מחקריה של חלמיש על תקופת המנדט כוללים את הספר ירושלים בתקופת המנדט הבריטי (1991) שאינו מסתפק בהצגת תולדות העיר כשרשרת של עימותים, מאבקים והתנגשויות דמים, אלא מציג את תולדות העיר וחיי תושביה במלוא גוני הקשת; וכן את שני הכרכים (השלישי יראה אור בקרוב) מ"בית לאומי" ל"מדינה בדרך" - היישוב היהודי בארץ-ישראל בין מלחמות העולם (2004), הדנים בהרחבה ובהעמקה בהתפתחותו של היישוב מקהילה קטנה ובלתי מאורגנת לכלל קהילה אוטונומית שהייתה בשלה להיות מדינה עצמאית.
הספר ירושלים בתקופה המוסלמית הראשונה 1099-638, שכתבה יחד עם פרופ' יורם ארדר במסגרת הקורס "ירושלים לדורותיה" של האוניברסיטה הפתוחה (1994), מתאר את תולדות ירושלים בתקופה המוסלמית לאור המקורות בני הזמן והמחקר בן ימינו תוך בחינה ביקורתית של המקורות והצגת חילוקי הדעות בין החוקרים.
מחקרה העכשווי.
בשנים האחרונות שקדה חלמיש על כתיבת הביוגרפיה של מנהיג השומר הצעיר מאיר יערי (1987-1897).
יערי היה במשך למעלה מחמישים שנה מנהיג השומר הצעיר על שלוש מסגרותיו - תנועת הנוער, הקיבוץ הארצי ומפ"ם. הביוגרפיה שלו מבקשת לפצח את חידת מנהיגותו: כיצד הוא עלה למעמד המנהיג של השומר הצעיר, איך נותר במעמד זה זמן כה רב, ומה פשר השותפות יוצאת הדופן בינו לבין עמיתו ל"הנהגה ההיסטורית" יעקב חזן. זהו סיפורו של מאיר יערי המנהיג והאדם, כמו גם תולדותיו של הציבור שבראשו עמד.
הביוגרפיה מציגה את נקודות הצומת שבהן קיבל יערי החלטות מכריעות בחייו האישיים והציבוריים, מציעה נרטיב עובדתי ופרשני משלים ולעיתים אף חלופי, של תולדות השומר הצעיר ודנה בדילמות מרכזיות בתולדות העם היהודי במאה העשרים, ובכללן המתח בין הציונות לסוציאליזם, שאלת היחס לברית המועצות, השאלה הערבית, קליטת עלייה והקשר הסימביוטי והמיוסר בין הגולה והיישוב ברמת הפרט והכלל, האידאולוגיה והמציאות.
הכרך הראשון, "מאיר יערי: ביוגרפיה קיבוצית; חמישים השנים הראשונות, 1897 - 1947",
מגולל את סיפורם של יערי ושל תנועתו מראשית המאה העשרים בגליציה עד ערב הקמתה של מדינת ישראל והוא ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2009.
מספריה.
ספרים בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה שכתבה.
ספרים אלה ראו אור גם בתרגום לרוסית.
ספרים שערכה.
בנוסף למאמרים רבים שכתבה בתחומי מחקרה פרסמה חלמיש עשרות מאמרי ביקורת על ספרי מחקר, בכתבי עת מדעיים ובמוספים ספרותיים של העיתונים הארץ, ידיעות אחרונות, מעריב ועל המשמר.
קישורים חיצוניים.
מאמרים מקוונים.
על ספריה
צבי אבידב
צבי אֲבידֹב (קליין) (13 בנובמבר 1896 – 6 בפברואר 1984) היה פרופסור לאנטומולוגיה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים. חתן פרס ישראל לחקלאות לשנת תשל"ז.
קורות חיים.
אבידב נולד בשם הנרי צבי קליין ב-1896 בצנין (Znin) שבגרמניה למשפחה אורתודוקסית. בילדותו עבר לבירה ברלין, בה סיים את לימודיו התיכוניים ופעל בתנועת "בלאו וייס". בעקבות מעורבותו בתנועה התעניין בעבודה חקלאית בארץ ישראל ועבר למשך שנתיים לחוות ההכשרה שְׁטַיִינְהוֹרְסְט (Steinhorst) שליד הנובר. בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, גויס לשורות צבא האימפריה הגרמנית ושירת בחזיתות המערב והמזרח במסגרת חיל הקשר (Signal Corps). בשובו לברלין למד במכון הגבוה לחקלאות (Technische Hoschshule). בטרם סיים לימודיו, בשנת 1921 עלה לארץ ישראל והצטרף לקבוצה חקלאית שעבדה בשרון ובגליל.
