בשנת 1939 ניצל מוסוליני את העובדה שתשומת לב המעצמות הוסחה על ידי כיבושו של היטלר את צ'כוסלובקיה וב-25 במרץ 1939 שלח אולטימטום למלך זוג ודרש כי אלבניה תשוב להיות פרוטקטורט איטלקי. ב-7 באפריל 1939 כבשו האיטלקים את אלבניה. זוג ומשפחתו נמלטו, ולאחר הצבעה בפרלמנט האלבני, הוחלט כי המדינה תאוחד באוניה פרסונלית עם איטליה, וכי ויטוריו אמנואלה השלישי ימלוך בשתי המדינות. ויטוריו אמנואלה, שכינה עצמו אף "קיסר אתיופיה", היה גם למלך אלבניה. אוניה פרסונלית זו הייתה אך מסווה לסיפוח אלבניה לאיטליה לכל דבר ועניין.
ב-15 באפריל 1939 פרשה אלבניה מחבר הלאומים ממנו פרשה איטליה עוד בשנת 1937. ב-3 ביוני 1939 מוזג משרד החוץ האלבני עם משרד החוץ האיטלקי. הצבא האלבני הוצב תחת פיקוד איטלקי, ומוזג באופן רשמי עם צבא איטליה ב-1940. כן גויסו אלבנים ליצירת גדודים אלבנים של החולצות השחורות, מתנדבים אלבנים גויסו לאס אס לדיוויזיה שכונתה דיוויזיית אס אס הררית ה-21. במקביל, תנועה פרטיזנית עממית בראשות אנוור הודג'ה נלחמה כנגד הכובשים.
אלבניה הכריזה מלחמה על בריטניה וצרפת, ביום בו עשתה זאת איטליה, 10 ביוני 1940, ושימשה בסיס למתקפה על יוון במלחמת איטליה–יוון ב-1940. היוונים הדפו את המתקפה והחזיקו בחלקה הדרומי של אלבניה עד אפריל 1941 כאשר התערבות גרמנית הכריעה את הכף, והביאה לכניעת יוון. לאחר כיבושה ופירוקה של יוגוסלביה סופחה מונטנגרו לשטח אלבניה. ויטוריו אמנואלה הכריז מלחמה בשם אלבניה על ברית המועצות בשנת 1941 ועל ארצות הברית בשנת 1942.
ב-10 בספטמבר 1943 בעקבות הדחתו של מוסוליני וכריתת הסכם שביתת הנשק עם בעלות הברית הודיע ויטוריו אמנואלה כי הוא מוותר על כתר אלבניה. לאחר מכן פלשו הגרמנים לאלבניה, והחזיקו אותה כמדינה כבושה, אל מול התנגדות עממית עזה, עד לשחרורה על ידי הבריטים ב-29 בספטמבר 1944.
היהודים באלבניה
באלבניה הייתה קהילה זעירה ובה מספר מאות יהודים. בפרוטוקול של ועידת ואנזה סומנו 200 יהודי אלבניה להשמדה. עד שנת 1943 חלו על היהודים באיטליה הפשיסטית חוקי גזע אך המדיניות הייתה שלא להשמידם. עם התמוטטות המדינה הפשיסטית, והכיבוש הנאצי באלבניה, דרשו הנאצים מהאלבנים כי יסגירו את יהודיהם, אך העם האלבני והמחתרת האלבנית פעלה להצלת היהודים ולהסתרתם, ואיש מיהודי אלבניה לא נספה בשואה. 63 אלבנים זכו לתואר חסיד אומות העולם על פעילותם להצלת יהודי אלבניה.
