לאחר פרישתו הקים את חברת "אושר - הדרכה וייעוץ בע"מ" העוסקת בפרויקטים בתחומי ההדרכה והייעוץ, היה שותף ב"החברה הבינלאומית להגנה וחילוץ" וכן כשותף בחברת "QG".
במהלך השנים היה חבר דירקטוריון "קשרי תעופה", ויועץ לחברות בינלאומיות וממשלתיות בישראל בתחומי הארגון והאסטרטגיה. כיום הוא דירקטור בחברת "מגל".
צברי היה שותף עם האלוף (מיל') גדי שמני בחברת "GME TRUST", העוסקת בניהול משברים ובשיפור תהליכי עבודה והטמעתם.
מינואר 2018 משמש צברי כסגן נשיא לחדשנות בחברת "ICTS Europe".
חיים אישיים.
צברי נשוי לוורד ואב לשלושה.
מדליית השירות הכללי (1962)
מדליית השירות הכללי 1962 (באנגלית: General Service Medal בר"ת: 1962 GSM) הייתה מדליית מערכה אשר הוענקה למשרתים בכוחות המזוינים של בריטניה על השתתפות במערכות השונות בתקופת השנים 1962–2007. העיטור נוסד בשנת 1964 וניתן לחיילים אשר השתתפו בתקופה האמורה במערכות, ביניהם; צפון אירלנד, מלחמת וייטנאם ומלחמת לבנון הראשונה.
המדליה נוסדה כדי להחליף ולאחד את מדליית השירות הכללי (1918) (שהוענק למשרתים בצבא הבריטי וחיל האוויר המלכותי) ומדליית השירות הכללי של הצי (שהוענק למשרתים בצי המלכותי). המדליה הייתה פעילה כאמור עד לשנת 2007 כאשר היא הוחלפה במספר מדליות מערכה (מדליות השירות המבצעי; Operational Service Medal).
תיאור.
המדליה מורכבת מדיסק עשוי כסף בקוטר 36 מ"מ. בחלקה הקידמי מוצבת דמותה של המלכה אליזבת', בטבעת סביבה נכתב בראשי תיבות תוארה המלכותי המלא; 'ELIZABETH II DEI GRATIA REGINA FID DEF' (אליבת' השנייה, בחסד אלוהים, מגנת האמונה).
מצידה השני של המדליה נכתב "למען שירות מערכה" 'FOR CAMPAIGN SERVICE' ומעל הכיתוב מוצב הכתר הבריטי.
המדליה תלויה מסרט המורכב מפס סגול עבה שבשני צדדיו פסים ירוקים דקים. תצורה זו נהוגה גם באות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת באירועים לא פורמליים).
אבזמים.
סך הכל היו 13 אבזמים לציון פעולות ומערכות שונות שניתנו לענידה על סרט העיטור. המספר הרב היותר שניתן לאדם אחד הוא ככל הנראה שישה.
סוטר
סוטר (אנגלית: Suter) היא נוזקה צבאית שפותחה על ידי BAE Systems המשמשת את חיל האוויר האמריקאי לתקיפת מערכות נ"מ.
היסטוריה.
סוטר פותחה בעקבות גישה חדשה בלוחמה אלקטרונית. התוכנה משבשת את מערכות ההגנה של האויב על ידי חדירה לרשת התקשורת ולא על ידי הזנת מידע חיצוני שגוי, כפי שנהוג באמצעים משבשי מכ"ם אחרים. לתוכנה שלושה דורות:
את הנוזקה ניתן לשדר ממטוסים שונים כגון F-16CJ ומערכות מל"ט. הפכה פעילה מאז 2006 ונוסתה על ידי חיל האוויר האמריקאי בעיראק ובאפגניסטן.
בכירים בחיל האוויר האמריקאי העריכו שטכנולוגיה דומה קיימת גם לחיל האוויר הישראלי ובעזרתה הצליחו ב-2007 מטוסי חיל האוויר לחמוק ממערכות המכ"ם החדישות של סוריה בזמן תקיפת הכור הגרעיני בסוריה.
מסע המייפלאואר
מסעה של ספינת הנוסעים מייפלאואר לחופי צפון אמריקה הפך לאחד מהמסעות המפורסמים ביותר של המאה ה-17, ונקודת ציון חשובה בהיסטוריה של ההתיישבות האנגלית באזור, וכן בהיסטוריה של ארצות הברית. אנשי המייפלאואר אף מכונים עד היום האבות הצליינים (להבדיל מהאבות המייסדים) של ארצות הברית, ומיוחס להם החלת המנהג של חג ההודיה.
