לאחר הניצחון בבחירות של 1983, התמנה קיטינג להיות שר האוצר בממשלתו של בוב הוק, משרה שהחזיק בה עד ל-1991. קיטינג ירש את ג'ון הווארד בתפקיד וביכולתו הייתה האפשרות להשתמש בהיקף הגרעון התקציבי שממשלת הוק ירשה כדי לפקפק באמינות הכלכלית של הקואליציה הליברלית-לאומית. העובדה שהגרעון גדל באופן משמעותי בתקופה של לפני הבחירות, לא נחשפה במסמכים מתקופה זו ששוחררו על ידי ממשלת פרייזר. לדברי הוק, הגירעון ההיסטורי בתקציב שעמד על 9.6 מיליארד דולר ושהלייבור קיבלה בירושה מהממשלה הקודמת, "היה למקל שיכלנו בצדק להכות בו את המפלגה הליברלית במשך שנים רבות". אף על פי שהווארד ספג ביקורת על קיומו של הגרעון הסמוי, הוא טען ללא הצלחה נגד פרייזר כי יש לתקן את הנתונים לפני הבחירות.
קיטינג היה אחד הכוחות המניעים העיקריים מאחורי מגוון של רפורמות מקרו-כלכליים ומיקרו-כלכליים שיושמו על ידי ממשלת הוק. כשר האוצר, התמיד קיטינג בצעדים כלכליים כמו הפיכתו ב-1983 של הדולר האוסטרלי למטבע בעל שער חליפין נייד, הפחתת תעריפי הייבוא, רפורמה מוחלטת של מערכת המיסוי, מעבר ממערכת מרכזית לקביעת השכר למערכת של קביעת השכר באמצעות משא ומתן, הפרטת חברות ציבוריות כמו קוואנטס וה-Commonwealth Bank of Australia ודה-רגולציה של חלק ניכר של מערכת הבנקאות. קיטינג תרם גם להשגתו של הסכם בין מועצת האיגודים המקצועיים של אוסטרליה (ACTU) לבין הממשלה בנוגע למשא ומתן על השכר. ניהול המשא ומתן על ידו, ויחסי העבודה שלו עם נשיא המועצה, ביל קלטי, היו למקור של כוח פוליטי עצום עבורו. באמצעות הכוח שניתן לו, היה קיטינג מסוגל לעיתים קרובות לעקוף את הקבינט, במיוחד בתחום המדיניות המוניטרית, ובדרך כלל התייחסו אליו כאל "שר האוצר החזק ביותר בהיסטוריה המודרנית".
ב-1985 דחף קיטינג בקבינט להנהגתו של מס צריכה רחב בסיס, בדומה למס על שירותים ומוצרים שהונהג מאוחר יותר על ידי ממשלת הווארד. לקראת הבחירות הכלליות של 1984, הבטיח הוק שיתקיימו דיונים בין כל בעלי העניין על נייר עמדה על רפורמת מיסוי. מבין שלוש האפשרויות שהוצעו במסמך זה דחפו קיטינג ואנשי משרד האוצר לאפשרות שעל פיה יונהג מס צריכה בשיעור של 15% על מוצרים ושירותים במקביל להפחתה בשיעור מס ההכנסה לפרטיים וחברות, מס שולי ומס רווחי הון. אף על פי שקיטינג היה יכול להשיג את תמיכתה של הממשלה הסרבנית, האמין הוק שההתנגדות של הציבור, של מועצת האיגודים המקצועיים ושל הקהילה העסקית, תהיה חזקה מדי. לפיכך הוא החליט לוותר על התוכניות להנהגתו של מס צריכה, אף על פי ששאר הרפורמות אומצו במסגרת חבילת המיסוי החדשה. הוויתור על מס הצריכה היה הפסד מר מבחינתו של קיטינג. מאוחר יותר הוא התבדח על כך במסיבת עיתונאים ואמר: "זה כמו בסרט בן חור. חצינו את קו הסיום עם גלגל אחד, אך חצינו אותו".
