שיטה זו מחלקת את אזור סידני (מעל ל-12,000 קמ"ר) לרצף של תאים עירוניים קטנים. השיטה מאפשרת לשני רחובות סמוכים להיקרא באותו שם (למשל רחוב פיליפ בגליב ורחוב פיליפ במרכז העסקים הראשי של סידני) ללא אפשרות בלבול בין הכתובות. רחובות החוצים בדרכם מספר פרוורים לעיתים יתחילו את מספורם מחדש בנקודה בה הם חוצים גבולות פרוור אחד ועוברים למשנהו; כך למשל הכתובת דרך מהירה פסיפיק מס' 800, ניו סאות' ויילס עשויה להיות בצ'טסווד וסט או בניאגרה פארק, שני פרוורים שונים שהדרך חוצה.
אג'יאל
נוג'ידאת
סידני רבתי
להקת דראג
סוכנות האנרגיה הבין-לאומית
סוכנות האנרגיה הבין-לאומית (באנגלית: International Energy Agency) היא ארגון בינלאומי אשר נוסד במסגרת הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי בשנת 1974 לאחר משבר האנרגיה העולמי. בעת היווסדו נועד הארגון להתמודד עם המחסור העולמי באספקת נפט, וכן לשמש כמקור מידע לנתונים סטטיסטיים על שוק הנפט העולמי ומגזרי אנרגיה אחרים כולל אספקת האנרגיה העולמית.
סוכנות האנרגיה הבינלאומית פועלת כגוף מייעץ בנושאי מדיניות אנרגיה למדינות החברות בו, ואף משתף פעולה עם מדינות שאינן חברות בארגון, במיוחד סין, הודו ורוסיה. מאז היווסדו הורחבו יעדיו של הארגון כדי להתמקד בשלושת העקרונות של מדיניות אנרגיה נכונה: בטיחות אנרגיה, פיתוח כלכלי והגנת הסביבה. בנושאי הגנת הסביבה מתמקד הארגון בהשפעות האקלימיות של השימוש במקורות אנרגיה שונים. לארגון תפקיד מרכזי בקידום השימוש במקורות אנרגיה חלופיים (כולל אנרגיה מתחדשת), מדיניות אנרגיה הגיונית, ושיתוף פעולה בינלאומי בפיתוח טכנולוגי בתחום הפקת אנרגיה.
המדינות החברות בארגון חייבות להחזיק ברזרבות נפט השוות לפחות לרבע מסך יבוא הנפט למדינה במהלך השנה הקודמת.
ב-10 בדצמבר 2020 החלה ישראל בתהליכי התטרפות לסוכנות.
חברות הארגון.
אך ורק מדינות החברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי יכולות להצטרף לסוכנות האנרגיה הבינלאומית. בארגון 30 מדינות חברות, עם 4 מדינות בהליכי הצטרפות (ישראל, ליטא, צילה וקולומביה).
מופע דראג
רבי חנינא
שמואל טולידנו
אל-ראשד
אל מסתנצר
אל מסתעצם
דגל לנסטר
דגל לנסטר הוא דגלה של הפרובינציה האירית לנסטר. הדגל הוא דגל ירוק המוטען בנבל זהב עם מיתרים כסופים.
הדגל, אשר זוהה עם הפרובינציה כבר מהמאה ה-16, במקורו היה דגל כחול, כדגל הנשיא האירי, אולם צבעו הוחלף במאה ה-18 בעת גל המהפכות אשר פקדו את אירלנד. הדגל שימש כדגלה הלאומי הלא רשמי של אירלנד משנת 1789 ועד לתחילתה של המאה ה-20.
מקורו של הפס הירוק בדגל אירלנד הוא בצבעו הירוק של דגל זה, כמו כן הצי האירי מניף דגל דומה כדגלון חרטום על ספינותיו.
הדגל משולב בדגל ארבע הפרובינציות ברבע השלישי (שמאלי תחתון) לשם יצוגה של הפרובינציה כאחת מארבע הפרובינציות ההיסטוריות של אירלנד.
נפת השרון
נפת השרון (לעיתים נקראת נפת נתניה) היא נפה במחוז המרכז במדינת ישראל. שטח הנפה חופף באופן חלקי את שטח השרון, אולם אין חפיפה מלאה בין השטח האדמיניסטרטיבי של נפת השרון במחוז דן לבין השטח של השרון כחבל ארץ.
נפת השרון נחלקת לשניים:
שטח הנפה הוא 348 קילומטר רבוע.
