בעקבות אירועי ספטמבר השחור ב-1970 התעורר ויכוח בין אסד לג'דיד, כאשר האחרון רצה להיכנס לירדן ולעזור לאש"ף, והצבא אכן נכנס. החלטה זו לא זכתה לתמיכת סיעת הבעת' הימנית של אסד בטענה שאין להתערב בענייניה הפנימיים של מדינה ערבית אחרת, והכוחות נסוגו. כמו כן, אסד מנע את תמיכת חיל האוויר הסורי ואפשר את ניצחון הירדנים כנגד הסורים והפלסטינים. בעקבות זאת, ג'דיד רצה להדיח את אסד מהשלטון, אך בוועידה שכונסה הוא הודח על ידי אסד, שעלה לשלטון במקומו. זו הייתה מהפכת התיקונים.
לאחר ההפיכה, ג'דיד נשלח לכלא באל-מאזה בדמשק, שם ישב עד שנפטר מהתקף לב ב-1993.
אסמאעיל ח'יר בכ
אסמאעיל ח'יר בכ היה מנהיג עלווי מהמאה ה-19.
ח'יר בכ נולד ב-1822 בחמאת (בסוריה) למשפחת מנהיג שבט המת'אורה ומשם ירש את תפקידו והונו. הוא פעל כדלבאשי, הנהיג כנופיית שודדים. ב-1854 עם זיהוי התרופפות צבאית עות'מאנית בסוריה הוא רצה להתמנות למושל , אולם הוא הוגלה. כשחזר קיבל את התואר מושיר אל-ג'בל והשתלט על אזורים נרחבים. הוא התעשר על חשבון האוכלוסייה ושלט גם על סונים רבים. אסמאעיל חיזק את הסולידאריות בקרב הנציירים (השם המקובל לעלווים לפני המאה ה-20) וצבר כוח על האזור. העות'מאנים החלו לחפש דרכים לסלקו. ב-1858 הוא התקיף כפרים מוסלמים והפסיק להעלות מיסים לסולטאן. הסולטאן חידש את מינויו אך בו בזמן תכנן להפילו. בספטמבר 1858 כוח עות'מאני כיתר את אזור שלטונו, אסמאעיל תקף ראשון והפסיד בקרב. כוחות רבים נטשו אותו והוא ברח עם קרוביו לעלי אל-שילה, דודו, אשר בגד בו ורצח אותו. הנציירים ראו בו דמות על-טבעית. עם זאת, המרד שלו היה חסר יסוד אידאולוגי ונבע ממניעים אישיים. בנוסף, הוא לא שיפר את חיי הנוציירים שאמורים היו להיות בני בריתו.
קלאופטרה השביעית
לאופולד גרינברג
לאופולד יעקב (ג'ייקוב) גרינברג (Leopold Jacob Greenberg, נודע בראשי התיבות L. J. Greenberg; 1861–1931) היה עיתונאי בריטי יהודי, עורך העיתון "ג'ואיש כרוניקל" ופעיל בהסתדרות הציונית. היה מכרו של בנימין זאב הרצל ושליחו בקרב פוליטיקאים בריטיים להפצת רעיונותיו, בהם תוכנית אוגנדה.
קורות חיים.
גרינברג נולד בברמינגהאם בשנת 1861 כבנו של תכשיטן מצליח בשם סימיון גרינברג. הוא חונך בבתי-ספר בלונדון, תחילה בבית הספר היהודי באזור מיידה ווייל, ולאחר מכן בבית הספר (הלא יהודי) המפורסם "University College School".
גרינברג התחבר עם מספר דמויות בולטות בפוליטיקה הבריטית של תחילת המאה העשרים. בנימין זאב הרצל, שהוזמן לביתו של גרינברג בלונדון, תיאר לו את שאיפותיו וחלומותיו, וזה הושפע מאוד מהם ושאף להגשים אותם עבורו. מטרתו הייתה להשפיע תחילה על יהודי אנגליה לקבל את הציונות של הרצל. אלא שבשנת 1900, מרבית יהודי אנגליה היו אדישים לרעיון. עם זאת, גרינברג ערך ירחון בשם "ישראל הצעירה" בשנות ה-90 של המאה התשע-עשרה, ודרכו ניסה להפיץ את הרעיונות של הרצל.
העיתון ג'ואיש כרוניקל.
