בסקי למרחקים, זכתה המשלחת המאוחדת ב-9 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. כל המדליות הושגו בידי נשים. ליובוב יגורובה זכתה במדליות זהב במרוצים ל-10 ול-15 ק"מ, ובמדליות ארד במרוצים ל-5 ול-30 ק"מ. ילנה ויאלבה זכתה במדליות ארד בכל ארבעת המרוצים. שתיהן זכו גם במדליית זהב במרוץ השליחות ל-5X4 ק"מ, יחד עם לריסה סמטנינה, שעבורה הייתה זו מדליה אולימפית עשירית, ומדליית זהב רביעית, בחמש אולימפיאדות.
בהחלקה אמנותית בזוגות זכו נטליה מישקוטיונוק וארטור דמיטרייב במדליית הזהב, וילנה בצ'קה ודניס פטרוב זכו במדליית הכסף. אחרי שזכו במדליית ארד בסרייבו ובמדליית כסף בקלגרי, התקדמו מרינה קלימובה וסרגיי פונורמנקו צעד נוסף, וזכו במדליית זהב בריקוד על הקרח. מאיה אוסובה ואלכסנדר ז'ולין זכו במדליית ארד בתחרות זו, ובמדליית זהב נוספת זכה ויקטור פטרנקו. במרוץ הביאתלון ל-7.5 ק"מ, זכתה אנפיסה רזצובה במדליית הזהב, וילנה בלובה זכתה במדליית הארד. שתיהן זכו גם במדליית ארד במרוץ השליחות ל-7.5X3 ק"מ. ביאתלטית נוספת, סווטלנה פצ'רסקאיה, זכתה במדליית כסף במרוץ ל-15 ק"מ. יבגני רדקין זכה במדליית זהב במרוץ ל-20 ק"מ, ונבחרת השליחים איבדה את תוארה לגרמניה לאחר שש זכיות רצופות, והסתפקה במדליית הכסף. יליזבטה קוז'בניקובה זכתה במדליית כסף בסקי חופשי ונבחרת הנשים בהחלקה מהירה במסלול קצר זכתה במדליית ארד במרוץ השליחות ל-3000 מטר.
טורניר ההוקי קרח לא כלל עוד בית גמר, ונערך בשיטת שלבים (רבע גמר, חצי גמר וגמר). נבחרת המשלחת המאוחדת זכתה במדליית הזהב לאחר שגברה בחצי הגמר 2–5 על ארצות הברית, ובמשחק הגמר ניצחה את קנדה 1–3.
החל מאולימפיאדת לילהאמר (1994) נפרדו דרכיהן של המדינות, וכל אחת מהן מיוצגת בנפרד.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
width="20px"|
בענפי החורף:
ג'נסיס G80
ג'נסיס G80 (באנגלית: Genesis G80) היא מכונית מנהלים במרכב סדאן, בעלת חמישה מקומות ישיבה, המיוצרת על ידי ג'נסיס מוטורס משנת 2016. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של אמריקה הצפונית בינואר 2016 והגיע לישראל ב-23 בפברואר 2021.
במבחן הבטיחות שערך היורו NCAP קיבל הדור השני של ה-G80 חמישה כוכבי בטיחות.
דור ראשון (שם קוד DH).
הדור הראשון יוצר בין השנים 2016–2020. הדור הראשון הוצג בתערוכת הרכב הבינלאומית של אמריקה הצפונית בינואר 2016 ולאחר מכן בתערוכת הרכב הבינלאומית של פוסאן (נקראת גם פוסאן) ביוני 2016. ה-G80 דור ראשון היה אמור להיות הדור השני של יונדאי ג'נסיס אך עקב פתיחת ג'נסיס מוטורס כחטיבת יוקרה נפרדת של יונדאי שמה שונה ל-G80 תחת ייצור ובעלות של ג'נסיס מוטורס.
הדור הראשון שווק עם מנועי בנזין בנפחי I4 צילינדרים 2.0 ליטר טורבו שסיפק 245 כ"ס, V6 צילינדרים 3.3 ליטר שסיפק 282 כ"ס, V6 צילינדרים 3.8 ליטר שסיפק 315 כ"ס, V8 צילינדרים 5.0 ליטר שסיפק בין 413 ל-426 כ"ס. הדור הראשון שווק גם עם מנוע דיזל I4 צילינדרים בנפח 2.2 ליטר שסיפק 203 כ"ס.
