ב-23 במרץ 1945 הוא קיבל את עיטור מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
אחרית חייו.
במאי 1948 פרש היקס מהצבא והפך לנציב אזורי של ארגון הפליטים הבינלאומי בגרמניה בין 1948 ל-1952. לאחר מכן הוא היה בהנהלת האגודה הלאומית למשחקי שדות בלונדון, בין 1955 ל-1961. היקס מת ב-8 באוקטובר 1967 בהארטלי וינטני בהמפשייר.
תעתועי נפש
תעתועי נפש (באנגלית: Stonehearst Asylum) הוא מותחן אימה גותי שמבוסס באופן כללי על הסיפור הקצר "The System of Doctor Tarr and Professor Fether" ומככבים בו קייט בקינסייל, ג'ים סטרג'ס, דייוויד ת'יוליס ובן קינגסלי.
הסרט מתרחש בסוף המאה ה-19, ועוקב אחר פסיכיאטר צעיר שמבקר בבית חולים לחולי נפש. חדור מוטיבציה, הוא מוקסם מאחת השוהות במקום ובמקביל מנסה ללמוד על שיטות הטיפול הייחודיות של מנהל המוסד. תוך כדי נדמה שמתחת לפני השטח מתנהלים קרבות ומאבקים בין המטפלים למטופלים.
עלילה.
הסרט מתחיל בשנת 1899 אז פרופסור מאוניברסיטת אוקספורד מדגים מקרה של "היסטריה נשית" לפני כיתתו. אף על פי שהמטופלת מוחה וטוענת שהיא שפויה הפרופסור מציין שכל חולי הנפש טוענים שהם שפויים. אחד הסטודנטים שנכחו בשיעור מגיע לבית החולים לחולי נפש "Stonehearst" ומציג עצמו כד"ר אדוארד ניוגייט מאוקספורד שבא ללמוד על השיטות במקום.
את ביקורו מלווה מיקי פין המנהל האדמיניסטרטיבי של המוסד וד"ר סילס לאמב מנהל המוסד. ניוגייט מופתע מהשיטות הלא שגרתיות של לאמב לפיהן מעודד לאמב את האשליות של מטופליו בהבנה שזה יביא להם אושר גדול יותר. ניוגייט מתאהב בגברת גרייבס, אותה נערה עליה הדגימו את ה"היסטריה הנשית" בסצנה הראשונה. במהלך משתה, ניוגייט ופין מתווכחים, וכהפוגה פין מציע שירימו כוסית. גרייבס גורמת לניוגייט לשפוך את המשקה ואומרת בשקט שהוא חייב לברוח מהמוסד, ניוגייט מסרב לעזוב בלעדיה.
ניוגייט מגלה שצוות המוסד המקורי נעול בחדר הדוודים. והם מסבירים לו שלאמב ופין הם מטופלים שסיממו את המשקאות שלהם ועשו מרד. עוד מתברר שלאמב הוא משוגע מסוכן, מנתח שרצח את מטופליו בזמן מלחמה ופין משוגע גם כן שהרג את אמו ואחותו. כאשר ניוגייט מתגנב למשרדו של לאמב כדי להסתכל במסמכים של מנהל המוסד, הוא שומע את לאמב ופין זוממים להרוג את כולם בעזרת רעל. לאמב מאלץ את ניוגייט לבצע טיפול בהלם חשמלי באחד המטופלים, לאמב מכריז שהוא נרפא מאשלייתו.
במהלך חגיגת השנה החדשה, פין רוצח מטופלת וניוגייט מנסה להשמיד את השמפניה המורעלת. הוא נתפס ולאמב מכין את ניוגייט לטיפול בהלם חשמלי. ניוגייט מגלה לגרייבס שהוא הגיע לבית המקלט כדי לחלץ אותה כי הוא התאהב בה מרגע שראה אותה באוקספורד. לאמב מעניק לניוגייט בקשה אחרונה: לראות תמונה של גרייבס שהוא שומר בכיסו. כעת מתברר שניוגייט החליף את התמונות ובידו של לאמב מונחת תמונה של אחת מקורבנותיו, ההלם גורם ללאמב לברוח החוצה מהחדר בטירוף. פין מנסה להשתלט, אבל גרייבס וניוגייט מובילים מרד נגדו.
פין מתחשמל למוות על ידי אחד האסירים ואז פורצת שריפה. גרייבס מוביל את המטופלים אל מחוץ לבניין, וניוגייט עוזב כדי למצוא את לאמב, שנמצא בהלם תוך הזיות על מעשיו בעבר. פלאשבקים חושפים שלאמב, בלחץ, הוציא להורג את מטופליו כסוג של הרג רחמים. לאחר שהם חילצו את האחרים, ניוגייט מבקש מגרייבס לעזוב אתו, אבל היא אומרת שהיא לא יכולה להיות איתו כי הוא נורמלי. ניוגייט אומר שהוא לא נורמלי, מכיוון שהוא מאוהב בה, ויש לו סוד לספר לה.
