מנשה דוּבְשָׁנִי (לעיתים נכתב דֻּבשני; כ'/כ"ב בתמוז תרע"ד, 14/16 ביולי 1914 – י"ט באדר ב' תשמ"ד, 23 במרץ 1984) היה מחנך ומחבר ספרי לימוד ישראלי, מורה למקצועות הומניים, מנהל בית ספר תיכון ומנהל בית הספר הגבוה להשתלמות מורים. חיבר עשרות ספרי עזר לבית הספר התיכון, ובזמנו היה שמו לשם נרדף לספרי עזר לבחינות הבגרות.
ביוגרפיה.
מנשה דובשני נולד בשנת 1914 בתל אביב הקטנה; אמו, רבקה, הייתה דור שלישי בארץ ישראל, ואביו, יוסף, היה איש העלייה השנייה.
בשנת 1931 סיים את לימודיו בגימנסיה העברית בירושלים (בין חבריו לספסל הלימודים היו רענן ויץ, מיכאל קון ואהרן קציר). לאחר מכן למד פילוסופיה וספרות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1938 סיים בה תואר מוסמך בפילוסופיה (במחזור השמיני, אצל פרופ' ח"י רות).
עבד בכמה משרות פקידותיות בעת שהתגורר בירושלים, ובאמצע שנות ה-40 היה מזכיר מועצת קריית מוצקין. בתוך כך סיים לימודי משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה וסיים עבודה משפטית מעשית, אולם אז החליט שפניו להוראה ומצא את מקומו כמורה בחיפה. באמצע שנות ה-50 לימד שנתיים במדרשה עברית בבואנוס איירס.
בהמשך אותו עשור היה למנהל מחלקת החינוך של הרצליה ולאחר מכן למנהל בית ספר תיכון בעיר. כמו כן, כיהן כחבר מועצת עיריית הרצליה.
דובשני אהב את ההוראה לשמה ואת עיסוקי הרוח הקשורים בה. בפרט אהב ללמוד את המקרא, שבו ראה יצירה ספרותית ישראלית נשגבת.
בשנת 1958 היה ממשתתפי גמר חידון התנ"ך הראשון, שבו זכה האוטודידקט עמוס חכם.
באמצע שנות ה-60 החל לכהן כמנהל בית הספר הגבוה להשתלמות מורים. הוא שימש כמנהלו במשך קרוב ל-18 שנה, עד פטירתו, זמן קצר לפני שעמד לסיים את תפקידו זה. לאורך השנים הרבה להרצות בתחומי התמחותו. הוא מצא את מותו ב-1984 בעת שנשא הרצאה במקרא.
מנשה דובשני היה נשוי ליהודית דובשני, גם היא מורה (לבית הספר העממי) (נפטרה ב-2014), והתגורר בשכונת נוף ים בהרצליה.
היה אב לשתי בנות ובן: אביביה רז-דובשני (פסיכולוגית, ואלמנתו של המחזאי אברהם רז (רוזנברג)), גלעד דובשני (אדריכל ופרופסור לאדריכלות בפקולטה לעיצוב ב-HIT מכון טכנולוגי חולון) ואפרת לוריא.
עבודתו הספרותית.
דובשני החל את דרכו הספרותית בצעירותו. כבר בהיותו סטודנט החל לפרסם מאמרים מעל במות שונות, ובהמשך חייו פרסם מאמרים בעיקר בנושא המקרא בקבצים וכתבי עת כדוגמת "בית מקרא".
בנעוריו, בראשית שנות ה-30, פרסם סיפור בלשי בשם "תער הדמים", שראה אור כחוברת ב"ספריית הבלש" (תרצ"ב). מאוחר יותר באותו עשור, כשעבד כפקיד, פרסם בהוצאת מצפה ספר מקצועי, "ספר מכתבים מסחריים" (תרצ"ו), ובהמשך פרסם מהדורה חדשה שלו ("מכתבים מסחריים ומשרדיים", הוצאת מ. ניומן, תש"ט). כשנתיים לאחר מכן פרסם ספר מקצועי נוסף ללומדים את מקצועות הפקידות והמסחר, "משרדות ובנקאות" (הוצאת עבר, 1938). בתוך כך תרגם מאנגלית (בשם העט "מנשה בן-לוי") ספר על "הצד המיני של הנישואין" (תרצ"ח). באמצע שנות ה-40, בעת ששימש כמזכיר מועצת קריית מוצקין, פרסם את הספר "המועצה המקומית: חוקתה, סמכויותיה ופעולותיה" (י' צ'צ'יק; המחלקה לתרבות שליד הועד המרכזי של הסתדרות הפקידים העברים בא"י, 1946), שזכה בפרס מטעם חבר המועצות המקומיות.
