מושבות העלייה הראשונה (זכרון יעקב, ראשון לציון ועוד) הוקמו בסיוע הברון רוטשילד ולאחר מכן חברת יק"א. הסיוע הכספי הותנה במידה רבה של התערבות של פקידי הברון וחברות הסיוע בנעשה במושבות, כולל בתחומים שלא היו קשורים במישרין לצד הפיננסי, דבר שגרם לחיכוכים רבים בין האיכרים המתיישבים לפקידות. בין השנים 1901 ו-1903, כעשרים שנה לאחר העלייה על הקרקע, השתחררו רוב האיכרים מהתלות בניהול ויצאו לעצמאות כלכלית. אולם בשנת 1906 נקלעו איכרים רבים למצוקה כלכלית והתקשו בהחזרת הלוואות שנטלו ממקורות שונים. עקב כך התארגנו כמה מראשי היישוב ובהם הרופא ד"ר הלל יפה, אהרן אהרנסון, נפתלי וייץ, ישראל לרנר, ישראל ניידרמן, זאב נימן וזכריה שפירא לאגודה אשראית בזכרון יעקב. הם נטלו הלוואה מחברת יק"א והתחילו להעניק הלוואות לחברי האגודה. כל חבר אגודה נדרש לשלם מס חבר.
בשנות מלחמת העולם הראשונה נקלעה הארץ למצוקה כלכלית קשה ואף האגודה נקלעה לקשיים כלכליים. לפיכך החלה האגודה לסחור בסחורות במקום בכסף, היא קיבלה החזרי הלוואות בסחורה והעניקה הלוואות בסחורות.
מאגודות לבנק.
בשנות העשרים הפך הגוף מאגודות איכרים לבנק אשראי וחסכון של ממש ("קופת הלוואה וחסכון"), שהעניק שירותי בנקאות לסוחרים, בעלי מלאכה ויזמים.
בסקירה שנערכה במלאת 60 שנה להלוואה וחיסכון כתב אברהם שטאכר בעיתון דבר:
האגודה הצליחה להשקיע היטב את כספי החוסכים והפכה לגוף פיננסי איתן. אף שתפקדה כבנק, האגודה סייעה לחבריה האיכרים במיזמים שונים כגון מחסני-מכר שרכשו תבואה במחירים סיטוניים ומכרו אותה לחברים במחיר נמוך. ביטוח הדדי לחברים שביטח גם בהמות העבודה ורכוש, ביטוח שהציל משקים רבים בעת פרעות, התנכלויות וגנבות חקלאיות.
בשנת 1930 סייעה הלוואה וחסכון ירושלים אגודה הדדית בע"מ (הבנק הירושלמי שהיה ממוקם ברח' בן יהודה 12 ירושלים) בהקמת שוק מחנה יהודה בירושלים על ידי מתן הלוואה לוועד הסוחרים והעמדת מהנדס לפיקוח על העבודות, בתנאי שהשוק ייקרא על שמו, ואכן שמו הרשמי של השוק הוא "שוק הלוואה וחסכון".
במהלך השנים נפתחו אגודות אשראי רבות בערים ובמושבות ורבים מראשי היישוב היו קשורים בפעילות האגודות השונות שכל אחת מהם פעלה כבנק. חיים יזרעאלי פתח את בנק הלוואה וחסכון בעיר עזה, סעדיה שושני ואליעזר ליבר שרשבסקי היו בין המייסדים של בנק בתל אביב ומרדכי בן הלל הכהן היה מבין מייסדי הלוואה וחסכון ירושלים אגודה הדדית בע"מ, שפעל כבנק בירושלים בפינת רחוב בן-יהודה ורחוב בן הלל (הקרוי על שמו של מייסד הבנק בירושלים).
שמו של הבנק בתל אביב נקשר גם בשוד הבנק הגדול ביותר שידעה מדינת ישראל ב-1967. נעמן דילר ביצע תצפיות על סניף הבנק ברחוב דיזנגוף בתל אביב וביצע בו שוד מתוחכם (ראו הפריצה לבנק להלוואה וחיסכון בתל אביב).
