בסוגיית מיקום מחנה הריכוז לנשים ולילדים, התלבטו הגרמנים בין כמה חלופות. האחת להקים את המחנה באי על הנהר סאווה הסמוך לסרמסקה מיטרוביצה, השנייה ברובע הצועני בבלגרד, והשלישית בשטח ביתני היריד הבינלאומי "סיימישטה" שבפאתי בלגרד בשטח השיפוט של העיירה זמון שנכללה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית. הגרמנים פנו לראשי השלטון הקרואטי, ואלו הסכימו להקים את המחנה בשטחם, וזאת בתנאי שיהיה בפיקוח גרמני ולא סרבי. בתחילת דצמבר 1941 הובאו לסיימישטה 500 גברים מעצורי טופובסקה שופה ובאנייצה ועסקו בשיפוץ הביתנים והתשתיות והכשרתם לכליאת בני אדם. ב-7 בדצמבר 1941 פקדה הז'נדרמריה הסרבית את בתי יהודי בלגרד וחילקה צווי התייצבות במטה משטרת הביטחון לכל דייריהם. הותר להם לקחת תיק ובו חפצים אישיים ומזון ושתייה ליממה. מודעות עם תוכן דומה פורסמו בעיתונות הסרבית. עד 12 בדצמבר התייצבו מרבית הנשים והילדים, הועמסו על משאיות ללא הציוד האישי, ונשלחו לסיימישטה, עליו פיקד הרברט אנדורפר. ב-26 בדצמבר 1941 היו 6,870 כלואים במחנה. ב-26 בינואר 1942 הובאו לסיימישטה הנשים והילדים מקלאדובו-שאבאץ. בתחילת מרץ 1942 הגיעה לבלגרד מגרמניה משאית גז מדגם זאורר (בגרמנית: Saurer). ראש שירותי הביטחון הגרמניים בסרביה ד"ר עמנואל שפר הורה להרברט אנדורפר להשתמש במשאית אך ורק להשמדת יהודים. הפעילות החלה מיידית. המשאית הופעלה פעמיים ביום ונסעה כחצי שעה ברחובות בלגרד. נפח תא המטען התאים ל-50 נפשות, אך הועמסו עליה כ-100 נפשות. הגופות נקברו באתר יאיינצי. בסוף אפריל נותרו בסיימישטה 1,884 עצורים. ב-10 במאי 1942 נערכה נסיעתה האחרונה והומתו אחרוני היהודים. ב-9 ביוני הוחזרה המשאית לגרמניה ושפר דיווח למטה המשרד הראשי לביטחון הרייך על השלמת חיסול היהודים בסיימישטה. שפר ציין כי הבעיה היהודית איננה קיימת עוד בסרביה, וכי בלגרד היא העיר הגדולה הראשונה באירופה שהפכה ליודנפריי.
העלמת הראיות לרצח יהודי בלגרד.
בדצמבר 1943 הגיע לסרביה פאול בלובל מפקד מבצע 1005 שמטרתו הייתה לטשטש את עקבות רצח ההמונים. בין דצמבר 1943 לאפריל 1944 הוצאו גוויות הנרצחים והנקברים ביאיינצי ובקומודראז' ונשרפו, ובין אפריל ליוני 1944 הוצאו גוויות הנרצחים והנקברים ביאבוקה ונשרפו. האפר הושלך לנהר הסמוך. את פעולות ההוצאה מהקברים ביצעו 100 אסירים יהודים אשר רובם המוחלט נורו למוות עם סיום הפעולה. שלושה מהם הצליחו להימלט.
שחרור העיר ובני הקהילה במאבק הפרטיזני.
מקצת מיהודי העיר הצטרפו למפלגה הקומוניסטית עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. בשלהי שנות ה-30 התגברה תנועת ההצטרפות למפלגה הקומוניסטית ולתנועות הנוער שלה, ובני נוער חברי "השומר הצעיר" ו"תכלת לבן" עזבו את תנועותיהם וחברו לקומוניסטים. מקצתם אף יצאו להילחם במלחמת האזרחים בספרד. גם לאחר הפלישה ליוגוסלביה הייתה הפעילות המחתרתית של התנועה הקומוניסטית מתונה יחסית בשל הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ביולי 1941, לאחר תחילת מבצע ברברוסה והפרת ההסכם על ידי הנאצים, החלה פעילות צבאית מחתרתית משמעותית של הקומוניסטים.
