המדליה כוללת שישה אבזמים לציון פעולות ומערכות שונות שניתנו לענידה על סרט העיטור. בשונה ממדליות שירות קודמות, כל אבזם מציין אזור גאוגרפי במקום שם של מערכה ספציפית.
Broken Bones
Broken Bones (בעברית: עצמות שבורות) הוא סינגל של להקת היורודאנס הקנדית, . הסינגל יצא בנובמבר 1997 כסינגל הראשון מתוך האלבום "".
השיר הגיע לפסגה של מצעד שירים לריקודים הקנדי ולמקום ה-6 במצעד הקנדי במרץ 1998, הוא זכה רק למקום ה-24 במצעד הקנדי הרשמי. למרות זאת הוא זכה בפרס וידאו של השנה בקנדה. מחוץ לקנדה הוא הגיע למצעדי הפזמונים באוסטרליה ובבריטניה.
מנו מרטון
מנו מרטון (שמו הבדוי היה פאל ארווה; בהונגרית: Marton Manó; קאפושוואר, 4 באפריל 1874 – בודפשט, 22 בדצמבר 1928) היה עיתונאי, עורך עיתון, משורר יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
מנו מרטון נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל מרטון, בעל הפונדק ושל צציליה פישר. כבר בגיל צעיר היה כתב של היומון "יומן פץ'", ומאז 1897 היה העורך של היומון נאג'ווארד (Nagyvárad) שהיה יומון חברתי וכלכלי בין 1870 לבין 1944. הוא השיק את העיתון היומי שלו ב-1912 למעשה ייסד את "אוי נאג'ווארד" (נאג'ווארד החדשה) שלימים שמר על אופיו הצבעוני והזריז גם כ"עיתון הערב של נאג'ווארד". ב-1902 היה לו ויכוח מתוקשר עם אנדרה אדי שמהותו לא נמסר. ב-1912 ארגן את שביתת העיתונות הראשונה בהונגריה. מחזהו בן המערכה האחת הוצגה על ידי "האגודה הספרותית מחר" באוראדיה ב-20 במרץ 1909. עד לחתימת חוזה טריאנון (שניתק את אוראדיה מממלכת הונגריה), היה הכתב באוראדיה של היומון אשט.
אשתו הייתה מריה פאונץ, בתם של הסוחר שמואל פאונץ ושל קרולינה דגן, אותה נשא לאישה ב-4 באפריל 1897, בדומבובאר. מנו מרטון הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
FIFPro
ההיסטוריות של ישו
ההיסטורִיּוּת של ישו היא שאלת ה"היסטוריות" של ישו, כלומר מידת האמיתות ההיסטורית שלו. היא חלק מהמחקר על ישו, כפי שנעשה בחיפוש אחר ממצאים ועדויות כתובות על חייו. בעוד שתאוריית "המיתוס של ישו" מציעה שישו מעולם לא היה קיים, הקונצנזוס המדעי דוחה את "המיתוס של ישו" ומקבל שאדם בשם ישו היה קיים, אף על פי שלא כל האירועים המוזכרים בבשורות מקובלים באופן אוניברסלי. קריטריונים היסטוריים סטנדרטיים סייעו בהערכת ההיסטוריות של סיפורי הבשורה, ושני אירועים נמצאים בהסכמה כמעט אוניברסלית שאכן התרחשו: שאדם בשם ישו (ישוע) הוטבל על ידי יוחנן המטביל ושהוא נצלב בפקודת המושל הרומי פונטיוס פילאטוס.
קיומו היסטורי ותאוריית המיתוס של ישו.
החיפוש אחר ישו ההיסטורי והמחקרים על חייו של ישו מבוססים בעיקר על ניתוח ביקורתי של טקסטי הבשורות, ויישום הקריטריונים הסטנדרטיים של חקירה ביקורתית-היסטורית, ומתודולוגיות לניתוח מהימנות מקורות ראשוניים ועדויות היסטוריות אחרות.
כמעט כל החוקרים של העת העתיקה מסכימים שישו אנושי היסטורי היה קיים. ההיסטוריון מייקל גרנט טוען שאם מיושמים סטנדרטים קונבנציונליים של ביקורת טקסטואלית היסטורית על הברית החדשה, "לא נוכל לדחות את קיומו של ישוע יותר מאשר אנו יכולים לדחות את קיומם של המוני אישים מהעולם הפגאני, שמציאותן כדמויות היסטוריות לעולם אינה מוטלת בספק".
