לזכרו נקראו רחובות בערים שונות על שמו, בין רחובות אלו רחוב אל-מתנבי בבגדאד, רחוב אל מתנבי בחיפה, ורחוב אל-מתנבי בשכונת ואדי אל-ג'וז בירושלים.
דרך הדלטון
רות ברלאו
רות ברלאו-לונד (באנגלית: Ruth Berlau; 24 באוגוסט 1906 בקופנהגן – 15 בינואר 1974 במזרח ברלין) הייתה שחקנית דנית, במאית, צלמת וסופרת. היא התפרסמה דרך עבודתה עם ברטולט ברכט במחזות שונים (הנפש הטובה מסצ'ואן) ובהפקות שונות. ברלאו הקימה את ארכיון ברכט בברלין.
ביוגרפיה.
ברלאו נולדה כבת לסוחר עשיר. הוריה שלחו אותה לבית ספר של נזירות, שם למדה גם צרפתית. בגיל 13 הרתה ונאלצה לעזוב את בית הספר. החלה לימודי משחק והתפרסמה בדנמרק דרך תפקידה ב"תופים בלילה" של ברכט, בה שיחקה את התפקיד של אנה. היא רכבה על אופניה לצרפת ומאוחר יותר לברית המועצות וחזרה כקומוניסטית נלהבת, והצטרפה למפלגה הקומוניסטית הדנית. מאוחר יותר היא השתתפה במלחמת האזרחים בספרד.
היחסים עם ברכט.
בקיץ 1933 היא נסעה לאי הדני פינן, כדי לפגוש שם את ברכט שגלה מגרמניה והתאהבה ב"איש הקטן" עם "העיניים הרב-משמעותיות". בשנת 1936 היא התגרשה מבעלה הרופא לונד וחיה מאז לצדו של ברכט. ברלאו ארגנה את חיי היום-יום של משפחת ברכט, צילמה וכתבה סצנות. יחד עם ברכט היא פרסמה את ספר הסיפורים "כל חיה יכולה", שנחשב אז לפורנוגרפיה. כשדנמרק נכבשה על ידי הנאצים בשנת 1940, ברחה "החצר" של ברכט דרך שוודיה, פינלנד וברית המועצות לארצות הברית. בשנת 1944 ברלאו ילדה את תינוקה שלה ושל ברכט, שנפטר אחרי כמה ימים.
מזרח-גרמניה.
אחרי מלחמת העולם השנייה חזר ברכט ו"חצרו" לברלין. אחרי מותו של ברכט בשנת 1956 אסרה אשתו של ברכט, הלנה ווייגל, על ברלאו להיכנס לתיאטרון הברלינר אנסמבל. ברלאו הייתה אישה בודדה בשנים האחרונות לחייה ומתה בבית החולים "שריטה" בברלין, כשמיטתה ניצתה מסיגריה בוערת.
אל-מתנבי (משורר עבאסי)
מרכז מוסאווא
דיוויד לי
מוסואוא
רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית
צ'רלי וילנואבה
אל-מתוכל הרביעי
אל-מֻתַוַכִּל עלא אללה הרביעי (מילולית: הנסמך על האל), מחמד בן יעקוב אל-מסתמסכ באללה (בערבית: المتوكل على الله الرابع, محمد بن يعقوب المستمسك بالله) היה הח'ליף העבאסי שמשל בקהיר תחת חסות הממלוכים בין השנים 1507 ועד 1516, ובשנית לתקופה קצרה בין 1516 ו 1517. אל-מתוכל הרביעי היה הח'ליף האחרון לשושלת בית עבאס אשר החזיקה בח'ליפות ברציפות למן שנת 750 לספירה. למן שנת 1261, כיהן נצר של בית עבאס בקהיר בעקבות כיבוש בגדאד והחרבתה בידי הולגו חאן בשנת 1258 וחיסולו של הח'ליף אל-מסתעצם באללה.
בשנת 1507 וויתר אביו של אל-מתוכל הרביעי, אל-מסתמסכ באללה, על הח'ליפות לטובתו. אל-מתוכל הרביעי משל בימיו של קנסוה ע'ורי, וימיו עמדו בסימן התפוררותה של הסולטנות הממלוכית בשל פלישות מצד הצפווים והע'תמאנים. ב-24 באוגוסט 1516 הובסו כוחותיו של הסולטאן ע'ורי במרג' דאבק בידי הסולטאן העת'מאני סלים הראשון והוא נהרג. במהומה שאחזה בבירה הממלוכית בעקבות התבוסה והתקרבות הצבאות העת'מאניים, הודח אל-מתוכל והוחלף לזמן קצר בידי אביו הזקן. עד מהרה הושב אל-מתוכל לשלטון, אך ב-1517 נכבשה קהיר בידי העות'מאנים והקיץ הקץ על הסולטנות הממלוכית.
