ב-1936 עלה לארץ ישראל עם אשתו. בארץ פרסם ספרים בנושא מוזיקה וארגן קונצרטים. כן פרסם ביקורות מוזיקה בכתבי-עת כגון "Das Orchester", "Opernwelt" ו-"Neue Zeitschrift fuer Musik".
בשנת 1949 ייסד את ההוצאה לאור הישראלית הראשונה שהתמחתה במוזיקה קלאסית, "בית הוצאת המוזיקה הישראלית", וכיהן כמנהלו עד 1982, אז עבר המוסד לבעלים חדשים.
במשך שנים רבות כיהן כמזכיר הסניף הישראלי של החברה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו וייצג אותו בכנסים רבים. בשנת 1954 ארגן את הפסטיבל העולמי ה-28 של החברה בחיפה, שהפגיש בפעם הראשונה מוזיקאים מרחיבי העולם עם מלחינים ישראלים. כמו כן ייצג לראשונה את ישראל במועצה הבינלאומית של אונסקו.
בשנים 1968 עד 1977 כיהן כמרצה באוניברסיטת תל אביב. כן הרצה באירופה ובארצות הברית. משנת 1980, עת התמנה כפרופסור של כבוד באוניברסיטת פרייבורג, הורה בה סמינרים.
גרדנויץ נפטר בתל אביב ב-2001 ונקבר בקיבוץ צרעה. ארכיונו מהשנים 1924–1972, הכולל בין היתר יצירות בכתב יד והעתקי יצירות, עיבודים, ספרים ומאמרים, שמור במרכז למוזיקה של הספרייה הלאומית בירושלים.
משפחה.
בשנת 1933 נישא גרדנויץ לרוֹזי ווֹלפסון, ולזוג נולדו בן ובת. בנו , ששירת בקהילת המודיעין הישראלית, נהרג בשנת 1963, בגיל 26. ב-1965 נפטרה גם אשתו. ב-1967 נישא גרדנויץ בשנית, לזמרת האלט אוּרסוּלָה מאיֶיר-רַיינַאך, שנפטרה שנים ספורות לאחר פטירתו.
בתו יהודית ונדר, שנישאה ב-1973, היא אנליטיקאית יונגיאנית, חברת מכון ישראלי לפסיכולוגיה יונגיאנית, חברת קיבוץ צרעה ואם לשלושה: נועה רועי ועדו.
צומת קוקה קולה
יום ליבשה
יוֹם לְיַבָּשָׁה הוא פיוט שחיבר רבי יהודה הלוי לברכות קריאת שמע בשביעי של פסח, העוסק בעיקר בקריעת ים סוף. הפיוט זכה לתפוצה רבה וללחנים רבים והתקבל במנהגי התפילה באשכנז ומזרח אירופה, בקהילות הלדינו, בקהילות צפון אפריקה (למשל בשירת הבקשות של עדת מרוקו לפרשת בשלח, במנהג אלג'יר), בנוסח רומניא ועוד, ובנוסף היה ידוע הפיוט גם בתימן ובגניזת קהיר. בנוסח אשכנז המזרחי הונהג לאומרו אף בשבת שירה ששירת הים נקראת בה, ובשל בית העוסק בברית מילה (המתחיל באות ה'), אף בשבת שיש בה ברית מילה.
גם כיום, כאשר מעטות הקהילות שעודן אומרות פיוט זה במהלך התפילה במקומו המקורי, הפיוט מוכר וידוע, ומקובל לשיר אותו בסעודת הברית ובשביעי של פסח.
סוג הפיוט.
על פי המופיע ברוב המנהגים, הפיוט הוא מסוג פיוטי ה"גאולה", כלומר פיוט המיועד להאמר מיד לפני החתימה של ברכת "גאל ישראל", בברכות קריאת שמע. אולם קיימת השערה כי במקורו הפיוט לא נועד להיות גאולה אלא "מי כמוך", סוג אחר של פיוט, המיועד להיאמר בפסקה הקודמת באותה הברכה, לאחר הפסוק "מי כמכה באלים ה'", ולפני הפסקה "שירה חדשה שבחו גאולים" המובילה לפסוק "ה' ימלך לעולם ועד". ראיות להשערה זו ניתן למצוא בכך שכל חרוז של הפיוט מסתיים במילים 'שירה חדשה שבחו גאולים', וכן בכך שעל אף עיסוקו של הפיוט בנושאי גאולה, הוא חותם דווקא בענייני קריעת ים סוף ובביטוי "מי כמכה ה' באלים". על פי השערה זו, הפיוט הועבר לתפקיד ה"גאולה" כאשר הגיע לאשכנז, כי פיוטי "מי כמוך" לא היו מוכרים בה כלל. אמנם, כנגד השערה זו עומדת הטענה כי לפיוטי "מי כמוך" היה בפיוט הספרדי מבנה קבוע ייחודי, שאינו מתקיים ב"יום ליבשה".
