השלווה נשברת באקורד לה מז'ור מתנפץ בפסנתר, הפותח את הפרק השלישי, הווירטואוזי והתוסס, טרנטלה במקצב 6/8 בצורת רונדו. אחרי שהוא עובר שורה של אפיזודות, שיש ביניהן ניגודים קלים, חוזר הנושא בפעם האחרונה והיצירה מסתיימת בששון בתרועה של לה מז'ור..
הפינאלה הזה חובר במקורו לסונאטה אחרת, מוקדמת יותר, לכינור ופסנתר של בטהובן, אופוס 30 מס' 1, גם היא בלה מז'ור.
פרשת הספינה אברהם גרץ
פרשת הספינה אברהם גרץ התרחשה בשנת 1952, ועוררה הד תקשורתי רב בישראל ובעולם. בפרשה הייתה מעורבת הספינה "אברהם גרץ" שבבעלות חברת הספנות מ. דיזנגוף ושות', כאשר אדן גרץ, בנו של היינץ גרץ הבעלים של החברה, השתלט על הספינה במימי ארצות הברית ואיים להטביע אותה על אנשיה, אם אביו לא יתמנה לשר התחבורה של מדינת ישראל.
תולדות הספינה.
בשנת 1905 הקים מאיר דיזנגוף, מי שיהיה לימים ראש עירית תל אביב, את חברת ספנות מ. דיזנגוף ושות' בע"מ. לאחר שנים צירף אליו דיזנגוף שלושה אנשי עסקים נוספים לחברה, שאחד מהם היה היינץ גרץ, שנולד בגרמניה בשנת 1903. על פי הסכם בין דיזנגוף לשותפיו, עם פטירתו של אחד מהם, יעבור חלקו לשאר השותפים. מאיר דיזנגוף נפטר ראשון בשנת 1936, אחריו נפטרו שניים מן השותפים האחרים. היינץ גרץ שנותר אחרון בחיים היה לבעלים היחיד של החברה, אך היא המשיכה להיקרא בשמה המקורי, מ. דיזנגוף ושות'.
בשנת 1950 רכשה החברה בארצות הברית שלוש ספינות ישנות בנות כ-30 שנה. לאחת מהן, בת 9,440 טון, קרא היינץ גרץ בשם "אברהם גרץ", על שמו של אביו.
ההשתלטות על הספינה.
בחודש דצמבר 1952 כאשר ה"אברהם גרץ" הייתה בהפלגה מארצות הברית לקנדה, השתלט עליה אדן גרץ, בנו בן ה-24 של היינץ גרץ, שהיה ימאי בעל תעודת רב חובל מטעם ממשלת פנמה, סילק מן הספינה בערמה את רב החובל האיטלקי של הספינה ושיגר מן הספינה מברק לראש הממשלה דוד בן-גוריון, במברק הודיע אדן גרץ שאם ראש הממשלה לא ימנה את אביו היינץ גרץ לשר התחבורה, הוא יהפוך את הספינה לאלטלנה שנייה, דהיינו יטביע אותה על אנשיה. שעה קלה לאחר מכן הגיעו מברקים דומים למנכ"ל משרד התחבורה, ליועץ המשפטי של חברת דיזנגוף חבר הכנסת יעקב שמשון שפירא ולעורך מעריב הד"ר עזריאל קרליבך.
בהמשך הגיעו מהספינה מברקים נוספים בהם הודיע אדן גרץ, כי בספינה פרץ מרד של הספנים וכן היו בהם משפטים נוספים מקוטעים ובלתי ברורים. באחד המברקים נכללה דרישה להעמיד לדין את בכירי משרד התחבורה.
הרשויות בישראל הסיקו מן המברקים כי סיבתם נעוצה במצבו הנפשי של אדן גרץ ועל כן הורו במברק לאלחוטאי של הספינה שלא לציית יותר לאדן גרץ שכנראה נתבלעה דעתו, אלא לקצין הראשון של הספינה, אמריקאי לא יהודי. האלחוטאי השיב כי אינו יכול לעשות דבר מאחר שרב החובל עומד מעליו ואקדח שלוף בידו.
הרשויות נועצו בפסיכיאטר ועל פי עצתו הבריקו לספינה כי הם מסכימים לדרישותיו של אדן גרץ, כי יעמידו לדין את אנשי הצוות המתמרדים והורו לו לפנות לנמל הקרוב.
הסערה התקשורתית.
