על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2000, חיו בארצות הברית 72,112 אנשים ממוצא פלסטיני, מספר שגדל ל-85,186 לפי סקר הקהילה האמריקאית לשנים 2009–2013. קשה לספור את מספר האמריקאים הפלסטינים, מכיוון שארצות הברית אינה מכירה במדינת פלסטין, ורק מכירה בפלסטינים כלאום.
האמריקאים הפלסטינים הם ברובם סונים, מהאסכולה החנפית ומהאסכולה השאפעית. חלק גדול מהנוצרים הפלסטינים שייך לכנסייה הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, עם נוכחות משמעותית של הפטריארכיה הלטינית של ירושלים ומהכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית. מיעוטים קטנים יותר דבקים בכתות שונות של נצרות פרוטסטנטית.
שפה.
מלבד אנגלית, אמריקאים פלסטינים רבים דוברים ערבית פלסטינית. פלסטינים שחיו או עבדו פעם בישראל או בשטחים הפלסטינים מדברים אולי עברית מודרנית כשפה שנייה. פלסטינים רבים שולטים בשפות אחרות.
כלכלה.
בקרב 90% מהגברים הפלסטינים האמריקאים ו-40 % מהנשים הנמצאים בכוח העבודה, 40% ו-31%, משמשים בעלי תפקידים מקצועיים, טכניים או ניהוליים. ישנם גם מספרים גדולים במכירות: 26 אחוזים מהגברים, ו-23 אחוזים מהנשים. עובדים עצמאיים 36% הוא השיעור לגברים ורק 13 אחוז לנשים, לעומת 11 אחוז לגברים שאינם מהגרים. מתוך העצמאים, 64 אחוזים עוסקים במסחר קמעונאי, כאשר מחציתם מחזיקים בחנויות מכולת. רוב העסקים האלה נמצאים בערים גדולות כמו ניו יורק ושיקגו. מבחינת הכנסה, ממוצע המשפחות הפלסטיניות בשנת 1979 היה 25,400 דולר, כאשר 24 אחוזים הרוויחו מעל 35 אלף דולר ו-20 אחוזים הרוויחו פחות מ-10,000 דולר.
פוליטיקה.
סקר שנערך באוקטובר 2016 מצא כי 60% מהמצביעים הערבים-אמריקאים (כולל פלסטינים-אמריקאים) הצביעו עבור הילרי קלינטון (כאשר 26% הצביעו לדונלד טראמפ). הסקר מצא עדויות להמשך התנועה של מצביעים ערבים-אמריקאים הרחק מהמפלגה הרפובליקנית, וכי 52% מהמצביעים הזדהו כדמוקרטים ורק 26% כרפובליקנים. ערבים אמריקאים שתמכו בהילרי קלינטון האמינו כי ההתייחסות לאלימות נשק, לבריאות ולביטוח לאומי חשובה לבחירת הנשיא, אולם אלה שתמכו בדונלד טראמפ ראו במאבק בטרור, הסדרה נוספת של הוצאות הממשלה ויצירת מדיניות הגירה מחמירה כבעלת חשיבות מרכזית. שתי הקבוצות האמינו שהילרי קלינטון היא בחירה חזקה יותר בכל הנוגע לשיפור החינוך ולפתרון המתח הגזעי. אף על פי ש-26% של ערבים-אמריקאים הצביעו עבור טראמפ ב 2016, המדיניות הפרו-ישראלית של הנשיא, כדוגמת הכרה של ירושלים כבירה של ישראל, והזזת השגרירות האמריקנית מתל אביב לירושלים פחתה במידה ניכרת תמיכתם של הערבים-אמריקאים ופלסטינים -אמריקאים בפרט.
בעוד האמריקאים הפלסטינים בדרך כלל אינם פעילים פוליטית יותר מהאוכלוסייה, הם כן מודעים מאוד פוליטית להיסטוריה שלהם ולנושאים העומדים בפני מולדתם. הם פעילים יותר בארגונים חברתיים כגון ה-BDS, באמצעות מסגדים, כנסיות וארגונים מקומיים, מאשר בארגונים פוליטיים גדולים יותר, אף על פי שלראשונים יש השלכות פוליטיות חזקות. בהיעדר מדינה פלסטינית, האחדות ושימור הקהילות בגולה משמשות עבורם שמירה על זהות פלסטינית.