תאוריית המיתוס של ישו, שהתפתחה במסגרת המחקר האקדמי על ישו ההיסטורי, היא הדעה שסיפורו של ישו הוא חלק ממיתולוגיה, ואין שום עדות משמעותית שהוא עובדה היסטורית. לחלופין, ההיסטוריון בארט אהרמן, בפרפרזה על מחקריו של ארל דוהרטי, טוען ש:.
בעוד רעיון זה מקובל על מיעוט של חוקרים, הרוב המכריע של החוקרים אינו מחזיק בדעה זו. כמעט כל חוקרי המקרא וההיסטוריונים הקלאסיים רואים את התיאוריות בדבר אי קיומו כמופרכות, ובמחקר המודרני, תאוריית המיתוס של ישו היא תאוריית שוליים.
מקורות.
הברית החדשה מייצגת מקורות שהפכו לקנוניים עבור הנצרות, וישנם בשורות אפוקריפיות רבות המהווים דוגמאות למגוון הרחב של כתבים במאות הראשונות לספירה הקשורים לישו.
מקורות מהברית החדשה.
הבשורות הסינופטיות.
הבשורות הסינופטיות הן המקורות העיקריים למידע היסטורי על ישו ושל התנועה הדתית שייסד - הבשורה על-פי מתי, הבשורה על-פי מרקוס, הבשורה על-פי לוקאס - מספרות את חייו, שליחותו, הצליבה ותחיית המתים של יהודי בשם ישו/ע שדיבר ארמית. קיימות השערות שונות לגבי מקור הטקסטים, משום שהבשורות של הברית החדשה נכתבו ביוונית עבור קהילות דוברות יוונית, ותורגמו מאוחר יותר לסורית, לטינית וקופטית. היסטוריונים חוקרים לעיתים קרובות את המהימנות ההיסטורית של מעשי השליחים, כאשר הם לומדים את מהימנות הבשורות, שכן ספר מעשי השליחים נכתב לכאורה על ידי אותו מחבר כמו בשורת לוקס.
איגרות פאולוס.
שבע איגרות פאולוס, הנחשבות בהסכמה מדעית כאמתיות (כלומר אכן נכתוב על ידי שאול התרסי - פאולוס ) מתוארכות בין 50 ל-60 לספירה (כלומר, כעשרים עד שלושים שנה לאחר פרק הזמן המקובל למותו של ישו) והן הטקסטים הנוצריים הקדומים ביותר ששרדו ועשויים לכלול מידע על ישו. אף על פי שפאולוס מספק מעט יחסית מידע ביוגרפי על ישו, ומציין שהוא מעולם לא הכיר את ישו באופן אישי, הוא מבהיר שהוא מחשיב את ישו כאדם אמיתי ויהודי. יתרה מכך, הוא טוען שנפגש עם יעקב הצדיק, אחיו של ישו ושליחיו של ישוע פטרוס ויוחנן בן זבדי.
מקורות לא נוצריים.
יוספוס וטקיטוס.
מקורות לא נוצריים ששימשו לחקור ולבסס את ההיסטוריות של ישו כוללים את ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלאוויוס) מהמאה הראשונה וההיסטוריון הרומי טקיטוס. מקורות אלו מושווים למקורות נוצריים, כגון איגרות פאולוס והבשורות הסינופטיות, ולרוב אינם תלויים זה בזה; כלומר, המקורות היהודיים אינם מסתמכים על המקורות הרומיים. דמיון והבדלים בין מקורות אלה משמשים בתהליך האימות.
בספרים 18 ו-20 של קדמוניות היהודים, שנכתבו בסביבות 93 עד 94 לספירה, מתייחס יוספוס פעמיים לישו. התפיסה המחקרית הכללית גורסת כי הקטע הארוך יותר, המכונה Testimonium Flavianum, מורכב ככל הנראה מגרעין אותנטי שהיה נתון לאינטרפולציה או זיוף נוצריים מאוחרים יותר. מצד שני, חוקר יוספוס לואיס פלדמן קובע כי "חוקרים מעטים הטילו ספק באמיתותם (של ההתייחסות שנמצאה בספרים 20, 9, 1) לאחיו של ישו, אשר נקרא המשיח, ששמו היה יעקב.
