מאז שנות החמישים של המאה ה-20 התחילו מאפייני המודרניזציה להעניק צביון חדש לעראבה. מאפיינים אלה התבטאו בכניסתם של תלמידים אל בתי הספר התיכוניים בנצרת, ראמה וכפר יאסיף. בתחילת שנות השישים החלה כניסת ציוד חקלאי חדיש שהחליף את הכלים הפרימיטיביים אשר שימשו את הפלאחים עד אז. הציוד החדיש הגביר את התפוקה והעודפים הופנו אל השוק, בניגוד לחקלאות המסורתית, שסיפקה בעיקר את צורכי המשפחה. עד שהשינויים הכלכליים נתנו את אותותיהם, תושבי הכפר חיו בצמצום.
אחד ממאפייניה הבולטים של המודרניזציה בעראבה היה השינוי במקורות התעסוקה. אם בראשית המאה ה-20 רוב מוחלט של תושבי הכפר מצאו את פרנסתם בחקלאות, שהמשיכה להיות מקור הפרנסה העיקרי גם בשנות החמישים, הרי שבשנת 1992 עבדו מחוץ לכפר כ-60% מהמפרנסים, 25% עבדו בתוך הכפר במקצועות שירות, מסחר ופקידות ורק 15% המשיכו לעסוק בחקלאות.
המודרניזציה שינתה את צורת הבית הכפרי. הבית המסורתי לא היה מקום מגורים בלבד אלא נועד לספק רבים מצורכי היומיום של המשפחה. מלבד חדרי המגורים לבני המשפחה היו בו פינה או חדר המיועד לבעלי החיים המהווים מקור פרנסה, וכן גם מחסן חיטה ועצים כרותים לצורך אפיית לחם ובישול. בתוך הבית או לצדו נחפר בור מים שבו נאגרו מי הגשמים לשתייה ולצרכים ביתיים. מלבד בית המגורים העיקרי החזיקה המשפחה הקלאסית מבנה נוסף בשם אל-עיזבה בחלקה החקלאית, שנועד ללינה בעיקר בעונת הקציר ולשמירה על היבול.
היעלמות מאפייניו של הבית המסורתי גרמה לשינוי מבנהו הפיזי של הכפר. ככל שגבר המעבר לסגנון וערכי חיים מודרניים כך גברה הנטייה להרחיב את הבנייה למגורים גם לאדמות שבעבר נשמרו לחקלאות בלבד. כיום ניתן להבחין בעראבה בשלושה סוגים של מבנים: וילות צמודות קרקע השייכות לבעלי נכסים ויכולת כלכלית, מבני מגורים רב-קומתיים אשר נבנו בשל אילוצים של מחסור בשטחי בנייה או בשל חוסר יכולתן הכלכלית של משפחות צעירות לרכוש קרקע לבניה, ומבנים רב-תכליתיים שקומותיהם העליונות מיועדות למגורים והקומות התחתונות לשטחי מסחר ומשרדים. במקביל, עד שנת 1972 נעלמו המעברים שהיו קיימים עד אז בין הבתים, מעברים שבחברה המסורתית נועדו לשמש את תושבי הכפר בעת סכנה מבחוץ. הגרעין המסורתי המקורי של הכפר כמעט ונעלם, ואת המקום המרכזי בכפר תופס היום המרכז המסחרי-משרדי, שהתפשט לאורכו של הרחוב הראשי.
מאז שנות השבעים התרחב שטחו הבנוי של הכפר, ובעקבות זאת חל שינוי במפת החמולות. בני הדור הצעיר החלו לבנות את בתיהם הרחק ממוקדי החמולות ולהתערבב אלה באלה בשכונות החדשות. בד בבד חל פיחות במעמדה של החמולה, המתבטא באינטראקציה החברתית.
ב-1965 חוברו בתי המגורים בעראבה לרשת מים מרכזית, בסוף שנות השישים נסללו כבישי האספלט הראשונים בכפר, והחיבור לרשת החשמל התרחש ב-1975. מאז הוקמו מוסדות חינוך כמו בתי ספר יסודיים, חטיבת ביניים ותיכון, מועדונים למבוגרים, מרכזים לטיפול בילד החריג ומרכזי נוער מטעם גופים ציבוריים או עמותות מקומיות. בנוסף הוקמו מוקדים המשרתים מפלגות פוליטיות כמו מפלגת העבודה, המפלגה הקומוניסטית על גלגוליה השונים, הרשימה המתקדמת לשלום ואחרות.
