פריימל סקרים (באנגלית: Primal Scream) היא להקת רוק אלטרנטיבי סקוטית שהוקמה במקור בשנת 1982 בגלאזגו על ידי בובי גילספי (שירה) וג'ים ביטי. ההרכב הנוכחי של הלהקה מורכב מגילספי, אנדרו אינס (גיטרה), מרטין דאפי (קלידים), סימון באטלר (בס), ודארין מוני (תופים). בארי קאדוגן מופיע והקליט עם הלהקה מאז 2006 כמחליף לאחר עזיבתו של הגיטריסט רוברט יאנג.
פריימל סקרים התחילו לפעול ולהופיע ב-1982 אבל הקריירה שלהם דשדשה עד שגילספי עזב את תפקידו כמתופף של הלהקה "The Jesus and Mary Chain" . הלהקה הייתה ידועה בסצנת האינדי פופ של אמצע שנות ה-80, אבל התרחקה מסאונד הגיטרות של ה-"jangle pop" , ואימצה השפעות פסיכדליות וגראז' רוק, לפני ששילבה אלמנטים של מוזיקת דאנס בצליל שלה באלבומם "Screamadelica" מ-1991, שפרץ את דרכם למיינסטרים. הלהקה המשיכה לחקור סגנונות שונים באלבומים הבאים, בעיקר בלוז, טריפ הופ ורוק תעשייתי.
היווצרות ושנים ראשונות (1982–1984).
בובי גילספי פגש את רוברט יאנג ואלן מקגי בבית הספר התיכון בגלאזגו. מקגי וג'ילספי הושפעו מאוד מפאנק רוק, והם הצטרפו ללהקת פאנק מקומית בשם "The Drains" ב-1978. הגיטריסט של ה-Drains היה אנדרו אינס בן 15. הלהקה התקיימה זמן קצר, ואינס ומקגי עברו ללונדון בעוד שגילספי בחר להישאר בגלאזגו.
לאחר דעיכת תנועת הפאנק, גילספי היה מאוכזב ממוזיקת הגל החדש שנכנסה למיינסטרים. הוא פגש חבר נוסף ללימודים שחלק את השקפתו, ג'ים ביטי, והם הקליטו "קלטות נויז בסיסי", שבהן גילספי היה דופק שני מכסים של פח האשפה וביטי ניגן בגיטרה עם אפקטים. במהרה הם עברו לשירי קאבר של הוולווט אנדרגראונד ושל הבירדס לפני שהתחילו לכתוב שירים משלהם. הם קראו לעצמם פריימל סקרים – צעקה ראשונית – כינוי לסוג של בכי המושמע בשיטת טיפול פסיכותרפי בטראומות שהייתה פופולרית בתחילת שנות ה-70. פריימל סקרים הופיעו לראשונה בהופעה בשנת 1982.
הקלטות ראשונות (1984–1989).
בסשן ההקלטות הראשון שלהם, עבור הלייבל העצמאי של מקגי, "Essential Records", הם הפיקו שיר בשם "The Orchard", עם ג'ודית בויל בשירה. ביטי טען מאוחר יותר שהם שרפו את הקלטת המאסטר. לאחר ההקלטה שהופסקה, גילספי הצטרף ל-"The Jesus and Mary Chain" כמתופף, והיה מופיע בשתי הלהקות לסירוגין. בעוד "The Jesus and Mary Chain" היו ידועים לשמצה בהופעות הכאוטיות שלהם, גילספי וביטי הרחיבו את ההרכב של פריימל סקרים עם חברם מבית הספר יאנג בגיטרת בס, גיטריסט הקצב סטיוארט מיי, המתופף טום מקגורק ונגן הטמבורין מרטין סנט ג'ון. הרכב זה הוחתם ב-"Creation Records", חברת תקליטים עצמאית שהוקמה על ידי אלן מקגי, והקליטה את סינגל הבכורה של הקבוצה, "All Fall Down", שזכה לביקורות חיוביות.
לאחר שהסינגל יצא לאור, הציבו חברי להקת "The Jesus and Mary Chain" ויליאם וג'ים ריד, אולטימטום לגילספי - להצטרף ללהקה שלהם במשרה מלאה או להתפטר. גילספי בחר להישאר עם פריימל סקרים. סטיוארט מיי הוחלף בפול הארטה, והקבוצה הקליטה סינגל חדש, "Crystal Crescent". צד ב' שלו, " Velocity Girl", נכלל באוסף "C86""" , אוסף של מוזיקת אינדי משנת 1986 שנערך על ידי מגזין המוזיקה NME, דבר שהוביל לשיוך הלהקה לסצנה בעלת אותו השם, למורת רוחם של חברי הלהקה.