בשנת 1923 הצטרף אבידב לתחנת הניסיונות החקלאית ועבד במחלקה לאנטומולוגיה כעוזרו של פרופסור שמעון בודנהיימר. עם פתיחת הפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית, סיים במסגרתה את לימודיו במחזור הבוגרים הראשון (1944). שנה לאחר סיום לימודיו (תש"ה-1945) ניתן לו תואר דוקטור באנטומולוגיה חקלאית (הדיסרטציה: "כנימת עש הטבק בארץ ישראל").
בשנת 1951 הצטרף לסגל המחלקה, ובשנת 1955 הוענקה לו דרגת פרופסור חבר. בשנת 1959 החל לשמש דקאן הפקולטה.
אבידב היה מחלוצי תחום האנטומולוגיה בארץ ובעל שם עולמי בתחום. במחקריו מצא כי הדברת חרקים אינה חייבת להיעשות בכל ימות השנה וניתן להתאימה לתקופות בהן מתרבים המזיקים. באופן זה חקר את זבוב הזית, כנימה שחורה, כנימה קמחית, כחליל הרימון ואחרים ומצא את התקופות המתאימות להדברתם. עיקר פרסומו בציבור הרחב נבע מפרסום ספרו "מזיקי צמחים בישראל".
בעקבות נפילת בנו היחיד בקרב על בית חאנון במלחמת העצמאות (אוקטובר 1948), שינה את שם משפחתו לאבידב.
בשנת תשל"ז הוענק לאבידב פרס ישראל לחקלאות.
יוסף לכמן (Joseph Lachmann; 1882–1961), פרופסור קליני לרפואת אף אוזן גרון באוניברסיטה העברית, היה אחיו. אחיינו אשר היה נשוי לחוה, בתו של יוסף לכמן, היה הפרופ' אנדרה דה-פריס, רופא פנימאי וחוקר המטולוגיה וארס נחשים, פרופסור לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ממייסדי הפקולטה לרפואה שלה וראשון דקאניה ורקטור האוניברסיטה (1969–1972), חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תש"ל (1970).
דוד בוהם
עג'מי (סרט)
עג'מי (בערבית: عجمي) הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2009 מאת ירון שני וסכנדר קובטי, שעלילתו מתרחשת בשכונה היפואית עג'מי. כל שחקני הסרט, שחלקם תושבי שכונת עג'מי במציאות (כולל הבמאי-שחקן סכנדר קובטי), הם חסרי ניסיון קודם במשחק. עלילת הסרט מבוססת על אירועים שהתרחשו במציאות. הסרט זכה ב-5 פרסי אופיר, בהם בפרס הסרט הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, אך לא זכה. שני וקובטי הכירו במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים שם עשו פרויקט קצר משותף על שכונת עג'מי, בעקבותיו עבדו יחד יותר משבע שנים על כתיבת התסריט ובימוי הסרט, כולל סדנאות משחק והכנה לצוות השחקנים הלא מקצועיים.
עלילה.
עלילת הסרט בנויה מחמישה פרקים ושוזרת באופן מורכב מספר סיפורים מקבילים, שמקום התרחשותם המרכזי הוא שכונת עג'מי שביפו. הגיבורים הם ברובם צעירים מוסלמים ונוצרים. בסרט יש הצצה על החברה הערבית רוויית הפשיעה האכזריות והשקרים.
בני השכונה שקועים עד צוואר במעגלי פשעים אלימים, סחר בסמים ונקמת דם.
קו העלילה העיקרי מתאר את סיפורו של עומר, צעיר יפואי מוסלמי שבן משפחתו פצע בן למשפחת פשע מהדרום בעת שהאחרון פרץ למסעדתו, ודרש דמי חסות, והפך אותו לצמח. כתוצאה מכך נקלעת משפחתו למעגל דמים עם המשפחה הבדואית על רקע נקמת דם, ונדרשת לשלם כופר כדי להינצל. הוא בוחר לממן את הכופר על ידי ביצוע עסקת סמים. עומר מאוהב בבתו של מסעדן נוצרי עשיר, אבו אליאס, בעל מהלכים בעולם הפשע. מסיפור זה מתפצלים קווי עלילה מקבילים שגיבוריהם הם מאלֶכּ, נער פלסטיני תושב השטחים, שעובד במסעדתו של אבו אליאס, ונזקק לסכום כסף גדול לצורכי טיפול באמו החולה; דנדו, קצין משטרה יהודי הנאבק בפשיעה ביפו, ובמקביל מתמודד עם היעלמותו של אחיו החייל; ובינג' (בגילומו של הבמאי סכנדר קובטי), טבח המבקש לעזוב את השכונה ולעבור לנווה צדק עם חברתו היהודייה, אך מסתבך גם הוא בפרשות סמים ורצח.
