בשנת 1914, כחלק מפעילותו לקידום מעשי של ההתיישבות הציונית, יזם קרמנצקי יחד עם המהנדס והפעיל הציוני יוסף זיידנר את הקמתה של חברה שתכליתה ייצור בלוקים בתל אביב. לאחר עיכוב שנבע ממלחמת העולם הראשונה, נרשמה בשנת 1920 בארץ ישראל "חברת סיליקט ארץ-ישראלית" (PALESTINE CILICATE COMPANY) אשר הוקמה במימונו של קרמנצקי ותעשיינים ציונים נוספים. בחורף 1920–1921 החלה בנייתו של בית החרושת סיליקט לייצור לבנים בשטח חולי ומבודד, כק"מ צפונית לשכונות תל אביב דאז (לימים - באזור הרחובות "שלום עליכם" ו"חובבי ציון"). לבית החרושת הייתה תרומה משמעותית לבניית תל אביב, כאשר נכון ל-1930 היה אחראי על ייצור כ-90 אחוז מסך חומרי הבנייה בעיר.
קרמנצקי ומשפחת הרצל.
יונה קרמנצקי היה אחד מידידיו האישיים הקרובים ביותר לבנימין זאב הרצל. לאור קרבתם של השניים, סייע קרמנצקי כלכלית הן לראשית מפעליו הציוניים של הרצל בווינה, והן להרצל ומשפחתו באופן אישי.
ביולי 1904, בעוד הרצל על ערש דווי, היה יונה קרמנצקי הידיד היחיד ליד מיטתו (מלבדו נכחו רק אשתו ואמו של הרצל וכן רופאו האישי).
לאחר מותו של הרצל, המשיך קרמנצקי לסייע לאלמנתו של הרצל, ז'ולי, ואחרי שמצבה הנפשי של זו הלך והחמיר, אסף קרמנצקי לביתו את בתו של הרצל, פאולינה, בעודה בת 14.
לאור קשריו האמיצים עם משפחת הרצל, מונה קרמנצקי (יחד עם פרופסור ליאון קלנר וד"ר רייכנפלד) להיות נאמן העיזבון האישי של הרצל (כתביו ומסמכיו האישיים). רכוש זה נשמר בביתו של קרמנצקי בווינה עד שנת 1932, אז ביקר בארץ ישראל והעביר את רכושו של הרצל למרכז ההסתדרות הציונית בירושלים.
פטירתו וזכרו של קרמנצקי.
בגיל 84, ביום חמישי ה-25 באוקטובר 1934, נפטר יונה קרמנצקי בעירו וינה. שלושה ימים מאוחר יותר, ב-28 באוקטובר, נערך לזכרו טקס אזכרה בלשכת קק"ל בירושלים בנוכחות מנחם אוסישקין, נשיא קק"ל ונחום סוקולוב, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית אשר ספדו לנפטר. במודעות האבל לעיתונות הירושלמית כונה קרמנצקי "הנשיא הראשון של קק"ל", ו"אחד הידידים הנאמנים המעטים של קק"ל מראשית הוסדה ועד סוף ימיו". בין שאר דבריו, ספד לו מנחם אוסישקין במילים:
מקומו של קרמנצקי בתודעה הלאומית בישראל.
חרף תפקידו הבולט בייסוד קק"ל, דמותו של קרמנצקי נדחקה במידת מה מהתודעה הלאומית בישראל. תפקידו המכריע בהקמת קק"ל ובהובלת פרויקטיה הראשונים נעדרים כמעט כליל מספרי ההוראה בישראל ואף מטקסטים מכוננים בתודעה הציונית-ישראלית כגון האנציקלופדיה העברית.
לא ניתן לשלול את האפשרות כי הידחקותו של קרמנצקי מהתודעה העממית נבעה מרצונו של קרמנצקי עצמו במהלך חייו. העדות הבולטת לסברה זו נתקבלה בקונגרס הציוני הראשון ב-1897. פרוטוקול הקונגרס מציין כי חמשת חברי הוועד הציוני הפועל בווינה הם: ד"ר תאודור הרצל, ד"ר משה שנירר, ד"ר א' קוקש, ד"ר נתן בירנבוים והאדון יוהאן מאיר. לדעת ד"ר גבריאל אלכסנדר, הכינוי יוהאן מאיר נועד להסוות את שמו האמיתי של קרמנצקי אשר חשש מההשלכות האנטישמיות של קישור שמו ל"פרויקט הציוני" של הרצל. ייתכן והסתתרות זו בוצעה נוכח מעמדו החברתי והכלכלי הרם של קרמנצקי בחברה הלא יהודית בווינה, כמו גם מחששו של קרמנצקי מראש עיריית וינה דאז, ד"ר קארל לואגר, איתו ניהל קשרים פוליטיים ואשר החזיק בדעות אנטישמיות מוצהרות.
