מיש נולד בעיר קטנה בשם אלט-שצ'לקוויץ ליד אופולה שבפולין. הוא התייתם בגיל שנתיים ומאז גדל אצל סבו וסבתו. נישא לאשתו גרדה בערב ראש השנה החדשה 1942. נולדה להם ילדה בשם בריגיטה יאקוב-אנגלקן שלימים הייתה לאדריכלית, לאחר שמיש חזר משביו בברית המועצות, נודע לבריגיטה מסבתה כי אמה הייתה יהודייה, ולמרות שמיש סירב להכיר בכך, תמכה לאחר המלחמה בגורמים יהודיים.
בשנת 1937 הצטרף מיש לשורות הואפן אס אס. הפלוגה שאליה שויך התאמנה לצד פלוגת שומרי הראש של היטלר, דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה. מיש נפצע אנושות בקרב על מודלין, ועל כן הוענק לו עיטור צלב הברזל. מאחר שמיש היה האחרון מבני משפחתו בעיר הולדתו, מפקד הפלוגה שלו הציב אותו בדיוויזיית האס אס כדי שלא יהיה בקווי החזית.
כשומר ראש של היטלר התלווה מיש להיטלר במסעותיו במהלך המלחמה. כאשר לא שימש כשומר ראש, מיש אייש תפקיד של שליח ושל מפעיל קו טלפון כיתר החיילים ביחידה. לאחר תבוסת הוורמכט בקרב על הבליטה, מיש ושאר צוותו האישי של היטלר עברו לפיהררבונקר בברלין ב-16 בינואר 1945. מיש היה אחראי על כל התקשורת שיצאה מהבונקר.
היטלר התאבד ב-30 באפריל. מיש ראה את גופותיהם של היטלר ושל אווה בראון, והיה נוכח בבונקר בזמן שיוזף גבלס ואשתו הרעילו את ילדיהם והתאבדו ב-1 במאי 1945. מיש והמכונאי יוהנס הנטשל, שני האנשים האחרונים שנשארו בבונקר, כתבו מכתבי פרידה לנשותיהם במקרה שלא ישרדו. מיש נמלט מהבונקר של היטלר ב-2 במאי, שעות ספורות לפני שהצבא האדום השתלט עליו. לאחר זמן קצר הוא נפל בשבי, הובא לבניין לוביאנקה ועונה שם בניסיון לסחוט ממנו מידע באשר למה שעלה בגורלו של היטלר. תשע שנים מחייו הוא היה במחנה עבודה סובייטי.
לאחר השבי.
מיש שוחרר מהשבי בראש השנה החדשה 1953. הוא חזר לברלין וחי שם במרחק כ-3 ק"מ מהפיהררבונקר. לאחר הגילוי המחודש של הבונקר בשנות התשעים, מיש טען בפני הציבור שאין להרוס את מתחם הבונקר מאחר שהוא מהווה חלק חשוב מההיסטוריה העולמית.
במשך שנים נאבק להחזיר את חייו למסלולם לאחר החזרה מהשבי. הוצעו לו מספר הצעות עבודה שונות, בהן שומר ראש ונהג אישי. רוב ההצעות הגיעו מאנשים שהכירו אותו בזמן המלחמה, ואשתו סירבה שיקבל תפקידים שיצריכו את יציאתו מברלין. בסופו של דבר, נדבנים גרמנים הלוו לו כסף על מנת שיוכל לקנות עסק של צבעות והדבקת טפטים. הוא ניהל את העסק בהצלחה, ובזמן שליטת בעלות הברית בברלין הוא היה מעורב גם בייצור חמאת בוטנים לפלוגות האמריקאיות. עיסוק צדדי זה היה כה מוצלח עד שהוא שקל לעזוב את תחום הצבעות, אך אשתו שוב התערבה והוא נשאר בתחום זה עד לפרישה.
עם מותם של ברנד פרייטג פון לורינגהובן ב-27 בפברואר 2007, ארמין להאמן ב-10 באוקטובר 2008 וזיגפריד קנאפ ב-1 בדצמבר 2008, מיש הפך לניצול האחרון מהפיהררבונקר שנותר בחיים. מיש היה נאמן להיטלר עד הסוף ואמר: "הוא לא היה אכזרי. הוא לא היה מפלצת. הוא לא היה סופרמן... מאוד רגיל. לא כפי שנכתב עליו". וכן שהיטלר "היה בוס נפלא".
