ב-1950 סיים סונדהיים את לימודיו בוויליאמס קולג' שבמסצ'וסטס בהצטיינות יתרה, ועבר ללמוד הלחנה אצל המלחין מילטון בביט. הוא התעניין בכתיבת מוזיקה א-טונאלית, אך בביט עודד אותו להמשיך ולהתרכז במוזיקה טונאלית. סונדהיים הסכים, והמוזיקה שלו נותרה טונאלית, אם כי משופעת בהרמוניות דיסוננטיות. המחצית הראשונה של שנות ה-20 של חייו התאפיינה במאבק להכרה מקצועית ובהתמודדות עם קשיים כלכליים. הוא ניגש לאודישנים רבים, וניסה כוחו בכתיבת תסריטים לטלוויזיה. זמנו הפנוי הוקדש לצפייה אינטנסיבית בסרטי קולנוע משנות ה-40 וה-50. באותה תקופה הוא כתב את מחזמר הביכורים שלו, "Saturday Night". המחזמר היה אמור לעלות בברודוויי בעונת 1954–55, אולם ההפקה סבלה מקשיים שונים, ובוטלה סופית בקיץ 1955 לאחר פטירתו של המפיק הראשי.
כשסונדהיים היה בן 25, הציע לו המחזאי ארתור לורנץ לחבר את מילות השירים למחזמר "סיפור הפרברים", למוזיקה של ליאונרד ברנשטיין. בתחילה הסתייג סונדהיים מההצעה, שכן העדיף לעבוד על מחזמר משלו, אולם אוסקר המרשטיין שכנע אותו שהשתתפות בכתיבת המחזמר תהיה התנסות מועילה עבורו, וסונדהיים קיבל לבסוף את ההצעה. המחזמר, שעלה ב-1957, זכה להצלחה גדולה, ואף עובד לסרט זוכה אוסקר ב-1961. הצלחה ראשונה זו הייתה נקודת מפנה בקריירה של סונדהיים, ובעקבותיה באו שתי הצלחות נוספות: המחזמר "ג'יפסי" ב-1959 והמחזמר "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" ב-1962. גם שני מחזות זמר אלה עובדו אחר כך לסרטים. רצף ההצלחות נקטע ב-1964, עם כישלונו של המחזמר "Anyone Can Whistle", שירד מהבמות לאחר 9 הופעות בלבד. גם המחזמר הבא של סונדהיים, "Do I Hear a Waltz‎?‎", שעלה ב-1965, לא זכה להצלחה גדולה. אף על פי שמתחילת הקריירה שלו שאף סונדהיים לכתוב גם את המילים וגם את הלחנים לשיריו, הוא נאלץ להסתפק בכתיבת המילים ברוב ההפקות שבהן השתתף באותה תקופה, ורק בשני מחזות זמר ("דבר מצחיק קרה בדרך לפורום" ו-"Anyone Can Whistle") הלחין גם את המוזיקה. זו לא זכתה בזמנו לתשומת לב מיוחדת, ובשלב זה בקריירה שלו הוא נודע בעיקר כתמלילן מוכשר.
ההכנסות ממחזות הזמר המצליחים שיפרו את מצבו הכלכלי של סונדהיים, ובין 1965 ל-1970 הוא שקד על פיתוח פרויקטים חדשים, כתב את המחזמר הטלוויזיוני "Evening Primrose", ופרסם סדרה של תשבצי היגיון במגזין "ניו יורק". תקופה זו הסתיימה ב-1970 עם העלאת המחזמר "קומפני" בשיתוף הבמאי והמפיק הרולד (האל) פרינס. במחזמר זה, כמו גם בכל אלה שכתב אחר כך, חיבר סונדהיים הן את הלחנים והן את מילות השירים. המחזמר זכה להצלחה קופתית וביקורתית. הוא נחשב למהפכני בזמנו בשל העיסוק בנושא "רציני" – נישואים ומחויבות זוגית – ובשל המבנה היוצא-דופן שלו – אוסף אפיזודות מחיי הגיבורים, שאינן מתלכדות לכדי סיפור בעל סדר כרונולוגי מוגדר. סונדהיים ופרינס המשיכו לשתף פעולה, ועד 1979 הם העלו ארבע הפקות נוספות: "Follies" (1971), "מוזיקת לילה זעירה" (1973), "Pacific Overtures" (1976) ו"סוויני טוד" (1979). במחזות זמר אלה נמשך העיסוק בנושאים רציניים ובלתי שגרתיים, ובמקביל כתיבתו של סונדהיים נהייתה בוגרת ומורכבת יותר. כך למשל, המחזמר "Pacific Overtures" מתאר את ההיפתחות של יפן למערב במחצית השנייה של המאה ה-19, ומשלב אלמנטים של תיאטרון הקבוקי ומוזיקה יפנית מסורתית. "סוויני טוד", שנחשב לאחד משיאי יצירתו, הוא יצירה מורכבת נוספת; המחזמר מסווג לעיתים כאופרה או כאופרטה, ומשלב אלמנטים אופייניים לסוגה זו, כגון שימוש נרחב בלייטמוטיבים. מחזות הזמר של סונדהיים ופרינס זיכו אותו בארבעה פרסי טוני, וגם בהכרה כמוזיקאי חשוב. להצלחה תרם גם השיר "הכניסו את הליצנים" ("Send in the Clowns") מתוך "מוזיקת לילה זעירה". הביצוע לשיר של ג'ודי קולינס מ-1975 היה ללהיט, וזיכה את סונדהיים בפרס הגראמי. השיר הוקלט מאז על ידי זמרים רבים, ואף הפך לסטנדרט ג'אז.