כמו כן, ניכר כי בהיותו איש מעשה אשר זכה לפרסום רב בשל תרומתו לתעשיית החשמל האוסטרית, קרמנצקי מיעט לקחת קרדיט על פועלו במסגרת קק"ל. הן בנו, אלכסנדר קרמנצקי, והן מנחם אוסישקין ציינו במיוחד את צניעותו הרבה של יונה קרמנצקי.
הנצחה.
זכרו של יונה קרמנצקי מונצח במגוון מקומות ואתרים ברחבי מדינת ישראל. המושב גני יוחנן הסמוך לעיר רחובות קרוי על שם "יוחנן קרמנצקי", הלוא הוא עברות של השם יוהאן קרמנצקי. הקרן הקימת לישראל אותה ייסד קרמנצקי, חנכה בשנת 2005 מסלול טיול המכונה "משעול יונה" לזכרו. המסלול ע"ש קרמנצקי ממוקם ביער חולדה הסמוך לירושלים, אשר היה אחד מהיערות הראשונים שננטעו על ידי קק"ל על שטח שנרכש בהוראת קרמנצקי בשנת 1905.
עיריית בת-ים חנכה בשנת 2007 גן ציבורי על-שם יונה קרמנצקי במעמד נינו (הלא מוכר על ידי משפחת קרמנצקי) של קרמנצקי, איגור קרמנצקי, אשר מתגורר בעיר בת-ים.
בתל אביב קיים רחוב על שם קרמנצקי בשכונת ביצרון ובו מתחם לוגיסטי ומשרדים של חברת החשמל, ובירושלים יש רחוב על שמו בקריית היובל.
בית החולים בילינסון בפתח תקווה הוקם על מגרש בשם "גן קרמנצקי" אשר נרכש על ידי קופת חולים מקרן היסוד ב-1935.
מחוץ לגבולות ישראל, קרמנצקי זכור כאחד מחלוצי תעשיית החשמל האירופית. באוסטריה נחשב קרמנצקי לגיבור תעשייה מקומי ופועלו מוזכר במוזיאון הטכני של וינה אותו אף סייע קרמנצקי להקים בשנת 1908. כמו כן, נורות הלהט אשר יוצרו במפעלו של קרמנצקי בסוף המאה ה-19 נחשבות פרטי אספנות נדירים.
עינות זיף
עינות זיף הם שני מעיינות הנמצאים ליד שטח זיף המקראית ומכאן שמם.
מעיין נוקיס נובע לתוך ניקבה באורך כ-20 מטר, בפתח הניקבה קיימת קשת אבנים המתוארכת לתקופת בית שני. מי המעיין זורמים לבריכת אגירה עתיקה.
עין זיתון נובע למערה חצובה בסלע. מי המעיין מגיעים לגובה מטר. בצידו השני של עין זיתון נמצאת באר שעולה על גדותיה בתקופת הגשמים.
סמוך לעינות זיף נטוע עץ חרוב בודד בעל גזע ענק. החוקר והגאוגרף נתן שלם, שחקר את עינות זיף בשנות ה-30, ציין את העץ במחקריו.
כנסיית בית הכנסת
כנסיית בית הכנסת (בערבית: كنيسة المجمع, כניסת א-מג'מע) היא כנסייה יוונית-קתולית השוכנת בשוק העירוני בנצרת, במבנה אשר שימש כבית כנסת עתיק והיה בימי הביניים לכנסייה. לצידה הוקמה ב-1887 כנסייה חדשה.
המסורת הנוצרית.
לפי מסורת נוצרית, במקום זה נהג ישו ללמוד ולהתפלל, ובו הכריז בפני המתפללים כי הוא המשיח. בעקבות הכרזה זו הוציאו אותו המתפללים מהעיר וביקשו לדחוף אותו מראש הר, אך הוא עבר בתוכם וניצל. על-פי המסורת המקובלת בעבר, ישו קפץ מההר וניצל- מסורת זו איננה מקובלת עוד, אולם, ההר עודנו נודע כהר הקפיצה:
לאחר הדברים האלה עבר ישו לפעול באזור הכנרת.
