שיחק תפקידים מגוונים עד גיל מתקדם, לעיתים קרובות של דמויות שליליות.
על יד אוטו אדוארד האסה (O.E.Hasse), הופיע כברון טרנטי בסרט קנריס משנת 1954, ויחד עם גרט פרבה ( Gert Förbe), ביצע את התפקיד מורטימר בגרסה חדשה של "צוואתו של ד"ר מבוז" (1962). לקח חלק פעיל גם בסרטי הבלשים הגרמניים לפי ספריו של אדגר ואלאס. ב-1958 השתתף בסרטו של דאגלס סירק "עת לאהוב ועת למות".
ב-1963 שיחק בתור בריגדיר באס אס בסרט "נס הסוסים הלבנים".
בין תפקידיו האחרונים היו הפרופסור ולדהיים בהכפיל (או הקסקדור) (Der Cascadeur") (1998"), והאב ב"הבלתי משוחדים"
(Die Unberührbare") (2000").
זכתה בערכה רבה הופעתו בסרט הטלוויזיה "מארה/סאד"
("Die Verfolgung und Ermordung Jean Paul Marats" לפי המחזה של
פטר וייס בשנת 1967.
אחרי מות אשתו, פמלה, בשנת 1986, שארל רנייה
התחתן שנית בשנת 1989 עם השחקנית הוותיקה סוניה צימן וחי את שנותיו האחרונות באמבך על חוף האגם שטארנברגזה.
נפטר בבאד ויסזה בגיל 87 עקב שבץ.
בנו הוא נגן הגיטרה, הזמר והסופר אנטול רנייה, בעלה של הזמרת הישראלית נחמה הנדל. בתו היא השחקנית
קרולה רנייה.
לשארל רנייה היו שלשה אחים: אנרי רנייה ניהל את מחלקת הבידור של רשות שידור הצפון- גרמני, אח אחר, אקסל רנייה היה שחקן ומפיק ברשות השידור של בוואריה, כמו כן גאורג רנייה.
משוואת אוילר-לגראנז'
בחשבון וריאציות, משוואת אוילר לגראנז' היא משוואה דיפרנציאלית שפתרונותיה הם פונקציות שעבורן הפונקציונל סטציונרי (בנקודת אקסטרמום). המשוואה פותחה על ידי המתמטיקאי השווייצרי לאונרד אוילר ועל ידי המתמטיקאי האיטלקי-צרפתי ז'וזף לואי לגראנז' בשנות ה-50 של המאה ה-18.
מכיוון שפונקציונל גזיר סטציונרי בנקודות הקיצון המקומיות שלו, משוואת אוילר לגראנז' שימושית במיוחד בפתרון בעיות אופטימיזציה, שהן בעיות שמחפשות את הפונקציות עבורן פונקציונל נתון מקבל את ערכו המזערי או המרבי. הדבר דומה למשפט פרמה בחשבון דיפרנציאלי, לפיו פונקציה גזירה מקבלת ערכים מרביים או מזעריים בנקודת בהן הנגזרת שלה מתאפסת.
במכניקה אנליטית (במכניקה לגראנז'ית ליתר דיוק), עקרון המילטון גורס כי מערכת פיזיקלית תנוע במסלול בו הפעולה תהיה סטציונרית. לכן, תנועתה של מערכת פיזיקלית מתוארת על ידי משוואת אוילר לגראנז' עבור הפעולה שלה. עיקרון זה ידוע בשם "עקרון הפעולה המינימלית". במכניקה קלאסית, משוואת אוילר-לגראנז' שקולה לחוקי התנועה של ניוטון, אולם יש לה את היתרון של השימוש בקואורדינטות מוכללות, ולכן קל יותר לערוך בעזרתה הכללות.
היסטוריה.
משוואת אוילר-לגראנז' פותחה בשנות ה-50 של המאה ה-18 על ידי אוילר ולגראנז', בהקשר של התעסקותם בבעיית הטאוטוכרון (בעיה העוסקת במציאת העקום עבורו הזמן הלוקח לגוף להחליק ללא חיכוך תחת השפעת כבידה אחידה, עד לנקודת הקצה, איננו תלוי בנקודת ההתחלה). לגראנז' פתר את הבעיה ב-1755 (יצוין כי לגראנז' לא היה הראשון; הויגנס פתר אותה כבר ב-1659), ושלח את פתרונו לאוילר. יחד פיתחו השניים את השיטה של לגראנז' ויישמו אותה גם במכניקה, מה שהוביל לניסוח הפורמליזם של המכניקה הלגראנז'יאנית. יתר על כן, חליפת המכתבים ביניהם הביאה בסופו של דבר למה שנקרא חשבון וריאציות.
