בשנת 1858 מסרו העותמאנים את מבנה בית המרחץ "חמאם אל סולטאן", לידי הקהילה הארמנית-קתולית אשר הקימה במקומו כנסייה.
בשנת 1869 נבנתה ברחוב האכסניה האוסטרית אשר תוכננה על ידי האדריכל אנטון אנדליכר (Anton Endlicher).
בשנת 1874 הוקמה כנסיית גבירתנו הדואבת על שרידיה של כנסייה צלבנית.
בתקופה העות'מאנית שכן ברחוב בניין "הסראיה" שהיה משכנו של מושל ירושלים, שכונה "מותסלם". במאה ה-19 עבר בית הסראיה ממשכנו ברחוב ויה דולורוזה, לארמון הגבירה טונשוק. בשנת 1923 הוקם במקום בית ספר יסודי מוסלמי לבנים "אל-עומריה". מגג בית הספר יש תצפית על הר הבית.
בשנת 1903 בקירוב, הוקמה ברחוב קפלת ההרשעה וכפיית הצלב, קפלה נוצרית קתולית, הנמצאת בחזקת משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית. מספר שנים לפני הקמתה, התגלו במקום חורבותיה של כנסייה ביזנטית ששמה אינו ידוע ואשר הפכה לימים למסגד.
בשנת 1924 הוקם בסמיכות לקפלת ההלקאה, מוסד אקדמי איטלקי ללימודי מקרא, בשם בית הספר הפרנציסקני למקרא. ב-2005 הוכר במעמד של אוניברסיטה אפיפיורית. במקום קיימת ספרייה עם כ-50,000 ספרים בנושאי ארכאולוגיה, המזרח הקדום, מקרא, פאטרולוגיה, יהדות מוקדמת, וכתבי עולים רגל לארץ ישראל
משנת 1931 קיים במוסד זה מוזיאון לארכאולגיה.
בחלקו המערבי של הרחוב נמצא שוק גדול הנקרא "ח'אן א'זית" (אכסניית שמן הזית).
ברחוב ויה דולורוזה פינת רחוב הגיא הוקמה האכסניה האוסטרית כאכסניה לצליינים. בצדו המזרחי של הרחוב פועל בית ספר לבנים.
מ-1967.
במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים פרצו כוחות חטיבה 55 לעיר העתיקה משער האריות דרך רחוב זה, לאחר שהושלם כיתורה של העיר העתיקה מכל כיווניה. מהרחוב נעו חלק מהכוחות דרומה למתחם הר הבית והכותל המערבי, בעוד כוחות אחרים החלו בטיהור העיר העתיקה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, במהלך עבודות שיפוץ ברחוב, הועלו אבנים מרצפת ממפלס תקופת בית שני (הנמוך בסביבות 4 מטר ממפלס החיים) א אמצע רחוב ויה דולורוזה, סמוך למפגש עם רחוב הגיא.
בשבת חול המועד סוכות ה'תשמ"ח (10 באוקטובר 1987), נרצח ברחוב ישראלי בידי מחבל ערבי.
במוצאי יום כיפור ה'תשנ"ז, 24 בספטמבר 1996 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו על פתיחת מוצא מנהרות הכותל לרחוב ויה דולורוזה. בעקבות זאת פרצו מהומות מנהרת הכותל. הממשלה התכנסה לדיון מיוחד, והחליטה להשאיר את היציאה לרחוב.
במוצאי שבת חול המועד סוכות ה'תשע"ו נרצחו במקום שני יהודים על ידי מחבל ערבי.
ברחוב גלריות אחדות לאומנות ולעתיקות.
אתרים בסמוך לרחוב.
מול מנזר האחיות ציון, קיים זאווית אל בוחריה, מרכז סופי של המסדר הנקשבנדי בישראל. במקום מסגד סופי קטן, אחוזת קבר משפחתית. ומוזיאון קטן לתולדות הקהילה האוזבקית בירושלים בו גם אוסף נדיר של כתבי יד ישנים הקשורים לתורה הסופית והעדה האוזבקית.
בריכת הסטרותיון משתרעת ברובה מתחת הרחוב ומתחת הרחוב מסתיימת מערת צדקיהו.
