מזג אוויר סוער באופן מיוחד ליווה את האוניות משך כל ההפלגה. המצב החמיר עוד יותר כשיצא הצי אל האוקיינוס האטלנטי ושט דרך מפרץ ביסקאיה בדרכו אל אנגליה. ב־21 באוקטובר ביצע שובל תצפית אסטרונומית כדי למקם את הצי במרחב, וכפי הנראה הייתה זו הפעם הראשונה בה הדבר התאפשר אחרי ימים רבים. למחרת הורע מזג האוויר והצי נקלע שוב לסערה. לאחר שמדידות עומק המים הראו 90 פאתום, כינס האדמירל את החובלים הראשיים (sailing masters) של אוניותיו על סיפון "אסוסיאיישן" ונועץ בהם בדבר מיקומו האמיתי של הצי. הכל היו בדעה כי הם נמצאים מערבית לאוּשֶׁנְט, אי סמוך לחופי ברטאן בצפון־מערב צרפת, מלבד רב החובלים של אה"מ "לנוקס", שסבר כי הם קרובים יותר אל איי סילי וכי תוך שלוש שעות הפלגה יתגלו האיים לעיניהם. שובל אימץ את דעת הרוב ושילח את "לנוקס", "ואלור" ו"פניקס" אל נמל פלמות' שבקורנוול. הוא וחובליו לא ידעו, כי הרוחות העזות הסיטו את האוניות ממסלולן וכי הם קרובים עד כדי סכנה לאיי סילי. אושנט נמצאת בקו רוחב 48°27′29″N ובקו אורך 5°05′44″W, בעוד איי סילי נמצאים בקו רוחב 49°56′10″N וקו אורך 6°19′22″W. המרחק ביניהם הוא כ־185 קילומטרים. קודם שהספיקו לעמוד על טעותם פגעו אוניות הצי בסלעים וארבע מהן טבעו.
המספר המדויק של קצינים, מלחים וחיילי צי שקיפחו את חייהם בטביעת ארבע האוניות הגדולות אינו ידוע. ההערכות הן בין 1,400 ל־2,000 ויותר, ולכן אסון ימי זה נחשב לאחד הגדולים ביותר בתולדות בריטניה. גופות מלחים, שברי אוניות וחפצים נשטפו אל חופי האיים ימים רבים אחר האסון. מרבית המלחים נקברו באי סיינט אגנס. גופותיהם של אדמירל שובל, של שני בניו החורגים ושל קפטן הדגל שלו, אדמונד לודס, נשטפו למחרת האסון אל חופיו של מפרצון פורת'ליק בסיינט מרי, מרחק שבעה מייל ממקום טביעתה של "אסוסיאיישן". מצבת זיכרון קטנה הוקמה אחר כך במקום מציאת הגופות. על פי צו המלכה אן הוצאה גופתו מקברה, נחנטה ונטמנה במנזר ווסטמינסטר בלונדון. את מצבת השיש הגדולה על קברו פיסל גרינלינג גיבונס.
מיתוסים אודות האסון.
אחד המיתוסים שהצמיח האסון סיפר, שמלח פשוט באוניית הדגל ניסה להזהיר את שובל כי האוניות סטו ממסלולן, אך האדמירל הורה לתלותו מזרוע הסקריה באשמת הסתה למרד. סיפור זה נתפרסם לראשונה באיי סילי ב-1780 תוך ציון העובדה כי אותו מלח פשוט היה יליד המקום ועל כן הכיר את חופי האיים ואת הים הסובב אותם. עוד הוסיפו וסיפרו, כי עשב לא יצמח לעולם על קברו של שובל במפרצון פורת'ליק, משום שנהג בעריצות כלפי בן האיים. במאה ה-19 נתחלפה התלייה בהוצאה להורג לאלתר, וידיעת המקום יוחסה לכישורי הניווט הטובים יותר של המלח ולא להיותו בן המקום. אומנם אין זה בלתי אפשרי שאחד המלחים חשש לגורל אונייתו והתווכח עם מפקדיו בשאלת מיקומה, שכן ויכוחים כאלה היו נפוצים למדי בכניסה לתעלה האנגלית כפי שכתב סמיואל פיפס ב-1684, אך ההיסטוריונים הימיים מבטלים את הסיפור בטענה כי אין לו כל זכר במסמכים בני הזמן. המיתוס, מכל מקום, קם לתחייה ב-1997, כאשר דווה סובל הציגה אותו כאמת עובדתית בספרה "קו האורך".
