תרומתם של אתרי טבע עירוני לנושא המגוון הביולוגי מתבלטת בעיקר באתרים בהם קיימים מינים נדירים או כאלו בסכנת הכחדה, בניהול נכון ושמירה על השטחים הפתוחים בשולי הערים (לדוגמה משפוכת בנייה) ובתכנון המאפשר פיצוי מסוים על קיטוע בתי גידול (ככל שתא שטח מנותק יותר מסביבתו הטבעית, כך ערכו פוחת עם הזמן) במעבר מינים בין קצוות העיר, לדוגמה על ידי מסדרונות אקולוגיים.
דוגמאות לאתרי טבע עירוני.
בריכות חורף.
בריכות חורף הן בית גידול עונתי הולך ונעלם, אופייני למישור החוף, המחדד את אופיים הדינמי של אתרי טבע עירוני. בריכות החורף יכולות להתקיים בעיר כחלק מאתר שהוא "משאר טבע" (מערכות טבעיות שהתקיימו במקום, טרם הפיתוח העירוני ושרדו) או כבריכות מלאכותיות. חשיבותן של בריכות אלו בצמחייה ובעלי חיים ייחודיים, המתקיימים הן בעונה היבשה והן בעונה הרטובה.
קיימים מספר תנאים חשובים להישרדות מינים אלו בעיר (חלקם בסכנת הכחדה, לדוגמה- טריטון הפסים):
ניתן לראות בריכות חורף בערי מישור החוף כגון- תל אביב (בריכות הכפר הירוק), הרצליה (בריכת 'באסה'), נתניה (בריכת 'דורה'), חדרה (בריכת יער), אשקלון (בריכת שפיר) ועוד. אולם, בריכות מעטות זוכות למעמד חוקי המאפשר הגנה עליהן וטיפוחן.
בריכת דורה היא בריכת חורף בנתניה אשר לה מעמד של שטח לשימור, זוהי הבריכה השנייה בגודלה במישור החוף וייחודה במגוון המינים המתאפשר תודות לקיום ארוך יחסית של מים בה (עד אמצע-סוף הקיץ). הבריכה מהווה מוקד עירוני ואזורי כאתר פנאי ונופש, תוך שהיא מציעה הנאה מיופייה ומבעלי החיים הרבים בה, בעיקר בעונות הרטובות. סביב לבריכה הוקם פארק אינטנסיבי 'פארק השלולית', המהווה חיץ פתוח בין הבריכה לאזור המגורים המפותח. יחד עם זאת, גם בריכת דורה עומדת בפני לחצי פיתוח רבים, הבנייה האינטנסיבית סביב אזור הבריכה דרשה בניית נקזים על מנת למנוע הצפות באזור הבנוי. נקזים אלו השפיעו משמעותית על כמות המים בבריכה והביאו לירידה באורך תקופת החזקת המים בה. כתוצאה מכך הולכים ונעלמים המינים הייחודיים לבריכה.
אתרים היסטוריים, בתי קברות ופרדסים נטושים
בירושלים ישנם שני אתרי טבע שנוצרו כתוצאה מתהליך היסטורי. התחנה לחקר ציפורי ירושלים, שנמצאת בין הכנסת לבין בית הקברות שיח' באדר, היא אתר שאליו מגיעות עשרות אלפי ציפורי שיר נודדות מדי שנה. עמק הצבאים הוא אתר ששימש במשך 30 שנה כפרדסים, עד שבשנות ה-80 אלו נעשו פחות כלכליים, בעוד העיר גדלה סביב העמק נכלאו בו כ-30 צבאים, ולאחר מאבק ציבורי הוא כיום משמש כפארק ציבורי.
חורש ים-תיכוני.
חורש ים-תיכוני הוא אחת מתצורות הצומח הטבעיות הנפוצות בישראל מהצפון ועד לדרום הרי יהודה. כבר משנת 5,000 לפנה"ס לא ניתן להפריד בין הצומח הטבעי להתערבות האדם בו, אך זו הפכה ליותר ויותר משמעותית עם השנים. השפעת האדם, במובנים רבים, מסייעת לשגשוג החורש הים-תיכוני, בממשק נכון בין הצומח לרעייה ולגיזום. עם זאת, ביעור שטחי חורש יכולה להביא למדבור באזורי הארץ הדרומיים ולסחף קרקע והרס פני השטח באזורים הרריים. ככל שתצורות החורש פתוחות יותר (יער-פארק, גריגה ובתה עשבונית), כך מגוון המינים בהן גדול יותר.
