ארכיונו – ובו יומנים והתכתבויות מעבודתו כמחנך עברי במוסקבה, ורשה ותרבות, וברלין (1909–1924), וכן עבודתו בבתי ספר עבריים בוורשה, במוסקבה, בתרבות בברלין, ייסוד וניהול כפר הילדים שעל גבעת המורה, כפר הילדים ברמת גן, פעילות ציבורית חינוכית (1909–1933) – שמור בארכיון לחינוך יהודי שבבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
פוגצ'וב הותיר את אשתו וארבעת ילדיו. בתו בת-עמי אלישיב (1906–1974) הייתה שחקנית "הבימה" (אשתו הראשונה של השחקן שמעון פינקל).
בנו עמנואל עמירן (1909–1993) היה מלחין קלאסי ופופולרי, מאבות הזמר העברי, ומחנך מוזיקלי, שכיהן מ-1949 כמפקח הראשון על החינוך המוזיקלי במשרד החינוך.
מתתיהו עמירן (1910–1983) היה עובד משרד הביטחון.
ובנו הצעיר אביגדור פוגצ'וב (1913–1996) המשיך אף הוא את דרכו של אביו, כיהן כמנהל המחלקה לנוער וספורט של עיריית תל אביב בשנות ה-60 וה-70 והיה ממייסדי המדרשה למדריכי נוער של עיריית תל אביב.
אלמנתו של פוגצ'וב, סוניה, שבחייו לא עסקה במקצועה אלא עבדה לצידו כמנהלת המשק במוסדות החינוך שניהל, עבדה לאחר פטירתו לצד אחיה, שהיה רופא שיניים ברחוב שינקין בתל אביב.
נפטרה בשנת 1973, במחצית השנייה של שנות התשעים לחייה.
בן אחיה היה הצייר משה מָטוּס (מטוסובסקי) (1908–1958).
ש&quot;ז פוגצ'וב
ש.ז. פוגצ'וב
ש. ז. פוגצ'וב
ח.ל. פקריס
ח. ל. פקריס
ח&quot;ל פקריס
יעקב עציון
יעקב עציון (צסיס) (פברואר 1927 – 22 בספטמבר 1984) היה מפקד שייטת 13 בשנים 1951–1953.
ביוגרפיה.
עציון נולד בשם יעקב צסיס בברית המועצות, בנם של חוה ויצחק צסיס, מורה. בגיל שש עלה לארץ ישראל עם הוריו. משפחתו התגוררה בירושלים והוא למד בבית הספר תחכמוני בעיר. כעבור זמן קצר עבר עם משפחתו לנהלל, שם שימש אביו מורה ומנהל בית הספר (בהמשך היה מייסד בית הספר הממלכתי בטבעון). עם סיום לימודיו בנהלל עבר בגפו לחיפה, שם למד בבית הספר הימי שהיה בחצר הטכניון בשכונת הדר הכרמל. לאחר מכן התגייס לפלי"ם, ונשלח למחנה אימונים בקיבוץ מעברות. עם סיום הכשרתו במעברות הצטרף לצי הסוחר ושימש איש קשר של המוסד לעלייה ב'. עסק בהורדת עולים לחופי הארץ ובהברחת יהודים שהיו מבוקשים על ידי הבריטים. הוא פעל בנמלי צפון אפריקה, אירופה, סוריה ולבנון.
לאחר מכן שב לארץ וסיים קורס מ"כים בג'וערה, וקורס מפקדים בסידני עלי. בפרוץ מלחמת העצמאות עלה לירושלים עם חבריו לפלי"ם, והצטרף ללוחמי הגדוד הרביעי. לחם ונפצע בקרבות על הדרך לירושלים ובקרבות בתוך העיר. בקרב על גבעת הרדאר נפצע קשה, ועם פתיחת הדרך לשפלה הועבר לצפון הארץ להחלמה ולאחר שהחלים חזר לשירות.
לאחר קום המדינה והקמת צה"ל היה ממקימי חיל הים וממפקדיו הראשונים. בין תפקידיו היה מפקד שייטת 13, ראש מחלקת כח אדם, מקים ומפקד שייטת הטרפדות (היה אחראי על העברת סירות הטורפדו לאילת), מפקד זירת (מז"ר) ים סוף (זי"ס) במבצע קדש.
