בעיר נתניה ניצח ראש העירייה המכהן מטעם הליכוד יואל אלראי עם כ-65% מהקולות.
בהרצליה ניצח ראש העיר המכהן מטעם הליכוד אלי לנדאו עם כשני שלישים מהקולות, וסיעתו קיבלה כעשרה מבין 19 מושבי מועצת העיר. רשימת העבודה קיבלה כ-6 מנדטים, רשימת רצ-שינוי קיבלה כשניים, ואילו רשימת המפד"ל-ש"ס קיבלה כמושב אחד.
בחולון חל מהפך כאשר מועמד הליכוד משה רום ניצח את ראש העיר המכהן מטעם המערך חיים שרון. במועצת העיר חל תיקו כאשר כל רשימה קיבלה כתשעה מושבים. סיעת "עוז" קיבלה כארבעה מושבים, ואילו רשימות המפד"ל, זהבי וש"ס-אגודת ישראל קיבלו כמושב אחד.
בגבעתיים ניצח ראש העיר המכהן מטעם המערך יצחק ירון את מועמד הליכוד מיכאל ריחוק ברוב של כ-72% מול 28%.
בראש העין ניצח מועמד הליכוד יגאל יוסף.
בטבריה חל מהפך כאשר מועמד הליכוד יוסף פרץ ניצח את ראש העיר מטעם המפד"ל יגאל ביבי עוד בסיבוב הראשון. במועצת העיר הליכוד קיבל כחמישה מושבים, ש"ס כשלושה, ואילו רשימות "למען קידום טבריה", "נאמני החירות", המפד"ל והמערך קיבלו כשני מושבים. רשימת "מטרה" קיבלה כמושב אחד. מפ"ם לא עברה את אחוז החסימה.
בערד ניצח בצלאל טביב מן המערך וסגנו של ראש המועצה הפורש אברהם שוחט.
באזור ניצח מועמד המערך אמנון זך.
בכוכב יאיר התקיימו הבחירות בפעם הראשונה בתולדות היישוב, ובהן ניצח דוד ראש.
בלוד נבחר ראש העיר מקסים לוי מהליכוד לכהונה נוספת.
משה מלונדריש
רבי משה בן יום טוב מלונדריש (נפטר ב-1268; כונה גם "אביר העולם") היה רב פוסק הלכה ומדקדק מן הראשונים. יהודי אנגלי בן המאה השלוש-עשרה שחי ופעל בלונדון, היא לונדריש.
שלח שאלות בהלכה לר"י הזקן, וכן לרבי יחיאל מפריז.
ביוגרפיה.
משפחתו הייתה אחת המשפחות הנכבדות בקרב יהודי אנגליה של ימי הביניים, רבים מבני משפחתו החזיקו בעמדות מפתח בקהילה גם בדור שלאחריו, עד גירוש יהודי אנגליה בשנת 1290. מוצא המשפחה, בניגוד לרוב המשפחות היהודיות באנגליה בתקופתה, היה מחבל הריינוס ולא מצרפת. אבי המשפחה היה רבי שמעון בן יצחק בן אבון, הנודע בשם "רבי שמעון הגדול ממגנצא"; נכד נינו, משה בן יצחק בן שמעון, היה היהודי הראשון מבני המשפחה שידוע כי התגורר באנגליה. הוא ניהל את עסקיו בבריסטול ואחר כך באוקספורד במחצית השנייה של המאה ה-12. בנו יום טוב המשיך בעסקיו אך הקדיש את רוב זמנו ללימוד תורה וחיבר ספר בשם "ספר התנאים" שאבד ועסק כנראה בהלכה ובדקדוק עברי.
כתביו.
חידושיו מופיעים בקובץ "תוספות חכמי אנגליה". חיבר חיבור על כללי טעמי המקרא שנדפס בכמה מהדורות של מקראות גדולות.
תוספות אלפסי.
הרב משה יהודה בלוי ייחס לו כתיבת תוספות על הלכות הרי"ף, והדפיס על שמו מכתב יד תוספות על הרי"ף למסכתות יבמות, כתובות, גיטין וקידושין. במחקר מתנהל דיון בשאלה האם אכן כתב רבי משה תוספות על האלפס, ואם כן, האם כתב היד הזה הוא של תוספותיו, או רק מביא דברים בשמו.
צאצאיו.
אחד מנכדיו היה אבגרדן דילקריס שהיה הפרסביטר - כהן היהודים , הרב הראשי הממונה מטעם השלטונות על יהדות אנגליה, האחרון שכיהן בתפקיד זה לפני גירוש יהודי אנגליה.
