בניגוד לפנגסינן ולזאמבאלס, באזור אילוקוס השקיעו הספרדים חיילים ומיסיונרים רבים, ואבטחו אותו היטב. עיירות כמו ויגאן וטאגוּדין באילוקוס סור הוכפפו במהירות לאנקומיינדות, לכנסיות, ולביצורים הספרדיים, שהוקמו במהירות כדי לשלב את האילוקנים לתוך האימפריה הספרדית. הספרדים הזדרזו בכך כדי להשתלט על סחר הזהב של האזור עם האיגורוטים. הם ביקשו למנוע משודדי ים סיניים ויפנים וממעצמות אירופיות שונות כמו ההולנדים או האנגלים לשלוט בנתיבי הסחר הללו. בשל ניסיון זה עם הספרדים, ובעיקר בהשפעתם של מיסיונרים קתולים, דחו רבים מראשי האילוקנים את הצעתו של אנדרס מאלונג.
בתגובה שלח מאלונג מנהיג זאמבאלס בשם דון פדרו גומאפוס, לפלוש לאילוקוס. גומאפוס הצליח להביס את הכוח הספרדי ולהצפין עד ויגאן, שם החריבו והעלו באש את המעוז הספרדי וכפרים סמוכים. אז חזר גומאפוס דרומה כדי לסייע למאלונג בחזית אחרת, אך ספג אבידות בשל פעולות גרילה מצד האילוקנים ובעלי בריתם, בני טינגיאן. בינתיים הצליח כוח ספרדי להביס את מאלונג ולשבות אותו. על אף חדשות אלה, המשיך גומאפוס ללחום בספרדים, והובס אחרי שני קרבות גדולים. גם הוא נשבה והוצא להורג בתלייה בוויגאן. היה זה המרד האחרון נגד הספרדים באילוקוס עד 1762.
מרד הבאסי, הידוע גם בשם מרד אמבריסטו, פרץ ב־16 בספטמבר 1807 בעיירה פידיג, באילוקוס נורטה, בהנהגת פדרו מטאו מפידיג, וסאראלוגו אמבריסטו, אילוקני ובן טינגיאן. הם אספו סביבם אילוקנים מכל עיירות הסביבה וצעדו תחת דגל בעל פסים אופקיים צהובים ואדומים, ועשו דרכם דרומה לכיוון בירת המחוז, ויגאן, כדי למחות על היחס המחפיר מצד הממשלה הקולוניאלית הספרדית.
על פי מקורות מהתקופה, פרץ המרד עקב תסכול הולך וגובר מאז קבעה הממשלה הספרדית מונופול על ייצור ומכירת יין באסי (משקה מסורתי של האילוקנים), כך שנאסר על אילוקנים לייצרו פרטית, והם נאלצו לרוכשו מחנויות ממשלתיות.
מרד באסי נמשך 13 ימים. המורדים הובסו בידי הספרדים, אשר הרגו מאות מהם, ואת מי ששרדו את הקרבות הוציאו להורג בתלייה והציגו לראווה על שיפודי עץ, כאזהרה לאחרים שלא להתקומם נגד השלטון. המרידה גרמה לספרדים לחלק את אזור אילוקוס למחוזות אילוקוס נורטה ואילוקוס סור. למרות שנכשל, הצליח מרד באסי להעניק השראה לתנועות מרי עתידיות למען חירות וצדק בצפון לוזון.
התקופה הקולוניאלית האמריקאית ומלחמת העולם השנייה.
בשנת 1901 הגיע השלטון הקולוניאלי האמריקאי לאילוקוס, ובשנת 1941, הכיבוש היפני.
במהלך 1945, שחררו הצבא האמריקאי וחילות חבר העמים הפיליפיני, כולל לוחמי גרילה אילוקנים, את אזור אילוקוס משלטון צבא יפן.
היסטוריה מודרנית.
התקופה שלאחר העצמאות.
כמה נשיאים מודרניים של הרפובליקה של הפיליפינים הגיעו מהאזור: אלפידיו קווירינו, פרדיננד מרקוס, ובנו, בונגבונג מרקוס. מרקוס הרחיב את היקף אזור אילוקוס המקורי על ידי העברת מחוז פנגסינן מ"אזור III" ל"אזור I" בשנת 1973, וכפה על חלק מהאילוקנים להגר לפנגסינן; הוא גם הרחיב את השפעת האילוקנים על העמים האחרים בקורדיירס בכך שסיפח את אברה ממחוז ההר ואת בנגט לאילוקוס, אם כי ב-1987 שולבו באזור המנהלי של קורדיירה. נשיא נוסף ממחוז אילוקוס, פידל ו' ראמוס, הגיע מפנגסינן.
