מושתת על חומר סטטיסטי ודמוגרפי מארכיונים סובייטיים לשעבר מנתח אלטשולר בספר זה את התמורות שחלו בקיבוץ היהודי בברית המועצות מאמצע שנות העשרים ועד לערב מלחמת העולם השנייה. בין היתר נדונים בספר זה חלקם של היהודים בצבא באדום, וכן בגולאג. תשומת לב מיוחדת מוקדשת למשפחה היהודית – פריון, נשואי תערובת וכיוצא בזה. מקום מיוחד מוקדש לתמורות שחלו בקיבוץ היהודי מבחינת האקולטורציה הלשונית והדת. בצורה מפורטת ומעמיקה נדונים כאן חלקם של היהודים, באליטות התרבותיות והמנהליות, בשכבות המעמד הבינוני הסובייטי ובמעמד הפועלים. במעל למאה עמודים של נספחים סטטיסטיים שפורסמו כאן לראשונה.
יהדות במכבש הסובייטי: בין דת לזהות יהודית בברית-המועצות 1964-1941.
הספר ראה אור בהוצאת מרכז זלמן שזר בשנת 2007 והנוסח האנגלי המקוצר יראה אור ב-2010 באוניברסיטת ברנדייס בארצות הברית. הוא מבוסס כמעט כולו על תיעוד מארכיונים במוסקבה, קייב, מינסק וילנה וגם של מחוזות שונים. בספר זה דן המחבר על התמורות במדיניות הסובייטית כלפי הדת בתקופה הנדונה וגם בפעילות היהודית הנרחבת לקיומם של בתי כנסת. בפעילות זו השתתפו לא רק שומרי מצוות, שהיו מעטים ביותר אלא שכבות רחבות של האוכלוסייה היהודית שלא היה להם שום קשר עם הדת ולגביהם שימשה פעילות זו ביטוי לזהותם הלאומית. בספר זה נדונים בפעם הראשונה בתוך הספרות הרבה על הנושא עניינים כגון הרבנים הרשמיים והדילמות הסבוכות שאתן הם נאלצו להתמודד, לימודי קודש, שחיטה כשרה ומצות לפסח, שלהם נזקקו לפחות באופן סמלי גם רבים מהיהודים הלא דתיים. כן הוקדשו בו פרקים מיוחדים לחגי ישראל בתחום המשפחה, למילה ומקוואות. לא הוזנח גם ניסיון לניתוח יסודי למקורות המימון של הפעילות הדתית היהודית. הספר מסתיים בסקירה נרחבת על הדת היהודית בברית המועצות ישראל ויהדות העולם. בנספח מתאר אלטשולר מעל ל-280 יישובים שבהם הייתה פעילות יהודית לפתיחת בתי כנסת. מחקר זה חושף בפני הקורא תחום פעילות יהודית בברית המועצות שלא היה מוכר עד עתה.
בשנים האחרונות עוסק אלטשולר במחקר מקיף על השפעת השואה על התודעה הלאומית של יהודים בברית המועצות. במסגרת זו הוא פרסם לאחרונה שני מאמרים: האחד על תחושת יהודים בברית המועצות בימי הידידות בין רוסיה הסובייטית לגרמניה הנאצית, 1941-1939 (יד ושם – קובץ מחקרים,2009, כרך ל"ו) והשני התגובה של לוחמים יהודים בצבא האדום בפגישתם הבלתי אמצעית עם תוצאות השואה (דפים לחקר השואה, 2009, כרך כ"ג).
מאמרים.
פרסם בערך מאה מאמרים בכתבי עת ובקבצים מדעיים בעברית, באנגלית, ביידיש וברוסית על היבטים שונים מחיי יהודי ברית המועצות בעבר ובהווה. המאמרים מטפלים בצורות שונות של התארגנות יהודית, תרבות וספרות, דמוגרפיה, יחס הרשויות וכיוצא הזה. בשנים האחרונות, מאז התפרקותה של ברית המועצות, פרסם חומר ארכיוני רב על יהודים שנשמר בגנזכים הסודיים.
במה
במת תיאטרון
מלנתיוס
מֶלַנְתיוּס (מיוונית: Μελάνθιος) הוא דמות מיתולוגית המופיעה באודיסאה להומרוס. מלנתיוס היה רועה צאן שעבד בביתו של אודיסאוס לצד רועה החזירים אומאיוס ורועה הבקר פילוטיוס. מלנתיוס היה היפוכו של אומאיוס.