בעיר, אנו יכולים למצוא גבול עירוני הנושק לחורש, חורשה בתוך העיר או אפילו מס' פרטים בודדים. ניהול נכון של שטחים באלו בעיר משמעו הנגשת שולי האתר לקהל על ידי הרמת גובה העלווה, אך הותרת חלק מרכזי סבוך, כאזורי מסתור וקינון. מאחר שעמידות צומח החורש הים-תיכוני גבוהה, תוך יכולת ניהול מים נכונה של הצמחים ועמידות בתנאי עקה, שטחי חורש בעיר יהיו שטחים הצורכים מעט מאוד התערבות ויהיו קלים וזולים לאחזקה.
בישראל, נמצא אתרים כאלו בעיקר באזורים הרריים כמו הרי יהודה, הגליל והכרמל. כמו גם באזור השרון, בו התקיים יער השרון (יער-פארק של עצי אלון התבור) עד תחילת המאה ה-20, אז נכרת ברובו על ידי הטורקים לצורך הנעת רכבת הקיטור.
דוגמה לכך היא 'שמורת אלון', הידועה גם בשם חירבת צ'רקס, שמורת אלונים בשטחי מועצה מקומית פרדס חנה-כרכור. בשטחי השמורה עצי אלון תבור עתיקים, שרידי יער השרון. השמורה מהווה מוקד טבע עירוני ברמה מקומית וארצית, בהיותה חלק משביל ישראל וכמייצגת של נוף וטבע שנכחדו.
דוגמה נוספת לחורש ים-תיכוני כטבע עירוני היא הגן האקולוגי בטכניון, חיפה. קריית הטכניון נבנתה על שטחי החורש הקדום בכרמל, השריד היחידי בשטחי קריית הטכניון לחורש זה מתקיים בגן האקולוגי. הגן הוקם על ידי פרופסור זאב נאוה שהגדיר את יעודו של הגן: "גן זה צריך לשלב "את היפה עם המועיל – את חמדת הנוף הטבעי ששורר עדיין בקמפוס עם נטיעות חדשות לתועלת ההוראה והמחקר של הסטודנטים, כך שמיופיו של הגן תהנה כל קהילת הטכניון...להפוך את הגן האקולוגי למרכז להוראה, להדרכה והדגמה, למרכז של ידע אקולוגי מעשי על שימור, שיקום ושיפור הנוף בעזרת צמחים היכולים לעמוד בתנאים קשים של קרקע, מים והדורשים מינימום של החזקה".
חולות מישור החוף.
חולות מישור החוף הם מערכת אקולוגית ייחודית, הנמצאת בסכנת הכחדה. בתחילת המאה ה-20, נמצאו בישראל 360,000 דונם, עקב הפיתוח האינטנסיבי שנעשה והתוכניות להמשך פיתוח, צפויים להיוותר 58,000 דונם טבעיים בלבד ועוד 41,000 דונם מופרים.
חשיבות חולות אלו נובעת בעיקרה מהיותם שטח חלחול מים מרכזי לאקוויפר החוף ובית למינים רבים, ביניהם מינים אנדמיים (24% מסך המינים האנדמיים בישראל) ומינים בסכנת הכחדה.
אחת התופעות הקשות ביותר במערכת זו היא התייצבות החולות עקב התפתחות לא רצויה של צמחייה והקמת שוברי גלים בחופים, המונעים הסעת חול מהים לחוף. ההתייצבות משנה את אופי החולות ופוגעת ביכולת ההישרדות של מינים מקומיים. על כן, על מנת לשקם ולשמר את חולות מישור החוף, על הערים להגביל ולהסדיר את תנועת הולכי הרגל בהם, לקיים ממשק אקטיבי להסרת הצומח ולהימנע ממיקום מזחים ושוברי גלים בסמוך לבתי גידול רגישים.
מעזבות וגינות נטושות.
בערים רבות ישנם מגרשים ריקים בלב העיר, בהם מצטברת פסולת עשירת חנקן. שטחים ריקים אלו מהווים דשן מצוין לצמחי מעזבות המשגשגים בקרקעות מסוג זה ופורחים בשיא תפארתם בחורף ובאביב. בין צמחי המעזבות הבולטים והנפוצים במגרשים ריקים בתוך הערים נמנים חמציץ נטוי, חרצית עטורה, חלמית, סרפד ופרג אגסני. שטחים אלה מהווים בית גידול פורה לפרוקי-רגליים רבים - כגון חיפושיות, פרפרים, נמלים, דבורים ועכבישים - וניתן למצוא בהם גם שבלולי יבשה, הן פליטי תרבות כגון שבלול הגינה והן מינים מקומיים כמו שבלול השדה או דרחול השיח. בשל מצוקת הנדל"ן בערים הגדולות (ביקוש רב לנדל"ן ומחסור בשטחי בנייה ריקים), שטחי מעזבות אלו נעלמים בהדרגה לטובת בניית בנייני דירות.
