מלאי הגופות שהצטבר תחת רצפת דירתו החל למשוך חרקים ולפלוט ריח רע, במיוחד בחודשי הקיץ. במקרים בהם הוציא את הגופות לסיפוק סטיותיו, הבחין נילסן כי היו אכולות רימות ומכוסות בגלמים. הוא ריסס דאורדורנט וקוטלי חרקים תחת האריחים פעמיים ביום, אולם לא הצליח להפיג את ריח הריקבון ואת נוכחות הזבובים.
לקראת סוף השנה החל להוציא את הגופות ולבתר אותן בהדרגתיות. הוא נפטר מהשאריות באמצעות שריפתן במדורות שהקים בגינתו, ובכדי להסתיר את ריח הבשר החרוך הניח צמיגים ישנים בתוך האש. במקרה אחד עמדו שלושה מילדי השכונה מחוץ לגינתו וצפו בנעשה; בזיכרונותיו כתב נילסן כי היה זה הולם אילו היו רוקדים שלושתם מסביב למדורת ההלוויה. כאשר שככה האש היה נילסן בודק את האפר בחיפוש אחר עצמות או שאריות מפלילות אחרות. במקרה אחד, כאשר נתקל בגולגולת שלמה, ריסק אותה בעזרת מגרפה.
קורבן לא מזוהה נוסף, אותו תיאר נילסן כצעיר סקוטי כחול עיניים בן 18, אשר פגש ב-4 בינואר 1981 בפאב האריה הזהוב שבסוהו, פותה לבוא לדירתו עבור תחרות שתייה. לאחר ששתו השניים מספר משקאות, חנק אותו נילסן עם עניבה והניח את גופתו תחת האריחים. מעסיקיו ציינו כי ב-12 בינואר דיווח על מחלה ולא הגיע לעבודתו, אולם היעדרותו קושרה ככל הנראה לביתור גופת הצעיר וגופת קורבן לא מזוהה נוסף אשר נרצח כחודש לפני כן. עד חודש אפריל, רצח נילסן עוד שני קורבנות שמעולם לא זוהו; אחד מהם תואר על ידיו כגלוח ראש אנגלי אשר פגש בכיכר לסטר, והשני כצעיר מבלפסט בתחילת שנות ה-20 לחייו, גובהו מטר ושבעים וחמישה סנטימטרים, אותו רצח בסביבות חודש פברואר. בהתייחסו לראשון מבין שני הקורבנות הללו אמר נילסן כי, "סוף היום, סוף המשקה, סוף הבן אדם. האריחים שבים למקומם, השטיח נפרס מחדש, ואני חוזר לעבודתי ברחוב דנמרק"; כעבור חודש הסיר את איבריהם הפנימיים של חלק מהגופות, והשליכם בפח הזבל שמאחורי ביתו.
הקורבן האחרון שנרצח בדירתו בשדרות מלרוז היה מלקולם ברלו בן ה-23, אותו מצא זרוק מחוץ לביתו ב-17 בספטמבר 1981. כאשר נחלץ לעזרתו, סיפר לו הצעיר שהתרופה שלקח עבור מחלת האפילפסיה ממנה סבל גרמה לרגליו לקרוס. בתגובה אמר לו נילסן כי עליו להיות בבית החולים, ולאחר שתמך בו לכיוון ביתו, הזמין עבורו אמבולנס. למחרת שב ברלו מבית החולים לביתו של נילסן במטרה להודות לו. לאחר שנכנס, אכל ארוחה ושתה מספר משקאות רום וקולה, ונרדם על הספה. נילסן חנק אותו למוות בזמן שישן ולמחרת בבוקר תחב את גופתו תחת אריחי הרצפה.
במהלך אותה שנה החליט בעל הבית של נילסן לשפץ את הדירה בשדרות מלרוז וביקש ממנו לעזוב את המקום. תחילה סירב לכך בתוקף, אולם לאחר שהציע לו סכום כספי בסך אלף לירות שטרלינג, הסכים נילסן לבקשתו ועבר לדירת סטודיו ברחוב גני קראנלי 23. ביומו האחרון במקום בנה מדורה בה שרף את שאריות הגופות המבותרות שנותרו בידיו והיו שייכות לחמשת קורבנותיו האחרונים.
גני קראנלי 23.
בית מגוריו החדש ברחוב גני קראנלי 23 היה מעין דירת סטודיו עליונה או עליית גג, ובשל כך איבד נילסן את גינתו בה יכל להקים מדורות ולהיפטר בקלות יחסית מהגופות שהצטברו תחת רצפתו. בחודשיים הראשונים למעברו לא פגע באף אחד מהגברים שפיתה לבוא עמו לביתו, אף על פי שבמקרה אחד ניסה לחנוק למוות סטודנט בן 19 בשם פול נובס, אך עצר את עצמו בזמן.
