לאחר שנבחרות ברזיל, פרגוואי ואורוגוואי סיימו עם מספר נקודות שווה, תוכננו להן משחקי פלייאוף; אולם אורוגוואי פרשה מכיוון ששחקניה נאלצו לחזור למדינתם. משחק גמר נערך בין ברזיל לפרגוואי על מנת לקבוע מי הזוכה.
מסילת הרכבת אדלייד-דרווין
מסילת הרכבת אדלייד-דרווין היא שרשרת של חמש מסילות רכבת ברוחב סטנדרטי , החוצה את יבשת אוסטרליה כולה מדרום לצפון, מהעיר אדלייד שבחוף הדרומי אל העיר דרווין שבחוף הצפוני.
המסילה חולפת בשטחיהן של מדינת דרום אוסטרליה והטריטוריה הצפונית. קטעי המסילה, באורך כולל של 2,975 קילומטר, נבנו בהדרגה במהלך המאה ה-20. היא הושלמה בשנת 2004. המסילה משרתת בעיקר רכבות מטען.
בניית המסילה.
ההצעה לבנות מסילת רכבת שתחצה את יבשת אוסטרליה מצפון לדרום הועלתה לראשונה כבר בשנת 1858.
קודם לבניית המסילה נבנו שתי מסילות ברוחב צר שכיסו חלקים מהמרחק שבין אדלייד לבין דרווין:
המניע העיקרי לבניית קטע 2 של המסילה (ראו להלן) היה הצורך בשינוע פחם ממכרות הפחם שפותחו בשנות השלושים מצפון לפורט אוגוסטה, ואשר מסילת מרכז אוסטרליה לא נתנה לו מענה מספיק. מניע משני היה הרצון להקים בעתיד מסילה רציפה מצפון היבשת אל דרומה.
ב-1967 התעורר מחדש העניין בהקמת המסילה הטרנס-יבשתית. בניית קטע 4 מטארקולה לאליס ספרינגס החלה ב-1975 והסתיימה חמש שנים לאחר מכן. בעקבות זאת הופסק השימוש במסילת מרכז אוסטרליה. מסילת צפון אוסטרליה נסגרה כבר ב-1976, בעקבות השבתת מכרה עפרות ברזל שאותו שירתה.
ב-1983 הכריזה הממשלה הפדרלית בראשות מלקולם פרייזר על כוונתה לבנות מסילה סטנדרטית בין אליס ספרינגס לדרווין, שתושלם עד 1988, שנת המאתיים לייסוד אוסטרליה. בעקבות הבחירות ב-1983 עלתה לשלטון ממשלה חדשה בראשותו של בוב הוק, אשר ביטלה את הפרויקט.
ב-1999 חודשה התוכנית לבנות את קטע 5 של המסילה. הממשלה הפדרלית וממשלות דרום אוסטרליה והטריטוריה הצפונית נשאו בחלק מעלות ההקמה, והיתרה מומנה על ידי קבלן פרטי בשיטת בנה-הפעל-העבר. הבנייה החלה ב-2001 והסתיימה בספטמבר 2003, בעלות של 1.2 מיליארד דולר אוסטרלי. ב-17 בינואר 2004 הגיעה רכבת המטען הראשונה על המסילה אל דרווין, ורכבת הנוסעים הראשונה הגיעה אליה על המסילה ב-4 בפברואר, לאחר שכיסתה את המרחק מאדלייד ב-47 שעות.
המסילה.
המסילה מתמשכת מדרום לצפון בין הערים אדלייד, פורט פירי, פורט אוגוסטה, טארקולה, אליס ספרינגס ודרווין.
חמשת קטעי המסילה מדרום לצפון הם:
תחנות רבות התקיימו לאורך שתי המסילות הצרות שהושבתו בעקבות הקמת המסילה הסטנדרטית. לאורכה, לעומת זאת, יש תחנות בודדות בלבד, בנוסף למתקנים טכניים המשרתים את הרכבות הנוסעות בה.
למסילה נקודות מפגש עם מסילות המובילות מזרחה אל סידני ומערבה אל פרת'.
תנועת הרכבות העיקרית על המסילה היא של רכבות מטען, המובילות בעיקר מחצבים ממכרות במרכז היבשת. רכבת הנוסעים היחידה הפועלת על המסילה בין שני קצותיה היא הגאן , שהיא רכבת תיירות. הרכבת יוצאת לדרך פעם בשבוע וזמן הנסיעה שלה לאורך הקו, כולל זמני עצירה מוגדלים בתחנות, הוא 53:15 שעות.
