חנניה מישאל ועזריה.
בספר דניאל מסופר על חנניה, מישאל ועזריה שסירבו להשתחוות לפסל שנעשה לכבוד נבוכדנאצר, ובעקבות זאת נגזר דינם להישרף בכבשן האש. באורח נס הם לא נשרפו, וקרנם עלתה בעיניי נכובדנאצר ועבדיו. מעשה השלושה נחשב לאחד מסיפורי הגבורה המכוננים ביהדות, והוא נזכר בין היתר בסליחות לקראת ובמהלך הימים הנוראים.
מעשה ארבע מאות הנערים.
אחת מאגדות החורבן המופיעות בתלמוד מתארת התאבדות לשם הימנעות מאונס (הסוגריים המרובעים - פירוש רש"י):
מבחינה הלכתית נחלקו הראשונים האם במקרה שחובה למסור את הנפש מותר להתאבד כדי למנוע זאת. בעלי התוספות מסבירים את המעשה בגיטין בכך שהילדים חששו שיענו אותם ויכריחו אותם לעבור עבירה (כמו חנניה, מישאל ועזריה שלדעת חלק מהפרשנים קפצו מעצמם לאש כי פחדו שיענו אותם ויעבדו עבודה זרה), או בגלל שאם לא היו מתאבדים לא היו הורגים אותם אלא אונסים אותם. מדברי גמרא זו (ולפי פרשנות התוספות) למדו חלק מהפוסקים ראיה לשיטות שמותר להתאבד בשביל שלא לעבור עבירות, ואף על עבירות שאין עליהן חיוב למסור את הנפש.
שעת השמד.
בשעת השמד - כאשר הגויים מנסים להעביר את היהודים על דתם, באמצעות גזרות, חובה להיהרג אפילו על מצווה קלה, כגון "שרוך הנעל": בפירוש 'ערקתא דמסאנא' נחלקו הראשונים:
פרהסיה.
כאשר אונסים יהודי לעבור עבירה משאר מצוות התורה בפרהסיא (בפני עשרה יהודים), במטרה להכריח אותו לעבור על הדת (להבדיל מעבירה שמטרתה הנאתו של המכריח), אזי הדין הוא שייהרג ואל יעבור. על כל המצוות ואף על מצווה קלה כ'ערקתא דמסאנא' כפי שנתבאר לעיל.
יחיד.
כאשר אונסים יהודי לעבור עבירה משאר מצוות התורה שלא בפרהסיא, במטרה להכריח אותו לעבור על הדת, ולא להנאתו של המכריח, אזי הדין הוא שהוא רשאי להיהרג ורשאי לעבור.
להנאת עצמו.
בתלמוד הבבלי מובא שכאשר הגוי כופה על היהודי לעבור עבירה להנאת עצמו ולא כדי להעבירו על דתו, אף שהדבר נעשה בפרהסיה - אין להיהרג, כי מאחר שכוונתו להנאתו האישית ולא כדי להעביר על דת, אין חילול השם בכך שהיהודי יבצע את העבירה:
בראשונים מובאת מחלוקת, האם סייג זה שכשהדבר נעשה 'להנאת עצמו' של הגוי אין להיהרג, הוא רק לגבי שאר עבירה רגילה בפרהסיה, או גם לגבי עבירה רגילה בשעת השמד, או אף לגבי שלוש העבירות החמורות.
ענישה.
ישנה מחלוקת בין חכמי הראשונים לגבי אדם שנוהג בניגוד להלכה ועובר על אחת משלוש מצוות ייהרג ואל יעבור במקרה של פיקוח נפש. לדעת הרמב"ם, העובר אינו נענש בעונש הקבוע לעבירה, אך נחשב כמי שחילל שם שמים.
וכך הוא לשון הרמב"ם:
לעומת זאת, רבנו דוד פסק שהעובר על אחת מעבירות אלו ולא נהרג, חייב מיתה בעדים והתראה.
מצוות נוספות.
הלבנת פנים.
