בשנת 1994, במהלך נאום ההשבעה שלו כנשיא, הצהיר נלסון מנדלה באומרו:"בשנות ה-80 הקונגרס הלאומי האפריקני עדיין קבע את הקצב, בהיותו המערך הפוליטי הגדול הראשון בדרום אפריקה שהתחייב בתקיפות למגילת הזכויות, שפרסמנו בנובמבר 1990. אבני דרך אלו נותנות ביטוי קונקרטי למה שדרום אפריקה יכולה להיות. הם מדברים על סדר חוקתי, דמוקרטי, פוליטי שבו, ללא הבדל צבע, מין, דת, דעה פוליטית או נטייה מינית, החוק יספק הגנה שווה של כל האזרחים".דגל הגאווה הדרום אפריקאי, אשר עוצב על ידי יוג'ין ברוקמן, כולל הכלאה של דגל הגאווה ודגלה הלאומי של דרום אפריקה שהושק ב-1994 לאחר תום עידן האפרטהייד. ברוקמן הצהיר באומרו כי "אני באמת מאמין שאנחנו, קהילת הלהט"ב, שמים את הזרקור ב-"אומת הקשת" שלנו והדגל הזה הוא סמל בדיוק לזה". "אומת הקשת" נודע כמונח אשר טבע הארכיבישוף דזמונד טוטו כדי לתאר את דרום אפריקה שלאחר האפרטהייד, בסיומן של הבחירות הדמוקרטיות המלאות הראשונות של המדינה ב-1994. המטרות המוצהרות של הדגל כוללות את ציון הכרתם של נישואים חד-מיניים, התייחסות לנושאי אפליה הכוללת הומופוביה, אונס מתקן ופשעי שנאה נגד קהילת הלהט"ב הדרום אפריקאית וסמל גאווה לשיקוף "החופש והגיוון של האומה הדרום אפריקאית". דגל הגאווה הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי הונף לראשונה לציון מצעד הגאווה הרביעי של מפרץ נלסון מנדלה (NMB) בשנת 2014 הנערך בעיר מחוז מזרח דרום אפריקה, פורט אליזבת. הוא הונף על עמוד הדגל הגבוה ביותר במדינה, שגובהו 60 מטרים, הנמצא בשמורת דונקין, ברובע העסקים המרכזי של פורט אליזבת. ציון הנפתו הוגדר כסמל של בני נוער מקרב הקהילה "להרגיש רשאים גם אם אינם חווים יכולת פנימית, לצאת מהארון". על ההחלטה להניף את הדגל, הצהיר דובר העירייה "אירוע מפרץ נלסון מנדלה מוסיף רשמית את קולו לפסיקה, ראשית, להכיר בקהילת הלהט"ב, ובעיקר, לשמור על זכויותיה". דובר העירייה ידועה כמי שמשתתף באופן קבוע באירועי "NMB" כמו גם ב-21 במרץ, המוגדר כיום זכויות האדם בדרום אפריקה, והיום הבינלאומי למניעת אפליה גזעית, אשר שניהם מנציחים את טבח שארפוויל ב-1960.
בשנת 1998 העביר הפרלמנט הדרום אפריקאי את חוק השוויון בתעסוקה אשר כלל בתוכנו הגנה מפני אפליה בתעסוקה על רקע נטייה מינית, בין קטגוריות נוספות. בשנת 2000 הורחבו הגנות דומות על התאמת מקומות ושירותים ציבוריים, עם תחילתו של חוק קידום השוויון ומניעת אפליה בלתי הוגנת.
