גראן התחתן שלוש פעמים. תחילה ב-1917 עם השחקנית לילי סנט ג'ון, נישואים שהתפרקו בשנת 1921; בפעם השנייה התחתן ב-1923 עם אינגבורג מייניך (1997-1902), שילדה לו שתי בנות. לאחר התפרקות נישואים אלה, התחתן בפעם השלישית והאחרונה עם מרגרט שנהיידר, ציירת פורטרטים ידועת-שם. מנישואים אלה נולד ב-1944 בן, הרמן.
טריגווה גראן מת בביתו שבגרימסטד, נורווגיה, בשנת 1980, בן 91.
הנצחה.
בשנת 1971, במפרץ קרודן שבאברדשייר שבסקוטלנד, הוסר הלוט מעל לוח, המנציח את המראתו משם לטיסה הראשונה שחצתה את הים הצפוני ביולי 1914.
הר גראן באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של טריגווה גראן.
מעוז דרורה
מעוז "דרורה" היה מוצב צה"ל בקו בר-לב. המעוז שכן בגזרה הצפונית של תעלת סואץ, בלב אזור ביצות, כ-5 ק"מ מדרום למעוז "לחצנית" וכ-10 ק"מ מצפון למעוז "כתובה" על ציר "אשר" (ראו מפת קוד סיריוס).
"דרורה" היה מוצב מחלקתי. הוא כלל 8 עמדות לוחמים, עמדת מרגמת 81 מ"מ, צריף חדר אוכל, מטבח, גנרטור, בונקר לוחמים ובונקר חמ"ל, חצר ל-3-5 כלי רק"מ ושני מגדלי תצפית. העמדות היו מחוברות באמצעות תעלות קשר. שטח המוצב היה בצורת ריבוע שצלעותיו באורך של כ-50 מטר.
המעוז במלחמת יום הכיפורים.
בתקופת מלחמת יום הכיפורים אויש המעוז על ידי 23 לוחמים מפלוגה ב' של גדוד 68, גדוד מילואים שהשתייך לחטיבת ירושלים, בפיקוד הסמ"פ סגן שמואל (מולי) רונן. הגדוד גויס ב-23 בספטמבר 1973 ותפס את רוב מעוזי "קו בר-לב" לקראת חגי תשרי תשל"ד. החפיפה הייתה קצרה וכללה אימון, תרגולות בסיסיות, כניסה לשגרת סיורים בין המעוזים ותצפיות לעבר מצרים, בטווח של כ-200 מטר של התעלה.
דיווחי המעוז על תנועות חריגות בצד המצרי התקבלו על ידי מפקד הגזרה, פנחס נוי (אלוש), בהסבר כי הם חלק מהכנות לתרגיל "תחריר" של הצבא המצרי. נורה אדומה נדלקה ב"דרורה" בזמן הסעודה המפסקת בערב יום כיפור: מיג 17 חלף ברעש אדיר מעל המעוז, ונעלם חזרה מערבה לפני שהספיקו לפתוח עליו באש. בעיצומו של הצום, בסביבות השעה 12:00, הודיע מפקד גדוד 68, אמיר ראובני, כי בשעה 18:00 תפרוץ מלחמה, אך היא תהיה בסגנון של יום קרב. בפקודתו קופלה תצפית החוץ ותודרכו הלוחמים.
בשעה 14:00 נפתחה הפגזה מצרית כבדה לאורך כל קו המעוזים. המעוז נכנס ל"כוננות ספיגה", כל חיילי המעוז ירדו לבונקר, מלבד מפקד המעוז רונן בעמדתו ותצפיתן בעמדת פריסקופ. מגדל התצפית הגבוה קרס מיד מזעזועי ההפגזות. במכשירי הקשר נשמעו דיווחי המעוזים "לחצנית" ו"כתובה" על סירות מצריות עמוסות חיילים החוצות את התעלה. בעוד לוחמי "כתובה" הודפים מתקפות ראשונות כותר מעוז "לחצנית" ונלחם בגבורה על חייו על ידי הפעלת כוחות ארטילריה ב"אש על כוחותינו" בניסיון נואש להדוף את המצרים שהצליחו לחדור לתעלות הקשר במעוז. בשעה 16:30 לערך דיווח מעוז "דרורה" כי דגל מצרי מונף על "לחצנית", ועבר ל"כוננות פשיטה" (כל הלוחמים בעמדות, בבונקר נשארו רק הרופא וסמל קשר סדיר) מחשש לתקיפה ישירה. ב"כתובה" תפס רב"ט זבולון אורלב את הפיקוד לאחר פציעתו של המ"מ דודו סיטן. מפקד "דרורה" תידרך את אורלב בהפעלת ארטילריה (תרגולת "קצין חי"ר מטווח"), וד"ר קרביץ הרופא הסביר לחובש "כתובה" כיצד להעניק טיפול רפואי לפצועים.
