שופנהאואר טוען שהכשרון הגדול ביותר של קאנט היה ההבחנה בין התופעה ["Erscheinung"] והדבר כשלעצמו ["Ding an sich"], מה שמוכיח שהתודעה תמיד עומדת בינינו לבין הדברים, ולפיכך איננו יכולים לדעת את הדברים כפי שהם מחוץ לתודעתנו. בין הפגמים של קאנט, טוען שופנהאואר, הוא האופן הבלתי נסבל שבו בחר קאנט להציג את הדבר כשלעצמו ב"ביקורת התבונה הטהורה". שופנהאואר טען שקאנט לא הצליח להבחין בין הכרה אינטואיטיבית ומופשטת - כלומר ייצוגים אינטואיטיביים - מה שהוליד בלבולים ושגיאות חמורות. בביקורת על העדפתו של קאנט לסדר את המערכת הפילוסופית שלו על פי סימטריה ארכיטקטונית אלגנטית, שופנהאואר מתאר בשלב מסוים את שתים עשרה הקטגוריות של קאנט כמיטה פרוקרוסטית איומה שאליה הוא כופה באלימות את כל מה שבעולם ואת כל מה שקורה בבני אדם.
כרך 2.
הכרך השני כלל מספר חיבורים המרחיבים את הנושאים שנסקרו בראשון. החשובים ביותר הם הרהוריו על המוות והתיאוריה שלו על מיניות, שראתה בו ביטוי של הרצון השלם המוודא שהוא יחיה ומונע מבני האדם את שכלם ושפיותם בגעגועיהם ליקיריהם.
נקודה שהתיישנה רע היא תורת הגנטיקה שלו. הוא טען שבני אדם יורשים את רצונם, ובכך את אופיים, מאבותיהם, אבל את האינטלקט שלהם מאמהותיהם והוא מספק דוגמאות מביוגרפיות של דמויות גדולות כדי להמחיש את התיאוריה הזו. הכרך השני מכיל גם התקפות על פילוסופים בני זמננו, בעיקר אידיאליסטים גרמניים כמו פיכטה, שלינג ויריבו הגל.
השפעה.
הספר נתקל בשתיקה ציבורית בעשורים הראשונים לפרסומו. יוצאי דופן היו יוהאן וולפגנג פון גתה וז'אן פול . כלתו של גתה, אוטילי פון גתה, סיפרה שגתה התחיל לקרוא את ספרו של שופנהאואר בלהט כפי שהיא מעולם לא ראתה בו. גתה אמר לכלתו שעכשיו יש לו עונג במשך שנה שלמה, כי הוא יקרא אותו לגמרי, בניגוד למנהגו לדגום דפים. השפעתו של שופנהאואר ניכרת בספר השיחות עם גתה Gespräche mit Goethe . ז'אן פול שיבח את הספר כ"יצירה של גאונות פילוסופית, נועזת, אוניברסלית, מלאת חדירה ועומק - אך בעלת עומק לרוב חסר תקווה ותחתית, הדומה לאגם המלנכולי ההוא בנורווגיה, בשמימיו העמוקים, מתחת לחומות הסלע התלולות, לעולם לא רואים את השמש, אלא רק כוכבים משתקפים", שעליו העיר שופנהאואר: "לדעתי שבחו של איש גאון אחד משפר לחלוטין את מה שההמון חסר המחשבה זנח".
ההתעלמות הציבורית הגיעה לקיצה בשנים האחרונות לחייו של שופנהאואר, ובעקבות ההתעניינות החדשה בספר הוא הפך לפילוסוף המשפיע ביותר בגרמניה עד למלחמת העולם הראשונה. במיוחד אמנים נמשכו לעבודתו, בין היתר כי רבע מהיצירה עוסקת באסתטיקה ובאמנות. יש לציין את ריכרד וגנר (שהצהיר שהושפע ממנו בכתיבת טריסטן ואיזולדה), ארנולד שנברג, גוסטב מאהלר, (שהתייחס לספר בתור "הכתיבה המעמיקה ביותר על מוזיקה שאי פעם פגש"), תומאס מאן, הרמן הסה, חורחה לואיס בורחס, לב טולסטוי, דייוויד הרברט לורנס וסמואל בקט.
