לאחר מגפות רבות שפרצו בטבריה בראשית המנדט, נותרו מכל בני-משפחתו הענפה רק שלושה אחים, שנותרו בטבריה. כשהיה בשנות השלושים שלו וכבר קריין, עורך ומורה ידוע, נשא לאישה את סילביה בנימינוביץ', עולה חדשה משוודיה ממוצא רוסי. היא שכנעה אותו להשלים את מבחני-הבגרות ולהגשים את חלום-חייו - קריירה אקדמאית. סילביה הייתה פסנתרנית חובבת וצלמת מקצועית, שתמונותיה התפרסמו בעיתונים בישראל ובשוודיה. לזוג נולדו שתי בנות, גבריאלה ומרים.
בתשובה על הצעת-עבודה מאחת האוניברסיטאות בישראל כתב לביא: "ועתה תור שאלותיי הגיע. ולפני כן אציין שהנני בעל בעמיו, נשוי ואב לשתי בנות, האחת בת תשע והשנייה בת חמש בערך. אשתי, שתחיה, הינה ילידת סטוקהולם שבלתה שבע שנים בארצות הברית. היא מטיבה לכתוב על מכונת-כתיבה באנגלית ויודעת עבודה משרדית. כמו כן יודעת את מלאכת הצילום שאותה למדה בארצות הברית. שאלתי הראשונה בוודאי האם ה"קמח" שנותנת האוניברסיטה יספיק לתורה, כי הלא "אם אין קמח אין תורה"."
דוגמה אחרת לסגנונו הציורי היא מכתבו מ-30 במרץ 1972, כאשר שהה בארצות הברית: "לכל זמן, ועת לכל חפץ תחת השמים. גם העת לשובי למולדת שממנה נעדרתי זה שנתיים כבר הגיעה. אני תקווה ששאגתו של לביא טרם נשכחה, והיא תשוב להדהד בכותלי בית-ספר תיכון עירוני א' בשנת הלימודים הבאה, אם ירצה השם".
ב-31 באוקטובר 1979 כתב לביא לעיריית תל אביב: "כל חיי היו קודש לא רק לחינוך והוראה אלא גם ללימודים. התחלתי את הקריירה שלי בבית-הספר התיכון עירוני א' כמורה לערבית ללא כל תואר אקדמי כלשהו, והנני פורש עכשיו בתואר דוקטור שזכיתי בו מאוניברסיטת מישיגן בארצות הברית. כל זה עשיתי כדי להיות לעזר טוב יותר לתלמידי, ובלי לפגוע בהם על ידי היעדרויות. עבודתי, במשך כל תקופת כהונתי כמורה, מחנך ומרכז מקצוע, נעשתה במסירות, נאמנות יעילות וללא רבב. כדי שאוכל ללמוד ובעת ובעונה אחת גם להתקדם, הייתי צריך להתנזר מכל תענוגות החיים, ולהתמסר לעבודת הקודש שלי, שאותה אהבתי מאד, ושלא הייתי פורש ממנה אלמלא האסון הכבד אשר נפל עלי במות רעיתי ז"ל".
כל ימיו אהב לביא את הים. בילדותו שחה בכנרת, ולא הפסיק לרחוץ במימי האוקיינוס גם בשהותו בארצות הברית בטמפרטורות של מינוס שמונה-עשרה מעלות, אך יותר מכל אהב את חופיה של תל אביב.
ד"ר אברהם לביא נפטר בגיל 82 בערב ראש-השנה בשנת 1998, בביתו בתל אביב.
For Absent Friends
The Return of the Giant Hogweed
שלמה יעקבי
שלמה יעקבי (סלומון ינקלביץ; 1897 - ה' בכסלו ת"ש 17 בנובמבר 1939) היה מהנדס במקצועו, מנהיג ציוני בתנועה הרוויזיוניסטית, מבכירי התנועה בשנות ה-30 של המאה ה-20 ושימש מזכיר כללי של המפלגה הרוויזיוניסטית בהסתדרות הציונית.
תולדותיו.
נולד באודסה. בשנים 1918–1919 פיקד על "ההגנה העצמית" היהודית - התארגנות חמושה של יהודים כנגד כנופיות פורעים שהתפרעו ברחבי רוסיה בשנות מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים שלאחר מהפכת נובמבר, בעיר אודסה.