6 מסוקים מצרים, עמוסים בכ-60–100 לוחמי קומנדו חדרו מצפון והנחיתו את הכוח כמארב באזור רומני שם חסמו את הדרך ל"מעוז בודפשט". כשחזרו ריקים, עם דמדומים, הצליחו לוחמי "דרורה" להפיל לפחות מסוק מי-8 מצרי אחד. בלילה חלף טנק בלתי מזוהה מדרום על ציר "אשר", המשיך צפונה כקילומטר ונעצר. למפקדת הגדוד והחטיבה נמסרו כל הזמן דיווחים והמג"ד עודד את לוחמיו בתוכניות צה"ל לתגבר ולחלץ ולנסות לסלק את המצרים בהתקפת נגד בבוקר.
עם עלות השחר נשמע רעש מצפון, והתברר שכנראה זה אותו טנק שחלף בלילה, ככל הנראה צוות מגדוד 9 של חטיבה 14, וכפסע היה מפתיחה עליו באש. טנק זה נודע אחר כך כטנק "אלתגר". עם זאת הופנם שציר "אשר" פנוי בין "דרורה" ל"כתובה" כי הטנק הגיע לשם. עד הצהרים הדפו לוחמי "כתובה" עוד התקפות מצריות וספגו שני הרוגים - ו ומספר פצועים.
בפיקוד העליון הוחלט לבסוף להורות על פינוי כל מי שניתן לפנותו מקו המעוזים שאיבד את ייעודו והפך לנטל. ניתנה פקודת נסיגה ל"כתובה" ורונן כיוון אותם צפונה אליו על ציר "אשר". לאחר כ-10 דקות גם ל"דרורה" ניתנה פקודת פינוי. הכוח התארגן על הזחל"ם התקין שנותר ויצא על ציר "מסחר" ומזרחה על ציר "זגוגית". תוך כדי תנועה התברר לרונן ש-3 לוחמים נעדרים, הוא פקד על עצירת הזחל"ם וחזר למעוז המופגז תוך עדכונו של אורלב שנסע בעקבותיו. תחת אש הגיע ל"דרורה" ופינה את סמל המרגמות ושני לוחמים נוספים שלא ידעו על פינוי המעוז. הם המשיכו להשיב אש בעמדותיהם ובכך למעשה אפשרו ללא ידיעתם את הנסיגה. הזחל"ם עם כל לוחמי המעוז חבר לכוח של אורלב ויחד הגיעו למפקדת הגדוד ב"בלוזה". על פעולתו במלחמה עוטר אורלב בעיטור המופת.
תחקירי מודיעין מאוחרים העלו שמעוז "דרורה" היה בקו התפר בין שתי חטיבות מצריות שלא תכננו את כיבושו.
הצרות
מגדלי חצות (ספר)
אלמנטים
"אלמנטים" היא סדרת פסלים שיצר הפסל הישראלי יחיאל שמי בין השנים 1958-1959. הפסלים משקפים את תקופת המעבר של שמי אל פיסול מופשט בברזל.
במחצית השנייה של שנות החמישים של המאה ה-20 נטש יחיאל שמי את הפיסול המסורתי באבן ובעץ ועבר לפסל בברזל. לאחר שהציג בשנת 1958 את "פסל לתערוכת העשור" (1958) נסע שמי לביקור באירופה, שם נחשף לפיסול בברזל של אמנים כאדוארדו צ'ילידה, דייוויד סמית, סזאר בלדסיני (César) ואחרים, ששמי עבד במנותק מהשפעתם עד אותה עת.
עם שובו לישראל יצר שמי סדרת פסלים מופשטים בגודל קטן ובינוני, שבהם אלמנטים גאומטריים עשויים ברזל היוצרים קומפוזיציה תלת ממדית בחלל. בחלק מן הפסלים השתמש שמי במסגרת חיצונית שאליה מחוברים האלמנטים השונים, ואילו בחלק אחר מתאפיין בשימוש במעין "רגליים", בדומה ל"פסל לתערוכת העשור".
בראיון מאוחר תיאר שמי את הפסלים:
מיכאל סגן כהן טען כי פסלים אלו מהווים חריגה של שמי אל פיסול מופשט לחלוטין בהיותה "מקדימה את זמנה ביחס לפיסול ברזל מופשט וגאומטרי בארץ, וכן מקומו של הפיסול המופשט הזה אצל שמי עצמו אשר פנה מתחילת שנות השישים לכיוון אחר, אקספרסיבי יותר".