מהרחוב יוצא מעבר מקורה חשוך (מתחת לבית הספר עומריה), המגיע לשער הר הבית הנקרא "השער החשוך" או "שער פייצל". לדעת חלק מהחוקרים נקודת המוצא של המעבר המקורה, היא מקומה של מצודת האנטוניה ששכנה מצפון להר הבית. במעבר זה נמצאים פתחיהן של שלוש מדרסות מן התקופה הממלוכית, הדוואדריה (נבנתה ב-1295), הסלאמיה (נבנתה ב-1300) והאמיניה (נבנתה ב-1330), במתחם שלוש המדרסות הללו נמצאים כיום מוסדות של אלווין ישראל המספקים שירותי יום לאנשים עם צרכים מיוחדים מגיל ינקות ועד זקנה.
סמוך לרחוב ממוקמים "השער החשוך" ו"שער בני ע'ואנימה" - משערי הר הבית.
מיכל כהן
מיכל כהן (נולדה ב-4 בנובמבר 1965) היא אשת חינוך ישראלית המכהנת כמנכ"לית קרן רש"י מאז 2017. הייתה מנכ"לית משרד החינוך בין השנים 2013—2017.
ביוגרפיה.
מיכל כהן שירתה בצה"ל בגרעין נח"ל בין השנים 1983–1986. ב-1991 סיימה לימודים לתואר ראשון בחינוך, במכללת דוד ילין, ובשנת 1997 השלימה תואר שני בחינוך מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 2006–2007, למדה כהן ייעוץ ארגוני למערכות חינוך באוניברסיטת תל אביב והמשיכה בשנת 2010 בבית הספר הגבוה לניהול שבפריז לתעודה בתחום הניהול במגזר הציבורי. ב-2016 החלה לימודים לתואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
כהן החלה את דרכה החינוכית בשנת 1991 ועד לשנת 2005 היא מילאה שורה של תפקידים חינוכיים, במהלכם מונתה לסגנית-מנהלת בית ספר בפסגת זאב. בין השנים 2001–2005 שימשה מנהלת בית הספר דקל וילנאי א' במעלה אדומים. בין השנים 2005–2007, הייתה מפקחת במחוז ירושלים ומנח"י.
בספטמבר 2017 כהן מונתה למנכ"לית קרן רש"י.
כהן נשואה ואם לשלושה.
משרד החינוך.
בשנת 2008 הייתה כהן יועצת פדגוגית למנכ"לית משרד החינוך, שלומית עמיחי. בהמשך, מונתה לסמנכ"לית בכירה למינהל הפדגוגי. תפקיד נוסף אותו מילאה כהן הוא סמנכ"לית משאבי אנוש במשרד החינוך. על הישגיה בתחום זה זכתה לפרס המנכ"ל.
בשנת 2010 מונתה לתפקיד סמנכ"לית בכירה במינהל הפדגוגי. במסגרת תפקידה הייתה שותפה בגיבוש הרפורמה בחטיבה העליונה, "עוז לתמורה" ומונתה על ידי מנכ"ל משרד החינוך באותה עת, ד"ר שמשון שושני, להוביל את ההטמעה של הרפורמה עוז לתמורה ואת הרפורמה בבתי הספר היסודיים, "אופק חדש". כמו כן, היא הובילה את ההטמעה של המלצות ועדת טרכטנברג, אשר כללו בין היתר את הרפורמה של חוק חינוך חינם לגילאי 3–4 וצהרוניות בגני הילדים. כהן גם הובילה את מתווה הניהול העצמי, הנהגת מדיניות ניהולית-חינוכית עצמאית והחילה אותו על כלל בתי הספר היסודיים. לצד אלה, היא מיסדה את השימוש בכלי תכנון למערכת החינוך.
בנובמבר 2013 מונתה על ידי שר החינוך שי פירון, לתפקיד מנכ"לית משרד החינוך. עם כניסתו של נפתלי בנט למשרד החינוך בשנת 2015, הוא בחר להמשיך את תפקידה של כהן כמנכ"לית. כהן פרשה מתפקידה במרץ 2017 והוחלפה בידי שמואל אבואב.
