בהיותו סטודנט בסנקט פטרבורג ב-1916 נעצר על ידי הבולשת הממשלתית במהלך השתתפות בוועידה ציונית באודסה ונכלא למשך 4 חודשים. לאחר מהפכת פברואר ב-1917, כשבוטלו האיסורים על פעילות ציונית, היה יושב ראש צעירי ציון ביליזבטגרד ופעיל במוסדות עירוניים וקואופרטיביים, וב-1918 נבחר כחבר הלשכה המרכזית של צעירי ציון באוקראינה. החל מ-1920 נאסרה שוב פעילות ציונית, ותנועת צעירי ציון הפכה למחתרתית. באפריל 1922 השתתף בוועידה השלישית של צעירי ציון, שנערכה בחשאי, אך קיומה נודע לרשויות, והוא נאסר באוגוסט 1922 ונשפט עם עשרה מחבריו לשנתיים מאסר ועבודות כפייה. במשך שנה נאסר בקייב ולאחר מכן הוגלה לולדימיר בהמתנה למדינה שתסכים לקלוט אותו. ב-1924 הגיע לברלין, המשיך שם בפעילותו במרכז צעירי ציון כשנה.
נישא לדינה רדומיסלסקי, אחותו של גריגורי זינובייב, ממייסדי ומנהיגי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, שהוצא להורג ב-1936 במסגרת הטיהורים הגדולים של יוסיף סטלין.
ב-1925 עלה לארץ ישראל. אשתו עבדה כרופאת משפחה בקופת חולים כללית. בנם היחיד מיכאל, שנולד ב-1923, נפטר בינקותו ב-1925 (י"ג אייר תרפ"ה), נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
ורלינסקי היה מזכיר המשק בנהלל עד 1930, אז עבר לנהל את מטה תנובה בחיפה על פי בקשת אליעזר יפה, מנכ"ל תנובה ואיש נהלל. לאור התנגדות ועד נהלל לעזיבתו הועברה הסוגיה להכרעת ברל כצנלסון שקבע כי ורלינסקי יעבור לתנובה.
ב-1937 התמנה למנכ"ל תנובה במקום אליעזר יפה, שפרש בשל מחלה. ורלינסקי ניהל את תנובה 33 שנה, במהלך תקופה זו הצטרפו אליה מעל 400 יישובים של ההתיישבות העובדת וחקלאים פרטיים. תנובה, שהוקמה כאגודה שיתופית לשיווק משותף של תוצרת חקלאית, הפכה תחת ניהולו למונופול ששלט בשוק הישראלי, הן על רוב אספקת המזון לצרכנים והן על אמצעי השיווק ליצרנים. ורלינסקי פעל לקביעת מכסות ייצור, והכללת תנובה במועצות הייצור השונות, ולחינוך לצריכת חלב באמצעות תוכנית חלוקת חלב בבתי הספר. הוא החשיב את עקרון השיווק המאורגן השיתופי כזהה בחשיבותו לעקרונות אחרים של תנועת העבודה - עבודה עצמית ועזרה הדדית. בשל תפקידו המרכזי במשק הישראלי, בכתבות וראיונות רבים בעיתונות הובאה התייחסותו של ורלינסקי לסוגיות בייצור ושיווק, לגבי תוצרת החלב, הירקות, הפירות, הביצים ועוד, כמו גם בנושאים כלליים של המשק ההסתדרותי.
ב-1970 פרש מתפקידו כמנכ"ל אך מונה ליושב ראש מועצת המנהלים של תנובה. בשנת 1971 זכה בפרס העבודה "למפעל חיים" מטעם ההסתדרות הכללית.
ורלינסקי עסק כל השנים גם בפעילות ציבורית. בשנות ה-30 נבחר כחבר הנהלת הדר הכרמל וחבר ועד לשכת המסחר בחיפה. היה ציר מטעם מפא"י בקונגרסים הציוניים ה-14, ה-15, ה-16 וה-20 ונבחר לחבר הוועד הפועל הציוני. היה חבר מועצת ההסתדרות, מונה ב-1955 לחבר מועצת המנהלים של בנק לאומי, חבר המרכז החקלאי, חבר המחלקה להתיישבות. במלחמת העצמאות מונה על ידי בן-גוריון כאחראי להספקת המזון לירושלים הנצורה. היה חבר בוועדה הכלכלית המייעצת לראש הממשלה (בתקופת דוד בן-גוריון ומשה שרת). הוצע לו תפקיד שר החקלאות אך העדיף להמשיך בתפקידו כמנכ"ל תנובה. היה חבר הנהלת בנק הדואר וב-1962 מונה ליושב ראש.
