וגמן תכנן גם את התובה, שחולקת מספר רכיבים עם הלאופרד 1 ואת הצריח המסתובב שנושא את התותח. ניידות הכלי בשטח היא טובה מאוד והכלי משוריין כדי לספק הגנה מפני אש אויב. התותח כולל מכ"ם מערך מופע בחזית כדי למדוד את מהירות הלוע של כל פגז הנורה מהתותח. התומ"ת מאפשר שידור וקליטה של מידע על הירי ועל הפגיעות בקשר רדיו מוצפן ממרכז השליטה והבקרה (שו"ב) של הסוללה. צוות התותח כולל 5 חיילים, אך ניתן לתפעלו גם באמצעות 3 בלבד: מפקד, תותחן/טען ונהג.
ההצעה של וגמן זכתה והוא קיבל ב-1996 הזמנה לייצור 185 כלים שישלחו לכוח התגובה המהיר הגרמני, ובעקבותיה הזמנה של 410 כלים לצבא היבשה הגרמני. וגמן ו-קראוס-מאפיי, שני מתכנני רק"מ מרכזים עבור צבא גרמניה, התמזגו ב-1998.
מספר צבאות בחנו את המערכת, ויכולתה לספק אש מדויקת לטווח 40 ק"מ עזרה מאוד בשיווק הכלי. מחירו של הכלי: 4.45 מיליון דולר אמריקני.
מערכת ה-PzH 2000 נשקלה עבור תוכנית ה"קרוסיידר" (XM2001 Crusader) של צבא ארצות הברית אך לא עמדה במספר דרישות של ה"קרוסיידר". בפרט, ב"קרוסיידר" הצוות והתותח נמצאו בתאים נפרדים.
כיום (2009), התומ"ת היחידי בקליבר זה שמציג ביצועים דומים ל-PzH 2000 הוא התומ"ת הפולני AHS Krab המשלב בין תובה תוצרת פולין לצריח AS-90 ובו מערכת BAE בקליבר 155 מ"מ/52. נכון להיום (2009) 2 אבות-טיפוס יוצרו וייצור סדרתי אמור להתחיל בקרוב.
שימוש מבצעי ושינויים.
תומ"ת ה-PzH 2000 ערך את טבילת האש המבצעית שלו באוגוסט 2006 כאשר צבא הולנד השתמש בו לירי על מטרות טאליבאן בפרובינציית קנדהר באפגניסטן, כחלק ממבצע מדוזה. מאז שימש התותח לסייע באש באופן סדיר לכוחות הקואליציה בפרוביניציית אורוזגן (גם באפגינסטן). ה-PzH 2000 ירה הרבה גם בזמן הקרב על חורה ונודע כ"זרוע הארוכה" של הכוחות. הטאליבאן כינה את התותחים בשם "החיות של טארין קווט".
ה-PzH 2000 ספג ביקורת מצד הכוחות ההולנדים שהשתמשו בו בפרוביניציית אורוזגן. מערכת הגנת האב"כ שלו תוכננה לאירופה ולא הצליחה להתמודד עם האבק הרב באפגניסטן. בעיה נוספת הייתה התחממות הכלי בשמש הקופחת של אפגניסטן, דבר שחייב את הצבתו בצל כל עוד לא יורים. בעיות נוספות כללו את הנזק שהוא גורם לדרכים באיכות גרועה ואפקט "קנה קר" שדרש שימוש בהתקנים לחימום הקנה. במהלך השימוש המבצעי נערכו מספר שינויים בכלים, בין השאר נוסף שריון על גג התומ"ת כדי להגן מפני אש מרגמות.
ריגוש
אמוציה
המחלוקת על הטקסים הסיניים
המחלוקת על הטקסים הסיניים הייתה מחלוקת שהתקיימה בכנסייה הקתולית משנות ה-30 של המאה ה-17 ועד לשנים הראשונות של המאה ה-18, ועסקה בשאלה האם עריכת הטקסים הדתיים הסיניים העממיים, והעלאת מנחות לקיסר על ידי מתנצרים סינים הן סוג של עבודת אלילים – אחד החטאים הגדולים ביותר בנצרות. האפיפיור קלמנס האחד עשר החליט לתמוך בעמדתו של מסדר הדומיניקנים, לפיה האמונה העממית הסינית והמנחות לקיסר אינן עולות בקנה אחד עם האמונה הקתולית – החלטה שגרמה להפסקה כמעט מוחלטת של פעילות המיסיון הקתולי בסין.
