ג'ודית ברין-אינגבר (נולדה ב-5 בנובמבר 1945) היא חוקרת מחול, רקדנית, כוריאוגרפית וסופרת יהודיה אמריקאית. בשנות השבעים חיה אינגבר בישראל, ייסדה יחד עם גיורא מנור את השנתון "מחול בישראל", שימשה כמורה בלהקות בת-שבע ובת דור ושיתפה פעולה עם גרטרוד קראוס. בהמשך שבה אינגבר לארצות הברית, והקימה את הלהקה "Voices of Sepharad". מחקרה, הכולל מספר ספרים ועשרות מאמרים וביקורות, מתמקד במחול יהודי, מחול בישראל, ובמסורת המחול של יהדות ספרד.
קורות חיים.
ברין אינגבר נולדה ב-5 בנובמבר 1945 במיניאפוליס, למשפחה ציונית מזרם היהדות הרקונסטרוקציוניסטית. אמה, רות פ. ברין, הייתה בין חלוצות השירה הליטורגית היהודית, ושיריה מופיעים כיום במרבית הסידורים הרפורמיים, הקונסרבטיביים והרקונסטרוקציוניסטים. אינגבר החלה בלימודי מחול בגיל ארבע, בעידוד סבתותיה. בנעוריה, למדה אינגבר אצל הרקדנית ליליאן וייל, ומאוחר יותר אצל בני הזוג לורנד ואנה אַנדַהֵָזי, ובבית הספר התיכון הופיעה בהפקה של הבלט שחרזאדה באוניברסיטת מינסוטה, בה השתתף המנצח אנטל דוראטי.
בשנת 1963, לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, עברה אינגבר לניו יורק, שם למדה תואר ראשון בבלט בשרה לורנס קולג'. בשנתה לימודיה הראשונה חזרה אינגבר למיניאפוליס בעקבות פציעה בברך, ולמדה כתיבה ועיתונות באוניברסיטת מינסוטה. לאחר מכן חזרה אינגבר לניו יורק. בין מוריה באותה נקופה נמנו מרס קנינגהם, מרתה גרהם, מרגרט ג'נקינס ובסי שנברג. כמו כן הופיעה אינגבר עם הרקדניות מרדית מונק ואן וילסון. באוגוסט 1965 פרסם כתב העת Dance Magazine מכתב פתוח מאת אינגבר, בו היא יצאה כנגד הקרע בין רקדני הבלט הקלאסי ורקדני המחול המודרני במיניאפוליס. המכתב הזניק את קריירת הכתיבה של אינגבר, ולאחר סיום חוק לימודיה בשנת 1967 היא מונתה לכותבת ועורכת משנה בכתב העת.
בשנת 1970 וחזרה אינגבר בשנית למיניאפוליס. שם, שימשה כמורה בתוכנית הקיץ של תיאטרון המחול של מינסוטה, והפיקה מופע בו השתתפו תלמידי מייסדת התיאטרון לויס יולטון. בשנת 1972 עלתה אינגבר לישראל. במהלך צפייה במופע של להקת בת שבע, פגשה אינגבר בגרטרוד קראוס, והשתיים החלו לשוחח באופן שבועי. שיחות אלה היוו הבסיס למאמר של אינגבר, "The Gamine Speaks: Conversations with Gertrud Kraus", שפורסם בDance Magazine במרץ 1976, וכן לפגישות בין אינגבר לבין הרקדניות ירדנה כהן, לאה ברגשטיין, גורית קדמן, שרה לוי-תנאי ורבקה שטורמן, שנהיו בהמשך למושאי מחקרה. אינגבר שימשה מורה בלהקות בת שבע ובת דור, ויצרה בשנת 1975 עבור להקת בת שבע את המופע "שפת המחול". המופע בוצע פעמים רבות ושודר בטלוויזיה החינוכית. בשנת 1974 כתבה אינגבר גיליון של הרבעון Dance Perspective, שהוקדש כולו לנושא "שורשי ריקודי העם הישראלים". כמו כן הייתה אינגבר משנה לשרה לוי-תנאי בלהקת ענבל.
