מפקד האונייה היה גד לסקר איש הפלי"ם ולצדו פנחס מישקוב, והגדעונית הייתה צפורה רוזן.
לרשותם עמדו שני מקלטים, שני משדרים, ושני גנרטורים.
עבור המלווים אנשי הפלי"ם נבנה סליק בחרטום מתחת למחסן המזון.
רב החובל ושמונת הימאים היו כולם איטלקים.
המעפילים.
853 המעפילים הגיעו מאתרים אחדים באירופה: הונגריה, רומניה, צ'כיה, פולין. חלקם היו חברי תנועות נוער ציוניות; רובם בגיל 30 ומעלה. הם נאספו על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' באתרים שונים באזור ההעמסה וכן בצפון איטליה. הם נעו בקבוצות קטנות של 30–40 בני אדם; והגיעו במשאיות, ברגל וברכבת, מאנקונה בצפון איטליה, הגיעו 300 איש. אלה מהם שנסעו ברכבת לוו על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' שעלו בתחנת פזארו לבושים מדים של הצבא האמריקאי. קבוצה נוספת הגיעה ב-8 בדצמבר באוטובוס.
ההעמסה הייתה באזור צ'יוויטווקיה בחוף המערבי של איטליה מול קורסיקה. ההעמסה נעשתה בחשאי, בעזרת סירות בשעה 03:00 ב-10 בדצמבר, ונמשכה עד עלות השחר של 11 בדצמבר.
להפלגה הצטרפו ארבעה אנשים מצוות הפקה שעסק בצילומי הסרט הבלתי חוקיים, על ההעפלה מאירופה: הסופר האמריקאי מאיר לוין שהפיק וביים את הסרט, השחקנים טרסקה טורס ויענקל מיכאלוביץ (לימים יצחק מיכאלי), והצלם ברטראן הס. אלומות האור החזקות הביאו למקום ההעמסה על החוף כפריים רבים ששוכנעו על ידי פעילת העלייה עדה סרני כי הם מצלמים סרט על מלחמת העולם השנייה ותו לא. הכפריים ביקשו לעזור ואכן עזרו בהעמסה והשטת הסירות, ואף באו על שכרם.
בעלותם לסיפון התארגנו המעפילים בקבוצות על פי השתייכותם הארגונית, וחולקו להם תפקידים.
ההפלגה.
הפליגה ב-11 בדצמבר 1947 מפשיה רומנה באיטליה.
האונייה יצאה ללא בעיות, אל נתיב השיט המתוכנן: דרך מיצר מסינה, כרתים, אלכסנדריה, לאורך החוף המצרי.
הדרך נמשכה 13 יום. ביום השישי התחוללה סערה עזה.
עימות עם הבריטים.
דגל טורקי שהניפה הספינה ושמה המוצהר "קבאצ'ו", לא הטעו ולא מנעו מהבריטים לעקוב אחריה.
ב-22 בדצמבר ב-10:10 הופיע מטוס בריטי מדגם ליברטי, שחג כעשר דקות.
ב־18:00 בקירוב הגיעו ארבע משחתות.
המלווים והמעפילים קבלו הנחיות: כי אין להתנגד בלב ים; אם ייתקלו במשחתת זרה יאמרו כי מפליגים עם מטען לאלכסנדריה. אם ישתלטו הבריטים על הספינה, והמלווים נצטוו להתערב בין המעפילים ולהמשיך עימם לקפריסין, להמשיך בקשר עד לרגע ההשתלטות, ואחר כך להחביא את המכשירים.
ב־23 בדצמבר ב-06:30 בבוקר, במרחק 90 מיל מהחוף, השתלטו הבריטים על הספינה ללא התנגדות. והאונייה נגררה לנמל חיפה.
ב־10:15, ב-23 בדצמבר, הועברו האנשים לספינת הגירוש "אושן ויגור". ההעברה נעשתה בשקט. עיתונאים וצלמים סיקרו את הפעולה.
המעפילים, יחד עם אנשי הצוות שהתערבבו בהם נשלחו למחנות המעצר בקפריסין.
מורדי הגטאות (אוניית מעפילים)
מורדי הגטאות הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של ההגנה. נקראה על שם המורדים בגטאות כנגד כוחות גרמניה הנאצית בתקופת השואה.
תולדותיה.
מורדי הגטאות הייתה אונייה מעץ, בעלת שלושה תרנים מטיפוס סקונר (Schooner).
