בשומעו על התבוסה של סוון מידיו של מגנוס, נפגש האראלד עם אחיינו שהיה איתו יחד בגלות בשוודיה וכן עם אנונד יקוב, מלך שוודיה והשלושה איחדו את כוחותיהם כנגד שוודיה. הישגם הצבאי הראשון כלל פלישה לחוף הדני במאמץ להרשים את התושבים המקומיים ולהבהיר להם שמגנוס לא מסוגל לספק להם הגנה כל שהיא וכך לגרום להם להיכנע להאראלד ולסוון. כאשר שמע על כך מגנוס, הוא ידע שמטרתם הבאה תהיה נורווגיה. האראלד תכנן ככל הנראה להשיב לעצמו את כתר מלכות המשנה של אביו ולאחר מכן לתבוע לעצמו את כל שטחי הממלכה. בכל אופן, התושבים לא חפצו לפנות כנגד מגנוס ובשומעו את החדשות על תוכניותיו של האראלד, שב מגנוס, שהיה אז מחוץ לגבולות הממלכה, לנורווגיה בראש כל צבאו. במקום לפתוח במלחמה, המליצו יועציו של מגנוס למלך הצעיר לא להיכנס למאבק כנגד דודו וב-1046 הושגה פשרה שעל פיה האראלד ימלוך על נורווגיה (לא על דנמרק) ביחד עם מגנוס (למרות שלמגנוס הייתה עדיפות). יש לציין שעל האראלד היה להסכים גם לחלוק את מחצית עושרו עם מגנוס, שבאותה עת היה במצב של פשיטת רגל והיה זקוק נואשות למזומנים. במהלך תקופת שלטונם המשותפת קצרת הימים, החזיקו השניים חצרות מלכות נפרדות ופגישותיהם המתועדות הבודדות כמעט והסתיימו בעימותים פיזיים.
ב-1047 יצאו מגנוס והאראלד לדנמרק בראש הכוחות הצבאיים שלהם. מאוחר יותר באותה שנה, מת מגנוס ביוטלנד מבלי להניח אחריו יורש. לפני מותו, הוא החליט שסוון יהיה יורשו בדנמרק והאראלד יירש אותו בנורווגיה. בשומעו את החדשות על מותו של מגנוס, קיבץ האראלד במהרה את המנהיגים המקומיים בנורווגיה והכריז על עצמו כמלך נורווגיה ודנמרק. למרות שמגנוס מינה את סוון כיורשו על כס המלכות הדני, הכריז האראלד את תוכניותיו לקבץ צבא ולגרש את בעל בריתו לשעבר מדנמרק. בתגובה אנשי הצבא וראשי השבטים בראשות אינר תמברסקלפיר הביעו את התנגדותם לכל תוכנית פלישה לדנמרק. למרות שהאראלד עצמו התנגד להבאת גופתו של מגנוס בחזרה לנורווגיה, התכונן הצבא הנורווגי להעברת הגופה לנידארוס (כיום טרונדהיים), שם הם קברו אותו בסמוך לקברו של אולף הקדוש בסוף 1047. אינר, שהיה ממתנגדיו של האראלד טען ש"הליכה בעקבותיו של מגנוס המת עדיפה על הליכה בעקבותיו של כל מלך אחר חי".
הפלישות לדנמרק.
להאראלד הייתה גם שאיפה להקים מחדש את שלטונו של מגנוס על דנמרק ולטווח ארוך הוא ככל הנראה רצה גם להקים מחדש את "אימפריית הים הצפוני" של קנוט הגדול. בעוד שהצעתו הראשונה לפלוש לדנמרק כשלה, בשנה שלאחר מכן נכנס האראלד למה שיהפוך למלחמה מתמדת כנגד סוון שהתמשכה משנת 1048 ועד שנת 1064. בדומה למערכותיו (אז יחד עם סוון) כנגד שלטונו של מגנוס בדנמרק, רוב מערכותיו כנגד סוון כללו פלישות מהירות ואלימות על חופי דנמרק. ב-1048 הוא בזז את יוטלנד וב-1049 הוא החריב ושרף את העיר הדבי, שבאותה עת הייתה מרכז הסחר החשוב ביותר של הדנים ואחת הערים המוגנות ביותר והמאוכלסות ביותר בסקנדינביה. הדבי מעולם לא התאוששה מהחורבן שהמיט עליה האראלד ונותרה שוממה לחלוטין עד אשר מה שנותר ממנה נבזז על ידי שבטים סלאבים ב-1066. הראשון משני הקרבות שהתנהלו מאוחר יותר באותה שנה לא התקיים, כאשר, על פי סקסו גרמטיקוס, חיילי צבאו הקטן של סוון היו כה מפוחדים כאשר הצבא הנורווגי התקרב לעברם, כך שהם בחרו להימלט בקפיצה למים ורובם טבעו. למרות שהאראלד ניצח ברוב ההיתקלויות בין שני הצבאות, לא עלה בידו לכבוש את דנמרק.
