ההימור במתלול הקרח השתלם, והאנשים הגיעו אל התחנה יומיים לאחר מכן. ואולם, הם נתקלו בקשיים גדולים בניווט במורד הקרחון. לאשלי כתב: "אינני יכול לתאר את המבוך שלתוכו נקלענו ומספר הפעמים שבהן היינו כחוט השערה מן המוות". אחרי שחצו גשר שלג, שאיים לקרוס תחת כובד משקלם אל תוך התהום, היו זקוקים נואשות למנוחה ולמשקה חם, אבל במבוך גושי הקרח והנקיקים לא נמצא מקום שבו יוכלו לחנות בבטחה יחסית. אוונס התנדב להיות חלוץ ולמצוא מעבר, תוך הסתכנות בנפילה אל תוך בקיע בקרח או בתעייה בדרך. לרווחת הכול, הצליח למצוא מעבר אל משטחי קרח נוחים יותר להליכה. אך במאמציו למצוא את הדרך למטה, הסיר אוונס את משקפי השלג שלו וכתוצאה מכך לקה בעיוורון שלג, שעשה אותו לנוסע נלווה. כשנחלצו מן הקרחון ונמצאו על מישור חומת הקרח, החל אוונס לגלות סימנים ראשונים של צפדינה. בראשית פברואר התייסר בכאבים קשים, מפרקיו התנפחו וגונם השתנה, והפרשותיו היו דמיות. במאמצים הצליחו קרין ולאשלי להביאו אל תחנת טון אחד, וכאשר הגיעו לשם ב-11 בפברואר, התמוטט אוונס; קרין חשב שהוא מת, ולדברי אוונס "דמעותיו החמות נשרו על פניו". כיוון שנותרו להם עוד למעלה מ-160 ק"מ לעבור עד שיגיעו אל חוף המבטחים של האט פוינט, החלו לאשלי וקרין לגרור את אוונס על המזחלת, "מקיימים אותו בחיים בטיפות הברנדי האחרונות שעוד נותרו להם". אוונס הציע להם להשאיר אותו בשלג ולהציל את חייהם, אך הם סירבו. מאוחר יותר אמר אוונס, כי הייתה זו הפעם היחידה בקריירת הפיקוד הארוכה והמכובדת שלו בצי, שנתקל בסירוב גלוי לפקודה שלו. ב-18 בפברואר הגיעו אל מחנה קורנר, עדיין במרחק 56 ק"מ מהאט פוינט, ועתודות המזון הלכו ואזלו. כשנותר מזון רק ליום או יומיים, והם היו עדיין במרחק ארבעה או חמישה ימים של גרירת מזחלת בכוח שריריהם, החליטו ביניהם שקרין ימשיך לבדו להזעיק עזרה. עם מעט שוקולד ושלושה ביסקוויטים בלבד לקיים אותו, וללא אוהל או ציוד שרידה, עבר קרין את המרחק אל האט פוינט במשך 18 שעות והגיע במצב של תשישות גמורה. הוא הגיע למקום מבטחים ממש לפני שפרצה סופת שלגים עזה, שמן הסתם הייתה מביאה למותו ואילצה את פלוגת החילוץ להתעכב עוד יום וחצי. זו הגיעה עם צידה ב-20 בפברואר וב-22 בפברואר הגיעו כולם בשלום להאט פוינט. בצניעותו המעיט קרין בחשיבות מעלל זה של אומץ לב וכוח סבל. במכתב לאדם ששמו לא נזכר, סיפר: "וכך נפל בחלקי לעבור 48 ק"מ להזעיק עזרה, עם לא יותר מכמה ביסקוויטים וחפיסת שוקולד. מה אגיד לך, אדוני, הייתי חלש מאוד כשהגעתי לצריף."
קבוצת סקוט לא חזרה. בידיעה שקבוצת הקוטב נספתה ללא צל של ספק, כתב פרנק דבנהאם, כי "בחורף שוב היה קרין האחראי לרוח הטובה באגף המגורים המצומק של הצריף." בנובמבר 1912, היה קרין חבר בפלוגת החיפוש בת 11 האנשים, שמצאה את שרידיה של קבוצת הקוטב. ב-12 בנובמבר איתרו תל שלג, שהתגלה כאוהל, שעליו נערם ברוח סחף שלג רב. בתוך האוהל נמצאו גופותיהם של סקוט, וילסון ובאוארס. קרין כתב לאחר זמן, בהתייחסו אל סקוט בסגנון מאופק, כי הוא "איבד חבר טוב".
