וולרס הפך את התועלת השולית לחלק בלתי נפרד מן הגישה הכלכלית הנאו-קלאסית החדשה שנוצרה אל מול הגישה הכלכלית הקלאסית. הוא טען כי תועלת שולית היא הכוח המניע את המכניזם של השוק החופשי וכן כי ככל שצורכים יותר ממוצר מסוים, כך הרצון לקנייה נוספת של המוצר פוחת.
תאוריית שווי המשקל הכללי.
עיקר הטיעון של וולרס גורס כי רק באמצעות סחר חופשי יוכלו בני האדם להשיג יחסיות בין התועלת השולית לבין מחירים. בכך יש לצרכנים כוח להשפיע על קביעת המחירים בשוק החופשי.
לפי הטיעון של וולרס, לכל מוצר ישנה "פונקציית ביקוש" אשר מבטאת שילוב של ארבעה גורמים:
לעומת פונקציית הביקוש, קיימת פונקציית היצע עבור כל מוצר בשוק שמבטאת את הכמות שהצרכנים יספקו לשוק בהתחשב הגורמים הבאים:
באמצעות היקף הצריכה (שנקבע על ידי העדפות הצרכנים ובעצם לפי הערך הסובייקטיבי שהם מעניקים למוצרים), הדינמיקה בין ההיצע וביקוש לכל מוצר בשוק בעל משתנים קבועים נעה לכיוון שיווי משקל, אולם אין זה שיווי משקל בשוק בעל מוצר יחיד אלא שיווי המשקל של כלל השווקים במשק אחיד באופן סימולטני, כיאה לשוק בתקופת הכלכלה המודרנית. כך, עצם פעילות הסוחרים מניעה את כוח השוק ומביאה אותו בפועל לידי שיווי משקל כללי ומשפיעה על יכולת קביעת המחירים בו.
חשיבותו ותרומתו ההיסטורית.
ייחודיותו של וולרס נמדדת ראשית במובן המתודולוגי בו פיתח את תורת ה"מהפכה השולית" – מתודולוגיה מתמטית, אשר כאמור לא הייתה נפוצה כלל באותה העת ואף עוררה זעם וחמה לא פעם. אולם, ייחודיותו המשמעותית יותר הייתה יצירת הקשר האנליטי בין תועלת שולית לבין מחיר שוק וכאן הוא הצליח הרבה יותר מאשר ג'בונס ומנגר. מנגר ניסה לקשור בין השניים כפי שעשה וולרס, אולם לא הצליח להגיע לרמת תוקף והתאמה גבוהים דיים כדי להוכיח טענתו. בכך היה וולרס לפורץ דרך מבחינת הגות כלכלית ופרץ את הסכר עבור הוגים רבים נוספים אשר באו להוסיף על רעיונו, בין השאר קנת' ארו (Kenneth Arrow), ג'רארד דברו (Gerard Debreu), וליונל מקנזי (Lionel McKenzie) בשנות החמישים של המאה העשרים.
האם הייתה זו אכן מהפכה?
מבחינה כרונולוגית, הרי שהמהפכה השולית לא הייתה תגליתם הבלעדית של ג'בנוס, מנגר ווולרס והם לא היו הראשונים אשר הגו אודותיה. שלושים שנה לפני פרסומו הראשון של ג'בונס, פיתחו ויליאם לויד וסמואל לונגפילד, שני כלכלנים בריטים, את ההבדל בין תועלת כללית לשולית ולמעשה הם אלה שהיו הראשונים שדנו במושג, גם אם לא נקרא אז בהכרח בצורה זו. יתרה מזאת, מלבד לויד ולונגפילד היו אלה ג'ול דופוויט והרמן גוסן אשר, כבר בשנות החמישים של המאה ה-19, הראו עניין רב אודות רעיון התועלת השולית וניסו למצוא את הקשר בינו לבין התנהגות צרכנים.
אולם כל אלה לא השכילו לפתח את התורה אל מעבר למה שעשו בפועל ג'בונס, מנגר ווולרס. לכן מבחינה זו ניתן לראות את המהפכה כתהליך מתמשך, אשר במשך 40 שנה (1834–1874) ובהתפרס על מספר מדינות שונות, היה נחלתם של מספר כלכלנים ונבנה בשלבים הדרגתיים. לא הייתה זו, אם כן, "מהפכה" במובן המודרני כפי שאנו מכירים אותו כיום ואופי התקופה השפיע רבות על התפתחותה.