מקצת מצעירי הקהילה שנמלטו מהעיר חברו לכוחות הפרטיזנים של טיטו. מבין הנודעים מקרב הפרטיזנים היו בני משפחת ברוך. איזידור ברוך והפילוסוף יוסף-יוז'י נפלו בקרבות, בורה ברוך נלכד על ידי צ'טניקים והוצא להורג במחנה הריכוז באנייצה, שם גם נרצחו אחיותיו ברטה ורחל. איזידור זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה, ובני המשפחה נקברו בחלקת קבר מיוחדת בבית הקברות החדש בבלגרד. כל משפחתו של הרוקח נסים אלמוזלינו, רעייתו תרזה ושני בניו אמיל ויוסף, הצטרפו לכוחות הפרטיזנים וכולם נהרגו בקרבות. כך גם חמשת בני משפחת בנבניסטי, ההורים מיכאל וליזה, הבנים ויקטור ושמואל והבת נטליה. כך גם מרבית משפחתו של המסעדן שמואל כהן ומשפחת דאוויצ'ו אשר שיכלה שלושה מבניה בקרבות. בקרב הפרטיזנים בלט גנרל מאיור משה פיאדה סגנו של טיטו, שזכה אף הוא לעיטור "גיבור יוגוסלביה" וכיהן לימים כיושב ראש הפרלמנט היוגוסלבי.
1,115 מיהודי בלגרד ניצלו מהשואה, שהם 9.3 אחוזים מבני הקהילה טרום השואה. להוציא את אזור מקדוניה, מדובר באחוז קטן של ניצולים לעומת שאר חלקי יוגוסלביה. מספר הניצולים המועט יחסית נובע מאופיו הנוקשה של ממשל הכיבוש הגרמני, ממהירות ביצוע השמדת היהודים, ומהקושי הרב במעבר מסרביה לאזורי כיבוש אחרים. האוכלוסייה הסרבית עצמה הייתה נתונה תחת דיכוי קשה, כך שכמעט לא ניתן היה לסייע ליהודים. מרבית היהודים שנמלטו עשו זאת בכוחות עצמם או בסיוע של הקהילה כל עוד ניתן היה, בעיקר באמצעות שימוש במסמכים מזויפים. מעטים מאוד הצליחו להסתתר בכפרים ובעיירות ברחבי סרביה, ובודדים ירדו למחתרת בבלגרד עצמה. 300 מיהודי בלגרד נמלטו לסקופיה. 60 מקרב קבוצת "סקופיה" הוסגרו על ידי המשטרה הבולגרית והוצאו להורג במחנה הריכוז באנייצה, ו-240 נמלטו לאזור אלבניה ועלה בידם להסתתר בקרב האוכלוסייה המקומית ולהינצל. בנוסף, כמה מאות מצאו מסתור בביתם של סרבים בבלגרד ומחוצה לה. 20 נשים יהודיות שוחררו ממחנה סיימישטה משום שהיו נשואות לבני זוג ממוצא סרבי או גרמני. כמה מאות הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
ראדיסאב נדלג'קוביץ' ואנדריי טומפיי שפעלו בעיר קיבלו הכרה כחסיד אומות העולם.
באוקטובר 1944 שוחררה בלגרד על ידי כוחותיו של טיטו. קודם שנסוגו, פוצצו הגרמנים את מבנה בית הכנסת הספרדי בית ישראל. בית הכנסת האשכנזי "סוכת שלום" שימש בית בושת, ובית הקברות היהודי בבלגרד חולל אף הוא.
מתום מלחמת העולם השנייה ועד ראשית המאה ה-21.
לאחר כינון הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הוקם בית דין מיוחד לשפיטת הנאצים ועוזריהם. קצינים וחיילים גרמניים הוסגרו ליוגוסלביה, וביחד עם שרי ממשלת הבובות של מילאן נדיץ' הועמדו לדין בעוון פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. רבים מהנאשמים הורשעו, נידונו למוות והוצאו להורג, ובכללם: האראלד טורנר, וילהלם פוקס, הנס הלם, אוגוסט מייסנר, גאורג קיסל, מילאן נדיץ', מילאן אצ'ימוביץ' ודראגומיר יובאנוביץ'. פרנץ נויהאוזן, שהיה אחראי לשוד הרכוש היהודי, נידון ל-20 שנות מאסר ושוחרר לאחר מספר שנים. הרברט אנדורפר, מפקד מחנה סיימישטה, נמלט לוונצואלה וחמק ממשפט עד שלהי שנות ה-60. עמנואל שפר, ראש שירותי הביטחון, ירד למחתרת. ב-1951 נעצר במערב גרמניה, הועמד לדין, וב-1953 נידון לשש וחצי שנות מאסר.