מיתוס אחר שנפוץ לאחר האסון סיפר כי שובל הצליח להגיע בשארית כוחותיו אל חופי מפרצון פורת'ליק, אך נרצח על ידי אישה שחמדה את טבעת האמרלד היקרה שענד, טבעת שניתנה לו על ידי חברו הקרוב קפטן ג'יימס לורד דארסלי. אכן, איי סילי נודעו באותה תקופה כמקום פראי ומופקר. אדמונד הרברט, שנשלח על ידי משפחתו של אדמירל שובל אל איי סילי כדי לסייע במציאת חפציו האישיים של האדמירל והשבתם לקרוביו, מספר במכתב שכתב ב-1709 כי שתי נשים גילו את גופתו של סר קלאודסלי בלא חולצתו וכשטבעתו חסרה, כפי שניתן היה להבחין על פי הסימן שהותירה על אצבעו. אליזבת, אלמנתו של שובל, הציעה פרס כספי גדול למי שישיב דבר מה מרכוש המשפחה. על פי גרסה אחרת, הרצח נודע רק שלושים שנים לאחר מכן, כשאישה על ערש דווי התוודתה באוזני כומר כי היא שהרגה את האדמירל ואף מסרה לו את הטבעת הגנובה. הכומר, לפי המסופר, שלח את הטבעת אל הארל השלישי של ברקלי. היסטוריונים אחדים מטילים ספק באמיתותו של הסיפור, מאחר שאין כל עדות לכך שטבעתו של האדמירל הושבה למשפחתו.
ועדת קו האורך.
האסון בחופי המולדת הכה בתדהמה את הציבור האנגלי. חקירה שנערכה לאחריו קבעה כי נגרם בשל חוסר יכולתם של הנווטים לחשב במדויק את קו האורך בו נמצאו האוניות. אין ספק כי לאונייה שעשתה את דרכה במים מסוכנים לשיט נחוצה הייתה שיטה טובה יותר מניווט עיוור (dead reckoning). חשיבותו של הניווט המדויק והאמין גדלה בד בבד עם התגברות חשיבותן של ההפלגות הטרנס אוקייניות. לחץ הסוחרים ובעלי האוניות על הפרלמנט הוביל בסופו של דבר לאישור חוק "קו האורך" ב־1714, שהורה על הקמת ועדת קו האורך והציע פרס כספי גדול לכל מי שימצא שיטה מדויקת לחישוב קו האורך בים. הבעיה מצאה לימים את פתרונה עם פיתוח שיטת המרחקים הלונאריים ובנייה של כרונומטרים ימיים מדויקים.
ברם, אין כל ביטחון כי טעות הניווט שגרמה להיטרפות הצי האנגלי קשורה ישירות בקו האורך. חלק מן העיתונים בני התקופה דיווחו, כי האסון נגרם בשל טעות בקביעת קו הרוחב ולאו דווקא בשל חישוב שגוי של קו האורך. ויליאם מיי, בספרו על תולדות הנווטות הימית, מציין כי האורך והרוחב הגאוגרפי של איי סילי לא היו ידועים במדויק. הוא מוסיף וכותב, כי חקירתו את 40 יומניהן של 21 אוניות הצי מעלה כי השגיאה בחישוב קו האורך לא הייתה משמעותית יותר מן השגיאה בקביעת קו הרוחב.
גילוי טרופות האוניות.
