוק אושר על ידי הוועדה השיפוטית של המועצה המלכותית.
ב-1895 פסקה הוועדה השיפוטית שהממשלה הפדרלית בקנדה יכולה להעביר חקיקה שתבטל את חוק בתי הספר של מניטובה. לפיכך, בפברואר 1896 הגיש טאפר את הצעת החוק שלו בבית הנבחרים. הדיון על הצעת החוק עוכב בפיליבסטר שבוצע על ידי חברים פרלמנט פרוטסטנטים בהנהגתו של מקרתי וחברי המפלגה הליברלית בהנהגתו של וילפריד לורייה. כתוצאה מהפיליבסטר משך טאפר את הצעת החוק וביקש לבטלה.
ראש ממשלת קנדה.
ב-24 באפריל 1896 הוכרז על פיזור הפרלמנט וממשלה חדשה בראשותו של טאפר הושבעה ב-1 במאי. מכל ראשי ממשלת קנדה לדורותיהם, עד היום טאפר הוא האדם המבוגר ביותר שנבחר לתפקיד, שכן באותה עת הוא היה בן 74.
במהלך מערכת הבחירות שהתקיימה באותה שנה טען טאפר שהסוגיה המרכזית של הבחירות היא עתיד התעשייה הקנדית ועמד על כך שעל השמרנים להתאחד כדי להביס את "פטרוני התעשייה" (Patrons of Industry). למרות זאת, השמרנים היו כה מפולגים על רקע שאלת בתי הספר במניטובה, כך שבכל הזדמנות שבה נשא טאפר נאום, הוא זכה למטחים של ביקורת, והמקרה הבולט ביותר היה נאום בן שעתיים שהוא נשא באולם מאסי בטורונטו, שבו הקהל הפריע לו ללא הרף.
מאידך, וילפריד לורייה ביצע התאמות בעמדה המסורתית של המפלגה הליברלית בנוגע לסחר החופשי ואימץ כמה מההיבטים של "המדיניות הלאומית".
בסופו של דבר זכו השמרנים ברוב של הקולות בבחירות (48.2% מול 41.4% של הליברלים). עם זאת, הם הצליחו לזכות רק בכמחצית מהמושבים של מחוזות הבחירה דוברי האנגלית, בעוד שהליברלים בהנהגת לורייה רשמו ניצחון סוחף בקוויבק, שם המוניטין של טאפר כאימפריאליסט אדוק, היווה מחסום קשה עבורו. חוסר הצלחתו של טאפר לשכנע את ז'וזף-אדולף שאפלו לשוב לחיים הפוליטיים, הייתה המסמר העיקרי בארון המתים של מערכת הבחירות של השמרנים בקוויבק.
אף על פי שניצחונו של לורייה בבחירות שנערכו ב-24 בינואר היה ברור, סירב בתחילה טאפר להעביר אליו את השלטון, מתוך התעקשות על כך שלורייה לא יוכל להרכיב ממשלה על אף העובדה שהליברלים זכו ב-55% מהמושבים בבית הנבחרים. בכל אופן, כאשר טאפר ניסה לבצע מינויים כראש הממשלה, סירב הלורד אברדין לפעול על פי עצתו. לפיכך החליט טאפר להתפטר מיידית והלורד אברדין הזמין את לורייה להרכיב ממשלה חדשה. טאפר טען שפעולותיו אלו של הלורד אברדין היו מנוגדות לחוקה.
תקופת כהונתו בת ה-69 הימים של טאפר כראש ממשלת קנדה הייתה הקצרה ביותר בהיסטוריה של המדינה וממשלתו מעולם לא התייצבה מול הפרלמנט.
מנהיג האופוזיציה.
כמנהיג האופוזיציה במהלך כהונת הפרלמנט שנבחר ב-1896, ניסה טאפר להשיג מחדש את נאמנותם של השמרנים שנטשו את המפלגה על רקע משבר בתי הספר במניטובה. הוא הפגין נאמנות לאימפריה הבריטית. טאפר תמך בכל מאודו בהשתתפותה של קנדה במלחמת הבורים שפרצה ב-1899 ומתח ביקורת על לורייה שלטעמו לא עשה דיו כדי לתמוך בבריטניה במלחמתה.