נילסן פגש את ג'ון האולט בן ה-23 בחודש מרץ 1982 בזמן שבילה בפאב סמוך לכיכר לסטר, ושכנע אותו לבוא לביתו באומרו כי יוכלו להמשיך לשתות שם בנחת. עם הגעתם צפו השניים בסרט ושתו לשוכרה בטרם הלך האולט לחדר השינה ונרדם. כעבור שעה ניסה נילסן להעירו, אך משנכשל התיישב לשתות רום על קצה המיטה והחליט להורגו. בין השניים התקיים מאבק ממושך בו ניסה האולט לחנוק בחזרה את תוקפו, אך לבסוף הצליח נילסן להכניעו עד לאובדן הכרה ושב. לדבריו רעד במשך מספר דקות "מפאת הלחץ הרב" שהיה כרוך במאבקם, בו היה בטוח שיפסיד. בעשר הדקות הבאות ניסה לחנוק את האולט שלוש פעמים נוספות לאחר שהבחין כי חזר לנשום, בטרם גמר אומר בדעתו להטביע אותו באמבטיה. לאחר המקרה נשא נילסן את סימני אצבעותיו של קורבנו על צווארו במשך שבוע.
כעבור חודשיים פגש את קארל סטוטור בן ה-21, צעיר הומוסקסואל אשר נהג לפקוד את פאב המצנפת השחורה בקמדן טאון. השניים החלו לשוחח וסטוטור סיפר לו כי יצא זה עתה ממערכת יחסים כושלת והיה שרוי בדיכאון. נילסן הזמין אותו לדירתו בהצעה לשתות לשוכרה יחדיו והבטיח לו כי אין בכוונתו לקיים עמו יחסי מין. לאחר הגעתם שתה לשוכרה ונרדם על שק שינה שפרס עבורו נילסן; מאוחר יותר התעורר בכדי למצוא את תוקפו חונק אותו בחוזקה ולוחש, "אל תזוז".
במשפטו של נילסן העיד סטוטור כי תחילה חשב שניסה לפתוח את רוכסן שק השינה, אך במהרה איבד את הכרתו. מאוחר יותר שמע רעש מעומעם של מים זורמים לפני שהבין כי היה שקוע בהם ושנילסן ניסה להטביע אותו. לאחר שהצליח להרים את ראשו מחוץ למים למשך מספר שניות, התנשף בכבדות ואמר, "לא עוד, בבקשה! לא עוד!", לפני שדחף נילסן את ראשו חזרה פנימה. הוא הושיב את סטוטור על כיסא סמוך אליו, בטוח שכבר אינו בין החיים, ולפתע הבחין בכלבתו, בליפ, מלקקת את פני גופתו, והבין כי סטוטור עודנו נאבק על חייו. הוא החל לשפשף את גפיו וחזהו בכדי להגביר את פעילות מחזור הדם, כיסה את גופו בשמיכות והניח אותו במיטתו. כאשר שב להכרתו חיבק אותו נילסן בחוזקה, והסביר לו כי כמעט חנק את עצמו למוות לאחר שנתפס ברוכסן שק השינה, בטרם הצליח לבצע בו החייאה. במהלך היומיים הבאים שב סטוטור להכרתו לסירוגין, וכאשר אזר מספיק כוח בכדי לשאול את נילסן בנוגע לזיכרונותיו המטושטשים בהם ניסה להטביעו, הסביר לו כי לאחר שנתפס ברוכסן שק השינה ונחנק, הניח אותו בתוך אמבטיית מים קרים בכדי להוציאו ממצב ההלם אליו נכנס. כאשר התאושש לקח נילס את הצעיר אל תחנת הרכבת הקרובה והביע תקווה שייפגשו שוב בטרם איחל לו בהצלחה ועזב.
שלושה חודשים לאחר קידומו של נילסן למשרת המנכ"ל בפועל בחודש יוני 1982, פגש את גרהאם אלן בן ה-27 כאשר חיפש מונית בשדרות שאפטסברי. אלן נענה להצעתו של נילסן להתלוות אליו לארוחה בדירתו. בדומה למספר מקרים אחרים, העיד נילסן כי לא הצליח להיזכר ברגע המדויק בו חנק את אלן, אולם סיפר כי התקרב אליו בכוונה לרצוח אותו כאשר ישב לתומו ואכל חביתה. הוא שמר את גופתו באמבטיה לאורך שלושה ימים בטרם החל לבתר אותה על רצפת המטבח, וב-9 באוקטובר לקח יום מחלה ונעדר מעבודתו ככל הנראה לשם כך.
