אילון ממוקם על כביש הצפון במורדות הגליל המערבי בין הנחלים בצת וכזיב. האזור מאופיין בחורש ים תיכוני של חברת האלון המצוי והאלה הארצישראלית ובמסלע המורכב בעיקר מדולומיט וגיר קשה היוצרים קרקע אדומה מסוג טרה רוסה. באזור היישוב שרידים רבים של חקלאות קדומה ומספר אתרים ארכאולוגים, ביניהם אתרים פרהיסטוריים ואתרים מאוחרים עד ימינו.
מדרום ליישוב ממוקם מאגר אילון, מאגר מים מסוג מאגר-גיא שהוקם בשנת 1997, ומשמש לאגירת מימיו של נחל בצת, ואגירת מי נגר עיליים משטח הקיבוץ וסביבתו.
מקור השם.
יוסף וייץ, מי שהיה מנהל מחלקת הקרקעות והיעור של הקק"ל וחבר ועדת השמות, הציע בשנת 1939 את השם "אֵלוֹן-רום". "המילה 'אֵלוֹן' מסמלת את העץ הגדל בכל שטח אדמת נקודת ישובכם ובסביבתכם והמילה 'רום' באה להפוך את הרע לטוב: במקום המילה 'חרבת' [הכוונה לחרבת סמח, שעל אדמתה הוקם הקיבוץ] שבשם האדמה המסורה לנקודת ישובכם – תבוא המילה 'רום', שמובנה (מחוץ לפירוש המקובל) גם – קוממיות".
חברי הקיבוץ השיבו כך: [... אנו מעדיפים את השם] 'אילון' שהוא שם נרדף לאלון. מבחינה פונטית רצוי לדעתנו לקרוא את ה-א' בצירה וכדי להדגיש זאת הוספנו אחריה י'.
היסטוריה.
גרעין המייסדים הוקם בשנת 1935 בפתח תקווה והעלייה לקרקע התבצעה בשנת 1938, במסגרת חומה ומגדל. מייסדי הקיבוץ היו חברי גרעין ארצישראלי ב' של השומר הצעיר וגרעין הכשרה של עולים מפולין. הקיבוץ הוא מזרם הקיבוץ הארצי. הקרן הקיימת לישראל והשומר הצעיר ניצלו את הנוכחות היהודית במקום להגברת ההתיישבות היהודית בגליל. בשל מגבלות הספר הלבן נאסרה עליה על הקרקע ליישובים חדשים באזור הגדר. הקרן הקיימת רכשה קרקע בסמוך לחירבת צמח, שעל תוואי הגדר, והעלתה לשם גרעין של מתיישבים. כאשר הדבר התגלה על ידי השלטונות הבריטיים, הורו השלטונות על פירוק היישוב. דוד הכהן הציב במקום מגרסת חצץ והצליח לשכנע את הבריטים כי לצורך הקמת הפילבוקסים לאורך הגדר יש צורך בחצץ, ואין אלו מתיישבים כי אם פועלים שיגרסו במקום חצץ, במקום להביאו מחיפה במשאיות, וכי המחיר הנמוך שהם דורשים לכלכלתם הוא בשל העובדה שבכוונתם להקים מחנה של קבע, לכלכל עצמם בגידולים חקלאיים, וכך לחסוך בחשבון עלות החצץ את הוצאות מחייתם. הסבר זה נתקבל על דעת הבריטים, וכך קם קיבוץ אילון.
בתחילת שנות האלפיים עבר הקיבוץ תהליך הפרטה כמעט מלא (למעט שיוך נכסים ומספר פרטים טכניים נוספים). כחלק מתהליך ההפרטה עצר הקיבוץ קבלת חברים חדשים, אך הציע הצטרפות לקהילה על ידי קניית בית בשכונת ההרחבה. הקהילה החדשה, הכוללת את חברי הקיבוץ הישן ואת רוכשי הדירות בהרחבה, נקראת "חורש אילון". כיום ממשיך הקיבוץ להרחיב את שכונת ההרחבה אך מתנה בנייה בשכונה בקבלה לחברות באגודה החקלאית. עוד לפני תהליך ההפרטה החל הקיבוץ להשכיר דירות בשטח הקיבוץ הוותיק. רוב המתקנים המשותפים המרכזיים המאפיינים קיבוץ כבר אינם פעילים (למשל, חדר-האוכל והמכבסה), אך נותרו הבריכה, אולם הספורט ומערכת החינוך לגיל הרך.
