בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נפוץ בעיתונות באירופה וארצות הברית פורמט הסיפורים בהמשכים, שנועד להגביר את תפוצת העיתונים. היינט, עיתון היידיש הגדול בפולין הקונגרסאית פרסם סיפורים בהמשכים, הן סיפורי שונד והן ספרות איכותית, וקבע בזכות כך שיא בתפוצת עיתון ביידיש. עד שנת 1913 הגיע העיתון להיקף של 150,000 גיליונות.
רבים מסיפורי השונד בעיתוני היידיש היו בלתי חתומים על ידי יוצרם, כתובים באופן נוסחאתי, בתכנים של רומן רומנטי וסיפורי פשע. כותרותיהם נבחרו בקפידה כדי לעורר את הדמיון ולמשוך את עין הקוראים, והתייחסו לאהבה, תאווה ופשע. רבים מהסיפורים תורגמו או עובדו משפות אחרות, אך בניגוד למקביליהם למשל בגרמניה וצרפת, סיפורי השונד ביידיש לא הכילו תכנים פורנוגרפיים.
סיפורי שונד פורסמו הן בעיתונים יומיים, בהם היוו מדור בין שלל ידיעות ומדורים, והן בשבועונים ייעודיים, לרוב מאוירים, בעלי אוריינטציה הומוריסטית ושפת כתיבה גסה יותר.
בין היוצרים הידועים שכתבו באנונימיות סיפורי שונד מצויים אברהם אריה עקביא, יצחק בשביס-זינגר, יהושע פרלה ואחרים.
תיאטרון שונד.
בעקבות המהפכה הרוסית של 1905–1906 המגבלות הרוסיות על הצגות ביידיש שככו בהדרגה ותרבות ההמונים היהודית המודרנית שמוקדהּ היה בוורשה התהוותה כמעט בן לילה. לצד העיתונות היומית ביידיש פרחו להקות התיאטרון. ערים כוורשה, ווילנה, ביאליסטוק ולובלין החלו ליהנות מהתיאטרון באופן סדיר ועיירות קטנות יותר זכו לביקורי הלהקות.
האליטה האינטלקטואלית היהודית, שרבים מקרבה ביקשו עד כה להטמיע את היהודים בתרבות הפולנית או הרוסית, החלו יותר ויותר "לחזור אל העם". שוחר תנועה זו היה הפעיל, הסופר וגיבור התרבות י"ל פרץ. התרבות היהודית החדשה, הכריז פרץ, חייבת לייצג את השאיפות האסתטיות והמוסריות הגבוהות ביותר של העם היהודי. ואולם, כאשר פרץ ותלמידיו ביקרו בתיאטרון היידיש, הם היו מזועזעים: מה שנגלה לעיניהם לא דמה לאמנות התיאטרון האירופי שהכירו, ובנוסף לכך, נראה היה שתיאטראות רבים קיימו קשרים עם העולם התחתון היהודי; לא היה זה מחזה נדיר לראות סרסורים ונשותיהם בשורות הראשונות באולם.
פרץ הכריז מלחמה על תיאטרון זה, וקרא "איינגעזונקען זאָל עס ווערן!" ("שישקע לאנחות!"). הוא ואנשיו החילו על תיאטרון זה את המונח "שונד", שעד כה נעשה בו שימוש בתחום ספרות היידיש, והטיפו ליצירה תיאטרלית חדשה, "ספרותית, אמנותית ומעודנת". תיאטרון יידיש פופולרי זה, שעד ימינו ידוע לנו עליו רק מעט, משך קהל יהודי רועש והפגנתי בהמוניו. ההופעות הכילו תערובות של קומדיה, פארסה ומלודרמה, וכללו כמעט תמיד שירה וריקודים. מנהלי הבמה של ההצגות המקצועיות-למחצה הללו היו אנונימיים, וכמעט לא נעשה שימוש בתסריטים. ההתרחשות על הבמות הפרימיטיביות, שאובזרו בתפאורות פשוטות, סבבה בעיקר סביב השחקן או השחקנית הראשיים. ובכל זאת, המשורר איציק מאנגר תיאר את התיאטרון הזה כדלקמן: .
