בשנת 1811 הורה הצאר אלכסנדר הראשון על פתיחת צארסקויה סלו לייסאום בסמוך לארמון יקטרינה. בית ספר זה שימש את ילדי משפחתו וכן למדו בו אלכסנדר פושקין ואלכסנדר גורצ'קוב (שסיימו את לימודיהם בבית הספר בשנת 1817).
העיירה נותרה עיירה כפרית, ובמהלך התיעוש שפקד את האזור בשלהי המאה ה-19 לא ניבנו בסמוך לה מפעלים, אולם קו הרכבת הראשון ברוסיה נבנה בשנת 1837 במטרה לקשר את הכפר עם סנקט פטרבורג. כמו כן הוקמה בכפר תחנת רדיו בשנת 1917.
במהלך המהפכה הרוסית הוחזק הצאר ניקולאי השני במעצר בארמון אלכסנדר.
בשנת 1918, בעקבות מהפכת אוקטובר שונה שם הכפר ל"דטסקויה סלו" (כפר הילדים) ובשנת 1937 שונה שם העיירה לפושקין, לזכר ציון יובל המאה למותו של המשורר אלכסנדר פושקין.
ב-17 בספטמבר 1941 כבשו הנאצים את העיירה, הפכו את הארמונות למחנות צבא, ובזזו והרסו את הארמון והגנים. בין היתר נבזז חדר הענבר הידוע מארמון יקטרינה. הארמון שוחרר על ידי הצבא הסובייטי ב-24 בינואר 1944.
בתום המלחמה החלו עבודות השיקום של הארמונות. עבודות אלה טרם הסתיימו.
בעת הכיבוש הנאצי, באוקטובר 1941, הובאו מאות גברים, ילדים ונשים יהודים אל הפארק בארמון יקטרינה ונורו למוות.
בשטח העיר ממקום בית הקברות לחללי מלחמת העולם הראשונה שנהרס בתקופה הסובייטית ובשנת 2014 הוחלט על שיקומו.
המרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים
המרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים (ברוסית: Дворцово-парковые ансамбли пригородов Санкт-Петербурга) הוא השם הכולל לקבוצת אתרים באזור סנקט פטרבורג, אשר הוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1990. האתרים הוכרזו בשל חשיבותם הארכיטקטונית, המשלבת אדריכלות בארוק, אדריכלות נאו-קלאסית ואדריכלות רוסית מסורתית.
בין האתרים העיקריים הכלולים בהכרזה:
ואסילי ורשצ'אגין
וסנצוב
נשיקת יד
נשיקת יד היא התנהגות טקסית של איחולי ברכה וביטוי כבוד. יוזם ההתנהגות, האדם המקבל את האיחולים, מושיט את ידו כאשר כף היד מופנית כלפי מטה. המאחל, קד קידה אל האדם המושיט את ידו ומקרב שפתיו אל פרקי אצבעות היד המושטת, בעודו אוחז בקלות את היד. במסורת המודרנית אין מגע בין השפתיים לבין היד המושטת. התנהגות זו קצרה, ומסתיימת בתוך פחות משנייה.
בעידן המודרני.
נשיקת יד שאותה מציעה אשה לגבר (הגבר הוא שמנשק את היד המושטת) היא התנהגות המבטאת נימוס קפדני ובו בדרך כלל האשה היא בעלת מעמד חברתי גבוה יותר, או שווה, למעמדו של הגבר המנשק. סרוב לנשק יד מושטת היא התנהגות המבטאת חוסר נימוס.
במאה ה-21 הפכה נשיקת היד להתנהגות נדירה המוגבלת למעמדות גבוהים ושמרנים, ובחוגים דיפלומטים. לדוגמה, נשיא צרפת בעבר, ז'אק שיראק הפך את נשיקת היד לאחד מסימני ההיכר של התנהגותו. למרות שנשיקת היד נעלמה כמעט לחלוטין מגינוני הנימוס המקובלים ברוב מדינות אירופה, היא נפוצה יותר במדינות מרכז אירופה, במיוחד באוסטריה, הונגריה, פולין, טורקיה, ורומניה. בטורקיה נשיקת יד היא הדרך המקובלת לברך אנשים זקנים משני המינים, לאחר הנשיקה המברך ישים את ידו של המבורך על מצחו.
