בזמן לימודיה ברימון כתבה פינק והלחינה חלק משירי אלבומה הראשון, שאותו הקליטה שנתיים לאחר סיום לימודיה. את האלבום הפיק המפיק המוזיקלי והגיטריסט אור בהיר, והוא הוקלט והופץ בלייבל "אנובה מיוזיק". שירי האלבום הושמעו בתחנות רדיו רבות וחלקם נכנסו לפלייליסט של תחנת הרדיו כאן 88. משנת 2011 מופיעים פינק וההרכב שלה עם שירי האלבום ברחבי הארץ.
במקביל להוצאת האלבום ליוותה את הזמר אלי רוזן בהופעותיו והייתה כנרת בלהקתו של שחר אבן צור.
בשנת 2011 השתתפה בפרויקט "מסע אספלט" - ביצועים לשיריו של סשה ארגוב, שיצא בקול הקמפוס בניהולה המוזיקלי של טלי פולק. פינק ביצעה שם את שירו של ע. הלל יוסי, ילד שלי מוצלח.
בשנת 2016 הוציאה מיני אלבום של חמישה שירים, "Five", שאותו הפיקה מוזיקלית בעצמה ואת חלקו גם מיקססה. האלבום יצא בלייבל "סוס" בניהולו של יונתן קוטנר, ושיריו הושמעו בתחנות רדיו רבות. באותה שנה השתתפה באלבומה של הזמרת איה כורם 2023. היא ביצעה בו את השיר "אלף פעם", שיצא גם כסינגל. ב-2016 גם השתתפה פינק בפסטיבל אינדינגב, במופע משותף עם דניאל ספיר.
משנת 2017 היא המפיקה המוזיקלית והגיטריסטית של להקת הפסיכדליה התיאטרלית "טוניק קלוניק". אלבומם הראשון, "הביתה כבר", יצא ב-2019, אותו הפיק אוראל תמוז.
בשנת 2018 ניגנה במופע "חלוצות" - מחווה לשירי הלהקות הצבאיות, בהנחיית עידן אלתרמן. במופע השתתפו אלון אולארצ'יק, ירדנה ארזי וחגית יאסו.
בשנת 2019 הקימה עם דניאל ספיר את להקת "סניקי". ההרכב מבצע מופע אינסטרומנטלי-פסיכדלי שאת המוזיקה שלו הלחינו ספיר ופינק. אלבומם "Super Tragic Expeditions" ייצא בשנת 2022.
בשנת 2021 השתתפה בפרויקט "תקרית" – ביצועים לשירים מאת דוד אבידן. באלבום שרה פינק עם אלון בר את שירו של אבידן, "תחזית קרובה". באותה שנה השתתפה בפסטיבל אינדינגב.
הפקה מוזיקלית.
מלבד המיני-אלבום Five, פינק הפיקה את השיר "אהבה שלי מתה" מתוך אלבומם הראשון של "טוניק קלוניק". מתוך אלבומם השני, שעתיד לצאת ב-2022, הפיקה את השירים "כל אחד יושב בצד", "לא רוצה לסבול" ו"מן משהו". כמו כן הפיקה אלבומים לזמרים עומר רביד ונחמה אסתר.
פינק היא טכנאית סאונד שמיקססה שירים לזמרים ולהרכבים רבים ובהם דור הייטנר, הילה רוח, "סניקי" ו-טוניק קלוניק".
פעילות אמנותית אחרת.
בשנת 2006 הפיקה את פסטיבל "התוצרת" עם תמר מושינסקי ומיכאל מבורך. הפסטיבל אירח 40 אמנים מתחומים שונים ומגוון להקות והרכבים. בפסטיבל השתתף בין היתר יהוא ירון, שהייתה זו עבורו הופעת הבכורה של ההרכב שלו.
בשנים 2010 ו-2012 הפיקה את "פסטיבל בשביל המפעל", מרתון הופעות רחוב בהשתתפות אמנים רבים, בהם הילה רוח ולהקתה "כלבי רוח", "רומן אמפייר" ומיכל לוטן.
עשייה נוספת.
פינק קריינית וכותבת תוכן ותסריטים לעמותות מהמגזר השלישי והרביעי בהן הקרן החדשה לישראל, האגודה לזכויות האזרח בישראל ועמותת סיכוי.
ריקי קאסו
ריצ'רד אלן "ריקי" קאסו ג'וניור (29 במרץ 1967 - 7 ביולי 1984), שנודע גם בכינוי "מלך האסיד", היה רוצח אמריקאי שרצח את גארי לאורס בן ה-17, ב-19 ביוני 1984. הרצח בוצע בנורת' פורת, ניו יורק.