מבנה ארגוני.
הסמכויות הניהוליות ביישוב מתחלקות בין שלושה גופים:
הועד המקומי, ועד האגודה השיתופית חקלאית (אגש"ח) קיבוץ אילון, ועד האגודה השיתופית קהילתית "חורש אילון".
מפעלים וענפים.
הענפיים העיקריים בקיבוץ הם: אבוקדו, בננות, לול פיטום, רפת, ומכוורת.
כמה מהמפעלים הנמצאים בשטח הקיבוץ ושהיו בבעלותו בעבר נמכרו לבעלויות חיצוניות: "עשת אילון" - מפעל לייצור מערכות מיכון חקלאי, "מוזאיקה אילון" - סדנה לייצור אומנות הפסיפס, ומפעל בתחום תעשיית המזון.
בקיבוץ פועל אירוח כפרי של 28 חדרים תחת המותג מלון מטיילים אילון
הקיבוץ היום.
אילון הוא קיבוץ מופרט הנותן לחבריו רשת ביטחון כלכלית.
ילדי אילון לומדים בבית הספר היסודי האזורי מעיינות בקיבוץ כברי, בחטיבת הביניים מנור כברי באילון, ובתיכון מנור-כברי בכברי.
לקיבוץ יש הרחבה משנת 2005. כל אנשי ההרחבה הם חברי האגודה. חלק מאנשי ההרחבה הם חברי קיבוץ.
במרכז הקיבוץ הוקם מרכז עסקי, הבנוי על יזמויות של תושבי המקום. מבנים ישנים ששימשו בעבר לצרכים אחרים (מגורי המתנדבים, מאפייה, מכבסה, מטבח ועוד) שופצו לשם כך והם אבן שואבת לתושבי המקום, לתושבי האזור וגם למבקרים מרחוק.
באילון חיי תרבות עשירים ומגוונים.
מפעלי תרבות ואישים.
קשת אילון, מרכז מוזיקלי לטיפוח כנרים צעירים מחוננים, שאירוע הדגל שלו - קורס קיץ בינלאומי במתכונת כיתות אמן - מתקיים מדי שנה.
גרדה כהן, סופרת חברת קיבוץ שנפטרה בשנת 2009. כתבה ספרים וספרי ילדים, שחלקם מתארים את החיים בקיבוץ. אחד מהם, "לאסוף סיפורים בחצר" בהוצאת ספריית פועלים, הוא קובץ של סיפורים לילדים שהוצא בשנת 1978, שמתאר את הווי חיי הקיבוץ בשנים אלו.
גיטל מישקובסקי (1988-1914), משוררת חברת הקיבוץ, פרסמה שני ספרי שירה בהוצאת ספרית הפועלים.
גן דודזון, גן פסלים וגלריה של האמן מאיר דודזון, ובו כ-300 יצירות של פסלי פסיפס בגדלים שונים.
בוב אזרין
בוב אזרין (באנגלית: Bob Ezrin; נולד ב-26 במרץ 1949) הוא מוזיקאי ומפיק מוזיקלי קנדי יהודי שהפיק כמה מן האלבומים הידועים של שנות ה-70.
קריירה.
אזרין, יליד טורונטו, אונטריו, זכה לתהילתו הראשונית כמפיק הצעיר והמוכשר של אלבומי להקת אליס קופר. לאחר מכן, הפיק אלבומים ללו ריד, פינק פלויד, פיטר גבריאל, Kiss, וJane's Addiction. הוא תואר כאדם קשה, וכ"פרנסיס פורד קופולה" של הפקה מוזיקלית. ההפקה שלו מתבססת על טכניקות ארגון מוזיקלי הדומות למוזיקה קלאסית. אזרין גם השתתף גם בתור מוזיקאי, בחלק מהאלבומים שאותם הפיק, כמו האלבום The Division Bell של להקת פינק פלויד. בין הכלים שעליהם הוא ניגן באלבומים אלה - קלידים, גיטרה, גיטרה בס, כלי הקשה ואף אקורדיון.
בשנים האחרונות אזרין חזר להפיק אלבומים לאליס קופר, ומפיק גם אלבומים של להקות מטאל שונות, בין היתר.
אזרין מחזיק גם בחברת תוכנה למחשב בשם "השלב השביעי" אשר מוציאה לאור תקליטור של מונטי פייתון.
אזרין נכנס להיכל התהילה המוזיקלי של קנדה במהלך "פרסי יונו" באפריל 2004.
