בנוסף ללחץ הבינלאומי, ראש הממשלה עמד בפני לחצים מתוך ממשלתו. שר האוצר וניזלוס אמר בתגובה כי "העמדה של יוון בתוך גוש האירו היא הישג היסטורי שאין לשימו בספק" והוסיף כי הישג כזה "אינו יכול להיות תלוי במשאל עם". לאור הלחצים מבפנים ומבחוץ, פפנדראו הודיע ב-3 בנובמבר על ביטול משאל העם. יומיים לאחר מכן, ב-5 בנובמבר 2011, צלחה ממשלת יוון את הצבעת אי האמון ברוב של 153 לעומת 145 קולות בפרלמנט, זאת לאחר שפפנדראו התחייב להקים ממשלת אחדות לאומית עם מפלגת הדמוקרטיה החדשה. ב-6 בנובמבר 2011 הגיעו פפנדראו ומנהיג האופוזיציה, אנטוניס סאמארס להסכמה על הקמת ממשלת אחדות שתביא ליישום תוכנית החילוץ. כמו כן נקבע כי פפנדראו לא יעמוד בראש ממשלת האחדות, וכי הבחירות הקרובות יתקיימו ב-19 בפברואר 2012, לאחר שתוכנית החילוץ תיושם. ב-10 בנובמבר 2011 יצאה הודעה רשמית מלשכת נשיא יוון, קרולוס פפוליאס, כי לוקאס פפדמוס, מי שעמד בראש הבנק המרכזי היווני בשנים 1994–2002 והיה סגן נשיא הבנק המרכזי האירופי בשנים 2002–2010, ימונה לראש ממשלת המעבר. פפדמוס הושבע ב-11 בנובמבר 2011 ואמר עם מינויו כי יוון תישאר בגוש האירו ותיישם את תוכנית החילוץ שעליה הוסכם עם קרן החילוץ האירופית.
הקמת ממשלת האחדות הלאומית נתפסה על ידי רבים ברחבי אירופה כהקלה וסיום זמני למשבר פוליטי שאיים לפורר את גוש האירו. עם זאת, רבים ביוון ובמקומות אחרים ביקרו את מה שנראה להם כפגיעה בריבונות ואילוץ של אזרחי יוון לאמץ את תוכנית הצנע. ב-17 בנובמבר 2011 (יום השנה למרד שהתרחש בשנת 1973 נגד המשטר הצבאי ביוון) מתנגדי התוכנית ערכו הפגנות סוערות באתונה. ההפנות שיקפו גם את העלייה באבטלה באירופה, שהגיעה בנובמבר 2011 לשיאים חדשים ביוון ובמדינות אחרות בדרום אירופה (בעוד שהאבטלה ירדה בגרמניה, אוסטריה, וכלכלות חזקות אחרות).
למרות המחאה, הפרלמנט היווני אישר ב-6 בדצמבר 2011 את התקציב החדש ברוב של 258 תומכים מול 41 מתנגדים. ברקע של ההחלטה, הייתה תחושה שהכלכלה, לא רק של יוון אלא של אירופה כולה, נמצאת בסכנה. יום לפני כן, ב-5 בדצמבר, הזהירה סוכנות הדירוג S&amp;P, שהיא עשויה להוריד את דירוגן של 15 מתוך 17 המדינות השייכות לגוש האירו (כולל הדירוג של גרמניה). במעמד של אישור התקציב, ראש ממשלת יוון החדש הזהיר כי גם אם תוכנית החילוץ תיושם, צפויות לארצו עוד מספר שנים של צנע. ההערכה בבסיס התקציב הייתה שהמיתון ביוון צפוי להימשך וכלכלתה צפויה להתכווץ ב-2012 ב-2.8%, זאת בנוסף לצמיחה שלילית של 5.5% ב-2011. במקביל לאישור התקציב פרצו באתונה הפגנות שהתפתחו לעימותים אלימים עם המשטרה.
לאחר אישור התקציב בוצעה העברת הכספים השישית (במסגרת תוכנית החילוץ הראשונה) בשני שלבים. קרן המטבע הבינלאומית העבירה ליוון 2.2 מיליארד אירו ב-7 בדצמבר 2011 והמדינות החברות בגוש האירו העבירו 5.8 מיליארד אירו ב-14 בדצמבר 2011.
