ב-21 בפברואר 1946 התבצע "ליל המשטרות", במהלכו הותקפו בסיסים של כוחות המשטרה הניידת הבריטית (P.M.F), שפעלו נגד היישוב היהודי. על הגדוד הראשון הוטלה תקיפת בסיסי המשטרה בג'נין ובשפרעם, וזאת 24 שעות בלבד לאחר הפעולה השנייה נגד הרדאר בסטלה מאריס. משטרות נוספות שהותקפו על ידי הפלמ"ח היו שרונה (לימים הקריה בתל אביב) וכפר ויתקין (לימים "הדסה נעורים"). הכוונה הייתה לפוצץ את תחנות משטרה בעת ובעונה אחת: התחלת החדירה ב-23:30 בלילה של 21 בפברואר 1946, וביצוע הפיצוצים כעבור שעה וחצי.
ניסיון הפשיטה על משטרת ג'נין.
משטרת ג'נין הוקצתה לפלוגה א', בפיקוד הסמג"ד יצחק רבין והמ"פ חיים אבינועם. רבין ניצל את מעמד אביו (נחמיה רבין, יוצא הגדודים העבריים וחבר ה"הגנה") כעובד חברת החשמל, ובילה כמה שעות במסווה של אחד החשמלאים שביצעו בדיקות במשטרת ג'נין. הוא יצא משם עם פרטים רבים על מיבנה המשטרה וכבר תכנן הצעת התקפה עליה כדי להגישה ליגאל אלון ולנחום שריג שהמתינו לו בחיפה. לרוע המזל, בשובו מעפולה לחיפה פגעה משאית באופנועו והוא התעורר בבית החולים, רגלו נותחה וגובסה והוא נוטרל מפעילות לזמן מה. גם חיים אבינועם, המ"פ, התחזה כעבור זמן-מה לעובד חברת החשמל ובדק את פנים מחנה המשטרה הניידת הצמוד למבצר המשטרה, וכן את בונקר הנשק. הוא גם ערך סיורים ותצפיות יחד עם מפקדים אחרים מהפלוגה, לשם איתור מקום הפריצה, נוהלי הבסיס ומידע נוסף. הפלוגה יצאה מחפצי-בה והתרכזה השכם בבוקר בבסיס היציאה במשמר העמק, כדי לנסוע משם עם רדת הלילה לנקודת מפגש עם רכב ובו סליק נייד ולקבל את הנשק וחומר הנפץ, ולהמשיך ברגל אל היעד. אלא שרצף של תקלות שיבש את התוכנית: הרכב התאחר, זרם החשמל למשטרה נותק כשרק המ"פ ומפקדי החוליות הגיעו לגדר והכוח כולו טרם התרכז שם. כיוון שהפעולות בשלוש המשטרות האחרות החלו בזמן, הופעלה אזעקה במחנה ג'נין ושתי שריוניות החלו לפטרל סביבו ולהאיר את השטח. המ"פ התייעץ קצרות עם אנשיו והחליט לבטל את הפעולה ולסגת לכיוון הגלבוע; לפנות בוקר הגיעו חזרה לחפצי-בה. בתחקיר בעקבות הפעולה, עם יגאל אלון ומאיר פעיל, המסקנה הייתה שהמ"פ אבינועם פעל נכון: בנסיבות אלה לא היה לו סיכוי להצליח בביצוע המשימה, ולו ניסה להמשיך היה סופג אבדות והכוח היה נופל בידי הבריטים.
פיצוץ משטרת שפרעם.
הפעולה במשטרת שפרעם הוטלה על יחידה מפלוגה ו' בפיקוד עודד מסר, לימים מפקד חטיבת גבעתי. בסיס היציאה היה ברמת יוחנן. כמה לילות לפני הפעולה עשו מפקדי החוליות מעין חזרה כללית ליד המשטרה: בדקו אם יש מיקוש, את הגדר שצריך היה לפרוץ ואת שיגרת הפטרולים. הוכנו סימנים מוסכמים לחיתוך הגדר, ריצה לעבר מגדל המשטרה והנחת שלושה תרמילים עם חומר נפץ, כל תרמיל 30 ק"ג, לרגלי המגדל. לאחר הצתת הפתילים היה עליהם לרוץ לעבר הפתח שפרצו בגדר, על פי הכוונת איש החוליה שיסמן משם בפנס. בליל הפעולה, למרות הופעה בלתי צפויה של שריונית שסיירה בכביש, הצליח הכוח לפעול כמתוכנן; הדף הפיצוץ השיג את הלוחמים בשעת הנסיגה לקיבוץ אלונים. רק לאחר הפיצוץ הבינו השוטרים הבריטיים את הנעשה ופתחו באש, אולם יחידות חיפוי סייעו לכוח להיחלץ בשלום; בפעולה ניזוק קשה מגדל בניין המשטרה.
