בשנת 1846, המחלוקת על גבול טקסס-מקסיקו עם ארצות הברית הובילה לפלישה שלאחר מכן של כוחות צבא ארצות הברית והחלה מלחמת ארצות הברית-מקסיקו. על אחד הכוחות הללו פיקד הגנרל , שהשתמש בשביל סנטה פה כדי להשתלט על בירת נואבו מחיקו. עוד אחד מהכוחות בפיקודו של קולונל הביס קבוצה קטנה של כוחות מקסיקנים בקמינו ריאל בקרב אל ברסיטו דרומית למה שהוא כיום לאס קרוסס, בניו מקסיקו. כוחותיו של דוניפאן המשיכו וכבשו את אל פאסו דל נורטה ומאוחר יותר את העיר צ'יוואווה. במהלך השנים 1846–1847 הפך הקמינו ריאל דה טיירה אדנטרו לנתיב של שימוש מתמשך, כאשר כוחות אמריקאים השתמשו בו כדי להגיע אל תוך מקסיקו. במהלך מסעם, ניהלו מטיילים אמריקאים רבים יומנים וכתבו הביתה על מה שהם ראו בדרך. אחד החיילים סיפק אומדן של אוכלוסיית מספר ערים לאורך הקמינו. החיילים אף שמרו רשימות של המוצרים, המחירים והחיות שמצאו במסעותיהם.
עם חתימת הסכם גואדלופה אידלגו בפברואר 1848, המלחמה הסתיימה רשמית, כאשר מקסיקו ויתרה על רוב שטחיה הצפוניים לארצות הברית, כולל חלקים ממה שהם כיום מדינות ארצות הברית: ניו מקסיקו, קולורדו, אריזונה וכל קליפורניה, נבאדה ויוטה.
השימושים בשם.
השם הוא לפעמים מקור לבלבול, שכן בתקופת מלכות המשנה של ספרד החדשה כל הדרכים הניתנות למעבר בסוס ועגלה נקראו "קמינו ריאל", ומספר לא מבוטל של דרכים ברחבי מלכות המשנה נשאו תואר זה. באופן דומה, כל השטחים הפנימיים מחוץ למקסיקו סיטי נקראו פעם "טיירה אדנטרו", ובמיוחד החלקים הצפוניים של הממלכה. זו הסיבה שחלק הדרך בין קרטרו לבין סלטיו נקרא לחלופין "השער של טיירה אדנטרו" (La Puerta de Tierra Adentro). היסטורית היו כמה "קמינו ריאל דה טיירה אדנטרו" שהוגדרו ברחבי ספרד החדשה, אולי השנייה בחשיבותה אחרי הדרך לסנטה פה הייתה הדרך שהובילה מסלטיו לאזור טקסס.
אתר מורשת עולמית.
קטע הדרך העובר דרך מקסיקו הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1 באוגוסט 2010. ההכרזה זיהתה אזור ליבה של 31.02 קילומטרים רבועים עם אזור חיץ של 2,680.57 קילומטרים רבועים המחולק על פני 60 אתרים היסטוריים.
אונסק"ו זיהה/הכיר 60 אתרים לאורך הדרך בהכרזתם שהדרך היא אתר מורשת עולמית. חמישה מהם (המרכז ההיסטורי של מקסיקו סיטי, קרטרו, גואנחואטו, סן מיגל דה איינדה וסקטקס) הוכרו בנפרד בעבר כאתרי מורשת עולמית. המסלול ההיסטורי המקורי אינו תואם בדיוק את המסלול שזוהה על ידי אונסק"ו, שכן בהכרזה של אונסק"ו הושמטו מספר קטעים כמו החלק שעבר צפונית לוואייה דה איינדה בצ'יוואווה והחלק שעבר דרך האסיינדה דה סן דייגו דל חרל דה בריו (Hacienda de San Diego del Jaral de Berrio) בגואנחואטו, וכן החלק העובר בארצות הברית. מסיבה זו הוצעה הרחבה אפשרית של ההכרזה לעתיד. (בראשי תיבות INAH) עורך מחקר כדי למצוא ולאסוף עדויות לחלקים ואתרים נוספים של הקטעים המקוריים של הדרך ההיסטורית, כגון גשרים, מדרכות, אסיינדות וכו'. שעשויים להתווסף להכרזה המקורית של אונסק"ו.