טקיטוס, בספר דברי הימים שלו (נכתב בסביבות שנת 115 לספירה), ספר 15, פרק 44, מתאר את השעיר לעזאזל של נירון את הנוצרים בעקבות אש רומא. הוא כותב שמייסד הכת נקרא כריסטוס (התואר הנוצרי לישו); שהוא הוצא להורג תחת פונטיוס פילטוס; וכי התנועה של חסידיו, שדוכאה בתחילה, פרצה שוב ביהודה ואף ברומא עצמה. הקונצנזוס המדעי הוא שההתייחסות של טקיטוס להוצאתו להורג של ישו על ידי פונטיוס פילטוס היא גם אותנטית וגם בעלת ערך היסטורי כמקור רומי עצמאי.
מחקר ביקורתי-היסטורי.
מאז המאה ה-18, התקיימו שלושה חיפושים מחקריים נפרדים אחר ישו ההיסטורי, כל אחד עם מאפיינים מובהקים ומבוסס על קריטריונים מחקריים שונים, אשר פותחו לעיתים קרובות במהלך אותו שלב. קריטריונים שפותחו כדי להבחין בין אלמנטים מוקדמים שמקורם בעל פה מאלמנטים ספרותיים מאוחרים יותר בסיפורי הבשורה, בהתייחס לאותם אלמנטים מוקדמים כמרכיבים מקוריים בתורתו ובביוגרפיה של ישו.
חיפושים מחקריים אלו נבדלו מגישות קודמות, משום שהן מסתמכות על השיטה ההיסטורית ללימוד נרטיבים מקראיים. בעוד ניתוח טקסטואלי של מקורות מקראיים התרחש במשך מאות שנים, חיפושים אלה הציגו שיטות חדשות וטכניקות ספציפיות, כדי לבסס את התוקף ההיסטורי של מסקנותיהם. ההתלהבות שהופגנה במהלך המחקר הראשון פחתה לאחר הביקורת של אלברט שוויצר משנת 1906, שבה הצביע על חסרונות שונים בגישות ששימשו את המחקר באותה תקופה. המחקר השני החל ב-1953, והציג מספר טכניקות חדשות, אך הגיע לשיאו בשנות ה-70. בשנות ה-80 החלו בהדרגה מספר חוקרים להציג רעיונות מחקריים חדשים, ויזמו מחקר שלישי, המאופיין בגישות המחקר העדכניות ביותר. המחקר האקדמי המודרני על ישו ההיסטורי מתמקד במה שסביר מבחינה היסטורית. מאז סוף שנות ה-2000, גברו החששות לגבי התועלת של של קריטריונים אלה של אותנטיות.
ישו ההיסטורי.
קיימת מחלוקת רחבה בין החוקרים על ההיסטוריות של פרקים ספציפיים המתוארים בסיפורי הברית החדשה על ישו, על פרטי חייו של ישו המוזכרים בסיפורי הבשורה, ועל משמעות תורתו. חוקרים רבים הטילו ספק באמיתותם ובאמינותם של מקורות אלה, ומעט אירועים המוזכרים בבשורות מקובלים באופו גורף על כל החוקרים.
טבילה וצליבה.
שני האירועים היחידים הכפופים להסכמה כמעט אוניברסלית במחקר הם שישו הוטבל על ידי יוחנן המטביל ונצלב בפקודת המושל הרומי הרומי פונטיוס פילטוס.
לפי חוקר הברית החדשה ג'יימס דאן, כמעט כל החוקרים המודרניים רואים בטבילתו של ישו וצליבתו אירועים שהתרחשו מבחינה היסטורית. הוא קובע כי "על שתי עובדות אלו בחייו של ישו יש הסכמה כמעט אוניברסלית". ההיסטוריון ג'ון פ. מאייר רואה בצליבתו של ישו עובדה היסטורית, וקובע כי בהתבסס על קריטריון המבוכה הנוצרים לא היו ממציאים את מותו הכואב של מנהיגם. "הקריטריון של מבוכה" משמש גם כדי לטעון לטובת ההיסטוריות של טבילתו של ישו על ידי יוחנן המטביל, שכן זהו סיפור שהכנסייה הנוצרית הקדומה לא הייתה רוצה להמציא. בהתבסס על קריטריון זה, בהתחשב בכך שיוחנן הטביל למחילה על חטאים, וישו נתפס כחסר חטא, המצאת הסיפור הזה לא הייתה משרתת שום מטרה, והייתה מבוכה בהתחשב בכך שהוא מציב את יוחנן מעל ישו.