הוא הסיק כי, מעבר לכל הסיסמאות היפות, על פינלנד להתאים עצמה למדיניות המעצמה השכנה וחתום איתה על הסכמים על מנת למנוע תסריט גרוע יותר. מדיניותו זו כונתה במשך עשורים "קו פאסיקיבי-קקונן" (גם לפי שמו של אורהו קקונן שהמשיך בו) ובשנות השבעים "פינלנדיזציה".
ידיעתו את השפה והתרבות הרוסית סייעה לו בקשריו עם המנהיגים הסובייטים והוא לעיתים הוא לא נעזר במתורגמנים בשיחות איתם.
בשנת 1950 נבחר פאסיקיבי לקדנציה שנייה כנשיאה של פינלנד עם 171 מתוך 300 קולות של קולגיומים אלקטורליים.
בניגוד לעבר, בכהונתו השנייה הוא שם דגש על מדיניות הפנים. עזר לכך גם מותו של סטלין בשנת 1953. כשוחר ספורט מנעוריו, אתלט ומתעמל לשעבר, נהנה מאוד לפתוח בקיץ 1952 את המשחקים האולימפיים שהתקיימו בהלסינקי.
עד לסוף הקדנציה השנייה בת שש השנים של נשיאותו, הצליחה פינלנד לפתור את הבעיות הדחופות ביותר שנותרו כירושה מהמלחמה האבודה. הפליטים מקרליה יושבו מחדש, פיצויי המלחמה שולמו, הסתיימה הקצבת המזון, ובינואר 1956 הסיגה ברית המועצות את כוחותיה מהנמל פורקאלה שליד הלסינקי.
בגיל 85 בתום כהונתו השנייה ב-1 במרץ 1956 לא חיפש פאסיקיבי בכל מחיר להיבחר מחדש.
היה מוכן לכהן כנשיא לעוד שנתיים אם רוב גדול של פוליטיקאים היו מבקשים זאת ממנו. ב-15 בפברואר 1956 הועלתה אחרי שקיבל מסר שלא הובן נכון מכמה פוליטיקאים שמרנים, כי יש לו כביכול תמיכה מהמפלגה האגררית והסוציאל-דמוקרטים, הועלתה מועמדותו בטעות.
משראה עצמו נכשל, הרגיש עצמו נבגד על ידי אותם הפוליטיקאים שביקשו ממנו להציג את מועמדותו. הוא אף שלל כי נתן את הסכמה בהצהרה פומבית למהלך הזה.
פאסיקיבי נפטר בדצמבר 1956, לפני שסיים לכתוב את זיכרונותיו.
קישורים חיצוניים.
Tuomo Polvinen - Paasikivi Kansallisbiografia 2002
מנחם קפליוק
מנחם קָפֶּלְיוּק (2 באוגוסט 1900 – 18 בספטמבר 1988) היה עיתונאי, מזרחן, סופר ומתרגם ישראלי. תרגם את ספריו של עארף אל-עארף מערבית לעברית. עם שמות העט שלו: ק. מנחם, מ. קפיל, מ. אבי-רחל, מ. אבי-עודד, מ. אבו אמין, מקף, מ. פודולי, ועוד.
ביוגרפיה.
קפליוק נולד בקיץ 1900 בקיטייגורוד-פודולסק שברוסיה, למלכה ואהרן מאיר קפליוק, שהיה מורה לעברית, תנ"ך ומדעי היהדות. בילדותו קיבל חינוך מסורתי בבית ספר עברי מודרני שייסדו ציוני המקום.
בראשית 1921 עזב את רוסיה, ועלה לארץ ישראל במרץ 1922 כחבר "החלוץ" כאשר הוא בתפקיד חבר המועצה לחלוצי רוסיה המטפלת בסידורם הארעי ועלייתם של העולים.
תחילה עבד כפועל בנין, בסלילת כבישים ובייבוש ביצות. וכן החל לעבוד במפעל חברת המלח בעתלית בתקופת הקמתו. בין השנים 1924–1925 היה חבר מועצת פועלי חיפה, ובין השנים 1926–1927 היה חבר מועצת פועלי עפולה.
קפליוק למד ערבית מדוברת בזכות עבודתו בנטיעות מטעם מחלקת הייעור של ממשלת המנדט ובסיורים שקיים בכפרים ערבים ובשבטי בדואים.
ב-1927 החל בפרסום רשימות מחיי הערבים בארץ בעיתון "דבר" ובין השנים 1928–1932 גם בעיתון הארץ, הרשימות תיארו את חיי הערבים ויחסם ליהודים. רבות מרשימותיו תורגמו ליידיש, אנגלית, גרמנית, פולנית, צרפתית, סרבית ושפות נוספות, וזכו לפרסום בארצות שונות.
