עם פרישתו מן הפרלמנט קיבל תואר אצולה, הוויקונט מצ'אנדוס. תואר זה עודו מוחזק בידי יורשיו. הוא שב לקריירה העסקית, ולניהול תעשיות החשמל המאוגדות. ב-1962 מונה להיות ליושב ראש התיאטרון המלכותי הלאומי, ושימש בתפקיד זה עד 1971 ולאחר מכן נשא בתואר נשיא התיאטרון עד מותו. בתפקיד זה היה מעורב במחלוקת סוערת שפרצה בשנת 1967 כאשר ניסה מנהלו האמנותי של התיאטרון, סיר לורנס אוליבייה להעלות את מחזהו של רולף הוכהוט, "החיילים", בו הייתה כלולה האשמה כי צ'רצ'יל הוא העומד מאחורי מותו של המנהיג הפולני הגנרל ולדיסלב שיקורסקי. כידידו האישי ואיש אמונו של צ'רצ'יל הפעיל ליטלטון את כל כובד משקלו על מנת למנוע את העלאת המחזה, והתעמת עם אוליבייה, ועם המחזאי קנת טיינן. בסופו של דבר לא הועלה המחזה בתיאטרון הלאומי. בשל פעילותו לקידום התיאטרון נקרא על שמו. בניין "תיאטרון ליטלטון" שהוא חלק מתשלובת הבניינים של התיאטרון הלאומי בגדה הדרומית של התמזה.
ליטלטון כתב שני ספרים אוטוביוגרפיים - The Memoirs of Lord Chandos (זכרונותיו של לורד צ'אנדוס, 1962) ו- From Peace to War (ממלחמה לשלום, 1968). כן היה חבר במסדר הבירית.
ב-1972 מת בלונדון, והוא בן 78 שנים.
בוקר טוב ישראל (סדרת סרטים)
בוקר טוב ישראל (1987, 1997, 2007) היא סדרת סרטים תיעודיים של במאי הסרטים ד"ר אמיר הר-גיל, העוקבת אחר חייהם של חמישה נערים, בפערים של עשר שנים זה מזה. הסרט זכה בפרס ראשון בפסטיבל הקולנוע ירושלים, פרס האולפנים המאוחדים לבוגר מצטיין בבית צבי, בית הספר לקולנוע. פרס דלתא פילם לבוגר מצטיין. וציון לשבח של המכון הישראלי לקולנוע. הסרט הופץ כסרט פתיח לדיונים על ידי המחלקה לדמוקרטיה משרד החינוך והתרבות, חיל חינוך, הסוכנות היהודית, הסתדרות הצופים, בני עקיבא, סל תרבות ארצי.
בוקר טוב ישראל.
הסרט מתאר בוקר יום חול בחייהם של 5 נערים: קיבוצניק, צפון תל אביבי, נער מעיירת פיתוח, ערבי וחרדי. זו השעה הדומה ביותר בסדר היום שלהם, אך ההבדלים גדולים. מיקרוקוסמוס של החברה הישראלית. הילדים הם: מאיר מקיבוץ מעברות, סער מרמת אביב ג', יוסי מעיירת הפיתוח אופקים, מונדר מהעיר טייבה, ויהושע מכפר חב"ד.
בוקר טוב ישראל- עשר שנים אחרי.
כעבור עשר שנים מצילום הסרט המקורי, הבמאי חוזר אל גיבורי הסרט ומסקר את חייהם.
בוקר טוב ישראל- עשרים שנה אחרי.
לפני 20 שנה תיעד אמיר הר-גיל חמישה ילדים בני 13 שהיו מיקרוקוסמוס קלאסי של החברה הישראלית: בן עיירת פיתוח, "צפוני" מרמת אביב ג', קיבוצניק, חרדי וערבי. הם שיקפו את מערכת הערכים בחברה הסובבת אותם והיו מוטרדים מהנושאים החוצים את החברה הישראלית: יחסי יהודים- ערבים, דתיים - חילוניים, עשירים - עניים, אשכנזים - מזרחיים.
20 שנים אחרי, יוצא הר-גיל שוב למסע אחר אותם גיבורי סרטו עטור הפרסים, כדי לבחון מה השתנה בהם ובו, מה קרה להם ומה עבר עליו בתקופה זו.
סיפורם המשולב של הבמאי וגיבוריו הוא למעשה סיפורה של המדינה: התקוות והערכים שהשתנו.