לאחר יציאת הסרט "הנפילה" לאקרנים בשנת 2004, עיתונאי צרפתי ראיין את מיש במספר מפגשים בשנת 2005. הראיונות נערכו לספר "הייתי שומר הראש של היטלר 1940-1945", שיצא לאור במרץ 2006. התרגומים הופצו לדרום אפריקה, יפן, ספרד, פולין, טורקיה וגרמניה בשנים 2006 - 2007. בנוסף, ראיונות שנערכו עם מיש תרמו לכתיבת הסרט "מבצע ואלקירי".
מיש חי בברלין באותו בניין שאליו חזר לאחר השבי הסובייטי, בניין הממוקם במחוז רודאו שבדרום ברלין. הוא נפגש באופן קבוע עם מבקרים שרצו לשוחח עמו או לראיין אותו. ב-15 במאי 2011, כאשר מצבו הרפואי החל להידרדר, נערך הריאיון האחרון עמו עבור העיתון "דיילי אקספרס". הוא נפטר בברלין ב-5 בספטמבר 2013.
המלאכים הטובים של טבענו
המלאכים הטובים של טבענו: מדוע דועכת האלימות בהיסטוריה (באנגלית: The Better Angels of Our Nature: Why Violence Has Declined) הוא חיבור עיוני מאת הפסיכולוג הקוגניטיבי סטיבן פּינקר, שהתפרסם ב-2011. בספר מובאים נתונים רבים מתוך מאות מחקרים המעידים על ירידה ברמת האלימות הפיזית בין בני-אדם, גם בטווח הזמן הארוך בפרהיסטוריה ובהיסטוריה, וגם בטווח הזמן הקצר של עשרות השנים האחרונות, ואלה מובילים למסקנה שראשית המאה ה-21 היא התקופה השלווה בתולדות האנושות. דעיכת האלימות מתבטאת גם בירידה ברמות פשע אלים, כפי שמתבטא בשיעור מעשי רצח, וגם בהתבססות יחסי שלום בעיקר בין משטרים דמוקרטיים, ובהיעלמותן הכמעט-מוחלטת של מלחמות בין מדינות. בד בבד, המחבר מנסה לבאר כיצד ניתן להסביר דעיכה זו בגורמים היסטוריים, סוציולוגיים, ביולוגיים ופסיכולוגיים, מתוך הבנת שורשי האלימות בטבע האדם. הספר זכה לשבחים רבים.
שם ומבנה.
את הביטוי "המלאכים הטובים של טבענו" שאל פינקר מנאום ההשבעה הראשון של אברהם לינקולן ב-1861, שבו דיבר לינקולן על התקווה לשמירת הברית ולמניעת מלחמת האזרחים האמריקנית אל מול איומי הפרישה של מדינות הדרום. הביטוי האנגלי "המלאכים הטובים" קדם ללינקולן, ולפחות מאז סוף המאה ה-16 נהוג להשתמש בו כדי לדמות באופן פואטי את היסודות המוסריים והנעלים בנפש האדם, תכופות תוך הנגדתם ל"מלאכים הרעים" או ל"שדים", המייצגים את היסודות המרושעים. פינקר משתמש בדימוי זה לאורך ספרו, כאשר הוא מכנה את התהליכים שלדעתו מפחיתים את האלימות באנושות במונח "מלאכים", ואת התהליכים המעודדים אלימות במונח "שדים".
הספר במהדורתו האנגלית כולל למעלה מ-830 עמודים, שמתוכם למעלה ממאה עמודים מוקדשים להערות שוליים ופירוט מקורות לספרים, למאמרים מדעיים ולדוחות סטטיסטיים שפורסמו על ידי מוסדות שונים. כמו כן הספר כולל למעלה ממאה איורים, רובם הגדול גרפים המציגים נתוני סוגים שונים של אלימות לאורך השנים, ונתוני התפתחות של משתנים אחרים אשר עשויים להשפיע על אלימות. גרפים אלו גם הם מציינים את המקורות לנתונים המוצגים. ביקורות רבות של הספר, חיוביות ושליליות כאחת, ציינו את היקפו ויסודיותו בחקר היבטים שונים של אלימות.
תוכן.
הקדמה.
