הר הגעש אובינס (5,672 מטרים) שוכן בנפה הקרויה על שמו - נפת אובינס במחוז מוקגואה שבדרום מערב פרו. הר הגעש שייך ל"רכס ההרים הגעשיים" (Cordillera Volcánica), רכס שכיוונו מצפון לדרום באורך 80 קילומטרים בדרום פרו הכולל סדרה של הרי געש פעילים ורדומים, חלק מרכס האנדים החוצה את פרו מצפון לדרום. רכס זה נמצא באזור המוגדר כאזור הגעשי המרכזי (Central Volcanic Zone) של הרי האנדים. הר הגעש שוכן 60 קילומטרים מזרחית לעיר ארקיפה.
תיאור.
החרוט של ההר בולט לגובה של 1,400 מטרים מעל סביבתו ומשתרע על שטח של 65 קילומטרים רבועים. המורדות העליונים של הר הגעש בנויים בעיקר מקילוחי לבה אנדזיטית מהפליסטוקן, והם תלולים בזווית של קרוב ל-45 מעלות. שטח פסגת ההר הוא 1.7 קילומטרים רבועים והוא בנוי מקלדרה בעלת קירות תלולים ברוחב של 1.4 קילומטרים ובעומק של בין 80 ל-300 מטרים. תחתית הקלדרה היא בגובה 5,380 מטרים מעל פני הים. בתוך הקלדרה יש חרוט אפר שבו לוע ברוחב 500 מטרים ובעומק של 200 מטרים. משקעים ממפולות שבה התמוטט המדרון הדרום מערבי של ההר הגיעו עד למרחק של 10 קילומטרים מהר הגעש.
רקע גאולוגי.
אובינס שוכנת על קרום יבשתי בעובי של כ-60 קילומטרים, כ-230 קילומטרים מזרחית לשקע פרו-צ'ילה וכ-150 קילומטרים מעל לאזור בניוף, שבו לוח נסקה עובר הפחתה בזווית הנעה בין ˚20 ל-˚30 מתחת ללוח הדרום-אמריקאי כפי שאופייני לאזור הגעשי המרכזי (Central Volcanic Zone בראשי תיבות CVZ) של הרי האנדים. הזווית התלולה של הלוח המופחת מקבילה לטריז עבה יותר של האסתנוספירה, ולפיכך למקור לחומר ממעטפת כדור הארץ. חלק מהגאולוגים סוברים ששינוי זה בזווית הנטייה לאורך קו ההפחתה הוא הגורם לכך שיש פעילות געשית רק בחלק מהאזורים לאורך הרי האנדים, ולכך שיש ביניהם אזורים שקטים (כלומר נטולי פעילות געשית).
היסטוריה.
היסטוריה גאולוגית.
הר הגעש הוא הר געש מורכב הבנוי על רמה גבוהה שנבנה מסלעי מחדרים ואיגנימבריט מתקופות האוליגוקן-מיוקן (נאוגן). אובינס מורכב משני מבנים שמחלקים את שתי תקופות ההתפרצות העיקריות. הראשון הוא הר געש נמוך שגובהו מתחת ל-600 מטרים המכונה אובינס 1 שהיה פעיל עד לפני 376,000 שנים. אובינס 1 התמוטט ויצר מפולת סלעים שהגיעה למרחק של עד 12 קילומטרים במורד הנהר ריו אובינס. ההתמוטטות לוותה בהתפרצות שיצרה שכבות של איגנימבריט בלתי מולחם, שהצטברו עד לעובי של 150 מטרים ולמרחק של עד 7 קילומטרים דרומית מהפסגה. שכבות בעובי של עד 100 מטרים של אפר געשי/פומיס מילאו את העמקים הקדומים סביב ההר עד למרחק של 6 קילומטרים. אובינס 1 כוסה בחרוט תלול יותר שגובהו מעל 900 מטרים המכונה אובינס 2 הפעיל מלפני 376,000 שנים ועד היום. בין לפני 25,000 שנים ללפני 9,700 שנים נוצרה קלדרה בפסגת אובינס 2 שקירותיה בגובה של עד 300 מטרים הבנויים מלבה שעברה התמרה הידרותרמית וקרקעיתה מרוצפת בערימה של לפילי ואפר בעובי של 20 מטרים. מורפולוגיה זו נוצרה עקב התפרצויות תכופות בשלהי ההולוקן מתוך לוע פנימי צעיר יותר. גובה הלוע הפנימי פחות מ-200 מטרים וניכרים בו סימנים בולטים של התמרה הידרותרמית וסדקים למכביר. מספר רב מאוד של התפרצויות התרחשו בתוך הקלדרה שבפסגה במהלך 9,700 השנים האחרונות. ההתפרצות הפליניאנית האחרונה התרחשה בין שנת 1000 לשנת 1160 והיא יצרה משקעים של פומיס אנדזיטי בעובי של 25 סנטימטרים שנתגלו במרחק של 40 קילומטרים דרומית-מערבית לפסגה. במאמר שכתבו תורה (Jean-Claude Thouret) ואחרים נטען שמבחינה גרוויטציונית החרוט שבמרכז הקלדרה בלתי יציב.