ג'נסיס G80 ספורט.
היא גרסת ספורט ל-G80. היא כללה עיצוב יותר ספורטיבי ומתלים חזקים יותר ומנוע בנזין בנפח 3.3 ליטר טורבו שסיפק 370 כ"ס. היא הוצגה יחד עם הדור הראשון בבוסאן ובתערוכת הרכב של לוס אנג'לס בדצמבר 2016 וגם בתערוכת הרכב הבינלאומית של אמריקה הצפונית בינואר 2017.
דור שני (שם קוד RG3).
הדור השני נחשף רשמית באמצעות שידור חי מקוון ב-30 במרץ 2020. היא כולת עיצוב מפואר יותר ונושאת את שפת העיצוב החדשה של ג'נסיס הנקראת "אלגנטיות אתלטית", ומתחרה במרצדס-בנץ E-קלאס ובב.מ.וו סדרה 5.
ה-G80 החדשה משווקת עם שני מנועי בנזין בנפחי I4 צילינדרים בנפח 2.5 ליטר טורבו המספק כ-300 כ"ס, V6 צילינדרים בנפח 3.5 ליטר טורבו המספק כ-380 כ"ס. או עם מנוע דיזל בנפח 2.2 ליטר טורבו המספק כ-210 כ"ס.
ג'נסיס G80 אלקטריפייד.
היא הגרסה החשמלית של ה-G80 שהוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של שאנגחאי באפריל 2021. היא כוללת שני מנועים חשמליים המספקים יחד 370 כ"ס. התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 4.9 שניות. סוללת ליתיום-יון בקיבולת 87.2 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 500 ק"מ בתקן WLTP האירופי או 427 ק"מ בתקן הקוריאני המחמיר יותר. מערכת הטעינה והסוללה עצמם מגיעים ממערכת הטעינה של יונדאי המאפשרת נסיעה במתח 400 וואט וטעינה אולטרה מהירה בקיבולת 800 וואט המאפשרת טעינת הסוללת מ-10 עד 80 אחוז בתוך 22 דקות. בכדי לחסוך לצריכת האנרגיה ג'נסיס התקינה מערכת מיוחדת המנתקת את אחד מהמנועים החשמליים בזמן בו אין צורך בהנעה חזקה כגון פקקים או נסיעה בכביש עירוני. רוכשי הדגם יוכלו להתקין מערכת אנרגיה סולארית שתתטעין את הסוללה מדי פעם דרך השמש ללא כל תשלום. הדגם החשמלי הגיע לישראל ב-16 במאי 2022.
ג'נסיס G80 ספורט.
היא גרסת ספורט ל-G80. היא כוללת עיצוב יותר ספורטיבי ומתלים חזקים יותר כולל מערכת היגוי לכל ארבעת הגלגלים (בפעם הראשונה של ג'נסיס) היצע המנועים יכלול את אותם מנועים שמשווקים עם הגרסה הבסיסית ללא כל שינוי, כל זה נכון לדרום קוריאה המדינה הראשונה שבה הושק ה-G80 ספורט בשאר העולם עדיין לא הושק ה-G80 ספורט וייתכנו שינויים במנוע עם תחילת השיווק בשאר העולם. היא נחשפה ב-5 ביולי 2021.
מחירון ורמות גימור בישראל.
הדגם המשווק בישראל מצויד במנוע הטורבו-בנזין בנפח 2.5 ליטר והנעה אחורית או הדגם החשמלי.
ה-G80 משווק בישראל בשתי רמות גימור לבנזין ושתי רמות גימור לחשמלי.
בל P-39 איירקוברה
בל P-39 איירקוברה (באנגלית: Bell P-39 Airacobra) הוא מטוס קרב מתוצרת חברת בל איירקראפט, שיוצר עבור חילות האוויר של צבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, והיה אחד ממטוסי הקרב העיקריים שהיו ברשותה של ארצות הברית עם כניסתה למלחמה. המטוס נמכר לשימוש גם לברית המועצות, שירת בהצלחה בחיל האוויר הסובייטי והיה המטוס שבו השיגו הסובייטים את המספר הגבוה ביותר של הפלות באמצעות מטוס מתוצרת אמריקאית.
