פייפס הצעיר, שלימודיו בפולין נקטעו עקב המלחמה, שלח בסמוך לאחר הגיעו לארצות הברית, גלויות למספר רב של קולג'ים, בהן סיפר בגילוי לב שאיננו יודע עדיין אנגלית כראוי ושאין לו כסף כלל, אך הוא מעוניין בכל זאת ללמוד ושאל אם יסכימו לקבלו ללימודים. למרבה ההפתעה הוא קיבל ארבע תשובות חיוביות, מביניהן בחר את קולג' מסקינגם באוהיו, שם למד וסיים ב-1943 תואר ראשון והתגייס לחיל האוויר האמריקאי. הצבא החליט שפייפס מתאים להיות קצין מודיעין, מהיותו דובר גרמנית כשפת אם, ושלח אותו ללמוד שפה נוספת - רוסית - באוניברסיטת קורנל. בכך נקבע למעשה כל כיוון חייו בהמשך, לא רק בהיבט המקצועי אלא גם האישי: באוניברסיטה זו פגש פייפס את איירין יוג'יניה רות', יהודיה ממוצא פולני, שנישאה לו ב-1946 עם שחרורו מהצבא. לזוג נולדו להם שני בנים; הבכור הוא היסטוריון, סופר ופובליציסט ידוע בפני עצמו, דניאל פייפס.
בסתיו 1946 התקבל פייפס, בטרם שחרורו מהצבא, ללימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד. נושא עבודת המחקר שלו היה "התאוריה הבולשביקית בנוגע ללאומיות". הוא סיים לימודיו כדוקטור להיסטוריה ב-1950, ונשאר ללמד באוניברסיטת הרווארד, מאז ובמשך 46 שנים. ב-1958 מונה לפרופסור להיסטוריה באוניברסיטה זו. בהמשך כיהן פייפס, בין השאר, גם כמנהל המרכז לחקר רוסיה בהרווארד, מרצה באוניברסיטת לנינגרד, מרצה במכון סטנפורד למחקר בקליפורניה ומרצה אורח קבוע במכון נובל לשלום בנורווגיה, ועוד.
ממשל ופוליטיקה.
תפקידו הפוליטי הראשון היה בתחילת שנות השבעים, כשכיהן כיועץ לסנטור הדמוקרטי, ה"ניצי" בענייני חוץ, הנרי ג'קסון. בתקופה זו היה ממבקריה החריפים ביותר של מדיניות הדטאנט - הפתיחות כלפי ברית המועצות של הממשל הרפובליקני בהובלת ריצ'רד ניקסון והנרי קיסינג'ר. הוא עבר למחנה הפוליטי הנגדי, כשמונה על ידי יורשו הרפובליקני של ניקסון, ג'רלד פורד, כראש צוות B שלו.
מינויו של פייפס לראשות צוות B היה התבסס דווקא על התנגדותו לדטאנט. הצוות בראשותו נועד לבחון את הדעה שהייתה מקובלת במערב באמצע שנות השבעים, לפיה הסובייטים מתנגדים גם הם - כארצות הברית - למלחמה גרעינית, ומוכנים אף הם להתפשר באמת עם המערב. התאוריה המקובלת אז גרסה כי שני הצדדים במלחמה הקרה מבינים שמלחמה גרעינית תשמיד את שניהם (השמדה הדדית מובטחת,"Mutual Assured Destruction"), או בראשי תיבות באנגלית שתאמו את הנסיבות: "MAD". המסקנה הלא מפתיעה של צוות B הייתה, שברית המועצות לא נטשה את כוונותיה התוקפניות כלפי המערב, ואם רק תוכל, תשאף להכריע ולאו דווקא להגיע לפשרות. לאחר שהחל בברית המועצות תהליך הגלאסנוסט, פורסם ב-27 ביוני 1988 באיזבסטיה הסובייטי מאמר של ואדים זגלדין, בכיר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, ממנו הוברר שלפחות במסקנה עיקרית זו הצדק היה עם פייפס ועם צוות B שלו.
בראשית שנות השמונים המשיך פייפס לצדד ברפובליקנים, כשמונה לחבר המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, וכיהן בפועל כיועצו של הנשיא הרפובליקני רונלד רייגן לענייני מדיניות כלפי מזרח אירופה וברית המועצות. בתקופה זו נחשב על ידי רבים כאחד מראשי התומכים בגישה הנוקשה שהפגין רייגן כלפי הקומוניסטים, שהובילה בסופו של דבר להתמוטטות הגוש הסובייטי ולניצחונה של ארצות הברית במלחמה הקרה.
