מייסד השבועון הוא הרב ישראל פולק, מו"ל העיתון הוא חברת מרווה לצמא בע"מ השוכנת בקריית צאנז שבנתניה.
בין הכותבים בעבר ובהווה סופרים וכותבים מוכרים במגזר החרדי: לאה פריד, משה וינשטוק, יחזקאל שובקס, פ' שטרן, רותי קפלר, ה' שר, רבקה שזורי, ר' שטייר, פנחס ברייער, ציפורה שלנגר וא' אייכלר.
בשבועון מובאים ציורים לילדים, בין הציירים והמאיירים בעבר ובהווה ציירים מוכרים במגזר החרדי: רות בייפוס, בתיה טופורוביץ, אסתי אייכלר, חיה חסיד, מ. וינרב, א. פרוש.
תוכן העלון.
העמודים הראשונים מוקדשים למאמר מערכת מנוקד מאת הרב ישראל פולק, במאמר זה ובמאמרים הבאים ניכרת ההשקפה התורנית-אקטואלית. בנוסף ישנם מדורי פרשת השבוע, הלכות וראיונות. הדפים הבאים מיועדים למדורים לנשים: סיפור בהמשכים, מאמרים, מתכונים ועוד. העמודים הבאים מיועדים לנוער, והעמודים האחרונים מיועדים לילדים. בעלון אין כלל פרסומות ממומנות, כך מצליח העלון לשמור על הקו ההשקפתי בו הוא דוגל ללא תלות בגורמים חיצוניים.
תפוצה.
בסקר שנערך על ידי מכון 'מדגם' ב-2016 עולה כי השבועון זוכה לתפוצה גבוהה עם 19.1 אחוזי חשיפה במגזר החרדי.
הנס סלייה
הנס הוגו ברונו סלייה (בגרמנית: Hans Selye, בהונגרית: Selye János (שֶייֶה יַאנוּשׁ); 26 בינואר 1907 - 16 באוקטובר 1982) היה ביוכימאי ואנדוקרינולוג קנדי ממוצא אוסטרי-הונגרי. סלייה טבע את המושג "דְחַק" ("סְטְרֵס" בלעז) וחקר את התחום.
ביוגרפיה.
נולד ב-1907 בשם יאנוש שֶׁייֶה בווינה במשפחה בעלת מסורת אינטלקטואלית, שכללה ארבעה דורות של רופאים. אמו, מריה פליציטס לבית לנגבאנק הייתה אוסטרית ואילו אביו, הוגו שֶׁייֶה, כירורג צבאי במקצועו, היה ממוצא הונגרי. סלייה למד בבית הספר היסודי בעיר קומרנו, בסלובקיה של היום, שבה הוצבה יחידתו הצבאית של אביו בימי מלחמת העולם הראשונה. אף על פי שסלייה לא העניק חשיבות רבה לזהותו הלאומית לאורך חייו, לדברי ידידיו, הוא היה גאה במוצאו ומורשתו ההונגריים.
בתום לימודיו בגימנסיה של הנזירים הבנדיקטינים בקומרנו, כאזרח של המדינה החדשה צ'כוסלובקיה, למד רפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה הגרמנית של פראג, וסיים ב-1929. לאחר מכן למד במשך שנה קורסים לרפואה באוניברסיטאות בפריז וברומא.
זמן קצר אחרי סיום הלימודים הועסק כמדריך אוניברסיטאי במסגרת המכון לפתולוגיה ניסויית באוניברסיטה הגרמנית בפראג. עבד במשרה זאת עד שנת 1931, אז סיים תואר שלישי בכימיה אורגנית.
משזכה למלגת לימודים רוקפלר, נסע לארצות הברית על מנת להשתלם בביוכימיה ובהיגיינה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור. בשנת 1932 התיישב במונטריאול שבקנדה והחל ללמד ביוכימיה באוניברסיטת מקגיל.
ב-1941 מונה לפרופסור להיסטולוגיה, והחל משנת 1945 כיהן כמנהל המכון לרפואה ולכירורגיה ניסויית של אוניברסיטת מונטריאול. פעל בתפקיד זה עד סוף שנת 1977.
בתקופה זו ביסס סלייה את היסודות התאורטיים והיישומיים ל"תסמונת ההסתגלות הכללית" (General Adaptation Syndrome). כמנהל המכון גיבש לעצמו קבוצות מחקר וצוותים רב-תחומיים של חוקרים, שהתמקדו בהיבטים מגוונים של השלכות הסתגלות האורגניזם לסביבה.
