במקביל למתקפה החזיתית, פתח הטור הראשון (שהגיע בדרך הים) בהתקפה על העורף הסיני. לפתע מצאו עצמם החיילים הסינים נלחמים בשתי חזיתות, שבאחת מהן הופיעו חיילים יפנים רעננים, בנוסף על אלה שאותם הדפו בימים הקודמים. תוך זמן קצר הושלם הכיתור, והיפנים החלו להדק את הטבעת, ובשעה 16:30 נכנע חיל המצב הסיני בעיר.
תוצאות הקרב.
בקרב זכו היפנים בשלל בדמות כמויות רבות של אספקה צבאית, תחמושת ונשק. הסינים איבדו כ-2,700 חיילים, ועוד אלפים נפצעו ונפלו בשבי היפני. מפיונגיאנג התקדמו הכוחות היפנים צפונה, לנהר יאלו, המהווה גבול בין קוריאה לסין. בדרכם לא נתקלו בהתנגדות, ועד אמצע אוקטובר עמדו שני הצדדים זה מול זה, משני עברי הנהר.
אטסוטו אושידה
ליירד
ליירד (בסקוטית: Laird) הוא תואר לורד פיאודלי סקוטי, אשר שימש ככינוי לבעלי האחוזות בסקוטלנד הפיאודלית.
ליירד הוא תואר חבר באצולה הסקוטית, העובר בירושה. בטבלת בעלי התארים ללא מעמד אצילי, הוא מדורג מתחת לברון ומעל לאסקווייר.
היסטוריה.
המילה "Laird", נכנסה לשימוש מן המאה ה-15 ואילך והיא צורה מקוצרת של המילה "laverd" ."laverd" לקוחה מן השפה הסקוטית העתיקה ופירושה מגיע מהמונח האנגלו-סקסוני לתואר "לורד".
הליירד הוא חבר מעמד האצולה. התואר ליירד היה מדורג מתחת לברון ומעל לאסקווייר, בטבלת בעלי התארים ללא מעמד האצולה, לפי חוקי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה משנת 1592. תואר זה ניתן לבעלי האדמות בסקוטלנד ולא לבעלי הבתים הבודדים בכפרים.
במאה ה-15 והמאה ה-16 התואר ליירד שימש את בעלי הקרקעות אשר היו קשורים ישירות אל הכתר המלכותי, ולכן היו זכאים להשתתף בפרלמנט. בעלי התואר ליירד מלכו על אחוזותיהם בדומה לנסיכים, בנו טירות ויכלו להקים בית משפט קטן תחת שלטונם. במקור, במאות ה-16 וה-17 התואר ניתן גם לראשי השבטים בסקוטלנד, אשר היו חסרי רכוש פרטי, אך החזיקו חובות כלפי הקהילה אותה שירתו.
התואר ליירד הקנה לבעל האחוזה יכולת לשאת זכויות פאודליות מקומיות מסוימות. הליירד היה בעל זכות הצבעה לפרלמנט העתיק של סקוטלנד מלפני האיחוד עם אנגליה. זכות הצבעה זו באה לידי ביטוי באמצעות שני נציגים של כל המחוז שנודעו בכינוי הנציבים של ה"שיירס" (Shires) שבאו ממעמד הליירד ונבחרו על ידי עמיתיהם.
הגדרת התואר.
תושב אשר החזיק בתואר זה נקרא "ליירד" ותושבת בעלת התואר נקראה בשם "ליידי של כבוד".
התואר "ליירד" מתורגם כ"לורד", אך הוא אינו תואר אצולה. התואר עובר בירושה כיוון שהוא קשור לקרקע, ללא מכירת הקרקע לא ניתן להעביר את התואר לאדם אחר.
הפנייה אל מחזיקי התואר "ליירד" מתבצעת בשם: "הליירד של אחוזת" בתוספת שם האחוזה או בתואר "המכובד".
התואר ליירד קיים גם בימינו וניתן להעבירו בירושה ולקנותו יחד עם חלקת אדמה ואחוזה היסטורית. בנוסף, התואר תקף לפי החוק הסקוטי. מעבר לתארים המקובלים בחוק הסקוטי וביניהם ה"ליירד" ודרכי מכירתם באופן העונה על דרישות החוק, ישנם מספר ארגונים וחברות שונות בסקוטלנד המוכרים את התואר עם חלקות אדמה קטנות בשמורות טבע שונות. תארים אלה הם אינם בעלי משמעות כבעבר בחוק מכיוון שהקונים בעלי התואר "ליירד" שותפים לאותה חלקת אדמה המחולקת לחלקים קטנים, ולכן תואר זה הוא ריק מתוכן ונועד למעשה לראווה, תוך שהוא נשען על חוק עתיק יומין בסקוטלנד המתייחס לתוארי האצולה השונים.
