בפסק דין אחר משנת 2014 לא קיבל בית המשפט המחוזי את עדותו של זומר בנימוק כי עמדתו מסתמכת על בדיקות ללא תוקף מדעי ולא עולה בקנה אחד עם הידע המקצועי בתחום. אף על פי שחוות הדעת של אלי זומר בעניין מצבן הנפשי של קורבנות עבירות מין התקבלו וצוטטו בהרחבה בבתי המשפט בישראל, נמנעו עד כה בתי המשפט בארץ מהכרעות דעת תקדימיות בעניין הפרעות דיסוציאטיביות, ובפרט בהפרעת זהות דיסוציאטיבית. לדוגמה: בשנת 2016 הועמד למשפט משגיח מישיבה באשמת מאות מעשי אונס של קטינות. סניגוריו של הנאשם פנו לפרופ' זומר לקבלת סיוע. בחוות הדעת כותב פרופ' אלי זומר כי לא ניתן להטיל על המשגיח אחריות פלילית, זאת לאור כך שקיימת במוחו אישיות נוספת, מעין "מפלצת", שהיא זו שביצעה את המעשים. "הנאשם כלל אינו זוכר את מעשיו, דבר המעיד על כך שצד מסוים באישיותו ביצע את המעשים מחוץ לשליטה של 'האישיות המרכזית' שלו ומבלי שיהיה מודע לכך", הסביר פרופ' זומר, לדבריו, האיש פעל באופן אוטומטי וללא אחריות ומודעות למעשיו. עמדתו זו של פרופ' זומר גרמה לביקורת נרחבת בטענה כי פרופ' זומר מגן על נאשם בעבירות מין חמורות בטענות הנוגדות את כללי המקצוע והאתיקה. בית המשפט לא קיבל את עמדתו של זומר והנאשם הורשע ונידון ל-17 שנות מאסר.
הקושי של בית המשפט לקבל התנהגות דיסוציאטיבית כהסבר פורנזי להתנהגות נאשמים בא לביטוי גם בשנת 2017, אז מתח השופט קאפח בפסק דין בבית המשפט המחוזי בתל אביב ביקורת על עדותו של זומר: "הצבעתי על פרכות וסתירות בעדותו של פרופ' זומר. התשתית העובדתית נסתרת מיניה וביה על ידי הנאשם עצמו, והקביעות האבחנתיות עומדות בניגוד מוחלט ל-DSM, לעדויות מומחים אחרים ובכללם מומחה נוסף של ההגנה, ולמאמרים ובכלל זה של העד עצמו".
אלי זומר תרם רבות בחוות דעתו בבית המשפט לתיקוף עדויותיהן של נפגעות תקיפה מינית ולכך שקולן ישמע בבית המשפט. בשנת 2009 קיבל בית המשפט העליון את חוות דעתו של אלי זומר וקבע בפסיקה תקדימית שאנסטסיה מיקל אשמה בהריגה ולא ברצח, מכיוון שהריב עורר בה זיכרונות פוסט-טראומטיים מקשרים עם גברים שהתעללו בה בעבר. בעקבות פסיקה תקדימית זו שוחררה אנסטסיה מיקל בשנת 2018 שחרור מוקדם מהכלא.
בשנת 2010 דחה בית המשפט העליון את ערעור ההגנה במשפט של עבריין מין וציטט בהרחבה את עמדתו של אלי זומר ביחס התוקף של זיכרונות טראומה מודחקים, וכתב: "מסיכומי התביעה בבית משפט קמא אף נמצאתי למד כי פרופ' אלי זומר, שנחשב כיום למי שמוביל את תאוריות ההדחקה והשכחה בארץ, ולדברי התביעה הוא 'האורים ותומים' בתחום, הופיע בפני ועדת הכנסת שדנה בהארכת תקופת ההתיישנות, וכי כתביו ומאמריו היוו בסיס לתיקוני החקיקה. כל אלה מצביעים על כך שהמחוקק הישראלי אימץ את הדוקטרינה של זיכרונות מודחקים. אשר על כן, אצא מנקודת הנחה כי עקרונית תיתכן תופעה של זיכרונות מודחקים אמיתיים הצפים בחלוף שנים רבות למודעות".
לזומר בלוג פעיל בו הוא מסביר על הפרעות פסיכיאטריות רבות, סוקר מחקרים עדכניים בנושא ומגיב לנושאים ציבוריים. בבלוג הוא גם התייחס בצורה נרחבת לפולמוסים, ועמדתו מהווה בסיס לדיונים מדעיים רבים בתחום.