ניסוח.
משוואת אוילר-לגראנז' היא משוואה דיפרנציאלית (או מערכת של משוואות כאלה), שפתרונה הוא פונקציה ממשית q, המביאה את פונקציונל מהצורה
formula_1 לערך קיצון.
כאן formula_2 היא פונקציה ממשית גזירה בקטע formula_3. מניחים את תנאי השפה formula_4, הקובעים את ערכי הפונקציה בקצות הקטע.
פורמלית, "L" היא פונקציה ממשית עם נגזרות חלקיות ראשונות רציפות:
תרגום בעיית הקיצון הזו למשוואה דיפרנציאלית נותן
אם המימד של המרחב X גדול מ-1, מתקבלת מערכת של משוואות דיפרנציאליות, אחת עבור כל רכיב:
דוגמה.
בעיה: מהי הפונקציה f בתחום [a,b] שערכיה בקצה נתונים, formula_9, כך שאורך הגרף המתאר את הפונקציה הוא הקצר ביותר? אורכה של עקומה בין שני קצוות נתון על ידי formula_10.
נסמן את האינטגרנד (הפונקציה עליה מחושב האינטגרל) ב-L: formula_11. נחשב את הנגזרות המופיעות במשוואת אוילר-לגראנז':
נציב אותן במשוואה ונקבל:
לכן, הביטוי formula_15 הוא קבוע, ולכן נגזרת הפונקציה המבוקשת formula_16 קבועה. פונקציה שנגזרתה קבועה היא קו ישר, וזוהי הוכחה וריאציונית לעובדה הגאומטרית הידועה, שקו ישר הוא העקום הקצר ביותר המחבר שתי נקודות במישור.
מכניקה קלאסית.
חלקיק בשדה כוח משמר.
תנועתו של חלקיק הנע בשדה כוח משמר (למשל, שדה כובד) נקבעת על ידי הדרישה שהפעולה תהיה סטציונרית, וזאת לפי עיקרון המילטון. הפעולה עבור מערכת זו מתוארת על ידי:
כאשר formula_18 הוא מיקומו של החלקיק בזמן t, ו-formula_19 היא הנגזרת של x לפי הזמן, או מהירותו. L הוא הלגראנז'יאן של המערכת - ההפרש בין האנרגיה הקינטית לאנרגיה הפוטנציאלית:
כאשר formula_21 היא מסת החלקיק, formula_22 הוא רכיב המהירות ה-i במערכת קואורדינטות קרטזיות, ו-formula_23 היא האנרגיה הפוטנציאלית המתאימה לכוח המשמר.
במקרה זה, הלגראנז'יאן איננו תלוי בארגומנט הראשון שלו - הזמן. לפי משפט נתר, סימטריה שכזו של הלגראנז'יאן מתאימה לחוק שימור כלשהו. במקרה הספציפי דנן, האינוואריאנטיות של הלגראנז'יאן ביחס לזמן מלמדת על שימור אנרגיה. נמצא כעת את הנגזרות החלקיות:
כאשר הכוח הוא formula_26, ו-formula_27 הוא התנע. הצבת אלו במשוואת אוילר-לגראנז' שקיבלנו, תניב מערכת של משוואות דיפרנציאליות מסדר שני עבור הקואורדינטות המתארות את מסלול החלקיק:
בכתיב וקטורי, נקבל כי: formula_29 או formula_30, שהוא החוק השני של ניוטון.
תורת השדות.
תורות הנוגעות לשדות, כמו תורת השדות הקלאסית ותורת השדות הקוונטית, עוסקות בקואורדינטות רציפות, וכמו במכניקה קלאסית, יש להן את משוואת אוילר-לגראנז' המתארת את התנועה בשדה:
פונקציות במספר משתנים.
הכללת המשוואה לממדים גבוהים יותר מגיעה מתוך התבוננות בפונקציה בעלת n משתנים. אם Ω הוא משטח כלשהו, אז
נמצא בנקודת קיצון אם הפונקציה f מקיימת את המשוואה הדיפרנציאלית החלקית
כאשר n=2 ו-L הוא פונקציונל האנרגיה, ניתן לקבל את בעיית שטח הפנים המינימלי (ראו בועת סבון#היבטים מתמטיים של התופעה).
