לאחר שחרורו מצה"ל נסע למסעות ארוכים, בארצות הברית, דרום אמריקה ובמזרח הרחוק, טייל רבות בהודו, שם הכיר והתנסה במדיטציה בודהיסטית. כששב לישראל ב-2006 החל ללמוד תיאטרון וספרות באוניברסיטת תל אביב. הוא למד במשך שנה במסלול לכתיבת שירה בחוג לספרות ואחר-כך עזב מסלול זה והתמקד בכתיבה לתיאטרון. ב-2007 כתב את המחזה "סוניה ובובק" אותו אימצה הדרמטורגית ורדה פיש, וטס יחד עם הבמאי יגיל אלירז להציגו בפסטיבל בארצות הברית, כששבו לישראל "סוניה ובובק" הציג בתיאטרון תמונע בבימויו של אלירז. ב-2008 ליפשיץ כתב וביים את המחזה "כיסא", מחזה פוסטמודרני ומקוטע לשישה שחקנים, הדן במערכת היחסים המטפורית של השחקן והחוויה התיאטרלית. ההצגה הציגה בתחילה בתיאטרון האוניברסיטה ואחר-כך בתיאטרון הערבי-עברי ביפו. ליפשיץ גם הלחין את המוזיקה למחזה ושיחק בו.
ב-2009 כתב וביים בפסטיבל Smallבמה 7 את ההצגה "צוצי". ההצגה זכתה בשלושת פרסי הפסטיבל: ההצגה, המחזה והשחקן (יערה רשף) הטובים ביותר. ליפשיץ גם הלחין הצגה זו וניגן בה. ההצגה השתתפה כחלק מרפרטואר תיאטרון תמונע. באותה שנה ביים את "נושים" של סטרינדברג, מחזה בן שלוש מערכות. ליפשיץ חילק את המחזה למקטעים רבים וערבב ביניהם. במקביל פרופסור עדנה שביט ביימה את המחזה פרי עטו "הילדה שהיא בעצם מריצה". זו הייתה הפעם השנייה בלבד שהחליטה לביים מחזה שכתב תלמיד משלה, לאחר שביימה ארבעים שנה לפני-כן את מחזהו הראשון של חנוך לוין, "את ואני והמלחמה הבאה".
ב-2010 כתב וביים את המחזה "רקוויאם לדניאל", מחזה העוסק באובדן של הורים השוכלים את בנם, המחזה השתתף בפסטיבל אקט 2 בחיפה. בהצגה שיחקו מיכאל כורש ואסתי קוסוביצקי.
ב-2011 כתב וביים את ההפקה "פרפטואום מובילה", כמורה בחוג לתיאטרון שעלתה בתיאטרון האוניברסיטה עם תלמידי ובוגרי החוג, כחלק מעבודת הגמר שלו לתואר השני. העבודה שהתגבשה, בשונה ממחזותיו האחרים של ליפשיץ, מתוך עבודת אנסמבל, התחקתה אחר חוקיות ושגרת חייהן של 12 דמויות, כאשר השחקנים הפועלים על הבמה משחקים באופן סינכרוני.
ב-2010 כתב את המחזה "אפשר לעשות עם זה משהו" שהשתתף וזכה בפרס ציון לשבח במסגרת פסטיבל צו קריאה 5 בצוותא 2010. באותה שנה כתב את המחזה "הנה עולה האור מאחוריי" שתורגם לגרמנית, השתתף וזכה בפרס בתחרות המחזות 'שוק המחזות 2010' בהיידלברג ולאחר מכן השתתף וזכה בפרס ראשון ב'פותחים במה' של תיאטרון בית ליסין. המחזה גם עלה באפריל 2012 בקריאה מבוימת בתיאטרון טריסטיאן בייטס בלונדון, במסגרת פסטיבל מחזאות ישראלית צעירה בActors center. הוא הוצג באנגלית בהשתתפות שחקנים מקומיים. המחזה עלה שוב, בבימוי מרט פרחומובסקי, בתיאטרון תמונע ב-2014.
ב-2011 סיים את התואר השני ומאז מלמד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. במסגרת לימודי התיאטרון זכה במלגת הצטיינות מטעם קרן דוד דוידוב 2008, במלגת לימודים מלאה של הקרן לשנת 2009, ובמלגות הצטיינות (דקאן) בשנים 2010 – 2011. ליפשיץ השתלם במסגרת לימודיו אצל המחזאית הגרמניה דאה לוהר ואצל הבמאית הגרמניה כריסטינה פרידריך והשתלם במסגרת סדנה אצל הבמאי הפולני ולודז'ימייז' סטנייבסקי.
