במהלך מלחמת העולם השנייה פעלה בבולגריה ממשלה אנטישמית ופרו-פשיסטית בבולגריה בראשות בוגדאן פילוב אשר מונה על ידי המלך בוריס השלישי.
בספטמבר 1939 גירשה בולגריה 4,022 מיהודי הממלכה אשר היו מחוסרי אזרחות בולגרית אל מחוץ לגבולות המדינה, במסגרת "המסע לגירוש נתינים זרים". במרץ 1943 גירשו הבולגרים את 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה הווארדארית ופירוט, אל מותם במחנה ההשמדה טרבלינקה. בהמשך, נכשל גירושם של 48,000 יהודי בולגריה גופא. במהלך המלחמה נשלחו 9,000 גברים יהודים בגילאי 20–40 לעבודות כפייה
עם זאת, 48,000 יהודי בולגריה ניצלו מהשמדה ובולגריה הייתה המדינה היחידה באירופה שהייתה חברה במדינות הציר ואזרחיה היהודים שהתגוררו במדינה לא נפגעו. מאבקם של מספר פוליטיקאים בראשות דימיטר פשב וראשי הכנסייה הבולגרית המטרופוליט סטפן והמטרופוליט קיריל הוביל להשעיית הגירוש. גם התקדמותו המהירה של הצבא האדום לגבולותיה ולבסוף כיבושה של בולגריה בספטמבר 1944, סייעו להפסקת רדיפות היהודים והצלתם מגורל אחיהם בתראקיה, מקדוניה ופירוט.
ב-28 במרץ 2008 ביקר בישראל נשיא בולגריה גאורגי פרבאנוב ובטקס במשכן הנשיא הצהיר: "כשם שאנו כבני העם הבולגרי גאים בצדק על מעשינו שהובילו להצלת הקהילה היהודית בבולגריה, אל לנו לשכוח שבה בעת פעל משטר אנטישמי במדינה ומוטלת עלינו האחריות לגירושם של למעלה מ-11,000 יהודים מתראקיה ומקדוניה אל מחנות המוות".
בולגריה במלחמת העולם השניה
קרב נארווה (1700)
קרב נארווה היה קרב בין צבא שוודי בפיקוד קרל השנים עשר, מלך שוודיה, לבין צבא רוסיה, שהתרחש בנובמבר 1700 באזור העיר נארווה (כיום באסטוניה) במסגרת השלבים הראשונים של מלחמת הצפון הגדולה. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הצבא השוודי, ובהשמדה כמעט מוחלטת של הצבא הרוסי, שהטיל מצור על נארווה.
רקע.
מיד עם סיום מערכות אזוב, בהסכם שנחתם עם האימפריה העות'מאנית בשנת 1700, הכריז פיוטר הגדול על מלחמה נגד שוודיה. הכוחות הרוסים החלו להתקדם לכיוון נארווה. ב-29 באוקטובר הגיעו הכוחות הרוסיים אל העיר והחלו בהכנות להטלת מצור עליה. עקב בעיות בקירוב תותחי המצור הרוסיים לחומות העיר, הירי שלהם לא הצליח לגרום נזק רב למצודה.
הכוחות הרוסים כללו כ-30 אלף חיילים וכ-284 תותחים. זאת לעומת כ-1,500 חיילים שוודים שהתבצרו במצודה.
כאשר נודע לפיקוד הרוסי, שצבא שוודי בפיקוד קרל השנים עשר, מלך שוודיה, נחת בקרבת העיר, שלח פיוטר הגדול 5,000 פרשים בפיקוד בוריס שרמטייב, לאסוף מודיעין על תנועות הצבא השוודי, שלפי הערכות חוקרים כלל 12-9 אלף חיילים. הפרשים הרוסיים הגיעו לרכבת הכוחות השוודים, אך חששו להיכנס איתם לקרב וחזרו למחנה הרוסי.
ב-29 בנובמבר עזב פיוטר הגדול את המחנה.
מהלך הקרב.
עם שחר 30 בנובמבר השוודים החלו במתקפה. בעקבות תנאי מזג האוויר והשלג הכבד, הצליחו השוודים להתקרב לעמדות הכוחות הרוסים ואף לכבוש את עמדות התותחים. במחנה הרוסי החלה פאניקה. הפרשים בפיקוד בוריס שרמטייב נסוגו לצד השני של הנהר. במהלך הנסיגה וחציית הנהר איבדו כ-1,000 חיילים. גם כוחות הרגלים החלו בנסיגה. רוב הפיקוד העליון שהיה במחנה נכנע לשוודים. המפקד העליון של הכוחות הרוסים, קרל דה קרוי, נלקח בשבי והועבר לטאלין. מספר יחידות החזיקו בהגנה והלחימה הסתיימה רק עם רדת החשכה.
