החוקרת רודה קלוג חקרה בשנות ה-50 וה-60 כמיליון ציורי ילדים אשר נאספו משלושים מדינות מתרבויות שונות, והסיקה מהם כי קיים מכנה משותף רחב מאוד לכל ציורי הילדים ללא קשר לסביבתם. נמצא קשר ישיר בין שלבי התפתחות פיזיולוגיים, מנטליים ורגשיים של הילד למאפיינים חזותיים של הציור כגון איכות הקו, שימוש בסמלים, תפיסת עומק וקומפוזיציה. על קשר בין גורמים אלו ואחרים מושתתים האבחונים השונים.
משמעותם של הצבעים.
גם לבחירת הצבעים בציור יש משמעות באבחון, בעיקר בכל הנוגע למימד הרגשי, אך לבחירה משמעויות סובייקטיביות השונות מאדם לאדם. לצבע משמעויות בהיבטים שונים: משמעות קולקטיבית (הכחול כצבע לשמיים ולים, הצהוב כסמל לשמש), משמעות תרבותית (לבן כצבע של טוהר בתרבות המערב ושל מוות בתרבות מזרח), משמעות מקומית (כחול ולבן כצבעי הלאום) ומשמעות אישית.
בשנת 1810 חילק גיתה את הצבעים לצבעים קרים (בעלי אורך גל קצר) וצבעים חמים (בעלי אורך גל ארוך). הוא ייחס משמעויות שליליות לצבעים הקרים וחיוביות לחמים. אבחנתו זו קשורה לרגשות אותן מעוררים הצבעים יחד עם תחושת הפרספקטיבה: קרבה או ריחוק. צבעים קרים נראים רחוקים מהעין וצבעים חמים נראים קרובים.
אומנים רבים ובראשם קנדינסקי חיפשו את משמעותם הפסיכולוגית של הצבעים. בהמשך, חקרו את הנושא אחרים תוך בדיקת העדפות הצבעים בגיל הרך, בגיל בית ספר, בגיל מבוגר, בקרב עדות המזרח ואשכנז ובקרב ילדים חולי סרטן במהלך האשפוז.
תחומים בהערכת ציורי ילדים.
דמות העצמי.
במהלך אבחון ציורי ילדים, כאשר מתבקש הילד לצייר דמות איש או אישה, עשויים מאפיינים בדמות זו לשקף מאפיינים שונים בדמות העצמי של הילד, כפי שהוא תופס אותה.
ציור אחר שעשוי לבטא זאת, הוא ציור עץ – הוא עשוי לייצג את ה"אני" על היבטיו השונים: האישיות, הביטויים המעשיים הנראים לעין של האישיות, ההתייחסות לסביבה, לבית, לעבר או לעתיד, ושלבי התפתחותו של הילד. מאפיינים כגון עץ גדול עשויים להצביע על תחושת "אני" מפותחת ועל שתלטנות, בעוד עץ קטן מצביע על דימוי עצמי נמוך. הגזע מלמד על אישיותו של המצייר, אם הוא חזק, חלש, יציב, אגוצנטרי ועוד. "עיניים" או שברים בגזע עשויים להיות סימן לקשיים או מצוקות בתחושתו של הילד. גזע או ענפים משוננים או חדים יכולים ללמד על בעיות תקשורת ביחסים של הילד עם סביבתו. איכות קו תקינה מעידה על ביטחון עצמי תקין, בעוד קווים שבורים ורועדים מעידים על חוסר ביטחון.
משפחה.
ציורי משפחה הם חלק נרחב בתחום ציורי הילדים. מכובר הייתה הראשונה שהתייחסה לציורי איש ואישה כאל השלכה של עולמו הפנימי של הנבדק. בהמשך, נחקר הנושא במקביל לחוות דעת פסיכולוגית קלינית. הומצאו טכניקות נוספות לציורי משפחה, למשל: משפחה קינטית ומחקר אחר השווה בין ציורי משפחה של ילדים והורים לבנים, שחורים ופורטוריקאניים.