הקרב השני, שהיה משמעותי הרבה יותר, היה קרב ימי, קרב ניסה, שהתנהל ב-9 באוגוסט 1062. מאחר שהאראלד לא היה מסוגל לכבוש את דנמרק למרות פלישותיו, הוא שאף להשיג ניצחון החלטי בקרב כנגד סוון. בסופו של דבר הוא יצא מנורווגיה בראש צבא גדול וצי של כ-300 ספינות. סוון התכונן גם הוא לקרב, שהמקום והזמן בו הוא נערך נקבעו מראש. סוון לא הופיע בזמן המוסכם ולפיכך שלח סוון את החיילים הבלתי מקצועיים שלו בחזרה הבייתה ובכך הצטמצם כוחו בכמחצית. כאשר הספינות ששוחררו מהקרב היו כבר מחוץ לטווח השגה, הופיע לבסוף הצי של סוון, וגם הוא מנה 300 ספינות. הקרב הסתיים במרחץ דמים שבו הביס האראלד את הדנים. 70 ספינות דניות נותרו ריקות מיושביהן, אך ספינות רבות ואנשים רבים הצליחו להימלט, כולל סוון עצמו. במהלך הקרב לחם האראלד כקשת מן המניין, כמו רבים אחרים בשלב המוקדם של הקרב.
בסופו של דבר גרמו עייפות והעלות הגבוהה של הקרבות ללא הכרעה להאראלד לחתור לשלום עם סוון וב-1064 (או ב-1065), הסכימו שני המלכים להסכם שלום ללא תנאים מוקדמים. על פי ההסכם, הם המשיכו להחזיק בממלכותיהם בגבולות הקודמים ולא נפסקו שום תשלומים פיצויים. בחורף של 1065, סייר האראלד ברחבי ממלכתו והאשים את האיכרים באי תשלום מיסים. בתגובה, הוא השתמש בצעדים ברוטליים והיו אנשים שהוטלו בהם מומים ונהרגו כאות אזהרה לאחרים למען יראו ויראו. האראלד השיג שליטה על האומה שלו באמצעות שימוש בכוח צבאי קבוע שהוחזק על ידי האצולה הנורווגית. תרומתו של האראלד לחיזוקה של המלוכה הנורווגית היית כפיית מדיניות שעל פיה רק המלך ראשי לעשות שימוש בכוח זה, ובכך ריכז תחת ידו את הסמכויות שנלקחו מהאצילים המקומיים.
התנגדות מבית.
לדברי ההיסטוריון קנוט הלה, השלים האראלד את השלב הראשון במה שהוא כינה "האיחוד הטריטוריאלי הלאומי של נורווגיה". בפלסו את דרכו למלוכה בכוח, היה על האראלד לשכנע את האצולה שהוא האדם הנכון לשלוט על נורווגיה לבדו. כדי למסד בריתות עם הכוחות מבית, הוא נשא לאישה את תורה תורברגסדאטר מאחת מהמשפחות רבות ההשפעה בנורווגיה. ההתנגדות העיקרית לשלטונו של האראלד הייתה מצדם של צאצאיו של הוקון זיגרודסון, בני השושלת רבת העוצמה של רוזני לאדה, שמשלו בצפון נורווגיה ובאזור טרונדלאג ברמה גבוהה של אוטונומיה תחת שלטונו של מלך נורווגיה. הוקון אף משל על כל שטחה של נורווגיה (להלכה תחת שלטונו של מלך דנמרק) משנת 975 ועד 995, כאשר הוא נהרג במהלך ההשתלטות על נורווגיה של אולף טריגבאסון. גם אחר מותו של הוקון, אחזו צאצאיו במידה מסוימת של ריבונות בצפון, ובראשית תקופת מלכותו של האראלד הנהיג את המשפחה אינר תמברסקלפיר, שנישא לבתו של הוקון. בעוד המשפחה שומרת על יחסים טובים עם מגנוס, גרם השלטון האבסולוטי של האראלד והתבססותו על כס המלוכה לעימות עם אינר.
