מבחינה פתולוגית, התגובה הראשונה של הכבד לשתייה הכרונית תהיה הצטברות של שומן מסביב לוורידי תאי הכבד- יצירת כבד שומני. יצוין כי הפסקת השתייה תביא לנורמליזציה של מבנה הכבד בשלב זה. המעבר לדלקת הכבד - הפטיטיס איננו חד, אולם ההוכחה שיש הפטיטיס נעשית על ידי פגיעה בתאי הכבד, המאופיינת בהתנפחותם, בנמק ממוקד שלהם, בחדירת תאי דם לבנים מסוג PMN וביצירת פיברוזיס מסביב לוורידים. גם הפטיטיס אלכוהולי הפיך במידה ומופסקת השתייה.
בדיקות מעבדה.
בדיקת דם של תפקודי כבד תראה לרוב עליה של אמינו-טרנספרזות דהיינו עליה ב-ALT וב-AST וכן עליה ב- GGT, מלווה בעליה ברמות הטריגליצרידים, כולסטרול ולעיתים עליה ברמות הבילירובין. לרוב היחס בין AST ל-ALT עולה על 1, כלומר AST עולה ברמותיו יותר מאשר ALT.
במחלה מתקדמת יותר, ניתן לראות הפרעה ליכולת התפקודית ("היכולת הסינתטית") של הכבד- כלומר פגיעה במנגנון הקרישה וירידה ברמות האלבומין.
בדיקת US יעילה מבחינת קביעת גודל הכבד וההסננה השומנית לתוכו כמו גם אבחנה של מיימת וכלי דם קולטרליים.
פרוגנוזה.
ניתן להעריך את הפרוגנוזה הצפויה לחולים במחלת כבד אלכוהולית במגוון דרכים, לרבות לקיחת ביופסיה וממצאים קליניים המבשרים על פרוגנוזה רעה כגון מיימת, דליות, אנצפלופתיה והפרעה לתפקודי הכבד. קיימת פונקציה אשר לוקחת בחשבון את רמות הבילירובין בסרום, ומידת הארכת זמן - PT מעל הנורמה (בשניות):
(הארכת זמן פרותרומבין בשניות מעל הנורמה)*4.6 + רמות בילירובין בסרום. תוצאה מעל 32 מלמדת על פרוגנוזה רעה ומסייעת בהחלטה על אופציות טיפול מסוימות. גם מדד הנקרא MELD אשר גבוה מ-21 רלוונטי לצורך הערכת הפרוגנוזה.
טיפול.
הטיפול העיקרי הוא הימנעות מוחלטת מאלכוהול. בנוסף לכך, לאור ההבנה שתהליך הנזק לכבד מתווך למעשה על ידי שחרור ציטוקינים ופגיעה של מערכת החיסון עצמה, השימוש בסטרואידים עלה באופן נרחב בטיפול במחלה - לחולים אשר חישוב הפונקציה לגביהם עולה על 32, או מדד ה- MELD עולה על 21, יש לתת טיפול בסטרואידים (לרוב 32 מ"ג של פרדניזולון למשך 4 שבועות ולאחר מכן ירידה בהדרגה במינון). אין לתת טיפול סטרואידלי אצל חולים עם דימום פעיל ממערכת העיכול, חולים הסובלים מאי ספיקת כליות או מפנקראטיטיס. אצל חולים קשים, קיימת אלטרנטיבה לטיפול בהפטיטיס אלכוהולי על ידי מתן מעכב לא ספציפי ל- TNF אלפא - הנקרא Pentoxifylline למשך 4 שבועות.
מינהלת הצי המלכותי הבריטי
אליפות העולם בסיף
אליפות העולם בסיף (באנגלית: The World Championships in Fencing) היא תחרות סיף שנתית, המנוהלת על ידי התאחדות הסיף הבינלאומית, שנייה בחשיבותה רק לתחרויות הסיף במשחקים האולימפיים. לראשונה נערך האירוע בשנת 1937 בפריז, צרפת ולמעט תקופת מלחמת העולם השנייה (האליפות חודשה בשנת 1947) נערך בכל שנה. הסייפים מתחרים בשלושה מכשירים ברומח, בדקר ובחרב.
בשנת 1921 החלו תחרויות סיף באירופה שנחשבו כאליפות אירופה בסיף. לבקשתה של איטליה הוחלט בשנת 1937 שהתחרויות שנערכו משנת 1926 יחשבו אף הן כאליפויות עולם וכך מתייחסים אליהן.
בשנים בהן נערכות האולימפיאדות, תחרויות הסיף שלהן נחשבות כאליפות עולם בסיף לכל דבר. מאולימפיאדת סידני (2000), נערכות תחרויות גביע העולם בסיף, בשנים שבהן נערכים המשחקים האולימפיים.
