ג'וֹן וִינסְטוֹן אוֹנוֹ לֶנוֹן (באנגלית: John Winston Ono Lennon; 9 באוקטובר 1940 – 8 בדצמבר 1980) היה זמר-יוצר, סופר, ופעיל שלום אנגלי שזכה לתהילת עולם כמייסד של להקת הביטלס. ביחד עם ג'ורג האריסון, רינגו סטאר ופול מקרטני יצר לנון את הרכב הרוק המצליח והמשפיע במאה העשרים. ב-2004 דירג אותו מגזין "רולינג סטון" במקום ה-38 ברשימת "100 האמנים הגדולים בכל הזמנים" וב-2008 דורג במקום ה-5 ברשימת "100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים".
לנון נרצח בפתח ביתו, על ידי מרק דייוויד צ'פמן.
לנון נודע כאחד המוזיקאים, הזמרים וכותבי השירים הפוריים והמשפיעים ברוקנרול וזאת בזכות שני מפעלים עיקריים: הראשון הוא עבודתו המוזיקלית, בעיקר כחבר להקת הביטלס, שהביאה אותו לפרסום עולמי. השני הוא העובדה שהחל מתקופה מסוימת בחייו, החליט לנצל את פרסומו להפצת מסרים שבהם האמין – כמו שלום ואחווה, וכך קנה את הערצתם של המונים שהזדהו עמו ועם עקרונותיו.
ביוגרפיה.
1940–1962: נעוריו ותחילת דרכו.
לנון נולד בשם ג'ון וינסטון לנון בעיר הנמל ליברפול שבממלכה המאוחדת, בעת מלחמת העולם השנייה. שמו האמצעי, וינסטון, נקרא על שמו של ראש ממשלתה של האימפריה הבריטית באותם ימים, וינסטון צ'רצ'יל. הוא תיעב את השם הזה, ולבסוף אף החליפו בשם אונו. סיפורו המשפחתי של לנון לא היה פשוט – אביו, אלפרד, שהיה מלח בצי הסוחר ממוצא אירי, כמעט לא נכח בבית במהלך מלחמת העולם השנייה. אמו, ג'וליה, אשר קיימה יחסים מחוץ לנישואין עם גבר אחר ואף הרתה לו, סירבה לחדש את הקשר עם אביו כאשר שב לאנגליה, וג'ון הועבר לטיפולה של מימי, אחות אמו, בעקבות לחץ ממשפחתה שלא הייתה מרוצה מכך שבתה "חיה בחטא".
לנון התבטא מאוחר יותר על ילדותו באומרו, "אמי פשוט לא הייתה מסוגלת להתמודד עם החיים. היא הייתה הצעירה (מבין חמש אחיותיה), בעלה ברח לים, המלחמה הייתה בעיצומה והיא פשוט לא הייתה מסוגלת לטפל בי, ולכן בסופו של דבר גרתי אצל אחותה הבכורה". משפחתה אף התקשרה פעמיים לשירותי הרווחה של ליברפול ודיווחה על כך שג'ון ישן עם אמו במיטתה למרות גילו המתקדם (בן 8–10 בערך). במשך תקופה ארוכה בילדותו חי בנתק עם אמו, רבות מכך בעקבות העובדה שדודתו לא ששה לגלות לו שביתה של אמו בעצם קרוב במיוחד. מימי, דודתו אשר גידלה אותו כאם, האמינה שהשפעתה של ג'וליה המעורערת על הילד ג'ון תהיה הרסנית, והיא סיפרה לביוגרף של לנון האנטר דייוויס שלא סיפרה לו על אביו ואמו מכיוון שדאגה לו מאוד. היא התוודתה מאוחר יותר ש"אולי דאגה יותר מדי". אך כניסתה של אמו לחייו הייתה משפיעה במיוחד – היא זו שחשפה אותו למוזיקת הרוקנרול, ומותה הטרגי בתאונת דרכים הותיר עליו חותם.
