אוספי המוזיאון מכילים למעלה מ-500 יצירות של אמנות ישראלית, בינלאומית ואתנית לצד עבודותיה של האמנית אילנה גור. יצירות האמנות במוזיאון כוללות: ציור, פיסול, וידאו-ארט, אמנות שבטית, עתיקות, רישום, פריטי עיצוב וחפצים שימושיים. העבודות נרכשו במהלך מסעותיה של גור בארץ ובעולם. מסעות אלו התפרסו במשך חמישה עשורים ותוצאתם היא אסופה אקלקטית, אך בעלת מספר מאפיינים דומים, דוגמת: עיסוק בנושאי נשיות ואימהות, דיוקנאות ואמנות שימושית. לצד יצירות עכשוויות של אמנים ישראליים וותיקים וצעירים, במוזיאון מוצג אוסף עשיר של אומנות אתנית שמקורה בעיקר מיבשת אפריקה ומדרום אמריקה. על אף האקלקטיות לכל אחד מחללי המוזיאון אופי מיוחד משלו. בכל חדר ממוקמות יצירות ממקומות ומזמנים שונים. כל יצירה בעלת תוכן אחר ומאחוריה מסתתר סיפור עצמאי. ייחודו של המוזיאון נובע מההקשרים המיוצרים על ידי האמנית, הן ברמה הנושאית והן ברמה הוויזואלית.
המוזיאון מכיל שלוש קומות בנוסף לקומת חנות המוזיאון, אשר בכל קומה טמונים חללים המכילים כל אחד שפע רעיוני וויזואלי השונה מהאחר. בקומת הגג, מתפרס גן פסלים עם נוף פנורמי על תל אביב-יפו והים התיכון.
חללי המוזיאון.
החלל המרכזי.
החלל המרכזי הוא תחנה ראשונה בסיור הנערך במוזיאון ואזור קבלת פני הבאים בשעריו. הוא חושף בצורה מעניינת מדיומים שונים של אמנות החל מ"סדרת האדמה" של אילנה גור שעשויה כלי עבודה חלודים ומחרשות ישנות, דרך אמנות קינטית של יעקב אגם, וידאו ארט של מיכל קול, פסלים של אמנים בינלאומיים כקושידה ושל אמנים ישראליים מוערכים כאורי ליפשיץ. מסביב לחלל מסודרים רהיטים שהובאו על ידי אילנה גור ממצרים, אשר שמשו בעבר כמחרשות ועתה הם קיבלו פונקציה וחיים חדשים. גובהה המרשים של התקרה בחלל המרכזי מעניק למבקר תמונת מבט רחבה ואפשרות ספיגה של חוויה אמנותית, אדריכלית ותרבותית כאחד.
האוסף האתני.
החלל האפריקאי כולל אוסף אקלקטי של פריטים פונקציונליים מקוריים שהיו שייכים בעבר לבני שבטים אפריקאים קדומים ושימשו אותם לפעולות בחיי היום יום, כגון מיטות ילודה, כיסא מנהיג וקערות אוכל. לצידם כולל האוסף מגוון מסכות, פסלים וכלים שבאמצעותם נערכו טקסים פולחניים. האוסף נאסף על ידי אילנה גור במהלך ביקוריה באפריקה. רוב הפריטים המוצגים בחלל האפריקאי עשויים עץ מגולף – החומר הזמין ביותר שהיה לשבטים אשר חיו בטבע, לצד שימוש ברפיות, חבלים, חרוזים, צדפים וקליפות של פירות.
החדר הנוצרי.
חדר נצרות הוא חלל קטן הכולל אוסף ואותנטי של צלבים ופסלונים בגדלים שונים לצד שרידים מקודשים, שאספה אילנה גור במהלך מסעותיה בעולם שלדעתה מהווים מעיין עדות אילמת לכבוד והערכה לדת האחרת. רוב העבודות המוצגות בחדר מתוארכות לתחילת המאה ועשויות מעץ זית, אותו העץ שעליו על פי האמונה הנוצרית נצלב ישו. יצירות אלו משתלבות עם יצירות אחרות של אילנה גור ואמנים ישראלים אחרים כגון יגאל תומרקין ונעמי מרקל, המאופיינות במראה ואיקונוגרפיה נוצרית ויחד יוצרים תמהיל אחיד והומוגני לכלל המוצג בחלל. ספרייה ע"ש ד"ר יוסף ספיר ז"ל
הספרייה שבמוזיאון אילנה גור הממוקמת בקומה השנייה של המבנה היא ספרייה פעילה המציעה ספרות עברית ולועזית בנושאי ארץ ישראל, תרבות ואמנות. ספרייה זו מוקדשת לזכר סבה של גור, ד"ר יוסף ספיר שהיה ציוני נלהב, גניקולוג צייר ופסל. בחלל מאורגנים ציורים, פסלים וצילומים נדירים ומקוריים שחלקם נעשו על ידי ד"ר ספיר והם נשתמרו על ידי גור באדיקות רבה. הספרייה מהווה תיעוד לפרקים משמעותיים באילן היוחסין של אילנה גור השוזרים את סיפור המשפחה עם סיפורו של היישוב היהודי טרום הקמת מדינת ישראל.
