מאז שנות ה-60 היה אח בכיר במסדר הבונים החופשיים בישראל. בשנים 1991 – 1992 שימש בתפקיד הנשיא הגדול של מסדר הבונים החופשיים בישראל. לשכות רבות של בונים חופשיים העניקו לו תואר של נשיא כבוד לכל חייו. השתתף בכנסים של הבונים החופשיים ברחבי העולם.
גוף תת-כוכבי
גוף תת-כוכבי (לעיתים: תת-כוכב) הוא גרם שמים שמסתו קטנה מהמסה המינימלית הנדרשת מכדי ליצור היתוך גרעיני. מסה זו מוערכת בכ-0.08 ממסת שמש. הגדרה זו כוללת ננסים חומים וכוכבי לכת.
למרות שמסתו נמוכה מכדי לאפשר התכה גרעינית, לעיתים הגוף התת-כוכבי יהיה מסוגל לגרום להתכת דאוטריום, ולהפיק אנרגיה במשך מיליוני שנים.
גוף תת כוכבי
אפרים זאב גרבוז
הרב אפרים זאב גרבוז (תרס"ג, 1903 - י"ט בתמוז תשי"ט, יולי 1959) היה מנהל רוחני של ישיבת אוהל תורה בירושלים, מחבר הספר "הר אפרים".
תולדותיו.
נולד בעיירה להישין בפלך מינסק ב (רוסיה הלבנה, כיום בלארוס), לצבי אריה ויהודית גרבוז. בצעירותו התייתם בתוך שנה מאביו ומאמו ואומץ על ידי הרב יצחק ביגון, מחבר הספר "שדה יצחק".
למד בישיבה בקרילוב אצל הרב יחזקאל טרסנר, מחבר הספר "דברי יחזקאל", שאותו החשיב לרבו המובהק. משם עבר ללמוד בישיבת סלובודקה והיה מקורב לסבא מסלובודקה ולראש הישיבה הרב משה מרדכי אפשטיין. בתקופת לימודיו בישיבה למד בחברותא עם הרב אהרן כהן ויחדיו השלימו את לימוד כל מסכתות הש"ס.
בכ' באלול תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל עם גרעין תלמידי ישיבת סלובודקה והיה בין קבוצת התלמידים הראשונים שייסדו את ישיבת חברון בעיר חברון. עם הקבוצה נמנו הרב צבי קופשיץ, הרב אהרן כהן, הרב זבולון גרז, הרב אהרן מילבסקי, הרב דוד חדש והרב צבי פוחוביץ.
נישא למרים בילה, בת הרב אברהם נח פאליי, מהדמויות הרוחניות הבולטות של ישיבת חברון. חותנתו, חיה רבקה, היא בת הרב אריה ליב, רבה של גרינקישאק שבליטא. בצעד יוצא דופן, בשל רמתו הלימודית הגבוהה, הקצתה הנהלת הישיבה לרב גרבוז מלגה חודשית קבועה כדי שימשיך את לימודיו בישיבה גם לאחר נישואיו. בתקופה זו הוא ריכז סביבו קבוצות תלמידים וקידם אותם בלימודם.
באמצע שנות ה-30, עם הקמת ישיבת אוהל תורה על ידי הרב שמואל יצחק הילמן, מונה הרב גרבוז למנהלה הרוחני.
בשנת ת"ש (1940) הוציא את הספר "הר אפרים" על מסכת הוריות. בהמשך הוציא את ספרו "ספירי אפרים" על הספרי זוטא. גולת הכותרת של מפעלו התורני הוא הספר "הר אפרים" על המכילתא, עם הפירוש "קו המידה". בשנת תשי"ח (1958) הוציא לראשונה מכתב יד את פירושו של רבי שלמה סיריליו לירושלמי למסכת שקלים, והוסיף לו את פירושו "הר אפרים".
נפטר בשנת תשי"ט ממחלת לב ונטמן בהר המנוחות.
משפחתו.
בנו הוא הרב אברהם נח גרבוז, ראש כולל הר אפרים. חתניו: הדיין הרב שמואל דביר, הרב שמעון אשר כהן, שהיה ראש ישיבת חורב בירושלים, והרב שמעון וייזר, שהיה ר"מ בישיבת שעלבים. אחד מנכדיו הוא הרב איתמר גרבוז ראש ישיבת אורחות תורה.
