התרופה מותווית (מוצעת לשימוש) כעזר להפסקת עישון לחולים במחלת העישון (מעשנים). יש להשתמש בתרופה, על פי עצת הרופא, במשך 12–24 שבועות. במחקרים רפואיים מדעיים השוואתיים, הוורניקלין נמצא יעיל יותר מתרופות אחרות שאושרו לשימוש. התרופה הומלצה כקו טיפולי ראשון, לחולים מתאימים, לטיפול בהפסקת העישון בהנחיות הרפואיות האמריקאיות והבריטיות. התרופה לא נבדקה באנשים מתחת גיל 18, נשים בהריון ונשים מיניקות ולכן אין להשתמש בתרופה בקבוצות אלו.
סילוק התרופה מהגוף:
רוב החומר הפעיל של התרופה מסולק דרך הכליות (92-93%) ומיעוטה מעובד ומסולק בכבד. זמן מחצית החיים (חצי מזמן השהיה) של התרופה בגוף הוא 24 שעות4. התרופה אינה ממכרת.
תופעות לוואי.
תופעת הלואי השכיחה ביותר היא בחילה, ניתן להימנע או להפחית תופעת לוואי זו באמצעות נטילת התרופה לאחר האוכל ועם כוס מים מלאה. תופעות הלוואי הפחות שכיחות כוללות: כאב ראש, הפרעות בשינה וזכירת חלומות. תופעות לואי נדירות כוללות: שינויים בטעם, הקאה, כאב בטן, נפיחות בטן ועצירות5.
ב-1 ביולי 2009, חייב מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) הוספת אזהרה מיוחדת על אריזת התרופה. האזהרה נוגעת לתופעות לוואי לנטילת התרופה כגון שינויים בהתנהגות, דיכאון ומחשבות אובדניות.
ב 1 באוקטובר 2009 התפרסמה עבודה רטרוספקטיבית (קוהורט) בעיתון ה British Medical Journal. באותה עבודה הושוו אוכלוסיות חולים אשר טופלו בוורניקלין, בופרופיון או תחליפי ניקוטין. לא נמצאה עליה בדיכאון או נטיות אבדניות באף קבוצה. חולשת העבודה הזו בכך שהיא רטרוספקטיבית ובכך שהיות שהתופעות הללו נחשבות נדירות, כך שייתכן שהיא לא הייתה עם עוצמה מספקת להוכיח את מה שרצו החוקרים למצוא.
בשנת 2016 הסירה FDA את אזהרת ה black box על האריזה של ורניקלין. לאותם המטופלים ששמו לב לשינויים במצב הרוח, בהתנהגות או בחשיבה הומלץ להפסיק את התרופה.
דרכי הטיפול.
המטופל בוחר תאריך להפסקת העישון. תאריך זה צריך להיות בין היום השמיני ליום ה-14 של נטילת התרופה. כלומר הטיפול מתחיל 1–2 שבועות לפני התאריך שנקבע להספקת העישון. הוא נמשך 12 שבועות, וניתן להאריך אותו לפעמים לעוד 12 שבועות. המינון המומלץ הוא כדלהלן:
במקרה כישלון אין צורך בעלייה במינון.
היסטוריה.
בעבר האלקלואיד ציטיזין (ידוע משנת 1818 ובודד בשנת 1865) מן הצמחים Cytisus Laburnum, הדומה מבנית לניקוטין, הוצע בתחילת המאה ה-20 כתחליף לניקוטין שבטבק. הצמח גדל בעיקר בדרום אירופה ובמרכזה והחומר ציטיזין שימש כתחליף לעישון טבק בימי מלחמת העולם השנייה על ידי חיילים גרמנים וסובייטים. מכאן ניסו מכאן הרעיון להשתמש בציטיזין להפסקת עישון בכמה ארצות במזרח אירופה - למשל ב-1964 בבולגריה. על רקע חקר אנלוגים של ציטיסין נתגלה בחברת פייזר החומר ורניקלין.
תבוכ
תבוכ (ערבית تبوك) היא עיר בצפון חבל חג'אז שבצפון-מערב ערב הסעודית, ובירת המחוז המערבי ביותר בממלכה הקרוי על שמה, כ-130 ק"מ ממזרח לחופו של ים סוף. בשנת 2020 התגוררו בתבוכ כ-657 אלף איש והיא אחת מהערים המאוכלסות בממלכה.
גאוגרפיה.