הערכה וביקורת.
תמימות דעים שררה באשר לאיכות ספריו של דובשני; הם זכו לתפוצה נרחבת, והשם "דובשני" הפך שם נרדף לספרי הכנה לבחינות הבגרות.
צדו השני של המטבע היה הביקורת שנמתחה על שספריו הביאו למעשה לכך שתלמידים יכלו לעבור את בחינות הבגרות מבלי שעיינו כלל במקורות ואף מבלי שרכשו מיומנויות אקדמיות, שכן די היה ללמוד את ספריו בעל-פה.
העיתונאי דוד לאזר, עורך המוסף הספרותי של "מעריב", כתב ב-1966:
בתגובה למאמרו של לאזר כתב בוגר תיכון טרי מכתב למערכת שבו סיפר:
ב-1972 כתב יוסי ביילין ב"דבר" כי "בתחום הספרות העברית נותר דובשני המושל בכיפה", והוסיף: "המורים רותחים למראה ספרוניו המופצים בין התלמידים ומוחקים בזעם כל תשובה במבחן הנתונה להשראתו, אבל כלום לא עוזר".
בכותבו על החוויה הישראלית, הפזמונאי וההומוריסטן יורם טהרלב, שהיה תלמיד תיכון בזמנו של דובשני, כתב:
ספריו.
נוסף על הספרים ברשימה שלעיל, דובשני פרסם עוד עשרות ספרי עזר לבית הספר התיכון ולהכנה לבגרות בנושאי ספרות עברית, המקרא ומחשבת ישראל.
מנשה דבשני
מ. דבשני
מ. דובשני
גירוש מוסקבה
גירוש מוסקבה (או גלות מוסקבה) הוא כינוי לגירוש היהודים ממוסקבה, כחלק מגירוש מקיף יותר של יהודים מתחומי "רוסיה הקדושה" לתחום המושב שאירע בשנת 1891 בפקודת סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, עם מינויו לתפקיד המושל הראשי של העיר מוסקבה בידי אחיו הצאר אלכסנדר השלישי.
הגירוש המקיף יותר כלל גירוש כולל של יהודי אזור הסְפר, שהוגדר במרחק 50 ורסטאות מגבול האימפריה הרוסית, וכלל יהודים מקורלנד, אסטוניה ופינלנד.
הגירוש והשלכותיו.
צו הגירוש פורסם בחג הפסח של שנת ה'תרנ"א, הגירוש המלא של 25,000–30,000 יהודי מוסקבה נמשך כשנה, במהלכה גורשו היהודים בשלבים: תחילה הרווקים וחסרי הילדים, אחריהם גורשו בעלי המשפחות הקטנות (עד 4 ילדים), ובסיום התהליך גורשו גם בעלי המשפחות הגדולות, שחלקן גרו בעיר יותר מ-40 שנה. נשים שביקשו להישאר בעיר, הוכרחו להירשם כזונות כתנאי להישארותן.
בעקבות הגירוש חלה גם הרעה חמורה במצבם הכלכלי של המגורשים, להרעה זו נודעה השפעה על מימוש תוכניות התיישבות של חובבי ציון בארץ ישראל; אגודת "מחניים" של הרב יעקב מזא"ה ונחום ז'ק, התפרקה בשל אי-יכולת חבריה לעמוד בתשלומים, וקרקעותיה נמכרו לברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד. מזא"ה עצמו לקה ב"מחלת עצבים".
העיר ויטבסק יצאה נשכרת כלכלית מהגירוש בשני מישורים: סוחרים יהודים מוסקבאים גדולים הצליחו להעביר את עסקיהם לוויטבסק, וסוחרים שניהלו עסקים עם תושבי מוסקבה היהודים העבירו את התקשרויותיהם העסקיות שהתבטלו, להתקשרויות עם סוחרים תושבי ויטבסק.
הפחד שזרעה בשורת הגירוש בקרב יהודי רוסיה, שימש כזרז לתוכניותיו של הברון מוריס הירש להגירת יהודי רוסיה לארגנטינה.
