כתוצאה מהלחץ הפלסטיני על ממשלת לבנון ומהתגובה הישראלית על פעילות הארגונים הפלסטינים (שגונתה לראשונה על ידי מועצת הביטחון בהחלטה 279 ב־12 במאי 1970), החל אונטס"ו באביב 1972 בתצפיות לאורך גבול לבנון. אולם המצב שהמשיך להתדרדר הביא למבצע אביב נעורים אשר גונה על ידי מועצת הביטחון בהחלטה 332 מה־21 במאי 1973.
החלטה 242.
ב־20 בנובמבר 1967 קיבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 242. על פי הסעיף הראשון מן הראוי ששלום זה יכלול את נסיגת כוחותיה המזוינים של ישראל משטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, ואת סיום הלוחמה וכיבוד והכרה בריבונותן ועצמאותן של מדינות האזור וזכותן לגבולות מוכרים ובטוחים. במהלך הזמן הפכה ההחלטה זו לבסיס המקובל עבור השיחות הישראליות-ערביות. בעקבות ההחלטה מונה בנובמבר 1967 גונאר יארינג לתפקיד שליח האו"ם המיוחד לתהליך השלום במזרח התיכון. ההחלטה התקבלה כמעט מיד ע”י מצרים וירדן. ישראל קבלה את ההחלטה בדצמבר 1967. סוריה קבלה את ההחלטה רק לאחר עלייתו לשלטון של הנשיא חאפז אל-אסד. שליחותו של יארינג הגיעה לשיאה בשנת 1971, אולם לא השיגה תוצאות.
החלטה זו אוזכרה גם בהחלטה 338 והחלטה 339 שנתקבלו באו"ם לאחר מלחמת יום הכיפורים. ומקובל לראותה כאבן הפינה לשלום במזרח התיכון. החלטה זו אינה מחייבת ולא ניתנת לאכיפה כיוון שהיא מבוססת על פי הפרק השישי למגילת האו"ם, העוסק "בסכסוך שהמשכתו עלולה לסכן את קיום השלום והביטחון הבינלאומיים" (החלטות מחייבות מקבלת המועצה רק בטיפול בנושאים הקשורים לפרק השביעי – "איומים על השלום, הפרת שלום ומעשי תוקפנות").
שנות ה-70 - שפל ביחסי האו"ם וישראל.
במחצית הראשונה של שנות השבעים אירעו מספר אירועים אשר הביאו את יחסי או"ם-ישראל לשפל: הטבח במינכן ב־1972, מלחמת יום הכיפורים ב־1973 ומשבר הנפט בעקבותיה ותחילת מלחמת האזרחים בלבנון ב־1975. אירועים אלו שנבעו מהופעת ארגוני טרור פלסטינים (ובראשם אש"ף) ומהכוח הפוליטי המוגבר של הקבוצה הערבית כספקים העיקריים של נפט לעולם המערבי הביאו להתדרדרות מעמדה של ישראל באו"ם, כאשר בנוסף לכך הקבוצה הערבית זכתה גם לתמיכה של הגוש המזרחי נגד ישראל שהייתה בעלת הברית של ארצות הברית.
ב־22 באוקטובר 1973, בזמן מלחמת יום הכיפורים, אושרה החלטה 338 במועצת הביטחון. ההחלטה קראה להפסקת אש שנכנסה לתוקף זמן מה לאחר מכן. בעקבות החלטה זו כונסה ועידת ז'נבה בדצמבר 1973 שהייתה ניסיון כושל בעיקרו להתחיל משא ומתן לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי.
ב־7 בדצמבר 1973 גינתה העצרת הכללית (החלטה 3092) הקמת התנחלויות, החלטה ששבה ונשנתה מאז בהזדמנויות רבות (למשל ב־28 באוקטובר 1977 גינתה העצרת הכללית בהחלטה 32/5 את השינויים הגאוגרפיים והדמוגרפיים שמבצעת ישראל בשטחים הכבושים). מועצת הביטחון הצטרפה לגינויים בהחלטה 446 מה־21 במרץ 1979.
בשנת 1974 ערך עיתון מעריב בדיקה, ממנה עלה כי מתוך 138 מדינות באו"ם, יש לישראל יחסים דיפלומטיים עם 66 מדינות, ואילו לערבים יש תמיכה קבועה של 80 קולות.