אל-מטיע
אל-מטיע ללה (מילולית: המציית לאל), אבו אל-קאסם אל-פצ'ל בן אל-מקתדר באללה (בערבית: المطيع لله, ابو القاسم الفضل بن المقتدر بالله), נולד בשנת 930 והיה הח'ליף העבאסי בין 946 ל-974.
שנותיו הראשונות של אל-מטיע עמדו בסימן יריבות פנימית ואי-יציבות בתוך בית עבאס. אביו אל-מקתדר הודח ועוור בידי מצביא טורקי, וכאשר אחיו הבכור אל-מסתכפי עלה לשלטון הוא הגלה אותו. לאחר שנתיים בשלטון, כבשו הבויהים את בגדאד (946) והעלו אותו לשלטון הח'ליפות שהפכה עתה תחתם לכלי ריק וסמלי. למרות שנותר בחצרו, נמנעה ממנו הזכות למנות את פקידי הממשל שייעצו לו, ובכללם את הוזיר הגדול.
הח'ליפות תחת הבויהים.
הבויהים היו שושלת שיעית אשר ראתה בח'ליפות עושק של זכותו המולדת של בית עלי למנהיגות האומה המוסלמית. במשך מאה שנות שלטונם בבגדאד הם הפכו את משרת הח'ליף לסמלית וחסרת חשיבות, אף כי היא זכתה להכרה בכל רחבי העולם הסוני. מועיז אל-דוולה, האמיר הבויהי, אף שקל להעלות לכס הח'ליפות מועמד שיעי אך הונע ממחשבתו בשל חשש למרד ומרי כללי בתחומי מלכותו. תחת השלטון הבויהי, בגדאד עטתה אצטלה שיעית ומעמדו של הח'ליף הפך למשני וזוטר. הבויהים החלו לציין את העשורה ותלו במסגדים כרזות בגנות ארבעת הח'ליפים הראשונים "ישרי הדרך". מעשים אלו נתפשו ככפירה, והכרזות נתלשו בידי המון סוני זועם.
אל-מסתכפי הראשון
אל-מסתכפי באללה (מילולית: המבקש מן האל את צרכיו), אבו אל-קאסם עבדאללה בן אל-מכתפי (בערבית: المستكفي بالله, ابو القاسم عبد الله بن المكتفي), היה הח'ליף העבאסי בין השנים 944 ל-946. הוא מונה בידי טוזון, מצביא טורקי אשר הדיח את קודמו בתפקיד, אל-מתקי, ועיוורו.
אל-מסתכפי נולד בשנת 904 או 905 (292 להיג'רה) לאל-מכתפי, שהיה הח'ליף בשנים 902-908. ימי שלטונו הקצרים עמדו בסימן ההתפשטות הבויהית, עמם ניהל סדרת קרבות עם טוזון. בקרב אחד, בקרבת ואסט שבעיראק, נבלמו הבויהים, אך עכבתם הייתה זמנית בלבד. בנוסף לכך, טוזון ואל-מסתכפי נלחמו בשושלת השיעית החמאדנית שבצפון-מזרח סוריה במטרה להכפיף את אזור מוסול מחדש לשליטתם, והדבר עלה בידם. עם זאת, ניצחונותיהם היו ארעיים, ועם מותו של טוזון שררה בבגדאד אנדרלמוסיה, ככל שצבאות האויב סגרו על העיר.
ואסט נפלה לידי הבויהים, ומושלה הצטרף לבויהים במסעם לעבר בגדאד. אל-מסתכפי פתח בפני הבויהים את שערי העיר בקוותו שעל ידי כך הם יחוסו עליו. השליט הבויהי מועיז אל-דין נכנס אל העיר, ונטל לעצמו את הפיקוד העליון תחת התואר "אמיר אל-אומראא'" (שמשמעותו "נסיך הנסיכים"). שמו של מועיז דוקלם עתה בתפילות יום השישי והוטבע על מטבעות לצד שמו של הח'ליף . עד מהרה חש מועיז אל-דין בטוח בעצמו מספיק בשביל להדיח את הח'ליף, ועיוור אותו, תוך שהוא שולח אותו לגלות. עקב כך, מהומות פרצו ברחבי העיר וארמון הח'ליפות נבזז.