ב-1977 פרש לגמלאות. בשנת 1979 הקים את המכון הבינלאומי לחקר הדחק ואת הקרן הנושאת את שמו. נפטר ב-1982 במונטריאול.
אשתו האחרונה הייתה החוקרת לואיז דרווה-סלייה.
מחקריו.
סלייה ביקש לזהות הורמון מין חדש בתמציות שחלה של פרות. על מנת לבדוק אם תמציות אלו פעילות, הזריק אותן סלייה לחולדות. להפתעתו, רוב החולדות מתו. בנתיחה שלאחר המוות התגלו שינויי רקמות שדמו לאלו שהופיעו אצל קורבנות כוויות חמורות או שברי עצמות מרובים: כיבים בקיבה ובמעיים, הצטמקות של בלוטת התימוס ובלוטות הלימפה והגדלת בלוטות האדרנל.
לפי סלייה, העידו תופעות אלו על הצפה של מנגנונים באמצעותם מנסה האורגניזם להגן על עצמו: מול תקיפה נפשית או פיזית המאיימת על המאזן הפנימי שלו, מופעלת תגובת נגד המנסה להחזיר את המאזן לקדמותו. תגובה זו אינה ספציפית מאחר שאינה תלויה באופי גורם הדחק. אצל האדם, היא זיהה אם הדחק הוא "שלילי" (dystress), למשל בעת קבלת בשורה קשה על אובדן, או "חיובי", למשל בעת מסירת הודעה משמחת. הלחץ הגופני או הדחק הנפשי המופעל על האורגניזם נקרא על ידי סלייה "סטרס". ההורמונים האחראים לתגובת הנגד מופרשים על ידי קליפת האדרנל ונקראים גלוקו-קורטיקואידים.
לפני סלייה, וולטר קאנון תיאר את "תסמונת החירום", שבה מופעלת מערכת העצבים הסימפטטית ומח האדרנל. מחקריהם של סלייה וקאנון הוכיחו שלמצבם הרגשי של אנשים יש השלכות פיזיולוגיות; התרגשות נפשית, חיובית או שלילית, יכולה להוביל לשינויים גופניים, ואלו בתורם עלולים ליצור מנגנון פתוגני בהיווצרות מחלות גופניות ("מחלות הסתגלות" (adaptation illnesses) כלשונו של סלייה).
סלייה וקאנון התמקדו במחקריהם בעיקר בבלוטות האנדוקריניות. לעומתם, חוקרים אחרים, כדוגמת פול מקלין, התייחסו לפעילות המוח במצבי דחק.
המושג "סטרס", דחק.
בשנת 1936 כינה סלייה את התגובה הבלתי-ספציפית לדחק בשם "סטרס" במכתב שכתב אל עורך כתב העת "נייצ'ר". העורך ביקש ממנו לשקול לוותר על מילה זו, מפני שהיא מחליפה את המושג "תגובת אזעקה" מיסודו של קאנון.
סלייה לא היה מודע לכך שבמילה סטרס השתמשו מזה מאות שנים בפיזיקה על מנת להסביר אלסטיות. חוק הוק משנת 1658 גרס, למשל, כי כמות של כוח חיצוני, הנקרא סטרס (stress) גורם לתזוזה פרופורציונית בקפיץ. בדיעבד טען סלייה שאילו הידע שלו באנגלית שלו היה טוב יותר בעת ההיא, היה מעדיף להשתמש במילה strain.
בעיניו של סלייה, סטרס הוא מצב המתאפיין בדפוס תגובה אחידה לגורמי דחק "סטרסוגניים" או "סטרסורים", ללא קשר לטבעם של אותם גורמים. בנוסף, סטרס לדידו עלול לגרום לשינויים פתולוגיים ארוכי-טווח.
סלייה הרחיב את התאוריה על מנגנון התגובה למצבי דחק שתוארה על ידי קאנון, להורמונים נוספים, במיוחד בציר ההיפותאלמי-היפופיזרי-אדרנלי במוח, כמרכיבים של תגובה סטריאוטיפית משותפת לכל המצבים הסטרסוגנים. סלייה סבר שמחלות רבות נגרמות על ידי תהליכי הסתגלות מופרזים או לקויים בעת תגובת הסטרס.