רכישה והכנה.
אנשי המוסד לעלייה ב' רכשו אותה באיטליה. צוות ההכנה כלל בעלי מלאכה מקומיים ומלווי האונייה. נבנתה בה קונסטרוקציית ברזל עם דרגשי לינה ל-1,350 נפש. צוידה ב-45 טון מים להפלגה. רב החובל היה טורקי והצוות כלל חמישה מלחים ושני מכונאים. מפקד האונייה היה אליעזר ערמון איש הפלי"ם, ולצדו שאול אורן (אהרונוב), חיים קופרמן ומלווים נוספים, והגדעוני היה שלום בורשטיין.
המעפילים.
1,457 המעפילים נאספו מרחבי אירופה: פולין, צ'כוסלובקיה, רומניה, הונגריה וגרמניה. הם היו ניצולי מחנות וחברי תנועות נוער. מהם 518 נשים, 37 ילדים, השאר בגילאי 24–45. הם נאספו בנקודות ריכוז שארגן המוסד באיטליה ובסמוך לאזור ההעמסה. חלקם הוסעו מפולין לצ'כיה, אוסטריה ואיטליה במשאיות של הצבא הבריטי מכוסות ברזנטים, שהובאו על ידי חיילים יהודים מיחידת תובלה של הצבא הבריטי.
העלאתם לסיפון האונייה נערכה במטפונטו בדרום איטליה, ונעשתה בחשאי בלילה, ללא התערבות השלטונות. האונייה עגנה בסמוך למזח. במשך שלוש שעות בלילה הועלו המעפילים באמצעות שמונה סירות גומי בצורה מסודרת. כל סירה השיטה כ-30 נפש. לאחר עלייתם לאונייה, יודעו המעפילים כי האונייה חולקה לאזורים: אזור לינה על דרגשים במחסן, אזור המזון. הייתה קבוצת סדרנים וקבוצת עובדי מחסן, מטבח וסניטציה. מנהיגי המעפילים נשמעו להוראות מפקדי האונייה אנשי הפלי"ם וסייעו בידם לנהל את שגרת החיים באונייה.
ההפלגה.
ב-13 במאי 1947 יצאה ממטפונטו באיטליה והפליגה לכיוון האיים היווניים. ב-15 במאי התחוללה סערה קשה, והאוניה מצאה מסתור מאחורי האי קפלוניה למשך 34 שעות.
ב-18 במאי לפנות בוקר, במרחק 20 מיל לפני קמיליה, נפגשה הספינה עם כלי שיט קטן שאליו הועברו המלחים הזרים, פרט לרב החובל, וכן עודף המזון שנשאר. ב-22 במאי לפנות בוקר הגיעה לדמיאט. במרחק שבעה מייל מהחוף שונה הנתיב לשיט לכיוון החוף המצרי לאזור הדלתא של הנילוס.
באותו יום, הייתה אמורה לפגוש את האונייה "יהודה הלוי, ולקבל ממנה 450 מעפילים. אולם התוכנית התבטלה, כי "יהודה הלוי" עגנה אז בפלרמו בשל מחסור בפחם ומחלת ילד. השלטונות מסרו על המצאה לבולשת הבריטית, ומאז הייתה במעקב.
ב-22 במאי הייתה מול דומיאטה (Damietta), ומשם חוף אל עריש ועזה.
מפקדי האונייה נצטוו להודיע למפקדת ההגנה בארץ ברגע שהאונייה תתגלה, ולנהל קשר מתמיד בעת העימות עם הכוחות הבריטים. תודרכו שמרגע שבו מתגלים יש לקיים קשר מתמיד עם הארץ. כמו כן, הוחלט כי יש להתנגד להשתלטות רק מחוץ למים הטריטוריאליים. בטרם ההפלגה קיבלו המעפילים הדרכה בהתגוננות במקלות ובקרב פנים אל פנים. באוניה התארגנו בשלושה מעגלי הגנה, ולכל מעגל נקבע מלווה מהפלי"ם, ששימש מפקד, והיו לו סגן וקבוצה מובחרת של 15 לוחמים.
