אחת התשובות של הרמב"ם העוסקת בהשגות הגאון שמואל בן עלי, פונה אל תלמידו יוסף, המכונה שם "ראש הסדר" - תואר בו כונו ראשי ישיבה. גם על השיר העוסק בשבח הרמב"ם, שהועתק בעותק "משנה תורה" שהוגה מאוטוגרף הרמב"ם, נכתב שמחברו הוא "יוסף בן שמעון ראש הסדר ז"ל", ומכך הוכח שהוא עמד בראשות ישיבה, ככל הנראה בחלב.
אבן שמעון המשיך להתכתב עם הרמב"ם גם לאחר שעזב את מצרים, וחיבורו של הרמב"ם מורה נבוכים הוקדש עבור יוסף ועבור אלה כמוהו שהעלו שאלות בנוגע לשילוב בין פילוסופיה לאמונה היהודית. בהקדמה למורה נבוכים, הרמב"ם שיבח את ידיעותיו של אבן שמעון תלמידו במתמטיקה, אסטרונומיה ואת שקדנותו.
אבן שמעון היגר בהמשך לבגדאד ופתח שם בית מדרש. בעת שהותו בבגדאד הוא פרסם כתבי הגנה על עמדותיו של הרמב"ם כנגד ביקורות ומתקפות מצד אישים כגון הגאון שמואל בן עלי, ולקח חלק משמעותי בשלביו הראשונים של פולמוס הרמב"ם. הוא נפטר בשנת 1226.
מחקרים ראשוניים על אבן שמעון בלבלו בינו ובין ר' יוסף בן יהודה אבן עקנין עקב שמותיהם וקורות חייהם הדומים, אולם מחקרים מאוחרים יותר הבהירו שמדובר בשני אישים שונים.
כתביו.
משיריו של יוסף אבן שמעון שרד רק שיר אחד במלואו, והוא עוסק בשבח הרמב"ם, וכך נאמר בו:
חלק משיר אחר שלו השתמר דרך כתביו של יהודה אלחריזי שציטט מהשיר. בנוסף השתמרה יצירה ספרותית מסוג מקאמה פרי עטו של אבן שמעון הקרויה "׳נאום טוביה בן צדקיה". היצירה מספרת את סיפור אהבתו של צעיר בשם "משכיל" לאישה בשם "ימימה", בתור אלגוריה לרדיפה אחר דעת והשכלה.
בנוסף השתמרו מספר מאמרים שלו ואגרות שכתב. אחד ממאמרים אלו הקרוי "במחויב המציאות" עוסק בשאלות פילוסופיות בדבר בריאת העולם, ומתייחס גם לכתביהם של הרמב"ם ושל הפילוסוף המוסלמי אבן סינא. מאמר נוסף של אבן שמעון שהשתמר הוא "איגרת ההשתקה על אודות תחיית המתים" (רסאלה אלאסכאת פי חשר אלאמואת). מאמר זה נכתב כחלק ממחלוקת על אופייה העתידי של תחיית המתים שהתנהלה בהקשר של פולמוס הרמב"ם.
יוסף בן יהודה
בני מלאל
בני מלאל (בערבית: بني ملال; תעתיק מדויק: בני מלאל; בברברית: ⴰⵢⵜ ⵎⵍⵍⴰⵍ) היא עיר הנמצאת במרכז מרוקו למרגלות ההר תאסמיט (2,205 מטרים). לפי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך ב-2012, התגוררו בעיר למעלה מ-190,000 תושבים.
חומות העיר והקסבה שלה נבנו ב-1688, בתקופת שלטונו של איסמעיל מלך מרוקו, אך רוב מבני העיר הם מודרניים יחסית. היא מהווה מרכז כלכלי חשוב באזור, והתפתחו בה חקלאות, מסחר ותעשייה (תעשיות פטרוכימיות, טקסטיל ועוד).
יהדות בני מלאל.
יהודי העיר עסקו כפקידים וסוחרים. הם קיימו שותפויות עם המוסלמים המקומיים וסיפקו להם מימון לגידולים חקלאים ועדרי צאן. מעמדם של הסוחרים היהודים היה גבוה ומכובד, ולא פעם שימשו כמתווכים בין שבטי הברברים למוסלמים המקומיים.
את הקהילה היהודית הנהיג ועד מקומי אוטונומי בראשו עמד נשיא. הוועד היה אחראי בין היתר על קופת הקהילה, שאליה הועברו כספי גבייה על מכירת בשר ויין כשרים לחברי הקהילה. כספי הקופה שהגיעו מגבייה ותרומות, שימשו למימון פעילות קהילתית.