בבחירות שנערכו ב-1900 עלה בידם של השמרנים לזכות ב-17 מושבים נוספים באונטריו. הייתה זו נחמה פורתא, שכן לזכותם של לורייה והליברלים עמד רוב ברור בבית הנבחרים שתמך בהם בכהונה שנייה בממשלה. הגרוע מכל עבור טאפר עצמו הייתה העובדה שהוא הפסיד את מושבו במחוז הבחירה של קייפ ברטון לאלכסנדר גונסטון הליברלי. בנובמבר אותה שנה, שבועיים אחר הבחירות הכלליות, טאפר פרש מתפקידו כמנהיג המפלגה השמרנית של קנדה וכמנהיג האופוזיציה. אספת חברי המפלגה בחרה במקומו את עמיתו מנובה סקוטיה, רוברט בורדן.
שנותיו האחרונות.
לאחר תבוסתו בבחירות 1900 התיישבו טאפר ורעייתו יחד עם בתם אמה בעיירה בקסליהית' שבצפון-מערב מחוז קנט שבאנגליה. הוא המשיך לנסוע לעיתים תכופות בקנדה כדי לבקר את בניו, צ'ארלס היברט טאפר וויליאם ג'ונסטון טאפר, שניהם פוליטיקאים.
ב-9 בנובמבר 1907 היה טאפר לחבר במועצה המלכותית. הוא גם קודם להיות אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
טאפר המשיך לגלות עניין בסוגיות הקשורות לאימפריה הבריטית, ובמיוחד הוא קידם את מעמדה של קנדה באימפריה. הוא היה חבר בוועדה המנהלת של "ליגת האימפריה הבריטית" ודחף ליצירת קשרים כלכליים קרובים יותר בין קנדה לבין בריטניה ובמקביל המשיך להתנגד להקמת פדרציה אימפריאלית ולבקשות להשתתפות של קנדה בעלויות הכספיות של הגנת האימפריה, אם כי הוא תמך בהחלטתו של בורדן ב-1912 להענקת סיוע חרום מרצון לרכישת אוניות המערכה של הצי המלכותי הבריטי.
לאחר פרישתו עסק טאפר בכתיבת ספר זיכרונותיו, שנשא את הכותרת "זיכרונות משישים שנה בקנדה" (Recollections of Sixty Years in Canada,) ויצא לאור ב-1914. הוא גם העניק סדרה של ראיונות עם העיתונאי ו. א. הרקין שעל בסיסם פורסם ספרו השני שפורסם באותה שנה וכותרתו הייתה "זיכרונות פוליטיים של סר צ'ארלס טאפר הנכבד" (Political Reminiscences of the Right Honourable Sir Charles Tupper).
רעייתו של טאפר, ליידי פרנסס טאפר, הלכה לעולמה במאי 1912. באפריל 1915 מת בנו הבכור אורין. צ'ארלס טאפר הלך לעולמו בבקסליהית' ב-30 באוקטובר 1915. הוא היה אחרון אבות איחוד קנדה שנותר בחיים ומבין ראשי ממשלות קנדה לדורותיהם הוא האריך ימים מכולם לאחר שמת בגיל 94 שנים וארבעה חודשים. ארונו הועבר לקנדה על סיפון הסיירת הממוגנת אה"מ "בלנהיים" (HMS Blenheim, אותה ספינה ששימשה להעביר לקנדה את ארונו של ג'ון תומפסון שגם הוא מת באנגליה ב-1894) והוא נטמן בבית הקברות סנט ג'ון שבהליפקס בהלוויה ממלכתית.
מורשתו.
טאפר ייזכר בעיקר כאחד מאבות האיחוד של קנדה ובשל הקריירה הארוכה שלו כשר בקבינט, יותר מאשר תקופת כהונתו הקצרה כראש הממשלה. כמי שכיהן כראש ממשלת נובה סקוטיה בין השנים 1864 – 1867 הוא הוביל את המושבה להצטרפות לאיחוד ושכנע את ג'וזף האו להצטרף לממשלה הפדרלית ובכך שם קץ לפעילותם של מתנגדי האיחוד בנובה סקוטיה.
