האוכלוסייה הצעירה של היישוב מלאה עד מהרה את הקריה בילדים קטנים, שנזקקו למסגרת חינוכית. הילדה הראשונה מלכהל'ה ויינריב, נולדה ב 4 ביוני 1942. הגנון הראשון ביישוב נפתח בביתה הפרטי של סוניה פורת בשנת 1944.
ביישוב לא היה בית-ספר ועל-מנת שהילדים לא יצטרכו לנסוע לבית-הספר בקריית מוצקין, יזמה תושבת הקריה, המורה אסתר לוריא, את "הכיתה הראשונה של בית-הספר הראשון" ב-1946 בדירתה, ואחרי שנתיים עברו למבני המחנה הבריטי (חד קומתיים ובנויים מלבנים לבנות), שננטש בסיום תקופת המנדט. לימים התרחב בית הספר ובשנת 1959 נבחר שמו: "בית הספר היסודי אורים".
לאחר הכרזת העצמאות, הפך המחנה הצבאי הבריטי הנטוש למעברה, שקלטה עולים ניצולי שואה מאירופה ועולים מצפון אפריקה. רבים מדיירי המעברה היו עובדי נמל חיפה. המעברה נשאה את השם הצבאי הבריטי "הקמפ" (מחנה באנגלית). בין הדיירים בקמפ היה בנימין שנל (שעלה מפולין), ראש העיר השני של קריית ים, ובין הילדים שגדלו ב"קמפ" היה ראש העיר השלישי של קריית ים, שמואל סיסו (שעלה ממרוקו). אחד ממבני הקמפ היה חדר המורים הראשון של בית ספר אורים. הקמפ פונה בשנות השישים והשבעים אט אט מדייריו שעברו לדיור קבע. המשפחה האחרונה, משפחת כנפו, עזבה את הקמפ ב-1975. כל מבני הקמפ נהרסו עד היסוד ולא נותר להם זכר, כולל "המבצר" - מגדל התצפית של המחנה הצבאי הבריטי בן 3 הקומות, שהיה לאחר עזיבת הבריטים אתר המשחקים של הילדים. בשטח "הקמפ" הוקמה קריית ים ב'.
צריפי המחנה הבריטי ברחוב ארפלסא (ראשי תיבות ע"ש חברת ארגנטינה-פלסטינה מבוני הקריה) שינו יעוד לאחר קום המדינה: הצריף הצפוני היה בימי הבריטים צריף השק"ם (נאפ"י) ובו גם הוקרנו סרטים. לאחר קום המדינה שימש בית ההסתדרות, בית העם והספרייה. הצריף האמצעי שימש חדר האוכל של חיילי הצבא הבריטי ולאחר פינויים היה ברובו מרפאת קופת חולים כללית ובחלקו סנדלריה. במרפאה, שבימי הגשם בחורף דלפו המים מהגג, עבדו בעשורים הראשונים, הרופא ד"ר משה גובשיוב, אשר הגיע לקריית ים מנהריים לאחר שנפלה לידי הירדנים במלחמת העצמאות, והאחות לאה מוזה, אשר בנמרצותה, במסירותה ובאהבתה, הייתה למופת. הצריף הדרומי, שהיה למעשה פחון, שימש מטבח חיילי הצבא הבריטי ואחרי פינויים שימש בית כנסת עד 1973 עת נחנך בית הכנסת "אהבת משה" (ע"ש משה אדלר) ברחוב ביאליק. בשנות האלפיים שונה שם הרחוב לרחוב המייסדים ובמקום הצריפים ניטע גן ציבורי. בשנת 1950 נבחר הרב משה שטינברג מקריית ים ב' לרבה הראשי הראשון של קריית ים. בשנים 1956–1957 נבנה השיכון הראשון בקריית ים - שני מבנים בני קומתיים ובשניהם יחד 24 דירות קטנות. המשתכנים היו עולים מפולין ורומניה שיצאו מהמעברה הסמוכה - ה"קמפ". שנים רבות כונו המבנים "השיכון החדש" והיו מוקפים חולות, עד שנבנו בניינים נוספים סביבם (רחוב ז'בוטינסקי 8).
