בין מלחמות העולם התקיימה בעיר פעילות של אגודת ישראל, של המפלגות הציוניות ושל הבונד. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, תוך הצבת משמרות חרם בפני חנויותיהם והכאתם ברחוב.
ערב מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-4,500 יהודים, כמחצית מתושביה. עם כיבוש העיר בספטמבר 1939 בידי הגרמנים, לאחר הפצצות בהן נהרגו מאות יהודים, הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, וכן נשרפו בפומבי ספרי תורה בעיר. בתקופה זו נמלטו מהעיר יהודים רבים לוורשה.
בתחילת 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, אשר שעריו ננעלו ב-17 ביוני 1941. יהודי הגטו הועסקו בעבודות כפייה, ומעת לעת רצחו הגרמנים יהודים ברחובותיו, ותלו בפומבי יהודים שנתפסו בהברחת מזון אליו. בהמשך, הובאו לגטו שבעיר אלפי יהודים מהסביבה, ושוכנו בו בצפיפות רבה, תוך התפשטות מגפת טיפוס הבהרות שהפילה מאות חללים.
מ-20 בנובמבר 1942 ועד 12 בדצמבר 1942 חוסל הגטו שבעיר, ולמעלה מ-5,000 היהודים שנותרו בו שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
רחוב נובידבור בחולון, שבו התגוררו כמה מניצולי העיר לאחר עלייתם לארץ, מנציח את זכר הקהילה.
נובידבור
רז'ה קסטנר
רזה קסטנר
בית המשפט העליון של ישראל
איוואן קלימה
איוואן קלימה (בצ'כית: Ivan Klíma שמו בלידה איוואן קאודרס- Ivan Kauders, 14 בספטמבר 1931 בפראג) הוא סופר ומחזאי צ'כי, יהודי במוצאו.
רקע משפחתי, ילדותו וצעירותו.
איוואן קלימה נולד בשנת 1931 בפראג, אז בירת צ'כוסלובקיה, כבנו של מהנדס החשמל, המדען והממציא ד"ר וילם קאודרס (מאוחר יותר קרוי קלימה, 1985-1906). אמו מרתה, דוברת חמש שפות, עבדה כמזכירה. הילד הוטבל בנצרות פרוטסטנטית. הייתה לו ילדות מאושרת עד שבאביב 1939 ארץ מולדתו סופחה לגרמניה הנאצית. אז הילד גילה שהוא ושני הוריו נחשבים יהודים והפכו ל"גזע" נרדף. האב שהצליח להשיג עבודה במפעל בליברפול השיג אשרת כניסה לבריטניה בשביל עצמו והמשפחה אך ויתר על ההגירה בגלל עיכוב בקבלת אשרה לאמו, אותה לא היה מוכן לעזוב. בנובמבר 1941 גורש האב למחנה הריכוז טרזין ובעקבותיו גורשו לשם בדצמבר 1941 גם אשתו ושני הילדים.
טרזין.
קלימה היה שלוש שנים במחנה הריכוז טרזין עד ששוחרר על ידי הצבא הסובייטי במאי 1945.
הוא והוריו שרדו את השואה, בעוד רוב היהודים בטרזין נשלחו להשמדה באושוויץ.
לדברי הסופר במאמריו במגזין האמריקאי "גרנטה", שדווקא בזמנים הקשים ביותר במחנה הוא גילה את "הכוח המשחרר של הכתיבה", כשהקריא חיבור פרי עטו לתלמידים אחרים. בנסיבות שבהן פגש את המוות בכל המקום, התוודע קלימה לקהילה של אמהות יהודיות וילדיהן שבה הרבו לספר סיפורים ובדיחות ולשיר שירים.
השנים שאחרי השחרור.
אחרי שחרור צ'כוסלובקיה מאימת הנאציזם הסתבר שהמעצמה המשחררת, ברית המועצות, הביאה איתה רודנות ודיכוי חדשים בדמות הדיקטטורה הסטליניסטית. איוואן שהתחיל להיקרא אז קלימה (אחרי שהוריו החליפו את שם משפחתם הגרמני בשם חדש בעל צלילים צ'כיים) טיפח תקוות בעידן החדש אך האכזבה באה מהר. כפי שהתבטא, תקוותיו השאובות מאגדות ילדותו, בניצחון כוחות הטוב על פני כוחות הרשע, התבדו כשגילה כי, למעשה, כוחות רשע מסוגים שונים נאבקו זה בזה על השליטה בעולם.