רק כמה אמריקאים ממוצא פלסטיני שירתו או מכהנים כיום כחברי קונגרס. רשידה טליב, אמריקאית שנולדה להורים פלסטינים, היא חברת קונגרס דמוקרטית בבית הנבחרים של מישיגן, שהתמודדה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית ממחוז הקונגרס ה-13 של מישיגן. היא הפכה לאחת הנשים המוסלמיות הראשונות שנבחרו לקונגרס (יחד עם אילהאן עומאר הסומלית-אמריקאית ממינסוטה), והאישה הפלסטינית-אמריקאית הראשונה בקונגרס. ג'סטין עמאש, היה עצמאי שהפך לרפובליקני חבר קונגרס ממוצא פלסטיני, ומשרת בבית הנבחרים האמריקאי המייצג את המחוז השלישי של מישיגן.
השרפה בהרי ירושלים (2016)
הרפובליקה ההונגרית הראשונה
הרפובליקה ההונגרית הראשונה הוקמה בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה, והתקיימה עד החזרת המונרכיה בשנת 1920 על ידי מיקלוש הורטי, למעט 133 ימי שלטונו של בלה קון - הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
היסטוריה.
תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמה.
בשנת 1918 הביאה ההתמוטטות הגרמנית בחזית המערב, התבוסה האוסטרית באיטליה, וההתקדמות הבריטית מאזור סלוניקי אל תוככי סרביה, כמו גם מפלותיה של בולגריה (אשר נכנעה למדינות ההסכמה ב-29 בספטמבר והאימפריה העות'מאנית אשר נכנעה ב-30 באוקטובר) להכרה כי המצב הצבאי אבוד. ב-4 באוקטובר הפנתה אוסטריה קריאה אל הנשיא וילסון לשביתת נשק. קריאה זו לא נענתה, וב-4 בנובמבר נכנעו צבאות אוסטריה-הונגריה.
מהפכת החרציות.
עם שהתבררו והלכו ממדי התבוסה, לקראת חודש אוקטובר 1918, החלה התסיסה הפנימית בהונגריה לקבל ביטוי. עוד בקיץ 1917 התפטר ראש הממשלה הדומיננטי אישטוואן טיסה, וממשלות יורשיו היו חסרות את הכישורים להתמודד עם המציאות המורכבת בפניה מצאו את עצמן. ב-17 באוקטובר 1918 הכריז בית הנבחרים ההונגרי על ניתוק מאוסטריה, אם כי עדיין הייתה הונגריה כפופה לאישיותו המלכותית של הקיסר קארוי הרביעי. ב-1 בנובמבר בלחץ ההמון (באירוע שכונה מהפכת החרציות) מונה הרוזן הליברלי מיהאי קארואי לראש הממשלה ההונגרי. המוניטין שיצאו לקארוי כמתנגד התקיף ביותר למלחמה גרמו לכך שהוא יהיה הדמות שאליה פנה ההמון. כן האמינו ההמונים כי קשריו של קארוי במערב יסייעו לו להשיג תנאים טובים להונגריה במשא ומתן על עתידה הטריטוריאלי והמדיני. ב-3 בנובמבר נחתמה שביתת הנשק בין הונגריה ומדינות ההסכמה. ב-11 בנובמבר, בלחץ ההמונים בווינה ובבודפשט, ויתר הקיסר קארוי הרביעי על כיסאו.
הקמת הרפובליקה.
ב-16 בנובמבר 1918 הכריז קארוי על הקמתה של הרפובליקה העממית ההונגרית. קארוי שלט באמצעות "מועצה לאומית" שבה היו חברים אלמנטים מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומן המפלגה הרדיקלית הקטנה. בה בעת קמו ברחביה של הונגריה "מועצות מהפכניות" בדומה לאלו שקמו ברוסיה ב-1917 והביאו בסופו של דבר למהפכה. מצב זה נתן לקארוי אחריות רבה, שלא הייתה מלווה בסמכות.