ליל הגשרים והשבת השחורה.
באביב 1946 עזב נחום שריג את הפיקוד על הגדוד הראשון וקיבל את הפיקוד על הגדוד הרביעי. החליף אותו כמפקד הגדוד הראשון אורי יפה, עד אז מפקד הגדוד השלישי.
ב-12 ביוני 1946 הודיע שר החוץ הבריטי ארנסט בווין על דחיית המלצות הוועדה אנגלו-אמריקנית מאפריל אותה שנה, להתיר עלייתם של 100 אלף יהודים. בתגובה, ניתנה לפלמ"ח פקודה לפוצץ 11 גשרים המחברים את ארץ ישראל עם הארצות השכנות, בלילה שבין 16 ל-17 ביוני 1946. המבצע, שנודע מאז כ"ליל הגשרים", קיבל את שם הצופן "מבצע מרכולת". מפקדי הגדודים של הפלמ"ח קיבלו פקודת מבצע מפורטת, בה הוגדרה מטרת המבצע: לנתק את הארץ מן הארצות השכנות שאתן היא קשורה ביבשה על ידי ניתוק קווי התחבורה היבשתיים, באמצעות פיצוץ גשרים כפי שפורטו לכל גדוד. הפיצוצים צריכים להיות מופעלים בעת ובעונה אחת, להוציא את הגשרים מכלל שימוש וכן לשוות להם צורה של חורבן גמור בעיני כל מסתכל. על הגדוד הראשון הוטל לפוצץ את גשר שייח' חוסיין על נהר הירדן המחבר את ארץ ישראל עם עבר הירדן, ושני גשרים על נחל אכזיב בגליל המערבי, המחברים את ארץ ישראל עם לבנון.
גשר שייח' חוסיין.
אורי יפה, כחבר קיבוץ מעוז חיים, הכיר היטב את גשר שייח' חוסיין (בהמשך: גשר מעוז), המרוחק פחות משני ק"מ מקיבוצו. גשר הברזל חצה את הירדן בכביש המחבר את בית-שאן לאירביד שבעבר הירדן. לאחר ביצוע סיורים מקדימים ביום ובלילה הגיעה מפקדת הגדוד למסקנה שיש אפשרות להתגנב, לשים את חומרי הנפץ בשקט, על יד העוגנים (מדובר בגשר תלוי), על ה"רלסים": מוטות שלד הברזל. לאחר מכן ניתן להכין את הפיצוץ עם חשמל, להתרחק מהגשר, לבצע את הפיצוץ ולהסתלק. על מנת למנוע את גילוי העקבות לאחר הפעולה הוחלט להתקרב אל הגשר בתוך מים; היציאה הייתה ממעוז חיים אבל הנסיגה תוכננה לגוש חרוד, בהנחה שדבר ראשון שיעשו הבריטים הוא חיפוש במעוז חיים.
בקצה המזרחי של הגשר שמרו חיילי הלגיון הערבי ובקצה המערבי, שבו הונח חומר הנפץ, שמרה יחידת שוטרים ערבים מארץ ישראל. הוכנה יחידת חיפוי, הכביש בין הגשר לבית-שאן נחסם וחוטי הטלפון נותקו. את הפעולה ביצעה מחלקה מפלוגה ו' בפיקוד ברוך אקסלרוד (בוזה), שבהמשך מונה למפקד הפלוגה. בעת ההתגנבות, כיסה רעש מי הירדן כל רעש אפשרי של התקדמות החבלנים עד רגלי הגשר. רעש נוסף שסייע הייתה שיחה קולנית שהתנהלה בין הזקיפים משני קצות הגשר. לפי מקור אחד, לאחר שחומר הנפץ הונח ובטרם הופעל הפיצוץ, הוזהרו הזקיפים שעליהם להתרחק ממקום הסכנה, הם אכן התרחקו ותוך דקות הגשר פוצץ ונהרס בלא שאיש ייפגע; לפי עדות המפקד בשטח הזקיפים לא הוזהרו, ואם לא נפגעו זה משום שהגשר קרס במרכזו.
