מגורים וסדנאות: שניים מארבעת הבניינים האחרים בחצי המעגל שמורים לבתי מלאכה, שניים נוספים מכילים שתים עשרה דירות לארבעה אנשים כל אחד באגפי הצד החד-קומתיים, שכל אחד מהם מורכב מחדר יחיד אליו מגיעים דרך מסדרון מרכזי. לדו תכנן את המטבח המשותף, המשתרע על פני שתי קומות עם גלריה שנועד גם לחמם את הבית כולו, כמרחב המחיה בפועל של העובדים. כאן הוא מממש את אידיאל חייו בקהילה על פי חוקי הטבע. הכניסה הראשית של הבית נמצאת באגף המרכזי הגבוה יותר, מודגש עם גמלון משולש, הוא פונה לבית המנהל ומורכב רק משער מקושת עגול.
התמיכה במפעלי המלח על ידי מונופול ממלכתי כנראה מסבירה מדוע מתחם זה כה מפואר. מס המלח, הגאבלה, היה מאוד לא פופולרי והיה אחת התלונות שהובילו למהפכה הצרפתית. המהפכה עצמה ביטלה כנראה את הקמת העיר האידיאלית המתוכננת.
סקירה אדריכלית.
לדו לא רק בנה מפעל מלח פשוט בשו. המטרה הייתה נעלה יותר. בנוסף לחלוקה הרציונלית לתפקודים בודדים, שדרוג משימת הבנייה שנתפסה בעבר כנחותה והארכיטקטורה החדשה עם המוטיבים הכפריים שלה והצורה הגדולה המאופיינת בגופים פשוטים, מבוסס מפעל המלח גם על רעיונות חברתיים ופוליטיים. ניתן לראות בו את צורת השלטון והאבסולוטיזם. בית המנהל במרכז מייצג גם את מרכז הכוח הבלתי מוגבל. כל התהליכים מתואמים ומפוקחים מכאן בצורה טוטליטרית, העובדים כנתינים אינם כפופים למנהל כשליט רק פיזית, מכיוון שהם אינם מורשים לעזוב את המתחם, אלא גם ברמה הרוחנית: התפילות, מתקיימות בפיקוח המנהל, בביתו ובתנאים משפילים מרחבית. ההתמקדות אינה בידיעה של העובדים שהם אינם מלח הארץ, אלא משרתי המלח.
העיצוב המורכב יותר ויותר של השערים חושף היררכיה של חלקי מפעל המלח: מנהל - שומרים - מנהל - ייצור - עובדים.
עם זאת, לדו שאף לכבד כיאות כל רמה של החברה. לדעתו יש לשדרג את חיי העובדים באמצעות חווית הקהילה. חיים אלה על פי חוקי הטבע צריכים להתאפשר על ידי מסגרת מבנית תובענית הן של הדירות והן של מקומות העבודה. בפועל השאיפה לאידיאלים מתנגשת עם המציאות הבלתי אנושית: מסיבות אמנותיות, חדרי המגורים לארבעה אנשים מוארים ומאווררים רק עם חלונות זעירים בצורת כד. מאותן סיבות לדו לא כלל ארובות בחדרים שבהם הרתיחו את מי המלח, בהם העובדים היו צריכים לבצע את משמרותיהם במשך שתים-עשרה שעות, מה שהוביל למחלות בדרכי הנשימה ולמוות מוקדם בקרבם.
מפעלי המלח לאחר סיום פעילותם.
מפעלי המלח ייצרו בשיאם 4,000 טון מלח בשנה, כולם יוצאו לשווייץ. כל הייצור נפסק בשנת 1895 בעקבות תביעה שיזמו תושבי ארק-א-סנאן, שהביעו מחאה על זיהום הבארות הסמוכות. במקביל, מפעלי המלח התקשו מול התחרות ממלח ים שהובא ברכבת. עם התמוטטות מונופול המלח ומס המלח, לא יכלו עוד מפעלי המלח להיות רווחיים כלכלית. תכולת המלח במי המעיינות בשימוש הייתה נמוכה מכדי להפיק מלח במחירים תחרותיים.
כאמור לעיל, הרס ברק בשנת 1918 את הקפלה. באפריל 1926 פוצצו חלק מהבניינים בדינמיט ורבים מהעצים במקום נכרתו. ובכל זאת, ב-30 בנובמבר 1926, לאחר סקירה שהחלה בשנת 1923, הכריזה הוועדה למונומנטים על הבניין המרכזי ועל הכניסה כמונומנטים היסטוריים. החברה של מפעלי המלח המזרחיים, עדיין הבעלים של אתר ארק-א-סנאן, לא הייתה מרוצה מההחלטה. ב-10 ביוני 1927 רכש מחוז דו את מפעלי המלח והחל בעבודות שיקום בשנת 1930.
