כמו כן, שועלים מצויים עשויים להתחרות בצבועים מפוספסים על נבלות גדולות. שועלים אדומים מרבים לפנות את מקומם על מנת שהצבועים יפתחו את גופת הנבלה, שכן לסתותיהם החזקות יכולות בקלות לקרוע בשר פתוח שהוא קשה מדי לשועלים. שועלים עשויים להטריד צבועים, בכך שהם משתמשים בגודלם הקטן יותר ובמהירותם הגדולה יותר כדי להימנע מהתקפות הצבוע. לעיתים, נראה כי שועלים מייסרים צבוע במכוון גם כשאין אוכל על כף המאזניים. לפעמים, שועלים מסוימים עשויים לטעות בהתקפותיהם, ונהרגים על ידי הצבועים.
הצבוע המפוספס נוהג לעיתים קרובות לאכול מפגרים של חיות שנהרגו על ידי טיגריסים, נמרים, ברדלסים וקרקלים. קרקל יכול להבריח גור צבוע מנבלה. צבוע בדרך כלל מנצח בקרבות אחד על אחד על פגרים נגד נמרים, קרקלים וגורי טיגריסים, אם כי מובס על ידי טיגריסים בוגרים. בנוסף, הצבוע המפוספס סימפטרי עם אריה אסייתי בפארק הלאומי יער גיר ודובים שפתניים במקלט חיות בר במדינה ההודית גוג'ראט.
יחסים עם בני אדם.
טורף בעלי חיים ויבול.
הצבוע המפוספס מעורב לעיתים בהרג בעלי חיים, בעיקר עזים, כבשים, כלבים ועופות. על פי הדיווחים ישנו מגוון מינים גדול יותר, אם כי ייתכן שמדובר במקרים של זיהוי נבלות שגוי. למרות שרוב ההתקפות מתרחשות בתפוצה ותדירות נמוכה, מספר גדול של התקפות מתרחש במצרים, אתיופיה, הודו, עיראק, וייתכן כי גם מרוקו. בטורקמניסטן הצבועים הורגים כלבים, בעוד שהם גם הורגים כבשים ובעלי חיים קטנים אחרים בקווקז, ועל פי הדיווחים אירעו כי הם הרגו סוסים וחמורים בעיראק במהלך אמצע המאה העשרים. כבשים, כלבים, סוסים ועזים נטרפים גם בצפון אפריקה, בישראל, באיראן, בפקיסטן ובהודו.
צבועים מפוספסים אף גורמים נזק מדי פעם לשדות מלונים במטעי תמרים בישראל ובמצרים, ובמטעי מלון ודבש במזרח טורקמניסטן.
תקיפת בני אדם.
בנסיבות רגילות, צבועים מפוספסים הם ביישנים ביותר בסביבת בני אדם, אם כי הם עשויים להראות התנהגויות תוקפניות כלפי אנשים בלילה. במקרים נדירים צבועים מפוספסים טרפו בני אדם.
תועדו מספר מקרים בהם צבועים מפוספסים תקפו בני אדם:
אף שהתקפות על בני אדם חיים הן נדירות, צבועים מפוספסים יחפשו גוויות אנושיות. בטורקיה מונחות אבנים על קברים כדי להפסיק חפירות הגופות החוצה. במלחמת העולם הראשונה הטילו הטורקים גיוס על האנשים בהר הלבנון; אנשים שנמלטו מהגיוס ברחו צפונה, שם מתו רבים ונאכלו אחר כך על ידי צבועים.
ציד.
צבועים מפוספסים ניצודו על ידי איכרים מצרים קדומים לצורך משימות ושעשועים יחד עם בעלי חיים אחרים שהיוו איום על יבולים ובעלי חיים. ציידים אלג'יראים ראו באופן היסטורי את הריגתם של צבועים מפוספסים מתחת כבודם, בגלל המוניטין של החיה לפחדנות. גישה דומה התקיימה על ידי ספורטאים בריטים בהודו הבריטית. למרות שהצבועים מסוגלים להרוג במהירות כלב בנשיכה יחידה, הם בדרך כלל מזייפים את מותם כאשר בריחה מכלבי ציד היא בלתי אפשרית, והם יישארו במצב זה לאורך זמן רב, אפילו כשננשכו קשה. במקרים נדירים נרדפו הצבועים ונורו על ידי פרשים. אף על פי שהצבועים בדרך כלל לא היו מספיק מהירים כדי לברוח מהסוסים, היה להם הרגל להסתובב לעיתים קרובות במהלך מרדפים, וכך להבטיח מרדפים ממושכים.