ציור המשפחה עשוי לשקף את יחסו של הילד לכל אחד מבני משפחתו ואת מערכת היחסים שמקיימים בני המשפחה זה עם זה. יחסי הכוחות הקיימים במשפחה, החשיבות והתפקיד שממלאת כל דמות, ובעיקר מקומו של המצייר, גם הם מובעים בציור. יחס זה בא לידי ביטוי במיקומן של הדמויות בדף הציור, בגודלן ובסדר הופעתן. יחסו הרגשי של הילד מכתיב את הסדר, וזה אינו חופף בהכרח לסדר הכרונולוגי. המקום שהילד קובע לעצמו מצביע על תחושותיו בקרב משפחתו ועל מעמדו בה: ילד המרגיש עצמו דחוי ולא אהוב עשוי להציב את עצמו במרוחק משאר בני המשפחה, או שלא יופיע כלל. ילד המעריך את יכולתו והשפעתו, כמו גם ילד תלותי, עשוי לצייר את עצמו סמוך להוריו, מוקף באחיו ואחיותיו. גודל הדמויות, פירוט ומלאות האיברים בהם, הדגשת איברים או אביזרים מסוימים, המרווחים בין הדמויות, צבעוניותן ועוד, הם גורמים שנבדקים במהלך אבחון ציורי משפחה. ילדים המצויים במתח רב או מודאגים בקשר לבעיות במשפחתם, עלולים להתקשות בציור משפחתם או אפילו להיות חרדים מכך. מכך נלמד האם הילד מצוי במתח או מודאג מבעיות משפחתיות.
חינוך.
בעזרת אבחון הציור של הילד ניתן להבחין בבעיות הקיימות במידה ועושים ציור קבוצתי בכיתה/בגן וזה יכול לעזור בגיבוש הילדים כקבוצה ותמיכה בביטוי הרגשי של הילד שילוב אבחון הציור משמש רבות את המורים, היועצות ואנשי מקצוע במבט אל העולם הפנימי של הילד, לכן אבחון ציורי ילדים במערכת החינוך משתלב באמצעות "חינוך ולדורף"- שהוא תחום רחב שקיים בתוכו חשיבותה של האמנות- עבודתו האמנותית של המחנך בכיתה.
מחלות.
רופאים ופסיכיאטרים רבים גילו עניין בהבדלים בין ציוריהם של ילדים בריאים לילדים חולים. המחקרים בתחום מתחלקים לשלוש קבוצות: חולי פיזי, חולי נפשי ולקויות שונות. בתחום הפיזי נבדקה איכות הקו אצל ילדים הסובלים מאפילפסיה, פתולוגיה מוחית, א. א.ג לא תקין, פיגור שכלי, דלקת מוח כרונית, הפרעות נוירוטיות והתפתחותיות, לקות שמיעה ואחרים.
בתחום הנפשי נבדקו הפרופורציות בציור והקשר שלהן לתכונות הנפש, צפיפות הפריטים, הקשר בין סימטריה ועיוותים בציור לעולם הרגש של הילד ולקויות למידה כגון דיסלקסיה.
אלימות.
כבר בשנת 1965 נבדקו ציוריהם של ילדים תוקפניים, ובהמשך גם ציוריהם של ילדים עבריינים.
אינטליגנציה.
כדי להקל על תהליך בדיקת ציורי דמויות אנוש, ולבטא את הקשר בינם לבין רמת אינטליגנציה קוגניטיבית ורגשית, נעשו ניסיונות לבנות מדדים כמותיים לאיכות הציורים. במדדים אלו ניתנים ציונים על כל פרט ואיבר בגוף שהילד מצייר או משמיט, בהתאם לקריטריונים מובנים. מדדים שנבנו למטרה זו לאורך השנים הם סולם גודנאף (1926), סולם האריס (1963), וסולם קופיץ (1968).
מחקרים בארץ.
גם בארץ נערכו מחקרים בתחום אבחון ציורי ילדים, בהם: רימרמן, מלכה האס, אמיתי, קרייטלר, אברהם ושתיל, ושל הגרפולוגיות: להב, רצון, אנשל, וימר ואורון.
ארמון הדוג'ה
ארמון הדוג'ה (באיטלקית: Palazzo Ducale di Venezia - ארמון דוכס ונציה) הוא ארמון הבנוי בסגנון גותי, הממוקם בסמוך לכיכר סן מרקו ובזיליקת סן מרקו, ברובע סן מרקו בוונציה שבאיטליה. עד כיבושה של הרפובליקה של ונציה על ידי נפוליאון בונפרטה, הארמון שימש כמרכז השלטון של הרפובליקה, כאתר בתי המשפט ובתי הכלא, וכמקום מגורי דוכס ונציה.
היסטוריה.
בשנת 810, הדוג'ה אנג'לו Partecipazio עבר ממקום מושבו של הממשלה מהאי Malamocco לאזור ריאלטו של ימינו, בה הוחלט שארמון הדוכס (palatium duci) צריך להיות בנוי. עם זאת, אין עקבות משרידי הבניין מהמאה התשיעית, מכיוון שהארמון נהרס חלקית במאה העשירית כתוצאה משרפה.
