חניבעל (באנגלית: Hannibal) הוא מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 2001. הסרט בוים על ידי רידלי סקוט, לפי ספר באותו שם מ־1999 מאת תומאס האריס. מדובר בסרט המשך לסרט המתח עטור הפרסים "שתיקת הכבשים" (1991) שיצא לאקרנים עשור קודם לכן. ב"חניבעל" חוזר אנתוני הופקינס לתפקידו כד"ר חניבעל לקטר. בסרט, לקטר נרדף שוב על ידי הרשויות ונפגש שוב פעם עם הסוכנת קלריס סטרלינג, מושא אהבתו מהסרט "שתיקת הכבשים".
הפקה.
בשנת 1994, לאחר שנודע שתומאס האריס עובד על רומן המשך ל"שתיקת הכבשים", נשאל הבמאי ג'ונתן דמי אם יהיה מוכן לביים את סרט ההמשך ל"שתיקת הכבשים", בתנאי שספר ההמשך יוסרט. דמי הצהיר ללא היסוס על רצונו להיות מעורב בעיבוד הקולנועי של ספר ההמשך, דבר שלא התממש לבסוף, משום הפחד של דמי שהתוצאה הסופית תהיה פחות טובה מ"שתיקת הכבשים".
דינו דה לורנטיס, שהפיק את הסרט "צייד אדם" מ־1986, נענה לבקשתו של תומאס האריס לעבד את הספר לקולנוע. דה לורנטיס קנה את זכויות ההפקה ממפיקי "שתיקת הכבשים" בסכום שיא של 10 מיליון דולרים, ומינה את רידלי סקוט לבמאי הסרט לאחר התרשמותו מעבודתו על הסט של "גלדיאטור". צילומי "חניבעל" החלו ב-8 במאי 2000. הסרט צולם ב-83 ימים במשך 16 שבועות. אתרי הצילום של הסרט היו: פירנצה, וושינגטון, וירג'יניה וצפון קרוליינה.
תסריט.
תומאס האריס נענה לבקשת יוצרי הסרט לאשר להם לשנות את סוף הסרט ולא לבסס אותו על סוף הספר, בו, בניגוד גמור לסוף הסרט, מקבלת קלאריס את חניבעל ואף מצטרפת אליו. דייוויד מאמט כתב את טיוטת התסריט הראשונה. הגרסה הסופית שהוסרטה הייתה גרסתו של סטיבן זאיליאן, שהייתה מאוד דומה לגרסת מאמט. התסריט שינה ואף העלים אלמנטים רבים שנכללו בספר, וספג ביקורת בשל כך. דינו דה לורנטיס התייחס בביטול לביקורת. תומאס האריס סיפר כי מהתרשמותו מהתסריט הוא ראה שישנה חשיבות רבה לשמירה על המקור.
בולטים בהיעדרותם בתסריט הם הפלאשבקים של חניבעל לילדותו שהיו בספר. דה לורנטיס ניצל הזדמנות לדחוס את כל הפלאשבקים לסרט אחד. הסרט הוא "" שיצא ב־2007, היה כישלון קופתי וזכה לביקורות רעות.
ליהוק.
בדצמבר 1999 הייתה אמורה ג'ודי פוסטר לחתום על חוזה להשתתפות בסרט בתפקיד קלריס, אולם בסוף נסוגה. לטענתה, כדי להפיק את הסרט העצמאי שלה "פלורה פלאם". דה לורנטיס המפיק האשים את הסוכן שלה בתאוות בצע. סקוט בחן שחקניות הוליוודיות רבות, בהן קייט בלאנשט, אנג'לינה ג'ולי, ג'יליאן אנדרסון, הילרי סוואנק, אשלי ג'אד והלן האנט. לבסוף לוהקה ג'וליאן מור, ככל הנראה בהמלצת הופקינס.
שיווק.
באמצע מאי 2000 הוקם האתר הרשמי של הסרט שבו הוצג הטריילר שלו, שהשתמש בעיקר בקטעים מ"שתיקת הכבשים" משום שלא כל הסרט צולם. הגרסה הסופית של הטריילר, שמציגה קטעים נוספים מהסרט החדש, הוסרטה בסוף נובמבר 2000. כרזה שפורסמה בממלכה המאוחדת לצורך קידום הסרט מציגה את לקטר עם מסכת עור, לאחר שבוע הוסרה כרזה זו ופורסמה חדשה, בשל היותה "מזעזעת ומטרידה את הציבור".