ה"טרה נובה" הגיעה לאסוף את אנשי הצוות מכף אוונס. לפני שיצאו להפלגה חזרה, יצאו קרין, אטקינסון, רייט, לאשלי, דבנהם, קוהיין, דייוויס וצ'רי-גארארד אל "גבעת התצפית", המתנשאת לגובה 215 מטר מעל האט פוינט, להציב עליה צלב לזכר הנספים. ב-12 בפברואר 1913 הגיעו קרין וצוות ה"טרה נובה" הנותר אל ליטלטון שבניו זילנד, וזמן קצר אחר כך חזרו לאנגליה. ב-16 ביולי 1913, בארמון בקינגהאם, העניקו המלך ג'ורג' החמישי והנסיך לודוויג פון באטנברג, אדמירל הצי, את מדליות הקוטב לחברי המשלחת שנותרו בחיים. קרין ולאשלי קיבלו שניהם מן המלך את מדליית אלברט מדרגה שנייה על הצלת חיים, כאות הוקרה על הצלת חייו של אוונס. קרין קודם לדרגת קצין זוטר ראשי, למפרע מ-9 בספטמבר 1910.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית (משלחת "אנדיורנס"), 1917-1914.
ארנסט שקלטון הכיר היטב את קרין ממשלחת דיסקברי וכן ידע על חלקו במשלחת האחרונה של סקוט. שקלטון, כמוהו כסקוט, בטח בקרין, והגדיר אותו כ"גבר לעניין". קרין הצטרף אל המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של שקלטון ב-25 במאי 1914, כקצין שני, עם קשת רחבה של חובות. בהיעדר המומחה הקנדי להנהגת הכלבים, שנשכר לעבודה אך לא התייצב, קיבל עליו קרין את האחריות על אחד מצוותי הנוהגים בכלבים, ובהמשך היה מעורב בטיפול ובטיפוח הגורים שהמליטה אחת הכלבות שלו, סאלי, סמוך ליציאת המשלחת.
ב-19 בינואר 1915 נתקעה ספינת המשלחת, האנדיורנס, בין תלי קרח ים דחוס בים ודל. במאמצים הראשונים לחלצה, ניצל קרין בעור שיניו מהימחצות עקב תנועה פתאומית בקרח. הספינה נסחפה בתוך הקרח במשך חודשים, ובסופו של דבר שקעה ב-21 בנובמבר. שקלטון הודיע לאנשים שיהיה עליהם לגרור את המזון, הציוד ושלוש סירות הצלה על פני תלי הקרח אל סנואו היל או אי רוברטסון, במרחק 320 ק"מ. לאחר כמה ימים של ניסיונות התקדמות ברגל, תוך גרירה מפרכת, עקב מצב הקרח הלא-אחיד, התגבהות רכסים בכוח לחץ גושי הקרח והסכנה שבשבירת הקרח, שהייתה עלולה להפריד בין האנשים, ויתרו עד מהרה על תוכנית זו: האנשים הקימו מחנה על מצוף קרח והחליטו לחכות. הם קיוו שסחף הקרח בכיוון השעון יישא אותם למרחק 640 ק"מ אל אי פולט, שם, ידעו, יש צריף עם מצרכי חירום. אבל הקרח הדחוס נשא עמו את המצוף שעליו חנו הרחק מעבר לאי פולט, בלי שיימצאו להם נתיבי מים פתוחים להפליג בהם. בינתיים החל המצוף להיסדק ולהתפורר, וב-9 באפריל, לאחר חמישה חודשי כליאה על הקרח, בתנאים קשים של כמעט-רעב, קור מקפיא, רטיבות מתמדת ושיעמום מכלה, נשבר המצוף בבת אחת והאנשים הספיקו בדוחק להגיע אל הסירות ולהציל ככל שיכלו מן הציוד.
