במהלך לימודיו, כיהן כעוזר מחקר והוראה במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן (1977–1980), כמרצה-מדריך במחלקה (1980–1987) וכמרצה-מדריך במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטה העברית (1986–1987). לאחר סיום לימודיו, ברזילי עבד בכמה משרדים לעריכת דין, כגון מוריץ-מרגוליס-ויסגלס-אלמגור ומשרד שבלת. לאחר מכן החליט ברזילי כי הוא פונה לעבודה באקדמיה, עבר לאוניברסיטת תל אביב וכיהן בה כמרצה במחלקה למדעי המדינה (1989–1994), כראש התכנית לתואר דו-חוגי במשפטים ומדעי המדינה (1990–1994), כמרצה בכיר במחלקה למדעי המדינה (1994–2002) וכפרופסור חבר במחלקה למדעי המדינה (2002–2006) בנוסף להוראה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. ב-2005 מונה לפרופסור מן המניין ועבר לאוניברסיטת וושינגטון (2005–2013). בשנת 2011 הצטרף ברזילי כפרופסור מן המניין לסגל האקדמאי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה וכיהן כדיקן הפקולטה למשפטים בשנים 2012–2017. בשנת 2016 נבחר לשמש כמשנה לרקטור האוניברסיטה ושימש בתפקיד זה עד שנת 2019. ברזילי לימד כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות לאורך השנים, בהן אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ברזילי ייסד את התוכנית הראשונה בישראל לתואר ראשון ללימודי משפטים ומדע המדינה (1992), והיה שותף בכיר להקמת תוכנית לתואר שני ושלישי הראשונה בישראל בתחום משפט, חברה ופוליטיקה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1996. באותה שנה היה גם שותף בכיר להקמת האגודה הישראלית ללימודי משפט וחברה. בשנת 1999 הוזמן ברזילי על ידי אוניברסיטת תל אביב לשמש כמנהל המייסד של אחת מקרנות פרסי המחקר והמלגות מהגדולות בעולם, פרס דן דוד. בשנים 2011–2013 כיהן כנשיא האגודה ללימודי ישראל.
ברזילי מתמקד במחקר ובהוראה בין-תחומיים על המשפט, החברה והפוליטיקה. במהלך עבודתו האקדמאית בישראל ובעולם זכה ברזילי בארבעה עשר פרסים מדעיים לרבות בפרס הספר הטוב ביותר על ידי American Association for Israel Studies. ברזילי שימש כעורך אורח של כתב העת המרכזי בישראל למדע המדינה, "פוליטיקה", ושל כתב העת "פלילים", בהוצאת הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב. בנוסף, הוא היה חבר במועצת העורכים של כתב העת החשוב בעולם למשפט וחברה Law and Society Review, שימש כחבר ועדת העורכים של אחד מכתבי העת החשובים בעולם למדע המדינה, American Journal of Political Science, ובמועצת העורכים של כתב העת המרכזי לחקר הפוליטיקה ההשוואתית Comparative Political Studies.
לברזילי שני ילדים והוא מחלק את חייו בין ארצות הברית לישראל. בעבר היה ברזילי נשוי לקרין נהון.
הגותו ומחקריו.
ברזילי רואה את האתגר המרכזי בהבנת המשפט בפוליטיקה והבנת הפוליטיקה במשפט כמרחבים בלתי נפרדים של פעילות אנושית במסגרת הכוח הפוליטי. על סמך הנחת יסוד הגותית זו פרסם ברזילי שורה ארוכה של מאמרים וספרים, שברבים מהם יישום מחקרי גם לתחומי החברה, המשפט והפוליטיקה בישראל.