הידיעה על מצבה של הספינה ועל המברקים ששוגרו ממנה עוררו סערה תקשורתית בישראל ובארצות הברית. כותרת הידיעה בעיתון דבר אמרה:
והעיתון מעריב הכתיר את הידיעה בכותרת:
העיתונות הישראלית חקרה ומצאה כי כחצי שנה קודם לכן ביקש אדן גרץ להנהיג את הספינה כרב חובל במסעה לארצות הברית, לא התירה לו זאת מינהלת נמל חיפה מאחר שלא הייתה בידו תעודת רב חובל מוכרת. רק לאחר שרב חובל מוסמך עלה על הספינה הותרה הפלגתה. כן נתברר כי כשעגנה הספינה בנמל ניו יורק פנה אדן גרץ לקונסוליה הישראלית וביקש היתר להפלגתה תחת פיקודו ומשנדחתה בקשתו הפליג ללא היתר.
מסע הספינה החטופה.
ארבעה ימים התנועעה הספינה על 39 אנשי צוותה במימי האוקיינוס האטלנטי תחת שליטתו של אדן גרץ מבלי שאנשי הצוות הצליחו להשתלט עליה. הדאגה לגורל הספינה חלפה רק כאשר הגיעה הספינה לחופי קנדה.
אדן גרץ הורד מן הספינה כשהייתה במרחק של 20 מיל מן החוף, אל גוררת שהזמין, כשהוא לבוש במדי שרד והועבר על ידי רשויות ההגירה הקנדיות לבית מלון בעיר הליפקס והספינה המשיכה לשוט אל נמל סנט ג'ון בקנדה.
עתה התעורר עניין חדש; נסתבר כי חברת דיזנגוף הטילה על אנשי הצוות, ככל הנראה בפיתויים כספיים, קשר של שתיקה אודות מה שקרה לספינה בהפלגתה. ב-13 בדצמבר 1952 ערך אדן גרץ מסיבת עיתונאים במונטריאול בה הכחיש כי איים על חיי אנשיה וכי שיגר ממנה מברקים תמוהים. הוא הצהיר כי הוא עדיין רב החובל של הספינה ודחה את הידיעות כי איים על האלחוטאי של הספינה ואילצו לשלוח מברקים לארץ שתוכנם הוכתב על ידו. אנשי הספינה מצידם לא מסרו דבר על האירועים. האלחוטאי הצהיר: "כקצין אלחוטאי נשבעתי שבועת שתיקה וסודיות" וסירב להוסיף דבר.
ב-16 בדצמבר הפליגה הספינה בדרכה לישראל. ב-5 בינואר 1953 הגיעה הספינה לחיפה. הציבור בארץ והעיתונות ציפו כי עם הגיעה של הספינה לחיפה יתבהרו האירועים שהתחוללו עליה, אך נכונה להם אכזבה. בהגיע הספינה לחיפה נאסר על אנשי צוותה להתראיין ולמסור פרטים על אשר אירע בה. נולדה סברה כי המברקים שנשלחו מן הספינה היו ילידי רוחו של האלחוטאי. קמה דרישה להקמת ועדת חקירה אך זו לא נענתה וסיפורה של ה"אברהם גרץ" נשאר בגדר תעלומה שלא נפתרה.
גורלו של אדן גרץ.
שמו של אדן גרץ נעלם בהדרגה מן הכותרות. הוא עזב את הארץ והתגורר בפירנצה. סופר כי קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה. בשנת 1958 הופיע בארץ בתרגום לעברית ספרו הראשון של הפסיכואנליטיקאי אריך פרום "מנוס מחופש", בתרגומו של אדן גרץ.
אדן גרץ לא שב מעולם להתגורר בישראל וככל הידוע נפטר בחו"ל בשנת 2002.
גורלה של הספינה.
בשנת 1958 הפליגה הספינה בפיקודו של רב חובל אייק אהרונוביץ', מי שהיה בעברו מפקד ספינת המעפילים יציאת אירופה תש"ז מטורקיה לארצות הברית ועליה מטען יקר של מינרלים. במרחק רב מיעדה עצרה הספינה כשאזל בה הדלק. הוצע לקברניט לגרור את הספינה עד הנמל, אך הוא דחה את ההצעה משום שדמי גרירת הספינה, עם מטען יקר במחסניה, היו עולים על ערך הספינה. במקום זאת אסף הקברניט את כל מכסי העץ של מחסני הספינה והסיק בהם את הדודים, והספינה הגיעה בכוחות עצמה לנמל.
