לאחר שקיבל מכתבי המלצה מהרב צבי פרץ חיות, ומהפעיל הסוציאליסטי-ציוני יעקב זאב לצקי-ברתולדי אל הפדרציה הציונית בריו דה ז'ניירו הוא החליט לנסות את מזלו בברזיל. וכך ב-4.1.1926 הלפרן הגיע בספינה לריו דה ז'ניירו. אשתו נותרה בשלב זה בווינה.
בריו דה ז'ניירו הוא התיידד עם אהרון קויפמן, עורך העיתון 'דאס אידישע וואכענבלאט' והחל להתפרנס מכתיבה של סיפורים, פליטונים ומאמרים עבור העיתון. הלפרן הרצה בציבור והשתתף בפולמוס אודות שפת ההוראה בבתי הספר היהודיים. למרות היותו סופר יידי הוא הגן על חשיבותה של העברית, בניגוד לעמדתם של היידישיסטים שסברו כי יש להתמקד ביידיש כשפת התרבות הבלעדית, וללמוד בבתי הספר היהודיים את התנ"ך בתרגום יהואש ליידיש וכך לוותר על העברית .
משם יצא לסבב הרצאות בנושאים של ציונות מחד וספרות מאידך בערי החוף האטלנטי של ברזיל (סאו פאולו, קורטיבה, פורטו אלגרה) ואף ביישובים הקטנים שבדרך. לפי עדותו באחת התחנות המתינו לו התושבים ו'חטפו' אותו מהרכבת כדי שירצה בפניהם. במסעו הוא הקים מועדוני נוער במקומות בהם ביקר אך אלו לא החזיקו מעמד לאחר עזיבתו. משם המשיך לסיור בצפון ברזיל (באהיה ורסיפה)
עם הגעת אשתו לברזיל הם השתקעו בריו והלפרן קבל את משרת מזכיר התנועה הציונית בברזיל, וזאת במקביל להמשך כתיבתו ב'וואכענבלאט'. בשנת 1931 התמודד בבחירות לנציג הפדרציה הציונית לקונגרס הציוני ה-17 כנגד דר ש.א. יוריס נציג פועלי ציון. בעד הלפרן הצביעו הציונים הכלליים, הרוויזיונסטים והמזרחי. כלומר הוא נתפס כפעיל ציוני-כללי ללא השתייכות מפלגתית. כשחזר לריו מהקונגרס התחלפה הבעלות על העיתון ומשרתו של הלפרן בו בוטלה. בעקבות כך הוא נתקל בקשיי פרנסה, ואשתו עזרה בפרנסה על ידי מכירת אוכל שבישלה והשכרת חדרים. ב 1934 הוציא את ספרו הראשון בברזיל 'אויסן אלטן ברונעם' (מן הבאר הישנה) שהוא "ספר סיפורים על חיי העבר".
בארץ ישראל.
עקב פעילותו ארוכת השנים בתנועה הציונית הלפרן ואשתו קיבלו סרטיפיקט לעלייה לארץ ישראל המנדטורית כ'ציוני וותיק'. וכך בערב חנוכה 1935 הוא עלה לארץ והתגורר בחיפה. אך לדבריו "הסוכנות היהודית לא הכינה מקומות עבודה עבור למעלה ממאתיים ציונים ותיקים ומצבם של תשעים וחמישה אחוזים מהם היה קשה". הוא מצא עבודה זמנית ככתב ב'יומן' של נתן אקסלרוד. לאחר כחצי שנה עבר לשכונת מוטניפיורי ומאוחר יותר לתל אביב. שם הוא עבד עם נתן פרלרברג ב'עזרה וביצרון'. כמו כן הוא ניסה לרכוש בית קפה ברחוב דיזנגוף אך הפסיד את כספי ההשקעה. לפרנסתם אשתו בישלה ארוחות צוהריים לפועלים. הלפרן חלה בריאותיו ונסע להתרפא בבית החולים לחולי שחפת בשכונת מקור חיים בירושלים אצל דר' וייזר. לאחר שמונה חודשי טיפול הוא שוחרר וייעצו לו לחזור לברזיל. אחותו רוזה ובנה יוסף שלחו לו כרטיסי נסיעה וב 12.5.1938 הם עלו על הספינה לברזיל "ובכינו כילדים על מר גורלנו לעזוב את ארץ ישראל".
אחרית ימיו בברזיל.
