הלקוח המתקשר לשרת ה-OpenSSH מאמת את זהותו באמצעות שם משתמש וסיסמה שניתנו לו במעמד ההרשמה לשרת. התעבורה בין הלקוח לבין השרת מוצפנת בשיטת RSA על ידי מפתח ציבורי ומפתח פרטי. ישנם מספר תוכנות ליישום הלקוח של ה-openSSH המאפשרות חיבור SSH גם ממערכות הפעלה אחרות. כברירת מחדל משמש פורט 22 לתעבורה של פרוטוקול SSH.
OpenSSH כולל בתוכו את האפשרות ליצור מנהור (tunneling) בין הלקוח והשרת, ולתעל תעבורה של חבילות TCP מהלקוח, היוצאות דרך אחד מהפורטים בשרת. אחד השימושים העיקריים בתוכנה זו הוא בגישה מרוחקת מאובטחת למעטפת (shell) של מערכות יוניקס, לינוקס ו-BSD, אך ישנן גם תוכנות המתבססות על אפשרות זו של מנהור והצפנת תעבורה לצורך העברת סוגים שונים של מידע בין מחשבים באופן מאובטח ומוצפן.
Portable OpenSSH.
השם "OpenSSH" כשלעצמו משמש רק לגרסה של OpenSSH אשר מפותחת כחלק ממערכת ההפעלה OpenBSD. מערכות הפעלה אחרות משתמשות בגרסה מענף פיתוח שונה של התוכנה, שנקראת Portable OpenSSH מכיוון שהיא יבילה (portable) למערכות הפעלה רבות אחרות. מספרי הגרסה של OpenSSH הם מהצורה A.B ואילו מספר הגרסה של Portable OpenSSH הוא מהצורה A.BpC, כלומר גרסת Portable מס' C המבוססת על OpenSSH בגרסה A.B.
שמעון מזא&quot;ה
שמעון מזא"ה (3 בספטמבר 1907 – 29 ביוני 2000) היה אלוף בצה"ל, אגרונום ואיש עסקים ישראלי. כיהן כראש אגף כוח האדם בשנים 1949–1952.
קורות חייו.
מזא"ה נולד ברוסיה, וגדל בגרמניה. בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער היהודית "בלאו וייס". הוא למד אגרונומיה בגרמניה, איטליה וצרפת, השלים תואר דוקטור למדעים, ועלה לארץ ישראל בשנת 1931. עבד כחוקר בתחנת הניסיונות ברחובות, ועסק שם בגידולי שדה.
בצבא הבריטי ובצה"ל.
מזא"ה הצטרף לארגון ההגנה ב-1933 והתנדב לצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה. הוא שירת בחיל התובלה, ולאחר הקמתה של הבריגדה היהודית פיקד על יחידת האספקה של החי"ל באירופה. במלחמת העצמאות היה ממקימי שירות ההספקה בצה"ל, ועמד בראשו עד מאי 1949. המערכת שהקים הורכבה ממספר שירותי משנה: שירות המזון, שירות הדלק, שירות הציוד, שירות התחבורה, שירות בהמות משא ורכיבה, ושירות הכלבים.
לאחר תקופת השתלמות בארצות הברית התמנה ב-9 באוקטובר 1949 לראש אגף כוח אדם. מינויו לתפקיד מפתח זה, היה תוצאה של הצלחתו בארגון והקמת שירות ההספקה, כפי שכתב לו הרמטכ"ל יעקב דורי עם כניסתו לתפקיד:
מזא"ה כיהן בתפקיד עד שנת 1952, אז החליף אותו צבי צור.
אחרי שחרורו מצה"ל.
ב-1955 סיים מזא"ה את שירותו בצה"ל, ופנה לעסקים. בשותפות עם משקיעים מחו"ל הקים חברה פרטית לגידולים חקלאיים בשם "מגל". חוות מגל, ליד קיבוץ חצור וגן יבנה, עסקה בעיקר בגידול כותנה וסלק סוכר. כמו כן, עבדה החברה פרדסים. באותה תקופה היה מזא"ה נשיא ארגון מגדלי הכותנה בישראל. בסוף שנות ה-60' ותחילת שנות ה-70' היה הנציג הקבוע של ישראל בארגון המזון והחקלאות של האו"ם ברומא.