הרי אורל
הרי אוּרַל (ברוסית: Уральские горы) הם רכס הרים שכיוונו הכללי צפון-דרום, המחלק את רוסיה למזרח ומערב.
רכס הרי אורל נמשך לאורך כ-2,500 ק"מ מן הערבות שבגבולה הצפוני של קזחסטן ועד לחופי האוקיינוס הארקטי. האי נוֹבַאיַה זֶמְלִיַה מהווה המשך נוסף של הרכס. גאולוגית, הרי אורל מסמנים את החלק הצפוני של הגבול בין יבשות אסיה ואירופה. הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא ההר נַרוֹדַּה (פּוֹזְנוּר, 1,895 מ'). סחף טבעי חשף עושר של מרבצי מינרלים בהרי אורל, ובהם גם אבני חן כטופז וברקת. היערות הבתוליים בקומי בצפון הרי אורל הוכרו כאתר מורשת עולמית.
הרי אורל נוצרו בעידן הקרבון המאוחר, כשהחלק המערבי של סיביר התנגש עם יבשת העל שהכילה את מרבית היבשה בעולם דאז: השילוב של לאוראסיה (אירופה וצפון אמריקה) וגונדוואנה. אירופה וסיביר נותרו מחוברות כתוצאה מהתנגשות זו.
הרי אורל הם מהעתיקים בעולם, בני 250–300 מיליון שנה, אך עדיין גבוהים יחסית לגילם.
גאוגרפים מחלקים את הרי אורל לחמישה חלקים: הרי אורל הדרומיים, המרכזיים, הצפוניים, הסוב-ארקטיים והארקטיים.
האזור הוא אחד מיצרני המתכות והתעשייה הכבדה הגדולים במדינה.
ההרים עמדו במרכזה של התוכנית הנאצית להרי אורל.
רק בישראל
רק בישראל היא תוכנית טלוויזיה סאטירית ששודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, בשנים 1998–2003, כולל שנת הפסקה, ועונת ספיישל בשנת 2007. התוכנית זכתה להצלחה גדולה.
מבנה התוכניות.
התוכנית אותה הגה איש הרדיו והטלוויזיה ארז טל, בהנחיית אורנה בנאי, כ"לימור", וארז טל, כ"שמעון" וכן כלבו של טל, שוקי, כללה הצגת קטעי וידאו שונים ששודרו בטלוויזיה ברחבי העולם ובישראל בהקשר הומוריסטי, וכן פינות ומערכונים קצרים.
בתחילת דרכה של "רק בישראל" הופיע ארז טל בשמו, ולא בכינוי "שמעון". גם לא הופיע הכלב שוקי, אלא סיגלית, הכלבה של אורנה בנאי. התוכנית שודרה פעם בשבוע ביום שישי, וזכתה להצלחה ביום שנחשב באופן מסורתי כבעל שיעורי צפייה נמוכים. מאז החליפה התוכנית ימי שידור. בתחילת מלחמת המפרץ השנייה שודרה התוכנית פעמיים בשבוע במתכונת מקוצרת.
פתיח התוכנית.
פתיח התוכנית מתחיל לאחר הצגה של קטע או מערכון של התוכנית, ומתחיל בהשמעת מנגינת התוכנית. הפתיח מציג את הדמויות המרכזיות ושמותיהן (שמעון, לימור ושוקי). בתי הפתיח שונו מספר פעמים, והפתיח עצמו (המציג את הדמויות הראשיות בלבד) שונה רק בעונה החמישית, אך חזר לגרסתו המפורסמת בעונת האיחוד. גרסה מפורסמת זו נוצרה בעונה השלישית. בשתי העונות הראשונות פתיח התוכנית היה שונה לחלוטין מהגרסה המוכרת.
שיר הפתיחה.
פתיח התוכנית לווה בשקופית המציגה את שלוש הדמויות המרכזיות: שמעון, לימור ושוקי.
לאחר מכן הושמע בית מתוך השיר "רק בישראל", שאותו שרות הדמויות, כאשר בכל תוכנית הושמע בית אחר. במהלך העונה הרביעית החלה האינתיפאדה השנייה, ולכן צונזר הבית הרביעי בשיר, אשר מציג חיילים ישראלים מתעמתים חיילים פלסטינים, ולא שודר בתקופה זאת, עקב חשש ל כך שהפתיח יגרום לבעיות.
להלן הבית הראשון של השיר, אשר שודר פעם אחת בלבד בתוכנית הראשונה של העונה השלישית: