לגרסת דברים קשורה טקסטואלית ועניינית גרסת כיבוש חברון (בלבד) אשר ב עד 1. גרסה זו גם מחזקת את המסקנה לפיה יהושע לא היה בין המרגלים אלא רק עד שמיעה לסיפורם. כאן המקום לציין כי ייתכן שכינוי כלב כ'קְּנִזִּי' בכמה מקומות אינו אלא גלוסה פרשנית מאוחרת, וכן כי ייחושו על 'יְפֻנֶּה' מופיע בגרסת דברים ובגרסת במדבר2, אך לא בגרסת במדבר1 שם הוא מופיע לכל אורך הסיפור בתור "כָּלֵב" בלי ייחוש משפחתי.
גרסת במדבר2.
גרסת במדבר המאוחרת יותר, במדבר2, נשתמרה ללא פערים משמעותיים: 1; 1ב-2; ; ; 1; .
גרסה זו אינה מניחה היכרות של הקורא עם נוסח אחר. בניגוד לקודמותיה, גרסה זו מייצגת גישה כלל ישראלית עקבית. התרים הם 12 מכל שבט כמו בגרסת דברים, אך הם נמנים בשמותיהם והפעם יהושע מופיע כאחד התרים. בניגוד לשתי הגרסאות הקודמות והמקומיות, משימתם היא לתור את כל הארץ המובטחת, לא רק את היעד הקרוב בהר יהודה. הם נשלחים לתור את ארץ כנען מִמִּדְבַּר צִן עַד רְחֹב לְבֹא חֲמָת, בהתאם לתפישת גבולות הארץ המובטחת ב.
בין מאפייניה הלשוניים המונחים 'תור', 'נשיא', 'מטה', 'ארץ כנען', 'עדה' (ובמקביל כאמור גם 'בני ישראל' ו'עדת בני ישראל'), 'אנשי מידות', 'נפילים' (ובגלוסה מבארת - 'בני ענק'). הדמויות הפועלות הן משה ואהרון, ו-12 תרים המנויים בשמותיהם, לרבות כָּלֵב בֶּן יְפֻנֶּה ויְהוֹשֻׁעַ (הוֹשֵׁעַ) בִּן נוּן. הגרסה היא חלק מרצף סיפור הנדודים שבספר במדבר, והיא הדומיננטית גם ב עד . למרות זאת נראה שהיא זו המשולבת בתוך, ומולבשת על, גרסת במדבר1 באותם פרקים: לפחות 1ב-2 (כלומר למעט המילה וַיַּעֲלוּ שבראשו) תחוב ברצף של במדבר1, כשהפועל וַיַּעֲלוּ משמש כחזרה מקשרת. עם זאת, מניתוח המסורות עולה שמחבר גרסת במדבר2 (או מעבדה הקדום) לא עיבד את סיפורו הסכמטי ישירות מגרסת במדבר1, אלא מגרסת דברים או גרסה קרובה לה, שבה כבר מקבלים תושבי הארץ הקדומים גוון אגדי של אנשי מידות, ולצד כלב מופיע גם יהושע. עורך מאוחר חיבר את שתי גרסאות ספר במדבר לנוסח המופיע לפנינו ב עד . הן מחבר גרסת במדבר2 והן העורך ששילב אותה עם גרסת במדבר1 שייכים לרובד הכוהני במקרא, אבל אין בכך כדי להשפיע על ניתוח הגרסאות עצמן. לגרסת במדבר2 אין המשך כלשהו במסורות הכיבוש.
התפתחות המסורות.
הגרסה הקדומה היא במדבר1, סיפור המתמקד בהר חברון ומסביר את זכויות בני כלב שם.סיפור זה כבר הועלה על הכתב בשלב קדם-דויטרונומיסטי, במסגרת מסורת כלל ישראלית הקשורה גם במשה. המשכה של גרסה זו מעובד ב, שאינו מכיר כמדומה את הגרסה הדויטרונומיסטית. לפי דעתה של יאירה אמית, הוא קדם-דויטרונומיסטי כולו. לפי טענה מופלגת אף יותר יש עדות מקטע זעיר בקומראן לנוסח קדם-דויטרונומיסטי של ספר שופטים בכלל, אולם ניתוח התפתחות המסורות אינו מסתמך על טענות אחרונות אלה, אלא רק על המסקנות הטקסטואליות מתוך הניתוח עצמו - שהורו כי גרסת במדבר1 והמשכיה ב / קודמים לגרסה הדויטרונומיסטית ב והמשכה ב. עם זאת מסקנות בלתי תלויות אלה עשויות לחזק את תיארוכיה של אמית. להפרש זמן משמעותי בתהליך המעבר מהגרסה הקדומה לגרסת דברים עשוי לרמוז גם ההבדל הלשוני המובהק אותו ציין אולד. גרסת במדבר1 נקשרה עם מה שנחשב בעבר הרובד היהויסטי במקרא, ולנוכח המגמות לאחר את זמנו של רובד זה, יש עניין בקדמותו כאן.
