בשנות השישים של המאה ה-20 עלה כוחה של המפלגה הדמוקרטית, בהנהגתו של פרנסיסקו גבריאז'י. מפלגה זו, בעלת השקפות שמרניות קמה ביוזמתם של בעלי אדמות שהתנגדו לרפורמות שהנהיג נשיא ארגנטינה חואן פרון, ושבמסגרתן הוקצו יותר משאבים לערים על חשבון המגזר הכפרי. גבריאז'י נבחר למושל הפרובינציה ב-1961 והודח במהלך ההפיכה הצבאית שאירעה בארגנטינה ב-1966. הממשל הצבאי עצמו מינה אותו מחדש למושל ב-1970. בקדנציה החדשה שלו הנהיג גבריאז'י קו תקיף נגד האופוזיציה, והשתמש במשטרה לדיכוי מתנגדים. בנוסף, החל לגלות מעורבות בענייני חוץ, ותמך במורדים שפעלו נגד נשיא צ'ילה, סלוודור איינדה. בעקבות הפגנות נגדו ב-1972 נאלץ להתפטר.
דמוגרפיה.
בשנת 2001 התגוררו במנדוסה כמיליון ו-580 אלף בני אדם, מה שהופך אותה לפרובינציה החמישית בגודלה בארגנטינה. הבירה מנדוסה היא העיר הרביעית בגודלה בפרובינציה, ומתגוררים בה כ-111 אלף תושבים, אך במטרופולין שלה מתגוררים כ-60% מתושבי הפרובינציה, כ-849 אלף בני אדם. מבחינה מינהלית מחולקת הפרובינציה ל-18 דפרטמנטוס.
הערים הגדולות במנדוסה הן:
כלכלה.
כלכלתה של מנדוסה היא החמישית בגודלה בארגנטינה, והתמ"ג בשנת 2006 נאמד בכ-13.8 מיליארד דולרים. בממוצע, מדובר בכ-8,720 דולר לנפש, שיעור דומה לממוצע הארצי בארגנטינה.
מנדוסה מפורסמת בתעשיית היין שלה, ומדי שנה מיוצרים ב-1,200 היקבים שבה למעלה ממיליארד ליטר יין, שהם כ-70% מהתוצרת בארגנטינה כולה. תעשיות בולטות נוספות כוללות שימורי פירות, זיקוק נפט וצמנט.
תעשיית הדבש אף היא ענף בולט בפרובינציה, שבה כ-30 אלף כוורות. הגידולים החקלאיים הנפוצים בפרובינציה כוללים תפוחים, אגסים, עגבניות, בצלים, שזיפים, זיתים, דובדבנים וחבושים.
כ-14% מרזרבות הנפט של ארגנטינה מקורן במנדוסה, ומחצבים נוספים כוללים אורניום וסיד.
בעקבות המשבר הכלכלי שפקד את ארגנטינה בראשית המאה ה-21 וצניחת שער הפסו, הפכה הפרובינציה ליעד אטרקטיבי יותר לתיירים, ומאז 2002 חל גידול מתמיד במספר התיירים הפוקדים אותה. התיירות מבוססת על אתרי סקי (הבולט שבהם לאס לניאס), תיירות יין, וכן מטפסי הרים המעפילים לפסגת האקונקגווה.
קולנוע.
בשנת 1997 צולם בעיירה הקטנה אוספז'אטה (Uspallata) הסרט המפורסם "7 שנים בטיבט" בכיכובו של בראד פיט. בסרט ניתן היה להבחין בנופים ההרריים המרהיבים ביופיים, בחלקם מושלגים ובחלקם מדבריים.
רננה בן גוריון
תאריך אחרון לשיווק
תאריך תפוגה
רננה לשם בן גוריון
רון ניסן
רונלד הארולד ניסן (באנגלית: Ronald Harold Nessen; נולד ב-25 במאי 1934) הוא דובר הבית הלבן ה-17, תחת ממשלו של הנשיא ג'רלד פורד בין השנים 77–1974 והיהודי הראשון לכהן בתפקיד זה.
הוא נכנס לתפקידו כדובר הבית הלבן להחליף את קודמו ג'רלד טרהורסט, אשר התפטר בעקבות התעוררות פרשת החנינה שהעניק הנשיא פורד לנשיא ריצ'רד ניקסון על פרשת ווטרגייט, לאחר שירש אותו בתפקיד כסגן הנשיא משזה האחרון התפטר על סף הדחה מהנשיאות.