לאחר שחרורו מצה"ל בדרגת סגן-אלוף התיישב בקריית טבעון ועבד בחברת "אבן וסיד" כמנהל מחלקת הציוד המכני, ולאחר מכן בניהול אזור מרכז ודרום בחברה.
בשנת 1984 נפטר לאחר שלקה בסרטן. נקבר בבית העלמין גבעת שאול בירושלים.
יעקב היה נשוי לימימה ואב לשלושה בנים. , אחד מהם, הלך בעקבות אביו. הוא התגייס לשייטת 13 בשנת 1969 ובשנת 1972, נהרג בתאונת אימונים בשייטת.
מייקל בוראווי
מייקל בוראווי (באנגלית: Michael Burawoy; נולד ב-15 ביוני 1947) הוא סוציולוג אנגלי-אמריקאי מאוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, המכהן מאז 2010 כנשיא האגודה הסוציולוגית הבינלאומית (ISA).
חייו.
אביו עזב את האימפריה הרוסית בשנת 1905 ועבר לגרמניה בה הוא הכיר את אשתו, ילידת ריגה. בשנת 1933 הם עזבו לאנגליה, בה נולד. הוא סיים את התואר הראשון באוניברסיטת קיימברידג' ואחר נסע להמשך לימודים לאפריקה.
החל מסוף שנות ה-70 התבסס כאחד מהקולות הבולטים בסוציולוגיה מרקסיסטית, סוציולוגיה של עבודה ומתודולוגיה אתנוגרפית. בשנים האחרונות פעל לקידום הסוציולוגיה הציבורית: הפיכת הדיסציפלינה הסוציולוגית לרלוונטית ונגישה יותר לשיח הציבורי, ובו בזמן פתיחת הדיון הסוציולוגי לקהלים רחבים יותר. בשנת 2004 כיהן כנשיא האגודה הסוציולוגית האמריקאית. בתפקידו זה הקדיש את הכנס השנתי של האגודה לסוציולוגיה ציבורית.
בין ספריו הבולטים: "מייצרים הסכמה" (1979), "הפוליטיקה של הייצור" (1985), "אתנוגרפיה גלובלית" - ספר בעריכתו (2000).
בוראווי תומך בתנועת החרם על ישראל.
הערות שוליים.
מרסל לפבר
מרסל פרנסואה מרי ז'וזף לפבר (בצרפתית: Marcel François Marie Joseph Lefebvre; 29 בנובמבר 1905 - 25 במרץ 1991) היה ארכיבישוף רומי קתולי ואחד ממובילי השמרנים הקיצוניים בכנסייה שהתנגדו להחלטות ועידת הוותיקן השנייה. הוא עמד בראש אגודת הקדוש פיוס העשירי, שהוא ויתר חבריה גינו את עמדות הוותיקן החדשות – שקראו למודרניזציה ופתיחות בכנסייה, כולל דיאלוג בין הכנסייה הקתולית והנצרות האורתודוקסית והפרוטסטנטית וביטול האשמת היהודים ברצח ישו – ככפירה. לבפר הכריז על האפיפיורים יוחנן העשרים ושלושה ופאולוס השישי ועל ממשיכיהם מאז כעל אנטי-אפיפיורים ודרש לבטל את החלטות הוועידה, לשוב ולערוך את המיסה בשפה הלטינית בלבד, להחזיר את החלקים מהנוסחים הליטורגיים הכוללים תביעה אל היהודים להתנצר ועוד. הוא וסיעתו הוקעו ונודו על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-1988 במה שזכה לכינוי "הסכיזמה (קרע) הלבפריאנית", לאחר שהוא הסמיך ארבעה בישופים חדשים על דעת עצמו. עם זאת, בינואר 2009 הסיר האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר את החרם על הארבעה, לרבות הבישוף מכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון. אחד מתומכיה המפורסים של אגודת פיוס העשירי הוא כוכב הקולנוע מל גיבסון.
תולדות חייו.
שנים ראשונות.
נולד בצפון צרפת, אביו רנה היה תעשיין טקסטיל, מלוכני שהתנגד למהפכה הצרפתית, שנכלא על ידי הנאצים בעוון ריגול ושיתוף פעולה עם תנועת ההתנגדות הצרפתית ומת ב-1944 במחנה ריכוז. המשפחה הייתה נוצרית אדוקה ושמונת ילדיה השתתפו במיסה מדי יום.
