זהו ספרו הששי של קנאזע והוא ראה אור בשפה האנגלית בהוצאת הראסוביץ בוויסבאדן בסדרת הפרסומים של אוניברסיטת היידלברג בשנת 2000. הספר הוא מונוגרפיה אודות המשורר אל-ג'ועפי שחי במאה ה-7 לספירה, המאה הראשונה לאסלאם, בתקופת בית אומיה. אל-ג'ועפי שהיה ערבי אציל, כלומר ערבי טהור ממוצא דרום חצי האי ערב, ראה את האנדרלמוסיה שהתחוללה בתקופת השלטון האומיי, ובהיותו אחד הלוחמים למען האסלאם בתקופת ההתפשטות, אך איש לא העריך זאת, אסף כ-800 לוחמים ומרד בשלטון וניסה להשתלט על אזור בעיראק, היו לו הצלחות קטנות, אבל לבסוף הוא נהרג. אל-ג'ועפי היה גם משורר שהנציח בשירתו את זכר המערכות שנלחם בהם, את ניצחונו וכישלונו, אך שיריו השלמים אבדו. קנאזע ליקט את שרידי שיריו, נסה לשחזר את השירים השלמים ולבנותם מחדש. הוא גם שאב אינפורמציה רבה על האיש מתוך שרידי שירים אלה.
זכרונותיה של תרנגולת.
ספר זה הוא תרגום לאנגלית ועריכה של הרומן המפורסם בעולם הערבי, פרי עטו של אסחאק מוסא אל-חוסיני, קנאזע הקדים לו מבוא מקיף על הסופר ופועלו, הספר יצא לאור בהוצאת יורק בטורונטו שבקנדה בשנת 1999 (Memoirs of a Hen). אל-חוסייני כתב את סיפורו ב-1943 והלך לעולמו ב-1990. היה בן למשפחת איכרים באזור ירושלים שהייתה חלק ממשפחת חוסייני הידועה, רצה להעביר רעיון מסוים ובחר בדמות הזאת של התרנגולת על מנת שתספר זיכרונות ותביע את ביקורתה על החברה, על החינוך, על מעמד האישה, על הסתמכות של אנשים על הכוח ועל ההתרחקות מן הטבע. התרנגולת מחנכת את צאצאיה על ערכי הצדק הטבעי, ולקראת סוף הסיפור היא חוזרת עם צאצאיה לביתה ופתאום הם מוצאים משפחה אחרת שהתיישבה בביתם. הצאצאים מתרגזים ורוצים להוציא בכוח את הפולשים ואילו התרנגולת אומרת להם לעזוב אותם ולהפיץ בעולם את הערכים שהיא הקנתה להם וכך הבעיה תיפתר. הספר נכתב בשנת 1943, בעיצומו של המאבק הערבי-פלסטיני עם היהודים. אחרי שהוא פורסם בקהיר היו שקשרו אותו עם הסכסוך היהודי-ערבי וסברו שהתרנגולת היא תרנגולת פלסטינית שאומרת לצאצאיה לעזוב את המולדת ולוותר ליהודים, למשפחה הפולשת. אלה ראו במחבר אדם תבוסתן.
קנאזע פירש באופן חדשני את הרומן והוא ראה בו חשיבה אוטופית. הוא סבר שהמחבר כלל לא חשב על הסכסוך, אלא הייתה לו גישה אוטופית-הומנית ומכאן כתב את הספר. קנאזע סבר כי זוהי התרומה הפלסטינית לרעיון האוטופיה.
על האהבה בספרות הערבית הקלאסית.
ספרו זה של קנאזע יצא לאור בהוצאת הראסוויץ בוויסבאדן שבגרמניה, בשנת 2003. קנאזע הקדים לו מבוא על התפתחות ספרות האהבה אצל הערבים. פרופסור דוד צמח התחיל לעבוד על כתבי היד אך הוא נפטר בתחילת עבודתו, וקנאזע השלים את העבודה. הספר מנסה להגדיר מהי אהבה, מפרט את סוגי האהבה השונים, דן ביחס בין מאהבים, מתן מתנות, עוסק ביחסים הומוסקסואלים ויחסים הטרוסקסואלים. הוא מתייחס אל אל-ט'ורפאא, שכבה מסוימת באוכלוסייה, אנשים נעימי הליכות, בעלי נימוסים בהליכותיהם כמאהבים.