אודיסאוס ואומאיוס היו בדרכם למעיין, כאשר פגשו את מלנתיוס, שהוביל עזים לביתו של אודיסאוס, להכנת סעודה למחזרי פנלופי. מלנתיוס התייחס בבוז לאודיסאוס המחופש כקבצן, ואף בעט בו, וגער באומאיוס על כי הוא מביא קבצן עלוב אל הבית. יחסו הלעגני נמשך גם בבית אודיסאוס.
מלנתיוס נתפס כאשר ניסה לגנוב נשק ושריון ממחסני הבית ולהעבירם למחזרים. בפקודת אודיסאוס נקשר מלנתיוס לקורה על ידי טלמאכוס, אומאיוס ופילוטיוס. סופו של מלנתיוס היה אכזרי במיוחד. לאחר שתלו את המשרתות הבוגדניות, נפנו השלושה לטפל בו. בחצר פנימית של הבית קצצו את אפו ואוזניו, השליכו את איבר מינו למאכל לכלבים וכרתו את ארבע גפיו.
מהימנות
כנסיית אולם
כנסיית אולָם היא כנסייה שכל ספינותיה או אגפיה (הספינה הראשית (אולם התווך) והספינות המשניות (הסיטראות)) הן שוות גובה, ולעיתים מאוחדות תחת גג אחד. המונח נטבע לראשונה באמצע המאה ה-19 בידי חוקר תולדות האמנות וילהלם ליבקה.
בניגוד לבזיליקה המסורתית, בה הספינות המשניות נמוכות מהספינה הראשית, ובכך מתאפשרת חדירת אור מחלונות קומת התאורה, התאורה בכנסיית אולם היא מהחלונות הצידיים של הספינות המשניות, שגובהן בדרך כלל הוא כגובה הקיר.
לתכנון של כנסיית האולם יש היסטוריה ארוכה, ודוגמה מוקדשת היא קפלת ברתולמאוס (Bartholomäuskapelle) של הבישוף של מיינוורק, שנחנכה בסביבות 1017. עם זאת כנסיות האולם הגיעו לשיאן רק באדריכלות הגותית המאוחרת, בעיקר בגרמניה (ובסגנון הזונדרגותיק) באזור וסטפאליה. סגנון זה זכה לעדנה גם באנז'ו שבצפון צרפת, למשל בקתדרלת פואטייה), ובמקומות אחרים, תכנון כנסיות האולם אומץ בהיקף קטן יותר, כמו בכנסיית טמפל בלונדון.
מספר כנסיות של התחייה הגותית מחקות את תכנון כנסיית האולם, בעיקר אלה העוקבות אחרי תקדימים גרמניים באדריכלות. דוגמה לכנסיית אולם נאו-גותית היא כנסיית סנט פרנציס סיילס בסנט לואיס מיזורי, שתוכננה בידי ויקטור קלותו והושלמה ב-1908.
מונח אחר לגמרי, אך בעל שם זהה, מהמאה ה-20, משמש לתיאור מבנה רב-שימושי עם כיסאות הניתנים להזזה במקום ספסלים, ואזור מזרחי שניתן להסתרה במסך, ובכך להפוך את הכנסייה לאולם ומרכז קהילתי. מבנים כאלה היו פופולריים במרכזי הערים בבריטניה החל משנות ה-60 של המאה ה-20.
הצי הלבן הגדול
הצי הלבן הגדול (באנגלית: Great White Fleet) היה כינויו של צי אוניות שהיווה חלק מצי ארצות הברית שהשלים את הקפת כדור הארץ בין 16 בדצמבר 1907 ל-22 בפברואר 1909, בפקודת נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט. הוא הורכב מארבעה אסקדרונים, שכל אחד מהם כלל אוניית מערכה ואוניות נלוות. רוזוולט ביקש להפגין את כוחה הגובר של ארצות הברית ויכולתה להפעיל צי במים עמוקים, מעבר לאוקיינוסים, בכל מקום בעולם.
רקע היסטורי.
