אמן השתתפה בסרטים הישראלים "סלומוניקו" (1972), "יופי של צרות" (1976) ו"אסקימו לימון" (1976, בו גילמה את הרוקחת). בנוסף שיחקה בתוכניות הטלוויזיה הלימודית "רגע עם דודלי" (1981, בתור גברת רחל), Here we are (1976, בתור שרה מגדת העתידות), ו-Neighbours (1976, בתור הבובה "סוזי סורפרייז"). תפקידה הקולנועי האחרון היה בהפקה אנגלית נחשבת -"לא ממש גן-עדן"- בבימויו של לואיס גילברט. הסרט צולם ברובו בישראל. (1985)
אמן נישאה לדני מולטיז ולהם שני ילדים. הייתה בעלת גלריה לאמנות בתל אביב. היא נפטרה ב-1986 ממחלת הסרטן. נקברה בהרצליה.
מועצה אזורית גליל עליון
ורד ויניצקי-סרוסי
ורד ויניצקי-סרוסי (נולדה ב־8 במרץ 1960) היא פרופסור מן המניין במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית, שימשה בעבר כדיקנית הפקולטה למדעי החברה היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה. מאז 2019 מכהנת כראש המכון למחקר ע"ש הרי ס. טרומן למען קידום השלום.
ביוגרפיה.
ויניצקי-סרוסי גדלה בתל אביב, למדה בתיכון עירוני ה', את שירותה הצבאי עשתה בנח"ל. בעלת תואר ראשון בקרימינולוגיה ומדעי המדינה בהצטיינות מאוניברסיטת בר-אילן. בהמשך למדה קרימינולוגיה לתואר שני באוניברסיטה העברית. ב-1989 סיימה לימודי תואר מוסמך, וב-1992 קיבלה תואר דוקטור, שניהם באוניברסיטת סטוני ברוק שבניו יורק.
בשנת 1996 נקלטה כחברת סגל אקדמי באוניברסיטה העברית, ב-2009 קיבלה מעמד של פרופסור חבר וב-2012 מעמד של פרופסור מן המניין.
מחקריה של ויניצקי-סרוסי עוסקים זיכרון קולקטיבי ושימורו, דרכי הנצחה ומיתוסים. ויניצקי-סרוסי פיתחה מודל תאורטי המסביר את התפתחותם של אופני הנצחה שונים בחברות המתמודדות עם קונפליקטים. בשנת 1998, פרסמה ויניצקי-סרוסי ספר, על בסיס מחקרה בתואר השלישי, על מנהג פגישות המחזור של בית הספר התיכון בארצות הברית. בו היא מצאה שהמניע לפופולרית שלהם הוא הצורך של אנשים לקבל את אישורם של אחרים לגבי מקומם בחברה, והדחף להרגיש שכל חברי הקבוצה הם חלק מקהילה אחת. בשנת 2001, פרסמה ממצאי מחקר שעשתה בכ-30 בתי ספר יסודיים-יהודיים ממלכתיים וממלכתיים-דתיים, חלקם בהתנחלויות, על האופן שבו צוין יום הזיכרון ליצחק רבין. ויניצקי-סרוסי מצאה שבשל הרתיעה מהכנסת פוליטיקה לבתי הספר, צוין יום הזיכרון מנותק מכל הקשר פוליטי, דתי או אידאולוגי, ולכן הוא יוצר חלל המתמלא לרוב על ידי רבנים ומנהלי בתי ספר. בחלל שנוצר בעניין הקשר הרצח, מנהלי בתי ספר ורבנים מפיצים בין התלמידים תפישה בנוסח "כולנו אשמים", שאינה עושה הבחנה בין סוגים שונים של אלימות ומטשטשת את הגבולות בין רצח ראש הממשלה רבין לאלימות בכביש או בחצר בית הספר. באמצעות דה פוליטיזציה של הנרטיב וטשטוש הגבולות בין דפוסים שונים של אלימות באמצעות העברת הנרטיב של אלימות פוליטית לרמת המיקרו של יחסים בין התלמידים, מתעלמים מהקשר האידאולוגי פוליטי של הרצח. כך שההקשר והמשמעויות של הרצח לא נדון. המחקר נערך בשנת 1997 וויניצקי-סרוסי חזרה לאותם בתי ספר כעבור שמונה שנים, במלאת עשור לרצח, ומצאה שבבתי הספר הדתיים היום לא צוין, או ששולב עם ציון יום פטירתה של רחל אמנו.
בשנת 2016 הייתה בין מייסדי "פמלי"ה – פורום מרצות ומרצים למניעת הטרדות" באוניברסיטה העברית.
