מבצע יונתן או מבצע אנטבה (כינויו הצבאי של המבצע היה "כדור הרעם") הייתה פעולת פשיטה צבאית שביצע צבא הגנה לישראל באוגנדה במוצאי שבת, אור ליום ראשון, 4 ביולי 1976 (ו' בתמוז ה'תשל"ו), במטרה להציל 105 נוסעים יהודים, ישראלים ואנשי צוות מטוס אייר פראנס, שנחטפו על ידי טרוריסטים גרמנים ופלסטינים, במהלך טיסתם מישראל לצרפת. למרות התבצרותם של החוטפים במדינה עוינת, כמעט כל החטופים חולצו בשלום. במהלך המבצע נהרגו שלושה בני ערובה וכן מפקד סיירת מטכ"ל, סגן אלוף יונתן נתניהו, ובעקבות זאת נקרא המבצע על שמו.
חטיפת המטוס.
ביום ראשון ה-27 ביוני 1976 (כ"ט בסיוון ה'תשל"ו) נחטף מטוס איירבוס A300 של חברת התעופה הצרפתית אייר פראנס, בטיסה 139 מנתב"ג לפריז. המטוס נחטף לאחר שערך חניית ביניים בנמל התעופה של אתונה. במטוס שהו באותה עת 248 נוסעים ו-12 אנשי צוות.
החוטפים היו שני מחבלים גרמנים, חברי "תאי המהפכה", ושני מחבלים פלסטינים, חברי החזית העממית לשחרור פלסטין-מבצעים חיצוניים:
החוטפים אילצו את הטייסים להנחית את המטוס בבנגאזי שבלוב, שם המטוס חנה במשך שבע שעות, תודלק ושם הצטרפו אל החוטפים עוד שלושה מחבלים פלסטינים. נוסעת בשם פטרישיה היימן, אחות במקצועה, שהייתה בדרכה ללוויית אמה בלונדון, התחזתה לאישה הרה העוברת הפלה כדי להשתחרר מהמטוס החטוף. פטרישיה, בעלת אזרחות ישראלית ואזרחות בריטית, עשתה שימוש בדרכון הבריטי שלה וכך יצאה מהמטוס החטוף בעצירת התדלוק. המחבלים הורו לטייס לטוס לאנטבה שבאוגנדה, מרחק של כ-3,800 קילומטרים מישראל.
ביום השלישי לחטיפה, 29 ביוני, ריכזו החוטפים את הישראלים והיהודים שבין הנוסעים באולם הנוסעים של הטרמינל הישן בשדה התעופה של אנטבה ושיחררו את יתר הנוסעים. חטופים יהודים רבים סיפרו שהפרדתם משאר הנוסעים לקולן של פקודות בגרמנית הזכירו להם למרבה האימה את הסלקציות שהיו נהוגות במחנות ההשמדה הנאצים.
קברניט המטוס הצרפתי, מישל בקוס, התעקש להישאר עם נוסעיו החטופים, מתוך אחריותו לשלומם. יחד איתו נשאר כל צוות המטוס. בעקבות מעשה זה, קיבל הקברניט אות הוקרה מראש הממשלה, יצחק רבין.
את המגעים בשם ממשלת ישראל מול ממשלת צרפת ניהלו שגריר ישראל בצרפת בזמן הפעולה, מרדכי גזית, והיועץ הביטחוני סמי דוגן.
דרישות החוטפים.
מדינת ישראל ניהלה מגעים עם שליט אוגנדה אידי אמין, ששיתף פעולה עם החוטפים.
החוטפים דרשו את שחרורם של 53 טרוריסטים, ביניהם 40 מחבלים הכלואים בישראל, חמישה מחבלים הכלואים בקניה, שישה אנרכיסטים הכלואים בגרמניה, אנרכיסטית הכלואה בשווייץ ואנרכיסטית הכלואה בצרפת. בנוסף לכך הם דרשו כופר כספי תמורת בני הערובה.
הם הציבו אולטימטום, שאם לא יענו דרישותיהם עד יום חמישי, 1 ביולי, יוצאו להורג שני חטופים בכל שעה, עד שדרישותיהם יענו, או עד שכל בני הערובה ימותו. תוך כדי משא ומתן הסכימו המחבלים להאריך את מועד האולטימטום ל-4 ביולי.
מבצע ההצלה.
תכנון המבצע.
