ב-1 באוקטובר 1939 מונה נימאק למפקד הפלוגה ה-3 של גדוד הסיור של הדיוויזיה ה-5, וב-1 באפריל 1940 מונה למפקד גדוד הסיור, עליו פיקד במערכה המערבית. על פעולותיו במערכה קיבל נימאק את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-13 ביולי 1940. לאחר מכן השתתף במערכה המזרחית עם גדודו, במהלכה התקדם נימאק על פני הניימן לאורלה באזור קבוצת ארמיות צפון. שם הצליח גדודו לעכב את היחידות הרוסיות לחמישה ימים ובכך למנוע פריצת דרך של האויב. במהלך פעולות הלחימה הללו נפצע נימאק קשה, וב-10 באוגוסט 1941 הוא קיבל את תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באוקטובר 1941, הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד קבוצת ההוראה ב-Panzertruppenschule II בפוטסדאם – קרמפניץ. הוא החזיק בתפקיד זה עד סוף ינואר 1943. ב-1 במרץ 1943 הועלה נימאק לדרגת אוברסט-לויטננט, ומונה למפקד רגימנט הפאנצרגרנדירים ה-26 החדש שהוקם בצרפת, אשר הושמד בעבר בקרב סטלינגרד. ב-1 באוקטובר 1943, נימאק מונה למפקד רגימנט הפאנצרפוזילירים גרוסדויטשלנד, איתו שירת בחזית המזרחית, וב-1 בינואר 1944 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
הרגימנט לחם באזור קבוצת ארמיות דרום, שם קיבל נימאק את תוספת החרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-4 ביוני 1944. ב-24 באוגוסט 1944 נפצע שוב נימאק קשה מירי טנק או תותח נ"ט במשוריין שלו. ב-15 בינואר 1945, מונה נימאק למפקד דיוויזיית הפאנצר להר, איתה השתתף במתקפת הכושלת לשחרור כיס הרוהר. נימאק נפצע שוב קשה במרץ 1945, וב-1 באפריל 1945 הועלה לדרגת גנרל-מיור. הוא חווה את סוף המלחמה בבית חולים צבאי ביוטין ונלקח בשבי מלחמה על ידי הבריטים, ממנו שוחרר ב-24 ביוני 1947.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה חזר לתשוקתו, לסוסים, ומשנת 1952 היה יושב ראש הוועד האולימפי הגרמני לרכיבה על סוסים. בשנת 1953 הוא קיבל את הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות הצבאי הספרדי מגנרליסימו פרנקו על שירותיו לידידות הרכיבה הגרמנית-ספרדית. משנת 1954 היה נשיא מסדר מקבלי צלב האבירים. במהלך חימושה מחדש של הרפובליקה הפדרלית, נימאק הצטרף לבונדסוור כבריגדה-גנרל בכוחות השריון. ב-12 ביוני 1969 קיבל נימאק את צלב ההצטיינות הגדול של עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית מהנשיא הפדרלי היינריך ליבקה. הוא מת בצלה ב-7 באפריל 1992.
באירקטאר TB-2
באירקטאר TB2 הוא כלי טיס בלתי מאויש ארוך-טווח המסוגל לבצע פעולות טיסה בשליטה מרחוק או אוטונומית. הוא מיוצר על ידי החברה הטורקית בייקר, בעיקר עבור חיל האוויר הטורקי. המל"ט נשלט על ידי צוות בתחנת בקרה קרקעית. בעוד הכוחות המזוינים הטורקיים מתארים את באירקטאר TB-2 כ"מל"ט טקטי" כדי למנוע ממנו להיות מתחרה למל"ט באירקטאר אקינסי, תקנים בינלאומיים יסווגו אותו כמל"ט MALE.
פיתוח.
פיתוחו של ה-TB2 קיבל רוח גבית עקב האיסור האמריקאי על ייצוא של כלי טיס בלתי מאוישים חמושים לטורקיה, בשל החשש שהם ישמשו נגד קבוצות PKK בתוך טורקיה ומחוצה לה.
בייקר החלה לפתח מערכת כלי טיס טקטי קרבי חדש לבקשת נשיאות התעשיות הביטחוניות, לאחר הניסיון של המל"ט הטקטי הראשון שלה, באירקטאר TB1, שנמסר לצבא הטורקי בשנת 2011. באירקטאר TB2 ביצע את טיסת הבכורה שלו באוגוסט 2014. ב-18 בדצמבר 2015 פורסם סרטון של ירי טיל ניסוי מהבאירקטאר, תוצאה של שיתוף פעולה עם רוקסטן. הפצצות מונחות הלייזר של רוקסטן נבדקו לראשונה.
