נקסה גדל באחד מפרברי העוני והדלות של קופנהגן שם רכש את עמדתו הפוליטית והחברתית בנושא מלחמת המעמדות. באיגרת לוואי לספר כתב כי: "בקשתי להעמיד בספרי זה אנדרטה לאשה העמלה, זו הגיבורה העלומה, המצניעה לכת עם צערה, למודת סבל מדורי דורות, שאין מעטרים לה הילת גבורה. אומץ לבה ורוחה מתגלים בשעה שכלה והולך כוח הסבל שלה האיש העמל-בעתות של שפל וכישלון. ביקשתי לתת ברומן זה דמות-דיוקן של "בת-אדם", "אם הייסורים של האנושות".
הסרט.
ב-1946 הופק בדנמרק סרט על פי החלק הראשון של הטרילוגיה. בסרט יש סצנה בו מתרחצת דיטה באגם בעירום. בארצות הברית הפוריטנית דאז, אישרו להקרין את הסרט רק לאחר הוצאת קטעי העירום.
הסרט נחשב בדנמרק כאחד הסרטים החשובים במורשת התרבות שלה
לאווריו
לָאוְורִיוֹ (ביוונית מודרנית: Λαύριο, ביוונית עתיקה: Λαύριον, לָאוּרְיוֹן, בלטינית: Laurium) היא עיר נמל בחלקה הדרום-מזרחי של אטיקה ביוון ומושב הרשות המקומית של לאווראוטיקי (Lavreotiki). עד תחילת המאה ה-11 נקראה תוֹרִיקוֹס (Θορικός, Thorikos), ומימי הביניים עד המאה ה-19 היה שמה אֶרְגָסְטִירִי (Εργαστήρι, Ergastiri ). לאוריון נודעה בתקופה הקלאסית במכרות הכסף שלה, שהיו אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של המדינה האתונאית. מתכת הכסף שימשה בעיקר לטביעת מטבעות.
העיר שוכנת מרחק 60 קילומטרים לערך מאתונה, דרומית-מזרחית לקֶרָאטֵיאָה (Κερατέα) וצפונית לכף סוניו (Σούνιο), על חופו של מפרץ אשר משקיף על האי מקרוניסוס במזרח. נמלה של לאווריו נופל בחשיבותו מנמל פיראוס הסמוך.
עיר המכרות לאוריום (Laurium) במישיגן שבארצות הברית נקראת על שמה של לאוריון העתיקה שביוון.
תולדותיה.
אחרי קרב מרתון שכנע תמיסטוקלס את האתונאים להשתמש בהכנסות הצפויות מעורק כסף גדול שהתגלה במכרות לאוריון ב-483 לפנה"ס להגדלת הצי האתונאי ב-200 טריארות, ובכך הניח את היסוד לאימפריה הימית האתונאית. המכרות, שהיו רכושה של המדינה האתונאית, הוחכרו בתמורה לסכום קבוע מסוים ולאחוזים מן התפוקה. במלאכת הכרייה עסקו רק עבדים. לקראת סוף המאה ה-5 לפנה"ס נתמעטה התפוקה, במידת-מה בשל כיבוש דקליאה (Δεκέλεια) על ידי הספרטנים ב-413 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית. המכרות הוסיפו לפעול, אם כי סטראבון כותב כי בימיו לא נותרו עוד עפרות כסף, ופאוסניאס כותב על המכרות כעל נחלת העבר. עדיין ניתן לראות במקום את מתקני הכרייה העתיקים, הכוללים פירים ומחילות לכריית העפרות ושולחנות אבן לשטיפתן ומיצוין. כמו כן נבנו במקום ביד אומן מכלים ומאגרים לאיסוף מי גשמים לצורך שטיפת העפרות, שכן אספקת שפע מים ממעיינות או נהרות לא הייתה אפשרית. בתחילת המאה ה-20 הופעלו המכרות מחדש על ידי חברה צרפתית וחברה יוונית, אך בעיקר לשם כריית עופרת, מנגן וקדמיום.
אוכלוסיית העיר מנתה ב-1907 10,007 נפשות. בשנת 2001 מנתה האוכלוסייה 9,891 נפשות.