תקופת כהונתו של קיטינג כשר האוצר זכתה לעיתים לביקורת על שיעורי הריבית הגבוהים ועל המיתון של שנות התשעים, שעליו אמר קיטינג בראיון: "המיתון שעלינו לעבור". במהלך שנות השמונים, הן הכלכלה העולמית והן הכלכלה האוסטרלית חוו צמיחה מהירה ובסוף העשור הגיע שיעור האינפלציה ל-9%. ב-1988, החל הרזרב בנק של אוסטרליה להנהיג מדיניות מוניטרית הדוקה יותר ושיעורי הריבית למשקי הבית הגיעו לשיעור של 18%. לעיתים קרובות נאמר שהרזרב בנק היה איטי מדי בתהליך ההקלה של המדיניות המוניטרית ושבסופו של דבר זה הוביל למיתון. בשיחות פרטיות טען קיטינג ששיעורי הריבית היו צריכים לעלות מוקדם יותר מאשר הם עלו בפועל ולרדת מאוחר יותר, אף על פי שדעתו זו הייתה מנוגדת לזו של אנשי הבנק ואנשי משרד האוצר. בגלוי, אמרו הוק וקיטינג שלא יהיה מיתון, או שתהייה "נחיתה רכה", אך מצב זה השתנה כאשר קיטינג הכריז ב-1990 שאוסטרליה אכן נמצאת במיתון. הטענה שהמיתון הוא תהליך ש"אוסטרליה חייבת לעבור", הוגדרה על ידי פול קלי כ"ההערה המטופשת ביותר בקריירה של קיטינג והיא כמעט ועלתה לו בראשות הממשלה". בנוסף סיכם קלי ש"יש מידה רבה של אמת באמירה שהבום הכלכלי הוליד את המיתון". בתקופת כהונתה של ממשלת הווארד מתח קיטינג לעיתים קרובות על הווארד על כך שזקף לזכותו את המצב הכלכלי הטוב של אוסטרליה מבלי להכיר בכך שהמיתון של ראשית שנות התשעים הוא זה שחיסל את האינפלציה.
בהנהגתו של הוק נחלה מפלגת הלייבור ניצחון שלישי ברציפות בבחירות של 1987, אך שנה לאחר מכן, כשמלאו חמש שנים לכהונתו כראש ממשלה, החל מעמדו בסקרים לרדת. באותה תקופה החל קיטינג ללחוץ על הוק בשיחות בארבע עיניים לפנות את מקומו מוקדם ככל האפשר. מאוחר יותר באותה שנה נפגשו השניים במעון ראש הממשלה בסידני כדי לדון על העברת שרביט המנהיגות לקיטינג. בסופו של דבר, לאחר שהוא שכנע את קיטינג שהוא יוכל לנצח בבחירות של 1990, הסכים הוק בנוכחות שני עדים שהוא יתפטר לטובתו של קיטינג זמן קצר לאחר הבחירות. לאחר הניצחון בבחירות, מינה הוק את קיטינג כסגן ראש הממשלה כדי שיחליף את ליונל באוון שפרש וכדי להכין את קיטינג לקראת הירושה. אך עד מהרה נעשה קיטינג ממורמר מכך שהוק לא הראה שום סימן שהוא עומד לפרוש וכתוצאה מכך נשא שורה של נאומים פרובוקטיביים שהעמידו בסימן שאלה את דרכה של הממשלה. נאומים אלו במהרה גרמו למתחים בין השניים והוק הודיע לקיטינג שהוא יתכחש להסכם ביניהם על רקע חוסר נאמנותו. בסופו של דבר התפטר קיטינג מהממשלה והציג את מועמדותו לבחירות למנהיגות המפלגה ביוני 1991. הוק גרף 66 קולות מול 44 של קיטינג ובהצהרה לעיתונות שנתן קיטינג לאחר מכן הוא הודיע שהוא "ירה את הירייה האחרונה שלו". לפחות מבחינה ציבורית נראה הפסד זה כסופן של שאיפות המנהיגות של קיטינג. עם כישלונו להביס את הוק, הבין קיטינג שכדי להגשים את שאיפתו, חייב להתחולל שינוי משמעותו במעמדו והוא שקל ברצינות פרישה מהחיים הפוליטיים.