מוסא דיאבי
מוסא דיאבי (בצרפתית: Moussa Diaby; נולד ב-7 ביולי 1999) הוא כדורגלן צרפתי, המשחק בעמדת הקיצוני בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה ובנבחרת צרפת.
קריירת מועדונים.
פריז סן-ז'רמן.
דיאבי גדל במחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן. הוא הצטרף למועדון כשהיה בן 13 והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון ב-2017. זכה ב-2016 בתחרות טיטי ד'אור בתור השחקן הכי מתפתח וכישרוני באקדמיה של פריז סן-ז'רמן.
השאלה לקרוטונה.
דיאבי הושאל לקרוטונה לחצי העונה השנייה בסרייה א' בעונת 2017/2018. ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ב-14 באפריל 2018 במשחק ליגה מול גנואה.
חזרה לפריז סן-ז'רמן.
ב-14 בספטמבר 2018 החליף במחצית את לסאנה דיארה, וכבש בדקה ה-86 עבור פריז סן-ז'רמן במשחק בו ניצחה 0–4 את סנט אטיין. דיאבי הפך לשחקן האקדמיה ה-124 ששיחק גם בקבוצה הבוגרת.
דיאבי ערך 25 הופעות בליגת העל הצרפתית בעונת 2018/2019, כבש ארבעה שערים בכל המסגרות ובישל בממוצע כל 190 דקות משחק.
באייר לברקוזן.
ב-14 ביוני 2019 חתם דיאבי בבאייר לברקוזן לחמש שנים. כבש את שער הבכורה שלו בבונדסליגה ב-23 בנובמבר 2019 במשחק ליגה שנגמר בתוצאה 1–1 מול פרייבורג.
דיאבי כבש את השער השלישי בתוספת הזמן שקבע ניצחון מול אוניון ברלין ברבע גמר הגביע הגרמני ב-4 במרץ 2020. בחצי הגמר ב-9 ביוני 2020, כבש את השער הראשון של קבוצתו בדרך לניצחון 0–3 מול סארברוקן מהליגה הרביעית בגרמניה, שהבטיח את מקומם בגמר הגביע הגרמני.
קריירת נבחרות.
דיאבי שיחק בכל הנבחרות הצעירות של צרפת ונכלל בסגל נבחרת צרפת עד גיל 21.
ב-1 בספטמבר 2021 ערך דיאבי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת, כשהחליף את קיליאן אמבפה בדקה ה-90 בתיקו 1-1 נגד נבחרת בוסניה והרצגובינה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
יחסי אוסטרליה–אסטוניה
יחסי אוסטרליה–אסטוניה הם יחסי החוץ בין אוסטרליה לאסטוניה. אוסטרליה הכירה לראשונה באסטוניה ב-22 בספטמבר 1921. אוסטרליה הייתה בין המדינות הראשונות שהכירו מחדש בעצמאות אסטוניה ב-27 באוגוסט 1991. שתי המדינות כוננו מחדש את היחסים הדיפלומטיים ב-21 בנובמבר 1991.
אוסטרליה מיוצגת באסטוניה באמצעות שגרירות במשרה חלקית (מאז 2018) וקונסוליית כבוד בטאלין (מאז 1995). אסטוניה מחזיקה באוסטרליה שגרירות בקנברה מאז 18 בפברואר 2015, האחראית גם על היחסים עם ניו זילנד, אינדונזיה ו-ASEAN, ויש לה גם קונסוליות כבוד בכל אחת מבירות מדינות אוסטרליה.
היסטוריה.
היחסים בין שתי המדינות החלו כאשר אוסטרליה הכירה באסטוניה עם קבלתה לחבר הלאומים ב-22 בספטמבר 1921. בשנים 1919–1935 יוצגה אסטוניה באוסטרליה על ידי הקונסוליה הפינית בסידני. בשנת 1922 התמנה הקונסול הפיני הרלד טאנר לקונסול הכבוד בסידני, וכיהן עד שאסטוניה שלחה נציג משלה בשנת 1935. בשנת 1935 מינתה אסטוניה קונסול כבוד משלה, יוהנס קייב, שכיהן עד קידומו לקונסול הכללי בניו יורק בשנת 1939. קייב הוחלף כממלא מקום קונסול כבוד ואחר כך סגן קונסול כבוד (מאוקטובר 1939) על ידי ארוויד מיילן האסטוני המקומי. באוקטובר 1940 הנחתה ממשלת אסטוניה הגולה את סגירת הקונסוליה ורישומיה נמסרו לקונסוליה השוודית לאחסון.