בכנסייה הקתולית, המאמין הפוגש באפיפיור או קרדינל, ואף איש כמורה בדרגה נמוכה יותר, ינשק את הטבעת שעל אצבע ידו. אף שכיחותו של מנהג זה פחתה בחוגים מסוימים של הכנסייה והוא נפוץ במיוחד בקרב התרבויות המזרח תיכוניות, הבולטת שבהן היא התרבות האיטלקית. לעיתים המאמין בכנסייה ישלב את נשיקת היד שעליה טבעת, עם כריעת ברך שמאל, כביטוי נוסף של כבוד לאיש הכמורה. בתגובה, איש הכמורה עשוי להניח את ידו במחווה אבהית על ראשו של המאמין, או אפילו לברכו תוך התוויית אות הצלב בידו. בכנסייה הקתולית מקובל אף שהמאמינים מנשקים את ידו של איש כמורה שזה עתה הוסמך לכהונתו.
בישראל נשיקת יד לרבנים וצדיקים היא נוהג מקובל בקרב יהודים יוצאי יהדות ארצות האסלאם, ונוהג שכמעט אינו קיים בקרב יהודים יוצאי יהדות אשכנז. אם כי עדיין נמצא בקרב קהילות יוצאי רומניה.
בעבר.
בעבר הייתה נפוצה נשיקת יד באירופה החל מהמאה ה-17, בתור מחוות כבוד כלפי אדם רם מעלה, נוהג שכמעט ולא השתמר היום, אך נפוץ יותר במזרח אירופה.
ישנו תיעוד של נשיקת יד בחליפה האסלאמית במאה השביעית.
כמו כן, במדרש מופיעה אמרה של רבן שמעון בן גמליאל, שמונה שלשה דברים בהם הוא משבח את בני המזרח, וביניהם: "שאין נושקין בפה אלא ביד", שייתכן ומתייחסת גם היא למחווה.
אני אוקלי
סיפורי סומסום
וסילי מקסימוב
וסילי מקסימוביץ' מקסימוב (ברוסית: Василий Максимович Максимов; ) היה צייר רוסי ובין מובלי קבוצת האומנים המכונים "הנודדים".
קורות חיים.
מקסימוב נולד למשפחת איכרים בכפר לופינו שליד נובאיה לאדוגה. הוא התייתם בצעירותו, והחל לעבוד בחנות איקונות למחייתו, בה למד לצייר. בשנת 1863 התקבל לאקדמיה הקיסרית לאמנויות ובשנת 1864 הצטרף לקומונת האמנים (Арте́ль худо́жников) שהוקמה על ידי פ. נ. קרסטונווצב. הקבוצה התקיימה שנה אחת לפני שפורקה אולם מקסימוב הושפע מחבריה. בשנה זו צייר מקסימוב את היצירה "הילד החולה" אשר זיכתה אותו במדליית זהב מאת האקדמיה.
מקסימוב סיים את לימודיו באקדמיה בשלוש שנות לימודים (קצב לימודים מהיר ביותר) ובשנת 1865 סירב (בדומה לאמנים אחרים בהם איוואן קרמסקוי) להשתתף בתחרויות האקדמיה. סירוב זה נבע מסירובו לנסוע וללמוד אמנות ברחבי אירופה (קריטריון אשר נדרש על מנת להשתתף בתחרויות), והעדיף לנסוע בכפרי רוסיה ולצייר את המראות שראה בסגנון ריאליסטי.
לאחר תום לימודיו עבר לכפר שובינו שבפלך טבר, שם צייר את הכפריים ופשוטי העם והתפרנס מלימוד ציור לנסיכה גולנישב-קוטוזוב (צאצאית של מיכאיל קוטוזוב).
יצירתו "סיפורי סבתא" (1867) הוצגה בתערוכת הנודדים וזכתה בה בפרס. היצירה נרכשה על ידי האספן פאבל טרטיאקוב. בשנת 1872 הצטרף מקסימוב לקבוצת הנודדים (קבוצת פרדויז'ניקי) ובמהרה הפך לאחד ממוביליה. איליה רפין ציין כי מקסימוב היה אבן הפינה של הקבוצה.
