לאחר המוות החלה להתגבש אצל חלק מ"המשיחיסטים" תפיסה שלפיה האדמו"ר לא נפטר ושהלווייתו וקבורתו לא היו אלא אשליה וניסיון. זאת כחלק אחד מאמונתם שהוא המשיח ושהוא ממשיך להנהיג את הדור. בעקבות זאת הם אינם עולים אל קברו, אינם מציינים את יום ההילולה שלו וממשיכים לכתוב עליו שליט"א (שיחיה לאורך ימים טובים אמן/ארוכים). המשיחיסטים משתמשים בדרך כלל בתארים 'מלך המשיח שליט"א' או 'מה"מ שיל"ו' (שיחיה לעולם ועד) המדגיש את האיחול לחיים נצחיים. בשנים תשע"ד-תשע"ה חתמו כשישים רבנים המשתייכים לזרם ה"משיחיסטי" על פסק דין שלפיו הוא "חי וקיים בגוף גשמי בעולם הזה" והוא צריך "תיכף ומיד ממש" להשלים את תפקידו כמשיח, ויש לפרסם זאת.
הזרם המתון בחב"ד אינו מקבל את הרעיון המשיחיסטי שלא מת. חלק מהזרם המתון משתמשים בתואר "הרבי נשיא דורנו" או "הרבי" בלבד. בהוצאה לאור הרשמית של חב"ד ובחוברות ופרסומים אחרים של הזרם המתון, מופיעים לפעמים תארים המתאימים לצדיק שנפטר כמו זי"ע ("זכותו יגן עלינו"), או זצוקלל"ה נבג"מ זי"ע (זכר צדיק וקדוש לברכה לחיי העולם הבא, נשמתו בגנזי מרומים, זכותו יגן עלינו). העלון "שיחת השבוע" השתמש בשנה הראשונה לפטירתו בתואר זצ"ל (זכר צדיק לברכה) או זי"ע, ובהמשך חדל משימוש בתארים כלל, בעיקר כדי לא לפגוע בזרם המשיחיסטי. בנוגע לתואר "שליט"א" הנהוג אצל המשיחיסטים, אמר הרב יואל כהן: .
עמדות הצדדים.
אנשי הזרם המשיחסטי טוענים שמדברי הרב שניאורסון ברור שהוא המשיח ושהוא יחיה חיים נצחיים. גם אם נוצרה התנגשות בין דבריו לבין המציאות הנראית לעיניים - דבריו הם המכריעים. לעומת זאת, הזרם המתון אינו מקבל את פרשנות המשיחיסטים לחלק מן הדברים, וכן טוען כי ההלכה מתבססת על המציאות הנראית בעיניים. כאשר נפטר היו צריכים על פי ההלכה לערוך לו הלוויה ולקוברו, ומה שנעשה על פי ההלכה אינו אחיזת עיניים.
המשיחיסטים מצטטים שיחה שאמר הרב שניאורסון: "על משה נאמר 'לא מת' כיון שמידתו היא מידת האמת, לא תיתכן מיתה והפסקה בחייו...", "מוכרח להיות "משה" בכל דור שבו מלובשת נשמת משה", "...וחייו הרוחניים נצחיים בעולם הזה הגשמי על ידי התלבשותם בגוף של נשיא הדור שבכל דור". אנשי הזרם המתון משיבים על כך ש"אי-הבנה ואי-ידיעה אינם תשתית לבניית תאוריות שאין להן אחיזה במציאות". כראיה לכך, הם מצטטים את דברי הרבי על ה"ממוצע", מושג המקובל בחב"ד עבור נשיא כל דור, שהוא צריך להיות "איש שניתן לראותו ולשומעו", דברים שגם הם אינם ניתנים להבנה היום. הסבר מסוים, מוצאים אנשי הזרם המתון בדבריו לאחר פטירת הרב יוסף יצחק שניאורסון, האדמו"ר הקודם. הוא ציין את המסופר על שמשון שהנהיג את ישראל עשרים שנה לאחר מותו והוסיף, "על-אחת-כמה-וכמה בנוגע לרבי ודאי... שיכול להיות המשך הנהגתו, גם לאחרי ההסתלקות כמו בחייו".