לאחר פרישתו כתב את הספר "בלבטי התנובה" המתאר את התפתחות תנובה בתקופתו, שיצא לאור ב-1973, מספר חודשים לפני מותו של ורלינסקי.
אקזוספירה
בידוד תרמי
בידוד תרמי הוא מזעור מעבר חום בין שני גופים בעלי טמפרטורה שונה, באמצעות חומרים שונים ושיטות שונות.
מעבר חום.
חום עובר באחת משלוש צורות:
הולכת חום נמדדת כרגיל בממדים של ואט למעלות צלזיוס, או כהולכה סגולית – ואט למעלות צלזיוס למטר.
דרכי בידוד.
בידוד תרמי נעשה על ידי מניעת הולכת חום דרך חומר, מניעת הסעה ומניעת קרינה. מוליכות חום נמוכה שקולה ליכולת בידוד גבוהה.
הכלי המוכר ביותר לבידוד תרמי הוא ביגוד. הבגד מצמצם את הסעת חום הגוף באוויר ובחומרים אחרים אתם הגוף נמצא במגע, על ידי בידוד הגוף מחומרים אלה. שכבות ביגוד אחדות או בגדים עבים המכילים חללי אוויר בתוכם, מצמצמים טוב יותר את ההסעה מאשר שכבה אחת של בגדים דקים. מעבר לזאת, הבגד מצמצם גם את הקרנת החום מהגוף אל הסביבה.
שימושים.
בידוד תרמי של מבנים.
בענף הבנייה נעשה שימוש בטכניקות שונות של בידוד תרמי על מנת לשמור על הטמפרטורה הפנימית במבנה, לחסוך בדלק הדרוש לחימום וקירור ולהבטיח טמפרטורה אחידה במרחב הבנוי.
בידוד תרמי מיושם במבנים שונים, ומטרתו היא צמצום המשאבים הנדרשים לצורך תפעול המבנה, על ידי מניעה מחום וקור לעבור אל תוך המבנה והחוצה ממנו. בנוסף, בידוד תרמי עשוי למנוע התעבות של מים על גבי קירות ויצירת מפגעי רטיבות.
מבנה המבודד היטב (חומרים הקולטים את החום /קור ומשנים טמפרטורה בהדרגתיות ואיטיות) יוביל להפחתת הצורך בשימוש במערכות איקלום ולחסכון במשאבים.
חומרים המשמשים בענף הבנייה לבידוד תרמי.
חומרי הבידוד המקובלים לשימוש בענף הבניה משתנים מבחינת גימור פני השטח, הצבע והמרקם. שיקולים שעשויים להשפיע על בחירת חומר בידוד הם אורך החיים של המוצר, עמידות לחרקים/פטריות, עמידות אש, מחיר, השפעות סביבתיות בעת ייצור חומר הבידוד, יכולת בידוד אקוסטית, השפעות בריאותיות של חומר הבידוד, אטימות ונוחות השימוש.
סוגים שונים של חומרי בידוד הם:
בישראל.
בישראל קיים תקן ישראלי (ת"י) 1045 שהוא תקן רשמי המוזכר בחוק התכנון והבניה, שיצא לאור בשנת 1965 ועבר שינויים רבים בחלוף השנים. תקן 1045 עוסק בדרישות המינימליות עבור רמת בידוד של מעטפות מבנים בעלי ייעודים שונים – מגורים, מבני חינוך, משרדים, בתי מלון ובתי חולים. התקן מציג את כל רכיבי המעטפת ומציב סטנדרט בידוד תרמי המבטיח את שימור האנרגיה הנצרכת בבניין, ומתאימה לתנאי האקלים בארבעת אזורי האקלים בארץ: אזור רצועת החוף, מישור החוף והשפלה, אזור ההר ואזור בקעת הירדן והערבה.
מחקרים מראים כי תכנון ראוי ושימוש נכון בתקן בידוד תרמי למבנים ת"י 1045 על כל חלקיו יביא את המשק הישראלי לחסכון בהוצאות חשמל של כ-600 מיליון שקל בשנה
בנוסף לת"י 1045 ישנם שלושה תקנים נוספים:
שרת המדע והטכנולוגיה
שרת הכלכלה
שרת האנרגיה
שרת הפנים
השרה להגנת הסביבה
סמל הנגישות הבין-לאומי
סמל הנגישות הבין-לאומי הוא הסמל הרשמי לנגישות עבור אנשים עם מוגבלות, אשר זכה להכרה בין-לאומית ונעשה בו שימוש במדינות שונות ברחבי העולם. הסמל מורכב מריבוע כחול ובתוכו מופיע בצבע לבן אדם היושב בכיסא גלגלים.