אמנות הציור
אמנות הציור (בהולנדית: De Schilderkunst), נקרא גם "אלגוריה על הציור" או "הצייר בחדר עבודתו", הוא ציור שמן על בד, המתוארך למחצית השנייה של המאה ה-17 ומיוחס לצייר ההולנדי יוהנס ורמיר. הציור נוצר כנראה בין השנים 1665–1667. מומחים רבים לאמנות פרשו יצירת אמנות זו כאלגוריה על אמנות הציור, ומכאן שמותיה החלופיים של היצירה. ציור זה הוא הגדול והמורכב מכל יצירותיו של ורמיר.
על אף שהיצירה נוצרה לפני המצאת הצילום המודרני, סגנונה הריאליסטי דומה לתיאור צילומי. רבים מאמינים כי ורמיר השתמש בקמרה אובסקורה לשם יצירת ציור זה. השימוש בצבעים בהירים, והרושם העז אשר נוצר מן האור הזורם מן החלון ו"נח" על אלמנטים שונים בציור, הם ממאפייניו הידועים של ורמיר.
תיאור.
היצירה מציגה סצנה של חדר פנימי ובו שתי דמויות אנושיות. אחת הדמויות היא של צייר. פניו של הצייר אינן נגלות אלינו, אולם נהוג לחשוב כי מדובר בפורטרט עצמי של ורמיר. הוא מתואר עטוי מלבושים אלגנטיים, אשר יכולים להצביע על מעמד חברתי גבוה יחסית. העליונית שלגופו, המעוטרת שסעים לאורך הגב והזרועות, זהה למלבושים שנלבשו באירועים מיוחדים של תחילת המאה ה-17, ייתכן מתוך רצון לשוות לדמות משקל היסטורי.
המודל של הצייר, הניצבת בחלקו האחורי של החדר, לובשת שמלה כחולה, ועל ראשה כתר פרחים. ביד אחת היא אוחזת בספר שכריכתו צהבהבה, ובידה השנייה היא אוחזת בכלי נשיפה דמוי טרומבון. היא ניצבת ליד חלון וברקע פרוסה מפה גדולה של הולנד. זהותה של הדוגמנית איננו ברור. עם זאת, ניתן לראות דמיון רב בין האשה שבציור זה ובין הדמות המתוארת בציור "נערה עם עגיל פנינה". יש המאמינים שמדובר במריה, בתו הראשונה של ורמיר.
בחלקו הקדמי של החלל מתואר וילון גדול. הווילון מסתיר את החלק השמאלי של התמונה. הימצאותו של הווילון מעניקה לצופה את האשליה כי הוא מציץ בסצנה אינטימית ופרטית.
ישנם מספר אלמנטים בציור שאינם שייכים לחדר עבודה רגיל של אמן: רצפת השיש והנברשת המוזהבת הן שתי דוגמאות לפריטים אשר באופן נורמלי שמורים לחדרים בבתים אמידים. המפה אשר ברקע היא של שבעת-עשר המחוזות המאוחדים של הולנד, והיא יצאה לאור על ידי Claes Jansz Visscher ב-1636.
סימבוליזם ואלגוריה.
נהוג לחשוב על הדמות הנשית בציור כעל קליאו, מוזת ההיסטוריה. עדות לכך היא עטרת הדפנה שלראשה, המסמנת כבוד, תהילה וחיי נצח. החצוצרה שבידה אף היא מסמלת תהילה. כמו כן, ייתכן והיא אוחזת בספר של תוקידידס המסמל היסטוריה. איקונות אלו היו אמנם בשימוש נרחב בידי אמנים אשר ביקשו לצייר את קליאו, אך לא כאשה רגילה. האמן המעתיק את דמותה בזהירות אל הבד, איננו בהכרח זה אשר מקבל עליו את השראת המוזה, אלא הוא עצמו המרכז, והוא מהווה את הסוכן דרכו היא מקבלת חיים ומשמעות.
ייתכן והנשר הדו-ראשי, סמל לשושלת ההבסבורגית האוסטרית ושליטיה הקודמים של הולנד, אשר מעטר את הנברשת, מסמל את האמונה הקתולית. ייחודו של ורמיר, בין השאר, היה בהיותו קתולי בסביבה פרוטסטנטית בעיקרה. היעדרם של נרות מן הנברשת מצביע, אולי, על דיכויה של הכנסייה הקתולית בהולנד של המאה ה-17.
במפה אשר תלויה מאחור יש קרע המפריד את הולנד בין צפון לדרום (המערב נמצא בראש המפה, כפי שהיה נהוג באותה תקופה). הקרע מסמל את החלוקה בין הרפובליקה ההולנדית שבצפון ובין המחוזות שנשלטו על ידי השושלת ההבסבורגית בדרום.