קרב נהר שאה
קרב נהר שאה היה קרב במהלך מלחמת רוסיה–יפן שהתרחש ב-5–17 באוקטובר 1904 דרומית לעיר שן-יאנג על גדות נהר שאה. בקרב השתתפו כ-400 אלף חיילים. לאחר הקרב התייצבה חזית לאורך 60 ק"מ באזור דרומית לשן-יאנג.
רקע.
לאחר הפסד בקרב ליאויאנג הצאר ניקולאי השני דרש להתחיל במתקפה חדשה במטרה לעזור לפורט ארתור הנצורה. בנוסף לכך לצאר היה חשוב לשפר את התדמית של האימפריה לאור ההפסדים הולכים ומצטברים. התגבורות שהגיעו מרוסיה הביאו לכך שהכוח הרוסי גדל לכ-200 אלף חיילים. למרות העדיפות המספרית לגנרל אלכסיי קורופטקין לא היה רצון לשנות את האסטרטגיה שלו ורק לאור הדרישה התקיפה של הצאר ניקולאי השני הוא החליט לצאת למתקפה.
מבחינה פיקודית הכוח הרוסי היה מחולק לקבוצה המזרחית בפיקוד גנרל גאורגי שטקלברג שכללה 3 קורפוסים, הקבוצה המערבית בפיקוד גנרל אלכסנדר בילדרלינג שכללה 3 קורפוסים ויחידה נפרדת בפיקוד של גנרל פאול פון רננקמפף. בהתאם לתוכנית הקרב, הוטלה המשימה העיקרית על הקבוצה המזרחית והקבוצה המערבית הייתה צריכה לפעול לאורך מסילת רכבת כמתקפה משנית.
הכוחות היפנים כללו את הארמייה הראשונה, הארמייה השנייה והארמייה הרביעית כאשר הארמייה השלישית פעלה סביב פורט ארתור.
מהלך הקרב.
ב-5 באוקטובר הרוסים החלו במתקפה ולמחרת הגיעו לשפת הנהר שאה. בתחילת הקרב, גנרל שטקלברג קיבל מאלכסיי קורופטקין פקודה לנהל את הקרב בזהירות ולדאוג לעדיפות מספרית לפני כל מתקפה. כתוצאה מזהירות יתר והתארגנות ארוכה לפני כל מתקפה הרוסים אבדו את אפקט ההפתעה שהיה להם בימים הראשונים.
היפנים לא ציפו למתקפה אך החליטו להתארגן למתקפת נגד. ב-10 באוקטובר היפנים החלו במתקפת נגד מול הקבוצה המערבית של הרוסים. במתקפה השתתפו יחידות של הארמייה השנייה והרביעית. באחת המתקפות היפנים הרגו קצין רוסי בכיר ומצאו בידיו מסמכים שונים ומפות. המסמכים תורגמו ליפנית ועזרו למפקדה יפנית להתארגן נכון לפעולות בהמשך.
לקראת 12 באוקטובר היפנים הצליחו להביא לנסיגה של הרוסים משטחים שנכבשו בתחילת המתקפה. במקביל, הקבוצה המזרחית של הרוסים שלא הצליחה לשבור את ההגנה העיקשת של הארמייה יפנית הראשונה החלה גם היא בנסיגה.
ב-18 באוקטובר, לאור האבידות הגדולות, הצדדים הפסיקו המתקפות והחלו להתרכז בהגנה על הקווים. בסופו של דבר התייצבה חזית באורך 60 ק"מ בה הצדדים עמדו זה מול זה ללא ניהול קרב משמעותי.
תוצאות הקרב.
הרוסים לא ניצלו את העדיפות המספרית ובמתקפה השתתף רק חצי מהכוח. המחצית השנייה עמדה בעתודה ולא השתתפה בקרב עצמו. המפקדות של שני הצדדים לא הצליחו לנצל הזדמנויות שעמדו בפניהן ולא ידעו איך להתמודד עם מתקפות נגד חוזרות ונשנות.
מעשית, המטלה שניתנה לרוסים להתקדם לכיוון דרום לא הושגה. ההתקדמות היפנית צפונה אומנם נעצרה אך הם לא חשבו על נסיגה כלל. ניתן לראות בתוצאות הקרב ניצחון טקטי יפני לאור כך שהמטרה העיקרית של הרוסים - לעזור לפורט ארתור הוחמצה.