שביל היסטורי לאומי.
בארצות הברית, מגבול טקסס-ניו מקסיקו ל, צפונית ל, המסלול המקורי (בעבר שורטט כ של ארצות הברית, אך הוחלף מאוחר יותר בכבישים הבין-מדינתיים של ארצות הברית ו-) סומן כ, בשם אל קמינו ריאל.
שבילי הולכי רגל, אופניים ורכיבה על סוסים נוספו לחלקים ממסדרון נתיב המסחר במהלך העשורים האחרונים. אלה כוללים את "שביל פסאו דל בוסקה (Paseo del Bosque) הקיים באלבקרקי וחלקים משביל ריו גרנדה המוצע. הקצה הצפוני שלו, סנטה פה, הוא גם קצה של ושל .
לאורך השביל, פאראחה (parajes, עצירות ביניים) שנשמרו עד ימינו כוללים את "אל ראנצ'ו דה לאס גולונדרינס" (El Rancho de las Golondrinas). המבצרים הצבאיים האמריקניים פורט קרייג (Fort Craig) ופורט סלדן (Fort Selden) ממוקמים גם הם לאורך השביל.
CARTA.
אגודת שביל אל קמינו ריאל דה טיירה אדנטרו (El Camino Real de Tierra Adentro Trail Association, בראשי תיבות CARTA) הוא ארגון שבילים ללא מטרות רווח שמטרתו לסייע בקידום, חינוך ושימור השביל התרבותי וההיסטורי בשיתוף עם שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, המשרד לענייני תרבות של ניו מקסיקו וארגונים מקסיקנים שונים. CARTA מפרסם כתב עת רבעוני אינפורמטיבי, Chronicles of the Trail, המספק לאנשים היסטוריה נוספת ואקטואליה של השביל ומה CARTA, כארגון, עושה כדי לעזור לשמר אותו.
הרחבה (פירסינג)
הרחבה בהקשר של פירסינג היא הגדלה מכוונת של החור המוחלם לשם ענידת תכשיטים המתאימים לחורים אלה. הרחבת תנוך אוזן נחשבת להרחבה הנפוצה ביותר של פירסינג. עגילים נוספים שפופולרים להרחבה הם אף, לשון ושפה.
בשעה שלמעשה כל פירסינג ניתן להרחבה במידה מסוימת, פירסינגים סחוסיים נחשבים לקשים יותר להרחבה ועלולים ליצור צלקת היפרטרופית אם מורחבים במהירות. עגילים סחוסיים יורחבו לרוב על ידי dermal punch ולא על ידי מחט פירסינג רגילה. ההבדל מתבטא בכך ש-Dermal Punch יוצר בבת אחת חור מורחב והתהליך לא נעשה בהדרגתיות.
הרחבה תתבצע לרוב במרווחים קטנים על מנת למזער את הפוטנציאל לנזק בפיסטולה שהבריאה ועל מנת שלא ליצור רקמה צלקתית.
נהוג לבצע לרוב הרחבות של שתי יחידות AWG, או עלייה של כ-26% בקוטר בכל הרחבה. 8 מ"מ או 0g בסטנדרטים האמריקאים לדוגמה, היא מידת ההרחבה אשר מגיעים אליה לרוב במחזור העשירי של ההרחבות והיא נקודת האל חזור אשר אחריה נדיר שהאוזן תחזור לגודלה המקורי בצורה טבעית באם העגיל יוצא מן האוזן למשך זמן ממושך. באירופה ובשאר העולם המידות הן מילימטריות אך ההליך מתבצע באותה הצורה.
בעיות רפואיות.
כמעט ואין בעיות רפואיות אשר נגרמות בשל הרחבות. השיטות הנפוצות להרחבה אינן יוצרות פצעים אלא אם מבוצעות בצורה מהירה מדי. אם האלסטיות וכלי הדם מאפשרים זאת, מירב הפירסינגים יכולים להתרחב מעבר לגודלם המקורי אך כאמור, הגדלים של מעל לשמונה מ"מ הם נקודת אל חזור בהרחבות תנוך לדוגמה וסגירה מלאה תצריך ניתוח קוסמטי לשם סגירת החור .
תכשיטי הרחבות.