מונטנגרו.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי מדינות הציר, באפריל 1941, נמסרה מונטנגרו ביחד עם אזור החוף האדריאטי לידי איטליה הפשיסטית. בשלב מסוים פעל במקום מנהיג הספרטיסטים המונטנגרים, סקולה דרלייביץ'. הוא הקים את "המועצה הזמנית האדמיניסטרטיבית של מונטנגרו" ביולי 1941. הייתה זו ממשלת שיתוף פעולה עם האיטלקים. במעמד פומבי ב-12 ביולי 1941 הכריז דרלייביץ' בצ'סטינייה על הקמת המדינה העצמאית של מונטנגרו. זו לא זכתה לתמיכה עממית ורוב האוכלוסייה תמכה בפרטיזנים שהתנגדו לכיבוש האיטלקי. אנשי דרלייביץ' היו מעורבים במלחמת האזרחים שהשתוללה באזור אל מול הפרטיזנים היוגוסלבים והצ'טניקים. עד להגלייתו של דרלייביץ' באוקטובר 1941, לאחר שהאיטלקים הבינו כי אין לו כל תמיכה באוכלוסייה וכי אינו מביא להם תועלת. האיטלקים רצו לכלוא אותו באיטליה, אך דרלייביץ' הגיע לקרואטיה, ושם, בשנת 1944, לאחר נפילת איטליה הפאשיסטית, שב דרלייביץ' והכריז על הקמת מדינה עצמאית מונטנגרית, ועל הקמת ממשלה מונטנגרית גולה. פיקודיו של דרלייביץ' באו ברובם מקרב צ'טניקים שחברו לאנטה פאבליץ' במהלך הלחימה בבלקן. הוא נסוג עם כוחותיו לצד כוחות האוסטאשה בכאוס הכללי שהתחולל בבלקנים לקראת סוף המלחמה, והוכרז על ידי אנשיו של טיטו כפושע מלחמה. בסוף 1945 נמצא עם אשתו באוסטריה כשגרונו חתוך.
מדינות בובה גרמניות.
הרפובליקה של סאלו.
ב-25 ביוני 1943 החליטה המועצה הפשיסטית העליונה על הדחת הרודן בניטו מוסוליני. למחרת הודיע מלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי כי מוסוליני מודח ומוחלף בפייטרו באדוליו. מוסוליני נכלא, וממשלתו של באדוליו חתמה, בספטמבר 1943 על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית, שהוציא את איטליה באופן רשמי מהציר.
מוסוליני שוחרר מכלאו על ידי קבוצת קומנדו גרמנית בהנהגת אוטו סקורצני. לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק, שהביאה בעקבותיה את פלישת בעלות הברית לאיטליה נוצר מצב בו מחזיקות בעלות הברית בחלקה הדרומי של איטליה, בעוד שהנאצים כבשו את צפונה.
מספטמבר 1943 ועד אפריל 1945 עמד מוסוליני בראשה של מדינת בובות בצפון איטליה, שמרכזה בעיירה סאלו של שפת אגם גארדה. רפובליקה זו כונתה בידי אנשיה "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית" ובפי כל "הרפובליקה של סאלו". מדינה זו נשלטה בפועל על ידי הגרמנים, ומוסוליני לא היה בעל סמכויות של ממש. בשטחי המדינה התחוללה מלחמת אזרחים כאשר פרטיזנים איטלקים לחמו בכובשים הגרמנים ובמשתפי הפעולה הפשיסטים. ב-23 באפריל 1945 הביאה התקוממות זו, וכן לחץ צבאי של כוחות בעלות הברית להתמוטטות החזית הגרמנית, והרפובליקה של סאלו חדלה מלהתקיים. מוסוליני עצמו ועמו פילגשו ובכירי משטרו, נתפסו בידי הפרטיזנים והוצאו להורג.
היהודים ברפובליקה של סאלו
באיטליה הפשיסטית חלו על היהודים חוקי גזע משנת 1938, אך כל עוד היה ביד מוסוליני כוח של ממש, הוא נמנע מלהסגירם לידי הנאצים להשמדה. כאשר איבד מוסוליני את כוחו, והמדינה שהוקמה ובראשה עמד נוהלה בפועל בידי הגרמנים, הסכים לנקיטת צעדי רדיפה והשמדה כנגד יהודי הרפובליקה. אלו נרדפו, נצודו, והוסגרו לידי הגרמנים. למעלה מ-7,000 יהודים מתוך 50,000 יהודי איטליה נרצחו, רובם באושוויץ.
נורווגיה.