בבוקר סוכם על כך שהכוחות הרוסים יעזבו את המקום עם דגלים ונשק אישי אך ללא תותחים. במהלך מעבר הכוחות דרך הנהר, הפרו השוודים את תנאי ההסכם ולקחו חלק מהחיילים בשבי.
השלכות הקרב.
הצבא הרוסי ספג מפלה קשה ביותר. רוב התותחים אבדו וגם האבידות בכוח האדם היו גדולות, במיוחד בחלק הפיקודי. למשך מספר שנים באירופה לא התייחסו ברצינות לצבא הרוסי ולמלך שוודיה היה מוניטין של מצביא דגול.
לאור התבוסה הקשה, במידה והשוודים היו מחליטים להתקדם לעומק רוסיה, לפיוטר הגדול לא היה כוח לעצור אותו. אומנם, במקום זאת, החלו השוודים בלחימה נגד בעלי ברית של הרוסים בליבוניה.
סיטר
אייגר
אייגר (בגרמנית: Eiger) הוא הר באלפים הברניים שבמרכז שווייץ. הוא מתנשא לגובה 3,970 מטר, כ-5.5 קילומטר צפונית-מזרחית לפסגת היונגפראו המתנשאת לגובה 4,158 מטר, ובסמוך למנך המתנשא לגובה 4,107 מטר בינו לבין היונגפראו. ההר ידוע בעיקר בזכות צידו הצפוני המתנשא כקיר תלול ("Nordwand" - הקיר הצפוני") בגובה של 750 מטרים מעל לעיירה גרינדלוולד. ההעפלה הראשונה אל ההר התקיימה ב-11 באוגוסט 1858.
בהר חצובה מסילת רכבת שנפתחה בשנת 1912 לאחר 16 שנות עבודה. המסילה מובילה לתחנת יונגפראויוך הממוקמת בגובה של 3,454 מטר ולכן היא נחשבת לתחנת הרכבת הגבוהה ביותר באירופה.
ארמטה פיירוטי
ארמטה פיירוטי (באיטלקית: Ermete Pierotti) היה מהנדס וארכאולוג, איטלקי ממודנה שחי באמצע המאה ה-19. קצין הנדסה בצבא ממלכת סרדיניה שנבחר על ידי הפאשה לשמש כיועץ אדריכלי, מודד וארכאולוג. מהנדס העיר ירושלים בין השנים 1854–1861.
פעילותו בירושלים.
בשנת 1854, הגיע לירושלים לאחר שנבחר על ידי הפאשה לשמש כיועץ לעבודות השיפוצים על הר הבית. בנוסף לקח חלק, כמהנדס, במפעלי בנייה שונים שנעשו אז בעיר, כמו ההוספיס האוסטרי סמוך לוויה דולורוזה; בדק הבית שנעשה בכנסיית סנטה אנה; בנין מנזר האחיות ציון; ובנין מבנים לשירות עולי הרגל הרוסיים. סוראיה פשה, מושל ירושלים העות'מאני, מינה אותו לתפקיד מהנדס העיר ירושלים. בתפקיד זה טיפל, בין היתר, במערכת המים העירונית. תפקיד זה פתח בפניו מקומות שהיו סגורים לחוקרים מערביים, ובעיקר אלה של הר הבית ומסגדיו, שם גם עלה בידו לצלם לראשונה, בעזרתו של הצלם מנדל ג'ון דינס.
אחד המבנים שפיירוטי היה קשור בבנייתו, ועל כן גם בחפירות האתר לצורכי הבנייה, הוא מנזר האחיות ציון. פיירוטי עשוי אפוא להימנות על חבורת הארכאולוגים לפי אמות המידה של אמצע המאה הקודמת. באתר זה הייתה מצויה הקשת הידועה בשמה המסורתי "קשת אקה הומו". חפירת השטח חשפה חלקים נוספים של המבנה, ונתברר כי מדובר בשער בעל שלוש קשתות, שהשתמרותו טובה למדי. למרות המסורת הדתית הנוצרית הקשורה במקום זה, קבע פיירוטי נכונה כי השער מן התקופה הרומית, ומאוחר בהרבה לאירוע בתולדות הנצרות לו הוא מיוחס.
לאחר שנים אחדות של פעילות בירושלים, נקלע פיירוטי למחלוקת שבין ג'ורג' ויליאמס ובין ג'יימס פרגוסון שנתמך על ידי ג'ורג' גרוב (מהקרן לחקר ארץ ישראל), בעניין מקומה הנכון של כנסיית הקבר הקדוש.