פרסומים.
מאמרים.
מבחר מאמרים:
שרון סמול
שרון סמול (באנגלית: Sharon Small; נולדה ב-1 בינואר 1967) היא שחקנית סקוטית הידועה מהופעותיה בקולנוע, טלוויזיה, תיאטרון ורדיו. תפקידה הידוע ביותר הוא כסמלת ברברה הייברס בסדרת הטלוויזיה "חקירות המפקח לינלי", המבוססת על ספריה של אליזבת ג'ורג'.
קורות חייה.
סמול נולדה ב-1967 בדרמצ'אפל שבגלאזגו, הבכורה במשפחה בת חמישה ילדים. היא למדה בבית הספר קינגהורן (Kinghorn Primary School), אחר כך בתיכון בלווירי (Balwearie High School) בעיר קרקוולדי, ובקורס דרמה ב"קולג' אדם סמית'". בין הבוגרים של בית הספר היו יואן מקגרגור ודאגרי סקוט. סמול עברה ללונדון שם סיימה את לימודי המשחק ב"אקדמיית מאונטוויו של אמנויות התיאטרון".
קריירה.
היא שיחקה בתפקידים שונים בקולנוע ובטלוויזיה. בין השאר הופיעה בסרט רווק פלוס ילד כחברתו של יו גרנט, כיכבה עם איאן גלן בסדרת הדרמה "Glasgow Kiss" ובסדרת הטלוויזיה "מכת שמש". משנת 2001 החלה לגלם את דמותה של הבלשית ברברה הייברס הסמלת של המפקח לינלי (נתניאל פרקר) בסדרת סרטים על פי רומנים מאת אליזבת ג'ורג'.
עוד בטלוויזיה שיחקה בסדרה "מאהבות" לצדן של שרה פאריש שלי קון ואורלה בריידי. בתפקידי אורח שיחקה בסדרות "אחוזת דאונטון" (בתפקיד מאריגולד שור, המשרתת של ליידי רוזמנד, בספיישל חג המולד של העונה השנייה), "עדות אילמת" ובסדרה "מיילדת".
על במת התיאטרון הופיעה סמול בתפקיד פולי ב"אופרה בגרוש" (1994), בתפקיד מארי בהפקה בווסט אנד של "כשהארי פגש את סאלי" (2004), בתפקיד פורטנלה במחזה "ליר" מאת אדוארד בונד (2005), בתפקיד אסתרלה ב-"Life Is A Dream" (2009) ובתיאטרון המלכותי הלאומי גילמה את מגי מוריסון בהצגה "Men Should Weep" מאת אינה למונט סטיוארט (Ena Lamont Stewart).
וושינגטוניה
וושינגטוניה (שם מדעי: Washingtonia) הוא סוג במשפחת הדקליים. מוצאו של הוושינגטוניה בדרום-מערב ארצות הברית (דרום קליפורניה, דרום-מערב אריזונה וטקסס) וצפון-מערב מקסיקו.
סוג דקלים זה נקרא על שמו של ג'ורג' וושינגטון.
מאפיינים.
פרחי הוושינגטוניה הם דו-מיניים, ויושבים בצמוד לענפי התפרחת. הם שמוטים כלפי מטה ואינם חורגים בהרבה מקו הנוף. הגביע והכותרת צינוריים, בעלי שלוש אונות כל אחד. לכל צמח קיימים שישה אבקנים. השחלה היא עילית. אורך הפרי כ־8 מ"מ, דמוי בית-גלעין וצבעו חום. טעמם של הפירות מזכיר את זה של תמרים. ניתן לאכול אותם או לבשל מהם ריבה. הילידים במקסיקו נהגו לטחון את הזרעים לקמח.
זרעי הוושינגטוניה החסונה מופצים על ידי ציפורים האוכלות את הפירות, ונובטים בקלות במקום נפילתם. הנבט הצעיר מגדל במהירות שורש שיפודי מעמיק אשר מקשה מאוד על עקירתו, עוד בטרם נפרש העלה הראשון. ההפצה למרחק והנביטה הקלה של הזרעים הופכת את הוושינגטוניה לעץ פולש לבתי גידול מושקים, שדות וגינות. בקליפורניה, בה האקלים דומה לאקלים בארץ ישראל, הוגדרה הוושינגטוניה כעץ פולש המהווה איום ברמה בינונית על השטחים הפתוחים.
