שטטנר נולד בתל אביב ב-1935. בשנים 1958 - 1959 למד במכון אבני. ב-1960 נסע לפריז ושהה שם כעשר שנים, בהן הוצגו ציוריו בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות חשובות, בין השאר במוזיאון פריז לאמנות מודרנית. ב-1965 הוזמן שטטנר יחד עם חמישה ציירים אחרים לייצג את צרפת בביאנאלה של פריז. ב-1975 הוענק לו פרס על שם אויגן קולב מטעם מוזיאון תל אביב. בשנת 1994 נערכה לו תערוכת רטרוספקטיבה שהוצגה במשכן לאמנות עין חרוד ובמוזיאון הרצליה. נערכו לו תערוכות יחיד בגלריה גורדון, גלריה שרה לוי, גלריה שלוש. עבודותיו נמצאות במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, מוזיאון חיפה לאמנות ואוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה.
ב-2001, שנתיים לאחר מותו, נערכה תערוכה מקיפה של עבודותיו במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן. בשנת 2006, בפתיחתה של גלריה יאיר בתל אביב, הוצגה תערוכה מיצירותיו.
סגנונו.
מסוף שנות ה-70 ציוריו מתאפיינים בפואטיקה מיוחדת: סגנון ציורו לירי, מעודן ומלנכולי שצבעוניותו בהירה ואוורירית, קוויו מרחפים וחולמניים ותפיסתו תמציתית. במרכז ציוריו מצויה דמות בודדה הרשומה מתוך ויתור על צורניות מוגדרת ועל פרטים. מציוריו עולה אווירה מופנמת ופיוטית, ונראה שהם רואים את החיים כמו מבעד לזכוכית מעורפלת.
יאיר גרבוז במאמר שפרסם בקטלוג "אורי שטטנר: הצטיירות" מכנה את אורי שטטנר כ"צייר של ציירים":
חמצן (כתב עת)
"חמצן" היה שבועון לנוער שיצא בין השנים 1984–1986 בהוצאתו של חיים בר און ובעריכת שמוליק שם-טוב ושלומית כנען. מטרת כתב העת הייתה להיות "התשובה האינטליגנטית למעריב לנוער", שבועון הנוער הנפוץ בישראל באותה תקופה.
תוכני השבועון שמו דגש על נושאים חברתיים מנקודת מבט סוציאליסטית ואנרכיסטית, והובעו בו דעות רדיקליות לזמנן בקשר לחינוך ולפוליטיקה. כמו כן התפרסמו בו כתבות וסיפורים הקשורים במין ובגיל ההתבגרות באופן ישיר, יוצא דופן לתקופה, ותיאורי הופעות חיות של להקות שוליים, בביקורת על הופעה של שרון בן-עזר, למשל, שעוררה סערה, נאמר שהיא מאוננת עם המיקרופון. בעיתון התפרסם באופן קבוע מדור מחשבים ותכנות בשפת בייסיק, אחד ממדורי המחשוב הראשונים לנוער שיצאו באופן סדיר. כמו כן התפרסם בו סיפור בהמשכים מאת גלילה רון פדר בשם "פרופיל 97", בו ציון, גיבור "אל עצמי", מתגייס לצה"ל. דן תורן כתב טור סיפורים בשם "קומונה עכשיו" שעסקו בניסוי חברתי.
תפוצתו של השבועון הייתה 40,000 עותקים והוא חולק חינם בפתחי בתי ספר תיכוניים בכל יום שלישי בשבוע, באישור משרד החינוך. חלק ממנהלי בתי הספר לא התירו את הפצת העיתון בשטחם, דבר שהפך אותו רק ליותר פופולרי ואטרקטיבי בעיני בני הנוער.
בנובמבר 1985 נקראו שם-טוב, כנען ובר-און למשטרה באשמה של הסתה למרד וקריאה למלחמת אזרחים, שלא היה לה המשך.
במרץ 1986 נסגר העיתון מחוסר הצדקה כלכלית, לאחר כ-70 גיליונות.
קריספא
רבי קריספא
שמואל שם-טוב
שמואל (שמוליק) שם-טוב (נולד ב-1952) הוא עיתונאי, תקשורת ומנהל ישראלי.
ביוגרפיה.
