A. Payne: ‘Elisabeth Lutyens’s “Essence of our Happinesses”’, Tempo, no.95 (1970–71), 33–4
S. Bradshaw: ‘The Music of Elisabeth Lutyens’, MT, cxii (1971), 653–6
L. East: ‘Time Off … with Lis Lutyens’, Music and Musicians, xx/6 (1971–2), 18, 20 only
R.R. Bennett: ‘Time Off? Not a Ghost of a Chance!’, Opera, xxiii (1972), 102–5
E. Lutyens: A Goldfish Bowl (London, 1972) [autobiography]
S. Walsh: ‘“Time Off” and “The Scene Machine”’, MT, cxiii (1972), 137–9 [interview]
R. Saxton: ‘Composer Portraits: Elisabeth Lutyens’, New Music 88, ed. M. Finnissy, M. Hayes and R. Wright (Oxford, 1988), 9–21
M. Harries and S. Harries: A Pilgrim Soul: the Life and Work of Elisabeth Lutyens (London, 1989)
S.J. Tenant-Flowers: A Study of Style and Techniques in the Music of Elisabeth Lutyens (diss., U. of Durham, 1991)
Anthony Payne (work-list, bibliography with Toni Calam)
מכון הקולנוע הבריטי
המכון הבריטי לקולנוע
כילפריך הראשון מבורגונדי
דלמן
מיני אייפד
המכון האוסטרי לארכאולוגיה
המכון האוסטרי לארכאולוגיה (בגרמנית Österreichisches Archäologisches Institut או ÖAI\OEAI בקצרה) הוא מכון מחקר ארכאולוגי לתרבויות העתיקות של אזור הים התיכון. מכון המחקר נמצא תחת הממשל הפדרלי האוסטרי, בדומה למכון הארכאולוגי הגרמני.
ההיסטוריה.
OEAI נוסד בשנת 1898, ומנהלו הראשון היה הפרופסור לארכאולוגיה אוטו בנדורף (Otto Benndorf). המשימה המרכזית של המכון בימיו הראשונים הייתה להמשיך בחפירות אפסוס, שהחלו בשנת 1895 על ידי בנדורף. למכון נשמרו משרדים בקונסטנטינופול, איזמיר ואתונה, תחת ניהולם של יוסף קיל (Josef Keil) ואדולף וילהלם (Adolf Wilhelm). חפירות בוצעו במקומות שונים בפלופונסוס, באוסטריה (ובעיקר בקרנונטום, Carnuntum) ובאפסוס, שנשארה המרכז הקבוע בעבודתו של המכון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נאלצה OEAI להגביל את פעילותה. הסניף בסמירנה ננטש, והמכון סופח ב-1935 לפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת וינה. לאחר האנשלוס, סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה בשנת 1938, OEAI הפך ל"חטיבת וינה" של המכון הארכאולוגי הגרמני.
לאחר 1945, המכון חזר לאוניברסיטת וינה. פעילותו הורחבה בשנים שלאחר המלחמה (חפירות במודלין בקרינתיה בשנת 1948, וחידוש החפירות באפסוס ב-1955). הסניף האתונאי נפתח מחדש בשנת 1964, וסניף חדש הוקם בקהיר ב-1973 על ידי מנפרד ביטאק.
בשנת 1981, OEAI היה שוב למכון מחקר עצמאי תחת משרד המדע.
אתרי חפירות עכשוויים.
רשימה חלקית, נכונה ל-2010
חפירות הסניף המרכזי בווינה.
נכון ל-2012
חפירות הסניף הקהירי.
נכון ל-2012.
חפירות הסניף האתונאי.
נכון ל-2012.
ויליאם ביינברידג'
קומודור ויליאם ביינברידג' (באנגלית: William Bainbridge; 7 במאי 1774 – 27 ביולי 1833) היה קצין בצי האמריקני. הוא השתתף במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת (1798-1800) ובשתי המלחמות נגד הקוֹרסארים הַבֶּרְבֶּרִים של צפון אפריקה (1801-1805 ו־1815). את עיקר פרסומו רכש במלחמת 1812 כמפקד הפריגטה "קונסטיטושן", כאשר ניצח בקרב אונייה־מול־אונייה את הפריגטה הבריטית אה"מ "ג'אווה".
ועדת בנסן
ועדת בנסן (De Bunsen Committee) הייתה ועדה בריטית בראשות הדיפלומט הבריטי, ברונט, סר מוריס דה בנסן.
הוועדה מונתה ב-1915 על ידי ראש הממשלה הבריטית, הרברט הנרי אסקווית', על מנת לקבוע את המדיניות כלפי האימפריה העות'מאנית במהלך ולאחר מלחמת העולם הראשונה.
דו"ח הוועדה. מיום 30 ביוני 1915, קבע כי קיומה של ממלכה עות'מאנית בלתי-תלויה. תוך ביזור שיטת המנהל שלה, הוא הדבר התואם ביותר את האינטרסים של בריטניה. אולם משהתקדמה המלחמה סיפק הדו"ח את ההנחיות לממשלת בריטניה למשא ומתן עם צרפת, איטליה ורוסיה בנוגע לחלוקתה של האימפריה העות'מאנית והיווה בסיס למדיניות הבריטית במזרח התיכון.
בנוגע לארץ-ישראל, קבעה הוועדה כי אין מקום לתביעות צרפתיות או בריטיות וכי, בדומה לרעיונות שהעלו קודם לכן סר אדמונד בראו (Sir Edmund George Barrow) ואדוארד גריי, המעצמות חושדות האחת בשנייה ואינן סומכות האחת על רעותה ולכן יש צורך בנייטרליזציה ובבינאום של ארץ-ישראל, וגורלה יהיה נושא למשא- ומתן עתידי.
הדין-וחשבון שהנפיקה הוועדה לא התייחס לציונות או לשאלה היהודית.
צבי קאליץ
צביון כחול
צביון כחול (שם מדעי: "Philantomba monticola"), הוא מין אנטילופה קטנה למדי בתת-משפחת הצביונים החי במערב אפריקה, ותואר לראשונה בשנת 1789 על ידי חוקר הטבע השוודי קארל פטר טונברג. הוא משויך לסוג צביון גמדי לצד קרובו צביון מקסוול, ובעבר סווג בסוג צביון. הצביון הכחול דומה מאוד לעמיתו אך קטן יותר, והלה נחשב בתחילה כתת-מין שלו. שמו המדעי של הצביון הכחול נגזר מלטינית כדלהלן: "Philan" = דק\רזה פנים, ומתייחס לחרטום הצר. "tomba" = יכול להתפרש הן כיבלת והן כנפוח ומתייחס לבלוטות הריח הגדולות שלו בצידי הלסת. "monticola" פירושו "תושב ההרים" ומתייחס כנראה לכך שהאירופאים שהגיעו לאפריקה צפו בו לראשונה על מורדות ההרים בדרום אפריקה. הצביון הכחול הוא המין הקטן ביותר בסוגו ובתת-משפחת הצביונים, ומהקטנים שמשפחת הפריים לאחר מיני האנטילופה הננסית. צביון זה הוא בעל טווח התפוצה הרחב ביותר באפריקה לצד צביון צהוב-גב, והוא מחזיק בשיא של מעלה הגרה בעל מספר הפרטים הגדול ביותר בעולם, עם אוכלוסייה שמוערכת בכמה מיליונים. מסיבה זאת הוא המין היחיד מלבד צביון סבכים שמגמת האוכלוסייה הכללית שלו יציבה.
תיאור.
קרניים.
