לצד עבודתו המחקרית הדריך במהלך השנים כ-20 דוקטורנטים בנושאי נוירופיזיולוגיה. בשנת 2004 התפרסמה בכתב העת "Science" עבודת מחקר של צוות בראשות פרופ' רפאל יוסט מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק, שאישרה בניסויים את התאוריה של אבלס לגבי פעולתו של המוח. פרופ' אבלס אמר: "אם אכן כך הדבר, הרי שלפנינו מהפך בהבנת המנגנונים העצביים העומדים ביסוד תהליכים כגון הבנת העולם הסובב אותנו, המחשבה, או השפה".
בשנים 1974–1977 היה ראש המחלקה לפיזיולוגיה באוניברסיטה העברית. בשנים 1977–1980 ובשנים 1984–1994 היה מנהל המרכז הישראלי לפסיכוביולוגיה, בשנים 1992–1999 היה מנהל המרכז הבין-תחומי לחישוביות עצבית, ובשנים 1996–1999 היה ראש המדור למדעי החיים בקרן הלאומית למדע. בשנת 2003 הקים את המרכז הרב-תחומי לחקר המוח על-שם גונדה (גולדשמידט) באוניברסיטת בר-אילן וניהל אותו עד לסוף 2011.
פרסים.
זכה בפרסים רבים:
ב-1986 קיבל חברות כבוד באגודת המדענים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
משפחתו.
משה אבלס נשוי לגבי, אמנית, להם שתי בנות.
אבלס הוא אחיינם של ד"ר מיכאל לנדאו (משפטן ואיש מנהל ישראלי יליד רומניה, חבר בית הנבחרים הרומני, פעיל ציוני, מקים כופר היישוב ומייסד מפעל הפיס) ושל ד"ר שמואל שטרן-כוכבי (ממנהיגי ציוני רומניה) ודודנם של פרופ' יעקב לנדאו (מזרחן, חתן פרס ישראל למזרחנות) ומשה כוכבי (ארכאולוג).
אוכלי חרקים (ביולוגיה)
אוכלי חרקים (באנגלית: Insectivore) הם בעלי חיים או צמחים אוכלי בשר הניזונים מאכילת חרקים ויצורים קטנים דומים, באופן בלעדי או בתוך מגוון מזונות. חלק מאוכלי החרקים מתמחים בעיקר בנמלים.
ראשוני אוכלי החרקים היו בעלי ארבע רגליים קדומים שהיו אוכלי דגים ואז החלו לאכול חרקים שהיו נפוצים סביבם ושיניהם החדות יכלו לאכול גם את שלדם החיצוני של החרקים. החרקים נפוצים מאוד ובעלי גוף רך מאוד אף על פי שיש להם שלד חיצוני והם בדרך כלל לא משביעים.
ציד חרקים יכול להתבצע ביום ובלילה, בשמיים ועל הקרקע ואפילו במים.
בעלי חיים אוכלי חרקים.
הגדול באוכלי החרקים הוא דב שפתני.
מגוון אוכלי החרקים כולל יונקים רבים - הרבה מיני פרימטים בעיקר הקטנים, דב נמלים, ארמדיליים, חדפי פיל, כמה מכרסמים, עטלפים, קיפודניים, צבועון הרעמה והפנגולין, כמעט כל העופות ביניהם בולטים הנקר, החטפית והסיס. חלקם חוטפים את החרקים בצלילה וחטיפה , זוחלים רבים כמו הזיקית, כל הדוחיים, כמה דגים כמו הצלף, חסרי החוליות בהמוניהם אוכלים חרקים ביניהם העכביש, העקרב, גמל שלמה, צרעה, נמלה ושפירית.
צמחים אוכלי חרקים.
צמחים אוכלי חרקים הם צמחים שחלק מהתזונה שלהם כוללת חרקים ואף יצורים חד-תאיים. התבססות על מזון זה משתנה בין מיני צמחים שונים באופן משמעותי, במינים מסוימים תזונה זו עשויה לכלול חלק קטן הקלורית שלהם ואילו לאחרים מדובר במקור חיוני של חומרים מזינים.
עם זאת, ככלל, מזון חי, ככל שיהיה בעל ערך כמקור של מינרלים קריטיים מסוימים שהצמח צורך, אינו מקור האנרגיה העיקרי, שבדרך כלל נובע בעיקר מפוטוסינתזה.