היסטוריה של התפרצויות.
התגלו לפחות שלוש מאות שכבות המשקפות התפרצויות מתפוצצות שונות שבהם הרכב המאגמה השתנה לאורך השנים. ההתפרצות המתפוצצת האחרונה הייתה כאמור התפרצות פליניאנית שהתרחשה בין שנת 1000 לשנת 1160 ויצרה משקעים של פומיס אנדזיטי שנתגלו במרחק של 40 קילומטרים דרומית-מערבית לפסגה. מאז התחוללו התפרצויות קטנות יותר כשהרכב המאגמה שנפלטה בהן השתנה עם השנים ממאפי לריוליטי, עובדה המציינת תהליך של ערבוב מאגמה בתא המאגמה שתחת להר.
התפרצויות במאה ה-21.
ב-22 באפריל 2006, לאחר הפסקה של קרוב ל-40 שנים, התפרץ ההר, בהתפרצות שבה נפלטו אפר וגזים געשיים נהרגו חיות משק וממשלת פרו הכריזה על מצב חירום ופינוי התושבים מאזור ההר. ב-18 באפריל 2014, בעקבות התפרצות שבה נוצר עמוד התפרצות בגובה 4 קילומטרים הורתה ממשלת פרו שוב על פינוי תושבים מהאזור.
סיכונים.
ההתפרצויות האחרונות מלמדות שאובינס מהווה סיכון חמור ללפחות 5,000 תושבים המתגוררים ברדיוס של 15 קילומטרים מהפסגה. הסכנות בהתפרצות עתידיות כוללות ממטרים של טפרה, מפלות כתוצאה מהתמוטטות המדרון הדרומי הבלתי יציב של ההר, זרמים פירוקלסטיים ולהארים. אם תתרחש התפרצות פליניאנית כדוגמת ההתפרצויות שהתרחשו בהולוקן היא עלולה לסכן גם את חיי מיליון התושבים המתגוררים בארקיפה, כ-60 קילומטרים מערבית להר.
אלפונסו דה ואיאדוליד
אבנר מבורגוש
אליסון (פירושונים)
רויאל איירקראפט פקטורי F.E.2
ה-F.E.2 (באנגלית: Farman Experimental 2) היה סימון לשלוש גרסאות שונות שהתבססו על תוכנית למטוס דו-כנפי דו-מושבי בעל תצורת מדחף הודף (Pusher Configuration), אשר נבנו בידי מפעל המטוסים המלכותי (Royal Aircraft Factory) הבריטי בתקופה שבין 1911 ל-1914.
הגרסה השלישית ל-F.E.2 הייתה בשימוש גיס התעופה המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה כמטוס קרב ומפציץ לשעות היום והלילה.
בצוותא עם האיירקו D.H.2 והנופורט 11 (Nieuport 11), היה ל-F.E.2 חלק חשוב בסיום תקופת העליונות האווירית בחזית המערבית ממנה נהנה שירות האוויר הגרמני מסוף קיץ 1915 ועד אביב 1916 (תקופה שנודעה בעיתונות הבריטית כ"פורענות הפוקר"; Fokker Scourge).
תכנון ופיתוח.
הסימון F.E.2 מתייחס לשלוש גרסאות השונות למדי בעיצובן אשר שמרו על העיצוב הבסיסי, פרי תכנונם של האחים פרמן מצרפת -
תצורה של מדחף הודף בחלקו האחורי של גוף המטוס - אך מלבד זאת מדובר היה במטוסים שונים לחלוטין. "השימוש החוזר" בסימון F.E.2 היה מקור לבלבול רב.
(1911) F.E.2.
ה-F.E.2 הראשון תוכנן בידי ג'פרי דה הבילנד ב-1911 במפעל המטוסים המלכותי. על אף הטענה כי ה-F.E.2 היה בנייה מחדש של ה-F.E.1 שתכנן דה הבילנד לפני שהצטרף לצוות המתכננים של המפעל, היה זה למעשה מטוס חדש לחלוטין ובנייתו הושלמה לפני שה-F.E.1 נהרס בהתרסקות ב-15 באוגוסט 1911. המטוס דמה בעיצובו הבסיסי ל-F.E.1, ללא הגה גובה קדמי, אך היה לו צוות של שני אנשים אשר ישבו זה אחר זה בתא טייס דמוי בית מנוע עשוי מסגרת עץ ומכוסה בד. המטוס צויד במנוע סיבובי צרפתי מדגם גנום-רון (Gnome-Rhône) בעל 50 כ"ס ודה הבילנד עצמו ביצע את טיסת הבכורה ב-16 באוגוסט 1911.