בארצות הברית חווה התיאטרון היידיש בלואר איסט סייד שבניו יורק את "תור הזהב" שלו בעשורים הראשונים של המאה ה-20, עם מחזותיו המלודרמטיים של יעקב גורדין. תור הזהב הראשון של תיאטרון הדרמה ביידיש באמריקה הסתיים עם הגעתם של כחצי מיליון מהגרים יהודים חדשים לניו יורק בשנים 1905–1908, שכמו המהגרים מ-1880, התעניינו ברובם בתיאטרון קליל. יעקב אדלר, דוד קסלר וקֶנִי לִיפְּצִין המשיכו להציג תיאטרון קלאסי, אבל בוריס ובסי טומשבסקי שבו לסגנונם הקודם, ועשו הון על מה שבני הזוג אדלר הגדירו בבוז תיאטרון "שוּנְד". המחזות "הלב היהודי" של יוסף לטיינר זכו אז להצלחה, בעוד שמחזותיו המאוחרים של גורדין כמו "אמריקנה דמנטיה" (1909) נחלו בתחילה כישלון מסחרי. לקראת שנת 1911 התהפכה המגמה, עם ההצלחה המסחרית של אדלר בהצגה של טולסטוי "הפגר החי". הן התיאטרון הרציני והן הפחות רציני המשיכו לפעול, כפי שכותב גורדין בזיכרונותיו: "אמנות ושונד כאחד מצאו את הקהל שלהם".
התייחסויות לשונד במחקר ובתרבות.
חנא שמרוק, מגדולי חוקרי ספרות ולשון היידיש, היה הראשון שראה בספרות השונד סוגה לגיטימית למחקר.
הרומן "היברו פבלישינג קומפני", מאת חוקר הספרות והסופר מתן חרמוני (הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2011) מתאר את עולמם הניו-יורקי של סופרי השונד, באווירת הגטו של הלואר איסט סייד, אשר בתחילת המאה ה-20 היה המאוכלס בצפיפות במיליון וחצי מהגרים יהודים ממזרח אירופה.
הסרט "שונד" (2010) מאת יעל ליבוביץ-זנד ועידו זנד הוא סרט מוקומנטרי אודות שחקן תיאטרון יידי בדוי. העלילה מבוססת על תקופת הזוהר של התיאטרון היידי במדינת ישראל בשנות ה-50 אשר פרח למרות הגינוי ואף האיסור הרשמי על פעילות תיאטרון ישראלי ביידיש. אופיו של התיאטרון היידי בישראל היה "שונד" - בידורי ועממי, ונחשב כנחות ובלתי איכותי.
ארנה גולן
אַרְנָה גולן (בן דרור) (נולדה ב-1935) היא חוקרת ומרצה לספרות עברית וסופרת.
ביוגרפיה.
גולן היא בת קיבוץ מסדה, חניכת "בית החינוך המשותף" ו"תיכון בית ירח" שבעמק הירדן. בוגרת סמינר למורים ב"בית ברל".
בשנת 1975 קיבלה תואר דוקטור בספרות עברית מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. מרצה לשעבר לספרות עברית במוסדות האקדמיים: האוניברסיטה העברית בירושלים, האוניברסיטה הפתוחה ומכללת לוינסקי לחינוך.
שירתה בשליחות חינוכית במקסיקו סיטי בשנות ה-60, הרצתה בסמינר למורים בבואנוס איירס בשנות ה-70 והייתה מרצה אורחת מטעם האוניברסיטה העברית באוניברסיטה ללימודים מתקדמים במקסיקו סיטי (1984-1987). שהתה בשליחות בשגרירות ישראל במוסקבה בשנות ה-90 עם בעלה, הסופר שמאי גולן, שמילא את תפקיד נספח התרבות בשגרירות.
גולן פרסמה מאמרים ומחקרים בנושאי ספרות עברית, מתחילת שנות ה-70 למאה הקודמת. מחקריה, ראשיתם בחישוף מאמרי ביקורת ספרותית לסוגיהם בכתבי העת של המחצית השנייה של המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, ובתיאור הדינמיקה ההיסטורית של התמורות בפואטיקה הביקורתית שבהם. בייחוד תואר מפעלם של מבקרים ועורכי כתבי עת מרכזיים. במקביל, הציגה אפשרויות קריאה חדשות בסיפורי ש"י עגנון. מאוחר יותר התמקדו מחקריה של גולן בתיאור מאפייניהם של סוגים סיפוריים בסיפור הישראלי ובהתפתחותם הפנימית ברצף היסטורי ממלחמת העצמאות ועד שנות ה-80 של המאה ה-20.