בשנת 1975 אינגבר הקימה וערכה יחד עם גיורא מנור את השנתון "מחול בישראל". ב-1977 שבה אינגבר למיניאפוליס, ובשנת 1986 הקימה את התוכנית למחול במחלקה לתיאטרון ואמנויות של אוניברסיטת מינסוטה. אינגבר הייתה המנהלת הראשונה של התוכנית, וכן לימדה באוניבסריטת מינסוטה היסטוריה של המחול במשך כ-20 שנה. גם בשהותה בארצות הברית המשיכה אינגבר לכתוב ב-"מחול בישראל", אשר שינה את שמו בהמשך ל-"מחול עכשיו" ולנהל התכתבות עם גיורא מנור.
בשנות השמונים החלה אינגבר להתעניין במסורת המחול של יהדות ספרד. בשנת 1986 הקימה אינגבר יחד עם הזמר דייוויד האריס את הלהקה "Voices of Sepharad", שמטרתה שימור והצגת מסורת המחול הספרדית לקהל האמריקאי. בלהקה אינגבר יצרה את הכוריאוגרפיות, שהתבססו על ביצועיו של האריס לשירים בלאדינו, ועל מסורת קריאת התנ"ך הספרדית. בהמשך לעבודתה בלהקה, כתבה אינגבר מספר מאמרים המדגישים את מסורת המחול בקרב הקהילות הספרדיות בצפון אפריקה, יוון וטורקיה.
כיום מתמקד מחקרה של אינגבר במסורת המחול הספרדית. ספרה Seeing Israeli and Jewish Dance, שפורסם בשנת 2011, מהווה אנתולוגיה של מאמרים על מחול של קהילות יהודיות ברחבי העולם. כמו כן חקרה אינגבר ריקודי חתונה של קהילות יהודיות אשכנזיות, תימניות ופרסיות. פן נוסף של מחקרה, שהחל במאמרה "Vilified or Glorified? Nazi versus Zionist Views of the Jewish Body" משנת 2000, הוא הפער בין תפיסת הגוף היהודי של הציונות והנאציזם, כפי שהוא בוטא במופעים של רקדני עם מהיישוב במחנות העקורים. לטענתה, הרקדנים וצופיהם לא הכירו זה בזה כיהודים, בשל הפער בין גופיהם הבריאים של הרקדנים מן היישוב, בניגוד לגוף השברירי והחלש של ניצולי השואה. אינגבר מרצה לעיתים קרובות בסמינרים שונים בפולין, אנגליה וישראל בנושאי מחול, וכן מכינה כוריאוגרפיות יהודיות מסורתיות לאירועים פרטיים. בשנת 2015 השתתפה אינגבר בסרט הדוקו "Mr. Gaga: A True Story of Love and Dance", וכן גילמה תפקיד משני בסרט "1 Night in San Diego".
הנסיך הניגרי
אלכסנדר בולינג
אלכסנדר ראסל בולינג (באנגלית: Alexander Russell Bolling; 28 באוגוסט 1895 – 4 ביוני 1964) היה לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה.
ביוגרפיה.
בולינג נולד ב-28 באוגוסט 1895 בפילדלפיה. הוא היה חניך באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס מ-1915 עד 1916, אך הוא עזב את האקדמיה והתגייס לצבא ארצות הברית. הוא נשלח לצרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה, שם פיקד על פלוגה של רגימנט הרגלים ה-4, הדיוויזיה ה-3. על פעולותיו ב-Boise-des-Nesles, בליל 14 ביולי 1918, זכה לוטננט משנה בולינג בצלב השירות המצוין על "חשיפת עצמו ללא הרף לירי גז ופגזים כבדים. על ידי מעבר ממחלקה אחת לאחרת".
לפני מלחמת העולם הראשונה, בולינג נשלח לפורט בליס, טקסס, שם רדף אחרי הבנדיט המקסיקני פנצ'ו וילה יחד עם לוטננט ג'ורג' פטון. לאחר המלחמה הוא הועלה לדרגת קפטן, בה החזיק במשך 12 שנים.
בולינג פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-84 בזירה האירופית במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה, בולינג הועלה לדרגת לוטננט גנרל ב-1952 וקיבל את הפיקוד על הארמייה השלישית.
