בשנת 1838 הגיע יעקובי להמצאתו הגדולה - שיטת כיסוי מתכות באמצעות חשמל, שנקראה גלבנופלסטיקה, אז תחום חדש באלקטרוכימיה. על המצאה זו קיבל מדליית זהב בתערוכה עולמית בפריז בשנת 1840. בשנים 1842–1845 הוא ניהל בניית קו טלגרף בין סנקט פטרבורג לבין צארסקויה סלו.
במסגרת המחקרים שלו בתחום החשמל גילה חוק ההספק המרבי הנושא את שמו.
בהיותו מרצה באקדמיה להנדסה צבאית עשה מחקרים בתחום המיקוש הימי וקרקעי.
בשנת 1847 נבחר לחבר של האקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1867 היה נציג רוסי בוועדת מדידות שהתקיימה בפריז. במסגרת הוועידה הוא היה בין התומכים בהנהגת השיטה המטרית.
נפטר מהתקף לב והוטמן בבית העלמין הלוטרני בסנקט פטרבורג.
מיכאל ורשביאק
מיכאל (מיקי) ורשביאק (נולד ב-4 ביוני 1946) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מורה לתיאטרון ומנהל סטודיו למשחק ניסן נתיב.
ביוגרפיה.
נולד ברחובות. שירת בנח"ל. בשנת 1969 סיים את לימודיו בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בשנים 1970–1973 שיחק בתיאטרון הבימה בהצגות כמו "קליגולה", "חברים מספרים על ג'ימי", ו"הכנסת כלה".
הופיע בהצגה צ'ה גווארה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובמחזמר "זרעים של מסטיק".
שימש כיד ימינו של ניסן נתיב, מנהל הסטודיו למשחק, במשך 22 שנה, ולאחר מותו בשנת 2008 מונה ליורשו בתפקיד.
מאקרו
ז'נדרמריה הרוסית
הז'נדרמריה הרוסית
תום לוי
תום לוי (נולד ב-1935) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. הוא במאי, מתרגם, מורה לבימוי, למשחק, ולכתיבה דרמטית.
קורות חייו.
לוי נולד ב-1935 לרודולף, מורה לפיזיקה ומתמטיקה ולמינה, ציירת ומורה לאמנות, בברלין בירת גרמניה. אביו ניגן כתחביב, בתזמורת היידישער קולטורבונד בברלין.
אביו זכה לאשרת עלייה לארץ ישראל כנגן בהתזמורת הסימפונית הארץ ישראלית ובעקבותיו עלו ב-1938 גם האם והבן.
הוא בעל תואר ראשון מן החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, תואר שני בבימוי מאוניברסיטת ייל בארצות הברית ודוקטורט מאוניברסיטת ניו יורק. ביים תסכיתים בקול ישראל ובגלי צה"ל. היה המנהל האמנותי של תיאטרון בית ליסין (1986) ושל פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר 1984–1985. היה ראש החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב בשנים 1990–1994 ובשנים 1996–2000. מאז היותו מרצה לתיאטרון, ביים הפקות סטודנטים בחוג לאמנות התיאטרון, בבית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים ובבית הספר לאמנויות הבמה, בית צבי ברמת גן.
ביים בתיאטרונים.
תיאטרון באר שבע, תיאטרון חיפה, תיאטרון הבימה, תיאטרון החאן הירושלמי, פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר, בימת הקיבוץ, ועוד.
סמיון פטליורה
פיגוע התאומים
רכבת האלונים
רכבת האלונים או מסילת הברזל העות'מאנית באזור השרון, היא מיזם תיירותי בקיבוץ עין שמר המשחזר קטע קצר מקו רכבת מימי השלטון העות'מאני בארץ ישראל.
שמה נגזר מעצי האלון הרבים שהובילה אשר נכרתו מיער השרון.
היסטוריה.
המסילה הצרה שנסללה על ידי הטורקים במהלך מלחמת העולם הראשונה, כשלוחה של המסילה המזרחית לכיוון חדרה וכפר קניר מכונה כיום 'רכבת האלונים'. המסילה המזרחית התחברה לרכבת העמק, שלוחה של המסילה החג'אזית, (דמשק-חג'אז), באמצעות מסילת השומרון.