עלה לארץ ישראל באנייה "רוסלאן" ב-1919.
בראשית שנות העשרים, נסע ללמוד הנדסה בבריטניה. עם סיום לימודיו ב-1925, הזמינו זאב ז'בוטינסקי לכהן בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הרוויזיוניסטית בקונגרס הציוני. יעקבי ליווה את ז'בוטינסקי בכל הקונגרסים הציונים והיה יד ימינו בעניינים רבים; הוא נעשה ידידו הקרוב של ז'בוטינסקי, שכינה אותו "סיומה".
כמו כן, יעקבי השתתף בהקמת "מפלגת ברית הציונים הרוויזיוניסטים" (הצה"ר). בשנת 1928, יצא יעקבי בשליחות "אורט" ו"אוז"ה" לאוסטרליה ושם הכיר את עדנה לה נישא ב-1929 בירושלים. העד בחתונתם היה ז'בוטינסקי. הוא ניסה לגשר בין תנועתו לבין אנשי תנועת העבודה. בארגונו ובדירתו בלונדון נערך ב-10 באוקטובר 1934, מפגש בין המנהיגים הציונים המובילים: זאב ז'בוטינסקי, ראש בית"ר ויושב ראש הצה"ר, לבין דוד בן-גוריון, מנהיג מפא"י חבר הנהלת ההסתדרות הציונית (ולשעבר מזכיר ההסתדרות הכללית); מפגש ראשון מבין שישה עשר מפגשים של שני המנהיגים, שנערכו ביוזמתו של פנחס רוטנברג.
בשנות השלושים הועמד יעקבי בראש מפעל ההעפלה של התנועה הרוויזיוניסטית. בשלהי העשור, כאשר התגברו רדיפות היהודים בגרמניה הנאצית ובמדינות המושפעות ממנה, מונה יעקבי, עם מרדכי כ"ץ מבית"ר ויצחק רוזן מהאצ"ל, לתגבר את תנועת ההעפלה לארץ ישראל. לאחר פרוץ המלחמה, פעל יעקבי עם חבריו יוסף כצנלסון, אברהם סטבסקי, הלל קוק, אליהו גלעזר, נציב בית"ר בצ'כוסלובקיה, ויצחק ז'רז'בסקי, נציג האצ"ל, למצוא דרכים להצלתם של פליטים יהודים ברחבי אירופה. בין השאר, הם ארגנו את אוניית המעפילים סקריה, הגדולה באניות המעפילים של עליית אף על פי; על סיפונה הפליגו כ-2,400 יהודים ממדינות פולין, אוסטריה, גרמניה, צ'כוסלובקיה ורומניה.
יעקבי נפטר בפריז ב-17 בנובמבר 1939.
Seven Stones
Harold the Barrel
ישיבת רדין
האלבומים
האלבומים היא סדרת טלוויזיה תיעודית, אשר שודרה בערוץ 8 במשך שתי עונות, החל מינואר 2012.
הסדרה עוסקת בסיפור עשייתם של אלבומי מוזיקה ישראליים, כאשר כל פרק עוסק באלבום אחד. לרוב הסדרה עוסקת באלבומי בכורה, וסיפור תחילת דרכם של האמנים (יוצא דופן הוא הפרק על ברי סחרוף, שעוסק למעשה באלבומו השני). כל פרק מכיל ראיונות עם האמנים שיצרו את האלבום ואחרים המעורבים בו (מפיקים, מעבדים ועוד), קטעי ארכיון, וביצועים חיים עכשוויים של שירים מהאלבום על ידי האמנים. את רוב הראיונות קיים יואב קוטנר, הנמנה עם יוצרי הסדרה.
הסדרה זכתה לאהדת הביקורות והצופים, וב-1 בדצמבר 2012 עלתה עונתה השנייה.
Harlequin
The Fountain of Salmacis
באג'ורים
פורד קונו
פורד הירושי קונו (באנגלית: Ford Hiroshi Konno; נולד ב-1 בינואר 1933) הוא שחיין אמריקאי בעבר, אלוף אולימפי בעל 4 מדליות, מהן 2 זהב ושיאן עולם במשחים ל-200 מטר, ל-400 מטר ול-800 מטר חופשי.
ביוגרפיה.
