חשיפת עולם הפלילים ו"גנבים בחוק" לעולם הרחב החלה ב-1917 בקבוצה גדולה של אסירים פליליים שנאסרו בתקופת מהפכת אוקטובר (זו המכונה גם המהפכה הבולשביקית) . מערכת בתי הכלא הסובייטית - מחנות הגולאג, אותם יצר סטלין בשנות ה-30 של המאה העשרים, השתמשה בקבוצת האסירים הפליליים להשלטת סדר בקרב כלל אוכלוסיית האסירים שבבתי הכלא, אוכלוסייה שברובה הייתה מורכבת מאסירים פוליטיים, והעניקה להם טובות הנאה עבור שירותם זה. אליטת אסירים זו פיתחה מבנה היררכי ומערכת חוקים קפדנית משל עצמה (ומכאן השם "גנב בחוק" - דהיינו גנב על-פי חוקי הקבוצה). לאחר התמוטטות ברית המועצות ניצלו הגנבים בחוק את המצב שנוצר: הם תפסו מעמד מוביל בהיררכית הפשע המאורגן הרוסי וחדרו לרובד העליון של הפוליטיקה והכלכלה במדינות ברית המועצות לשעבר בהן נמצאו. ההערכה היא שבימינו חיים במדינות חבר המדינות כ-600 גנבים בחוק (מהם כ-200 ברוסיה). ראשיהם מתנהלים בקבוצה של כ-10–15 גנבים בחוק, המנהלים את עולם הפשע באמצעות נציגיהם.
זהות הגנבים בחוק.
הגנבים בחוק הם עבריינים בכירים שישבו בכלא. הגנב בחוק מקבל את תוארו מגנבים-בחוק אחרים. כדי להתמודד על התואר, על האסיר להוכיח כישורי הנהגה, יכולות אישיות, כריזמה ואינטלקט. כשאסיר מקבל את התואר, עליו לקבל את חוקי הקבוצה (ראו להלן).
החוקים שעל פיהם פועלים הגנבים בחוק.
הגנבים בחוק פועלים על פי מסגרת המסדירה את:
ישראל והגנבים בחוק.
כיום אין כמעט נושאי תואר "וור ו זקונייה" בארץ. במקור גלוי נאמר שבישראל חי "גנב בחוק" (ללא ציון פרטיו המזהים) אחד במרכז הארץ. האיש עומד בקשר עם ראשי העולם התחתון בישראל.
בשנות ה-90 הגיעו ארצה מספר בעלי תואר "וור ו זקונה", אולם רובם עזבו את הארץ לאחר הקמת היאחב"ל (היחידה הארצית לחקירות בינלאומיות במשטרת ישראל) למקומות נוחים יותר, כמו יוון ודרום ספרד.
פעילות הגנבים בחוק בישראל בשנות ה-90 התבטאה באופן הבא:
הערות שוליים.
סיודאד ריאל
סיודאד ריאל (ספרדית: Ciudad Real, מילולית עיר המלך) היא עיר בקהילה האוטונומית קסטיליה-לה מנצ'ה, ספרד. נכון לשנת 2008, העיר מונה כ-72,000 תושבים.
היסטוריה.
העיר נוסדה על ידי אלפונסו העשירי במאה ה-13 כדי להילחם כנגד המסדר של קאלאטראבה.
בימי הביניים, ארבעה קילומטרים של חומה ומאה שלושים בנייני שמירה הגנו על האוכלוסייה המקומית שהורכבה מנוצרים, יהודים ומורים. סיודאד ריאל הפכה לעיר הבירה של הפרובינציה קסטיליה לה מאנצ'ה במאה ה-17, לאחר איחוד הממלכות האיבריות. העובדה קידמה ופיתחה את הכלכלה באזור.
מהחומה שהקיפה את העיר, נשארו כיום רק שני חלקים.
ספורט.
קבוצת הכדוריד המקומית, זכתה באליפות אירופה בשנים 200, 2008 ו-2009. הקבוצה היא אחת הטובות בעולם, ומשחקיה מתקיימים באולם הכדוריד הגדול בספרד. בעיר גם פועלות קבוצות כדורסל וכדורגל.
תחבורה ותיירות.
בעיר יש נקודת עצירה של הרכבת המהירה AVE - שמקשרת את ערי ספרד מברצלונה שבצפון המדינה ועד מלאגה בדרום המדינה. כמו כן ישנו שדה תעופה שנפתח בדצמבר 2008. בנוסף בניה של מלון וקזינו סזאר פאלאס החל משנת 2007.
חינוך.
בסיודאד ריאל ישנם 18 בתי ספר יסודיים, ועוד 6 בתי ספר תיכוניים.