המשיחיסטים מצטטים שיחות נוספות שלו, שמהן משתמע לדעתם שהרבי כנשיא הדור - לא ימות. כך לדוגמה: "נשיא הדור... על-דרך אבן השתייה, שנמצאת במקום מסוים בעולם הזה הגשמי, וקיימת תמיד בלי שינויים, אפילו בלי השינוי של גניזה"; וכן: "החידוש של דורנו... לגבי כל הדורות שלפני זה: ...מכיוון שהגאולה לא באה אז בפועל, הייתה הסתלקות הנשמה מן הגוף, מה שאין כן בדורנו זה". אנשי הזרם המתון טוענים שכוונתו הייתה שהמשיח יבוא מיד, ואז יחיו כולם חיים נצחיים, ואמר זאת כאיחול או תפילה, ולא כקביעה עובדתית.
לדברי אנשי הזרם המתון הרב שניאורסון מעולם לא אמר שלא ימות, ואף כתב צוואה והשמיע שיחה פומבית המדריכה את החסידים כיצד להתנהל אחרי פטירתו. לדעת המשיחיסטים הכוונה בצוואה הייתה להדריך את החסידים בתקופה שלאחר ג' בתמוז תשנ"ד, התאריך שבו לכאורה נפטר, אולם הם אינם מקבלים זאת כפטירה. עוד הם אומרים שבשיחה האמורה שבה דיבר על צוואה הוא הבהיר שש פעמים שאין הכוונה למצב של הסתלקות.
קישורים חיצוניים.
פרסומים המציגים את עמדות הצדדים.
הזרם המשיחיסטי
הזרם המתון
דאבסטפ
דאבסטפ (באנגלית: Dubstep) הוא ז'אנר במוזיקה אלקטרונית, אשר מקורו באנגליה בתחילת המילניום. הסאונד שלו הושפע במקור מהרבה סגנונות, כגון גריים, גראז' בריטי, טכנו. כיום אפשר לראות המון השפעות ממטאל, היפהופ, פופ, דראם נ' בייס מוזיקת דאבסטפ מאופיינת במספר תכונות שכיחות: הקצב של סגנון הדאבסטפ הוא לרוב בתחום 140–150 פעימות לדקה, ומאופיין במקצב ייחודי שיושב על 4/4 עם דגשים על הפעימה הראשונה והשלישית. מבחינת הסאונד האופייני, סגנון הדאבסטפ מאופיין בצלילי באס נמוכים ו"מבעבעים" (Wobble).
היסטוריה.
מקורות (1999-2010).
ההוצאה הראשונה של קטע דאבסטפ הייתה בשנת 1999, והיא הייתה קטע אינסטרומנטלי אפל וניסיוני של רמיקס דאב לקטעי 2-סטפ גראז' אשר ניסה לשלב את האלמנטים הפאנקיים של הברייקביט, או את האלמנטים האפלים של הדראם נ' בייס לתוך 2-סטפ. הקטעים הופיעו כחלק מבי-סייד בסינגל.
אחד ממקדמיו הראשונים של הדאבסטפ היה שדרן רדיו ה-BBC ג'ון פיל שהחל לנגן אותו משנת 2003 ואילך. ב-2004, שנתה האחרונה של תוכניתו, הוא הציב את האמנים דיסטנס, דיגיטל מיסטיקז ופלסטישן (ידוע גם כפלסטיקמן) ברשימת "50 האמנים הטובים ביותר של השנה" אשר ערך. הסגנון החל להתפשט אל מחוץ למועדונים קטנים בסוף 2005 ובתחילת 2006; אתרי אינטרנט רבים המוקדשים לז'אנר הופיעו באינטרנט ובכך סייעו לצמיחתה של סצנת ותרבות הדאבסטפ. במקביל, קיבל הדאבסטפ סיקור תקשורתי נרחב למדי במגזיני מוזיקה בולטים כמו The Wire ופיצ'פורק. ההתעניינות בסגנון גדלה באופן משמעותי לאחר שרדיו ה-BBC השיק בינואר 2006 תוכנית קבועה המוקדשת אך ורק לדאבסטפ.