גרמניה הנאצית פלשה לנורווגיה ב-9 באפריל 1940. בתחילה נתקלו הגרמנים בהתנגדות נורווגית עזה. על אף שהנאצים כבשו את דרום המדינה, החזיקו הנורווגים מעמד כנגד הפלישה בצפון. המלך האקון השביעי וממשלת נורווגיה נמלטו מאוסלו צפונה, על מנת להמשיך במאבק בשטח קל יותר להגנה, אליו הגיעה גם תגבורת בריטית. בו ביום, בשידור רדיו חי, הכריז מנהיג מפלגת "נאציונל סמלינג", המפלגה הנאצית הנורווגית, וידקון קוויזלינג, על הקמת ממשלה חדשה, שתשתף פעולה עם הנאצים. הממשלה החזיקה מעמד חמישה ימים. היטלר החליט כי שטחה של נורווגיה יהיה נתון לממשל אזרחי גרמני, והעמיד בראש המדינה "רייכסקומיסריאט" ובראשו העמיד את המושל הגרמני יוזף טרבובן. טרבובן ניסה להגיע להסכמה עם אנשי הפרלמנט הנורווגי לשעבר שנותרו בשטחי הכיבוש, על מנת לקבל מראית עין של לגיטימציה לממשל הנאצי בנורווגיה. משכשלו מגעים אלו, העמיד את קויזלינג בראש ממשלת בובות של אנשי הנסיונל סמלינג. ב-1 בפברואר 1942, הוכרז כי קויזלינג הוא "שר-נשיא" - משרה שלא הייתה קיימת קודם לכן. למשרה זו לא היו סמכויות של ממש, והיה מדובר בממשלת בובות שנועדה לתת לגיטימציה לכיבוש הגרמני בנורווגיה, שלחם אז כנגד תנועת התנגדות נורווגית חזקה ומפותחת. לאחר המלחמה, ב-9 במאי 1945 נתפס קוויזלינג, נשפט על ידי בני עמו, נדון למוות, והוצא להורג.
ממשלתו של קוויזלינג הייתה רחוקה מלייצג את העם הנורווגי. העם הנורווגי ברובו נותר נאמן לממשלה הגולה בלונדון, ופעיל בשורות המחתרת. מעטים ביותר, מבין הקיצונים שבאנשי הנסיונל סמלינג, שיתפו פעולה עם הכובש. כ-5,000 נורווגים הצטרפו אל הוורמאכט, ונשלחו לשדות הקרב בחזית המזרח. כמה שוטרים נורווגים השתתפו בלכידת היהודים לשם השמדתם בנובמבר 1942.
היהודים בנורווגיה
ביום תחילת הפלישה הגרמנית היו בנורווגיה 1,800 יהודים. רבים מהם נמלטו לשוודיה הנייטרלית, וזאת בסיוע חסידי אומות עולם נורווגים. המשטרה האזרחית הנורווגית (politiet) סייעה במקרים רבים לנאצים בתפיסת היהודים, ומשלוחם למחנות ריכוז. 758 מיהודי נורווגיה נרצחו בשואה.
יוון.
לאחר כיבושה בידי מדינות הציר, באפריל 1941, חולקה יוון בין גרמניה, איטליה ובולגריה. הגנרל גאורגיוס צולקוגלו, שחתם על הסכם שביתת הנשק עם הוורמאכט, מונה על ידי שלטונות הכיבוש כמנהיג ממשלת הבובות הנאצית החדשה שהוקמה באתונה וקיבלה את השם "המדינה ההלנית". הממשלה פעלה בחסות כוחות הכיבוש, כאשר במקביל פעלה ממשלה גולה בקהיר בראשות אמנואיל צודרוס. צולקוגלו נשאר בתפקידו במשך כשנה וחצי, ובדצמבר 1942 הוחלף על ידי קונסטנטינוס לוגותטופולוס. באפריל 1943 הוחלף לוגותטופולוס בידי יואניס ראליס. ממשלת הבובות היוונית נאלצה להסכים ל"קנסות" כבדים שהוטלו על יוון בצורת החרמת מצרכי מזון ודגנים לטובת המדינות הכובשות, מעשה שהחריף רעב המוני שנוצר בשטחי הכיבוש שנוהלו בצורה כושלת, והביא למותם של מאות אלפים. כן נאלצה הממשלה להסכים לסיפוחם של תראקיה ומזרח מקדוניה לבולגריה. הממשלה מצאה עצמה במציאות בה נלחם רוב העם היווני באופן אקטיבי נגד הכיבוש באמצעות ארגוני מחתרת. הכיבוש הנאצי עודד יצירתם של ארגונים פרו-נאצים כגון המפלגה הנציונל-סוציאליסטית היוונית, שהוקמה בשנות השלושים, ומפלגות וארגונים נוספים. קיצוניים מקרב אנשים אלו הצטרפו אל "פלוגות הביטחון" (שהקים ראליס, בשנת 1943 על מנת ללחום במחתרת הקומוניסטית. בשיאם מנו גדודים אלו כ-22,000 איש. בראשם הועמד גנרל מה-SS בשם ולטר סימנה. אנשי הפלוגות ביצעו מעשי זוועה אופייניים ל-SS.
יהדות יוון