מקורה של המסורת כי במקום זה התרחשה הדרשה הוא ככל הנראה בתקופה הביזנטית, וסביר שהוא כלל לא היה קיים בתקופת ישו, שכן השוק שוכן מחוץ לתחומי נצרת בתקופה הרומית. המבנה שימש כדיר עד לאמצע המאה ה-18 עת החל שיקומו בידי הפרנציסקנים. מאוחר יותר מסר אותו שליט הגליל, דאהר אל-עומר, לידי הכנסייה היוונית-קתולית.
המבנה.
שתי הכנסיות נמצאות בחצר קטנה וצרה, שהגישה אליה היא דרך שער מאחד מרחובות השוק בעיר. הכנסייה העתיקה שוכנת בעומק של מטר וחצי מתחת למפלס הרחוב וגרם מדרגות ובו שבע מדרגות יורד אליה. מעל הכניסה קבוע החלון היחיד במבנה. האולם קטן למדי והוא עשוי כולו מאבן. תקרתו עשויה מקמרון חבית ולאורך קירותיו ספסלים מוארכים. הרצפה עשויה גם היא באריחי אבן בגדלים שונים. בקצה הצפוני של האולם במה ועליה מזבח, ומאחוריו גומחה בקיר ובה ציור של הדרשה בבית הכנסת. מימין למזבח גומחה נוספת. לכנסייה פתח נוסף בקיר המזרחי המוביל אל חצר פנימית.
הכנסייה הסלזיאנית
הכנסייה הסלזיאנית הידועה גם ככנסיית ישו הנער, היא כנסייה קתולית השוכנת על הרכס שבצפון-מערבה של העיר נצרת, וממנה נשקף נוף פנורמי של האזור כולו.
היסטוריה.
ב-1902 ולפני הקמת הכנסייה נחנך במקום בית היתומים של הנזירים האיטלקים הסלזיאנים . תרומות שקיבל המסדר החל ב-1905, בעיקר מצרפת ומבלגיה, אפשרו את הקמת הכנסייה. המבנה תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי לוסיה גוטייה, והבנייה החלה בשנת 1906. בתקופת מלחמת העולם הראשונה פסקה מלאכת ההקמה, והכנסייה נחנכה לבסוף ב-1920. בימי המלחמה שימש המבנה כמחנה של הצבא העותמאני. מספר מועט של יתומים ונזירים שהו גם הם במבנה. עד סיום המבנה עשו המאמינים שימוש בקריפטה כבית תפילה.
מבנה הכנסייה.
המבנה מבחוץ.
המבנה בנוי בסגנון התחייה הגותית, חזיתו מחופה באבני גיר לבנות, ויתר צדדיה של הכנסייה מחופים הכנסייה באבן. החזית מחולקת לשלושה אגפים התואמים את שלוש הספינות של הכנסייה. באגף המרכזי קבועה דלת גדולה אליה מובילים שני גרמי מדרגות סימטריים. בבסיסו של גרם המדרגות דלת נוספת המובילה אל הקריפטה. במרכזה של החזית חלון המחולק על ידי ארבעה עמודים לחמישה חלקים ("חלון פנטפורי") ומעליו חלון רוזטה גדול. שני אגפי הצד של החזית צרים מהאגף המרכזי, ובכל אחד מהם קבוע חלון ביפורי שמעליו חלון עגול בצורת עלי תלתן. כל אחד מאגפי הצד נושא כיפה משולשת שצבעה אפור, וביניהן ניצב פודיום הנושא צלב. גג הכנסייה עשוי מרעפים אדומים, וגגה של הספינה הראשית גבוה משל שתי ספינות הצד. לאורך הגג הראשי וגגות הטרנספט ניצבות שורות של מעין צריחונים, הנושאים צלבי אבן קטנים המקיפים את הכנסייה מכל צדדיה. החלונות ערוכים בגובה רב לאורך קירות הכנסייה ונראות בהן צורות גאומטריות עשויות מזכוכית צבעונית. רוב החלונות ערוכים בזוגות או בשלשות, ולעיתים נוסף מעליהם חלון עגול קטן.
פנים המבנה.