אולגה מאטי
אולגה מאטי, (במקור מאוטנר עד 1907, בהונגרית: Máté Olga; סיגטוואר, 3 בינואר 1879 – בודפשט, 5 במאי 1961) הייתה צלמת יהודייה-הונגרייה, אמנית צילום, פעילה בתנועה הפמיניסטית. מאטי הייתה ידועה בטכניקות התאורה שלה והשתמשה ברקע מואר כדי לשפר את הדיוקנאות שלה ואת יצירות הטבע דומם שלה. בשנת 1912 זכתה במדליית זהב בשטוטגרט בתערוכת צילום בינלאומית. היא גם הייתה מהסופרג'יסטיות המוקדמות בהונגריה ובמהלך הטרור הלבן ההונגרי סייעה למספר אינטלקטואלים בבריחתם.
ביוגרפיה.
ראשית חייה.
אולגה מאטה נולדה במשפחה יהודית בסיגטוואר בדרום טרנסדנוביה בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית כאחד מילדי משפחה בת שש נפשות (שתי בנות וארבעה בנים), אביה היה לאיוש מאוטנר ואמה חנה (שרולטה) שפיגל. כמה שנים לאחר לידתה, היא ומשפחתה עברו לבירת הונגריה בודפשט, שם הפעילו מתפרה. מאטי נישאה לפילוסוף בלה זלאי ב-28 באוגוסט 1912 בבודפשט.
קריירה.
כל בני משפחתה תמכו באותה מידה בהתעניינותה בצילום. בשנת 1899, פתחה מאטה סטודיו ברובע העסקים המרכזי של בודפשט ב-21 Fő utca ("הרחוב הראשי" 21). אחרי שעבדה במשך מספר שנים כדי להשיג את ההון הדרוש, נסעה לגרמניה ללמוד בהמבורג אצל רודולף דירקופ ואצל ניקולה פרשייד, שבאותו זמן שהה בברלין. היא למדה שנתיים לפחות בגרמניה והחלה להשתתף בתערוכות משנת 1910. צילומיה הראו את ההשפעה של דירקופ, שכן במקום הגדרות פורמליות, נושאיה נראו טבעיים יותר והוצגו על רקע מואר, כדי למקד את העין בנושא הכהה יותר של היצירה. בשנה שלאחר מכן הציגה בלונדון בסלון הצילום של לונדון. במהלך כמה שנים הפכה אולגה מאטי לאחת המצטיינות והמוכרות של צלמי הדיוקן המודרניים. עבודותיה המפורסמות ביותר כוללות דיוקנאות של כמה אנשים מפורסמים, כגון מיהאי באביץ' והסופרת ומשוררת מרגיט קפקא.
חזרה הביתה.
מאטה חזר לבודפשט והחל לעבוד על מגוון נושאים, כולל פרסום, עירום, נופים עירוניים, אך ללא ספק היצירות הידועות ביותר שלה היו דיוקנאות. בשנת 1911 החלה לפרסם בכתב העת A Fény (האור). בפרסום של אותה שנה, כמחצית מהתצלומים שהוגשו היו על ידי ארבעה צלמים הונגרים, ביניהם מאטי ויוז'ף פצ'י (קודם: גולדברגר).
חוג החברים שלה כלל תמיד אמנים, כמו האדריכל לאיוש קוזמה, נוֹאֵמִי פרנצי, אימרה קנר ומשפחתו. לאחר נישואיה לבלה זלאי חוג מכריה התרחב וכלל גם את אנשי חוג יום ראשון של האינטליגנציה ההונגרית, כמו בלה באלאז', פאל דינש, יאנוש פוגאראשי, ארנולד האוזר, דיולה יוהאס, דז'ה קוסטולאני, ג'רג' לוקאץ', קרל מאנהיים ואחרים. היא צילמה דיוקנאות של רבים בחוג שלה, כמו גם של אנשי חברה. מאטי המשיכה להציג, והופיעה בתערוכת הצלמים הבינלאומיים בשטוטגרט, שם זכתה במדליית זהב עם יוז'ף פצ'י בשנת 1912. בשנת 1913 הוזמנה על ידי רוזיקה שווימר לצלם בכנס השביעי של הברית הבינלאומית לזכויות האישה. ברית לזכות בחירה לנשים. היא לא רק צילמה אלא הייתה תומכת ומארגנת את התנועה הפמיניסטית ההונגרית.
מלחמת העולם הראשונה.