הסייפים שזכו במספר המדליות הרב ביותר.
בטבלה סייפים, גברים ונשים (ורוד) שזכו במספר המדליות הרב ביותר באליפויות העולם בתחרות האישית ובנוסף גם בתחרות הקבוצתית.
הכנסת הרביעית
כהונתה של הכנסת הרביעית החלה ב-30 בנובמבר 1959, בעקבות הבחירות שנערכו ב-3 בנובמבר אותה שנה. את ישיבתה הראשונה פתח נשיא המדינה יצחק בן-צבי, ולאחר מכן העביר את ניהול הישיבה לזקן חברי הכנסת, נחום ניר-רפאלקס. מיד אחר כך נבחר קדיש לוז ליושב ראש הכנסת. לוז היה המועמד היחיד, והוא נבחר בתמיכתם של 112 מחברי הכנסת וללא מתנגדים. 3 מחברי הכנסת נמנעו.
הכנסת הרביעית כיהנה עד השבעתה של הכנסת החמישית ב-4 בספטמבר 1961, ועל כן כיהנה 644 ימים, שהם שנה, תשעה חודשים וארבעה ימים. בכך, כהונת הכנסת הרביעית הייתה הקצרה ביותר מבין כל כהונות הכנסות למעט הכנסת העשרים ואחת הכנסת העשרים ושתיים והכנסת העשרים ושלוש שבתקופתן כלל לא קמה ממשלה.
אלו היו המפלגות שנבחרו לכנסת הרביעית, ומספר חברי הכנסת בתחילת כהונתה:
מפא"י, בראשות דוד בן-גוריון ועם סיסמת הבחירות "הגידו כן לזקן", התחזקה בבחירות וקיבלה 47 מושבים, ההישג הגדול ביותר שלה עד אז. חרות, אשר התחזקה מאוד בבחירות לכנסת השלישית ציפתה להתחזקות משמעותית נוספת, אך עלתה בשני מושבים בלבד. מפלגת הציונים הכלליים נחלשה מאוד, ולקראת סוף כהונתה של הכנסת התאחדה עם המפלגה הפרוגרסיבית, ומאיחוד זה נוצרה המפלגה הליברלית הישראלית. גם מפלגות שמשמאל למפא"י, אחדות העבודה - פועלי ציון ומק"י, איבדו מכוחן.
ב-17 בדצמבר 1959 הציג בן-גוריון את ממשלת ישראל התשיעית בפני הכנסת. הקואליציה הורכבה משמונה מסיעות הבית, בהרכב דומה להרכב ממשלתו הקודמת: מפא"י, מפד"ל, מפ"ם, אחדות העבודה - פועלי ציון, המפלגה הפרוגרסיבית וסיעות הלוויין הערביות של מפא"י. הרכב זה כלל 86 מחברי הכנסת.
ב-17 ביולי 1960 הצטרפו שלושת חברי פועלי אגודת ישראל לקואליציה. כתוצאה מכך, ב-9 באוגוסט, התפלגה סיעת חזית דתית תורתית לשני רכיביה - פועלי אגודת ישראל ואגודת ישראל. ב-30 במאי 1961 נפטר יושב ראש פועלי אגודת ישראל, בנימין מינץ. במקומו נכנס לכנסת שלמה יעקב גרוס, איש אגודת ישראל.
אירועים מרכזיים.
ב-23 במאי 1960 הודיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון במליאת הכנסת על לכידת אדולף אייכמן. ב-21 בדצמבר הודיע בן-גוריון כי ישראל מקימה כור גרעיני.
ב-31 בינואר 1961 התפטר דוד בן-גוריון מתפקידו בשל מסקנות ועדת השִבעה שטיהרה את פנחס לבון מאחריותו לפרשת העסק הביש. מטרת ההתפטרות הייתה לאחד את שורות המפלגה מאחוריו בסוגיה זו, ואכן, 4 ימים לאחר ההתפטרות הודח לבון מהמפלגה. עם זאת, התנערותו של בן-גוריון מוועדת השבעה הביאה כמה משותפיו לקואליציה להסתייג ממנו, והוא לא הצליח להרכיב ממשלה חדשה. מרכז אחדות העבודה קיבל החלטה שלא להצטרף לממשלה חדשה בראשות בן-גוריון, והודיע כי "ראש הממשלה איבד את סמכותו המוסרית והציבורית לכונן ממשלה בלי לשאול את פי העם". גם מפ"ם והמפלגה הפרוגרסיבית אימצו עמדה דומה. בניסיון להתגבר על ההתנגדות לבן-גוריון הציעה מפא"י להרכיב ממשלה בראשות לוי אשכול, ואולם בשלב זה כבר החלה המפלגה הפרוגרסיבית במגעים לאיחוד עם הציונים הכלליים, והודיעה כי לא תצטרף לאף ממשלה עד להשלמת האיחוד. בעקבות זאת, החליטה מפא"י לחדול מהניסיונות להרכיב ממשלה חדשה, ולהיערך לבחירות. הבחירות לכנסת החמישית נערכו ב-15 באוגוסט.
