אומרים כי ליפסיוס היה אדם בעל מזג נעים אם כי עבר תקופות של מלנכוליה. הוא לא אהב מוזיקה אך העריץ כלבים ופרחים, ובייחוד את פרחי הצבעוני. הצייר פטר פאול רובנס, שהיה ידידו ותלמידו של ליפסיוס, צייר את עצמו עומד לצדו כאשר הוא מלמד שניים מתלמידיו, ובהם פיליפ רובנס, שהיה אחיו של צייר מפורסם זה. תמונה זו שצוירה ב-1615 מוצגת בפאלאצו פיטי בפירנצה.
דוד רשף
דוד רשף (רבסקי) (1905 – אוגוסט 1986) היה איש ההגנה, מפקד הג"א וראש המועצה השלישי של רמת השרון (1959–1962).
ביוגרפיה.
דוד רשף (במקור: רבסקי) נולד בשנת 1905 בעיירה שפולה שבאימפריה הרוסית (בשנות האלפיים, באוקראינה). בגיל 20 נאסר, ועם שחרורו, ב-1930, עלה לארץ ישראל והתגורר בחיפה. הוא היה פעיל בהגנה, קצין מטה במחוז חיפה ומפקד נפת עמק הירדן. ב-1944 התמנה לקצין הנוער הארצי של הארגון, תפקיד אותו מילא עד קום מדינת ישראל ב-1948.
לאחר הקמת מדינת ישראל, המשיך לשירות בצה"ל. החל מיולי 1948 עסק רבסקי-רשף בגיוס חוץ לארץ. בשנת 1949 היה מפקד בסיס ההדרכה הטכני של חיל האוויר בחיפה. בשנת 1951 עבר לשמש ראש ענף התיישבות ביטחונית במטה הכללי, ובאוגוסט אותה שנה מונה למפקד הג"א. סיים את שירותו ב-1956, בדרגת אלוף-משנה, ועסק בחקלאות.
בדצמבר 1959 נבחר רשף מטעם מפא"י לראשות המועצה המקומית רמת השרון. במהלך תקופת כהונתו פעל לשינוי אופייה ממושבה חקלאית ליישוב בעל אופי עירוני, או בלשונו "יישוב תת-עירוני עם כיוון בניה לגובה ושילוב אלמנטים אורבניסטיים ותנאי מגורים נוחים ומרווחים, הנותנים טעם ונועם מיוחדים לתנאי החיים בו ועשויים להיות גורם מושך להשתקעות תושבים חדשים". כן שאף להעביר את מרכז העסקים הראשי מרחוב סוקולוב לאזור הרחובות אוסישקין והראשונים, תוכנית שהתגשמה באופן חלקי בלבד. במרץ 1962, שנתיים וחצי בלבד לאחר שנבחר, פרש מתפקידו על רקע סכסוך בסיעת מפא"י, והוחלף בשמואל חכם.
עסק בקרמיקה והוציא ספר בנושא ביחד עם אשתו.
רשף נפטר ב-1986, בגיל 81. הותיר את אשתו, פועה.
מזנכימה
מזנכימה, או רקמת חיבור עוּבָּרִית, היא דוגמה לרקמת חיבור רטיקולרית - סוג של רקמת חיבור רפה שמקורה בעיקר בשכבת הנבט מזודרם בעובר. חלק מהתאים המזנכמליים מקורם בניורל קרסט, שמקורו בשכבת הנבט אקטודרם. המזנכימה מתאפיינת בריכוז רב של חומר בין-תאי, הכולל סיבים רטיקולריים שונים ותאים חסרי-התמחות. תאים מזנכמליים בעובר מסוגלים להגר ממקורם למקום אחר, שכן לא מתקיימים בהם חיבורים בין תאיים. תאי אפיתל יכולים להפוך לתאים מזנכמליים בתהליך שנקרא EMT - Epithelial-mesenchymal transition.
המזנכימה היא למעשה רקמת החיבור העוברית, ותאיה מסוגלים להתפתח ולהתמיין לרקמות שונות, ביניהן רקמות חיבור, עצם, סחוס שהם בעצמם תאים מזנכימאליים, מערכת הלימפה ומערכת הדם.
תת גרף מושרה
תת-גרף
תת-גרף מושרה
מנחם נתן נטע אוירבך
הרב מנחם נתן נטע אוירבך (תרי"ח, (1858) – ה' באלול ה'תר"ץ, (1930)) היה רב שכונה בירושלים, ממייסדי הרבנות הראשית ומחבר ספרים תורניים.
חייו.