לקראת סוף אפריל 1912 הותקן במטוס מנוע משופר מדגם גנום-רון בעל 70 כ"ס אשר אפשר נשיאת נוסע בנוסף לטייס וטס לראשונה ב-26 באפריל של אותו חודש. למחרת היום הותקנו במטוס מצופים, בעזרתם בוצעו טיסות ניסוי נוספות לאחר יומיים. בקיץ של אותה שנה הותקן שוב ב-F.E.2 כן נסע יבשתי ובחרטומו הותקן מקלע מדגם מקסים, שהפך אותו לאחד המטוסים הראשונים בו הותקן כלי נשק, אך התברר כי למקלע טווח הגבהה מוגבל וכי יש צורך בפיתוח התקן שיאפשר הפעלה יעילה יותר.
(1913) F.E.2.
ה-F.E.2 השני היה המשך רשמי ל-F.E.2 הראשון ושמר על מספר מרכיבים דומים לקודמו, אך היה בעל תכנון חדש ומודרני, גודל ובעל משקל רב יותר, מוטת כנפיים שהוארכה מ-10.06 ל-12.80 מטר ותא טייס משופר אווירודינמית שהורכב מצלעות עשויות מצינורות פלדה אשר כוסו בלוחות של סגסוגת מתכת. המשקל המרבי עלה מ-545 ל-848 ק"ג. ב-F.E.2 החדש נעשה שימוש במבנה הכנפיים החיצוניות שהורכבו גם ב-B.E.2, ובמקום מאזנות הותקן מנגנון פיתול כנף (wing warping) לשליטה צדדית. במטוס הותקן מנוע מדגם רנו בעל 70 כ"ס שהניע מדחף בן ארבעה להבים, והדלק אוחסן בתוך מכל גלילי מאחורי הטייס והזין את הקרבורטור באמצעות שימוש בכבידה.
ב-23 במרץ 1914 התרסק ה-F.E.2 על הקרקע לאחר שנכנס לסחרור מגובה 150 מטר, ככל הנראה בשל חוסר בסנפיר, חיסרון שהיה משותף למרבית המטוסים של אותה תקופה. הטייס, רולנד קמפ, שרד את ההתרסקות אך הנוסע שנלווה לטיסה, אווארט היינס, נהרג.
(1914) F.E.2.
העבודה על גרסה חדשה תחת אותו השם החלה באמצע 1914, בסימון F.E.2a, ונועדה לשמש כמטוס קרב או "מטוס נושא מקלע" בדומה לויקרס F.B.5 אשר פותח במקביל. מלבד התצורה הכללית שהתבססה על תכנון האחים פרמן, לא היה לתכנון המטוס החדש קשר כלשהו לגרסאות לפניו אשר סומנו באותו השם. ה-F.E.2 החדש תוכנן על ידי הנרי פולנד (Henry Folland) כמטוס דו-מושבי בעל שני אנשי צוות: תצפיתן, שהפעיל גם מקלע לואיס על גבי כנה גמישה שהעניקה למקלע שדה אש נרחב, וטייס שישב מאחורי התצפיתן ומעט מעליו. פעם נוספת הועתק מבנה הכנפיים החיצוניות בו נעשה שימוש במטוס B.E.2. הקצה הנגרר בחלק המרכזי של הכנף העליונה הותקן בצורה שאפשרה שימוש בו כמעצור אוויר במטרה לקצר את המרחק הדרוש לנחיתה. תא הצוות נבנה פעם נוספת עם צלעות מצינורות פלדה וכיסוי סגסוגת מתכת, כאשר תא הטייס היה מוגן בצורה טובה מפני רוח והעניק שדה ראייה טוב ללא הפרעה מצד איש הצוות שמלפנים. התא לתצפיתן היה מוגן פחות, תוך שימת דגש על מתן שדה אש רחב ככל האפשר ופחות על נוחות. המנוע, מקורר מים בעל שישה צילינדרים, מדגם גרין בעל 100 כ"ס כוסה היטב בלוחות אווירודינמיים. הרדיאטור מוקם לפני המנוע ומאחורי מושב הטייס, עם זוג כונסים משני צידי תא הטייס כדי לספק את זרימת האוויר הדרושה.