למסע המייפלאואר יש מקום חשוב בזיכרון ההיסטורי האמריקני, כסמל לקולוניזציה האירופית באזור שלעתיד לבוא תוקם בו ארצות הברית של אמריקה.
הרקע ליציאה למסע.
המהגרים האנגלים שהגיעו לאמריקה על סיפון המייפלאואר היו פוריטנים מאנגליה שהתיישבו בשנת 1608 בליידן שבהולנד. הסיבה לעזיבתם את אנגליה הייתה הרדיפה הדתית שסבלו ממנה כתות נוצריות אשר לא יישרו קו עם הכנסייה האנגליקנית השלטת. בהולנד הם זכו אמנם לסובלנות דתית, אך התקשו לשמר את תרבותם ואת צביון קהילתם. לאחר ויכוחים פנים-קהילתיים הם החליטו לעזוב את הולנד ולהקים מושבה אנגלית חדשה בצפון אמריקה. נוסעי המייפלאואר, כמו קבוצות פוריטניות אחרות אשר היגרו אחריהן, לא באו לאמריקה כדי לבנות בה חיקוי לחברה ממנה הם יצאו, אלא כדי להגשים בה חזון דתי וחברתי חדש. אדיקותם ואמונתם כי האל מנחה אותם הביאו לביטחונם בכך שמושבתם, להבדיל מהמושבות הראשונות שהקימו האנגלים באמריקה, תצליח ותפרח. אותות שונים, ככוכב שביט שהופיע בשמי אירופה בשנת 1618 ומלחמת שלושים השנים שפרצה באותה שנה, היו מבחינת הפוריטנים סימן מאלוהים שעליהם לעזוב ולהקים את מושבתם באמריקה.
המסע לאמריקה.
הספינה מייפלאואר עזבה את נמל ליידן שבהולנד ביחד עם ספינת נוסעים נוספת, "ספידוול" (Speedwell). בנמל פורטסמות' עגנו שתי הספינות על מנת להעלות ולהוריד נוסעים, וכן להעמיס מטען למסע הארוך. ב-15 באוגוסט 1620 יצאו הספינות למסען מערבה, אך עקב דליפה בספידוול, הן נאלצו לחזור על עקבותיהן ולעגון בדרטמות' (ב-27 באוגוסט). הספינות יצאו שוב למסען מערבה, לאחר תיקון הדליפה בספידוול, אך נאלצו לחזור על עקבותיהן בשנית (גם הפעם עקב דליפה בספידוול), ועגנו בפלימות'. מנהיגם של המהגרים האנגלים, ויליאם ברדפורד (Bradford), חשד שמדובר בחבלה מכוונת, ועל מנת להספיק להגיע לאמריקה בטרם תעבור עונת ההפלגה הוחלט כי המייפלאואר תפליג לבדה, והיא יצאה מנמל פלימות' למסעה בן 3 החודשים ב-16 בספטמבר. עשרות שנים לאחר המסע הצליח בנו החורג של ברדפורד להוכיח כי החבלה ב"ספידוול" אכן בוצעה על ידי ההולנדים, על מנת למנוע מהמתיישבים האנגלים להקים מושבה באזור נהר הדסון.
על סיפון הספינה, שהייתה גדולה יחסית, היו 102 נוסעים. כמחציתם חלו בעת ההפלגה עקב התנאים ששררו בספינה (שהייתה עמוסה יותר מהמתוכנן עקב השבתת הספידוול) והעדר תזונה נכונה. בהתקרבה לחופי צפון אמריקה נסחפה הספינה צפונה עקב זרמי האוקיינוס עד מפרץ קייפ קוד. יש הסוברים שהספינה כלל לא נסחפה, אלא הייתה זו הטיה מכוונת מצד האנשים על הסיפון, שלא רצו לחיות בחבל הארץ שלימים יקרא וירג'יניה. ניתן בהחלט להטיל ספק בסברה זו, שכן האזור בו הם התיישבו נחשב בעיניהם כשטח הפקר, והחוק האנגלי לא היה תקף בו (וזוהי אחת הסיבות לחתימה על אמנת המייפלאואר), הגם שמפרץ קייפ קוד היה ידוע כאזור מסוכן לשיט ובו שרטונים לרוב. על אף שבשטח בו התיישבו אנשי המייפלאואר חיו שבטים אינדיאנים, אנשי המייפלאואר לא ראו בהם בני תרבות שיש להתחשב בהם, אלא פראים המהווים חלק מתנאי השטח שיש להתמודד עימם. הדעה המקובלת היא כי אנשי צוות המייפלאואר, כמו שאר המלחים בתקופתם, טרם ידעו על קיומו של זרם הגולף, שהוא, כנראה, הסיבה לכך שהספינה סטתה כל כך ממסלולה המיועד.
