בעבר הכיל המנזר הצמוד לבזיליקה מגורים גדולים לנזירים ששירתו בבזיליקה, אולם במהלך אפיפיורות אביניון הוזנח המנזר ולא חודש רבות. החלק העיקרי שקיים היום הוא הקלויסטר מהמאה ה-13 המוקף עמודים מפוארים עשויים שיש שהיו מקושטים בפסיפסים שאבדו זה מכבר. בקלויסטר קיימים חלקי פסלים מימי הביניים ופסל-חזה של פלוויה יוליה הלנה מהמאה ה-4.
הבפטיסטריום (בית הטבילה).
הבפטיסטריום של הבזיליקה הוא הבפטיסטריום הראשון שנבנה במיוחד למטרה זו והכניסה אליו ממוקמת מול הבזיליקה. צורתו של המבנה היא מתומנת, כנגד שמונת הימים שבין הלידה והטבילה, מודל שאומץ בבניית בפטיסטריומים נוספים, וההוראה לבנותו ניתנה על ידי קונסטנטינוס. אגן הטבילה הגדול במיוחד אפשר לנטבלים לכרוע בתוך המים שהגיעו מאקווה קלאודיה בזמן שהוזלפו על ראשיהם מים שלוש פעמים. המבנה שופץ על ידי סיקסטוס השלישי במאה ה-5 וחלקו התחתון של המבנה נשאר ללא שינוי עד היום. החלק העליון והכיפה שופצו ב-1637. האגדה מספרת כי קונסטנטינוס עצמו נטבל שם, אך לאמיתו של דבר הוא נטבל על ערש דווי בהיותו בקונסטנטינופול.
קירות ותקרת הבפטיסטריום מעוטרים בפרסקאות שמתארים את הצי הרומי תחת פיקודו של אספסיאנוס, כניסת הורדוס לירושלים, הטבלתו של קונסטנטינוס ומתת קונסטנטינוס, וכן בכתובות שהקראתן הפכה לחלק מטקס הטבילה. הקירות החיצוניים מקושטים באפריזים שעוצבו על ידי פרנצ'סקו בורומיני ב-1657 ובהם מופיע גם סמלו של אלכסנדר השביעי.
מועדון התיאטרון
מועדון התיאטרון בתל אביב היה קברט סאטירי - ספרותי שהיה במרתף בית ברחוב מנדלי 7 ופעל בין השנים 1957–1963.
היסטוריה.
יוסף מילוא ויצחק קדישזון שהיו מנהלי התיאטרון הקאמרי, החליטו על הקמת תיאטרון סאטירי עכשווי. כחלק מפרויקט זה הוקמה רביעיית מועדון התיאטרון שמנתה 4 משחקני הקאמרי הצעירים: גדעון זינגר, יעקב בן-סירא, ראובן שפר ושמעון בר. ההרכב נקרא על שם מועדון התיאטרון בו היו ההופעות. בדינמיקה שבין חברי הלהקה תפס כל אחד מהשחקנים תפקיד אופי קבוע: בן סירא - הלץ, שמעון בר - הרציני, גדעון זינגר הוסיף גוון של אירוניה דקה וראובן שפר נתפס כ"מצליף" שאינו מהסס לפתוח את פיו ולבקר כל מה שניתן לביקורת. הרביעייה זכתה לפופולריות רבה. הם שילבו משחק, תנועה סטירה ושירה. הבמאים היו שמואל בונים ושרגא פרידמן, כותבי הטקסטים והמתרגמים היו דן אלמגור, חיים חפר, אפרים קישון נתן אלתרמן ועוד. על הניהול המוזיקלי הופקדו יוחנן זראי, יצחק גרציאני, אדוארד אולארצ'יק ופרנק פלג.
המועדון נפתח ב-11 במאי 1957. בנוסף ללהקה שהייתה עיקר הערב הופיעו אמנים צעירים כמופע חימום ועשו במועדון זה את דרכם הראשונה. בספטמבר 1957 בחר השבועון העולם הזה, ביוסף מילוא כ"איש השנה" וכתב:.
אריק לביא החל להופיע במועדון התיאטרון ב-1958 בשירים שהולחנו על ידי יוחנן זראי כמו "שיר ההד" (למילותיו של יעקב שבתאי), "הסלע האדום" (חפר/זראי), "אנקש" (מילים ברטולט ברכט, תרגום נתן אלתרמן, לחן סשה ארגוב) שנאסר להשמעה בקול ישראל בגלל שהופיעה בו המילה זונה.