בעת לימודיו בתיכון הקים ג'ון את להקת "החוצבים" (The Quarrymen), בהשראת שם בית הספר התיכון שבו למדו חברי הלהקה. הלהקה הופיעה מספר פעמים, ובין השאר הופיעה בפני קהל יהודי בלבד בשנת 1956, במועדון הגולף בגייטאקר, פרבר של ליברפול. ביום שבת, 6 ביולי 1957, הופיעה להקת החוצבים בכנסיית סנט פיטר בפרבר וולטון (Woolton), שבו גר לנון, אחרי ההופעה שכללה שני שירים (Puttin' On The Style, Baby Let's Play House) חבר משותף של לנון ומקרטני הפגיש ביניהם. מקרטני הרים גיטרה, כיוון אותה (דבר שהרשים את חברי הלהקה) וניגן לכבוד לנון ולהקתו. בפגישתם השנייה החליטו חברי הלהקה וביניהם ג'ון לצרף את מקרטני בשל כישרונו בשירה ובגיטרה ולמרות גילו הצעיר. מעט מאוחר יותר הכיר מקרטני ללנון את ג'ורג' האריסון והציע לצרפו ללהקה, בתחילה התנגד לנון לרעיון בשל גילו הצעיר של האריסון (שהיה בן 14 באותה העת), אך לאחר ששמע את נגינתו על גיטרה השתכנע וצרף גם אותו ללהקה כגיטריסט מוביל. ב-1960 פרשו לנון, מקרטני והאריסון מה"חוצבים", והיקמו להקה משלהם. הלהקה החדשה עברה מספר גלגולים עד שהפכה ללהקה המוכרת בתור הביטלס (The Beatles).
במהלך השנים הבאות הופיעו לנון, מקרטני, האריסון ופיט בסט (המתופף הראשון של הלהקה) בליברפול וכן בעיר הנמל המבורג, שבגרמניה המערבית. לנון התבטא מאוחר יותר באמירה "נולדתי בליברפול, אך התבגרתי בהמבורג", בהתייחסו לכך שתקופת המבורג בחיי הלהקה הייתה סוערת במיוחד. לנון, כמו גם שאר חבריו ללהקה, עשה שימוש נרחב בסם בשם "ספיד" והם הופיעו במקומות מפוקפקים במיוחד. בכמה מהמועדונים בהם הופיעו היו צריכים המלצרים להסתובב עם אלות וסכינים כדי להשתלט על הלקוחות האלימים והשיכורים. אותם טיפוסים מפוקפקים הכריחו את לנון וחבריו לשתות כמויות עצומות של אלכוהול. "הם היו שולחים אל הבמה שמפניה, את החיקוי הגרמני הזול לשמפניה, והיינו צריכים לשתות את זה אחרת הם היו הורגים אותנו", אמר לנון מאוחר יותר. סביב לנון נקשרו כמו כן שמועות רבות על מעשים כגון התגרות בקהל הגרמני תוך כדי השתכרות עם צעקות כמו "הייל היטלר" ו"תחזרו לטנקים שלכם", על שצפה כביכול בהאריסון מאבד את בתוליו וכמו כן שלקח חזיר לטייל בעיר. הביוגרף של לנון, ג'ון וייז ג'קסון טען שאין סיבה לפקפק באמיתות הדברים. אף-על-פי שהתקופה בהמבורג הייתה ללא ספק קשה, אלימה ומפוקפקת במיוחד, הייתה לה השפעה מכרעת על התפתחות הביטלס. הם בילו ביחד 800 שעות על הבמה, דבר שאימן אותם וגיבש אותם – והם לא יכלו לצבור בשום מקום מהוגן יותר.
1962–1970: שנות הביטלס.
1962–1965: שחר ימי הביטלס.
בשנת 1962 חתמה הלהקה על חוזה הקלטות עם חברת EMI, אחרי שנדחתה על ידי חברת דקה (Decca), דחייה שמוזכרת לעיתים קרובות בהקשר של טעויות עסקיות פטליות. הלהקה צירפה מתופף חדש, רינגו סטאר, שהחליף את המתופף הקודם, פיט בסט. באותה שנה התחתן לנון עם סינתיה פאוול. כשעוד היו בני זוג, באוגוסט אותה שנה, סיפרה לו סינתיה שהיא בהיריון. היא סיפרה ש"ראתה איך כל הצבע נעלם לו מהפנים והחרדה חודרת לו לעיניים". לנון חייב היה להתחתן עם אם ילדו, לא בגלל אמפתיה רבה מדי אלא כי באותם ימים שערורייה כזו הייתה קוברת לו את הקריירה. כך נכנס לנון ב-23 באוגוסט 1962 לנישואים בלי אהבה. על פי דודתו מימי, התחוללה בערב החתונה דרמה גדולה, כאשר בסיומה זעק לנון בדמעות "אני לא רוצה להתחתן". בריאן אפשטיין, אמרגנו, שימש כשושבין בחתונה, ושילם על המסיבה שנערכה לאחר מכן. בנוסף, אפשטיין שילם על חדר פרטי בבית החולים כשסינתיה ילדה את בנם ג'וליאן שנה לאחר החתונה, ואף הציע להם את דירתו כדי שיהיה להם מקום להתגורר. אפשטיין הוא סנדקו של ג'וליאן לנון, בנו, שאותו הזניח בתקופת הביטלמניה ולאחריה.