סלייה הכיר, בדומה לקאנון, בהבדלים הבין-אישיים בתגובת הסטרס, למשל בשל הבדלים גנטיים והשפעת ההתנסויות השונות של כל פרט בחייו. לגורמים אלה קרא סלייה "גורמי התניה". בדומה לקאנון, סלייה ייחס תגובות הומיאוסטטיות מאוד ספציפיות לבקרה של מערכת העצבים, והכיר בכך שהתגובות ההורמונליות הן מן ההכרח פחות ספציפיות מהתגובות הנוירונליות. הוא ראה בסטרס תסמונת תגובתית סטראוטיפית הנגרמת על ידי כל העמסה על האורגניזם. עם זאת, מחקרים על התגובות לסטרסורים שונים הצביעו על כך שכאשר המנגנונים ההומיאוסטטים אינם הדומיננטיים, דפוסי התגובות הבלתי ספציפיות, בייחוד ההורמונליות, שונים מסטרסור לסטרסור. אולם, כפי שהראה סלייה, רוב מצבי הלחץ על הגוף, אם עוברים רמה קריטית, מעוררים מגוון שלם של תגובות נוירו-אנדוקריניות, בעלות פוטנציאל הרסני.
מאמרים וספרים.
סלייה פרסם בחייו מעל 1,700 מאמרים ו-39 ספרים בנושא הדחק, כולל 15 מונוגרפיות ושבעה ספרי מדע פופולרי.
שלושים שקל לשעה
תאימות לאחור
תאימות לאחור של מוצר או טכנולוגיה בתקשורת או במיחשוב מתקיימת כאשר הוא יכול לפעול עם קלט המותאם לטכנולוגיה ישנה יותר. תאימות לאחור או תאימות כלפי מטה (באנגלית: Backward Compatibile או Downward Compatible בהתאמה) מוגדרת כ"תואם לדגם קטן יותר או ישן יותר". מחשב שאפשר להפעיל בו תוכניות שפעלו במחשבים מדור קודם או במחשבים קטנים יותר מכונה "תואם כלפי מטה". אם מוצרים תוכננו על פי תקינה חדשה והם מסוגלים לקלוט, לקרוא, לצפות או לנגן בתקנים ישנים יותר, נאמר עליהם כי הם תואמים לאחור. דוגמאות לתקנים כאלה כוללות תבניות נתונים ונוהלי תקשורת.
קיים מצב הפוך שהוא תאימות קדימה או תאימות כלפי מעלה (באנגלית Forward Compatible או Upward Compatible בהתאמה) ובו מוצר מטכנולוגיה ישנה, אמור להסתדר, לפחות חלקית, עם תבניות נתונים המיוצרות על ידי מוצר קיים או עתידי, מטכנולוגיה חדשה יותר. מוצרים תואמים קדימה תוכננו על פי תקינה בה הם מסוגלים לקלוט, לקרוא, לצפות או לנגן בתקנים חדשים יותר או עתידיים.
גופות... התערוכה
היו לילות
הָיוּ לֵילוֹת הוא שיר עלילה וזיכרון של המשורר יעקב אורלנד. חובר כנראה בשנות השלושים (עד שנת 1938). הולחן על ידי מרדכי זעירא.
הדוברת, מתארת את סיפור המפגש והחיים המשותפים עם אהובה; המפגש והחיים המשותפים נערכים במקום המתואר כמצוי „בַּמִּשְׁעוֹלִים בֵּין דְּגַנְיָה לְכִנֶּרֶת” - ביטוי מטפורי של זירה מייצגת בחלוציות העברית בשנות העלייה השנייה: היישובים קבוצת דגניה א המושבה כנרת, קבוצת כנרת וחוות העלמות בכנרת, בסביבות דרום הכנרת ואזור שפך הירדן. בהמשך השיר מתוארת הפסקת החיים המשותפים לפתע, ומוצגים געגועיה של הדוברת אל האהוב. בעלילה משולבים תיאורים של החיים החלוציים, במינוחם האפייני, בארץ ישראל בתקופת העלייה השנייה והשלישית, ובהם נשזר מנעד הרעיונות הציוני החלוצי וערכי תנועת העבודה הארצישראלית.
"היו לילות" נעשה אהוד מאוד ביישוב ובחברה הישראלית שלאחר הקמת המדינה. הוא זכה לביצועים רבים, הידועים שבהם הם של שושנה דמארי ושל אסתר עופרים. הוא בוצע גם על ידי לאה דגנית, להקת כוורת, אחינועם ניני, יהורם גאון, רוחמה רז, ריטה, ולולה מארש. רישומי אקו"ם מונים מעל ל־130 גרסאות שונות של השיר. מקובל לנגן אותו בטקסים חגיגיים ובאמצעי התקשורת בימי זיכרון ומועדים.
השיר מושמע גם בסרט היו לילות של רוני ניניו.
פרקי השיר ותכניו.