בדצמבר 2005, בית המשפט החוקתי של דרום אפריקה קבע כי זה בלתי חוקתי למנוע מאנשים מאותו המין להינשא כאשר הדבר מותר לאנשים מהמין השני, ונתן לפרלמנט שנה להעביר חקיקה שתאפשר את הכרתם של נישואים אלה. בנובמבר 2006, האספה הלאומית הצביעה ברוב עצום של 229 בעד מול 41 נגד בנוגע להצעת חוק המתירה נישואים אזרחיים בקרב זוגות חד מיניים, וכן שותפויות אזרחיות לזוגות לא נשואים חד-מיניים ומהמין השני. עם זאת, עובדי מדינה ואנשי דת היו רשאים לסרב לציון איחודים חד מיניים. נשיא דרום אפריקה לשעבר, ג'ייקוב זומה היה בין מתנגדי החקיקה הבולטים ביותר. בניגוד לזומה, יורשו סיריל רמפוזה תמך באופן גלוי בחקיקת זכויות להט"ב. בשנת 2017, הצהיר בסרטון מוקלט לציון חודש ההיסטוריה של קהילת הלהט"ב ברחבי העולם:"זו אמת עצובה שבאומנו קהילת הלהט"ב היא בין הפגיעות והמודרות ביותר. הם סובלים מאפליה, אלימות והתעללות. אנחנו חייבים כעם לעשות זאת. טוב יותר ממה שאנחנו עכשיו. כולנו נולדים כמו שאנחנו. אנחנו צריכים לתמוך, לחבק ולכבד אחד את השני. כשאנחנו מתייחסים זה לזה בכבוד, כולנו יותר מכובדים. על כולנו לתרום ליצירת חברה צודקת, שוויונית ובטוחה יותר. כל דרום אפריקאי חייב להעמיד את עצמו, הקהילות שלנו, המוסדות שלנו והממשלה שלנו אחראים לשמירה על החוקים שלנו ולהגנה על הזכויות של כולם בדרום אפריקה".בשנת 2019, רמפוזה כלל התייחסות לאפליה על רקע נטייה מינית בנאום השבעתו לנשיאות, בעודו הצהיר באומרו כי,"בואו נסיים את השליטה שגברים טוענים לנשים, מניעת הזדמנויות, ההתעללות והאלימות, ההזנחה וההתעלמות משוויון הזכויות של כל אדם. הבה נבנה חברה שמגינה ומעריכה את הפגיעים ואשר במשך זמן רב מדי הפכו לשוליים. חברה שבה מוגבלות אינה מהווה מניעה, שבה יש סובלנות, ושאין אדם שנשפט על פי נטייתו המינית, שבה אין אדם סובל מדעות קדומות בגלל צבע עורו, שפת הולדתו או ארץ מוצאו".
מעמד בחוק.
ב-4 באוגוסט 1997, בתיק ס' נגד קמפר, קבעה חטיבת הכף המערבי של בית המשפט העליון של דרום אפריקה כי "ההפללה המקובלת על פי חוק איסור מעשי סדום אינה מתיישבת עם הזכויות החוקתיות לשוויון ולפרטיות", בעודה הצהירה כי הוא "חדל להתקיים כעבירה כאשר חוקת הביניים נכנסה לתוקף ב-27 באפריל 1994". באופן קפדני, פסק דין זה חל רק על עבירת "מעשי סדום" ולא על חוקים אחרים המפלילים יחסי מין בין גברים, והוא היה רק לתקדים מחייב בתחום השיפוט של בית המשפט בכף המערבי. ב-8 במאי 1998, בתיק של הקואליציה הלאומית לשוויון הומוסקסואלים ולסביות נגד שר המשפטים, החטיבה המקומית של חאוטנג של בית המשפט העליון קבעה כי "פשעי החוק המקובלים של מעשי סדום וביצוע מעשה מיני לא טבעי וכן סעיף 20א לחוק עבירות מין, הם בלתי חוקתיים". בית המשפט לחוקה אישר את פסק הדין ב-9 באוקטובר באותה שנה. הפסיקה חלה רטרואקטיבית על מעשים שבוצעו מאז קבלת חוקת הביניים ב-27 באפריל 1994.
עם זאת, אף על פי הפיכה של פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין גברים לחוקית, גיל ההסכמה שנקבע בחוק עבירות המין הוגדר כלא שוויוני בין זוגות הומוסקסואלים (19 שנים) והטרוסקסואלים (16 שנים). הסוגיה שונתה בשנת 2007 על ידי חוק התיקון לחוק הפלילי (עבירות מין ועניינים נלווים), אשר הגדיר את חוק עבירות המין במונחים נייטרליים מגדרית ונטייה מינית וקבע את גיל 16 כגיל ההסכמה האחיד עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד. בשנת 2008, אף על פי שהחוק החדש כבר נכנס לתוקף, אי השוויון הקודם הוכרז כבלתי חוקית על ידי בית המשפט בתיק גלדנהויס נגד המנהל הלאומי לתביעות ציבוריות.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות.
