שורט נולדה בבוסטון והייתה אמצעית בין חמש אחיות. היא גדלה בפרברי מדפורד במסצ'וסטס וסבלה מאסתמה וברונכיטיס. אביה היה איש עסקים אמיד שבנה מגרשי מיני גולף, ירד מנכסיו בהתרסקות שוק המניות ב-1929 ונעלם למספר שנים מסיבה אישית או לא ידועה. בגיל 19 נסעה שורט לגור עם אביה בוולאחו, צפונית לסן פרנסיסקו. לאחר מכן עברה לסנטה ברברה ועבדה בבסיס צבאי בלומפוק. באותה תקופה נעצרה שורט בעוון שתייה לשוכרה מתחת לגיל החוקי, ונשלחה על ידי הרשויות למדפורד. לאחר מכן התגוררה לסירוגין במסצ'וסטס ובפלורידה ועבדה כמלצרית. במיאמי, פגשה שורט את מתיו גורדון ג'וניור, רב-סרן בחיל האוויר האמריקאי, והשניים התאהבו ותכננו להינשא. אולם החתונה לא יצאה לפועל בשל מותו של גורדון בהתרסקות מטוסו באוגוסט 1945. ביולי 1946, עברה שורט ללוס אנג'לס כדי לבקר את בן זוגה לשעבר, סגן גורדון פיקלינג, שגם אותו הכירה במיאמי. בחודשים האחרונים לחייה שהתה שורט בדרום קליפורניה, והתגוררה בעיקר באזור לוס אנג'לס.
הרצח והחקירה.
גופתה העירומה של שורט נמצאה ב-15 בינואר 1947 במגרש נטוש בדרום לוס אנג'לס ותאריך זה נקבע באופן רשמי כיום מותה. הגופה, שצולמה ופורסמה ללא צנזורה (אף על פי שהמראה היה קשה מאוד לצפייה), הייתה חצויה לשניים באזור מותניה והושחתה בין היתר בפיה שקצותיו הוארכו לכל צד עד אוזניה ויצרו חיוך גלאזגו, באיבר מינה ובשדיה. פרט מחריד נוסף היה שדמה של הגופה נוקז והיא נשטפה במקצועיות לפני שהועברה למקום בו נמצאה. הרצח הבלתי מפוענח של שורט הפך לסנסציה תקשורתית והיה לאחת החקירות הגדולות בתולדות משטרת לוס אנג'לס. העיתונות הציגה את שורט באור שלילי, כבחורה מופקרת ופתיינית, וטענו שהיא הביאה על עצמה את הרצח, אף על פי שדמותה האמיתית הייתה רחוקה מכך ואף על פי שהיא לא הייתה אשמה בכך שנרצחה בלי תלות במי הייתה. בשל כך יש המאשימים את התקשורת, שבימים הראשונים לפרשה פרסמה כל פרט מידע שהגיע אליה, גם מיותר ושולי, בכך שהמשטרה לא הצליחה לפענח את הפרשה, ולמעשה השתעשעה על חשבון הנושאים הרגישים - שורט כקורבן תמים וחומרת המעשה. לאחר שגופתה זוהתה, התקשרו כתבים מה"לוס אנג'לס אקסמינר" לאמה של שורט וסיפרו לה שבתה זכתה בתחרות יופי, במטרה לדלות ממנה פרטים.
העד האחרון שראה אותה בחיים היה שוער בית מלון שראה אותה עוזבת את המלון ב-9 בינואר 1947, 6 ימים לפני התאריך שבו כנראה נרצחה. במהלך שהותה במלון היא בילתה עם גבר נשוי בשם רוברט מאנלי, שהפך לאחד החשודים הראשונים ברציחתה. מאנלי עבר בדיקה בפוליגרף ויצא חף מפשע, ובנוסף סיפק אליבי. מאוחר יותר עבר התמוטטות עצבים ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי בשנת 1954.
ב-23 בינואר 1947, התקשר לעיתון "לוס אנג'לס אקסמינר" אדם שטען לכאורה שהוא זה שרצח את שורט, והציע לשלוח להם בדואר פריטים של הקורבן. יום למחרת הגיעה לעיתון חבילה שכללה את תעודת הלידה של שורט, תצלומים שלה, נייר עם שמות ופנקס כתובות בו הודגש השם מארק הנסן, שהיה בעל מועדון הלילה ההוליוודי "פלורנטין גרדנס". שורט התגוררה בביתו של הנסן כמה שבועות בסוף שנת 1946, והוא היה כנראה אחד האנשים האחרונים ששוחחו עמה לפני מותה. בחקירתו סיפק החשוד גרסאות סותרות, אולם אשמתו לא הוכחה.