בשנות המלחמה נוצר מחסור חריף בחומר הסקה לקטרים. עתודות הפחם הטורקיות אזלו כיוון שהים התיכון היה בשליטה של ציי צרפת ואנגליה ולא הייתה כל אפשרות להשיט פחם דרכו. לכן, הוחלט במטה הכללי הגרמני-טורקי לבנות שלוחה מטולכרם צפונה, שמטרתה הסעת עצי אלון כרותים מיער האלונים באזור רגבים. שתי שלוחות נבנו, האחת מטול כרם לחדרה והשנייה מטול כרם דרך צומת עירון לכפר קניר ליד רגבים.
המסילות שהיו מסילות צרות, וזאת על מנת לחסוך בעבודת תשתית כבדה, שימשו להובלת העצים עד לתחנה הקצה של המסילה המזרחית בטול כרם. משם הוסעו על המסילה המזרחית לתחנות נוספות בכל הארץ לשם הסקת הקטרים.
עצי הסרק, ובראשם עץ האלון, היו הראשונים לכריתה, וכשאזלו הגיע תורם של עצי הפרי, אשר לגביהם היה צו, לכרות כל עץ עשירי. העבודה בוצעה על ידי מאות ערבים מגויסים ושבויים ארמנים. אורך המסלול טול כרם-קניר היה כ-25 ק"מ.
ב-1920 פורקו המסילות על ידי הבריטים. חלק מהפסים והאדנים נלקחו על ידי הכפריים הערבים, אנשי חדרה וגדוד העבודה. אנשי גדוד העבודה השתמשו באדנים לבניית בית האבן והחומה בחצר הישנה בקיבוץ עין שמר.
שיחזור והשיקום של המסילה והרכבת בוצע ביוזמת רן חדוותי - חבר הקיבוץ, איש המועצה לשימור אתרי מורשת ומומחה עולמי לשיקום מכונות עתיקות.
רכבת האלונים כיום.
כיום ניתן לנסוע ברכבת האלונים המשוחזרת באופן תיירותי כחלק מפעילות מוזיאון החצר הישנה שבקיבוץ עין שמר, המסלול המשוחזר עובר ברובו בסמיכות רבה לנתיב שנסעה בו הרכבת לפני קרוב ל-90 שנה. אורכו
כ-1,100 מטר, והוא מקיף באופן חלקי את הקיבוץ. במהלך הנסיעה המבקרים מתבקשים לסובב את הקטר בעצמם - בדומה לאופן בו נעשה הדבר בתקופה העות'מאנית.
ג'ון מרשל הרלן
ג'ון מרשל הרלן (באנגלית: John Marshall Harlan; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. לעיתים הוא קרוי "המתנגד הגדול" (The Great Dissenter"), בשל חוות דעת המיעוט הרבות שכתב בתיקים שהגבילו את זכויות האזרח, כולל "תיקי זכויות האזרח" ופסק דין פלסי נגד פרגוסון. רבות מהשקפותיו של הרלן הובעו בחוות דעת המיעוט הבולטות שלו שיהפכו להשקפה הרשמית של בית המשפט העליון החל משנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר כנשיא בית המשפט כיהן ארל וורן. נכדו של הרלן, ג'ון מרשל הרלן השני, כיהן גם הוא כשופט בבית המשפט העליון.