וכך ערב מלחמת העולם השנייה הלפרן ודורה אשתו חזרו לריו שם קנו פנסיון לחוף הים שדורה הפעילה. אך עקב בריאותו הוחלט שמזג האוויר החם בריו לא מתאים לו והם עברו לקורטיבה. לא ידוע על פעילותו בתקופה זו ונראה כי מלחמת העולם השנייה והאיסור שהוטל על ידי ממשלת ברזיל על פעילות ציונית מחד ועיתונות יידיש מאידך גרמו לנסיגה בפעילותו הציבורית. לאחר תקופה בסביבות קורטיבה הם עברו לסאו פאולו, שם מנשה קיבל משרה בבית האבות החדש. הוא עבד שם במתן הרצאות והקראה לזקנים.
הלפרן תיאר תקופה זו כתקופת 'הסתיידות רוחנית' וחיים מתוך אינרציה בסביבת הקשישים. בתקופה זו הוא הפסיק לכתוב. עד שבשנות ה-40 הוא נפגש עם המלחין ברנרד הוף, כאשר השיחות ביניהם והתלהבותם המשותפת מ'הרוחני והיפה שבחיים' החזירו להלפרן את מרצו הרוחני. גם הזמנתו לקונגרס התרבות היהודי בניו יורק ב 1948 סייע לתחייה הרוחנית שלו. בקונגרס זה פגש מאות אנשי רוח יהודיים וראה את "המשך הספרות היהודית, את ההתנגדות לכליה בגלות ואת האפשרות לתחייה". ככמו כן לדבריו גם הקמת מדינת ישראל תרמה להתעוררות כוחות היצירה שלו, ובעקבות אירועים אלו הוא ניגש לכתוב את הספר 'פארמעטן', שיצא לאור בסאו פאולו 1952. וכן ספר מקבץ של שיריו 'לידער'שיצא בסאו פאולו 1959. מנשה הלפרן נפטר ב-1960.
ספר זיכרונותיו.
יצירתו החשובה ביותר של הלפרן היא ספר זיכרונותיו, 'פארמעטן: זכרונות און שילדערונגען'. הספר נכתב באחרית ימיו כשהוא מתקשה בראייה ונעזר בצעירה שרה צ'רשנייה לשם הכתיבה. למרות זאת הספר מלא בפרטי פרטים על חיי היהודים בתחום המושב בשלהי המאה ה-19.
את המניע לכתיבת ספרו הוא מציג כך:
חלקו הראשון של הספר הוא אוסף של פרקי הווי וזיכרונות. הלפרן טוען שהמאה ה-19 החלה עבור היהודים בשנות ה-70 שלה, והוא מתאר מחד את ההווי המסורתי ומאידך את רוחות השינוי שהחלו מתקופת ילדותו.
בפרק הראשון 'בזמנים של לינצקי ושמ"ר' הוא מציג את השפעתם של שני הסופרים הללו על הפצת הקריאה ביידיש בקרב ההמון היהודי. בניגוד לעמדה הביקורתית כלפי שמ"ר שהתקבעה מאז חיבורו הביקורתי של שלום עליכם 'שמרס משפט'. הלפרן מציג את שמ"ר כמי שבזכות הרומנים מושכי הלב שלו בני המעמדות הנמוכים והנשים למדו לקרוא ובזכות חידושי הלשון שלו היידיש הפכה מז'רגון לשפה מכובדת. כמו כן הרומנים שלו החדירו רוח של אהבה רומנטית לחברה היהודית השמרנית ונתנו לגיטימציה לבני הדור הצעיר למרוד כנגד נישואי השידוך שנכפו עליהם.
הפרק השני של הספר מתאר את חוכרי האדמה היהודיים, מעמד שלא נכתב עליו דיו בספרות שהתרכזה בחיי השטעטל. החוכרים התגוררו בכפר בלא קהילה יהודית ועמדו בקשר יומיומי עם האיכרים. לפי תיאוריו חייהם היו קרובים לטבע וספוגים ברוח של חריצות והשבחה של הנכסים שתחת ניהולם.
הפרק השלישי 'גלות צארית ופוגרומים' מתאר את המהפך שחל עם ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני והסופות בנגב. הוא מתאר את חוויות ילדותו בעת הפוגרומים את המאמצים של מעמד החוכרים לשמר את בסיס פרנסתו למרות תקנות מאי.
הפרקים הבאים מתארים עוד מהווי היומיום היהודי: השטעטל, רכוש וטובין אצל היהודים, הבית היהודי, טיפוסים כגון בטלנים נצחנים ושלומיאלים, עוני, פרנסה וההבדל בין ימות השבוע לשבתות וחגים, מעשיות חילוניות ותענוגות, נוסעים וסנסציות, שמד, השכלה ומשכילים וזקנה.