הנקודה החמה של אי הפסחא
הנקודה החמה של אי הפסחא (באנגלית: Easter hotspot) היא נקודה חמה געשית בדרום מזרח האוקיינוס השקט. הנקודה החמה יצרה את רכס סאלס אי גומס (Salas y Gomez Ridge), הקרוי גם רכס סאלה אי גומס (Sala y Gomez Ridge), רכס הרי געש (שרובו תת-ימי), הכולל עשרות הרי מצולה. הרכס מתחיל בהר המצולה פוקאו ואחריו הר המצולה מואי, שניהם ממערב לאי הפסחא, והוא נמשך לאורך 2,700 קילומטרים מזרחית עד לרכס נסקה. הרכס נוצר כאשר לוח נסקה, לוח טקטוני ימי, עבר מעל לנקודה החמה של אי הפסחא. התנועה של לוח נסקה ולוח פרלון, לוח טקטוני היסטורי, מעל לנקודה החמה של אי הפסחא יצרה רכס תת-מימי ארוך, שקצהו המזרחי עובר הפחתה מתחת לפרו. רק באי הפסחא והאיונים סביבו ובאי הקטן סאלס אי גומס בולט רכס סאלס אי גומס מעל פני המים.
הנקודה החמה נמצאת כיום מערבית לאי הפסחא באזור נרחב בקוטר של 200 קילומטרים, הכולל שדות געשיים תת-ימיים והרי מצולה שגילם פחות מחצי מיליון שנים. ממזרח לו השדות הגעשיים אהו (Ahu), אומו (Umu) וטופה (Tupa), השוכנים על רכס בין 2 מיליון שנים, ומזרחית להם הרי המצולה מואי ופוקאו ואי הפסחא, השוכנים על רכס בן 3 מיליון שנים.
בניגוד למחשבה המקובלת שמיקומה של נקודה חמה הוא קבוע ושרשרת הרי הגעש שהוא יוצר נובעים רק מתנועת הלוחות הטקטוניים מעליה, מצא מחקר מ-2002, שהנקודה החמה של אי הפסחא איננה קבועה וזזה מערבית יחסית לנקודה החמה של הוואי.
ייתכן שהנקודה החמה אחראית גם להתהוותם של איי טואמוטו ואיי ליין, ושרשרת הרי המצולה שביניהם, כאשר הלוח הפסיפי עבר מעל לנקודה החמה של אי הפסחא.
גלות מוסקבה
פיצ'י
גירוש יהודי מוסקבה
גירוש מוסקבה
שיער שיבה
שיער שיבה הוא שיער בו כמות המלנין הולכת וקטנה או אף לא קיימת לחלוטין. לשיער השיבה גוונים הולכים ומתבהרים של אפור, עד להלבנה מוחלטת. להבדיל מתופעת הלבקנות, שיער שיבה אינו מחלה אלא תופעה טבעית נפוצה מאוד בעולם החי, הנובעת מהפסקת ייצור המלנין בגוף. על אף שהתופעה נתפסת כקשורה להזדקנות, יש שניצניה מתחילים מאוד מוקדם - בקרב בני אדם יש מקרים בהם מופיעות שערות נטולות מלנין כבר בגיל ההתבגרות, והופעת שיער שיבה בשנות השלושים לחיים נפוצה מאוד.
הפיכת צבע השיער לשיבה לרוב הדרגתית: בתחילה מאפיר השיער, הולך ומתבהר עד להלבנתו המוחלטת. על תהליך הפסקת ייצור המלנין אחראים כנראה שני גנים - Bcl2 ו-Bcl-w. בתהליך, מתים תאי הגזע המצויים בבסיס זקיקי השיער והמייצרים תאי מלנוציט המפיקים מלנין. עם מות תאי הגזע הולך מספר תאי המלנוציט ופוחת, וכך צונחת כמות המלנין בשיער הצומח. ההזדקנות ההדרגתית של השיער נובעת מכך שמות תאי הגזע אינו מתרחש בבת אחת - לעיתים עוברות אף עשרות שנים בין מותם של תאי גזע העשויים להיות מרוחקים זה מזה מילימטרים ספורים.
בתרבות.
בחלק ניכר מהתרבויות האנושיות נוצר יחס מיוחד לשיער שיבה, בין אם חיובי ובין אם שלילי. על פי רוב נתפס שיער השיבה כסמל של מכובדות, אך יש גם המעדיפים להסתירו על ידי צביעה. ישנן תרבויות שבהן הופעת סימני הזקנה הפיזיים, כדוגמת שיער השיבה, מהווה מדד לתחילת גיל זקנה.
הקשר בין לחץ ובין שיער שיבה.
בתרבות המערבית מקובל לחשוב כי לחץ נפשי עלול לגרום להאפרה והלבנה של השיער גם בגילאים צעירים, אך לא היו מחקרים מעמיקים שביססו את הדבר.