הגילוי המחריד של הגופות הביא את גנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד עליון של כוחות בעלות הברית באירופה, לבקר במחנה ב-12 באפריל. אליו נלוו גם הגנרלים ג'ורג' פטון ועומר בראדלי. לאחר ביקורו, שלח אייזנהאואר מברק לגנרל ג'ורג' מרשל, ראש המטות המשולבים בוושינגטון, בו תיאר את מה שראה בביקורו במחנה. הוא כתב שהאכזריות והבהמיות היו כל כך חזקים שהותירו אותו חולה. לדבריו גנרל פאטון לא רצה להיכנס לראות, אך הוא שכנע אותו לבקר במחנה כדי שהוא והגנרלים האחרים שביקרו במחנה יוכלו להעיד בעתיד מיד ראשונה את הזוועות שביצעו הנאצים ביהודים, וכדי למנוע מאנשים לכנות את מה שאירע כתעמולה יהודית. השפעת המראות במחנה הייתה כה חזקה עד שב-19 באפריל 1945 שלח אייזנהאואר בקשה למרשל שישלח משלחת של חברי קונגרס ועיתונאים שיבואו לראות ולהביא את מעשי הזוועה של הנאצים לידיעת הציבור האמריקאי. המשלחת אושרה באותו יום על ידי נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
אדוארד פישר (מוזיקאי)
אדוארד פישר (באנגלית: Edward Fisher; 11 בינואר 1848 - 31 במאי 1913) היה מנצח, מורה ונגן עוגב קנדי, המייסד והמנהל המוזיקלי הראשון של הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה.
חייו.
פישר נולד בורמונט ולמד בקונסרבטוריון של בוסטון בשנת 1867. מוריו היו יוליוס אייכברג, ג'וזף בנט שארלנד וויטני יוג'ין תאייר. הוא המשיך את לימודיו בברלין אצל קרל אוגוסט האופט וקרל אלברט לשהורן. בשנת 1875 עבר לאוטווה והיה למנהל המוזיקלי של הקולג' לבנות של אוטווה. במקביל ניצח על החברה הכוראלית של אוטווה. בהמשך עבר לטורונטו והיה שם לנגן העוגב של כנסיית סנט אנדרו הפרסביטריאנית משנת 1879 עד 1899. כמו כן היה המנהל המוזיקלי של הקולג' לבנות של אונטריו בוויטבי. בשנת 1886 פתח את הקוטנסרבטוריון למוזיקה של טורונטו ומונה למנהלו המוזיקלי.
פישר מת בשנת 1913. את מקומו תפס אוגוסטוס סטפן פוגט.
פרצפציה
פרספציה
האבודים - שישה מתוך שישה מיליון
האבודים: שישה מתוך שישה מיליון (באנגלית: The Lost: A Search for Six of Six Million) הוא ספר רב-מכר שנכתב על ידי הסופר היהודי-אמריקאי דניאל מנדלסון, ופורסם בספטמבר 2006. הספר זכה לשבחי ביקורת כפרספקטיבה חדשה על זיכרון השואה. הוא זכה בפרסים רבים ביניהם: פרס המבקרים האמריקאים, פרס מדיסיס הצרפתי, פרס הספר היהודי הטוב ביותר, והוכתר כספר הטוב ביותר בשנת 2006 בניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט והבוסטון גלוב.
הספר היה לרב-מכר בינלאומי ותורגם למספר שפות, כולל צרפתית, גרמנית, הולנדית, איטלקית, ספרדית, פורטוגזית, יוונית, גרמנית, רומנית, טורקית, נורווגית. בעברית יצא הספר לאור באפריל 2008 בהוצאת ספרי עליית הגג / ידיעות ספרים, בתרגומו של אביעד שטיר.
הספר "האבודים" מספר על מסעותיו של מנדלסון ברחבי העולם בחיפוש פרטים על חייהם וגורלם של אחיו של סבא מצד אמו, שמואל (שמיל) ייאגר, אשתו, אסתר, וארבע בנותיהם שהתגוררו בבולחוב שבגליציה המזרחית, ונהרגו במהלך הכיבוש הנאצי. לדברי המחבר, "הספר שלי מנסה לברר בדיוק, במיוחד, מה קרה לאנשים האלה".
בספר משולבים תיאורים של האקציה שהתחוללה בבולחוב:
האקציה.
