בעקבות שבירת מונופול השידורים הבלעדיים של הערוץ הראשון בכלל ושל שידורי תוכני הילדים והנוער של הערוץ בפרט, בתחילת שנות התשעים עם תחילת שידורי ערוץ הילדים ב-1989 ותחילת שידורי ערוץ 2 ב-1993 ביקש הערוץ הראשון להתאים את רצועת הילדים והנוער שלו לפורמט אשר היה קיים בערוצים המתחרים כדי להתחרות על הרייטינג. במסגרת השינויים, בינואר 1994 הופקעו מהטלוויזיה החינוכית הישראלית שעות שידור בין 15:30 ל-17:00, שהיו עד אז באחריותה על מנת לאפשר לערוץ הראשון את התחרות.
בתחילה, רצועת השידור נקראה "פינג פונג", אך לאחר מספר חודשים, באוקטובר 1994 יזמה מנהלת תוכניות ילדים ונוער בערוץ הראשון, צלילה רוז פניה אל התסריטאי והבמאי יוסי אשדות וביחד עם המפיקה הראשית שוש עינב עברה הרצועה שינויים נרחבים אשר בכללם שונה שם הרצועה ל"זאפ לראשון", פורמט השידור עבר למתכונת של שידור חי מאולפן גדול עם מנחים צעירים שונים אשר שידרו קטעי מעבר ארוכים יותר בין תוכניות הרכש השונות. במסגרת קטעי המעבר שולבו משחקים, פעילויות אינטראקטיביות, חילקו כרטיסים לסרטים אשר הופצו תחת פורום פילם (תחת ״מבצע קולנוזאפיה״) ומערכונים.
את פתיח לרצועה יצר יוסי אשדות בהשראת פתיחים של רצועות דומות שהיו מקובלים באותה עת בערוצי MTV ניו-יורק ואירופה. את מילות הפתיח כתב אשדות בשיתוף עם רונן גולדפרב.
זכור במיוחד הג'ינגל בו שרו את הכתובת למכתבים: .
בזאפ לראשון, צופים היו יכולים להשתתף באופן פעיל במשחק מחשב שהכוכבים שלו היו סופרבן, שצריך להציל את איליי, ואיליי שצריך להציל את לילי. המשחק נערך באולפן בעזרת לחצני הטלפון הביתי. וכן, נהגו מנחי התוכנית לארח ילדים באולפן.
בהמשך קוצר שם הרצועה ל"זאפ".
ב-2006 באמצע מלחמת לבנון השנייה הרצועה שודרה לעיתים רחוקות, ולבסוף הוחלט לסיים את הרצועה ורק השם "זאפ" נשאר.
תוכניות הרצועה.
"תוכניות הילדים והנוער" (1989 - 1994).
במסגרת רצועת "תוכניות הילדים והנוער" שודרו סדרות טלוויזיה שונות כגון:
"זאפ לראשון" (1995 - 2006).
במסגרת רצועת "זאפ לראשון" שודרו סדרות טלוויזיה שונות, כגון:
מנחי הרצועה.
במהלך השנים ברצועה היו מנחים רבים.
"תוכניות הילדים והנוער" (1989 - 1995).
מנחי רצועת "פינג פונג" היו: גדי טאוב, דליק ווליניץ, אילה אשרוב, אורן רוזנשטיין, חני נחמיאס, שרון שחל ועוד.
"זאפ לראשון" (1995 - 2006).
מנחי רצועת "זאפ לראשון" היו: גדי טאוב, חנן סביון, גיא עמיר, יונתן פז בוגנים, עדי אשכנזי, תמר איש-שלום, אורי אומנותי, עדן הראל, ליאת אחירון, יואב צוקר, נמרוד רשף, דנה דבורין, שיר גוטליב, אמיר פיי גוטמן, נטלי עטיה, רוני אבני, חני נחמיאס, חנן לדרמן, אלון ריינהורן, סער בן יוסף, אלון ליטבק, אורן רוזנשטיין, גיא אריאלי, חדווה פייגנבלט,ניר שלמון, טל מן, טל ליפשיץ, גיא מרוז, ירון לוי סבג, בן יזרעאל, נעמה יוגב, יעל חן, דרור ססובר, רן לוי, יעל דואני, ליאון רוזנברג, אורי טרטאקובסקי, קרן אורעד, מרלין מזרחי, שלמה גוזמן, יובל זדרמן, לירום חקק, חיים מזרחי, אנידור חקק, לנה אטינגר, אייל וולקוביץ', שרון שחל ועוד.
