החלק הצפון-מערבי של המחוז הוא חלק מאזור ההפקעה בשל הזיהום הרדיואקטיבי שנגרם על ידי התאונה בכור הגרעיני בצ'רנוביל. הערים הגדולות הנמצאות בתחום ההפקעה בו אסור לגור הן צ'רנוביל ופריפיאט שהן עתה ערי רפאים. העיר סלובטיץ' נבנתה מחוץ לאזור זה כדי לאכלס את המפונים מפריפיאט.
דמוגרפיה.
הקבוצה הלאומית הגדולה ביותר במחוז קייב היא האוקראינית (1,684,800 אנשים). אחריהם רוסים, יהודים, בלארוסים, פולנים ואחרים. מספר התושבים המוערך (לא כולל את קייב) הוא כ־1.8 מיליון (נכון ל-2006).צפיפות האוכלוסייה היא 63.01 לקמ"ר. מספר התושבים העירונים על פי מפקד האוכלוסין שהיה ב־2001 הוא 1,053,500 (57.6%) ומספר התושבים באזורים הכפריים – 774,400 איש (42.4%)
כלכלה.
מפעלי התעשייה העיקריים במחוז קייב כוללים: ייצור חשמל, מזון, תעשיות כימיות ופטרוכימיות וייצור מתכת. יש במחוז 330 מפעלים תעשייתיים מאושרים ו- 742 מפעלי תעשייה קטנים יותר.
חינוך.
יש במחוז קייב 795 בתי ספר המנוהלים על ידי המדינה. 219 (27.5%) מהם ממוקמים באזורים עירוניים ו- 576 (72.5%) באזורים כפריים. בבתי ספר אלה לומדים 232,260 תלמידים. 141,416 (60.6%) מהם בבתי ספר עירוניים ו- 98,944 (39.4%) בתי ספר באזורים כפריים. נוסף על אלה יש 12 בתי ספר ערב בהם לומדים 6,000 תלמידים, 23 בתי ספר מקצועיים עם 14,300 תלמידים, 22 בתי ספר גבוהים בהם יש יותר מ-35,000 תלמידים.
אליהו אהרן מילייקובסקי
הרב אליהו אהרן מילייקובסקי-סמונוב (תר"כ, 1860 – ט"ז בסיוון ה'תש"ז, 4 ביוני 1947) היה רבן של גרייבה שבלטביה וחרקוב שבאוקראינה, ולאחר עלותו לארץ ישראל היה מרבני תל אביב-יפו וראש אבות בתי הדין בעיר.
תולדותיו.
נולד בווינדוי שבלטביה, בנו של רב העיר, הרב מרדכי אוריה סמונוב. אחיו הוא הרב גרשון מנדל סמונוב, אביו של הרב אפרים סמונוב (חתנו של הרב חיים ברלין), שמילא את מקום סבו ברבנות וינדוי.
בקטנותו התייתם מאביו. בשנת תרל"ז (1877) החל ללמוד בישיבת וולוז'ין. בתקופת לימודיו בישיבה נהג לדרוש בשבתות בפני תושביה היהודים של העיר. נישא לבת משפחת בונימוביץ מוולוז'ין. עם הקמת כולל ברודסקי, בשנת תרמ"ז (1887), נמנה עם קבוצת האברכים הראשונה שלו.
בשנת תרנ"ב (1892) התמנה לרבה של גרייבה. בשנת תרס"ט (1909) הוציא את ספר השו"ת "אהלי אהרן". בשנת תרע"ב (1912) התמנה לרבה של חרקוב. בשנות מלחמת העולם הראשונה ולאחריה פעל רבות לסיוע לפליטים היהודים באזור.
בשנת תרפ"ח (1928), בהיותו בן 68, עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. זמן קצר לפני כן נפטר רבה של פתח תקווה, הרב ישראל אבא ציטרון, ורבה של תל אביב, הרב שלמה הכהן אהרונסון, המליץ בפני "ועדת הרבנות" בפתח תקווה על הרב מילייקובסקי לתפקיד.
היה מרבניה הבולטים של תל אביב-יפו. במשך 19 שנה כיהן כראב"ד וכן כרב בית הכנסת הגדול בצפון הישן של העיר (רחוב בן יהודה 126). מלבד היותו דיין ופוסק בלט כדרשן והרבה להזכיר דברי תורה של רבו הנצי"ב. הוציא לאור את דרשותיו בספר "דבר אליהו". נמנה בין הרבנים שנתנו הסכמה לספרו של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל שו"ת "משפטי עוזיאל".