ב-1981 העלו סונדהיים ופרינס את המחזמר המשותף האחרון שלהם באותה תקופה, "Merrily We Roll Along" המחזמר נחל כישלון צורב, וירד מהבמות לאחר 16 הופעות בלבד. במהלך השנים שוכתב המחזמר וזכה להכרה; אולם באותה תקופה סונדהיים המאוכזב תכנן לפרוש מעולם התיאטרון, וליצור סרטים, משחקי וידאו, או ספרי מתח. לבסוף, הוא החל לשתף פעולה עם המחזאי והבמאי ג'יימס לפיין, וביחד הם העלו ב-1984 את המחזמר "יום ראשון בפארק עם ג'ורג'", שעלילתו עוסקת בציור "יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט" של הצייר הצרפתי ז'ורז' סרה. המחזמר נחשב להישג אמנותי מרשים, וזיכה את סונדהיים בפרס פוליצר לדרמה – פרס יוקרתי שאינו מוענק בדרך כלל למחזות זמר. סונדהיים ולפיין המשיכו את שיתוף הפעולה במחזמר "Into the Woods", שעלה ב-1987 והתבסס על שילוב של כמה אגדות ילדים. המחזמר זכה להצלחה מסחרית גדולה ולאהדת המבקרים, וזיכה את סונדהיים בפרס טוני נוסף. ב-1990 העלה סונדהיים, הפעם ללא לפיין, את המחזמר הפרובוקטיבי "Assasins", שגיבוריו הם האנשים שהתנקשו, או שניסו להתנקש, בנשיאי ארצות הברית במהלך ההיסטוריה. באותה שנה יצא גם הסרט "דיק טרייסי", ובו מספר שירים שכתב סונדהיים. ביניהם היה השיר "Sooner or Later (I Always Get My Man;)"; בביצוע מדונה, שזיכה אותו בפרס אוסקר. ב-1994 חזר סונדהיים לעבוד עם לפיין, וביחד הם והעלו את המחזמר זוכה הטוני "תשוקה".
בסוף שנות ה-90 החל סונדהיים לעבוד על מחזמר בשם "Wise Guys" ביחד עם שותפו הוותיק האל פרינס. המחזמר היה אמור לעלות ב-1999, אולם ההפקה נתקלה בקשיים שונים, ובהם סכסוך משפטי. לבסוף המחזמר שוכתב והועלה מחוץ לברודוויי תחת השם "Bounce". ההפקה קיבלה ביקורות מעורבות, וסונדהיים, שאף הוא לא היה מרוצה מההפקה, המשיך לעבוד על המחזמר ולשכתב אותו. גרסה חדשה וקודרת יותר של המחזמר הועלתה ב-2008 תחת השם "Road show". בשנת 1996 הלחין סונדהיים את פסקול הסרט "כלוב הציפורים". הפקה נוספת שבה השתתף סונדהיים היא המחזמר "The Frogs", שעלה בשנת 2004 – גרסה מורחבת של מחזמר באותו שם שהוצג פעמים ספורות ב-1974 בהפקה סטודנטיאלית. ב-2006 סיפר סונדהיים למגזין טיים אאוט לונדון, כי אין בכוונתו לכתוב חומר חדש. הוא נימק זאת באובדן אנרגיה כתוצאה מגילו המתקדם, ובציפיות הגבוהות מדי של הקהל. עם זאת הוא המשיך להיות מעורב בפרויקטים שונים כגון הסרט "סוויני טוד". ב-2008 זכה סונדהיים בפרס טוני למפעל חיים.