הלהקה הופיעה במהלך 1986, וגילספי התאכזב מאיכות ההופעות שלהם. הם עברו לחברת בת של וורנר בראת'רס, בבעלות מקגי בשם "Elevation Records". לפני שהלהקה החלה להקליט את אלבום הבכורה שלה, מקגורק התבקש לעזוב. לאחר מכן, הקבוצה החלה להקליט באמצעות נגני סשן. הם בילו ארבעה שבועות בהקלטות עם המפיק סטיבן סטריט לפני שהחליטו להפסיק את הסשנים. מיי פוטר לאחר מכן, חברו ללהקה לשעבר של גילספי, אינס, הובא כמחליפו, והלהקה מצאה מתופף חדש, גאווין סקינר. עם ההרכב החדש שלה, הלהקה נכנסה מחדש לאולפן, הפעם בלונדון עם המפיק מאיו תומפסון. הקלטות האלבום Sonic Flower" Groove" עלו 100,000 פאונד. האלבום הגיע למקום ה-62 במצעד הבריטי וזכה לביקורות גרועות, כאשר AllMusic כינו אותו "בתולי אך משעמם". התגובה מהאלבום גרמה לסכסוכים פנימיים בתוך הלהקה. ביטי וסקינר התפטרו לאחר מכן.
הלהקה, שהורכבה בשלב זה מגילספי, אינס ויאנג, עברה לברייטון כדי להתארגן מחדש. יאנג עבר לגיטרה, והם גייסו את הבסיסט הנרי אולסן והמתופף פיליפ "טובי" טומנוב, ששניהם היו בלהקת הליווי של ניקו, "The Faction". הם החליפו את צליל הגיטרות הצורמני שלהם בסגנון שנטה יותר להארק רוק, או כמו שגילספי אמר, "גילינו את הרוקנרול". הלהקה חתמה מחדש ב-"Creation Records" והוציאה את הסינגל הראשון שלה מזה שנתיים, "Ivy, Ivy, Ivy". אחריו יצא האלבום המלא בשם "Primal Scream". הסאונד החדש של הלהקה זכה לביקורות גרועות, NME כינה אותו "מבולבל וחסר לכידות". המעריצים הגיבו בצורה שלילית כמו המבקרים, כאשר רבים מהמעריצים הוותיקים היו מאוכזבים או פשוט מבולבלים מהסאונד החדש. באלבום התארח קלידן להקת "Felt" , מרטין דאפי.
Screamadelica (1990–1992).
ב-1988 הלהקה נחשפה לראשונה לסצנת האסיד האוס. הם היו בהתחלה סקפטיים; גילספי אמר: "אני תמיד זוכר שהייתי די מוקסם מזה אבל לא ממש הבנתי את זה". הלהקה פיתחה חיבה לסצנה והחלה להשתתף ברייבים. באחד הרייבים הלהקה נפגשה עם הדיג'יי אנדרו וות'רול, והוא קיבל עותק של "I'm Losing More Than I'll Ever Have", שיר מאלבומם הקודם, על מנת שישתמש בו לרמיקס באחת ההופעות שלו. וות'רול לקח לופ תופים מגרסת בוטלג איטלקית של השיר "What I Am" של אידי בריקל, ושילב סאמפל מהשיר "I Don't Want to Lose Your Love" של להקת "The Emotions" , סאמפל של גילספי שר שורה מתוך "Terraplane Blues" של רוברט ג'ונסון ואת הסאמפל הפותח את השיר מתוך הבי מובי עם פיטר פונדה "The Wild Angels". השיר שהתקבל, "Loaded", הפך ללהיט הגדול הראשון של הלהקה, והגיע למקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי. אחריו יצא סינגל נוסף, "Come Together", שהגיע למקום ה-26.