מטה אפרים
רצח לינקולן
רצח נשיא ארצות הברית, ה-16, אברהם לינקולן, התרחש ב-14 באפריל 1865 בידי השחקן המוכר ג'ון וילקס בות', שירה בלינקולן בראשו בזמן שהוא צפה בהצגה "בן דודנו האמריקאי" בתיאטרון פורד בוושינגטון. לינקולן נפטר יום למחרת בבית פיטרסון, המקביל לתיאטרון פורד ב-7:22, הוא היה הנשיא האמריקאי הראשון שהתנקשו בחייו.ההתנקשות שהגיעה בסמוך לסיומה של מלחמת האזרחים האמריקנית, הייתה חלק מתוכנית גדולה יותר שנועדה להעלים את שלושת המתנגדים העיקריים למטרות הקונפדרציה של מדינות הדרום, בקרב הממשל האמריקאי - הנשיא לינקולן, סגן הנשיא ג'ונסון ומזכיר המדינה סיוארד. לואיס פאוול ודייוויד הרלד היו אמורים לרצוח את מזכיר המדינה ויליאם ה. סיוארד, וג'ורג' אטזרוט נועד להרוג את סגן הנשיא אנדרו ג'ונסון. למעט רצח לינקולן, התוכנית נכשלה. סיוארד רק נפצע ושרד את המתקפה הקטלנית שפאוול הנחית על ביתו, והתוקף של ג'ונסון לא הצליח לבצע את המשימה.אחרי בריחה דרמטית ומצוד שנמשך 12 ימים, בות' נהרג, ושאר הקושרים מאוחר יותר נתפסו ונתלו עבור חלקם בתוכנית.
רקע.
בשנת 1860 נבחר אברהם לינקולן לנשיאות ארצות הברית. תוצאות הבחירות היו תקדים פוליטי בארצות הברית, משום שלינקולן היה הנשיא הראשון מטעם המפלגה הרפובליקנית. טרם בחירתו לנשיאות, התנגד לינקולן לעבדות, שהייתה בסיס כלכלי בדרומה של ארצות הברית. עוד בתקופת כהונתו כסנאטור ניסה לינקולן להחיל תיקונים בחוקה שיאסרו את העבדות. ניסיונותיו אלו אמנם כשלו, אך הרימו את קרנו כלוחם חירות.
התנגדותו לעבדות הביאה מספר מדינות בדרום להצהיר שאם הוא ייבחר הן תפרושנה מהאיחוד. לאחר ניצחונו, ובטרם כניסתו לתפקיד, שבע מדינות אכן מימשו איום זה. הן פרשו מהאיחוד והקימו את הקונפדרציה. לינקולן הצהיר שהוא רואה את פרישתן כחסרת משמעות וכן שהיא מנוגדת לחוקה. לינקולן סירב להשתמש בכוח כפתרון ראשון למשבר, אך עימות אלים פרץ לבסוף סביב שאלת הבעלות על הרכוש הפדרלי שנותר במדינות הפורשות. עימות זה היה פתיחתה של מלחמת האזרחים האמריקנית. במהלך המלחמה נערכו שוב בחירות, שלא כללו את קולות תושבי מדינות הקונפדרציה, ובסופן שוב נבחר לינקולן. המלחמה נמשכה ארבע שנים, ובסופה ניצחו מדינות הצפון.
הקשר.
לקראת תום המלחמה והפסד הדרום, קמו בשנים 1864–1865 ארגונים גזעניים במדינות הדרום. הם התאפיינו בדעות מיליטנטיות התומכות בעבדות וכן בהפליית השחורים. נוסף על אלו, קמו ארגונים מיליטנטיים אשר שימשו כחילות עזר לא רשמיים עבור הקונפדרציה המתפוררת. דוגמה ידועה היא ה"קו קלוקס קלאן" אשר יזם התנכלויות אלימות נגד שחורים. הארגון זכה לביקורת אפילו ממדינות הקונפדרציה.
ג'ון וילקס בות', שחקן תיאטרון אמריקאי ממוצא בריטי, החליט לתרום מעשית ללחימה. כבר לפני מלחמת האזרחים, תמך בות' בעבדות. ב-1859 הצטרף למיליציה בשם "אפורי ריצ'מונד", כדי להיות נוכח בהוצאתו להורג של ג'ון בראון, מתנגד לעבדות שניסה לעורר מרד עבדים. מאוחר יותר כתב בות' ביומנו, כי היה נרגש לחזות בצדק נעשה.