לפני שהצטרף לממשל פורד, כיהן ככתב וושינגטוני לרשת החדשות NBC. ביום בו ירש סגן הנשיא פורד את הנשיא ניקסון, לאחר שזה התפטר, ב-9 באוגוסט 1974, הוא שימש כפרשן ראשי לשידורי ההשבעה של פורד וכן הכין כתבה מרכזית באותו ערב על זה האחרון ודיווח על מינוייו של טרהורסט כדובר הבית הלבן, אותו הוא עתיד לרשת בתפקיד.
הוא ידוע כמי שטבע את האימרה: "אף אחד לא מאמין לדובר, אך כולם מאמינים למקור אנונימי".
מייקל צ'רתוף
מייקל שרתוף
מייקל שרטוף
חסיה פיינסוד-סוקניק
דוד ברטוב
דוד ברטוב (לעיתים גם בר-טוב) (1 בפברואר 1924 - 30 במרץ 2018) היה משפטן ואיש ציבור שכיהן כמנהל לשכת הנשיא, כשופט שלום ומחוזי, כרשם בית המשפט העליון וראש ארגון "נתיב".
קורות חייו.
ברטוב נולד בשם דוד גוטנסקי בעיירה מוטאל שבבלארוס. הוא למד בבית ספר תיכון עברי "תרבות" בעיר פינסק, וסיים לימודיו ב-1939. בשנת 1941 הוגלה למחנה עבודה סובייטי בסיביר. הוא שוחרר מהמחנה כנתין פולני ועסק בעבודות שונות בברית המועצות. ב-1946 עזב את ברית המועצות לפולין, ופעל בתנועת "הנוער הציוני" בפולין ובגרמניה.
עם עלייתו לישראל בשנת 1949 עברת את שם משפחתו ל"ברטוב" והתמנה למזכיר לשכת נשיא המדינה חיים ויצמן (שנולד באותה עיירה). בשנת 1952 התמנה למנהל הלשכה של הנשיא יצחק בן-צבי. ב-1959 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1960 קיבל תואר מוסמך במשפטים. לאחר תקופת התמחות בירושלים הוסמך ב-1961 כעורך דין, ומונה על ידי הנשיא יצחק בן צבי ליועצו המשפטי.
ב-1964 יצא לשליחות בברית המועצות ושימש כאיש צוות "נתיב" בברית המועצות וכמזכיר ראשון בשגרירות ישראל במוסקבה. לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לישראל ב-1967 שב לישראל ולפעילות משפטית, וכיהן כשופט בבית משפט השלום בירושלים וכרשם בית המשפט העליון. ב-1979 מונה לכהונת סגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים. בתקופה זו פעל גם במישור הציבורי וריכז את שתי ועדות החקירה המשפטיות החשובות ביותר בשנים אלו: ועדת אגרנט, ועדת החקירה של מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973, ובשנים 1982–1983 ריכז את ועדת כהן, הוועדה לחקירת האירועים במחנות סברה ושתילה.
בשנים 1986–1992 היה ראש "נתיב", ומ-1992 עד 1994 – ראש משלחת "נתיב" במדינות של ברית המועצות לשעבר.
אחרי פרישתו היה דוד ברטוב פעיל בוועדות למען יהודי ברית המועצות לשעבר. כיהן כיו"ר הוועדה לעניין "חוק המסייעים לנטרול תוצאות אסון צ'רנוביל" וכיו"ר רשות ועדת אסירי ציון.
במשך שנים רבות היה חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית ובוועד הפועל של האוניברסיטה. בין השנים 1997–2003 שימש כיו"ר הוועד המנהל של יד יצחק בן-צבי בירושלים, כיהן כיו"ר המועצה הציבורית של יד יצחק בן-צבי.
דוד ברטוב היה נשוי לאסתר ברטוב, והוא אחיו הבכור של חיים ישראלי, עוזרם הבכיר של שרי הביטחון לדורותיהם. לזוג נולדו שלושה בנים.
ברטוב נפטר בירושלים ב-30 במרץ 2018 ונטמן בהר המנוחות.
פרסים.
במהלך השנים קיבל את הפרסים הבאים:
פאקסוס
שימוש מלחמתי באופניים
שימוש מלחמתי באופניים הוא השימוש שעושים לוחמי חיל רגלים באופניים כאמצעי תחבורה מלחמתי.