הסרט גרף 58 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון שלו. הסכום הסופי שגרף בקופות היה 351.7 מיליון דולר. הסרט היה במקום השלישי ברשימת הסרטים הרווחיים ביותר בסוף המאה ה-20, לאחר "פארק היורה" (1993) ו"" (1999). באוגוסט 2001 יצא הסרט אל ספריות הווידאו וחודש לאחר מכן, בספטמבר, כבר ניתן היה להוריד אותו באופן חוקי באינטרנט.
בישראל הסרט הוקרן בבתי הקולנוע החל מ-22 בפברואר 2001.
על שלושה פשעי דמשק
על שלושה פשעי דמשק הוא שיר של זרובבלה ששונקין ויאיר מילר, שנכתב, הוקלט והושר במלחמת יום הכיפורים. שם השיר מבוסס על הפזמון החוזר שלו, השאול מנבואת הנביא עמוס בתחילת ספר עמוס: .
לששונקין היה רקע בכתיבת שירים ללהקות הצבאיות העוסקים בחיילי צה"ל ובמלחמות ישראל. לאחר מלחמת ששת הימים כתבה את השיר "כנפיים של צנחן", ללחנו של אלדד שרים, בביצוע צוות הווי חטיבת הצנחנים.
במלחמת יום הכיפורים התגייסו ששונקין ומילר לכתיבת שיר שיחזק את הלוחמים וירים את המורל. בתוך יום השיר נכתב, הולחן והוקלט, ולמחרת כבר הושר על ידי צוות הווי של חטיבת גולני, יחד עם הזמר משה הלל.
השיר נפתח במשפט . הטלית המעורבת עם החגור מעידה על הצורך לערב את קדושת יום הכיפורים עם ציוד הקרב, ביציאה למלחמת יום כיפור. שורה בולטת מתוך השיר, שנחרטה בתודעה, היא , שנכתבה כקריאת קרב נגד כוחות הצבא הסורי שלחמו ברמת הגולן. הקריאה מזכירה את הסיסמה האנטי-פשיסטית הם לא יעברו!.
השיר היה מלהיטי תקופת מלחמת יום הכיפורים והושר רבות בהופעות של צוות הווי של חטיבת גולני בפני יחידות צה"ל ברמת הגולן.
השיר הוקלט במספר גרסאות נוספות ויצא באלבומים שונים של שירי מלחמת יום הכיפורים: "מי ידע שכך יהיה" ב-2003 על ידי הד ארצי, "יש פרחים" ב-1999 על ידי הד ארצי, "שירי מלחמת יום הכיפורים" ב-1973 על ידי הד ארצי, "המלחמה האחרונה" ב-1973 על ידי NMC, "אני מבטיח לך" ב-1976 על ידי קוליפון.
לאחר המלחמה שיתפו ששונקין ומילר פעולה בשיר נוסף, "שלום", בביצועה של אילנית.
בן שלום ברננקי
בארץ ישראל (כתב עת)
בארץ ישראל היה ירחון מחקר, ספרות ופובליציסטיקה ישראלי שראה אור בין השנים 1969–1992 בתמיכת המפלגות גח"ל והליכוד.
הקמתו ויעדו.
כתב העת הוקם על ידי חברת "היום", המוציאה לאור של היומון "היום", לאחר שהעיתון נסגר ב-15 בדצמבר 1969. קבוצה קטנה מקרב עובדי עיתון "היום" לשעבר, נטלה על עצמה את המשך ההוצאה לאור של כתב העת. כמו כן הוחלט בחברת "היום" שכתב העת יהיה ריווחי. ובדרך זו התנהל "בארץ ישראל" במשך כעשרים וחמש שנים, עד לסגירתו בשנת 1992.
תחילה ראה כתב העת אור תחת הכותר: משק וכלכלה בארץ ישראל, בגיליונות 5-1, בעריכת ח"כ יוסף קרמרמן, בשנת 1970. החל מחודש ניסן תשל"א אפריל 1971, בגיליונות 6–196, ראה אור כתב העת תחת הכותר ארץ ישראל. בגיליונות 200-197 ראה אור תחת הכותר מוקד, ובגיליונות 225-201, תחת הכותר "בארץ ישראל".
מערכת "בארץ ישראל" חתרה להוציאו לאור כבמה קבועה לחילופי רעיונות, לא רק במעגלים של חברי גח"ל ואוהדיה, אלא גם בשיתוף מעגלים רחבים יותר. וכפועל יצא, ניתנה ב"בארץ ישראל" במה לסופרים, לאישי ציבור ולחברי כנסת ממפלגות שונות. ובמילים אחרות, "בארץ ישראל" שימש אכסניה לסופרים והעיתונאים של המחנה הלאומי וגם לאלה שבאו מחוגים פוליטיים אחרים. מדיניות זו של פתיחות העניקה לירחון אמינות ועניין בקרב ציבור הקוראים.