בעלי חיים בערים.
להלן רשימה חלקית של בעלי חיים הנפוצים בערי ישראל (לא כולל חיות מחמד):
בוטנול
בוטנול הוא כוהל המכיל 4 אטומי פחמן, בעל הנוסחה המולקולרית C4H9OH.
קיימים ארבע איזומרים מבניים של בוטנול. על פי מספר הפחמנים הקשורים לפחמן הפונקציונלי (אליו קשורה קבוצת ההידרוקסיל), שנים מהם כוהלים ראשוניים (1-בוטנול ואיזובוטנולׂׂׂ) אחד שניוני (2-בוטנול) ואחד שלישוני (טרט-בוטנול):
בוטנול משמש כממס במגוון מוצרים, כחומר מוצא או מרכיב בשלב ביניים של סינתזה אורגנית וכדלק ביולוגי.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 רוב הבוטנול מיוצר מדלק מאובנים. זהו התהליך חליפי לתהליך תסיסה של עמילן או תאית על ידי החיידק Clostridium acetobutylicum שאחד מתוצריו הוא בוטנול.
דוד מוכתר-סמוראי
דוד מוכתר-סמוראי (בלועזית: David Mouchtar-Samorai; נולד ב-1942) הוא במאי ושחקן תיאטרון ואופרה ישראלי-גרמני.
ביוגרפיה.
דוד מוכתר-סמוראי נולד בבגדאד, שבעיראק. עלה לישראל ב-1951. למד בחוג הבימה לנוער, בו הורו צבי פרידלנד ושלמה ברטונוב. למד משחק ב"אקטור סטודיו", בתיאטרון רויאל קורט, לונדון. בשנות השישים שיחק בתיאטרון הבימה בהצגות "ילדי הצל" מאת בן-ציון תומר, "כל אדם והאמת שלו" מאת לואיג'י פיראנדלו, "המלך נוטה למות" מאת אז'ן יונסקו, "מסע לנינוה" מאת יהודה עמיחי, "בלוז למיסטר צ'ארלי" מאת ג'יימס בולדווין ו"השקיעה" מאת איסאק באבל. ב-1967 שיחק בהצגה "עצור ! עד כאן !" בבימויו של יוסף כרמון, שהציגה בצוותא.
ב-1969 שיחק בהצגה "תיאטרון האכזריות" מאת אנטונן ארטו, בבימויו של מיכאל אלמז בתיאטרון המרתף, ביחד עם שפרה מילשטיין. מוכתר גילם את דמותו של אנטונן ארטו, אבי "תיאטרון האכזריות".
ב-1969 שיחק בהצגה "הזקן" בבימויו של מיכאל אלמז בתיאטרון המרתף, ביחד עם מירי פביאן. הצגה קומית-מינית מאת המשורר הביטניקי מייכל מאקליור. ההצגה מספרת על בילי הנער וג'ין הארלו. הציגה בתל אביב, לונדון וארצות הברית, בה נאסרה בתחילה בידי הצנזורה.
בראשית שנות השבעים של המאה העשרים, שב לאנגליה ולמד בימוי במשך שנתיים בתיאטרון סיטיזן, גלאזגו. ב-1972 שיחק בהצגת היחיד "דרייפוס על אי השדים" המבוססת על חייו של אלפרד דרייפוס. אלמז כתב את ההצגה על פי חומרים תיעודיים וגם ביים אותה. המחזה מתאר את דרייפוס היושב באי השדים, מנותק מהעולם ומשחזר את פרשת דרייפוס, בלי שהוא יודע על ההד שהפרשה חוללה בצרפת. העיתון "סקוטסמן" זיכהו בפרס על ההצגה, שהציגה בפסטיבל אדינבורו. ההצגה הציגה בישראל והייתה בסיבוב הופעות באירופה ובאמריקה.
הוא השתתף בתסכיתי רדיו.
החל לביים בראשית שנות השבעים. הצגותיו הראשונות הוצגו בתיאטרון סיטיזן, בתיאטרון טרוורס, אדינבורו ובאוניברסיטת תל אביב, בה ביים את ההצגה "צ'ה גווארה". באנגליה ביים שני מחזות מאת מיכאל אלמז, אחד מהם "האנרכיסט", קומדיה פוליטית שהועלתה בפסטיבל אדינבורו ועוסקת במיכאיל באקונין.