בשנות חייו האחרונות יצא הסגנון הריאליסטי מהאופנה, ולא היו רוכשים ליצירותיו של מקסימוב, אולם מקסימוב המשיך לצייר את התושבים הכפריים העניים של רוסיה, תוך שהוא חי חיי עוני ומחסור.
מקסימוב נפטר בסנקט פטרבורג.
קווייזר
ארמן לוי (מינרלוג)
אַרְמַן לֵוִי (בצרפתית: Armand Lévy;; 14 בנובמבר 1795 – 29 ביולי 1841) היה מינרלוג צרפתי, ממוצא יהודי, שעיקר פרסומו בשיטת הכתיב שהציע לתיאור מרחבי של גבישים.
קורות חיים.
ארמן לוי נולד בפריז כ"סרב-דייה אבלאר לוי" (Serve-Dieu Abailard Lévy "אבלאר משרת האלוהים"), שם שאותו העדיף לוי לשנות בבגרותו לארמן לוי. אביו היה סוחר יהודי מפירנצה שבאיטליה, ואמו, סלין מֶלפר (Céline Mailfert), הייתה קתולית מפריז. השניים נפגשו באחד ממסעות העסקים של לוי האב. ארמן סיים את לימודיו התיכוניים בקולג' אנרי הרביעי וב-1813, לאחר שניצח בתחרות כללית במתמטיקה, התקבל ללימודי המתמטיקה באקול נורמל סופרייר, וסיים את לימודיו ב-1816. במשך שנתיים עבד במוסד כמורה למתמטיקה, אולם בתנאים ששררו לאחר הרסטורציה של בית בורבון לא היה מקום למורה ממוצא יהודי במוסד המכובד, והוא החליט לקבל הצעה לעבור ללמד כמורה בקולג' המלכותי של האי "בורבון" (כיום ראוניון - מושבה של צרפת באוקיינוס ההודי). הוא הפליג מנמל רושפור ב-1818, אולם סערה עזה העלתה את הספינה על שרטון סמוך לפלימות שעל חופה הדרומי של אנגליה.
לוי החליט להישאר באנגליה ולימד בלונדון מתמטיקה. ב-1820 הוא פגש בהנרי היולנד (Henry Heuland), סוחר מינרלים שירש מדודו, ג'ייקוב פורסטר (Adolarius Jacob Forster), בעצמו סוחר מינרלים, אוסף עשיר של מינרלים שאותו הגדיל היולנד במשך 14 שנים ומכר תמורת סכום גדול באותה שנה לצ'ארלס המפדן טרנר (Charles Hampden Turner). היולנד, שידע כי לוי למד באקול נורמל סופרייר ושיער לכן כי למד בשיעורים שהעביר המינרלוג והקריסטלוגרף הנודע רנה ז'יסט אאיאי, הציע לו לעבוד אצלו בקיטלוג האוסף שנמכר לטרנר ובהכנת אטלס בו ישורטטו כל צורות המינרלים שבאוסף. לוי שהסכים הלך בעקבותיו של מינרלוג צרפתי אחר ז'אן-בטיסט לואי רומה דה ל'איל שביצע עבודה דומה שנים רבות לפני כן עבור דודו של היולנד, ג'ייקוב פורסטר. בין השאר הכיל האוסף 109 יהלומים שלוי ציין אחר־כך כי לא ניתן לאתר את מקורם רק על פי צורתם החיצונית ושיער כי רובם הגיעו מברזיל. במסגרת מטלה זו התיידד לוי עם ויליאם הייד וולאסטון (ממציא גוניומטר ההחזר, מכשיר חשוב בזיהוי מינרלים), דייוויד ברוסטר (מדען סקוטי שעסק באופטיקה) וג'ון הרשל (בנו של האסטרונום הנודע ויליאם הרשל מגלה אוראנוס ואסטרונום ידוע בזכות עצמו) וזכה להערכתם. בין השנים 1826 ל-1828 היה לוי חבר באגודה הגאולוגית של לונדון (Geological Society of London).
ב-1820 פגש לוי בהארייט דרוּאיט (Harriet Drewet) בת ה-17 בעת הצגת תיאטרון, השניים נישאו שנתיים אחר־כך ולזוג נולדו כמה ילדים.