גנונים
גנונים (שם מדעי: " Cercopithecinae") היא תת-משפחה במשפחה קופים בעלי זנב, המכילה כ-70 מינים. בין השאר נמנים בה הבבון, המקוק וקוף ירוק. תפוצת מרבית מהגנונים היא באפריקה שמדרום לסהרה, למרות שהמקוקים נפוצים בחלקים אחרים של העולם גם כן.
מאפיינים.
מספר המינים הרב והמגוון הרחב שלהם מציב מאפיינים רבים. חלק מן המינים במשפחה הם בעלי זנב, ולחלק יש זנב קטן או ללא זנב כלל. חלקם מתגוררים על עצים, וחלקם שוכני קרקע. תת-המשפחה חיה באקלימים שונים, מסוואנה ועד לפסגות הרים משולגות. הם אוכלי כל, ולהם כיסים בלחייהם לאגירת מזון. הקופים חברותיים, וחיים בקבוצות גדולות. ההריון נמשך 6-7 חודשים, והוולד מגיע לבגרות מלאה בגיל שלוש עד חמש שנים. אורך החיים המקסימלי הוא 50 שנה.
מיון.
מקובל לחלק את תת-המשפחה לשני שבטים: Cercopithecini ו-Papionini:
בעבר היו בסוג מינים גדולים מאוד כמו הדינופיתקוס.
כריסטוף הופמן
גוטלוב כריסטוף יונתן הופמן (בגרמנית: Gottlob Christoph Jonathan Hoffmann; 2 בדצמבר 1815 - 8 בדצמבר 1885) היה תאולוג גרמני, ממייסדי תנועת הטמפלרים.
חייו.
בצעירותו למד באוניברסיטת טיבינגן תאולוגיה, וב-1848 נבחר כנציג האוניברסיטה באספה הלאומית של פרנקפורט, לאחר שניצח את המועמד הנגדי דוד שטראוס.
לאחר שנכזב מחוסר יכולתו להשפיע על אופייה הדתי של המדינה באמצעות פוליטיקה, החליט הופמן להקדיש את חייו להקמת "ממלכת האל" בארץ ישראל. הוא הצטרף לקבוצת מאמינים, אשר התפרסמה ב-1854 בשם "ידידי ירושלים", ומאוחר יותר, ביוני 1861, התאגדה באופן רשמי ככנסייה עצמאית בשם "Deutscher Tempel" ("המקדש הגרמני"). חברי הקבוצה כינו עצמם בכינוי "טמפלרים".
ב-1868 התיישבו הטמפלרים, והופמן בהם, בארץ ישראל. הם קנו בתים ואדמות ביפו מידי ההתיישבות הכושלת של ג'ורג' אדמס האמריקני, והקימו את המושבה הטמפלרית הראשונה בארץ.
ב- 1880 הציע הופמן לד"ר קרל לורץ' לנהל את בית החולים הגרמני ביפו.
הופמן מת ב-8 בדצמבר 1885 במושבה הגרמנית בעמק רפאים.
ספרו האוטוביוגרפי למחצה "Mein Weg nach Jerusalem" ("דרכי לירושלים", נדפס ב-1884) מתאר את התלאות שעבר בדרך להגשמת החזון למציאות.
בנו, כריסטוף הופמן השני (1911-1847), שימש כיושב הראש של אגודת הטמפלרים משנת 1890 ועד פטירתו.
הרחוב הראשי במושבה הטמפלרית שרונה נקרא על שמו של הופמן, אך כיום זהו רחוב דוד אלעזר בקריה.
מסילת הרכבת באיקל-אמור
מסילת הרכבת באיקל-אמור (ברוסית: Байкало-Амурская магистраль ,БАМ) היא מסילת רכבת באורך של 4,287 ק"מ אשר מקשרת את מרכז סיביר עם חוף האוקיינוס השקט. בנייתה נמשכה בשנים 1938-1984, לאור עיכובים רבים בפרויקט. תנופת בנייה גדולה הייתה לאחר חידושה בשנת 1974. המנהרה האחרונה בתוואי נכנסה לשימוש קבוע רק בשנת 2003.
תיאור התוואי.
אורך התוואי המרכזי 4,287 ק"מ והוא עובר צפונית לרכבת הטרנס-סיבירית ומתפצל ממנה בתחנת רכבת "טאישט". המסילה חוצה את נהר האנגרה, נהר הלנה, משם חוצה את נהר האמור בעבר העיר קומסומולסק על אמור ומסתיימת בחוף האוקיינוס השקט אל מול ים יפן בסביבת עיר הנמל סובטסקאיה גאבאן. מהתוואי הראשי קיימות התפצלויות צפונה ודרומה.