היסטוריונים ציינו שעל אף גילו המופלג כאשר כיהן כראש הממשלה, הוא הראה נחישות ורוח לחימה וכמעט ועלה בידו לנצח את לורייה בבחירות 1896.
על שמו נקראו הר טאפר בהרי הרוקי הקנדיים, שני בתי ספר בוונקובר, קולומביה הבריטית ובהליפקס, בניין בתי הספר לרפואה באוניברסיטת דלהוסי ובניין הנושא את שמו באוטווה.
משה יעקב בן גבריאל
משה יעקב בן גבריאל (בגרמנית: Eugen Hoeflich; 15 בספטמבר 1891 - 17 בספטמבר 1965) היה סופר ועיתונאי יהודי אוסטרי.
קורות חיים.
משה יעקב בן גבריאל נולד בווינה בשנת 1891 בשם אויגן הפליך, וכבר מגיל מוקדם החל לכתוב בסגנון אקספרסיוניסטי, שהיה מקובל בקרב הסופרים היהודיים בעיר הולדתו. במהלך חייו פרסם אלפי מאמרים וכתב כ-15 ספרים בגרמנית ובעברית.
בימי מלחמת העולם הראשונה שירת כחייל וכקצין בצבא האוסטרי. בשנת 1917 נשלח לירושלים כמפקד של יחידה צבאית אוסטרית קטנה. במהלך שהותו בירושלים למד עברית וערבית והתאהב באזור וברעיון הציונות. התעניינותו בציונות הייתה כה חזקה, עד שמפקדיו החליטו להרחיקו מארץ ישראל והוא נשלח חזרה לאוסטריה. שם הצטרף לקבוצות ציוניות, היה חבר פעיל באגודת "הכח" והיה אחד ממייסדי "הפועל הצעיר" באוסטריה. כמו כן היה מזכיר אגודת הסופרים האמנים "הרוח" וקצין בלגיון היהודי בווינה בימי המהפכה באוסטריה לאחר מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1920 היה ציר בקונגרס "הפועל הצעיר" בפראג. ערך את השבועון "עזרא" והוציא לאור את כתב העת "האוהל" ("das Zelt"), כתב עת שהיה מוקדש למאמרים פרי עטם של סופרים יהודיים ושילב בו גם אמנות יהודית. הפליך הוציא לאור רק 11 חוברות של כתב העת במהלך שנת 1924, עד שאזלו בידיו האמצעים. בה בעת פרסם חיבורים פאן-אסיאתיים, שבהם הביע את תמיכתו ברעיון של אסיה מאוחדת כמשקל-נגד תרבותי מול ההגמוניה האירופאית.
בשנת 1927 עלה לארץ ישראל יחד עם אשתו, השחקנית מרים בן גבריאל (בשם נעוריה: מרתה שנבל, בת משפחתו של הפסנתרן פרופ' ארתור שנאבל). בני הזוג קבעו את משכנם בירושלים. אחד ממעשיו הראשונים של הפליך היה לשנות את שמו למשה יעקב בן גבריאל. הוא הצטרף לארגון "ההגנה" ובימי מלחמת העולם השנייה אף לבריגדה היהודית. ביולי 1941 יצא זכאי במשפט שנפתח נגדו על שלא שיתף פעולה עם פקיד מחלקת הבריאות שבא לשפוך סיד בבור המים שלו בשבת. השופט קבע שהפקיד מחויב לכבד את יום השבת.
בארץ ישראל פעל כעיתונאי חוץ, וכתב בעיקר לעיתונים אירופיים בגרמניה, באוסטריה ובשווייץ, וכן עבור עיתונים יהודיים ולא יהודיים בצרפת, באנגליה, בארצות הברית, בצ'כוסלובקיה ובמדינות נוספות, וגם בישראל בעיתון באנגלית "פלסטיין פוסט". בפרוץ מלחמת העולם השנייה, העיתונים שעבורם כתב נסגרו על ידי הנאצים או שינו את מגמתם, כך שכבר לא היה מקום לכתבות על המזרח התיכון מאת עיתונאי יהודי.