בעולם הספורט ידועה הדיסטוניה מסוג קשה במיוחד, המכונה ייפס. הביטוי העיקרי שלה הוא התכווצות ספונטנית של שרירי כפות הידיים ושורשי כפות הידיים, באופן שעושה את התנועות לבלתי אפשריות כמעט. מקצוענים רבים נפגעו ונפגעים מעוויתות שרירים אלה עד כדי פגיעה בקריירה שלהם.
בדומה לכך עוויתות מוזרות בכפות הידיים ובזרועות של נגנים המונעות מהם לנגן, עשויות גם הן להיות לקות במתח השרירים.
צורות מסוימות של לקות במתח השרירים מתקדמות במרוצת הזמן, התנועות נעשות מוזרות יותר ויותר.
התכווצויות שרירים חמורות יכולות לכפות על הצוואר ועל הזרועות תנוחות מוזרות ולא נוחות.
סיבות.
נראה כי לקות במתח השרירים נובעת מפעילות יתר בכמה אזורים במוח- הגנגליונים הבזליים, הרמה (תלמוס) וקליפת המוח.
עם הסיבות ללקות במתח השרירים נמנים לקוי חמור באספקת חמצן למוח בעת הלידה או בהמשך החיים, מחלת פרקינסון, טרשת נפוצה, רעילות בשל הצטברות מתכות מסוימות (למשל, נחושת במחלת וילסון) ושבץ.
תרופות אנטי-פסיכוטיות יכולות לגרום לסוגים מסוימים של לקות במתח השרירים, לרבות סגירה לא –רצונית של העפעפיים (עווית העפעף, (בלפרוספזם), פיתול לא רצוני של הצוואר (צווארית עוויתית (ספאסמודיק טורטיקוליס)) העוויות פנים ותנועות לא רצוניות חוזרות ונשנות של הפה והלשון (טרדיוב דיסקינזה) לקות במתח השרירים כרונית נובעת, בדרך כלל, מסיבות גנטיות.
טיפול.
טיפול בגורם לדיסטוניה, אם הוא ידוע, מפחית בדרך כלל את הלקות. למשל, תרופות המשמשות לטיפול במחלת פרקינסון יכולות להיות יעילות לטיפול במתח השרירים הקשורה למחלה זו.
כאשר מדובר בדיסטוניה שמקורה בשימוש בתרופה אנטי-פסיכוטית, הזרקה או בליעה מידיות של דיפנהידראמין עוצרות בדרך כלל את האירוע במהירות והשימוש בתרופה האנטי פסיכוטית נפסק.
ע"פ מחקר שנערך בבית החולים וולפסון נמצא שבעקבות טיפול באמצעות שמן העשיר ב-CBD נמצא שיפור בקרב הסובלים מדיסטוניה.
אם הסיבה לדיסטוניה אינה ידועה הטיפול מוגבל. מצבם של חלק מהחולים, בייחוד ילדים הסובלים מצורה תורשתית של לקות במתח השרירים (שקרויה דיסטוניה הגיבית לדופה), משתפר בצורה דרמטית בעקבות טיפול בלבודופה. אפשר להשתמש בבנזודיאזופינים שהם סוג של חומרי הרגעה מתונים. בקלופן (בקלוסן), חומר מרפה שרירים, יכול להינתן דרך הפה או באמצעות משאבה המושתלת בתעלת השדרה. תרופות אנטי-כולינרגיות כמו תראיהקסיפנידיל (ארטן) ודיפנהידראמין, עוזרות לפעמים אולם גם גורמות לתופעות לוואי, כמו נמנום, יובש בפה, טשטוש ראייה, סחרחורת, עצירות, קשיים בהשתנה ורעד, בייחוד אצל קשישים. התרופות האנטי פסיכוטיות קלוזאפין (לפונקס) ואולנזפין עשויות להועיל.
זריקות של בוטולין (רעלן חיידקי המשתק את השרירים) לשרירים פעילים מדי התגלו כטיפול המוצלח ביותר. הזריקות הללו מועילות בייחוד ללוקים בעווית העפעף, בצווארת עוויתית או בדיספוניה ספסמודית.
אם הטיפול התרופתי אינו יעיל והתסמינים חמורים, אפשר לבצע ניתוח. בכלל זה פאלידוטומיה (הרס של אזור זעיר בגנגליונים הבזליים) והשתלת אלקטרודות לגירוי של אותו אזור מוחי עצמו.
פיזיותרפיה מסייעת לחלק מהחולים, בייחוד למי שמטופל בבוטלין.