הרלן נולד ליד פרנקפורט, קנטקי, למשפחה נודעת, שהחזיק בבעלותה עבדים, ועד מהרה החל לבלוט גם הוא בעולם הפוליטי. עם פרוץ מלחמת האזרחים, תמך הרלן בתוקף באיחוד וגייס את רגימנט הרגלים העשירי של קנטקי. על אף התנגדותו להצהרת האמנציפציה, הוא השתתף בלחימה עד 1863, כאשר הוא נבחר כתובע הכללי של קנטקי. ב-1867 הוא הפסיד בבחירות מחדש לתפקיד ובשנה שלאחר מכן הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית, ועד מהרה עלה כוחו כמנהיג המפלגה בקנטקי. לאחר הבחירות לנשיאות של 1876, מינה אותו הנשיא החדש רתרפורד הייז כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
גישתו המשפטית של הרלן עמדה בסימן אמונתו במשך כל חייו בממשלה לאומית חזקה, אהדתו לחלשים מבחינה כלכלית, והשקפתו שתיקוני השיקום (התיקון ה-13, ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית) יצרו שינוי יסודי ביחסים שבין הממשלה הפדרלית ובין ממשלות המדינות. הוא כתב חוות דעת מיעוט הן בתיקי זכויות האזרח משנת 1883 והן בפסק הדין פלסי נגד פרגוסון משנת 1896, שהתירו למדינות ולגורמים פרטיים ליישם את ההפרדה הגזעית. הוא גם כתב חוות דעת מיעוט בשני תיקים מרכזיים כמו "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים" משנת 1895, שפסל את גבייתו של מס ההכנסה הפדרלי, פסק הדין "ארצות הברית נגד חברת א. ס. נייט" , שהגביל באופן משמעותי את סמכות הממשלה הפדרלית לנקוט בצעדים בנוגע להגבלים העסקיים, ופסק הדין "חברת סטנדרד אוייל של ניו ג'רזי נגד ארצות הברית" משנת 1911, שמיסד את מבחן השכל הישר . הרלן היה השופט העליון הראשון שדחף להחלתה של מגילת הזכויות על חוקי המדינות, וחוות דעת הרוב שכתב בפסק הדין "חברת הרכבות של שיקגו, ברלינגטון וקווינסי נגד עיריית שיקגו" משנת 1897, החילה את "סעיף ההפקעה" (הסעיף האחרון בתיקון החמישי לחוקה). הרלן נשכח באופן כללי בעשורים שלאחר מותו, אך חוקרים רבים מחשיבים אותו כיום כאחד מגדולי השופטים של בית המשפט העליון בתקופתו.
ראשית חייו.
ג'ון מרשל הרלן נולד בחוות משפחתו השוכנת שמונה ק"מ ממערב לדאנוויל, קנטקי. הוא היה בן למשפחה שהחזיקה בבעלותה עבדים ושהייתה מראשוני המתיישבים באזור ב-1779. אביו של הרלן, ג'יימס הרלן, היה עורך דין וחבר בולט במפלגה הוויגית, שייצג את קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית ושימש כמזכיר המדינה של קנטקי. אמו של הרלן, אליזבת לבית דוונפורט, הייתה בת למשפחה שהגיעה מווירג'יניה. הרלן גדל באחוזת המשפחה שליד פרנקפורט. הוא נקרא על שמו של ג'ון מרשל, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, שאביו העריץ.
להרלן היו כמה אחים בוגרים ממנו, כולל רוברט ג'יימס הרלן, אחיו למחצה, שהיה בן תערובת, נולד ב-1816 כעבד וגודל על ידי אביו כבן בית וחונך על ידי ריצ'רד וג'יימס הרלן, שניים מאחיו הבוגרים של ג'ון מרשל הרלן. רוברט היה לאדם מצליח, התעשר בבהלה לזהב בקליפורניה ולאחר מכן חזר לסינסינטי, אוהיו והתיישב בה. הוא נותר בקשרים עם בני משפחת הרלן, וככל הנראה קשר זה השפיע לימים על ג'ון מרשל הרלן, שטען לשוויון זכויות על פי החוק בפסק דין פלסי נגד פרגוסון.
לאחר סיום לימודיו בבית ספר בפרנקפורט, החל הרלן את לימודיו בסנטר קולג' שבדאנוויל. הוא היה חבר באחוות בטא-תטא-פי וסיים את לימודיו בהצטיינות. אף על פי שאמו של הרלן שאפה שהוא יהיה סוחר, אביו עמד על כך שבנו ילך בעקבותיו ויעסוק בעריכת דין והוא הצטרף למשרדו של אביו ב-1852. בעוד שאביו של הרלן היה יכול להכשיר את בנו במסגרת המשרד, כפי שהיה מקובל באותה תקופה, הוא שלח אותו ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טרנסילבניה, שם הוא החל את לימודיו ב-1850 ובין מוריו נמנו ג'ורג' רוברטסון ותומאס אלכסנדר מרשל. הרלן השלים את השכלתו המשפטית במשרדו של אביו וב-1853 התקבל ללשכת עורכי הדין של קנטקי.
פוליטיקאי ועורך דין.
ראשית דרכו.