בינואר 2019 חתמה בייקר על הסכם עם הכוחות המזוינים האוקראיניים על רכישת 12 יחידות TB2 ו-3 תחנות בקרה קרקעיות בשווי 69 מיליון דולר עבור הצבא האוקראיני. אוקראינה קיבלה את המל"טים הראשונים במרץ 2019, בעלות של מיליון עד שני מיליון דולר. מאז, בעקבות הפלישה הרוסית, הזמינה אוקראינה עוד 48 מל"טים, מה שהביא לפתיחת מפעל לייצור ותחזוקה של מל"טי באירקטאר על אדמת אוקראינה.TB-2.
באוקטובר 2020 נחשף השימוש במערכת הווסקאם MX-15D הקנדית במל"ט לאחר שגורמים ארמניים טענו ששרידי מערכת MX-15D שוחזרו ממל"ט TB2 שהופל במהלך הסכסוך עם אזרבייג'ן. הדבר גרר את הפסקת הייצוא של MX-15D לטורקיה, בעוד חקירה של מחלקת הייצוא הביטחוני הקנדית מעריכה את השימוש בטכנולוגיה קנדית בסכסוך נגורנו-קרבאך.
עד שנת 2021 השלים ה-TB2 כ-400,000 שעות טיסה מבצעיות.
שירות.
מלחמת נגורנו קרבאך 2.
ביוני 2020 אזרבייג'ן החליטה לרכוש מל"טים מטורקיה. במהלך מלחמת גורנו-קרבאך 2020, נעשה שימוש רב במל"טי באירקטאר TB2 נגד הכוחות של ארמניה. אזרבייג'ן השתמשה במל"טים ביניהם בהארופ וב-TB2 כדי להשמיד תותחים ארמניים, עמדות חי"ר, כלי רכב צבאיים ומערכות הגנה אוויריות הושמדו על ידי אזרבייג'נים. ב-19 באוקטובר 2020 הופל באירקטאר TB-2 על ידי הגנות אוויריות של הצבא הארמני מעל נגורנו קרבאך. ב-8 בנובמבר 2020 הופל ביירקטאר TB2 אזרביג'אני נוסף על ידי ההגנה האווירית, בדרום מזרח נגורנו קרבאך.
הפלישה הרוסית לאוקראינה.
הניסיון הראשוני של רוסיה לכבוש את קייב וערים אחרות בצפון אוקראינה קרס בסוף מרץ, בין היתר משום שיחידות קטנות וגמישות של אוקראינה תקפו טורי טנקים ונגמ"שים רוסיים בטקטיקות של גרילה, ופגעו בקווי האספקה הארוכים של רוסיה שנמשכים עמוק אל יערות וכפרים שתושביהם העבירו מודיעין לכוחות אוקראינה.
מומחים רבים העריכו שמעט המל"טים שישנם בצבא האוקראיני יופלו על ידי צבאו של פוטין בתוך שעות ספורות. למרבה ההפתעה, עד כה במהלך המלחמה, הכטב"מים האוקראיניים (בייראקטאר TB2) לא רק שעדיין טסים, אלא גם מיירטים טילים מונחים רוסיים, טנקים ורכבות ציוד, לפי בכירים בפנטגון. המל"טים האלו הפכו לקורות התמך של מכרה המלחמה, וכן לסמלה של הטקטיקה של הצבא האוקראיני.
נקודה (כדורסל)
סידור בית אהרן וישראל
סידור בית אהרן וישראל הוא סידור תפילה בנוסח ספרד שהוציאה לאור חסידות קרלין סטולין. הוא סידור ייחודי לחסידות קרלין, ומכיל את מנהגי החסידות. בסוף הסידור הודפסו הוראות אדמו"רי החסידות למנהגי התפילה, כשההוראות משולבות גם בתוך הסידור עצמו.
הוצאה לאור.
סידור בית אהרן יצא לאור בפיוטרקוב ה'תרפ"ד.
סידור בית אהרן וישראל הודפס לראשונה בניו יורק ה'תשי"ב (1952). הוא הודפס מאז שנת ה'תשמ"ד פעמים נוספות בהוצאת מוסדות סטולין-קרלין.
