באזור העיר נתגלו שרידים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית, עת היה במקום יישוב שנודע בשם סקיפטופארה. האזור נכבש על ידי האימפריה הרומית במאה ה-1 ונודע במעיינות המרפא שבו. היישוב חרב וננטש בתקופת האימפריה הביזנטית ואין כל תיעוד לגביו, עד תחילת שלטון האימפריה העות'מאנית בשלהי המאה ה-14. במקום הוקם במקום כפר סוחרים אשר כונה גורנה ג'ומאיה שמשמעו השוק העילי או הגבוה. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נותרה העיר בחזקת העות'מאנים כחלק מהמחוז האוטונומי רומליה המזרחית וגם לאחר אחוד המחוז עם נסיכות בולגריה, נותר בחזקה עות'מאנית כעיירת גבול. רק לאחר מלחמת הבלקן הראשונה עבר היישוב לידיים בולגריות ונותר בשליטתה של בולגריה מתוקף הסכם בוקרשט, אשר סיים את מלחמות הבלקן. ב-1950 שונה שמה של העיר לבלגואבגרד על שמו של המנהיג הקומוניסטי דימיטר בלגואב. בעיר נולד הכדורגלן הנודע דימיטאר ברבאטוב.
אקלים.
בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעה ממתנת מנהר סטרומה, אשר מעניקה מאפייני אקלים ים תיכוני לאזור. העיר מוגנת מהרוחות הצפוניות הקרות על ידי רכס הרי רילה. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12.6oc, כאשר ערכי הקיצון נעים מ-1oc בחודש ינואר עד 23oc בחודש יולי.
כלכלה ודמוגרפיה.
בשנות ה-30 התפתחה בעיר תעשיית טבק ואליה התווספו גם מפעלי טקסטיל, חברות הובלה, מפעל לייצור משקאות קלים, ומספר מאפיות. בסמוך לעיר עובר עורק מספר 4 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים, המחבר את מזרח אירופה דרך בולגריה ליוון וטורקיה. בעיר פועלת האוניברסיטה האמריקאית. בלגואבגרד מהווה בסיס יציאה לתיירים באזור המחוז וענף התיירות תופס כשליש מהתוצר המקומי הגולמי של העיר.
הקהילה היהודית.
תעוד לקהילה יהודית מאורגנת בעיר קיים החל מ-1900, עת נכללה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה כ-180 נפשות. בעיר היו בית כנסת ובית ספר יסודי בן 4 כיתות ובני הקהילה התפרנסו ממסחר ומלאכה זעירה. בעיר פעלו בשנות ה-30 אגודות ציוניות מזרמים פוליטיים שונים. לפי נתוני מערכת החינוך היהודית בעיר חלה ירידה הדרגתית במספר תושבי הקהילה החל מסוף שנות ה-20. עם תום מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-150 יהודים, אשר רובם המוחלט עלו לישראל בין השנים 1947 – 1949. בימינו, לא מתגוררים יהודים בעיר.
ב-4 במרץ 1943 ביצע הצבא הבולגרי אקציה בכל רחבי תראקיה המזרחית, אשר נמסרה לממלכת בולגריה לפקדון על ידי גרמניה הנאצית לאות הוקרה על הצטרפותה להסכמה המשולשת. חלק מ-4,000 היהודים שנאסרו, הוחזקו במעצר במשך מספר שבועות בתוך מחסני טבק בעיר בלגואבגרד, לפני שגורשו דרך העיר לום אל מותם במחנה טרבלינקה.
הלל ברגמן-אביחנן
הלל בּרֶגמן-אביחנן (23 בנובמבר 1897 – 8 בפברואר 1978) היה מערכונאי, מתרגם, פזמונאי ועיתונאי ישראלי יליד פולין.
ביוגרפיה.
הוא נולד בז' בחשוון תרנ"ח לאריה ברגמן, סוחר, ולחנה בת שבתי בישקוביץ בוורשה, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
למד תיאטרון במוסקבה ובאקדמיה לתיאטרון בקייב. ב"סטודיו לדרמה עברית" בקייב הכיר את אשתו לעתיד, חווה זליקובסקי. כחבר בקבוצת "אמנות", חסיד של תרבות התיאטרון בשפה העברית, היה עד בשנות ה-20 לדיכוי השימוש בשפה זו על ידי השלטונות הסובייטים באמצעות ה"יבסקציה".