בקרוב עתיד להתפרסם ספרו של קנאזע The Ghawānī al-Ashwāq fī Ma'ānī al-Usahshāq (הבעת געגועים בתוך דבריהם של המאהבים), שיראה אור בשפה הערבית והאנגלית בהוצאת הראסוביץ בוויסבאדן. הספר דן בנושא האהבה במורשת הקלאסית ומבוסס על כתב יד שכתב בהיותו בחג'אז אבן אל-בכאא אשר מת בשנת 1630. ספר זה נוטה יותר לכיוון האהבה הרוחנית, בולטת בו השפעה מיסטית המשתקפת בגרסאות ובסיפורים שהוא מצטט. הספר עוסק באופן כמעט בלעדי באהבה הטרוסקסואלית.
אודות מאמריו.
מאמר אחד של קנאזע עסק במשורר שיעי ששולח לאימאם שלו מתנה ביחד עם עבד שחור והאימאם חושב שהעבד הוא חלק מהמתנה. המשורר רוצה להשיב לעצמו את העבד ושולח לאימאם שיר ארוך שבו הוא מאיים שאם לא יחזיר לו את העבד הוא יחדל להיות שיעי ויפתח בצום. קנאזע ליקט את בתי השיר הזה והרכיב מהם שיר שלם בן 69 בתים.
מאמר אחר שלו עסק באבן אחמר, משורר של כת שיעית קלאסית בשם אל תואבון (המתחרטים) מהמאה הראשונה לאסלאם, היא המאה השביעית לספירת הנוצרים. אל-תואבון הם אלה אשר לא סייעו לחוסיין בן-עלי במצוקתו. הבעיה פה היא שמו ודמותו של האיש וערבובה עם דמות אחרת כמעט זהה. שמו הוא עבדאללה אבן עוף, דמות שיעית מובהקת, והדמות האחרת היא עבדאללה אבן עפיף, שאף הוא היה דמות שיעית מובהקת. לשניהם מיוחסים קטעי שירה קצרים, והמקורות אינם יודעים להפריד ביניהם באופן ברור. קנאזע אסף את כל החומר הנמצא אודות שני האנשים והצליח לסרטט את הקווים המאפיינים את כל אחד משניהם.
עבדאללה אבן אל-מועתז כתב "שיר קינה לחתול" ובו הוא מספר על חתול שנהרג כי הוא מפריע לשכנים בגלל שהוא נוהג לטפס לקן של היונים ולהרוג אותן והמשורר מקונן עליו. במקורות מובעת הדעה ששיר זה נכתב כשיר קינה על המשורר העבאסי עבדאללה אבן אל-מעתז אשר נבחר לתפקיד ח'ליפה בסוף המאה התשיעית, אך נהרג למחרת. בשל הפחד מהח'ליפה העולה נאמר שאיש לא העז לקונן על הנהרג, ומכאן הרעיון שהשיר נכתב כשיר קינה על חתול. קנאזע ניסה לבדוק האם מדובר בשיר סימבולי או בקינה אמיתית. קנאזע השווה גרסאות שונות של השיר וניסה לפסוק בדבר.
כתב על הפקעת האדמות ומדיניות ההתפשטות הישראלית בראי ספרותם של ערביי ארץ ישראל, כמו כן כתב על היסודות האידאולוגיים, על התפישה הקומוניסטית והתפיסה האסלאמית בספרות הערבית בישראל.
, כתב על בעיית הזהות של ערביי ארץ ישראל, כן כתב על השתקפותה של מלחמת ששת הימים בספרות הערבית.
ג'יימסון
קבוצת רודגס
אמדה ג'יבו
אמדה ג'יבו (בצרפתית: Amédée (Aimé) Gibaud; 5 במרץ 1885 - 18 באוגוסט 1957) הוא שחמטאי צרפתי.
קריירה.
ג'יבו היה ארבע פעמים אלוף צרפת לשחמט בשנים 1928, 1930, 1935 ו-1940. שלוש פעמים זכה באליפות צרפת בשחמט בהתכתבות, בשנים 1929, 1931 ו-1932. למרות כל הישגיו הגדיר את עצמו כחובב שחמט ובמקצועו היה דוור.
ג'יבו חלק מקום 4-5 בתחרות רמסגייט בשנת 1929 (ניצח: ויליאם גיבסון).
ג'יבו ייצג את נבחרת צרפת בשתי אולימפיאדות:
באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז (1924). השיג 3.5 נקודות מ-8 משחקים.
באולימפיאדת השחמט 1936, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית השלישית שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת ברלין (1936). ג'יבו שיחק בלוח השני והשיג 3.5 נקודות מ-17 משחקים.