בשנת 1943 תועדה בעיר מדיניות אנטישמית של מגבלות כלפי היהודים, כגון מאסרים ללא משפט, השפלה של נשים וילדים ועוד.
בין השנים 1944–1949 כיהן כרב העיר הרב מכלוף אבוחצירא, ולאחריו הרב משה מרציאנו עד שנת 1953. לאחר מכן כיהן הרב משה מלכה עד שנת 1955.
בשנת 1948 החלה לפעול בעיר תנועת נוער יהודית במסגרת סניף של תנועת הצופים. לפני עליית יהודי העיר לישראל, האוכלוסייה כללה כ-3,500 יהודים מתוך כ-18,000 מוסלמים.
בומרדס
בומרדס (בערבית: بومرداس, בצרפתית: Boumerdès ובעבר נקראה Rocher Noir) היא עיר בצפון אלג'יריה, השוכנת על חוף הים התיכון. לפי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך ב-2008, התגוררו בעיר למעלה מ-40,000 תושבים.
מואב (פירושונים)
אל דוראדו (פירושונים)
כף סינית
כף סינית או כף מרק סינית היא כף בעלת ידית רחבה וקצרה, אשר החלק הקעור שלה משוטח. ההשטחה של החלק הקעור מצמצמת את הסבירות שהנוזלים יצברו בנקודה יחידה ובכך מונעת טפטוף.
במקור הכף הסינית עשויה מחרס או חרסינה, אך בתקופה המודרנית ניתן למצוא כפות סיניות העשויות מפלסטיק או מתכת.
הכף הסינית משמשת לאכילת מרק, תבשילים שונים, אורז ועוד.
תעודת זהות ירוקה
תעודת זהות כתומה
תעודת זהות כחולה
פונקציית הבסיס-13 של קונוויי
חותך פיצות
עמותת תור המדבר
מנחם ארבר
מנחם ארבר (19 במאי 1898 – ז' באייר תשכ"א, 18 באפריל 1961) היה פעיל ציוני רוויזיוניסטי, ממייסדי תנועת בית"ר ונציבה בארץ ישראל, מראשוני הצה"ר והאצ"ל, ציר מטעם הצה"ר באספת הנבחרים השנייה והשלישית.
תולדותיו.
מנחם ארבר נולד ללאה (לבית איכילוב) ולדוד דב באלכסנדרובסק, שבאוקראינה, באימפריה הרוסית. עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1905. תחילה, התגוררה המשפחה במושבה ראשון לציון. ובה למד בבית הספר העברי "חביב". לאחר העתקת מגורי המשפחה ליפו, החל ללמוד בבית ספר "עזרה". שפת הלימוד בבית ספר זה הייתה גרמנית. והנער הצעיר שהיה גם בוגר המחזור הראשון שלו, השתתף ב"מלחמת השפות" יחד עם תלמידים נוספים במוסד, על אימוץ השפה העברית כשפת הלימוד בו. מאבק שהסתיים בהצלחה. בגיל 13 הצטרף לפעילות בסניף אגודת הספורט "מכבי", שפעל ביפו, והיה פעיל בקבוצת הכדורגל.
למד בגמנסיה הרצליה והיה בוגר המחזור השישי שלה.
במלחמת העולם הראשונה, בגירוש הגדול של יהודי יפו ותל אביב על ידי השלטונות העות'מאנים בפסח תרע"ז (אפריל 1917), עברה משפחתו עם מגורשים רבים אחרים לפתח תקווה. הוא עבד בפרדסי המושבה ובשמירה על ביטחונם של התושבים, על רכושם ועל השטחים הנטועים. היה למבוקש לגיוס לצבא העות'מאני על ידי השלטונות. ו"הסתתר והצליח להמלט הודות לדרכיה (דרכון) מזויפת ו'בקשיש' (שוחד)", זמן מה, אולם נתפס פעמיים על ידי שוטרי הצבא העות'מאני.
בשנת 1917 עם התקדמותו של הצבא הבריטי בפיקודו של פילדמרשל אדמונד אלנבי וכיבושה של ארץ ישראל, נענה לקריאתו של המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי מיוזמי הגדודים העבריים, והתגייס לגדוד ה-40 ("הגדוד הארצישראלי") והגיע בו לדרגת סמל. לאחר המלחמה היה מהפעילים להקמת צבא עברי סדיר, אך ללא הצלחה.