ב-2009 החל לעבוד עם קבוצת שחקנים במסגרת בית המדרש הקונסרבטיבי "עיון", על פרשנותם הדרמטית של טקסטים מקראיים. הצגתו הראשונה עם הקבוצה, "ים יבשה", זכתה לציון לשבח של סל תרבות והוצגה בבתי הספר. כיום ליפשיץ עובד עם הקבוצה במרכז הקונסרבטיבי החדש "נווה שכטר" שבנווה צדק.
בספטמבר 2010 הוזמן ושימש כעוזר במאי בוורשה אצל הבמאי הפולני הנודע קשישטוף ורליקובסקי.
ליפשיץ כתב את המחזה "", המחזה עלה באוקטובר 2012 בפסטיבל עכו, ובתיאטרון אנסמבל הרצליה בבימויו של ליפשיץ.
באוגוסט 2012 זכה בפרס ברנשטיין על המחזה "אלברט"
במרץ 2013 נבחר בין עשרה זוכים ב"נקודת פתיחה", תוכנית מפעל הפיס למחזאות מקורית. בנובמבר 2013, גיליון של כתב העת "תיאטרון" הוקדש ליצירתו של ליפשיץ.
אודות מחזות נבחרים.
סוניה ובובק
סיפורה של אלמנה בשם ליליאן הנאבקת בבעלה שנפטר וכעת שב לפקוד אותה ומתחנן לחיים מחודשים לצדה. ליליאן, במאבקה זה, בודה עולם מדומיין, זהו עולמם של סוניה ובובק, המשתקף כבבואה למאבקה שלה עם בעלה. בובק, בעלה של סוניה, נטש אותה לפני עשור, וכעת שב כדי להיאבק על זכות ההחזקה בבנם המשותף. המחזה מתרחש ביום הולדתו העשירי לכאורה של הבן, מועד בו על בני הזוג להכריע בדבר גורלו, ועל ליליאן לדון את בעלה המנוח לחסד או לשכחה.
כסא
קולאז' של קטעים דרמטיים הנסובים סביב מאבקם הנצחי של איש וכסא; האיש המנסה בכוח תשוקתו לגרום לכיסא לרחף באוויר, והכיסא הנאבק בכוח חומריותו להישאר על הקרקע. מחזה מטאדרמטי העוסק באשליית קסם התיאטרון, פרפרזה לסיפורו של סטניסלבסקי בו מסופר כיצד העמיד שחקן מול כיסא וביקש מהשחקן לגרום לכיסא לרחף באוויר בכוח תשוקתו.
צוצי
צוצי היא סטודנטית העוזבת את ביתם המשותף שלה ושל חברה כאשר היא מתאהבת במוכר פרחים המשנה את חייה. בעקבות המפגש מתחולל רצף של תמורות גם בחייהם של הסובבים את צוצי, המאלץ אותם לערוך מחדש את תפישת עולמם.
ים יבשה
פרשנות מדרשית לשלושה סיפורים מהתנ"ך: גירוש גן עדן, סיפור יציאת מצרים וספר יונה.
הילדה שהיא בעצם מריצה
מסעה של ילדה הנכנסת אל עולם זר ומנוכר המעצב אותה לאט לאט לפי חוקיו, בעוד היא מנסה להיאבק על מנת למצוא את זהותה הפנימית שלה. סביבתה החיצונית סוגרת עליה והופכת אותה הלכה למעשה - למריצה, ילדה שמטרתה לשאת עוברים ושבים ממקום למקום על גבה. כך בהדרגה היא מוותרת על עצמאותה שלה ושאיפתה לאינדיבידואליות. המחזה מציג את הידרדרותו הרוחנית, האנושית והנפשית של אדם שאינו מסוגל להיחלץ מהעולם התחום אל תוכו נולד.
רקוויאם לדניאל
מחזה אפוקליפטי על אובדן. חלקו הראשון של המחזה עוסק בשני הורים השוכלים את בנם, כמה שנים לאחר מותו ומנהלים מאבק גלוי ביניהם על זכויות הזיכרון והשכחה. חלקו השני מציג את שני ההורים לפני מות בנם. ההורים מקבלים מכתבים מהילד הנמצא בחזית. המכתבים הנשלחים בתחילה על ידי הילד ומתארים את חזרתו הביתה, מקבלים בהדרגה אופי מיסטי ומופשט, המסגיר את גורלו.