בדרך כלל, ניצודו הצבועים מעצם היותם מזיקים מאשר כספורט. בברית המועצות, ציד צבוע לא היה מאורגן במיוחד; רוב הצבועים נתפסו במלכודות המיועדות לבעלי חיים אחרים. כמה ציידים בדרום פנג'אב, קנדהאר וכוויתה תופסים צבועים מפוספסים כדי להשתמש בהם בקרבות צבועים. הצבועים מוגבלים נגד כלבים מאולפים ונמצאים בחבלים על מנת למשוך אותם מהכלבים במידת הצורך. בקנדהאר ציידים צדים באופן מקומי שנקרא "payloch" (רגל עירומה) צבועים על ידי כניסתם למאורות חשופות עם חבל בידם. כאשר הצבוע נמצא בפינה בסוף מאורתו, הצייד ממלמל את נוסחת הקסם "הופך לאבק, הופך לאבן", הגורם לבעל החיים להיכנס למצב מהפנט של כניעה מוחלטת, ובשלב זה הצייד יכול לקשור לולאה מעל רגליו הקדמיות ולבסוף גרור אותו מהמערה. שיטה דומה נהגתה פעם על ידי ציידים ערבים מסופוטמיים, שהיו נכנסים למאורות צבועים ומחמיאים להם, שלדעתם יכלו להבין ערבית. הצייד היה ממלמל "אתה מאוד נחמד ויפה ודי כמו אריה; אכן אתה אריה". ולאחר מכן הצבוע יאפשר לצייד להניח חבל סביב צווארו ולא היה מתנגד לגרירה ממאורתו.
פרוות הצבוע גסה ודלילה, כאשר מעט העורות שנמכרו על ידי ציידים שווקו כפרוות כלב או זאב באיכות ירודה. עם זאת, השתמשו בעבר בעור הצבוע בהכנת עור מזויף. מחיר עור הצבוע בברית המועצות נע בין 45 קופייקות לרובל אחד.
כמזון.
ציור קיר שצויר על קברו של מאראוקה בסקארה מציין כי בתקופת הממלכה הקדומה המצרים פיטמו את הצבועים כדי לאכול אותם, אם כי חוקרים מסוימים טוענים כי החיות המצוירות על הקבר היו ממין צבועון הרעמה. עם זאת, הצבוע המפוספס עדיין נאכל על ידי איכרים מצריים, בדואים ערביים וסיניים, פועלים פלסטיניים, טוארגים ואנשים בסומליה. בקרב הבדואים של חצי האי ערב, בשר צבוע נחשב לרוב כתרופה, ולא מזון.
אילוף.
הצבוע המפוספס מאולף בקלות וניתן לאמן אותו באופן מלא, במיוחד כאשר הוא צעיר. המצרים הקדמונים התייחסו לצבועים מפוספסים כקדושים, הם כביכול אילפו אותם למטרות ציד. כאשר הם מחונכים ביד איתנה, הם עשויים בסופו של דבר לחבב ולהקשיב בקלות למאלף כמו כלבים מאומנים היטב, אם כי הם פולטים ריח חזק ששום רחצה לא תעביר. בנוסף, למרות שלרוב הם הורגים כלבים בטבע, צבועים מפוספסים שגדלו בשבי יכולים ליצור עימם קשרים.
מצלמה
מצלמה היא מכשיר היוצר תמונה שניתן לשמור לאורך זמן. מבחינים בין מצלמה (באנגלית Stills Camera או Photo Camera) לבין מצלמת וידאו המצלמת רצף של תמונות, בדרך כלל באופן אלקטרוני (מצלמה המצלמת סרטים על גבי סרט צילום נקראת מסרטה).
מקור השם העברי במילה "צלם" שמשמעותה דמות. מקור השם הלועזי "קאמרה" נובע מהמונח קמרה אובסקורה, שפירושו בלטינית "חדר אפל" - מכשיר שקדם למצלמה עם עדשה. הוא כולל קופסה סגורה עם חריר בדופן אחת, אשר יוצר תמונה הפוכה על הדופן הנגדית.
עד להמצאת סרט הצילום, ציור היה האופן היחיד לשימור תמונה, ולא הייתה אפשרות לאחסן את התמונה הנוצרת בקאמרה אובסקורה. סרט הצילום איפשר לראשונה צילום ושמירה של תמונות.
החיישן הדיגיטלי יצר מהפכה בתחום הצילום, וכיום רוב מוחלט של המצלמות (כולל מצלמות וידאו) מכיל חיישן דיגיטלי.
