בעברית תורגמו מספר סיפורים על ידי עופר ולדמן, והם זמינים ברשת.
תרגומים לאנגלית ולעברית של הסיפורים ממשיכים להתבצע, ופרטים על מצב התרגום העדכני של היצירה, כולל קישורים לתרגומי סיפורים אם זמינים, ניתן למצוא ב. על פי רשימת המעקב, כיום תורגמו לעברית רק 47 מן הסיפורים, שהם כ-0.7% מסך הסיפורים הכולל, בעוד שבאנגלית קיימים כ-281 תרגומים, שהם 4% מסך הסיפורים ביצירה.
פרקי היצירה.
ליצירה 92 פרקים (נושאים), ומעל 150 תתי-נושאים.
פסטיבל הספרים הבין-לאומי של אדינבורו
פסטיבל הספרים הבין-לאומי של אדינבורו הוא פסטיבל ספרותי המתרחש בשלושת השבועות האחרונים של חודש אוגוסט בכל שנה (בעיצומו של פסטיבל אדינבורו הכללי) בכיכר שארלוט, במרכזה של העיר אדינבורו בירת סקוטלנד. זהו הפסטיבל הגדול מסוגו בעולם, והוא מארח שיחות תרבותיות ופוליטיות רבות, ביחד עם תוכנית האירועים הוותיקים שלו לילדים.
הפסטיבל מתרחש ביחד עם פסטיבל אדינבורו ופסטיבל הפרינג' של אדינבורו, כמו גם עם הפסטיבלים האחרים המרכיבים את פסטיבל אדינבורו.
היסטוריה.
פסטיבל הספרים התקיים במקור באוהל באדינבורו בשנת 1983. בהתחלה הפסטיבל אירוע דו שנתי, והפך לשנתי בשנת 1997. נכון ל-2013, הפסטיבל הוא בין-לאומי ואחד מהגדולים בעולם. יש האומרים שאולי כתוצאה מזה, אדינבורו נקראת- "העיר הראשונה של אונסקו לספרות".
תוכנית הפסטיבל.
יש מעל 700 אירועים לילדים ולמבוגרים בשלושת השבועות של הפסטיבל. האירועים נעים בין סדנאות כתיבה, אירועי חינוך, פאנלי דיונים, הרצאות ומופעים של סופרים בינלאומיים, משוררים, מוזיקאים והוגים.
לצד התוכנית הכללית עומדת גם תוכנית לילדים. סדנאות, סיפורים, פאנלים, חתימות על ספרים וכו'. תוכנית הילדים פופולרית בקרב הציבור ובתי ספר כאחד וכעת מדורגים בה כמה ספרים מובילים בעולם שנקראו על ידי צעירים. תוכנית זו מושכת סופרים כמו ג'קלין וילסון, ג'ואן לינגרד, צ'רלי היגסון ואן פיין
מיקום הפסטיבל.
הפסטיבל מתקיים בקבוצה של אוהלים בגני כיכר שארלוט, אדינבורו, בקצה המערבי של רחוב ג'ורג'.
אירועים שוליים.
כמו בכל הפסטיבלים הגדולים והמצליחים, פסטיבל הספרים הבינלאומי של אדינבורו צמח ממספר אירועים נלווים במהלך השנים. בשנים 2004 ו-2006 אירוע שנקרא "ארוחת צהריים צמאה" קידם את עצמו כחלופה זולה, שאינה ממסדית. בשנת 2008 היו שני פסטיבלים נפרדים הפועלים באותו הזמן כפסטיבל הספר הראשי. הראשון היה פסטיבל הספר באדינבורו פרינג', שהתקיים בחנות הספרים "וורד פאואר". השני הוא פסטיבל הספרים של הנמל המערבי, אשר מתרכז סביב חנויות ספרים יד שנייה באזור הנמל המערבי של העיר. זה האחרון כבר לא קשור לאוגוסט ואז כבר נערך בחודש יוני (2010), אוקטובר (2011) ונובמבר (2012). מטרת שני הפסטיבלים השוליים לספק אירועים ללא תשלום והם נראים כחלופה פחות רשמית לפסטיבל הראשי.
פסטיבל הספרים של אדינבורו
פרוצדורה (תכנות)
פסקל (תכנות)
שאלון הדיכאון של בק
מרד עוראבי
מרד עוראבי (בערבית: الثورة العرابية, בתעתיק עברי: "אלת'ורה אלעראביה") היה מרד לאומני שפרץ במצרים בשנים 1879-1882 נגד הח'דיו (המושל) המצרי תאופיק פאשא ונגד ההתערבות האירופאית במצרים. המרד הונהג על ידי הקולונל אחמד עוראבי , ונקרא על שמו.