תחילת השימוש באופניים כאמצעי לחימה הופיעה בסוף המאה ה-19 כאשר נכנסו לשימוש האופניים הבטוחים באירופה, ארצות הברית ובאוסטרליה. למרות שצבאות סדורים רבים השתמשו באופניים כאמצעי לחימה במשך שנים רבות, כיום משמשים האופניים מיליציות בלבד.
היסטוריה.
שימושים ראשונים.
בשנים שקדמו לשנת 1894 נעשו מספר ניסויים לבדיקת היתכנות שימוש באופניים למטרות מלחמתיות במספר צבאות. עד לשנה זו, התפתחות האופניים לא איפשרה שימוש יעיל ובאופן עקרוני, היה הסוס עדיף על האופניים. השיפורים שנכנסו באופניים, כדוגמת מבנה השלדה ויצירת צמיגים מנופחים באוויר, הובילה לכך שבסיום המאה ה-19, למרבית צבאות אירופה וצבא ארצות הברית היו יחידות רכובות על גבי אופניים. שימוש מלחמתי בסוסים הלך והתמעט אך לא נעלם: במלחמת העולם השנייה היה עדיין שימוש נרחב בסוסים: בצבאות איטליה ופולין היו גדודי פרשים; בצבא רוסיה שימשו סוסים לתעבורת מפקדים וגרירת תותחים ועגלות.
הממלכה המאוחדת העסיקה חיילי חי"ר מצוידים באופניים בצבאות מקומיים או במיליציות אך לא ביחידות צבא בריטניה עצמו. בצרפת הוקמו מספר יחידות ניסיוניות שבחנו לראשונה את האופניים המתקפלים. בצבא ארצות הברית נערכו הניסויים הגדולים ביותר במאה ה-19: יחידות אופניים, מצוידות בסוגים שונים של אופניים, ביצעו אימונים לתנועות רכובות של עד 1600 קילומטרים. בנוסף, לראשונה נוסתה יכולתה של יחידה לרכוב בשטחים פתוחים ולא על דרכים בלבד.
השימוש המבצעי הראשון שיש תיעוד לגביו היה פשיטת ג'יימסון, בה רוכבי אופניים נשאו הודעות. במלחמת הבורים השנייה, שימשו רוכבים כתצפיתנים ושליחים ויחידה שתפקידה היה פטרול על פסי הרכבת עשתה שימוש לראשונה באופני טנדם שקובעו לפסים. מספר פשיטות, משני הצדדים, השתמשו בכוחות רכובים.
מלחמות העולם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כוחות חי"ר מצוידים באופניים שימשו בתפקידים רבים: לוחמים, תצפיתנים, שליחים ועוד. באיטליה, יחידות כאלה פעלו עד סוף המלחמה. בגרמניה, עם פרוץ המלחמה לכל גדוד הייתה פלוגת אופניים. במהלך המלחמה נוספו פלוגות נוספות ובסך הכל היו כ-80 פלוגות. הצבא הגרמני ערך מחקרים בנושא לחימה רכובה ופרסם אותם בסיום המלחמה.
במהלך הפלישה לסין במלחמת סין–יפן השנייה היו בצבא יפן כ-50,000 חיילים מצוידים באופניים. גם במהלך מלחמת העולם השנייה, הקרב על מאלאיה ודרכם של היפנים לכיבוש סינגפור בשנת 1941 היו תלויים במידה רבה בלוחמים רכובי אופניים. בשני המאמצים הללו אפשרו האופניים העברה שקטה וגמישה של אלפי חיילים ששימשה לגרימת הפתעה ויצירת בלבול בקרב האויב. בנוסף, שימוש באופניים הקל על מכונת המלחמה היפנית בכך שחסך ממנה שימוש במשאיות או ספינות לתובלת חיילים, ובמיוחד לא נפט, שהיה מצרך דרוש ביותר עבור יפן במהלך המלחמה. השימוש באופניים איפשר לצבא יפן תנועה מהירה יותר מהכוחות הנסוגים, שהובילה פעמים רבות לניתוק נתיב הנסיגה וללכידת שבויים רבים. מהירות התנועה של הכוחות הרכובים נתנה ביד התוקף את האפשרות להפתיע את הכוחות המגנים על דרכים ראשיות כיוון שפתחה חלון לתקיפתם מכיוון העורף.