מצלמה מורכבת באופן בסיסי מעדשה, צמצם וחיישן רגיש לאור סרט צילום או חיישן דיגיטלי. כאשר הצמצם מופעל, החיישן נחשף לאור והתמונה נשמרת.
היסטוריה.
בשנת 1826 הומצאה המצלמה הראשונה על ידי הממציא הצרפתי ניספור נייפס, אשר צילמה בשחור לבן התצלום הראשון בהיסטוריה ששרד הוא נוף מחלון בלה גרא. צילום צבעוני התאפשר באופן מסחרי בתחילת המאה ה-20.
כיום מצלמות מצוידות לרוב בחיישן דיגיטלי, כך שהתמונה ניתנת לאחסון בכל מדיום דיגיטלי.
פעולת המצלמה.
העדשה.
על מנת ליצור את התמונה, המצלמה ממקדת את קרני האור המוחזרות מהעצם המצולם אל מישור המוקד הנמצא בתוך המצלמה. העדשה הבסיסית ביותר היא נקב זעיר (Pinhole) בתא האטום לאור, המהווה את גוף המצלמה. עם הזמן, התפתחו עדשות יעילות יותר, המבוססות על שבירת האור והמאפשרות לקבל תמונה חדה במרחקים שונים מהעצם המצולם ולחשוף את מישור הצילום לחלק ניכר מהאור המגיע למצלמה. התמונה שיוצרת העדשה היא העתק של הסצנה אליה מכוונת המצלמה.
כיום קיימים בדגמי מצלמות רבים חיישנים אלקטרוניים המאפשרים מיקוד אוטומטי בעזרת עדשה מתאימה.
מיקוד.
המושג "מיקוד" ("פוקוס", בלעז) מתאר את כוונון המצלמה לעבר נקודה במרחב, למען תצולם בחדות. לשם כך יש לכוון את העדשה למרחק מסוים מסרט הצילום.
גורמי המיקוד הם:
כאשר העדשה ממוקדת למרחק מסוים, עצמים יצולמו בחדות ככל שמרחקם שווה למרחק הנקודה המצולמת וככל שמרחקם גדול או קטן ממרחק הנקודה הממוקדת כך ייראו מטושטשים. ההפרש בין המרחק הקרוב ביותר והרחוק ביותר מהעדשה שבהם העצמים נראים חדים נקרא "עומק שדה". עומק השדה גדל ככל שאורך המוקד של העדשה קטן, ככל שמרחק העצם המצולם גדל, וככל שהצמצם סגור יותר. עומק השדה קטן בתנאים הפוכים. לרוב, שליש מעומק השדה הוא לפני הנקודה המצולמת, ושני שלישים הם בכיוון הנגדי.
חשיפה.
בהקשר לצילום, המונח "חשיפה" מתייחס לכמות האור המגיעה אל משטח הצילום. ישנן שתי דרכים לשליטה על מידת החשיפה:
סרט הצילום.
בתוך המצלמה נמצא סרט צילום, שהוא רצועה ארוכה של פלסטיק, מרוחה מצד אחד בחומרים כימיים הנקרא אמולסיה. האמולסיה מורכבת בעיקר מהלידי כסף הרגישים לאור. חשיפת סרט הצילום לאור, כתוצאה מפתיחת התריס, מחוללת תגובה כימית באמולסיה של סרט הצילום, שכתוצאה ממנה נשמרת הבבואה שצולמה על-גבי סרט הצילום. פיתוח הסרט במעבדה מגלה את הדמות, מפסיק את רגישות החומר לאור, ומאפשר את הדפסת התמונה על גבי נייר צילום בצורת פוזיטיב, שהיא התמונה המצולמת המוצגת לעינינו.
חיישן אלקטרוני.
במצלמה דיגיטלית הוחלף סרט הצילום הכימי החד פעמי בחיישן אלקטרוני קבוע (ראו צילום דיגיטלי). החיישן מורכב מתאים אלקטרואופטיים, משמע תאים שהופכים את קרני האור לפולסים (אותות) חשמליים. מהרגע שהחיישן המיר את האור לאותות חשמליים - מועברים האותות אל מעבד המצלמה ושם מתקבלת התמונה הסופית.
החיישן בנויי בצורה מרובעת, והוא ממוקם מאחורי תריס המצלמה. רוב החיישנים בנויים להפרדה בסיסית של RGB - כלומר מתוך מיליוני תאים בחיישן ישנה הגדרה ספציפית ל-3 קבוצות של תאים בערך שכל אחד מהם צריך לקלוט את צבעי היסוד: אדום, ירוק, כחול - שמהם נבנית התמונה.