סניף של קופת חולים כללית הוקם בכפר בשלהי שנות השישים. בשנת 1959 הוקם מרכז לאם ולילד של משרד הבריאות, ובשנת 1978 נכנסה לכפר קופת חולים נוספת, "מאוחדת". מרכזים דומים הורחבו במשך השנים עם הגידול שחל באוכלוסייה. כיום ניתן לקבל בכפר שירות רפואי זמין בכל שעות היממה.
סקר שהכינה עמותת אל-מוסתקבאל העלה כי בשנת 1992 היו בין תושבי עראבה 30 רופאים. הראשון שבהם, ד"ר חאתם כנאענה, בוגר אוניברסיטת הרווארד בקיימברידג' (בוסטון), והשני, ד"ר מחמד בושנאק, שבילדותו עבד כרועה צאן ורק בגיל מבוגר יחסית חזר ללמוד. סיפורו של ד"ר בושנאק נחשב בעיני תושבי עראבה לסיפור מופת על נחישותו ויכולתו של האדם ללמוד ולרכוש השכלה גם בתנאי התחלה קשים. אחוז הרופאים בעראבה ביחס לאוכלוסייה הוא הגבוה בעולם כולו.
כלכלה.
עראבה היא כיום עיר, והעיסוק בחקלאות פינה מקומו למסחר ולשירותים, בשל העיור, והגידול במספר התושבים.
תיירות.
נעשים ניסיונות לקדם את התיירות למקום. בכפר פועלים בתי בד מסורתיים, המייצרים שמן זית ממטעי הזיתים המקיפים את הכפר. בכניסה המזרחית אל הכפר הוקמה מסעדה גדולה בשם "כאן זמאן" כשם מסעדה זהה ומפורסמת בעמאן. בכניסה הצפונית אל הכפר עמד במשך שנים רבות העתק מוקטן של פסל החירות. כן פועלת במקום מזה מספר שנים מסעדה בשם "אוהל השלום", הממוקמת באוהל גדולה ומגישה מאכלים מסורתיים בהסבה.
ערערה
ערערה (בערבית: عرعرة) הוא יישוב ערבי במחוז חיפה בישראל באזור ואדי עארה במשולש. היישוב הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1970. בערערה יש שתי חמולות גדולות – יונס ומסארווה, ותושביה כולם מהעדה המוסלמית, הסונית.
שם היישוב.
התושבים מציינים שהשם קשור לעץ הערער שהיה נפוץ באזור בתקופות קודמות. אחרים קשרו את המקום עם העיר ערוער שנזכרת בתנ"ך, אולם בפועל השם ערוער מציין שני יישובים אחרים, שאחד מהם הוקם בנגב והשני היה ליד נחל ארנון בירדן.
עץ ערער אחד בשפה הערבית הוא נקבה (מכאן באה האות "ה" בסוף במילה) ומזה מתקבל השם ערערה.
יזיד בן אלמוהלב, מפקד הצבא המוסלמי בן המאה השביעית, השתמש במילה ערערה באיגרת ששלח למושל עיראק אל-חג'אג' בן יוסף. באיגרת, מסר כי הצבא המוסלמי נשאר ליד שפלת ההר כשאילץ את האויב לברוח למקום הגבוה שנמצא בין פסגת ההר ובין הגבעה. מפקד הצבא השתמש במילה ערערה כדי לציין את המקום הגבוה שהאויב נמצא בו, ואכן הכפר הקדום נבנה במקום הזה משלוש סיבות עיקריות:
היסטוריה.
מרבית אוכלוסיית ערערה עד התקופה הצלבנית הייתה כנראה שומרונית. אל-מסעודי, ההיסטוריון והגאוגרף המוסלמי בן המאה העשירית, ראה שרוב התושבים בכפר השתייכו לדת השומרונית. ואכן גילוי מערכות קבורה לשומרונים בערערה מחזק טענה זו, לצד הדעה הרווחת במחקר שמרבית תושבי השומרון בכלל היו שומרונים. אחרי הכיבוש הצלבני הקימו הצלבנים מבצר על פסגת ההר שנקרא בשם Castallum שבא להגן על דרך ואדי עארה שחיברה בין העיר קיסריה ובין הגליל.
השליט הממלוכי ביברס השתלט על הכפר בשנת 1265, אחרי שכבש את מבצר אפולוניה (רשפון, שליד הרצליה) מידי הצלבנים. ההיסטוריון המוסלמי אל-מקריזי התייחס לכפר באומרו שהשליט ביברס חילק את אדמות הכפר לשני נסיכים מוסלמים, האחד בשם עלאא אלדין אל-דוידאר והשני בשם סיף אלדין קפג'. חלוקת האדמות לנסיכים ולמפקדי צבא הייתה דרך מקובלת לתשלום שכר ואמצעי חשוב בהידוק הקשרים בין השליטים הממלוכים ובין אנשים שהשתייכו לאליטה הממלוכית.
בתקופה העות'מאנית הוזכר הכפר ערערה בספר המיסים של המדינה העות'מאנית והיה אזכור ראשון למשפחות שהתגוררו בכפר במאה ה-17. משפחות אלה לא היו עוד קיימות בסוף המאה ה-18 כאשר הוחלפו במשפחות אחרות שעדיין קיימות בכפר. בראשית המאה ה-19 הייתה הגירה מצרית שנבעה מעליית מוחמד עלי לשלטון וניהול מדיניות מיסים חדשה שפגעה במשפחות רבות וגרמה להן לעזוב את הדלתא של הנילוס ולהגר לאזור המשולש. מקור נוסף להגירה מצרית היו חיילים מצרים שהעדיפו להישאר במקום אחרי הכיבוש המצרי של האזור בשנת 1831. מצב זה הוביל לכך שכחצי מתושבי ערערה נקראים עד היום בשם מצארוה, כלומר המצריים.
בתקופת המנדט הבריטי, ובמיוחד ב-17 באוגוסט 1936 התנהל בכפר קרב קשה בין המורדים הערבים ובין החיילים הבריטים, שאילץ את הצבא הבריטי לתגבר את כוחותיו באזור כדי להתגבר על המרידות השונות שהיו באזור השומרון. בראש המורדים בקרב ואדי ערערה עמד אלשיח' עטיה עוד' אל-מצרי (המצרי) שהיה תלמידו של עז א-דין אל-קסאם, שהיה מגדולי המורדים נגד הבריטים, וגייס תושבים רבים מן הכפר כלוחמים נגד הבריטים באמצעות הטפה דתית לאומית. בעקבות דיכוי המרידות בשומרון הוקמו באזור בסיסי משטרה בריטים על מנת למנוע מרד עתידי.
במלחמת העצמאות היה בכפר בסיס צבאי לצבא העיראקי, שפעל עם הלגיון הירדני. נוכחות הצבא העיראקי בכפר גרמה לכך שפליטים רבים מאזור חיפה והכרמל שהו באופן זמני בכפר עד שסולקו בשנת 1949 על בסיס הסכמי רודוס בין מדינת ישראל ובין ירדן, שבמסגרתם הועבר הכפר לשלטון ישראלי עם תושביו המקוריים ובכך נאלצו הפליטים הרבים לעזוב את הכפר.
בשנת 1958 נסלל כביש מן הכפר לכביש 65.
בשנת 1985 צורף הכפר עארה למועצה המקומית ערערה.
אתרים ארכאולוגיים.
בכפר נמצא אתר קדוש – מקאם א-שיח' ח'לף. מבנה מקאם עתיק עם כיפה בצורת מסגד. בתוך המבנה נמצאים שלושה קברים. המבנה היה חלק ממערכת ההגנה של האיובים ושל הממלוכים נגד הצלבנים. כך שהמבנה שימש בעיקר כמקום גבוה לתצפית על אזור נחל עירון, שנחשב כאזור מעבר עיקרי לתנועות הצבא בימי הביניים. אולם היה ניסיון מצד השלטונות הממלוכיים לתת הילה דתית למקום, כדי לשמור עליו במהלך הדורות על ידי התושבים המקומיים. לצורך זה יוחס המקום לדמות קדושה מדרגה ראשונה המכונה "וַלִי", מילה שפירושה – הנאמן של האל. כך הוא נתפס כמחולל נסים הן במהלך חייו וגם לאחרי מותו. כדי לחזק טענה זו יוחסו שלושת הקברים שבמבנה לאישיות הדתית של א-שיח' ח'לף ובניו.