לאחר המלחמה הוקם בגבול ישראל-מצרים כוח החירום השני (UNEF II) שפרס נקודות תצפית לאורך חצי האי וקבוצת המשקיפים בסיני של אונטס"ו צורפה אליו. הסכם השלום שנחתם בין ישראל למצרים הביא להפסקת פעילות כוח השמירה על השלום בחצי האי סיני וזאת למרות הבקשות של ארצות הברית, מצרים וישראל כפי שנקבע בהסכם והמנדט של כוח זה פג ב־24 ביולי 1979. באזור נשארה רק הנוכחות של אונטס"ו שמשרדה הראשי נשאר בקהיר. התפתחות זו הביאה להקמת כוח רב לאומי נפרד - כוח המשקיפים הרב-לאומי הפועל עד היום בלי שיתוף האו"ם.
בגבול ישראל-סוריה, תצפיות אונטס"ו על קו לפיקוח על הפסקת האש המשיכו בקו הפסקת האש החדשה. קבוצות המשקיפים דמשק וגולן (המגזר הסורי) של אונטס"ו הוקמו מההסכם מה־31 במאי 1974 שהקים את כוח UNDOF והן עדיין פעילות. המלחמה גם הביאה להתרחבות ניכרת של כוח אונטס"ו, תחילה על ידי הוספת חיילי מרינס אמריקאיים ולאחר מכן על ידי הוספת משקיפים סובייטיים נוספים.
ביולי 1976, גינה האו"ם את ישראל על מבצע אנטבה, כאשר מזכירו, קורט ולדהיים, הגדיר את הפעולה "תוקפנות משוועת".
באוקטובר 1977 השווה נציג ישראל באו"ם חיים הרצוג, את עוינות האו"ם להתנחלויות - לחוקי נירנברג.
ב־19 במרץ 1978, חמישה ימים לאחר פרוץ מבצע ליטני, קיבלה מועצת הביטחון, בעידודה של ארצות הברית, את החלטה 425 שקראה לישראל להסיג את כוחותיה מלבנון והיוותה את הבסיס להקמת יוניפי"ל ככוח שמירת שלום שייכנס לשטח אותו כבשה ישראל כדי לאפשר את נסיגת צה"ל ויבסס את שלטון ממשלת לבנון בדרום המדינה.
החלטה 3379 - השוואת הציונות לגזענות.
ב־10 בנובמבר 1975 קיבלה העצרת הכללית את החלטה 3379, שהייתה נקודת משבר גדולה ביחסי ישראל עם האו"ם, אשר השוותה את הציונות לגזענות. רק בשנת 1991 בוטלה ההחלטה. הניסיונות לקעקע את ישראל המשיכו ובין השנים 1980 ו־1988 נעשה ניסיון שנתי של המדינות המוסלמיות לגירוש ישראל מן העצרת הכללית, אולם ניסיונות אלה נכשלו.
שנות ה-80 וה-90.
בשנות ה-80 המשיכו הגינויים על ישראל ודרישות שתפסיק את הפעילות המלחמתית של במסגרת מלחמת לבנון הראשונה והמאבק בטרור הפלסטיני. בדומה להחלטות אחרות, גם לאלה לא היה יישום בשטח. פרוץ האינתיפאדה הראשונה ב־22 בדצמבר 1987 הביאה לגל גינויים חדש של האו"ם נגד ישראל.
אחרי מלחמת המפרץ התחזק מעמדה של ישראל, בעקבות זה, קיבלה העצרת הכללית את החלטה 4686 ב־16 בדצמבר 1991, שבה היא חוזרת מהשוואת הציונות לגזענות.
עם זאת, היחס העוין כלפי ישראל לא פסק והגינויים המשיכו. כך למשל גינה האו"ם ב־17 בדצמבר 1992 את ישראל על שגירשה ללבנון 415 פעילי חמאס וג'יהאד איסלאמי.
בעקבות הסכמי אוסלו בין ישראל לאש"ף בסוף 1993 ובעקבות הסכם השלום בין ישראל וירדן בשנת 1994, שונתה השפה בהחלטות העצרת הכללית השנתית כך שהצטמצמה הביקורת על מעשיה של ישראל. במהלך תקופה זו, מועצת הביטחון גם גינתה את הטרור נגד ישראל בפעם הראשונה. ההחלטה המרכזית ביותר במהלך מגמה זו הייתה ב־14 בדצמבר 1993, כאשר 155 מדינות תמכו בהסכמים עם הפלסטינים ועם ירדן והעניקו "תמיכה מלאה להישגים של תהליך השלום עד כה.", החלטה שהיוותה את הקריאה הראשונה של האו"ם לשלום במזרח התיכון שלא מתחה ביקורת על ישראל. באוקטובר 1993, בפעם הראשונה מאז 1981, המדינות הערביות לא ניסו לבטל את מושבה של ישראל בעצרת הכללית.
