מדובר במכתב בארמית, שרק כשליש ממנו נותר כיום ובו מורה חנניה, לידניה וליהודי יב בכלל, בסמכות שהוענקה לו כנראה מהמלך הפרסי, לקיים את פסח וחג המצות (רוב החוקרים סבורים שאלה היו שני חגים סמוכים ששולבו יחד עם הזמן) ובו מפורט אף כיצד יש לעשות זאת: "כעת אתם מנו 14 ימים לניסן, וב־14 בין השמשות עשו פסח. ומיום 15 עד יום 21 לניסן חג המצות עשו, שבעת ימים אכלו מצות... מלאכה לא תעשו ביום 15 וביום 21 לניסן. שיכר אל תשתו וכל דבר חמץ אל תאכלו ולא ייראה בבתיכם, מיום 14 לניסן עם הערב השמש עד יום 21 לניסן בהערב השמש. וכל חמץ שיש לכם בבתיכם הכניסו לחדריכם וחתמו בין הימים האלה...".
פורים
חג פּוּרִים הוא אחד מחגי ישראל, הנחוג בי"ד באדר ("פורים דפרזים") ברוב המקומות, או בט"ו באדר ("פורים דמוקפים" או "שושן פורים") בערים מוקפות חומה.
החג נקבע כיום הודאה לאלוהים, מכיוון שעל פי המסורת היהודית בחג זה ניצלו היהודים באימפריה הפרסית מרצח עם שזמם לבצע בהם המן האגגי, המשנה למלך אחשוורוש.
מקור המסורת במגילת אסתר, על פיה נקרא החג על שום ה"פור" (גורל; מאכדית) שהטיל המן כדי לקבוע את היום שבו יבוצע הטבח ביהודים. בעקבות רצף אירועים המתוארים במגילה, התהפך הגלגל, ובזכות אסתר סוכלה מזימתו של המן שנתלה, והיהודים הם שהרגו באותו יום באויביהם. י"ג באדר, ערב פורים ויום הטבח המתוכנן, הוא יום תענית אסתר.
מצוות החג כוללות את קריאת מגילת אסתר בלילה וביום, מתנות לאביונים, מסירת משלוחי מנות איש לרעהו ועריכת סעודת פורים שבה מקובל להשתכר "עד-דְלֹא-ידע". החג מצטיין במאפייני השמחה שבו, לבישת תחפושות ומסכות, בדחנות והרעשה ברעשנים. כמו כן, מאפה מתוק שמקובל לאכול בתקופת החג הוא אוזן המן.
חג הפורים וחג החנוכה הם שני החגים המרכזיים ביהדות שהמקור להם אינו מהתורה, אלא מדרבנן. חגים אלו כלולים בשבע מצוות דרבנן. עם זאת, לחג הפורים תוקף גדול יותר מחג החנוכה (הנקרא "דברי קבלה") בשל היותו תקנה מזמן הנביאים הכתובה בתנ"ך.
מקור החג.
על פי מגילת אסתר.
סיפור ההצלה.
על פי הכתוב במגילת אסתר, נקבע החג לציון הצלת היהודים מהשמדה באימפריה הפרסית בתקופה שלאחר חורבן בית המקדש הראשון. באותה עת שלטו הפרסים על חלקים נרחבים מיבשת אסיה.
על פי המסופר במגילה, גירש המלך אחשוורוש את אשתו המלכה ושתי, והחל לחפש לו מלכה חדשה בין כל בתולות הממלכה. לבסוף נבחרה למלכה הדסה, או בשמה הנפוץ יותר אסתר, נערה יהודיה שנאלצה להסתיר את דתה מפני המלך ואנשיו בעצת בן דודה מרדכי. באותו זמן, החל המן האגגי, יועצו הקרוב של אחשוורוש, לנטור טינה למרדכי בשל סירובו להשתחוות בפניו. בעקבות זאת זמם המן "להשמיד, להרוג ולאבד את כל היהודים" שחיו בכל ממלכת פרס ולקחת את רכושם. הסיבה שנתן למלך הייתה:
המלך נעתר לבקשה והוציא כתב מלכות המורה על השמדת כל היהודים ביום י"ג באדר, יום שאותו בחר המן על ידי הטלת פור. אולם מזימה זו סוכלה הודות לשורה של אירועים במעורבותם של אסתר ומרדכי, שהובילו במקום זאת להוצאתו להורג של הזומם, המן. על־אף שהמלך לא יכול היה לבטל את כתב ההשמדה, הוא הוציא פקודה חדשה המאפשרת ליהודים להתגונן ולעמוד על נפשם ביום המיועד.
