בשנת 1965 הגיש ויץ את עבודת הדוקטורט, ומיד לאחר מכן יצא לארצות הברית. הוא שהה משך כשלוש שנים כעמית בתר-דוקטורי ב-Roswell Park Memorial Institute בבאפלו, ניו יורק.
בשנת 1968 שב לישראל, הצטרף כמרצה לאימונולוגיה באוניברסיטת תל אביב וכן מונה לראש המחלקה למיקרוביולוגיה. עם הצטרפותו זו, זכה למענק בגובה 125 אלף לירות ישראליות לצורך מחקר אימונולוגי בחולי סכיזופרניה.
לאחר כשנה קודם לדרגת מרצה בכיר, ובשנת 1972 לדרגת פרופסור חבר. באותה שנה הוביל את העברת המחלקה למיקרוביולוגיה מהקמפוס האוניברסיטאי באבו כביר, אל הקמפוס ברמת אביב. בשנת 1975 הועלה לדרגת ויץ לפרופסור מן המניין.
בשנת 1979 נבחר לדקאן הפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס' וייז, וכן ייסד את המרכז לחקר הביולוגיה של הסרטן ועמד בראשו. בשני תפקידים אלה, כיהן עד לשנת 1984, אז מונה לסגן נשיא אוניברסיטת תל אביב למחקר ופיתוח וליושב ראש "רמות", חברת מסחור הטכנולוגיות של האוניברסיטה. בתפקידים אלה כיהן כשלוש שנים. בשנות ה-80 וה-90 כיהן בתפקידים שונים בחבר הנאמנים של האוניברסיטה.
ויץ מלא תפקידים שונים הן בישראל והן בפורומים בינלאומיים. בישראל כיהן כנשיא האגודה לאימונולוגיה (בשנים 1986–1989), וכנשיא מייסד של האגודה הישראלית לחקר הסרטן (בשנים 2008–2011) וכן כיהן בוועדות לאומיות לשיתוף פעולה מדעי בין ישראל לגרמניה ובין ישראל לצרפת.
בשנת 2003 יצא ויץ לגמלאות, מאז ועד היום (2021) הוא עומד בראש קבוצת מחקר פעילה. עם תלמידיו לאורך השנים נמנים הפרופסורים עדית בן-ברוך ויונה קיסרי מאוניברסיטת תל אביב.
ויץ אב לשניים, ולו חמישה נכדים ושני נינים.
מחקר.
יצחק ויץ הוא חוקר הסרטן הוותיק ביותר באוניברסיטת תל אביב. ברבות השנים פרסם מעל 220 מאמרים בכתבי עת מדעיים מובילים, ערך 11 ספרים וכתב פרקים רבים נוספים. הוא חבר בשורה של אגודות וחברות מדעיות בתחומי האימונולוגיה וחקר הסרטן, וכן שימש חוקר אורח באוניברסיטאות בארצות הברית, ובאוסטריה. בשוודיה כהן כפרופסור אורח במכון קרולינסקה. היה עורכם של כתבי עת אחדים העוסקים אף הם בחקר הסרטן.
בראשית שנותיו כחוקר, הוביל צוות שהצליח להבין מדוע חולי סרטן אינם דוחים את הגידולים הסרטניים שאותם הם נושאים.
בהמשך היה לחלוץ חקר המיקרו-סביבה הסרטנית (Microenvironment) ופיתח תחום זה. הוא כיהן במשך למעלה מעשור כנשיא המייסד של החברה הבינלאומית למיקרו-סביבת הסרטן. במסגרת תפקיד זה ארגן 7 כנסים בינלאומיים: בבית גבריאל (1995), בווינה (2002), בפראג (2004) בפירנצה (2007), בוורסאי (2009), בסוג'ואו (2012) ובתל אביב (2015). כנסים אלה התמקדו בחקר המיקרו-סביבה הסרטנית.
תרומתו המדעית העיקרית של ויץ הייתה בכך שזיהה לראשונה כי המיקרו-סביבה התאית והמולקולרית מהווה נקודת מפתח ביצירתם של גידולים סרטניים וגרורות.