התוואי עובר בשטח הררי. הנקודה הגבוהה ביותר נמצאת בגובה של 1,323 מטר מעל לפני הים. לאורך התוואי נבנו 11 מנהרות (כולל מנהרה ארוכה במיוחד באורך 15 ק"מ), 2,230 גשרים. חלק מהתוואי (בקטע המערבי) מחושמל.
בניית המסילה הייתה חלק מתוכנית כוללת לניצול משאבי טבע לאורך התוואי. התכנון היה להקים 9 אזורי תעשייה חדשים עם מכרות לניצול מחצבים שונים. בפועל, נבנה רק אזור מכרות אחד.
בהתאם להערכת כלכלנים, עד לבניית המכרות המסילה תהיה לא כלכלית. לאור העדר מכרות לאורך המסילה אינה מנוצלת בהיקף המתוכנן. עם זאת, אחת ממטרות הקמתה הייתה בניית מסילה בתוואי צפוני לעומת מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית הקיימת, שעוברת בקרבת הגבול עם סין.
תיאור מהלך הבנייה.
הדיונים הראשונים על בניית מסילה בתוואי זה נערכו עוד בשנת 1888. בשנת 1889 פעלה באזור משלחת טכנית של הצבא. בסופו של דבר סוכם שבניית המסילה בתוואי אינה ריאלית ולא תואמת את היכולות הטכניות של התקופה.
בשנת 1926 הבדיקות חודשו ובשנת 1932 הממשל הסובייטי החליט על בניית המסילה. תוך זמן קצר התברר שלא ניתן לגייס 25 אלף עובדים הנדרשים לבנייה. בעקבות כך הוחלט להעביר את האחריות על הבנייה לידי גולאג ולהמשיך את הבנייה בעזרת אסירי גולאג.
לקראת שנת 1937 הוחלט על הקמת התוואי אך לא היה ניתן להתחיל בתכנון חלקים גדולים בהיעדר מפות מפורטות. עבודות בחלק המערבי של התוואי החלו בשנת 1938 ובשנת 1939 החלו עבודות מוקדמות בחלק המזרחי. בשנת 1942 חלקי המסילה שכבר הונחו פורקו והועברו למערב לבניית מסילת רכבת באזור הוולגה.
הבנייה נמשכה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. בקטע טאיישט-נהר לנה הרכבת הראשונה עברה בשנת 1951 ובשנת 1958 החל ניצול סדיר של המסילה. באותן השנים גם החל לפעול קטע שנמתח מהעיר קומסומולסק על אמור ועד לחופי האוקיינוס השקט, בשלב זה למעשה העבודות הופסקו.
בשנת 1967 החלו עבודות מחודשות בבדיקת התוואי ואפשרויות טכניות להקמת המסילה. בשנת 1974 מועצת השרים של ברית המועצות הכריזה על בניית מסילה רכבת באיקל-אמור. העבודות היו צריכות להתבצע לאורך כל התוואי, כאשר בקטע הקיים דובר על הקמת מסילות נוספות.
לאזור הגיעו אלפי צעירים מכל רחבי ברית המועצות. ארגון הקומסומול אימץ את הפרויקט והוא הוכרז "אתר בניית מחץ של הקומסומול". לבניית המסילה הוקדשו שירים רבים. מנהלת בניית המסילה התמקמה בעיירה "טינדה" והתוכניות דיברו על כך שמספר תושבי העיירה יגדל ל-100,000 במהלך שנות ה-90. לבוני המסילה שעבדו על הפרויקט שלוש שנים לפחות הוענקו מדליות מיוחדות "על בניית מסילת באיקל-אמור" ובשנת 1984 הוענקה מדליה נוספות לציון 30 שנים מחידוש הבנייה. מדליה זו הוענקה לבוני ועובדי המסילה שהועסקו בבנייה או בתחזוקה 15 שנים לפחות.
ב-1977 החלו להיכנס לניצול קטעים ראשונים, חלק הארי של הבנייה הסתיים בשנת 1984. בשנת 1989 החלה תנועת הרכבות לכל אורך התוואי שהיה מתוכנן לבנייה. בניית המנהרה הגדולה באורך של כ-15 ק"מ החלה בשנת 1977 והסתיימה בשנת 2001. רכבת סדירה ראשונה עברה במנהרה בשנת 2003.
עלות הבנייה הסתכמה ב-14 מיליארד דולר, פי ארבעה מהאומדן הראשוני.