החלק האסטרונומי מדויק באופן לא רגיל, הוא מראה שנה מעוברת, שוויון יום ולילה, ועוד מידע אסטרונומי ובכך היה מכונת חישוב מורכבת הרבה יותר משעון גרידא. לעיתים קרובות, הפונקציות המורכבות של השעון של שטרסבורג עשו שימוש בידע מתמטי ספציפי ומתקדם.
שעון זה הוא פלא מתמטי ויכול היה לקבוע את ה-computus, תאריך חג הפסחא בלוח השנה הנוצרי, עוד לפני המצאת המחשב. היום תיירים רואים רק את הפסלים והחזית של השעון, אך מאחורי הפנים יש מנגנון יוצא דופן שמייצג את אחד הדברים הנדירים והמיוחדים של הקתדרלה.
הדמויות המונפשות מופעלות בשעות שונות של היום. דמות אחד המלאכים משמיעה צליל בפעמון כאשר אחרת הופכת שעון חול. דמויות שונות, המייצגים שלבים וגילאים שונים בחיים (מילד עד קשיש) רוקדים לפני מלאך המוות. במפלס האחרון נמצאים השליחים, העוברים לפני ישו. השעון מראה הרבה יותר מהזמן הרשמי: הוא מראה גם את הזמן הסולרי, את היום בשבוע (כל יום מיוצג על ידי אל מהמיתולוגיה היוונית), החודש, השנה וכן את המזל האסטרולוגי, את המופע של הירח ואת המקום של מספר כוכבי לכת. כל האוטומטים האלה מופעלים ב-12:30 בצהריים.
לפי האגדה, נוקרו עיניו של יוצר השעון כדי שלא יוכל ליצור פלא דומה. אגדה דומה מסופרת גם על שעונים אחרים, דוגמת השעון האסטרונומי בפראג.
באותו חדר, ישנו פסל של איש המניח את מרפקיו על המעקה. לפי האגדה, זה היה האדריכל היריב לזה שבנה את עמודי המלאכים, סממן אדריכלותי של התקופה, שאמר שעמוד יחיד לא יצליח לתמוך את הקמרון ושהוא יחכה לראות את הכול קורס.
ישנם מספר דגמים של השעון האסטרונומי של שטרסבורג, בדרך כלל עם פונקציות פשוטות יותר. אחד מהם נמצא במוזיאון בית הכוח בסידני, אוסטרליה.
בין השנים 1858-1989 תוחזק השעון על ידי חברת "Ungerer". החברה נוסדה ב-1585 בידי שני אחים שהיו עוזריו של שווילגה. החל מ-1989 השעון מתוחזק על ידי אלפרד פאולימל (Alfred Faullimmel) ובנו לודוביץ. פאולימל היה עובד של אונגרר בין 1955 ל-1989.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי
הקונצ'רטו מס' 1 בסי במול מינור לפסנתר ותזמורת הוא היצירה הקונצרטאנטית הראשונה מאת המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי. ביצוע הבכורה של יצירה זו נערך בבוסטון בביצוע הפסנתרן הנס פון בילוב, בסיור קונצרטים שערך בארצות הברית.
כתיבת היצירה.
עוד לפני נובמבר 1874 אפשר למצוא ביומניו של צ'ייקובסקי, ואף בחליפת המכתבים עם חבריו ובני משפחתו, את כוונתו המוצהרת לכתוב קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת. פיעמו בו, אמר צ'ייקובסקי, הרצון והתשוקה לכתוב יצירה בעלת פורמט גדול.