נפטר בביתו בט"ז בסיוון ה'תש"ז, 4 ביוני 1947, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
ספריו.
כמו כן תרגם מגרמנית את ספריו של הרש"ר הירש "חמש חנוכות" ו"עונג שבת".
בנימין בן אסא
בנימין בן אסא (1917 – 21 במרץ 1976) היה רופא משפחה שעלה מהולנד ופעל רבות לקידום הרפואה בקרב שבטי הבדואים בנגב ולהקמת מרפאות עבורם.
קורות חיים.
בנימין בן אסא נולד בהולנד בבית מסורתי-ציוני. אביו היה רופא משפחה. עם סיום לימודיו התיכוניים יצא להכשרה חקלאית מתוך מטרה להיות חלוץ בארץ ישראל. בתום ההכשרה החקלאית למד רפואה באוניברסיטת אמסטרדם. בזמן לימודיו היה פעיל בארגון הסטודנטים הציוני ושם פגש את אשתו לעתיד, סטודנטית לרפואה בשם מרטה פולק.
לאחר פלישת הגרמנים להולנד במלחמת העולם השנייה החליטו בנימין ומרטה בן אסא לברוח מהולנד לבריטניה ולהצטרף לצבא הולנד החופשית. הם נמלטו דרך אירופה הכבושה עד לדרום צרפת בעזרת תעודות מזויפות, ומשם חצו ברגל את הרי הפירנאים המושלגים בנתיב שנקרא לימים "דרך החופש". כשהגיעו לספרד נתפסו והושלכו לכלא, אך בהמשך הצליחו להשתחרר ובסופו של דבר הגיעו לבריטניה, שם הצטרף ד"ר בן אסא כרופא לצי ההולנדי.
עם תום המלחמה התנדב לשמש כרופא מטעם הצי ההולנדי באינדונזיה, שם חיו בני הזוג בן אסא כארבע שנים. ב-1950 עלו לארץ, וד"ר בן אסא החל לעבוד בבי"ח רמב"ם.
הוא הרגיש שהעבודה והמגורים בחיפה אינם "חלוציים" מספיק, וכשראה מודעה של משרד הבריאות שבה מכרז למשרת רופא עבור הבדואים באזור באר שבע החליט להיענות לאתגר ולעבור לנגב.
בשנת 1954 עברה המשפחה לבאר שבע, וד"ר בן אסא מונה לרופא הממשלתי לבדואים בנגב. הוא נסע מדי יום למרפאות שהקים במדבר, בדק עשרות חולים ואחר כך המשיך לביקורי בית במאהלים. הוא למד להכיר את הבדואים, שכינו אותו "אבו אסא", את מנהגיהם, את שפתם ואת אורחות חייהם.
הוא יצר קשרים עם ה"דרווישים" – רופאי האליל הבדואים, ושיתף אתם פעולה מתוך עניין ומתוך הבנה שכך יוכל לזכות בשיתוף פעולה יותר טוב של החולים. ד"ר בן אסא פעל רבות להדברת מגפת השחפת שהייתה נפוצה אז בקרב הבדואים, ועל כך אף זכה בשנת 1968 בפרס ע"ש ד"ר פליסקין.
במלחמת סיני שרת בחיל הים ונפצע בעת המרדף אחר ספינת חיל הים המצרי "איברהים אל אוול".
בשנת 1965, כשקשתה עליו העבודה במדבר, עזב את משרד הבריאות ופתח מרפאה בבאר שבע. הבדואים המשיכו לבוא למרפאתו הפרטית, אך בשלב זה התחילו להגיע אליו גם חולים יהודים רבים.
ד"ר בן אסא כתב מאמרים על בריאות הבדואים בתנאי המדבר. בשנת 1966 זכה מטעם ארגון בהולנד בפרס ע"ש אלברט שווייצר על עבודתו ותרומתו לקידום הרפואה בקרב הבדואים. הוא תרם את כספי הזכייה להקמת מרפאה במחנה פליטים, בדרום הר חברון, שהיה, בזמנו, בתחום ממלכת ירדן.
ד"ר בנימין בן אסא נפטר ב-11 במרץ 1976 בגיל 58 ונקבר בבאר שבע. הוא הותיר אחריו אשה, ד"ר מרטה בן אסא רופאת ילדים, וארבעה ילדים.
על שמו רחוב בבאר שבע.