עיצובו של המטוס היה יוצא דופן וחדשני ביחס לתקופתו. המנוע הותקן במרכז המטוס ומאחורי הטייס, וכני הנסע עוצבו כך שהגלגל השלישי היה גלגל אף ולא גלגל זנב כמקובל במטוסי קרב אחרים בתקופה זו, מה שאפשר לטייס ראות טובה קדימה בעת המראה. על אף חדשנותו, מנוע המטוס היה חסר מגדש טורבו ולכן ביצועיו בגובה רב היו נחותים ולא התאימו למשימות ליווי מפציצים וקרבות אוויר בגובה רב, שאפיינו את הזירה המערבית של המלחמה. לעומת זאת, המטוס התאים היטב למלחמה בזירה המזרחית שהתנהלה בגובה נמוך ובינוני, וזכה להצלחה והוקרה בקרב הטייסים הסובייטיים.
ביחד עם מטוס ה-P-63 קינגקוברה, היה זה המטוס הנמכר ביותר שיוצר על ידי חברת בל.
היסטוריה מבצעית.
המטוס שימש במספר זירות לחימה, בעיקר בזירת האוקיינוס השקט, זירת הים התיכון ובזירה המזרחית. עקב ביצועי המנוע החלשים מעל גובה של 17,000 רגל (5,200 מטרים), הוא לא התאים למטרות יירוט אווירי בגובה רב, אך נחל הצלחה כמיירט בגבהים נמוכים יותר ובמשימות של צליפה על מטרות קרקעיות.
בשירות חיל האוויר המלכותי.
בשנת 1940 הזמינה בריטניה 675 מטוסי P-39 מהדגם המוקדם, ובשנת 1941 הזמינה 150 מטוסים נוספים מארצות הברית במסגרת חוק השאל-החכר. חיל האוויר המלכותי ביקר את המטוס על תפקודו הבלתי מספק כמיירט, בהשוואה למטוסי הספיטפייר וההוקר הוריקן, אך השתמש בו בהצלחה כמטוס לתקיפה קרקעית עד מרץ 1942. לאחר תקופה זו נמכרו המטוסים לברית המועצות. חיל האוויר המלכותי הוא שהעניק למטוס את כינויו "איירקוברה".
בשירות חילות האוויר של צבא ארצות הברית.
בזירה האוקיינוס השקט.
המטוס היה בשימוש חילות האוויר של צבא ארצות הברית, הגוף שקדם לחיל האוויר של ארצות הברית ושהיווה זרוע של חיל היבשה, ושימש אותו בתקופה שלאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור. בין היתר הוא ראה פעילות מבצעית במסגרת כוח אוויר קקטוס שפעל בקרב גוודלקנל בשנת 1942. אף על פי שהיה נחות בביצועיו ממטוסי הקרב היפניים, תפקד האיירקוברה היטב במשימות הפצצה וצליפה קרקעית ולקח חלק פעיל בהדיפת הכוחות היפניים שניסו לכבוש את שדה התעופה הנדרסון. עד סוף השנה הופלו על ידי מטוסי האיירקוברה כ-80 מטוסים יפניים, אך מספר דומה של מטוסי P-39 הופלו על ידם.
פעילויות נוספות של המטוס היו במהלך המערכה בגינאה החדשה, בה התרחשו קרבות אוויר רבים בין מטוסי האיירקוברה ומטוסי ה-A6M זירו היפניים, וכן במהלך הקרב על האיים האלאוטיים, בה שימש המטוס לתקיפת הכוחות היפניים שפלשו לאיי אטו וקיסקה. הטייסים ששירתו באיים האלאוטיים סבלו ממזג האוויר הקשה האופייני לאזור, שגרם לאבדות רבות יותר מהאבדות שנגרמו מהקרבות כנגד היפנים, ובסופו של דבר הוחזרו לארצות הברית בנובמבר 1942.
בזירת הים התיכון.
המטוס הופעל בזירת הים התיכון במהלך המערכה בצפון אפריקה ובאיטליה החל מפברואר 1944, ולקח חלק בקרב אנציו שנועד לאפשר לכוחות האמריקאיים לאגף את הכוחות הגרמניים ולאפשר להם לפרוץ לכיוון רומא.
בשירות חיל האוויר הסובייטי.
השימוש המוצלח ורחב ההיקף ביותר של המטוס היה בשירות חיל האוויר הסובייטי. מספר רב של מטוסי P-39 הגיעו לברית המועצות במסגרת חוק השאל-החכר, לאחר שהועברו מאלסקה לסיביר ומשם לשדות הקרב במערב ברית המועצות.