יחסים במהלך הכיבוש הסובייטי.
עם כיבוש המדינות הבלטיות ביוני 1940, ממשלת אוסטרליה של רוברט מנזיס, כמו ממשלת בריטניה, לא הכירה בפעולה זו, אך השר לענייני חוץ, סר פרדריק סטיוארט, אישר מאוחר יותר ביוני 1941 כי התרחשו דיונים בלתי רשמיים. המשתמע מכך "מוכנות מצד ממשלת בריטניה ליישב באופן מעשי שאלות שונות הנובעות מסיפוח המדינות הבלטיות." בשנת 1948 הודיעה שגרירות ברית המועצות בקנברה כי "כל בני המדינות הבלטיות המתגוררות כיום באוסטרליה יירשמו כאזרחים סובייטים", אשר נענתה לתגובת ממשלת בן צ'יפלי האוסטרלית כי אוסטרליה אינה מכירה בסיפוח הסובייטי של המדינות הבלטיות וכל אזרחי אותן מדינות תושבות אוסטרליה לא יאלצו לבצע כל פעולה בעניין זה.
במרץ 1970 ציין בפרלמנט שר החוץ, ויליאם מקמהון: "העמדה המשפטית היא שאוסטרליה מעולם לא חזרה בה הכרה מממשלות אסטוניה, לטביה וליטא שנאלצו לגלות בגלל פלישת ברית המועצות וכיבוש אותן מדינות בשנת 1940. אוסטרליה לא הרחיבה הכרה במפורש לשום ממשלה מסוימת העשויה להתייחס ליורשת של אחת מאותן ממשלות שאוסטרליה הכירה בה בשנת 1940."
לאחר בחירת ממשלת הקואליציה השמרנית החדשה של מלקולם פרייזר בנובמבר 1975, הסירה הממשלה החדשה את ההכרה דה-יורה בסיפוח אסטוניה לברית המועצות. ב-17 בדצמבר אותה שנה הנחתה ממשלת אוסטרליה את שגריר אוסטרליה במוסקבה כי הוא וצוותו אינם אמורים לערוך ביקורים רשמיים ברפובליקה הסובייטית האסטונית. נציגים קונסולריים עצמאיים של אסטוניה חזרו ונשמרו עד להחזרת העצמאות בשנת 1991. ב-27 באוגוסט 1991 הודיע ראש הממשלה בוב הוק על החלטתה של אוסטרליה לכונן מחדש את היחסים הדיפלומטיים המלאים עם אסטוניה. שגריר אוסטרליה בשוודיה, רוברט מריליס, הוסמך כשגריר שאינו תושב של אוסטרליה באסטוניה החל מה-21 בנובמבר 1991.
יחסים לאחר 1991.
כחלק מהרחבה משמעותית של קונסוליות הכבוד האוסטרליות, שר החוץ גארת' אוונס הודיע על מינויו של מטי פקמה לקונסול כבוד בטאלין ביוני 1995. נכון ל-2018 פקמה משמש עדיין כקונסול כבוד. אוסטרליה חתמה על הסדר אשרת עבודה וחופשה עם אסטוניה במאי 2005.
ביולי 1998 ביקר אוסטרליה ראש ממשלת אסטוניה, מארט סימן. משלחת פרלמנטרית אוסטרלית, בראשות סגן נשיא הסנאט לשעבר, הסנטור סו וסט, ביקרה בטאלין באוקטובר 1999. המשלחת הפרלמנטרית אסטונית, בראשות יו"ר הפרלמנט אנה ארגמה (Ene Ergma) ביקרו באוסטרליה בשנת 2008. בשנת 2009 ביקר שר החוץ האסטוני אורמס פאט באוסטרליה ופתח את קונסוליית הכבוד האסטונית בפרת'. באפריל 2010 שר החוץ האוסטרלי סטיבן סמית' השתתף בפגישת שרי החוץ של כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי בטאלין. נשיא הסנאט האוסטרלי ג'ון הוג ביקר בביקור רשמי באסטוניה באוקטובר 2013. שגרירות אסטוניה בקנברה נפתחה בפברואר 2015. בפברואר 2016 שרת החוץ של אסטוניה מרינה קליורנד פתחה רשמית את שגרירות אסטוניה בקנברה, הממוקמת יחד עם שגרירות פינלנד באוסטרליה וקיימה שיחות עם שרים פדרליים שונים.