דעותיו בשנותיו האחרונות.
ב-2011, כשני עשורים לאחר נפילת הקומוניזם, כשהוא בן 88, פייפס נתן ריאיון ל"וול סטריט ג'ורנל" בו התייחס לניצחונו האינטלקטואלי לעומת שאר החוקרים בתחומו: "הם סברו שהמערכת הסובייטית הייתה פופולרית ושהיא תחזיק מעמד לעד. לכן, לדעתם היינו צריכים להסתדר איכשהו עם הקומוניסטים, כלומר - להתפשר עימם. רונלד רייגן, אותו חשבו לטיפש, היה זה שאמר שברית המועצות עומדת להתמוטט והם צחקו עליו; והוא ואני - צדקנו."
באותו ראיון הסביר פייפס שאת ניצחונה של ארצות הברית על הקומוניזם במלחמה הקרה, יש לייחס בראש וראשונה למדיניות "תורת הבלימה" ("containment"), שהגה ג'ורג' קנאן עוד ב-1946, ושמנעה את המשך התפשטותה של ברית המועצות; בהמשך, המדיניות איפשרה לתהליכי קריסה פנימיים, בלתי נמנעים, בתוך המערכת הסובייטית - לפעול את פעולתם. עם זאת, לדעתו, היה זה רונלד רייגן, שבמדיניותו הנוקשה נתן למשטר הסובייטי "דחיפה" שקיצרה את התהליך בעשרות שנים. הלקח לדעתו היה, שאסור להיכנע לרוע; פייפס חשב שארצות הברית נכנעה לו לעיתים קרובות מדי בשעתו, למשל בתקופת הדטאנט, שהחליפה את תורת הבלימה במשך כעשור שנים. כדבריו, "התייחסנו אז לקומוניסטים לא כאל נוכלים ופושעים שהם אכן היו, אלא כאל שותפים ראויים לדו-שיח. כשעשינו זאת, זו הייתה שגיאה - וההיסטוריה הראתה זאת".
בשנותיו האחרונות, סבר פייפס שהאתגר העיקרי הניצב בפני ארצות הברית, הוא האסלאם המיליטנטי - שקשה ללחום בו, דווקא מפני שאיננו מאיים ישירות על ארצות הברית בדרך כלל. הוא סבר שזהו איום שונה מהאיום שיצר הקומוניזם בשעתו, משום שמדובר בפנאטים. הקומוניסטים היו מרושעים, אך לא פנאטים. ניתן היה לדבר אליהם בהגיון - וכשניצבת מולם בנוקשות, הם נסוגו. במשבר הטילים בקובה למשל, פידל קסטרו רצה שהרוסים יתקפו בפועל את ארצות הברית והיה מוכן לכך שקובה תאבד, ובלבד שהסוציאליזם ינצח. ניקיטה חרושצ'וב סירב, כי הקומוניסטים מעולם לא היו מתאבדים; הם רצו לחיות. הסכנה המוסלמית שונה משני אלה: היא אינה חזקה ובעלת ארסנל נשק וכוח צבאי כמו הקומוניסטים בשעתם, אך המוסלמים המיליטנטים הם פנאטים ובלתי רציונליים. פייפס טען שיש לעמוד נגדם, בלי פחד, אף שייתכן מאוד שהמאבק נגדם יימשך עוד עשרות שנים.
פרסים ואותות כבוד.
הפרס הראשון בו זכה פייפס היה 'פרס ג'ורג' לואיס בר' ב-1955, מטעם האגודה ההיסטורית האמריקאית, על ספרו השני:
"The Formation of the Soviet Union, Communism and Nationalism 1917-1923". אחריו זכה בפרסים ואותות כבוד רבים נוספים. בין השאר, הוא כיהן כקונסול כבוד של גאורגיה בארצות הברית, וקיבל תואר של מפקד במסדר הכבוד האזרחי הפולני Cross of Merit. הוענקו לו תוארי כבוד ודוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת אדלפי שבניו יורק, ממסקינגם קולג' שם למד לתואר ראשון, מאוניברסיטת שלזיה הפולנית, מאוניברסיטת שצ'צ'ין, מאוניברסיטת ורשה, מאוניברסיטת טביליסי שבגאורגיה, ועוד. היה חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וחבר האקדמיה הפולנית לאמנויות ולמדעים (PAU). ב-2007 קיבל את המדליה הלאומית למדעי הרוח מטעם הקרן הלאומית למדעי הרוח האמריקאית, וזכה לשורה ארוכה נוספת של תוארי כבוד ופרסים, שהוענקו לו על כתיבתו ועבודתו, מכל רחבי העולם.