הספינה המשיכה להפליג במסגרת חברת "צים" אך לא לזמן רב, בהמשך שנת 1958 הפסיקה את הפלגותיה והוחכרה כממגורה צפה של חיטה. "אברהם גרץ" נמכרה לגריטה בשנת 1960.
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Picture) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע על הפקה יוצאת מן הכלל בסרט קולנוע. בשונה מקטגוריות אחרות של הפרס שבהן רק חברים מהאקדמיה מאותו הענף יכולים להציע מועמדות, הצעה למועמדות לסרט הטוב ביותר יכול להציע כל חבר באקדמיה. הסרטים המועמדים והזוכים בקטגוריה זו נבחרים על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת בטקס פרסי האוסקר.
רקע.
בטקס האוסקר הראשון (1929), לא היה קיים פרס לסרט הטוב ביותר, אלא היו קיימים שני פרסים נפרדים. אחד שנקרא פרס אוסקר להפקה היוצאת מן הכלל ביותר, שבו זכה הסרט "כנפיים", והשני שנקרא פרס אוסקר להפקה הייחודית והאמנותית הטובה ביותר שבו זכה הסרט "Sunrise". שנה לאחר מכן האקדמיה פתחה פרס יחיד, והוא על ההפקה הטובה ביותר, בהחלטה שהפרס בו זכה "כנפיים" שווה ערך לפרס זה. בטקס האוסקר ה-4 שונה שמו של הפרס לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
במשך 82 השנים שחלפו, האקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה 82 פרסים ל-82 סרטים שונים. מטקס האוסקר ה-17 (1944), המועמדות לפרס הוגבלה לחמישה סרטים. בטקס האוסקר ה-82 (2009), הכפילה האקדמיה את מספר הסרטים המועמדים בקטגוריה לעשרה, כפי שהיה נהוג בשנות ה-30 וה-40, אז היו מועמדים בקטגוריה שמונה עד שנים־עשר סרטים. נשיא האקדמיה, סיד גניס, נימק החלטה זו באומרו כי הדבר יאפשר הכרה בסרטים שמועמדים בקטגוריות רבות אחרות, אך נדחקים החוצה מהמירוץ לפרס החשוב ביותר.
קודם לשנת 1951, חברות ההפקה והאולפנים שהפיקו את הסרט קיבלו את הפרס, אך משנת 1951 והלאה, את הפרס מקבלים מפיקים בעלי קרדיט המפיק בסרט. בשנת 1973 הייתה הפעם הראשונה ששלושה מפיקים זכו בפרס (על הסרט "העוקץ"). בשנת 1998 זכו חמישה מפיקים (על הסרט "שייקספיר מאוהב"), אך לאחר מכן תיקנה האקדמיה חוק, שמספר המפיקים הרשאים למועמדות לפרס, הוא עד שלושה לסרט יחיד. מקרה יוצא מן הכלל התרחש בשנת 2008 כשארבעה מפיקים היו מועמדים לפרס (על הסרט "נער קריאה") כששניים מהם: אנתוני מינגלה וסידני פולאק היו מועמדים לאחר מותם.
בקטגוריה זו מועמדים סרטים שהשפה המדוברת בהם היא אנגלית. סרטים דוברי שפה זרה מועמדים בקטגוריה נפרדת, פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. תשעה סרטים הדוברים שפה זרה היו מועמדים לקטגוריה זו: "האשליה הגדולה" (צרפתית, 1938), "Z" (צרפתית, 1969), "מהגרים" (שוודית, 1972), "זעקות ולחישות" (שוודית, 1973), "הדוור" (איטלקית/ספרדית, 1995), "החיים יפים" (איטלקית, 1997), "נמר, דרקון" (מנדרינית תקנית, 2000), "מכתבים מאיוו ג'ימה" (יפנית, 2006) ו"אהבה" (צרפתית, 2012). ארבעה סרטים דוברי שפה זרה, פרט לאנגלית, זכו בקטגוריה זו: "הסנדק חלק שני" (אנגלית/סיציליאנית, 1974), "הקיסר האחרון" (אנגלית/מנדרינית תקנית, 1987), רוקד עם זאבים (אנגלית/לקוטה, 1990) ו"נער החידות ממומביי" (אנגלית/הודית, 2008). ב-2011 זכה בפרס הסרט הטוב ביותר "הארטיסט", שהופק בצרפת, ובזאת היה לסרט הראשון שאינו אמריקאי או בריטי שזכה בפרס. מכיוון שהסרט אילם והמילים הבודדות הנאמרות בו הן באנגלית, הוא לא היה כשיר להתמודד לפרס הסרט הזר הטוב ביותר.