הפרק השלישי הוא נושא עם 12 וריאציות בסולם רה מז'ור. הנושא הראשי וכך גם רוב הווריאציות כתובות במשקל על הברווה, מלבד הווריאציה התשיעית (שכתובה בארבעה רבעים), האחת-עשרה (שגם כתובה במשקל של ארבעה רבעים) והאחרונה (שכתובה במשקל של שלושה רבעים). הנושא קליל ובנוי בצורה דו- חלקית, א-ב-א שחוזרת כמעט בכל הווריאציות. הווריאציה הראשונה בנויה על טריולות רבות שמבוססות על המלודיה של הנושא הראשי. הווריאציה השנייה כוללת מעין דו- שיח בין יד שמאל ליד ימין על בסיס שחוזר על עצמו. הווריאציה השלישית היא מהירה מאוד בשל חלקי השש עשרה הרבים שבה, ונותנים לה אופי קליל ומשעשע. הווריאציה הרביעית מתחילה באופן רשמי ביותר, והיא הדומה ביותר מבין כל ארבע הווריאציות הראשונות לנושא הראשי. הווריאציה החמישית איטית יותר ושקטה יותר, ורגועה יותר משאר הווריאציות. הווריאציה השישית חוזרת על מוטיב של אוקטבות ביד שמאל, ומעברים בין הידיים אחת מעל השנייה. הווריאציה השביעית היא הווריאציה המינורית הראשונה והיחידה. היא כתובה בסולם רה מינור. היא קודרת ביותר וכוללת צלילים כרומטיים רבים, והיא נעה בין רגעי שיא. הווריאציה השמינית היא שוב מז'ורית.היא מהירה יותר וקלילה. הווריאציה התשיעית מתחילה בצורה שקטה, אך בפתאומיות עוברת לפורטה. הווריאציה העשירית היא שקטה, והמנגינה בה עוברת בתחילה ליד שמאל בעוד יד ימין מלווה אותה באוקטבות בחלקי שש-עשרה, אך התפקידים מתחלפים מספר פעמים. הווריאציה האחת-עשרה היא האיטית מכולן. היא כתובה ב- adagio cantabile. הווריאציה מאוד שקטה ומלודית. היא כוללת קטעי סולמות מהירים אך בשל הקצב האיטי הם נישמעים כסולמות רגילים. הווריאציה נותנת תחושה של אלתור וחופשיות. הווריאציה האחרונה היא המהירה ביותר. היא כתובה ב-allegro והמשקל בה מתחלף לשלושה- רבעים. הווריאציה חגיגית ביותר וכוללת קטע קודה שמביא את הפרק, ואת הסונאטה כולה לסיום.
נגינת היצירה אורכת כ-24 דקות.
חרדון סיני
חרדון סִינַי (שם מדעי: "Agama sinaita" לשעבר בסוג "Pseudotrapelus") הוא מין חרדון ממשפחת החרדוניים הנפוץ במדינות השוכנות לחופי ים סוף ושלוחותיו. בישראל הוא נפוץ באזורים סלעיים בנגב, בערבה ובבקעת ים המלח. שמו המדעי ניתן לו מאחר שזוהה לראשונה בחצי האי סיני.
אורכו של חרדון סיני מגיע עד 25 ס"מ, זנבו מגיע עד שני שלישים מהאורך הכולל. מין חרדון זה מותאם במיוחד לטיפוס על סלעים ועל קירות סלע. הגפיים והזנב ארוכים ודקים ומקנים לו כושר ריצה וטיפוס טובים. בניגוד לחרדונים אחרים, האצבע השלישית (האמצעית) ברגליו היא הארוכה באצבעותיו ולא האצבע הרביעית.
החרדון פעיל ביום וניזון מחרקים ושאר פרוקי-רגליים ואף מצמחים.
צבעו של החרדון חום עד אפור בהיר. באביב ובקיץ, בעת הייחום, צבעו של הזכר הופך לכחול עז. הצבע מתפשט מאזור הראש והכתפיים ונחלש לכיוון הזנב. הצבע משמש את הזכר למשיכת תשומת הלב של הנקבה ממרחק, ובנוסף לכך הזכר מתמקם על סלע בולט. כל זכר חולש על טריטוריה גדולה וייאבק בזכר אחר אם זה ייכנס לטריטוריה שלו. הנקבה, לעומת זאת, משנה את גזרתה והופכת מלאה יותר בשל הביצים המתפתחות בשחלותיה. צבעה משתנה אף הוא, ועל גבה מופיעים כתמים בולטים בצבע חום-אדמדם. לצורך ההזדווגות נכנסת הנקבה לטריטוריה של הזכר, שם נערכים החיזור וההזדווגות המהירה. מזמן ההזדווגות ועד ההטלה מכחיל גם ראשה של הנקבה ומסמן שהיא אינה מטרה לחיזורים נוספים.