בשנת 2019, מונתה לראש המכון למחקר ע"ש הרי ס. טרומן למען קידום השלום.
חברה בוועד המנהל של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
חיים אישיים.
ויניצקי-סרוסי היא ילידת תל אביב. נשואה ליאיר סרוסי, יו"ר דירקטוריון בנק הפועלים לשעבר, ואם לשתי בנות.
גשר הרכבת התורכי בנחל אלה
הפלישה הבריטית - סובייטית לאיראן
יידישע קולטור
יִידישע קולטור (ביידיש: 'תרבות יהודית') היה ירחון יידי שהוציא "האיגוד הכול-עולמי לתרבות יהודית (איקוּ"ף)" בניו יורק מ-1938 ועד 2004.
מייסדו ועורכו במשך שנים רבות היה הסופר והעיתונאי נחמן מייזל. אחריו ערך את העיתון יצחק גולדברג. מלבד העורכים, השתתפו בו ה. לייוויק, פרץ הירשביין, אברהם ביק, משה כץ, ד"ר רפאל מאהלר, קלמן מרמר ואחרים.
אסנחו
סטיבן בולדווין
סטיבן אנדרו בולדווין (באנגלית: Stephen Andrew Baldwin; נולד ב-12 במאי 1966) הוא שחקן קולנוע, במאי ומפיק אמריקאי. התפרסם בזכות תפקידיו בסרטים "החשוד המיידי", "שלושה במיטה אחת", "עולם קטן שלי" ו"הפלינסטונס - ויוה רוק וגאס" ובסדרה "הרוכבים הצעירים".
ביוגרפיה.
בולדווין נולד במאספקוואה, ניו יורק לקרול ניוקום ולאלכסנדר בולדווין הבן.
לבולדווין שלושה אחים גדולים שזכו גם הם להצלחה בתור שחקנים: כוכב הסדרה "רוק 30" אלק בולדווין, דניאל בולדווין וויליאם בולדווין.
בתקופת התיכון שלו שר בולדווין אופרה ולאחר מכן למד ב"אקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה"
קריירת משחק.
החל את דרכו כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה לפני הופעותיו הקולנועיות הראשונות בדרמות המלחמה "חיית המלחמה" בתפקיד החייל הסובייטי גוליקוב, "נולד בארבעה ביולי" ובמערבון של מריו ואן פיבלס "פלוגה".
בולדווין התגלה לראשונה ככוכב ראשי בסדרת המערבונים "רוכבים צעירים" בתפקיד הסייר באפלו ביל ובמותחן הפשע "החשוד המיידי" בו שיחק בתפקיד הפושע מקמנוס.
לאחר מכן הופיע בולדווין בקומדיה "עולם קטן שלי"בתפקיד דויל "סטאבס" ג'ונסון ובסרט הפעולה
"בריחה" בתור הפושע הנמלט לוק דוג'.
בשנת 2000 שיחק בולדווין בתפקיד ברני ראבל בקומדיה "הפלינסטונס - ויוה רוק וגאס".
ב-2002 שיחק בקומדיית ההוקי "לשבור את הקרח" בתפקיד השחקן והמאמן שון לינדן.
בשנים האחרונות החל בולדווין להפיק סרטים והתפרסם בעיקר בסדרות הריאלטי "האח הגדול" בבריטניה, "המתמחה" ו"Scare Tactics".
חיים אישיים.
לבולדווין שתי בנות: אליה והיילי בולדווין, נשוי למעצבת הגרפית הברזילאית קניה בולדווין.
ביולי 2009 הכריז בולדווין על פשיטת רגל לאחר שצבר ביחד עם אשתו חובות של כ-2.3 מיליון דולרים.
יאסוזו מאסומורה
יאסוזו מאסומורה (ביפנית: 増村 保造; 24 באוגוסט 1924 - 23 בנובמבר 1986) היה במאי קולנוע יפני נודע, אחד מהחשובים ביוצרי הקולנוע היפני היפני. מאסומורה עסק בנושאים אשר שנים מאוחר יותר עלו גם בקולנוע המערבי אצל יוצרים כמו דייוויד לינץ', דייוויד קרוננברג ופדרו אלמודובר.
ביוגרפיה.
מאסומורה נולד באי הונשו ולמד ביפן משפטים ופילוסופיה. עבודת התזה שלו עסקה בסרן קירקגור, אשר התאוריה שלו השפיעה מאוחר יותר גם על יצירותיו. ב-1949 קיבל מאסומורה מלגת לימודים ונסע ללמוד קולנוע ב"צ'נטרו ספרימנטלה דל צ'ינמה" ברומא, בית הספר לקולנוע שנחשב באותה עת לאחד הטובים בעולם, ובין מוריו היו לוקינו ויסקונטי, מיכלאנג'לו אנטוניוני ופדריקו פליני.