מקובל לחשוב כי המסכה המונחת על השולחן לצד האמן היא מסכת מוות, המסמלת את חוסר יעילותה של מונרכיית הבסבורג.
סלבדור דאלי מתייחס ליצירה זו בציורו הסוריאליסטי "רוחו של ורמיר מדלפט היכולה לשמש כשולחן" (1934). בציור זה נראה ורמיר כפי שהוא מופיע מאחור, אך בצורה שונה המציגה אותו כסוג משונה של שולחן.
הפילוסוף הצרפתי קלמאן רוסה התייחס לציור וציין שוורמיר "מצויר שם מן הגב, כאילו היה זה צייר אחר כלשהו העסוק בציורו. שום סימן מזהה אינו ניכר – לא בלבוש, לא בגובה ולא בתנוחת הצייר; שום חיבה מיוחדת אינה ניכרת ביחסו של הצייר כלפי עצמו. יחד עם זאת, ציור זה – כמו כל הציורים של ורמיר – שופע שמחת חיים הקורנת מכל עבר, תופס באחת את הצופה, ומעיד על התלהבות תמידית למראה הדברים."
טכניקה ושימור.
ורמיר לא הותיר אחריו רישומים מקדימים, ולכן ידיעותינו לגבי התהליך האמנותי שלו נגזרות מן העבודות עצמן. אמנות הציור, אם כן, הייתה בעלת חשיבות עצומה ומקור ללימוד רב בשל תיאורו של הצייר. למשל, העובדה כי ישב אל מול כן הציור בזמן העבודה, ולא עמד מולו. כמו כן, שימושו במוט לאיזון ידיו בזמן הציור. ניתן לראות כי בד הציור כוסה באפור בהיר כבסיס וקווי מתאר הקומפוזיציה היו לבנים, ייתכן מגיר, ועליהם משיכות לא-סדירות של המכחול. בדיקות טכניות של ציוריו של ורמיר הראו כי אכן זו הייתה הטכניקה בה השתמש. בעבודות אחרות נמצא כי ורמיר שינה דעתו לעיתים קרובות והזיז חפצים, או ביטל לאותם לאחר מחשבה; אך באופן מפתיע ביותר, ביצירתו הגדולה והמורכבת ביותר, לא נתגלה ולו שינוי אחד, הקטן ביותר, גם לאחר הניתוח המיקרוסקופי, בידוק האינפרה-אדום וצילום הרנטגן. דבקות זו בקומפוזיציה ראשונית נדירה ומצביעה על תכנון קודם זהיר ומדויק, כמו גם ביטחון גמור של האמן.
ורמיר העניק תשומת לב רבה לחוקי הפרספקטיבה והמרחב. כמו בעבודותיו האחרות, הוא ציין את נקודת ההתחלה שלו בסיכה על הבד (הנקב עדיין ברור לעין), בדיוק מתחת לראש המוט השחור המאזן במשקלו את המפה. אז מתח ורמיר חוטים מן הסיכה כדי לסמן את הזוויות והיחס של המשבצות שברצפה, כמו גם את היחס לשולחן. למרות מדידות זהירות אלה (ואולי בזכותן), הפרספקטיבה הסופית בציור תורגמה לצרכיו של ורמיר ולהגברת ההשפעה הדרמטית של הסצנה. על-מנת להצביע על חשיבותו של הצייר בגוף העבודה האלגורית, דמותו צוירה גדולה מעט יותר מן היחס המתאים לשאר חלקי הציור. לו היה הצייר נעמד, היה נישא מעל לדוגמנית שלו בצורה לא פרופורציונלית. למרות שפניו אינן נגלות אלינו, הצופה חש כי מאחורי הגב ישנה אישיות חזקה ומבט ממוקד ומרוכז.
ורמיר ידוע ביכולתו "לתפוס" אור בציוריו, ובאמנות הציור ניתן לראות כישרון זה בבירור. בעוד הצייר וכן הציור שלו מצביעים על חוזקה וכוח, מתוך המשחק עם הצלליות, הרי דמותה של קליאו רכה ומזמינה בזכות האור הנופל עליה. לא רק זאת, באחד מן הניואנסים המבריקים ביותר שלו, ורמיר הצליח לשוות לנברשת מוחשיות כמעט-שלמה, באמצעות המשחק העדין עם האור הנשקף מן החלון אליה, וממנה אל שאר החדר.