יש התולים את מקור ביטוי הסלנג ראש כחול או סרט כחול באפיון הבולט של חרדון זה שראשו הכחול בתקופת הייחום.
חרדון סיני הוא בעל חיים יחידאי, כל פרט (זכר ונקבה) חולש ומגן על טריטוריה ששטחה כמה מאות מ"ר.
הסימפוניה הרביעית של צ'ייקובסקי
הסימפוניה הרביעית בפה מינור, אופוס 36 של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי חוברה בשנת 1877. כתיבתה החלה בחודש מאי, חודשיים לפני נישואיו החפוזים והטראומטיים של צ'ייקובסקי. זו יצירה דרמטית, המבשרת את הסימפוניה השישית, "הפאתטית", בגישה האינטימית והרגשית, המאפיינת את שתי הסימפוניות האלה ונושאת רמזים ברורים לחייו של צ'ייקובסקי. ניכר בה עיסוק אובססיבי בנושא "הגורל, החיים והמוות", הבא לביטוי בתרועת הקרנות בפתיחת הסימפוניה, כעין מוטו ליצירה כולה. במכתב אותו כתב צ'ייקובסקי לנדז'דה פון מק, לה הקדיש את הסימפוניה, ניסה להסביר:
הלחנה.
צ'ייקובסקי התחיל את מלאכת ההלחנה של הסימפוניה במהלך חודש מאי של שנת 1877, חודשיים לפני שנישא בחיפזון (אירוע שהשפיע עליו עמוקות מאחר שהיה בעל נטיות הומוסקסואליות). באחד ממכתביו לידידתו נדז'דה פון מק, (שהייתה בעלת חסותו, ולה הוא הקדיש את הסימפוניה) הסביר צ'ייקובסקי את הרעיון שעומד מאחורי הסימפוניה כולה. במכתבו הוא תיאר כי הנושא הראשי שמופיע בתחילת הפרק הראשון, וששב להופיע אחר כך בשאר פרקי הסימפוניה, בא לתאר את הגורל האכזר שמפריע לאושר שבו כה חפץ צ'ייקובסקי. מכך ניתן להבין כי צ'ייקובסקי היה מושפע באותה התקופה מהסימפוניה החמישית של בטהובן, אשר גם בה מופיע מוטיב הגורל בפרק הראשון, ואף שב ומופיע בשאר פרקי הסימפוניה (לפי דעותיהם של מוזיקולוגים שונים).
הסימפוניה הרביעית של צ'ייקוסקי היא סימפוניה המדגימה בצורה הטובה ביותר את בסיס עקרונות של התקופה הרומנטית במוזיקה הקלאסית. בסימפוניה יש טווח רגשות עצום ורחב: מהעוז והדרמטיות של ההקדמה בפרק הראשון, למלנכוליות והעצב של הפרק השני ועד לדוחק והלחץ של הפרק הרביעי. בנוסף, בעצם העובדה שצ'ייקובסקי מצטט את המוטיב הראשי שהופיע בהקדמה לפרק הראשון בהמשך הסימפוניה הוא יוצר מעין מקשה סימפונית אחת ואחידה, שבה ארבעת הפרקים אינם עצמאיים ועומדים כל אחד לחוד, אלה הם כולם חלק מאותו הרעיון שעומד מאחורי הסימפוניה כולה, ומכאן שהם קשורים זה לזה באופיים.
אינסטרומנטציה.
הרכב התזמורת הדרוש לביצוע הסימפוניה הוא:
מבנה היצירה.