רקע.
מצרים של שנות ה-70 של המאה ה-19 הייתה מושחתת ובמצב של חורבן כלכלי. חובות עצומים שנגרמו לה על ידי איסמאעיל פאשה, שליט מצרים, לא שולמו; בעלי החוב, הבנקים האירופאיים, שלחו באי כח משלהם, ובפועל נשלטה כלכלת מצרים על ידי צרפת ובריטניה. כשניסה איסמאעיל פאשה להמריד את תושבי מצרים נגד ההתערבות הזרה בכלכלתם, הדיחו אותו הבריטים ומינו תחתיו את בנו, תאופיק פאשא, הגמיש יותר.
המעמדות הגבוהים של מנהל המדינה, הצבא ועולם העסקים המצרי היו נתונים להשפעתה של אירופה, ולמעשה היו נתונים לשליטתם, משום שהאירופאים השקיעו כסף רב יותר מהמצרים עצמם. בנוסף, הוקמה בתוך מצרים מערכת משפט נפרדת לאירופאים; הדבר הכעיס את המצרים הצעירים וחדורי המוטיבציה במנהל האזרחי והצבאי, שהרגישו ששליטתם של האירופאים בעמדות הגבוהות במדינה מונעת את קידומם האישי. גם האיכרים המצרים, הפלאחים, שמיסים כבדים הושתו עליהם, התלוננו על כך שהכסף מגיע לאירופאים שחיו בעושר יחסי.
גורם נוסף ולא פחות חשוב להתגברות המרמור במצרים היה שליטתם של הצ'רקסים הטורקים והאלבנים על שאר העמדות הגבוהות בממשל ובצבא. גדודי צבא אלבניים שבאו ביחד עם מוחמד עלי ועזרו לו בתפיסת השלטון במדינה, היו עדיפים בעיני הח'דיו של מצרים.
טורקית הייתה עדיין השפה הרשמית הנהוגה בצבא, וקצינים עות'מאניים הועדפו וקודמו לעומת קצינים מצרים. בקבינט של הח'דיו תאופיק, כל החברים היו צ'רקסים טורקים ואף לא אחד מצרי. המשבר הכלכלי הגובר באוצר המדינה אילץ את הח'דיו לקצץ בצורה דרסטית בשורות הצבא. מסדר גודל של כ-94,000 חיילים ב-1874, צומצם הצבא לסדר גודל של כ-36,000 חיילים ב-1879, כשהתוכנית הייתה לקצץ אותו אפילו יותר; צעד דרסטי זה הביא למובטלים רבים. בנוסף לכך, הקרבות הרי האסון והתבוסה המשפילה באתיופיה, במהלך מלחמת אתיופיה-מצרים בשנים 1875-1876, הכעיסו את הקצינים; כוונתו של איסמאעיל פאשה במלחמה זו הייתה ליצור אימפריה שתקיף את כל נהר הנילוס, שחלק גדול ממנו נמצא באתיופיה, והקצינים חשו שזו הייתה מלחמה מיותרת וטיפשית. בנוסף לכך, רוב המפקדים במלחמה זו היו קצינים אמריקנים ואירופיים שפאשא הביא, ודבר זה גרם למרמור גדול וכן להאשמות שהתבוסה נגרמה בגללם.
באותה תקופה, התפתחה במצרים מודעות ציבורית. ההשכלה התפשטה, ויותר ויותר עיתונים יצאו לאור בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19, כמו למשל העיתון רב-ההשפעה "אבו נזארה" (أبو نظارة; מילולית: "בעל המשקפיים"). עיתון זה, שנדפס על ידי יעקוב צנוע, עיתונאי יהודי ממוצא מצרי ואיטלקי, היה עיתון סאטירי-פוליטי שלעיתים קרובות לעג להשפעה האירופאית על מצרים. הדפסת העיתון הרגיזה מאוד את השלטונות כמו גם את האירופאים, כיוון שהייתה בו עדיפות ברורה לרפורמיסטים ולגורמים מהפכניים. לעיתון הייתה תפוצה רחבה, שלא כמו לעיתונים אחרים, מכיוון שהיה כתוב בערבית מצרית ולא בערבית קלאסית, דבר שאיפשר להמון הרחב - ולא רק לשכבה המשכילה - להבין את הסאטירה הפוליטית. יעקוב צנוע טען שהעיתון שלו הגיע לתפוצה של 10,000 עותקים; זהו מספר גדול יחסית לימים ההם.
התחזקותו של עוראבי.