העיטורים של בולינג כללו את צלב השירות המצטיין, מדליית השירות המצוין של הצבא עם אשכול עלי אלון, כוכב הכסף, לגיון ההצטיינות, כוכב הארד ולב הארגמן.
עם פרישתו ב-1955, בולינג הקים את ביתו ב-Satelite Beach, פלורידה. הוא מת ב-4 ביוני 1964, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בולינג היה אביו של מייג'ור גנרל אלכסנדר ר. "באד" בולינג ג'וניור, חמיהם של מייג'ור גנרל רודריק ות'ריל ולוטננט קולונל CL תומאס, וסבו של לוטננט קולונל רודריק ות'ריל ג'וניור.
המרכז לחקר התפוצות
המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן הוא מרכז באוניברסיטת תל אביב המתמחה בהיסטוריה של עם ישראל.
על המרכז.
המרכז נוסד ב-1964 ביוזמתו של ההיסטוריון שלמה סימונסון, אשר עמד בראשו החל מהקמת המרכז ועד 1992. ב-2002 נקרא המרכז על שם הנדבן אברהם גולדשטיין-גורן, שתרם לו כספים רבים והודות לו הצליח המרכז להרחיב את פעילותו. החל מ-2021 עומד בראש המרכז רוני שטאובר.
המרכז הוציא מספר כתבי עת, כגון גלעד, מיכאל ושבות, וכן הוא מחזיק בבעלותו הוצאת ספרים קטנה. מטעם המרכז פועלים ארכיון וספרייה בשם "ספריית מהלמן", הכוללים רבבות ספרים וכתבים העוסקים בהיסטוריה יהודית. נוסף על כך, מארגן המרכז אירועים והרצאות בנושא זה.
הדיוויזיה ה-84 (ארצות הברית)
הדיוויזיה ה-84 (באנגלית: 84th Infantry Division) היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והיא פעילה עד היום כפיקוד ההדרכה ה-84.
היסטוריה.
מלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה הופעלה בספטמבר 1917 במחנה טיילור, קנטקי. היא הורכבה בתחילה ממתגייסים מאינדיאנה וקנטקי, ומאוחר יותר קבוצות של מתגייסים שהוקצו לדיוויזיה כדי להחליף לוחמים שהועברו ליחידות אחרות הגיעו מאוהיו, צפון דקוטה ומונטנה. הדיוויזיה נשארה באימונים במחנה טיילור עד אוגוסט 1918. היא נפרסה בצרפת באוקטובר 1918 כדי לשמש מערך הדרכה למחליפים שיישלחו לחזית המערבית. בתום המלחמה, הוחזרה הדיוויזיה הביתה, מבלי שהשתתפה בקרבות, ובינואר 1919 פורקה הדיוויזיה. הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-167 שהורכבה מהרגימנטים ה-333 וה-334, ומהבריגדה ה-168 שהורכבה מהרגימנטים ה-335 וה-336.
מלחמת העולם השנייה.
ב-24 ביוני 1921 הוגדרה הדיוויזיה מחדש כדיוויזיית מילואים, והוקצתה למדינת אינדיאנה. ב-15 באוקטובר 1942 הופעלה הדיוויזיה מחדש, והועמדה תחת פיקודו של ג'ון הילדרינג. הדיוויזיה הורכבה מהרגימנטים ה-333, ה-334 וה-335. בנובמבר 1944 הגיעה הדיוויזיה לצרפת ונשלחה להולנד, שם לחמה תחת פיקודו של אלכסנדר בולינג במבצע קליפר לצד הקורפוס הבריטי ה-30. בהמשך לחמה הדיוויזיה ב ובמבצע רימון, ולאחר חציית הריין לחמה לצד דיוויזיית השריון ה-5, כבשה את הנובר וחברה לחיילי הצבא האדום על נהר האלבה ב-2 במאי. לאחר מכן נותרה הדיוויזיה בגרמניה כחיל כיבוש, וב-19 בינואר 1946 חזרה לארצות הברית. במהלך הלחימה איבדה הדיוויזיה 1,284 הרוגים ו-5,098 פצועים.
לאחר המלחמה.