המצודה ממוקמת באתר יפה נוף בצפון אצבע הגליל. כדי להגיע אליה יש לנסוע על כביש 90 צפונה לקריית שמונה ולפנות מערבה בכביש 9977 העולה לכפר גלעדי ולמשגב עם. לאחר 5 ק"מ פונים דרומה לכיוון מושב מרגליות ובמרחק של כ-350 מ' מצד ימין נמצאת המצודה.
היסטוריה.
בראשית ימי ממלכת ירושלים הצלבנית, הייתה בקעת החולה אזור הגבול בין הממלכה הצלבנית לבין השטחים שבשליטת המוסלמים, ובחלקה הצפוני עברה אחת מדרכי הסחר הבינלאומיות החשובות - הדרך מדמשק לנמל צור. כדי להגן על הדרך והמשתמשים בה, הקימו שליטי הממלכה הצלבנית שורת מבצרים. אחד הראשונים שבהם היה "המבצר החדש", שאטו-נף ("קסטלום נובום") שנבנה ככל הנראה בשנת 1107. מבצר זה היה חלק מן הסניורה הגדולה שבירתה הייתה תבנין שמדרום לנהר הליטני. המבצר בשלב הראשון נבנה כנראה ללא חפיר.
בשנת 1167 נכבש המבצר בידי המצביא המוסלמי נור א-דין והצלבנים שהיו בו העלוהו באש ונסוגו. החפירות הארכאולוגיות שנערכו במקום העלו ממצאים חד משמעיים של הרס מכוון עד ליסוד ושימוש בשריפה לצורך הריסת המבצר. בשנת 1179 נבנה המבצר מחדש על ידי אונפרוא מטורון שמצא את מותו בקרב באותה השנה וכנראה שלא עלה בידו להשלים את בניית המבצר. המבצר היה פעיל במהלך השלטון האיובי, לאחר קרב חיטין. בשנת 1220 נהרס המבצר על ידי שליט דמשק אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא יחד עם שאר מבצרי הצלבנים בגליל. המקום ניטש ולא שוקם עד למאה ה 18.
השם הונין נזכר מספר פעמים במקורות הצלבניים והממלוכים כחלק מנחלת תבנין. ב-1266 נזכר כי המקום עבר לידיו של הסולטאן הממלוכי ביברס. למרות האזכורים ההיסטוריים אין עדויות ארכאולוגיות לקיומו של המבצר בתקופה הממלוכית וייתכן שאזכור השם משמר את זכר גבולות הנחלה הצלבנית של תבנין שכללה בשיאה את שני המבצרים של תבנין והונין. שנים רבות המבצר עמד נטוש וחרב. הדרך הראשית מצור לדמשק שעברה בבניאס נזנחה ואת מקומה תפסה הדרך הדרומית שעברה מבירת הגליל בצפת דרך גשר בנות יעקב לדמשק.
בתקופה העות'מאנית, בשלהי המאה ה-17 או בראשית המאה ה-18 שופץ המבצר על ידי תקיף מתואלי (שיעי) כחלק מפעולות הבניה סביב ייסוד הכפר השיעי- מתואלי הונין.
ארכאולוגיה.
המצודה משתרעת על שטח של כ-5.5 דונם (כ-90*70 מ') והיא מוקפת חפיר ברוחב של כ-12 מ' בממוצע החצוב בסלע משלושת עבריה: מצפון, ממערב ומדרום. צדה המזרחי של המצודה מבוצר באופן טבעי על ידי המדרון התלול הגולש לעמק
בשטח המצודה ובסביבתה הקרובה שרידים המעידים על ישוב קדום ששכן במקום החל מתקופת הברזל א-ב, התקופה הפרסית, הלניסטית, רומית, ביזנטית ובמהלך התקופה הפטימית במאות 10 -11 לספירה.
בחזית המצודה משולבות אבני משקולת של בית בד מהתקופה הביזנטית וניתן להבחין גם בבורות מים קדומים שנחתכו בעת חציבת החפיר. בתחום המצודה בולטים בורות מים מרשימים שחצובים בסלע. בחלק האחורי של קמרון החבית המרכזי בחלק הצפוני של בית השער העות'מאני נמצא פתח לבור מרשים שצורתו צלב ועדיין אוגר מים.
בחלקו הצפוני של הגבעה, מצפון לחפיר שוכן בית הקברות של הכפר העות'מאני הונין.