זמן מה לאחר מכן, בעלה של גרייבס והפרופסור מאוקספורד מגיעים למוסד. הפרופסור מבקש את שחרורה של גברת גרייבס, אבל נמסר לו שניוגייט כבר שחררה אותה. הפרופסור באוקספורד טוען שהוא ד"ר אדוארד ניוגייט, והאיש שהם הכירו הוא חולה נפש נמלט. בסצנת הסיום נראים צמד המשוגעים הבורחים מציגים עצמם בטוסקנה, איטליה, בתור ד"ר וגברת לאמב. השניים רוקדים בשמחה ומתחבקים בגן.
Demons (שיר של אימאג'ין דראגונז)
Believer (שיר של אימאג'ין דראגונז)
Bad Liar (שיר של אימאג'ין דראגונז)
Next to Me (שיר של אימאג'ין דראגונז)
Radioactive (שיר של אימאג'ין דראגונז)
יאניס פינופס
יאניס פינופס (בלטגלית: Juoņs Pynups; 10 במאי 1925 – 15 ביוני 2007) היה חייל סובייטי לטבי שערק בזמן מלחמת העולם השנייה. הוא חשש שבעקבות עריקתו ישפטו אותו הסובייטים בעוון בגידה וידונו אותו למוות, ולכן התחבא מעל ל-50 שנה. לאחר שהסובייטים עזבו את לטביה בשנת 1995 הוא יצא ממחבואו, בגיל 70.
ביוגרפיה.
חצי מאה במחבוא.
פינופס גויס לצבא האדום באוגוסט 1944, נשלח לחזית והשתתף בשני קרבות. זעזוע מוח גרם לו לאבד הכרה בקרב השני. כשהתעורר ראה שאיש לא נשאר בשדה הקרב, וניצל את ההזדמנות לעזוב. לבסוף הצליח לחזור הביתה ב-7 באוקטובר 1944. ברית המועצות ראתה את המדינות הבלטיות שנכבשו בכפייה כשטח סובייטי ותושביהן – כאזרחים סובייטים. נטישה או עריקה נחשבו למעשה בגידה.
מחשש שיגזר עליו מוות בשל העריקה, פינופס בילה יותר מ-50 שנה במחבוא מהרשויות ומזרים. רק אחיו ואחותו ידעו שהוא חי. בהתחלה גר ביער. בהמשך, כדי להתגונן מהקור, הוא בנה לעצמו בונקר תת-קרקעי נסתר בחווה של קרובי משפחה. בשנות ה-50 בנו קרובי משפחה אלה בית חדש, והותירו את ביתם הישן נטוש. פינופס הפך את הבית הנטוש למקלט ומקום מסתור עבורו.
הוא יצא לחצר במהלך היום רק כששכניו לא יכלו לראות אותו. הוא עזר לאחיו בעבודות חקלאות, כמו גם בקטיף פטריות ופירות יער ביער – את כל זה עשה רק בחסות הלילה, לאחר שבנה מספר בונקרים ביער כדי לעזור לו להישאר מוסתר.
פעם אחת נקלע בטעות למרכז הקהילה ופגש אדם בתחנת האוטובוס שאמר שהוא מכיר אותו, אבל לא זוכר את שמו. פינופס נמלט מיד – התקרית גרמה לו להיות זהיר עוד יותר, כי לאחר רבע מאה, הוא היה משוכנע שאיש לא יזכור אותו. בשנות ה-80, כשפינופס נקע את קרסולו, הוא ביקש סיוע רפואי תחת שם בדוי.
הוא בילה את שני העשורים האחרונים לחייו במחבוא. ההישארות במחבוא נעשתה קשה יותר ויותר לאחר שאחיו מתו ורק אחותו ורוניקה נותרה בחיים. הוא גם לא היה מסוגל להמשיך להיפגש איתה, לאחר ששכניה שאלו מי זה שביקר אותה.
יציאה לחופשי.
אף שהיה מודע לכך שלטביה השיגה שוב את עצמאותה ב-1991, בכל זאת נשאר במחבוא בגלל כוחות הכיבוש הסובייטיים לשעבר, כיום רוסיה, שעדיין נשארו בלטביה. רק שישה חודשים לאחר שהכוחות הרוסים התפנו משטח לטביה, יכול היה פינפס להרוס סוף סוף את בונקרי היער שלו, ובגיל 70, להופיע בתחנת המשטרה של כדי להודיע שהוא מסתתר מהממשלה ביערות שמסביב ב-50 השנים האחרונות.
