במלאת לו 60 שנה, הוערך פועלו רב השנים של אוסקר נוימן באירועים שונים. במרבית עיתוני הארץ הועלו על נס אישיותו, עבודתו המסורה, ציונותו ההומניסטית. נוימן היה בלתי מפלגתי, גם אם בכינוסים ובקונגרסים הציוניים הרבים ייצג את סיעתו של חיים ויצמן. למרות זאת, חברי התנועות החלוציות ראו בו תומך גדול במפעלם החלוצי וההתייישבותי. אבל נוימן לא ניצל את זכויותיו מן העבר קרדום לחפור בו. בתפקיד צנוע במשרד ממשלתי עבד לקיום משפחתו וכהמשך לפעילותו הציבוריות בארץ מוצאו כיהן כיושב ראש התאחדות יוצאי צ'כוסלובקיה עד יומו האחרון. בן 87 היה נוימן במותו.
הנצחתו.
נוימן נפטר ב-26 באפריל 1981 ונקבר בבאר טוביה, שם גם נקרא רחוב על שמו. 40 שנה לאחר מותו קיבלו נכדיו בשמו את אות המציל היהודי על כך שהציל אלפי יהודים מידי הנאצים.
מחלוקת ההיסטוריונים ביחס לקבוצת העבודה.
בשנים האחרונות, עוד בחייו של נוימן, הותקפה מנהיגות סלובקיה בתקופת השואה - בעיקר נוימן, גיזי פליישמן והרב וייסמנדל, מעל דפי רבעון גרמני לענייני היסטוריה. פרופסור קנדי, ג'ון ס. קונווי (John S. Conway) האשימם באחריות לגירושם ולמותם של יהודי סלובקיה בתקופת השואה. הוא העלה האשמה, כי מנהיגי "קבוצת העבודה" ידעו את המטרה האמיתית של הגירוש אך, שמרוה בסוד כדי למנוע התנגדות מצד מועמדי ההגליה. התנגדות כזו, לדבריו, עלולה הייתה לסכן את עמדותיהם וחייהם של הפעילים עצמם. תמוה ביותר, שהיסטוריון בעל שיעור קומה כפרופסור קונווי בהטיחו האשמות כל כך חמורות, הסתמך על עדותו של אדם אחד בלבד - על זו של רודולך ורבה (Rudolf verba) - ולא טרח לאמתה על ידי תיעוד נוסף אודות שואת יהודי סלובקיה המצוי בשפע בארכיונים בארת ובוושינגטון. החומר ההיסטוריוגרפי והמחקים שנכתבו על נושא זה, מפריכים לחלוטין את טענתו המרכזית של קונווי על הסתרת המידע אודות ההשמדה בפולין מיהודי סלובקיה. בשילוחים הראשונים של גירושי 1942 לא ה-UZ ולא הציבור ידעו את המטרה האמיתית של ההגליה. המידע על מצבם הנורא של המגורשים - ועדיין לא על ההשמדה השיטתית - החל להסתנן לסלובקיה בקיץ 1942, והוא נתקבל כמעט בו-זמנית באמצעות הגלויות המצונזרות שהמגורשים הותרו לכתוב, ב-UZ ובציבור היהודי במקומות שונים ברחבי סלובקיה. דבר ההשמדה השיטתית של המגורשים התברר ל"קבוצת העבודה" רק בראשית קיץ 1943 כשפעם ראשונה הגיעו לסלובקיה נמלטים ממחנות ההשמדה. יש להניח שמידע זה הניע את נוימן עוד באותה העת להעמיד לרשות המחתרת הקומוניסטית במחנה נובאקי סכום משמעותי לרכישת נשק. זו התכוננה למרד האנטי-פאשיסטי או להתנגדות אם יתחדשו הגירושים. אחד מפעיליה המרכזיים של מחתרת נובאקי - יורא שפיצר (Juraj Spitzer) - מתאר את נוימן כאדם אציל נפש שהיה לו עניין עליון לפעול להצלת יהודים. תיאור זה עומד כמובן בסתירה מוחלטת לקביעתו של קונווי המסתמכת על עדותו של ורבה. המידע שנאגר מהמגורשים לא הופץ כלל כמובן באמצעות כלי התקשרות המקובלים, אך הוא עבר מפה לאוזן והיה לנחלת הכל. והראיה, גברה התנגדות היהודים לגירושים - התנגדות שהתקיימה רק במידה מועטה בראשיתם - והשלטונות נאלצו לערוך מצודים על מנת ללכוד קורבנות. יותר מזה, היו אלה עובדי UZ עצמם, שהפיצו את מועדי הפשיטה של הלוכדים, כדי לאפשר ליהודים להסתתר בעוד מועד.
