בין המאות ה-16 לתחילת המאה ה-19, היו הנסיכים-הבישופים כמעט אך ורק נציגי קבוצות מסוימות של האצולה הישנה, בנים של נסיכים ואבירים קיסריים. מבחינה זו, כנסיית הקיסרית הגרמנית הייתה בעיקר כנסייה אריסטוקרטית עד 1803. עם זאת, היא איפשרה צורות מוגבלות של ניידות חברתית, שכן אצילים מסוימים שאינם נסיכים, ועד המאה ה-17, גם פשוטי העם, הצליחו להשיג התקדמות אישית עד למעמד של נסיכים קיסריים באמצעות בישופות.
אובדן הלגיטימציה ההולך וגדל של מדינות רוחניות בעידן הרציונליזם ונאורות, השפעת צרפת המהפכנית משנת 1792, שם כבר "הולאם" ונמכר רכוש הכנסייה, והסיפוח המונע מסיבות חומריות של מדינות חילוניות שכנות בגרמניה הוביל לשלום לינוויל בשנת 1801, ובתוך עשור, בוטלו כל המדינות הרוחניות בגרמניה. כמעט כל הדיוקסיות העיקריות נכבשו על ידי שכניהם החילוניים כבר בשנת 1802, מהלך שאושר על פי החוק הקיסרי.
הנסיך בוחר / הנסיך-הארכיבישוף האחרון של מיינץ, , היה היחיד שהצליח לשלוט במדינה רוחנית במשך כמה שנים כקנצלר הראשי של האימפריה או (משנת 1806) כנסיך-ראשון (Fürstprimas) של הקונפדרציה של הריין (התמקדות בנסיכות רגנסבורג ובנסיכות אשפנבורג), אך גם זה בוטל בשנת 1810 והוסב לדוכסות הגדולה של פרנקפורט, בה שלט דלברג עד 1813.
בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית, נשאו כמה בישופים את התואר נסיך-בישוף או נסיך-ארכיבישוף עד סוף המלוכה בשנת 1918.
במקומות אחרים.
אנגליה.
הבישופים של דרהאם היו גם נסיכים-בישופים טריטוריאליים, בדרגתם החילונית יוצאת הדופן של רוזן פלטין, כיוון שתפקידם היה לא רק להיות ראש של דיוקסיה גדולה, אלא גם לסייע בהגנה על הממלכה מפני האיום הסקוטי מצפון. התואר שרד את האיחוד של אנגליה וסקוטלנד לממלכת בריטניה הגדולה בשנת 1707 עד 1836. הנסיך-הבישוף הראשון היה ויליאם וולצ'ר שרכש את הרוזנות ובנה מבנים נוספים בטירת דרהאם.
פרט לתקופה קצרה של ביטול המינוי במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, שמר הבישוף על הסמכות האזרחית עד שבוטלה על ידי חוק דרהאם (מחוז פאלטין) משנת 1836 והסמכויות הוחזרו לכתר הבריטי.
צרפת.
החל ממלחמת האזרחים של המאה העשירית נטלו בישופים רבים לעצמם סמכויות של רוזן מקומי, על פי אישור המלך. לדוגמה, בשאלון-סור-מארן שלט הבישוף על האדמות 20 קילומטרים סביב העיירה, ואילו הארכיבישוף של ריימס תיחם את שטחו בחמש מבצרים של קורוויל, קורמיסי, בתנוויל, ספט-סול ושומוזי. מספר בישופים צרפתים אכן החזיקו בתואר אצילים, עם שטח זעיר בדרך כלל סביב מושבם; לעיתים קרובות זה היה תואר נסיכי, במיוחד רוזן. ואכן, שישה מתוך שנים עשר האצילים המקוריים (בצרפתית: Pairies, הווסאלים המלכותיים שקיבלו את הקדימות הגבוהה ביותר בחצר המלכות) היו אנשי דת: הארכיבישוף של ריימס, הבישוף של לונגרה והבישוף של לאון החזיקו בתואר דוכס, ולבישופים של בובה, שאלון-סור-מארן, ונואיון היה מעמד של רוזן. מאוחר יותר הצטרף אליהם הארכיבישוף של פריז, שזכה בתואר של דוכס, אך עם עדיפות על האחרים. צרפת כללה מספר נסיכים-בישופים שהיו בעבר בתחומי האימפריה הרומית הקדושה כמו בזנסון, קמברה, שטרסבורג, מץ, טול, ורדן