האקציה השנייה התחוללה כשנה לאחר האקציה הראשונה, ב-3–5 בספטמבר 1942. באקציה זו נרצחו כ-1,500 יהודים, וכ-2,000 נוספים שולחו ברכבות משא להשמדה בתאי גזים במחנה ההשמדה בלז'ץ.
על האקציה השנייה העידה בשנת 1946 מטילדה גלרנטר:
סאמאריטרופיה
דקלה ברקאי
דקלה ברקאי (נולדה ב-6 באוקטובר 1970) היא מפיקת טלוויזיה וקולנוע ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה וגדלה בפתח תקווה, בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ברקאי החלה את דרכה בתחום הקולנוע והטלוויזיה כמפיקה במשרד ההפקה טליסמה. במסגרת זו הפיקה בפועל בין השנים 1998-1995 את שלוש העונות של הסדרה המצליחה "הפוך" בבימויו של שמואל חיימוביץ' ובהפקתו של יונתן ארוך.
מאוחר יותר הקימה את חברת ההפקות אבוט-ברקאי בשותפות עם מפיק הטלוויזיה איתן אבוט וכיום היא מנהלת את מחלקת הדרמה בחברת אבוט המאירי מקבוצת Fremantle העולמית.
ברקאי ידועה כמעורבת יצירתית בסרטים ובסדרות אותם היא מפיקה.
בין סדרות הטלוויזיה הבולטות שהפיקה נמצאת "שטיסל" שלוש עונות מאת אורי אלון ויהונתן אינדורסקי ובבימויו של אלון זינגמן. הסדרה הופקה עבור yes ובדצמבר 2015 עלתה לשידור בNETFLIX, שם זכתה להכרה והצלחה בינלאומית רבה. הסדרה זכתה ב-11 פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2013, ביניהם פרס סדרת הדרמה הטובה ביותר וב6 פרסי אקדמיה נוספים לשנת 2015.
ברקאי הפיקה והיא יוצרת שותפה של סדרת הטלוויזיה - "המנצח" מאת אורי אלון, בבימויו של אלון זינגמן ובכיכובו של ליאור אשכנזי, הסדרה הופקה עבור yes בשנת 2018.
כמו כן הפיקה גם את סדרת הטלוויזיה "סרוגים", שלוש עונות של הסדרה המצליחה בבימויו של לייזי שפירא, שהופקה עבור yes ושודרה גם בערוץ 2 ובערוץ 10. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לקולונוע ולטלוויזיה לסדרה הטובה ביותר לשנת 2009 ובפרסי אקדמיה נוספים.
ברקאי הפיקה גם את סדרת הטלוויזיה "הנספח" שיצר וביים אלי בן דוד, עבור הוט ואת הסדרה "מתי נתנשק" שיצרה דלית קהן ושנמכרה לרימייק ולשידור בארצות שונות בעולם.
בתחום סרטי הקולנוע הפיקה את סרט הקולנוע "סיפור קיץ" שביים שמואל חיימוביץ', את סרט הקולנוע "היו לילות" בבימוי רוני ניניו ובכיכובם של משה ודאנה איבגי, ואת הסרטים התיעודיים "רעות" בבימוי סיגל עמנואל, זוכה פרס הביכורים בפסטיבל דוקאביב 2011, ו"הביטחוניים" בבימוי שמעון דותן שהופק בשיתוף עם ARTE צרפת וזכה בפרס מיוחד בפסטיבל סאנדנס.
בית יעקב הישן
בית יעקב הישן הוא בית ספר ותיכון חרדי בירושלים, המשתייך לחוגי העדה החרדית. בית ספר זה הוא בית הספר החרדי לבנות הראשון שנפתח בירושלים ושמו היה "בית יעקב". לאחר כניסתה של רשת בית יעקב לחינוך העצמאי, נוסף לשם בית הספר הכינוי "הישן". אין לבלבל עם הסמינר הישן, המשתייך לרשת "בית יעקב" של אגודת ישראל.
היסטוריה.
בעבר ביהדות האורתודוקסית והחרדית לא היה נהוג לשלוח את הבנות למוסד לימודי, ואת ידיעותיהן והשכלתן רכשו בביתן.