שם-טוב נולד בירושלים, בנו של שר הבריאות לשעבר ויקטור שם-טוב וגדל בשכונת המושבה הגרמנית שבעיר. באפריל 1970 היה בין יוזמי "מכתב השמיניסטים", מכתב שנשלח לראש הממשלה, גולדה מאיר על ידי קבוצה של תלמידי תיכון העומדים לפני גיוס ובו הסתייגו חותמיו מכיבוש השטחים, ממלחמת ההתשה ומהימנעות הממשלה מנקיטת צעדים שיובילו לסיום הלחימה. עם זאת התגייס שם-טוב לצה"ל בקיץ אותה שנה ושירת בסיירת שקד.
לאחר שחרורו מצה"ל, למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון בכלכלה ויחסים בינלאומיים (עד 1977). במקביל, עבד ככתב "על המשמר" בירושלים. עם סיום לימודיו נסע ללונדון ושימש כאחראי על הביטחון בשגרירות ישראל. ב-1980 היה פעיל במכון ון ליר בירושלים ופיתח מיזמים חינוכיים ותוכניות למפגשי נוער יהודי וערבי. בהמשך למד באוניברסיטת תל אביב לתואר שני בהיסטוריה ופילוסופיה של המדעים (עד 1984).
בשנים 1984–1986 היה עורך שבועון הנוער "חמצן", לאחר מכן שימש כעורך מקומוני רשת שוקן בצפון ועורך מקומון "צומת השרון" (עד 1989). ב-1990 היה, למשך כשנה, עורך משנה של "העולם הזה" ולאחר מכן היה עורך מחליף במקומון "כל העיר" הירושלמי ועורך מחליף במוסף יום שישי של העיתון "חדשות".
ב-1992 עבר לידיעות אחרונות ושימש במספר תפקידים בהם עורך מוספי חג, עורך ראשי של רשת המקומונים ידיעות תקשורת (1993–1999) ויועץ לקראת הקמת ynet.
במקביל סיים למודי משפטים בשנים 1999–1997 במרכז הבינתחומי הרצליה.
בין 2000 ל-2003 כיהן כמנכ"ל הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. ב-2005 עבר לתפקיד מנהל התוכן וההפקות של חברת ההפקות JCS, ממנה פרש ב-2008. משנת 2007 הוא גם יו"ר בדירקטוריון רדיו ירושלים.
ב-2008 ועסק בפרויקט מיחשוב מערכת החינוך בשדרות. באותה תקופה ייסד את כתב העת אודיסאה. שם טוב שימש כעורך כתב העת במשך ארבע שנים (עד לגיליון 17).
בשנים 2009–2013 ניהל שם-טוב את "מרכז הספר והספריות בישראל". בתקופת כהונתו הוקמו ניידות מחשבים וספרים שפעלו במגזר הערבי והוקם אתר האינטרנט של הספריות הציבוריות.
החל מספטמבר 2014 מכהן שם-טוב כמנכ"ל הוועדה הישראלית למדרוג, האחראית על מדידת המדרוג בערוצי הטלוויזיה בישראל.
חיים אישיים.
באפריל 2008 עבר לשדרות עם בת זוגו אבירמה גולן, לאות הזדהות עם התושבים. במשך שנה וחצי התגורר בעיר.
שם-טוב הוא אביה של העיתונאית והשדרנית גילי שם-טוב ושל יונתן שם טוב.
שמוליק שם-טוב
שמעון שפירא
קן קייזי
אליוט (זמרת)
אליוט (נולדה כשרון בן-עזר ב-19 באוקטובר 1966) היא זמרת רוק ישראלית, סולנית ומנהיגת להקת פוליאנה פרנק ותקליטנית. היא כתבה וביצעה שירים שנגעו באופן ביקורתי בסוגיות של מין, מגדר, שוביניזם ופמיניזם ומתחה ביקורת על לאומנות ומיליטריזם.
השם "אליוט", אותו אימצה בסוף שנות השמונים, התחיל ככינוי חיבה, בגלל דמיונה לדרקון אליוט, מהסרט המוזיקלי "חברי הדרקון אליוט" משנות ה-70.
ביוגרפיה.
בן-עזר נולדה בתל אביב ליהודית, ביוכימאית ומרצה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב ועמנואל, מהנדס. מצד אביה היא נינתם של לאה ויהודה ראב. את שירותה הצבאי החלה בגלי צה"ל אך הודחה מהתחנה בשנת ב-1985 בנימוק של "דה מורליזציה".
היא הצטרפה כמתופפת ללהקתו של אחיה רזי בן-עזר, "אח חורג", בה היו חברים גם הגיטריסט עמי לוי והבסיסט שבי עוזיאל. בהמשך הצטרפה ללהקת האוונגרד דורלקס סדלקס תחילה כמתופפת ולאחר מכן גם ככותבת וזמרת.