בשנת 1926 עלו אביחנן ואשתו לארץ ישראל. אשתו מצאה משרת זמרת בלהקת האופרה הארצישראלית של גולינקין בתל אביב, בעוד אביחנן השתתף בשנים 1927–1928 בפעילות התיאטרון הסאטירי "הקומקום" בניהולו של אביגדור המאירי.
בהמשך, במשך עשרים שנה, בין השנים 1928–1948, כתב מערכונים, הופיע לעיתים כשחקן וערך תוכניות בידור בתיאטרון "המטאטא" בתל אביב. אחת מהתוכניות הללו הייתה "הכל בסדר". בנוסף התפרנס מהעבודה כמזכיר אדמיניסטרטיבי של תיאטרון "האהל" (1929–1936) ושל התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית (1936–1946).
עסק רבות בתרגומי שירי זמר משפות שונות – רוסית, פולנית, גרמנית, צרפתית ויידיש, ובתרגומי לבריות אופרות ואופרטות. כתב נוסח עברי חדש ללבריות האופרטות "הלנה היפה" מאת אופנבך ו"גלאתיאה היפה" מאת פרנץ פון זופה, ותרגם את התמלילים לאופרטה "ברון הצוענים" מאת יוהאן שטראוס, לאופרות "תאיס" מאת ז'יל מאסנה ו"מאדאם באטרפליי" מאת פוצ'יני.
כעיתונאי השתתף בעריכת השבועון הסאטירי "סיכות", והוציא גם כתב עת משלו בשם "עקרב". כתב גם לעיתונים "דבר", "אשמורת", "תשע בערב", "על המשמר" ועוד.
לאחר קום המדינה עבד גם ביחסי ציבור במשרד התחבורה, וכן כתב מערכונים לתיאטרון הבובות "סטיריקון".
ברגמן-אביחנן נפטר בפברואר 1978, בגיל 80. נקבר בבית עלמין הדרום. הותיר אישה, חוה, בן, אלחנן, ונכדים.
בנו, אלחנן ברגמן, היה צ'לן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בין תרומותיו לזמר העברי יש לציין את השירים:
"למולדתי" (או "פקד ה'"), ללחן של מרדכי זעירא (1927);
"עיניים ירוקות", ללחן מאת נלו מנזטו (1948);
"צ'יק צ'יק בום בום";
"הורה אין דבר", ללחן של יצחק ברומברג;
ובתרגום: "בהגה אחד" מאת היינריך היינה, ללחן מאת פליקס מנדלסון-ברתולדי.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
מריאליט
מריאליט הוא מינרל טקטוסיליקטי (סיליקט במבנה מרחבי) המכיל נתרן, אלומיניום וכלור השייך לקבוצת הסקפוליט.
תכונות.
הרכב כימי וקריסטלוגרפיה.
נוסחת המבנה הכימי של המריאליט היא Na4Al3Si9O24Cl. המריאליט יוצר תמיסה מוצקה עם המיוניט (Ca4Al6Si6O24CO3), מינרל השייך אף הוא לקבוצת הסקפוליט. מיוניט ומריאליט טהורים יוצרו באופן מלאכותי, אבל בטבע הם קיימים אך ורק בתערובת ביניהם, שבה לא עולה חלקו של אחד המינרלים על 80 אחוזים. חבורת הסימטריות המרחבית של תערובת זו היא ""P"42/n"
המריאליט מתגבש במערכת הטטרגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "טטרגונלית דיפירמידלית" formula_1, וחבורת סימטריות מרחבית ""I" 4/m". הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=12.060 ו-c=7.572Å.
תכונות פיזיקליות.
המינרל מופיע במקבצים גרגיריים או חסרי צורה. הגבישים פריזמתיים המסתיימים בפירמידות באורך עד 1.5 מטר. פאות הגביש מקווקוות. למריאליט יש פצילות מובחנת בשני כיוונים ({100}, ו־{110}). הקשיות של המינרל בינונית, 6-5.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 2.54 גרם לסמ"ק.
תכונות אופטיות.
