בנוסף דיבבו בדיבוב העברי אלון שר, דניאל מגון ויהונתן מגון.
אווה טרז'
אווה מריה טרז' (בהונגרית: Törzs Éva Mária; בודפשט, 14 בפברואר 1914 – בודפשט, 6 באפריל 1987) הייתה ציירת יהודייה-הונגרייה.
ביוגרפיה.
אווה טרז' נולדה במשפחה יהודית. משנת 1931 למדה אצל אישטוואן סניי במשך שלוש שנים. משנת 1934 הציגה בקביעות. השתתפה בתערוכות של "סלון האביב" ושל "אגודת פאל סיניאי מרשה", שם קיבלה פרס הכרה. באמצעות פירושקה סאנטו הצטרפה לקבוצת "אמני היצירה הסוציאליסטיים", השתתפה בתערוכת הקבוצה בשנת 1937 בהיבשוולג' ולאחר מכן השתתפה בתערוכת האגודה החדשה לאומנים. היא שרדה את השואה ובשנת 1945 השתתפה ב"תערוכה הלאומית החופשית" הראשונה ששמה היה "אישה באמנות" בארמון קארויאי, ולאחר מכן בגלריה של בודפשט בתערוכת קבוצת האמנים הסוציאליסטים שארגנה לאיוש נמט. בשנות החמישים ציירה כמה דיוקנאות מטעם המדינה, כמו של הפסל פרנץ מדיישי. משנת 1953 עבדה כשנתיים במושבת האמנים של סנטאנדרה. בשנים אלה ניהלה מספר חוגי רישום במפעלים. תערוכתה האחרונה הייתה בהצגת קבוצת האמנים הסוציאליסטים בשנת 1969.
חיים אישיים.
אווה טרז' היא בתם של השחקן ינה טרז' והשחקנית רוז'י פוראי. אחיה הוא איבאן טרז' (בחו"ל איבאן טורס, 1916–1983) שהיה תסריטאי ובמאי קולנוע. סבה וסבתה מצד אביה היו אהרון אדולף טרז' (קודם בלוך) וברהה בורבאלה וייס, סבה וסבתה מצד אמה היו מאנו פישר, סוחר, ואנה לייטנר.
בעלה היה אקסל אוסטרברג (Axel Fritiof Gustaf Österberg) (1911–1968), היה עיתונאי מתסיס, סופר ומתרגם פוליטי. ממוצא שוודי, שנהג לחתום בשם קלוק. היא התחתנה עמו ב-20 באפריל 1939 בבודפשט.
תערוכות.
יחיד.
1988 • "A Hónap műtárgya," Magyar Munkásmozgalmi Múzeum, Budapest
קבוצתי (מבחר).
1937 * &lt;"Szocialista Képzőművészek Csoportjának kiállítása," Hűvösvölgy
1945 * "I. Szabad Nemzeti Tárlat," Budapest
1952 * "Szentendrei Festők II. kiállítása," Ferenczy Múzeum, Szentendre
1960 * "Képzőművésznők nemzetközi kiállítása", Műcsarnok, Budapest
1969 * "Szocialista Képzőművészek Csoportjának kiállítása," Budapest
המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על ארץ ישראל
ארגון האסירים הפלסטינים
אונה צ'ין ריילי
אונה צ'ין-ריילי
נטע אחיטוב
נטע אחיטוב (נולדה באוגוסט 1980) היא עיתונאית ישראלית מומחית בענייני סביבה, כתבת מגזין בעיתון "הארץ". קודם לכן כיהנה כעורכת מדור המשפחה של העיתון, סגנית עורך מדור הדעות ועורכת בדסק החוץ, כותבת גם במגזין דה מרקר. הגישה במשך ארבע שנים את התכנית "רבע ל-עירוני" בגלי צה"ל ומרבה להופיע כאורחת בתוכניות אקטואליה בטלוויזיה.
ביוגרפיה.
אחיטוב נולדה בוונקובר, קנדה, וגדלה בתל אביב. היא מתגוררת כיום בתל אביב עם בן זוגה, האדריכל דניאל זרחי, ושלושת ילדיהם. אמה היא נורית אחיטוב, שופטת מחוזית בדימוס. אביה הוא ניב אחיטוב, פרופסור אמריטוס בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב. אחיה נדב הוא פרופסור לגנטיקה באוניברסיטת UCSF בסן פרנסיסקו.