הוושינגטוניה החסונה כשמה כן היא, עץ חסון שנחשב עמיד לפגעי שרב, קור ורסס מי-הים. המינים יכולים ליצור בני כלאיים ביניהם. השימוש העיקרי בוושינגטוניה הוא כצמח נוי, והיא הוא נפוץ גם ברחבי העולם. על אף ששני מיני העצים דומים מאוד, הוושינגטוניה החסונה היא בעלת גזע מאוד צר לעומת גזע עבה פי 3 בחוטית. הוושינגטוניה החסונה עמידה מעט פחות בפני קור מאשר קרובתה החוטית, אבל חובבת לחות ואפילו מעט מליחות. החוטית מעט רגישה ללחות.
תיאטרון ניל סיימון
תיאטרון ניל סיימון (באנגלית: Neil Simon Theatre) הוא תיאטרון במנהטן, ניו יורק, ברחוב 52 מערב (בין ברודוויי והשדרה השמינית). התיאטרון נוסד ב-1927 ועד 1983 נקרא תיאטרון אלווין (Alvin Theater). ב-1983 נקרא על שם המחזאי ניל סיימון.
תולדות התיאטרון.
התיאטרון תוכנן על ידי האדריכל הרברט ג'יי קראפ (Herbert J. Krapp) עבור איל ההון אלכסנדר פינקוס ונקרא על שם המפיקים
אלכס אהרונס ו-וינטון פרידלי (). התיאטרון, שהכיל באופן מקורי 1362 מקומות, נחנך ב-22 בנובמבר 1927 עם בכורת המחזמר פנים מצחיקות פרי עטם של ג'ורג' ואיירה גרשווין, בכיכובם של אדל ופרד אסטר. ב-1930 הופיעה בו לראשונה על במות ברודוויי אתל מרמן במחזמר "Girl Crazy" של האחים גרשווין (עוד הופיעו במחזמר ג'ינג'ר רוג'רס ששרה את "Embraceable You" ובתזמורת ניגנו בני גודמן, גלן מילר, וג'ן קרופה) וב-1934 שבה וכיכבה במחזמר "Anything Goes" שחיברו קול פורטר, גאי בולטון ופי. ג'י וודהאוס. ב-1935 נערכה במקום בכורת האופרה פורגי ובס, שלא הייתה הצלחה. עקב השפל הגדול נאלצו אהרונס ופרידלי לוותר על המקום והוא הפך למשך תקופה מסוימת לאולפן רדיו של CBS.
התיאטרון אירח את הופעות הבכורה בברודוויי של לוסיל בול (1960, Wildcat) ולייזה מינלי (1965, Flora the Red Menace). ב-1962 הועלתה הפארסה "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" שזכתה בפרס טוני למחזמר. ב-1977 הועלה המחזמר אנני, שרץ שש עונות רצופות וקבע שיא הצעות לתקופתו עם מעל 2,000 הצגות.
ב-1983 נרכש התיאטרון על ידי ארגון נדרלנדר (Nederlander Organization) וב-29 ביוני נקרא על שמו של ניל סיימון ונפתח מחדש עם בכורת מחזהו יומן חוף ברייטון (שזיכה את מתיו ברודריק בפרס טוני). ב-1984 הועלה במקום מחזה ההמשך ב"טרילוגיית יוג'ין", טירונות.
ב-1985 הוכרז המבנה כציון דרך (New York City landmark).
ב-2002 הועלה בתיאטרון המחזה "Hairspray", שהועלה 2,642 פעמים, עד 2009, וקבע בכך שיא לאורך זמן ריצה של מחזה בברודוויי.
תיאטרון אלווין
הצי הביזנטי
הצי הביזנטי הוא השם שניתן במחקר ההיסטורי המודרני לאותם ציי מלחמה שהחזיקה והפעילה האימפריה הביזנטית במהלך תולדותיה, מ-286 (חלוקת האימפריה הרומית על ידי דיוקלטיאנוס) ועד 1453 (כיבוש קונסטנטינופוליס). הוא היה המשכו של הצי הקיסרי הרומי, אך בניגוד לקודמו מילא תפקיד גדול וחשוב יותר בהגנה על האימפריה אותה שירת ובשמירה על קיומה. אויבים מעטים ניצבו בפני האימפריה הרומית בזירה הימית, והצי המלחמתי מילא בה על כן תפקידי שיטור והגנה מפני פירטים בעיקר. שונה היה מצבה של האימפריה הביזנטית, שהים והשליטה בנתיביו היו חיוניים לעצם קיומה.