סקוט ינאו
ורד טוכטרמן
ורד טוכטרמן (נולדה ב-24 באוקטובר 1970) היא סופרת ומתרגמת ישראלית בסוגת המדע הבדיוני והפנטזיה וכלת פרס גפן לשנת 2003.
קורות חיים.
ורד טוכטרמן נולדה בארגנטינה וגדלה בחיפה. למדה לתואר ראשון בפסיכולוגיה וב"א כללי מאוניברסיטת חיפה. למדה 4 שנים של לימודים מתקדמים (מסלול ישיר לדוקטורט, מחקר, פסיכולוגיה, פיזיולוגית-אבולוציונית) אבל לא השלימה את לימודיה.
עורכת מייסדת (בדימוס) של כתב העת "חלומות באספמיה", כתב עת ישראלי למדע בדיוני ולפנטזיה. ערכה אותו מהקמתו בשנת 2002 ועד שפרשה בשנת 2007. החליף אותה סופר המדע הבדיוני ניר יניב.
במסגרת זו הרימה בשנת 2006 (לקראת כנס אייקון 2006, שנושאו היה חלומות) פרויקט בשם "חלום בהקיץ"
- פרויקט כתיבה שיתופי בתחום המדע הבדיוני, שהניב סיפורים רבים.
ספרה "לפעמים זה אחרת", שיצא לאור בשנת 2002 בהוצאת אופוס, הוא קובץ סיפורי מדע בדיוני ופנטזיה שעוסקים במגוון נושאים וסגנונות. הספר זכה בפרס גפן לשנת 2003, השנה הראשונה שבה הייתה קטגוריה לספרי מקור.
חוץ מספרה פרסמה סיפורים קצרים רבים באכסניות שונות בארץ (פרסום מקוון: מגזין האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה, "בלי פאניקה"; בדפוס: חלומות באספמיה, המימד העשירי, סיפור אחד באנתולוגיה "שם יש שושנים" בעריכת הגר ינאי, שהוקדשה לכתיבה אירוטית של נשים) וכן שלושה סיפורים שתורגמו לשפות זרות (באנגלית, "לצוד חדקרן" שהופיע בדפוס בגיליון דצמבר 2003 של Fantasy and Science Fiction, בצרפתית, "מחר הוא היום הראשון של שארית חייך", שהתפרסם בדפוס באנתולוגיה Utopiae של כנס Utopiales 2005 שבו גם השתתפה, ו"נוכחים נפקדים", שהתפרסם באופן מקוון במגזין הרשת הארגנטינאי Axxon בשנת 2005).
סיפורים שלה בעברית מצויים במגזין הרשת "בלי פאניקה", המגזין המקוון של האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה, ב-ynet וב-nrg.
בשנת 2010 זכתה בפרס גפן על סיפורה הקצר "דוקטור ווטסון ומר הולמס – או פרשת הקללה של בית פנינגטון".
בשנת 2011 ראה אור בהוצאת יניב ספרה "דם כחול", המספר על בחורה המגשימה את חלומה לפגוש ערפדים.
בשנת 2017 ראה אור באותה הוצאה ספר ההמשך, "אבן ירח", הממשיך עלילתית את "דם כחול".
אחיה, אביאל טוכטרמן, היה סופר ופעיל בקהילת המדע הבדיוני הישראלית, ונפטר בשנת 2016.
קישורים חיצוניים.
סיפורים פרי עטה
ביקורות על ספרה "לפעמים זה אחרת"
ביקורת על ספרים שתרגמה
סיפורים ומאמרים שתרגמה ומצויים ברשת
מחלף השלום (נתניה)
אבו בסל
מועצת מטבע
מועצת מטבע היא רשות מוניטרית האחראית על קביעת שער המרה קבוע בין מטבע מקומי למטבע "קשה" (או מתכת יקרה). השמירה על שער ההמרה הקבוע אפשרית מכיוון שכל יחידה של המטבע המקומי מגובה בשווה ערך במטבע הקשה. כך למשל, בסקוטלנד ובצפון אירלנד בנקים מקומיים מנפיקים שטרות ליש"ט מטעמם, כשלכל שטר שהונפק מטעמם הם מחויבים להחזיק שטרות ליש"ט של בנק אנגליה באותו ערך. בארץ ישראל המנדטורית, לאחר 1927, הונהגה לירה ארץ ישראלית שנשלטה על ידי מועצת המטבע פלשתינה (א"י), אשר אותה ניהל משרד המושבות הבריטי. באופן דומה, במדינות שהמטבע הלאומי שלהן צמוד לדולר ארצות הברית לפי יחס המרה קבוע, לדוגמה דינר כוויתי, מונהגת מועצת מטבע שמחזיקה יתרות מטבע חוץ דולריות השוות לערך הכולל של שטרות ומטבעות של הדינר הכוויתי שבמחזור. בישראל הועלתה הצעה להנהיג מועצת מטבע מספר פעמים. תוכנית ה"דולריזציה" המפורסמת של יורם ארידור מ- 1983 ולפיה יוצמד השקל לדולר האמריקני היוותה למעשה הצעה להקמת מועצת מטבע. ההצעה נדחתה ויומיים לאחר מכן התפטר יורם ארידור מתפקידו.
