בספטמבר 1939, עם פרוץ המלחמה, ועקב היעדרותו של מנהל בית הספר לאחיות, קיבלה לובה על עצמה את תפקיד מנהלת בית הספר. בעוד מנהיגים רבים של הבונד בחרו לברוח מהגרמנים לעבר רוסיה, החליטו לובה ובן זוגה אברשה להישאר בוורשה, והמשיכו לפקח על תפקודם של בית הספר והבונד, למרות הקשיים שהיו כרוכים בכך. ב-12 באוקטובר 1940, הוטל על יהודי ורשה לעבור לגור באזור מסוים בוורשה שנקרא הרובע היהודי. עם הקמת הגטו העבירה לובה ביליצקה-בלום, את בית הספר לאחיות לשטחו, לבניין ביטוח הבריאות ברחוב מאריאנסקה 1. היה זה המוסד היהודי החינוכי היחיד שפעל באישור הגרמנים. בהמשך הצליחה בלום להשיג מזון, צוות מורים מצוין, ציוד לבית הספר והחשוב מכל אישורי חיים (ניירות המגן -Protective Papers) לתלמידותיו. במסגרת בית הספר למדו התלמידות בהתאם לתוכנית לימודים מסודרת, חדריהן היו נקיים, מדיהן מעומלנים ונקיים, כמו גם הארוחות שהיו בזמנים קבועים אולם כמות האוכל הייתה מועטה. בנוסף לשעורים הפורמליים, נהגה לובה ביליצקה-בלום יחד עם תלמידותיה לעזור בבית החולים ברגסון-באומן שהיה תחת ניהולה של ד״ר בראודה-הלרובה. יתר על כן, היא הייתה יוצאת משטח הגטו כדי להשיג מצרכי מזון וציוד הכרחי: מסירה מזרועה את הטלאי הצהוב, עוטה על כתפיה את שכמיית האחות ותחת הסוואה זו יצאה.
באוגוסט 1942 החליטו הגרמנים לחסל את הגטו הקטן. תלמידות בית הספר לאחיות, ילדי בית היתומים של יאנוש קורצ'ק ואלפי יהודים נוספים, גורשו לכיכר גז'יבובסקי על מנת להישלח לאומשלגפלץ. ביליצקה-בלום הצליחה באומץ לב ובביטחון עצמי, לשכנע את הגרמנים לשחרר את האחיות, בנימוק שהן חייבות להישאר כדי להילחם במגפת הטיפוס המשתוללת בגטו. לאחר אקציה זו עבר בית הספר שבהנהלתה למיקום אחר בגטו, לדירה קטנה שכללה 6 חדרים ברחוב גנשה 33. שם המשיכו ללמוד בסתר, סיימו את הלימודים וקיבלו תעודת אחות. סך הכל, הכשיר בית הספר כ-60 אחיות.
בפעם השנייה הצליחה להציל את תלמידותיה וילדיה, באותו הנימוק ששימש אותה בפעם הראשונה, את ילדיה הצליחה להבריח בתוך רכב להובלת גווית שיצא מהכיכר. זאת ועוד, היא עזרה בארגון מקומות מסתור לילדים אצל משפחות פולניות מחוץ לגטו והואיל והיו לה קשרים טובים עם אחיות פולניות, עזרה גם לאחיות היהודיות שהצליחו לברוח מהגטו.
בינואר 1943, הייתה החלטה לחסל את בית החולים ששכן ברחוב גנשה. ללובה ביליצקה - בלום נודע על כך קודם לכן, והיא דאגה להסתיר את ילדיה, מספר אחיות וכן מספר חולים במרתפי בית החולים. שאר החולים והצוות הרפואי של בית החולים נרצחו על ידי הגרמנים, פרט לשתי אחיות מהצוות הרפואי.
בפעם השנייה הצליחה להציל את תלמידותיה וילדיה, באותו הנימוק ששימש אותה בפעם הראשונה, את ילדיה הצליחה להבריח בתוך אמבולנס. זאת ועוד, היא עזרה בארגון מקומות מסתור לילדים אצל משפחות פולניות מחוץ לגטו והואיל והיו לה קשרים טובים עם אחיות פולניות, עזרה גם לאחיות היהודיות שהצליחו לברוח מהגטו.
הבריחה מהגטו.