אחיטוב היא בעלת תואר ראשון במדעי החיים ומדעי הרוח מאוניברסיטת תל אביב, ובעלת תואר שני בלימודי סביבה מאוניברסיטת תל אביב שבמסגרתו כתבה תזה על פילוסופיה של סביבה.
את דרכה התקשורתית החלה אחיטוב בשנת 2006 עם הצטרפותה לצוות הכותבים של עיתון "העיר" מקבוצת "הארץ". במסגרת עבודתה בעיתון "העיר" שימשה ככתבת מגזין וכתבה במדריך "עכבר העיר" את הטור השבועי "העיר בירוק" בנושאי סביבה.
עם סגירת עיתון "העיר" בשנת 2010 עברה לשורות "הארץ", ככתבת מגזין במוסף "הארץ". בשנת 2014 כיהנה אחיטוב כעורכת בדסק החוץ של העיתון ובשנת 2017 כסגנית עורך מדור הדעות. בשנת 2018 הקימה את מדור המשפחה של העיתון וכיהנה כעורכת שלו במשך שנתיים.
בשנת 2014 זכתה בפרס פראטלתקשורת סביבתית בקטגוריה של גוף עבודה רחב היקף על כתבות המגזין והתחקירים הסביבתיים שפרסמה בעומק ובאומץ במגוון רחב של נושאים הקשורים לאדם, לחברה ולסביבה בישראל.
אחיטוב נשלחה מטעם עיתון "הארץ" לסקר את גביע העולם בכדורגל נשים בשנים 2015 בקנדה וב-2019 בצרפת.
ב-2015 הגישה לצד לינוי בר גפן את תוכנית התחקירים "עושות חשבון" בהפקת קודה תקשורת בערוץ 10. בין השנים 2014–2018 הגישה את תוכנית הרדיו השבועית "רבע ל-עירוני" בגלי צה"ל, העוסקת בעירוניות על שלל היבטיה.
בשנת 2009 הקימה קבוצת כדורגל נשים בתל אביב ופעילה במשחקי כדורגל נשים מדי שבוע.
בשנת 2017 גייסה תרומות ויזמה העברה של 8,600 פנסים סולריים, שעיצב ויוצר האמן הדני-איסלנדי אולאפור אליאסון, לילדים בעזה בכדי לספק להם אור בשעות הרבות בהן מערכת החשמל אינה פעילה.
אחיטוב טבעונית מגיל צעיר, היא כותבת בין היתר על הנזקים האקולוגיים של תעשיית הבשר והאכזריות הכרוכה בה, ועל ניסיונות של חברות מזון להסתיר מידע מפני הציבור.
היא מרבה להופיע כמנחה בכנסים סביבתיים וכאורחת בתוכניות אקטואליה שונות בטלוויזיה.
כתבות ותחקירים.
בין כתבות המגזין הבולטות שלה אפשר למצוא את הכתבה הנקראת ביותר באתר "הארץ" לשנת 2012, "כל הרעל שמסתתר בבשר שאנחנו אוכלים" על הכימיקליים המוספים לבשר בישראל.
כתבה על המגמה ההולכת וגדלה של הורים יהודים הבוחרים לא למול את ילדיהם, שזכתה להתייחסות חריפה ברשת החברתית פייסבוק מצד שר הדתות, נפתלי בנט.
כתבה שאיגדה עדויות של ילדים פלסטינים צעירים שנעצרים בבתיהם באמצע הלילה ונלקחים למעצרים ביטחוניים על ידי חיילי צה"ל.
כתבת תחקיר על כמות המזון המושלכת בישראל, שהובילה לפתיחת הליך ביקורת בנושא במשרד מבקר המדינה ולדו"ח מקיף בנושא.
ראיון נדיר עם ראש הממשלה הנבחר הראשון של בהוטן, ג'יזמה יוזר טהינליי.
חשיפת סיפורו של עורך הדין האמריקאי הנודע סטיבן דנציגר, שנאבק משפטית בתאגיד האנרגיה שברון ומשלם על כך מחיר כבד.
ראיון בלעדי באיסלנד עם מייסד חברת די-קוד, המובילה בתחום של גנטיקה של אוכלוסיות.
מאמר דעה ותחקיר על כלי פלסטיק חד-פעמיים שמחולקים בבתי ספר וגני ילדים, שהוביל שש רשויות מקומיות לעבור לכלים רב-פעמיים.