מן הצד השני, יש הרואים דווקא באופי התקופה כגורם אשר בגינו יש לראות את ה"מהפכה השולית" כמהפכה לכל דבר מעצם הנסיבות שבה. העובדה כי רעיון המהפכה נהגה בתקופה הטרום-גלובלית על ידי מספר כלכלנים שונים אשר חשו בו כמבעבע מתחת לפני השטח, במספר מדינות שונות ללא שום התקשרות ותיאום ביניהם בשלביה המוקדמים, היא זו אשר מעניקה לה ייחודיותה. יכול מאוד להיות כי לו היו מתקשרים זה עם זה, הייתה לובשת המהפכה אופי יחידני, מסודר ומאורגן יותר ובמידה רבה מאבדת מן הייחודיות שבעצם התגלגלותה והתפתחותה.
סיבה נוספת אשר בגינה ניתן לראות ב"מהפכה השולית" מהפכה לכל דבר היא העובדה שהיא הצליחה היכן שהגישה הקלאסית כשלה באותה העת. הגישה הנאו-קלאסית אשר נולדה מן ה"מהפכה השולית" היא זו אשר היה בידה לספק הסברים היכן שהגישה הקלאסית נותרה אילמת וחסרת קול.
היה זה ההיסטוריון והפילוסוף תומאס קון אשר תיאר את המדע כרצף של התפתחויות מדעיות עוקבות ברצף באמצעות חידוש ותיקון התאוריות המדעיות ששלטו עד תקופת זמן מסוימת. מבחינה זו יש בהחלט לראות את המהפכה כגורם חשוב בהתפתחות ענף הכלכלה וההיסטוריה הכלכלית וכנקודת ציון דרך אשר לא ניתן בשום פנים להתעלם ממנה. המהפכנות והחדשנות לפיכך של ג'בונס, מנגר ווולרס היא שימת הדגש על ביקוש ולא עוד על ההיצע; על תועלת הצרכן ולא על עלות הייצור; על חשיבות הערך של המוצר בעיני הצרכנים; על ההעדפות הרציונליות של הצרכנים כמשתנים העיקריים; ועל יכולת הצרכנים להשפיע על מחירים בשוק.
לפיכך הפך הרבע האחרון של המאה ה-19 לתקופה מהפכנית כאשר כלכלנים החלו לאמץ פרדיגמות ולעבוד לאורן. ג'בונס, מנגר וולרס יצרו פרדיגמה אשר היוותה כצומת דרכים משמעותית ובעלת חשיבות מרכזית בכלכלה אשר ממנה הסתעפו נתיבים רבים בחקר הענף.
זדונסקה וולה
זדונסקה וולה (בפולנית: Zduńska Wola) היא עיר במרכז פולין, בפרובינציית לודז', על אחד מיובליו של הנהר ורטה. בעיר מספר פארקים ציבוריים ואגמים, ובעיר נעשים ניסיונות בניצול אנרגיה גיאותרמית. בעיר מספר מוזיאונים למדע ולהיסטוריה, מספר מנזרים וכנסיות וכן אתרי הנצחה דתיים והיסטוריים, בין היתר לזכר יוזף פילסודסקי, האפיפיור יוחנן פאולוס השני, תדאוש קושצ'ושקו, ניקולאוס קופרניקוס ועוד. בעיר כעשרים בתי ספר ציבוריים, בהם בתי ספר לאלקטרוניקה, למוזיקה ולאמנות, וכן מוסדות אקדמיים בתחומי האלקטרוניקה, הניהול, המסחר ועוד.
תולדות היישוב.
זדונסקה וולה מוזכרת במקורות היסטוריים מהמאה ה-14. עד 1816 השתייכה לממלכת פרוסיה ומאז – לממלכת פולין תחת שלטון האימפריה הרוסית. בשנת 1825 קיבלה זדונסקה וולה זכויות עיר עקב התפתחות המסחר, התעשייה והמלאכה בה. מהמאה ה-19 הייתה העיר מרכז של תעשיית טקסטיל ולפני מלחמת העולם השנייה – צומת רכבות מרכזי.
עם פלישת גרמניה לפולין, ב-1939, צורפה זדונסקה וולה לוורתגאו ברייך הגרמני ושמה שונה ל"Freihaus". מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 הורחבה העיר וכפרים סמוכים סופחו אליה.
יהודים.
ראשית הקהילה.
היהודים הגיעו לזדונסקה וולה ב-1788. כשזכתה זדונסקה וולה במעמד עיר, הותר ליהודים לגור רק בשני רחובות ובפינת השוק, ליד בית-הכנסת. היהודים היו פעילים בהתפתחות תעשייתה של העיר.
