נולדה בשנת 1979 בטבריה. למדה תסריטאות, קולנוע ואומנות והחלה את עבודתה בעולם הקולנוע הישראלי ב-2005. היא כתבה את התסריט לסרט הקולנוע הדוקומנטרי "גרסת הבמאי"- סיפור חייו של אייקון הקולנוע, מנחם גולן. לימים שימשה כעוזרת במאי לגולן בסרטו "הכתובה" המבוסס על מחזה מאת אפרים קישון וערכה את הדיאלוגים לסרטו המצליח "ימים של אהבה" (בכיכובם של מאיה בוסקילה וניר לוי). בשנת 2006 הפיקה את "פסטיבל הקולנוע הבינלאומי אשדוד" אשר הפך באותן השנים לפסטיבל השלישי בגודלו בישראל אחרי פסטיבלי הקולנוע בירושלים וחיפה.
ב-2011 כתבה את התסריט לסרט העלילתי "נמס בגשם", בבימויו של בן זוגה, דורון ערן. זהו הסרט הישראלי הראשון העוסק בהורים לבן שעבר ניתוח לשינוי מין. הסרט ייצג את ישראל בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים מהמובילים בעולם וזכה בעשרות פרסים.
ב-2013 כתבה את התסריט וביימה את הסרט הדוקומנטרי "כיתת אומן". הסרט עוסק בסדנת משחק מול מצלמה למשתתפים בעלי צרכים מיוחדים, בהנחייתו של ארנון צדוק.
ב-2015 ביימה את סרט הקולנוע הדוקומנטרי "לה סניורה" העוסק בסיפור חייה של דונה גרציה, חוזת מדינת היהודים ומיישבת העיר טבריה.
ב-2015 הפיקה את הסרט העלילתי "סנפשוט" בבימויו של דורון ערן, בכיכובם של שרון טל, אמנון וולף, דני גבע, אבי פניני וסמדר קילצ'ינסקי. הסרט מעלה על סדר היום הציבורי את בעיית האלימות במשפחה. השתתף בפסטיבלים בינלאומיים, ביניהם פסטיבל הקולנוע הבינלאומי יוסטון, ארצות הברית, בו זכה בפרס Silver Remi לסרט הזר הטוב ביותר.
אלכסנדרוס פנגוליס
אלקסנדרוס פנגוליס (ביוונית: Αλέξανδρος Παναγούλης; 2 ביולי 1939, גליפאדה ליד אתונה – 1 במאי 1976, אתונה) היה פעיל חברתי, משורר ופוליטקאי יווני.
חייו.
אביו של פנגוליס היה קצין בצבא יוון. אחד משני אחיו נפל קורבן לדיקטטורה הצבאית. האחר, אפסטסיוס, היה פוליטיקאי.
בצעירותו התחנך פנגוליס בתנועת הנוער "הנוער הדמוקרטי היווני". בזמן שירותו הצבאי שקעה יוון בדיקטטורה המכונה גם "שלטון הקולונלים". הוא ערק משורות הצבא והקים את הארגון "התנגדות לאומית". ב-13 באוגוסט 1968 הוא ניסה להתנקש בחייו של גאורגיוס פאפאדופולוס, נתפס והתפרסם בגלל עמידתו האיתנה בעינויים שהופעלו עליו כשנחקר לאחר מכן. בתגובה לעינויים כתב שירים בכלא. על פנגוליס הוטל גזר דין מוות, אך ההוצאה להורג לא בוצעה בגלל לחץ בינלאומי, ודינו הומתק למאסר עולם.
הוא המשיך לעבור עינויים גופניים ונפשיים קשים. ב-5 ביוני 1969 הוא הצליח לברוח מהכלא הצבאי, אך נתפס שוב. הוא לא הפסיק לנסות לברוח, עד ששוחרר אחרי הפלת הדיקטטורה. אוריאנה פלאצ'י ביקרה אותו בגליפאדה זמן קצר אחרי שחרורו לריאיון עיתונאי, והשניים פיתחו קשר זוגי, עליו מבוסס הרומן "איש" של פלאצ'י.
אחרי שהמשטר ביוון חזר להיות דמוקרטי ישב פנגוליס בפרלמנט מטעם "איחוד המרכז" ותקף בחריפות פוליטיקאים ששיתפו פעולה עם שלטון הקולונלים בגלוי או בחשאי. בליל 1 במאי 1976 נהרג בתאונת דרכים, ימים ספורים לפני שהתכוון לפרסם מסמכים מארכיון המשטרה מזמן הדיקטטורה. במסמכים אלה, שלא פורסמו, יש ראיות לשיתוף הפעולה של פוליטיקאים רבים עם הדיקטטורה. נסיבות התאונה שנויות במחלוקת ורבים טענו שמדובר בהתנקשות. הלווייתו הפכה להפגנה שהשתתפו בה מאות אלפי בני-אדם.