ב-1930 בתקופת לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, זכה לפרס של המכון למדעי המזרח על עבודתו "הערבים בספרות העברית החדשה" בעת שהתמחה בלשון וספרות ערבית ובמדעי האסלאם.
בין השנים 1938–1939 הרבה לפרסם מאמרים בתחום הספרות הערבית בירחון "מאזנים" וברבעון היידי "די גאָלדענע קייט" שהוציאה ההסתדרות הכללית בתל אביב. בשנת 1934 החל את דרכו כחבר מערכת בעיתון "דבר", במדור לעניינים ערביים ומוסלמיים.
בין השנים 1931–1932 פרסם מאמרים על נושאי ספרות ותרבות בעולם הערבי בעיתון היידי הניו יורקי "דער טאָג". וכן פרסם מונוגרפיות של סופרים ערביים מימי הביניים בקבצים ספרותיים שיצאו בשנות ה-40 על ידי אגודת הסופרים. בשנת 1942 כתב בעיתון "דבר לילדים" על נושאים אקטואליים ותולדות הערבים בתקופה הקדומה.
קפליוק לקח חלק בכתיבת הערכים בנושאים הערביים, הפרסיים והטורקיים באנציקלופדיה לספרות ישראלית וכללית בהוצאת מצפה, ובכתיבת ערכי האסלאם, הספרות הערבית ודברי ימי הערבים באנציקלופדיה הכללית של "יזרעאל". בין השנים 1943–1952 השתתף בשבועון "הפועל הצעיר", שבו תחילה סיכם את אופיו התרבותי של היישוב הערבי בארץ ישראל ולאחר מכן פרסם מאמרים פוליטיים על הנעשה בארצות ערב.
משנת 1934 הרצה בנושאים ערביים מטעם המרכז לתרבות של ההסתדרות. בין השנים 1949–1952 היה מרצה לעניינים מדיניים אקטואליים של מדינות ערב בקול ישראל. בין אוקטובר 1950 לאוגוסט 1951 ניהל את אחד המדורים המזרחיים של מחלקת החקר במשרד החוץ. בין 1958–1959 פרסם מאמרים ברבעון "המזרח החדש" הירושלמי.
קפליוק הרבה לתרגם ספרות ערבית. מתרגומיו הבולטים: "שבטי הבדואים במחוז באר שבע" ו"תולדות באר שבע ושבטיה" של עארף אל-עארף בהוצאת בוסתנאי. הוא פרסם סיפורים ב"גזית", ברבעון "אורלוגין" וב"מאסף" של אגודת הסופרים. בשנת 1957 זכה לשבח מיוחד בתחרות הפרסים הספרותיים של אקו"ם עבור סיפורו "פרשה בתל שמנים". בשנת 1973 זכה במענק לסופרים מטעם קרן תל אביב לספרות ולאמנות.
קפליוק נישא ליוכבד לבית ליפמנוביץ (נפטרה ב-2000), שהייתה מזכירה בוועד המרכזי של ההסתדרות הרפואית בישראל. הזוג היו הורים לשלושה: העיתונאי והמזרחן אמנון קפליוק ממייסדי ארגון "בצלם"; במאי, ומפיק הסרטים עודד קפליוק, ורחל.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
יקטרינה פורצבה
יקטרינה פורצבה (ברוסית: Екатерина Алексеевна Фурцева; 7 בדצמבר 1910 - 24 באוקטובר 1974), הייתה פוליטיקאית סובייטית, האישה היחידה שהצליחה להגיע לדרג הבכיר של הממשל הסובייטי והייתה חברה בפוליטביורו.
חייה.
יקטרינה פורצבה נולדה למשפחת פועלים בעיר ורכני וולוצ'ק שבמחוז טבר. לאחר סיום לימודיה בבית הספר עבדה במפעל טקסטיל מקומי. החל משנת 1930 החלה לעבוד במנגנון הקומסומול. בשנים 1933-1930 ו-1937–1941 היא למדה הנדסת כימיה במוסקבה. בשנת 1942 פורצבה החלה לעבוד במנגנון המפלגתי במוסקבה. באותה תקופה הכירה את ניקיטה חרושצ'וב. בשנת 1954 פורצבה התמנתה לתפקיד המזכיר הראשון של סניף המפלגה במוסקבה וכהנה בתפקיד זה עד לשנת 1957. ב-25 בפברואר 1956 פורצבה קודמה לתפקיד מזכר הוועד המרכזי של המפלגה וב-29 ביוני 1957 קודמה לחברה בפוליטביורו. בשנת 1957 קבוצת חברי פוליטביורו בראשות ויאצ'סלב מולוטוב ניסו להדיח את ניקיטה חרושצ'וב מהשלטון. להגנת כרושצ'וב היו רק מיעוט של משתתפי הישיבה, כולל פורצבה, אך בסופו של דבר ההדחה לא הצליחה. בעקבות תמיכתה של פורצבה בכרושצ'וב היחסים ביניהם התחממו עוד יותר מבעבר.