כישלון מועצת המטבע בארגנטינה.
במסגרת המלחמה באינפלציה, הנהיגה ממשלת ארגנטינה מועצת מטבע בין השנים 1991–2002 ובמגרתה הוצמד הפסו הארגנטינאי לדולר האמריקני ביחס של 1:1. אזרחי ארגנטינה יכלו להמיר מטבע מקומי בדולר אמריקני ביחס קבוע, וללא כל מגבלות. בשנים הראשונות נחלה מועצת המטבע הצלחה בהדברת האינפלציה וזכתה לאמון הציבור ומשקיעים בעולם. עם זאת, ממשלת ארגנטינה לא קיימה את הבטחתה לגבות כל פסו ארגנטינאי בדולר אמריקני אלא הדפיסה כסף ללא כיסוי לשם מימון גירעונות ציבוריים גדולים. הדפסת הכסף והגירעונות התופחים הביאו את הכלכלה הארגנטינאית למשבר שבעקבותיו בוטלה האפשרות להמיר ללא מגבלה פסו ארגנטינאי לדולר ארצות הברית. תחילה הוגבל סכום ההמרה המרבי ל-1000 פסו לאדם, ולאחר מכן בוטלה כליל האפשרות להמיר פסו למטבע חוץ. בעקבות זאת איבד הפסו תוך זמן קצר שני שלישים מערכו.
הכישלון הארגנטינאי מלמד כי הקמת מועצת מטבע מחייבת הקפדה על מספר כללים:
הכישלון הארגנטינאי הוצג לא אחת כנימוק נגד דולריזציה בארץ ובמדינות אחרות. בפועל, אין הכישלון הזה מעיד על פגם בשיטה אלא בעיקר על הסכנות שבהפרת הכללים המחייבים כל מועצת מטבע.
יתרונות וחסרונות.
הנהגת משטר של מועצת מטבע מצמצם מאוד את תפקידו של הבנק המרכזי ומגביל את עצמאותה הפיסקלית של הממשלה המקומית. לעומת זאת, יש בו מספר יתרונות ובכללם:
למרות היתרונות שבמועצת מטבע, יש בה גם לא מעט חסרונות ולכן מדינות רבות שמנהיגות מועצת מטבע נוטות לסגת ממשטר מועצת המטבע. החסרונות במועצת מטבע הם כלהלן:
ליגת הפוטבול הלאומית
ליגת הפוטבול האמריקנית
רומן האובנשטוק-רמתי
רומן האובנשטוק-רמתי (27 בפברואר 1919 – 3 במרץ 1994) היה מלחין ומורה יהודי יליד פולין, שחי שנים אחדות בישראל וקיים קשר עם חוגי המוזיקה בארץ גם אחרי שעזב אותה.
חייו.
האובנשטוק-רמתי נולד בקרקוב. הוא למד הלחנה, תאוריה של המוזיקה, כינור ופילוסופיה בשנים 1937–1940. משנת 1947 עד 1950 עמד בראש מחלקת המוזיקה של רדיו קרקוב. ובשנת 1950 עלה לישראל ונשאר בה עד 1957. בשנותיו בארץ נמנה עם מקימי הספרייה המרכזית למוזיקה בתל אביב וכיהן כפרופסור באקדמיה למוזיקה בתל אביב. למוסד זה חזר בין השנים 1969 ל-1972 להגיש קורסים בתיווי.
בשנת 1957 קיבל מלגה לשישה חודשים לאקדמיה למוזיקה קונקרטית בפריז. ב-1958 עבר להתגורר בווינה ועבד כעורך מוזיקה חדשה בהוצאת אוניברסל ובמקביל הגיש הרצאות אורח וסמינרים בתל אביב, סטוקהולם, דרמשטדט, בילטהובן (בהולנד) ובואנוס איירס. בשנת 1967 פנתה אליו העסקנית הציונית רחה פראייר להשתתף ב"טסטימוניום" - מיזם מוזיקלי להנצחת ההיסטוריה היהודית. ל"טסטימוניום" הראשון, בשנת 1968, כתב את היצירה "מזמור לירושלים" לתזמורת סימפונית מלאה.
משנת 1973 עבד כפרופסור להלחנה בקונסרבטוריון של וינה, שם נפטר בשנת 1994.
נוסף להיותו מוזיקאי, היה האובנשטוק-רמתי גם מעצב וצייר.
יצירתו.
האובנשטוק-רמתי השתמש בחלק מיצירותיו בשיטת הסריאליזם, שהעסיקה אותו לצד סוגיית הצורה המוזיקלית. הוא ביקש ליצור צורות נעות ומשתנות במוזיקה, בניגוד לצורות היציבות של המוזיקה הקלאסית. דרך יצירתו הייתה מעגלית - הוא החל בתיווי ועל ידי הרכבת קולות שכבה על גבי שכבה, השיג תהליך משתנה. מן התיווי התהוותה צורה שהייתה לתוכן ובכך שב אל התיווי וסגר את המעגל. הייתה זו צורה סגורה ודינאמית גם יחד, משום שכל מבצע ניגן את תפקידו בזמנים שונים ועל ידי כך השתנה הרכב הכלים המנגנים בו-זמנית, אך כל מנגן חזר על תפקידו פעם אחר פעם, בלולאות קבועות מראש, ומכאן מתפרשת הצורה כסגורה. תהליך היצירה הזה נותן לנגנים הוראות נגינה מדויקות מצד אחד וחירות ביצוע מצד שני והחיבור נשמע אפוא שונה בכל ביצוע, אבל שומר על תוכנו הקבוע.
דליה גריבאוסקאיטה
דליה גריבאוסקאיטה (בליטאית: Dalia Grybauskaitė; נולדה ב-1 במרץ 1956) היא נשיאת ליטא בין השנים 2019–2009. כיהנה בעבר כסגנית שר החוץ הליטאי, שרת האוצר הליטאית, וכ"נציבה האירופאית לתוכניות הכלכליות ולתקציב". כינויה הבולט הוא "אשת הברזל", והיא האישה הראשונה, והיחידה עד כה, שכיהנה כנשיאת ליטא. על שירותה את המדינה באירופה, ועל בחירתה לנשיאות קיבלה גריבאוסקאיטה שני אותות כבוד ליטאיים, ב-2003 וב-2009.
גריבאוסקאיטה אינה נשואה, כפי שמעידה התוספת לשם משפחתה (aitė), ואין לה ילדים. גריבאוסקאיטה, הדוברת ליטאית, אנגלית, רוסית, צרפתית ופולנית, הזכירה בין הדמויות המשמשות לה לחיקוי את מרגרט תאצ'ר ומהטמה גנדי. ברשותה חגורה שחורה בקראטה.
תחילת דרכה.
גריבאוסקאיטה נולדה ב-1 במרץ 1956 למשפחה ממעמד הפועלים בווילנה. אמה ויטליה (1922–1989) עבדה כאשת מכירות ואביה, פוליקרפס (1928–2008), עבד כחשמלאי וכנהג. את לימודי התיכון סיימה בציונים ממוצעים. החל מגיל 11 עסקה גריבאוסקאיטה במקצועות הספורט והייתה שחקנית כדורסל חובבת. בגיל 19 עבדה במשך שנה כמפקחת בתזמורת הפילהרמונית הלאומית של ליטא ואחר כך החלה לימודיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג (שנקראה אז "אוניברסיטת לנינגרד ע"ש ז'דאנוב") כתלמידה בחוג לכלכלה מדינית. בזמן לימודיה עבדה כפועלת מפעל. בשנת 1983 סיימה לימודיה עם ציון לשבח ושבה לווילנה, שם החלה לעבודה כמזכירה באקדמיה למדעים.
היא עבדה כמורה לכלכלה מדינית ומימון גלובלי בבית הספר הגבוה של המפלגה הקומוניסטית. בין השנים 1983–1989 היא הייתה חברת המפלגה הקומוניסטית של ליטא ולאחר שהמפלגה הקומוניסטית בליטא נפרדה מן המפלגה הסובייטית בדצמבר 1989, היא המשיכה בחברותה במפלגה זו עד יוני 1990. בשנת 1988 השלימה תואר דוקטור באקדמיה למדעי החברה במוסקבה.
דרכה כמדינאית.