הלהקה נכנסה לאולפן עם וות'רול, הוגו ניקולסון, להקת The Orb, וג'ימי מילר כמפיקים, ומרטין דאפי במשרה מלאה בקלידים. הם הוציאו לאור שני סינגלים נוספים, "Higher Than The Sun" ו-"Don't Fight It, Feel It" עם הזמרת דניס ג'ונסון, שהייתה פעילה בסצנת המוזיקה של מדצ'סטר. האלבום, "Screamadelica", יצא בסוף 1991 לביקורות חיוביות. מגזין """Ink Blot" כתב שהאלבום הוא "בן זמנו וגם נצחי". האלבום זכה גם להצלחה מסחרית, והגיע למקום השמיני במצעד הבריטי. האלבום זכה בפרס מרקורי למוזיקה, בפעם הראשונה שהוענק, כשהוא מנצח את להקתו לשעבר של גילספי, "The Jesus and Mary Chain".
סיבוב ההופעות יצא לדרך באמסטרדם, וכלל הופעה בפסטיבל גלסטונברי לפני שהסתיים בשפילד. לאורך סיבוב ההופעות פיתחו הלהקה והפמליה ההולכת וגדלה שלהם מוניטין רע בגלל צריכת הסמים הגדולה שלהם. בערך בזמן הזה, הלהקה הקליטה את ה-EP "Dixie Narco". לחלק מהרצועות היה צליל בלוז רוק אמריקאי יותר מבעבר, והשפעה של P-Funk .
Give Out But Don't Give Up (1992–1995).
הלהקה החלה לעבוד על אלבומה הרביעי בספטמבר 1992. במרץ 1994 יצא לאור הסינגל הראשון מהאלבום החדש, "Rocks". אף על פי שזה היה הסינגל המצליח ביותר של הלהקה עד כה, שהגיע למקום השביעי במצעד הבריטי הביקורות עליו לא היו טובות, ו-NME כינה אותם "בוגדים בדאנס". האלבום, "Give Out But Don't Give Up", יצא לאור במאי וקיבל ביקורות מעורבות. בעוד שחלק שיבחו את הסאונד החדש של הלהקה המושפע מהרולינג סטונס, אחרים ביטלו את האלבום כעייף ושואב יותר מדי מאותן השפעות.
במהלך סיבוב הופעות שליווה את הוצאת האלבום, היחסים בתוך הלהקה החלו להישחק. סיבוב ההופעות באמריקה, בו הם תמכו בדפש מוד, היה, במילותיו של המנהל אלכס נייטינגייל, "הכי קרוב שהגענו להתפרקות הלהקה".
Vanishing Point (1996–1998).
לאחר הפסקה קצרה, הלהקה חזרה עם הרכב חדש. גארי "מאני" מאנפילד, טרי מההתפרקות המתוקשרת של להקתו הקודמת, הסטון רוזס, צורף כבסיסט החדש של הלהקה, ופול מולרייני צורף כמתופף החדש. הגעתו של מאני החייתה את הקבוצה, ששקלה להתפרק לאחר הכישלון של Give Out. האלבום הוקלט באולפן האישי של הלהקה תוך חודשיים, ובחודש נוסף עבר מיקס. רוב ההקלטה נעשתה על ידי אינס, והופקה על ידי ברנדן לינץ' ואנדרו וות'רול.
המוזיקה באלבום הייתה שילוב מורכב של מקצבי שוגייז דאב ודאנס, בדומה לקרוסאובר של "Screamadelica", אך נשמעה אפל יותר. הסינגל הראשון שיצא מהאלבום, "Kowalski", יצא במאי 1997, והגיע למקום ה-8 במצעד הבריטי. האלבום, שנקרא על שם סרט הקאלט "Vanishing Point" מ-1971 יצא לאור ביולי והראה כי ללהקה יש עדיין כדאיות מסחרית. הוא זכה ברובו לביקורות חיוביות – המגזין Entertainment Weekly כינה אותו "טריפ אסיד מסחרר, מהפנט", וב-"Musik" נכתב "מקומה של הלהקה הזו בספר ההיסטוריה של המוזיקה של סוף המאה ה-20 מובטח". העובדה שהאלבום כלל את שיר הנושא מהסרט טריינספוטינג גם סייעה לבסס את מקומה של הלהקה בתרבות האלטרנטיבית המודרנית.
הלהקה קבעה סיבוב הופעות קצר שיתקיים במהלך יולי. לפני שהסיבוב אמור היה להתחיל, מולריי עזב את הלהקה והם נאלצו להשתמש במכונת תופים. ההופעות הראשונות היו גרועות, ובסופו של דבר נשכר המתופף דארין מוני וההופעות השתפרו.
XTRMNTR ו-Evil Heat (1999–2005).