שרידי המחנה הצבאי הבריטי כמעט חזרו לחיים ב-1967. בימי "ההמתנה" המתוחים במאי 1967 ערב מלחמת ששת הימים, פנה ראש המועצה בנימין אפרת למי שהיה מפקד הנוטרים וההגנה יעקב נמרי, בבקשה לסייע באיתור בונקרים תת-קרקעיים מבטון שהיו במחנה הצבאי הבריטי כדי להכשירם למקלטים עבור תושבי הקריה. דוד נמרי בנו החייל בן ה 21 של מפקד הנוטרים וההגנה, התגייס למשימה, קיבל טרקטור מסוג יעה זחלילי (שופלדוזר) 955 מ"קבוצת חול", ומשך לילה שלם לאור פנסי הטרקטור בלבד, בזמן שבארץ כבר שררה האפלה, פינה את החול שכיסה את הבונקרים הבריטיים. בסופו של דבר, לשמחת הכל, לא היה צורך להשתמש במקלטים בזכות הניצחון במלחמה.
בתחילת שנות ה-50 הגיעו לקריית ים עולים מתימן ומאירופה - ניצולי שואה ופליטי מלחמת העולם השנייה ומחנות העקורים. הם שוכנו בקריית ים ג'. העולים מתימן הגיעו בעיקר מצנעא ומדמאר והקימו בתי כנסת בשכונה. העולים מאירופה הגיעו בעיקר מפולין ומרומניה, היו רובם בעלי מלאכה וסוחרים. שתי קבוצות עולים אלה תרמו רבות, כל אחת בדרכה, לפיתוח היישוב.
בקריית ים פעלו שני בתי קולנוע: "נוף הקריות" בקריית ים ג' ו"ניצן" בקריית ים ב'. שניהם נסגרו. במבנה קולנוע ניצן פועל בשנות האלפיים מרכז מסחרי ומבנה קולנוע "נוף הקריות" נהרס בקיץ 2015 ובמקומו נבנה בניין מגורים.
שנות ה-70 וה-80.
עם גל העלייה הגדול מברית המועצות בראשית שנות ה-70, נבנה מרכז קליטה בדירות צמודות קרקע ובמגדלי מגורים בני עשר קומות, מה שיצר לבסוף את האזור המכונה "קריית ים ד'". עם הגעת גלי העלייה לקראת סוף שנות השבעים, נבנה מרכז קליטה גדול ממדים במתכונת של מלון סוויטות על חוף ימה של העיר ברחוב פנחס ספיר, והוא שימש עד אמצע שנות התשעים כמרכז קליטה גם לגלי העלייה הגדולים ממדינות "חבר העמים" ולעולים מאתיופיה. בשנות האלפיים, משמש המבנה כמקום מגורים זמני (המכונה "הוסטל") לעולים חדשים. ב-8 באוקטובר 1980, בטקס חגיגי בהשתתפות ראש העיר הראשון בנימין אפרת ונציגי הסוכנות היהודית, נקרא מרכז הקליטה על שם צביה לובטקין, מלוחמות ומנהיגות מרד גיטו וורשה וממייסדי קיבוץ ומוזיאון לוחמי הגיטאות.
טקס הכרזת קריית ים לעיר נערך ב-11 באוגוסט 1976 במעמד שר הפנים, ד"ר יוסף בורג. באותו יום הוכרזו לעיר גם הקריות השכנות: קריית מוצקין וקריית ביאליק.
בנימין אפרת פרש מראשות העיר ב-1981 ובמקומו נבחר סגנו, בנימין שנל.
בשנותיה הראשונות, קריית ים הייתה בשלטון תנועת העבודה. שלושה מראשי המועצה והעיר הראשונים, קובר, אפרת ושנל, היו חברי מפא"י ובהמשך חברי המערך והעבודה. ב-1989 חל המהפך הפוליטי הראשון בעיר כאשר שמואל סיסו מהליכוד ניצח בבחירות המקומיות את בנימין שנל ונבחר לראש העיר.
הסתדרות העובדים הכללית פעלה רבות בקריית ים מראשיתה, בעיקר בבית ההסתדרות המרכזי ברחוב הנרייטה סולד בקריית ים ב' ובצריף ההסתדרות של קריית ים א' ברחוב ארפלסא. מזכיר ההסתדרות בקריה, משך שנים רבות, היה בנימין שנל, עד היבחרו ב-1981 לראש העיר השני. כחלק מפעילות ההסתדרות פעל בקריה "ארגון אמהות עובדות", אשר בשנת 1976 הוסב שמו ל"נעמת". מזכירת הארגון בקריית ים הייתה פרידה בילגוראי ובין הפעילות הבולטות: חנה נמרי וסוניה פורת.
