תפקידה של ועדת הכספים דומה מאוד לתפקיד ועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים. היוצא מן הכלל היחיד בתחום השיפוט הוא שלוועדת האוצר יש סמכות שיפוטית הן על מדיקר והן על מדיקייד, ואילו לוועדת דרכי הבית ואמצעי בית המשפט יש רק סמכות על מדיקר. לוועדת האנרגיה והמסחר של הבית סמכות שיפוט ביחס למדיקייד. ההבדל הנוסף מבחינת הכוח הוא שכל אמצעי גיוס ההכנסות חייבים להיות מקורם בבית המעניק לוועדת דרכים ואמצעים יתרון קל בקביעת מדיניות המס. בנוסף לסמכות השיפוט של החקיקה לוועדה סמכויות פיקוח נרחבות. יש לה סמכות לחקור, לבחון ולהעריך את החוקים הקיימים ואת הסוכנויות המיישמות אותם.
תחומי אחריות.
בהתאם לתקנה XXV של הסנאט של ארצות הברית, כל החקיקה הכוללת הודעות, עצומות, תזכורות ונושאים אחרים הנוגעים לנושאים הבאים מופנית לוועדת הכספים בסנאט:
דבורה ק. רוס
אתר הנצחה לשואת הצוענים
אתר ההנצחה לשואת הצוענים או, בשמה הרשמי, אנדרטת סינטי ורומא קורבנות הנאצים הוא אנדרטת זיכרון הממוקמת בפארק טירגארטן, בברלין בירת גרמניה.
האנדרטה מהווה הנצחה לזכרם של 220,000 – 500,000 הצוענים והסינטים שנרצחו בשואת הצוענים במלחמת העולם השנייה על ידי נאצים.
האנדרטה ממוקמת מדרום לבניין הרייכסטאג (בניין הפרלמנט הגרמני) ובסמוך לשער ברנדנבורג, ולאנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו.
היסטוריה.
האנדרטה תוכננה על ידי האמן הישראלי דני קרוון.
האנדרטה נחנכה ב-24 באוקטובר 2012, על ידי קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, בנוכחות נשיא גרמניה יואכים גאוק.
תיאור האנדרטה.
הכניסה אל האנדרטה היא דרך שער צר מפלדה, התחום בלוחות מזכוכית חלבית שעליהם רשומים מידע על הכרונולוגיה של שואת הצוענים, כאשר בפנים ההסבר רשום בגרמנית ומבחוץ באנגלית.
האנדרטה כוללת בריכה מעגלית בעלת קרקע כהה- "עמוקה עד אין קץ". הצורה המעגלית היא ביטוי לשוויון. המים באגן העגול מסמלים את הדמעות.
במרכז האגן קרוון הציב משולש אבן.המשולש הוא בצורת הטלאי החום (הסימן המזהה ואות הקלון) שהוכרחו הצוענים ללבוש במחנות הריכוז (בדומה לטלאי הצהוב (שצורתו הייתה מגן דוד) שהוכרחו היהודים ללבוש בשואה). התשתית המיוחדת הממוקמת מתחת לבריכה גורמת שמשולש האבן ירד לקרקעית פעם ביום, ויעלה חזרה בדיוק בשעה 13 ומדי יום מונח עליו פרחטרי. לדברי קרוון הפרח היה הרעיון הראשון של העבודה הזו והוא אמור לסמל הן את החיים, הצער והזיכרון. בזכות התשתית הזו גם ניתן לחמם את המים שלא יקפאו בחורף.
סביב הבריכה, באותיות ברונזה, חקוקה הפואמה 'אושוויץ' מאת המשורר הצועני איטלקי סנטינו ספינלי, אף על פי שהאנדרטה מנציחה את כל מחנות ההשמדה.
סביב האנדרטה לוחות זיכרון, המתארות את האירועים העיקריים של שואת הצוענים.
ההחלטה על הקמת האנדרטה נדונה שנים רבות. בשנת 1992 הממשל הפדרלי הגרמני הסכים להקים את האנדרטה, אולם במשך השנים לאחר מכן היו מחלוקות על צורת האנדרטה ומיקומה - והציעו להקימה בפרוור מרצאן - שבו היה מחנה ריכוז ברלין-מרצאן, מחנה ריכוז בו רוכזו צוענים בתנאים קשים, החל משנת 1936.
ב-2001 הוסכם להקים את האנדרטה באתר מרכזי - הטירגארטן.
עבודות ההקמה החלו בשנת 2008, ב־19 בדצמבר - התאריך בו מצוין יום הזיכרון לשואת הצוענים.