לאחר שסיים את לימודיו חזר מאסומורה ליפן ועבד כעוזר של הבמאים קון איצ'יקאווה וקנג'י מיזוגוצ'י. ב-1957 יצא לאקרנים סרט הקולנוע הראשון בבימויו, "הנשיקה".
מאסומורה חבר לבמאים ואנשי קולנוע כגון נאגיסה אושימה (במאי הסרט "חג שמח, מיסטר לורנס") ושוהיי אימאמורה (במאי הסרט "הבלדה על נאראיאמה"), שהחליטו ליצור סרטים שיעסקו בבעיות חברתיות, כפי שהיה נהוג באירופה, במקום יצירות כגון סרטים תקופתיים, שהיו עיקר עיסוקה של תעשיית הסרטים היפנית באותה עת.
מאסומורה עסק במהלך הקריירה שלו בבימוי סרטים מכל הסוגות, ומלבד ביקורת חברתית, ביים גם סרטי אימה, פשע, מלודרמות, קומדיות ועוד. קצב העבודה שלו היה עמוס ביותר והוא ביים בממוצע כשלושה סרטים בשנה.
ב-1957 ביים את הסרט "זרם חם" וב-1958 את "ענקים וצעצועים" - שניהם עסקו במצב החברה והכלכלה וזכו לשבחים מנאגיסה אושימה אך גם לביקורת בשל האירוניה, הדכדוך וחוסר הרגש שהיו בהם. תגובת מאסומורה לביקורת, כפי שתורגמה וצוטטה באתר סינמטק תל אביב, הביעה את המוטו שהנחה אותו גם בשאר יצירותיו:
"רגש בסרטים יפנים פירושו איפוק, הרמוניה, השלמה, צער, תבוסה ובריחה. לא חיוּת דינמית, קונפליקטים, מאבק, עונג, ניצחון ושאפתנות. אני בעד הביטוי הישיר והגס, מפני שאני מאמין שהיפניות מסרסת את תשוקתנו בצורה כה עזה עד שאנו נוטים לשכוח את דעתנו האמיתית. אין (אצלנו) דבר כזה כמו תשוקה בלתי מרוסנת. אדם אשר חושף בצורה מלאה את תשוקותיו ורגשותיו נחשב משוגע. מה שאני מעוניין ליצור איננו אדם יציב אשר פועל באופן מחושב ומציג את רגשותיו בהתאם לחישוביו. אני לא מעוניין בבן אדם אנושי. אני מעוניין בבן אדם משוגע שמבטא את רגשותיו ללא בושה, מבלי לשים על מה אנשים חושבים. אותי מעניין קונפליקט בין תשוקות חשופות שאינן יכולות להרגע בזכות הסביבה."
בסרטו "פחד מוות" כיכב הסופר היפני הנודע יוקיו מישימה, שהתאבד ב-1970 לאחר שנכשל בניסיון לקחת את השלטון בכוח באמצעות צבא פרטי שהקים.
בסך הכל, ביים מאסומורה 55 סרטי קולנוע, 18 מתוכנן הוקרנו לראשונה בישראל בספטמבר 2012, בשיתוף פעולה שבין שגרירות יפן לבין סינמטקים בישראל.
כובע הקש האיטלקי
כובע הקש האיטלקי (בצרפתית: Un Chapeau de paille d'Italie) הוא מחזה, פארסה מאת אז'ן לביש ומארק מישל. המחזה עלה לראשונה על במה בתיאטרון פאלה רויאל בפריז ב-1851.
עלילת המחזה.
העלילה נועדה לשמש כשלד על גביו נבנות סיטואציות וסיפורים צדדיים מגוחכים, חלקם שואבים ממסורת הוודוויל.
סיפור המסגרת נפרש על פני יום אחד מבוקר עד ערב ונפתח בהופעתם של אשה צעירה (ונשואה) ומאהבה, קצין התותחנים נונקורט, אצל פדינאר, בעל-עגלה צעיר הנערך לקראת חתונתו העתידה להתרחש בערבו של אותו יום. הקצין הזועם והאלים תובע מפדינאר כובע קש חדש, כיוון שסוסו אכל את כובעה של האשה, אותו תלה הקצין על עץ שעה שתינה עמה אהבים. האשה לא תוכל לחזור לבעלה ללא הכובע. במקביל מגיעים למקום גם כלתו של פדינאר יחד עם אביה ועשרים בני משפחה מן הכפר.