ב־30 במאי 2000 צורפה ישראל כחברה זמנית ומוגבלת בקבוצת מערב אירופה ואחרות (WEOG), דבר שהוציא את ישראל מהמצב המפלה הקודם (שהיה קיים מאז 1961) שבו לא יכלו נציגיה להיבחר למרבית מוסדות האו"ם ואמור לאפשר באופן עקרוני השתתפות ישראלית במועצת הביטחון. המגבלות כללו איסור על הצגת מועמדים בכל גוף של האו"ם במשך שנתיים ואיסור על התמודדות על תפקידים בגופים הגדולים של האו"ם, כגון המועצה הכלכלית-חברתית, כמו גם ויתור על האפשרות להיבחר למועצת הביטחון באמצעות WEOG.
ב־24 ביולי 2000 קבע מזכ"ל האו"ם, דאז קופי ענאן כי ישראל מילאה בשלמותה את החלטה 425 ונסוגה לגבול הבינלאומי עם לבנון. הצהרה זו אושרה על ידי המועצה שלושה ימים לאחר מכן בהחלטה 1310 שגם האריכה את המנדט של יוניפי"ל (תוך הוראה לפריסה מחדש) וקראה לממשלת לבנון להשתלט על השטח שפונה על ידי ישראל.
המאה ה-21.
בעקבות הכישלון של המשא ומתן הישראלי פלסטיני באמצע 2000 ותחילת האינתיפאדה השנייה בסוף ספטמבר התדרדר מעמדה של ישראל באו"ם. כך למשל נחסמה ב־21 במרץ 2001 רק בווטו אמריקאי הצעת החלטה למועצת הביטחון שאמורה הייתה לקרוא להקמת כוח בינלאומי להגנה על הפלסטינים. ואילו במהלך הוועידה העולמית נגד גזענות שהתקיימה בדרבן באוגוסט-ספטמבר 2001, הואשמה הציונות בגזענות.
חיילי יוניפי"ל (הגדוד ההודי) אשר שהו במוצב שצפה על אזור חטיפת החיילים בהר דב צילמו סרטון של החטיפה שכלל גם סריקה שערכו בנקודת החטיפה בצד הלבנוני. תחילה הכחישו בכירים באו"ם כי קיים סרט וידאו של האירוע. אולם בסוף התגלתה האמת והאו"ם נאלץ למסור את הסרטים וחפצים שנמצאו לידי ישראל. אירוע זה גרם לקרע בין ישראל ליוניפי"ל ולהאשמות חריפות מצד גורמים בישראל לפיהן יוניפי"ל שיתף פעולה עם חזבאללה בחטיפה.
בשנת 2002 הוקם הקוורטט לענייני המזרח התיכון ביוזמתו של ראש ממשלת ספרד דאז, חוסה מריה אסנאר, שמטרתה הייתה למצוא דרך להתקדמות במשא ומתן הישראלי-פלסטיני. מאז פעיל הגוף בניסיונות עקרים למציאת פתרון של שלום לסכסוך הישראלי - פלסטיני.
הקמת גדר ההפרדה על ידי ישראל החל מ־2003 הפכה גם היא לאחד מהנושאים הקבועים בביקורת האו"ם עליה והוגדרה כבלתי חוקית הן על ידי העצרת הכללית (החלטה ES-10/13 מה־27 באוקטובר) והן על ידי בית הדין הבינלאומי לצדק (בחוות דעת מה־9 ביולי 2004). בית הדין הבינלאומי הבהיר כי המיקום של המכשול, מעבר לקו הירוק, הוא המפר את החוק הבינלאומי.
לאחר מספר כישלונות נבחר נציג ישראלי בפברואר 2003 לקבוצת העבודה על פירוק נשק של העצרת הכללית והיה לנציג הישראלי הראשון שנבחר לארגון כלשהו של האו"ם לראשונה מאז הקמת הקבוצות האזוריות בשנת 1961. בחירתו סללה את הדרך לנציגים ישראלים אחרים שהתקבלו למוסדות נוספים.
מלחמת לבנון השנייה הביאה להחלטה 1701 שאושרה במועצת הביטחון ב־12 באוגוסט. ההחלטה הביאה להפסקת אש בין ישראל לחזבאללה, תוך פריסת כוח או"ם חמוש וצבא לבנון בדרום לבנון. הלחימה אמנם פסקה אך לא כל סעיפי ההחלטה יצאו לפועל.