הקהילה היהודית בזדונסקה וולה נוסדה רשמית ב-1828, והורשתה להקים בית קברות. עד אז קברו יהודי העיר את מתיהם בלאסק הסמוכה. עד סוף המאה ה-19 נבנו בעיר בית כנסת, בית מדרש ועשרה שטיבלך. בעיר פעל רבי אלימלך מנחם מנדל לנדא, הרבי הראשון מסטריקוב.
היהודים בעיר הורשו לבחור נציג משלהם למועצת העירייה. רובם התפרנסו ממסחר ומתעשיית טקסטיל. הם החזיקו בעיר כ-70 מפעלי טקסטיל. בעיר פעלו סניפים של אגודת ישראל ושל מפלגות ציוניות.
בתקופת השואה.
עם כיבוש העיר בספטמבר 1939 הרסו הגרמנים את בית הכנסת הגדול והקימו בו אורווה, סגרו את מוסדות לימוד התורה ובתי התפילה, החלו ברצח יהודים וחברי האינטליגנציה הפולנית ודרשו כופר בתמורה לאי גירוש יהודי העיר. חלק מיהודי העיר פונו מדירותיהם ורכושם הוחרם.
הרצח הראשון בעיר.
ב-8.9.1939 בשעה 11:00 נכנסו קצין ושני חיילים גרמנים לעליית הגג בדירתו של אברהם עוזורוביץ ברחוב שירדזקה 4, בה ישב עם שני יהודים אחרים, אברהם הירשברג והרב מרדכי מנדל סטריקובסקי - שלושתם עטורי זקן ופאות (ככל הנראה חסידי סטריקוב) - שהתעמקו בסוגיות בגמרא תוך התעלמות מהמהומה השוררת בעיר.
הקצין הגרמני הופתע משליטתו המוחלטת של רב מנדל סטריקובסקי בשפה הגרמנית ושאל למעשיהם. רב מנדל ענה כי הם לומדים תלמוד. הקצין המשיך ושאל לחומר לימודם. רב מנדל ענה: "אנו לומדים סוגיה שאומרת כי לחסידי אומות העולם יש חלק בעולם הבא." הקצין הזעיף פניו וענה: "זהו שקר! בספר הזה [תלמוד] לא כתוב דבר כזה!" רב מנדל ענה: "אני נותן לך את מילת הכבוד שלי בתור חייל לשעבר בצבא הקיסר ונשבע כי לא שיקרתי לך". "Ihr Juden seid Schweinehunde (יהודים ממזרים)" צעק לפתע הקצין וציווה כי רב מנדל ושני היהודים האחרים יילקחו למאסר באשמת קשירת קשר נגד הרייך. למחרת אספו הגרמנים כמה יהודים בכיכר העיר, לשם הובלו רב מנדל, אברהם עוזורוביץ ואברהם הירשברג. שלושתם הוצאו להורג בירייה באשמת היותם אויבי הרייך. רב מנדל, אברהם עוזורוביץ ואברהם הירשברג נקברו בבית הקברות היהודי בעיר.
הגטו.
במאי 1940 הוקם גטו בעיר, וכ-9,000 יהודים אולצו להיכנס אליו. בספטמבר 1940 נסגר הגטו בגדר תיל. בגטו הוקמה הנהגה יהודית בהנהגתו של דר. יעקב למברג וכן בית משפט יהודי. המינהל היהודי בגטו השתדל למצוא עבודה לתושבי הגטו ולהשיג למענם מזון. המינהל הצליח להשיג הפעלת בתי חרושת וסדנאות שייצרו למען הצבא הגרמני פרוות, מוצרי טקסטיל ונעליים מסוגים שונים. תושבי הגטו השתדלו לעבוד במפעלים אלה בגלל השכר והמזון ומשום שסברו שבתור עובדים יהיו מוגנים מגירוש למחנות עבודה.
הגרמנים הרשו ליהודים לקיים חווה חקלאית ציונית בגטו, בה הוכשרו עשרות בחורים ובחורות. התוצרת החקלאית שימשה את יושבי הגטו.
ב-24 באוגוסט 1942 החלה אקציה בה נשלחו יהודי זדונסקה וולה למחנה ההשמדה חלמנו. מיעוט מקרב יהודי הגטו נשלחו למחנות עבודה באזור פוזנן. עם חיסול גטו לודז' נשלחו רובם לאושוויץ ולמחנות אחרים.
התלייה הפומבית הראשונה - פורים 1942.