בשנת תרס"ג בצל מאבקי החינוך ביישוב הישן בירושלים, החליטו "אגודת בני תורה בירושלים", לייסד גן ילדים לבני היישוב הישן, כאלטרנטיבה למוסדות החינוך שנפתחו על ידי הציונים והמשכילים. החלטה זו לא יצאה לפועל למעשה. בשנת תרע"ח, החל הרב בן ציון ידלר שהיה מחברי האגודה, לפעול שוב בנושא, כשהפעם התגייס לעזרתו הרב יוסף חיים זוננפלד, ופתח בית חינוך לבנות בשם "חדר לבנות ישראל". בתחילתו עורר המוסד חשש בקרב יהודי היישוב הישן, שפחדו מחדשנות זו, והמוסד נפתח עם 10-15 בנות בלבד. המחנכת הראשונה הייתה נערה שהייתה בעלת גישה חינוכית. בראשיתו שכן ברחוב סלנט שבפאתי שכונת מאה שערים. בהמשך החלו חרדי ירושלים לשלוח יותר ויותר את בנותיהם למוסד והוא מנה מאות בנות. תוכני הלימוד היו תפילה, תורה, מוסר ודרך ארץ, דינים, כתיבה וחשבון. שפת הלימוד הייתה יידיש, והייתה הקפדה לא לומר אפילו "שלום" או "מורה" בעברית. כמו כן נפתח בית מלאכה ללימוד ריקמה ותפירה. באותן השנים כונה בית הספר על שם מייסדו "ר' בן ציון יאדלער'ס חיידר". המוסד התנהל בהשגחת הרב זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין ובתקנות בית הספר נכתב שבכל חצי שנה מנהלי בית הספר יערכו ישיבה יחד עם חברי הבד"צ לדון על ענייני בית הספר וחיזוקו.
בתקנון בית הספר נקבע שאין לקרוא למוסד "בית ספר" או "שוהלע" (בית ספר ביידיש), אלא "חיידר", כשם המוסדות המקבילים לבנים.
כיום.
בית הספר והתיכון נמצאים כיום בפאתי שכונת בית ישראל, בסמוך לקריית שומרי אמונים. בית הספר נחשב לבין האדוקים שבמוסדות המשתייכים לעדה החרדית, למעט בנות ירושלים. בבית הספר לומדים בעיקר לימודי קודש הכוללים דינים, פירושי תהילים, פרקי אבות, חומש, ספרי מוסר ועוד וכן לימודי חול אשר נלמדים ברמה נמוכה יחסית לבית יעקב.
בבנין בית הספר יש אולם שמחות, המשמש בדרך כלל לאירועים קטנים, ולעיתים אף לעריכת חתונות.
בביתר עילית ובבית שמש נפתחו מוסדות בשם זהה.
מארק ברנס
מארק נאומוביץ' ברנס (ברוסית: Марк Наумович Берне́с; 8 באוקטובר 1911 – 16 באוגוסט 1969) היה זמר שאנסון ושחקן קולנוע סובייטי ממוצא יהודי.
חייו.
נולד בשם מארק ניימן בעיירת ניז'ין (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה יהודית. כאשר היה בן חמש עברה משפחתו לחרקוב. בהיותו בחרקוב החל להופיע בתיאטרון מוזיקלי המקומי ולקח לעצמו שם במה "ברנס". בשנת 1929, לאחר סיום קורס תיאטרון השחקן הצעיר עבר למוסקבה. עד לשנת 1935 הוא השתתף במספר הצגות בתיאטראות השונות במוסקבה. החל משנת 1935 ברנס החל להצטלם בקולנוע והחל לצבור פופולריות.
בשנת 1943 הוא שיחק אחד התפקידים הראשים בסרט "שני לוחמים" (Два бойца) (בתפקיד ראשי שני שיחק בוריס אנדרייב) והסרט זכה להצלחה רבה. בסרט זה הוא שר את אחד השירים המפורסמים שלו. לאור ההצלחה הרבה של הסרט והשירים ברנס החל להופיע עם קונצרטים בכל רחבי ברית המועצות. החל מסוף שנות ה-40 ברנס היה בין הזמרים הפופולריים במדינה. רפרטואר הזמר כלל 82 שירים מהם 40 נכתבו לפי הזמנתו או בהשתתפותו.
במקביל לשירה, ברנס המשיך להצטלם בסרטי קולנוע. בשנת 1951 הוא זכה בפרס סטלין עבור תפקיד בסרט.