האנדרטה הוקמה בעלות של 2.5 מיליון יורו, ונחנכה על ידי אנגלה מרקל ב-24 באוקטובר 2012.
סקס, שקרים וארוחת ערב
סקס, שקרים וארוחת ערב הוא סרט טלוויזיה ישראלי מ-1996 בבימויו של דן וולמן.
תקציר העלילה.
מיכל וטלי, אלמנות צה"ל הולכות לארוחת ערב אצל חברתה של טלי, דפנה, שגם היא אלמנת צה"ל, דפנה מתייחסת אל השכול שחוותה בדרך הומוריסטית ואף צוחקת על ה"ייתרונות" הקיימים בהיותה בסטטוס זה, כמו עזרה כספית מהמדינה, מיכל משתוממת מהתנהגותה של דפנה ולא מבינה איך ניתן לצחוק על מצב עצוב זה ואף מביעה את אהבתה לבעלה שנפל, בהמשך הערב הם לומדות להכיר אחת את השנייה.
בהמשך הם הולכות יחדיו לפאב ולאחר מכן מוצאות את עצמן מזמינות שלושה גברים זרים לבית.
ישראל אפרויקין
ישראל אֶפְרויקין (ביידיש: עפרויקין; כ"ו בטבת ה'תרמ"ד, 24 בינואר 1884, ליטא – ט' בניסן ה'תשי"ד, 12 באפריל 1954, פריז) היה סופר, הוגה דעות ועסקן ציוני יהודי. ממייסדי המפלגה העממית היהודית (ייִדישע פֿאָלקספּאַרטײַ). עורך הירחון הפריזאי-יהודי "קיום".
ביוגרפיה.
נולד בווקשנה שבליטא (האימפריה הרוסית) לרפאל, סוחר תבואה גדול שהעניק לו חינוך מסורתי דתי. אחיו הצעיר הוא הסופר זלמן יפרויקין.
לאחר הפוגרומים של שנת 1905 בתחום המושב, הקים עם ההיסטוריון שמעון דובנוב את ה"ייִדישע פֿאָלקספּאַרטײ", שדגלה בקיום יהודי לאומי בגולה. בין השנים 1915 ו-1919 ערך את השבועון די וואך שהופיע בווילנה, ביחד עם זליג קלמנוביץ'.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917 היגר לצרפת והשתקע בפריז, שם הפך לאחד ממנהיגי הקהילה. היה חבר במשלחת היהודית לוועידת ורסאי, עמד בראש הפדרציה של האגודות היהודיות בצרפת, והיה חבר בקונגרס היהודי העולמי. מתוקף תפקידו זה שכנע את הנהלת הקונגרס לפנות לממשלת צרפת לאחר פרעות קונסטנטין ב-1934, על מנת שתסייע למפשחות הנפגעות ותעניש במלוא החומרה את הפורעים.
אפרויקין נפטר בט' בניסן ה'תשי"ד, 12 באפריל 1954 בפריז. נקבר בבית העלמין מונפרנאס בפריז, בהשתתפות קהל רב, ביניהם הד"ר נחום גולדמן, רבה הראשי של צרפת יעקב קפלן, ושגריר ישראל בצרפת יעקב צור. לאחר מכן הועלה לקבורה בחלקת "פנתיאון האומה" בהר המנוחות ירושלים.
ישראל עפרויקין
ישראל יפרויקין
ועדת התקצוב של בית הנבחרים של ארצות הברית
ליאן אוגוסטין
ליאן אוגוסטין (בגרמנית: Liane Augustin; 18 בנובמבר 1927 – 30 באפריל 1978) הייתה זמרת ושחקנית אוסטרית–גרמנייה.
ביוגרפיה.
אוגוסטין נולדה בברלין, בירת גרמניה. בצעירותה, אוגוסטין עבדה כזמרת במועדון לילה. בנוסף, היא הופיעה במספר שידורי רדיו מקומיים. בשנת 1953, אוגוסטין שיחקה בסרט הראשון שלה, "Die Fiakermilli".
בשנת 1958, רשות השידור האוסטרית הכריזה כי אוגוסטין נבחרה לייצג את אוסטריה באירוויזיון 1958. ב-12 במרץ 1958, אוגוסטין הופיעה על בימת האירוויזיון, עם השיר "Die ganze Welt braucht Liebe". אוגוסטין שובצה תשיעית בסדר ההופעות, לפני שווייץ ואחרי גרמניה. אוגוסטין זכתה במקום החמישי עם שמונה נקודות.
בשנת 1962, אוגוסטין שיחקה בסרט הגרמני, "Licht auf der Piazza".
אוגוסטין נפטרה באופן פתאומי ב-30 באפריל 1978, בגיל 50.