ובלה. הבישופים של ארל, אמברון וגרנובל גם הם הוגדרו כנסיכים של ערים אפיסקופליות. הבישוף של ויוויה היה רוזן ויוויה והנסיך דה דונזר. הבישוף של סיסטרון היה גם הנסיך דה לור, תואר הרוזן היה גם של הארכיבישוף של ליון, והבישופים של גאפ, סן פול-טרואה-שאטו, ויין ודיה היו סניורים של עריהם. אף פעם לא היו חלק מהאימפריה היו ליזייה, קאור, שאלון-סור-סון, לאון, דול ווברה שגם בישופיהם היו רוזנים. בישוף אז'אקסיו היה רוזן של פראסו. הבישופים של סרלה, סן-מאלו (הברון דה בייניון) ושל לוסון היו ברונים ובישוף טיל היה ויקונט של העיר. הבישוף של מנד היה מושל ורוזן. בישוף לה פווי-אן-ולה החזיק בתואר רוזן ולה, בישוף קמפר היה סניור של העיר ורוזן קורנויה, בישוף ואלנס היה סניור ורוזן העיר. הבישוף של מונפלייה היה הרוזן של מוגיו ומונפרן, מרקיז מרקורוז וברון סוב, דורפור, סלביזה ובריסק. הבישוף של סן-קלוד היה סניור של כל אדמות סן-קלוד. הבישופים של דין (סניור וברון), פמייה (שותף-סניור), אלבי, לקטורה, סן-בריוק, סן-פאפול, סן-פונס ואוז'ס היו סניורים של הערים.
מונטנגרו.
הארכיבישופים של סטיניה (Архиепископ цетињски), מונטנגרו, שתפסו את מקומם של וויוודים חילוניים קודמים בשנת 1516, היו בעלי מעמד ייחודי של נסיכים-בישופים סלאבים, אורתודוקסים של מונטנגרו, תחת ריבונות עות'מאנית. התואר עבר בירושה והם הפכו למעשה לנסיכים חילוניים, ולבסוף למלכי מונטנגרו בשנת 1852.
פורטוגל.
משנת 1472 עד 1967 החזיק הבישוף של קוימברה בתואר רוזן , שכונה כך "בישוף-רוזן" (בפורטוגזית: Bispo-Conde). התואר רוזן עדיין מוחזק דה-יורה, אך מכיוון שפורטוגל היא רפובליקה ובוטלו זכויות האצולה, השימוש בו הצטמצם במהלך המאה ה-20.
מקרה מיוחד.
בישוף אורז'ל, מקטלוניה, שכבר אין לו זכויות חילוניות בספרד, הוא עדיין אחד משני הנסיכים-שותפים של אנדורה, יחד עם ראש המדינה הצרפתי (כיום הנשיא שלה).
אצטדיון סוודבנק
.tn היא סיומת האינטרנט ברמה העליונה של קוד המדינה באינטרנט (ccTLD) בתוניסיה.
סיומות אינטרנט משניות.
ניתן לבצע הרשמות ישירות ברמה השנייה, או ברמה השלישית שמתחת לשמות אלה:
הצפנה
הצפנה היא תהליך קריפטוגרפי של קידוד מידע, שממיר את הייצוג המקורי של המידע, המכונה טקסט גלוי (באנגלית: plaintext), לצורה חלופית, המכונה טקסט מוצפן (באנגלית: ciphertext). בדרך כלל, מערכות הצפנה משתמשות במפתח הצפנה פסידו-אקראי שנוצר על ידי אלגוריתם. במצב אידיאלי, רק נמען שברשותו נמצא מפתח ההצפנה יכול לפענח את ההודעה המוצפנת.
היסטוריה.
בעת העתיקה.
אחת משיטות ההצפנה המוקדמות ביותר היא החלפת סמלים, שיטה שנצפתה לראשונה בקברו של חנומותפ השני, אציל מצרי שחי בשנת 1900 לפני הספירה. ביוון העתיקה ורומא העתיקה נעשה שימוש בשיטת הצפנה מוקדמת זו למטרות צבאיות. אחד מהצפנים הצבאיים המפורסמים ביותר מהתקופה הוא צופן קיסר, צופן החלפה שבו כל אות בטקסט המקור מוחלפת באות המרוחקת ממנה במספר קבוע של מקומות בסדר האלפביתי, ונמען שיודע את מספר המקומות בו הוסטו האותיות יכול לפענח את ההודעה.
צפני החלפה מופיעים גם בשפה העברית; דוגמה לצופן כזה הוא צופן אתב"ש, שבא לידי ביטוי במספר מקומות במסורת היהודית.