ב-23 במאי מול רפיח הופיע מטוס בריטי. בשעה 11:00 באותו בוקר הופיעה משחתת בריטית. הנתיב שונה לכיוון חוף תל אביב. בשעה 13:00 הופיעה משחתת שנייה, ואנשיה דרשו ש"מורדי הגטאות" תפליג לחיפה, אך נענתה בסירוב. אחת המשחתות נקראה "מאוריציוס". בשעה 14:45 נגחו שתי משחתות את הספינה משני צדיה, התיזו מים וירו רימוני גז. הכוחות הבריטים עלו על הסיפון, והמלווים השביתו את המנוע. בין החיילים לבין המעפילים התנהל קרב פנים אל פנים שארך שלוש שעות. המעפילים השליכו עליהם קופסאות, בקבוקים ושיירי מזון. במשך כל זמן העימות התקיימה תקשורת עם מפקדת ההגנה בארץ ישראל. כאשר הושלמה ההשתלטות הבריטית, הושמדו מכשירי הקשר.
גרירה, גירוש וחילוץ המלווים.
ב-24 במאי נגררה הספינה לנמל חיפה והמעפילים הועלו לאונית הגירוש "ואנימיד פארק" שהשיטה אותם לקפריסין, בה נכלאו במחנות.
מפקדי האונייה ומלוויה אנשי הפלי"ם, הונחו להסתתר במחבוא (סליק) שהוכן באונייה, לבושים בבגדי עבודה כפועלים, ולהצטייד במסכות גז ובמזון ליומיים. לאחר הורדת המעפילים, או יום למחרת, עלו פועלי ניקיון יהודים עובדי נמל חיפה לאונייה, וחילצו אותם. אחד המלווים, דני, המשיך עם המעפילים לקפריסין.
המשגיחים
המשגיחים הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של מני יעיש, ובכיכובו של רועי אסף, שהוקרן בבתי הקולנוע בישראל החל מ-12 ביולי 2012. הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אופיר וזכה בשניים (השחקן הראשי ושחקן המשנה).
תקציר העלילה.
המשגיחים הם שלושה חברי ילדות שגדלו בבת ים: אבי בכר (רועי אסף), ושני חבריו הטובים, קובי שמעיה (גל פרידמן) ויניב לוגסי (איציק גולן), אשר חזרו לאחרונה בתשובה ובחרו ללמוד אצל הרב הכריזמטי אהרון (גילי שושן) בעיקר בדרכה של חסידות ברסלב. הם מביאים איתם, לתוך עולם האמונה והחסידות אליו הגיעו, את חוקי הרחוב האלימים המוכרים להם. במקביל הם ממשיכים בשימוש בסמים קלים.
בשעות היום עובד אבי, הדמות הראשית בסרט, בחנות הירקות של אביו (חיים חובה), ובשעות הלילה יוצר מוזיקת טראנס חסידית. החבורה מנסה לכפות בכח הזרוע את שמירת המצוות בשכונתם, לאיים ולהכות ערבים ועולים מברית המועצות לשעבר שמרעישים בשכונתם בשבת, לפגוע בבעלי עסקים שאינם שומרים שבת או מוכרים סרטים לא צנועים, ולאיים על נשים שאינן לבושות בצניעות, לדעתם.
חייו של אבי משתנים כשהוא פוגש במירי (רותם זיסמן כהן), שהחבורה איימה עליה תחילה, כיוון שהיא לבושה בחוסר צניעות. במהלך הזמן אבי מתאהב בה ובעזרתה הוא לומד שיש לקיים את מצוות האל בדרכי נועם ולא באלימות.
באחד מרגעי השיא של הסרט, כשאבי לא יודע באיזו דרך לבחור, הוא מחליט לקיים התבודדות ומגיע לחוף הים לפני הזריחה ונושא מונולוג לאלוהים.
פרסים ומועמדויות.
הסרט זכה בפרסים הבאים:
פרס אופיר
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אופיר לשנת 2012 ומתוכם זכה בשניים:
קישורים חיצוניים.
כתבות
כתבות טלוויזיה
ראיונות
מאמרים וביקורות
המנון גינאה
חירות (בצרפתית: Liberté) הוא ההמנון הרשמי של גינאה מאז קבלת העצמאות שלה בשנת 1958. ההמנון הולחן על ידי פודבה קייטה ולא ידוע מי חיבר אותו.
פסיטקוזאורוס
פסיטקוזאורוס (שם מדעי: "Psittacosaurus;" מילולית: "לטאת תוכי") הוא סוג של דינוזאור צרטופסי והסוג היחיד במשפחת הפסיטקוזאוריים, שחי במחצית הראשונה של הקרטיקון באזור מזרח אסיה.