בראיון שנערך עמו 30 שנה מאוחר יותר, השיב לטענה שרוב גיבורי סיפוריו הם קורבנות לאלימות פיזית או נפשית, באמרו ש"האלימות משמשת כתרפיה. שמטריד לחשוב שאלימות חסרת שחר עלולה להתלקח כל רגע, אבל זה כך ועלינו להיות מוכנים לה. אם אכן כל הציוויליזציה שכוננו במשך אלפי שנים מבוססת על אלימות, היא עלולה להתמוטט כל רגע ומזה כתיבתי מושפעת. תהליך החיים מניח אלימות מהצומח לבעלי החיים. אבל רק האדם ממשיג ורק הוא נהנה מרעיון החורבן.". ב-1952 פרסם את הרומן הבא שלו, Let It Come Down, שגם הוא מעוגן בטנג'יר. הרומן שלישי, The Spider's House, יצא לאור ב-1955, גם הוא על מרוקו ודן בקונפליקט בין הלאום המרוקני לקולוניאליזם הצרפתי.
בד בבד עם קריירת הכתיבה הלחין מחזות. הזוג בולס חבר לקבוצת המהגרים בטנג'יר ואירח את טרומן קפוטה, טנסי ויליאמס, גור וידאל, ויליאם בורוז ואלן גינסברג. כמו כן התוודע למוזיקת הז'אז'וקה המרוקנית.
ב-1952 בולס קנה אי קטן בסרי לנקה, בו כתב את הרומן הרביעי שלו, The Spider's House.
ב-1957 קיבלה ג'יין שבץ מוחי קל שגרם להתדרדרות במצבה הגופני. מחלתה של ג'יין העסיקה את בולס עד מותה ב-1973 במאלגה. בעזרת קרן רוקפלר וספריית הקונגרס סייר בולס במרוקו והקליט מוזיקה מרוקנית מסורתית. וגם מוזיקה יהודית במקנס ובאסואירה. במהלך אותן שנים גם תרגם סיפורים מרוקנים מפיהם של מספרי סיפורים כמו מוחמד צ'וקרי, אחמד יעקובי ולברי לאייצ'י ומוחמד מרבט. כך גם תרגם ספרות פורטוגזית, ספרדית וצרפתית, של בורחס, סארטר, איזבל אברהרט ונוספים.
ב-1968 לימד במכללה בסן פרנסיסקו קורס מתקדם בכתיבה והרומן האירופי המודרני. ב-1970 בולס ודניאל הלפרן יסדו בטנג'יר כתב עת Antaeus שכלל פרסום של סופרים צעירים וותיקים. בשנים 1980–1982 הנחה סדנת כתיבה בבית הספר האמריקני בטנג'יר. ב־1982 פרסם בולס קובץ סיפורים שכוללים סיפורי מסע, אנקדוטות ופרגמנטים: Points in Time, subtitled Tales From Morocco, a collection of stories.
ב-1985 התפרסם תרגומו לסיפורים קצרים של חורחה לואיס בורחס, The Circular Ruins.
כשנשאל בראיון ב-1988 על חיי החברה שלו ענה: "אני לא יודע מהם חיי חברה... שלי מסתכמים באלו שמשרתים אותי ואלו שמבקשים לראיין אותי." כשנשאל איך הוא מסכם את הישגיו, ענה: "כתבתי כמה ספרים ומוזיקה."
בולס הופיע לכמה רגעים בתחילת ובסוף הסרט שביים ברנרדו ברטולוצ'י על פי ספרו "שמיים מגינים מעל" (1990). המוזיקה שהלחין כמעט שנשכחה במרוצת השנים אך ב-1990 דור חדש של מוזיקאים אמריקנים החל שוב להתעניין ולנגן את המוזיקה שלו.
ב-1995 בולס ביקר בניו יורק, לפסטיבל לכבודו בו השמיעו את המוזיקה שלו. זו הייתה הפעם האחרונה שהגיע לאמריקה. סרט דוקומנטרי שנעשה על חייו, Let It Come Down: The Life of Paul Bowles, זכה בפרס אמי בניו יורק.
אורחים שביקרו אותו ב-1998 דיווחו שהוא שומר על שנינותו וחוכמתו. הוא המשיך לארח בדירתו אך הגביל את הראיונות.
בולס נפטר ב-18 בנובמבר 1999 מכשל בלב בגיל 88. אפרו נקבר לצד קבר הוריו בניו יורק.
המוזיקה.