אל-מתוכל נלקח בשבי לאיסטנבול, ואולץ להסכים למסור את תואר הח'ליפות לידי בית עות'מאן עם מותו. מבחינה מעשית כבר משנה זו עברה הח'ליפות לידי בית עות'מאן ובמסגדים נישאו דרשות יום השישי בשם הסולטאן סלים הראשון. אל-מתוכל נפטר בשנת 1543 חסר ילדים, ואז נלקחו גלימתו של הנביא וחרבו, סמלי הח'ליפות, מבית עבאס. בכך בא הקץ על בית עבאס.
מש&quot;י
האצטדיון הלאומי (גאושיונג)
האצטדיון הלאומי (גאושיונג) (בסינית: 世運主場館, ידוע גם בשם אצטדיון משחקי העולם) הוא אצטדיון רב-תכליתי השוכן בעיר גאושיונג בטאיוואן. האצטדיון, שתוכנן על ידי האדריכל היפני טויו איטו, מכיל 40,000 מקומות ישיבה והוא האצטדיון הגדול ביותר בטאיוואן.
האצטדיון מעוצב בצורה ייחודית - הוא בנוי בצורה מעגלית הפתוחה בכיוון אחד ומקנה לאצטדיון מראה של דרקון. האצטדיון נבנה על פי עקרונות הבנייה הירוקה. כל חומרי הגלם ששימשו לבנייתו ניתנים למיחזור והוא אף האצטדיון הראשון בעולם המספק לעצמו את כל האנרגיה החשמלית הנדרשת להפעלתו מאור השמש בלבד. גג המבנה בנוי מרכיבים פוטו-וולטאים המפיקים אנרגיה סולארית המנוצלת לצורכי האצטדיון או נאגרת לשימוש מאוחר יותר. אנרגיה עודפת מועברת לרשת החשמל הארצית.
בניית האצטדיון החלה לאחר שהעיר גאושיונג נבחרה לארח את משחקי העולם, אירוע במתכונת האולימפיאדה הנערך אחת ל-4 שנים וכולל ענפי ספורט שאינם ענפים אולימפיים. הבנייה הושלמה בשנת 2009 ובחודש יולי באותה שנה שימש כאצטדיון המרכזי של משחקי העולם 2009. האצטדיון מיועד עבור משחקי רוגבי ותחרויות אתלטיקה וכן מארח משחקים של נבחרת טאיוואן בכדורגל.
אג'תהאד
אג'תהאד (בערבית: اجتهاد, נהגה: אִגְ'תִהָאד, מילולית: חריצות או מאמץ) הוא מונח אסלאמי המתייחס לגזירת הלכות חדשות בידי חכמי הלכה בסוגיות שלגביהן לא קיימת הכרעה ברורה בספרות ההלכתית הקיימת. האג'תהאד עושה שימוש ב"אֻצוּל אל-פִקְה", מקורות חוק שמשמשים מקור לגזירת הלכה: הקוראן, הסונה, אג'מאע (קונצנזוס) וקיאס (אנלוגיה). במאות הראשונות לאסלאם התנהל מאבק בין גורמים שתמכו בהכללת הדעה האישית (רַאְי) כמקור הלכתי לגיטימי (על ידי עקל – שכל) לבין גורמים שגרסו כי רק הידע המועבר מפי הנביא וחבריו, ודברי האל החיים שבקוראן, ראויים לשמש כמקור לגזירת הלכות (כנקל - ידע מועבר). במחנה הראשון נמנו בעיקר בני האסכולה המועתזלית ומנגד התייצבו בני האסכולה הט'אהרית והחנבלית. המאבק בין הגישות הגיע לשיאו בזמן האינקוויזיציה של הח'ליף העבאסי אל-מאמון (בין 814-833) בשאלת נבראותו של הקוראן, והוכרע לבסוף לזכותם של המצדדים בידע המועבר.
המונח "אג'תהאד" משמש גם לציון פסיקה הלכתית חדשה בסוגיה קיימת בשל כורח המתעורר משינויים במצב החברתי, תרבותי, פוליטי וכלכלי. דוגמאות בולטות: השימוש בכלי תחבורה ואמצעי תקשורת מודרניים שלא היו קיימים בימי הנביא, היחס לשתיית קפה ועישון, ותכנון משפחה בשל הגידול הדמוגרפי שאינו בר-קיימא בעולם האסלאמי בעשורים האחרונים.
"נעילת שערי האג'תהאד".