לורד סקוטי
סטפן אילש
מרכז נא לגעת
Cross-platform
תיאטרון נא לגעת
אולפנית בני עקיבא תל אביב
אולפנית בני עקיבא תל אביב היא אולפנית לבנות השוכנת ברחוב ליליינבלום בתל אביב והיא חלק ממרכז ישיבות בני עקיבא.
היסטוריה.
האולפנית נוסדה בכ"ח באב התשל"ח, 31 באוגוסט 1978, על ידי קבוצת הורים מקומיים שביקשו להקים מוסד דתי לבנות בתל אביב ולא לשלוח את בנותיהן לאולפנות בהן יש פנימיות. קבוצה של שמונה עשרה בנות היוותה את הנדבך הראשוני לפתיחת מסגרת חדשנית ניסויית - אולפנא לבנות ללא פנימייה. לפיכך, "בני עקיבא תל אביב" היא חלוצת האולפניות בישראל.
משכנה הראשון של האולפנית היה בבית כנסת "איחוד שיבת ציון" שברחוב בן-יהודה, ולאחר מכן עברה מספר מקומות וביניהן כיתת לימוד ברחוב שפע טל בתל אביב. כיום משכן האולפנית הוא בנין בית הספר תחכמוני לשעבר.
ניהול האולפנית.
מאז הקמתה ועד לשנת תשע"ד (2014) עמדה בראש האולפנית הרבנית יפה מגנס, אשת הרב יהושע מגנס אשר שימש במקביל כרב האולפנית, ואחיינית הרב אברהם צוקרמן. בשנת תשע"ה פרשו הרב והרבנית מגנס מניהול האולפנית, והמשיכו בתפקידי חינוך בירושלים: הרבנית דיקנית הסטודנטיות במכללה בית וגן, והרב כר"מ בישיבת מרכז הרב, תפקיד בו שימש לאורך שנות ניהול האולפנית. משנת תשע"ה עד לשנת תשע"ז (2015–2017) עמדה בראש האולפנית מיכל פלג, אשר עבדה כאשת חינוך מובילה באולפנת כפר פינס, והרב אחיה פרינס שימש כרב האולפנית. מאז שנת תשע"ז (2017) משמשת כראש האולפנית חני גולדמן, שהייתה לפני כן מנהלת בית הספר היסודי יפה נוף.
כמו כן הרב צבי יהודה דיקשטיין היה רב האולפנית בשנת תשע"ז (2017), למשך שנה אחת.
נכון לשנת 2019, מונה אולפנית תל אביב כ-180 בנות שלומדות בשכבות ז'–י"ב. התלמידות מגיעות מערי המרכז.
דרכו החינוכית של בית הספר.
האולפנא מחנכת את תלמידותיה ברוח הציונות הדתית על-פי תורת הרב קוק:
באולפנית מושם דגש על חינוך תורני ותרומה חברתית, וכן מושם דגש על חיפוש ה"אני". האולפנית שואפת להעצים את תלמידותיה מבחינה אישית, תורנית ולימודית ומציאת ייחודן. היא פועלת להעצים את כישרונותיהן של הבנות, כגון בהצגת תערוכות אמנות בלובי האולפנית. האולפנית מכוונת להכנה המקסימלית להשתלבות בחברה הישראלית מתוך קדושה, גדלות מתוך ענווה.
תלמידות האולפנא מתנדבות במסגרות חוץ כגון בתי אבות, בתי ספר, בתי חולים ומוסדות לחינוך מיוחד.
בשנת ה'תשע"ג (2013) זכתה האולפנית בפרס החינוך הדתי.
בית ספר ניסויי.
מזה כמה שנים שהאולפנית היא ניסויית, תחת הנושא: "מה הסיפור שלך, אדם? החיפוש אחר האני".