האתר כולו נסקר על ידי צוות הסקר הארכאולוגי של סקר הגליל בראשותו של ד"ר רפי פרנקל ובסקר מטעם רשות העתיקות שנערך על ידי הארכאולוג עידן שקד כחלק ממפת מטולה.
בחודשים ינואר-אפריל 1994 נערכו פעולות ניקוי וחפירת בדיקה בחלקו הדרומי של המבצר. החפירה נערכה מטעם רשות העתיקות ונוהלה על ידי הארכאולוג עידן שקד. רשות העתיקות ערכה פעולות שימור במצודה במקביל לחפירות הארכאולוגיות במקום. השימור התרכז בשיקום הקמרון העות'מאני בצד המערבי של בית השער. פעולות השימור מטעם רשות העתיקות התנהלו בניהול ובפיקוח של מר יוסי ברוידא.
שלב א' - התקופה הצלבנית.
לשלב התקופה הצלבנית מיוחסים שרידיהם של שני מגדלים איתנים, עובי קירותיהם 3 מ', הבנויים באבני גזית עם סיתות שוליים. מיתאר הקירות של המגדל המערבי נחשף כמעט במלואו (13X13 מ'). המגדל המזרחי נחפר בחלקו. בפינתו הדרומית-מערבית נמצא מטבע כסף מימיו של בולדווין ה-3. בין שני המגדלים נתגלו שרידי חומה, שאופי בנייתה דומה לזה של שני המגדלים ועל כן נראה שהיא קישרה ביניהם. מצב השתמרותם של המגדלים והחומה משלב א' הוא רע, כנראה עקב השריפה שהחריבה אותם עד היסוד בימיו של נור א-דין (שנת 1167).
שלב ב' - התקופה הצלבנית-האיובית.
בשלב התקופה הצלבנית-האיובית נחשפה החומה הדרומית הבנויה באבנים מהוקצעות ובאבני גזית בשימוש משני. נראה כי חומה זו נבנתה לאחר הרס המגדלים משלב א' והחפיר מתייחס אליה. לאורכה של חומה זו לא נתגלו מגדלים ונראה כי בנייתה לא הושלמה. על פי כתביו של ויליאם מצור (1179) נבנה המבצר מחדש על ידי אונפרוא מטורון לאחר שנת 1178.
בשני קצותיו של הקיר הדרומי נמצאו בורות שירותים. בעת ניקויו של הבור המערבי התגלה מכלול קיראמי עשיר מהתקופה האיובית וכן מטבעות המתארכים את הרס השלב השני של המבצר לימיו של אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא (בשנת 1218). מטבעות דומים נתגלו בחדרים שבין חזית המגדלים משלב א' לבין חומת המבצר הדרומית משלב ב'.
שלב ג'- התקופה העות'מאנית.
במאה ה-18 בתקופה העות'מאנית הוקם המבצר מחדש על יסודות החומה הצלבנית-האיובית. בחומה החדשה שולבו חרכי ירי וכן נבנה בית שער. בנוסף הוקמו חללים מקומרים בחלקה הדרומי ושוקמו או הושלמו חומותיה ומגדליה. המצודה ננטשה סופית כנראה בעקבות רעידת האדמה שפקדה את האזור בשנת 1837.
מכ&quot;ם תלת ממדי
חרבת אלהרוואי
מצד נקרות
מצד נקרות הוא מבנה נבטי ומצד רומי ששימש כעמדת שמירה ושוכן על גדת נחל נקרות. העמדה הוקמה על ידי הנבטים כדי להגן על דרך הבשמים. המקום נעזב לאחר השתלטות האימפריה הרומית על דרכי המסחר הנבטיות. בתקופה הרומית הקדומה, שימש המצד כתחנות שיירות נבטית, בתקופה הרומית המאוחרת שימש כמצד רומי ונקודת שמירה.
היסטוריה.
בסוף המאה הא' לפסה״נ סללו הנבטים את הדרך בין מואה הנבטית לעבדת דרך מכתש רמון, בדרך זו נוסדו כמה אתרים קטנים שנועדו לשמור על הדרך. רובם נושבו גם לאחר שסופחה ממלכת הנבטים לאימפריה הרומית בשנת 106 לספירה ועד ראשית המאה השלישית.
תיאור המצד.