אחר שחרורו מהגדודים העבריים, הצטרף למפעל המשפחתי לייצור לבנים, מרצפות ומדרגות. ולאחר פטירת האב, המשיך לנהל את המפעל. הוא יזם מוצרים חדשים, כגון צינורות ממלט שהחליפו את צינורות הברזל. והמציא שיטות השקיה חדישות.
בשנת 1930 נשא את הדסה לבית זימן.
מראשית שנות העשרים, היה ארבר פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית. הוא התמנה על ידי זאב ז'בוטינסקי (שהקים את בית"ר בשנת 1923), לעמוד בראש בית"ר בארץ ישראל. "בראשית אפריל 1927 נקבע הרכבה הזמני של המיפקדה הראשית: מפקד ראשי: מנחם ארבר; מדריך כללי: אברהם אל-חנני; מזכיר: אליעזר אדרי; סוכן כללי: חיים אליהו; רופא ראשי: ד"ר משה הר-אבן".
כמו כן היה ארבר חבר שלטון בית"ר העולמי.
לפי חזונו של זאב ז'בוטינסקי, הייתה תנועת בית"ר המשך לגדודים העבריים, לאחר פירוקם במהלך חודש יולי 1921. היסטוריון האצ"ל, דוד ניב, אף ציין, כי "הטעמת הזיקה לגדודים שפוזרו והכמיהה לחידושם מצאו ביטוין גם בסמלי הברית ("המנורה"), המדים הצבאים-למחצה, שיטת תרגילי-הסדר וספורט המגן, נוסח הפקודות וכדומה". לדעת חוקר האצ"ל יהושע אופיר, "זו הייתה החלטה חריגה, לא מקובלת במפלגות ציוניות אחרות, שכן לא מוסדות היישוב, לא התנועה הציונית ולא בתי-הספר, אף אחד מהם לא נתן דעתו לחינוך צבאי".
ארבר עמד בתכתובת רבה ומסועפת עם ז'בוטינסקי, ולא עשה דבר מבלעדי הוראתו.
ב-1927 מינה ארבר את ד"ר משה הר-אבן לעמוד בראש הוועדה לעבודה תרבותית של בית"ר. בין חברי הקבוצה הראשונה שארגן ארבר, היה הרב משה צבי סגל. במאורעות תרפ"ט עמד בראש קבוצות מגן של חניכי בית"ר, שהתארגנו, בנוסף לחניכי בית הספר למדריכים של בית"ר, להגנת תל אביב.
במקביל היה ממייסדי הצה"ר בארץ ישראל. ושימש כמפקד הכללי של "סקציית הספורט" בצה"ר.
הוא נבחר לציר הצה"ר מארץ ישראל בקונגרס הציוני ה-17 בבזל בקיץ 1931. השתתף בקונגרס הייסוד של ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח) בנשיאותו של זאב ז'בוטינסקי, שהתקיימה בווינה בימים 7 – 12 בספטמבר 1935. יחד עם משה רוזנברג, איש בית"ר ומפקד האצ"ל (1937 - 1938), פיקד על "ברית החייל" בארץ ישראל.
במהלך מאורעות תרצ"ו – תרצ"ט (1936 – 1939), ב-1937, נאסר על ידי השלטונות הבריטיים יחד עם ראשי בית"ר והצ"ח. ונכלא בכלא עכו, וזאת על פי חוקי החירום שפרסמו השלטונות הבריטים באותם ימים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, נבחר מטעם הצ"ח לעמוד בראש מחלקת הגיוס שלה לצבא הבריטי. ניהל את המחלקה לענייני החייל של המגויסים, ואת ענייני המשתחררים דרך מוסדות התנועה הרוויזיוניסטית.
ב-5 באוגוסט 1947, הוציאו השלטונות הבריטים אל מחוץ לחוק את תנועת בית"ר וארבר נעצר, ונשלח למחנה המעצר בלטרון ב' ל-70 יום, יחד עם ראשי היישוב ובהם ראשי הצה"ר.
נפטר בתל אביב ביום ז' באייר תשכ"א, 18 באפריל 1961.
שמו הונצח ברחוב בתל אביב.
אריק אמיר
דב בריש מביאלה
דב (פירושונים)
יצחק אבן עזרא
יצחק בן אברהם אבן עזרא (1114 – 1158) היה ממשוררי יהדות ספרד בימי הביניים.
קורות חייו.
יצחק אבן עזרא נולד בקורדובה בשנת 1114 לאביו אברהם אבן עזרא (ראב"ע). מגיל צעיר עסק במסחר והיה כנראה בעל אישיות אסרטיבית, שכן משיריו עולה שהוא נקלע לעימותים מרובים.