מחלוקת זו הייתה המרכזית בשורת מחלוקות נרחבות יותר בין הדומיניקנים לבין הישועים בנוגע לשילוב טקסים ומנהגים מקומיים של מדינות אחרות בפולחן הנוצרי, כדוגמת מנהגי הנזירות של הברהמינים בהודו.
ב-1939 תיקן האפיפיור פיוס השנים עשר את החלטתו של קלמנס האחד עשר, והתיר חלק מהפעולות הפולחניות לקונפוציוס גם לנוצרים הסינים.
חדירת הנצרות לסין.
ניסיונות ראשונים.
מיסיונרים נוצרים הגיעו לסין כבר במאה ה-5, כשהנסטוריאנים, שכנסייתם נחשבה כמינות, נדחקו למרכז אסיה, ופעולת המיסיון שלהם הגיעה בסופו של דבר לבירת סין. המנזרים הראשונים נוסדו ב-635, אך בסוף שושלת טאנג (618–907) הורחקה הקהילה הנסטוריאנית מסין.
ניסיון נוסף לייבא את הנצרות לסין נעשה בימי הקיסר משושלת יואן, קובלאי חאן. האפיפיור, שקיבל באמצעות מרקו פולו בקשה מקובלאי חאן לשלוח 100 מלומדים נוצרים לסין, שלח תחילה נזיר פרנציסקני ב-1294, וב-1342 נשלחו 32 מיסיונרים לסין; אלא שתוך פחות מ-25 שנה אסרה שושלת מינג, שירשה את שושלת יואן, על כניסת זרים לסין, והנצרות נעלמה מסין בפעם השנייה.
כאשר התפשטה האימפריה הפורטוגזית, והגיעה במאה ה-16 עד חופי סין, ראו הישועים באוכלוסייה הענקית של סין כר נרחב להתנצרות, ועשו ניסיונות חוזרים ונשנים להיכנס למדינה. המיסיונר פרנסיסקו חאווייר היה הראשון שניסה לקבל אישור להיכנס לסין, ובסופו של דבר מת ב-2 בדצמבר 1552 באי הסיני שאנגצ'ואן, 14 קילומטר מהחוף הדרומי של סין, בעודו ממתין לאישור המיוחל. הישועי מלכיור נונייז בַּארֶטוֹ (Melchior Nuñez Barreto) היה הראשון שהורשה להיכנס לסין לתקופה קצרה ב-1555, ואחריו הורשו נזירים דומיניקנים, אוגוסטינים ופרנציסקנים לשהות בסין זמן קצר בטרם גורשו.
השיטה הישועית.
בניגוד ליבשת אמריקה, שנכבשה תוך שימוש בכוח צבאי שפעל מול התנגדות חלשה ובלתי מאורגנת, ושתושביה הילידים המירו את דתם לנצרות במאפייניה האירופיים, נתקלו המיסיונרים האירופאים בבואם לאסיה בחברות מלוכדות ומשכילות שלא ניתן היה להכניען בכוח הזרוע. בעיני המשכילים באימפריה הסינית, הייתה סין פסגת התרבות האנושית, והם התייחסו לשאר העמים, ובייחוד אל האירופאים, כאל ברברים חסרי השכלה. האב אַלֶסַנְדְרוֹ וַאלִינְיַאנוֹ (Valignano), שמאוגוסט 1573 היה אחראי על כל המיסיונים של הישועים במזרח הרחוק, היה הראשון שהבין שסיבת הכישלונות הקודמים היא בחוסר תכנון מושכל של פעולותיהם. המיסיונרים, שלא הוכנו כראוי, ניסו לכפות על המקומיים את המנהגים המערביים ואת השפה הלטינית בפולחן הדתי, ובחיבוריו: "Résolutions" ו-"Cérémonial", שהתייחסו לכניסת הנצרות ליפן, היה הראשון שטען שיש צורך להתאים את המנהגים הנוצריים לתרבויות של אסיה.
ואליניאנו החליט שיש לערוך סינון קפדני לאנשים שיישלחו לסין, ולהכינם היטב למשימתם על ידי לימוד מעמיק של התרבות הסינית ושל השפה הסינית. כבסיס יציאה נבחרה מקאו, מושבה שהוקמה ב-1557 על חצי אי בחופה המזרחי של סין ונשלטה על ידי האימפריה הפורטוגזית. מקאו הייתה מושבה משגשגת, סינים רבים עבדו בה, והישועים הקימו בה מיסיון כבר ב-1571.