כשהחלו השלטונות הגרמניים בחיסול הגטו, הועברו תלמידותיה לאומשלגפלץ ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה. אחרי חיסול בית החולים בגנשה, הגיעה להחלטה שאינה יכולה להישאר יותר בגטו. הואיל והיו לה קשרים עם פעילי המפלגה הסוציאליסטית הפולנית, מצאה משפחה פולנית אשר הסתירה את בנה - אלכסנדר. בתה הוברחה מהגטו בעזרת קבוצת פועלים שיצאה לעבודה, והסתתרה במשך מספר חודשים בדירות שונות בוורשה. לבסוף הצליחה גם היא עצמה לצאת מהגטו בעזרתה של משפחת בורקובסקי אשר הסתירה את בנה. בעלה - אברשה בלום נשאר בגטו, והיה אחד ממנהיגי מרד גטו ורשה מטעם הבונד. הוא הצליח לעבור דרך תעלות הביוב לצד הארי של ורשה יחד עם מספר לוחמים, אולם אחרי זמן מה נתפס והוצא להורג על ידי הגסטפו. בלום הצליחה לשרוד במסתור תחת זהות בדויה.
אחרי המלחמה.
בתום המלחמה (1945) קיבלה לובה ביליצקה-בלום הצעה מהוועד היהודי הפולני המרכזי בפולין (CKZP), לנהל באוטבוצק בית יתומים ששרדו את השואה. הילדים הובאו לבית מכל מיני מקומות שבהם התחבאו: תאי מטען של כלי רכב שרופים, מנזרים, חדרים קטנטנים, בתי קברות. היא הקימה את הבית במרץ ובמסירות, והבית שהיה מאורגן למופת. הוא החזיר לילדים את תחושת הביטחון והאהבה שהיה חסרים להם. הבית היה מסודר, הילדים היו נקיים, ולבושים בגדים שנשלחו מאונר״א, למדו לאכול ליד השולחן בנימוס, נגינה על פסנתר ועוד. במשך כל השנים כשגדלו, שמרו על קשר ביניהם.
כעבור שנתיים הוצע לה להקים מחדש את בית הספר לאחיות, אולם הפעם בית הספר היה מיועד לאחיות פולניות. בית הספר הוקם בבניין ההיסטורי של בית החולים בצ'יסטה ברחוב דבורסקה 17. בהקמתו ראתה את המשך שליחותה כאחות, ובפולין ראתה את מולדתה. לובה בלום-ביליצקה נשארה בפולין עד לפטירתה בשנת 1973, ונקברה בבית הקברות היהודי בחלקת לוחמי הבונד לצד בעלה.
הוקרה והנצחה.
לובה בילצקה-בלום קיבלה בשנת 1965, את מדליית פלורנס נייטינגייל, האות הבינלאומי הגבוה ביותר עבור אחות הניתן על ידי הצלב האדום, על פעילותה בתקופת הכיבוש הנאצי ועל הצלת חיים של אחיות וילדים.
ביוני 2000 נקבע לוח זיכרון על בניין בית הספר לאחיות בגטו ברחוב מריאנסקה 1, (אחד מ-12 הבניינים אשר שרדו בשטח הגטו לשעבר), לזכרה ולזכר פָּעֲלָה בשנים 1940–1942 בוורשה, תחת הכיבוש הנאצי.
2019 הוענק לה אות המציל היהודי.
משפחתה ומורשתה.
לובה ביליצקה -בלום הייתה אשתו של אברהם בלום, לוחם במרד גטו ורשה שנספה במרד, נקבר בחלקת לוחמי הבונד בבית הקברות היהודי בוורשה. בתה אביבה (ויקטוריה) בלום נולדה בוורשה ב-1932. היא עלתה לארץ בשנת 1950 עם גרעין של השומר הצעיר והצטרפה לקיבוץ רבדים שם נולדה בתה דפנה. אביבה היא ציירת פעילה שהציגה בתערוכות בישראל ובעולם.
בנה אלכסנדר (אולק) בלום היה פרופ' מומחה למדעי הגרעין בפולין אשר היגר בשנות ה-80 של המאה ה-20 לארצות הברית ושם החל בחקר המוח.
ארגון הנוער האספרנטיסטי הכלל עולמי
לותר פון זיבאך
לותר פון זיבאך (בגרמנית: Lothar von Seebach 26 במרץ 1853 – 23 בספטמבר 1930) היה צייר בצבעי מים אלזסי, מעצב וחרט.
ביוגרפיה.
הוא גדל במנהיים, שם אביו היה קצין בחיל במצב. בשנת 1875, לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה בניהולו של פרדיננד פון קלר, הוא הצטרף מחדש למשפחתו בשטרסבורג, שם התגוררו מאז תום מלחמת צרפת–פרוסיה.