האתר כולל ארבעה מבנים. המבנה הראשון, מבנה נבטי, נמצא בחלק המזרחי של הגבעה, במרחק של כ-20 מ' ממנו נמצא המבנה רומי. על פסגת הגבעה, ממזרח לשני המבנים הללו בנוי מגדל תצפית קטן והמבנה הרביעי הוא בריכת מים בנויה, הנמצאת במעלה ערוץ הררי שמדרום לגדת נחל נקרות.
המבנה הנבטי - המבנה המוקדם נהרס, ככל הנראה בידי בוני המגדל המאוחר, ואבני קירותיו נשדדו עד ליסודות. תוכניתו המקורית הייתה מלבנית (17x12 מ'), הוא כלל שישה חדרים. החדרים היו מסודרים סביב חצר מרכזית. בשלב מאוחר יותר נוספו שני חדרים בצלעו הדרומית, ושניים או שלושה בצלעו המערבית. בחדרים נמצאו מתקנים בגדלים שונים. הכניסה למבנה נמצאה בפינה הצפונית-מזרחית של החצר ובה ספסל אבן לאורך צידה הצפוני. החצר מרוצפת אבנים שטוחות וגדולות בחלקה המרכזי ואבני ריצוף קטנות בצדדים.
המבנה הרומי: הוא מגדל בעל תוכנית מרובעת. המגדל שהיה במקור בן שתי קומות, השתמר בגובה של כ- 3 מ'. עובי קירותיו 0.6 מ', והוא כולל שלושה חדרים: שני חדרים קטנים במערב וממזרח להם אולם מאורך. לכל חדר כניסה נפרדת לאולם. הכניסה למגדל היא הדרומית-מזרחית של האולם ורוחבה 0.8 מ'. צמוד לקירו הצפוני של האולם נמצאו מדרגות העלייה לקומה העליונה. גובה החדר עד לתקרה היה 2.2 מ'. בחדרים נמצאו ארונות קבועים בתוך הקירות.
מגדל התצפית - מידותיו כ- 4x3 מ', כולל חדר שקירותיו השתמרו בגובה של כמטר אחד.
בריכת המים - בנויה אבני גזית, צורתה מרובעת, 7x7. היא השתמרה כמעט בשלמותה ובגובהה המקורי, כולל התקרה.
בתקופת הפריחה של הממלכה הנבטית נוצלו מקורות המים הקבועים, ובמקביל לכך הופיעה לראשונה שיטת המאגורה. שיטה זו נעשתה לשלטת בנגב. למאגורות כמה תכונות ברורות: הן חצובות בסלע. החציבה נעשתה בדופן של ערוץ או במדרון. הצורה השכיחה היא של חלל מרובע ומעליו תקרה, שנתמכה בעמוד אחד או שניים ובכמה מקרים אף בארבעה עמודים.
מיקומה של הבריכה במרחק כמה מאות מטרים מן המצד ומן הדרך. בשל הסלע הקשה שבערוץ הנחל, הבריכה לא נחצבה אלא נבנתה בצמוד לדופן הערוץ, לאחר מכן כוסתה בשפך אבנים ועפר על מנת לשמור מפני לחץ המים במאגר. תקרתה בנויה מלוחות אבן שטוחים, המונחים על שלוש קשתות והקירות הפנימיים מטויחים במספר שכבות טיח. בשאר הפרטים כגון ממדים, צורה, דרך ההזנה והפתחים להוצאת המים- דומה הבריכה למאגורות הנבטיות הנפוצות.
שיטה זו למניעת התאדות מעידה על הכרה יסודית של תנאי המדבר. את דפנות המאגורות, נהגו לטייח. אל המאגורה היה ניתן להיכנס דרך פתח, בדופן שפנה לעבר המדרון. לנוחות השואבים הותקנו בימת שאיבה ומדרגות אל הקרקעית. המים הוכנסו דרך פתח שני שבתקרת המאגורה.
ממצאי החפירות.
חפירות ארכאולוגיות נערכו באתר על ידי רודולף כהן בשנים 1981–1982. המכלול הקרמי שנמצא על רצפת החדרים של המבנה הנבטי הקדום כוללת קערות נבטיות מצוירות, נרות וסירי בישול, האופייניים למאה הראשונה לספירה. כמו כן נמצאו מטבעות נבטיים של חרתת הרביעי ומולכו השני.
הממצא הקרמי של המבנה הרומי, כלל נרות, קערות וסירי בישול האופייניים למאות ה-2–3 לספירה. כמו כן נמצאו בשפכים שליד המבנה מטבעות הקיסר אלאגבאלוס.
דליה בר אל
שיט במשחקים האולימפיים