הפילוסופים פרידריך ניטשה ופיליפ מיינלנדר תיארו שניהם את גילוי הספר כהתגלות. ניטשה העיר, "אני שייך לאותם הקוראים של שופנהאואר שיודעים היטב, לאחר שיהפכו את העמוד הראשון, שהם יקראו את כל האחרים, ויקשיבו לכל מילה שהוא אמר".
צ'ארלס דרווין ציטט את הספר בספרו מוצא האדם. יש שקראו בו רעיונות שניתן למצוא בתורת האבולוציה, למשל, לפיהם היצר המיני הוא כלי של הטבע להבטיח את איכות הצאצאים. שופנהאואר טען בעד טרנספורמיזם בכך שהצביע על אחת העדויות החשובות והמוכרות ביותר לאמיתות תורת המוצא, ההומולוגיות במבנה הפנימי של כל החולייתנים.
דיוניו של שופנהאואר בשפה ובאתיקה היו השפעה רבה על לודוויג ויטגנשטיין.
השקפותיו של שופנהאואר על עצמאותן של מערכות מופרדות במרחב, עקרון האדיבידוציה ("principium individualis") השפיעו על איינשטיין, שכינה אותו גאון. שרדינגר שם את התווית שופנהאואריאנית על תיקיית ניירות בתיקיו "אוסף מחשבות על Principium individualis הפיזי".
מראה מקום המקדש וירושלים
"מראה מקום המקדש וירושלים" הוא כינוי להדפס אבן המציג את ירושלים, שיצר יהוסף שוורץ בשנים 1836–1837.
תיאור.
הדפס האבן, המציג את ירושלים ואתריה הקדושים ליהדות, נוצר בשנת ה'תקצ"ז (1837-1836) בבית דפוס בהירבן (Hürben), גרמניה. בראש ההדפס מפה של חומות ירושלים. במרכז ההדפס חמישה תיאורים של מקומות בירושלים, המבוארים בעזרת טקסט. בצד ימין "ציור מעה"ק ציון תובב מצד צפון (מקום קבורת מלכי בית דוד)" ו-"ציור מעה"ק ציון תובב מצד צפון", מציגים תיאורים של הר ציון. בצד שמאל מופיעים שני תיאורים של מגדל דוד: "צורת מגדל דוד מבחוץ לעיר" ו"ציור מגדל דוד בתוך העיר".
במרכז מופיע תיאור גדול יותר של מראה הכותל המערבי והר הבית על רקע הר הזיתים. גם תיאור זה, הנבדל בגודלו, מלווה בתיאור מפורט של הציור: "א. ציון חולדה הנביאה על ראש הר הזייתים ב. הר הזייתים ג. הר הבית ד. מקום המקדש ה. מקום קדשי הקודשים ו. בניין שקורן [?] מדרש שלמה ז. כותל מערבי ח. בתים וחצרות אשר [להשלים] ט. שערי הר הבית מצד המערב י. חומת מזרחי הר הבית ועוד".
בתחתית העבודה מצויה כתובת הקדשה:
העותק היחיד מהדפס זה ששרד נמצא במוזיאון ישראל ומקורו באוסף פויכטונגר. עם זאת, במהדורה האנגלית והגרמנית של ספרו "תבואת הארץ" (1845, מופיעות גרסות דומות של תיאור הר הבית שיצר שווארץ. תיאורים אלו מכילים שינויים קטנים, המתבססים על ניסיונו הפיזי של שווארץ בירושלים. שינויים אלו כוללים, לדוגמה, את שיפור התיאור המרחבי של הסצנה, הפיכת מבנה כיפת הסלע מריבועי למתומן או הוספת שתי דמויות לצד הכותל. הפופולריות והתפוצה הגדולה של ספר זה בעולם היהודי הפכה את דימוי הר הבית הזה לדימוי מעצב, שבעקבותיו נוצרה מסורת התיאור היהודית של הר הבית, החל משנות ה-40 של המאה ה-19.
ז'אק אסיאו
ז'אק חיים אסיאו וגם אסיאוב (בבולגרית: Жак Хаим Асео וגם Жак Хаим Асеов; 9 בינואר 1896, דופניצה, נסיכות בולגריה – 27 באוקטובר 1982, ניו יורק סיטי, ארצות הברית) היה איש עסקים, יזם, נדבן, כלכלן ומשפטן יהודי–בולגרי שפעל בבולגריה ובארצות הברית. בתקופת מלחמת העולם השנייה ניהל ומימן פעילות ענפה להצלת יהודי בולגריה מגירוש למחנות ההשמדה וסייע להעלאת יהודים לארץ ישראל.