בסביבות שנת 800 לספירה, המתמטיקאי הערבי אל-כנדי פיתח את טכניקת ניתוח התדירויות בניסיון לפתח שיטה לפיצוח צופן קיסר. טכניקה זו בחנה את תדירות הופעת האותיות בהודעה המוצפנת כדי לקבוע את מספר ההסטות. בשנת 1465, הסופר האיטלקי ליאונה אלברטי פיתח את צופן אלברטי, שיטת הצפנה המבוססת על מכשיר הצפנה המורכב משני דיסקים משולבים שעל כל אחד מהם כתובים 24 תווים. צופן אלברטי היה אחד הצפנים הפוליאלפביתיים הראשונים, ולא היה ניתן לפצחו בשיטת ניתוח התדירויות.
המאה ה-19–20.
בסביבות שנת 1790, תומאס ג'פרסון פיתח צופן תאורטי שנועד לשימוש בהתכתבויות צבאיות, אך לעולם לא נבנה בפועל. הצופן, המכונה היום צופן הגלגל או דיסק ג'פרסון, תואר כסליל שניתן להשתמש בו בשביל להצפין הודעה באנגלית באורך עד 36 תווים, כך שאדם שנמצא ברשותו סליל תואם יכול לפענח את הטקסט המוצפן.
מכשיר הצפנה זהה לדיסק ג'פרסון, הM-94, פותח בשנת 1917 באופן בלתי תלוי על ידי מייג'ור צבא ארצות הברית ג'וזף מאובורן. המכשיר שימש את צבא ארצות הברית לצורכי תקשורת עד שנת 1942.
במלחמת העולם השנייה, מדינות הציר השתמשו בגרסה מתקדמת יותר של הM-94, הקרויה האניגמה. מכונת האניגמה הייתה יותר מורכבת, כיוון שבשונה מדיסק ג'פרסון והM-94, אופן גיבוב האותיות באניגמה הוחלף כל יום. הצירוף של היום הנוכחי היה ידוע רק למדינות הציר, ולכן, על מנת לפצח את הצופן בהתקפת כוח גס, היה על התוקפים לנסות מעול 17,000 צירופים אפשריים תוך 24 שעות. שימוש במשאבי חישוב עוצמתיים לבדיקת מפתחות ההצפנה היה אחד הגורמים שתרמו לפיצוח האניגמה בסופו של דבר.
בעת המודרנית.
כיום, הצפנה משמשת לאבטחת תקשורת באינטרנט, ובפרט לאבטחת מידע פרטי ומסחר אלקטרוני. באינטרנט, מידע רגיש כמו סיסמאות והתכתבות אישית עשוי להיחשף לגורמים חיצוניים. כדי להגן על מידע זה, אלגוריתמי הצפנה ממירים טקסט גלוי לטקסט מוצפן בלתי קריא, שמשמעותו נגישה רק לגורמים מורשים שיכולים לפענח את הנתונים חזרה לפורמט קריא.
עמידות של הצפנה נמדדת, בין השאר, ברמת הקושי של החישוב שגורם חיצוני יצטרך לבצע כדי לפענח את הצופן אם אין ברשותו מפתח הצפנה מתאים. ככל שהכוח החישובי של מחשבים גדל, נוצר צורך בשיטות הצפנה חדשות, כיוון שפענוח של צפנים קיימים הופך לקל יותר, וכתוצאה מכך שיטות ההצפנה הללו מפסיקות להיות בטיחותיות.
מפתחות הצפנה.
תהליך ההצפנה והפענוח של הודעות כולל שימוש במפתחות הצפנה. שני הסוגים העיקריים של מפתחות במערכות קריפטוגרפיות הם מפתח סימטרי ומפתח ציבורי, המכונה גם מפתח א-סימטרי.
אורכו של מפתח ההצפנה הוא מדד לחוזק שיטת ההצפנה: לדוגמה, מפתח ההצפנה המקורי, DES (Data Encryption Standard), הכיל 56 סיביות, ולכן היו formula_1 מפתחות אפשריים בסך הכל. מאז פותחו מחשבים עם כוח חישוב מספיק כדי לפצח צופן עם מפתח בן 56 סיביות על ידי התקפת כוח גס, ולכן צופן זה אינו בטיחותי יותר. נכון לשנת 2020, תקן מפתחות ההצפנה המודרניים הוא עד 2048 ביט במערכת RSA, וכמות המפתחות האפשריים מבטיחה שהצופן כמעט בלתי ניתן לפיצוח על ידי מחשבים מודרניים. עם זאת, משוער שמחשב קוונטי יהיה מסוגל לפצח צופן מסוג זה.
מפתח סימטרי.