קורבנו האחרון של נילסן היה סטפן סינקלייר בן ה-20 אשר נרצח ב-26 בינואר 1983. סינקלייר נראה לאחרונה בחברתו של נילסן על ידי עמיתיו בזמן שהלכו השניים לכיוון תחנת הרכבת התחתית. כאשר הגיעו לדירתו נרדם סינקלייר כתוצאה מהשפעת הסמים והאלכוהול שצרך, בזמן שנילסן ישב לצידו והאזין לאופרת הרוק טומי. הוא התקרב אליו, כרע ברך לצידו ואמר לעצמו, "הו, סטפן, הנה זה קורה לי שוב", לפני שחנק אותו בעזרת עניבה וחבל. לאחר שהבחין בתחבושות לחץ שעטה על ידו, הסיר אותן וגילה מספר חתכים עמוקים שהעידו כי סינקלייר ניסה להתאבד לאחרונה.
במסגרת הטקס הרגיל שנהג לערוך לאחר כל רצח, שטף נילסן את גופתו של סינקלייר, פידר אותה באבקת טלק, והניח אותה על מיטתו עם שלוש מראות המוצבות סביבה, בטרם נשכב לצדה בעצמו. כעבור מספר שעות סובב את ראשו של סינקלייר לכיוונו ונישק אותו במצחו באומרו, "לילה טוב, סטפן", ונרדם; בדומה לקורבנותיו האולט ואלן, בותרה גופתו של סינקלייר במהרה, ושאריותיה נעטפו ביריעות פלסטיק אותן אחסן נילסן בארון הבגדים, במספר מגירות, ובתיבת התה שלו. השקים שהכילו את שאריותיו של סינקלייר נקשרו בעזרת תחבושות הלחץ שנמצאו על ידו. הוא ניסה להיפטר מהבשר, האיברים הפנימיים והעצמות הקטנות של שלושת קורבנותיו האחרונים על ידי הורדתם באסלה. מאוחר יותר ניסה לפעול בשיטה בה השתמש קודם לכן בביתו הראשון, אשר כללה את הכנסת הראשים, הידיים והרגליים לתוך סיר מלא במים רותחים, בניסיון להוריד מהם את הבשר.
נילסן שלח מכתב לסוכן ביתו ב-4 בפברואר 1983 בו התלונן על סתימות חוזרות ונשנות בבניין בו התגורר, וכתב כי המצב הפך לבלתי נסבל הן עבורו והן עבור שאר דיירי המקום. למחרת סירב להכניס לביתו מכר שהגיע לבקרו, ככל הנראה מפני שעדיין היה טרוד בביתור גופתו של סינקלייר על רצפת מטבחו.
מעצר.
שרשרת הרציחות של נילסן התגלתה לראשונה בידי מייקל קטרן, אינסטלטור שעבד בחברת והגיב לקריאת שירות אשר הגיעה אליו מידי נילסן ושאר דיירי הבניין ב-8 בפברואר 1983. כאשר פתח את הצנרת גילה קטרן סתימה שנגרמה בשל חומר דמוי בשר ומספר עצמות קטנות שלא הצליח לזהות את מקורן, ודיווח על כך לממונה עליו, גרי ווילר. מאחר שקטרן נענה לקריאה לעת ערב, הסכימו השניים כי יחזרו לבדוק את מצב הצנרת למחרת בבוקר. בטרם עזב את הבניין שוחח עם נילסן ודייר נוסף בשם ג'ים אלקוק בנוגע למקור הסתימה; כאשר אמר להם עד כמה דמה החומר הגושי לבשר אנושי, אמר לו נילסן, "נראה כי מישהו הוריד באסלה חתיכות של קנטקי פרייד צ'יקן".
למחרת חזר קטרן יחד עם ווילר בשעה 07:30 בבוקר בכדי למצוא את הצנרת ריקה, דבר אשר עורר את חשדם. הם מצאו ארבע עצמות נוספות בתוך צנרת אחרת שהובילה לדירת הגג, אשר הזכירו להם אצבעות אנושיות. הם התקשרו במהרה למשטרה אשר פתחה בבדיקה מעמיקה יותר ומצאה עצמות וחתיכות בשר נוספות. ממצאים אלו נלקחו לחדר המתים בהורנסי, שם אישר הפתולוג דייוויד בוואן כי הגיעו ממקור אנושי, ואף הצביע על כך שחתיכה מסוימת הגיעה מצווארו של אדם ונשאה סימני חניקה.