אמנת המייפלאואר.
אמנת המייפלאואר (אנגלית: The Mayflower Compact) היא המסמך המנהלי הראשון שנכתב על ידי המתיישבים שהגיעו על סיפון המייפלאואר. האמנה נחתמה ב-21 בנובמבר 1620, על ידי 41 מתוך 102 נוסעי המייפלאואר בה הם התחייבו להתאגדות מדינית על האדמה שהייתה עוד ללא מוסדות שלטון ונטו להישאר (בשלב זה) בנאמנותם למלך אנגליה, ג'יימס הראשון. בעת החתימה על האמנה, הנוסעים טרם ירדו אל החוף משום שהם לא ידעו כיצד להתמודד עם המצב החדש, בו הם נמצאים במקום מבודד, שהם אינם יודעים מי נמצא בו או מה יימצא שם, והחשוב ביותר – אזור זה לא היה מוגדר בהסכם הזיכיון שלהם, דבר שיצר להם בעיה משפטית מול חברת וירג'יניה שמימנה את המסע, וכן הם לא היו מוגנים בו על ידי הכתר האנגלי. החשש האחרון היה חמור ביותר לאור המלחמה (מלחמת שלושים השנים) שהתחוללה באירופה באותה עת, ואשר לא ידעו מה תהיינה תוצאותיה ואיזו ממלכה תקבל את השטח לידה בתום המלחמה.
תוכן האמנה עצמו גם הוא בעייתי למדי. על אף שהאמנה היא מסמך משפטי לכל דבר (ולראיה, לא חתמו עליה קטינים, מלחים או מי שהיו תחת חוזה של משרתים, אלא רק מי שהוגדרו "סוכנים חופשיים"), היא מנוסחת באופן ערטילאי משהו, ויש בה שימוש במונחים מהתנ"ך יותר מאשר שימוש במונחים משפטיים. מלבד המונח התנ"כי שמוזכר באמנה, המילים 'חוזה', או 'הסכם', במשמעותן המשפטית הרגילה, לא מופיעות במסמך. הכינוי 'אמנה', בהקשר למסמך, הוכנס לשימוש רק בשנת 1793. המסמך המקורי לא נשתמר, ובידי החוקרים ישנן מספר גרסאות, ששונות במעט האחת מהשנייה. את הגושפנקה להתיישבותם בקייפ קוד במקום בווירג'יניה, קיבלו הצליינים בדיעבד, ביוני 1621.
אמנת המייפלאואר נתפסת עד היום כמסמך מכונן בהיסטוריה ובתרבות הפוליטית האמריקנית.
החיים במושבת פלימות'.
הירידה לחוף והקמת המושבה בפועל, התרחשה רק כחודש ימים לאחר הגעת המייפלאואר לחופי מפרץ קייפ קוד, ב-27 בדצמבר 1620. עד אז ירדו מהסיפון רק מספר גברים בכל פעם, כדי לבדוק את השטח ולחפש אוכל. אותם שליחים אל החוף הצליחו להתיידד עם בני שבט הווַאמפָּנוֹאֶג (Wampanoag), ואף נרקמה ידידות אמיצה בין אדוארד וינסלו (Winslow), מבכירי המושבה, ומאסאסויט (Massasoit), ראש השבט. על פי יומנים של מספר אנשים במושבה, בהם אדוארד וינסלו ומיילס סטנדיש (Standish), מאסאסויט אף סעד עם אנשי המייפלאואר בסעודת הודיה שהם עשו לאות תודה לאלוהים, על כך שהם זכו להגיע לחוף מבטחים, כשהם (ברובם) בריאים ושלמים. סעודה זו הפכה לימים למסורת כחלק מחג ההודיה האמריקני. על פי אותם יומנים, מאסאסויט אף העניק למתיישבים "את כל האדמה שהייתה קרובה אליהם, להם וליורשיהם עד עולם".