את לימודיו לקראת כמורה החל ב-1923 וב-1929 הוסמך ככומר. בין השנים 1934-1945 שהה בליברוויל שבגבון כרקטור הסמינר לכמרים שם וכחבר במסדר ה"אבות של רוח הקודש". ב-1947, לאחר תקופה קצרה במולדתו שב למערב אפריקה על מנת לכהן כבישוף-בפועל של דקר, סנגל. ב-1948 מינה אותו האפיפיור פיוס השנים עשר לשליח האפיפיורי לשטחי השליטה הצרפתיים באפריקה והקים שם היררכיה כנסייתית, שהחליפה את התשתית הבלתי-רשמית שביסס המיסיון. ב-1955 היה לארכיבישוף דקר, תפקיד בו כיהן עד 1962, אז עבר לכהן כבישוף של טול (נחלה הכוללת את העיר לימוז' וסביבותיה) בתואר אישי של ארכיבישוף. ב-1960 צירף אותו האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה לוועדה המכינה לקראת ועידת הוותיקן השנייה.
במהלך הוועידה השתתף לפבר במושב שעסק בחופש הדת, והתנגד לכיוון הליברלי מדי, לטעמו, אליו צעדו הדיונים והצעות ההחלטה. לפבר היה חלק מהמיעוט שהתנגד לניסוח ההחלטה על אחדות הכנסייה (שהטיפה לדיאלוג תוך-נוצרי ובין-דתי. הוא אף התפטר מראשות מסדר האבות של רוח הקודש על רקע הרוח המודרניסטית של המסדר וחוסר יכולתו לשלוט בו.
לקראת הקרע.
ב-1969, כארבע שנים לאחר חתימת הסכמי ועידת הוותיקן השנייה, ביקשו סטודנטים צרפתים שמרניים בקולג' הצרפתי ברומא, מוסד שמרני בו יוכלו להמשיך את לימודי הדת שלהם. לפבר הצטרף לאוניברסיטת פריבור שבשווייץ והחל לרכז שם את לימודי הכמורה השמרניים שהתנגדו לכל רוח של קדמה ושינוי והעלו על נס את התוקף היחיד והמוחלט של הכנסייה הקתולית והיותן של כל האמונות האחרות כופרות. בנובמבר 1970 ייסדו תלמידיו את האגודה הבינלאומית של הכמרים על שם הקדוש פיוס העשירי (SSPX). ב-1971 התרכז סמינר הכמורה בעיירה השווייצרית אקונה (Écône). בינואר 1975 ביקשו שני בישופים מפריבור לפזר את האגודה על שם פיוס העשירי. לאחר שלפבר לא התייחס להודעת פיזור האגודה, גינה אותו האפיפיור פאולוס השישי במסגרת הקונסיסטוריה וקרא לו לשוב ולסור למרות הכס.
ביוני 1976 נאסר על לפבר להכתיר כמרים וראש מועצת הבישופים של הקוריה הרומאית דרש ממנו להתנצל לפני הכס הקדוש. בתגובה כתב לבפר שמודרניזם בכנסייה הוא כניעה ופשרה עם רעיונות של הבונים החופשיים. בתגובה נאסר על לפבר לקיים סקרמנטים, על אף האיסור המשיך לפבר לקיים את המיסה וטקסים אחרים, מתוך טענה שממילא הנוסח המודרני של המיסה הוא זה שנאסר ואת המיסה המסורתית לא יכול הוותיקן לאסור עליו לקיים. לפבר התקבל בספטמבר 1976 אצל פאולוס השישי וב-1978 אצל יוחנן פאולוס השני, אך לא הגיע עמם להסדר.
הקרע: הקדשת ארבעת הבישופים באקונה.
ב-1987, והוא בן 81, הצהיר לפבר שברצונו להקדיש בישוף על מנת שיוכל להמשיך את דרכו לאחר מותו, הקדשה שדורשת את הסכמת האפיפיור. ב-5 במאי 1988 חתם לפבר על הסכם עם הקרדינל יוזף רצינגר (לימים האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר) לפיו לא יקדם לפבר קידוש בישופים ללא הסכמה אפיפיורית ובתמורה ישתדל רצינגר להסדיר את יחסי הוותיקן עם אגודתו של לפבר. הקדשת בישופים על ידו, הבהיר רצינגר ללפבר, תחשב כאקט של סכיזמה (קרע).