1,115 יהודים שבו לבלגרד והחלו בשיקום הקהילה. בהמשך הייתה הגירת פנים של ניצולים מיישובים קטנים לעיר, ומספר היהודים בה התקרב ל-1,500 נפשות. ב-1948 התמנה פרופסור אלברט וייס לתפקיד נשיא איגוד הקהילות היהודיות ביוגוסלביה ויו"ר קהילת בלגרד, ועסק בארגונה מחדש של הקהילה ובשיקום מוסדותיה, וכן סייע לעלייה לישראל. ארגונים כגון הג'וינט ואונר"א פעלו לסיוע לבני הקהילה ששבו לבלגרד. ביוני 1948 העניקו שלטונות יוגוסלביה ליהודי המדינה את אישור ה"רֶפָּטְרִיאָצְייָה" שבמסגרתו ניתנה להם הזכות להגירה חופשית. וכך, מהמחצית השנייה של 1948 ועד שלהי 1952 עלו לישראל כ-1,000 מיהודי בלגרד. ב-1950 הוצב בפתח האקדמיה לרפואה צבאית בבלגרד שלט הנצחה לרופאים ולאחיות בני הקהילה היהודים שלחמו בשורות הפרטיזנים. ב-1952 הוקם בחלקה היהודית בבית הקברות החדש בבלגרד גלעד לקורבנות השואה ולפרטיזנים היהודים שנהרגו בקרבות. אלברט וייס יזם את הקמת המוזיאון להיסטוריה יהודית בבלגרד תוך קריאה לקהילות השונות לאסוף מסמכים, ספרים וחפצי אמנות שונים. ב-1965, לאחר מותו של וייס, נבחר לאבוסלב קאדלבורג לנשיא איגוד הקהילות היהודיות והוא כיהן בתפקידו עד 1991, עת התפרקה יוגוסלביה.
לאחר העלייה לישראל חלה ירידה הדרגתית במספר התושבים שהצהירו על עצמם כיהודים. ב-2016 נמנו 800 יהודים בבלגרד, כ-90 אחוזים מהם נשואים בנישואי תערובת ורבים בני הגיל השלישי. הקהילה מפעילה מרכז קהילתי ובו מקהלה קהילתית, מועדון נוער וגן ילדים. ב-1995 הוצב על ידי הפסל ננדור גליד לגדות הדנובה פסל לזכר הקהילה היהודית שחרבה בשואה. בשכונה היהודית ישנם עדיין סממנים לקהילה שהייתה. "סינמה רקס" (קולנוע רקס), בניין המשמש כאולם תיאטרון וכבית קולנוע, היה שייך בעבר לארגונים היהודיים "עונג שבת" ו"גמילות חסדים". בשער הבניין מוצב שלט ובו הפסוק: "אל תשליכני לעת זקנה, ככלות כוחי אל תעזבני". בראשית המאה ה-21 חודש ושופץ בית הכנסת, נבנו מטבח כשר ואולם אירועים. הקהילה הוציאה לאור עשרות ספרים וחוברות ביהדות בשפה הסרבית. בבלגרד פועל גם בית חב"ד במרכז העיר שמשמש כבית כנסת האורתודוקסי של העיר. בבניין בית חב״ד קיים מקווה טהרה לנשים, בית כנסת, מרכז חינוך לילדים ועם מטבח כשר שמספק ארוחות כשרות למהדרין בשבתות ובימי חול. ב-2017 עברה בפרלמנט הסרבי חקיקה להשבת רכוש יהודי שנגזל בשואה ובמסגרתה רשאית הקהילה היהודית לקבל בחזרה רכוש ללא יורשים.
ב-17 באוקטובר 2017 נבחר דָנִילוֹ מֶדִיץ' לנשיא הקהילה היהודית בבלגרד לאחר שנותר מועמד יחיד בבחירות. מינויו של מדיץ', שסבתו הייתה יהודיה והצטרף רשמית לקהילה ב-2016, עורר סערה בקהילה הקטנה. מדיץ' נקלע לעימות עם ראשי איגוד הקהילות היהודיות של סרביה ועם הרב הראשי יצחק אסיאל. בקהילה חל קרע ובמסגרתו התארגנה קבוצה קהילתית נפרדת מיהודי העיר, וכן נעשו ניסיונות להדיח את מדיץ', התקיימה הצבעת הדחה, מונה ועד זמני חליפי, והמחלוקת אף גלשה לפסים אלימים. האירועים זכו להדים בעיתונות הסרבית, ונטען בה כי מדובר בסכסוך פנימי שעיקרו על רקע כלכלי.
דמוגרפיה.