במהלך שנת 1938 שכן במקום מחנה לפליטים מהרפובליקה הספרדית השנייה. ואז, במהלך אוקטובר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התקין הצבא הצרפתי התקין סוללה נגד מטוסים באזור החצר. כמו כן, יחידת מהנדסים תפסה חלק מהבניינים. ובכל זאת, ב-20 בפברואר 1940 התפרסמה ההודעה הרשמית על הכרזת מפעלי המלח והחומה סביבם כמונומנטים היסטוריים.
ביוני 1940 השתכנו באתר חיילים גרמנים. ממאי 1941 עד ספטמבר 1943 הקימו השלטונות הצרפתיים מממשל וישי מחנה לצוענים מהאזור ואחרים ללא כתובת קבועה (Centre de Rassemblement des tziganes et nomades).
לאחר המלחמה התקיימה מערכה ציבורית נרחבת של אמנים, עיתונאים וסופרים מהאזור לעידוד הרשויות להגן על האתר.
ב-1965 השתמש הבמאי מרסל בלוול (Marcel Bluwa) בבית המנהל לקברו של המפקד בעיבוד לטלוויזיה של המחזה דון ז'ואן מאת מולייר.
מאז 1973, חברים מפעלי המלח המלכותיים ומכון קלוד-ניקולה לדו ברשת אתרי התרבות האירופית. ואז בשנת 1982, צרפה אונסק"ו את מפעלי המלח לרשימת אתרי המורשת העולמית. כיום פועל באתר מרכז מחקר על שם לדו, מוזיאון על מיצוי מלח ומוזיאון על עבודותיו ורעיונותיו של האדריכל קלוד-ניקולה לדו, כמו גם חדרי אירוח כנכס תרבותי עולמי. שני מבני סדנאות המלח לשעבר משמשים כיום כמרכז אירועים לתערוכות וכדומה.
גיירמו לאסו
גיירמו אלברטו סנטיאגו לאסו מנדוסה (בספרדית: Guillermo Alberto Santiago Lasso Mendoza; נולד ב-16 בנובמבר 1955) הוא איש עסקים ופוליטיקאי אקוודורי, אשר נבחר להיות נשיאה ה-47 של אקוודור החל מ-24 במאי 2021. לאסו התמודד לנשיאות גם ב-2013 וב-2017, אך הפסיד.
ביוגרפיה.
בשנת 1970, בגיל 15 בלבד, קיבל לאסו את תפקידו הראשון, משרה חלקית בבורסת גואיאקיל ולאחר מכן בקאסה מולר מרטינס, כעוזר סוכנות איסוף. בשנת 1972, בגיל 16, החל לעבוד בחברה הפיננסית Cofiec ולאחר מכן ב-Finansa בקיטו. החברה הראשונה שלו הייתה קונסטרוקטורה אלפא אי אומגה, אותה הקים יחד עם אחיו הבכור אנריקה לאסו בשנת 1978, כשהיה בן 23.
במהלך שנות ה-90 מונה לאסו לראש הפעילות באקוודור של חברת קוקה-קולה, בעקבות פשיטת הרגל המקומית של החברה באזור זה. בתפקיד זה הוטל על לאסו לבנות מחדש את החברה ולהחזירה לבריאות כלכלית. מאז ישב בדירקטוריונים של קוקה-קולה ומבסה, וכיהן גם כיו"ר הדירקטוריון של ועדת המעבר בגואיאס וכן היה חבר בוועד המנהל של התאגיד לפיתוח האנדים.
בשנת 1994 מונה לאסו למנכ"ל בנקו גואיאקיל. כחלק מתקופת כהונתו ייסד את תוכנית בנקוס דל באריו, יוזמה בנקאית קהילתית שהביאה חנוונים מקומיים כשותפים כלכליים עם הבנק בתכנון ובאסטרטגיה. התוכנית צוטטה על ידי הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח כפורצת דרך באסטרטגיית הבנקאות העממית. הוא התפטר מתפקידו בשנת 2012. לאסו הוא גם מייסד חברת Fundacion del Barrio.
קריירה פוליטית.