המגעים על אישורה של תוכנית החילוץ נמשכו במהלך חודש ינואר ותחילת חודש פברואר 2012. ממשלת יוון הייתה נתונה בלחץ לקבל את תנאיהן של מדינות גוש האירו במהירות כיוון שהייתה זקוקה לסיוע דחוף של 14.5 מיליארד אירו עד ה-20 במרץ 2012, זאת על מנת שתוכל לעמוד בתשלום חובות שפירעונם נקבע לתאריך זה. תחת תנאים אלה, אישר הפרלמנט ביוון את חבילת הצנע השישית ב-12 בפברואר 2012, זאת לאחר ששרי האוצר של גוש האירו התנו את אישור חבילת חילוץ השנייה בהעמקת היקף תוכנית הצנע. החבילה אושרה בפרלמנט ברוב של 199 מול 74 מתנגדים ו-27 נמנעים.במסגרת התוכנית הוחלט על קיצוצים של כמעט 4.5 מיליארד אירו ב-2012 בלבד. בין השאר הוחלט על:
המנהיגים והמוסודות בגוש האירו קיבלו את ההחלטה של יוון על החמרת מדיניות הצנע בשביעות רצון. ביוון עצמה ההחלטה התקבלה תוך כדי מחאה של ארגוני העובדים, מפלגות האופוזיציה, וארגונים אחרים בשמאל היווני. המהלך התקבל בביקורת גם בקרב חלקים מסוימים בקואליציה - עוד לפני אישור ההחלטה בפרלמנט שישה משרי הממשלה התפטרו. 43 מחוקקים חברי מפלגות הקואליציה נמנעו או התנגדו לתוכנית וכתוצאה מכך סולקו מהקואליציה. שביתה של יומיים הוכרזה ב-10 בפברואר, תוך כדי הדיונים על התוכנית. במהלך השביתה נערכו הפגנות סוערות שכללו הצתת מבנים ועימותים עם המשטרה. עשרות בני אדם נפצעו ועשרות בתי עסק הוצתו. ב-13 בפברואר הודיעה ממשלת יוון כי באפריל 2012 תתקיימנה בחירות חדשות.
ב-20 בפברואר 2012 אישרו שרי האוצר של גוש האירו את העברת תוכנית החילוץ בהיקף של כ-130 מיליארד אירו. סכום זה אושר בנוסף לכספים שטרם הועברו במסגרת תוכנית החילוץ הראשונה. סך הכל, מדינות אירופה התחייבו להעברה של 144.7 מיליארד אירו וקרן המטבע הבינלאומית להעברה של 28 מיליארד אירו במשך 4 שנים. סוכם בנוסף כי העסקה תכלול מחיקה של כ-53.5% מערך האג"ח שבידי נושיה של יוון.
הסדר חוב וקנייה-מחדש של החוב (2012).
כחלק מההסכמות במסגרת תוכנית החילוץ השנייה, יוון הכריזה בשנת 2012 על הסדר חוב עם משקיעים פרטיים שהחזיקו באיגרות חוב יווניות. הסדר החוב היה תקדים היסטורי משמעותי. זה היה הסדר החוב הגדול ביותר אי פעם מבחינת סכום החוב שהוסדר. בנוסף, זה היה הסדר החוב הראשון של מדינה אירופית מאז ההסדרים הקשורים לחובות שקדמו למלחמת העולם השנייה. לצורך הסדר החוב יצרו מדינות אירופה מספר חידושים משפטיים שסייעו בביצועו וסייעו מאוחר יותר בהסדרים אחרים.
הצעת ההסדר כללה את כל איגרות החוב שהונפקו על ידי יוון לפני 2012, בסך 195.7 מיליארד אירו. בנוסף, הוצע הסדר לאיגרות חוב שהונפקו על ידי גופים ציבוריים, כגון חברת הרכבות היוונית, בסך של כ-10 מיליארד אירו. בסך הכל ההצעה נגעה לחוב בסך של כ-206 מיליארד אירו.
המחוקקים ביוון העבירו ב-23 בפברואר 2012 חוק חדש שהגדיר את התנאים לקיום הסדרי חוב ואת היקף ההסכמה שנדרשת מצד הנושים. בפועל, החוק הפך את ההתנגדות לביצוע הסדרים לכמעט בלתי אפשרית. בנוסף, יוון הגדירה תקופה של שבועיים בלבד, עד ה-8 במרץ, שבמהלכה הנושים היו יכולים להודיע האם הם מקבלים או דוחים את הצעת ההסדר.
ב-9 במרץ יוון הכריזה שהושג הרוב הדרוש לצורך הסדר החוב עם הנושים שחובם היה מוסדר על ידי החוק היווני. הסכמתם של נושים אחרים, שחובם הוסדר תחת החוק האנגלי, הושגה במהלך אפריל. בסך הכל, יוון הבטיחה את השתתפותן של 96.9% מאיגרות החוב בהסדר, בסכום של 199.2 מיליארד אירו. התוצאה המיידית הייתה שהערך הנקוב של החוב היווני ירד ב-108 מיליארד אירו, שהיוו 52.5% מהחוב שהיה תחת הסדרה.