ביוגרפיה.
ראשית חייו והקריירה בבולגריה.
משפחת אסיאו נמנית עם מגורשי ספרד שהתיישבו בסלוניקי. לאורך השנים צברה המשפחה מעמד כלכלי איתן והייתה בעלת מכרות כרום, מפעלי טקסטיל ונכסי נדל"ן, ובניה התיישבו בערים נוספות באזור יוון. לאחר מלחמת העצמאות היוונית התחולל פרץ אנטישמיות ביוון ובערים בעלות אוכלוסייה יוונית כגון סלוניקי, ורבים מבני משפחת אסיאו היגרו לאזורי בולגריה ומקדוניה, אזורים שהיו נתונים עדיין לשליטת העות'מאנים ונחשבו בטוחים ויציבים בעת ההיא.
ז'אק אסיאו נולד בדופניצה (הסמוכה במאה ה-21 לגבול עם מקדוניה הצפונית) למשפחה עשירה שצברה את הונה מעסקי הטבק. הוא רכש השכלה תיכונית בקיוסטנדיל ובהמשך למד משפטים באוניברסיטת סופיה, והמשיך לתארים מתקדמים בכלכלה ובמשפטים באוניברסיטת וינה. לאחר מות אביו חיים, ירש את מפעל הטבק "פרננדז" אשר בבעלותו והחל לשווק בבולגריה סיגריות עם המותג "אסיאוב".
ב-1926 הפך לסוכן הרשמי בבולגריה של חברת הטבק הגרמנית רימטסמה . אסיאוב ואחיו אוריאל הקימו את חברת הטבק הגדולה בבולגריה "בלקן-טבק" (בבולגרית: Балкантабак) ולה סניפים בסופיה, דופניצה, פלובדיב, קיוסטנדיל וחסקובו. אסיאו נחשב לאחד המעסיקים הראשונים בבולגריה שהעניק לעובדיו זכויות סוציאליות ודאג לרווחתם. בהמשך היה הסוכן הראשון בבולגריה של ג'נרל מוטורס וייבא לראשונה מכונית ביואיק לבולגריה. הצלחתו בעסקים הפכה אותו לטייקון בבולגריה, והוא הפך גם לפילנתרופ. אסיאו היה הבעלים של העיתון הנפוץ "סלובו" (בבולגרית: "Слово"), וייסד את ארגון העיתונאים בבולגריה. הוא הקים את בית הקולנוע "סינמה רויאל", וסייע במימון הקמת התחנה המטאורולוגית הראשונה בבולגריה על הר מוסלה , מימן את הקמתם של מרכז קהילתי ובית יתומים, את האנדרטה לזכר הנופלים היהודים במלחמות הבלקן ובמלחמת העולם הראשונה, וקרן סיוע לנזקקים בדופניצה, ואת הקמתו של מרכז מבקרים בגינה המרכזית של סופיה . אסיאו תרם להקמת סכר בכפר סאמוראנובו , מימן בניית דרך סלולה לפועלי הכפר, ותרם 300 אלף לבות לרכישת ספרי לימוד לילדי הכפר. לאות הוקרה נקרא הסכר שנבנה על שמו.
השפל הגדול פגע גם בעסקיו של אסיאו. בנוסף, ב-1934 התחוללה הפיכת הליגה הצבאית בבולגריה, והממשל החדש של קימון גאורגייב פעל בגישת המדינתיות ומפעלי טבק הולאמו. במקביל, ככל שבולגריה העמיקה את קשריה עם גרמניה הנאצית התגברה האנטישמיות הממוסדת בממלכה. אסיאו מכר חלק מנכסיו והיגר לארצות הברית.
אירועי מלחמת העולם השנייה.
בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 וראשית שנות ה-40, בגבור רדיפות היהודים הממוסדות בבולגריה, העניק אסיאו סיוע בסך 500 לבות לכל עולה בעל סרטיפיקט מבולגריה לישראל, סכום שהיווה כשליש מהוצאות המסע לארץ ישראל. אסיאו סייע בעקיפין להגירת יהודים מבולגריה באמצעות השגת דרכונים, ויזות ופטור משירות צבאי. כן עמד בעקיפין בקשר עם אנשי המוסד לעלייה ב' לצורך בחירת נציג מטעם המוסד לארגון העלייה מבולגריה.