ב-1950, בעת שלימד מדע המדינה ושימש כדקאן הסטודנטים בוילאמט, החל הטפילד את הקריירה הפוליטית שלו כאשר נבחר לבית הנבחרים של אורגון מטעם המפלגה הרפובליקנית. בעת שנבחר לתפקיד זה הוא הביס שישה מועמדים אחרים בתקופה בה הוגדרו עדיין הבחירות לאספה המדינתית על בסיס הצבעה מחוזית. הוא כיהן בבית הנבחרים שתי תקופות כהונה כנציג מחוז מריון, שבו שוכנת בירת המדינה סיילם בבית התחתון של בית המחוקקים המדינתי. באותה עת הוא היה המחוקק הצעיר ביותר באורגון, ועדין התגורר בבית הוריו. הטפילד נהג להעביר שיעורים בשעות הבוקר המוקדמות, ואז לחצות את הכביש אל הקפיטול המדינתי כדי לעסוק במלאכת החקיקה.
ב-1952 נבחר הטפילד לכהונה שנייה בבית הנבחרים. הוא גם זכה לתשומת לב ברמה הלאומית על תמיכתו המוקדמת בשידולו של דווייט אייזנהאואר להתמודד על נשיאות ארצות הברית מטעם הרפובליקנים. מהלכו זה הקנה לו את הזכות להיות נציג בוועידה הארצית של המפלגה באותה שנה.
בעת לימודיו בקולג' הוא ראה במו עיניו את האפליה נגד האפרו-אמריקאים בסיילים כאשר הוטל עליו על ידי האחווה בה היה חבר, אלפא-פי-אומגה, להסיע לאחר ארוחת ערב את אורחם, הזמר האפרו-אמריקאי פול רובסון, בחזרה לפורטלנד, שכן כאפרו-אמריקאי היה רובסון מנוע מלהתאכסן בבתי מלון בסיילם. ב-1953 הוא הגיש הצעת חוק שעברה בבית המחוקקים שאסרה על אפליה על בסיס גזעי בבתי מלון, עוד לפני שחקיקה שכזו עברה ברמה הפדרלית. ב-1954 התמודד הטפילד ונבחר למושב בסנאט של אורגון מטעם מחוז מריון. בעת כהונתו כמחוקק הוא המשיך לנקוט באסטרטגיית השטח כפי שלמד מארל סנל, אך הרחיב אותה כך שהיא כיסתה את כלל המדינה והגדילה את בסיס התמיכה הפוליטי שלו.
מזכיר המדינה של אורגון.
לאחר תום שירותו בסנאט של אורגון, היה הטפילד למזכיר המדינה הצעיר ביותר בהיסטוריה של אורגון, לאחר שבבחירות של 1956, בגיל 34, הוא ניצח בבחירות למשרה. בבחירות אלו הוא ניצח את עמיתו לסנאט, מונרו סוויטלנד, וקיבל 51.3 אחוזים מהקולות בבחירות הכלליות. הוא הושבע לתפקידו ב-7 בינואר 1957 וכיהן בו עד 12 בינואר 1959.
מושל אורגון.
בהתמודדותו הראשונה על משרת מושל אורגון ב-1958, התנגדה המפלגה הרפובליקנית למועמדותו מטעמה בבחירות המקדימות. הבסיס הפוליטי הרחב שהוא טיפח אפשר לו לזכות במועמדות המפלגה על אף ההתנגדות של הממסד המפלגתי באורגון. בבחירות המקדימות הוא הביס את הגזבר המדינתי סיג אנאדר. ביולי אותה שנה, לאחר הבחירות המקדימות, נשא הטפילד לאישה את אנטואנט קוזמניץ, שעבדה כעורכת דין בקולג' המדינתי של פורטלנד (כיום אוניברסיטת המדינה של פורטלנד). נישואיהם במהלך מסע הבחירות משכו מידה מסוימת של תשומת לב לאחר שקוזמניץ הקתולית המירה את דתה לאמונתו הבפטיסטית של הטפילד. לשניים נולדו ארבעה ילדים. הטפילד המשיך במסע הבחירות שלו לאחר החתונה, אך נמנע מהופעות ציבוריות משותפות עם עמיתיו הרפובליקנים למרוץ ולא הזכיר אותם במהלך מסע הבחירות על אף בקשות ממועמדים רפובליקנים אחרים להופעות משותפות.