בעת הנוכחית חוקרת מעבדתו של ויץ את המנגנונים התאיים והמולקולריים של גרורות סרטניות, המהוות את הגורם הקטלני ביותר במחלת הסרטן, במטרה לפתח דרכי טיפול חדשות. הוא עוסק בלמידת האינטראקציות בין תאי הסרטן לבין המיקרו-סביבה המקיפה אותם, ואשר משפיעות על התפתחות הגידול והיווצרות גרורות. יחסי הגומלין הדו-כיווניים בין הגידול לבין המיקרו-סביבה שלו, מתבטאים בין היתר ביכולת של כל אחד מהם להשפיע על התבטאות הגנים של האחר ולווסתה, ומהווים מרכיב קריטי ב"צומת קבלת ההחלטות" של התאים הסרטניים לקראת התפתחותה או אי-התפתחותה של גרורה.
בוגאטי שירון סופר-ספורט
בוגאטי שירון סופר-ספורט (באנגלית: Bugatti Chiron Super Sport) היא מכונית-על במרכב קופה, בעלת שני מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי בוגאטי בייצור מוגבל (9 יחידות) משנת 2022. היא הוצגה בתערוכת הרכב של מילאנו ב-12 ביוני 2021. היא גרסה מיוחדת ויותר סטנדרטית של הבוגאטי שירון סופר-ספורט 300+.
ב-20 במאי 2022 נבדקה הסופר-ספורט במתקן מיוחד הבודק את הכוח המרבי שלה (בכוחות סוס) ואת המהירות המרבית שלה והתברר כי בוגאטי "שיקרה" בנוגע לכ"ס ופרסמה שלסופר-ספורט יש 1,600 כ"ס אך בבדיקה התברר כי יש לסופר-ספורט למעלה מ-1,619 כ"ס, 19 כ"ס יותר ממה שבוגאטי הצהירה.
סקירה כללית.
היא מבוססת כמעט ללא שינויים על הבוגאטי שירון סופר-ספורט 300+, השינויים העיקריים הם הסרת לוחות הסיבי פחמן והוספת לוחות אלומיניום במקומם, מספר שינויים נוספים מורידים את המשקל בעוד 23 ק"ג לעומת השירון הרגיל. היא ארוכה ב-25 ס"מ יותר מהשירון הרגיל (כמו ה-300+), אך כוללת עיצוב מעט שונה, חישוקי הגלגלים הוחלפו בקלים יותר מאלומיניום ועיצוב חדש. צמיגים מיוחדים של חברת מישלן.
בתחום ההנעה הדגם כולל מנוע בנזין W16 צילינדרים בנפח 8.0 ליטר עם ארבעה מגדשי טורבו המספק ב-7,000 סל"ד ומומנט כוח מרבי של 169.78 קג"מ. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים. התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 2.4 שניות ומ-0 ל-200 קמ"ש 5.8 שניות ומ-0 ל-300 קמ"ש 12.1 שניות ומ-0 ל-400 קמ"ש 28.6 שניות, המהירות המרבית מוגבלת אלקטרונית ל-440 קילומטרים לשעה. צריכת הדלק המשולבת עומדת על 21.470 ליטר לכל 100 ק"מ. פליטת הפחמן דו-חמצני עומדת על 486.723 גרם לכל ק"מ.
הבחירות הכלליות באיטליה (1948)
ביום ראשון, 18 באפריל 1948 נערכו באיטליה בחירות על מנת לבחור את הרכב הפרלמנט הראשון של הרפובליקה האיטלקית. הבחירות אופיינו בהתערבות זרה, כאשר הדמוקרטים-נוצרים זכו בתמיכה כספית ותעמולתית מטעם ארצות הברית ובריטניה, בעוד ברית המועצות התערבה בבחירות דרך שליטתה מקרוב על המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, שהובילה קואליציה משלה - החזית העממית דמוקרטית.
לאחר ההשתלטות הקומוניסטית על צ'כוסלובקיה בפברואר 1948, ארצות הברית החלה לחשוש מפני כניסה של מדינות נוספות לאזור ההשפעה הסובייטי, כאשר ניצחון של הקואליציה השמאלית בהובלת הקומוניסטים היה מסמן התחממות ביחסי איטליה-ברית המועצות. הדבר ניכר מפרסום של מגזין טיים מאותה שנה, שתיאר את האפשרות של ניצחון שמאלי כ"קטסטרופה".