בשנת 1998 מונה לאסו למושל מחוז גואייס, במהלך כהונתו עברה הממשלה הלאומית הפרטה המונית של חברות ותעשיות ציבוריות.
אקוודור עברה קריסה כלכלית בשנת 1999, ובעקבותיה מונה לאסו באופן זמני לתפקיד החדש שנוצר "שר העל" - מפקח - לכלכלה, במקומה של אנה לוסיה ארמיגוס שהתפטרה. כשר אוצר הוא כיהן בתפקיד תחת הנשיא ג'מיל מוואד והיה אחראי על משא ומתן עם קרן המטבע הבינלאומית על מנת לזכות בתמיכה כלכלית. כמו כן, הוטל עליו לתאם את מדיניות הממשלה כתגובה למשבר הכלכלי במדינה.
בבחירות הכלליות בשנת 2013 הוא היה המועמד לנשיאות מטעם מפלגת יצירת הזדמנויות אותה הקים. הוא סיים במקום השני עם 22.68% מהקולות, והפסיד לנשיא המכהן רפאל קוראה שקיבל יותר מכפול מכמות זו (57.17%).
בתחילת 2017, פתח שוב לאסו בקמפיין השני שלו בניסיון לרשת את הנשיא המכהן קוראה. נושא הקמפיין שלו היה "שינוי" והוא התחייב ליצור מיליון מקומות עבודה נוספים באקוודור. לאסו קיבל 48.84% והפסיד ללנין מורנו. לאחר התוצאות האשים לאסו את מתנגדיו בהונאת בחירות וכינה את הממשל הנכנס "לא לגיטימי".
לאסו התמודד שוב לנשיאות בבחירות הכלליות בשנת 2021. לאסו זכה בבחירות שהתקיימו בחודש אפריל 2021 כשגרף 52.4% מהקולות ואילו יריבו אנדרס אראוס זכה ב-47.6% מהקולות. הניצחון של לאסו נתפס גם כזכייה של תומכי השוק החופשי במדינה. כמה מגופי החדשות תיארו את זכייתו של לאסו כ"ניצחון נסער".
חיים אישיים.
לאסו נולד בגואיאקיל למשפחה ממעמד הביניים. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, החל ללמוד כלכלה באוניברסיטה הקתולית האפיפיורית של אקוודור בקיטו, אך עזב ללא תואר.
בשנת 1977 פגש לאסו את מריה קרספו, איתה התחתן בשנת 1981. יש להם חמישה ילדים.
מסנן מים
מסנן מים הוא גוף שמפחית זיהום במים, באמצעות שימוש במחסום פיזי עדין, בתהליך כימי או בתהליך ביולוגי. מסנני מים משמשים בתחום החקלאות לצורכי השקיה, וכן משמשים לצורך סינון מי שתייה, לניקוי אקווריומים, ולשימוש בטוח בבריכות ובבריכות שחייה.
היסטוריה.
כבר לפני אלפיים שנים, אנשי המאיה השתמשו במערכות סינון מי שתייה המבוססות על קוורץ גבישי ועל זאוליט. שני המינרלים משמשים גם בסינון מים מודרני.
המהנדס הפרסי אל-קראג'י שחי ופעל בשנת 1000 לספירה, כתב את הספר "מיצוי המים הנסתרים", שהכיל תיאור של תהליך סינון מים.
במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20, נעשה שימוש במסנני מים ביתיים. בעוד שהיו הרבה מערכות סינון מים בקנה מידה קטן גם לפני שנת 1800, העיר פייזלי שבסקוטלנד מוכרת כעיר הראשונה שקיבלה מים מסוננים בקנה מידה גדול. מסנן פייזלי הראשון החל לפעול בשנת 1804, והיה מסוג "מסנן חול איטי". לאורך כל המאה ה-19 נבנו מאות מסנני חול איטיים בבריטניה וביבשת אירופה. גם בלורנס שבמסצ'וסטס נבנה והופעל מסנן חול איטי בשנת 1893, בעקבות מגפה מתמשכת של טיפוס שנגרמה כתוצאה מזיהום של ביוב באספקת המים. מסנן החול האיטי הראשון שפעל ברציפות, תוכנן על ידי אלן האזן לעיר אולבני שבניו יורק בשנת 1897. בשנת 1948 פרסם מוזס בייקר סקירה העוסקת בהיסטוריה של סינון מים בצורה מקיפה. בשנת 1981 יצאה מהדורה מחודשת לסקירה.