היסטוריה.
סמל הנגישות עוצב על ידי סוזנה קופוד, סטודנטית לעיצוב מדנמרק, בשנת 1968. הסמל שורטט לראשונה בכנס עיצוב בסטוקהולם בהדרכת המעצב האמריקאי ויקטור פאפאנק שנכח בכנס. המטרה הייתה ליצור סמל ייחודי לנושא המוגבלות ברחבי העולם. הסמל עוצב בתחילה ככיסא גלגלים ריק, ללא עיגול הראש הקיים בסמל הנוכחי. הסמל הוצג לראשונה בתערוכת סיום הכנס וזכה לקידום רב בשוודיה בשנה לאחר מכן.
אחד האנשים שקידמו את סמל הנגישות היה קרל מונטן, מנהל המכון לנכים בשוודיה, שרצה לפתח סמל נגישות ככלי עזר טכני. הצוות של מונטן נתבקש לבחור מבין ששה סמלים. הסמל שעיצבה קופוד נראה לחלק מחברי הצוות פשוט מדי ובלתי קריא. בעקבות הביקורת, הוסיף מונטן עיגול בחלק העליון של הסמל על מנת לתת רושם של דמות היושבת בכיסא גלגלים.
שימושים.
סמל הנגישות הבינלאומי מסמן ברחבי העולם כולו הנגשה של מבנים ושירותים לאדם בכיסא גלגלים. בין שימושיו המגוונים אפשר למצוא סימון של חניית נכים, סימון של בתי שימוש נגישים, הקלות עבור אוכלוסיית הנכים במרחבים ציבוריים והנגשת שירותי תחבורה ציבורית. בנוסף, הסמל מציין גם נגישות לאנשים עם מגבלות אחרות כמו לקות ראייה ולקות שמיעה.
עיצוב מחדש של הסמל.
אחת הביקורות המרכזיות על סמל הנגישות היא שהוא אינו מייצג את כלל המוגבלויות הקיימות. ביקורת נוספת שהועלתה על הסמל קשורה לפאסיביות של הנכה המצויר. על כן נערכים דיונים ערים בנושא עיצובו מחדש של הסמל, ואף נעשו מספר ניסיונות ליצירת סמלים חדשים שייצגו מגבלות נוספות. נכון ל-2021, קיימים סמלי נגישות נוספים לסמל המוכר שנחשב עדיין לסמל המקובל.
עלמת קוסובו
עלמת קוסובו או עלמת שחרור השדה (בסרבית: Косовка девојка) היא הדמות המרכזית בשיר בעל אותו שם, השיר הוא חלק מ"מחוג קוסובו" (שירה העוסקת במיתולוגיה הקוסובואית) אשר הוא בעצמו חלק מהשירה האפית הסרבית. בשיר מסופר על עלמת חן צעירה שמחפשת בשדה הקרב אחר בעלה הארוס ומסייעת ללוחמים סרבים פצועים במים, יין ולחם לאחר קרב קוסובו בשנת 1389 בין סרביה לאימפריה העות'מאנית. לבסוף היא מוצאת את הלוחם הפצוע והגוסס פאבל אורלוביץ' שאומר לה שארוסה מילאנו טופליקה ואחיו לדם מילוש אוביליץ' ואיבן קוסנצ'יץ' מתים. לפני הקרב הם העניקו לה גלימה, טבעת זהב וצעיף לחתונה כהבטחה לחזרה בטוחה, אך הם נהרגו ופאבל הצביע על כיוון הגופות. השיר מסתיים ב:
במאה ה-20.
השיר הפך פופולרי מאוד כסמל לחמלה נשית ולצדקה. אורוש פרדיץ' לקח את הנושא בשנת 1919 עם ציור שמן באותו הכותרת. בשנת 1907, הפסל איוון מסטרוביץ' יצר תבליט שיש של הנושא כחלק ממחוג קוסובו. אמנית קרואטית אחרת, מירקו ראצ'קי, ציירה גרסה של עלמת קוסובו.
השרה להשכלה גבוהה
רודולף ווייר
רודולף ווייר (בגרמנית: Rudolf Ritter von Weyr; 1847, ווינה – 1914, ווינה) היה פסל אוסטרי, שפיסל בסגנון ניאו בארוק.
ווייר למד אצל הפסל פרנץ באואר ואצל יוסף סזאר אצלו הוא גם עבד שנים רבות.
וויר סייע לאדריכלים גוטפריד זמפר וקרל פון הסנאואר בהקמת המוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
נעמה שולץ