נולדה בסיאטל לרוי ווינפילד מקארתי ומארת'ה ת'ריס מקארתי (לבית פרסטון), ונתייתמה בגיל 6, כששניהם מתו במגפת השפעת ב-1918. היא ושלושת אחיה (בהם השחקן קווין מקארתי) גדלו באומללות במיניאפוליס אצל הורי אביה, ובהשגחת דוד ודודה שלהם ייחסה לימים קשיחות והתעללות.
כשהמצב הפך בלתי נסבל, עברה לגור עם הורי אמה בסיאטל. סבה מצד אמה, הרולד פרסטון, היה עורך דין מצליח, אשר ניסח את אחד החוקים הראשונים בארצות הברית להבטחת פיצויים לעובדים בגין פציעה בעבודה. מקארתי ייחסה לסבה השפעה על עמדותיה השמאליות. לימים חיברה מקארתי ספר זכרונות בשם "Memories of a Catholic Girlhood". אחיה, קווין, כּיכּב בסרטים "מותו של סוכן" (1951) ו"פלישת חוטפי הגופות" (1956).
מקארתי סיימה את לימודיה התיכוניים בסיאטל, ועברה לפוקיפסי, ללמוד במכללת ואסר, שם סיימה תואר ראשון בשנת 1933. באותה תקופה הפכה אתאיסטית ועזבה את הכנסייה הקתולית. על אף זאת, העריכה את החינוך הקלאסי שהוענק לה, שהזין את האינטלקט שלה כל חייה והניח מסד לחיי היצירה שלה. היא ראתה בהשתחררות מן האמונה ובמאבקיה עם רשויות הדת חלק מהותי מאופייה.
קריירה.
בניו יורק היא התחברה לחוגים קומוניסטיים בראשית שנות השלושים, אך עוד באותו עשור דחתה את הקומוניזם של ברית המועצות, הביעה סולידריות עם לאון טרוצקי לאחר משפטי מוסקבה, והתנגדה במרץ לסופרים ומחזאים שהיא החשיבה לתומכים בסטליניזם.
היא החלה לפרסם בכתבי העת "Partisan Review", "The Nation", "The New Republic", "Harper's Magazine", וב-The New York Review of Books. עד מהרה רכשה לה מוניטין של מבקרת חדה, שנלחמה על חירות יצירתית ועל זכותה להתעלות מעל אידאולוגיה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הייתה מבקרת ליברלית של מקארתיזם וקומוניזם גם יחד. היא החזיקה בדעות ליברליות על תרבות ועל שררה, התנגדה למלחמת וייטנאם בשנות ה-60, ואף ביקרה בווייטנאם מספר פעמים במהלך המלחמה. בריאיון ל-BBC אמרה שאין מקרה מתועד אחד של רצח נשים או ילדים דרום-וייטנאמיים בידי לוחמי וייט קונג.
מקארתי לימדה במכללת בארד בשנים 1946–1947, ושוב בין 1986 ל-1989. כמו כן לימדה במשך שנה במכללת שרה לורנס בניו יורק.
רומן הביכורים שלה, "The Company She Keeps", זכה לשבחים מצד הביקורת כרומן שערורייתי, שמתאר את החוג החברתי של האינטלקטואלים בניו יורק בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 בכנות חסרת מעצורים. לאחר שרכשה מוניטין כמבקרת וכמחברת סאטירה, זכתה מקארתי גם בהצלחה מסחרית כשהרומן "The Group" משנת 1963, המתאר קבוצה של סטודנטיות במכללת ואסר, צעד ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך קרוב לשנתיים תמימות. יצירתה מתאפיינת בכתיבה מדויקת ובעירוב מורכב של אוטוביוגרפיה ובדיון.
יש הסוברים שדמותה חסרת-הטאקט של גרטרוד ברומן "Pictures from an Institution" מאת רנדל ג'רל מבוססת על מקארתי בשנה שבה לימדה במכללת שרה לורנס, שם לימד גם ג'ארל באותה עת.