על פי המסורת המוסלמית הסונית, "ננעלו שערי האג'תהאד" במאה העשירית ומאז כבר לא ניתן לחדש בפרשנויות הקוראן ובפסיקות הלכתיות. עם זאת, מחקר מודרני של המשפט המוסלמי הראה כי שערי האג'תהאד לא ננעלו ופסיקה עצמאית של הלכה המשיכה להתבצע. כאמור, בתחום זה ניכר הבדל בין זרם הסונה לזרם השיעה. על פי הסונים, שערי האג'תהאד נותרו סגורים, ואילו השיעים עוד דוגלים באג'תהאד אותו מבצעים בעיקר חכמי הדת הבכירים.
בשלהי המאה ה-19 החלו להישמע קריאות לרפורמה באסלאם, ובכלל זה גם לפתיחתם של "שערים" אלו כדרך להחיות את האסלאם ולעוררו מן הקיפאון המחשבתי שאחז בו 'מאז ימי השתלטות העמים הזרים' עליו. הדוגלים בגישה זו, ובהם ג'מאל א-דין אל-אפע'אני, מוחמד עַבְּדֻה ורשיד רידא הניחו את היסודות האינטלקטואליים לעלייתם הן של זרמי החילון והן של זרמים שמרניים-סלפיים במחשבה האסלאמית המודרנית. עבודתם של אל-אפע'אני, עבדה ורידא הניחה במישרין את היסודות התאולוגיים והאידאולוגיים לצמיחתה של תנועת האחים המוסלמים במצרים בשנות העשרים של המאה העשרים בראשות חסן אל-בנא ואחרים. תנועת חמאס מהווה את הפלג הארץ-ישראלי של תנועה זו.
מוג'תהד.
המוג'תהד הוא חכם הלכה אשר מחזיק ב"עילם", ידע דתי, המאפשר לו לגזור הלכות חדשות או לשנות הלכות קיימות. כבמהלך המאות ה-10 וה-11 החל דיון מוסלמי בדבר האפשרות להיכחדותם של המוג'תהידים, אשר היה חלק מהדיון האסלאמי ביום הדין (מכיוון שהיעלמותם של חכמי הדת נתפסה כסימן לסוף העולם) ובירידת הדורות.
בשיעה המוג'תהד הוא פקיה, חכם דת, בעל סמכות הלכתית רבה בהיותו נָאאֶב אִמָאם, ממלא מקומו של האמאם הנעלם העתיד לשוב ולהתגלות, אשר מנסה לגלות כיצד האמאם היה נוהג במקומו. בסונה השימוש במונח מוג'תהד עבור פוסקי הלכות עכשוויים הצטמצם החל מן המאה ה-11 וסמכותם התמצתה בעיקר בשימוש בפסיקות עבר (תקליד). הוגה הדעות המוסלמי שנחשב למוג'תהד האחרון המקובל על כלל זרמי האורתודוקסיה הסונית הוא אל-ע'זאלי.
נשים מוג'תהדות.
אין מניעה כי אישה תוכר כמוג'תהדה, ואכן באיראן לדורותיה מספר נשים הוכרו ככאלה (למשל, זוהרה ספאתי, נוסרת אמין, ביבי ח'אנום). הדעות חלוקות בקרב ציבור המאמינים ואנשי הדת המוסלמים בנוגע לשאלה האם מוג'תהדה יכולה לקבל מעמד של "מקור לחיקוי" (מרג'ע). מכיוון שה"מרג'ע" אמור להוות דמות מופת ומודל לחיקוי, יש כאלה הסבורים כי אישה אינה יכולה להוות דוגמה שכזאת.
מילון אנציקלופדי
פוליטיקה של אורוגוואי
אורוגוואי היא רפובליקה נשיאותית עם בחירות ייצוגיות, שבה נשיא אורוגוואי הוא גם ראש המדינה וגם ראש הממשלה, וגם עובדת על פלטפורמה מרובת מפלגות. הנשיא מחזיק בכוח ביצועי וכוח חקיקתי שוכן בבית המחוקקים המאוחד של אורוגוואי. הרשות השופטת מופרדת לחלוטין משתי הרשויות האחרות.
שתי מפלגות,מפלגת הקולוראדו והמפלגה והלאומית, היו במאבק מתמיד מאז עצמאותה של אורוגוואי על השלטון, מחליפות ביניהן תפקידים בין קואליציה לאופוזיציה. בבחירות ב-2004 תפסו את השלטון, רוב בשני בתי המחוקקים וכן את עמדת הנשיא, קואליציה של מפלגות שמאל שונות: דמוקרטים נוצרים, סוציאליסטים, סוציאל-דמוקרטים וקומוניסטים. בבחירות פופולריות טאבארה ואסקס נבחר להיות נשיא אורוגוואי.
חוקה.