טיפול הזרקת הרעלן בוטולין, המוכר בעולם למעלה מ-10 שנים מאושר בסל הבריאות לשני מצבים, אלו הקשורים בדיסטוניה מוקדית אשר פוגעת קשה באיכות התפקוד והחיים:
מבחן קצר לאבחון מנטלי
המבחן הקצר לאבחון מנטלי (באנגלית: MMSE – Mini–mental state examination, נקרא בקיצור גם "מיני מנטל") הוא כלי אשר נמצא בשימוש רחב לצורך אבחון מצב קוגניטיבי, ובייחוד לצורך אבחון דמנציה. כמו כן, הוא משמש כדי להעריך את חומרת הפגיעה הקוגניטיבית, ומאפשר לעקוב אחר מהלך השינויים הקוגניטיביים אצל אדם לאורך זמן, ובכך הופך אותו לכלי יעיל לתיעוד תגובתו של אדם לטיפול.
המבחן, שאורך כ-10 דקות וציונו נע בטווח 0–30, בוחן יכולות כגון: התמצאות, קשב, זיכרון לטווח קצר ומיידי, שפה, ויכולת לעקוב אחר פקודות מילוליות וכתובות פשוטות.
המבחן הקצר לאבחון מנטלי פורסם לראשונה ב-1975, כנספח למאמר שנכתב על ידי מרשל פ' Folstein, סוזן Folstein, ופול ר' מקיו. הוא יצא לאור בכרך 12 של העיתון למחקר פסיכיאטרי ( "Journal of Psychiatric Research").
אין זה האמצעי היחיד להערכה קוגניטיבית וניתן להיעזר במבחנים נוספים כגון: מבחן ציור שעון, מבחן Mini-Cog, ומבחן MoCA.
פענוח המבחן.
ברוב המקרים, ציון של 24 ומעלה נחשב למצב נורמלי. מתחת למספר זה, הציון הכולל יכול להעיד על פגיעה קוגניטיבית חמורה (9 נקודות ומטה), בינונית (10–18 נקודות) או מתונה (19–24 נקודות).
מאחר שאופן ביצוע המבחן מושפע גם מקריטריונים של גיל ורמת השכלה, הציון שנחשב נורמלי שונה עבור קבוצות שונות:
אודיולוגיה
אודיולוגיה (מהמילה הלטינית audire, "לשמוע", ומהמילה היוונית -λογία, -לוגיה) הוא ענף במדע החוקר את השמיעה, מערכת שיווי המשקל, והפרעות קשורות. האנשים שמטפלים בבעלי ההפרעות/הבעיות עם שמיעה באופן יזום כדי למנוע נזק נלווה נקראים אודיולוגיים (מטפלים דרך אודיולוגיה). באמצעות הפעלת אסטרטגיות בדיקה שונות (למשל: בדיקות שמיעה, מדידות פליטות אותואקוסטיות, תכנון וידאו ניסטגמוסי, ובדיקות אלקטרופיזיולוגי). מטרת האודיולוגיה היא לקבוע אם מישהו יכול לשמוע בטווח התקין, ואם לא, אילו רמות של שמיעה מושפעים ובאיזו מידה (תדרים גבוהים, בינוניים או נמוכים). אם אודיולוג קובע כי נגרם אובדן שמיעה או חריגות מאיזון קיים הוא יספק המלצות למטופל על כמה אפשרויות שיכולות לעזור על מנת לטפל בבעיה (לדוגמה: מכשיר שמיעה, שתלי שבלול, ניתוחים, הפניות רפואיות מתאימות). בנוסף לדיון בבדיקות, האודיולוגיה יכולה גם לעבוד עם מגוון רחב של לקוחות בשיקום (שתלי שבלול או מכשירי שמיעה), אוכלוסיות ילדים והערכה של מערכת שיווי המשקל.
אודיולוג.
אודיולוג הוא המתמחה באיתור, אבחון, טיפול ומעקב אחר הפרעות של מערכת שמיעה ושיווי משקל של חלקי האוזן. האודיולוגים מאומנים לאבחן, לנהל ולטפל בשמיעה. הם מייעצים למשפחות דרך אבחון חדש של אובדן שמיעה אצל תינוקות, ועוזרים להם דרך לימודם מיומניות התמודדות וכישורי פיצויים שיעזרו להם כשיהיו מבוגרים חירשים. הם גם מסייעים לתכנן וליישם תוכניות אישיות ותעשייתיות של בטיחות שמיעה כמו: תוכניות סריקת שמיעה לתינוקות חדשים, תוכניות בדיקת שמיעה בבית הספר, ולספק אטמים מיוחדים מתאימים לאוזן ומכשירי שמיעת להגנה כדי לסייע במניעת אובדן שמיעה.