חלקו השני של הספר הוא אוטוביוגרפיה קצרה של המחבר הכתובה בשפה תמציתית וממוקדת בחייו רבי הפעלים ברוסיה, ארצות הברית, ברלין, ברזיל וארץ ישראל.
בשנת 2014 הספר תורגם מיידיש לעברית על ידי אלתר אופיר והופיע בהוצאה עצמית.
הלפרן חותם את ספרו במילים:
גונסאלו ראמוס
גונסאלו מתיאס ראמוס (בפורטוגזית: Gonçalo Matias Ramos; נולד ב-20 ביוני 2001 באולהו שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
קריירת מועדונים.
ראמוס גדל במחלקת הנוער של בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית. ב-21 ביולי 2020 ערך ראמוס את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשהבקיע צמד שערים לאחר שנכנס כמחליף בדקה ה-85 בניצחון 4-0 על דפורטיבו אבס במסגרת המחזור ה-33 בליגה לעונת .
קריירה בינלאומית.
ראמוס היה חלק מסגל נבחרת פורטוגל עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21, בו הפסידה נבחרתו בגמר.
סיריוס (כפר)
מעון פלגי בושארוב
בוצ'ארוב רוצ'יי
מעון פלגי בוצ'ארוב
מרתה ופרנקלין
מרתה ופרנקלין (שם הסדרה באנגלית: Atlantic Crossing) היא דרמה היסטורית המתרחשת בנורווגיה ובארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. הסדרה מתמקדת במערכת היחסים שנרקמה בין נסיכת הכתר מרתה מנורווגיה לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט בתקופה בה שהתה מרתה בארצות הברית בזמן המלחמה לאחר שנמלטה מהפלישה הנאצית לנורווגיה בשנת 1940.
הסדרה הוקרנה לראשונה ב-25 באוקטובר 2020 ברשת NRK הנורווגית. הסדרה עלתה לראשונה ב-4 באפריל 2021 בארצות הברית ברשת PBS.
עלילה.
הסדרה מתארת את התמודדות נורווגיה עם הפלישה הגרמנית לנורווגיה והתמודדתו של האקון השביעי מלך נורווגיה (סרן פילמרק) ויורש העצר הנסיך אולף (טוביאס סנטלמן) ורעייתו, הנסיכה מרתה (סופיה הלין). הסדרה מתמקדת בנסיכה מרתה, שנאלצת להימלט עם שלושת ילדיה לשוודיה שם מולך דודה גוסטב החמישי. היחסים עם משפחתה בשוודיה מורכבים והיא נאלצת לעזוב לארצות הברית שם מארחים אותה נשיא ארצות הברית פרנקלין דלנו רוזוולט (קייל מקלכלן) ורעייתו אלינור (הארייט סנסום האריס).
הפקה.
סדרת הטלוויזיה בת שמונת החלקים הופקה במשותף על ידי חברת ההפקות העצמאית הנורווגית Cinenord, השידור הציבורי בנורווגיה NRK ושירות השידור הציבורי האמריקאי (PBS). הצילומים נערכו בצ'כיה ובנורווגיה.
ברטרם
טוביאס סנטלמן
טוביאס סנטלמן (בגרמנית: Tobias Santelmann; נולד ב-8 באוגוסט 1980) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה נורווגי יליד גרמניה.
ביוגרפיה.
סנטלמן נולד בפרייבורג, גרמניה. הוא עבר עם משפחתו לנורווגיה כשהיה בן שנה. הוא גדל בדרום נורווגיה בלינדסנס ולאחר מכן עבר לאוסלו כשהיה בן 16.
קריירה.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הלאומית לאמנויות אוסלו בשנת 2006, שיחק סנטלמן בתיאטרון הנורווגי באוסלו. בנוסף לעבודתו בתיאטרון, סנטלמן השתתף בסרטים נורווגיים כמו קון-טיקי משנת 2012, "Flukt" באותה שנה, ו-"Jag Etter Vind" בשנת 2013. הוא שיחק בתפקידי משנה בסרטים כמו הרקולס בשנת 2014 ונקודת פריצה בשנה שלאחר מכן. סנטלמן שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "הממלכה האחרונה" (2015-2018). בשנת 2021 גילם רוצח סדרתי במיני-סדרה "Those Who Kill".