ב-22 בנובמבר 2021 נחתם הסכם בין ישראל, ירדן ואיחוד האמירויות הערביות, לפיו ישראל תקים מתקן התפלה בשטחה ותעביר את המים שייוצרו לירדן, ובתמורה ירדן תספק חשמל להפעלת מתקן ההתפלה באמצעות חווה סולארית שתועבר לישראל, וכל זה במימון של איחוד האמירויות.
שיתוף פעולה ביטחוני.
שיתוף הפעולה המודיעיני בין ירדן וישראל החל עוד לפני ששתי המדינות זכו לעצמאותן. לאורך השנים נחשב המודיעין הירדני לשותף של המודיעין הישראלי בעיקר נגד הטרור הפלסטיני. שיתוף פעולה זה מוצנע, בעקבות התנגדות המיעוט הפלסטיני הגדול שבירדן. עם זאת, התקיימו מלחמות בין שתי המדינות, וכן התנגשויות צבאיות כמו פעולות התגמול.
לפני מלחמת ששת הימים, ראתה ישראל בכניסת צבא זר ממערב לנהר הירדן כעילה למלחמה. מאז כיבוש יהודה ושומרון, ישראל רואה בכניסת צבא זר לממלכת ירדן כעילה למלחמה. מצב זה מהווה מבחינת ירדן חלק מהבסיס של מצבה הביטחוני, במיוחד בתקופה שלפני נפילת סדאם חוסיין. בפועל, הפעילה ישראל את מדיניותה זו פעם אחת עם כניסת צבא סוריה לירדן במהלך ספטמבר השחור.
לישראל יש אינטרס בשמירת השושלת ההאשמית בשלטון, הנחשבת ליציבה ושומרת שלום. לצד הירדני אינטרס לשמור על שיתוף פעולה עם ישראל, שלה כלכלה חזקה יותר, וכן מודיעין איכותי נגד ארגוני טרור אשרים לא פעם מתנגדים לשלטון ההאשמי, המלוכני והחילוני.
יחסים תרבותיים.
למרות ההתחייבות לנורמליזציה שהיוותה חלק מהסכם השלום, רוב הציבור הירדני אינו מוכן לקבל קשרים תרבותיים עם ישראל. ביקור בישראל גורם להכרזת המבקר כאישיות בלתי רצויה במרבית ארגוני האינטליגנציה בירדן (סופרים, עורכי דין וכו') וכן לגירוש מאגודותיהם. במהלך השנים ניסו ישראל ובית המלוכה הירדני לשנות מצב זה ללא הצלחה מרובה.
מכבש דפוס
המוזיאון הלאומי של ביירות
המוזיאון הלאומי של ביירות (בערבית: متحف بيروت الوطنيّ) הוא המוזיאון העיקרי לארכאולוגיה בלבנון, ומושבו בביירות. אוסף המוזיאון החל להיאסף לאחר מלחמת העולם הראשונה ופתיחתו הרשמית של המוזיאון הייתה בשנת 1942. אוסף המוזיאון כולל מאה אלף פריטים, רובם עתיקות מחפירות שנערכו בלבנון, המתוארכות החל מהתקופה הפלאוליתית ועד תקופת הממלוכים. כ-1,300 פריטים מוצגים לקהל.
היסטוריה.
המוזיאון החל דרכו בפריטי עתיקות של אספנים פרטיים, בחלקם קצינים צרפתים המוצבים בלבנון. בניית המוזיאון הסתיימה ב-1937, אך חנוכתו, שיועדה להיות שנה לאחר מכן, נדחתה עקב המצב הפוליטי עד שלבסוף, ב-1942, נפתח לקהל הרחב. ב-1975, בעת מלחמת האזרחים בלבנון, נמצא המוזיאון בשטח ההפקר שבין הצדדים הלוחמים, וספג נזק רב. גם בשנים שלאחר מכן היה המוזיאון נתון באזור לחימה. כתוצאה מכך סגר המוזיאון את שעריו באמצע שנות ה-70, וננקטו צעדים להגנת הממצאים, כגון כיסוי פסיפסים בשכבת בטון.