למרות ההצלחה היחסית של הסדר החוב, אי היציבות והחשש באשר ליכולתה של יוון לפרוע את חובותיה המשיכו להקשות על המאמצים לשקם את הכלכלה היוונית. תחושת אי היציבות נבעה בחלקה מהשינויים בזירה הפוליטית. ב-6 במאי 2012 נערכו ביוון בחירות כלליות לפרלמנט היווני. המפלגות המנצחות בבחירות היו מפלגת הדמוקרטיה החדשה שזכתה ב-18.85% מהקולות ומפלגת סיריזה, קואליציית השמאל הרדיקלי, שזכתה ב-16.79%. תוצאות הבחירות הביאו לחששות מפני חוסר יציבות וקריסה של המערכת הפיננסית והפוליטית ביוון. אף אחת מהמפלגות לא הצליחה לבסס קואליציה עם רוב פרלמנטרי ובעקבות זאת נערכו בחירות שוב ב-17 ביוני 2012. לאחר בחירות אלה מפלגת הדמוקרטיה החדשה הצליחה לבסס קואליציה יחד עם התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית ומפלגת השמאל הדמוקרטי. אנטוניס סמאראס מונה לראש הממשלה החדשה ב-20 ביוני.
הקמת הממשלה החזירה את היציבות הפוליטית, אבל המשבר הפוליטי כולו פגע ביישום של תוכנית החילוץ ועיכב אותה. יישום תוכנית ההפרטה במסגרת מדיניות הצנע ויישום הרפורמות היווניות התעכבו. בנוסף, מדינות האיחוד וקרן המטבע עיכבו העברות כספים שהותנו ביישום מדיניות הצנע. בעיה נוספת הייתה ההעמקה של המיתון, מה שהקשה עוד יותר על עמידה בתוכנית התשלומים של החוב. כתוצאה מתנאים אלה המוסדות האירופיים (הטרויקה) החליטו על מימון של קנייה-מחדש של החוב (debt buyback) על ידי הממשלה היוונית. הרעיון הוא שהממשלה היוונית תקנה בהנחה משמעותית חלק גדול מאיגרות החוב המוחזקות על ידי גופים פרטיים. הקנייה-מחדש יצאה לפועל ב-12 בדצמבר. יוון השתמשה ב-11.3 מיליארד אירו שקיבלה ממנגנון היציבות הפיננסית האירופית כדי לקנות איגרות חוב בסך 31.9 מיליארד אירו. באופן זה יוון הפחיתה משמעותית את חובה ב-9.5% מהתוצר.
בעקבות ההצלחה של הקנייה-מחדש, אישרו מנהיגי מדינות גוש האירו ב-13 בדצמבר העברה של 49.1 מיליארד אירו ליוון. ההחלטה לאשר את ההעברה התקבלה גם בעקבות האישור של חבילת הצנע השביעית על ידי הפרלמנט היווני, באוקטובר 2012. צעדי הצנע כללו הרעה נוספת בתנאי הפנסיה והשכר של העובדים ביוון.
הסדר החוב והקנייה מחדש איפשרו ליוון לצמצם את חובה ב-19%, אך שינוי משמעותי לא פחות הוא הרכב בעלי החוב. בעוד שבפברואר 2012 יותר מ-60% מבעלי החוב היו גופים פרטיים, בדצמבר 2012 כ-80% מהחוב היה בבעלות גופים ציבוריים, כגון הבנק האירופי המרכזי והקרן האירופית ליציבות פיננסית.
שנת 2012 הסתיימה בסימן של התייצבות המצב הפוליטי והכלכלי. צמיחה שלילית של 6.4%- הראתה על שנה חמישית של מיתון עמוק, אך הגירעון הממשלתי ירד ל-5.8% מהתוצר והחוב של יוון ירד ל-156.9% מהתוצר. מבחינה חברתית יוון עברה ב-2012 טלטלה קשה שהשפיעה באופן חמור על איכות החיים. אחוז האבטלה הממוצע בשנת 2012 היה 24.5%, ובנובמבר של אותה שנה אבטלה הגיע ל-27%. בחמש השנים שעברו מאז 2008 הכלכלה היוונית הצטמקה במצטבר ב-20.1%, התעסוקה ירדה בכ-17.5% והמשכורות של עובדים ירדו ביותר מ-19%.
התייצבות (2013-2014).