ב-1 בדצמבר 2005, בתיק שר הפנים נגד פורי, קבע בית המשפט לחוקה כי זה בלתי חוקתי שהמדינה מונעת מזוגות חד מיניים את האפשרות להינשא ומאפשרת בו זמנית את הגישה לזוגות מהמין השני, ונתן לפרלמנט שנה אחת שבה לשנות את המצב. ב-30 בנובמבר 2006 נכנס לתוקף חוק האיחוד האזרחי, אם כי למרות שמו הכולל איחוד אזרחי בלבד, החל להעניק גישה עבור נישואים חד מיניים. החוק מאפשר בנוסף הן לזוגות חד מיניים והן לזוגות מהמין השני להתאחד באיחוד אזרחי ומאפשר לזוג לבחור לכנות את האיחוד שלהם או כנישואים או כשותפות אזרחית אם כי כל שם אשר ייבחר, השלכותיו המשפטיות יהיו זהות לאלו על פי חוק הנישואין (המתיר רק נישואים בין זוגות מהמין השני).
לפני הנהגת ההכרה בנישואים חד-מיניים, החלטות בית המשפט וחוקים בדרום אפריקה הכירו בשותפויות קבועות של חד-מיניות למטרות ספציפיות שונות, אך לא הייתה מערכת של רישום שותפות ביתית. הזכויות המוכרות או המורחבות על ידי בתי המשפט כללו חובת תשלום מזונות בין בני זוג, הטבות הגירה, הטבות עבודה ופנסיה, גישה לאימוץ משותף, זכויות הוריות לילדים שנולדו בהזרעה מלאכותית, תביעה לאובדן מזונות כאשר בן זוג נהרג ברשלנות וכן ירושה מולדת. הזכויות המורחבות כללו הגנות מפני אלימות במשפחה והזכות לחופשת אחריות משפחתית.
הורות ואימוץ.
מספר פסקי דין מטעם בג"ץ קבעו כי הנטייה המינית של הורה "אינה נושא רלוונטי בהחלטות על משמורת ילדים". בשנת 2002, פסק הדין של בית המשפט לחוקה בתיק דו טויט נגד שר הרווחה ופיתוח האוכלוסין העניק לזוגות חד מיניים בשותפות אזרחית את אותן זכויות אימוץ כמו בני זוג נשואים, אשר כתוצאה מכך, החלו להיות רשאים לאמץ ילדים במשותף ובאופן חורג. חוק האימוץ הוחלף מאז בחוק הילדים, 2005, המאפשר אימוץ על ידי בני זוג ועל ידי "שותפים בשותפות חיים ביתית קבועה" ללא קשר לנטייתם המינית.
בשנת 1997, הזרעה מלאכותית, שהוגבלה בעבר לנשים נשואות בלבד, הפכה לחוקית עבור נשים רווקות כולל זוגות לסביות. בתיק ג' וב' נגד המנהל הכללי, מחלקת הפנים 2003, בית המשפט לחוקה קבע כי יש לראות בזוגות לסביות המחזיקות בילד שנולד בהזרעה מלאכותית כהוריו החוקיים, בעוד בת הזוג אשר איננה מוגדרת כהורה הביולוגי תחשב כהורה השני של הילד והיא רשאית להירשם בתעודת לידתו.
בנובמבר 2017, האספה הלאומית העבירה את חוק 10 לתיקון חוקי העבודה משנת 2018, שהוצג כהצעת חוק פרטית על ידי חברת הפרלמנט של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית האפריקאית, שרלין דאדלי, אשר נחתם כחוק על ידי הנשיא סיריל רמפוזה בנובמבר 2018. החוק מאפשר לזוגות חד מיניים, וכן להורים מאמצים ופונדקאים, לקחת חופשת לידה, בעוד אבות הילדים יקבלו חופשת אבהות של לפחות 10 ימים עם לידת ילדם או עם מתן צו אימוץ. החוק גם מאפשר להורים המאמצים של ילד מתחת לגיל שנתיים לקחת חופשת אימוץ של חודשיים ושבועיים ברציפות. אם יש שני הורים מאמצים, אחד מהם זכאי לחופשת אימוץ והשני זכאי לחופשת הורות של 10 ימים. אותה הוראה נקבעת לגבי הורים בהסכם אימהות פונדקאית. החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2019.
הגנה מפני אפליה.