הבחירות הסתיימו בניצחון ימני, כאשר הקואליצייה בהובלת הנוצרים דמוקרטים זכתה ב-48 אחוז מהקולות, לעומת 31 אחוזים לחזית העממית דמוקרטית, שהורכבה מהמפלגה הקומוניסטית והמפלגה הסוציאליסטית. לאחר הבחירות, הנוצרים דמוקרטים הקימו ממשלה ללא הקומוניסטים, אשר גורשו מהקואליציה במהלך משבר מאי 1947 ונשארו באופוזיציה.
מערכת הבחירות.
מערכת בחירות זו לוותה בקיצוניות, אלימות מילולית, וחוסר וודאות יותר מכל מערכת בחירות אחרת בתולדות איטליה הדמוקרטית. הבחירות אופיינו במאבק אידאולוגי מובהק בין שני חזונות שונים לעתידה של איטליה. דה גספרי והמפלגה הדמוקרטית־נוצרית בראשותו שאפו לחברה איטלקית קתולית, שמרנית, וקפיטליסטית, המקורבת לבריטניה וארצות הברית. משמאל, המפלגה הקומוניסטית האיטלקית ובני בריתה הסוציאליסטים שאפו לאיטליה חילונית, מהפכנית וסוציאליסטית, שהשפעתה המרכזית היא ברית המועצות.
הקמפיין הדמוקרטי-נוצרי הזהיר מפני הידרדרות למצב דומה להפיכה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה. הם טענו כי במדינות הקומוניסטיות, "הורים שולחים ילדים לבתי כלא", וכן כי "הילדים הם בבעלותה של המדינה". סלוגן נוסף בו הדמוקרטים-נוצרים השתמשו היה "בחשאיות שבקלפי אלוהים רואה אותך, וסטלין לא." לעומתם, החזית העממית-דמוקרטית התמקדה בשיפור תנאי החיים של האיטלקים. הם נמנמעו ממתן מענה לשאלות הנוגעות ליחסי חוץ, כגון אי הצטרפות איטליה לאומות המאוחדות בעקבות וטו סובייטי, השליטה היוגוסלבית במחוז טריאסטה, והאובדן של סיוע כלכלי אמריקאי.
החזית הייתה קואליציה משותפת בין המפלגה הקומוניסטית לסוציאליסטית, שהונהגה בידי המפלגה הקומוניסטית. מפלגה זו הדירה את בני בריתה הסוציאליסטים לשולי הרשימה, כאשר המפלגה הקומוניסטית קיבלה בסוף הבחירות שני שלישים ממושבי הפרלמנט בהם זכתה החזית, מה שגרם לפגיעה משמעותית בכוחה הפוליטי והפרלמנטרי של המפלגה הסוציאליסטית. הסוציאליסטים אף סבלו מפיצול בתוך המפלגה, כאשר קבוצה סוציאל-דמוקרטית בראשות ג'וזפה סרגאט רצה תחת רשימה נפרדת, בשם "אחדות סוציאליסטית".
המפלגה הקומוניסטית התקשתה בריסון חבריה המיליטנטיים ביותר, שביצעו פעולות נקם אלימות. האזורים בהם בוצעו פעולות אלה, כגון ה-"משולש האדום" באמיליה, וכן אזורים בליגוריה מסביב לג'נובה וסאבוניה, סבלו מאלימות עוד בזמן מלחמת העולם השנייה, במהלך גילויי ברוטליות מצד משטרו הפשיסטי של מוסוליני, וכן מצד ההתנגדות האיטלקית.
התערבות בינלאומית.
הבחירות הושפעו במידה רבה מהמלחמה הקרה בין בריטניה וארצות הברית לברית המועצות. לאחר תבוסתו בבחירות, טוליאטי, מנהיג המפלגה הקומוניסטית טען כי "הבחירות לא היו חופשיות... התערבות זרה ברוטאלית נעשתה, דרך האיום להרעיב את המדינה ולבטל את הסיוע, אם היא תבחר בחזית הדמוקרטית... דרך האיום להשתמש בפצצה גרעינית נגד ערים ומחוזות שבחרו בקומוניסטים". חוק הביטחון הלאומי משנת 1947, אשר איפשר לארצות הברית לבצע פעולות ריגול במדינות זרות, אושר חצי שנה לפני בחירות אלה, בידי הנשיא טרומן. על כן, רדיו קול אמריקה, בבעלות ממשלת ארצות הברית, החל לשדר באיטליה תעמולה אנטי קומוניסטית ב-24 במרץ 1948.