בולס למד בתחילה אצל קופלנד ולאחר מכן אצל וירג'יל תומסון.
קופלנד אמר על המוזיקה שלו: "זו מוזיקה שבאה מאישיות רעננה מלאה בקסם ויצירתיות מלודית, מפתיעה בצורתה האינסטינקטיבית והלא אקדמית. באופן אישי אני מעדיף את החובבנות של בולס על המוזיקה השמרנית המיומנת." ברבות השנים הוא שב וציין: "המוזיקה של פול בולס תמיד רעננה; אין בה רגע דל." אף שקופלנד ניסה לאמנו וללמדו משמעת הוא מצא בו תלמיד עיקש והמליץ על מורים אחרים אך הניסיון לא צלח. הוא התמיד לא לקבל הנחיות מאיש. כמלחין אוטודידקט הוא הצליח בכל זאת להלחין מוזיקה לתיאטרון ושיתף פעולה עם ג'וזף לוסי, ליאונרד ברנשטיין, ארתור קסטלר, חוזה פרר, סלבדור דאלי, אורסון ולס, ויליאם סרויאן וטנסי ויליאמס. לזמן מה נהיה בולס למבקר המוזיקה בהרלד טריביון.
לאחר המלחמה בולס התיישב בטנג'יר ונהיה לסופר בעל שם בינלאומי. בולס אמר: "קשה למצוא בטנג'יר אפילו פסנתר אחד מכוון." אט אט הוא גילה שיש שם אווירה שמתאפשרת לתיאור רק על ידי כתיבה ולא במוזיקה. "המוזיקה שלי הייתה מלאת חיים כמוני ואת הצד האפל שלי יכולתי לתאר רק בעזרת השפה." עם פרסום השמיים מגינים מעל הוא נהיה עצמאי וכשרון כתיבתו האפיל על כשרון ההלחנה שלו.
רק בעשור טרם מותו התעוררה התעניינות חוזרת במוזיקה שלו ושבו לנגן מיצירותיו. ב-1994 נערך בפריז קונצרט בו הוא נכח וניגנו בו גם מיצירות וירג'יל תומסון, לאונרד ברנשטיין ופיליפ ראמי. ההתחדשות הזו ייצרה כמה הקלטות של תקליטורים ב 2016 בשיתוף נקסוס"
פול בולס היה חלוץ בחשיפתו את המוזיקה הצפון אפריקנית לעולם המערבי, בשנים 1959–1961 הקליט מוזיקה מרוקנית מסורתית לספריית הקונגרס. הוא סבר שהתרבות המודרנית תשנה ותשפיע על המוזיקה המסורתית לבלי הכר ולכן טרח לשמר אותה. האוסף כולל כ-60 שעות מוזיקה עממית.
הישגים ומורשת.
פול בולס נחשב לאחד מהאמנים שעיצבו את הספרות והמוזיקה של המאה העשרים. במבוא לקובץ סיפוריו של בולס כתב גור וידאל ש"הם בין הטובים ביותר שנכתבו על ידי אמריקני" והוסיף: "אין זה חדש שהקרקע לציוויליזציה הרעועה שייסדנו לא תוכל לשאת זמן רב את משקלנו. הגאוניות של בולס העלתה את האימה שרובצת מתחת לפני הקרקע, שברירית באופייה כמו השמים המגוננים עלינו מפני הכליה העצומה. בולס הציץ אל מעבר לשמים המגינים... אל שטף כוכבים אין סופי כמו האטומים, אבני היסוד של קיומנו, וכשמבינים את נצחיותם הנוראה אנו חווים לא רק אימה אלא גם הזדהות."
מבקרי מוזיקה אמרו על המוזיקה שלו שהיא מלאה אור כפי שסיפוריו רוויי אפלה, כאילו המוזיקאי והסופר אינם אותו אדם.
הוא נעשה מלחין נדרש למוזיקה למחזות. "במיומנות יחידה במינה ודמיון הוא לכד את הרגשות והאווירה של כל מחזה" הוא טען שמוזיקה כזו מאפשרת לו: "להלחין מוזיקה חסרת שיא, מוזיקה מהפנטת באחד המובנים המדויקים של המילה, בכך שהיא משפיעה על הצופה מבלי יהיה מודע לכך."