במהלך הפלישה הישראלית ללבנון, בשנת 1982, כבש כוח של יחידת שלדג את מתחם המוזיאון, בו התבצרו רבים מלוחמי הקומנדו הסורי. טרם הקרב, מצא קצין המודיעין של שלדג תרשים מדויק של המבנה בארכיון הלאומי של ביירות. הלוחמים פשטו בו זמנית דרך כל הפתחים, והסתערו באש וברימונים על המחבלים המבוצרים. טל רוסו, שהיה אז מפקד פלגה בשלדג, תיאר בראיון את הפריצה למתחם המוזיאון – "הצמדנו חומר נפץ לקיר המבנה. חשבנו שזה יעשה חור בקיר, אבל בפועל פוצצנו את הספרייה הלאומית של ביירות וגשם של דפים ירד עלינו. תחת אש של אר.פי.ג'י פרצנו למוזיאון." את הקרב מול אנשי הפת"ח, ניהלו לוחמי שלדג כשהם מתרוצצים בין חפצי אומנות ואוסף של מטבעות עתיקים המוטלים על הרצפה.
בשנת 1991, לאחר סיום מלחמת האזרחים, היה המוזיאון במצב של הרס, לחדרים חדרו מי גשמים, נזקי הפגזות וחורי כדורים הרסו את הקירות החיצוניים של המוזיאון, וממצאים ומסמכים רבים נשרפו בשריפות שפרצו במהלך הלחימה.
בשנת 1992 החלה יוזמה לחידוש המוזיאון, ובשנת 1995 החלו עבודות השיקום. המוזיאון שב ופתח שעריו לציבור בשנת 1997. בשנת 1998 נסגר שוב לצורכי עבודות שיקום, ובשנת 1999 שב ונפתח. במקביל לפתיחתו הכריזה ממשלת לבנון על מבצע לאיתור חפצים שנבזזו מהמוזיאון במהלך המלחמה, מבצע שהשיב לרשות המוזיאון רבים מהממצאים שהוצגו בו בעבר.
כיום מחזיק המוזיאון אוסף של מאה אלף פריטים, מתוכם מוצגים לקהל 1,300. אלו כוללים סרקופגים, פסיפסים ותבליטים. גולת הכותרת של המוצגים הוא ארון אחירם, סרקופג של המלך הפיניקי אחירם, מהמאה העשירית לפנה"ס, שנמצא בגבל וכולל את הטקסט העתיק ביותר שנמצא בכתב הפיניקי.
Dorudontidae
פאזארדז'יק
פָּאזָארְדְזִ'יק, וגם פאזארג'יק (בבולגרית Пазарджик), היא עיר בבולגריה, בירת מחוז פאזארדז'יק, השוכנת על גדות נהר המריצה, 39 קילומטרים מהעיר פלובדיב ו-109 קילומטרים מהבירה סופיה.
היסטוריה.
התקופה העות'מאנית.
ב-1484 לאחר ייצוב שלטונו של הסולטאן באיזיט השני באימפריה העות'מאנית, הוא פתח במסע כיבושים כנגד נסיכות מולדובה, ממלכה שאביו מהמט השני לא הצליח להכניע סופית. באיזיט נחל ניצחון תוך כיבוש הערים אקרמן וקיליה ובכך חיזק את השליטה העות'מאנית על הדרך היבשתית לחצי האי קרים, שם שלט וסאל של הסולטאן. כבעלי ברית של העות'מאנים, נשלחו מהעיר אקרמן מתיישבים טטרים לחזק את האחיזה העות'מאנית בשטחים הבולגריים וב-1485 הם הקימו יישוב קבע במקום, בתוכו ייסדו מרכז מסחר אזורי והעניקו לעיר את השם בניב הטורקי Tatar Pazarcιk, שמשמעו שוק (באזאר) טטרי קטן, (דז'יק, בדומה לסיומת צ'יק).
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), הכוחות העות'מאניים הנסוגים נקטו במדיניות של "אדמה חרוכה" בשטחים מהם נסוגו, העלו באש גם את העיר פאזארדז'יק ושרפו אותה עד היסוד.
לאחר המלחמה נכללה העיר בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
לאחר עצמאות בולגריה.
ב-1885 הכריז אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה על איחוד בין נסיכות בולגריה לרומליה המזרחית ומאז נותרה פאזארדז'יק בחזקת הבולגרים. בחודש אפריל 1928 אירעה רעידת אדמה חזקה בבולגריה. בערים רבות ובכלל זה פאזארדז'יק, מבני ציבור ובתי מגורים ניזוקו קשות. במשך שבועות מספר היו רעידות משנה, תושבי העיר נמלטו אל הגנים הציבוריים שבעיר ומחוצה לה ושהו שבועות מספר במחנות ארעיים. הנזק הכלכלי שנגרם לתושבי העיר ובכלל זה לבני הקהילה היהודית היה כבד. לאחר מלחמת העולם השנייה חל פיתוח מואץ בעיר, נבנו אזור תעשייה ומערכת תחבורתית, הכוללת 4 קווי חשמליות ו-14 קווי אוטובוסים. בראשית המאה ה-21, ממצבת עצמה העיר כעיר תיירותית ובה אטרקציות כגון: פארקים, כנסיות, מוזיאון להיסטוריה האזורית וגלריות.