אפשר לעשות עם זה משהו
ארבעה צעירים שמערכות היחסים ביניהם מסתבכות זו בזו. המחזה מציג את ניסיונן של כל אחת מהדמויות להתמודד עם דימויה שלה לזוגיות, בין אידיאל וחיי השגרה. אייל ודנה הם זוג נורמטיבי-ריאלי העושה דרכו בחיי הזוגיות, אל מולם מופיעים רענן ופלונית, דמויות המהוות מעין אלטר אגו פנטסטסי המציב לאייל ודנה מראה על חייהם היומיומיים. מערכות היחסים נעשות מורכבות כאשר הפנטסטי תופס את מקומו של השגרתי, ולהפך.
הנה עולה האור מאחורי
מחזה אורבני העוסק בזוגיות ומתנהל בתוך בניין קומות לאורך לילה אחד. שלושה זוגות של צעירים יוצאים למסע בהיסח הדעת מסדרונותיו החשוכים של בניין באמצע הלילה, כל דמות בדרכה, על מנת לממש את תשוקותיהם שבמחשכי לבם. שלוש דמויות נוספות מופיעות במהלך המחזה, האלמנה, המתמודדת עם זכרונותיה מבעלה שנפטר, שומרו של הבניין, המגלם את דמות המספר ודמות אביו של המחזאי, המשוחח על בנו הכותב את המחזה. לקראת חלקו השני של המחזה חלה תפנית בקצב ובהתרחשות והמחזה הופך בהדרגה למעין מחזה בתוך מחזה, כאשר כל אחת מהדמויות מצליחה להשתחרר לרגעים מכבלי הסיפור ולהשקיף על עצמה מהצד. אמנם לאחר מכן מסכמות הדמויות את התהליך שעברו ומגיעות למסקנה ששינוי אמיתי הוא אינו בגדר האפשר.
פרפטואום מובילה
פרפטואום מובילה היא מכונה מתמדת. פרויקט יצירתי בשיתוף עם השחקנים העוקב אחר 12 דמויות במהלך שגרת יומן. מבנהו של המחזה הוא מבנה סינכרוני בה כל אחת מהדמויות מנהלת מערכת של פגישות עם סביבתה במקביל לחייהן של הדמויות האחרות. העלילה מתנהלת לאורכם של שמונה ימים, בהם מתפתחות מערכות היחסים בין הדמויות עד שמגיעות לנקודת שיא ונקודת היפוך, המובילה בסופו של דבר, ביום האחרון, למפגש עם נקודת ההתחלה.
כתיבה ובימוי.
2010 – 2011
2008 – 2009
לקריאה נוספת.
גיליון 35 של כתב העת תיאטרון: רבעון לתיאטרון עכשווי, בעריכתם של פרופ' גד קינר וד"ר חיים נגיד, הוקדש ליצירתו של עודד ליפשיץ והוא כולל ריאיון מקיף ומספר מחזות:
טאיטו
יהודית פריינד
יהודית פריינד (נולדה ב-1976) היא אשת חינוך, סופרת עיתונאית ומרצה חרדית. כמה מספריה היו לרבי-מכר, בהם הספרים להתראות ילדים ומשהו לקחת הביתה שפורסמו בבית נאמן, מוסף יתד נאמן לנשים לשעבר. כתיבתה מתאפיינת ברגישות רבה, ועוסקת בסוגיות רגישות אתן מתמודד המגזר החרדי. רבים מספריה עוסקים בפערים חברתיים ומרימים על נס את אנשי הצללים. פריינד מוזמנת להרצאות ולרבי שיח במסגרות חינוכיות-דידקטיות מגוונות, בהם בתי ספר למורים, סמינרים, וכינוסי תוכן לנשים. בהרצאותיה משלבת את הסיפור העיתונאי ואת הסיפור האנושי שמאחורי הקלעים.
ביוגרפיה.
פריינד נולדה וגדלה ברחובות. היא מתגוררת בבני ברק ועוסקת בחינוך ובכתיבה. מאז 1997 היא עובדת כעיתונאית בעיתון יתד נאמן, וכותבת לרוב בנושאים חברתיים. ספרה הראשון הוא משא של איש אחד.
החל מ-2019 מפרסמת פריינד טור שבועי פופולרי בעיתון "יתד נאמן", ומנגישה אקטואליה והתרחשויות פוליטיות מזווית ראייה ייחודית רוחנית. טורה השבועי בעיתון יתד נאמן נחשב לאחד המדורים הפופולריים בעיתון. רבים מהחומרים שהובאו בטור השבועי שלה עובדו בשנת 2020 בספרה "זיכרון דברים" שיצא לאור בעיצומה של מגפת הקורונה והביא את הפן האנושי-יהודי של המגפה.
סויוז 16