באותו יום, י"ג באדר, הרגו היהודים כ-500 איש (וכן את עשרת בניו של המן) בשושן הבירה ו-75 אלף איש בשאר הממלכה, אך לא בזזו שלל. אסתר ביקשה רשות מהמלך להאריך את המלחמה בשושן הבירה, וקיבלה יום אחד נוסף. ביום זה, י"ד באדר, נתלו עשרת בניו של המן ונהרגו כ-300 איש נוספים. יהודי כלל הממלכה נחו וחגגו ב"יום משתה ושמחה" בי"ד באדר, ויהודי שושן הבירה חגגו בט"ו באדר.
קביעת החג.
המגילה מספרת כיצד בעקבות המאורעות אלו נקבעה חגיגה מדי שנה באותו יום שבו נחו וחגגו היהודים את נס הצלתם. מנהג זה נקבע בעקבות שתי איגרות שנשלחו מאת מרדכי היהודי ואסתר המלכה אל כל היהודים:
במחקר.
בדברי ימי הממלכה האחמנית לא מופיעות הדמויות עליהן מסופר במגילת אסתר - כגון מלך בשם אחשורוש, מלכה בשם אסתר או פקידים בשם המן ומרדכי - ואין אזכור של אירועי האלימות הנרחבים המתוארים בסוף המגילה, בהם נהרגו 75,000 מתושבי הממלכה בידי היהודים. מסיבה זו המחקר האקדמי אינו מחשיב את המגילה כתיעוד של אירועים היסטוריים אלא כנובלה היסטורית אשר נועדה לשמש אטיולוגיה לחג הפורים, כלומר להסביר בדיעבד את החג, שכבר היה מקובל בצורה זו או אחרת בזמן כתיבתה.
דמיון לחגים אחרים.
מקורו ההיסטורי של החג אינו ברור. יש חוקרים שמצאו דמיון בין מנהגי החג לחגים אחרים הנחגגים בסוף החורף, וכוללים פסטיבלי שכרות והוללות. בין החגים האיראניים הנחגגים בתקופה זו של השנה: החג נורוז החל ביום השוויון האביבי, שבו מחלקים מתנות לאביונים, בוחרים מלכה ליום אחד, ונוהגים ב"נהפוך הוא"; החג מגפוניה, שבו חוגגים את הרג המַגִים על ידי דריווש; החג מרדגיראן, שבו גם כן נוהגים ב"נהפוך הוא"; וחג נוסף המזכיר את פורים בשמו, פרוורדיגאן - חג המתים/חג האבות, במסגרתו מבקרים את מקום קבורת הנפטרים ומניחים אצליהם מנות. בנוסף נמצא דמיון לחגים לא פרסיים עתיקים: חג לאַכִיתוֹ הבבלי, בו חגגו את ראש השנה בתחילת חודש ניסן. בחג זה, נהגו להטיל גורלות (פור) לקביעת גורל השנה החדשה, וחג הדיוניסיה ההלניסטית, שבו נהגו לשתות מן היין החדש, להציג קומדיות וללבוש מסיכות. בהיעדר ראיות ברורות המקשרות את פורים לאחד מן החגים הללו, העמדה המקובלת היא כי יש לראות את מקור חג הפורים באקלים המשותף שבו מתפתחים חגים ומנהגים, ובו כל חברה מפתחת היבטים ייחודיים לחגיגה. חגיגות של פריקת-עול, תחפושות והיפוך הסדרים נפוצות גם בימינו, כך למשל הקרנבל הקתולי, ליל כל הקדושים וחגים נוספים.
התלמוד (עבודה זרה יא ב) מזכיר חג בבלי ביום י' באדר.
ראיות לקדמות החג.
במגילה נאמר שכל היהודים קיבלו עליהם לחגוג את פורים מיד לאחר הנס, וחוקרים חיפשו עדויות חוץ-מקראיות לגבי הזמן שבו הפך חג פורים לחג משמעותי אצל היהודים. המקדימים טוענים שחג הדומה לפורים נחגג באופן נרחב, בשמחה ובמשלוח מנות, כבר בסוף תקופת בית המקדש השני. חוקרים אלו מביאים כראיה את אזכורו של "היום המורדוכאי" בספר מקבים ב בפרק טו, את אזכור פורים במגילת תענית כיום שאין להתענות ואין להספיד בו, את אזכורו בקולופון לתרגום היווני למגילת אסתר שנשלח למצרים בשנת 77/76 לפנה"ס, ואת אזכורו בדברי יוסף בן מתתיהו כחג הנחגג בכל תפוצות ישראל. הממעיטים, לעומת זאת, טוענים כי עדויות אלו אינן מעידות על יותר מניצנים קדומים של חג אשר היה בעל חשיבות מועטה, וטוענים שאי-אזכורו של החג בדברי פילון האלכסנדרוני ובברית החדשה מעיד שאופיו היה מצומצם.