חלק מן הפסלים הוצגו בתערוכה של שמי בגלריה בטי פרסונס בניו יורק בשנת 1960. בשנת 1976 הוצגו עבודות מן הסדרה בתערוכת יחיד בגלריה דבל. אחד מן הפסלים הוצג בשנת 2008 בתערוכה "לידת העכשיו, שנות השישים באמנות ישראל" במוזיאון אשדוד לאמנות.
נייס (אירלנד)
נייס (באירית: Nás na Ríogh, באנגלית: Naas) היא בירת מחוז קילדייר שבמזרח אירלנד. העיר שוכנת כ-50 קילומטרים דרומית-מערבית לדבלין, משמשת כפרוור שלה, ורבים מתושבי נאס עובדים בה. תפקידה המסורתי היה של עיר שוק בסביבה כפרית וחקלאית. כיום היא ממוקמת באחד האזורים האורבניים הגדל במהירות הרבה ביותר בפריפריה של דבלין רבתי. זהו הצומת החשוב של כלכלת צפון קילדייר, אזור הידוע בתעשיית מרוץ הסוסים והוא גם הבסיס עבור חברות רב לאומיות כגון אינטל ו- HP.
שמה של העיר באירית "Nás na Ríogh", משמעותו "מפגש המלכים". שם זה ניתן לעיר כיוון שהייתה בעברה מקום בו אירחו מלכי שושלת נורמאן את אורחיהם. לאחר פלישת הנורמאנים לאירלנד ב-1169-1171, נערכו חלק מישיבות הפרלמנט האירי בעיר.
ערים תאומות.
לנאס חמש ערים תאומות:
אוסטין מהון
הסכם בוקרשט (1918)
הסכם בוקרשט הוא הסכם שלום שנחתם בין רומניה מצד אחד ובין האימפריה האוסטרו-הונגרית, גרמניה, בולגריה והאימפריה העות'מאנית מהצד השני. ההסכם נחתם לאחר יציאתה של האימפריה הרוסית ממלחמת העולם הראשונה, בידודה של רומניה בעקבות כך וכיבושה של חלק רב ממנה - לרבות ולאכיה עם עיר הבירה בוקרשט וחבל דוברוג'ה - על ידי כוחות מעצמות המרכז. ההסכם נחתם תחת כיבוש גרמני בעיירה בופטאה הסמוכה לבוקרשט ב-7 במאי 1918.
חתימת ההסכם.
ראש ממשלת רומניה הזמני, אלכסנדרו מרגילומן, חתם על ההסכם ב-7 במאי 1918. ההסכם אושר על ידי בית הנבחרים הרומני ב-28 ביוני ועל ידי הסנאט ב-4 ביולי 1918. עם זאת, סירב פרדיננד הראשון, מלך רומניה, לחתום על ההסכם.
אף על פי שבולגריה קיבלה שליטה חלקית באזור צפון דוברוג'ה היא ניסתה לשכנע את מעצמות המרכז להחזיר לה את השליטה הבלעדית באזור. לאחר משא ומתן הסכימו מעצמות המרכז להחזיר את שטח צפון דוברוג'ה לשליטה בולגרית בלעדית כשבתמורה התחייבה בולגריה להעביר את השליטה בגדה השמאלית של נהר מריצה לידי האימפריה העות'מאנית. פרוטוקול על ההסכם החדש נחתם בברלין ב-25 בספטמבר 1918.
ביטול ההסכם.
ההסכם החדש היה קצר מועד מכיוון שנוכח השינויים בחזית מערב אירופה לטובת מעצמות ההסכמה, ב-24 באוקטובר 1918 הורה המלך פרדיננד בשטח החופשי של רומניה על גיוסו מחדש של הצבא הרומני במלחמה נגד מעצמות המרכז והסכם בוקרשט שממילא לא אושרר על ידי המלך, בוטל. פרדיננד הדיח את אלכסנדרו מרגילומן מראשות הממשלה והחלף אותו בגנרל קונסטנטין קואנדה. ב-11 בנובמבר 1918 נחתם הסכם הכניעה הגרמני ובשל כך בוטל באופן רשמי ההסכם עם מעצמות המרכז.
בחתימת חוזה ורסאי (1919) אולצה גרמניה לוותר על הזכויות שניתנו לה בעקבות הסכם בוקרשט. ההעברות הטריטוריאליות לאוסטרו-הונגריה ולבולגריה בוטלו על ידי חוזי סן ז'רמן, ניי וטריאנון, בהתאמה.
מרבו
מרבו (שם מדעי: "Leptoptilos") הוא סוג של עוף ממשפחת החסידות. המרבו בעלי מקור גדול וארוך נפוצים באזורים טרופיים באסיה ובאפריקה.