מאמר דעה המבקר את הציד החוקי של חיות בסכנת הכחדה בישראל, שהוביל את השרה להגנת הסביבה, גילה גמליאל, לאסור לאלתר ציד תורים מצויים ושלווים נודדים.
מאמר שניתח את יומניו של השר להגנת הסביבה, זאב אלקין, ומצא כי הקדיש מעט זמן לענייני הסביבה והרבה זמן לאירועים חברתיים.
מאמר שכותרתו "נמצאה ההוכחה שנשים מנהיגות טוב יותר מגברים", על הקשר בין מדינות שצלחו בצורה טובה יותר את מגפת הקורונה לבין העובדה שבראשן עומדת אישה.
מאמר שכותרתו ״הגלובליזציה של הכעס״, בתוך ספר בשם "קריאת המחאה: לקסיקון פוליטי" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012).
מאמר ״מדוע מוצרים מן החי הם עדיין חוקיים?״, כחלק מהספר: "אוכל לחם חוק: עיונים במשפט ואוכל" (הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2017).
Debaixo do Meu Telhado
סטרומבוסיים
סְטְרוֹמְבּוּסִיִּים (שם מדעי: Strombidae) היא משפחה של חלזונות ים אוכלי אצות בגודל בינוני עד גדול. מינים רבים במשפחה זו משמשים כמזון של בני אדם והקונכייה משמשת פעמים רבות לקישוט.
תפוצה.
הסטרומבוסיים חיים בעיקר במים טרופיים וסובטרופיים. הם נפוצים באוקיינוס השקט ההודו-מערבי, ושם ניתן למצוא את רוב המינים והסוגים. מינים אחדים מופיעים גם במזרח האוקיינוס השקט ובמערב האוקיינוס האטלנטי, וניתן למצוא מין יחיד על חוף האוקיינוס האטלנטי ההאפריקאי. שישה מינים של סטרומבוסיים נמצאים באזור הקריבי.
מורפולוגיה והרגלי חיים.
עיני הסטרומבוסיים נמצאות בקצה משושים ארוכים. לקונכייה של הסטרומבוס יש פתח (aperture) ארוך וצר ותעלה סיפונלית דרכה עובר הסיפון שמשמש את החלזון לנשימה. בשולי פתח הקונכייה יש לרוב שקע או חריץ המאפשר לאחד ממשושי העין להציץ החוצה. חריץ זה נקרא חריץ סטרומבוסי. צורת החריץ משתנה ממין למין ומופיעה רק בקונכיות בוגרות. לקונכיות של רוב המינים במשפחה זו צומחת שפה המתרחבת בהגיעם לבגרות מינית, והן מטילות ביצים בחוטים ארוכים וג'לטיניים.
במאה-19 הגדיר בטעות חוקר הטבע הצרפתי לאמארק, את הסטרומוסיים כחלזונות טורפים קרניבורים. ייתכן משום דמיון מסוים למשפחת החרוטיים. תפיסה שגויה זו נמשכה מספר עשורים וצוטטה על ידי חוקרים נוספים עד למחצית הראשונה של המאה ה-20. כיום ידוע כי סטרומבוסיים הם אוכלי אצות ולעיתים אוכלי רקב. לרוב תחום מחייתם הוא שוניות מים רדודים וקרקעות עם עשבי ים.
התנהגות.
בשונה מרוב החלזונות, אשר זוחלים לאט בעזרת התכווצויות גליות לאורך סולית הרגל, חלזונות סטרומבוסיים נעים בתנועה מזנקת. לכל חלזון רגל שרירית בצורת מגל מחודד ( משמשת גם כאופרקולום ) כאשר הוא רוצה לנוע הוא מכניס את קצה הרגל לחול ובתנועה של משוט דוחף את הקרקע ומניע עצמו קדימה.
הרגל משמשת גם כלי חפירה ומאפשרת למינים מסוימים להתחפר בחול. תהליך החפירה עצמו, והדרך בה החלזון מתחפר משתנה בין מינים שונים. בדרך כלל, מינים בעלי קונכיות גדולות, כגון "Eustrombus gigas" ו-"Lambis lambis", אינן קובורות את עצמן, למעט בשלבי הנעורים שלהן. עם זאת, מינים קטנים יותר נוהגים לקבור עצמם גם לאחר הבגרות.
סטפן ברצקי