היטורי
היטוֹרי (ביפנית: ひとりにしてくれ - לבד), קיצור של "היטורי ני שיטה קורה"-"עזבו אותי לבד", היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי ומקורה ביפן. היטורי הופיע לראשונה ב Puzzle Communication Nikoli בגיליון מספר 29 (מרץ 1990).
חוקים.
המשחק מתבצע על טבלה של תאים, ובכל תא נמצא מספר. המטרה היא לשלול מספרים על ידי מילוי התאים, כך שהתאים שהושארו לא יכילו מספרים שמופיעים יותר מפעם אחת בכל שורה או טור נתונים.
תאים שמולאו לא יכולים להיות סמוכים במאונך או במאוזן, אף על פי שהם יכולים להיות סמוכים באלכסון. התאים שלא מולאו חייבים כולם להיות מחוברים לרצף תאים אחד, אסור שתאים מלאים "יסגרו" על תא או תאים לא מלאים ויבודדו אותם מהשאר (נגיעה בקדקודי התא איננה נחשבת לצורך הרצף).
קלריון
קלריון (באנגלית: Clarion) במחוז סנפיט במרכז מדינת יוטה, ארצות הברית, הייתה אחת ההתיישבויות החקלאיות הקואופרטיביות הראשונות שהקימו יהודים בארצות הברית על פי חזונו של בנימין זאב הרצל על חזרת היהודים לעבודת האדמה. הוקמה ב-1911, אך נכשלה ופונתה ב-1915.
רקע.
התנועה הציונית של ראשית המאה העשרים, ובראשה בנימין זאב הרצל ואחרים, שמו להם למטרה, בין השאר גם להעביר את היהודים מעיסוקים "עירוניים", כמו מסחר, פיננסים וכו', לעבודת אדמה. במסגרת זו הקימו יהודים, בארץ ישראל, ארגנטינה, קנדה וגם בארצות הברית, יישובים חקלאיים, קואופרטיביים ואחרים. בארצות הברית, מטרה זו השתלבה יפה עם תנועה אמריקאית שפעלה באותה תקופה אף היא, תנועת ה"חזרה אל האדמה", בראשותו של בולטון הול (1854–1938), שמרכזה היה בניו יורק.
בינואר 1910 הקים בנג'מין בראון (במקור - ליפשיץ) (1885–1939), יהודי אמריקאי ממוצא אוקראיני, גוף בשם "האגודה להתיישבות חקלאית יהודית" ("Jewish Agricultural and Colonial Association"), בפילדלפיה. כ-250 יהודים הצטרפו לאגודה זו ובראון עצמו מונה לנשיאה. בנוסף לפילדלפיה קמו לאגודה סניפים גם בניו יורק ובבולטימור והיא החלה לבדוק אזורים שונים בארצות הברית מתוך כוונה להקים באחד מהם מושבה חקלאית קואופרטיבית יהודית, על פי אותם אידיאלים.
הקהילה היהודית בסולט לייק סיטי של אותם ימים, הייתה מבוססת כבר, כלכלית, ארגונית ופוליטית, ואחדים מראשיה, ביניהם איל המכרות היהודי סימון במברגר, לימים מושל יוטה, ששמעו על החיפושים הללו, פנו אל האגודה והציעו לה להקים את המושבה המיועדת, דווקא ביוטה. פנייה זו נתמכה גם על ידי מושל יוטה דאז ויליאם ספראיי וגופים לא יהודים בה. יוטה קיבלה מעמד של מדינה בארצות הברית רק ב-1896, כחמש עשרה שנה קודם לכן ופעלה במרץ לעידוד בואם אליה של עוד ועוד מתיישבים.
קורות היישוב.
ב-7 באוגוסט 1911 קנתה האגודה, ממדינת יוטה, שטח אדמה בן כ-6,000 אקרים, כ-25 קמ"ר הנמתחים כ-8 ק"מ לאורך גדותיו של הנהר סווייר ("Sevier River", או "Rio Severo", "נהר הפרא"), במחוז סנפיט במרכז יוטה. כחודש לאחר מכן התיישבו במקום ראשוני המתיישבים היהודים, 23 משפחות, מרביתן מניו יורק ומפילדלפיה, ובראשן בראון עצמו. המתיישבים מיתנו סמוך מאוד לתחילת דרכם במקום, את אורח החיים הקואופרטיבי המקורי, כאשר החליטו לחלק ביניהם את האדמות במקום לעבדן במשותף. הבעלות על המיכון וכן הקניה והמכירה נעשו עדיין במשותף, כך שהמקום דמה יותר למושב הישראלי מאשר לקיבוץ.