ישראל גוריון החל את דרכו האומנותית במועדון התיאטרון ב-1957 כמופע חימום לרביעיית המועדון. הוא הופיע בקטעי פנטומימה בהדרכת ג'וקי ארקין וסמי מולכו. ידיד משותף הכיר לו את בני אמדורסקי שהיה אז נהג משאית שביקש להיות זמר. לאחר כמה שבועות של חזרות הם עלו להופעות חימום על בימת המועדון כצמד הדודאים בשירים שהפכו ללהיטים כמו "ערב של שושנים" ו"נד אילן".
ריקה זראי החלה את הקריירה שלה על בימת מועדון התיאטרון כששרה שירים שהלחין בעלה יוחנן זראי שליווה אותה בפסנתר. גם צמד העופרים החלו את דרכם על בימת מועדון התיאטרון.
רביעיית מועדון התיאטרון עזבה ב-1962 את המקום לטובת מועדון החמאם ביפו של חיים חפר ודן בן אמוץ. המועדון המשיך לפעול, בהפסקות, כבמה להצגות תיאטרון ובידור. ב-1964 הוצג בו "בית ספר לגברים" בבימויו של ליאו פילר. מ-1965 נקרא "במת מנדלי 7" (כשם הכתובת בו הוא נמצא). באותה שנה הוצג בו "נישואין נוסח צרפת" בבימוי דוד ברגמן.
ב-1983 החל לפעול שוב המקום בשם "מועדון התיאטרון". מועדון שהתפרסם בכך שהיה בין מקומות הבילוי הראשונים של הקהילה הגאה בארץ.
במקום פעל אחר כך, בית ספר לאיפור של ירין שחף. ב-2011 נפתחה בו תצוגה קטנה על תולדות מועדון התיאטרון.
מועדון התיאטרון בחיפה.
בתחילת 1960 פתחו קדישזון ומילוא סניף של מועדון התיאטרון בחיפה, כחלק ממתחם תרבות שכלל את תיאטרון חיפה, וספרייה עירונית שבו הופיעו רבקה מיכאלי, גאולה נוני, עליזה עזיקרי, חיים טופול, שמעון ישראלי, אברהם מור, זהר אוריין ואחרים.
באפריל 1960, עלתה תוכנית הפתיחה של הסניף החיפאי עם חמישיית נשים בשם "היחפניות" (בה השתתפו רבקה מיכאלי, גאולה נוני, מרגלית אנקורי, אסנת שדה ומיה זיו). בקיץ 1961, עלתה התוכנית "הכל אודות חוה" של "מועדון התיאטרון" שכתב דן אלמגור, ביים שרגא פרידמן והלחין מאיר נוי, שוב עם להקת הנשים שכללה את עליזה עזיקרי, מרגלית אנקורי, זהר אוריין וברוריה אביעזר. התוכנית עלתה לראשונה ביוני בתל אביב, ובספטמבר בחיפה עם צוות אחר שכלל בנוסף למרגלית אנקורי את גליה טופול, נילי כהן ודינה ויסברג.
המועדון בחיפה המשיך לפעול בהפסקות עד תחילת שנות ה-70. אך נסגר לאחר תלונות חזרות ונשנות על הרעש שבקע מהמועדון.
Army Of Mushrooms
טיטיווילוס
טיטיווילוס (Titivillus) הוא שד מהמיתולוגיה הנוצרית.
טיטיווילוס הוא שד זוטר, הכפוף לבלפגור (כנראה שיבוש של "בעל פעור", אל המואבים, אותו עבד גם בלעם בן בעור), אחד משבעת נסיכי הגיהנום על פי המיתולוגיה הנוצרית. התפקיד שהוטל על טיטיווילוס היה לגלות טעויות שעשו הנזירים הנוצרים ששקדו על העתקת ספרי קודש. עם חלוף הזמן התמעטו טעויות הנזירים וטיטיווילוס התחיל לשתול טעויות במכוון, לכן מקובל היה להאשים אותו, כשנמצאו טעויות דפוס בספרי הקודש ובהמשך בספרים בכלל.
הנידחים
הנידחים (או המורדים) הם קבוצה קנאית שהוצאה מישיבת ויז'ניץ בשנת ה'תשכ"ג (1963).
רקע.
בישיבה למדה קבוצה של בחורים שהורכבה בעיקר מירושלמים בני היישוב הישן שנטו לקנאות וניסו להקצין את הרוח בישיבה. רבי משה יהושע הגר, שהיה אז ראש הישיבה, נאבק בהם ושכנע את אביו, האדמו"ר רבי חיים מאיר, להילחם בהם. בסוף שנת ה'תשכ"ג הודיע רבי משה יהושע שהישיבה נסגרת ועל הבחורים הרוצים להמשיך ללמוד בה להתקבל מחדש. כך הושארו בחוץ התלמידים הקנאים שכונו מאז "הנידחים" או "המורדים". באותה תקופה עזבו את החסידות גם אברכים קיצוניים, וכן עזבו את הישיבה הרב גדליה נדל, הרב ניסים קרליץ והרב שאול ברזם שכיהנו בה כר"מים.