למקארתי היה סכסוך רב שנים עם המחזאית ליליאן הלמן, מאז סוף שנות ה-30, על רקע חילוקי הדעות ביניהן לגבי משפטי מוסקבה ותמיכתה של הלמן בארגוני "החזית העממית" השונים שטיפח סטלין. מקארתי הכעיסה את הלמן במיוחד כשאמרה בתוכנית הטלוויזיה המופע של דיק קאווט "כל מילה ש[הלמן] כותבת היא שקר, לרבות ה"א הידיעה וו"ו החיבור". הלמן הגיבה בתביעת דיבה על סך 2.5 מיליון דולר, שלא הסתיים בחייה של הלמן. במהלך המשפט דעך כוכבה של הלמן בשל תשומת הלב המרובה שניתנה לטענות נגדו, שהציגו מקארתי ותומכיה. לימים חיברה נורה אפרון מחזה על הסכסוך בין השתיים, בשם "Imaginary Friends".
פרסים וכיבודים.
מקראתי זכתה בפרס הורייזן בשנת 1949, ובשתי מלגות גוגנהיים, בשנת 1949 ושוב ב-1959. היא הייתה חברה במוסד הלאומי לאמנויות ולמדעי הרוח, ובאקדמיה האמריקאית ברומא. בשנת 1973 נבחרה לשאת את הרצאת הויזינחה באוניברסיטת ליידן, תחת הכותרת "התיתכן ספרות גותית?". באותה שנה נבחרה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בשנת 1984 זכתה במדליה הלאומית לספרות ובמדליה על שם אדוורד מקדאוול.
מקארתי זכתה בתארים לשם כבוד מטעם מכללת בארד, מכללת בודן, מכללת קולבי, מכללת סמית', אוניברסיטת סירקיוז, אוניברסיטת מיין באורונו, אוניברסיטת אברדין, ואוניברסיטת האל.
קשרים חברתיים.
מקארתי חדלה מקשר עם כמה מעמיתיה ב-"Partisan Review" על רקע שינוי דעותיהם לכיוון שמרני לאחר מלחמת העולם השנייה. על אף זאת, שמרה על קשרי ידידות כל חייה עם המבקרים דווייט מקדונלד, פיליפ רב, פ"וו דופי, עם ההוגה הפוליטי והאקטיביסט ניקולה קיארומונטה, ועם הסופרת והמסאית אליזבת הרדוויק.
מקארתי קיימה ידידות קרובה עם ההוגה חנה ארנדט, וניהלה חליפת מכתבים ענפה ואינטלקטואלית עמה. לאחר מות ארנדט, הייתה מקארתי למנהלת עזבונה הספרותי של ארנדט, עד מותה שלה בשנת 1989.
חיי משפחה.
מקארתי נישאה ארבע פעמים. בשנת 1933 נישאה להאראלד ג'ונסרוד, שחקן תיאטרון. זמן קצר לאחר מכן קיימה רומן מחוץ לנישואים עם פיליפ רב. בשנת 1938 עזבה את רב ונישאה למבקר אדמונד וילסון, ולזוג נולד בן, רעואל וילסון. בשנת 1946 נישאה לבודן ברודווטר, שעבד באותה עת בניו יורקר. בשנת 1961 נישאה מקארתי לדיפלומט ג'יימס ר' וסט.
מותה.
מקארתי מתה לאחר מאבק בסרטן הריאה, ב-25 באוקטובר 1989, בעיר ניו יורק.
שכווי שחור
שכווי שחור או שֶׂכְוִי הָעֹגֶן (שם מדעי: "Tetrao tetrix") הוא מין עוף קרקע מקבוצת השכווים שבמשפחת הפסיוניים. הוא קרוב רחוק של התרנגול, החוגלה ותרנגול ההודו. הוא חי בטבע בערבות עשב ושדות בור וכן ביערות הטייגה, בצפון אירופה ואסיה.
מאפיינים.
השכווי הוא עוף בינוני, ואורך הזכרים מגיע עד 53 ס"מ ולמשקל של 1,000-1,450 גרם. הנקבות קטנות יותר: אורכן כ-40 ס"מ ומשקלן 750-1,100 גרם. נוצות השכווי הזכר שחורות ברוב גופו כשגבותיו אדומות, המקור והזנב לבנים והכנפיים בצבע חום כהה. הזנב מכיל נוצות מזדקרות דמויות נבל שנפרשות במצגי חיזור. שירו של הזכר מזכיר מעט שירת יונה ומטרתו למשוך את הנקבות הקטנות והמוסוות לשטחי הלק שלו ולא של שכווים אחרים, אשר אם ייפגשו עלולים להילחם ולפצוע קשה אחד את השני, עקב דורבנות רגליהם החדים.