הוא קיבל רשמית אזרחות לטבית ועבר לגור עם אחותו, שלא הייתה לה משפחה משלה. בתחילה הוענקה לו רק קצבה סוציאלית מכיוון שמשרד הרווחה לא ראה בו זכאי לפנסיה, אולם דבר זה שונה מאוחר יותר כדי להכיר בשירותו לאומה הלטבית. פינופס מת בשנת 2007 בגיל 82.
הכל בכל מקום בבת אחת
הפיגוע ליד בנייני האומה
הפיגוע ליד בנייני האומה בוצע באמצעות מטען חבלה ב-23 במרץ 2011, ליד בנייני האומה שבירושלים, ובו נרצחו אישה ונערה ונפצעו 37 אנשים.
הפיגוע.
הפיגוע אירע בבוקר 23 במרץ בתחנת האוטובוס ליד בנייני האומה, בזמן שהגיע למקום קו 74 של חברת אגד, מספר שניות לפני הפיצוץ, התקשר בעל חנות ליד התחנה למשטרה בדיווח על חפץ חשוד במשקל שני קילוגרם שהיה מוצמד למכשיר הטלפון הקווי במקום, תוך כדי השיחה התפוצץ המטען.
בפיגוע נרצחה תיירת מבריטניה, ונפצעו 38 אנשים, מתוכם 3 אנוש. אחת מהפצועות בת 14 נפטרה מפצעיה ב-22 בנובמבר 2017 לאחר ששכבה בבית החולים שערי צדק מחוסרת הכרה.
בספטמבר 2011 עצר השב"כ בסיוע צה"ל והמשטרה את אצחאק ערפה, בן 23 מראס אל-עמוד שהניח את מטען החבלה.
אוסף הטקסטיל של גולדברגר
אוסף הטקסטיל של גולדברגר (בהונגרית: Goldberger Textilipari Gyűjtemény) הוקם במקום המוזיאון לתולדות תעשיית הטקסטיל לשעבר (בקיצור: מוזיאון הטקסטיל). מוזיאון הטקסטיל היה מוסד ששמר את הזיכרונות החומריים והאינטלקטואליים של תעשיית הטקסטיל וההלבשה ההונגרית בבודפשט ברובע 3 באובודה, שהיה מקום חשוב בפיתוח תעשיית זו וכן שמר את זכרו של לאו גולדברגר התעשיין הונגרי-יהודי, אחת הדמויות המפורסמות של תעשיית הטקסטיל ההונגרית, שמילא תפקיד חשוב מאוד במודרניזציה של תעשייה זו בעשורים הראשונים של המאה ה-. המוזיאון במתכונתו המקורית אינו קיים יותר כיום ואת מקומו מחליף "אוסף הטקסטיל של גולדברגר".
היסטוריה של המוזיאון.
הרעיון של הקמת מוזיאון לתולדות תעשיית הטקסטיל הועלה על ידי האיגוד הטכני והמדעי של תעשיית הטקסטיל בשנות ה-60. בשנת 1968, באירוע האיגוד, שנערך לרגל 20 שנה להלאמת תעשיית הטקסטיל בהונגריה, בא לידי ביטוי צורך זה, שאומץ גם על ידי משרד התעשייה הקלה דאז והסתדרות עובדי הטקסטיל. החברות והמכונים של תעשיית הטקסטיל וההלבשה דאז קיבלו בברכה את הרעיון והחלו לאסוף מזכרות חומריות וכתובות מתעשיית הטקסטיל.
במקור, טירת זיצ'י באובודה סומנה כאתר של המוזיאון העתידי, מאוחר יותר הועידו לשם כך את בנין בית הכנסת (לשעבר) של אובודה והחפצים שנאספו באותה תקופה גם אוחסנו במבנה בית הכנסת שלא היה בשימוש. עם זאת, מומחים גילו מאוחר יותר שבניין זה לא ממש מתאים למטרה זו, ובשנת 1975 ייעדו את הבניין הישן של "מפעל מכבסת הצמר ההונגרי" לשעבר באנגיאלפלד למוזיאון. במפעל הופסק הייצור ב-1974. שיפוץ המבנה הסתיים בשנת 1986, עם פתיחת המוזיאון. החברות העניקו לכך עזרה משמעותית, למשל באמצעות הפעלה מחדש של מכונות ישנות שעדיין היו מסוגלות לפעול אז. עד 1992 פעל המוזיאון במקום זה.