כמו ציירים רבים אחרים לפניו, הוא הקים את הסטודיו שלו בטור דה להופיטל. במהלך עשרים וחמש השנים הבאות ערך כמה נסיעות לימוד לאנגליה, ברלין ופריז, שם הושפע מהפוביסטים. הוא היה איש עצמאי שניהל חיים פשוטים, דחה את הצעות קבלת הפרופסורה וללמד בקרלסרוהה ובשטרסבורג.
הוא הפך לאזרח צרפתי לאחר מלחמת העולם הראשונה, אך עזב את אלזס בשנת 1921 כתוצאה מכמה סכסוכים מקצועיים. הוא התגורר זמן קצר באגם קונסטנץ ובפרנקפורט, ואז חזר לפסנבאך לגור עם אחיו. בסופו של דבר הוא חזר לשטרסבורג שם התפרסם בזכות תיאוריו את העיר העתיקה ותושביה.
הוא היה חבר בקהילה האמנותית בקומונה בורש שבס-רין בצפון מזרח צרפת. קבוצה שכללה את בנוט הרטמן, ליאון הורנקר, אלפרד מרזולף, ז'ורז ריטלנג, יוזף סטלר, אמיל שניידר, ליאו שנוג ואחרים.
רחוב ברוברטסאו, פרבר מצפון לשטרסבורג, נקרא על שמו.
יהדות איראן במהפכה האסלאמית (1979)
ההתיישבות הראשונה של יהודים באזור פָּרַס - אִירָאן של ימינו החלה עם הגלות האשורית בשנת 722 לפני הספירה ושמרה על רציפות עד ימינו (החל מ-1900).
מספר יהודי איראן הגיע לשיא בשנת 1945 אז מנו כ־120,000 איש ברחבי איראן.
בשונה משאר קהילות המזרח התיכון, יהודי איראן לא ששו לעלות ארצה לאחר קום המדינה באופן גורף, ואלו שכן בחרו לעזוב את ארץ מולדתם לאו דווקא בחרו לעלות ארצה, אלא בחרו לרוב בארצות אירופה ואמריקה. דבר זה יכול להעיד על כך שהציונות לא הוטעמה בצורה אבסולוטית באיראן ולבטח לא נולדה יש מאין בקרב קהילות ישראל באיראן. למרות זאת, לאחר המהפכה האיראנית רובם המוחלט של יהודי איראן בחרו לעזוב את מולדתם והיום מונה הקהילה כ-10,000 נפשות.
רקע.
התקופה שלפני המהפכה באיראן לוותה בחוסר יציבות שלטונית וכלכלית. האוכלוסייה הענייה והכפרית, שסבלה מהמצב הכלכלי, ראתה בנוסף ב"התמערבות" של איראן דבר שלילי שנגוע באימפריאליזם זר. עליית מחירי הנפט, החגיגות הלאומיות לציון 2,500 שנים להיווסדה של האימפריה הפרסית שעלו על־פי ההשערות כ-40 מיליון דולר והשחיתות השלטונית הגואה הלהיטו את השטח באזורי הספר ובשכונות העוני בערים הגדולות, אך טרם חוותה איראן את ההתפרצות. בשנת 1977, עקב לחץ מארצות הברית, זכויות האדם בממלכה התרחבו, הדבר גרם לשחרור אסירים פוליטיים והפחתת הצנזורה. בעקבות כך, התחזקה ההתנגדות לשלטון השאה והאופוזיציה באותה עת, בהנהגת מהדי בזרגאן ו"התנועה לחירות איראן" התחזקה משמעותית. נקודת האל־חזור במהפכה, אותו ניצוץ שהצית את ההמון, היה מאורע שהחל עם כתבה בעיתון "אטלעת" בינואר 1978, אודות תקיפתו של המנהיג השיעי הגולה - האייתוללה ח'מיני. בעקבות כך, התקיימה הפגנת סטודנטים בעיר קום, המשטרה פיזרה את ההפגנה באלימות רבה ונהרגו עשרות סטודנטים. הפגנה נוספת בעיר תבריז הסתיימה באותן תוצאות. הדבר הצית גל מחאות המוני בכל רחבי המדינה, הוכרז ממשל צבאי בראשות מפקד הצבא האיראני גנרל ג'ולם רוזה אזהרי וחוקי הצנזורה ומעצר מנהיגי אופוזיציה חזרו על כנם. בעקבות כך, השאה ביצע צעדים כנגד השחיתות השלטונית למראית עין בהם נעצרו בכירי ממשלה לרבות ראש הממשלה לשעבר אמיר עבאס הוביידה. צעדים אלו הרגיעו מעט את המחאה אך בראשית חודש דצמבר גל מהומות נוסף חודש, נרחב יותר ואלים יותר.