לאחר כמה עיכובים החל צ'ייקובסקי לכתוב את היצירה בסביבות נובמבר 1874. היצירה נכתבה במהירות כרדוקציה לשני פסנתרים והכנה לתזמור. צ'ייקובסקי עצמו לא היה פסנתרן קונצרטים, ולכן רצה להתייעץ עם אחד הפסנתרנים המפורסמים ביותר בזמנו - ניקולאי רובינשטיין לגבי היבטי הכתיבה הפסנתרנית של היצירה. בערב חג המולד 1874 הגיע צ'ייקובסקי אל ביתו של רובינשטיין כדי להשמיע לו את הקונצ'רטו החדש. צ'ייקובסקי ניגן את הפרק הראשון, תפקיד הפסנתר ורדוקציה של תפקיד התזמורת, אך כל תגובה לא נשמעה מפיו של רובינשטיין. צ'ייקובסקי המשיך בנגינה עד תום היצירה ושאל את ניקולאי לדעתו. התגובה ניתכה עליו כקיתונות של רותחין, ביקורת נוקבת על היצירה כולה. רובינשטיין טען, שהיצירה איננה מתאימה לנגינה על פסנתר, שהיא מורכבת מחלקים רבים ושונים, שחיבורם רופף כל כך, שהתוצאה נשמעת כטלאי על גב טלאי. שהתרוצות ביצירה קשות מדי ושהפסג'ים אף הם קשים, הם התפארות לשמה ואינם אומרים דבר וחצי דבר. שהיצירה איננה עומדת בסטנדרטים ואף מחקה יצירות אחרות. הכרחי, טען רובינשטיין, לערוך ביצירה שכתוב מקיף מתחילתה ועד סופה, ורק לדפים בודדים ממנה יש איזה שהוא ערך מכל וכל. ואם לא די בכך, גם הציע רובינשטיין את עצמו לביצוע מלאכת השיכתוב ביצירה. למראה פניו של צ'ייקובסקי, ריכך מעט את תגובתו ואמר, שלאחר שצ'ייקובסקי יעשה את כל השינויים הדרושים בקונצ'רטו, יהיה מוכן לנגנו בביצוע הבכורה שלו. צ'ייקובסקי ההמום הגיב בחריפות: "לא אשנה אפילו תו אחד". ועזב את הבית.
ניקולאי רובינשטיין היה המום ממבנה הקונצ'רטו ובעיקר ממבנה הפרק הראשון. בין נימוקיו של רובינשטיין להתנגדותו החריפה לקונצ'רטו בצורתו הראשונית, מנה את העובדה, שלאחר פתיחה מרשימה, אין המלודיה, שהושמעה שלוש פעמים רצופות, בקרנות, בפסנתר ובתזמורת, שבה להופיע, לא בפרק זה ולא ביצירה כולה. רובינשטיין מחה, שאי אפשר להציג נושא כה משמעותי בפתיחה של קונצ'רטו לפסנתר ואחר כך לזנוח אותו כליל. מה אם כן הקשר של שאר הנושאים לנושא, המוצג בתחילת היצירה? אחד ממבקרי המוזיקה במאה ה-20 הגדיר זאת כך: דומה הדבר לקריאת ספר מתח מעולה, שכבר בתחילתו מתוודע הקורא אל אחת הדמויות החשובות בספר והנה, לאחר פרק אחד, הדמות נעלמת מהספר ואיננה שבה להופיע עוד. גם המודולציה, שמובילה לאחר כמה תיבות אל שינוי הבסיס הטונאלי של היצירה, מסי במול מינור לרה במול מז'ור קוממה את רובינשטיין, שהבין בתחום אם כי לא היה מלחין אלא פסנתרן ומנצח. הוא ראה בשינוי טונאלי זה כפירה. הוא גרס, ששינוי כזה מתאים ליצירה כגון פואמה סימפונית, אך לא ליצירה, המייצגת מסורת עבר מפוארת כקונצ'רטו לפסנתר. לאחר הפתיחה מבסס צ'ייקובסקי את הפרק הראשון על שלוש מלודיות על פי שירי עם אוקראינים. מלאכת הרכבת הנושאים והופעתם, הפיתוח הארוך, הקדנצה הארוכה והקשה מאוד לביצוע, והסיום הנמלץ, הרתיעו את רובינשטיין, שסבר כי מלאכת הרכבת הפרק איננה אחידה ואיננה יוצרת רצף.
צ'ייקובסקי מחק את ההקדשה לניקולאי רובינשטיין מהדף הראשון של הפרטיטורה והקדיש את היצירה לפסנתרן והמנצח הגרמני הנס פון בילוב. פון בילוב יצא למסע קונצרטים בארצות הברית ושם ניגן את היצירה בביצוע בכורה. לאחר ביצוע הבכורה ברוסיה ולאחר שהיצירה זכתה להצלחה רבה בכל רחבי העולם, הבין רובינשטיין את טעותו והפך להיות אחד ממבצעיה הנודעים. עד היום נחשב קונצ'רטו זה לפסנתר לאחת היצירות הפופולריות ביותר שנכתבו לפסנתר ותזמורת, ואף לאחת הקשות ביותר לביצוע קונצרטנטי.