חקיקה.
במהלך כהונתה הקצרה של הכנסת הרביעית אושרו 124 חוקים, מהם 111 ביוזמה ממשלתית (89.5%) והיתר ביוזמה פרטית
בין החוקים הבולטים שחוקקה הכנסת הרביעית: , חוק מקרקעי ישראל וחוק מינהל מקרקעי ישראל, חוק הנוער (טיפול ושיקום), חוק למניעת מפגעים, חוק מס רכוש וקרן פיצויים, חוק הקאדים, חוק לשכת עורכי הדין, חוק רשות הנמלים, חוק הספנות (כלי שיט), ועוד.
חברי הכנסת.
בין חברי הכנסת החדשים שנבחרו לראשונה בכנסת הרביעית היה גם שמעון פרס. פרס המשיך לכהן כחבר הכנסת כמעט ללא הפסקה, עד בחירתו לנשיא המדינה בשנת 2007, כ-48 שנים מאוחר יותר. זוהי התקופה הממושכת ביותר בה כיהן חבר כנסת.
חבר כנסת נוסף שנבחר לראשונה בכנסת הרביעית היה משה נסים. נסים היה בן 24 בעת בחירתו, והיה לחבר הכנסת הצעיר ביותר בכל הזמנים, שיא שעומד בתוקפו גם כיום.
מגדלור הרצליה
Total Immersion
רות זיו איל
רות זיו אַיָּל (שְפְּרוּנְג) (נולדה ב-4 בינואר 1944) היא כוריאוגרפית ישראלית, יוצרת תיאטרון תנועה, פרופסור בדימוס בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ומורה בסמינר הקיבוצים.
ביוגרפיה.
רות זיו איל ילידת קיבוץ דליה, בתם של רגינה (וייס) וצבי שפרונג.
תלמידתה של הרקדנית והכוריאוגרפית נעמי אליסקובסקי. למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ומוסמכת המגמה למחול בבית הספר לאמנויות המופע, אוניברסיטת ניו יורק (NYU).
עם חזרתה ארצה בתום לימודיה בראשית שנות השבעים, החלה ללמד בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי ולעבוד כמנחת שחקנים בתנועה, בתיאטרון החאן הירושלמי לצידו של הבמאי מייקל אלפרדס. בחאן יצרה את עבודתה הראשונה "מסתורים" (1976), עבודה המשלבת תנועה, אביזרים, צליל, טקסט ומשחק. שילוב זה היווה פריצת דרך בתחום תיאטרון התנועה בישראל. ב-1978 החלה ללמד באוניברסיטת תל אביב, בחוג לתיאטרון בפקולטה לאמנויות. ב-1977 יצרה את הסולו "הדחליל" לרסיטל המחול של רות אשל וב-1979 יצרה את "כותרות נזכרות" עבור אנסמבל קאמרי 2, בתיאטרון הקאמרי.
בשנים 1998-1981 הקימה וניהלה את "להקת רות זיו איל" שפעלה במסגרת המרכז התיאטרוני נווה-צדק (היום מרכז סוזן דלל). במסגרת זו העלתה את היצירות "מחזור" (1982) בהזמנת פסטיבל ישראל, "בלאי" (1984) ו"החלון" (1986). בשנת 1989 הוזמנה על ידי פסטיבל ישראל להעלות את יצירתה "כוח משיכה" עם להקת המחול הקיבוצית.
בשנות התשעים יצרה עם להקתה את "פרקים", יצירה מתמשכת בת שבעה פרקים, שנפתחו לקהל תוך כדי תהליך העבודה כ"רישומים" (פרק א' רישום 1, וכן הלאה). ב-1998 העלתה במרכז סוזן דלל את המונודרמה בתנועה "מנגרוסים" עם השחקנית אביטל יצהרי. בשנת 2000 הוזמנה על ידי אוהד נהרין ליצור כוריאוגרפיה מקורית ללהקת המחול בת שבע, "סוּף". בשנת 2007 העלתה את היצירה "הסעודה של גימל ודָלת", מחווה לסמואל בקט, בתיאטרון הערבי עברי ביפו.