תקופת השלטון הצבאי.
על אף התפיסה כאילו האילוקנים כולם תמכו בממשל מרקוס, היו גם קורבנות אילוקנים של הפרות זכויות אדם בתקופת השלטון הצבאי, שהחלה בספטמבר 1972. באילוקוס נורטה תועדו עינויים של חקלאים מהערים וינטאר, דומאלנג, סולסונה, מרקוס, ופידיג.
היו אילוקנים בולטים שביקרו את שלטונו של מרקוס, כגון הארכיבישוף הקתולי אנטוניו ל. מאבוטאס, שיצא נגד עינויים והרג של עובדי כנסייה. מתנגד בולט נוסף היה תומך זכויות האדם ושדרן הרדיו דייוויד בואנו. בואנו נרצח על ידי גברים רוכבי אופנוע במדים צבאיים ב־22 באוקטובר 1987, חלק מגל התנקשויות במהלך ההפיכה של 1986–1987, שניסתה לבטל את הממשלה הדמוקרטית שהוקמה לאחר מהפכת כוח העם ב־1986.
פעילות תרבותית בעשורים האחרונים.
מאז סוף שנות ה־90 קמו מספר יוזמות לקידום התרבות האילוקנית.
העיר ההיסטורית ויגאן נכללה ברשימת אתרי המורשת העולמית בשנת 1999, והמאמץ הקהילתי המקומי לשמר אותה נחשב "מודל של שיטות עבודה מומלצות בניהול אתרי מורשת עולמית".
באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס הקים פרופסור רובין רודריגז את "מרכז בולוסאן ללימודים פיליפיניים", על שם הסופר יליד בינאלונאן, קרלוס בולוסן.
יזמים אילוקניים כגון ניניה קורפוז החיו את הביקוש לבדי אינאבל כאשר שילבו אותם באופנה עילית.
דמוגרפיה.
בשנת 2010 היה מספר האילוקנים בפיליפינים 8,074,536.
מולדת אתנית.
אילוקנדיה (או קאילוקואן) הוא המונח שנטבע לציון המולדת ההיסטורית של האילוקנים, אשר מתפרשת על מחוז אילוקוס נורטה הנוכחי ועל החלקים הצפוניים של אילוקוס סור. בעבר המוקדם כינו האילוקנים את חבל הארץ הזה "סאמטוי", מהביטוי sao mi toy שפירושו "כאן השפה שלנו".
תפוצות האילוקנים.
הלחץ הגובר עקב צפיפות האוכלוסין המשמעותית במהלך אמצע המאה ה־19 גרם להגירה של אילוקנים אל מחוץ למולדתם המסורתית. עד 1903, יותר מ-290,000 אילוקנים היגרו למרכז לוזון, עמק קאגאיאן ולמטרופולין של מנילה. יותר מ־180,000 עברו למחוזות פנגסינן, טארלאק ונואיבה אסיחה.
הגירות מאוחרות יותר הביאו אילוקנים גם למחוזות רחוקים יותר, כגון פאלאוואן ומינדנאו.
בשנת 1906 התרחבה הפזורה האילוקנית, כאשר החלו אילוקנים להגר להוואי ולקליפורניה. הם נקראים סאקאדאס, הדור הראשון של המהגרים הפיליפינים לארצות הברית. הפירוש המילולי של המונח הוא "מיובאים", "עובדים בשכר נמוך", והוא משמש למהגרי עבודה בפיליפינים וממנה, העוסקים בעבודת כפיים חקלאית. בין השנים 1906 ל־1946 הובאו להוואי גברים פיליפינים, בעיקר אילוקנים, על ידי איגוד מגדלי הסוכר של הוואי, לעבודה בשדות קנה הסוכר והאננס.
אילוקנים הם הרכיב הגדול ביותר של הפזורה הפיליפינית בארצות הברית. ישנה קהילת אילוקנית משמעותית בהוואי, שבה הם מהווים יותר מ־85% מהאוכלוסייה הפיליפינית.
שפות.
רוב האילוקנים דוברים את שפת האילוקנו, שהיא חלק מתת־הקבוצה הצפונית של שפות הפיליפינים במשפחת השפות האוסטרונזיות. רובם דוברים גם טאגאלוג ואנגלית כשפה שנייה ושלישית.