מורשת.
מיקיס תאודורקיס הלחין כמה משיריו. אוריאנה פלאצ'י כתבה רומן עליו. עבור יוונים רבים פנגוליס הוא סמל למאבק לחירות. בשנת 1996 יצא כרטיס טלפון לזכרו ובשנת 1997 בול דואר. רחובות, תחנות של תחבורה ציבורית ורחובות נקראו על שמו, כמו תחנת המטרו אלקסנדרוס פנגוליס באתונה.
ארגון הגג של יוצאי תוניסיה
צ.ח.מ. אפיקים
מונה בלתי נגיש
ז'אן דוז'ארדן
אלפרד הרדליקה
אלפרד הרדליקה (בגרמנית: Alfred Hrdlicka; 27 בפברואר 1928 – 5 בדצמבר 2009) היה פסל וצייר אוסטרי.
קורות חיים.
הרדליקה נולד בווינה בירת אוסטריה. בין השנים 1943–1945 למד הרדליקה רפואת שיניים. בשנת 1945 החל ללמוד ציור באקדמי דר בילדנדן קונסט ולמד שם עד שנת 1952. בין מוריו ניתן למנות את אלברט פריס גיטרסלו ואת יוזף דוברווסקי. בין השנים 1952–1957 למד פיסול תחת פריץ ווטרובה. בשנת 1960 הציג לראשונה תערוכת יחיד של עבודותיו בווינה.
בשנת 1964 ייצג את אוסטריה בביאנלה שנערכת בוונציה שבאיטליה.
יצירתו משנת 2008 "דת, עור וכוח" העוסקת בישו ובשליחיו עוררה שערורייה ציבורית שהוצגה, בשל התמות ההומו-אירוטיות שבה (בהן, בין היתר, באחד הציורים מוצגים ישו והשליחים כשהם מקיימים יחסי מין על שולחן הסעודה האחרונה).
בין יצירותיו הידועות ניתן למנות את האנדרטה נגד מלחמה ופשיזם בכיכר אלברטינה שבווינה.
בראש צעיר
בראש צעיר הייתה תוכנית רדיו יומית לנוער ולסטודנטים המשודרת ברשת א' של קול ישראל.
התוכנית שודרה למעלה מ-40 שנה, והייתה אחת מתוכניות הנוער הוותיקות ביותר בעולם הרדיו בישראל. התוכנית הייתה הפלטפורמה הראשונה לנוער שסיפקה חשיפה מעשית לרדיו. מגישי ועורכי התוכנית הם תלמידי תיכון וסטודנטים, כאשר מעליהם ממונה עורך אחראי וכל תוכנית עוסקת בנושא שונה, הקרוב ללבם של התלמידים.
התוכנית היוותה קרש קפיצה למגישיה הצעירים שפיתחו את כישוריהם העיתונאיים. עם מגישי התוכנית הבולטים אז והיום נמנים יוסף טרגין, שתוכנית המדע הפופולרי שלו "עולם המדע" שודרה במשך כשלושים שנה; אריה אלדד, לימים חבר הכנסת מטעם מפלגת האיחוד הלאומי; דליה סיגן, לימים עורכת תוכניות הנוער של קול ישראל; שרית לוי, שמיד עם סיום שידוריה הצטרפה ליחידת דובר צה"ל; דפנה ליאל, כתבת חינוך ומבזקנית בחדשות ערוץ 2; איש הטלוויזיה והעיתונאי דרור גלוברמן; כתב הכלכלה של גלי צה"ל ניתאי ענבי; ורבים נוספים.
העורכת הראשית של מחלקת הנוער ברשת א' הייתה צילה אילן. עורכים אחראיים נוספים היו זיוית אורי, אפרת שושני, מושיק גולדברג, עפרה הלחמי ושירן מיארה. התוכנית ירדה מהאוויר עם סיום שידורי רשת א', אשר הוחלפה ב"כאן תרבות" של תאגיד השידור הישראלי.
אוניברסיטת בוקרשט
אוניברסיטת בוקרשט (ברומנית: Universitatea din București) היא מוסד ממלכתי להשכלה גבוהה השוכן בבוקרשט, רומניה.
אוניברסיטת בוקרשט נוסדה על ידי אלכסנדרו יואן קוזה בחודש יולי 1864, על בסיס מספר מוסדות להשכלה גבוהה קיימים, שאוחדו תחת שם זה. רבות מהפקולטות של האוניברסיטה שוכנות במבנים הממוקמים בכיכר האוניברסיטה, במיוחד במבנה היכל האוניברסיטה.