המבנה הנוכחי נבנה בין השנים 1309–1424, ככל הנראה על פי תכנונו של פיליפו קאלנדארו, במקום בו עמד קודם לכן מרכז השלטון של העיר.
בשנת 1442 הקימו ג'ובאני וברטולומאו בון את השער הראשי של המבנה - ה"פורטה דלה קארטה".
הארמון ניזוק בשרפה בשנת 1574. במהלך עבודות השיקום נבנה המבנה מחדש בסגנון גותי (בניגוד להצעתו של אנדראה פאלאדיו להקים את המבנה בסגנון רנסאנס). ואולם תוספות מאוחרות כגון גשר האנחות שנבנה במאה ה-16 נבנו בסגנון רנסאנס.
הקומה התחתונה של המבנה שימשה את משרדי העיר (כמו גם המבנים שסביב כיכר סן מרקו), בקומה השנייה של המבנה שכנו מגורי הדוכס, בתי המשפט ו"ספר הזהב" של העיר, בקומה השלישית של המבנה שכנו אולם האצילים, אולם הסנאט ואולם הפגישות הרשמי של הדוכס, וכן אולם העשרה (בית המשפט העליון של העיר).
כיום הבניין פתוח למבקרים.
ארמון הדוג'ים
בית חולים מעייני הישועה
מנחם טוקר
מנחם טוקר (נולד בל' בניסן ה'תשל"ה, 11 באפריל 1975) הוא שדרן רדיו וטלוויזיה ומנחה אירועים חרדי-מודרני ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בהולנד לאב יליד ארצות הברית ולאם רבקה ילידת הולנד. גדל בשכונת בית וגן בירושלים ולמד בישיבות מעלות חיים (מעוז חיל), כנסת בית אהרן ומיר.
טוקר החל את הקריירה שלו בערוץ 7, שם שידר בכל מוצאי שבת תוכנית בשם "מוצ"ש חסידי חי". לאחר שנתיים עבר לשדר ברדיו קול חי את "מוצ"ש חסידי חי" ואת "סמול טוקר", תוכנית יומית שכללה שעשועונים וחידות. טוקר נתן במה ראשונה לאמנים חסידיים בלתי מוכרים. אחרי שמונה שנים פוטר מהתחנה בשנת 2005. לאחר 8 חודשים חזר לשדר את התוכנית מוצ"ש חסידי חי, ברדיו ירושלים, שם שידר 3 שנים. ברדיו תל אביב שידר תוכנית זוגית עם קובי סלע. במקביל הוציא במשך עשור תקליטור לצפייה במחשב הביתי שנקרא בתחילה "חסידישקייט" ובהמשך "סידיש", בשיתוף קובי סלע.
ב-2011 החל לשדר תוכנית יומית "טוקר fm" ברדיו גלי ישראל. בשנת 2011 קיים טוקר שיחה בשידור חי באמצעות הטלפון עם בתו בת ה-12 של המשנה לפרקליט המדינה שי ניצן. בעקבות המקרה הוגשו מספר תלונות לרשות השנייה, בין השאר מטעם המועצה לשלום הילד. ב-2012 שב לשדר ברדיו קול חי בתוכנית "מוצש חי" שבה הוא מארח זמרים חסידיים. בשאר ימות השבוע הוא מגיש את התוכנית "זמן אוויר" שבה הוא מראיין ומשמיע שירים.
בין השנים 2012 - 2014 הנחה את התוכנית "באים לשבת" בערוץ 2. בהמשך הגיש את התוכניות "טוקר בצהריים" ו"טוקר בשישי" באותו ערוץ. משנת 2015 מנחה טוקר תוכנית אירוח שבועית בערוץ 2.
במקביל מנהל טוקר תחנת רדיו אינטרנטית המשדרת מוזיקה חסידית ברצף. לדבריו "החלום הרדיופוני שלי היה ונשאר מאז ומעולם רדיו 24 שעות של מוזיקה חסידית". כמו כן הוא מנחה אירועים והופעות מוזיקליות. הוא הוביל תחרויות ריאליטי: "הקול הבא", "בדרך לרכב", "קול הנערים", "רצים לדירה" "הקלידנים", "כוכב המג'יק קאס" ועוד.
בשנת 2017 עם פיצול ערוץ 2 החל טוקר לשדר מספר תוכניות בערוץ 13: "טוקר מקרב לבבות", "טוקר מסע עולמי יהודי" ו"טוקר בשישי".