תחילה זימן ואליניאנו למקאו את האב מִיקֶלֶה רוּגֶ'רִי (Ruggieri), שהגיע ביולי 1579. המשימה הראשונה שהוטלה על רוג'רי הייתה לימוד מנדרינית – ניב סיני שבו דיברו הפקידים והאליטות האינטלקטואליות בכל רחבי האימפריה הסינית. על אף שהתקדמותו בלימוד השפה הייתה איטית, היא הספיקה לו כדי ליצור תקשורת עם פקידי הממשל הסינים במהלך שני מסעות קצרים לסין בין השנים 1580–1581, ולזכות לשיתוף פעולה בלתי צפוי מצִדם. לאחר מאמצים, אישר גְווֹ יִינְגפּינְג, מושל המחוזות גואנגדונג וגואנגסי, לרוג'רי להיכנס לסין. ואליניאנו החליט לצרף לרוג'רי את האב מטאו ריצ'י, שפעל אז במיסיון בהודו, והורה לו להגיע למקאו. ואליניאנו הכיר את כישוריו של ריצ'י מהתקופה שבה שימש כחונכו בלימודיו ברומא.
מטאו ריצ'י וראשית המיסיון הקתולי בסין.
רוג'רי וריצ'י הגיעו לג'אוצ'ינג, אז הבירה האדמיניסטרטיבית של גואנגדונג, בספטמבר 1583. על פי עקרונות ה-"Cérémonial" של ואליניאנו, שהותאמו להקשר הסיני, הגיעו השניים כשהם מגולחי ראש ולבושים בגלימות של בודהיסטים – וכך גם התייחסו אליהם מארחיהם הסינים. חמש שנים אחר כך נשלח רוג'רי לרומא, ומטאו ריצ'י הועמד בראש המיסיון בסין. בינתיים הבין ריצ'י שמעמדם החברתי של הבודהיסטים בסין נמוך בהשוואה לאליטה הקונפוציאנית המשכילה. ריצ'י ביקש מהממונים עליו ללבוש את בגדיהם של הלִיטֶרַאטִי (literati – כינוי שטבע ריצ'י עבור מעמד הפקידים המשכילים) ולגדל את זקנו ואת שער ראשו בהתאם למנהג הסיני, וקיבל את אישורם לכך. כמו כן, בחר ריצ'י את התואר שֶנְפוּ (神父, אב רוחני). בתחילת שנת 1601, עשרים ושבע שנים לאחר שהגיע לסין, הצליח ריצ'י לקבל אישור להתגורר בבייג'ינג, בירת האימפריה הסינית, וחי בה עד מותו. הדרך שבה פעל ריצ'י כדי לשכנע את הסינים להתנצר הייתה להראות להם כיצד עקרונות התאולוגיה הנוצרית משתלבים בהיגיון טבעי עם תורתם של המלומדים הסינים הקדומים, בייחוד עם תורתו של קונפוציוס, ועם הפילוסופיה הסינית. הוא הכין קטכיזם בסינית, שבו קבע כי תרגום המונח אלוהים לסינית יהיה "טְייֵנְג'וּ" (天主 – "שליט השמים"). את התואר "שליט השמים" אימץ ריצ'י בעצת אחד מתלמידיו הסינים. במיתולוגיה הסינית מצויים האלים בשמים, ולכן מקורה של מלכותו של הקיסר הייתה במנדט השמים, והתואר "בן השמים" (天子) היה כינוי מקובל של קיסר סין, וייחס לקיסר שלטון על "הכול מתחת לשמים", הפירוש המילולי של מילה שמשמעה "עולם" (天下, טְייֵן שְׂיָה). בעת מותו של ריצ'י ב-1610 היו כבר למעלה מ-2,000 מתנצרים סינים.
המיסיון בסין לאחר מותו של מטאו ריצ'י.
המיסיונרים שבאו לאחר ריצ'י יישמו את שיטותיו, וקהיליית המתנצרים הסינים הלכה וגדלה. בסוף תקופת שושלת מינג היו בסין כ-28,000 מתנצרים. חילופי השלטון משושלת מינג לשושלת צ'ינג לא פגעו במאמצים אלו; להפך – היה יחס של כבוד אל המיסיונרים הישועים. המיסיונר הישועי הגרמני יוהאן אדם שָל (Johann Adam Schall von Bell) אף שימש כיועצו של הקיסר שׁוּנְגְ'ה (שלט 1644–1661). בסוף המאה ה-17 כבר עמד מספרם של המתנצרים על כ-300,000 איש. באופן דומה פעל המיסיונר הישועי האיטלקי רוברטו דה נוֹבּילי (1577–1656) בהודו; הוא חי כברהמין והאמין בשילוב של מסורות מההינדואיזם בנצרות, והפולחן במרכז שבמלבר התנהל על פי עקרונות אלה.
כיצד התקבלה הנצרות בסין.