הביטלס זכו להצלחה עצומה בבריטניה כמעט מן ההתחלה, בשנת 1963, כשנה לאחר תחילת ההקלטות ב-EMI. בהופעה לכבוד המלכה האם ואישים נוספים ממשפחת המלוכה הבריטית, אמר לנון את הערתו המפורסמת, שהתקבלה דווקא בהומור ואהבה בחצר הארמון: "לשיר הבא נצטרך את עזרתכם. אלו שיושבים במקומות הזולים יותר, אנא מחאו כפיים. היתר, בבקשה רשרשו בתכשיטיכם". בשנת 1964, אחרי שנה של ביטלמניה בריטית, הופיעה הלהקה במופע של אד סאליבן, תוכנית טלוויזיה אמריקאית פופולרית, במה שסימן את תחילתה של הביטלמניה האמריקאית ובמידה מסוימת גם את ה"הפלישה הבריטית". אז החלה תקופה של שנתיים מרוכזות של ביטלמניה, שבהם הופיעו הביטלס ברחבי העולם, כתבו שירים, יצרו סרטים ולנון אף הוציא שני ספרים, "In His Own Write" ו-"A Spaniard in the Works".
שיריהם התאפיינו באותה תקופה בפשטות, אקורדים מועטים, ונושאים שעוסקים בתחום שבינו לבינה. עם זאת, החל מסוף שנת 1964, וביתר שאת משנת 1965 ואילך, ניכרה במילות שיריו של לנון התפכחות מעליצות הנעורים שאפיינה את שירי הביטלס בשנים הראשונות. שירים כמו "I'm a Loser" או "No Reply" מהתקליט "Beatles for Sale" שיצא בסוף 1964 מבטאים תחושת חוסר ערך, אובדן דרך, אובדן עשתונות ונטיות אלימות, שעמדו בניגוד לתדמית העליזה-תמיד ונטולת הדאגות של הביטלס.
תחושת אובדן הדרך והניתוק מהמציאות התעצמה אצל לנון במהלך השנתיים הבאות, בהן חש שהוא זקוק לעזרה "כדי לחזור למציאות" (כפי שכתב בשיר "!Help"), כאשר שיריו הופכים יותר ויותר אישיים וחושפניים, בעוד הוא עצמו שוקע בשימוש הולך וגובר בסמים קלים, הזייתיים וקשים. לנון גיבש במהלך שנים אלו את הסגנון שאפיין אותו בשנים הבאות – סגנון מאוד אישי, חושפני וישיר. משירי אהבה פשוטים וקלילים, הוא התפתח לשירים מורכבים יותר מבחינת המילים, אשר חשפו חוויות מחייו, בעקבות, בין השאר, המלצה שקיבל מבוב דילן – "בחייך, ג'ון, תקשיב למילים". כאמור, מאמצע שנות השישים חל מפנה במילות השירים של הביטלס ובעיקר של ג'ון. לא היו אלה רק מילות השיר "!Help", שאכן ביטא מצוקה קשה מבעד למנגינת הרוקנרול. אם עד אז שירי האהבה של הביטלס עסקו בסיפורי אהבה פשוטים גם אם עצובים, עתה שירים כמו "Girl" סיפרו על מערכת יחסים מסובכת ומורכבת, וכללו רמיזות אתאיסטיות ציניות ("בילדותה כשאמרו לה שהכאב יוביל לאושר / האם היא עדיין מאמינה בזה אחרי שהוא מת?").