במקביל למשא ומתן לשחרור החטופים, ולמרות התנגדות הרמטכ"ל, בדרגים הנמוכים יותר הועלו הצעות שונות של תקיפה, ביניהן הנחתת כוח משייטת 13 באגם ויקטוריה הסמוך לאנטבה. התכנון הזה לא יצא לפועל, בגלל חשש שחיל האוויר האוגנדי או אזרחים מאוגנדה יזהו אותם וכן לאחר ההבנה כי האגם שורץ תנינים. רעיון אחר שעלה היה לכבוש את אנטבה כולה. צה"ל תכנן מבצע חילוץ על סמך נתוני המודיעין על שדה התעופה באנטבה, וכן בהתבסס על מידע מודיעיני שהתקבל מחטופים נתינים זרים ששוחררו ובהם גם נינט מורנו, סבתו של עמנואל מורנו. מורנו, יהודיה קנדית אשר הייתה בין החטופים ולא זוהתה כיהודיה על ידי החוטפים, ציירה את החטופים היהודיים, ומאחוריהם את דיוקנם של החוטפים, מבנה הטרמינל ובית הנתיבות בו שהו החטופים. היא שוחררה יחד עם שאר הנוסעים הזרים, דרשה להיפגש עם אנשי "המוסד" בצרפת והעבירה להם את הציורים עם דיוקני המחבלים, דבר שהקל מאוד על החיילים בזיהוי המחבלים בשעת הפעולה. בנוסף, הכינה מפה של מבנה הטרמינל בו שהו החטופים, דבר אשר הקל על תכנון המשימה והצבת הכוחות בשטח, ותיעדה את מיקום החטופים והחוטפים וזמני החלפת המשמרות ביניהם את פרטי המידע שהיו רלוונטיים ביותר למבצע הצבאי אסף וערך עמירם לוין.
כמפקד המבצע מונה תא"ל דן שומרון, קצין חי"ר וצנחנים ראשי (קחצ"ר). לצדו בצוות המתכננים היו סגן מפקד סיירת מטכ"ל רס"ן מוקי בצר שלהיכרותו המוקדמת והאינטימית עם נמל התעופה באנטבה משהות רצופה קודמת של כמה חודשים כמדריך לחימה לכוחות האבטחה המקומיים הייתה חשיבות מכרעת בגיבוש תחושת המסוגלות והההחלטה לאשר את המבצע בקרב דרג מקבלי ההחלטות, אל"ם אהוד ברק, אל"ם שי תמרי, סא"ל חיים אורן וסא"ל רן בג. אנשי המוסד, בפיקוחו של מייק הררי שחדר לשדה התעופה במסווה של איש עסקים איטלקי, שלמה גל ועוד, השתתפו בצוות בדיקת ההתכנות לקראת מבצע אפשרי; הם הפיקו צילום אוויר של נמל התעופה באוגנדה, ומידע על סימון המסלולים שהיה חיוני להנחתת מטוסי התובלה, על כך קיבל הררי את עיטור המודיעין הגבוה ביותר של ישראל. יוני נתניהו, מפקד סיירת מטכ"ל, היה בסיני בעת תכנון הפעולה וכאשר תכנון הפעולה היה בשלבים האחרונים הוא הצטרף לצוות המתכננים ומונה למפקד הכח של הסיירת במבצע.
ראש הממשלה יצחק רבין לא מיהר לאשר מבצע צבאי ושקל חלופות אחרות. שר הביטחון שמעון פרס הטיל על הצבא למצוא תוכנית, והוא, יחד עם שרים נוספים, תמך בפעולת חילוץ באמצעות צה"ל עוד בטרם הוצגה תוכנית החילוץ המעשית. רבין פסל את התוכניות הראשונות שהוצגו בפניו, אולם כאשר הונחה בפניו תוכנית מפורטת של צה"ל לחילוץ החטופים, הוא ערך הצבעה בממשלה שבה רוב מוחץ תמך בתוכנית החילוץ. גם בצה"ל היו הדעות חלוקות - הרמטכ"ל מוטה גור התנגד בתחילה נמרצות לכל תוכנית פעולה צבאית, שבה תמכו האלופים בני פלד ויקותיאל אדם. למעשה, רבין אישר את היציאה לדרך ברגע שהתקבל האישור של אהוד ברק לגבי נחיתת התדלוק בקניה, עוד לפני שהממשלה אישרה את התוכנית. ראש הממשלה אף התקשר לרב עובדיה יוסף איתו היה ביחסים חמים, על מנת לקבל אסמכתא הלכתית לביצוע המבצע בשבת. הרב השיב לאלתר שמאחר שמדובר בפיקוח נפש, הדבר מותר ואף ברכו שהמבצע יסתיים בהצלחה.
ב-3 ביולי המריאו ארבעה מטוסי C-130 הרקולס ("קרנף") של חיל האוויר משדה התעופה באופירה וטסו לאנטבה. רק כשכבר היו מעל אתיופיה התקבל אישור הממשלה למבצע. באופן רשמי דובר על כך שאם הממשלה לא תאשר, המטוסים יחזרו על עקבותיהם.