אחמד עוראבי היה קצין מצרי, מפקד גדוד בצבא המצרי. במהלך שירותו הצבאי אימץ השקפה לאומנית, שהתחזקה בעקבות מלחמת אתיופיה-מצרים, ובשנת 1879 הקים את המפלגה הלאומנית המצרית.
ביולי 1880 הוציא שר המלחמה עות'מאן רפקי צו המגביל את השירות בצבא לארבע שנים. הדבר התפרש על ידי עוראבי וקבוצתו כצו שנועד למנוע מחיילים ממוצא מצרי להגיע לדרגות קצונה. בינואר 1881 הגיש עוראבי עצומה במחאה על מעשי ההפליה של רפקי, ותבע להדיחו. בסופו של דבר, הח'דיו תאופיק נכנע ללחץ הצבא, הדיח את רפקי ומינה את מחמוד סאמי אל-בארודי, שהיה מועמדו של עוראבי, לשר המלחמה.
משנמשכו הצעדים נגד הקצינים המצרים, החליט עוראבי לצאת לעימות חזיתי עם הח'דיו תאופיק, וב-9 בספטמבר 1881 הוא הוביל איתו אלפי חיילים לחצר ארמון עבּדין. אז הציג עוראבי בפני תאופיק את תביעותיו: פיזור הממשלה, כינוס מועצת נציגים והגדלת הצבא. לבסוף נכנע הח'דיו לתביעות וממשלה חדשה הורכבה, בה אל-בארודי כיהן שנית כשר המלחמה. בסוף 1881 התלוננו עוראבי ואל-בארודי לסולטאן באיסטנבול וטענו שהח'דיו תאופיק פועל להפריד את מצרים מהאימפריה העות'מאנית והופך אותה לתלויה במעצמות האירופיות. הפנייה לא הועילה, שכן הסולטאן סבר שהפנייה נועדה לפגוע במעמדו של תאופיק, נציגו, ואין בה ממש.
בינואר 1882 שלחו צרפת ובריטניה איגרת תמיכה משותפת בח'דיו, דבר שגרם לדה-לגיטימציה שלו ולנפילת הממשלה. בפברואר של אותה שנה הוקמה ממשלה חדשה בראשות אל-בארודי, ועוראבי כיהן בה כשר המלחמה. במהלך כהונתו, פעל עוראבי להרחבת הצבא, וכן לחיזוק הקצונה המצרית המקומית בצורה של קידום והטבות שכר, אך גם בהרחקת מספר גדול של קצינים טורקים-צ'רקסים. על רקע זה נגרם עימות חריף בין הח'דיו לממשלה; צרפת ובריטניה הודיעו שיתמכו בו צבאית אם יפטר את הממשלה וירחיק את עוראבי ממצרים. הח'דיו הסכים, ולכן הממשלה התפטרה ב-25 במאי; אך הלאומנים והעולמא תבעו שעוראבי ישוב למשרת שר המלחמה, וגם לכך נאלץ הח'דיו להסכים, וב-27 במאי 1882 הוא מונה שנית לתפקיד. הח'דיו עזב את קהיר לאלכסנדריה מחשש לביטחונו, ובפועל עוראבי ניהל כעת את מצרים.
המעצמות האירופאיות התנגדו לרפורמות של עוראבי, וכך גם רבים מבעלי האדמות, האליטה הטורקית והצ'רקסית, השכבות הגבוהות של העולמא והנוצרים סורים. לעומת זאת, התמיכה בו הגיעה מהרוב של שאר האוכלוסייה המצרית הערבית, כולל השכבות הנמוכות של העולמא ומנכבדים מקומיים.
הנוצרים הקופטים נחלקו: השיוך והקרבה שלהם לאירופאים הכעיסו רבים ולעיתים הם נהפכו למטרות, אך היריבות העמוקה בינם לבין הנוצרים הסורים הניעה רבים מהם לחבור למהפכנים המצרים. הפטריארך הקופטי הביע את תמיכתו במורדים, כשנשאל על כך בזמן שהמרד הגיע לשיאו, אך לאחר מכן טען שלחצו עליו לומר כן. עוראבי ושאר מנהיגי המרד שהכירו בכך שהקופטים הם בעלי ברית פוטנציאליים, פעלו למניעת פגיעה בהם, אך לא תמיד הצליחו.
החלו מאמצים מצד שני הצדדים לקבלת תמיכה מהסולטאן, עבדול חמיד השני. הח'דיו תאופיק קרא לסולטאן לדכא את המרד, אבל השער הנשגב היסס לשלוח גדודי צבא נגד מוסלמים שחטאם הוא ההתנגדות להשפעה נוצרית קולוניאלית זרה. עוראבי ביקש מהסולטאן להדיח את תאופיק, אך גם לגבי זה היסס הסולטאן.