אילוקנו, כמו כל השפות הפיליפיניות, היא שפה אוסטרונזית, קשורה למלאית (אינדונזית ומלזית), לטטום, לצ'מורו, לפיג'ית, למאורי, להוואית, לסמואית, לטהיטית, לפייוואן ולמלגשית. היא קשורה קשר הדוק לכמה מהשפות האוסטרונזיות האחרות של צפון לוזון, ויש לה הבנה הדדית כלשהי עם שפת הבלנגאו ועם הדיאלקטים המזרחיים של שפת הבונטוק. כשבעה מיליון בני אדם דוברים אילוקנו כשפת אם, וכשני מיליון נוספים כשפה שנייה.
רוב האילוקנים הם קתוליים וחלקם אגליפאיאנים, שמקורם באילוקוס נורטה.
תרבות.
באילוקנדיה יש תרבות מגוונת, שכוללת גם רכיבים מהתקופה הקולוניאלית. לעיר הקולוניאלית ויגאן, המכונה לעיתים "האינטרמורוס של הצפון", עדיין יש הארכיטקטורה הקולוניאלית הקסטילית המקורית, עם בתי מגורים עתיקים בסגנון ספרדי לאורך רחובות קטנים ומרוצפים באבנים.
סדרת כנסיות מרשימות באזור אילוקוס הן סמל מתמשך להצלחת המרת הדת של האילוקנים לנצרות: קתדרלת ויגאן באילוקוס סור, עם תבליטים ענקיים מגולפים ביד של דרך הייסורים; קתדרלת מגסינגאל (אף היא באילוקוס סור), עם מזבח העץ בן מאות השנים שלה; כנסיית סנט אוגוסטינוס בפאואיי (אילוקוס נורטה), עם תומכיה המסיביים; וכנסיית סנטה מריה (אילוקוס סור) היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו הממוקם על גבעה עם גרם מדרגות אבן בן 80 מדרגות.
תרבות האילוקנים כוללת מחולות שונים: הדינאקליסאן (מחול נפוץ בקרב דייגים), האגאבל (מחול אופייני לאורגים) והאגדאמדאמלי (מחול קדרים) ממחישים בצעדים פשוטים את מלאכוֹת האילוקני החרוץ.
תרבות האילוקנים סובבת סביב טקסי חיים, חגיגות והיסטוריה בעל פה. אלה נחגגו בשירים, מחולות, חידות, פתגמים, ותחרויות מילוליות ספרותיות שנקראו בוקאנגן (על שם הסופר פדרו בוקנג), ואפוסים.
בישול.
המטבח האילוקני מתאפיין בהרבה ירקות מבושלים או מאודים ובדגי מים מתוקים, ולעיתים קרובות משתמש ב"באגונג" (דג מותסס) לשם תיבול, במקום במלח. האילוקנים נאלצו להשתמש בחומרים שעמדו לרשותם, ולכן המנות המסורתיות שלהם עושות שימוש גם בדלועים מרים מאוד.
סִפרות.
העבר האנימיסטי של האילוקנים מספק רקע עשיר של פולקלור, מיתולוגיה ואמונות מיסטיות. יש הרבה סיפורים אילוקניים על רוחות וישויות טובות ועוינות. מיתולוגיית הבריאה שלהם מתרכזת בענקית אָרָן ובבעלה אַנְגָלוֹ, ובנַמָרְסוּאָה ("היוצרת").
הספרות האילוקנית הטרום־קולוניאלית הורכבה משירי עם, חידות, פתגמים, קינות שנקראו דוּנְג־אַוּ, ואפוסים בכתב או בעל פה. משוררים אילוקנים עתיקים חיברו שירי עַם ושירי מלחמה, וכן "דאלוט", שיר ארוך, מאולתר, שקול, שנמסר בדקלום עולה ויורד.
בתקופת הכיבוש הספרדי, חיברו האילוקנים שירה בעיקר לפי דגמים ספרדיים. השירה המוקדמת ביותר המופיעה בכתב באילוקנית היא תרגומים מספרדית לרומאנסות, שהתקין פרנסיסקו לופז, נזיר אוגוסטיני, שב־1621 פרסם תרגום לאילוקנית לדוקטרינה כריסטיאנה מאת הקרדינל בלרמינו, הספר הראשון שהודפס באילוקוס.
ניתן למצוא מחקר על שירה אילוקנית בספר "Gramatica Ilokana", שפורסם ב־1895, על בסיס החיבור "Arte de la Lengua Iloca" של אותו לופז, שפורסם ב־1627, אך כנראה נכתב לפני 1606.