מטרתם של קארוי, ושל שר הלאומים שלו אוסקר יאסי, הייתה ליצור "שווייץ הונגרית", באמצעות פניה למיעוטים הלא מדיארים בגבולות הונגריה להישאר כחלק מן הרפובליקה החדשה. מאמץ זה נכשל לחלוטין. לאחר שנים של דיכוי דרישותיהם הלאומיות על ידי ההונגרים, העדיפו המיעוטים בהונגריה להצטרף למדינותיהם החדשות - יוגוסלביה, צ'כוסלובקיה ורומניה. ויתרה מכך, צבאות מדינות אלו פלשו לשטחה של הונגריה, שכן בטעות חמורה הורה קארוי על פירוק כוחותיה המזוינים של הונגריה. מהלך אומלל זה הביא לכך שבמהלך כל החורף של 1918–1919 פרצו הרומנים, היוגוסלבים, והצ'כים את קווי שביתת הנשק, במטרה להשיג לעצמם עוד נחלות, ולשפר את מצבם לקראת הדיונים על עתיד האזור. כן שהו צבאות מדינות ההסכמה בשטחה של הונגריה גופא, כחלק מתנאי הסכם שביתת הנשק.
תנאי שביתת הנשק היוו בעיה נוספת שלא היה בכוחה של הממשלה החדשה להתגבר עליה. באוקטובר 1918 חתמה הממשלה האוסטרו-הונגרית על שביתת נשק בעיר פדובה באיטליה. מכיוון שהונגריה הייתה עתה עצמאית, רבים בקבינט טענו כי עליה לחתום על הסכמי שביתת נשק חדשים. קארוי נאלץ, בניגוד לשיפוטו, להסכים לדרישה זו, ובנובמבר חתמה הונגריה על הסכם חדש בבלגרד, עם מפקד כוחות מדינות ההסכמה בבלקנים, המרשל לואי פראנשה ד'אספרה. תנאים אלו היו גרועים בהרבה מתנאי ההסכם הקודם. עובדה זו הביאה לביקורת קשה על קארוי, אשר ממנו ציפו להשיג תנאים טובים יותר.
ממשלו של קארוי הפך למוקד של מתיחות בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהייתה הגדולה במפלגות, ובין אנשי קארוי. הסוציאל-דמוקרטים החלו לכפות את דעתם. בדעת קארוי היה להעביר את האחוזות הגדולות במדינה לידי החקלאים המחזיקים בהן. הוא החל במתן דוגמה אישית כשחילק את אחוזות משפחתו הנרחבות לחקלאים. אך הייתה זו חלוקת האדמות היחידה שהתבצעה בפועל. היו אלו הסוציאל-דמוקרטים דווקא אשר טרפדו את המהלך, משום שחלוקת האדמות ליושביהן מקדמת את הקפיטליזם.
בנוסף לכל אלו, היה עדיין המצור הכלכלי על הונגריה בעיצומו, כל עוד לא נחתם הסכם שלום. הונגריה סבלה ממחסור במזון, ומוות מתת תזונה הפך לחיזיון נפוץ. פליטים מטרנסילבניה וגליציה סתמו את הדרכים. אספקת הפחם מגרמניה נותקה עם יצירת החיץ בין שתי הארצות בדמותה של המדינה החדשה - צ'כוסלובקיה. הונגריה הייתה תלויה בפחם הגרמני לקיומה. בחורף הקשה שהגיע, היו רבים ללא מקורות חימום נאותים, ורשת הרכבות הושבתה. כתוצאה מכך שבתה אף התעשייה, ורבים מצאו עצמם ללא עבודה. ממשלתו חסרת הניסיון והכושלת של קארוי התמודדה עם המצב באמצעות הדפסת כסף, ויצרה בנוסף לכל גם אינפלציה דוהרת.
ב-19 במרץ 1919 הקולונל הצרפתי וי הציג דרישה המורה לכוחות הונגריה לסגת משטחים נרחבים בממלכה. ההנחה הייתה כי מכתב וי מייצג את גבולותיה העתידיים של הונגריה. הסוציאל-דמוקרטים איחדו את מפלגתם עם מפלגתו הקומוניסטית של בלה קון, עיתונאי לשעבר אשר חזר מן השבי ברוסיה כשהוא נתון להשפעת אירועי המהפכה הרוסית, וקרא להקמת משטר קומוניסטי אף בהונגריה. אנשי המפלגה המאוחדת הכריזו על התפטרותו של קארוי. קארוי נאלץ להתפטר, ויצא לגלות.
לאחר מכן.