גרינברג חיפש במה מתאימה להפיץ את רעיונותיו. לכן, כששמע שהשבועון ג'ואיש כרוניקל עומד למכירה, הוא הציע להרצל שההסתדרות הציונית תרכוש אותו. ההצעה עלתה בפני הקונגרס הציוני של 1903 ונדחתה. שנה לאחר מכן הקים גרינברג חברה על מנת להפיץ מניות לקניית העיתון. הוא צירף אליו ארבעה יהודים שעמדו מאחוריו, בהם לאופולד קסלר, מהנדס מכרות שחזר מדרום אפריקה עם רכוש רב. בשנת 1907 קנו את העיתון, וגרינברג הפך לעורך העיתון, משרה בה החזיק עד סוף ימיו. במאמרי המערכת שלו לאורך השנים בעיתון כתב בעד הציונות וכנגד העמדה חסרת הכבוד של ממשלת בריטניה כלפי התנועה הציונית. כן כתב כנגד התבוללות יהודי בריטניה.
השפעה פוליטית.
עורך הדין שגרינברג בחר לכתוב עבורו את מאמרי האגודה של העיתון ג'ואיש כרוניקל, היה חבר הפרלמנט הבריטי דייוויד לויד ג'ורג'. הם קיימו מערכת יחסים טובה הרבה לפני שלויד ג'ורג' הפך לראש ממשלת בריטניה.
חבר טוב נוסף שלו היה חבר המפלגה הליברלית ג'וזף צ'מברלין. צ'מברלין הפך מאוחר יותר, בשנת 1902, לשר המושבות, וגרינברג סבר שהוא יוכל להפנות אליו את הבקשה לתת ליהודים מדינה במקום כלשהו ברחבי אימפריה הבריטית, עם עדיפות לארץ ישראל. בימים ההם, אותו מקום היה מחוז עות'ומני, ולכן צ'יימברלין לא היה יכול לעזור לו. עם זאת, בשנת 1901 הוא הציע לעם היהודי את סיני, שהיה נפרד ממצרים; החום והמחסור במים היוו מניעה לקבל אוכלוסייה גדולה, וההצעה נכשלה.
בשנת 1903, צ'מברלין הציע לגרינברג שטח במזרח המושבה מזרח אפריקה הבריטית, במה שנודע כ"תוכנית אוגנדה", בתור בית ליהודים, שם האקלים היה יותר טוב. ההצעה התקבלה במכתב שנשלח אל גרינברג, והובא לעיון בקונגרס הציוני השישי בבזל ב-1903. הציונים מרוסיה דחו רעיון זה, ודגלו בגישת "בארץ־ישראל או לא־כלום".
מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מותו של הרצל, חלה ירידה באנשי ההסתדרות הציונית, ונותרו בעיקר כמה ממעריציו במשרד קטן בווינה. בתקופה זו גרינברג המשיך בעריכת העיתון ג'ואיש כרוניקל, ונקט במספר צעדים על מנת להבטיח את עתידו כקול יחידי המבטא את רצונותיה של הקהילה היהודית בבריטניה, בעזרתם של ג'ייקובס קאן, ג'וזף קאואן ולאופולד קסלר. חיים ויצמן שהה אף הוא בבריטניה ולימד כימיה באוניברסיטת מנצ'סטר, אך הוא וגרינברג לא דיברו זה עם זה, משום שוויצמן היה בראש השתדלנות של "בארץ־ישראל או לא־כלום".
הפערים בציונות לא נסגרו בשנת 1914 כשפרצה מלחמת העולם הראשונה. לפני שנת 1914, העיתון ג'ואיש כרוניקל לא חסך בביקורתו נגד הצאר הרוסי, בשל הסבל של העם היהודי תחת שלטונו. גרינברג אף הביע את דעתו בכתבת עורך, שבריטניה צריכה להצטרף לאוסטריה וגרמניה נגד רוסיה ולפתוח במלחמה. אך כאשר גרמניה הפרה את הסכם הנייטרליות של בלגיה, גרינברג שינה את דעתו וכתב על חובתה של בריטניה להצטרף לרוסיה במלחמה נגד אוסטריה וגרמניה. מחוץ למשרדי מערכת העיתון בלונדון נתלה שלט, בו נכתב: "אנגליה מילאה את חובותיה ליהודים; היהודים ימלאו את חובותיהם לאנגליה." באותה רוח, ב-4 בספטמבר 1914, נכתב בעיתון: "מהרוסים, היהודים מעולם לא קיבלו שום דבר חוץ מסימפתיה, ועם העם הרוסי, הם בהסכם מלא."