חדר פיסול.
חדר פיסול נקרא על שם אוסף אמנות בממדים קטנים, המאורגן במרכז החלל על גבי סטנדים נפרדים. חדר זה נחשב לחלל המרשים ביותר במוזיאון בשל שילוב עבודות של אילנה גור לצד אמנים בינלאומיים כדייגו ג'אקומטי, הנרי מור, אלכסנדר ארכיפנקו ואמנים ישראליים כיצחק דנציגר, עוזי קצב ואורי ליפשיץ. התקרה המחוררת שמעל משלימה את ייחודיות החלל ומהווה אחד מהאלמנטים האדריכליים המרתקים שהמבנה המתוארך למאה ה-18 מציע. תקרת האמפורות נעשתה בטכניקת "כוורת" שבתוכה אוחסנו אמפורות (כדי חרס שמקורם ביוון העתיקה) כדי לתמוך במשקלה ולבודד מפני חום וקור. עתה טקסטורת התחרה שלהן חוברת למראה האמנותי הכולל של החלל. חדר המיניאטורות צופה לים ולנמל יפו העתיקה, לאזור בו נמצאו אלפי אמפורות אשר שימשו במאות הקודמות לבניית תקרות בשיטת הכוורת. בדרך זו נוצר קשר רעיוני בין המקום שבו המבקרים במוזיאון ניצבים לנוף בו הם צופים.
חדר נזירים.
מוקדש ליצירה "הבוקר שאחרי" בה מוצגים פריטים שונים על גבי שני שולחנות נזירים מקוריים.
גן הפסלים.
בקצה מבנה המוזיאון שוכן גן הפסלים. הוא מוקף בנוף עוצר נשימה של קו החוף של תל אביב, הנחשב לאחד הנופים הקסומים של ישראל. בגן, פסלים גדולי ממדים שנעשו על ידי אמנים שונים ביניהם, דוד זדנלוביץ – "דיוקן ז'אק ליפשיץ", ריצ'רד סטנקביץ ואילנה גור. הגן מציע אזורי ישיבה נוחים לצידם של עצי זית ושאר פירות ופרחים אופייניים לישראל, כמו גם כיסאות ושולחנות נגרים אותנטיים ששימשו בתי ספר יסודיים לפני שהגיעו לידיה של גור.
אלו מאפשרים למבקרים להתענג על השקט והרוגע המהפנטים ששורים בגן ייחודי זה וליהנות מרגע של אתנחתא. כשמו, הגן כולל פסלים בגדלים ובצורות שונות, חלקם עשויים ברונזה, חלקם מחלקי מתכת ישנים, מורגים, מחרשות ואפילו אבני ריחיים שאורגנו זה לצד זה בקפידה. לרוב הפסלים זיקה ישירה עם הטבע וזו הסיבה שהם נבחרו להיות מוצבים דווקא בגן הפסלים.
עתוננו
עִתּוֹנֵנוּ היה עיתון ילדים פופולרי שראה אור בין השנים 1931-1937.
הגיליון הראשון של "עתוננו" ראה אור בתאריך י' כסלו תרצ"ב (20 בנובמבר 1931), ובתחילת דרכו הודפס אחת לשבועיים בירושלים. בשנותיו הראשונות היה הוא עיתון הילדים העצמאי היחיד שהתפרסם בארץ, עד להופעתו של בוסתנאי לנוער בעריכת הסופר יעקב חורגין בשנת 1934. בשנה השלישית להפצתו עברה המערכת לתל אביב והעיתון הפך לשבועון. בחודשי הקיץ המערכת הייתה יוצאת לפגרה עד להתחדשות שנת הלימודים. בסך הכול התפרסם העיתון לאורך שש שנות לימודים, עד אשר נסגר בשנת תרצ"ז. שנות הופעתו של העיתון מקבילות פחות או יותר לשנות העלייה החמישית.