העיר שוכנת בגובה 767 מטרים מעל פני הים, אקלימה מדברי וקיצוני, וכמות המשקעים קטנה. הקיץ חם מאוד, והחורף נוח עד קר - הקרה שכיחה למדי, ושלג עשוי לרדת בעיר אחת למספר שנים.
סביב העיר משתרעים שטחים חקלאיים נרחבים, שצורתם כשל עיגולים, בשל ממטרות הענק המשקות שטחים עגולים בקוטר של עד כקילומטר. בעיר שדה תעופה והיא מקושרת אל ירדן מצפון ואל ג'דה מדרום באמצעות כביש ארצי מספר 15; כביש ארצי מספר 80 מחבר אותה אל חופו של ים סוף.
היסטוריה.
תבוכ שוכנת בסמוך למקום בו לפי המסורת הערבית נערך קרב תבוכ שפתח בשנת 628 את הסכסוך הממושך בין הערבים בהנהגת מוחמד לבין הביזנטים. העיר נזכרה באחד המסמכים הסווהיליים המוקדמים ביותר הידועים, "Utendi wa Tambuka" ("סיפורה של טמבוקה", היא תבוכ). המסמך, שהתגלה בקניה, מתוארך לשנת 1728, והוא שיר אפי המתאר את המלחמות והקרבות בין הביזנטים לערבים ולעות'מאנים אחריהם. חוקרים מערביים מטילים ספק בכך שהקרב נערך כלל ועיקר, אם כי בעולם הערבי הוא נתפס כעובדה היסטורית.
תבוכ שכנה על קטע מסילת הרכבת החג'אזית שנחנך ב-1908, אך כיום הוא אינו פעיל. מבנה תחנת הרכבת עדיין ניצב בעיר.
אנגוסטורה
שליו ליצן
שליו הליצן או שליו ארלקינו (שם מדעי: "Coturnix delegorguei"), הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Coturnix), החי באפריקה החל מחלקו התחתון של מדבר סהרה ועד לדרום אפריקה.
תפוצה.
בית הגידול של שליו הליצן מתפרש על פני הארצות הבאות: אנגולה בוטסואנה בורונדי קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית צ'אד, קומורו, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, חוף השנהב, גינאה המשוונית, אריתריאה, אתיופיה, גבון, גמביה, גאנה, קניה, לסוטו, ליבריה, מדגסקר, מלאווי, מאלי מוזמביק נמיביה, ניגריה, עומאן, רואנדה, סאו טומה ופרינסיפה סנגל, סומליה, דרום אפריקה, סודאן, סווזילנד, טנזניה, אוגנדה, תימן, זמביה וזימבבואה.
בית גידול, קינון ורבייה.
שליו הליצן חי באזורים טרופיים, על שטחי מרעה פתוחים ואדמות מעובדות ולכן תפוצתו נקטעת, באזורים בהם צומחים יערות. הוא ניזון מחרקים, רכיכות ותולעים, וכן עלים, נצרים וזרעים. שליו הליצן חי בזוגות, ואינו נצפה בלהקות.
הזכר מחזר אחרי הנקבה באמצעות מתנה, הוא בוחר חרק ראוי להתכבד בו, ומגיש אותו לנקבה כשי חיזור. בנוסף, הוא פורש את כנפיו ורודף אחרי הנקבה. בתקופת החיזור הזכר תוקפני כלפי זכרים אחרים.
הקן נמצא על הקרקע, חבוי בתוך עשביה סבוכה. עונת ההטלה בין מרץ לאוקטובר, ותלויה בעונת הגשמים. הנקבה מטילה 3-9 ביצים, בצבע שמנת, מנומרות בצבעי חום אדמדם, משך הדגירה הוא 17-18 ימים. האפרוחים הם עוזבי קן וצבעם צהבהב עם פסים חומים כבדים. בגיל שלושה ימים הם יכולים ללקט מזון בכוחות עצמם, ובגיל חמישה עשר יום הם מתפלשים בעפר להסרת טפילים. הנקבה מגדלת את האפרוחים בעצמה והזכר אינו משתתף בדגירה ובאימון האפרוחים.
מונחה אובייקטים
כיכר איוואנובסקיה
כיכר איוואנובסקיה (ברוסית: Ивановская площадь) היא הגדולה בכיכרות הקרמלין. הכיכר מצויה במרכז הקרמלין, ונקראת על שם מגדל הפעמונים של איוואן הגדול הנמצא במערב הכיכר.
במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 היו באתר מבני שלטון רבים, ובהם משרדי הממשלה של רוסיה הצארית. כמו כן היה ממוקם בכיכר המשרד שטיפל במשלוח המכתבים הצארים, ולמעשה הכתובת הייתה כתובת הדואר המרכזית של מוסקבה. בשנים אלה הייתה הכיכר עמוסה - מאחר שכל האזרחים אשר באו בפניות אל הממשלה עברו דרכה. עם העברת הבירה ממוסקבה לסנקט פטרבורג ביוזמת הצאר פיוטר הגדול, הועברו גם מבני השלטון, ופחת השימוש במבנים המקיפים את הכיכר.
בשלהי שנות ה-20 ובראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 הורחבה הכיכר בעקבות הריסת ארמון ניקולאי הקטן ומנזר העלייה לשמיים, ורוצפה.
כיום הכיכר מפרידה בין חלקי הקרמלין הפתוחים לתיירים (במערב הכיכר) לבין מבני השלטון המצויים במזרח הכיכר (ובהם ארמון הסנאט).
קול אמריקה
קול אמריקה (באנגלית: (Voice of America (VOA), רשת שידורי רדיו וטלוויזיה של ממשל ארצות הברית. הרשת משדרת מגוון תוכניות רדיו, טלוויזיה ושידורי אינטרנט לרחבי העולם ב-46 שפות. תוכניות הרשת מקדמות דעות חיוביות אודות ארצות הברית, ממשלה ותרבותה. הרשת נוסדה בשנת 1942 כחלק ממשרד המידע המלחמתי של ארצות הברית (Office of War Information). כיום היא מנוהלת ומפוקחת על ידי מועצת נאמני השידור (Broadcasting Board of Governors), הממונה על ידי נשיא ארצות הברית ומופעלת על ידי "המשרד לשידורים בינלאומיים" (International Broadcasting Bureau; IBB). שידורי התחנה משודרים הן באמצעות משדרים קרקעיים (AM, FM וגלים קצרים) והן באמצעות לוויין, כמו כן יש ל"קול אמריקה" הסכמי שיתוף פעולה עם רשתות שידור רבות ברחבי העולם.
רקע.
בשנת 1939 פרסמה ועדה מטעם הקונגרס מדיניות לפיה "רישיון לתחנת שידור לשידורים בינלאומיים יינתן רק לתחנה המשקפת את תרבותה של הארץ (ארצות הברית) ומקדמת רצון טוב, הבנה ושיתוף פעולה בינלאומי". מטרת המדיניות נגזרה מעקרונות מדיניות השכן הטוב (Good Neighbor policy) של פרנקלין רוזוולט שהופנתה למדינות אמריקה הלטינית. אולם ראשי תחנות הרדיו הפרטיות ראו במדיניות משום הטלת צנזורה על שידוריהן והממשל ראה צורך לפתח שידורי רדיו משלו, שלא יחייבו אותו לסמוך על מפעילים פרטיים או לצנזר אותם.
ב-1940 לקח על עצמו נלסון רוקפלר, ראש היחידה לתיאום יחסים בינלאומיים במחלקת המדינה של ארצות הברית להקים תחנת שידור בגלים קצרים ששידוריה יופנו אל אמריקה הלטינית ויילחמו בתעמולה הנאצית.
במלחמת העולם השנייה.
בינואר 1942 שכרה ממשלת ארצות הברית מקטעים בני 15 דקות מכל תחנות השידור עבור שידורי "קול אמריקה". אות השידור היה השיר יאנקי דודל. השידורים כללו חדשות שהופנו ליפן, איי דרום האוקיינוס השקט, צפון אפריקה ואירופה הכבושה. השידור הראשון של "קול אמריקה" היה ב-24 בפברואר 1942.
המוטו של השידורים היה "אנו אומרים לכם את האמת, טובה או רעה". כאשר קם "משרד האינפורמציה" במשרד ההגנה באמצע 1942, הוא לקח תחת חסותו את שידורי קול אמריקה.
בתחילת דרכה הגיעה קול אמריקה להסכם עם ה-BBC האנגלי על מנת לשדר באנגליה, צרפת, צפון אפריקה ואיטליה. משדרים הוקמו על אדמת אירופה בפלרמו, לאחר פלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943. השידורים לאזור הפסיפי שודרו מהוואי ולאחר מכן מן הפיליפינים (מ-1944).