היסטוריה.
הצעדים הראשונים להשכלה גבוהה בבוקרשט.
קונסטנטין ברנקובאנו, שליט נסיכות ולאכיה, בעצתו של הסטולניק קונסטנטין קנטקוזינו, ייסד ב-1694 את האקדמיה הנסיכותית סאבה הקדוש. שפת הלימוד במוסד זה הייתה יוונית. השליט אלכסנדר איפסילנטי (סבו של אלכסנדר איפסילנטי) שינה ב-1776 את תוכנית הלימודים והוסיף קורסים ללטינית, איטלקית וצרפתית. הוא גם הוסיף מבנים. ב-1818, המלומד גאורגה לאזר ייסד באקדמיה בית ספר בשפה הרומנית. פטראקה פואנרו ערך רפורמה ב-1832 ובהזדמנות זו הוסיף קורסים משפטיים ומדעיים. במהלך רפורמה נוספת, בשנת 1850, הקורסים האלה מקבלים דגש והרחבה וב-1854 מוסמך המחזור הראשון של משפטנים.
ב-1855 ייסד קרול דאבילה את בית הספר הלאומי לרפואה ולרוקחות. ב-1857 הונחה אבן הפינה להיכל האוניברסיטה של בוקרשט והוכנו תוכניות למערכת של מבנים עבור האוניברסיטה, תוכניות שלא יצאו לפועל. ב-1859 נוסדה הפקולטה למשפטים וב-1863 נוסדו הפקולטה למדעים והפקולטה לספרות.
התפתחותה של אוניברסיטת בוקרשט.
אלכסנדרו יואן קוזה, השליט הראשון של הנסיכויות הרומניות המאוחדות, שבהמשך שינו את שמם לרומניה, החליט בחודש יולי 1864 על איחוד הפקולטות למשפטים, למדעים ולספרות תחת השם "אוניברסיטת בוקרשט". בשנת 1869 הפך בית הספר הלאומי לרפואה ולרוקחות לפקולטה נוספת באוניברסיטה, הפקולטה לרפואה.
ב-1884 נוסדה הפקולטה לתאולוגיה ובשנת 1890 הוכפפה לאוניברסיטת בוקרשט. בשנים 1890 - 1898 פעל "בית הספר הנורמלי העליון" (Şcoala Normală Superioară), שהפך ב-1898 ל"סמינר הפדגוגי האוניברסיטאי" (Seminarului Pedagogic Universitar). ב-1906 נוסד המכון הגאולוגי וב-1908 המצפה האסטרונומי. ב-1914 התחיל לפעול המוסד ללימודים ומחקרים בנושא דרום מזרח אירופה.
במלחמת העולם הראשונה, בשנים 1916 - 1918, כשבוקרשט הייתה כבושה בידי הצבא הגרמני, האוניברסיטה נסגרה ונפסקו הלימודים. הלימודים התחדשו אחרי המלחמה וב-1919 נוסד המכון הסוציאלי הרומני. ב-1921 הוקמה הפקולטה ללימודים וטרינריים, המשך של בית הספר הווטרינרי שהוקם ב-1861. ליד הפקולטה נוסד גם המכון לנסיובים וחיסונים. ב-1923 קמה הפקולטה השביעית של אוניברסיטת בוקרשט, הפקולטה לרוקחות וב-1924 הוקם המכון לרפואה משפטית.
בשנים 1934 - 1936 נבנה היכל הפקולטה למשפטים ובשנת 1941 נוסד המכון לסטטיסטיקה כללית וסטטיסטיקה ביטוחית (אקטואריה).
השפעת השינויים השלטוניים על האוניברסיטה.
גירוש היהודים.
ב-29 באוגוסט 1940 פרסם שר החינוך הרומני החלטה מספר 153377 שקבעה נומרוס קלאוזוס של מקסימום 6% יהודים בכל כיתת לימודים בכל רמות הלימודים. בהוראה-חוק מספר 3438, מיום 11 באוקטובר 1940 הוחמר המצב ונקבע נומרוס נולוס, איסור מוחלט על לימודי יהודים במוסדות החינוך הממלכתיים או הפרטיים (בבעלות לא יהודית), כולל האוניברסיטאות. היהודים הורשו להקים לעצמם, על חשבונם, מוסדות חינוך פרטיים המיועדים אך ורק ליהודים.
לא רק היהודים הלומדים סולקו ממערכת החינוך הרומנית, גם המורים, כולל הפרופסורים היהודים באוניברסיטה, סולקו ממערכת החינוך בהתאם לאותו חוק.