בספריה המאוחרים של גולן, נבחנות יצירות בשיר ובסיפור – יצירה בודדת, חתך נושאי ביצירתו של סופר או עיון במכלול יצירתו – על פי שני נושאים עיקריים: לבטי זהות אישית, מקורם והשלכותיהם, ותפיסות מפורשות או מובלעות של הגבריות, הנשיות והמיניות, העמדות העולות מהן וזיקתן לביוגרפיה של היוצר ולתקופתו.
בנוסף, ערכה והקדימה מבואות לאנתולוגיה של סיפורת ישראלית מתורגמת לספרדית, שראתה אור בהוצאת האוניברסיטה במקסיקו, ולאנתולוגיה של ספרות ילדים ישראלית מתורגמת לרוסית, בהוצאת כתב העת הרוסי "ספרות ילדים". ערכה וכתבה מבוא לספר: "אחרון הוותיקים" של משה בן דרור.
ארנה גולן הייתה נשואה לסופר שמאי גולן עד למותו ב-2017. אם לארבעה. מתגוררת בתל אביב.
פעילות ספרותית.
כתיבה.
בעבותות הביקורת הוא ספר שמכונסים בו מאמרים שהתפרסמו בכתבי-עת לחקר הספרות ובמאספים ספרותיים. המאמרים מקיפים שלושה תחומים:
אזעקת אבק השרפה
אזעקת אבק השריפה הוא קרב בריטי שהתרחש בשנת 1774, כתוצאה מהמתחים בין שלוש עשרה המושבות. בפקודת הגנרל תומאס גייג' המושל המלכותי של מחוז מסצ'וסטס נשלחו חיילים בריטים להחרים אבק שרפה ב-1 בספטמבר 1774. בתגובה לפעולה זו, לאחר ששמעו שהיה עימות, כל אנשי המושבות נכנסו לפעולה מחשש שהמלחמה מתחילה.
אף על פי שהתגלה לאחר מכן שזו הייתה אזעקת שווא היא גרמה לשני הצדדים לנהוג בזהירות בימים שלאחר מכן. שבעה וחצי חודשים לאחר מכן קרתה פעולה הפוכה שבה שדדו לוחמי המושבות נשק מבסיס בריטי. הבריטים ניסו להשיג שליטה על מחסני הנשק בעוד אנשי המושבות רצו שליטה לעצמם.
רקע.
בשנת 1772 בתגובה לפרשת ג'ספי ופרשיות נוספות הוחלט בקרב המושבות על הקמת ועדות להעלאת מודעות הציבור לפרשיות שמתקיימות במקומות אחרים וכדי להגיב על פעולות וחוקים שמתקיימים נגד המושבות. המתיישבים במסצ'וסטס אז לא לקחו חלק בפעולות האלה אף על פי שהם הצהירו שהם בעדם.
גנרל תומאס גייג' הפך להיות מושל מסצ'וסטס במאי 1774 הואשם בידי המתיישבים על אכיפת חוקים קשים, שהפרלמנט עודד לאחר מסיבת התה של בוסטון. הפרלמנט ניסה למנוע את פרוץ המלחמה ולשמור על השלום שבין הרוב הפטריוטי האמריקאי לבין המיעוט הרגוע יותר, בכך שבחשאי היו משתלטים על חנויות צבאיות ושוד נשק מהמחסנים האמריקאים. השמירה על סודיות הייתה חובה מכיוון שגייג' חשש שאם יודלף כל ניסיון בני המושבות יסתירו את החנויות או גרוע מכך יתקיפו את החיילים.
היו כמה מקומות במושבות שבהם שמר הצבא הבריטי את הציוד הצבאי שלו. חלק מהמקומות היו מבוצרים חלקית וחלק מהם היו רק מחסנים. רוב הציוד היה בבעלות ממשלת המחוז אבל חלק היה בבעלות הערים. במקום בקצה בוסטון מה שבימינו נחשב חלק מצ'ארלסטאון היה מקום שמור של ציוד צבאי בבית של אדם בשם ויליאם ברטל, מפקד של יחידה מחוזית. מכיוון שלא היה ברור עם איזה צד נמצא ברטל, הורה גייג' להעביר את הציוד שברשותו לבוסטון.
הפשיטה.
ב-31 באוגוסט שלח גייג' לשריף של מחוז מידלסקס פקודה להחרים את כל אבק השריפה שבמחוז ולהכין כוח של חיילים למחר. תוכן המכתב התפרסם במהירות וגייג' מיהר להחרים את אבק השריפה טרם יחביאו אותו הפטריוטים.