במסכת סוטה דן התלמוד בהתנהגותה של תמר כפי שהיא מתוארת בספר בראשית. תמר נמנעה מלומר במפורש שחמיה יהודה הוא שהכניסה להריון כשחשבה לזונה. תוצאתה של שתיקה זו כמעט הובילה לכך שנגזר עליה מוות בשרפה. מכאן מסיק רבי יוחנן המביא את דברי רבי שמעון בר יוחאי: "נוח לו לאדם שיפיל עצמו לכבשן האש ואל ילבין פני חבירו ברבים". מסקנה זו עומדת בקנה אחד עם תפיסתם של חז"ל שביוש בפרהסיה דומה להריגה. התוספות תוהים מדוע אין מונים בפירוש את הלבנת הפנים בין הדברים שהם "ייהרג ואל יעבור" ומשיבים שהסיבה היא שהיא אינה מפורשת בתורה. אך רבינו יונה בשערי תשובה (שער ג' סי' קלט') הסביר שמדובר ב'אבק' רציחה, כי הביוש גורם להסתלקות מראה האודם מפני המתבייש. למעשה האחרונים נחלקו ביניהם בשאלה האם דברי התלמוד נאמרו במישור ההלכתי, ורובם פירשום כרעיון מוסרי בלבד.
סיפור נוסף בתלמוד, הצופן בחובו רעיון מוסרי דומה הוא על האמורא מר עוקבא, אשר יחד עם אשתו הסתתר בתנור לוהט, כדי להקפיד על מתן צדקה בסתר ולמנוע מעני שלו תרם כסף לראות אותו, שמא יתבייש.
גזל.
בתלמוד מובאת דעת יחיד של ר' מאיר בברייתא כי גם איסור גזל בכלל "יהרג ואל יעבור", דהיינו אסור ליהודי לגזול את חבירו גם אם כופים עליו לעשות זאת במחיר חייו.
בנוסף, קיים דיון נרחב בהלכה לגבי דין המציל עצמו בממון חברו, כלומר מה דינו, הן לכתחילה והן לאחר מעשה, של אדם שיכול להציל את עצמו מסכנת חיים על ידי שימוש או גזילה של רכוש הזולת. פסיקת השולחן ערוך בעניין זה: - משמע שמותר להציל עצמו בממון חבירו ובלבד שישלם לאחר מעשה, וכך היא גם שיטת התוספות.
שמירת שבת.
בהלכות יהדות ביתא ישראל מהווה מצוות שמירת השבת בבחינת ייהרג ואל יעבור.
פסיקת אחרונים.
בתקופת השואה היו שאלות אלו של 'ייהרג ואל יעבור' מעשים שבכל יום.
בימינו, פסיקתם של האחרונים לגבי ציווי "יהרג ואל יעבור" התקיימה באירועים בהם גדולי הרבנים ראו כהוראת שעה לצוות את הציבור החרדי להתנגד להוראות הממשלה בנושא.
ביניהם, בשנת תש"ח התפרסם פסק כזה של העדה החרדית בנוגע לגיוס נשים לצה"ל, ומאוחר יותר התפרסם פסק דומה מאת רבני ירושלים בנוגע לשירות לאומי לנשים. גם הרב צבי יהודה קוק פרסם כרוזים כאלו בנוגע למסירת שטחי ארץ ישראל לנכרים.
גמביט המלכה הנרצה
בשחמט, גמביט המלכה הנרצה הוא אחד מסוגי גמביט המלכה. הלבן מנסה לכבוש את מרכז הלוח על ידי החלפת הרגלי השחור מטור ד ברגלי פחות מרכזי שנמצא בטור ג' של הלבן.
בין השחקנים הבולטים שבחרו בפתיחה זו (בשני הצבעים) ניתן למנות את פרנק מרשל, חוסה ראול קפבלנקה, עקיבא רובינשטיין, יפים בוגוליובוב, דוד ברונשטיין, וסילי סמיסלוב, טיגראן פטרוסיאן, לאיוש פורטיש, ויקטור קורצ'נוי ומיכאל טל.
תחילתו של גמביט זה בפיתיון שהלבן שם לפני השחור:
במסע השני השחור יכול לסרב לקבל את הפיתיון והמשך זה נקרא גמביט המלכה הנדחה. ההמשך בגמביט הנרצה הוא כדלהלן:
העובדה שהשחור מוותר זמנית על הערוגה המרכזית לא מפריעה לו, אך כדי לשמור על סיכויים טובים עליו להחליש את רגלי ד4 על ידי ה5 או ג5. כמו כן עליו ללמוד את המבנים הסטנדרטיים בהם הוא נשאר עם רגלי בודד בטור ד', מבנה אליו מגיעים בהרבה הסתעפויות פתיחה.
המסע השלישי של הלבן יכול היה להיות ה4 ובכך הוא לכאורה כובש את ערוגות המרכז, אך התאורטיקנים אינם ממליצים לכבוש את המרכז בשלב זה, לפני הכנה מוקדמת.