סמוך על סול - דמויות
שיאי ה-NBA
שיאי NBA
שיאים ב-NBA
ג'ון גרגורי דאן
ג'ון גרגורי דאן (באנגלית: John Gregory Dunne; 25 במאי 1932 – 30 בדצמבר 2003) היה סופר, מסאי, מבקר, תסריטאי, ועיתונאי אמריקאי. בראשית הקריירה שלו עבד כעיתונאי בכתב העת טיים, ובהמשך שלח את ידו גם בכתיבת ביקורת, מאמרים, רומנים ותסריטים. לעיתים קרובות שיתף פעולה עם אשתו, ג'ואן דידיון.
שנותיו הראשונות.
דאן נולד בהרטפורד, קונטיקט, והיה אחיו הצעיר של הסופר דומיניק דאן. הוא היה בנם של דורותי פרנסס (לבית ברנס) וריצ'רד אדווין דאן (1894–1946), מנתח לב ידוע ורופא ראשי בבית חולים. הייתה זו משפחה אירית קתולית גדולה ועשירה. סבם מצד אמם, דומיניק פרנסיס ברנס (1857–1940), ייסד בנק קטן בשם פארק סטריט טראסט.
דאן הצעיר פיתח גמגום חמור ופנה לכתיבה כדי לבטא את עצמו. הוא למד להתגבר על הגמגום דרך התבוננות באחרים. הוא סיים תיכון בבית הספר Portsmouth Priory והשלים תואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון ב־1954.
קריירה.
דאן החל לעבוד כעיתונאי בניו יורק בכתב העת טיים. הוא ראה במסאי הפוליטי, נואל פרמנטל מורה וחונך.
בסוף שנות ה־50, פגש דאן את ג'ואן דידיון בעיר ניו יורק, שם הייתה עורכת בכתב העת ווג. בראיון משנת 2005 נזכרה דידיון, "שעשענו זה את זה והוא נראה לי פיקח. הוא הבין בהרבה דברים שבהם לא הבנתי, כמו פוליטיקה והיסטוריה. הצלחתי לסיים את בית הספר מבלי לקלוט כמעט כלום, מלבד הרבה שירה." הוא הזמין אותה לנסוע לקונטיקט בסוף שבוע אחד בשנת 1963 כדי לבקר את משפחתו: משפחה אירית קתולית של ניו אינגלנד, עם שישה ילדים. דידיון אמרה שהיא "אהבה את הסידור, אהבה להיות שם, ואהבה אותו".
לאחר שנישאו ב-1964, עברו בני הזוג לבית מבודד בקו החוף של קליפורניה; דידיון עבדה על רומן שני, בעקבות רומן הבכורה שלה "Run, River", ודאן עבד על ספר בנושא שביתת קוטפי הענבים בקליפורניה. במשך שנים כתבו טור משותף לכתב העת "Saturday Evening Post".
דאן ודידיון ליקטו בהדרגה הזמנות כתיבה מהוצאות ספרים ומכתבי עת, נסעו יחד במשימות עיתונות, ובנו דפוס עבודה ששימש אותם במשך 40 השנים הבאות. היה להם שיתוף פעולה מתמיד של ייעוץ, ביקורת, ועריכה הדדית. שניהם פרסמו ספרים שזכו באהדת הביקורת והפכו רבי מכר, בהם הספר הסטודיו מאת דאן, ספר העיון שלו על חברת אולפני פוקס המאה ה־20.
בני הזוג שיתפו פעולה גם בעבודה על סדרה של תסריטים, כולל בהלה בפארק הסמים (1971), גרסת 1976 של הסרט כוכב נולד ו־"True Confessions" משנת 1981, שהיה עיבוד לרומן של דאן בשם זה. דאן חיבר ספר עיון על הוליווד, בשם "Monster: Living Off the Big Screen".
כמבקר ספרות ומסאי, כתב דאן בקביעות בכתב העת "The New York Review of Books". מאמריו קובצו בשני כרכים, :Quintana &amp; Friends" (1980) ו־"Crooning" (1990).
דאן פרסם כמה רומנים, ביניהם True Confessions, שהתבסס באופן רופף על פרשת הרצח שכונתה הדליה השחורה, ו־"Dutch Shea, Jr".. הוא היה התסריטאי והקריין של הסרט התיעודי של PBS משנת 1990, "L.A. is It with John Gregory Dunne", שבו סקר עבור הצופים את הנוף התרבותי של לוס אנג'לס.
מאוחר יותר, עברו דאן ודידיון למנהטן. ב־30 בדצמבר 2003 מת שם מהתקף לב. הרומן האחרון שלו, "Nothing Lost", שהיה בהגהות בזמן מותו, ראה אור ב־2004.
משפחה.