כיפה גיאודזית
אורית ישי
אורית ישי (נולדה ב-1961) היא אמנית ישראלית, יוצרת בתחומי צילום סטילס, וידאו ומיצב, ומרצה לצילום ולאמנות בקהילה. ישי עוסקת ביצירתה במערכות יחסי הגומלין שבין אדם למקום ובהשפעתן על יצירת זהות ולאומיות, ובוחנת אפשרויות ייצוג במדיות הצילום. עבודתה, המלווה על פי רוב במחקר תאורטי, מתייחסת לאירועים מהעבר ומההווה ולרגעים המצויים בסדר יומה של החברה הישראלית והגלובלית.
ביוגרפיה.
ישי נולדה ב-1961 בתל אביב, היא מתגוררת ויוצרת בתל אביב, מרצה וחברת סגל בבית הספר לאמנות במכללה האקדמית ספיר.
בשנים 1986–1983 למדה אמנות במדרשה לאמנות בית ברל. לאחר הלימודים פנתה ללימודי עיצוב פנים ועסקה בתחום. בין השנים 2003–2000 צילמה עבור ירחונים מרכזיים בארץ (ביניהם: רואים עולם, נישה ומסע אחר). בשנת 2003 שבה ללימודי אמנות, במחלקה לצילום במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר. ב-2006 סיימה ישי את לימודיה בהצטיינות והמשיכה להתמחות .B.Ed במסלול אמנויות בחוג לתקשורת במכללת דוד ילין ירושלים, אותו סיימה בהצטיינות ב-2007.
בזמן היותה תלמידת השנה השנייה בלימודי הצילום בירושלים הוזמנה ישי להציג תערוכות יחיד במוזיאון היהודי בקרקוב ובמוזיאון אנה אחמטובה בסנקט פטרבורג. בתום לימודיה בבית הספר מוסררה זכתה במלגת שרת מטעם קרן תרבות אמריקה-ישראל (2007-8, 2006-7). אף על פי שלא עמדה בקריטריון הגיל המתאים לקבלת הפרס, נימקה הוועדה את החלטתה בהתאם לאיכות ומקוריות העבודות.
בשנים 2012–2010 למדה ישי במדרשה לאמנות בית ברל בתוכנית ללימודי המשך מתקדמים באמנות, אותם סיימה בהצטיינות. בזמן שלמדה בתוכנית, ניהלה יחד עם ד"ר עודד וולקשטיין פרויקט שהסתיים בהוצאה לאור של הספר 'הבית', בהוצאת הקיבוץ המאוחד-ספריית פועלים ב-2013. בתקופת לימודים זו זכתה ישי במלגות יצירה במרכז גוטסמן לתחריט קיבוץ כברי (2011) ובסדנת ההדפס בירושלים (2012).
בשנת 2014 הוזמנה ישי להשתתף בתוכנית שהות אמן ב-MuseumQuartier-Q21 בווינה, בהמלצת EIKON - מגזין בינלאומי לצילום ואמנות מדיה. ב-2015 הוזמנה לווינה כמרצה אורחת באקדמיה לאמנויות Academie der Bildenden Kunst Wien. עבודת הווידאו "UP" שיצרה בווינה נבחרה לאוסף הווידאו של מוזיאון ה-MUMOK. בשנים 2015 ו-2016 הוזמנה לתוכנית שהות האמן Arad Art and Architecture, ובמסגרת זו יצרה את עבודת הווידאו "OZ21" בהשראת הרומן 'אל תגידי לילה' מאת הסופר עמוס עוז. ב-2017 הציגה בגלריה העירונית בפראג (צ'כיה) את התערוכה "ארץ הצבי", באוצרותה של דליה לוין, שהייתה אוצרת מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית. בקיץ 2018 הוזמנה ישי לתוכנית שהות האמן ARAC בבוקרשט, ליצירת פרויקט חדש והצגתו ב-Anca Poterasu Gallery.
משנת 2015 ישי היא מרצה לצילום בבית הספר לאמנות במכללת ספיר בנגב ומנחה מובילה בתוכנית הפיילוט האמנותית-חברתית של המכללה בקורס Creative Place Making, בה היא מחנכת לשיתופיות והעצמה חברתית באמצעות הנגשת אמנות ופעילות עם הסטודנטים ותושבי הדרום בשדרות ובאופקים. בשנים קודמות לימדה צילום בבית הספר מוסררה ע”ש נגר בירושלים, והנחתה פרויקט צילום משותף לבית הספר ולמכללת Corcoran בוושינגטון שבארצות הברית, וכן בבתי ספר נוספים.