גרסת דברים מבוססת על הגרסה הקדומה, ומשמרת את אופייה המקומי חרף שיבוצה בהשתלשלות ההיסטורית הכלל-ישראלית. נושאים חדשים המופיעים הם מספר המרגלים (12, אחד לשבט), וכלב כ"בן יפונה". יהושע מצורף לסיפור (אמנם כעד ולא כאחד המרגלים), ובני הענקים נקשרים עם קומה גבוהה (עם גדול ורם, ערים גדולות ובצורות בשמים). לפי מיטמן אמנם אין לסיפור גוון מקומי והוא מתייחס כבר ל'הר האמורי' כולו, אך עודנו מושתת על הגרסה הקדומה מספר במדבר. כל הנושאים החדשים שנמנו לעיל שייכים, לשיטתו של מיטמן, אף לרובד מאוחר יותר מהבסיס של גרסת דברים. לגרסת דברים קשורה ההערה ב, בדבר הכרתת הענקים מכל הר-יהודה: מחברון, מדביר ומענב. המעשה מיוחס בה ליהושע ומורחב לכל הר ישראל. נות סבור כי מיד אחרי מעשה זה מקומו המקורי של עד 1. ואילו לפי אולד הוחדר קטע זה לתיאורי הנחלות במטרה לתקן את המידע שב; גם אם יש ממש בטיעוניו הלשוניים לכך שפסוקים ו' עד ט"ו1 הוחדרו כדי לתקן את פסוקים כ"א-כ"ג (ואז ו'-ט"ו מאוחרים יותר טקסטואלית, מסכים אולד כי מבחינת התוכן מאוחרים יותר. מכל מקום, נוסף כאן פרט חשוב וכנראה קדום: קיומו של מרכז קדום בענב. קשה להניח שדווקא בעת הכללת המסורת המקומית וייחוסה ליהושע וכלל ישראל ימציאו פרט מקומי חדש. ההקבלה ל-3 ערי פלשתים דווקא (ולא ל-5) מחזקת את ההנחה שלפני הכותב עמדה מסורת על 3 ערי ההר, ויצוין שבנוסח תרגום השבעים ל אכן נזכרות "שלשת ערי בני הענק" (ולא "שְׁלֹשָׁה בְּנֵי הָעֲנָק" ככתוב בנוסח המסורה). אזכור הפלשתים כשלעצמו מאוחר בוודאי וההשוואה כולה היא כנראה מבנה מלאכותי, המושפע מראיית ילידי הענק כנפילים בדומה לאנשי המידות הפלשתים, ובמיוחד בדומה ל'ילידי הרפא' (ובהם גלית). גם כלל ההקבלה בין 'ילידי הענק' ל'ילידי הרפא' מתקיימת ברובד אגדתי הרואה ביושבי הארץ הקדומים אנשי מידות המכונים ענקים, רפאים, זמזומים ואימים.
אחרונה בהתפתחות היא גרסת במדבר2. בלשונה וסגנונה הכוהניים האופייניים כל כך ספק אם ניתן לאתר השפעה מהגרסאות הקודמות, והיא עומדת בפירוש כסיפור בפני עצמו. מאידך, מבחינת התוכן זוהי הרחבה וסכמטיזציה של גרסת דברים, כשהכותב מכיר גם את גרסת במדבר1 - אולם מתכוון לכתוב סיפור חלופי מהחל ועד כלה, בניגוד למחבר גרסת דברים המניח היכרות של קוראיו עם הסיפור אותו עיבד. גם כאן כלב הוא 'בן יפונה', ומופיע יהושע (הפעם כבר כאחד התרים). תושבי הארץ הופכים בפשטות לאַנְשֵׁי מִדּוֹת ונְּפִילִים, שהתרים כחגבים בעיניהם, ורק גלוסה מוסיפה כי אלו 'בְּנֵי עֲנָק'. בשלב שאחרי כתיבת חיבור זה, משלב אותו עורך מאוחר עם סיפור במדבר1. עורך זה אולי אף הוא כהני, אך ודאי אינו זהה למחבר סיפור במדבר2.
האזכור המקראי המאוחר ביותר למסורותינו, המכיר כמדומה את כולן בצורה דומה לנתינתן בידינו, כשהן משולבות יחד מתוך גישה הרמוניסטית, מצוי ב.
מסורות כיבוש הר חברון.
מסורות כיבוש הר חברון: הכלֵבים.
לפי המסורת הקדומה יושבי חברון וסביבתה הם "אֲחִימַן שֵׁשַׁי וְתַלְמַי יְלִידֵי הָעֲנָק". לכינוי כנראה עדיין אין גוון אגדי של נפילים אנשי מידות. המחקר התלבט בשאלת זהותם של הללו, ומשמעות שמם. רנה דיסו ובעקבותיו אדוארד ליפינסקי ואחרים הציעו לקשרם ליחידה השבטית הגדולה 'יענק', המוכרת ממקורות האלף השני לפסה"נ, ונראה שכך הוא.
הממצא הארכאולוגי בהר חברון ובחברון עצמה מורה שהיישוב הכנעני ערב הגעת בני כלב היה בעיקר של רועים-נוודים ללא מרכזים עירוניים, למעט אולי דביר. הדבר מתיישב עם ההנחה כי האזור היה מיושב בידי יחידה שבטית אמורית/כנענית, כנראה בני יענק.
מתוך הקדומה במסורות כלב מסיק המחקר כי היחידה המשפחתית-שבטית של בני כלב התיישבה באזור חברון, ויחידה נוספת של הקנזים בני עתניאל התיישבה באזור דביר. למרות שהמסורת מסדירה קשר גנאלוגי ביניהם, ייתכן כאמור שהכלבים נבדלים מהקנזים, וכינויו של כלב כ'קנזי' הוא בניה פרשנית מאוחרת. מכל מקום, לא מן הנמנע שהיה קשר בין הקבוצות עוד קודם התיישבותן. לאחר ההתיישבות, המסורות משקפות שלב בו הקנזים בני עתניאל מהווים שותפים זוטרים לכלבים. במעשה עכסה נרמזת מתיחות ביניהם על זכויות קרקע ומים, אך זו הוסדרה ובעיקר מודגשת שותפותם.
מסורות כיבוש הר חברון: שבט יהודה.
ב מסופר על כיבוש הדרום בידי שבטי יהודה ושמעון, במסע העובר דרך ירושלים דרומה. התיאור היחיד בסיפור זה המתייחס קונקרטית לאזור יהודה הוא קטע התלוי לחלוטין במסורת כלב, וכאמור כמעט זהה טקסטואלית לקטע מגרסתה הקדומה. ב הופעת כלב מנותקת מכל הקשר, ומהשמטת ב רצף הסיפור אולי אך ייצא נשכר. נראה כי הקטע הועתק איפוא על ידי מחבר ממסורת כלב בגרסתה הקדומה. מתברר כי למחבר הפרק אין למעשה כל נתון עצמאי על התיישבות ביהודה, ובעניין זה (שהוא עיקר עניינו!) הוא תלוי לחלוטין במסורת כלב, בגרסתה הקדם-דויטרונומיסטית. ייתכן שעורך מאוחר הוא שהבחין במלאכותיות הקטע ה'חברוני' בפרק, והוסיף הערה (ב) על כלב (בלבד!), המקבל את חברון כדבר משה. מכל זאת מסקנת המחקר היא כי למסורת כיבוש הר חברון בידי כלל שבט יהודה אין בסיס היסטורי עצמאי.
מסורות כיבוש הר חברון: כלל ישראל בהנהגת יהושע.
סיפור זה () מתאר את כיבוש חברון ואחריה דביר, כשלב במסע הכיבוש הדרומי של יהושע וכלל ישראל (). אליגר הראה כי תיאור המסע מורכב מ-3 יחידות נפרדות, ולענייננו חשוב המסע בשפלה ובהר (). סדר הכיבוש בהר הוא כמו במסורות כלב. אם יש למסע רקע ריאלי, אין להניח שהוא מתקופת ההתנחלות כפי ששיער אליגר, אלא שהוא משקף מסע מלחמה מאוחר אותו הכיר הכותב: אולי מסע סנחריב או המסע הבבלי סמוך לחורבן. אולם בכל השערה על רקע ריאלי כלשהו למסע, סדר הכיבוש בהר הוא בעייתי וקל יותר להסבירו כבניה ספרותית על סמך מסורת כלב. זאת משום שהמסע מגיע להר מדרום מערב, לאחר כיבוש לכיש ועגלון, ולכן המשכו הטופוגרפי הסביר הוא לדביר ורק אחר כך לחברון. מדרום השפלה ואפילו מלכיש הדרך לדביר קצרה וכרוכה בעליה של כ-450 מ' בלבד, בעוד שלחברון הדרך ארוכה יותר וכרוכה בעליה תלולה בהרבה ואף גבוהה יותר (הפרש גבהים של כ-750 מ').
סיכום מסורות כיבוש הר חברון.