בארוק אנגלי
בארוק אנגלי (אנגלית: English Baroque) הוא מונח המשמש לתיאור ההתפתחויות באדריכלות האנגלית המקבילות להתפתחות אדריכלות הבארוק באירופה, בתקופה שבין השרפה הגדולה של לונדון (1666) להסכם אוטרכט (1713).
מאפייני האסתטיקה של הבארוק, שהשפעתם בצרפת באמצע המאה ה-17 הייתה חזקה וכמעט ולא השפיעו על אנגליה בתקופת אוליבר קרומוול ושנות הרסטורציה הראשונות. בין מותו של איניגו ג'ונס ב-1652 לביקורו של כריסטופר רן בפריז ב-1665 לא היה אדריכל אנגלי פופולרי בקרב המעמד הגבוה, וכמעט לא הייתה התעניינות בשינויים שחלו באדריכלות באירופה.
כריסטופר רן היה זה שבישר על לידתו של הבארוק האנגלי, שנבדל מהסגנון הקונטיננטלי בבהירות העיצוב ובנטייה קלה לקלאסיציזם. לאחר השרפה הגדולה של לונדון שיקם רן 53 כנסיות, שבהן עקרונות האסתטיקה של הבארוק בוטאו במבנה הדינמי ובנופים המשתנים. עבודתו הידועה ביותר הייתה קתדרלת סנט פול (1675–1711), שהושוותה פעמים רבות לכנסיות הכיפה הגדולות ביותר של איטליה וצרפת. גורמים בעלי השפעה פחותה היו הניסיונות ליישם את חזונו של ברניני על אדריכלות כנסיות בריטית.
למרות שרן היה פעיל גם באדריכלות חילונית, בית הכפר הבארוקי הראשון באנגליה נבנה לפי עיצוב של ויליאם טאלמאן בצ'אטסוורת' החל מ-1687. שיא אדריכלות הבארוק באנגליה הגיע בתקופתם של סר ג'ון ואנברו וניקולס הוקסמור. שניהם היו בעלי משנה אדריכלית סדורה, אך הם העדיפו לעבוד זה אחר זה, כשהמקומות הידועים ביותר הם טירת הווארד (1699) וארמון בלנהיים (1705).
למרות ששני הארמונות הללו עשויים להיראות גדולים יתר על המידה במושגים איטלקיים, הקישוטים הכבדים והמראה המסיבי שלהם זכו לתשומת לב רבה מהציבור הבריטי, גם אם לזמן קצר. טירת הווארד היא אוסף מצועצע של מבנים רבים הנשלטים על ידי מגדל גבוה עם כיפה, שהיה אופייני גם בדרזדן או במינכן. בלנהיים בנוי בצורה יותר שקולה, והאבן המסיבית של שערי הכניסה הקשתיים והפורטיקו הגדול הם הקישוטים העיקריים. עבודתו האחרונה של ואנברו הייתה אחוזת סיטון דלאוואל (1718), שהייתה אחוזה צנועה יותר בהשוואה למבנים הקודמים שבנה, אך ייחודית בנועזות המבנית של הסגנון האדריכלי שלה. למרות מאמציו של ואנברו הבארוק מעולם לא היה חביב על האוכלוסייה האנגלית, וזמן רב לפני מותו ב-1724 הוא יצא מהאופנה באנגליה.
תקופת הבארוק האנגלית
אל-מוקתדי
אל-מוסתרשד
אל-מתקי
אל-מתקי באללה (מילולית: האדוק באל), אבו אסחאק אבראהים בן אל-מקתדר באללה (בערבית: المتقي بالله, ابو اسحاق ابراهيم بن المقتدر بالله)", נולד בשנת 908, והיה הח'ליף העבאסי שמשל בבגדאד בין 940 ל-944.
עם פטירת הח'ליף א-ראדי, אורגנה מועצת חכמי דת בראשות ה"אמיר אל-אמראא" הטורקי בקג'ם לבחירת ח'ליף חדש. הבחירה נפלה על אל-מתקי אחיו. לפני שהמינוי יכול היה לקבל את אישורו, נהרג בקג'ם בתאונת ציד. חוסר היציבות השלטוני עורר גל מהומות בבגדאד, ואל-מתקי נמלט על נפשו מן העיר ומצא מחסה אצל החמדאנים במוסול. החמדאנים ניצלו את ההזדמנות, ושלחו צבא יחד עם אל-מתקי במטרה לכוננו מחדש כח'ליף. לאחר כשנה של כיבוש, התערערה שליטתם בבגדאד בשל המיליציות הטורקיות והם נסוגו ממנה.