בשלב זה לא נותר להם אלא לחתור בשלוש סירות ההצלה דלות הציוד ולנווט בין תלוליות הקרח הצפות אל יבשה וביטחון יחסי. היעד הראשוני היה האי קלרנס או אי הפיל, ובהמשך, עקב הזרמים והרוחות ששינו את נתיבם, השתנה לאי המלך ג'ורג', אך גם זה חמק מהם, ובסופו של דבר, אחרי מסע רצוף סכנות ותלאות אין קץ שנמשך חמישה ימים, הגיעו לבסוף אל אי הפיל ובדרך מזל הצליחו כל שלוש הסירות, בפיקודם של וורסלי, שקלטון וקרין, למצוא את המעגן הזעיר היחיד בחופו הסלעי והשומם. קרין ויוברט הדסון (Hudson), קצין הניווט של ה"אנדיורנס", ניווטו את סירת ההצלה שלהם בפיקודו היעיל של קרין, כשהדסון הגיע כנראה להתמוטטות עצבים.
אי הפיל והפלגת ההצלה אל גורג'יה הדרומית.
עם הגיעם לאי הפיל היה קרין אחד מ"ארבעת האנשים הכשירים ביותר" ששקלטון בחר לאיתור מקום בטוח להקמת מחנה. שקלטון החליט, שבמקום לחכות לספינת חילוץ שמן הסתם לא תגיע לעולם, עדיף לחזק אחת מסירות ההצלה כך שהצוות יוכל להפליג בה אל ג'ורג'יה הדרומית ולארגן חילוץ. אחרי שהקבוצה התארגנה על סלעיית פינגווינים מעל קו מפלס המים, החלו כמה אנשים, בהנהגת נגר הספינה הארי מקניש, להתקין את אחת מסירות ההצלה - ה"ג'יימס קיירד" - לקראת המסע הזה, ששקלטון נועד להנהיגו. פרנק ויילד, שנועד לפקד על הקבוצה שתישאר על אי הפיל, רצה שקרין המהימן יישאר עמו; שקלטון הסכים תחילה, אך שינה את דעתו אחרי שקרין הפציר בו לכלול אותו בצוות הסירה, שמנה שישה אנשים. ההפלגה בסירה, למרחק 1280 ק"מ אל ג'ורג'יה הדרומית, שהיסטוריונית הקוטב קרוליין אלכסנדר תיארה כאחד המעללים היוצאים מן הכלל של ספנות וניווט בהיסטוריה המתועדת, נמשכה 17 ימים ברוחות סערה ומטחי שלג פתאומיים, בים רוגש, שהנווט פרנק וורסלי תיאר כ"משברי ענק מערביים".
הקבוצה, שיצאה לדרך ב-24 באפריל 1916, נסמכה על מיומנויות הניווט של וורסלי, שהיה מצויד במכשור הבסיסי ביותר ותו לא, הגיעה אל ג'ורג'יה הדרומית ב-10 במאי 1916. ממש לפני הגיעם לאי, עברו על האנשים תשע שעות של סופת הוריקן אימתנית, שהטביעה, כפי שנודע להם לאחר זמן, אוניית קיטור בת 500 טון בדרכה מבואנוס איירס לג'ורג'יה הדרומית, על כל אנשי צוותה. על אף כל המכשולים, הצליחו אנשי הסירה לעבור את הסופה בשלום ולהגיע אל האי. שקלטון, בדין וחשבון שכתב לאחר זמן על המסע, נזכר בפיזום הלא-מזוהה של קרין ליד ההגה: "הוא תמיד שר כשעמד ליד ההגה, ואיש לא גילה מעולם מה הוא שר;... אבל כך או אחרת, שירתו הייתה מלאת עליצות." קרין, שיצא לסייר באזור המפרצון, גילה מערה. הבשורה עוררה שמחה עצומה בשייטים היגעים לאחר מאבק של ימים ולילות במשברי ענק וברטיבות בלתי פוסקת, אך המציאות טפחה על פניהם, כשהתברר שהמערה אינה אלא שקע בפני הסלע, שנטיפי קרח ענקיים שומרים על פתחו ומאיימים על כל הנכנס, אך על אף כל אלה, בנסיבות הקיימות, המערה מילאה את ייעודה וסיפקה להם מקלט בטוח למנוחה. מבין ששת אנשי הצוות, שכולם היו במצב גרוע, סבר שקלטון ששניים לא היו שורדים לו נמשכה ההפלגה עוד 24 שעות.
חציית ג'ורג'יה הדרומית.