תוך זמן קצר טולטלה המדינה על ידי גל דיכוי מלווה במשפטי ראווה ורציחות של מתנגדי המשטר אמיתיים או דמיוניים. גם אביו של הסופר, וילם קלימה, נכלא על ידי השלטונות הסטליניסטיים הצ'כיים.
באווירה הזאת עוצבה היצירה של קלימה, כשברקע - הידיעה את מעמקי האכזריות האנושית, והצורך לשמור על צלם אנוש ולדבוק, למרות הדיכוי, בערכים האישיים.
שנות הבגרות והיצירה במשטר הקומוניסטי.
אמו ניסתה להשכיח את ימי המחנה והשתדלה יחד עם זה להשכיח את יהדות המשפחה. איוואן עצמו היה במשך עשר שנים פעיל הכנסייה הפרוטסטנטית הצ'כית. אחרי סיום הגימנסיה, למד פילוסופיה וספרות באוניברסיטת פראג. עבודת הגמר שלו דנה בסופר קרל צ'פק. בהמשך עבד קלימה כעיתונאי ועורך, בין השאר, במגזינים "קווטי" (בשנים 1959–1963), בהוצאה לאור "צ'סקוסלובנסקי ספיסובאטל" (הסופר הצ'כוסלובקי) ובמגזינים "ליטרארני ליסטי" (שנסגר מאוחר יותר על ידי השלטונות), "פלאמן", "אוריינטאצה" וכו'. בשנת 1967 גורש מהמפלגה הקומוניסטית אך בימי האביב של פראג התקבל שוב. רבים תהו כשהסופר, ששהה בלונדון בעת פלישת כוחות הברית ורשה לארצו, החליט לחזור לפראג הכבושה על ידי הטנקים הסובייטים. הסביר ש"הגלות היא רעה לסופר". ביקש, לדבריו, לכתוב על ההווי היומיומי בארצו.
בשנת 1969 עדיין איפשר לו המשטר הפרו-סובייטי החדש של גוסטב הוסאק, לנסוע לארצות הברית, כדי להרצות באוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
אולם כשבשנת 1970 חזר לצ'כוסלובקיה בימי הנכאים של הדיכוי גורש קלימה שוב, הפעם לצמיתות, מהמפלגה הקומוניסטית. לא ניתן לו לפרסם את ספריו ומחזותיו למשך עשרים שנה. נאלץ משום כך להתפרנס מעבודות מזדמנות כמו מטאטא רחובות, פרמדיק באמבולנסים או מרוכלות של ספרים אסורים.
אחרי מהפכת הקטיפה.
יצירותיו השמורות במגירה יכלו להתפרסם שוב רק אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי במהפכת הקטיפה של שנת 1989.
אחרי 1989 כתב תקופת-מה מדור שבועי בעיתון "לידובה נוביני" וטייל הרבה בעולם. למשך סמסטר התארח באוניברסיטת ברקלי.
בשנת 2002 זכה איוואן קלימה בפרס הספרותי ע"ש פרנץ קפקא של האגודה פרנץ קפקא בפראג.
הסופר נשוי משנת 1958 להלנה, פסיכואנליטיקאית, ולזוג שני ילדים: מיכאל קלימה, המנהל עיתון פיננסי, וחנה פבלטובה, ציירת ומאיירת, וכן יש לו ארבעה נכדים.
מאקס נורדאו
להרוג את קסטנר
להרוג את קסטנר (Killing Kasztner) הוא סרט דוקומנטרי משנת 2008 שיצרה גיילן רוס. הסרט מתחקה אחר משפטו של ישראל קסטנר שנשא ונתן עם הנאצים ומנע מיהודי הונגריה את המידע בדבר הגורל הצפוי להם באושוויץ, זאת בתמורה להצלת כ-1,600 יהודים. הסרט עוסק במשפט ובדימוי הציבורי שדבק בקסטנר לאחר המשפט.
רוס חקרה ותיעדה במשך 8 שנים את הפרשה, ובמסגרת הסרט ראיינה היסטוריונים, ניצולים בזכות קסטנר, וכן את בתו של קסטנר, סוזי מיכאלי-קסטנר, ואת שלוש נכדותיו, בהן העיתונאית מרב מיכאלי, את יוסף תמיר, בנו של עורך הדין שמואל תמיר שלחם בקסטנר במשפטו ואת זאב אקשטיין שרצח את קסטנר.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2008. בארצות הברית הוא פורסם באוקטובר 2009.