לקנבך
לקנבך (בגרמנית: Lackenbach, בהונגרית: Lakompak) היא עיר במדינת בורגנלנד שבאוסטריה, שבה התקיימה קהילה יהודית גדולה.
היסטוריה.
האזור היה בשליטת ממלכת הונגריה במשך מאות שנים. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הובטח האזור לאוסטריה במסגרת חוזה סן ז'רמן וחוזה טריאנון, וב-1921 סופחה לקנבך למדינה האוסטרית בורגנלנד.
ב-1938 במסגרת האנשלוס סופחה לקנבך לגרמניה הנאצית. ב-1940 הוקם בעיר "מחנה מעצר לצוענים לקנבך" שהאסירים שבו גורשו לאושוויץ בין 1943 ל-1945, שם הושמדו.
לאחר המלחמה הייתה בורגנלנד מהשטחים שהיו תחת כיבוש ברית המועצות, שהרימה באוסטריה רפובליקת חסות, אך ב-1955 כבר זכתה אוסטריה לעצמאות מלאה.
יהודי לקנבך.
תולדות הקהילה.
היהודים הראשונים הגיעו ללקנבך בעקבות גירושים. כפי הנראה כבר ב-1496 הגיעו מגורשים משטיריה. ב-1527 הגיעו מגורשים משופרון וברטיסלבה.
הקהילה החדשה פתחה בפני יהודי האזור אפשרויות תעסוקה חדשות, ובמחצית השנייה של המאה ה-16 התיישבו בלקנבך יהודים רבים בעיקר מנקנמרקט הסמוכה.
ב-1670 הוצא צו גירוש ליהודי אוסטריה על ידי הקיסר לאופולד הראשון, ויהודי לקנבך היגרו לגרמניה, פולין, מוראביה ובוהמיה. תוך זמן קצר, הודות למאמאציהם של הרב שמשון ורטהיימר והנסיך פאול אסטרהאזי, הורשו יהודים לשוב לבורגנלנד. במאה ה-18 ידעה קהילת לקנבך פריחה ושגשוג והיא הייתה לאחת מ"שבע קהילות" בבורגנלנד שהיו מרכז יהודי חשוב. היא הגיעה לשיאה בראשית המאה ה-19, אך בשנות ה-60 של המאה ה-19 האוכלוסייה הידלדלה בעקבות התמעטות מקומות תעסוקה.
ב סונפו לקהילת לקנבך הקהילות הקטנות הסמוכות: אונטר-פראואנהייד , הוריטשון , נויטאל , שטוב , אובפולנדורף לוצמאנסבורג , ניקיטש וניידורף .
באותה תקופה פעלו בה כמה אגודות קהילתיות וסניף של "צעירי אגודת ישראל". כמו כן, היה בלקנבך גם בית ספר יהודי.
לאחר האנשלוס, נמלטו עשירי הקהילה מלקנבך. יתר היהודים, 313 במספר, גורשו לווינה במשאיות, בכמה משלוחים בין 11 במרץ ל-18 באפריל 1938. ברוב המקרים, לא הורשו היהודים לקחת איתם שום רכוש למעט הבגדים שלגופם. במאי 1938 הוכרזה לקנבך כ"יודנריין". רכוש היהודים וכספם הוחרמו על ידי המפלגה הנאצית, וחובות שהיו חייבים נוצרים לבעלי עסק יהודיים נמחקו. נכסי היהודים נמכרו במכירה פומבית, והרווחים ממכירתם הועברו למועצה המקומית. בחודשים שלאחר מכן, הספיקו חלק מפליטי לקנבך להגר מוינה להונגריה, ארץ ישראל, שנגחאי, ארצות הברית, בריטניה ושווייץ, עד שהנאצים הטילו מגבלות על הגירת יהודים. היהודים שנותרו בווינה גורשו משם למחנות ההשמדה בפולין, שם נרצחו כ-240 מיהודי לקנבך, שהם 70% מיהודיה.
בית הכנסת.
בית הכנסת של לקנבך נבנה לאחר שוב היהודים מהגירוש בשנת 1671, בסיועו של הרב שמשון ורטהיימר. הוא שופץ בשנת 1859, ושנה לאחר מכן נוספו לו קישוטים וציורי קיר ייחודיים של סיפורם מן המקרא שמשכו מבקרים רבים.
בית הכנסת פוצץ על ידי הנאצים ב-21 בפברואר 1941. הריסותיו שימשו בשימוש משני לבנייה. בשנות ה-80 נבנה במקום שבו עמד בית הכנסת מבנה חדש, וכיום מוצב לוח זיכרון במקום.
בית העלמין.