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר התמודד הטפילד מול המועמד הדמוקרטי, המושל המכהן רוברט הולמס. בימים האחרונים של מערכת הבחירות, רמז הסנאטור הדמוקרטי ויין מורס, שהטפילד שיקר במשפטו בנוגע לתאונת הדרכים הקטלנית כאשר היה בן 17. טקטיקה זו פעלה כחרב פיפיות כנגד מורס, שכן העיתונות גינתה את הרמיזות הללו, כפי שעשו הולמס ודמוקרטים אחרים. בסופו של דבר הביס הטפילד את הולמס וזכה ב-55.3 אחוזים מקולות הבוחרים. באותה מערכת בחירות זכו הדמוקרטים ברוב בשני בתי המחוקקים של אורגון בפעם הראשונה מאז 1878. תבוסתו של הולמס יוחסה בין השאר לתדמית ולכריזמה של הטפילד ובין השאר לסוגיות של מסע הבחירות כמו הכלכלה השוקעת, הגידול במיסים, עונש המוות, התעסוקה והחינוך. לאחר מכן ניסה הולמס למנות את דייוויד אוהרה כמזכיר המדינה במקומו של הטפילד שהצטרך להתפטר כדי להיות מושל. הטפילד מינה לתפקיד את האוול אפלינג הבן, ואוהרה ערער על המינוי בבית המשפט העליון של אורגון, שפסק לטובתו של הטפילד ואישר את מינויו של אפלינג. הטפילד היה אז בן 36 והמושל הצעיר ביותר בתולדות אורגון עד לאותה עת.
ב-1962 נחשב הטפילד למועמד האפשרי להתמודד מול הולמס על המושב בסנאט, אך תחת זאת הוא התמודד על כהונה שנייה כמושל. בבחירות הכלליות הוא התמודד מול התובע הכללי של אורגון רוברט תורנטון, וזכה ב-345,497 קולות מול 265,359 הקולות של תורנטון. בכך הוא היה למושל השני בתולדות אורגון עד לאותה עת שכיהן שתי תקופות כהונה רצופות מלאות.
הטפילד נשא את נאום המפתח בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית של 1964 בסן פרנסיסקו, שבה זכה במועמדות המפלגה לנשיאות בארי גולדווטר, והוא שימש כיושב הראש הזמני של המפלגה במהלך הוועידה. הוא תמך בגישה מתונה של המפלגה והתנגד לשמרנות הקיצונית שיוחסה לגולדווטר ולתומכיו. הוא גם היה המושל היחידי שהצביע נגד ההחלטה של ועידת אגודת המושלים הלאומית שתמכה במדיניות ממשלו של לינדון ג'ונסון במלחמת וייטנאם, שכן הוא התנגד למלחמה, אך היה מחויב ל"תמיכה בלתי מסויגת ומלאה" בחיילים. עד לתום המלחמה הוא העדיף את השימוש בעיצומים כלכליים.
הטפילד היה מושל פופולרי שתמך בתעשיות המסורתיות של אורגון, כמו תעשיית העץ והחקלאות, אך חש שהרחבת התעשייה שבעידן שלאחר המלחמה ומימון התחבורה והחינוך צריכים לקבל עדיפות גבוהה יותר. בעת כהונתו כמושל הוא פעל לתחילת גיוון הכלכלה של המדינה, כמו גיוס השקעות בתעשייה והרחבת הסחר. כחלק מיוזמות אלו, הוא סייע להקים ב-1963 את "מרכז הבוגרים של אורגון" (Oregon Graduate Center), שכיום הוא חלק מ"יער הסיליקון" (Silicon Forest) במחוז וושינגטון. היה זה מוסד אקדמי באזור פורטלנד (אוניברסיטת המדינה של פורטלנד הייתה אז עדיין קולג' ללא תוכנית להענקת תוארים אוניברסיטאיים), שנראתה לראשי המגזר העסקי כחיונית למשיכת תעשיות חדשות.
סנאטור.
בהיותו מוגבל בהגבלת כהונה של שתי תקופות כהונה כמושל, הכריז הטפילד על מועמדותו בבחירות של 1966 למושב בסנאט של ארצות הברית, שהתפנה בעקבות פרישתה של מורין ניוברגר. במהלך מלחמת וייטנאם, ובמהלך שנת הבחירות, הוא היה היחידי שהצביע נגד ההחלטה שהתקבלה בוועידת אגודת המושלים הלאומית שהביעה תמיכה במעורבותה של ארצות הברית במלחמה. באותה עת זכתה המלחמה לתמיכה בשיעור של 75 אחוזים בקרב הציבור האמריקאי וגם לתמיכתו של יריבו של הטפילד בבחירות של נובמבר. בבחירות המקדימות הוא זכה ב-178,782 קולות, בהשוואה ל-56,760 הקולות של כל שלושת יריביו גם יחד. לאחר מכן הביס הטפילד בבחירות הכלליות את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, הדמוקרט רוברט דנקן. כדי לכהן כמושל עד תום כהונתו שהייתה אמורה להסתיים ב-9 בינואר 1967, הוא דחה את מועד השבעתו כסנאטור עד 10 בינואר, במקום להתפטר קודם לכן ולסיים את כהונתו כמושל ב-3 בינואר.