עיקרי התוכנית היו הטסת מטוסי הרקולס משדה התעופה באופירה שבסיני ליעד באוגנדה תוך חמיקה ממכ"ם אויב, כשחלק מהטיסה בגובה נמוך מעל ים סוף, להנחית את הכוח התוקף בעקבות מטוס תובלה בריטי שהיה אמור לנחות במוצ"ש בשעה 23:20, להתקרב לטרמינל במכונית מרצדס דמוית זו של מנהיג אוגנדה אידי אמין דאדא (שיצא לכנס באיי מאוריציוס ומשם ניהל את המשא ומתן מול ישראל), להשתלט על הטרמינל ולהרוג את המחבלים (בתוך דקות ספורות מרגע תקיפת האולם בו שוהים החטופים), תוך התעלמות ככל האפשר מהחיילים האוגנדים, שיתוק חיל האוויר האוגנדי על ידי פיצוץ מטוסי הקרב שלהם על ידי כוח שיגיע במטוס השני, ולבסוף הנחתת המטוס הרביעי והעברת הנוסעים אליו. בחזרה, תוכננה עצירת תדלוק קצרה בניירובי שבקניה. נחיתת המטוסים הנוספים התאפשרה על ידי הנחת פנסים נישאים ("גוזניקים") בשולי המסלול על ידי חיילים מהמטוס הראשון.
בעלי תפקידים במבצע.
דרג מדיני
דרג מבצע
הכוחות המשתתפים וסדרי הכוחות.
מפקד הכוח: סא"ל יונתן נתניהו, מפקד סיירת מטכ"ל.
משימות:
הכוח כלל 66 לוחמים.
מפקד הכוח: אל"ם מתן וילנאי, מפקד חטיבת הצנחנים.
משימות:
הכוח כלל 79 לוחמים ואנשי חיל האוויר.
מפקד הכוח: אל"ם אורי שגיא, מפקד חטיבת גולני
משימות:
מפקדי המבצע.
מפקד המבצע בשטח היה קצין חי"ר וצנחנים ראשי, תא"ל דן שומרון. מפקד הכוח האווירי היה מפקד בח"א 27 הנווט אל"ם עמי איילון.
קברניטי מטוסי ההרקולס היו:
מפקד טייסת 131 ("הציפור הצהובה") סא"ל יהושע (שיקי) שני, אריה עוז, נתן דביר, ואמנון הליבני ששהה תקופת מה באוגנדה והכיר את השדה הישן בו שהו החטופים. מיכאל בן-יוסף - טייס הרקולס מספר 2.
חפ"ק המבצע
על ניהול המבצע מחדר פיקוד במטוס בואינג 707 הופקד אלוף בני פלד.
חפ"ק רפואה
על ניהול המבצע בהיבט הרפואי במטוס בואינג 707 הופקד סא"ל ד"ר ערן דולב.
משתתפים נוספים:
חטיבת גולני: גבי אשכנזי, רס"ן שלום בן-משה.
חטיבת הצנחנים: גיורא איילנד אריה נייגר, מתי הררי וישי בר.
סיירת מטכ"ל: אודי שלוי, פנחס בוכריס, עמוס בן אברהם, דני ארדיטי, רז גור אריה, עמר בר-לב, תמיר פרדו ויפתח רייכר-עתיר.
צוות האזנה מיחידה 8200: ב-1 ביולי 1976 קיבלה יחידה 8200 את הפקודה להשתתף במבצע. היחידה התקינה שש עמדות עבודה במטוס הפיקוד (בואינג) שחג מעל אנטבה בזמן הפעולה. העמדות, שנקראו “מארזים”, כללו מקלטי רדיו בהתאם לתחומי התדרים המבוקשים, מכשירי טייפ להקלטה וציוד שמע. בכל עמדה ניתן היה להאזין בו-זמנית לארבעה מקורות שונים. המשימה הייתה לתת כיסוי בהאזנה לאורך הטיסה לאנטבה, במהלך הפעולה עצמה ובדרך חזרה. האיומים שארבו לכוחות כללו סכנת התגלות, הזנקת מטוסי קרב נגד מטוסי חיל האוויר והתבטאויות בתקשורת הבין - לאומית המעידות על חשיפה. צוות האלחוטנים, הטכנאים והקב"ר נבחרו בקפידה וחולקו לקבוצות לפי השפה הנדרשת: ערבית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, רוסית ושפות הנהוגות באפריקה, כמו סווהילית. זאת למרות שהטייסים מתורגלים בדרך כלל לדבר אנגלית, אבל ייתכן כי בשעת לחץ יעברו לדבר בשפת אימם.
מבצע החילוץ.