בתחילת דרכו היה היישוב בגדר הצלחה. כל משפחה קיבלה כ-40 אקרים, וכ-1500 אקרים בסך הכל נזרעו בחיטה, שיבולת-שועל ואלפלפה. כמו כן, נבנו אסמים, מכלאות לבעלי חיים ובתים, והמושבה שגשגה. כ-1000 אורחים, בראשותו של מושל יוטה, ספראיי, הגיעו למקום לחגוג עם המתיישבים את הקציר של היבול הראשון שגידלו בכוחות עצמם. באוקטובר 1912 גרו כבר בקלריון כ-150 משפחות והאגודה הודיעה על הצטרפות קרובה של כ-50 משפחות נוספות. ב-1913 נבנה במקום בית ספר, נחפרה באר ונשתלו עצים. שטח האדמה המעובד הגיע כבר לכ-2400 אקרים.
אלא ששנת 1913 הייתה גם שנת ראשית הקץ של היישוב. העצים שנשתלו לא התאימו למקום, ונבלו. בצורת מחד, ושיטפון וכפור מאידך, יחד עם חוסר מזל כללי יצרו קשיים פיננסיים והאגודה פשטה רגל. כל מאמציו של סימון במברגר לגייס למען המתיישבים תרומות, לכיסוי החובות, לא הספיקו. בית הדואר שנבנה ב-1915, היה הבניין האחרון שנבנה במקום והוא הפסיק לפעול סמוך מאוד לאחר הקמתו. באותה שנה מכרו כל המשפחות היהודיות את כל רכושן במקום, למתיישבים חדשים במקומם, מורמונים, ובכך הסתיים היישוב היהודי בקלריון. מרבית המתיישבים חזרו לפילדלפיה וניו יורק ומעטים נשארו באזור עוד כמה שנים, עד שעזבו לחלוטין.
לאחר הפינוי.
המתיישבים המורמונים שבאו במקום היהודים, החזיקו מעמד קצת יותר זמן מקודמיהם, אבל גם הם לא הצליחו בסופו של דבר הרבה יותר. ב-1919 גרו בקלריון רק כ-140 איש, אף לא אחד מהם יהודי ובבית הספר נעשה שימוש ככנסייה בימי ראשון.
ב-1934 נטש את המקום אחרון תושביו, וקלריון של היום היא עיירת רפאים ריקה מכל אדם. חלק מאדמותיה מעובדות על ידי חקלאים מיישובים סמוכים.
השרידים היחידים שנותרו כיום מההתיישבות היהודית, בנוסף ליסודות של מבנים בודדים, ומבנה בית הספר, הן שתי מצבות ועליהן כיתוב בעברית: מצבה אחת לזכרו של אהרן בינדר, יהודי שנהרג במקום ב-1913, כשגרר קרשים, ומצבה שנייה לזכרו של תינוק שנולד ומת בקלריון, ב-1914.
קורותיה של אחת המשפחות היהודיות, שהיגרו מרוסיה לפילדלפיה ומשם לקלריון הפכו למחזה בשם "Life, More Sweet Than Bitter". מחזה נוסף, מ-2007, "Impossible Cities: A Utopian Experiment", כלל גם הוא קטע שתיאר את החיים בקלריון. בבית התפוצות בתל אביב התקיימה ב-1983 תערוכה על האיכרים היהודים בגולה, במאות ה-19 וה-20 ובה נכלל גם סיפורה של קלריון. בסולט לייק סיטי התקיימו בספטמבר 2011 חגיגות לציון מאה שנים להקמת קלריון. וכמו כן, סיפורה של קלריון הוצג ביוני 2013 בקהילת "שבטי ישורון - עזרת ישראל" בפילדלפיה, כחלק מפסטיבל "העיר החבויה פילדלפיה" ("Hidden City Philadelphia").
קלאריון
שנות ה-70 במאה ה-20
התבקעות מכליות נפט
בואבישטה
מועדון הכדורגל בואבישטה (בפורטוגזית: Boavista Futebol Clube) הוא מועדון כדורגל מהעיר פורטו. המועדון נוסד בשנת 1903 ומאחד מהמועדונים הוותיקים ביותר בפורטוגל. נכון לעונת 2020/2021 הקבוצה משחקת בליגת העל הפורטוגלית. לאורך כל שנות קיומו נחשב למועדון השני בגודלו בעיר אחרי מועדון הכדורגל פורטו.
היסטוריה.