ב-2015 עוטר במדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
עבודות עיקריות.
הקרדיט למחזה (book) מתייחס לחלק הלא-מושר של המחזמר. שם עברי צוין עבור הפקות שהועלו בישראל.
מנינגיטיס
איל ברזל
קולורדו (אוניית מעפילים)
קולורדו הייתה אוניית מעפילים של ארגון ההגנה. היא הגיעה לחופי ארץ ישראל שבועות אחדים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נתגלתה על ידי הבריטים ומעפיליה הושמו במעצר. הבריטים העלו על הספינה מאות מעפילים נוספים שנתפסו על גבי סירות ליד חוף חיפה. מעצרם היה נושא למחאה חריפה של העיתון דבר ולתגובה שנקטו שלטונות המנדט נגד העיתון בסגירתו למשך שבוע ימים.
ההפלגות הראשונות.
הספינה קולורדו הייתה ספינה קטנה ואיטית שנועדה להוביל מעפילים ללב ים לשם העברתם לספינות מהירות יותר. בשיטה זו העבירה הספינה מסוף שנת 1938 ועד אמצע 1939 אל הספינה אטרטו כ-2,500 מעפילים במספר הפלגות.
במאי 1939 יצאה הקולורדו מנמל ביוגוסלביה ועל סיפונה 379 מעפילים, למפגש נוסף עם האטרטו. אך "אטרטו" נתפסה על ידי הבריטים ולא הגיעה למפגש. על כן הקולורדו התקדמה באיטיות לכיוון חיפה.
ב-6 ביוני 1939 הצליחה "קולורדו" להוריד בחופי הארץ 118 מעפילים, אך בהתקרב כוחות בריטיים הפסיקה את ההורדה ונמלטה. ב-14 ביוני 1939 הורידה הספינה את שאר 261 המעפילים בחוף נהריה, דקות אחדות לפני שספינת מלחמה בריטית הגיעה למקום.
ההפלגה האחרונה.
ב-8 ביולי 1939 יצאה הקולורדו מנמל קונסטנצה שברומניה כשעל סיפונה 377 מעפילים. בדרך התקלקלו מכונות הספינה והיא הטלטלה שלושה ימים בים עד שתוקנה התקלה. ב-25 ביולי התקרבה הספינה לחוף הרצליה והתגלתה על ידי ספינת המלחמה הבריטית "אימפריאל", שקרבה אליה וימאיה קפצו על סיפונה של הקולורדו והשתלטו עליה. המעפילים שהיו עיקרם מפולין והתחפשו בתחילה לתיירים, השמידו את המסמכים שהעידו על כך שהם מפולין וטענו שהם פליטים מגרמניה. אולם הבריטים לא קנו את הסיפור וזיהו נכונה שהם מפולין.
הספינה הובלה לנמל חיפה אליו הגיעה ב-28 ביולי. לראשונה לא שוחררו מעפילים שנתפסו באופן מיידי. המעפילים הוחזקו על ידי הבריטים במשך 12 יום על גבי הספינה ובקרב המעפילים וביישוב הועלו סברות שונות לגבי כוונות הבריטים. בין השאר הועלתה הסברה שיש כוונה להחזיר את המעפילים לרומניה ופולין, הסברה שיש כוונה לעצרם בקפריסין והסברה שיש כוונה להחזיקם במחנה המעצר בעתלית. המעפילים קבלו אוכל מועד הקהילה בחיפה, אולם לאחר כמה ימים נפסקו המשלוחים.
ב-8 באוגוסט 1939 הורדו המעפילים אל החוף בחיפה, אך עדיין לא שוחררו אלא הושמו בבית הסגר בחיפה. מעפילי הקולורדו הוחזקו בבית ההסגר בחיפה עד ה-27 באוגוסט, כאשר שוחררו והובלו לבית העולים של הסוכנות היהודית בשכונת בת גלים בחיפה ולאחריו נקלטו במקומות שונים ברחבי הארץ כאנשים חופשיים.