נולד בעיר לונטשיץ, לרבי שלמה אוירבך, רב העיר. סבו היה רבי מאיר אוירבך, ששימש כאב בית דין בקהילה האשכנזית בירושלים. נישא למרת צירל יאכט, שהייתה קרובת משפחתו.
נסמך להוראה מהרב ישראל יהושע מקוטנא, ומחתנו הרב חיים אלעזר וקס. שימש כרבה של שכונת רוחמה בירושלים, והיה מקובל על הציבורים השונים, גם החילונים. היה מרבה לערוך חופה וקידושין לחלוצים בוני הארץ, והיה מקרבם זה לזה.
הרב אוירבך היה ממקימי הרבנות הראשית בתרפ"א. בנוסף לכך כיהן כדובר אגודת הרבנים ומורי הצדק בירושלים, בין השנים תרפ"א - תר"צ (1921-1930).
היה מידידיו הקרובים ומבאי ביתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי הראשון. בהשקפתו היה משויך לתנועת המזרחי, ואף הצטרף לשורותיה והשתתף באסיפות המזרחי ובמועצותיו, אך היה מקובל גם בקרב החרדים באגודת ישראל, והיה אף מחותנו של הרב יוסף חיים זוננפלד, רבה של העדה החרדית בירושלים.
הרב אוירבך נפטר בבית החולים שערי צדק ביום שישי ה' אלול תר"צ ונקבר במוצאי השבת בהלוויה בהשתתפות אלפים.
צאצאיו.
בנו הוא הרב יצחק אוירבך, שמילא את מקומו כרב ומו"ץ של שכונת רוחמה ועסק בהדפסת ספריו. בתו שפרה הייתה אשת אברהם ברנט, בנו של זרח ברנט. בתו הנדל הייתה אשת מרדכי זוננפלד, בנו של הרב יוסף חיים זוננפלד.
נכדו הקרוי על שמו הוא פרופ' מנחם ברינקר
חיבוריו.
חיבר כחמישים וארבעה חיבורים, אשר מרביתם עדיין בכתב יד. מתוך הספרים שיצאו לאור, ניתן למנות את:
פרם ז'נראל
הקינה על מות ישו (מאנטנייה)
"הקינה על מות ישו" הוא ציור מאת הצייר האיטלקי, בן תקופת הרנסאנס, אנדראה מנטניה (Andrea Mantegna). הציור מתאר את האבל של מרים, אם ישו ושל יוחנן בן זבדי על מותו של ישו לאחר צליבתו. תאריך יצירתה של היצירה שנוי במחלוקת, והוא מתוארך לתקופה שבין השנים 1457-1501. הציור ידוע בזכות השימוש החדשני, לתקופתו, בפרספקטיבה קיצונית התורם לריאליזם של התיאור.
הציור, בגובה של 61 ס"מ וברוחב של 81 ס"מ, מתאר את גופתו של ישו המונחת על מיטה או לוח עבה וראשה שעון על כרית. פלג גופו התחתון עטוף בסדין לבן. לצד הגופה מתוארים ראשיהם של מרים ושל יוחנן בן זבדי, משליחיו של ישו. מאנטניה בחר לתאר את ההתרחשות מנקודת מבט נמוכה במיוחד. הצופה מביט על גופתו של ישו מבעד לכפות הרגלים ולאזור האגן המכוסה בבד. הדבר נוצר בעזרת יצירת נקודת מגוז נמוכה, היוצרת קרבה בין הצופה לדמות. כפות רגליו של ישו וידיו, הקרובות לצופה, מציגות את פצעי הצליבה ופניו של ישו מתוארות בריאליזם בולט. בשונה מתיאורים בעלי נושא דומה מן התקופה ממעיט מאנטנייה בתיאור האבל של הדמויות מן הברית החדשה על ידי דחיקתן לשולי הקומפוזיציה.
הציור נמצא בסטודיו של מאנטניה לאחר מותו ונמכר כדי לשלם חובות. הוא מוצג כיום בגלריה בררה לאמנות (Pinacoteca di Brera) במילאנו, איטליה.
מוניטור הולטר
מוניטור הולטר (באנגלית: Holter monitor) המכונה גם הולטר הוא מכשיר נישא שמבצע רישום מתמשך של פעילויות חשמליות שונות דרך מערכת העצבים המרכזית במשך 24 שעות לפחות. לרוב משמש לניטור פעילות חשמלית של הלב (זיהוי קצב לב לא סדיר) כמו ECG אך לעיתים משמש גם כ-EEG (רישום הפעילות החשמלית במוח).