האסון בגשרי אכזיב.
בגלל מורכבות הפעולה בגשרי אכזיב הוקצה למבצע כוח מוגדל, 43 לוחמים מפלוגה א' ומפלוגה ו', בפיקוד מ"פ א' נחמיה שיין. על הכוח הוטל פיצוץ הגשרים המחברים את חיפה לביירות בירת לבנון, גשר הרכבת וגשר הכביש החוצים את נחל כזיב בתוך הכפר א-זיב, ארבעה וחצי ק"מ מדרום לגבול הבינלאומי. לדברי המג"ד יפה נערכו לקראת מבצע זה לכל הפחות חמישה סיורים, במיוחד לשם בירור גודל הכוח שאייש את תחנת המשטרה צפונית לנחל, ליד גשר הכביש. בסיורים התברר כי השוטרים אינם יוצאים לשמור על הגשרים, אלא נמצאים בתוך התחנה. לדבריו, ולפי זה תכננו את הביצוע.
יהונתן דותן (ג'וני, אז דולינסקי), מפקד מחלקת גניגר ולימים סמג"ד במלחמת העצמאות ותת-אלוף בצה"ל, עם שני מ"כים, הגיע לקיבוץ מצובה הסמוך כדי ללמוד את השטח. השלושה נרשמו בסידור העבודה כרפתנים. המא"ז לקח אותם לרפת, הראה להם פרה והם שיננו את סימני ההיכר שלה, כדי שאם ייתפסו יוכלו לתאר פרה שכביכול ברחה ויצאו לחפש אחריה. בשעות אחר הצהריים הלכו בוואדי עד שראו את הגשר, שיננו כל פרט שראו, את עמודי הגשר, תחנת אוטובוס על הכביש, עמדות שמירה בקצה הגשר, בית קפה סמוך. לאחר שהתרחקו מעט, הופיעו לידם ארבעה שוטרים רכובים על סוסים והובילו אותם ברגל מתחת לגשר עד לנקודת המשטרה. בדרך השתהו ודווקא אז, תחת עיני השוטרים, הצליחו לרשום בזיכרון פרטים על גשר הכביש, כפי שנראו מקרוב. קצין בריטי התקשר עם מוכתר הקיבוץ שאימת את גרסתם על הפרה האבודה הם שוחררו. בלילה מעונן וחשוך סיירו שוב באזור הגשר וג'וני גילה שניתן לעקוף את הכפר אם יעברו בתעלות מים, תחת שיחי אקציה, ויתקרבו לגשר בלי להתגלות. בשתיים בלילה הגיעו לנהריה ובגלל המראה שלהם, רטובים ומלוכלכים, נעצרו דווקא על ידי שומרי המקום ושוחררו רק בהתערבות המא"ז.
התוכנית הייתה לפוצץ את גשר הכביש עם 400 ק"ג חומר נפץ ואת גשר הרכבת עם 150 ק"ג. את חומר הנפץ מסוג ג'לניט השיג הפלמ"ח ממחצבות. יצחק יבנה ( צחיק), מפקד החבלנים: "התרמילים היו בני 25 קילו כל אחד. 16 אנשים היו צריכים לשאת את חומר הנפץ, אפילו שתפקידם אחר כך היה שונה... חלק נשארים על יד גשר הרכבת... זה היה המזרחי, (כדי) לשים את חומר הנפץ, כמות מסוימת, כמות יותר קטנה, כי זה היה גשר יותר קטן. חלק, בראשותי, הולכים הלאה, לגשר הכביש". לדבריו, הייתה הנחיה ברורה שיש להזהיר ולסלק את ערביי הכפר "אפילו בסיכון מסוים שאנחנו מסכנים את עצמנו... לחמנו נגד הבריטים, אבל לא נגד הערבים". במיפקדת הפלוגה בעין חרוד בנה מפקד הפעולה נחמיה שיין מודל של עמודי גשר מחבילות קש. לחבלנים הורה לרוץ אל הגשרים לצד הדרומי של העמודים, עמודי אבן הבנויים בתוך הוואדי. המשטרה הייתה בצד צפון, והג'לניט היה רגיש ליריות ופגיעה בו גורמת לפיצוץ. כיוון שזה היה החומר היחידי שהיה ברשות הכוח, תכננו כך שאם השומרים יפתחו באש, העמוד יגן על חומר הנפץ עד השעה המתוכננת לפיצוץ הגשר השני, לאחר נסיגת האנשים.