ראשית מחקריו הייתה בניתוח והמשגה של הבנה כיצד שימושים פוליטיים באמצעי ביטחון לאומי ובשדה המשפטי מביאים למעבר מקונפליקטים לדימויים של סדר חברתי. בהתייחסותו לרמה המוסדית הוקדש חלק ניכר ממחקריו על משפט ופוליטיקה להבנת מקורות הלגיטימציה של בית המשפט העליון בישראל ובתי משפט עליון ברחבי העולם בכלל. מחקרים אחרים ברמה המוסדית הוקדשו למוסדות ייעוץ משפטי ותביעה כללית, בנקים מרכזיים ומוסדות ביקורת מדינה, עם דגש על מוסדות היועמ"ש, ביקורת המדינה ובנק ישראל במדינת ישראל ומיקומם המשפטי, חברתי והפוליטי. ניתוח השדה המשפטי אינו מתמצה רק בהבנת חברות, מוסדות והקשרים פוליטיים אלא גם בניתוח שיטתי של זכויות אדם ואזרח. ברזילי הקדיש חלק ממחקריו להבנת האינטראקציות בין זכויות אדם עולמיות לזכויות אדם מקומיות ותרומתו בהקשר זה הדגישה את חשיבותן של קהילות בלתי שולטות (non-ruling communities) כמקורות של עיצוב וקידום משפט אלטרנטיבי למשפט המדינה. בספרו Communities and Law עיצב ברזילי גישה תאורטית חדשנית, הקרויה כיום בעולם "קהילתנות ביקורתית". קהילתנות ביקורתית מאפשרת ניתוח של יחסי הגומלין בין משפט המדינה לקהילות בקונטקסט של ריבוד חברתי-כלכלי ואליטות כוח, והיא מצדיקה נורמטיבית זכויות קבוצתיות למיעוטים.
מחקרים אחרים של ברזילי כללו גם ניתוח הקשרים בין דת ומשפט, מיקומו של המשפט בדת והשפעותיה של הדת על המשפט גם בעידן המודרני. עורכי דין כנשאים מרכזיים של מקצוענות, אינטרסים וערכים הייתה סוגיה מרכזית נוספת במחקריו. למשל, ברזילי חקר את חשיבותם של עורכי דין לפיתוח, מסגור והגבלה של שיח דמוקרטי חברתי בעידן נאו-ליברלי. יכולתו של המשפט להתמודד עם שחיתות מוסדית ותרבותית הייתה סוגיה אחרת במחקריו. האם עידן האינטרנט משנה זכויות ומאבקים חברתיים ופוליטיים? לשאלה זו השיב ברזילי במחקר אחר שלו. יריעת מחקריו בתחומי משפט, חברה ופוליטיקה כללה גם את תחום האפיסטימולוגיה והניסיון להבין כיצד ומדוע אנו שואלים שאלות על עולם המשפט, חברה ופוליטיקה.
פעילות פוליטית.
ברזילי היה מעורב בדיונים ציבוריים מרכזיים. בין השאר, הוא היה ממובילי המאבק הציבורי לגיוון המינויים השיפוטיים בבית המשפט העליון והיה מבין מבקריה הבולטים של המערכת השיפוטית על מעורבות יתר בחיים הפוליטיים. עם זאת, ברזילי הדגיש כי יש לשמור מכל משמר על כוחו השיפוטי של בית המשפט העליון. מאבק על דמותו של היועמ"ש ופרקליטות המדינה היה נושא אחר בו ברזילי בלט במעורבותו הציבורית. הוא היה גם שותף למאבקה של הקשת המזרחית כנגד הפרטה לא מבוקרת של קרקעות המדינה לאילי הון והיה חבר בעתירת הקשת המזרחית כנגד הפרטת הקרקעות. כתיבתו הציבורית בעיתונות מקיפה קשת נרחבת של נושאים: זכויות אדם, בית המשפט העליון, שלטון החוק וחוק השלטון, שיטת הממשל בישראל, המפלגות הפוליטיות, ביקורת על תרבות המותגים, ביקורת נגד המיליטריזם, אחריות אזרחית, מוסדות הממשל, המיעוט הפלסטיני בישראל, יחסי ישראלים-פלסטינים והנזק הקשה (לטענתו) של 'הכיבוש' ליסודות הדמוקרטיה. ברזילי פרסם נירות עמדה והצעות לשיפור הממשל והמשטר בישראל בתחומים מגוונים של משפט וממשל.
קישורים חיצוניים.
מבחר מאמריו
נהר המריצה
גואן קתלין רולינג
ג'אז בפילהרמונית
ג'אז בפילהרמונית (Jazz at the Philharmonic - JATP) היה שמה של סדרת קונצרטים והקלטות שערך האמרגן נורמן גרנץ בין השנים 1944–1967, בהם אירח את מיטב נגני התקופה. היה זה המיזם הראשון שהוציא את הג'אז מן המועדונים ואולמות הריקודים והעביר אותו לתבנית של קונצרט באולם בו ישב קהל והאזין למוזיקה זו כאמנות ולא כבידור קל.