סיודד ריאל
קורט הרברט אדלר
קורט הרברט אדלר (בגרמנית: Kurt Herbert Adler; 2 באפריל 1905 – 9 בפברואר 1988) היה מנצח ומנהל בית אופרה יהודי-אמריקאי יליד אוסטריה.
ביוגרפיה.
אדלר נולד בווינה למשפחה יהודית. עבודתו בתחום המוזיקה הביאה אותו לתפקיד עוזר לארטורו טוסקניני בפסטיבל זלצבורג בשנת 1936 וכן לעבודה באיטליה. עם השתלטות הנאציזם על אוסטריה בעקבות האנשלוס בשנת 1938 נאלץ, כיהודי, לעזוב את מולדתו ולהגר לארצות הברית, שם התקבל לעבודה באופרה הלירית של שיקגו כעוזר למנצח המקהלה. בתפקידו זה נשאר חמש שנים.
גטאנו מרולה, המנהל הכללי של האופרה של סן פרנסיסקו, שמע עליו והזמינו, בשיחת טלפון בשנת 1943, לקבל עליו את תפקיד מנצח המקהלה בסן פרנסיסקו.
במהלך עשר השנים הבאות קיבל עליו אדלר יותר ויותר נושאי ניהול, ככל שבריאותו של מרולה התערערה ומרצו פחת. אף כי אדלר לא היה הבחירה הטבעית של מועצת המנהלים כמחליפו של מרולה כשזה הלך לעולמו בשנת 1953, הרי לאחר שלושה חודשים כמנהל אמנותי בפועל ובעזרת נשיא מועצת המנהלים, רוברט ואט מילר, אושר מינויו של אדלר למנהל כללי.
אדלר הציב לעצמו מטרות אחדות כשקיבל לידיו את ניהול הלהקה. האחת הייתה הרחבת העונה ואכן, בעונת 1969 העלתה האופרה של סן פרנסיסקו אחת-עשרה אופרות, חמש או שש הצגות לכל אחת בממוצע, והעונה נמשכה עד סוף נובמבר. הוא לא ידע ליאות בחיפושיו אחר זמרים חדשים ומבטיחים, אם אמריקאים ואם אירופאים, ולשם כך סייר בהופעות בבתי אופרה חשובים וזוטרים כאחד. כמו כן ראה חשיבות רבה בפיתוח קשרים איתנים עם במאי אופרה, בכוונה לחזק את היסודות הדרמטיים והתיאטרליים של היצירות. כתוצאה מכך, יצר קשר רב-שנים עם ז'אן-פייר פונל.
עוד מחידושיו היו "תוכנית מרולה לאופרה", על שם מייסד האופרה של סן פרנסיסקו, ו"אופרה בפארק", המביאה, משנת 1971, קונצרט פתוח שנתי בגולדן גייט פארק, ביום א' שלאחר ליל הפתיחה בעונת הסתיו.
לא תמיד נחשב אדלר לאדם, שקל לעבוד בניהולו, אבל הישגיו העיקריים בסן פרנסיסקו העלו במידה רבה את אמות המידה של להקת האופרה ואף "משכו מצבור מרשים של כוכבים מאירופה, חלקם בראשית הקריירות שלהם, אל עיר קטנה בקצה תבל, במקרים רבים במשכורות נמוכות בהרבה מאלה שהיו ניו יורק או בשיקגו יכולות להציע."
אדלר פרש בסוף דצמבר 1981 והמשיך לנצח ולעסוק במוזיקה עד מותו ב-1988.
רב-סרן שמועתי
רב-סרן שמועתי הוא דמות בדיונית הומוריסטית, המוצגת בעגה הצה"לית כמקורן של שמועות העוסקות באירועים בצה"ל שלא ניתן להם אישור רשמי. יש המעלים את רב-סרן שמועתי לדרגת סגן-אלוף (אז נעשה לעיתים שימוש בכינוי "סגן-אלוף אמרו לי"), ויש אף המכנים אותו "רב-אלוף שמועתי" או קובעים כי הוא "הועלה לדרגת רמטכ"ל". לעיתים מיוחסות לו גם שמועות שאינן במישור הביטחוני (יש המכנים את "עמיתו האזרחי" של רב-סרן שמועתי בשם "מר שמועתי").
מצבה הביטחוני המיוחד של מדינת ישראל, וכן העובדה כי לישראלים רבים יש מכרים קרובים במערכת הביטחון, הביאו לגלים של שמועות, העוסקות באירועים ביטחוניים. בשמועות יש כאלה שמתגלה בהן גרעין של אמת, וכאלה שמתגלות כמשוללות יסוד.
היסטוריה.