שאיפת הניסוי לנווט את התלמידה להתבוננות פנימית ולגילוי האני האמיתי שבה. האדם עסוק בקליטת מסרים חיצוניים. הציפייה שבעקבות התהליכים הרפלקטיביים שהתלמידה תעבור היא תצליח לשמוע את עצמה, ומתוך כך את זולתה. תהליך זה נעשה באמצעות כתיבת נרטיב, ובאמצעות כלים רפלקטיביים נוספים.
דרכו המקצועית של בית הספר.
בבית הספר מגמות מורחבות במקצועות ביולוגיה, פיזיקה, כימיה, אמנות, ספרות, פסיכודרמה ומחשבים.
תוכנית הניסויי בבית הספר עוסקת בסוגיות של זהות אידאולוגית ודתית על רקע טלטלות שעברו על הציונות הדתית כגון ההתנתקות ובוחנת עם התלמידות היבטים שונים בחברה הישראלית הדמוקרטית.
קשר עם הבוגרות.
הרב והרבנית מגנס שומרים על קשר עם בוגרות האולפנית, באמצעות מיילים חודשיים בנושאים אקטואליים ותורניים, שבתות מחזור, שבתות אצל בוגרות, וייעוץ והכוונה לבוגרות הרוצות בכך. במשך שנים רבות הנהיג הרב מגנס בביתם שבקרית משה בירושלים שיעור לבוגרות הצעירות של האולפנית. במקביל, וב-6 שנים האחרונות מעביר הרב שיעורים לבוגרות - החל ממחזור א' של האולפנית - בגבעת שמואל, בביתה של בוגרת מחזור א'.
משפחת מגנס מפעילה אף את "מדרשת בת-ציון" בקריית משה בירושלים, אשר גם אליה מגיעות בוגרות האולפנית.
צבי לנגזם
הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה
הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה, המכונה גם הקונסיסטוריון היהודי, היה מוסד מנהל אוטונומי של קהילות יהדות בולגריה, שפעל בהכרה רשמית משלטונות בולגריה בין השנים 1889–1959. המוסד ייצג את יהודי בולגריה מול השלטון, וסיפק את צורכיהן הדתיים, הסוציאליים והחינוכיים של הקהילות השונות.
ראשית דרכה של הקונסיסטוריה לוותה במאבקי שליטה בין נכבדי הקהילות היהודיות בערים השונות לבין ראשי התנועה הציונית בבולגריה, ובין הציונים לבין הרבנות הראשית של בולגריה. בראשית המאה ה-20, עת כיהן מרדכי אהרנפרייז כרב הראשי של בולגריה, הגיע המאבק לשיאו ואף גלש לפסים אלימים. המאבק הוכרע לטובת התנועה הציונית, והרב אהרנפרייז התפטר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נקבע תקנון התנהלותה של הקונסיסטוריה, וב-1927, לאחר פניות חוזרות ונשנות למשרדי הממשלה הבולגרית, הוא אושר, אך רק באופן זמני, על ידי שר הדתות הבולגרי. הקונסיסטוריה פעלה להרחבת מערכת החינוך היהודית, טיפלה בסוגיית מינוי רב ראשי ובתי דין רבניים ונלחמה נגד תופעות אנטישמיות בממלכת בולגריה. ראשי הקונסיסטוריה השתתפו במוסדות בינלאומיים שונים, ובכלל זה בקונגרסי מיעוטים.
החל מאמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 התקרבה בולגריה לגרמניה הנאצית ובמקביל גברה האנטישמיות הממוסדת במדינה. הקונסיסטוריה נקטה בשורת פעולות מחאה והסברה מול אישי ציבור ופוליטיקאים, אשר שיאן היה במאבק נגד החלתו של החוק להגנת האומה. החוק אושר בפרלמנט, ובהמשך, עם הקמתו של הקומיסריון לענייני יהודים בראשות אלכסנדר בלב, הוכפפה הקונסיסטוריה אליו ובאופן רשמי פעילותה כמעט ושותקה.
בתקופת השואה המשיכה הנהגת הקונסיסטוריה בפעילות לא רשמית ונאבקה נגד תוכניות גירוש יהודי בולגריה. במאי 1943 גורשו יהודי סופיה לערי השדה וראשי הקונסיסטוריה נאסרו ונשלחו למחנה הריכוז סומוביט. ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית וזכתה לחסותו של הצבא האדום אשר כוחותיו כבשו את סופיה. המגורשים ועובדי הכפייה מקרב 50,000 יהודי בולגריה שוחררו והחלו לשוב לבתיהם.