מ-2006.
בשנת 2006 הופסקה רצועת השידורים החיים מהאולפן של "זאפ לראשון" ותוכניות הרכש החלו להיות משודרות ברצף כאשר רק הלוגו של "זאפ" נשאר.
החל מקיץ 2006 שודרה התוכנית "המהדורה", מהדורת חדשות לנוער אשר הגיש אותה מנחה צעיר ולצידו מנחה בוגר.
לאחר מכן, רצועת תוכניות הילדים שודרה בימים א-ה בין השעות 15:30-17:00, ובימי שבת בשעות הבוקר.
עבדות בארצות הברית
העבדות בארצות הברית ועוד קודם לכן בשלוש עשרה המושבות הייתה מוסד חוקי, שבו בעלי עבדים קנו ומכרו בני אדם כסחורה. עבדות התקיימה באזורים שהיו לארצות הברית החל מתחילת ההתיישבות האירופית בראשית המאה ה-17 ועד ל-1865. רוב העבדים היו ממוצא אפריקני והגיעו לארצות הברית במסגרת סחר העבדים האטלנטי. רוב בעלי העבדים היו לבנים עשירים מהדרום. במדינות הצפון העבדות נאסרה בתקופה של כ-30 שנה לאחר הקמת ארצות הברית ב-1776, ויבוא העבדים מאפריקה נאסר על פי חוק בשנת 1808. אולם במדינות הדרום מספר העבדים הלך וגדל, בעיקר לשם עבודות במטעים. רוב הלבנים בדרום לא החזיקו בעבדים, חלקם החזיקו במספר קטן של עבדים, ואילו מיעוט קטן של לבנים החזיקו חוות ענק בהן עבדו מאות ולפעמים אלפי עבדים. לעבדים לא היו זכויות אדם או אזרח. חלקם מתו או עברו עינויים במסע לארצות הברית. בתוך ארצות הברית התייחסו אליהם כאל רכוש שניתן למכור, לקנות ולבטח אותו בדומה לקנייה של נכס יקר. עבדים רבים הופרדו ממשפחותיהם על רקע של שיקול כלכלי של בעליהם. חלקם עונו או נרצחו עקב ניסיונות בריחה או התנהגות שלא מצאה חן בעיני בעליהם. גברים לבנים רבים אנסו שפחות שחורות והילדים שנולדו נשארו עבדים. רוב העבדים לא זכו להשכלה. שחורים במדינות הצפון היו עלולים להידרש לחזור לעבדות במסגרת "חוק העבד הנמלט" ואף להיחטף לעבדות. כדי להצדיק את המשך העבדות השתמשו הלבנים תומכי העבדות בטיעונים גזעניים נגד השחורים, טענו כי זה מצב טוב עבורם וכי מדובר בכורח כלכלי, חברתי ואף מוסרי או דתי. מצב זה יצר מתחים רבים בין הצפון לדרום, ובכלל בחברה בארצות הברית, בין היתר על רקע בריחת עבדים למדינות הצפון ושאלת מוסריות העבדות.
החל מסוף המאה ה-18, החלה לפעול בבריטניה ובארצות הברית התנועה לביטול העבדות. תנועה חברתית זו פעלה לסיים את הסחר הבינלאומי בעבדים ואת העבדות עצמה. עד אמצע המאה ה-19 העבדות בוטלה כבר ברוב המדינות המתועשות (לרבות מושבותיה של אנגליה וצרפת) וברוב מדינות דרום אמריקה, ואילו בארצות הברית המתח סביב הנושא הלך וגדל. בשנת 1861 המחלוקת על העבדות הובילה לפרישת 11 מדינות דרומיות והקמת "הקונפדרציה", ודבר זה הוביל לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית. בתום המלחמה, בשנת 1865, נאסרה העבדות במסגרת התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית. ביטול העבדות בארצות הברית סייע להמשך הלחץ הבינלאומי לביטול העבדות במדינות אחרות ברחבי העולם, כמו ברזיל והאיים הקריביים (סוף המאה ה-19), ומדינות ערב ואפריקה (במהלך המאה ה-20). המאבק לביטול העבדות השפיע באופן משמעותי על ראשיתו של המאבק לזכויות האישה.
למרות סיומה הרשמי של העבדות בארצות הברית ב-1865, דיכוי השחורים בארצות הברית נמשך עוד שנים רבות לאחר מכן. הדבר בוצע באמצעות אלימות, איומים, נורמות וחוקים מפלים, ונמנעו מהם זכויות רבות, לרבות זכות ההצבעה. דבר שהשתנה רק כמאה שנים לאחר מכן בעקבות מאבקה של התנועה לזכויות האזרח. מעמדם הכלכלי והחברתי נותר נמוך ונמשך המתח בין שחורים ללבנים, ובין ליברלים לבין מי שמחזיקים בדעות גזעניות נגד השחורים. המתח בין שחורים ולבנים במדינה וזכר העבדות ומלחמת האזרחים נמשך גם במאה ה-21.
הבאת העבדים מאפריקה.
עבדים ממוצא אפריקני הובאו לראשונה לג'יימסטאון, וירג'יניה (Jamestown, Virginia) בשנת 1619 על סיפונה של ספינה הולנדית. עבדים אלו נלקחו כשלל מספינת עבדים ספרדית. לאורך המאה ה-17 מתיישבים אירופיים בצפון אמריקה החלו לקנות ולייבא עבדים אפריקאים ככוח עבודה זול בתחומי חקלאות שונים.
באמצע המאה ה-15 החל ייצוא העבדים מאפריקה. אומות אירופיות שונות החלו להתחרות בשוק העבדים הרווחי שבו שלטו בעיקר האנגלים וההולנדים. בתחילה, האירופים פשטו על משפחות לא חמושות וכפרים חסרי הגנה באפריקה כמקור עיקרי לכוח האדם. בשלב מאוחר יותר הם החלו להתמקח על עבדים וזהב בכפרים הסמוכים לחוף המערבי של היבשת. סוחרים אירופיים החלו להציב מושבות קטנות ומבוצרות בדרכים מרכזיות לאורך החוף. מושבות אלו נקראו "מפעלי העבדים" והן אוישו בסוכנים שנשאו ונתנו עם אפריקנים ועודדו אותם לארגן מסעות ציד-עבדים בתמורה לתשלום.
בראשית 1636 תושבי צפון אמריקה החלו גם הם לשלוח ספינות לאפריקה על מנת לשנע עבדים למושבות הבריטיות במעין מסלול משולש - סחר משולש הידוע כסחר העבדים האטלנטי שפעלה החל מסוף המאה ה-16 ועד לראשית המאה ה-19. במסגרת מערכת זו הועברו עבדים, מטעני יבול ומוצרי תעשייה בין אפריקה, לבין הקריביים או המושבות ביבשת אמריקה לבין המעצמות הקולוניאליות האירופאיות. משולש אחד היה יצוא עבדים מאפריקה לאמריקה, יצוא סוכר, טבק וכותנה מאמריקה לאירופה וייצוא מוצרי טקסטיל, רום, נשק ומוצרים מוגמרים אחרים מאירופה לאפריקה. משולש סחר נוסף היה העברת עבדים מאפריקה לאיים הקריביים ואמריקה הלטינית, העברת סוכר ודבשה ממרכז אמריקה לניו אינגלנד ורום וסחורות אחרות שיוצאו מאמריקה הצפונית לאפריקה.
העבדים נחטפו בידי סוחרים מקומיים או על ידי בני שבטים יריבים, ולעיתים נמכרו גם בידי בני משפחותיהם שעבורם אספקת העבדים הייתה דרך פרנסה עיקרית. העבדים הובלו בספינות בתנאים קשים מאוד, בעיקר לאיים הקריביים ולברזיל, שם עונו ונמכרו תמורת זהב או סחורות בהתאם לאיכותם. בשלבים מאוחרים יותר של סחר העבדים נשלט הסחר בידי סוחרים ברזילאים והולנדים. ההערכה היא כי למעלה מ-12.5 מיליון עבדים הובלו ליבשת אמריקה, ובין 1.2 ל-2.4 מיליון מהם מתו במסע הקשה, ועוד מתו זמן קצר לאחר הגיעם לאמריקה. סוחרי עבדים מצפון אמריקה מעולם לא היו הדומיננטיים ביותר בשוק העבדים גם בשנות השיא של פעילותם בתחום. נתח השוק שהחזיקו האמריקנים עמד על כשישית מהעבדים שהובאו מאפריקה. עם זאת, בין השנים 1725–1807 יצאו יותר מ-900 כלי שיט מרוד איילנד לחוף המערבי של אפריקה ונשאו על גבם יותר ממאה אלף עבדים.
עבדות בשלוש-עשרה המושבות.