מגילת אסתר היא היחידה מבין ספרי התנ"ך שלא נמצאה בין המגילות הגנוזות שבקומראן, והיו ששיערו שאנשי הכת שכתביה נחשפו שם לא קיבלו אותה כאחד מכתבי הקודש, ואכן חג הפורים לא נכלל ברשימות החגים של כת זו.
המשנה במסכת מגילה, שנכתבה בדור שלאחר מרד בר כוכבא, עוסקת בעיקר בדיני קריאת המגילה, מה שמעיד על כך שבמאה ה-3 לספירה כבר היה נהוג לקרוא את מגילת אסתר בחג פורים.
מצוות החג.
חיובים.
בהלכה נקבעו ארבע מצוות החלות בפורים. נהוג לסמנן כ"ארבעת המ"ם" (מקרא מגילה, מתנות לאביונים, משלוח מנות ומשתה ושמחה).
נשים מחויבות במצוות אלו אף על פי שהן לא מחויבות במצוות עשה שהזמן גרמן, משום שגם הן ניצלו בנס פורים.
על מצוות אלו פסק הרמב"ם:
איסורים.
במסכת מגילה למדו חז"ל מהמילים כי ישנם שלושה איסורים בחג פורים:
מנהגי החג.
מחיית זכר עמלק.
כאשר מוזכר שמו של המן בקריאת המגילה, מרעישים המתפללים ברעשנים או בכלים אחרים כדי ששמו לא יישמע, ובכך לקיים באופן סמלי את מחיית זכר עמלק, שלפי המסורת המן הוא מזרעו. יש שהתנגדו למנהג זה. גם כשמוזכר עמלק בקריאת התורה, יש המוחים את שמו באמצעים שונים.
תחפושות.
נהוג ללבוש מסכות ותחפושות, מנהג שהחל בימי הביניים בוונציה, כנראה בהשפעת קרנבל המסכות המקומי. אחת ההתייחסות הקדומות למסכות בהלכה מובאת ברמ"א, שם המסכות מכונות "לבישת פרצופים". ברמ"א נראה שהסיבה למנהג היא כ"מנהג שמחה".
בהגות היהודית ניתנו הסברים שונים למנהג. בעל השפת אמת כתב שהתחפושת מלמדת את הרעיון שהפנימיות של האדם יכולה להשתנות בעקבות מעשים חיצוניים. מחבר הבני יששכר כתב שמתחפשים כדי לרמוז לכך שהתבוללות יהודים בימי אחשוורוש הייתה רק כלפי חוץ. הרב שלמה אבינר הסביר שכל הדמויות הראשיות בסיפור המגילה מתחפשות במובן מסוים:
אסתר המלכה מסתירה את זהותה, את חששותיה ואת כוונותיה; אחשוורוש נראה כאדם העושה ככל העולה על רוחו, אך כל צעדיו מכוונים על ידי הסובבים אותו; המן מציג חזות של נחישות וביטחון עצמי, אך נטפל לחלשים מתוך פחד למעמדו; מרדכי עובד כפקיד נאמן בחצרו של אחשוורוש, אך שומר בסתר על נאמנות מוחלטת לעמו; היהודים אף הם מתחפשים לפי דברי חז"ל במסכת מגילה, לפיהם היהודים באותו דור חטאו בעבודה זרה ובהתבוללות אך נותרו נאמנים בלבם. הקב"ה הוא המתחפש הראשי בשל היותו נעדר לגמרי מהסיפור, בעוד שהמגילה רצופה בצירופי מקרים לכאורה, המבטאים למעשה את ידו הנסתרת של הקב"ה.
צעצועי נפץ.
בעת המודרנית נוצרה תופעה של ילדים ובני נוער המשתמשים בנפצים, חזיזים וזיקוקים. צעצועים אלה אינם חוקיים. הפיצוצים מסכנים חיים, מבהילים בני אדם ובעלי חיים, פוגעים בסובלים מפוסט - טראומה ועלולים לגרום פציעות למשתמשים בהם וסובביהם. המשטרה והרשויות המקומיות מנסות לעיתים להילחם בתופעה ואנשי חינוך עוסקים באזהרת הילדים מהתופעה. הרבנים הראשיים ורבנים מכל המגזרים מדגישים מעת לעת את האיסור להשתמש בנפצים אלו, ואף קוראים לדווח למשטרה על מוכרי נפצים לא חוקיים.