עלייה לפופולריות במיינסטרים (2010-2014).
ב-2010 הוציאה הזמרת קייטי בי את שיר הדאבסטפ "Katy On a Mission", השיר שהגיע למקום הראשון במצעדי הדאנס והאינדי בבריטניה ולמקום החמישי במצעד הכללי שם, קידם את התקרבות הדאבסטפ אל המיינסטרים. בעקבות כך, שיריהם של אומני דאבסטפ החלו להופיע בערוצי מוזיקה מסחריים כמו MTV האירופי.
אומן הדאבסטפ המושמע ביותר והנחשב ביותר נכון להיום הוא סקרילקס שזכה בשישה פרסי גראמי ופרס VMA.
עם תחילת העשור השני של המאה ה-21 תקופה החלו לחדור בהדרגה אלמנטים מוזיקליים של סגנון הדאבסטפ לשלל סגנונות מוזיקה כגון: מוזיקת פופ, מוזיקת רוק ומוזיקת טראנס. ניתן לאתרם ביצירותיהן של אמנים כגון: סקרילקס, אינפקטד מאשרום, בורגור, קורן, בריטני ספירס, ריהאנה, קניה וסט, דייוויד גטה, זנדאיה קולמן, סלינה גומז, טיילור סוויפט והלהקה הישראלית סטארטאפ.
חזרה לאנדרגראונד והתפתחות (2014 ואילך).
לאורך העשור השני של המאה ה-21 חלה דעיכה בפופולריות של הדאבסטפ במיינסטרים וחזרה שלו לסצנת האנדרגראונד, אך במקביל הז'אנר הלך והתפתח לכיוונים שונים, ואיתם נוצרו תת-ז'אנרים רבים.
ליו מסי
עדנה שביט
עדנה שביט (קדישביץ') (25 באפריל 1935 – 14 ביוני 2015) הייתה פרופסור אמריטוס בחוג לאמנות התיאטרון בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב, במאית תיאטרון, מתרגמת מחזות, מרצה, שחקנית, עיתונאית, תסכיתאית, עורכת וקריינית בתחנות הרדיו גלי צה"ל וקול ישראל.
ביוגרפיה.
שביט נולדה בחיפה. את ניסיונה הראשון בתחום התיאטרון רכשה במגמה הדרמטית של בית הספר הריאלי בחיפה. לאחר שיחרורה מלהקת הנח"ל, הצטרפה לתיאטרון זירה, תיאטרון אוונגרד בניהול מיכאל אלמז. שהיה התיאטרון הראשון בארץ שהעלה את המחזה מחכים לגודו מאת סמואל בקט (בשם: "אנו מחכים למראל"). שביט שיחקה את לאקי.
שביט למדה באוניברסיטה העברית בירושלים ספרות אנגלית ופילוסופיה, בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב בספרות עברית ובאמנות התיאטרון. נסעה להשתלמות בת שנתיים בתחום הקולנוע בארצות הברית. לאחר מכן החלה ללמד משחק ובימוי בחוג לתיאטרון.
שביט ביימה יותר ממאה הפקות בכל אחד מהתיאטראות הממוסדים בישראל. היא האישה הישראלית הראשונה שפרצה לתחום הבימוי, שנחשב לתחום גברי בלבד עד הגיעה.
בשנת 1968 ביימה שביט את יצירתו הראשונה של חנוך לוין, "את ואני והמלחמה הבאה". הצגה זו עוררה תגובות קשות מאוד בקרב הציבור לאחר מלחמת ששת הימים, ונחשבת עד היום לאבן דרך בתיאטרון הפוליטי הישראלי.
שביט ביימה מחזות קלאסיים רבים, כגון "אדיפוס המלך" מאת סופוקלס בתיאטרון הבימה (1978), וגם מחזות אבסורד, דוגמת "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט, שאותו תרגמה וביימה מספר פעמים בתיאטראות שונים בישראל.
עסקה בתחומי העיתונאות, התסכיתאות, התרגום, הגשת תוכניות רדיו ועוד.