שנותיו הראשונות.
ריקי קאסו היה בנם של מורה להיסטוריה ומאמן פוטבול. בגיל ההתבגרות, הוא נזרק מהבית מספר פעמים, ונאלץ לישון ברחוב, במכוניות, במוסכים, ביער, ובבתים של חבריו. הוא נהג לצרוך סמים, בעיקר קנאביס, חשיש, LSD, ו-PCP. קאסו התעניין בתורת הנסתר, ולכאורה אף לקח חלק במספר טקסים בעלי אופי מאגי. חבריו סיפרו שהוא התעניין בתנ"ך השטני. לפחות במקרה אחד, הוריו אשפזו אותו בבית חולים פסיכיאטרי
הרצח של גארי לאורס.
הסכסוך בין לאורס לקאסו החל כשלאורס גנב עשר חבילות של הסם PCP מהבגדים של קאסו, לאחר שקאסו איבד את ההכרה במסיבה. קאסו התעמת עם לאורס מיד לאחר מכן, מה שגרם ללאורס להשיב חמש מתוך עשרת החבילות, ובנוסף להבטיח שהוא ישלם לקאסו 50 דולר עבור חמש החבילות האחרות שכבר בוזבזו. לפי עדויות, קאסו הכה את לאורס בארבע מקרים שונים.
בליל הרצח, קאסו הזמין את לאורס לצרוך סמים איתו, עם ג'ימי טוריאנו, ועם אלברט קווינונס. הם נכנסו ליער, שם הם צרכו מספר מנות של סם פסיכדלי, ככל הנראה LSD, ובנוסף צרכו PCP. לאחר מכן, הם הדליקו מדורה. במהלך הלילה, התפתחה אלימות ביניהם. קאסו הכה את לאורס בצווארו, ודקר אותו בחזה. קאסו המשיך לתקוף את לאורס, ודקר אותו עשרות פעמים, וככל הנראה גם עקר את עיניו. לאחר הרצח, קאסו וטוריאנו כיסו את גופתו של לאורס בעלים וענפים, והשאירו אותה ביער.
לאחר הרצח.
לאחר הרצח, קאסו החל להתרבר בפני חבריו על כך שהוא רצח את לאורס, ואף הראה לכמה בני נוער את הגופה. ב-1 ביולי, אדם אנונימי דיווח למשטרה על הרצח. ב-4 ביולי, מצאה המשטרה את גופתו של גארי לאורס. קאסו וטוריאנו נעצר ביום שלאחר מכן. ב-7 ביולי, ריקי קאסו התאבד בתלייה בתא המעצר. ב-1991, גם אביו של ריקי התאבד.
דוד הראל (רפאל)
דוד הראל (21 באפריל 1922 – 10 בפברואר 2013) היה מבכירי התעשייה הביטחונית בישראל ומהפועלים לפיתוח הטכנולוגיה בצפון. שימש בתפקידים שונים ברפא"ל לרבות סמנכ"ל ועוזר מנכ"ל, וקידם את הקמת מכון לשם במועצה אזורית משגב ו"אלקטו גליל" בקריית שמונה. זוכה פרס יו"ר הכנסת לשנת 1990 (התש"ן), על פעילותו ההתנדבותית למען טיפוח החינוך הטכנולוגי בעיירות הפיתוח בצפון. לאחר מלחמת העולם השנייה, עסק בפעילות הצלה וארגון העלייה לארץ ישראל ושימש כמפקד ארגון ה"בריחה", בזלצבורג שבאוסטריה.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
דוד הראל (במקור בשם המשפחה: "סקוצנדק", גרסה של "כהן צדק" ביידיש) נולד בשנת 1922, דור רביעי בעיירה סוקולוב-פודלסקי, שבפולין. בנם הצעיר של חיים וחנה ואח ליוסף. התחנך בגימנסיה הפולנית "דרוכיצין" ולאחר פלישת הגרמנים, עבר ללמוד בגימנסיה ע"ש "דרויסקין". התחנך בבית ציוני והשתייך לתנועת החלוץ. בהיותו בן 16, תקפו הגרמנים את פולין וכבשו את החלק המערבי שלה. כדי להימלט מהשלטון הגרמני, הראל ומשפחתו עברו לחלק המזרחי של פולין, בשליטת רוסיה הסובייטית. כפליטים, הועברו למחנות עבודה בסיביר. במשך שנתיים עבד הראל במחנה, כחוטב עצים. אביו, חלה כתוצאה מהתנאים הקשים במחנה ונפטר במהלך התקופה. בשנת 1941, עבר לקוואקז ועבד שם כמפעיל מכשור להקרנת סרטים. ב-1945, חצה את גבול ברית המועצות-פולין יחד עם אימו ואחיו. לאחר הגעתו ללודז' הצטרף לתנועה הציונית ומשם גויס לשירות בארגון "הבריחה" בזלצבורג. בתחילת 1947, מונה למפקד בסיס זלצבורג של "הבריחה". ב-1949, עלה לארץ ישראל.