אמצעי תחבורה.
נמל התעופה הבינלאומי אתונה-אלפתריוס וניזלוס נמצא מרחק 35 קילומטרים מלאווריו וכ-30 דקות נסיעה. לאווריו מקושרת אתונה על ידי הכביש המהיר לאווריו/סוניו לאופורוס וכביש האגרה אטיקי אודוס. הנסיעה אורכת כשעה. פתרון נוח למדי להגעה אל אתונה הוא בשיטת "חנה וסע": נוסעים ברכב מלאווריו אל תחנת הרכבת קורופי, ומשם עולים על הרכבת "פרואסטיאקוס" או על חשמלית - שתיהן מגיעות היישר למרכז אתונה (30 דקות נהיגה ברכב ועוד 30 דקות נסיעה ברכבת).
עמנואל ריבה
עמנואל ריבה (בצרפתית: Emmanuelle Riva; 24 בפברואר 1927 – 27 בינואר 2017) הייתה שחקנית קולנוע צרפתייה הידועה בעיקר מתפקידיה בסרטים "הירושימה אהובתי" (1959), "Léon Morin, Priest" (1961) ו"אהבה" (2012). בשנת 2013 היא קיבלה פרס באפט"א, פרס סזאר ופרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט "אהבה". נכון לאותה השנה ריבה היא האישה המבוגרת ביותר שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. בנוסף היא הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "הירושימה אהובתי".
קריירה וחיים אישיים.
עמנואל ריבה נולדה בשנימניל (בצרפתית: Cheniménil) צרפת. היא ביתם של ז'אן ואלפרדו ריבה. סבה מצד אביה הוא איטלקי. ריבה החלה לשחק בתיאטראות בפריז לאחר עבודתה כתופרת. תפקידה הידוע ביותר היה בסרט "הירושימה אהובתי" (1959), בו היא גילמה את הדמות "היא".
היא הופיעה בסרטים "Adua e le compagne" (1960), "Léon Morin, prêtre" (1961), "Thérèse Desqueyroux" (1962) שעל תפקידה בו היא זכתה בפרס פסטיבל הסרטים של ונציה לשחקנית הטובה ביותר, "Thomas l'imposteur" (1965), "Gli occhi, la bocca" (1982), "" (1993) שבו היא גילמה את אימה של ז'ולייט בינוש, "ונוס ביוטי" (1999). במאה ה-21 היא שיחקה בסרט "אהבה" שהיה מועמד לחמישה פרסי אוסקר; הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והסרט הזר הטוב ביותר. נכון לשנת 2013 ריבה היא המועמדת המבוגרת ביותר בקטגוריה זו.
בעת צילומי הסרט "הירושימה אהובתי" ריבה צילמה את יפן ולאחר כחצי מאה היא הציגה את תמונותיה בתצוגה מיוחדת. בנוסף ריבה ידועה בתור משוררת.
בעלה של ריבה נפטר בשנת 1999. לא היו לה ילדים.
קישורים חיצוניים.
יחיאל מיכל זאקס
לילית מנוקדת
לילית מנוקדת (שם מדעי: Strix occidentalis) היא מין עוף דורס לילי בגודל בינוני במשפחת הינשופיים. היא ניחנת במופע נוצות חום המנוקד בלבן ובעינים חומות היוצאות דופן במשפחת הינשופיים. במשך היום היא נחה בין ענפי העץ והצללים, קרוב לגזע כדי להסתוות עם קליפתו. היא תושבת יערות ראשוניים ועתיקים הנמצאים במערב אמריקה הצפונית, ומעדיפה מקומות צפופים ואפלים. במקומות אלו היא אוהבת לקנן בגובה, כמו בעצים חלולים, קנים ישנים של דורסים ובסדקי סלעים. היא ניזונה בעיקר מיונקים ליליים קטנים וציפורים, ונהנית לשתות מנחלי יער ולהתרחץ בהם.
אוכלוסיות הליליות המנוקדות עומדות בפני סכנת הכחדה, זאת למרות מאמצי השימור שלהן. מאמצים אלו גרמו למהומות רבות בקרב תעשיית כריתת העצים, ועקב כך היא ככל הנראה הינשוף והחיה המאוימת המוכרת ביותר באמריקה הצפונית.