אליהו גוטקובסקי
אליהו גוטקובסקי (בפולנית: Eliahu Gutkowski או Eliasz Gutkowski, אליאש גוטקובסקי; בליטאית: Eliyahu Gotkovskis; 1900–1943) היה מורה ומומחה בתרבות העברית יהודי-פולני, מנהיג בכיר במפלגת "פועלי ציון". במלחמת העולם השנייה לקח חלק פעיל במחתרת היהודית שפעלה בגטו ורשה כחבר מרכזי בחבורת ארכיון עונג שבת.
ביוגרפיה.
אליהו גוטקובסקי נולד בקלווריה שבליטא ב-1 ביוני 1900. כשהיה בן 7 עבר לגור עם הוריו בלודז' שבפולין. בעודו תלמיד בגימנסיה הצטרף לתנועת פועלי ציון. אחרי הפילוג בתנועה ב-1920, נותר בין המעטים בלודז' שהקימו את מפלגת פועלי ציון ימין, והיה נאמן לה עד יומו האחרון. גוטקובסקי היה מורה מכובד להיסטוריה ומומחה בתרבות העברית. את השכלתו בעברית רכש מאביו, הרב יעקב גוטקובסקי (1946–1870), שהיה תלמיד חכם, מטיף, מורה לעברית ומחבר ספרים עבריים. גוטקובסקי לימד בבתי ספר תיכוניים בלודז' ובשעות הערב למד לבחינות האוניברסיטה וסיים את לימודיו בהצטיינות. הוא הקדיש הרבה מזמנו לעבודת יום-יום של מפלגת "פועלי ציון" ובעיקר לעבודת החינוך של הנוער במפלגה. יתר על כן, ניהל חוגים לכלכלה מדינית, סוציולוגיה, תורת בורוכוב והרצה הרצאות פומביות על נושאים אידאולוגיים. גוטקובסקי הכניס נשמה ותוכן במפלגה בתנועות הנוער, היה אדם חביב מאוד על כולם, מסור, בעל מוסריות ואינטלקטואליות גבוהה. לגוטקובסקי הציעו לא אחת להפסיק את עבודתו המקצועית ולהתמסר רק לעבודת התנועה, אך הוא סירב כי הוא רואה בעבודת התנועה עבודת קודש, ולכן העדיף לעסוק בה ממניע אידאולוגי ולא עבור תמורה כספית. גוטקובסקי נישא ללובה לבית פיוטרקובסקי, ובשנת 1939 לשניים נולד בן בשם גבריאל זאב.
קורותיו במלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה גורש גוטקובסקי לגטו ורשה, שם היה מזכיר שותף בעונג שבת יחד עם הירש ואסר. במסגרת תפקידו היה אחראי על ענייני היום-יום של עונג שבת. עונג שבת הוא ארכיון שפעל בגטו ורשה בניהולו של ההיסטוריון עמנואל רינגלבלום, וכלל עשרות גברים ונשים שתיעדו את חיי היהודים תחת הכיבוש הנאצי. על אף המחלוקות הפוליטיות בינו לבין ואסר, רינגלבלום היה נחוש בדעתו להתרכז במטרה המשותפת והעניק לגוטקובסקי מעמד חשוב בארכיון.
בתוך עונג שבת היו ואסר וגוטקובסקי אחראים על ענייני היום-יום - ברגע שהוועד הפועל החליט לשלוח מישהו לבצע רעיונות או להזמין מאמר מסוים, הם אלו שהיו מבצעים זאת.
כאשר גוטקובסקי היה בגטו, הוא לקח חלק בעריכת עיתון המחתרת של "פועלי ציון" ימין, והתקרב לאנשי ארגון "תנועת דרור". גוטקובסקי פיתח יחסים חמים עם יצחק צוקרמן שהיה חלק מאותה תנועה, יחד הם ערכו את האנתולוגיה "פיין און גבורה" (ביידיש: ענות וגבורה).
"תנועת דרור" הוציאה עיתון מחתרתי בשם "ידיעות" שמטרתו היה להביא את כל האינפורמציה מכל מה שקורה בגטו, לספר ליהודים בגלוי את מה שידעו אנשי התנועה. גוטקובסקי היה מביא ידיעות בלעדיות מעיירות, ערים, כפרים וידיעות אלו היו חלק עיקרי בעיתון.