משפרסם את ספרו המונומנטלי "ירושלים הנחקרת", נטען כלפיו כי המידע שפורסם על-ידו, ובעיקר תוכניותיו ותצלומיו, ובעקבותיהם מסקנותיו המדעיות, הם בבחינת גנבה ספרותית. המחלוקת התגלגלה אל בתי המשפט בלונדון. גרוב ופרגוסון יצאו לאירופה לחפש נתונים אודותיו. בארכיון בפריז נמצא מסמך הקשור בממלכת סרדיניה שהייתה קשורה בברית עם נפוליון השלישי, ועל פי המסמך נמצא קפטן פיירוטי בשנת 1849 אשם במעילה בכספי יחידתו הצבאית, וכעונש הורד מדרגתו וגורש לצמיתות מארץ מולדתו. המסמך שנמצא על ידם פורסם ברבים, כתוצאה מכך נעלם פיירוטי מירושלים, באופן פתאומי בדומה להופעתו הפתאומית כעשור שנים קודם לכן.
בספרו "מנהגים ומסורות בארץ ישראל", עורך פיירוטי השוואה בין מנהגיהם של "העברים הקדומים" ושל יהודי ארץ ישראל בתקופת בית שני והתלמוד, לבין מנהגיהם של תושבי הארץ הערבים בתקופתו, תוך שהוא משתדל למצוא נקודות דמיון רבות ביניהם.
בתיאורו את מנהגי הרחצה, אומר פיירוטי על יהודי ארץ ישראל בני זמנו, כי הם "תאבי בצע וקמצנים מכדי לשלם את דמי הכניסה לבית המרחץ".
חוף השרון
הגן הלאומי חוף השרון הוא גן לאומי השוכן לאורך חוף הים התיכון במישור החוף. תחום על ידי מכון וינגייט בצפון, היישוב ארסוף בדרום והקיבוץ יקום ממזרח. אורכו של הגן מצפון לדרום הוא כ-4.5 ק"מ, רוחבו כ-300 מטרים, ושטחו כ-1,250 דונם.
גאוגרפיה.
בצידו המערבי שוכנת רצועת מצוק הכורכר המחורץ שלאורך חוף הים, ואשר מגיע לגובה של יותר מ-40 מטרים. ביתר שטחו של הגן משתרע האזור החולי שממזרח למצוק. שטחו של הגן הלאומי גודר החל בשנות ה-90 ועד שנת 2001 כדי למנוע כניסת רכבי שטח אשר הסבו לו נזקים. בשטח הגן הוכשרו מספר שבילי הליכה אורכיים שכיוונם מצפון לדרום, ושביל ישראל חוצה אותו לאורך רצועת החוף. בחלקו הדרומי של הגן הוכשרו מספר מרפסות תצפית ובקצהו הצפוני שוכנים שרידי חורבת חילפים.
בשטח הגן חיים תנים, נמיות, מינים שונים של מכרסמים, וצבאים אשר הובאו למקום בשנת 2001. הצומח כולל את חומעת האווירון האנדמית למקום, הרקפת, חבצלת החוף, נר הלילה, טבורית נטוייה ועוד. בנוסף הובאו למקום צמחים נוספים כמו אירוס הארגמן וכלניות, ונטעה בשטחו חורשת אקליפטוס.
אנדרטת צ'יאנג קאי שק
אנדרטת צ'יאנג קאי שק (בסינית מסורתית: 國立中正紀念堂; בסינית פשוטה: 国立中正纪念堂) היא אנדרטה שהוקמה לזכרו של צ'יאנג קאי שק, בעבר נשיא הרפובליקה הסינית. האנדרטה שוכנת בטאיפיי, בירת טאיוואן.
האנדרטה כוללת מתחם רחב ידיים ובו התיאטרון הלאומי של טאיוואן ואולם הקונצרטים הלאומי של טאיוואן. המתחם נמצא בסמוך למתחם בניין משרד הנשיאות.
היסטוריה.
בעקבות מותו של צ'יאנג קאי שק, ב-5 באפריל 1975, החליטה ממשלת טאיוואן למנות ועדה אשר תקבע את דרכי הנצחתו ובניית האנדרטה לזכרו. הוועדה הכריזה על תחרות, שבה זכתה תוכניתו של האדריכל יאנג צ'ו-צ'נג. תוכנית זו שילבה מאפיינים רבים של האדריכלות הסינית המסורתית, תוך אזכור צורני לאנדרטת סון יאט-סן שבנאנג'ינג. טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-31 באוקטובר 1976, יום השנה ה-90 להולדתו של צ'יאנג קאי שק, והאנדרטה נחנכה ב-5 באפריל 1980, יום השנה החמישי למותו.
תיאור האנדרטה.