רקע.
רוס שמעה לראשונה את סיפורו של קסטנר תוך כדי עבודה על סרט דוקומנטרי אחר, מאישה הונגרייה שניצלה ממוות בשואה על ידי קסטנר. ביוני 2001 רוס הוזמנה לצלם ישיבה אודות קסטנר במוזיאון החדש למורשת היהודים בניו יורק, ובמהלך אותה ישיבה הועלו טענות קשות על ידי ניצולי שואה שחיים בזכות קסטנר ועל ידי נכדתו. השאלות שעלו בישיבה הטרידו אותה והיא החליטה לחקור את הפרשה.
רקע היסטורי.
ד"ר ישראל (רז'ה) קסטנר היה מנהיג יהודי הונגרי שפעל בשם "ועדת העזרה וההצלה בבודפשט" להציל יהודים באמצעות מתן שוחד לקצינים נאצים, שמאוחר יותר התברר שחלק מהאינטרס שלהם לעזור היה לטהר את שמם מאשמת רצח-עם. בסוף שנת 1952 הואשם קסטנר על ידי מלכיאל גרינוולד בשיתוף פעולה עם הנאצים וקבלת שוחד מהם לכיסו תמורת הצלתו שלו והצלת אנשים "מיוחסים", סיוע לרצח יהודים בידי הנאצים ועדות שקר לטובת קצינים נאצים במשפטי נירנברג. בתביעת דיבה שהגישה הפרקליטות נגד גרינוולד קבע בית המשפט המחוזי בירושלים כי טענותיו של גרינוולד אינן בגדר הוצאת דיבה, למעט הטענה שקסטנר לקח שוחד לכיסו שהייתה לא מבוססת. בערעור לבית המשפט העליון גרינוולד הורשע בהוצאת דיבה ונפסק כי ההאשמות היו לא מבוססות, למעט האשמה כי קסטנר העיד עדות שקר לטובת קצינים נאצים במשפטי נירנברג.
למרות פסיקה זו, בתודעה הלאומית הישראלית נותר פועלו של קסטנר בתחום האפור. כך לדוגמה עד היום זכורה בהקשר זה הכותרת שפורסמה אז בכלי התקשורת, שציטטה את פסק הדין, ובה נאמר כי קסטנר "מכר את נפשו לשטן" (הנאצי), וכן גם במוזיאון הרשמי בישראל להנצחת השואה, יד ושם, שמו של קסטנר לא הופיע עד לשנות ה-2000.
תוכן הסרט.
בסרט מתועד מסען של בתו של קסטנר, סוזי מיכאלי-קסטנר, ושלוש נכדותיו המנסות לטהר את שמו (בהן חברת הכנסת מרב מיכאלי), וכן כמה ניצולים שחשו כי מתייחסים אליהם כאל "ניצולים סוג ב" מכיוון שניצלו על ידי קסטנר. כנגדן מרואיין יוסף תמיר, בנו של שמואל תמיר, שהיה הסנגור של גרינוולד במשפט קסטנר וזה שהפך את המשפט מתביעת דיבה כנגד גרינוולד לבירור אודות שואת יהודי הונגריה ופועלו של קסטנר. תמיר טען כי הוא עדיין מתנגד לטיהור שמו של קסטנר והפיכתו לגיבור למרות קביעת בית המשפט העליון.
זאב אקשטיין, רוצחו של קסטנר, מרואיין גם הוא לאורך הסרט ומציג את השתלשלות הדברים מנקודת מבטו. הוא מתאר את הרקע האישי שהוביל אותו לרצח ומספר כי הוא היה צעיר (בן 21) והשב"כ (הש"ב, בכינויו אז) גייס אותו לרגל אחר פעולות המחתרת ללא כל הכשרה וגיבוי. מאורעות מלחמת קדש השפיעו עליו רגשית, כך שהושפע מהלהט של יוסף מנקס וחברי המחתרת שהיו בטוחים כי הם יצילו את מדינת ישראל משלטון מפא"י וישנו את פני ההיסטוריה, ולכן אקשטיין הפך לסוכן כפול ונאמנותו הייתה שייכת למחתרת. לדבריו, המניע שלו להתנקשות היה נקמה על מותם של מאות אלפי יהודי הונגריה ושהאשמה במותם הייתה של קסטנר. רוס יזמה מפגש בין בתו של קסטנר לאקשטיין אך לבסוף הם בחרו להיפגש שלא לפני המצלמה.