במלחמת לבנון השנייה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, ספגה קריית ים מטחים של קטיושות. בעיר עצמה לא נהרג אף אזרח, אך נגרם נזק כבד לרכוש. חייל תושב העיר נהרג בקרב בבינת ג'בייל.
רקטת קטיושה שפגעה במוסכי רכבת ישראל בחיפה, גרמה למותם של שמונה מהעובדים במקום. חמישה מתוכם היו תושבי קריית ים ולזכרם הוקמה אנדרטה בשדרות ירושלים פינת שדרות הפלמ"ח.
שכונות.
קריית ים מחולקת לאזורים (מדרום לצפון); קריית ים א', קריית ים ב', קריית ים ג' וקריית ים ד'. עם הרחבת הבניה בעיר, נוספו שכונות מגורים עם שמות מוגדרים כמו "פסגות ים" ו"בנה ביתך" במזרח העיר. "אלמוגים" בצפון, ו"סביוני ים" במזרח. זאת מלבד שיכון "צבא קבע" הוותיק, הקיים במרכזה (קריית ים ב') כבר משנות ה-50.
קריית ים ד'.
הוחל בהקמתה בשנות השבעים עבור עולים חדשים מברית המועצות.
קריית ים ג'.
הוחל בהקמתה אחרי קום המדינה ב-1949 בבניה מיוחדת באמצעות אקדח בטון.
קריית ים ב'.
הוחל בהקמתה אחרי הקמת המדינה וחלקה נבנה באזור בו היה המחנה הבריטי "הקמפ", שהיה למעברה אשר התפנתה מתושביה האחרונים ב 1975. המבנה הבולט בשכונה: שיכון צבא קבע.
מרכז ניצן - כיכר לוי אשכול.
"מרכז ניצן" (המכונה גם "מרכז נמיר"), הוא המרכז של העיר שנמצא בשכונה ב', בדיוק בגבול בין שכונה א' לשכונה ב'. במרכז זה ממוקמות רוב החנויות בקריה.
השם המדויק: כיכר לוי אשכול. בסביבת מרכז נמיר חלק ממערכות החינוך, ביניהן רודמן (חטיבת הביניים), עירייה, ספרייה עירונית, מתנ"ס, בית יד לבנים, אשכול פייס, לוינסון (חטיבת ביניים), מגרש ספורט אתלטי (שייך לחטיבת ביניים/תיכון רודמן) ופלנטריום.
הספרייה העירונית הועברה למשכנה הנוכחי בשדרות משה שרת ב 2008 ומכילה כמאה אלף ספרים בשלל שפות. ב 14 ביוני 2021 נערך בספריה טקס חגיגי בו נקראה הספרייה על שמו של יצחק מאיר, מחנך ודיפלומט, שהיה מחנכו של ראש העיר קריית ים דוד אבן צור כאשר למד בימין אורד. בספריה ממוקם הארכיון העירוני ופועל המיזם קריית ים נגלית לעין של יד בן צבי, אשר מתעד אלבומי תמונות משפחתיים של תושבי העיר.
חינוך ותרבות.
בקריית ים קיימים עשרות מרכזי תרבות, רשת מתנ"סים, מרכז צעירים, מועצת נוער, בתי אבות, מרכזי לימוד ומועדונים לכל הגילאים, ספרייה עירונית מודרנית ופעילה, ותזמורת נוער עירונית המייצגת את הקריה, ואף זכתה להופיע בפני מליאת עצרת האו"ם ולנגן בה את "התקווה". ב-1991 הוקם בעיר קונסרבטוריון קריית ים.
בקריית ים תשעה בתי ספר יסודיים: "אורים", "אמירים", "מפלסים", "ימית", "סביונים", "עלומים" ו"אלמוגים", המשתייכים לזרם הממלכתי; "בראשית", המשתייך לזרם הממלכתי-דתי, ו"אור אבנר", המשתייך לזרם הממלכתי-חרדי. שני בתי ספר תיכונים וחטיבות בינים: "רבין", המשתייך לזרם הממלכתי, ו"לוינסון", המשתייך לזרם הממלכתי-דתי.