לפי שמואל ד' קאסוב, נכתבה תוכנית בכתב ידו של אליהו גוטקובסקי, שעסקה בעיקר בגטו ורשה עצמו, והכילה לא פחות משמונים ואחת תת-כותרות. כמו כן, נמצאה רשימה חלקית של תזות וקווים מנחים שגיבש צוות עונג שבת, וכללה מחקרים על נשים, נוער וילדים, על שחיתות, על חיי הדת, על יחסי פולנים-יהודים, על יחסים גרמנים-יהודים, על ההיסטוריה החברתית של הגטו והרחובות שלו ועל דעות בדבר עתידו של העם היהודי.
אחרי המלחמה, כשנפתח ארכיון עונג שבת לראשונה, התגלה דו"ח ארוך שכתב גוטקובסקי שבו בין היתר סיכם את כל שהיה ידוע על הפתרון הסופי. הדו"ח התחיל בהדגשת המאפיינים המעשיים והתאורטיים של האנטישמיות בשיטה הנאצית. בדו"ח נקבע כי במשך עשרים ושתיים שנים ניסחו הנאצים קשת רחבה של צווים שנועדו להוציא את היהודים אל מחוץ לחוק. באופן כללי, מטרתו של הדו"ח, שכתב גוטקובסקי יחד עם ואסר ורינגלבלום, הייתה לתאר כיצד הרסו הגרמנים את הכלכלה היהודית, איך גורשו המוני יהודים מבתיהם אל גטו ורשה, מדוע זינקו מחירי המזון בגטו, וכן את תהליך החיסול של התרבות היהודית באמצעות הריסת בתי כנסת וחיסול ספריות ובתי קברות. בדו"ח תיארו חברי עונג שבת את תוכנית ההשמדה הגרמנית לפי אזורים, ודגלו בטענה חד משמעית:
"רק פעולה במישור הבינלאומי, פעולה שהגרמנים יבינו בבירור, יכולה להציל את היהודים הנותרים מההשמדה הגמורה".
מותו.
גוטקובסקי נהרג במהלך מרד גטו ורשה באפריל 1943 יחד עם אשתו לובה ובנם בן ה-4 גבריאל זאב. לדברי צוקרמן, הם נהרגו כאשר ניסו להימלט מהגטו הבוער דרך הביבים. ככל הנראה, כל המשפחה הורעלה בגזים על ידי הגרמנים בזמן שחיפשו דרך לחמוק אל הצד הארי של ורשה.
ז'אק אלבלא
ז'אק אלבלא (ביוונית: Ζακ Αλμπάλα; באנגלית: Jack Albala; נולד ב-26 ביולי 1901) היה יהודי יווני שבמהלך השואה שימש כראש המשטרה היהודית בגטו סלוניקי ולאחר מכן כזקן היהודים במחנה ברגן בלזן. לאחר המלחמה נשפט ביוון בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים והתאכזרות ליהודים. נגזרו עליו 15 שנות מאסר.
חייו.
אלבלא נולד ב-26 ביולי 1901 בבלגרד שבסרביה, ולאחר מכן עבר לקסטוריה ביוון. במהלך חייו חי בווינה ושימש שם כמדריך תיירים מהמזרח, כך למד את השפה הגרמנית. סמוך לפרוץ מלה"ע השנייה נמלט לסלוניקי, שם חי בעוני, נסמך בעיקר על כספי הסיוע שקיבל מהקהילה הישראלית או מעבודות שונות כמוביל.
תפקידיו במהלך השואה.
המועצה והמיליציה היהודית.
גרמניה הנאצית פלשה ליוון באפריל 1941 לאחר ניסיונות איטליה לפלוש ללא הצלחה. צבא יוון הצליח להדוף את פלישת הצבא האיטלקי אך לא את פלישת הצבא הגרמני. יוון חולקה לשלושה אזורי כיבוש: גרמני, איטלקי ובולגרי. סלוניקי, ובה מרבית יהודי יוון, הייתה תחת שלטון הגרמנים.
ב־1941 מינו הנאצים את שבתאי שאלתיאל לתפקיד ראש כל יהדות יוון. מכיוון שלא ידע גרמנית שכר לשירותיו את אלבלא כמתורגמן.