בנוסף, אודיולוגים רבים עובדים כמדענים שמיעתיים ביכולת מחקר. יש לאודיולוגים הכשרה באנטומיה, בפיזיולוגיה, במכשירי שמיעה, שתלי שבלול, באלקטרופיזיולוגיה, באקוסטיקה, בפסיכופיזיקה, בנוירולוגיה, בייעוץ ובשפת סימנים. אודיולוג בדרך כלל בוגר עם אחד מהכישורים הבאים (MSc (אודיולוגיה), Au.D., STI, PhD, או SCD), בהתאם לתוכנית ולמדינה שבה עשה את תאריו. בישראל לימודי האודיולוגיה נכללים בלימודי הפרעות בתקשורת יחד עם לימודי קלינאות התקשורת והדיבור. מרבית האודיולוגים הם קלינאי תקשורת.
היסטוריה.
השימוש במונחים "אודיולוגיה" ו"אודיולוג" בפרסומים נעוצים רק עד שנת 1946. היוצר המקורי של המונח אינו ידוע עדיין, אבל ברגר מזהה מחוללים אפשריים כמו מאייר, וילארד בי הארגרב, סטנלי נובאק, נורמן קנפילד או ריימונד קרהארט. לפי הפרופיל הביוגרפי על ידי רוברט גלמבוש, האללוויל דייוויס הוא האיש שמיוחס לו יצירת המונח בצורה רשמית בשנות ה-1940, ואמר המונח הנפוץ "הכשרת אוזן" נשמע כמו שיטה של ללמד אנשים איך לנענע את אוזניהם.
הקורס הראשון באוניברסיטה בארצות הברית לאודיולוגים נערך על ידי קרהארט באוניברסיטת נורת'ווסטרן, ב-1946. אודיולוגיה נולדה של מפיצי מכשירי שמיעה לטפל בניזוקי השמיעה מוותיקי מלחמת העולם השנייה.
דרישות.
ארצות הברית.
בארצות הברית, האודיולוגים מקבלים רשות על ידי רישוי מדינה או רישום בכל 50 המדינות ומחוז קולומביה בארצות הברית. החל משנת 2007, הדוקטור לאודיולוגיה (Au.D.) הפך תואר בקומת כניסה לפרקטיקה קלינית לכמה מדינות, ורוב שאר המדינות צפויות ללכת בעקבות דרישה זו בקרוב מאוד, משום שאין כבר אף תוכנית מקצועית באודיולוגיה אשר נותנת תואר שני. דרישות המינימום עבור Au.D. הוא תואר כולל מינימום של 75 שעות סמסטר של לימודי פוסט בגרות, עמידה ביכולות שנקבעו, לעובר בחינה לאומית המוצעות על ידי פרקסיס סדרה של שירות הבדיקה החינוכית, וניסיון הפרקטיקום כי הוא שווה ערך למינימום של 12 חודשים במשרה מלאה, בפיקוח ניסיון. רוב המדינות ממשיכות דרישות חידוש חינוך שיש לעמוד בפני השלמות כדי להישאר מורשה. האודיולוג יכול גם להרוויח תעודה מהאגודה האמריקנית לדיבור, שפה ושמיעה, או לבקש אישור מועצת המנהלים דרך המועצה האמריקנית לאודיולוגיה (ABA). רוב המדינות דורשות גם רישיון וויתור על מכשיר שמיעה כדי לאפשר לאודיולוג לוותר על מכשירי שמיעה, אם כי החקיקה מתנהלת כיום במדינות רבות שלא היה דורשים את זה צעד נוסף. זה יאפשר לאודיולוגים לוותר תחת רישיון אודיולוגיה. היום יש מעל 70 Au.D. תוכניות בארצות הברית.
בעבר, האודיולוגים קיימו בדרך כלל תואר שני ורישיון הבריאות המתאים. עם זאת, ב-1990 המקצוע החל לעבור לרמת דוקטורט כדרישה מינימלית. בארצות הברית, החל מ-2007 אודיולוגים נדרשו לקבל תואר דוקטור (Au.D. או דוקטורט) באודיולוגיה מבוגר אוניברסיטה מוכרת או תוכנית מקצועית לפני התחלת העבודה. כל המדינות דורשות רישוי.