בשנות ה-1970 פעלה המדינה לסגירת הבנקים הקטנים הרבים, שהיו בישראל באותן שנים, בשל התמוטטויות כלכליות של רבים מהם. המדינה הכריחה את הבנקים הקטנים למכור את הרישון הבנקאי שלהם לבנקים הגדולה, ובמסגרת זו כל אגודות הלוואה וחסכון הוכרחו למכור את רישיונם לבנקים הגדולים. הרישיון הבנקאי של האגודה בזכרון יעקב נמכרה לבנק הפועלים, אולם עד 1974 פעל "בנק הלוואה וחסכון בע"מ" כבנק רגיל ואגודת המייסדים נהנתה מעצמאות, עד שנרכש, על רכושו, חשבונותיו וכל מפעליו על ידי בנק לאומי. עם זאת, צאצאי החברים המקוריים מן המושבות ממשיכים ליהנות מחברות באגודה אשר מעניקה אשראי נוח לחברים ומסייעת במפעלים שונים. במרכז זכרון יעקב ניצב מאז 1987 בית "הלוואה וחסכון" שהוא מבנה מודרניסטי אשר היה אמור לשמש כחלל לקונצרטים. הרישיון הבנקאי של בנק הלוואה וחסכון ירושלים נמכר לבנק לאומי ורבים מעובדיו עברו גם הם לבנק לאומי. בית הלוואה וחסכון בפינת הרחובות בן יהודה ובן הלל, נמכר לבנק המזרחי, שמיקם בו את סניף ראשי ירושלים של הבנק.
בנק הלוואה וחסכון
קופת הלוואה וחסכון
המתרחצות הגדולות
המתרחצות הגדולות (בצרפתית: Les Grandes Baigneuses) או המתרחצות הוא ציור שמן מאת האמן הפוסט-אימפרסיוניסט פול סזאן.
הציור הוא חלק מסדרה שלמה בנושא זה. שמה של היצירה - "המתרחצות הגדולות" מצביע על גודלה של היצירה, הגדול באופן משמעותי משאר ציורי הסדרה. הציור, הנחשב לאחד מן הציורים החשובים באמנות המודרנית, מצוי כיום באוסף מוזיאון פילדלפיה לאמנות.
תיאור היצירה.
הציור מתאר קבוצות של נשים עירומות על גדת אגם או נהר. במישור קדמי של הציור מתוארות כ-14 נשים בשתי קבוצות כשמאחוריהן קבוצה של עצים גבוהים. ברקע בתיאור מופיעה הגדה הנגדית של הנהר ובה דמויות נוספות. דמות נוספת מתוארת שוחה במים.
הדמויות המתוארות הן חסרות תווי פנים או כל סממן אינדיבידואלי. סזאן מצייר אותן באופן הדומה לציור חלקים אחרים בעבודה. תיאור חלק מתנוחות המתרחצות הוא מוגזם ונועד להדגיש את אופי בניית הקומפוזיציה של הציור וזאת תוך שמירה על סימטריות בגופן של המתרחצות.
האלמנט המרכזי בקומפוזיציה הוא שתי קבוצות העצים המתכופפות כלפי מרכז הציור ויוצרות מעין מסגרת מחודדת (משולש) דרכה אנו מביטים על הנוף. אופן הציור של סזאן מטשטש את המרחק בין המישור הקדמי לאחורי והשמיים הנשקפים דרך העצים מתוארים בחומריות זהה לזו של העצים. הנשים, המצוירות בתנוחות שונות ופונות לכיוונים שונים יוצרות אף הן משולשים בין איבריהן.
היסטוריה של היצירה.
הציור הוא הגדול מסדרה של ציורי מתרחצים - גברים ונשים - אותם צייר סזאן במהלך חייו. בחינה של סדרת הציורים מגלה מהלך מורכב של בחינת אופן ייצוג האובייקט באמצעים אמנותיים. סזאן צייר את היצירה בשנת חייו האחרונה. מסיבה זו יש אשר הרואים בה יצירה שאיננה גמורה.
לאחר מותו של סזאן נרכש הציור על ידי סוחר האמנות אמברואז וולאר (Ambroise Vollard). ב-6 ביולי 1937. לאחר שעבר בין כמה בעלים שונים, נרכש הציור, תמורת סכום של 110,000 דולר, על ידי אספן האמנות ג'וזף וידנר (Joseph E. Widener) בעבור מוזיאון פילדלפיה לאמנות.
בשנת 1980 הכליל ה-BBC את הציור בסדרת הטלוויזיה של "100 הציורים הגדולים" (100 Great Paintings).
פלחה
קונטרס (כתב עת)
קוּנטרס או בשמו המלא: קונטרס: ידיעות, שיחות ומכתבים, היה ביטאונה של מפלגת אחדות העבודה ובמידה מסוימת היה גם ביטאון ההסתדרות לפני ייסוד דבר. כתב העת ראה אור כשבועון בין השנים 1919–1930 ו-1943–1945. השם "קונטרס" פירושו חוברת העוסקת בנושא מסוים (מלטינית: commentarius - פנקס רשימות), חיבור קצר או אוסף הערות בנושא מסוים.