בשנת 1960 פורצבה מונתה לתפקיד שרת התרבות של ברית המועצות וכיהנה בתפקיד זה במשך 14 שנים. פורצבה נפטרה ב-25 באוקטובר 1974 ממחלת לב לפי הגרסה הרשמית. היא הוטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה. במשך שנים רבות היו שמועות על רצח. בשנת 2001, יו"ר הק.ג.ב לשעבר ולדימיר קריוצ'קוב הודה שפורצבה התאבדה. קיימות עדויות שבשנים אחרונות היא סבלה משתיית יתר על רקע שמועות על בגידות בעלה ושמועות על הדחה צפויה מהתפקיד.
פורצבה התחתנה בפעם הראשונה בשנת 1935. בשנת 1942 לזוג נולדה בת ובשנת 1944 הם התגרשו. בשנת 1956 פורצבה התחתנה בפעם השנייה עם פאבל פיריובין שהיה דיפלומט סובייטי שכיהן כשגריר ברית המועצות ביוגוסלביה. לאחר החתונה בעלה החדש הועבר למוסקבה והתמנה לתפקיד סגן שר החוץ.
עבור ההישגים בפעילותה הציבורית קיבלה פורצבה 4 פעמים את עיטור לנין ואת עיטור הדגל האדום של העמל.
בהיותה שרת התרבות של ברית המועצות, השפיעה פורצבה רבות על התרבות הסובייטית. בעקבות תמיכתה, החלה להיערך תחרות על שם צ'ייקובסקי וחודש פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה. היא קידמה הופעות בברית המועצות של מספר זמרים ומוזיקאים מהמערב, ביניהם בני גודמן, איב מונטן ודיוק אלינגטון. לעומת זאת היא התנגדה נחרצות להופעת להקת הביטלס בברית המועצות והובילה לכך שהצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ' לא יכול היה להופיע ברחבי המדינה.
החל משנת 2000 צולמו מספר סרטים על חייה, כולל סדרה בת 12 פרקים שהוקרנה בטלוויזיה בשנת 2011.
כרטיס חניה
בית כנסת הפירמידה
בית הכנסת המרכזי ליהודי עיראק על שם אליהו חלסצ'י המוכר בכינוי בית כנסת הפירמידה הוא בית כנסת שהוקם בשכונה א' בבאר שבע בשנת 1980 ומשמש את יוצאי יהדות עיראק. שמו כינויו מצורתו המשולשת והשראתו נובעת מהמונח אוהל מועד, והקונוטציה לאוהל.
היסטוריה.
בשנות השבעים של המאה ה-20 הצליח אליהו נאווי, שהיה ראש עיריית באר שבע ויהודי עיראקי במקור, לרתום את איש העסקים הלונדוני דוד חלאסצ'י, שהיה גם כן מיוצאי עיראק, להקמת בנין עבור הקהילה העיראקית שיחליף את מבנה העץ הישן והקטן שהקים חכם משה דאלי.
אבן הפינה הונחה ב-30 באפריל 1975, ועזרא ירוחם ויעקב דגמי הובילו את הקמתו של המוסד שנחנך ב-7 בספטמבר 1980 במעמד ראשי ורבני העיר, הרב הראשי לישראל, שר הדתות, ואורחים נוספים.
בשנת 1983 הוציא השירות הבולאי בול המציג את בית הכנסת בעיצובו של אסף ברג תחת הסדרה "מועדים לשמחה ה'תשמ"ד" ובערך נקוב של 20 שקלים.
המבנה.
המבנה המתנשא לגובה של 18 מטר, עוצב על ידי האדריכל נחום זולוטוב בסגנון הברוטליזם. במקור שאפו ליצור בניין בגובה 32 מטר עם עזרת נשים המרחפת מעל לגברים, אולם בשל מחסור בתקציב נבנה הבניין הנוכחי, בו עזרת הנשים מוקמה במפלס של המתפללים הגברים, כשביניהם מפרידה מחיצה לא אטומה.