בסימפוניה זו פועל צ'ייקובסקי על פי הדגם הסימפוני הקלאסי. ליצירה ארבעה פרקים. הפרק הראשון הוא הארוך ביותר וכתוב כפרק בצורת סונאטה. פרק זה נפתח במוטו, אשר יחזור ויופיע לאורך כל הפרק וגם בפרק האחרון. הפרק השני נכתב כקנצונה (שיר). הפרק השלישי נכתב כסקרצו והפרק האחרון אף הוא כתוב בצורת סונאטה עם קודה. יחד עם זאת, אף שיצירה זו בנויה על פי המבנה הקלאסי, צ'ייקובסקי יוצר, בתהליכים הרמוניים פנימיים, חידושים מעניינים בכל אחד מהפרקים. הפרק הראשון נבנה על הרמוניות המשתנות על פי מודולציות היוצרות כעין סולם. הפרק נפתח בפה מינור. החלק השני נכתב בסולם לה במול מינור, טרצה קטנה מעל סולם הטוניקה. החלק השלישי כתוב בסולם סי מז'ור, טרצה קטנה למעלה (סולם לה במול מינור משתנה באנהרמוניה לסול דיאז מינור). הפיתוח של הסימפוניה, אף כי הוא נע בין סולמות שונים, עדיין שומר על הצליל סי כטוניקה. הרקאפיטולציה של הנושא הראשון מתבססת על הסולם רה מינור, טרצה קטנה מעלה. הקודה של הפרק כתובה בתחילה בסולם פה מז'ור, טרצה קטנה מעלה ולאחר מכן משנה צ'ייקובסקי את המז'ור למינור (פה מינור) כבתחילת היצירה.
הפרק השני כתוב בסולם סי במול מינור וכתוב בצורת שיר (א-ב-א עם קודה). הנושא השני של פרק זה כתוב בפה מז'ור (הדרגה החמישית בסולם סי במול מינור).
הפרק השלישי נכתב כסקרצו במבנה: א-ב-א עם קודה וכתוב בסולם פה מז'ור . בחלק הראשון צ'ייקובסקי כותב את המלודיה אך ורק לכלי הקשת בפיציקטו. בזמן בו כתב צ'ייקובסקי את היצירה היה זה מעשה נועז. נגינה בפיציקטו מעייפת ומתישה את נגני כלי המיתר. צ'ייקובסקי בכתיבתו איפשר בזמן הנגינה זמני מנוחה קצרים לחטיבות השונות בכלי המיתר (כנורות ראשונים, שניים, ויולות וכדומה) כך שהנגינה איננה מעייפת ומתישה. החלק המרכזי כתוב לכלי נשיפה מעץ וממתכת.
הפרק הרביעי והאחרון כתוב בסולם פה מז'ור. בפרק זה מוסיף צ'ייקובסקי לכלי הנגינה גם תוף גדול, מצלתיים ומשולש. לאחר תצוגת הנושא הראשון, השני, פיתוח קצר וחזרה על הנושא הראשון, הנושא השני וכו'. צ'ייקובסקי בונה מעבר על הפיסקה הראשונה מנושא ב' אל עבר תצוגת המוטו אשר נוגן בתחילת היצירה. לאחר התצוגה הקודה בפה מז'ור.
קול דוד
וילהלם סושון
וילהלם אנטון סוּשוֹן (בגרמנית: Wilhelm Anton Souchon; 2 ביוני 1864, לייפציג - 13 בינואר 1946, בְּרֶמֶן) היה אדמירל גרמני ממוצא הוגנוטי במלחמת העולם הראשונה. יוזמתו ופעולותיו בתחילת מלחמת העולם הראשונה עשו אותו לאחד האנשים שהשפיעו ביותר על הצטרפות האימפריה העות'מאנית (טורקיה) למלחמה לצד מעצמות המרכז, גרמניה ואוסטרו-הונגריה.
מפקד פַּלגַת הים התיכון של הצי הקיסרי הגרמני.
ב-23 באוקטובר 1913 התמנה תת-אדמירל סושון לפקד על פַלגַת הצי הקיסרי הגרמני שהוצבה בים התיכון. הפַּלגָה כללה שתי אוניות מלחמה חדישות ומהירות (עד 50 קמ"ש) המוּנָעוֹת על ידי טורבינות קיטור באמצעות פחם: סיירת המערכה הכבדה מסוג דרדנוט "גוּבֶּן" (Goeben) עם דחי של 25,000 טון ונושאת 10 תותחי 280 מ"מ ארוכי טווח ועוד 25 תותחים קלים יותר, והסיירת הקלה בּרֶסלָאוּ (Breslau) עם דחי של 4500 טון. משימתו של סושון בעת שלום הייתה להפגין את נוכחות צי המלחמה הגרמני בנמלי הים התיכון. בפרוץ מלחמה עם צרפת היה על פלגת סושון להפריע להחזרת כוחות צרפתיים מצפון אפריקה לאירופה, ואחר כך לחמוק מהים התיכון כדי לחבור לאוניות צי המלחמה הגרמני באוקיינוס האטלנטי.
פַּלגַת סושון לאחר הרצח בסרייבו והמרדף אחריה.