בשנת 1916 אמריקה המשיכה לאמץ עמדה נייטרלית, בעוד בריטניה ממשיכה בלחימה גם בחזית המזרח התיכון. באותו זמן, ויצמן מצא דרך יעילה לייצור אצטון, שהיה חיוני ליצירת חומרי נפץ, וכך עלה מעמדו בבריטניה, ובשלו התנאים להצהרת בלפור על ההצעה להקמת בית לאומי לעם היהודי. במקביל, ראש הממשלה לויד ג'ורג' שאל את גרינברג מה לדעתו ניתן לעשות על מנת למשוך את הציבור האמריקאי ואת הרוסים לתמוך שוב בבריטניה, וגרינברג השיב: "תן ליהודים את המדינה עליה הם חולמים אלפיים שנה". כך, בסמוך ליציאת כוחותיו של אלנבי מקהיר לכבוש את ארץ ישראל ב-1917, יצאה הממשלה הבריטית בהודעת שר החוץ הבריטי, ארתור ג'יימס בלפור, שמציע בית לאומי לעם היהודי בפלשתינה, מסמך שברבות הימים תרם לתהליך הקמת מדינת ישראל.
למרות תרומתו של ויצמן להצהרת בלפור, גרינברג המשיך לכתוב נגד ויצמן בעיתונו. כך למשל כתב שעל ויצמן היה לבקש מדינה יהודית במקום בית לאומי, והתלונן על כך שפירוש הביטוי "פלשתינה" כולל את שתי גדות הירדן. הוויכוח המשיך עד מותו של גרינברג בשנת 1931.
קבורתו.
גרינברג ביקש שישרפו את גופתו ושיקברו את האפר ללא טקס דתי, ליד הר הצופים. הקופסה עם אפרו הגיעה לחיפה בנובמבר 1931, אך רבני ירושלים עמדו על כך שהיות וההלכה אוסרת את שריפת המת, אסור לקבור את אפרו באדמת קודש. מכתבים רבים הוחלפו בין לונדון וארץ ישראל כשבנו אייבן ניסה לפתור את הבעיה. בינואר 1932, ג'ו לינטון שהיה אחד מעוזריו של ויצמן, הציע לקבור את האפר בגינה פרטית של הרברט בנטוויץ' ליד הר הצופים, אך הרבנות התנגדה. בחודש מאי 1932, עדיין התעכבה קופסת האפר במכס בחיפה, והפקידים איימו להשליכה אם לא ייעשה משהו בנידון. בסופו של דבר, בזכות מאמציו של משה שרת וחיים ארלוזורוב, שניהם פקידים בעלי מעמד גבוה בסוכנות היהודית, נמצא מקום קבורה לגרינברג בקיבוץ דגניה א', על שפת הכנרת.
שערוניות
אסמעיל ח'יר בכ
לרסה
לרסה הייתה עיר חשובה בשומר העתיקה, נמצאה בתל סנקרה (Tell Sankarah) בדרום עיראק, כ-25 ק"מ דרומית מזרחית לארך.
אטימולוגיה.
השם לַרְסָה אינו שם שומרי או שמי אלא משפה בלתי ידועה שדוברה כנראה על ידי אוכלוסייה קדם שומרית והם נתנו לה את שמה.
היסטוריה.
לרסה נזכרה בתעודות מתקופה שקדמה לסרגון, אבל עיקר השפעתה המדינית הגיעה רק לאחר נפילת אור עם עליית שושלת מקומית אמורית שנוסדה על ידי נַפלַנום בשנים 2025 לפנה"ס – 2005 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה. בימי יורשיו הרחיבה לרסה את שלטונה על אור וקשריה הכלכליים הגיעו עד דילמון ( אולי האי בחריין).
לאחר נפילת שושלת אור השלישית שמרכזה היה בעיר אור ושלטה בדרום מסופוטמיה, הפכה העיר איסין להיות עיר-המדינה הדומיננטית באזור. מלכי איסין מינו מושלים בערים השונות ביניהם גם על לרסה. אחד המושלים של לרסה, גונגונום , מרד באיסין, השתלט על העיר אור שהייתה מרכז הסחר עם אזור המפרץ הפרסי. השתלטות זאת פגעה כלכלית באיסין. בנוסף גונגונום ושני יורשיו הטו את תעלת המים מאיסין ללרסה. מעשיהם הביאו לעליית כוחה של לרסה באזור ולירידה במעמדה של איסין. תקופת השלטון של שתי הערים האלה בדרום מסופוטמיה נקראת על ידי ההיסטוריונים תקופת איסין-לרסה.