לקראת סוף המאה ה-19 הייתה ארצות הברית למעצמה אזורית, בעלת אימפריה קולוניאלית, בדומה למדינות אירופה. לאחר הניצחון האמריקני במלחמת ארצות הברית ספרד ב-1898, וכיבוש קובה, פוארטו ריקו, הפיליפינים וגואם מצאו עצמם האמריקנים בעלי אינטרס מובהק באזורים רחוקים. גירוש ספרד מיבשת אמריקה, הפך את ארצות הברית למעצמה המובילה באזור, ולבעלת עניין במתרחש במזרח אסיה ובאוקיינוס השקט וכן בים הקריבי. אינטרסים חדשים אלו חייבו הפגנת עוצמה, ומעבר מהבדלנות המתחייבת מדוקטרינת מונרו למדיניות אימפריאליסטית, המחייבת התערבות בנעשה במדינות זרות. מעבר זה החל בתקופתו של ויליאם מקינלי, והואץ בתקופת נשיאות יורשו תאודור רוזוולט. ב-1904 הודיע רוזוולט על "תיקון רוזוולט" לדוקטרינת מונרו, לפיה לארצות הברית הזכות להתערב על מנת לייצב את כלכלתן של מדינות זרות באמריקה הלטינית ובקאריביים, וזאת על מנת למנוע מעורבות אירופית בכלכלתן ובהנהגתן של מדינות אלו. מדיניות חדשה זו חייבה ממד הרתעתי, והוכחה כי ביד ארצות הברית היכולת להשפיע הרחק מחופיה.
לקראת סוף תקופת כהונתו החליט רוזוולט על משלוח שש עשרה אוניות מהצי האטלנטי של ארצות הברית (ארבע אוניות מערכה מלוות באוניות ליווי) למסע מסביב לעולם לתקופה של למעלה משנה. גוף הספינות נצבע לבן (ומכאן שמו של הצי), ואילו חרטום הספינה נצבע בפסים בצבעי דגל ארצות הברית - אדום, לבן וכחול.
המסע.
מכיוון שחפירת תעלת פנמה טרם הושלמה, היה על הצי לעבור דרך מצרי מגלן. הטווח של מבצע כזה היה ללא תקדים בהיסטוריה הימית של ארצות הברית, מכיוון שעל האוניות היה להפליג מנקודות מוצא שונות על מנת להיפגש ולהמשיך לפי תוכנית מתוזמנת היטב. המסע אמור היה להשתמש כמעט בכל היכולת המבצעית של הצי האמריקני. כשנתיים קודם לכן, ביצע הצי הרוסי מבצע דומה, במהלך מלחמת רוסיה יפן כאשר חלק ניכר מהצי הבלטי הרוסי ביצע מסע מהים הבלטי אל האוקיינוס השקט. מסע זה סבל מחוסר תיאום, והוביל להשמדת הצי הרוסי בקרב צושימה. המאמץ האמריקני אמור היה להיות מתוזמן טוב יותר, ליהנות מתנאים של שלום, שיסייעו בתיאום תנועת האוניות. המסע עצמו שבר בסופו של דבר מספר שיאי עולם, לרבות שיא עולם במספר האוניות המקיפות בבת אחת את כדור הארץ באופן מתואם.
למסע ניתן פרסום רב בעיתונות התקופה, והצי התקבל בהתלהבות בכל נמל בו עגן. בנמל אחר נמל הגיעו לצפות בצי אלפי אזרחים, והם קיבלו אותו בברכה. אוסטרליה ניצלה את הגעת הצי באוגוסט 1908 על מנת לעודד הקמתו של הצי המלכותי האוסטרלי. ביוקוהמה התאמצו היפנים על מנת להראות את רצונם בשלום עם ארצות הברית. אלפי ילדי בתי ספר קיבלו את הצי בהנפת דגלונים של ארצות הברית, כאשר קציני הצי ירדו אל הנמל לאחר עגינת האוניות, ומפקד הצי וקציניו התקבלו לארוחת צהרים אצל הקיסר. בסיציליה סייע הצי בפעולות הצלה לאחר רעידת אדמה חזקה שאירעה טרם בואו.
בפברואר 1909 קיבל הנשיא רוזוולט בהמפטון רודס שבוירג'יניה את הצי השב ממסעו, וציין כי סיום מסעו של הצי היה סיום נאות לתקופת כהונתו. לקצינים והמלחים השבים לביתם אמר רוזוולט "אומות אחרות יכולות לעשות מה שעשיתם, אך יהיה עליהן ללכת בדרך שסללתם".
הרכב הצי.