עורכו הראשון של קונטרס היה ברל כצנלסון, ולאחר שהקים את "דבר" והיה לעורכו, ערכו את כתב העת דוד רמז, מרדכי קושניר ויצחק יציב. גיליונות מסוימים יצאו גם בשמות "איגרת", "חוברת", "גיליון", "פנקס", "מכתב לחברים". בשנתו הראשונה צורף לקונטרס מוסף ספרותי חודשי בעריכת יוסף חיים ברנר בשם "האדמה", אך לאחר רצח ברנר פָּסקה הוצאת המוסף.
כצנלסון שידל את חברי המפלגה ששהו בחו"ל לשלוח כתבות לקונטרס ככתבי חוץ. כך משה שרת, ששהה בלונדון בשליחות התנועה הציונית, שלח כתבות תחת שם העט "בן קדם"; אליהו גולומב כתב מגרמניה; ומשה ביילינסון, שלמד רפואה באיטליה, היה כתב העיתון ברומא. עוד כתבו בעיתון אליעזר ליבנה (ליבנשטיין), אברהם תרשיש, ברל רפטור ואף אב"א אחימאיר, לפני שהפך לרוויזיוניסט. ה"קונטרס" הודפס בדפוס הקואופרטיבי "דפוס אחדות".
מעל גיליונות קונטרס התפרסמו דוחות פעילות מפלגתיים והסתדרותיים, תיאור מפורט של כל ועידה ומועצה ומאמרי פולמוס ארוכים של נציגי פועלים, בעיקר בנוגע לדרכה האידאולוגית והמעשית של הסתדרות העובדים ובנוגע לאיחוד שורות הפועלים העבריים בארץ ישראל. מעל דפי העיתון התנהל גם המאבק הגדול של התקופה כנגד גדוד העבודה. העיתון היה מפלגתי מובהק, ועמד כנגד עיתון "הפועל הצעיר". חוקרת התקופה אניטה שפירא מעירה כי "לא היה זה עיתון קל ונוח לקריאה" וכי "היו מפועלי ארץ ישראל שחטאו, בסתר ושלא בסתר, בקריאת "דאר היום", עיתונו ה"ימני" של איתמר בן-אב"י, שהיה בו מן הלחלוחית הסנסציונית שחסרה [...] בדפיו הצנועים של הקונטרס". "קונטרס" הפסיק להופיע בשנת 1930, על רקע איחוד "אחדות העבודה" עם "הפועל הצעיר" והקמת מפא"י ועל רקע הכפילות המיותרת עם העיתון היומי המצליח דאז, "דבר".
כאשר ב-1943 עמדה שוב מפא"י על סף פילוג, חידשו המזוהים עם רעיונות "אחדות העבודה" (סיעה ב') את הופעת "קונטרס" בעריכת יחיאל הלפרן, אך כעבור שנה וחצי הופסקה שוב הופעתו.
מרכז צפרות
מרכז צפרות הוא מוקד ללימוד צפרות באמצעות התבוננות על נדידת עופות. מרכזי צפרות ממוקמים בדרך כלל באתרים בהם יש מגוון עופות, כגון אתרי נדידה מרכזיים ושמורות טבע (לרוב בעלות מקווה מים גדול). מרכזים אלה עוסקים במחקר, בחינוך ובצפרות כתחביב.
בישראל.
בישראל מופעלים תשעה מרכזים כאלה ועוד ארבע בתכנון. כל אחד מהמרכזים פועל באופן עצמאי. בעקבות מחקר שבוצע במכון ירושלים לחקר ישראל ננקטה יוזמה להגיע לידי פעילות משותפת של מרכזי הצפרות.
בשלושים השנים האחרונות התפתחו בישראל מוקדי צפרות ביוזמות מקומיות שונות. פיתוחם נעשה באופן עצמאי על ידי הגופים, אשר יזמו את הקמתם: מוסדות מחקר ורשויות אחרות. הקשר בין המוקדים היה רופף ובין השאר התקיימה אפילו תחרות בינם לבין עצמם. צוות של 21 חוקרים חקר את נושא "מרכזי הצפרות" במשך שנתיים על כל היבטיו: תרומתה לסביבה, לתיירות, לחינוך, ולמחקר.