סטודנטים תומכי ישראל
סטודנטים תומכי ישראל (באנגלית: Students Supporting Israel - SSI) היא רשת סטודנטיאלית פרו-ישראלית אשר תומכת במדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית בגבולות בני-הגנה. נכון ליוני 2015, לארגון ישנם 48 תאים ברחבי ארצות הברית, קנדה ואוסטריה הפועלים בתיאום. הארגון הוקם בשנת 2012 במדינת מינסוטה, ארצות הברית, וב-2016, משרדיו הראשיים שוכנים בעיר מיניאפוליס.
מייסדי הארגון הם אילן סינלניקוב, נאור ביטון וולריה צ'ייזין.
מטרת הארגון.
מטרתם של "סטודנטים תומכי ישראל" היא לשנות את השיח האנטי-ישראלי שאותו חווים לדעתם סטודנטים בקמפוסים על ידי הקניית האפשרות להשמיע עמדות בעד ישראל, כחלק מתנועה ארצית חזקה. אחד מיעדי התנועה הוא להראות לסטודנטים כי הם אינם לבד במאבקם נגד מה שהם רואים כדמונזיציה של ישראל בקמפוסים ברחבי העולם.
הישגים ופרסי הוקרה.
כחלק מהמאבק בתנועת החרם (BDS) נגד ישראל, הצליחו תאי הארגון להעביר באוניברסיטת מינסוטה, אוניברסיטת ג'ורג'יה, אוניברסיטת אינדיאנה ואוניברסיטת A&amp;M בטקסס החלטות שקוראות להגברת שיתופי הפעולה בין אוניברסיטאות אמריקאיות לאוניברסיטאות ישראליות. החלטות אלו הן חלק מקמפיין נגדי ומתואם שמנהל SSI נגד ארגון SJP ותנועת ה-BDS שקוראים לחרם על ישראל.
ב-2015 הארגון זכה בפרס של קונסוליית ישראל בשיקגו לפעילות פרו-ישראלית יוצאת דופן. בשנת 2014, SSI זכה בפרס דוד בר-אילן של ארגון CAMERA ובפרס השנתי של ארגון ציוני אמריקה.
אירוע שנוי במחלוקת במכללת אוגסבורג - מינסוטה.
אגודת הסטודנטים במכללת אוגסבורג, מכללה לות'רנית פרטית במינסוטה, מנעה מתא של SSI להירשם כארגון סטודנטים רשמי בקמפוס. כחלק מתהליך הרישום נשאלו הסטודנטים שתומכים בישראל האם הם אינם מתביישים לתמוך בעמדה "מנוגדת לצדק".
הארגון יצא לקמפיין אינטרנטי שביקר את החלטת המכללה. לאחר מספר שבועות, הודיע סגן נשיא מכללת אוגסבורג בהודעה רשמית כי "החלטת אגודת הסטודנטים מבוטלת וסטודנטים תומכי ישראל (SSI) יוכרו באופן רשמי כתא סטודנטים בקמפוס".
ליליאן הלמן
ליליאן פלורנס הֶלְמַן (20 ביוני 1905, ניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית - 30 ביוני 1984, טיזברי, מסצ'וסטס, ארצות הברית) הייתה מחזאית ותסריטאית יהודיה-אמריקאית, שנודעה בדעות שמאליות ובאקטיביזם פוליטי. היא הוכנסה לרשימה השחורה של הוליווד בשיאה של הפאניקה האמריקאית מקומוניזם בין השנים 1947 ו-1952. על אף שהמשיכה להעלות מחזות בתיאטראות ברודוויי בשנות ה-50, החרם מצד תעשיית הקולנוע האמריקאית פגע בה כלכלית באופן חד. הלמן זכתה לשבחים על הקרבת הקריירה בכך שסירבה להשיב על שאלות ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית. היא הכחישה שהייתה חברה במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, אך רבים פקפקו בהכחשה, ובהם כתבת המלחמה מרתה גלהורן ומבקרת הספרות מרי מקארתי.
הלמן הייתה נשואה לארתור קובר, הומוריסטן, תסריטאי ויחצ"ן, בין השנים 1925 ל-1932. הלמן קיימה מערכת יחסים זוגית עם הסופר דשיל האמט משנת 1931 עד מותו בשנת 1961. הם לא נישאו מעולם, משום שהאמט היה נשוי.
ב-1966 כתבה את התסריט לסרט "רדיפה" בבימויו של ארתור פן.