הקונצרט הראשון התקיים ב-Philharmonic Auditorium בלוס אנג'לס ב-2 ביולי 1944 והציג את אמני הג'אז ג'יי ג'יי ג'ונסון, נט קינג קול, לס פול, באדי ריץ' ואחרים באולם שיועד לקונצרטים של מוזיקה קלאסית ובעבור קהל שלא הגיע בדרך כלל למועדוני הג'אז. מטרתו של גרנץ הייתה לחשוף את ההתרחשות בעולם הג'אז, בעיקר את זו של החוף המערבי, לקהל גדול. הקונצרטים בלוס אנג'לס נמשכו על בסיס חודשי משך כשנתיים. במופע האחרון בסדרה זו, שנערך באפריל 1946 נטלו חלק דיזי גילספי, לסטר יאנג וצ'ארלי פארקר.
החל מקיץ 1946 יצא גרנץ לסיבובי הופעות. סיבוב ההופעות הראשון התקיים בסן פרנסיסקו, שיקגו וניו יורק עם לסטר יאנג, קולמן הוקינס ובאדי ריץ'. בהופעות עמד גרנץ על עקרון הישיבה המשותפת באולם של אפרו-אמריקאים ולבנים זה בצד זה, תוך שהוא מוותר על הופעות באולמות שקיימו את מדיניות ההפרדה ונמנע משהות במדינות דרום ארצות הברית הגזעניות. סיבובי ההופעות עם גרנץ הציבו סטנדרטים חדשים, גבוהים יותר, של נסיעות אמנים. האמנים, בניגוד למצב עד אז (במיוחד לגבי אמני ג'אז שחורים), זכו לאירוח במיטב בתי המלון והוטסו במטוסים, במקום באוטובוסים או רכבות.
הנגנים שהתקבצו למשך מספר שבועות של הופעות לא תמיד הכירו זה את זה או ניגנו יחד לפני כן וכך נוצרה מסורת של ג'אם סשן שפתח את ההופעה המתוכננת, שבו ניגנו הנגנים יחד באופן חופשי ולעיתים חד פעמי, תוך יצירת הרכבים ייחודיים, בהם דואט של צ'ארלי פארקר ובילי הולידיי מהופעה ב-22 באפריל 1946, ההופעות שנערכו בקרנגי הול בקיץ אותה שנה והסולו של קולמן הוקינס בסטנדרט "How High the Moon" מההופעה בפיטסבורג ב-1947.
סיבובי הופעות בארצות הברית נמשכו עד 1957 ולאחר מכן נערכו סיבובי ההופעות בעיקר באירופה וביפן בהשתתפות מיטב האמנים כריי בראון, בני קרטר, רוי אלדרידג', אלה פיצג'רלד, סטן גץ, ליונל המפטון, בילי הולידיי (היחידה שפוטרה על ידי גרנץ לאחר שהעליבה על הבמה את אוסקר פיטרסון), ג'ין קרופה, בן ובסטר ואחרים. ב-1967 נערך סיבוב ההופעות האחרון שהסתיים בארצות הברית. תוכנית ג'אז בפילהרמונית הצילה את הקריירות של רבים מנגני תקופת הסווינג, שנדחקו בארצות הברית מפני עליית הבי בופ ושילבה נגנים משני הזרמים על במה אחת לשילובים שהתקבלו בעין יפה יותר באירופה מאשר בארצות הברית, שמבקרי המוזיקה שלה שאפו לחלוקה חדה וברורה בין הסוגות. גרנץ עצמו עזב את ארצות הברית ב-1959 והשתקע בשווייץ.
רבים מהמופעים הוקלטו על ידי חברות התקליטים "Verve" ו-"Pablo" וכמו כן יצאו במהלך השנים, וממשיכים לצאת, אוספים מתוך ההופעות, רובם על ידי חברות תקליטים שמושבן ביפן.
ב-1983 נערכה ביפן הופעה לחגיגת 40 שנה ל"ג'אז בפילהרמונית" ו-30 שנים להופעתה הראשונה ביפן עם אלה פיצג'רלד ואוסקר פטרסון, ג'יי ג'יי ג'ונסון, זוט סימס, ג'ו פאס ואחרים. הקלטת ההופעה יצאה בתקליט " Jazz at the Philharmonic - Yoyogi National Stadium, Tokyo 1983: Return to Happiness".
קהילת נצר אריאל