למרות סדרה של כישלונות בשדה הקרב, אלכסיי קורופטקין לא ננזף ואף קיבל קידום. באוקטובר 1904 אדמירל אלכסייב הועבר לסנקט פטרבורג וקורופטקין קודם למפקד היחיד באזור. הוא החליט לארגן מחדש את הכוחות שברשותו. במקום הקבוצה המזרחית והקבוצה המערבית הוקמו 3 ארמיות: הראשונה בפיקוד ניקולאי לינביץ', השנייה פיקוד אוסקר גריפנברג והשלישית בפיקוד אלכסנדר קאולברס. למעט לינביץ' לאף אחד מהמפקדים לא היה ניסיון בשדה המערכה במנצ'וריה.
הרולד ראסל
הרולד ראסל (באנגלית: Harold Russell; 14 בינואר 1914 - 29 בינואר 2002) היה חייל משוחרר, נכה ממלחמת העולם השנייה, שזכה בשני פרסי אוסקר על משחקו בסרט שנות חיינו היפות ביותר.
חייו.
ראסל נולד בנובה סקוטיה בקנדה. ב-1933 עבר עם משפחתו למסצ'וסטס. יום לאחר המתקפה על פרל הארבור התגייס לצבא ארצות הברית ושימש כמדריך לחומרי נפץ.
ראסל נפצע קשה ב-6 ביוני 1944 כאשר מטען חומר נפץ התפוצץ בידיו. שתי ידיו נקטעו והוא נאלץ להשתמש בתותבים.
לאחר החלמה החל ללמוד באוניברסיטת בוסטון. ב-1945 הופיע בסרטון בשם "יומנו של סמל", המתאר את שיקומו. כאשר ראה הבמאי ויליאם ויילר את הסרטון הזה, הוא שיבץ את הרולד לסרט "שנות חיינו היפות ביותר" בתור הומר פריש, חייל בחיל הים האמריקאי שאיבד את שתי ידיו.
על משחקו בסרט זה זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1946. בנוסף לכך זכה בפרס אוסקר לשם כבוד "על הביאו לתקווה ולאומץ אצל עמיתיו החיילים הנכים דרך המדיום של הקולנוע". ראסל הוא היחיד שזכה בשני פרסי אוסקר על אותו התפקיד.
ראסל הוא גם אחד משני השחקנים הבלתי מקצוענים שזכו בפרס אוסקר. השני שזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר היה היינג נגור בסרט דמעות של שתיקה ב-1985.
לאחר שויליאם ויילר אמר לו שאין לו תפקידים נוספים לשחקנים גדמים הוא חזר ללימודי עסקים באוניברסיטת בוסטון אותם סיים ב-1949.
ראסל כתב שתי אוטוביוגרפיות (ב-1949 ו-1981). הוא שימש כראש ארגון החיילים המשוחררים וכן עמד שנים רבות בתור ראש הוועדה הנשיאותית לתעסוקת נכים.
לאחר שאשתו חלתה בסרטן והוא נקלע לקשיים כלכליים, מכר ראסל ב-1992 את פסל האוסקר שלו ב-60.500 דולר. בהגינו על מעשה זה אמר הרולד שבריאות אשתו חשובה לו יותר מפסל האוסקר. רק משנת 1950 החלה האקדמיה האמריקאית לקולנוע להחתים את הזוכים כי אסור להם למכור את הפסל ולכן היה ראסל משוחרר מהסכם כזה. הוא נפטר מהתקף לב בגיל 88.
קלינה קרומובה
קלינה קרומובה (בבולגרית: Калина Крумова; נולדה ב-17 בינואר 1985) היא עיתונאית בולגריה וחברת פרלמנט לשעבר.
קלינה נולדה בבורגס שבבולגריה ולמדה בבית הספר לשפות רומאניות, בבגרותה למדה עיתונאות ותקשורת ההמונים באוניברסיטת בורגס. בהיותה חובבת שפות היא שולטת באנגלית, צרפתית ואיטלקית. לאחר האוניברסיטה החלה להנחות את תוכנית הבוקר Early buzz ובבחירות 2009 נבחרה לפרלנט מטעם מפלגת "אתקה" והפכה לחברת הפרלמנט הצעירה ביותר בבולגריה. ב-2011 עזבה את המפלגה. סיימה את תפקידה כחברת פרלמנט ב-2013.
ב-18 ביולי 2012 לאחר הפיגוע באוטובוס בנמל התעופה בורגס הגיעה מיד לבית החולים ועזרה לצוות הרפואי הישראלי לתקשר עם הצוות המקומי, לפי דברי גבי ברבש מנהל בית החולים איכילוב
קונגרס יריחו