כמנהלת המשרד, קידמה כהן עקרונות חינוכיים של שותפות מנהלים ומורים בקבלת ההחלטות של המשרד, הרחבה של האוטונומיה הניהולית והבית ספרית, צמצום פערים באמצעות דיפרנציאציה של התוכניות החינוכיות והרחבת השקיפות של המידע.
בין התוכניות הבולטות שקידמה כהן:
באוגוסט 2021 נתקבלה החלטת ממשלה על מינוייה ליושבת ראש המועצה הישראלית לתרבות ולאומנות.
יוסוף שאקור
יוסוף בין רגהיב שאקור (נולד ב-1928) הוא קצין לשעבר בצבא סוריה, אשר שירת בין היתר כראש המטה הכללי של סוריה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
שירות צבאי.
שאקור נולד בשנת 1928 סמוך לעיר חומס, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון החל ללמוד באקדמיה הצבאית בחומס. לאחר מכן עבר קורס קציני ארטילריה בצרפת, בדומה לקצינים רבים בצבא הסורי בתקופה, בהמשך הוא גם עבר קורסים נוספים בברית המועצות.
בין השנים 1961–1964 שירת שאקור בתור קונסול כללי של סוריה בוונצואלה וברזיל, הוא דבר ספרדית, אנגלית, צרפתית, ערבית, רוסית וארמנית, מה שהפך אותו לנכס דיפלומטי של סוריה. לאחר חזרתו מדרום אמריקה, הוא מונה למזכיר כוחות הביטחון והועלה לדרגת עקיד ולאחר מכן גם קודם לדרגת עמיד, בתפקיד זה הוא שירת במהלך מלחמת ששת הימים בשנת 1967.
בשנת 1970 קודם לדרגת לואא', בעיקר משום תמיכתו בעליה לשלטון של הנשיא חאפז אל-אסד. באפריל 1972, הרמטכ"ל מוסטפא טלאס קודם לתפקיד שר הביטחון ושאקור נבחר להחליפו בתפקיד ראש המטה הכללי של הכוחות הסורים. בתפקידו החדש, שאקור היה אחראי מקרוב על ההכנות למלחמת יום הכיפורים ותכנון תוכנית התקיפה. באוגוסט 1974 אולץ שאקור לפרוש מתפקיד ראש המטה ומשירותו הצבאי משום שנתפס על ידי השלטון כאחראי לחוסר ההצלחה של הכוחות הסורים לכבוש מחדש את רמת הגולן מידי ישראל.
איתי מרגלית
איתי מרגלית (נולד ב-25 בינואר 1970) הוא אתלט ישראלי בעבר. אלוף ישראל 8 פעמים (1994-1989, 1997 ו-1998) ושיאן ישראל בקפיצה לגובה. ייצג את ישראל באליפות עולם (שטוטגרט 1993) וב-3 אליפויות אירופה (ספליט 1990, הלסינקי 1994 ובודפשט 1998).
ביוגרפיה.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1989 זכה מרגלית לראשונה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.07 מטר. בחמש השנים הבאות הוא הגן על תוארו זה ובסך הכל זכה 6 פעמים ברציפות באליפות ישראל בקפיצה לגובה.
המכביה ה-13.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ביולי אותה שנה זכה מרגלית במדליית ארד בתוצאה של 2.08 מטר, אחרי רביד רויף בן ה-17 (2.11 מטר) ומוריס סקוט (2.08 מטר), שניהם מארצות הברית.
אליפות אירופה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בספליט אז יוגוסלביה בשנת 1990 סיים מרגלית במקום 24 והאחרון בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.10 מטר.
המכביה ה-14.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-14 שנערכו ביולי 1993 זכה מרגלית במדליית זהב בתוצאה של 2.25 מטר.
אליפות עולם.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט שבגרמניה ב-20 באוגוסט 1993 סיים מרגלית במקום 23 בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 2.20 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי שבפינלנד בשנת 1994 סיים מרגלית במקום 19 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.15 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בפריז שבצרפת ב-8 במרץ 1997 סיים מרגלית במקום בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 2.20 מטר. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בהדר יוסף בקיץ אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 2.24 מטר.