בשנים 1992–2004 למדה לתואר ראשון, שני ושלישי במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט שלה, שכותרתה "Re‐reading Tort Law from an Egalitarian Perspective", עסקה בדיני הנזיקין המסורתיים, תוך הצגת מערכת הפיצויים הנזיקית כבלתי-שוויונית כלפי נשים, במיוחד נשים השייכות לאוכלוסיות מוחלשות בחברה, כגון נשים מזרחיות, ערביות ואתיופיות. בשנים 1996–1997 התמחתה בבית המשפט העליון בירושלים, תחת פיקוחו של השופט מישאל חשין.
בשנת 2009 השלימה בהצטיינות יתרה (Honors) תואר שני נוסף במשפטים באוניברסיטת ייל שבארצות הברית. בשנת 2004–2005 בילתה שנה כעמיתת מחקר לאחר שקיבלה את מלגת פולברייט, במסגרת פוסט-דוקטורט בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת הרווארד, בהנחייתו של פרופ' דאנקן קנדי.
החל משנת 2009 ועד לשנת 2020 שימשה ביטון כחברת סגל בבית הספר למשפטים ע"ש שטריקס של המסלול האקדמי המכללה למינהל. בשנת 2017 הועלתה לדרגת פרופסור חבר. היא לימדה קורסים העוסקים בדיני נזיקין ובביקורת המשפט, בין היתר דרך עולם הקולנוע. שימשה כמרצה מן החוץ באוניברסיטה העברית כ-15 שנים. בשנים 2009–2014 הייתה מרצה אורחת בבית הספר הטרנסלאומי למשפטים שבאוניברסיטת בייג'ינג בסין. לימדה באוניברסיטת תל אביב וב-אוניברסיטת חיפה. היא חוקרת וכותבת בתחומי דיני הנזיקין, שוויון ומשפט ומגדר. פרסמה מאמרים בעניין הביקורת הפמיניסטית והחברתית של דיני הנזיקין וחקרה את דיני האפליה בארצות הברית ובישראל. עוסקת בתאוריית איסור אפליה נגד מזרחים במשפט ובתביעות הפיצויים בנזיקין על פגיעות מיניות ועל מעשי אפליה בישראל.
בשנים 2001–2004 נמנתה עם המייסדות והייתה חברת הוועד המנהל של עמותת איתך - משפטניות למען צדק חברתי, הפועלת ברוח הפמיניזם החברתי ומגישה סיוע משפטי לנשים מאוכלוסיות חלשות. בשנת 2004 הייתה ממקימות מרכז נגה לליווי משפטי לקרבנות עבירות חמורות. היא שימשה כמנהלת-משותפת של המרכז עד לשנת 2006.
הייתה מיוזמות הקמת מרכז תמורה ב-2006 ומאז הקמתו היא עומדת בראשו. המרכז מתמקד בשני תחומים עיקריים: ייצוג משפטי של נשים – תוך דגש על נפגעות תקיפה מינית, וייצוג משפטי של 'אוכלוסיות מוחלשות הסובלות מאפליה שיטתית על רקע מוצאן'. הנחת המוצא לפעולה של תביעות נזיקיות-חברתיות היא כי הכוח הכלכלי הטמון בפסיקת פיצויים דרך דיני הנזיקין הופך אותם לכלי חשוב במאבק החברתי לשוויון.
ביטון הייתה חברה בוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל בשנים 2006–2014 ויו"ר ועדת המענקים לצדק חלוקתי של הקרן. היא חברה בוועדת ההיגוי של תוכנית המשפטנים של הקרן.
הייתה חברה בעמותת "קרן אייסף - הקרן הבינלאומית לחינוך" וכן בוועדה לחלוקת עזבונות של משרד המשפטים (2013–2015),
הייתה חברת דירקטוריון ויו"ר ועדת הביקורת בחברה הממשלתית תשתיות נפט ואנרגיה (2013-2017). הייתה יו"ר ועדת הביקורת וחברת המועצה המנהלית של בנק ישראל (2017–2018).
חיברה דו"ח המציע רפורמה בביטוח לאומי כדי להגן על כספי הציבור (2018)
חברת בורד בארגון אימפקט - !IMPACT - ארגון ידידי צה"ל בארצות הברית (2017–2018).
פרסמה מאמרים בנושא קידום שוויון באמצעות תביעות נזיקיות לפיצוי קורבנות אפליה. בשנת 2007 הייתה אחת מעורכות המשנה של הספר "עיונים במשפט פמיניזם ומגדר", בהוצאת נבו, בעריכת דפנה ברק-ארז.
בחודש נובמבר 2016 ובחודש ינואר 2018 נכללה ביטון ברשימת המועמדים לכהונת שופטת בבית המשפט העליון.
החל מ-2019 משמשת כמנחה מחליפה בתוכנית הרדיו המילה האחרונה.
פעילות פוליטית.
בפברואר 2019 הצטרפה למפלגת גשר והוצבה במקום השלישי ברשימה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
ביוני 2019 הודיעה על הצטרפותה למפלגת ישראל דמוקרטית של אהוד ברק במהלך הבחירות לכנסת העשרים ושתיים. בבחירות ספטמבר 2019 הוצבה במקום ה-7 ברשימת "המחנה הדמוקרטי" ולא נבחרה לכנסת.
פרסים והוקרה.
ביטון קיבלה פרסים ואותות הוקרה בישראל ובחו"ל על עבודתה האקדמית והמעשית לקידום שוויון באמצעות המשפט:
חיים אישיים.
בשנת 2000 נישאה לעו"ד אייל שטרנברג, שהכירה במהלך לימודיהם באוניברסיטה העברית. לזוג שני ילדים. מתגוררת בהרצליה.
אחותה הצעירה היא הד"ר ריי ביטון, יו"ר "מרשם" הארגון הארצי של הרופאים המתמחים בישראל.
קישורים חיצוניים.
מכּתביה:
פלטון פון אוסטינוב
הברון פלטון גרגורייביץ' אוסטינוב (רוסית Платон Григорьевич Устинов) או פלטו פון אוסטינוב (גרמנית Plato von Ustinow; 1840 במוסקבה-1917 בפסקוב) היה איש אצולה רוסי ואזרח גרמני, אשר התגורר ביפו בין השנים 1913-1878 והיה מהדמויות הבולטות בעיר. פון אוסטינוב היה מיסיונר, סוחר, אספן עתיקות, מלונאי ופילנתרופ.
תולדותיו.
פון אוסטינוב נולד למשפחת אצילים רוסית וירש את אחוזת אביו "אוסטינובקה" (Устиновка) באזור סראטוב. הוא שירת בחיל הפרשים של צבא האימפריה הרוסית אך נפצע בתאונת רכיבה ונאלץ להפסיק את שירותו. בנוסף חלה בדלקת ריאות, ורופאו יעץ לו לשהות באקלים חם יותר. פון אוסטינוב נסע לאיטליה ומשם למצרים ולבסוף הגיע לארץ ישראל. הוא פגש בפטר מצלר (Peter Martin Metzler; 1907-1824) ובאשתו דורותיאה, שהיו מיסיונרים פרוטסטנטים ביפו, ולמחייתם עסקו במסחר וניהלו אכסניית צליינים וטחנת קמח. החל באמצע 1861 התגורר פון אוסטינוב באכסנייתו של מצלר ביפו, והפך לשותף בפעילותו המסחרית. בתחילת 1862 נרפא פון אוסטינוב ממחלתו ושב לאחוזת אוסטינובסקה, אך הוא העניק למצלר כספים שבהם הוקמו בית ספר מיסיונרי ומרפאה ביפו.
ב-1875 המיר פון אוסטינוב את דתו מנצרות רוסית פרבוסלבית והיה לפרוטסטנטי, ובהתאם לחוק הרוסי שחל על נכסים פאודלים הוא נאלץ למכור את אחוזתו ב-1876. המלכה אולגה מווירטמברג (Königin Olga von Württemberg) הזמינה את פון אוסטינוב לווירטמברג ודאגה לו לאזרחות גרמנית. תוארו כברון אושר ובאותה שנה נשא לאישה את מארי מצלר (Marie Metzler), בתו של מצלר, שהייתה אז בת 16. ב-1878 שב פון אוסטינוב ליפו ורכש את המבנה ששימש כבית ספר, פנימייה וכבית העם של הקהילה הטמפלרית במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו (כיום בית עמנואל ברחוב אורבך 8). פון אוסטינוב הוסיף למבנה קומה שלישית, והחצר הגדולה הפכה לאחד הגנים המתוכננים הראשונים בארץ ולמקום בילוי אהוד על תושבי הסביבה. איטה ילין תיארה את הגן בזכרונותיה: "ביפו נשארנו עד אחרי השבת, והייתה לנו ההזדמנות לבקר בגן היפה שעל יד יפו, גנו של הברון אוסטינוף. הגן הזה היה מפואר עד מאד. היו בו כמה וכמה עצים מארצות רחוקות ושונות וחיות שונות ורבות, ביניהן גם קופים רבים. והוא היה פתוח לציבור." ב-1879 חנך הברון מוזיאון בקומת המבנה הראשונה, שבו הוצג אוסף העתיקות שאסף ברחבי ארץ ישראל. עם תחילת העלייה הראשונה זכו עולים חדשים נזקקים לסיוע ולטיפול רפואי במבנה.
פון אוסטינוב התגרש ממארי ב-1888, ושנה לאחר מכן נישא למגדלנה האל (Magdalena Hall), אשר נולדה באמבה מריאם שבאתיופיה לאב יהודי שהתנצר ולאם ששימשה כאשת חצר בחצר הקיסר האתיופי.
בעקבות הפיצול בתנועה הטמפלרית בארץ, ושיבת חלק מחבריה אל חיק הנצרות פרוטסטנטית, התגבשה במושבה הגרמנית ביפו קהילה פרוטסטנטית, ופון אוסטינוב הצטרף לשורותיה. הוא אפשר לבני הקהילה לערוך את כינוסיהם באולם שבביתו בין השנים 1897-1889. ב-1895 פתח פון אוסטינוב את "מלון הפארק" (Hôtel du Parc) בשתי הקומות הראשונות של הבניין, וקרא לו על שם הגן המטופח שהשתרע סביבו. הברון עצמו התגורר בקומה השלישית, אך יש הטוענים כי המלון נפתח כאשר הונו של פון אוסטינוב התדלדל, והוא נאלץ לעבור להתגורר בבית העץ השוכן כיום ברחוב בר הופמן 9.
לקראת ביקורו של הקיסר הגרמני וילהלם השני ורעייתו בעת מסעם בארץ ישראל ב-1898, תרמו פון אוסטינוב ומצלר את הקרקע להקמתה של כנסיית עמנואל במושבה. התוכנית הייתה שטקס הנחת אבן הפינה יערך בנוכחותו של הקיסר, אך לבסוף הטקס התעכב, והקיסר, אשר שהה ביפו ב-27 באוקטובר 1898 והתארח במלונו של פון אוסטינוב, לא נכח בו.
בשנת 1902 סייע פון אוסטינוב לתושבי המושבה האמריקאית בירושלים להסב חלק ממבנה המושבה הראשי לאכסניית "אמריקן קולוני", ופון אוסטינוב נהג לשלוח לאכסניה את אורחיו במלון הפארק להמשך מסעם בירושלים. באותה שנה שבה חותנתו של פון אוסטינוב לאתיופיה, והקיסרית האתיופית טיטו בטול, ביקשה ממנה לפנות אל פון אוסטינוב כדי שירכוש עבורה חלקת קרקע ויקים בה אכסניה לצליינים אתיופיים ליד הכנסייה האתיופית בירושלים. פון אוסטינוב מילא אחר בקשת הקיסרית, והמבנה הוקם ברחוב שאול אדלר 7 בירושלים בין השנים 1906-1904, ונודע לימים כ"בית הקיסרית טאיתו".
בשנת 1913 עזבו בני הזוג פון אוסטינוב את הארץ ונסעו לבריטניה. פון אוסטינוב מכר את אוסף העתיקות שלו בספטמבר 1913 לקונים של שלושה מוזיאונים, ביניהם המוזיאון הבריטי והמוזיאון האתנוגרפי של אוניברסיטת אוסלו בנורווגיה. התשלומים עבור האוסף נמסרו, לאחר מותו, ליורשיו. בזמן המלחמה שירתו שני בניו, פטר ויונה, כטייסים בצבא הגרמני הקיסרי. בנו פטר נפל בבלגיה ב-13 ביולי 1917 ונטמן שם.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברו בני הזוג לרוסיה ופון אוסטינוב הצטרף לצבא הרוסי. ב-1917 מת פון אוסטינוב ברעב בפסקוב, באנדרלמוסיה שפקדה את רוסיה.
לאחר מותו.
בנו של פון אוסטינוב, יונה פון אוסטינוב (Jona von Ustinov ;1892-1962), יצא לרוסיה כדי להתחקות אחר עקבותיו של אביו. לימים הוא היה לעיתונאי ולדיפלומט, ושימש כמרגל מטעם ה-MI5 בגרמניה הנאצית. בנו של יונה ונכדו של פון אוסטינוב היה השחקן הבריטי פיטר יוסטינוב.