קלוד ג'וזפינה רוזה "קלאודיה" קרדינלה (באיטלקית: Claude Joséphine Rose "Claudia" Cardinale; נולדה ב-15 באפריל 1938) היא שחקנית איטלקייה. כמה מהסרטים הידועים ביותר בהם הופיעה הם "שמונה וחצי" (1963) ו"היו זמנים במערב" (1968). רוב סרטיה של קרדינלה היו איטלקיים או צרפתיים.
נעוריה.
קרדינלה נולדה בלה גולט שבתוניסיה, לזוג הורים מהגרים איטלקים מטרפאני ומג'לה שבאי האיטלקי סיציליה. אביה היה פועל מסילת ברזל. השפה בה דיברה מינקותה הייתה צרפתית וערבית-תוניסאית, כך שהיה עליה ללמוד איטלקית כשהיגרה לאיטליה על מנת לפתח את הקריירה שלה. היא לא דיברה איטלקית היטב (רק סיציליאנית, אותה למדה מהוריה, כמו איטלקים-תוניסאים אחרים) עד להיותה בת שש עשרה.
קריירת המשחק.
ב-1957 זכתה קרדינלה בתחרות "הנערה היפה ביותר בתוניסיה" וכפרס נשלחה קרדינלה לפסטיבל הסרטים של ונציה. הופעת הבכורה שלה בסרט באורך מלא הייתה בגיל 19, בגוהא (Goha) (1957), הפקה צרפתית-תוניסאית. לאחר שהשתתפה במשך שנתיים ב-Centro Sperimentale di Cinematografia ברומא, היא חתמה על חוזה לשבע שנים עם אולפני וידס (Vides studios). היא שיחקה בסרט שזכה להצלחה בינלאומית I soliti ignoti (1958). ב-1959 היא שיחקה בסרט האיטלקי "זה שקר ארור" (Un maledetto imbroglio) (1959).
הקריירה שלה נוהלה בתחילתה במידה רבה בידי פרנקו קריסטלדי (Franco Cristaldi), מפיק אולפן לו הייתה קרדינלה נשואה מ-1966 עד 1975.
במהלך שנות ה-60 היא הופיעה בכמה סרטים שזכו לשבחים רבים, ביניהם סרטיו של לוקינו ויסקונטי "רוקו ואחיו" (1960), "הברדלס" (1963) ו"סנדרה של אלף התענוגות" (1965). הופעתה המהפנטת בסרט זה זיכתה אותה בשבחים רבים, היות שגילמה ניצולת שואה שהייתה כרוכה בגילוי עריות עם אחיה. קרדינלה הופיעה גם בסרטו של פיליפ דה ברוקה (Philippe de Broca) "קרטוש" Cartouche (1962), סרטו של פדריקו פליני "שמונה וחצי" (1963) והאפוס של סרג'ו לאונה "היו זמנים במערב" (1968). בסרט שמונה וחצי התיר לה פליני לדבר לדבר בדיאלוגים שחיברה בעצמה.
כיוון שקרדינלה לא הייתה מעוניינת לעזוב את אירופה למשך פרקי זמן ארוכים, היא מעולם לא עשתה ניסיון לפרוץ לשוק האמריקאי. רשימת סרטיה ההוליוודיים כוללת את "הפנתר הוורוד" (1963); שבו דיבבה את קולה שחקנית אמריקאית; Circus World (1964); Blindfold (1965) ו"המקצוענים" (1966), שבו היא שיחקה לצידם של לי מרווין וברט לנקסטר.
תצלום של קרדינלה מופיע בעטיפת אלבומו של בוב דילן, Blonde on Blonde, משנת 1966. מאחר שהשימוש בתמונה היה ללא רשותה של קרדינלה, הוסר התצלום מהעטיפה בהדפסות המאוחרות.
ב-1986 השתתפה בסרטו של לואיג'י קומנצ'יני (Luigi Comencini) La Storia (המבוסס על הרומן של אלזה מורנטה) שבו קרדינלה מגלמת את דמותה של אלמנה שמגדלת בן במהלך מלחמת העולם השנייה. הופעה נוספת בולטת נוספת שלה היא בסרטו של ולריו זורליני (Valerio Zurlini) "הנערה עם המזוודה", ובסרטו של מאורו בולוניני (Mauro Bolognini) Libera.