דמוגרפיה.
ככלל, בראשית המאה ה-21, שומרת אוכלוסיית העיר על יציבות מספרית עם מגמות מתונות של גידול או קיטון. במחצית השנייה של שנות ה-90 חל קיטון מתון של 2.6% בכמות האוכלוסין שנבע בעיקר מהגירת עבודה מהעיר בשל המשבר הכלכלי שפקד את בולגריה, בעוד שבעשור הראשון של המאה ה-21 חל גידול מתון של 1.9%. מבחינת הנתונים המגדריים עולה ש-50.7% מאוכלוסיית פאזארדז'יק הן נשים ו-49.3% הם גברים. מבחינת התמהיל האתני עולה ש-88% מהאוכלוסייה ממוצא בולגרי, 7% צוענים ו-4% הם טורקים.
כלכלה.
עיקר התוצר המקומי הגולמי מגיע מייצור מזון, משקאות ועיבוד טבק. חלקים נרחבים משטחי הרשות המקומית מנוצלים לחקלאות שלחין והגידולים המרכזיים הם חיטה, שעורה, שיבולת-שועל, טבק, שיפון, תירס, אורז, חמניות, עגבניות, תפוחי עץ, מלונים ועוד. בנוסף, מגדלים צאן, בקר וחזירים לתעשיית הבשר והחלב. בשטח הרשות המקומית קיימים מספר מפעלים לייצור שימורי מזון, בעיקר בתחום הפירות והירקות. כמו כן קיימות מספר מחלבות ומפעלים לייצור מוצרי חלב. באזור טחנת קמח ומספר יקבים. בשטח הרשות המקומית מפעל מרכזי לעיבוד ראשוני של טבק. כמו כן קיים מפעל טקסטיל. פאזארדז'יק מקושרת לרשת מסילות הרכבת הפנים בולגריות המהוות גם חלק מעורק הרכבות האירופי לאסיה.
אקלים.
האקלים בעיר נע בין ממוזג לים תיכוני, עם טמפרטורה שנתית ממוצעת של 12.5oc. בחודשים יולי ואוגוסט, עשויה הטמפרטורה הממוצעת להגיע ל 24oc, ובינואר ופברואר לרדת עד ל 2oc בממוצע. כמות המשקעים השנתית הממוצעת באזור עומדת על 500 מילימטרים.
הקהילה היהודית.
תעוד לקהילה סוחרים יהודית ספרדית בעיר מצוי בספרי שאלות ותשובות החל ממחצית המאה ה-17. ב-1835 הגיעו לעיר פליטים מאדירנה והגדילו את אוכלוסיית הקהילה. בראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה 1,200 נפשות ונכללה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית. קהילת פאזארדז'יק הייתה ממובילות מהפכת החינוך היהודי המחודש ובעיר פעל בית ספר יהודי ובו כיתות גן, בית ספר יסודי ופרו גימנסיה. בעיר הייתה פעילות ציונית ענפה ובכלל זה פלג רוויזיוניסטי לא מבוטל. בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר 1,000 יהודים, אשר מקצתם יועדו לגירוש אל מחנות ההשמדה ב-10 במרץ 1943. ביולי 1943 גורשו מנהיגי הקהילה ורבניה למחנה הריכוז סומוביט. מרבית בני הקהילה עלו למדינת ישראל, לאחר הקמתה.
ולודאבה
כבוד הכהנים
כבוד הכהנים (גם קידוש זרע אהרון) היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות, שעניינה לכבד את הכהנים בכל דבר, וכן לתת להם זכות בכורה במצוות וכדומה.
מקור המצווה.
בחירת אהרן וזרעו לקדושה מוזכרת בספר שמות בשני מקומות: . ואחריו בהמשך הפסוקים;
המצווה לדורות שמחייבת את העם לקדש ולכבד את הכוהנים מובאת בספר ויקרא, פרשת אמור:
דיני המצווה.
בתלמוד מבואר שמצווה זו נוהגת גם בזמן החורבן שאין הקרבת קרבנות ונוהגת אף בחוץ לארץ, וכך נפסק להלכה.
כהני חזקה.