ניצחונו של הטפילד בבחירות לכהונתו השנייה כמושל ב-1962 ומסע הבחירות המוצלח שלו לסנאט ב-1966 הפכו אותו לדמות לאומית. ב-1968 נכלל שמו של הטפילד ברשימת המועמדים המצומצמת של ריצ'רד ניקסון לתפקיד סגן הנשיא, וזכה לגיבוי חזק מידידו, הכומר בילי גרהאם. הטפילד נחשב לליברלי מדי בעיני שמרנים ודרומיים מתונים, וניקסון בחר בסופו של דבר בספירו אגניו ממרילנד שהיה יותר איש מרכז המפה הפוליטית. בהמשך מצא הטפילד את עצמו בסכסוך עם ניקסון בנוגע לווייטנאם ולסוגיות אחרות, כולל האיום של הטפילד לצמצם את תקציב המחלקה המשפטית של הבית הלבן ב-1973 במהלך פרשת ווטרגייט, לאחר שניקסון לא עשה שימוש בתקציבים לשיפוץ הסכרים על נהר קולומביה.
כסנאטור נקט הטפילד בעמדות שהקשו על הגדרתו מבחינה פוליטית. בקיץ 1969 הוא אמר למארי רות'בארד שהוא "מחויב לרעיון הליברטריאניזם". רות'בראד העיר בנוגע להטפילד, "ברור שהיסטוריית ההצבעות שלו לא ליברטריאנית במיוחד - זה טוב מאוד בנוגע למדיניות החוץ והגיוס, אך זה לא טוב יותר מיד בנוגע לדברים אחרים", והוא הוסיף, "באופן מופשט, לכל הפחות, הוא מאוד נוח לליברטריאניזם". הטפילד דגל בקדושת החיים ככל שזה נגע להפלות ולעונש המוות, אם כי כמושל הוא לא המתיק את עונשו של רוצח מורשע ואישר את הוצאתו להורג. כאוונגלי-בפטיסטי, הוא התנגד לקיום תפילות בבתי ספר של המדינה ותמך בזכויות אזרח למיעוטים. הטפילד הצביע בעד ובעד חוק השבת זכויות האזרח (Civil Rights Restoration Act of 1987), כולל בעד עקיפת הווטו של הנשיא רונלד רייגן על החוק, וכן בעד מינויו של ת'ורגוד מרשל כשופט בבית המשפט העליון ובעד הצעת החוק להפיכתו של יום מרטין לותר קינג כחג פדרלי. הטפילד הצביע נגד מינויים לבית המשפט העליון של קלמנט היינסוורת' ושל ג'ורג' הרולד קרסוול, ומנגד הצביע בעד מינוייהם של ויליאם רנקוויסט, רוברט בורק וקלרנס תומאס. הטפילד היה הסנאטור היחידי שהצביע הן בעד מינויו של ת'ורגוד מרשל והן בעד מינויו של קלרנס תומאס.
ב-1970 היה הטפילד שותף, יחד עם הסנאטור הדמוקרטי מדקוטה הדרומית ג'ורג' מקגוורן ל, שקרא להשלמת הסגת כוחות ארצות הברית מווייטנאם. ב-1973 הוא הסביר לעיתון Eugene Register-Guard את "חוק הממשל השכונתי" שלו, שאותו הוא הגיש כמה פעמים בקונגרס. חוק זה היה אמור לאפשר לאזרחי ארצות הברית להעביר את השימוש בכספי המיסים הפדרליים שלהם מוושינגטון לקהילה המקומית שלהם. הוא הסביר שזו הייתה מטרתו משכבר הימים שכל השירותים החברתיים יסופקו ברמת השכונה.
ב-1981 שימש הטפילד כיושב הראש של הוועדה המשותפת של הקונגרס להשבעת הנשיא, שפיקחה על טקס ההשבעה של הנשיא רונלד רייגן באותה שנה.