תוכן הפיוט.
כמתבקש ממיקומו בתפילה ומן המועד שלו יועד, הנושא העיקרי בפיוט, שבו הוא פותח ובו הוא מסיים, הוא השבח והתהילה לאל על ישועת עם ישראל ביציאת מצרים ובקריעת ים סוף וכן אזכור שירת הים. בחציו השני של הפיוט עובר הפייטן לבקשה על הגאולה, ומבקש מה' שיחזור ויקבץ את עם ישראל (תוך שימוש במטפורה של נישואין), בין היתר בזכות דבקותם במצוות ברית המילה ובמצוות ציצית. השיר מאזכר פסוקים ופרשיות משלל ספרי התנ"ך.
ייעוד הפיוט.
במקור, יועד השיר העוסק בקריעת ים סוף שארעה לבני ישראל בזמן יציאת מצרים, ליום שביעי של פסח, שהוא היום שבו אירע מעשה זה. זהו כנראה ייעודו המקורי של הפיוט, ובמקום זה הוא נאמר בעבר נוסח רומניא ובמנהג אלג'יר, והחל מן המאה ה-14 גם במנהג אשכנז המזרחי-פולין.
במנהג אשכנז הועבר הפיוט למועדים נוספים: שבת שיש בה ברית מילה מאחר שנזכרה בו מצוות ברית מילה ('ומבטן לשמך הם נמולים'), וכן בשבת פרשת בשלח, שבה נקראת בתורה פרשת קריעת ים סוף ושירת הים. באשכנז הקדומה פיוטי "גאולה" כמעט לא היו מוכרים, ואימוץ פיוטי גאולה ספרדיים לתוך המחזור האשכנזי הוא תהליך מאוחר יותר, שהתרחש בעיקר בפיוטי השבתות ולא בפיוטי החגים, ובעיקר במנהג אשכנז המזרחי. הפיוט "יום ליבשה" מתפרש בספר 'ערוגת הבושם', ולכן היה ידוע באשכנז לכל המאוחר במאה ה-13, אך כנראה בתחילה רק לשבת שירה. באופן חריג הוא התקבל גם לשביעי של פסח (פיוט הגאולה הספרדי היחיד שאומץ במחזור החגים האשכנזי), כנראה כדי להשוות אותו עם הימים הראשונים של פסח שנאמרו בהם פיוטי גאולה (ברח דודי) מקדמת דנא. רבי מרדכי יפה, בעל הלבושים, סבר שיש לומר פיוט זה ביום שמיני של פסח אף אם אין מילה, אולם לא נהגו כן.
כאמור, במנהג אשכנז המזרחי צורף הפיוט גם למערכת היוצר לשבת שיש בה ברית מילה, אך הוא לא נאמר בברית מילה החלה ביום טוב. לכלל זה ישנם כמה חריגים: באחרון של פסח אומרים יום ליבשה אם יש בו מילה. בפוזנא נהגו לומר יום ליבשה אם יש מילה בשמיני עצרת. המהרא"ק הסתפק האם לומר יום ליבשה כשיש מילה בראש השנה שחל בחול, אך ספרי המנהגים הכריעו שלא לומר אלא אם חל בשבת, ויש מקומות שנהגו לא לומר אף אם חל בשבת. גם בנוגע ליום הכיפורים התנהל דיון רחב בין הפוסקים אם לומר בו יום ליבשה כשיש בו מילה: יש שסברו שיש לומר בו יום ליבשה אף אם חל בחול, יש שסברו לומר בו יום ליבשה רק אם חל בשבת ככל יום טוב, ויש שסברו שאף אם חל בשבת אין לומר בו יום ליבשה משום שיום ליבשה דומה להלל.
מקרה ייחודי הוא כאשר חלה אמירת "יום ליבשה" במועד שבו אמור להאמר פיוט 'גאולה' אחר. מקרה כזה ייתכן בשביעי של פסח שחל בשבת, או בברית מילה באחרון של פסח שחל בשבת (כי אם חלו בשבת אומרים בהם גאולת ברח דודי המיועדת לשבת חול המועד), וכן בברית מילה בשבתות ספירת העומר שיש בהן גאולות אחרות. בדרך כלל כאשר יש "התנגשות" בין פיוטים נבחר פיוט אחד מכל סוג, תוך איזון בין המועדים השונים, אך במקרה של 'יום ליבשה', בשל העובדה שבמקורו הוא אינו 'גאולה' אלא נאמר לפני 'שירה חדשה', קבע רבי אייזיק טירנא ובעקבותיו שאר הפוסקים שאומרים את הגאולה השנייה במקומה, ואת 'יום ליבשה' לפני 'שירה חדשה'.