קרוב ל־260 שנים נחו אוניותיו של סר קלודסלי שובל על קרקעית הים באין מפריע, זולת ניסיונות בודדים למשות מאוניית הדגל מטען מטבעות יקרות ערך, שלל מלחמה שנלקח בקרבות אחדים, כלי נשק וחפצים אישיים. אוניית הדגל של אדמירל שובל התגלתה ביוני 1967 על ידי קבוצת צוללים ממועדון הצלילה של פיקוד אוויר של הצי המלכותי (Naval Air Command Sub Aqua Club) בפיקודו של לפטננט רוי גרהם. שנה קודם לכן צללו גרהם וחבריו באזור בניסיון למצוא את "אסוסיאיישן", אך לא גילו דבר בשל מזג האוויר הסוער. בניסיונם השני, בקיץ 1967, נעזרו בשולת המוקשים אה"מ "פאטנם" ובאוניית עזר של הצי, והצליחו לבסוף לאתר את אוניית הדגל נחה על קרקעית הים ליד ג'ילסטון לדג'. חלקים מן הטרופת נמצאו בעומק 30 רגל ואחרים בעומק שבין 90 ל־120 רגל. תחילה גילו הצוללים תותח, ובצלילה השלישית הבחינו במטבעות כסף וזהב מתחת לאותו תותח. משרד ההגנה אסר לפרסם את התגלית מחשש כי ימשוך ציידי אוצרות, אך השמועה פשטה עד מהרה ועוררה עניין ציבורי עצום. איי סילי משתייכים על פי המסורת לדוכסות קורנוול, ולכן זכות הטרופת (right of wreck) על כל האוניות שנטרפו לחופיהם שמורה לדוכס קורנוול (כיום יורש העצר הנסיך צ'ארלס). למעלה מאלפיים מטבעות וממצאים אחרים נמשו ממקום הטביעה של "אסוסיאיישן" והוצאו למכירה פומבית ביולי 1969 על ידי חברת סותבי'ס. מכירה נוספת, שנערכה בינואר 1970, הניבה הכנסה של 10,175 ליש"ט. בין החפצים שנמכרו היה גם סיר הלילה של שובֶל, שנמכר תמורת 270 ליש"ט. צלחת חבוטה, שנתגלתה באחת הצלילות ב־1968, נמכרה ב־2,100 ליש"ט. טרופת האונייה "פיירבנד" התגלתה ב־1982, וממצאים אחדים נמשו ממנה ובהם תותחים, עוגנים, נוֹקְטוּרְן עץ (לקביעת השעה בלילה), פעמון ופסל מלאך מגולף בעץ.
פלקון
בית הכנסת של ברודסקי
בית הכנסת של ברודסקי (ביידיש: די בראָדסקי שיל) הוא בית כנסת היסטורי במרכז העיר קייב שבאוקראינה, שהיווה מרכז דתי ותרבותי ליהודי קייב.
בית הכנסת נמצא ברחוב שותא רוסתוולי 13. הוא נבנה בשנת 1898 לפי תכנונו של האדריכל גאורגיי שלייפר, ובמימון הסוחר והתעשיין אליעזר ברודסקי. הפרויקט בוצע על ידי חברת הבנייה של לב גינזבורג.
היסטוריה.
בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 החליט הסוחר העשיר, התעשיין והנדבן היהודי אליעזר ברודסקי לבנות לעצמו בית כנסת. באביב של שנת 1897 הוא קיבל אישור מהסנאט של האימפריה הרוסית. בית הכנסת הכוראלי נפתח ב-24 באוגוסט (5 בספטמבר לפי הלוח הגרגוריאני) של שנת 1898, ביום הולדת ה-50 של ברודסקי. עלות הבנייה הסתכמה ב-150 אלף רובלים. בטקס הפתיחה החגיגי נוכחו ראש המחוז, ראש העיר קייב ונציגים חשובים אחרים של אותה תקופה.
בקני המידה של מזרח אירופה, בית-הכנסת היה מודרני להפליא: ניתנו בו דרשות סדירות במקום פלפולים תלמודיים או שיעורי מוסר של מגידים, נאסר להרעיש ולהפריע בתפילה, צופה מהמתפללים להגיע בלבוש אירופאי והייתה מקהלת בנים עם חזן מקצועי. מוטיבים אלה (שהיו מובנים מאליהם במרכז ומערב אירופה) נחשבו לסממנים אליטיסטיים, ובית-הכנסת – כמו מוסדות דומים במזרח – שירת לא את כלל הציבור אלא את האליטה המסחרית הגליציאנית ואת החוגים המתקדמים שהיו מקורבים אליה.
אחרי מהפכת אוקטובר, בשנת 1926, בית הכנסת נסגר בהוראת השלטונות. המבנה שימש כמועדון. בשנת 1955 קיבל תיאטרון הבובות האקדמי של קייב את המבנה. במהלך השנים בוצעו במבנה שינויים רבים. ב-1970 נבנתה חזית חדשה ונבנתה מחדש הקומה השלישית.
בשנת 1992 פרסם נשיא אוקראינה חוק העוסק בהחזרת מבני דת לידי קהילות שהמבנים היו שייכים להן בעבר. לאחר פנייה של הקונגרס היהודי-אוקראיני בראשות ודים רבינוביץ' ב-1997, עבר תיאטרון הבובות למבנה אחר, והקהילה יהודית קיבלה את בית הכנסת לרשותה. ב-14 במרץ 2000 התקיים טקס חגיגי של פתיחתו המחודשת של בית הכנסת. ב-2008 הקהילה חגגה 110 שנים לבית הכנסת.
פיאט M11/39