אופטית המינרל הוא חד-צירי שלילי. מקדמי השבירה של המריאליט הם: "n"ω=1.539-1.550 ו-"n"ε=11.532-1.541. גבישי המריאליט הם שקופים עד שקופים למחצה. הם חסרי צבע או שצבעם לבן, צהוב, ורוד, סגול, כחלחל, שחום, ירקרק. בשקף מנוסר המריאליט הוא חסר צבע. הברק של המריאליט הוא זגוגי, דמוי שרף או פנינתי. המינרל פלואורסצנטי - בקרינת על סגול באורכי גל קצרים או ארוכים המינרל פולט אור בגוונים עזים של כתום עד צהוב או אדום.
גילוי ומקור השם.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1866 בפיאנורה (Pianura) (כיום פרבר במערב נאפולי), חלק מ"השדות הפלגריאנים" (Campi Flegrei – קלדרה גדולה שרובה מתחת למים), פרובינציית נאפולי במחוז קמפניה שבאיטליה המינרל קרוי על שמה של מריה רוזה פום ראט (Maria Rosa vom Rath), אשתו של מגלה המינרל, המינרלוג הגרמני גרהארד פום ראט (Gerhard vom Rath; 1888-1830).
שם נוסף מקובל הוא "דיפיּיר" (dipyre) - סקפוליט עשיר במריאליט.
שימושים.
המינרל ידוע בעיקר לאספני מינרלים, אם כי הקשיות שלו מאפשרת גם שימוש לעיתים נדירות כאבן חן. הסוגים בהם מופיעים הגוונים צהוב, כתום, ורוד או סגול הם הסוגים בהם נעשה שימוש זה. כאשר את הסוגים השקופים פחות נוהגים לחתוך בצורת קבושון משום שאז מציג המינרל את תופעת עין החתול.
מקור ותפוצה.
המריאליט מצוי בדרך כלל בסלעים שעברו התמרה אזורית, בייחוד שיש, גנייס שמקורו באבן גיר וצפחות ירוקות. כמו כן בסלעי סקארן בפגמטיטים, בסלעי יסוד מאפיים שעברו תהליך מטאסומטי ובסלעים שנפלטו מהרי געש.
כאמור, בטבע המריאליט קיים אך ורק בתערובת עם המיוניט, שבה לא עולה חלקו של אחד המינרלים על 80 אחוזים. בין המקומות בהם ניתן למצוא תערובת זו שבה אחוז המריאליט גבוה:
בפיאנורה (Pianura) (כיום פרבר במערב נאפולי), חלק מ"השדות הפלגריאנים" (Campi Flegrei – קלדרה גדולה שרובה מתחת למים), פרובינציית נאפולי במחוז קמפניה שבאיטליה (המקום בו נמצא המינרל לראשונה); באזור סליודיאנקה (Слюдя́нка) דרומית לימת באיקל שברוסיה; בפרנקלין (Franklin) ובהמבורג (Hamburg) במחוז סאסקס (Sussex) בניו ג'רזי, ובפרנץ' קריק (French Creek) במחוז צ'סטר (Chester) בפנסילבניה שבארצות הברית; באגם הדובים (Bear Lake), מחוז פונטיאק בפרובינציית קוויבק שבקנדה; במפוואפווה (Mpwapwa) באזור מורוגורו (Morogoro ) סמוך לדודומה שבטנזניה; ובסרה דה ציביטה (Serra da Chibita), ריו פארדו (Rio Pardo) במדינת מינאס ז'ראיס שבברזיל.
ז'ול מאסנה
פרימוג'נטורה
פרימוגניטורה
דגל גדסדן
דגל גדסדן (באנגלית: Gadsden flag) הוא דגל היסטורי של ארצות הברית. במרכז הדגל מופיע על רקע צהוב נחש המוכן להכשה ומתחתיו הכיתוב "Dont tread on me" שמשמעו "אל תרמוס אותי" ומופנה במקור כלפי האימפריה הבריטית. הדגל נקרא על שם הגנרל והמדינאי האמריקאי כריסטופר גדסדן, שעיצב אותו. הדגל שימש בעבר את חיל הנחתים האמריקני.
נחש העכסן שימש כסמל לשלוש עשרה המושבות הבריטיות בתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית. כבר ב-1751 הציע בנג'מין פרנקלין, בתגובה סאטירית למדיניות הבריטית לשלוח פושעים למושבותיה באמריקה, לשלוח לאנגליה נחשים. ב-1774 פרסם פול רוויר בעיתונו איור של נחש הנלחם בדרקון בריטי.