קיימים מגוון חומרים אשר זמינים לתכשיטי הרחבות וכן סוגים שונים של תכשיטים. חומרים אשר עלולים להיות שבירים מדי או עדינים מדי לפירסינג רגיל יכולים להתאים לחלוטין להרחבות. בין חומרים אלה, אבן, חומרים מאובנים, עץ, עצמות, קרניים, ענבר, במבוק, סיליקון ואף זכוכית. חלק מהחומרים אשר אינם מתכת או פלסטיק נחשבים ל"נושמים" יותר ומונעים הצטברות של חלב. אף על פי זאת, תכשיטים רבים עשויים ממתכת או זכוכית אקרילית. קיימות מספר סכנות רפואיות אשר מקושרות לענידת תכשיטים מחומרים נקבוביים בפירסינג מוחלם טרי. בתכשיטים מחומרים אלה לא רק שיש חורים מיקרוספים אשר עלולים ללכוד בתוכם בקטריות וליצור זיהום גם לא ניתן לעקרם באוטוקלב בצורה תקינה ולכן הם אינם מתאימים לחורים טריים. החומרים הטובים ביותר לחורים מוחלמים חדשים הם חומרים שאינם מועדים לבקטריות. בין חומרים אלה, פלדת שתלים, טיטניום וזכוכית. חומרים אלה אינם נקבוביים ויכולים לעמוד בחום ובלחץ של האוטוקלאב ולכן להיות מעוקרים ומוכנים לשימוש כתכשיט.
התכשיט הנפוץ ביותר נקרא איר פלאג, (Ear Plug). העגיל הוא לרוב גלילי ולעיתים מורחב בשני קצותיו. באם העגיל אינו מורחב מושחלת עליו גומייה אשר מתהדקת על קצה העגיל אשר מונעת את בריחת העגיל ונפילתו.
עגיל נוסף אשר נפוץ בחורים מורחבים הוא Flesh Tunnel, מילולית מנהרת בשר. עגיל אשר זהה לסוג הראשון מלבד היותו חלול. על מנת למנוע מהעגיל ליפול מהחור ניתן לעצב עגילים גם בצורה של ספירלה או טופרים. משקולות לאוזן, עגילים בעלי מסה גבוהה יותר אשר מונעים מהחור להסגר נפוצים גם. עגילים אלו יהיו לרוב מכסף או מברונזה אך גם פליז או נחושת שכיחים במידה מסוימת. בעבר, באזורי דרום הודו ניתן היה לראות הרחבות אשר מבוססות על Ear Cuff, מעין טבעת אשר מורכבת על האוזן ומונעת מהחור להצטמצם. בקניה, בקרב שבטי המסאי בחורים מורחבים היו נענדים עגילי חרוזים. בעולם המערבי המודרני, כמעט וכבר לא נראים עגילים אלה.
שיטות לביצוע ההרחבות.
Tapering, שיטה אשר בה משתמשים בחרוט מתכת אשר לרוב מיועד בלעדי לביצוע פירסינג. הקונוס עובר סיכוך ונדחף דרך הפיסטולה או חור קיים מוחלם עד שהחלק הרחב של הקונוס מגיע לעור אשר מקיף את הפירסינג. בשלב זה, תכשיט גדול יותר מהקוטר המקורי נדחף דרך החור מקביל לחלק האחורי של הקונוס.
הקונוסים מגיעים במגוון גדלים ולרוב מזוהים על פי הקוטר הגדול של הקונוס. הם קיימים במגוון אורכים אך רובם באים באורך של 2 עד 3 אינצ'ים. לרוב הם עשויים מפלדת אל-חלד או אקרילי. לחלקם יש הרחבה של חוט לשם הכנסת תכשיטי Barbel בקלות. באלתורים ביתיים, ניתן למצוא מקרים בהם הורחבו חורים על ידי מחטי תפירה או על ידי מחטי דורבן ואף על ידי מקלות קוקטייל. אמצעי הרחבה אלה אינם מומלצים על ידי פירסרים מקצועיים כיוון שהקוטר אינו יכול להמדד בדיוק ועיקור על אחת כמה וכמה בתנאים ביתיים. הרחבה בשיטה זו לא נהוג לבצע מעבר ל-6.5 מ"מ. שמוש בשיטה זו עלול לגרום בקלות להרחבת חור פירסינג לפני החלמה מלאה דבר אשר עשוי לגרום לקריעה, כאב, דימום, התנפחות, blowouts וכמו כן היווצרות של רקמה צלקתית.