שנות ה-80.
בנובמבר 1987 הקימה אליוט צמד מוזיקלי עם חברתה ליאורה מוגרבי, לצורך הופעה אחת בלבד. הן קראו להרכב "פוליאנה פרנק", שם המשלב בין הדמות הספרותית פוליאנה לדמותה של אנה פרנק, ושרו את שני השירים היחידים שהיו להן: "גיבור צבא ההגנה" ו-"בעלטת" כחימום להופעת הבכורה של נושאי המגבעת בתל אביב. עיתון "העיר" קבע לאחר הופעת הבכורה הזאת שהן "תקוות הרוק הישראלי", ובעקבות כך מיהרו השתיים לעבור לאמסטרדם.
לאחר שנה בהולנד שבה אליוט ב-1989 לישראל למטרת חופשה והקליטה עם חברי "אח חורג" שמונה שירים באולפן הביתי של אחיה רזי. השירים בעברית ובאנגלית (בהם "Alarm Song", "בעלטת" למילים של אמיר גלבע, "Marble Woman" ו-"גיבור צבא ה-הגנה", פארודיה על דמות המאצ'ו הישראלי שהפך להמנון שנאסר לשידור ברדיו) יצאו על גבי קלטת בהוצאת האוזן השלישית בשם "חיה ומתה בארון" וזכו להצלחה מפתיעה.
השם "חיה ומתה בארון" היה חריג לאותה התקופה, וכך גם התנהלותה של אליוט, שהייתה לזמרת הישראלית הראשונה שדברה בפומבי ובביטחון על נטיותיה המיניות והיותה לסבית.
שנה אחר כך חזרה "פוליאנה פרנק" באותו הרכב לאולפן. הם הקליטו בעיקר שירים של אליוט אך את הלהיט "זיוה" כתב עמי לוי. ב-1990 יצא "אין לבחור"., שכלל את שירי הקלטת "חיה ומתה בארון" ואת השירים "זיוה" "הנצורים והצודקים", "בכוונה", "Escape will always fail" ,"Dykes and the holy war" ,"Strange Fruit", ו"חלמתי: תבל מכוסה אפר". למלים מאת אסתר ראב (אחות של סבא של אליוט).
שנות ה-90.
משנת 1989 עד 2002 התגוררה אליוט בלונדון, שם הייתה חברה בלהקות sister george ו- nightnurse, הוציאה שני אלבומים וארבעה סינגלים, הופיעה על השער של מגזין המוזיקה NME, והופיעה במאות הופעות ברחבי אירופה, כולל פסטיבל "רדינג" האגדי.
ב-1999 חברה למלחין הסרטים הישראלי חיים פרנק אילפמן, המתגורר בלונדון, לצורך הקלטת שיר עם מריאן פיית'פול. השתיים המשיכו לעבוד יחד על הופעה במסגרת פסטיבל נקסט התל אביבי. המופע, שכלל עיבודים אלקטרוניים לשירי פוליאנה פרנק ולנכסי צאן ברזל בהם שיר הרעות, וארבעה שירים חדשים, התקבל בהתלהבות. הצמד הוציא את שירי ההופעה באלבום "אחרי הציונות על שפת הים" שיצא ב-2000. ב-2001 הם הוציאו מיני אלבום בשם 'החופש' בו אירחו גם את רונה קינן. האלבום "פלסטלינה 1" יצא בשנת 2003 וכלל רמיקסים (עיבודים ונגינה חדשים בשילוב עם השירה המקורית) לכמה מגדולי הזמרים הישראלים, כמו חוה אלברשטיין, אריק לביא, שלום חנוך ומאיר בנאי.
שנות ה-2000.
בשנת 2004 נולדה לאליוט בתה הראשונה, לוסי. בשנת 2005 היא הלחינה ביחד עם אילפמן את הפסקול לסדרת הטלוויזיה "ארץ המתנחלים" של חיים יבין. מאז הלחינה גם את "נקמת לרנר" של גלעד טוקטלי, "פיצה באושוויץ" של משה צימרמן, "בלדרים" של אבידע ליבני, "אלכס בעד ונגד" של ליאורה קמינצקי, "הזמן הורוד" של יאיר קדר שהוצג בפסטיבל ברלין ב-2010, את סדרתו של אייל שני, "איפה האוכל?" ואת שיר הנושא לסדרה "יום בחיי" של ערוץ הוט בידור ישראלי.