קרדינלה נותרה פעילה בקולנוע האירופאי. סרטיה המאוחרים כוללים את Qui comincia l'avventura (1975), Fitzcarraldo (1982), Un homme amoureux (1987), Mayrig (1991), ו-And Now... Ladies and Gentlemen (2002). במהלך שנות ה-80, היא הופיעה בתפקיד קטן באופרת הסבון של רשת הטלוויזיה CBS "פלקון קרסט".
בינואר 2016 שיחקה בקומדיה הרומנטית "כל הדרכים מובילות לרומא" (All Roads Lead to Rome), לצד שרה ג'סיקה פרקר ופאס וגה.
חייה האישיים.
קלאודיה קרדינלה הייתה נשואה למפיק הסרטים האיטלקי פרנקו קריסטלדי (Franco Cristaldi) משנת 1966 ועד לגירושיהם ב-1975, ומאז התגוררה עם פסקואל סקיוטיירי (Pasquale Squitieri), במאי קולנוע איטלקי שהוא בן זוגה משנת 1975 ועד למותו בפברואר 2017.
יש לה בן ובת. היא מתגוררת בפריז.
קרדינלה היא ליברלית בהשקפת עולמה וחדורת מודעות פוליטית חזקה. היא עוסקת בפעילויות חברתיות שונות כמו זכויות נשים וזכויות הומוסקסואלים, ואמרה פעמים רבות כי היא גאה בשורשיה התוניסאים והערבים; היא גם הופיעה בתפקיד עצמה כתוניסאית בסרט Un été à La Goulette (קיץ בלה גולט).
קרדינלה כתבה אוטוביוגרפיה Moi Claudia, Toi Claudia. היא גם פרסמה ספר בשפה הצרפתית בשנת 2005 Mes Etoiles, על מערכות היחסים האישיות והמקצועיות עם רבים מהבמאים והשחקנים ששיחקו לצידה לאורך קריירה של חמישים שנה בתעשיית הבידור.
קרדינלה השתתפה באופן קבוע בטקסי פרס האוסקר. ב-1993 זכתה בפרס אריה הזהב על מפעל חיים בפסטיבל הסרטים של ונציה. היא זכתה בפרס "דוב הזהב" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בשנת 2002. ב-2013 זכתה בפרס לומייר למפעל חיים.
קרדינלה הייתה שגרירה של רצון טוב מטעם אונסק"ו למען הגנה על זכויות נשים מאז 1999. היא הרחיבה את פעילותה בשנת 2006 שהייתה "שנת המים העולמית" כשהשתתפה ב"הגנה על זכויות האישה האולטימטיבית: אמא כדור הארץ" כשהכריזה על תמיכתה ב-Powerstock פאוארסטוק, פסטיבל מוזיקה אלקטרונית שחרת על דגלו את "מודעות המים" לתרבות הצעירים ושאף להיות חלק מהתרבות הכללית.
כיפה שחורה
צלם עיתונות
Conficker
בני מרשק
בני מַרשַק (בעבר מהרשק; 1906 – 11 בינואר 1975, כ"ח בטבת תשל"ה) היה קצין חינוך והסברה בפלמ"ח שזכה לכינוי "פוליטרוק" והיה ממניחי היסודות לחיל החינוך והנוער.
קורות חייו.
שנותיו המוקדמות.
בנימין מהרשק נולד בשנת 1906 בעיר סמרגון שבמערב רוסיה (כיום בבלארוס). אביו כיהן כ"רב מטעם" בעיר. בהיותו נער נרצח אביו ביריות בביתו, לנגד עיניו, בעת פרעות פטליורה.
בגיל 17 השתתף בסמינר של הקיבוץ המאוחד בוורשה והושפע עמוקות ממפגשו עם יצחק טבנקין; בעקבות הכינוס החליט להכשיר את עצמו לעלייה והצטרף ל"קיבוץ חוצבי האבנים" שליד העיירה קלוסובה. שם התבלט בדבקותו האידאולוגית, בכושר הארגון שלו בתחום התרבותי והחברתי וביכולתו למשוך אל הקיבוץ חברים חדשים.
עלייה ובשורות הפלמ"ח.
באוקטובר 1929 עלה מרשק לארץ ישראל והתיישב בקיבוץ גבעת השלושה. ב-1941 היה בין ראשוני המתגייסים לפלמ"ח. הוא עבר קורס מ"כים וקורס מ"מים של הפלמ"ח, והפך לאחד מהאידאולוגים הבולטים בארגון. מרשק ביקש לחזק את רוח הגיסות בארגון במטרה להעמיק את מסירותם של המתגייסים ואת דבקותם בצדקת הדרך ובמשימה שהוטלה עליהם.
תחילה שימש מרשק כקצין חינוך של הגדוד השלישי ולאחר מכן של הגדוד הרביעי ושל חטיבת הראל, שעמהּ נלחם בקרבות על ירושלים. אחד הקרבות המפורסמים שבהם השתתף הוא קרב סן סימון, במהלכו נפגע מכדור בלסת, ולא יכול היה לדבר. מרשק היה גורם מרכזי בקרב וכאשר גילה כי הכוח מתכונן לסגת, ולמלכד את הפצועים קשה כדי שלא יינזקו מידי האויב לאחר הנסיגה. בשלב זה קרע מרשק את התחבושות מפיו ונשא נאום חוצב להבות על אודות עוז רוח ועמידה בלחצים, ובו בין היתר ציטוט מן הצבא האדום: "כשקר לך ויורד עליך גשם, גם לאויב קר ויורד עליו גשם". בהמשך מונה מרשק לקצין החינוך של הגדוד הרביעי של הפלמ"ח ועם הקמת צה"ל לקצין החינוך של חטיבת הראל.
לאחר מלחמת העצמאות.
בשנים הבאות נמנה מרשק עם הפלוגה המסייעת בגדוד 11 של חטיבה 9 והקפיד לצאת עם הגדוד לכל שירות מילואים ופעילות מבצעית החל מסוף שנות החמישים ועד לאחר מלחמת יום הכיפורים, כאשר כבר סבל ממחלת הסרטן. גם באותן שנים היה נוהג לאחר יום אימונים ארוך לאסוף את הפלוגה להרצאות שעסקו במורשת הקרב של צה"ל, בערכים המנחים אותו ובצדקת הדרך.
ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, הצטרף מרשק, כמו רבים מאנשי הקיבוץ המאוחד, לתנועה למען ארץ ישראל השלמה וחתם על כרוז הקמתה.
מרשק הוסיף להתנדב למילואים במשך שנים רבות. בקיץ 1969, כאשר ישב הגדוד שלו במוצבי קוניטרה, התנדב מרשק להיות במוצב שסבל יותר מהאחרים מהטרדות אש סוריות, ואהב לישון בתעלות עם החיילים הצעירים. במלחמת יום הכיפורים כבר היה חולה; קולו בגד בו והוא עבר ללחישה, אך הוא הוסיף לעסוק בפעילותו החינוכית בצבא. זמן קצר לאחר המלחמה, בעת סיור במובלעת הסורית עמד מרשק גלוי ונורה לעברו ממרחק רב צרור כדורים. כמה קליעים פגעו בו אך נבלמו בשכפ"ץ שלבש.
בני מרשק נפטר בשנת 1975 ונטמן בבית הקברות גבעת השלושה.
בנו, יואל מרשק, הוא לשעבר מרכז אגף משימות בתנועה הקיבוצית וחבר במטה הסוציאל-דמוקרטי.
על שמו של מרשק נקרא שביל הולכי הרגל שעולה מכיוון גיא בן הינום אל הר ציון. הבחירה להנציח אותו בנקודה זו קשורה להשתתפותו בקרב על ההר, שעד למלחמת ששת הימים היווה את הנקודה הקרובה ביותר אל העיר העתיקה בה החזיקה ישראל. דמותו נזכרת בכמה יצירות ספרותיות המתארות את מלחמת העצמאות ובהן בספר תש"ח מאת יורם קניוק; קניוק מתייחס לדמותו בביקורתיות ומכנה אותו "הפוליטרוק" ו"המטורף המתוק", שהיה צועק "שנקים לו כבר את המדינה".
הימנות
טאמילית
נהרדעא (פירושונים)
סבסטיאן רולי
סבסטיאן אוסקר רולי (בספרדית: Sebastián Oscar Rulli, נולד ב-6 ביולי 1975; בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא דוגמן ושחקן טלנובלות ארגנטינאי-מקסיקני.
ביוגרפיה.