תנועת "הבריחה".
לאחר פעילותו ב"תנועה הציונית", גויס לשירות בארגון "הבריחה" בזלצבורג שבאוסטריה. הראל קיבל תעודת פליט, והוגדר כעובד CAJR: הוועדה לסיוע לפליטים יהודים (Committee for Assistance to Jewish Refugees). בסוף 1946, לאחר שהשלטונות הפסיקו את תנועת הפליטים דרך הגבולות, פעולת הארגון הגלויה הסתיימה. בתחילת 1947, התמנה למפקד הנקודה בזלצבורג לאחר שחברי הנהגת הארגון, בראשות אבא גפן, עלו לישראל. הראל ואנשיו הקימו תת-ארגון האחראי לאיסוף מודיעני, לצורך המשך פעילות העברה באופן סמוי. לאחר האיסוף המודיעני וגיבוש אסטרטגיות פעולה, המשיכו הראל ואנשי תנועת הבריחה בפעילות העברה באישון לילה ובשימוש כלי-תחבורה מוסווים.
בישראל.
חיים מקצועיים.
בארץ, עבד כחשמלאי בחברת "אגד". במקביל לעבודתו, למד הנדסת אלקטרוניקה בטכניון. בשנת 1960, הצטרף לרפא"ל. שימש סגן ראש שטח מחקר אלקטרוניקה ולאחר מכן, סגן ראש המנהלה הטכנית. בשנת 1972 מונה לסמנכ"ל רפא"ל. לאחר כחצי שנה בתפקיד, פרצה מלחמת יום הכיפורים. לאור התמודדות צה"ל עם טכנולוגיות חדשות שהופיעו בשדה הקרב, הואץ תהליך הפיתוח והייצור ברפא"ל. כסמנכ"ל, נדרש לנהל את התיאום עם הפיקוד של צה"ל בדבר שחרור חיילי מילואים, לטובת תמיכה בתהליכי העבודה ברפא"ל, החיוניים למאמצי הלחימה. בשנות ה-80 מונה לעוזר מנכ"ל רפא"ל.
פעילות התנדבותית.
עידוד החינוך הטכנולוגי, ביישובי קו העימות בצפון.
כעוזר מנכ"ל רפא"ל, נחשף למצוקת החינוך הטכנולוגי ביישוב קריית-שמונה וסגירתן של המגמות הטכנולוגיות, בבתי הספר התיכוניים באזור. הראל רתם את עובדי רפא"ל ללמד בהתנדבות בבתי הספר בקריית-שמונה, פרויקט זה הורחב ל-22 יישובים בצפון. לאחר פרישתו, המשיך לתמוך בפרויקט ומדי שנה נסע ליישובים, מקריית שמונה ועד בית שאן, על מנת לבחור את התלמידה או התלמיד המצטיינים ביותר מכל ישוב. בשם רפא"ל הוא העניק להם תעודת הוקרה ומלגה כספית. עד היום, מעניקה רפא"ל מלגת הצטיינות לתלמידות ותלמידים מהצפון כחלק מתוכנית: "עידוד החינוך הטכנולוגי", אותה היא מפעילה מאז החל הראל את הפרויקט. במקביל, ניהל הראל פעילות הסברתית בקרב בני נוער באזור הצפון, בדבר חשיבות רכישת השכלה במקצועות הטכנולוגיה וחיזוק גישתם למקצועות אלו. בשנת 1990 זכה בפרס יושב ראש הכנסת על פועלו זה. את כספי הפרס, ייעד כתרומה לחברה. הוא ייסד פרויקט המעלה על נס את אומץ ליבן של אימהות בצפון הארץ, המגדלות ילדים תחת איום טילים וטרור. מאותה שנה, הראל חילק ב"יום האם" תעודת הוקרה בצירוף מענק כספי ל"אם אמיצה", שנבחרה על ידי ועדה ציבורית, אשר המליצה על מקבלת הפרס.
פעילות למען קליטת עולים.