פינקר פותח את הספר בהצהרה על נושא הספר וחשיבותו: האלימות דועכת לאורך ההיסטוריה, וקרוב לוודאי, שהיום אנו חיים בעידן השליו ביותר בתולדות האנושות. הדעיכה איננה חלקה, היא לא הורידה את רמת האלימות לאפס, ואין ערובה שתמשיך גם בעתיד. לדעיכת האלימות יש השפעה על כל היבט של החיים המודרניים: הם היו שונים מאוד לו היו אנשים צריכים לחשוש כל הזמן מרצח, אונס או שוד רכושם. פינקר יודע שמרבית קוראיו יתקשו להאמין בדעיכת האלימות, ומצהיר על כוונתו לבסס את אמיתותה בחלקו הראשון של הספר. בהמשך ההקדמה מסכם פינקר את עיקרי התזה של הספר.
פינקר מארגן את הספר סביב שש מגמות היסטוריות של דעיכה באלימות. הוא מזהה בטבע האנושי חמישה גורמים המעודדים אלימות, ה"שדים שבתוכנו", ומולם ארבעה גורמים מרסני אלימות, ה"מלאכים הטובים":
ארבעת המלאכים.
בכינוי זה מתאר פינקר מניעים מולדים הקיימים בכל התרבויות, ועל כן מופיעים ברשימת האוניברסלים האנושיים. התבטאותם של מניעים אלה מרסנת אלימות:
חמשת השדים.
בקוטב הנגדי קיימים מניעים מולדים המעודדים אלימות:
פרק 1: ארץ זרה.
בפרק זה מביא פינקר מקבץ דוגמאות לכך שההיסטוריה והתרבות האנושית היו אלימות מכפי שרוב האנשים במאה ה-21 נוטים לתאר לעצמם. הוא מציג דוגמאות אלו כ"בדיקת שפיות" – הטלת ספק בתהליך המחשבה על מנת לודא שאינו שגוי מראשיתו עד סופו – המכוונת להמחיש כיצד התזה המרכזית בספר, לפיה אנו חיים כיום בזמן הפחות אלים בהיסטוריה, איננה מופרכת וראויה לבדיקה יסודית.
פינקר חותם את הפרק הראשון בנימה אישית, בתיאור דמיוני של מעמד נאום סיום קולג' בשנת 1976, השנה בה הוא עצמו סיים את התואר הראשון באוניברסיטה. הנואם ההיפותטי מזמין את הבוגרים לתאר את עתידם ועתיד האנושות, וחוזה את סיום המלחמה הקרה, פירוק ברית המועצות, נפילת חומת ברלין, הסכם השלום בין ישראל למצרים ולירדן, נפילת המשטרים הדיקטטורים בספרד, בפורטוגל וביוון, פירוק משטר האפרטהייד בדרום אפריקה והעלמות כמעט מוחלטת של מלחמות בין מדינות ריבוניות. פינקר סבור שהמאזינים היו פורצים בצחוק לעג ומביעים חשד שהנואם נמצא עדיין תחת שרידי השפעת הסמים של פסטיבל וודסטוק, אך "תחזית" אופטימית זו אכן התגשמה.
פרק 2: תהליך השכנת השלום.
פרק זה סוקר את שורשי האלימות האנושית דרך עיניהם של שני הוגים: הביולוג צ'ארלס דרווין והפילוסוף תומאס הובס. פינקר מציין ששמות הוגים אלו הפכו לשמות תואר ("דרוויניסטי" ו"הובסיאני") שיש להם בדרך-כלל קונוטציה שלילית, אך לדעתו התובנות של שני הוגים אלו עמוקות, מורכבות ומעודנות מכפי שמרמזים שמות התואר, וחיוניות לפתיחת כל דיון באלימות.
פרק 3: תהליך התירבות.
פינקר פותח את הפרק בנימה אישית, ומודה כי מאז ילדותו התקשה להבין את ההגיון מאחורי נימוסי השולחן של השימוש בסכין, עד שקרא את ספרו של נורברט אליאס "תהליך התירבות". פינקר מכנה את אליאס "הוגה הדעות החשוב ביותר שמעולם לא קראת". אליאס היה סוציולוג יהודי שנמלט מגרמניה לבריטניה מאימת השלטון הנאצי. ספרו תורגם לאנגלית רק בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, ורק בשנות ה-80 הגיח מאלמוניותו כאשר, לדעת פינקר, הסתבר שהוא מציג את התאוריה היחידה המסוגלת להסביר את התגלית בדבר ירידת שיעור מקרי הרצח באירופה בכשני סדרי גודל מאז ימי הביניים ועד ימינו. תגלית זו, לדברי פינקר, הכתה חוקרים רבים בתדהמה וגרמה לו עצמו לכתוב את הספר.
פרק 4: המהפכה ההומניטרית.