בתקופה מאוחרת (לפני כ-150 שנה) התקבע הנוהג לשיר את הפיוט כזמר בסעודת ברית מילה, שלא במסגרת התפילה, גם בברית שבימות החול. כך מקובל כיום בקרב הקהילות האשכנזיות. ייתכן שנוהג זה נוצר כתחליף לאמירתו בתפילה, לאחר שפסקו לומר פיוטים בברכות קריאת שמע.
בנוסח רומניא התקבל הפיוט גם לשבת הגדול.
גרסאות ולחנים.
ים ליבשה - בספר משנה ברורה כתב שרק ביום שביעי של פסח שהוא יום קריעת ים סוף, יש לומר "יום ליבשה", אך בשאר הימים יש לומר 'ים ליבשה'.
הפיוט "יום ליבשה" נעשה אהוד והולחן בתפוצות ישראל, בקהילות ספרדים ואשכנזים. בקהילת מרוקו זכה השיר לאהדה רבה, והוא מושר בשירת הבקשות בסולם 'חגאז משרקי', או בשביעי של פסח בסולם 'סחלי' בשני לחנים שונים.
בילדרברג
עדית זרטל
עִדית זֶרְטַל (באנגלית: Idith Zertal; נולדה ב-12 בנובמבר 1945) היא היסטוריונית, חוקרת תרבות, מסאית ומתרגמת ישראלית. מחקריה עוסקים בנושאי השואה, הציונות ומדינת ישראל, זיכרון קולקטיבי ולאומיות והגותה של חנה ארנדט. נמנית עם קבוצת "ההיסטוריונים החדשים". פרופסור חברה במכון למדעי היהדות באוניברסיטת בזל. עיתונאית לשעבר.
ביוגרפיה.
בת קיבוץ עין שמר, בתו של משה (מְיֶיטֶק) זרטל (זילברטל), ממנהיגי "השומר הצעיר" בוורשה ובארץ ישראל, מבקר ספרות, עיתונאי ועורך, ואחותו הצעירה של הארכאולוג אדם זרטל, פרופסור לארכאולוגיה של ארץ ישראל והמזרח הקדום באוניברסיטת חיפה.
החל בשנות ה-60 הייתה עיתונאית ב"דבר" וכן ב"הארץ" וב"חדשות".
ב-1979 הייתה ממייסדי הרבעון להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב, "זמנים", והייתה העורכת שלו במשך 17 שנותיו הראשונות (1979–1996).
כן יסדה יחד עם יוסי שריד את כתב העת לתרבות, פוליטיקה וחברה "פוליטיקה", וערכה אותו בשנותיו הראשונות.
אחרי פוסט-דוקטורט במכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם ושנת מחקר במכון לשלום של ארצות הברית בוושינגטון, החלה בשנת 1998 ללמד בבית הספר לממשל שבמרכז הבינתחומי הרצליה ובאוניברסיטה העברית בירושלים. מאז 2006 לימדה במכון למדעי היהדות באוניברסיטת בזל ובאוניברסיטאות נוספות בשווייץ היסטוריה יהודית חדשה ומחשבה פוליטית. כן שימשה פרופסור אורח באוניברסיטת שיקגו ובבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, והיא מוזמנת להרצות דרך קבע באוניברסיטת ברצלונה. הייתה עמיתת מחקר במכוני מחקר באירופה ובארצות הברית.
מחקריה ראו אור בשפות רבות.
זרטל תרגמה ספרים רבים לעברית. ב-2010 ראה אור ספרה הקלאסי של חנה ארנדט, "יסודות הטוטליטריות" (1951), שתרגמה, הקדימה לו מבוא וערכה.
זרטל היא חברת מרצ, ובבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 הוצבה ברשימתה במקום ה-86.
ספרים.
בין ספריה:
מזופיל
מזופיל (mesophyll) היא שכבת רקמת היסוד של העלה, שכבה שמהווה את עיקר נפח העלה ומתמחה בפוטוסינתזה. צרורות ההובלה של העלה עוברות דרך רקמת המזופיל. הרקמה מורכבת מתאים פרנכימתיים בעלי דופן דקה הנותנים לעלה את צבעו הירוק.
מבנה.
המזופיל מתחלק בדרך כלל לפרנכימת עמודים ופרנכימה ספוגית: