דודו לניאדו היה מועמד שנחשב מוביל במחוז תל אביב שבמשבצת ה־38 ברשימת הליכוד. תחילה התפרסם שבעברו לניאדו הורשע בעברות פליליות ויו"ר ועדת הבחירות של הליכוד פסל את מועמדותו. לאחר מכן בערעור על ההחלטה בית הדין של הליכוד אישר ללניאדו להתמודד.
בשלב זה יו"ר התנועה בנימין נתניהו הפיץ ברשתות קריאה לבוחרי הליכוד שלא להצביע עבור לניאדו אלא לאחרים ש"בחירתם לא תגרום לליכוד נזק מיותר".
היועץ המשפטי של הליכוד, עו"ד אבי הלוי, הגיש ערעור על החלטת בית הדין של הליכוד. הערעור התקבל ובית המשפט המחוזי פסל את החלטת בית הדין של הליכוד בטענה שלא נומקה מספיק.
מפאת קוצר הזמן ושעת קבלת ההחלטה כ 9 שעות לפני פתיחת הקלפיות, לא נותר זמן לערעור לעליון ובכך נמנעה התמודדתו בבחירות המקדימות בליכוד.
טפסי ההצבעה כבר הודפסו עם שמו של לניאדו ושמו נמחק בקו באופן ידני בחלק מהקלפיות, אך בכל זאת כמחאה הצביעו כמה עשרות בוחרים את שמו.
פסילתו הביאה לדיון ציבורי ער וטענות על עבירה על חוק המרשם הפלילי ותקנות השבים.
פרס אמי הבינלאומי
חמיס אבולעפיה
וורנר מיוזיק יפן
דמיטרי סטרוקוב
דמיטרי סטרוקוב (ברוסית: Дмитрий Струков; 1828–1899) היה צייר, משחזר אמנות וארכאולוג רוסי.
ביוגרפיה.
אביו היה חייט. בשנות ה-30 של המאה ה-19, במהלך מגפת הכולרה, המשפחה נדדה באזורים שונים ברוסיה, כשחזרו למוסקבה ב-1840, הוא נרשם לבית הספר לציור טכני של סטרוגנוב.
ארבע שנים מאוחר יותר, הוא הפיק את עבודותיו המקצועיות הראשונות; איקונוסטאזיס ודיוקן לראש עיריית ליוברטסי. בשנת 1849, הוא עזר להקים את בית הספר לציור אייקונים ב-Trinity Lavra של סנט סרגיוס. באותה שנה הוא חיבר מדריך למקדשים האורתודוקסים של מוסקבה. בשנה שלאחר מכן ביקש ממנו רקטור מנזר סרוב לצייר את האנדרטאות שם ובמנזר דיבייבו.
לאחר מכן, הוא נדד ברחבי הארץ ושרטט אתרים היסטוריים בניז'ני נובגורוד, ולדימיר, מורום, הקווקז וחצי האי קרים. בשנת 1853 הוא זכה בתואר "אמן" לצבעי מים על ידי האקדמיה האימפריאלית לאמנויות. העותק שלו של אייקון עתיק בכנסיית גרבנבסקוי הוצג לצאר ניקולאי הראשון, שהעניק לו טבעת יהלום וגישה חופשית לעתיקות בכל מנזר וכנסייה.
בשנת 1858, הוא החל לפרסם כתב עת לציור. שפרסם שיעורים על ציור, נושאים היסטוריים, וכן חיבורים על אמנות רוסית בכלל. הוא נאלץ להפסיק את הפרסום ב-1863, ונשאר בחובות למשך 25 שנים.
בשנת 1859, הוא הוזמן לקרמלין כדי להעתיק את האנדרטאות והעיטורים הצבאיים ולסייע בשחזורם. מאוחר יותר, הוא הפך לאמן המקום. ב-1860 הוא עזר לקטלג את אוסף העתיקות הנוצריות השייכות לארכאולוג פיוטר סבסטיאנוב, כדי להכין אותן לתרומה למוזיאון רומיאנצב. כדי לסייע בסילוק חובותיו, הוא שימש גם כמורה במספר בתי ספר במוסקבה. הניסיון בהוראה אפשר לו לפתח שיטה מיוחדת ללמד רישום במהירות; דבר שהציג בהוראת 200 חיילים מגדוד פרנובסקי.
ב-1864 הזמין אותו המושל הכללי של וילנה, מיכאיל מוראביוב-וילנסקי, לסייר באזור הצפון-מערבי כדי לחקור אנדרטאות עתיקות שניזוקו או כמעט נהרסו על ידי מרד ינואר. רבות מהאנדרטאות מוכרות כיום רק באמצעות ציורי צבעי המים של סטרוקוב. חמש שנים מאוחר יותר, הוא עודד תוכנית שתזהה אייקונים הזקוקים לשיקום. למעלה מ-300 אייקונים ניצלו בסופו של דבר. ב-1873 הוא פתח בית ספר לציור אייקונים בבית שנתרם על ידי סוחר חשוב והוא נתן את היצירות שנוצרו בבית הספר, לכנסיות כפריות עניות.
פרויקטי השחזור הבולטים המאוחרים שלו כללו ציורים בקתדרלת סנט בזיל ובמגדל הפעמונים של איוואן הגדול. הוא גם ערך מסעות רבים לחצי האי קרים ולקווקז מטעם החברה הארכאולוגית הרוסית הקיסרית. ב-1888 הוא גילה את "כתובת זלנצ'וקסקיה " - מצבה מהמאה העשירית עם כתב גותי שהיא הדוגמה המוכרת ביותר לשפה האוסטית.
במהלך שנותיו המאוחרות, הוא הפעיל בית מלאכה שייצר אייקונים בסגנונות הישנים.
הוא קיבל אותות כבוד ממסדר אנה הקדושה, מסדר סטניסלאוס הקדוש ומסדר ולדימיר הקדוש.
יעקב טאובס
יעקב טאובס (בגרמנית: Jacob Taubes; 25 בפברואר 1923 – 21 במרץ 1987) היה פילוסוף, תאולוג, וחוקר בתחומי ההיסטוריה והסוציולוגיה של הדתות. אף על פי שבחייו פרסם רק את עבודת הדוקטורט שלו "Abendländische Eschatologie" ("אסכטולוגיה מערבית"), טאובס נחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר בסצנה האינטלקטואלית הגרמנית של המאה ה-20 ובכלל.
ביוגרפיה.
יעקב טאובס נולד בווינה, בנם של הרב חיים צבי (הירש) טאובס ופאני לבית בלינט, נצר למשפחה יהודית אדוקה של רבנים, למדנים ומיסטיקנים. ב-1935 עברה המשפחה לציריך בעקבות מינוי של האב לרב הקהילה. תקופת לימודיו התיכוניים של טאובס בגימנסיה בציריך, בשנים 1937–1941, התאפיינה בשילוב של לימודי דת ומקצועות כלליים. לימודי הדת כללו הכוונה דתית על ידי מדריך חיצוני וקורסים להכרת המסורת היהודית. מחוץ למסגרת בית הספר למד תלמוד עם הרב משה סולובייצ'יק שהשתייך לקהילה האורתודוקסית האנטי-ציונית בעיר. כך נוספה לאווירה הציונית שבה גדל גם חשיפה לחוגים יהודיים דתיים אנטי-ציוניים. באביב 1941 החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה של ציריך. שם למד פילוסופיה, היסטוריה, סוציולוגיה ודת. לאחר תקופה קצרה, הפסיק זמנית את לימודיו, כדי להשלים את הסמכתו הרבנית בישיבת "" בעיר מונטרו בשווייץ, בית ספר רבני אורתודוקסי אשר מאז הקמתו ב-1927 היווה מרכז ללימוד יהודי מסורתי. שם למד גם עם מורו הקודם, משה סולובייצ'יק. הישיבה הייתה מוסד ייחודי, ששילב בין חינוך יהודי מסורתי ולימודים אקדמיים. בראשה עמד אליהו בוצ'קו, רב בעל השקפה ציונית.
ב-1943 לאחר הפסקה של שנה, חידש טאובס את לימודיו באוניברסיטת בזל, ובמקביל המשיך את לימודי הרבנות בהיקף מצומצם יותר, עד הסמכתו הרבנית בשנת 1946. ב־1947 השלים טאובס את עבודת הדוקטורט שלו, תחת הכותרת "אסכטולוגיה מערבית". פרסום הדוקטורט סייע לו לקבל משרה ב-JTS, הסמינר התאולוגי היהודי של התנועה הקונסרבטיבית בניו יורק. ב-1948 עקר לארצות הברית.
בשנת 1949 התחתן עם אשתו הראשונה סוזן פלדמן אותה פגש בקיץ 1948 בניו יורק. סוזן למדה פילוסופיה ובהמשך כתבה עבודת דוקטורט בתחום.
שנתיים בלבד לאחר שהחל את עבודתו בניו יורק, זכה טאובס, ביוזמתו של גרשום שלום אשר התרשם עמוקות מספרו "אסכטולוגיה מערבית", במלגת גוגנהיים למשרת הוראה ומחקר באוניברסיטה העברית בירושלים, לשם עבר עם אשתו. בירושלים פעל כעמית מחקר לצד שלום. לא עבר זמן רב, וב-1951 פרץ בין השניים משבר על רקע אישי ואקדמי, שהוביל להחרמתו של טאובס בכל המוסדות האקדמאיים בישראל. בעקבות המשבר שבו יעקב וסוזן אשתו לעיר רוצ'סטר שבניו יורק. מערכת היחסים בין בני הזוג אופיינה בקונפליקטים סביב מנהיגי דת, מקום מגורים, ניהול משק הבית והבדלי גישה לזוגיות.
במאי 1953 נולד בנם הראשון של בני הזוג טאובס. באותה שנה קיבל טאובס תפקיד של עמית מחקר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת הרווארד, והרצה על פילוסופיה חברתית. ב-1955 עבד כפרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון, והרצה בקורסים: "פילוסופיה של הדת" ו"פילוסופיה של המאה ה-19". ב-1956 החל לעבוד כמרצה באוניברסיטת קולומביה. באוגוסט 1957 נולדה לזוג בת. ב-1959 מונה טאובס לפרופסור באוניברסיטת קולומביה ולימד היסטוריוגרפיה ופילוסופיה של הדת. בשנה זו גם קיבל אזרחות אמריקאית.
בניו יורק טיפח סטודנטים מצטיינים והיה ביחסים טובים עם מוסדות ועמיתים. כמו כן, נהנה מקשר הדוק עם הסצנות האינטלקטואליות והאמנותיות של העיר. במקביל המשיך את הקשרים עם הוגים בגרמניה כמו הנס בלומנברג. מכתביו, מאמריו ורשימותיו של טאובס מתקופה זו משקפים מגוון רחב של נושאי עניין: פוליטיקה, משפט, היסטוריה, דת ומצב האדם בעידן המודרני.
אחד הקשרים המשמעותיים שיצר בתקופה זו היה עם סוזן סונטג. סונטג פגשה את הזוג טאובס באוניברסיטת הרווארד במסגרת קורס שהעביר טאובס על "ההיסטוריה של הכפירה", בו למדה גם אשתו. את הקשר שנוצר בין השלושה תיארה סונטג בספר שכתבה ובסרט שצילמה בהמשך חייה. בראשית שנות ה-60 ובסיועו של טאובס, מונתה סונטג לעוזרת האישית שלו באוניברסיטת קולומביה. חיבוריה הביקורתיים מתקופה זו סייעו לה לבסס את מעמדה כאינטלקטואלית רבת השפעה בקרב ליברלים קיצוניים בשנות ה-60.
ב-1961 התחיל טאובס לעבוד כפרופסור אורח באוניברסיטה החופשית של ברלין. באותה שנה הגיעו נישואיו לקיצם, בין היתר בגלל קשרים אינטימיים של טאובס עם נשים אחרות. בשנת 1966 עבר לברלין, שם החל בהקמת שני מכונים חדשים באוניברסיטה החופשית: המכון להרמנויטיקה ומכון למדעי היהדות אשר עמד בראש שניהם. בברלין כיהן גם כפרופסור לסוציולוגיה של הדת, באותם ימים עדיין דיסציפלינה צעירה, במסגרת המכון לתאולוגיה פרוטסטנטית. פועלו בברלין עורר את הציפייה לחידוש החיים האינטלקטואלים היהודיים בעיר. וילי ברנדט, ראש עיריית ברלין אף העניק לו תמיכה כספית לשם כך.
במקביל לעבודתו האקדמית המוערכת היה מעורב מאוד באירועי מחאת הסטודנטים ב-1968, ובשיח הפוליטי והתרבותי סביבה. עם פרוץ ההפגנות, הפך טאובס לתומך בולט של תנועת הסטודנטים. בהמשך נישא לאחת ממנהיגות השמאל האינטלקטואלי בגרמניה, מרגריטה פון ברנטנו (1922–1995). למרות הזדהותו עם השמאל הפוליטי בגרמניה, המשיך טאובס להחזיק בקשרים אישיים ואינטלקטואליים עם ההיסטוריון הגרמני השמרן, ארנסט נולטה ודמויות אחרות בימין הגרמני. בשנות ה-70 החל טאובס להתרחק בהדרגה מהמאבקים האידאולוגיים של השמאל התרבותי והתמקד יותר בנושאים "לא פוליטיים".