הנידחים.
הקבוצה פתחה ישיבה משלה בירושלים. רוב חברי הקבוצה הצטרפו ל. חלקם הקצינו יותר ועזבו את ישראל מטעמי קנאות וכיום הם הפלג הקיצוני ביותר של נטורי קרתא. הקבוצה פתחה בהמשך בית כנסת בשם "אוהל ישרים" בשכונת בית ישראל בירושלים וכיום יש לקהילה בית כנסת נוסף בקריית רמ"א, בבית שמש.
חלק קטן מהקבוצה חבר לאחר פטירת רבי חיים מאיר לחצרו של בנו, רבי מרדכי הגר. חלקם היו חסידים של רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב, חתנו לשעבר של רבי חיים מאיר (שהיה קנאי אך שמר על קשר עם חותנו וגיסו). לאחר חזרתו של הרב ישראל הגר לחסידות ויז'ניץ, בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, חזרו המתונים שבקבוצה לחסידות ויז'ניץ.
שישליק
שישליק הוא שיפוד בשר צלוי. השיפוד יכול לכלול בשר, שומן או שילוב של בשר, שומן וירקות כגון פלפל, בצל ועגבניות.
השישליק הוא סוג של שישקבב פופולרי ברחבי ברית המועצות לשעבר, חלקים של מזרח אירופה, מונגוליה, איראן וישראל. במקור, שישליק נעשה מבשר כבש, אולם במקומות מסוימים הוא עשוי גם מבשר חזיר או מבשר בקר, בהתאם להעדפות המקומיות, חקיקה דתית וכדומה. בשר שישליק (בניגוד לצורות אחרות של שישקבב) לרוב מושרה למשך לילה במרינדה חומצית, כמו יין יבש וחומץ, או מיץ חמצמץ של פירות או ירקות, עם תוספת של עשבי תיבול ותבלינים. תוספת מקובלת בכמה מדינות היא לחם, אורז או ירקות.
מאכל זה נפוץ יותר בדרום-מערב אסיה ונמכר על ידי רוכלי-רחוב אשר צולים את השיפודים מעל לעץ בוער או פחמים.
שישליק נצלה בדרך כלל על מנגל.
חלוקת הקהילות
ריצ'רד המילטון
יעקב מנדל פרידמן
טאבים
טמיר
אברהם משה הלל
מיכאל פון מלאס
מיכאל פרידריך בנדיקט ברון פון מלאס (בגרמנית: Michael Friedrich Benedikt Baron von Melas; 12 במאי 1729 - 31 במאי 1806) היה גנרל מהאימפריה הרומית הקדושה (הידועה יותר בשם האימפריה האוסטרית). נולד בכפר ראדלן בטרנסילבניה ליד העיר שסבורג (כיום סיגישוארה ברומניה).
ביוגרפיה.
מלאס נולד למשפחה בעלת מסורת דתית אדוקה: אביו וסבו היו כמרים לותרנים אוונגליסטים שדאגו לחינוך בעל אופי ספרטני דתי ונוקשה לנער הצעיר. סביבתו, באזור הספר הרומני (באותה תקופה גבול בין האימפריה העות'מאנית ואוסטריה שהיו יריבות), הייתה מיליטריסטית מאוד ומרבית הגברים היו מיומנים בשימוש בכלי נשק שונים.
אחרי סיום לימודיו בבית הספר המקומי, התגייס בגיל 17 לרגימנט חיל רגלים המקומי בדרגת פרח קצונה. השירות המעשי החל כשעבר בגיל 23 והוצב לשירות בחיל הרגלים. הוצב בתחילה בפרובינציית שטיריה והועבר אחר כך למחנה אימונים בווינר נוישטאדט, לא רחוק מווינה הבירה.
הקרב הרציני הראשון שבו לקח חלק היה ליד קולין במלחמת שבע השנים (1756–1763). מלאס היה בדרגת סגן משנה בעת הקרב. הקרב היה מוצלח מבחינתו של מלאס והוא קודם לרגת סרן וקיבל פיקוד על פלוגת גרנדירים הונגרים. הצטיין בלחימה עם פלוגתו בקרב שניידניץ בשנת 1761.