ב 1991 זכה בולס בפרס השנתי של ריאה לסיפורים קצרים Rea Award for the Short Story. השופטים כתבו: "פול בולס מספר סיפורים של טוהר ושלמות מרבית. הוא כותב על עולם שבו אלוהים טרם נעשה לאדם; עולם בו גברים ונשים מגיעים עד לקצה ונוטלים חלק בדרמה גדולה ואלמנטרית יותר. הפרוזה שלו גבישית וקולו ייחודי. בקרב המאסטרים האמריקנים של הסיפור הקצר, פול בולס הוא יחיד במינו."
בבניין הלגיון האמריקני בטנג'יר ישנו אגף המוקדש לפול בולס.
הספרייה האמריקנית פרסמה את קובץ עבודותיו ב-2002.
בנוסף למוזיקה שלו בולס פרסם 14 קובצי סיפורים, ארבעה רומנים, שלושה קובצי שירה, תרגומים רבים, מאמרי מסע ואוטוביוגרפיה.
חיסון פייזר-ביוטק נגד COVID-19
סין יאנגצה אנרגיה
סין יאגנצה אנרגיה (בסינית פשוטה: 中国长江电力股份有限公司; בסינית מסורתית: 中國長江電力股份有限公司) היא חברת שירות סינית, המפיקה אנרגיה. החברה הוקמה ב-4 בנובמבר 2002. החברה היא חברת בת של תאגיד שלושת הערוצים של סין, חברת חשמל ממשלתית.
ב-18 בנובמבר 2003 היא נרשמה לבורסה בשנגחאי, ומאז היא מהווה מרכיב חשוב במדד SSE 180, מדד המניות של הבורסה בשאנגחאי.
פעילות.
החברה מפעילה מספר מפעלים הידרואלקטריים על נהר היאנגצה, ביניהם סכר שילוודו, הסכר ההידרואלקטרי השני בגודלו בסין והשלישי בעולם, סכר שיאנגג'יאבה וסכר גג'ואובה. בנוסף, ישנם שני סכרים נוספים בפיתוח: סכר באיחטאן, הסכר ההידרואלקטרי השלישי בגודלו בסין והרביעי בגודלו בעולם, מבחינת נפח הסכר, שאמור להתחיל לפעול באופן מלא ביולי 2021 וסכר וודונגדה, הסכרק ההידרואלקטרי הרביעי בגודלו בסין והשביעי בעולם, שאמור להתחיל לפעול באופן מלא בדצמבר 2021.
שיווק.
החברה משווקת חשמל באמצעות תאגיד הרשת הממשלתי של סין בעיקר למרכז סין (חוביי, חונאן, חנאן, ג'יאנגשי וצ'ונגצ'ינג), למזרח סין (שאנגחאי, ג'יאנגסו, ג'ג'יאנג ואנחווי) ולמחוז גואנגדונג.
צביקה שווימר
צביקה שווימר (נולד ב-1978) הוא מנכ"ל כחברת אלקטרה מוצרי צריכה. בעבר היה המנכ"ל של פוקס, ללין ודלתא.
ביוגרפיה.
שווימר נולד בשנת 1978 בפתח תקווה, ושבועיים לאחר לידתו משפחתו עברה לבאר שבע, שם למד והתחנך בבית הספר היסודי "מעיין דוד" ובתיכון עמל מקיף ז'.
במרץ 1997 התגייס אל חיל התותחנים, שם שירת כמפקד צוות ורס"פ יחידה. במהלך שירותו הצבאי נדד בין בסיסים שונים באזור יהודה ושומרון ובגבול לבנון. עם שחרורו מהצבא, בשנת 2000, החל לימודי תואר ראשון במנהל עסקים במכללה האקדמית פרס, ולאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני (Executive MBA) באוניברסיטת בר-אילן.
קריירה מקצועית.
לאחר שחרורו מהשירות הצבאי החל לעבוד כמנהל משמרת בסניף רשת פוקס בבאר שבע, ובתוך חודש מונה למנהל חנות. ב-2000–2002 עבד כמנהל אזור של הרשת, וב-2003 הקים את הזרוע הבינלאומית של פוקס בסינגפור, שם שהה במשך שנה ופתח 16 סניפים של חנויות פוקס. ב-2006 מונה למנהל הרשת וכיהן בתפקיד כ-7 שנים.
ב-2008 מונה למנכ"ל רשת ללין מקבוצת פוקס, שם כיהן בתפקיד כ-4 שנים.
ב-2012 מונה למנכ"ל מותג ההלבשה התחתונה דלתא, שם הוביל את השקת הפעילות של רשת ההלבשה התחתונה FIX, הקמת אתר הסחר של הקבוצה, והגדלת מכירותיה רשת דלתא בישראל.