הלבן אינו מנסה כעת להכות את הרגלי ג4 על ידי האיום הכפול מהא4+ ואחר כך מה:ג4, משום שמטרתו לפתח את הקצינים ובלאו הכי הרגלי יוכה על ידי הרץ ו1. מאידך, גם לשחור לא כדאי להגן על הרגלי ג4, משום שפיתוח קציניו נמנע על ידי כך ומשום שהכאת הרגלי בלתי נמנעת.&lt;br&gt;
לכן הלבן ישאף לתקוף באגף המלך השחור ואילו השחור ינסה לתקוף באגף המלכה.
הלבן פתח את הדרך לרץ כך שיאיים על אגף המלך השחור. השחור אמנם חסם את דרכו של הרץ ג8, אך מטרתו להוציא את הרץ ו8 ולהצריח בהקדם. על כל פנים, כוונת השחור היא להביא את הרץ ג8 לערוגה ב-7, כדי שיוכל לחלוש על האלכסון א8-ח1.
השחור מנסה גם הוא להוציא את הרץ ו8, אולם במסע ה-6 הוא אינו מכה ג5:ד4, למרות שאם הלבן ישיב ה3:ד4 יהיה רגלי לבן מבודד, כיוון שהלבן יכול להכות גם עם הפרש - פ:ד4; לכן השחור יעדיף לתקוף על ידי התקדמות רגלים באגף המלכה.
אמנם השחור יכול להמשיך בהתפרצות הרגלים - ג4 ולהמשיך אחר כך עם פרש ל-ג6 ואחר כך ל-ב-4, אך המומחים מציעים המשך תוקפני יותר.
התאורטיקנים אינם ממליצים ללבן לשבור את התקדמות הרגלים השחורים באגף המלכה בשלב זה, לכן לא מומלץ לבצע במהלך ה-9 א4.
כעת, לאחר פיצול הרגלים השחורים, יוכל הלבן להציב את פרשו על ג4.
כעת מצב הכלים כמעט שווה.
הלנה
הֵלֵנָה (ביוונית: Ἑλένη; מילולית: לפיד) היא דמות במיתולוגיה היוונית שנודעה כיפה בנשים. הלנה הייתה אשתו של מנלאוס וחטיפתה על ידי פאריס הביאה לפרוץ מלחמת טרויה.
דמותה.
מקורה של הלנה.
לדמותה של הלנה במיתולוגיה היוונית מספר גרסאות. לפי אחת מהן, הלנה הייתה אלה שאיבדה את מעמדה וזכורה בעיקר בשל יופייה. לפי גרסה שנייה, לדה הולידה את הלנה, את התאומים קסטור ופולוקס ואת קליטמנסטרה. סיפור הולדתם של הילדים אינו ברור. חלק משויכים לזאוס, בעוד אחרים משויכים לבעלה של לדה, טינדראוס, מלך ספרטה. גרסאות אחרות של המיתולוגיה רואות בהלנה את בתה של נמסיס, אלת הנקמה.
חטיפתה של הלנה.
לפי המיתולוגיה, שני אתונאים, תסאוס ופיריתואוס , התחייבו להינשא לבתו של זאוס. תסאוס בחר בהלנה, והוא ופיריתואוס חטפו אותה והחליטו להחזיק בה עד שתהיה מבוגרת מספיק להינשא. פיריתואוס מאידך, בחר להינשא לפרספונה, למרות שהיא כבר נשואה להאדס. הם השאירו את הלנה עם אמו של תסאוס, בעת שהלכו אל השאול, מקום שליטתם של פרספונה והאדס. האדס העמיד פנים כי הוא מארח אותם לסעודה. ברגע שהשניים התיישבו, נחשים התפתלו סביב רגליהם והשאירו אותם שם.
שני אחיה של הלנה, קסטור ופולוקס, החזירו את אחותם ולקחו את אייתרה , אימו של תסאוס, בתור שפחתה של הלנה, והיא שוחררה רק שנים אחר כך בידי שניים מנכדיה, בניו של תסאוס, ורק לאחר מותו של האחרון.
נישואים למנלאוס.
כשהגיעה זמנה של הלנה להינשא, מלכים ונסיכים יוונים רבים באו לבקש את ידה או שלחו שליחים בשמם. בין המתמודדים היו אודיסאוס, מנסתאוס , איאס הגדול, פאטרוקלוס ואידומנאוס . אך המועדף מבין המחזרים היה מנלאוס שלא הגיע בעצמו אלא יוצג על ידי אחיו אגממנון. אגממנון ומנלאוס שכנו בגלות, בבורחם מפני תיאסטס. כל המחזרים למעט אודיסאוס הביאו עימם מתנות יקרות.