מאפיינים גופניים וטקסונומיה.
קיומה של הלילית המנוקדת דווח לראשונה בשנת 1860 על ידי המהגר ההונגרי "John Xántus de Vesey".היא שייכת לסוג לילית אותו היא חולקת עם 24 מינים חיים אחרים. שמה המדעי "Occidentalis" מגיע מהשפה הלטינית ומשמעותו "מערבי".
מופע הנוצות הרכות של הלילית המנוקדת יכול להיות בצבע ערמוני, חום כהה וחום-אפרפר. היא קיבלה את שמה מהנקודות הלבנות שמפוזרות באופן לא סדיר על נוצותיה, במיוחד על בטנה וחזה. פרצוף-השמע העגול והבהיר מוקף בטבעת בצבע חום כהה, ומפוספס בטבעות מעגליות בצבעי חום-ערמוני ואפור המקיפות את מרכז הפנים ועיניה; הלילית המנוקדת היא אחת מהינשופים המעטים שלהם עיניים שחורות ולא צהובות. מעטה נוצות יכול להקנות לראש מראה גדול יתר על המידה; לנקבות ראש כהה יותר. כמו לרוב הליליות וחלק מהינשופים, ללילית המנוקדת יש פסי נוצות לבנות-אפרפרות המתחיל מעל גבותיה ומתעקל אל מתחת עיניה, מה שיוצר צורת איקס מכופף. זנבה מפוספס, צבעו של המקור צהבהב, והיא חסרת ציציות אוזניים.
הלילית המנוקדת דומה למין לילית אמריקנית ("Strix varia"), אך הראשונה קטנה ובעלת מראה כהה יותר, והאחרונה בעלת פסים וקווים על נוצותיה.
תפוצה, בית-גידול ואוכלוסייה.
בית גידולה של הלילית המנוקדת נמצא ביערות ראשוניים ועתיקים, בהם העצים בני לפחות 150–200 שנה, לרוב כאלו הנמצאים אצל צלע-ההר או באזורים חופיים לחים (כמו אלו שצומחים בקניונים ובמערכת הפארקים רדווד); העץ העיקרי ביער יהיה לרוב האשוח למיניו או אשוח דאגלס למיניו, אבל היא יכולה להשתמש גם בעצי צפצפה, אלמון, אלון (בעיקר ליד עמקי-נהר גבוהי קירות). היא מעדיפה מקומות צפופים ואפלים, מה שתורם לעובדה כי יש לה מעטה נוצות עבה מאוד היכול להוביל למכת חום בימים חמים. היא קיימת אך ורק במערב אמריקה הצפונית. אוכלוסיות הלילית המנוקדת החיות בשטח זה אינן חופפות, ושונות בצבע נוצותיהן: הליליות המנוקדות השוכנות ליד חוף האוקיינוס השקט כהות יותר מן אחיותיהן הנמצאות פנימה יותר במערב.
טווח הגבהים בהם שוכנת הלילית המנוקדת מתחיל מגובה פני הים עד 1,200 מטרים מעליו בחלק הצפוני, ועד 2,700 מטרים בחלק הדרומי.
תת-מינים.
אוכלוסיית הליליות המנוקדות מונה כ-15,000:
התנהגות.
הלילית המנוקדת מעדיפה את חשכת הליל כשעות הפעילות שלה. במשך היום היא נחה בין ענפי העץ והצללים, קרוב לגזע כדי להסתוות עם קליפתו. למרות העדפתה את מקומות המסתור, הלילית המנוקדת אינה ביישנית והיא מין רגוע למדי; היא אף מרשה לבני-אדם להתקרב אליה. מעוף הלילית המנוקדת מאופיין בחבטות כנפיים "כבדות" ושיטתיות, אך עקב גודלן, לצופה מהצד הן יראו קלילות. היא תושבת קובעה באזורה, אך ייתכנו מקרים, כמו חורפים קשים, בהם תנדוד; ליליות הסיירה נבאדה "נודדות" במורד המדרון בחורף. היא נהנית לשתות מנחלי יער ולהתרחץ בהם.