פייפס נפטר ב-17 במאי 2018.
יחזקאל ויינשטיין
המרכז לטניס בישראל - טבריה
המרכז לטניס בישראל - טבריה, הוא אחד מ-14 המרכזים ברחבי הארץ של המרכז לטניס בישראל.
היסטוריה.
המרכז נפתח בשנת 1989 בשיכון ד' בעיר - אחת משכונות המצוקה הגדולות (בהמשך שונה שם השכונה לרמת אגוז). הסיבה למיקומו של המרכז בשכונה זו הייתה לתת נגישות לאוכלוסייה הקרובה בעלת המצב הסוציו אקונומי הקשה, על מנת שהילדים יוכלו לבלות את אחר הצהרים והחופשות שם במקום להישאר ברחובות. המרכז היה כמובן נגיש לכל תושבי העיר והאזור שהגיעו כדי ללמוד את משחק הטניס.
ביל ליפי, אחד מששת המייסדים של המרכז לטניס בישראל, סיפר את הסיפור של הקמת המרכז בטבריה: "לארי קרוליק היה איש נפלא שאהב ילדים. הוא לא שיחק טניס. במהלך טיול בישראל, בזמן שנסע ברכבת מת"א לירושלים, הוא הודיע שהוא מעוניין לתרום מיליון דולר כדי לבנות מרכז טניס בטבריה. כאשר התקיים טקס חנוכת המרכז, קרוליק כבר גסס מסרטן. הוא טס במיוחד עם משפחתו ורופאו האישי מארצות הברית לישראל והגיע לטבריה עם מסוק כדי להיות בטקס. כמה ימים לאחר מכן הוא נפטר".
הפעילות במרכז.
במרכז בטבריה ששה מגרשים, קיר אימון מקורה, מועדון לילדים, שלושה מקלטים ניידים, כיתת לימוד, מקלחות ושירותים וגישה לנכים. במרכז תוכניות טניס מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים: תוכנית לגני ילדים ופיתוח מוטורי מגיל 3-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית לילדים מצטיינים המשלבת גם אימוני כושר ואימונים מנטליים. למבוגרים יש חוגי טניס וקרדיו טניס. השחקנים הבולטים שגדלו בטבריה במהלך השנים וזכו באליפויות ישראל לנוער: ויקטור קוליק, גיא קובי, אלירן דויב ואיגור סמילנסקי. במרכז מתקיימות תחרויות ארציות, אזוריות ופנימיות במהלך השנה וימי כיף לתושבי העיר.
המרכז בטבריה מקיים תוכניות רבות למען הקהילה שממומנות על ידי תורמים יקרים בחו"ל: תוכניות למען ילדים ונוער בסיכון, תוכנית לאנשים בעלי מוגבלות שכלית, תוכנית לדו קיום (חיים משותפים) ותוכנית לעולים חדשים.
במלחמת לבנון השנייה ב-2006 נאלץ המרכז להפסיק את פעילותו בעקבות ירי קטיושות על טבריה. כדי להרחיקם מקו האש, הוזמנו ילדי המרכז להתארח במרכז לטניס בישראל - רמת השרון שם התאמנו וישנו אצל משפחות מהאזור.
מנהל המרכז הראשון בטבריה היה שמוליק טלר ואחריו ניהלו קרול לובל וישה אקסנוב, כאשר המנהל משנת 2009 ועד היום הוא טל אמסלם.
מדעי המח
למת הסנדוויץ'
מפרץ נעמה
מפרץ נעמה () הוא מפרץ טבעי במצרים, וכפר הנופש המרכזי של העיר שארם א-שייח' שבדרום חצי האי סיני. המקום מפורסם באיכות המלונות, בתי הקפה, הבזארים והמסעדות שבו.
כפר הנופש במפרץ נעמה הוקם לראשונה בתקופת ההתיישבות הישראלית במקום, כ-6 קילומטרים צפונית מזרחית לבתי העיר אופירה ששכנה במקום. המקום לא נהרס והשליטה בו הועברה למצרים שהמשיכה לפתח אותו.
יואב מזא&quot;ה