חלקים מן הסרט מובאים מנקודת המבט של נסרי, אחיו הצעיר של עומר, כעלילת-קומיקס מצוירת (אשר צוירה על ידי אמן הקומיקס מיש רוזנוב) שבהם מתועדות הדמויות הראשיות ברגעי מפתח בעלילה.
סיפורי הדמויות שזורים זה בזה, ומובאים בדילוגים קדימה ואחורה בזמן, שבאמצעותם מתגלים דברים מפתיעים וסצנות שכבר נצפו (אך הן מאוחרות יותר בזמן העלילה) מוארות באור חדש. האווירה בסרט טעונה במתח ובאלימות, אך גם בחסד אנושי ואמפתיה בלתי רגילים.
תגובות.
"עג'מי" התקבל באהדה רבה מצד מבקרי הקולנוע בישראל. מאיר שניצר הגדירוֹ כ"הישג מופלא ומפתיע" ושיבח את כל מרכיביו: התסריט, הבימוי, הדיאלוגים והצילום. שניצר, וכמוהו גם המבקר שמוליק דובדבני (ynet), השוו את הסרט לסרטיו המוקדמים של פייר פאולו פזוליני שהתרחשו אף הם באזורי מצוקה, ושיחקו בהם שחקנים לא מקצועיים. הסרט הושווה גם לסרטי הפשע "עיר האלוהים" ו"גומורה" על רקע עיסוקו בנושא הסחר בסמים ביפו.
זהו הסרט דובר הערבית הראשון שנשלח מטעם ישראל להתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר מאז "אוונטי פופולו". זהו גם הסרט השני שהועמד לזכייה בפרס שהשפה העיקרית בו היא ערבית, כאשר הראשון היה "גן עדן עכשיו" שייצג את הרשות הפלסטינית.
הסרט זכה להצלחה מסחרית, ובמהלך הקרנתו בבתי הקולנוע בישראל צפו בו כ-165,000 צופים. בכך הפך לשני ברשימת הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בשנת 2009, אחרי "סיפור גדול".
פונקציית ההסתברות המצטברת
דחיית איבר
דחיית איבר או דחיית השתל הוא מצב בו הגוף דוחה איבר שאמור להיות מושתל בו, לרוב תתבצע הדחייה בחצי השנה הקרובה להשתלה.
רקע.
מערכת החיסון של הגוף היא מעין מחסום בין ההשתלה להצלחתה. מטרת מערכת החיסון היא להגן על הגוף ולהילחם בגורמים זרים. מנגנון זה של מערכת החיסון מכוון גם לדחות איברים, אשר מסומנים על ידיה כאויבים לגוף. הבנתו של מנגנון מערכת החיסון חשוב בסיוע למטפלים כיצד להגן על גוף המושתל כדי למנוע, לדחות או לחסום דחיית שתל.
אימונוביולוגיה של דחייה.
האנטיגנים מגיבים לדחייה בעדינות ומשנים רקמות רכות אשר קוראות לאנטיגנים מתאימים, הם מתאימים את הגנים התואמים. אנטיגנים תואמים נמצאים ביותר מ-40 מקומות, אבל התגובה של מקומות האלו להשתלה מתורם זר, מגיבים מהר כי הם מגלים במהירות סיבוך במקום שלהם. בבני אדם זה נקרא: אנטיגנים לויקוציטיים אנושיים (באנגלית: HLA).
מנגנונים של דחייה.
התגובות החיסוניות לאיבר מושתל מערבות דחייה תאית (של לימפוציטים) והומאראלית (של נוגדנים). גם סוגי תא אחרים מעורבים, תא לימפוציט T מעורב במרכזה של הדחייה. תגובות הדחייה מערבות גרימת רגישות בדרגה מסוימת לא משפיעה במיוחד ומשפיעה באופן מרכזי.