ג'ו בייקר
ג'וזף הנרי "ג'ו" בייקר (אנגלית: Joseph Henry "Joe" Baker; 17 ביולי 1940 - 6 באוקטובר 2003) היה כדורגלן אנגלי בינלאומי.
בייקר נולד בעיר ליברפול, ולאורך רוב ילדותו התגורר במאת'רוול שבסקוטלנד. הוא התפרסם בזכות היותו השחקן הראשון בהיסטוריה ששיחק במדי נבחרת אנגליה מבלי לשחק קודם לכן במערך ליגות הכדורגל האנגליות, ובכך שהבקיע 100 שערים בליגה האנגלית ו-100 שערים בליגה הסקוטית.
בייקר החל את הקריירה שלו כחלוץ מרכזי במדי קבוצת הנוער ארמדייל ת'יסל, ולאחר מכן חתם אל חוזה מקצועני והצטרף למועדון היברניאן, שבמדיו הבקיע 102 שערים ב-117 משחקים. בגיל 17 הוא הבקיע את ארבעת השערים בניצחון 4 - 3 על הארט אוף מידלות'יאן, במסגרת רבע-גמר הגביע הסקוטי ב-1958. בייקר היה המבקיע המצטיין של היברניאן במשך ארבע עונות, כאשר בעונת 1959/1960 הוא מבקיע למעלה מ-40 שערים.
בייקר החל לשחק עבור נבחרת אנגליה בחוסר רצון. למרות מוצאו הסקוטי והעובדה שגדל בסקוטלנד, הוא יכול היה לשחק רק עבור אנגליה כתוצאה מהחוקים שהיו בתוקף באותה תקופה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד נבחרת צפון אירלנד ב-1959, והפך לשחקן הראשון ששיחק עבור הנבחרת מבלי לשחק קודם לכן עבור מועדון כדורגל אנגלי. אואן הארגריבס הוא השחקן היחיד שעשה זאת מאז. בייקר הופיע שמונה פעמים במדי הנבחרת, ולמרות שהבקיע בניצחון 2 - 0 על נבחרת ספרד ב-1965, הוא לא זומן לסגל האנגלי לקראת מונדיאל 1966.
ב-1961 עבר בייקר לטורינו, שם שיתף פעולה עם דניס לאו. אולם, למרות שהצליח להבקיע בדרבי נגד יובנטוס הוא שיחק בטורינו זמן קצר מאוד, שכמעט והסתיים בטרגדיה; בייקר היה מעורב בתאונת דרכים קשה ב-7 בפברואר 1962. הוא ניסה לחצות כיכר עירונית נגד כיוון התנועה, ותוך כדי כך המכונית פגעה באבן שפה והתהפכה. כתוצאה מההתהפכות נפצע גם דניס לאו שנסע עם בייקר ברכב.
בייקר החלים מהפציעה שנגרמה בתאונה, וביולי 1962 הוא חזר לאנגליה והצטרף לארסנל של בילי רייט תמורת שיא מועדו של 72,500 £. בייקר ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל במשחק נגד לייטון אוריינט ב-18 באוגוסט 1962, ובסך הכל שיחק עבור ארסנל ארבע עונות. בשלוש מהעונות שבהן שיחק הוא היה המבקיע המצטיין של המועדון, ובסך הכל כבש 100 שערים ב-156 משחקים בכל המסגרות, והפך לאחד המבקיעים המצטיינים בהיסטוריה של ארסנל.
קצב המשחק והמהירות של בייקר הפכו אותו לשחקן תוקף יעיל ודינמי, והוא שיחק באותה רמה עם רגליו ועם ראשו, למרות שלא היה שחקן גבוה. בייקר וג'ף סטרונג, ששיחק איתו בארסנל, היו צמד התקפי פורה ביותר, אך ההגנה של ארסנל באותה תקופה לא הייתה טובה, כך שהמועדון התקשה להתחרות על אליפות הליגה או על מקום בטורניר אירופאי. במרץ 1966 עזב בייקר את ארסנל ועבר לנוטינגהאם פורסט, לאחר עונה לא טובה של המועדון שבסיומה פוטר המאמן בילי רייט.
בייקר עבר לסנדרלנד לאחר שלוש במדי פורסט, שבהן הבקיע 41 שערים ב-118 משחקים. לאחר שתי עונות בסנדרלנד הוא חזר להיברניאן ב-1971, אך לאחר 30 משחקים שבהם הבקיע 12 שערים הוא עזב את היברניאן, וב-1971 עבר לשחק עבור ריית' רוברס.