כמה אירועים שהתרחשו בחודשים הבאים אפשרו לקיטינג להתמודד שוב מול הוק. עד סוף שנת 1991, לא נראה היה שהכלכלה יוצאת מהמיתון ושיעור האבטלה המשיך לעלות. סקרי דעת הקהל לא החמיאו ללייבור, כמה מתומכיו של קיטינג חתרו באופן פעיל תחת הממשלה ומעל הכול, המערכה של מנהיג המפלגה הליברלית, ג'ון יוסון, שכללה חבילת רפורמות כלכליות, שעל פי הביוגרף של קיטינג, הכניסה את הממשלה "לתדהמה ולהלם". הוק לא היה מוכן לקראתה והגיב ברטוריקה סוערת. רבים החלו לתהות האם לאחר תשע שנות כהונה הוא כבר היה עייף והחל לאבד את אמונה של המפלגה. קיטינג נחשב לתחליף הראוי ביותר להוק וב-19 בדצמבר התקיימו שוב בחירות לתפקיד מנהיג המפלגה, הפעם גרף קיטינג 56 קולות מול 51 הקולות שקיבל הוק.
ראש ממשלה.
ב-20 בדצמבר 1991, לאחר ניצחונו בבחירות למנהיגות המפלגה, הושבע קיטינג כראש ממשלת אוסטרליה העשרים וארבעה על ידי המושל הכללי של אוסטרליה. לקיטינג היה סדר יום תחיקתי מקיף עם כניסתו לתפקיד, שכלל התפייסות עם האבוריג'ינים, המשך קיומם של הקשרים הכלכליים והתרבותיים עם אסיה והפיכתה של אוסטרליה לרפובליקה. נושאים אלה נודעו בשם "התמונה הגדולה" (big picture) של קיטינג. הרפורמה התחיקתית של קיטינג כללה גם את הקמתה של הרשות הלאומית להכשרה מקצועית (Australian National Training Authority – ANTA), תיקון חוק האפליה המינית וההכרה בזכויותיהם ובמסורתם של האבוריג'ינים. לכל אורך תקופת כהונתו, נקט קיטינג במספר צעדים כדי לחזק ולפתח את הקשרים הדו-צדדים עם שכנותיה הקרובות של אוסטרליה. לעיתים קרובות הוא אמר שאין מדינה בעולם שיחסיה כה חשובים לאוסטרליה כמו אינדונזיה. היה לו גם תפקיד מפתח בהקמתו של הפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה – האוקיינוס השקט (APEC). ניתן לטעון שההישג התחיקתי מרחיק הלכת ביותר של קיטינג היה הנהגתה של תוכנית ההפרשה הלאומית לפנסיה, שיועדה לפתור את הבעיה ארוכת הטווח של מצבן הירוד של תוכניות החיסכון לפנסיה. מהלך זה היה מבוסס על מדיניות שהוצעה על ידי קיטינג בתקופת כהונתו כשר האוצר והייתה מכוונת להבטחת הביטחון הפנסיוני של רוב האוסטרלים. קיטינג ביטל את שיטת הפרוטקטציוניזם שהייתה נהוגה באוסטרליה שנים רבות עד אז, ובכך עודד את הפריון בשוק החופשי והעלה את רמת החיים באוסטרליה. קיטינג פעל גם להנהגתה של מדיניות הכליאה של מהגרים בלתי חוקיים. ב-10 בדצמבר 1992, נשא קיטינג את נאום רדפרן, שעסק באתגרים שעמדו בפני החברה האבוריג'ינית, נאום שנחשב לחשובים ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה.
בחירות 1993.
כראש ממשלה המשיך קיטינג לשמור על סגנון הוויכוח האגרסיבי שלו. כאשר הוא נשאל על ידי מנהיג האופוזיציה, ג'ון יוסון, מדוע הוא לא מכריז על בחירות מוקדמות לאחר בחירתו כראש ממשלה, השיב קיטינג, (because I want to do you slowly). הוא התייחס למפלגה הליברלית של אוסטרליה כאל "צוות מגוון ולא ישר" ואל המפלגה הלאומית של אוסטרליה כאל "בובות, מטומטמים ופושעים". במהלך דיון של האופוזיציה בו הותקף קיטינג, הוא הותקף על ידי סגן מנהיג המפלגה הליברלית, פיטר קוסטלו, "כמו הצלפה בחסה חמה".
למרות סדר יום צפוף ביותר בנושאי החקיקה, רבים מהפרשנים צפו שבבחירות של 1993 מפלגת הלייבור לא תנצח. ממשלות הלייבור היו אז כבר בשלטון במשך כעשור וההתאוששות של הכלכלה מהמיתון של ראשית שנות התשעים הייתה איטית.