ביצוע הבכורה של הקונצ'רטו הראשון לפסנתר נערך בבוסטון ארצות הברית ב-25 באוקטובר 1875. ביצוע הבכורה שלו ברוסיה נערך בסנקט פטרבורג נערך ב-13 בנובמבר 1875.
מבנה.
פרקים.
הקונצ'רטו נאמן למבנה המסורתי של שלושה פרקים:
שאלת המבוא.
הנושא המוכר של הקטע הפותח את הפרק הראשון מבוסס על מלודיה שצ'ייקובסקי שמע בנגינת נגנים-קבצנים עוורים בשוק בקמנקה (קמיאנקה של היום), סמוך לקייב שבאוקראינה. מה שציין קטע זה בקונצ'רטו במשך זמן רב אחרי חיבורו, היה הניתוק הצורני שלו לכאורה מן הפרק ומן הקונצ'רטו השלם. את תחושת הנתק הזאת מדגישה העובדה, שהוא איננו כתוב בסולם היצירה, סי במול מינור אלא בסולם המז'ור היחסי שלו, רה במול מז'ור.
על אף טבעו האיתן מאוד, הנושא נשמע רק שלוש פעמים ואיננו מופיע שוב בהמשך הקונצ'רטו. המוזיקולוג פרנסיס מס כותב, שבגלל עצמאותו משאר היצירה
וממשיך מס ומזכיר, שכל הנושאים מחוברים בקישור מוטיבי חזק. הנושאים האלה כוללים את שיר העם האוקראיני "Oy, kryatshe, kryatche ..." כנושא הראשון של הפרק הראשון גופא, את ה"שאנסונט" הצרפתי "Il faut s'amuser, danser et rire" (בתרגום: "צריך לשמוח, לרקוד ולצחוק") בחלקו האמצעי של הפרק השני ו-"vsnyanka", או ברכה לאביב, אוקראינית, המופיע כנושא הראשון של הפינאלה; הנושא השני של הפינאלה לקוח מבחינה מוטיבית משיר העם הרוסי "Podoydi, podoydy vo Tsar-Gorod" וגם הוא שותף לאותו אגד נושאים. לעיתים קרובות מייחסים את הקשר בין הנושאים למקריות, משום שכולם היו שירים מוכרים כשצ'ייקובסקי חיבר את הקונצ'רטו. עם זאת, יש מקום לסברה שהוא השתמש בשירים אלה בדיוק מסיבת הקשר המוטיבי ביניהם ושילב אותם במקום שהיו נחוצים להרגשתו. "בחירה בחומר פולקלורי", כותב מס, "עולה בקנה אחד עם תכנון המבנה הכולל של היצירה."
פרופסור דייוויד בראון, הנחשב לסמכות בנושא צ'ייקובסקי, תמים דעים עם מס ומוסיף, כי ייתכן שהסימפוניה הראשונה של בורודין נתנה לצ'ייקובסקי את הרעיון הן לכתיבת מבוא כזה והן לקישור מוטיבי של היצירה כדוגמתו, אם כי הוא מזכיר גם את הפסוקית המוזיקלית בת ארבעת התווים המהווה צופן לשמו של צ'ייקובסקי עצמו ופסוקית בת שלושה תווים, הלקוחה בדומה לכך משמה של הסופרן דזירה ארטו, שהמלחין היה עמה בקשר שנים אחדות קודם לכן.
מבנה היצירה.
היצירה מורכבת משלושה פרקים:
הפרק הראשון הוא המאסיבי והארוך מבין השלושה. בפרק זה הן הפסנתר והן התזמורת מקבלים תפקיד בעל חשיבות. התזמורת איננה רק מלווה אלא יוצרת עם הפסנתר דיאלוגים רבים. הפרק השני כתוב במבנה א-ב-א אשר איננו שלם, החזרה על "א" איננה מלאה. הפרק השלישי כתוב במבנה רונדו בצורת סונאטה כולל קודה. אף בפרק זה מקבלים הן הפסנתר והן התזמורת תפקידים בעלי משמעות ויוצרים דיאלוגים. היצירה מסתיימת בקודה מרשימה הדורשת מהפסנתרן והתזמורת נגינה וירטואוזית.
הפרק הראשון.