חפירת המנהרות ולוחמת המנהרות התפתחו והסתעפו עם התמשכות המלחמה עד שמתחת לקרקע צמחו מבוכים מסועפים של מנהרות, כאשר כל צד מנסה להתחכם ליריבו בביצועיו. בהדרגה הוכרחו שני הצדדים לחפור מנהרות לעומק רב יותר, דבר שהאריך את זמן החפירה והעלה במידה ניכרת את הסיכון שבה. כמו כן, מנהרות שני הצדדים נתקלו זו בזו לא פעם וקרבות פנים אל פנים התחוללו במעבה האדמה, בדרך כלל תוך שימוש בנשק קר כגון כלי חפירה וקרשים, שכן השימוש בנשק חם במנהרות לא היה אפשרי בדרך כלל בשל התנאים בהן. נעשה שימוש גם במוקשים שנפרסו להגנה מפני חפירות גרמניות מתקרבות. לעיתים הונחו מוקשים אלו במתכוון בנתיבה של מנהרה גרמנית מתקרבת שאותרה, כדי שיתפוצצו בפניהם של החופרים הגרמנים, יפגעו בהם וימוטטו את המנהרות שחפרו.
נוכחות פלוגות המנהרות לא הייתה פופולרית בקרב היחידות הלוחמות הרגילות, שכן הביאה עמה סכנה נוספת. אם נודע לגרמנים כי פלוגת מנהרות פועלת בקווים הבריטיים מולם, היו הם נוטים יותר להפגיז עמדות אלו. כמו כן היו החיילים הבריטיים חשופים לפגיעה מהתפוצצויות המוקשים התת-קרקעיים הבריטים, ובמיוחד ככל שמשקלם הלך וגדל עם התמשכות המלחמה.
תנאי העבודה במנהרות.
מעבר לסכנה שבפעילות האויב מתחת לאדמה היו תנאי העבודה במנהרות קשים. בשל הסיכון של תקיפת העובדים בהן על ידי הגרמנים היה הכרח לשמור על חשאיות ביחס למיקום פתחי המנהרות. המחסור בחשמל בקווי החזית חייב את החופרים לעבוד לאור נרות והחשש מהאזנה גרמנית הצריך עבודה שקטה. המנהרות היו צפופות, קרות ולא פעם זרמו בהן מים. תנאים אלו עשו את החופרים לפגיעים למחלות כרגל חפירות (עקב הרטיבות) והרעלת גז (נעשה שימוש בעכברים וקנריות בכלובים, שכן איבוד הכרה שלהן היה מתריע על נוכחות רמות גבוהות של גז). כן היו חשופים לסכנה של התפוצצות הגז.
התרבות האבדות בפלוגות המנהרות – שקשה היה למצוא מחליפים מיומנים לאנשיהן – יצרה תמריץ החל מסתו 1915 לפיתוח ציוד הצלה ושיטות הצלה לשימוש במנהרות. ביולי 1916 כבר פעלו בצרפת שני בתי ספר צבאיים לעובדי הצלה ממנהרות. תחנות חילוץ נפרסו בקרבת המנהרות (לא יותר מ-200 מטרים מפתחו של כל פיר חפירה) והוצבו בהן חיילים מאומנים בחילוץ ועמם ציוד הצלה ייעודי.
מבצעים של פלוגות המנהרות.
פלוגות המנהרות השתתפו בעשרות פעולות וקרבות בחזית המערבית מאפריל 1915 ועד לאביב 1917. להלן מספר דוגמאות:
מכתשים רבים שנוצרו עקב הפעלת המוקשים בחזית המערבית נותרו על תילם לאחר המלחמה מאחר שהיו גדולים מכדי למלאם בקלות בעפר. חלקם מתקיימים עד היום. הגדול מכולם הוא מכתש לוכנאגר שנותר בחזית הקרב על הסום, אשר קוטרו הוא 91 מטרים ועומקו 21 מטרים. הפעלת המוקש הגדול ביותר שהופעל בפתיחת קרב מסין ב-1917– מוקש "העץ הבודד", במשקל של 41 טונות – הותירה מכתש בקוטר של 76 מטרים ובעומק של 12 מטרים.
דעיכת לוחמת המנהרות.
החל מאביב 1917 הפכה המלחמה בחזית המערבית לניידת יותר. התפתחות לוחמת המנהרות ההדדית עד לאותו מועד הצריכה חפירה לעומק רב יותר, דבר שהצריך קווי חזית יציבים וזמן ממושך יותר לחפירה. כתוצאה מכך הלכה לוחמת המנהרות בחזית זו ודעכה.
במקום חפירת מנהרות מתחת לעמדות האויב הועסקו פלוגות המנהרות ממחצית 1917 ואילך בהתקנה בהיקף גדול של מחפורות ועמדות לחימה גדולות ועמוקות יותר לצורכי החיילים והמתקנים הלוגיסטיים בחזית המערבית. בין השאר נחפרו מעברים תת-קרקעיים באורך רב, אשר איפשרו למספר גדול של חיילים לעשות את דרכם עד לעמדות הקדמיות של החזית ולהוביל לשם ציוד ותחמושת כשהם מוגנים מפני אש אויב. כך, לקראת קרב אראס באביב 1917 נחפרו בסלע הקירטון הרך של האזור מנהרות מעבר באורך כולל של 20 קילומטרים, אשר יכלו להסתיר בתוכן 24 אלף איש. חדשים אחדים קודם לכן, לקראת קרב רכס וימי, נחפרו שם 12 מנהרות מעבר אל קו החזית שהגיעו לאורך של עד 1,200 מטרים. בגזרות אראס ווימי נחפרו גם מנהרות דרך שטח ההפקר, שקצותיהן הגיעו עד קרבת העמדות הגרמניות ושניתן היה לפוצץ ולפתוח את פתחיהן עם תחילת ההתקפות הבריטיות.
הפרעה אורגנית
הַפְרָעָה אוֹרְגָּנִית או מחלה אורגנית הוא מונח המתאר מצב של הפרעה בהתנהגות, שמקורו בגופו של האורגניזם, ושנוצר בעקבות שינוי באיברים, ברקמות או בחומרים הכימיים המצויים בהם. זאת בניגוד להפרעות שמקורן האורגני אינו ידוע, ומניחים כי הוא פסיכולוגי; אלו מכונות הפרעות פסיכוגניות. המונח הפרעה אורגנית משמש לעיתים גם כשם נרדף לבעיות מוחיות-נוירולוגיות, שמקורן במוח.
המונח הפרעה אורגנית יכול לתאר כל מחלה שמקורה בשינוי חלק מחלקי האורגניזם למשל אוליגואנצפאליה. עם זאת, הצורך בשימוש במונח הזה, נוצר בפרט במקרים גבוליים שבהם לא ברור בבדיקה ראשונית אם מקור ההפרעה נפשי או לא. ישנו מספר הפרעות התנהגותיות הנבדקות תחילה בבדיקות אורגניות ולפי התוצאות מתקבלת ההחלטה אם יש צורך בטיפול תרופתי או פסיכולוגי. לדוגמה, לעיתים קרובות נבדקות הפרעות שינה כדי לברר האם מקורן בשינוי אורגני או בשינויים פסיכוגניים, כדי להחליט כיצד לטפל בבעיה.
מדען טילים
וורוויק דיוויס
מצואורה טקאנובו
מצוּאוּרה טקאנוֹבּוּ (ביפנית: 松浦 隆信 תעתיק בכתב לטיני: Matsuura Takanobu) (1529 – 1 באפריל 1599) היה סמוראי ושליט פיאודלי יפני (דאימיו) בתקופת סנגוקו בתולדות יפן. הוא היה השליט העשרים-וחמישה ממשפחת האצולה של בית מצואורה ששלטה בהאן של היראדו. אין לטעות בינו לבין אחד מצאצאיו באותו שם שהיה הדאימיו השלישי של ההאן של היראדו תחת שוגונות טוקוגאווה.
מצואורה טקאנובו היה בין השליטים הפיאודליים החזקים ביותר באי קיושו והיה בין הראשונים להרשות מסחר עם האירופאים בייחוד עם הפורטוגזים, שבעזרתם צבר הון מייבוא של כלי נשק מערביים. הוא היה גם מארח ופטרון לישועים שדרכם קיווה לגרום להרחבת היקף הסחר עם הפורטוגזים והסוחרים האירופאים האחרים.
ביוגרפיה.
אביו, מצואורה אוקינובו, מת ב-1541, ובמשך שנתיים היו מאבקים פנימיים בתוך המשפחה, עד שב-1543 הוכרז טקאנובו רשמית כיורש ושליט היראדו. בהדרכתו של הסמוראי יסומאסה טויוהיסה (Yasumasa Toyohisa), שהיה בן-דודו של השליט הקודם של היראדו הורחב תחום השליטה של משפחת קוטדה (Koteda) שהיו וסלים של משפחת מצואורה והוא כלל את מרבית שטח האי איקיצוקי (生月), ואת האיים טאקושימה (Takushima), אוג'יקה (Ojika) ונושימה (Noshima), וחלקים מהאי היראדו. ב-1545 הוא הגיע להסכם עם הפיראט הסיני (ווקאו) וָאנְג גְ'ה (汪直). בתקופה זו היה לוָאנְג גְ'ה צי בן כמאה ג'ונקות ופרט לשוד ים הוא עסק גם במסחר ובליווי אוניות סוחרים בתשלום. וָאנְג גְ'ה התיישב בהיראדו והמסחר הבלתי חוקי שניהל הצי שלו עם סין של שושלת מינג העשיר גם את משפחת מצואורה. ב-1570 סחרו יורשיו של וָאנְג עם שנים עשר האיים מתוך 36 האיים עליהם שלט מצואורה טקאנובו.
בספטמבר 1549 הגיע המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר להיראדו מקגושימה, עיר נמל בדרום קיושו שבה נחת לראשונה כשהגיע ליפן, לאחר שנאסר עליו להטיף בה. קבלת הפנים שהעניקו לו הסוחרים הפורטוגזים שבנמל שכנעו את מצואורה טקאנובו בחשיבותו של האיש והוא דאג לארח אותו. חאווייר שהה בהיראדו חודש ימים, ובתקופה קצרה זו הצליח לשכנע כמאה מתושבי האי להמיר את דתם לנצרות. הוא המשיך בדרכו לקיוטו כשהוא משאיר לכומר הישועי קוסמה דה טורס לטפל בקהילה שבאי.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-16 היה מצואורה טקאנובו מעורב בתחרות עזה עם יריבו ממשפחת אומורה, המומר לנצרות אומורה סומיטדה. השניים התחרו על משיכת המסחר הפורטוגזי לנמליהם. יריבות זה נמשכה במשך כ-30 שנים, וזמן רב אחרי שטקאנובו פרש מתפקידו כדאימיו, והסתיימה בניצחונה של משפחת אומורה כאשר הפורטוגזים החליטו על נגסאקי שבתחום שלטונו של אומורה כנמל הבית שלהם, החלטה שהתחזקה כאשר אומורה העביר את נגסאקי לבעלותם של הישועים ב-1580.
מצואורה היה תחילה סבלני לתנועת הקירישיטן (שמה של הכנסייה הקתולית ביפן) שהביאו המיסיונרים ליפן (קוטדה יסומאסה שהיה וסל שלו היה לסמוראי הראשון שהתנצר ב-1551). המצב השתנה ב-1558 לאחר שבהשפעת ההטפות של האב הישועי גספר דה ויללה (Gaspar Vilela) הרסו יפנים נוצרים שלושה מקדשים בודהיסטים והם השליכו או שרפו חפצי קודש ממקדשים אלו. המאמינים הבודהיסטים קראו לכהן ממקדש הזן של יסומנדקה בהיראדו, ובהשפעת הטפותיו השליך ההמון אבנים על הכנסיות הנוצריות והפיל צלב מראש אחת הכנסיות. בשל האלימות הדתית הורה מצואורה על גירוש גספר דה ויללה למרות מחאותיו של קוטדה. עם זאת, הצליחו הישועים שנשלחו במקום דה ויללה להמיר את דתם של כל תושבי האי טאקושימה ואת מרבית התושבים של האי איקיצוקי. יוצא דופן היה קאטו סאמון (Kato Saemon) ששלט על נפת מוטופורה באיקיצוקי, והיה מתנגד חריף לנצרות. בין השאר הוא הורה לנתיניו שלא להתחתן עם נוצרים. השפעת הישועים בשלב זה הייתה כה גדולה עד שלבקשתם אילץ מצואורה את קאטו לפרוש לנגסאקי.
ב-1568 הוא פרש מתפקידו לטובת בנו, מצואורה שיגנובו. גם נכדו היה קרוי מצואורה טקאנובו והוא הוטבל לנצרות ב-1591 ועתיד היה לרשת את סבו כדאימיו השלישי של ההאן של היראדו תחת שוגונות טוקוגאווה. מצואורה טקאנובו מת ב-1599.
העיר ללא יהודים