הגליונות הודפסו בכ-3,000–4,000 עותקים להפצה, שהופקו ונכרכו בבית דפוס מופת-רוזמרין, בדפוס "דבר", דפוס "כרמל" ואחרים, בתל אביב. גיליונו האחרון, מספר 225, ראה אור בתשרי תשנ"ג – אוקטובר 1992, ובו ראיון עם דוד לוי, שר החוץ לשעבר ומ"מ יושב ראש "הליכוד", תחת הכותרת: "הליכוד יחזור לעצמו, העם יחזור אליו", שנערך על ידי יוסף קיסטר.
מערכת העיתון שכנה בשני חדרים בקומה שלישית במצודת זאב בתל אביב. היא העסיקה צוות מצומצם, ובו עורך (במשרה מלאה או חלקית), מזכירה בחצי משרה ושליח. העיצוב הגרפי של "בארץ ישראל" נערך על ידי גרפיקאים אחדים בהם: אורי בן-יהודה, מוטי פז, אלישע שמואלי, כלנית יונה, סטודיו חן 7, גרשון גורפן ואחרים. מנהל כתב העת ומחלקת המינויים והמודעות שלו היה אייזיק אולקניצקי (1919–2012), שרכש לו ניסיון רב בתחום זה עוד בעבודתו בעיתונים: "המשקיף", "חרות" ו"היום" ובהפצת עלונים של תנועת החרות, גח"ל והליכוד.
כל גיליונות כתב העת בכותריו: "משק וכלכלה בארץ ישראל", "ארץ ישראל", "מוקד" ו"בארץ ישראל", מצויים בספרייה הלאומית בירושלים ובארכיון מכון ז'בוטינסקי בתל אביב.
עורכים וכותבים.
העורך האחראי של "בארץ ישראל" כל שנות קיומו היה ח"כ חיים קופמן וגם השתתף בכתיבת מאמרים רבים. העורך הראשון היה אברהם (אברשה) בן-משה, בשנים 1971–1985. אחר כך, היה העורך יוסף קיסטר, בשנים 1985–1989. לימור לבנת הייתה עורכת כתב העת חודשים אחדים. ואחריה, שלמה (סאלק) אוקון מינואר 1990 עד סגירת הירחון. מאמרי המערכת בשנים הראשונות נכתבו על ידי העיתונאי אביעזר גולן (גולדשטיין).
ב"בארץ ישראל" השתתפו חוקרים, עיתונאים ופובליציסטים רבים, בהם: יוסי אחימאיר עיתונאי ב"מעריב", מנהל לשכת יצחק שמיר וח"כ, השר יורם ארידור, הסופר אהרן אמיר, דן אחיגל ( דניאל דגן), ישעיהו אביעם עיתונאי ב"מעריב", אפרים אבן, זאב אופירי, לאה אלון (קיסטר), אמיר ארז, עו"ד משה ארידור, החוקר יוחנן ארנון מנהל "ספריית אחד העם" בבית אריאלה בתל אביב, יזהר ארנון, יוסף בן-אהרן, עו"ד ידידיה בארי ח"כ בכנסת ה-8 של הליכוד, ח"כ בנימין זאב בגין, ד"ר יוחנן בדר, אריה בכר, משה בלע, ד"ר יצחק בן-גד, משה בן-שאול, יעקב בר-און, ד"ר יצחק דוד, ד"ר אברהם הלר, שרה וינר, פרופ' שמעון זקס, יתיר זר, יצחק ינאי, יהושע ילין עיתונאי ב"ידיעות אחרונות", צבי ישיב, לבנה מושון, ח"כ עו"ד דב מילמן חבר הכנסת השביעית מטעם "גח"ל" ושגריר ישראל בפורטוגל, המשורר יחזקאל אבי שב"י-מאור (פולרביץ), פרופ' יוסף נדבה, גרשון סתיו, גידי פרישטיק, יוסף אהרון פרנקל יושב ראש "אגוד העורכים והעיתונאים של כתבי העת בישראל", ד"ר מאיר (מארק) קהאן, הרב ד"ר חיים שיין, הרב ד"ר יצחק אלפסי, יהודה קופף, אבי גל (קיסטר), ח"כ עוזי לנדאו, ח"כ דב שילנסקי, יוסי קר, סמדר בת-אדם, אהרון דולב, שאול הון, שלמה קור, יוסף פרידלנדר, ד"ר נסים קזז, יושב ראש הכנסת ח"כ והשר דב שילנסקי ורבים אחרים.
מדורים ונושאים.