היה זה מאבק הכוחות שלו עם האצולה הנורווגית שהקנה לו את הכינוי "הארדרדה" (המלך הקשוח, הקפדן). למרות שהיחסים בין האראלד לבין אינר היו קלוקלים מלכתחילה, העימות בין השניים לא התרחש לפני שהאראלד יצא צפונה לחצר מלכותו בנידארוס. באחת הפעמים הגיע אינר לחצר מלכותו של האראלד ובהפגנת כוח הוא היה מלווה ב"שמונה או תשע ספינות ובכמעט 500 איש", כשברור שהוא חיפש לפתוח בעימות. האראלד לא התרגש מהפרובוקציה. למרות שהמקורות חלוקים על הנסיבות, האירוע הבא הוביל לא פחות ולא יותר לרציחתו של אינר על ידי אנשיו של האראלד, והוא איים להטיל את נורווגיה למלחמת אזרחים. למרות שצאצאיו הנותרים של הוקון זיגרודסון נחשבו למורדים במלכות, בסופו של דבר הצליח האראלד להגיע לשלום איתם והוא הבטיח את צייתנותה של המשפחה עד לסוף תקופת מלכותו. עם מותו של אינר ושל בנו בשנת 1050 לערך, התבסס מעמדם של רוזני לאדה כבסיס לאופוזיציה וטרונדלאג הפכה להיות מעל לכל ספק חלק ממלכתו של האראלד.
לפני קרב ניסה, הצטרף להאראלד הוקון איברסון, שהצטיין בקרב וזכה בחיבתו של האראלד. על פי המדווח הוא גם שקל להעניק לו תואר רוזן, אך למורת רוחו של איברסון נסוג האראלד מהבטחתו. כשמעמדו באזורים ההרריים של נורווגיה יציב מאוד, הוענק לאיברסון תואר רוזן ורמלנד על ידי סטנקיל, מלך שוודיה. בראשית 1064 נכנס הוקון לאזורים שבשליטתו והחל בגביית המיסים כך איים האזור להתכחש לנאמנותו להאראלד. המרד של הוקון ושל החוואים באזור היה ככל הנראה הסיבה מדוע שאף האראלד להיכנס להסכם שלום עם סוון השני, מלך דנמרק. לאחר שנכרת ההסכם, יצא האראלד לאוסלו ושלח גובי מיסים לאזור הרמות, רק כדי למצוא שהאיכרים מסרבים לשלם את מסיהם עד להגעתו של הוקון. בתגובה, חדר האראלד לשוודיה בראש צבא ובמהרה הצליח להביס את הוקון. כשהוא עדיין מתמודד עם התנגדותם של האיכרים, פתח האראלד במערכה עם האזור שסירב לשלם את מסיו. עקב ריחוקו של האזור בפנים הארץ, הוא מעולם לא היה חלק אינטגרלי מתחום ממלכתו של מלך נורווגיה. כשהוא משתמש בצעדי דיכוי חריפים, העלה האראלד באש חוות וכפרים ואנשים נהרגו או שהוטל בהם מום. המערכה החלה במחוז רומריקה, והמשיכה בהדמרק, בהדלנד וברינגריקה. מאחר שהאזורים הללו כללו כמה קהילות עשירות, חיזק האראלד את מעמדו הכלכלי על ידי החרמת אחוזות. בסוף 1065 שרר ככל הנראה שלום בנורווגיה, שכן כל מתנגדיו של האראלד נהרגו, הוגלו או דממו.
מדיניות.