בוועידת בתי הספר הממלכתית שיזם משרד הפנים הגרמני ב-1920 ובכינוסים רבים אחרים של החינוך הפרוגרסיבי בגרמניה נדון הרעיון בדבר ייסוד בית ספר חדש, השונה באופן מהותי מבתי הספר המכינים (Buch- und Paukschule) – "בתי חרושת לציונים", שבהם נלמד חומר הלימוד בצורה אינטנסיבית ומואצת, על מנת להכין את התלמידים לכניסה לאוניברסיטה, שהיו בתי הספר הטיפוסיים במערכת החינוך בגרמניה בתקופה הווילהלמינית . הפדגוגיה העמלנית נתפסה כדרך האלטרנטיבית שעשויה להמיר את דגם בית הספר הסמכותני של המאה ה-19.
פדגוגים שונים שנמנו עם התנועה הפרוגרסיבית בחינוך תמכו ברעיונות שונים הנכללים במושג בית הספר העמלני.
המחנך הוגו גאודיג הציע "עבודה בית-ספרית ברוח חופשית" (freie geistige Schularbeit), שפירושה חינוך הנשען על דיון כיתתי חופשי שיפתח תלמידים בעלי ביטחון עצמי.
המחנך פאול אסטרייך , ראש איגוד הרפורמטורים הבית-ספריים הבלתי-מתפשרים (), צידד ברעיון בית הספר היצרני , שבבסיסו הקניית כישורים ומוכוונות ליצרנות.
גיאורג קרשנשטיינר גרס כי יש להעמיד במרכז החינוך את העמל והמלאכה.
אוטו גלֶקֶל , שר החינוך הראשון של הרפובליקה האוסטרית הראשונה (1919–1920) ונשיא מועצת החינוך העירונית של הבירה וינה (1922–1934), פעל ליישום רעיון בית הספר העמלני במדינתו.
העמלנות והציונות.
עקרונות הגישה תובעים את פעילותו העצמאית של התלמיד, ומדגישים את הצורך בשילוב בין מאמץ שכלי לגופני. כמו גם נשענים על דפוסים של תהליכים חברתיים, ובאמצעותה ניתן לעורר את התלמיד לצורכי החברה. העקרונות הללו מתחברים לעקרונות הציונות העוסקים בשיבה למולדת היסטורית ועיבוד אדמתה, ההתחדשות, לפי הציונות, נובעת מתוך העבודה.
בעקבות התפתחות הפדגוגיה המודרנית, ביקשו חלק מהמורים העבריים לשנות את דרכי החינוך וההוראה, מתוך התאמה לצרכים החדשים של גידול דור המכבד ואוהב את העבודה, ושואף לחיי יצירה מוסריים בארץ ישראל.
לצד הגישה בה העמלנות היא אידיאל לאומי, תפיסת החינוך הושפעה גם מהחינוך הפרוגרסיבי ככלי לביטויו.
החינוך העמלני במושבה הר-טוב.
בשנים תרע"ה - תרע"ו ניסה המורה דוד אידלסון ליישם את הגישה העמלנית בבית הספר במושבה הר-טוב. לפי גישתו, שרכש בהשתלמותו בגרמניה, יש ללמוד בבית ספר את דרישות החיים. הוא ייחס חשיבות לתמריץ המגיע מהילד ותיאר את תפקידו של בית הספר כאמצעי שמוביל אותו הלאה.
על פי ניסיונו במושבה ביקש לשנות את שיטת החינוך בארץ, ואת עיקרי דבריו העביר בהרצאה באספה הכללית של מורי ארץ ישראל שנערכה ביפו. בהרצאה שטח 27 עקרונות מרכזיים, בהם שינוי מרכז הכובד מן המורה אל התלמיד, שימת דגש על היחסים בין התלמידים עצמם, תוך הענקת האפשרות לילדים לניהול עצמי. את בית הספר חילק לשלוש דרגות לימוד.
בית הספר העמלני בתל אביב.
גן ילדים ובית ספר עמלני בתל אביב הוקם לאחר שהציג אידלסון את משנתו באספת המורים הארצית. אידלסון ויהודה רון-פולני פנו אל מנהל ועד החינוך בבקשה לאשר את הקמתו. בבקשתם מנו את המטרות שהם מבקשים ליישם בו: בהם, פיתוח הרמוני והדרגתי של יכולתיו הגופניות והרוחניות של הילד, על מנת להכשירו לחיי חברה הכוללים פעולה ועבודה בארץ ישראל, תוך מתן עצמאות לילד.
בית הספר חינך על פי שיטת העבודה העצמית, התלמיד הביע התעניינות בנושא, ותוך פעילות ביקורתית גיבש החלטה. וכן הוא התפתח באופן טבעי ביחס לסביבתו, תוך ביצוע מטלות והדגשת ערכו של האידיאל החברתי, אהבת האדם והשאיפה לצדק.
בית הספר נפתח, בהתאם לתקופה, כיוזמה פרטית. אל אידלסון ופולני הצטרפו פנינה ויחיאל הלפרין. בית הספר נפתח בחודש אלול תרפ"א, בגן היו 2 תלמידים ובבית הספר 9, אך בשל בעיות תקציביות הפך, לאחר שנתיים, לבית החינוך לילדי העובדים שהפך לספינת הדגל של זרם העובדים וגובשו בו אותם יסודות פדגוגיים שהונהגו בבית הספר העמלני.
החינוך העמלני בבית הספר הריאלי בחיפה.
בית הספר הריאלי בחיפה הוקם והיה בשנותיו הראשונות בית ספר עמלני. ד"ר ארתור בירם הוביל את העקרונות בהם הילדים עובדים פיזית ורוחנית. בית הספר הדגיש את העצמאות של התלמידים, שיתופם וטיפוח יכולתם בתהליך הלמידה. בירם חיבר בין רעיונותיו של גיאורג קֶרשנשטַינר לצורך של היישוב היהודי בחזרה לאדמתו ולעמל, גם כחלק מחיבור יצרי אל האדמה ועזיבת הגלות שהרחיקה את העם ממנה. ובגישה הפרקטית, החברה בראשית דרכה נזדקקה לידיים עובדות, ובית הספר סייע להכשיר את התלמידים.
בית ספר עמלני
החינוך העמלני
גיגי כהן
אמירות סיציליה
אמירות סיציליה הייתה אמירות מוסלמית שבירתה פלרמו שבסיציליה בין השנים 965 ל-1072 והייתה אחת החזיתות הגדולות של האסלאם מול אירופה הנוצרית וכן הייתה למוקד גדול במסחר בים התיכון בימי הביניים.
אמירות סיציליה הייתה השם לשלטון המוסלמי וכן לממלכה הנורמנית ששלטו בסיציליה בין 965 ל-1072. האמירות נוסדה על ידי השושלת האע'לבית ששלטה באיפריקיה (תוניסיה של היום) בסיוע של מפקד צי ביזנטי שערק. הביזנטים הפקירו את סיציליה הרחוקה לידי המוסלמים ובמקום הוקמה אמירות שלימים הפכה לחלק מהח'ליפות הפאטמית תחת השושלת הכלבית, ואחר כך לחלק מהסולטנות הזירית. ב-1072 נפלה האמירות לידי רוג'ר הנורמני שהקים בה את רוזנות סיציליה שהושפעה אף היא מהתרבות האסלאמית ואירחה אוכלוסייה מוסלמית גדולה. חשיבותה של האמירות היא בהתפשטות האסלאם לעבר איטליה הנוצרית (עד כדי הקמת אמירויות נוספת בברי שבחצי האי האפניני).
כיבוש האי מידי הביזנטים.
סיציליה שהייתה תחת שלטון ביזנטי רעוע. הייתה מטרה לפלישה מוסלמית עוד בימי הח'ליף עות'מאן, זמן קצר לאחר כיבוש צפון אפריקה. פלישות רבות חזרו ונשנו אך כמעט תמיד ניגפו מפני הצי הביזנטי. ב-750 נכבשה עיר הבירה סירקוזה, אך הכובש, חביב, נאלץ לשוב לארצו ולדכא מרד ברברי. כיבוש סיציליה התאפשר על ידי עריקתו של מצביא ביזנטי בשם אאפמיוס, שהתחבר לשליט האע'לבי והעביר לצי המוסלמי את טכניקת "האש היוונית" שעליה התבססה העליונות הביזנטית בים. בקרב בין הכוחות המשולבים של אסד בן אל-פורת ואאפמיוס, נחלו הביזנטים תבוסה ונטשו את סיציליה. אולם התבוסה המלאה התרחשה רק לאחר מצור על העיר פלרמו, מרד פנימי בצבא המוסלמי, מתקפה ביזנטית ומותם של אסד ואאפמיוס גם יחד. ב-965 נכבשה פלרמו והושלם כיבושו האי.
תקופת השלטון המוסלמי.
האי הפך לאמירות של האע'לבים ואחר כך עברה לידי הפאטמים והופקדה על ידם בידי חסן אל-כלבי. השושלת הכלבית שהייתה עצמאית, המשיכה את ההתפשטות המוסלמית לאיטליה, הקימה אמירויות בטאראנטו ובבארי, תקפה את העיר רומא והביסה את הקיסר הרומי הקדוש, אוטו הראשון, בקרב ליד קלבריה. האמירות החלה להידרדר בתקופתו של יוסוף אל-כלבי, עם תחילתם של סכסוכים פנימיים שהובילו את בני השושלת לכרות בריתות עם הביזנטים מחד, ועם השושלת הזירית ששלטה בתוניס, מאידך.
תחת השלטון המוסלמי, שהתמקם בפלרמו (נקראה "אלמדינה" - העיר), הפכה סיציליה למרכז סחר בים התיכון והערבים הביאו אליה את קנה הסוכר שטרם נודע במערב והיה מוצר חשוב בעולם המוסלמי כבר בימי הביניים. באי עצמו גידלו כמות רבה של חיטה, שנמכרה לנסיכויות של איטליה הנוצרית. על אף גל של התאסלמות, התקיימו באי קהילות נוצריות ויהודיות גדולות ומשגשגות.
כיבוש האי בידי הנורמנים.
השלטון באי, שהתפצל זה מכבר והתפזר בין שלושה אמירים, נפל לידי הכובש הנורמני (ויקינגי) רוג'ר גיסקאר ׁׁ(אחיו של רובר גיסקאר), שהקים באזור את רוזנות סיציליה. בזמן הכיבוש, התנצר חלק גדול מהאוכלוסייה המוסלמית, אך התרבות האסלאמית בכללותה המשיכה להתקיים ברוזנות, והשפיעה על הארכיטקטורה והשפה של השלטון באי. אך ב-1240 החלו גירושים, כפיית הנצרות ופרעות באוכלוסייה המוסלמית והיהודית, דבר שהוביל להגירה ולהתנצרות למראית-עין של האוכלוסייה.
נאוביום
סנדו אלבו
אלכסנדרו (סנדו) אלבו (ברומנית Alexandru "Sandu" Albu, 22 באוגוסט 1897 סינאיה - 22 בנובמבר 1978 בוקרשט) היה כנר, ויולן, מלחין, מנצח ומורה רומני. נודע כאחת הדמויות החשובות בחיים המוזיקליים בעיראק בימי המלוכה - בשנים 1937–1958, כפרופסור לכינור בקונסרבטוריון בבגדאד וכמנצח התזמורת הממלכתית בבגדאד.
שנותיו המוקדמות.
סנדו אלבו נולד בסינאיה, במחוז פרחובה, ברומניה, כבן הקטן מבין תשעת הילדים של שטפאן טודור אלבו, מוביל של דגנים. למד מנעוריו נגינה בכינור ותאוריה מוזיקלית אצל ג. קונסטנציו ויון קרויטורו. בשנים 1917-1913 למד בקונסרבטוריון (האקדמיה למוזיקה) של בוקרשט אצל אלפונסו קסטלדי (תאוריה-סולפז' והרמוניה), יואן סקרלטסקו (הרמוניה) וצ'צ'יליה ניצולסקו-לופו (כינור).
בהמשך השתלם בשנים 1922-1920 בקונסרבטוריון של פראג אצל הכנרים אוטאקאר שווצ'יק ופרנטישק אונדז'יצ'ק ובמקביל השתתף בהרצאות לתולדות המוזיקה, ניתוח וצורות מוזיקליות באוניברסיטה הגרמנית של פראג.
קריירה מוזיקלית ברומניה ובעיראק.
בשנים 1930-1929 ו-1936-1934 השתלם אצל ג'ורג'ה אנסקו באמנות הכינור ובהלחנה.
סנדו אלבו ניגן החל משנת 1925 ועד גיל 80 ככנר סולן ברומניה ובחו"ל. בשנים 1928-1927 לימד נגינת כינור וויולה בקונסרבטוריון למוזיקה של ברוקלין, ניו יורק, בשנת 1929- 1928 בבית הספר למוזיקה ע"ש ג'. הארט בהרטפורד, קונטיקט. בשנים 1937-1935 היה אחראי על פיקוח המוזיקלי בשידורי רדיו בוקרשט.
בשנת 1937 הגיע לעיראק והתמנה לפרופסור לכינור במכון לאמנויות בבגדאד. אחרי הפסקה בשנות מלחמת העולם השנייה (1945-1939) חזר ללמד שם עד שנת 1950. בהמשך (1958-1950), עד להפיכה הצבאית משנת 1958 ניצח על התזמורת הסימפונית הממלכתית העיראקית בבגדאד.