מאטה הציגה בשנת 1914 ב-Professional Photographers Society of New York State ומאוחר יותר באותה שנה, בעלה גויס לשרת במלחמת העולם הראשונה. הוא נפל בשבי בדצמבר 1914 ומת מטיפוס ב-2 בפברואר 1915 במחנה שבויים באומסק בסיביר. מאטי נאבקה לגדל את שני ילדיהם, היא טיפלה בהם אך בתה נפטרה מאוחר יותר. בסוף המלחמה, עם קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית נאבקה המדינה נגד קריסתה הכלכלית. כתב העת "האור" בו פרסמה מאטי מאז 1911 נסגר. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הורה בלה קון לגירג' לוקאץ' 'להישאר מאחור' עם אוטו קורווין, כאשר שאר ההנהגה של הרפובליקה פונתה לאוסטריה. משימתם של לוקאץ' ושל קורווין הייתה לארגן מחדש את התנועה הקומוניסטית בחשאי, אך המשימה הייתה בלתי אפשרית. לוקאץ' נאלץ להסתתר כדי להימנע מהטיהור הקומוניסטים על ידי הטרורו הלבן ומאטי הסתירה אותו בביתה. לאחר שנלכד קורווין ברח לוקאץ' לאוסטריה. מאטה עזרה גם לינה המבורגר לברוח יחד עם אחרים. פעולות אלה גרמו לחקירתה.
בין מלחמות העולם.
במהלך שנות העשרים והשלושים השתנו יצירותיה, עברו מהאולפן למסגרות בחוץ עם גוני ספיה שהחליפו את הניגודים החדים בשחור ולבן של יצירותיה הקודמות. הנושא השתנה גם ממעמדות העילית למעמדות הפועלים. בשנת 1922, היא הציגה תערוכה במוזיאון לאמנויות שימושיות ולאחר מכן בשנת 1934 חלקה סטודיו עם תלמידה פרנץ האר. כאשר האר עבר לפריז בשנת 1937 מאטי סגרה את הסטודיו ובשנה שלאחר מכן יצאה לעבוד בסטודיו של מריאן רייסמן.
אף שהיא הייתה אחת מהצלמות המקצועיות המוקדמות ביותר של הונגריה, היא מתה באלמוניות.
זאב רוזנהק
זאב רוזנהק (נולד ב-1961) הוא סוציולוג ישראלי שמתמחה בסוציולוגיה כלכלית וכלכלה פוליטית. מכהן כפרופסור מן המניין במחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת באוניברסיטה הפתוחה. כמו כן, שהה במעמד של פרופסור-אורח במספר אוניברסיטאות בארצות-הברית וקנדה.
תולדות חיים.
נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה, להורים ילידי ארגנטינה, ברטה ולאון, שהוריהם היגרו ממזרח-אירופה. לרוזנהק יש אחות אחת, דיאנה, עורכת דין במקצועה. בגיל 19 עלה לישראל ממניעים ציוניים. לאחר שהות קצרה באולפן בקיבוץ גן שמואל, עבר לירושלים והחל ללמוד באוניברסיטה העברית. בשנת 1985 סיים תואר ראשון דו-חוגי בחינוך וסוציולוגיה. בשנת 1988 סיים תואר שני בסוציולוגיה, כשאת עבודת המ.א., שעסקה בתהליכים החברתיים הנלווים לפיתוח אזורי בקוסטה ריקה, כתב בהנחייתם של פרופ' אריק כהן ופרופ' יהודה דון. בשנת 1996 סיים תואר שלישי, כשאת עבודת הדוקטור שעסקה בהתפתחות מדינת רווחה דואלית בישראל, כתב בהנחייתו של פרופ' מיכאל שלו.
לאחר סיום לימודיו, נסע לארצות הברית לפוסט דוקטורט באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
עם חזרתו, לימד במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בין השנים 1998–2005.
בשנת 2006 החל לעבוד באוניברסיטה הפתוחה. שם עלה בסולם הדרגות האקדמי ממרצה בכיר, לפרופסור-חבר ולבסוף בשנת 2019 לפרופסור מן המניין.
מחקרו.
רוזנהק עוסק בסוציולוגיה של הכלכלה ובכלכלה פוליטית.
במסגרת זו, תחומי מחקרו המרכזיים הם:
תפקידי ניהול אקדמי.
במקביל לעיסוקו במחקר, מילא רוזנהק תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטה הפתוחה.
בין הבולטים שבהם:
ספרים שכתב או ערך.
זאב רוזנהק (כותב ספר הקורס ועורך מקראת המאמרים), חברה, פוליטיקה וכלכלה, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2017.