את "עתוננו" ערכה "חבורת מורים", כינוי שהעניקו לעצמם שלושת העורכים אברהם אבן-שושן, גדליהו אמיתי (המוכר תחת שם העט גדליהו בן חנה) ויעקב רזניק. איש החינוך יצחק אפשטיין נתן גושפנקא לעיתון בשנתיים הראשונות לקיומו ושימש כעורך הלשוני שלו. העורכים אף כתבו חומרים רבים לעיתון, תחת שמות עט כגון "כל יכול", "א. שובב" ו"הידיד הטוב".
העיתון כלל מספר מדורים קבועים שכיסו מגוון רחב של נושאים: המדור "בארצנו" (חדשות מהארץ), "עמים וארצות", "בטבע ובמדע" (ידיעות מדע וטכנולוגיה), "עולם ומלואו", "משוט בארץ", "בילקוטי" (ביקורות ספרותיות), "יד חרוצים" (מלאכת יד), "שדה שעשועים" (חידות, בדיחות וקסמים). במדור המכתבים "בינינו" התפרסמו "מכתבי ילדים מהארץ והגולה על חייהם, מקומות מגורם, טיוליהם וכו'": המכתבים נשלחו מכל רחבי הארץ והתפוצות, לרבות מרוסיה, פולין, ארצות הברית, מצרים, עיראק, סוריה ועוד. רובם המכריע של המכתבים מהתפוצות עסק בחלום הציוני לעלות ארצה, ובמעמדם המידרדר של היהודים בגולה.
כרבע משטחו של כל גיליון הוקדש לספרות יפה, וכלל יצירות מאת ביאליק, שאול טשרניחובסקי, לוין קיפניס, ש. שלום, שמואל בס ועוד.
"עתוננו" נודע בין היתר בסיפורים המתורגמים שהתפרסמו בו, שתורגמו בעיקר מאנגלית על ידי חברי המערכת, ועובדו על ידיהם. בין הסיפורים גם כמה מסיפורי המדע הבדיוני הראשונים שהופיעו בעברית, כולם בתרגום ובעיבוד של אברהם אבן-שושן, שאף המציא מונח לתיאור הז'אנר: "מדע דמיוני"
בנוסף נהג העיתון לפרסם סיפורי הרפתקאות בהמשכים, כגון "מסיפורי ציד ביערות אפריקה" מאת הנרי ריידר הגרד, בעיבודו של אבן-שושן, שהתפרסם ב-12 חלקים בשנה הראשונה של העיתון. על דפי "עתוננו" התפרסמו לראשונה בעברית גם סיפורי "טרזן" מאת אדגר רייס בורוז, לאורך השנים תרצ"ה-תרצ"ו.
בשנת תרצ"ג, במקביל למעבר המערכת לתל אביב, נוסף מאותו בית עיתון המיועד לילדים קטנים יותר, "עתוננו לקטנים" שראה אור משך חמש שנים. "עתוננו לקטנים" יצא בגליונות קצרים יותר, בפורמט קטן יותר וכמה מגליונותיו הודפסו בדיו צבעוני. תכניו היו מותאמים לקוראים צעירים במיוחד, והיו בו בעיקר סיפורים ורק מיעוט קטן של חומרי מערכת. בניגוד ל"עתוננו" הבוגר, הופיעו ב"עתוננו לקטנים" גם סיפורים מאוירים ואפילו קומיקס, מהקומיקס הראשונים שהופיעו בעברית, בהם "מאורעות דובון הקטן", "דובון, נבחן והגמד הרשע").
"עתוננו" היה יוצא דופן בנוף עיתוני הילדים בכך שלא יצא בחסותם של אף עיתון או מפלגה. המימון לעיתון הושג באמצעות מכירת מינויים ופרסומות, לחברות כגון שוקולד "ליבר", "עסיס" ו"תנובה", איגרות חוב של בנק החקלאות "אגרובנק" ועוד. לפעמים אף נרקמו הסכמים בין מערכת העיתון לחברות המפרסמות: הפרסים על פתרון חידות ותשבצים בעיתון היו מוצרים שפורסמו בעיתון, ולמשך זמן מסוים כל מי שאסף כך וכך תלושים מתוך העיתון היה זכאי לשוקולד "ליבר" במתנה. אבן־שושן העיד על המצב הכלכלי בתחילת דרכו של העיתון: "רצינו שיהיה זה לא רק עיתון לענייני ספרות בלבד, אלא שיהיה גם מקור לענייני ההווה ויספר מהמתרחש בארץ ובעולם. מצבנו היה תמיד דחוק. לא יכולנו אפילו לעמוד בהוצאותיו של גיליון אחד – שתי לא"י – והסופרים ויתרו על שכר־סופרים".