ככל הנראה, עד תחילת שנות ה-60 הייתה דרגתו של "שמועתי" סרן בלבד. באמצע שנות ה-60 החלו להתייחס אליו כרב-סרן, אם כי יש שהמשיכו לדבוק בדרגתו המקורית, עד ימינו.
יהושע בר-דיין ב"יומנו של חייל" (1968), יומנו ממלחמת ששת הימים, כותב:
חנוך ברטוב, בסַפּרו על מלחמת יום הכיפורים, מציין כי .
בספרה של עמיה ליבליך "ילדי כפר עציון", מסופר על מלחמת ששת הימים:
וכך בספרו של יוסי בלום הלוי "התקדשות", בקשר למלחמת יום הכיפורים:
בזמן מלחמת לבנון השנייה הגדיר הפרשן הכלכלי עמי גינזבורג ב"הארץ" את רב-סרן שמועתי:
בעקבות פרסום שמועות כוזבות רבות במהלך מבצעי שובו אחים וצוק איתן דרך וואטסאפ, הופצה הודעה ברשתות החברתיות לפיה "רס"ן שמועתי מועלה בדרגה". ההודעה לוותה בתמונה הומוריסטית בה סמל וואטסאפ משמש כדרגה במקום ה"פלאפלים" של דרגות רב-סרן וסגן-אלוף.
דוגמאות לשמועות צה"ליות.
להלן מספר דוגמאות לשמועות מסוג זה:
שלחין
רב סרן שמועתי
מחוזות מוזמביק
מבחינה אדמיניסטרטיבית מוזמביק מחולקת ל-10 מחוזות (província) ועיר הבירה (cidade) שיש לה מעמד של מחוז. כל מחוז מחולק לנפות.
כריסטופר גיבונס
כריסטופר גיבונס (באנגלית: Christopher Gibbons, 1615–1676) היה מלחין ונגן עוגב אנגלי מתקופת הבארוק, בנו השני של המלחין אורלנדו גיבונס.
בילדותו שר גיבונס במקהלת הקאפלה המלכותית בניצוחו של גיילס. סביר להניח, שלמד מוזיקה אצל אביו. אחרי מות אביו בשנת 1625, עבר גיבונס לאקסטר לחיות בבית דודו.
בשנת 1638 החליף גיבונס את נגן העוגב תומאס הולמס והחל לנגן בקתדרלה של וינצ'סטר, אך מלחמת האזרחים האנגלית הביאה לדיכוי המוזיקה הכנסייתית ומתוך כך בא הקץ על משרתו. בהמשך עקר גיבונס ללונדון, שם התגורר מ-1651 עד 1660. בשנת 1653 עבד עם מתיו לוק על המחזה הקצר "קופידון ומוות".
קוסודמה
קוסודמה היא דגם נייר המוכן, על פי רוב, באמצעות תפירת יחידות נייר זהות בצורת פירמידה זו אל זו דרך חודן, תוך יצירת מבנה כדורי. לחלופין, מודבקות היחידות הזהות זו לזו. בדרך כלל נתפרות הקוסודמות בסגנון פרחים המקופלים מניירות מרובעים, ולעיתים מוצמדים לתחתיותיהן גדילים לקישוט.
מקור הקוסודמה הוא בתרבות היפנית העתיקה, בה נעשה שימוש בקוסודמות לקטורת ולתערובת פרחי ניחוחות מיובשים. ייתכן כי במקור היו הקוסודמות עשויות מצרור פרחים או מעשבי מרפא ממשיים. המילה עצמה היא הלחם בסיסים של שתי מילים יפניות – "קוסורי" (תרופה) ו"טמה" (כדור). הקוסודמה משמשת כיום בדרך כלל כקישוט או כמתנה.
ההבדל בין קוסודמה לאוריגמי מודולרי הוא בכך שבקוסודמה היחידות תפורות או מודבקות זו לזו, ואילו באוריגמי מודולרי הניירות מקופלים יחדיו. יחד עם זאת, הקוסודמה נחשבת לאוריגמי, אף על פי שהאוריגמי נמנע מטכניקות של השחלת חוט או הדבקת חלקים יחד האופייניות לקוסודמה. זאת, מפני שישנה הכרה בכך שבאוריגמי יפני מסורתי עתיק נעשה לעיתים קרובות שימוש בהדבקה ולקוסודמה ניתן כבוד כאומנות קיפול נייר מסורתית חכמה השייכת למשפחת האוריגמי.
מומחים באוריגמי המודרני, כמו טומוקו פוס, יצרו עיצובי קוסודמה חדשים שהורכבו ללא חיתוך, הדבקה או השחלת חוטים.
אורלנדו גיבונס