תקופת ההקלטה המורחבת שלו מעניקה לו יתרון בכך שיכול לחשוף הפרעות קצב קשות לתיעוד כמו: הפרעות קצב שהנבדק אינו חש בהם או הפרעות קצב המתרחשות בזמן שינה או באירועים אפילפטיים המופיעים לפרקי זמן קצרים ביותר המקשים על תיעודם. הבדיקה אינה תלויה בתחושותיו ותגובותיו של הנבדק.
המכשיר נקרא הולטר, על שם ביופיזיקאי אמריקאי בשם נורמן הולטר, ממציא המכשיר, שהמציא אותו בשנת 1949. החלו להשתמש בו כמכשיר רפואי רק בשנות ה-60 המוקדמות.
המכשיר הישן היה בנוי קלטת שמע סטנדרטית C120 שמקליטה את הנתונים במהירות 2 מ"מ לשנייה. לאחר ההקלטה היא נותחה לאחור במהירות גדולה פי 60 כך ש-24 שעות ההקלטה נותחו ב-24 דקות.
עם ההתפתחות הטכנולוגית הוחלפה הקלטת בשבב זיכרון דיגיטלי. הנתונים מועלים למחשב שבאופן אוטומטי מנתח את המידע, בודק את ה-א.ק.ג., מחשב נתונים סטטיסטים כמו: קצב ממוצע, קצב מרבי וקצב מינימלי של הלב; ומוצא חלקים בבדיקה שראויים לעיון נוסף על ידי טכנאי.
לבוש המכשיר.
האלקטרודות ממוקמות על העצמות ככל האפשר על מנת למזער את השפעת פעילות השרירים.
את מכשיר ההקלטה ניתן להניח על החגורה או ללבוש אותו בעזרת רצועה.
הולטר
למברט סימנל
למברט סימנל (באנגלית: Lambert Simnel; 1477–1525), טוען לכתר האנגלי שהוכתר באירלנד ופלש לאנגליה ב-1487.
למברט סימנל היה ילד אנגלי, סטודנט מאוניברסיטת אוקספורד, שטען להיותו אדוארד, בן אחיו של ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה, המלך האחרון מבית יורק. האדוארד האמיתי היה כלוא באותה תקופה בכלא לונדון.
מתנגדי הנרי השביעי, מלך אנגליה באירלנד הכתירו ב-1487 את סימנל בשם אדוארד השישי ופלשו איתו לאנגליה. המלך הנרי ניצח את הפולשים, שבה את למברט סימנל, אך חס עליו וחנן אותו. סימנל הפך למשרת במטבח המלך.
אפיקונדיליטיס
אברהם לעווינסאן
אברהם לווינסון
חערסאן
הילד חולם
הילד חולם הוא מחזה מאת חנוך לוין, שהוצג לראשונה בשנת 1993 כהפקה משותפת של הבימה, תיאטרון חיפה ופסטיבל ישראל. בשנת 2010 הועלה באופרה הישראלית החדשה עיבוד של המחזה לאופרה, שנעשה על ידי גיל שוחט. האופרה עלתה בפסטיבל ויסבאדן בשנת 2012 וזכתה להצלחה רבה. הוא עלה שוב בשנת 2018 בהפקה משותפת של תיאטרון הבימה והקאמרי, ובבימוי עמרי ניצן.
עלילה.
המחזה מתחיל בבית ובו אב, אם וילדם הישן. הילד חולם וההורים מאושרים משלוותו. אומרת האם:
האידיליה המשפחתית נקטעת כאשר כנר פצוע מתפרץ לבית המשפחה, דם ניגר מבגדיו ואחריו מחלקה של חיילים פורצת ומקבצת את התושבים אל תוך הבית. אתם מגיעה חברתו של המפקד, "אשה שנולדה לאהבה", שנהנית מכך שהיא רואה לראשונה בחייה גווייה - גווייתו של הכנר, ומתחושת הכוח שיש לה: "איך נעוצות בי כל העיניים! אני זוקרת אצבע - משמעות; אני פוסעת צעד - פרשנות". הכנר משמיע קול, והחברה מתקנת עצמה מיד: "הגסיסה הראשונה בחיי!" המפקד מביא למותו של הכנר, ושואל את חברתו: "נהנית להזדעזע?"
האם מסבירה למפקד שהם אינם יכולים להיענות לפקודה לבוא אתו: "הילד שלנו ישן. אסור לכם להעיר אותו". המפקד, עם זאת, מחליט להעיר את הילד כאשר החיילים מחופשים לליצנים על מנת שלא להפחידו, ואכן לאחר שהילד מתעורר הוא מרוצה: