מַטְבֶיי גְרִיגוֹריֶיבִיץ' וַיינְרוּבּ (ברוסית: Матве́й Григо́рьевич Вайнруб; 2 במאי 1910 - 14 בפברואר 1998) היה קצין יהודי סובייטי, אשר פיקד על פּוֹלק הטנקים ורכבים ממונעים בארמייה ה-8 של הצבא האדום בחזית הביילורוסית הראשונה כנגד הורמאכט במלחמת העולם השנייה ועל פעולותיו הוענק לו אות גיבור ברית המועצות.
שנותיו הראשונות.
נולד במשפחה יהודית בעיר בוריסוב שהשתייכה אז לגוברניית מינסק באימפריה הרוסית והיה השני בין ארבעה ילדים: אחיו הבכור ייבסיי (יהושע) וכמו כן היו לו אח ואחות צעירים ממנו.
בין השנים 1924–1929 בגלל פציעתו של אביו בעבודה הוא התחיל לעבוד כנפח זכוכית במפעל זכוכית של בוריסוב. במהלך העבודה ב-1927 מטביי סיים שנתיים בראבפאק - קורסי הכנה להשכלה גבוהה.
השירות הצבאי.
לאחר שגויס לצבא ב-1929, אחרי שנתיים הוא מסיים בית הספר הצבאי המשותף של ביילורוס ופיקד על גדוד פרשים במקום וב-1931 הצטרף למפלגה הקומוניסטית. עד 1938 הוא למד וסיים את בית הספר לשריון באורלוב וב-1941 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית על שם פרונזה בעיר אוריול ובמאי מתמנה לפקד על יחידת סיור בקובאן.
במהלך מלחמת העולם השנייה.
מטביי ויינרוב השתתף במלחמה מתחילתה. לחם בחזית המערבית, בחזית דרום-מערבית, בחזית סטלינגרד ובחזית ביילורוסית הראשונה.
לאחר שנפצע באחד הקרבות נודע לו כי אחיו הצעיר נהרג בהגנה על אודסה ואחותו התגייסה כרופאה בחזית לנינגרד.
התחיל את הפיקוד כראש רגימנט טנקים, התבלט כמפקד הארמייה ה-62 וסגנו של מפקד הארמייה וסילי צ'ויקוב בהגנה על סטלינגרד. כוחותיו מנעו כיבוש תחנת הרכבת המרכזית בעיר והוא אישית השתתף בהתקפה על "בית המקצוענים".
בהיותו בדרגת גנרל-מאיור הוא הצטיין במהלך מבצע ויסלה-אודר וחדר גרמנים בגדה השמאלית של ויסלה ליד העיירה מאגנושב. בפקודה מטעם נשיאות הסובייט העליון הוענק לו ב-6 באפריל 1945 עיטור גיבור ברית המועצות, עיטור לנין וכוכב הזהב מס' 5175.
לאחר סיום המלחמה.
לאחר המלחמה התמנה סגן מפקד המחוז הצבאי של קייב גם כן בפיקודו של צ'ויקוב. ב-1951 הוא סיים את האקדמיה הצבאית הגבוהה על שמו של וורושילוב וב-1956 קיבל בלמידה מרחוק תואר ממכון התעשייתי של נובוסיבירסק.
יצא לגמלאות ב-1970 בדרגת גנרל-לייטננט והמשיך להתגורר בקייב. באזרחות היה עובד מחקר בכיר במכון המידע הטכני האוקראיני.
נפטר ב-14 בפברואר 1998 ונקבר בבית הקברות "סוֹבְסְקוֹיֵה" בעיר.
אלכסיי ניקולאייביץ' טולסטוי
אלכסיי ניקולאייביץ' טולסטוי (ברוסית: Алексе́й Никола́евич Толсто́й; 10 בינואר 1883 - 23 בפברואר 1945) היה משורר וסופר רוסי סובייטי, שכתב בתחומים רבים אך התמקד בעיקר ברומנים היסטוריים ומדע בדיוני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה כתב צבאי. לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה חי טולסטוי בקונסטנטינופול, אבל חזר לברית המועצות בשנת 1923. במלחמת העולם השנייה היה אחד האישים הראשונים שדיברו על הרג ההמונים שעשו הנאצים באמצעות משאיות גזים. הוא זכה שלוש פעמים בפרס סטלין על פעילותו בתחום הספרות, אחד מהם על ספרו "פטר הראשון" משנת 1941. ב-1936 מונה ליושב ראש איגוד הסופרים הסובייטי וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1938. היה חבר באקדמיה הסובייטית למדעים.
מבין ספריו הנודעים היה גם הספר "בנתיב הייסורים" שמגולל קורותיהן של שתי אחיות על רקע אירועי מהפכת אוקטובר. הספר זכה למספר עיבודים, לרבות שתי סדרות טלוויזיה סובייטיות וסדרת טלוויזיה רוסית.
אזכורים ליצירתו.
ברומן לב של כלב למיכאיל בולגאקוב מוזכר שירו "סרנדת דון חואן" כשיר ששרה אחת הדמויות.
כמה מספריו תורגמו לעברית:
שיריו מכורתי בלחן אלכסנדר טיכונוביץ' גרצ'נינוב ואסירים-אסירי סיביר תורגמו ובוצעו על ידי זמרים ישראלים .
נשירה
מיצוי מוגבר של תפוקת הנפט
מיצוי מוגבר של תפוקת הנפט (באנגלית: Enhanced Oil Recovery , בר"ת EOR; או Tertiary Recovery – תפוקה שלישונית. על פי האקדמיה ללשון העברית – "הֲשָׁבַת נפט מוגברת") היא הפקה בשיטות מתקדמות שבאה לאחר ו, אך יכולה להתחיל בכל שלב במהלך החיים היצרניים של מאגר נפט (אפילו בכמה מאגרים מלכתחילה) שנועדה לשחזר את הלחצים בשדה ולשפר את קצב הזרימה של הנפט על ידי הקטנת החיכוך של הנפט בסלע או הנמכת הצמיגות של הנפט. וזאת, באמצעות הזרקת (פולימרים או חומרים פעילי שטח), גזים (פחמן דו-חמצני, פחמימנים או חנקן), או קיטור אל תוך המאגר. בשיטות ההפקה הראשונית והמשנית מצליחים להפיק בדרך כלל 35%-30% מכלל הנפט המצוי במאגר. יישום טכנולוגיות משופרות עשוי לסייע להפיק 20%-5% הנוספים. שיטות מתקדמות כוללות גם מיצוי משופר (Improved Oil Recovery, בר"ת IOR) במובן הרחב, ובכלל זה קידוח השלמה (infill drilling), שבירה הידראולית (hydraulic fracturing), קידוח בארות אופקיים (drilling horizontal wells) ועוד.
גלוטולוגיה
גלוטולוגיה (באנגלית: Gelotology, מילה שנגזרה מהמילה היוונית לצחוק) הוא המדע העוסק בחקר הצחוק ובהשפעתו על בני אדם מבחינה פיזיולוגית ופסיכולוגית.
מחקרים שנעשו על ידי רמון מורה-ריפול, מנהל מדע רפואי ב- Organizacién Mundial de la Risa, ברצלונה ספרד, הראו כי הומור וצחוק קשורים לבריאות ויכולים לשחרר מתח פיזי ורגשי, לשפר את תפקוד המערכת החיסונית, לעורר את זרימת הדם, להגביר את מצב הרוח, לשפר את התפקוד הקוגניטיבי ולהגביר את הידידות.
על פי הפסיכולוג סטיב ווילסון, "מדי יום יש חדשות נוספות על כוח ההומור והצחוק לרפא אותנו פיזית, נפשית, רגשית ורוחנית". "כל מערכת בגוף מגיבה לצחוק בצורה חשובה, חיובית ומרפאת."
William F. Fry מאוניברסיטת סטנפורד הוא אחד החלוצים בשדה מחקר זה ועשה ניסויים על עצמו כבר בשנות ה-60
בנין (פירושונים)
אציו פינצה
אציו פינצה (באיטלקית: Ezio Pinza; 18 במאי 1892 - 9 במאי 1957) היה זמר אופרה איטלקי, שניחן בקול בס עשיר, חלק ומצטלצל. הוא עשה 22 עונות במטרופוליטן אופרה בניו יורק והופיע ביותר מ-750 הצגות של 50 אופרות. פינצה קצר הצלחה רבה גם בהופעותיו בלה סקאלה שבמילאנו ובבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון.
אחרי פרישתו מן המטרופוליטן בשנת 1948, פיתח פינצה קריירה חדשה על במות ברודוויי בתיאטרון המוזיקלי ואף הופיע בכמה סרטי קולנוע בהוליווד.
חייו.
פנצה נולד ברומא למשפחה מעוטת אמצעים וגדל בחוף המזרחי של איטליה, בעיר העתיקה רוונה. הוא למד דירה בקונסרבטוריון מרטיני בבולוניה והופיע לראשונה באופרה בשנת 1914, בתפקיד אוּרוֹבֶזוֹ ב"נורמה" של בליני בקרמונה.
פינצה היה חובב נלהב של מרוצי אופניים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת ארבע שנים בצבא ולאחר זאת חידש את הקריירה האופראית שלו ברומא בשנת 1919. הוא הוזמן לשיר בבית האופרה הראשון במעלה של איטליה, לה סקאלה במילאנו, שם הופיע לראשונה בפברואר 1922. בלה סקאלה, בהדרכת המנצח הראשי ארטורו טוסקניני המבריק והקפדן, שגשגה הקריירה של פינצה במהלך העונות הבאות. הוא היה לחביב המבקרים וקהל המאזינים הודות לאיכות הגבוהה של שירתו ולנוכחותו הבימתית המרשימה.
הופעת הבכורה של פינצה במטרופוליטן אופרה הייתה בנובמבר 1926, ב"לה ווסטאלה" של ספונטיני, לצד הסופרן האמריקאית הנודעת רוזה פונסל בתפקיד הראשי. בשנת 1929 שר את דון ג'ובאני, תפקיד שדבק באישיותו בשנים הבאות. בהמשך הוסיף לרפרטואר שלו את פיגארו בנישואי פיגארו ב-1940 ואת סאראסטרו בחליל הקסם של מוצרט ב-1942, יחד עם מספר רב ועצום של תפקידים באופרות איטלקיות של בליני, דוניצטי וורדי וגם את בוריס גודונוב של מוסורגסקי (שהושר באיטלקית). מלבד במטרופוליטן, הופיע פינצה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנים 1939-1930 והוזמן לשיר בפסטיבל זלצבורג ב-1937-1934, ביוזמת המנצח הגרמני המהולל ברונו ולטר.
פינצה חזר לשיר תחת שרביטו של טוסקניני ב-1935, הפעם עם הפילהרמונית של ניו יורק, כסולן בס בביצוע מיסה סולמניס של לודוויג ואן בטהובן. אחד הקונצרטים הללו שודר בסי.בי.אס ונשמר על תקליט שדרים; ההקלטה הזאת יצאה לאור על גבי תקליט אריך-נגן ובתקליטורים. כמו כן שר פינצה ב-6 בפברואר 1938 בקונצרט המשודר של הסימפוניה התשיעית של בטהובן עם התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית. שני הקונצרטים האלה התקיימו בקרנגי הול בניו יורק.
הרפרטואר של פינצה כלל כ-95 תפקידים קלאסיים. הוא פרש מן המטרופוליטן בשנת 1948 והחל בקריירה שנייה במחזות זמר בברודוויי. באפריל 1949 הופיע בדרום פאסיפיק של רוג'רס והמרשטיין, שם יצר לראשונה את תפקידו של בעל המטעים הצרפתי אמיל דה בק, וביצועו האופראי, עתיר המבע של הלהיט "ערב קסום אחד" עשה אותו לאליל הצגות יומיות ולידוען לאומי. ב-1950 קיבל את פרס טוני לשחקן ראשי מצטיין במחזמר.
בשנת 1953 הופיע פינצה בקומדיית המצבים משלו, "בונינו", ששודרה ברשת הטלוויזיה הלאומית אך לא האריכה ימים. בסדרה זו הופיע כזמר אופרה איטלקי-אמריקאי שהתאלמן לא מכבר ומנסה לגדל שישה ילדים. את תפקידי שניים מן הילדים מילאו ואן דייק פארקס וצ'ט אלן, שהופיע גם ב"נער מקהלה אמריקאי". מרי ויקס שיחקה ב"בונינו" בתפקיד עקרת בית שתלטנית. לאחר זאת, ב-1954, הופיע פינצה בהפקת ברודוויי של "פאני" מול פלורנס הנדרסון.
זמן קצר לפני מותו השלים פינצה את זכרונותיו, שיצאו לאור בשנת 1958 בהוצאת ריינהרט ושות'. בספר נכללו תצלומים שלו ממהלך הקריירה וכן תמונות של בני משפחתו.
אציו פינצה מת מאירוע מוחי בגיל 64 בסאנפורד, קונטיקט. הוא נקבר בבית הקברות פאטנם בגריניץ', קונטיקט.