בשל אופיו הברוטאלי של הרצח והטיפול בגופה החצויה, חשדה המשטרה ברופאים. בין הרופאים שנחשדו היו ד"ר וולטר ביילי, מנתח שהתגורר בקרבת המקום בו נמצאה הגופה ושבתו הייתה חברה של אחת מאחיותיה של שורט, וד"ר פטריק או'ריילי, סאדיסט בעל עבר עשיר של אלימות שהורשע בתקיפה קשה של מזכירתו וככל הנראה הכיר את הנסן. רופא אחר שנחשד היה ד"ר ג'ורג' הודל, שבתו תמר התלוננה שהתעלל בה מינית כשהייתה בת 14 ואילץ אותה לשמש מודל עירום לציירים שונים וביניהם האמן הנערץ על אביה, מאן ריי. אחיה, סטיב הודל, שוטר במשטרת לוס אנג'לס, חשף שחיתויות חמורות בחקירת הרצח של הדליה השחורה (דבר שנרמז כבר ב-49' בדו"ח בית המשפט) וב-2003 פרסם ספר בשם "Black Dahlia Avenger", שבו האשים את אביו ברצח הדליה השחורה. לטענתו, אביו הפעיל את קשריו על מנת להתחמק מהרשעה. כן טען כי ההשחתה שבוצעה בשורט נעשתה מתוך ניסיון להפוך אותה לדומה לאחת התמונות של מאן ריי. מאות אנשים נחשבו לחשודים ואלפים נחקרו, אך הפרשה עד היום נשארה בלתי מפוענחת. כ-60 איש הודו ברצח רק על מנת לזכות במעין 15 דקות של תהילה ולהשתעשע על חשבון חומרת המעשה, בעוד ש-25 חשודים אחרים נחשבו על ידי המשטרה כאלה שקיים סיכוי רב שאחד מהם רצח את שורט.
כינויה "הדליה השחורה" מבוסס על הסרט "הדליה הכחולה" וניתן לה על ידי חבריה כבדיחה על בגדיה ושיערה השחור.
יקנה אסייתית
יָקָנָה אַסְיָתִית או יקנת זנב-פסיון (שם מדעי: "Hydrophasianus chirurgus") היא מין יחיד בסוג של יקנה, הנפוצה באסיה. זהו מין היקנה היחיד שיש לו "לבוש רבייה", המיועד לחיזור.
מאפיינים.
ככל היקאנות, ליקנת זנב-הפסיון ישנן אצבעות ורגליים ארוכות במיוחד, המאפשרות לה ללכת על פני הצמחייה הצפה שבבריכות או בביצות. למרות שהיקנה יכולה לשחות, היא כמעט אף פעם לא שוחה, והולכת בדרך כלל על צמחייה צפה. הנקבה צבעונית יותר מהזכר, ויקאנות זנב-הפסיון חיות בחברה פוליאנדרית.
היקנה האסיאתית מצויה בהודו, דרום-מזרח אסיה ואינדונזיה. רוב האוכלוסיות יציבות, אך באוכלוסיות הצפוניות יותר (באזור רכס ההימלאיה ודרום סין) היקאנות נודדות דרומה, לחצי-האי ההודי ולדרום-מזרח אסיה. יש גם אוכלוסייה בטאיוואן, שם היא בסכנת הכחדה. יקנת זנב-הפסיון תועדה גם באוסטרליה.
אורכה של יקנה אסיאתית בלבוש רבייה הוא כ-29 עד 58 ס"מ, ואורכו של הזנב שלה, דמוי זנב הפסיון (שהעניק לה את שמה), הוא כ-25 ס"מ, אורכה מחוץ לעונת הרבייה הוא כ-31 ס"מ. משקלו של הזכר הוא כ-113 עד 135 גרם, בעוד משקלה של הנקבה הוא כ-205 עד 260 גרם.
ראשה, כנפיה ופנים צווארה של יקנה אסיאתית בוגרת בלבוש רבייה לבן, שאר גופה שחור מלבד עורפה הזהוב ואצבעותיה האפורות. לבוגרים בלי לבוש רבייה אין את הזנב הארוך, ורוב גופם חום-צהבהב, מלבד הבטן הלבנה, הצוואר הזהוב והכתם הלבן באזור הגרון.
עונת הרבייה היא בין מרץ ליולי, והקן נבנה על פני צמחייה צפה. הנקבה מטילה ארבע ביצים חומות עם כתמים שחורים.
יוקטאן
משמר היום (2006)
מיניראסו
High School
High School (בעברית: בית ספר תיכון) הוא שיר של הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז'. השיר יצא לאור ב-16 באפריל 2013 כסינגל השלישי מהאלבום , שהוא הוצאה מחודשת של אלבום האולפן השני של מינאז', . בשיר משתתף הראפר ליל ויין.
רקע.
ב-29 בנובמבר 2012 פרסמה מינאז' סקר בו שאלה את מעריציה איזה שיר לדעתם צריך לשמש כסינגל הבא מהאלבום. במקום הראשון היה השיר "I'm Legit", במקום השני השיר "High School" ובמקום השלישי השיר "Up In Flames". הקליפ לשיר צולם ב-11 במרץ 2013. כשיצא האלבום שמו לב מעריציה של מינאז' כי יש דמיון בין השיר לבין השיר "Hood Story" מהמיקסטייפ הראשון של מינאז', "Playtime is Over", כאשר בשני השירים מוזכרים המשפטים "he said he came from Jamaica" ו-"he owned a couple of acres". בסיום של השיר מהמיקסטייפ ניתן לשמוע את מינאז' לוחשת "To Be Continued" ("המשך יבוא"). מינאז' אישרה את השמועות כאשר פרסמה מחדש הודעה בטוויטר בה נאמר: "HOOD STORY PART 2".
יהדות סרביה ומונטנגרו
קורטס (פורטוגל)
קורטס (בפורטוגזית: Cortes מילולית "חצרות") היו אספות בממלכת פורטוגל של ימי הביניים, בהן ישבו נציגי כל המעמדות: האצולה, הכמורה והעם (שנציגיו נמנו על הבורגנות), במטרה לטפל בענייני ציבור מקומיים או כלליים ובכך היוו סוג של פרלמנט מוקדם.
את האספות שנועדו לטפל בנושאים כלליים כינסו ופיזרו מלכי פורטוגל כרצונם. כאשר היו מעורבים באספות נציגי כל שלושת המעמדות הן נקראו Cortes Gerais מילולית: החצרות הכלליות. כאשר היה צורך ללבן או לנהל משא ומתן על נקודה ספציפית נקראו רק נציגי המעמדות שנושא זה היה רלוונטי עבורם.
במקביל לקורטס היו המלכים מכנסים לפעמים לצורך התייעצות את בתי המשפט המלכותיים (Curia Regis), שכללו אצולה קרקעית, הן אצילים פיאודליים והן נציגי כנסייה מחזיקי רכוש (בישופים, אבות מנזר וראשי מסדרים צבאיים).
נהלים אלו מקורם עוד בימי הממלכה הוויזיגותית טרום הכיבוש המוסלמי את חצי האי האיברי, אולם החל במאה ה-13, עם התעצמות הערים והתאגדותן, ניתן מקום במועצות גם לנציגי הערים. הקורטס הידוע הראשון בו היו שותפים נציגי הערים כונס ב-1254 בלייריה על ידי אפונסו השלישי.
בחיי השגרה לא כונס קורטס ובמקום זאת הסתמכו המלכים על מועצות מייעצות מצומצמות שכללו נכבדים המקורבים לחצר. קורטס כונס במקרים מיוחדים, למשל כאשר רצה המלך להטיל מיסים חדשים, למשל לצורך מימון מלחמה (זו הייתה הסיבה העיקרית לכינוס קורטס) או לשנות חוקים מהותיים, לבצע שינוי מהותי במדיניות החוץ או ליישב עניינים הקשורים בהורשת הכתר. הקורטס, משכבר כונס, היה יכול להגיש למלך עתירות, אם העתירות התקבלו הן הפכו לחוקים ותקנות מלכותיים ובכך היה לקורטס היבט של גוף מחוקק יחד עם זאת למלך הייתה זכות ווטו, כלומר לא היה חייב לקבל ולאשר את העתירה. רוב העתירות הוגשו על ידי הקורטס הכללי ונדרש אישור של שני מעמדות לפחות על מנת להעבירן.
החל במאה ה-15 ירד כוחו של הקורטס והמלכים כינסו פחות ופחות מועצות.מנואל הראשון למשל, כינס במהלך 25 שנות מלכותו רק ארבע פעמים קורטס.