הצביון הכחול מתאפיין בזוג קרני-חרוט גליליות וקצרצרות ביותר הנראות כמסמרים או כברגים, והמבנה שלהם אופייני למיני הצביון הגמדי: הקרן צומחת לכיוון מעלה באלכסון ישר לחלוטין, לעיתים עם עקומה קלה ובלתי מורגשת לקדימה. מיקום הקרן הוא בצידי מרכז המצח - צמוד למדי לעיניים. מחצית מהקרן או כרבע ממנה מוסתרת בשערות הסבוכות והארוכות של המצח, ולעיתים הן מוסתרות לחלוטין. בין הקרניים יש מרווח ברור, והמרחק ביניהם זהה כמעט לגמרי בין הבסיס לקצוות - להוציא מקרים שבהם הקרן צומחת בצורת האות "V". העובי של הקרן אחיד ברובו, והיא מסתיימת בשפיץ חד או מעוגל. הקרניים דקיקות מאוד לעומת הצביונים הגדולים והבינוניים בתת-המשפחה. הקרן חלקה לגמרי לעיתים קרובות, או שתהיה בעלת 5 טבעות קטנות בבסיס. בכל האזור הצפוני של התפוצה (בעיקר קניה, טנזניה, צפון קונגו, אוגנדה ודרום סודאן) הנקבות הן חסרות קרניים - מה שמקל על ההבדל ביניהם. באזורים שבהם יש קרניים לנקבות הן קטנות במקצת משל הזכרים.
מראה חיצוני.
הפרווה הקצרה של הצביון הכחול בעלת מרקם משי רך ועדין, והיא מורכבת משערות זיפיות וחלקות. השערות שלה צפופות מאוד ביחס למיני הסוג צביון. צבע הפרווה הכללי משתנה על פני הטווח של המין: מאפור צפחה כהה עד חום כהה, חאקי כהה עם גוון שחרחר, וכן סגלגל צפחה בהיר עם ברק כחלחל (בעיקר באזור הגב) שנתן לו את שמו. האזורים העליונים נוטים להתכהות יותר, בניגוד לאזורים התחתוניים שנוטים לאפור כסוף. הגחון, המפשעה, העכוז והגרון לרוב בצבע בהיר משאר הגוף - אפרפר חיוור עד לבן בוהק. סביב הירכיים והעכוז יש בדרך כלל כתם שחור דהוי ומתחתיו כתם אפרפר דהוי, והצבע השחור מתפשט גם לזנב - מה שנראה מאחור כצורת האות "Y" או כ-"}". כתם זה מהווה סימן זיהוי בולט בין צביון כחול לצביון מקסוול. הרגליים בצבע אפרפר בהיר ושחרחר בצדדים ובקדימה ולבנבנות בצידם הפנימי, ולפרטים רבים הרגליים בצבע חום בהיר עם גוון אדמדם. הזנב שחרחר בצידו העליון ולבנבן בצידו התחתון. הפרסות בצבע אפרפר כהה, בהיר או שחרחר.
צבע הראש של הצביון הכחול זהה פעמים רבות לצבע הגוף והוא עלול להיות כהה יותר משאר הגוף. הלחיים לרוב בצבע בהיר יותר - אפרפר בהיר אפרפר צפחה, אפרפר כסוף או חום בהיר דהוי. על מרבית אזור המצח והחרטום ישנו כתם בולט בצבע סגלגל-כחלחל כהה, חום כהה או שחרחר כהה. לצביון הכחול כקרובו אין ציצת שיער במצח כאצל הסוגים צביון וצביון סבכים, אך תחת זאת יש לו לעיתים משטח סבוך של שיער ארוך באזור המצח - בעל מראה דמוי ציץ שיער. השערות ארוכות בעיקר סביב הקרניים, ואין זה נדיר שהמצח יהיה חלק לחלוטין.
הצביון הכחול ניכר גם בזוג קשתות בולטות ודמויות "גבות" מעל העיניים בצבע בהיר של אפרפר, לבנבן או צהבהב קרמי - בניגוד מובהק למצח והחרטום הכהים. עם זאת הקשתות אינן בולטות כאצל צביון מקסוול, ובניגוד לאחרון, לצביון כחול יש רק לעיתים רצועת שיער דהויה שמקיפה את המצח ומסתיימת בקרניים. באזור הלחיים יש לצביון בלוטות ריח גדולות ונפוחות למדי בצבע בהיר, והן אינן בולטות ובהירות כאצל צביון מקסוול. החריץ השחור שעובר במרכזן מעוגל מעט ודמוי קשת, בניגוד לחריצים הישרים של הסוג צביון. האוזניים מתחלקות בין אפרפר כהה או בהיר בצד החיצוני לבנבן-ורדרד בצד הפנימי, וסביב הקצוות יש רצועה של שיער שחור.
מבנה ומידות גוף.