קונו נולד וגדל בהונולולו, הוואי. הוא למד והתחרה באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
שיאן עולם.
בתחרות שחייה שנערכה בהונולולו ב-7 ביולי 1951 קבע קונו במשחה ל-800 מטר חופשי שיא עולם חדש של 9:30.7 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנתיים של הירונושין פורוהאשי מיפן (9:35.5 דקות) שיא זה החזיק מעמד 6 שנים ונשבר על ידי בן ארצו ג'ורג' ברין (9:15.7 דקות).
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) היה קונו השחיין המצטיין בתחרות לאחר שזכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 18:30.3 דקות, לפני שירו השיזומה מיפן (18:41.4 דקות) וטצו אוקמוטו מברזיל (18:51.3 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 8:31.1 דקות, לפני יפן (8:33.5 דקות) וצרפת (8:45.9 דקות) כשחיין שלישי הוא שחה "בזינוק שליחים" תוצאה של 2:06.9 דקות. מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:31.3 דקות, אחרי ז'אן בואטו מצרפת שקבע שיא אולימפי חדש של 4:30.7 דקות ולפני פר-אולוף אסטרנד משוודיה (4:35.2 דקות).
בתחרות שחייה שנערכה בקולומבוס, אוהיו ב-27 בפברואר 1954 קבע קונו במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:03.9 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-4 שנים של ג'ון מרשל מאוסטרליה (2:04.6 דקות) שיא זה החזיק מעמד ונשבר על ידי ג'ק וורדרופ מבריטניה (2:03.4 דקות). בתחרות שנערכה בניו הייבן, קונטיקט ב-3 באפריל אותה שנה הוא קבע גם במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 4:26.7 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-3 שנים של ג'ון מרשל (4:26.9 דקות). שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי מוריי רוז מאוסטרליה (4:25.9 דקות).
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה קונו רק במדליית כסף אחת במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:31.5 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 8:23.6 דקות ולפני ברית המועצות (8:34.7 דקות). כשחיין אחרון הוא שחה "בזינוק שליחים" תוצאה של 2:08.8 דקות.
בסיום לימודיו באוניברסיטה עבד קונו כמורה בתיכון וכמאמן שחייה. הוא התחתן עם אוולין קאוואמוטו בעלת שתי מדליות ארד אולימפיות באולימפיאדת הלסינקי.
אחוזת פאוורסקורט
אחוזת פאוורסקורט (אנגלית: Powerscourt Estate; אירית: Eastát Chúirt an Phaoraigh) היא אחוזה המשתרעת על שטח של 3.4 קילומטר רבוע באנישקרי במחוז ויקלו, במזרח אירלנד. היא כוללת מבנה בסגנון פלאדיאני וגנים מטופחים שמאחוריהם נשקף הר הסוכר של ויקלו. בסמוך לבית ממוקם מגרש גולף.
כיום האחוזה פתוחה לקהל הרחב והמבנה שבה משמש כמרכז קניות יוקרתי.
היסטוריה.
הבית נבנה במאה ה-13 כטירה. המקום נקרא על שם בעליו הראשון, אדם בשם לה פואר, שאינגלז את שמו לפאוור. למיקום הטירה הייתה חשיבות אסטרטגית מכיוון שהוא חולש על הגישה לנהרות חשובים. לבית שלוש קומות ובו לפחות 68 חדרים, חדרי הכניסה מוקמו בקומה הראשונה ולא בקומת הקרקע כפי שהיה מקובל. אל הבית הובילה שדרת עצי אשור ארוכה.
במאה ה-18 שונה הבית לחלוטין על ידי הארכיטקט הגרמני ריצ'רד קאסלס, העבודה נמשכה בין השנים 1731 ועד 1741.
מרווין ווינגפילד שהיה הויקונט השביעי של פאוורסקורט, ירש בשנת 1844, בגיל 8 את התואר ואת האחוזה שכללה שטח של 200 קילומטר מרובע. בהגיעו לגיל 21 החל מרווין לשפץ את הבית ולהקים גנים.
הקמת הגנים נמשכה 20 שנה והסתיימה ב-1880.
בשנת 1974 נהרס הבית בשריפה, הוא שוחזר בשנת 1996. שני חדרים בלבד מהאחוזה נשתמרו כפי ששימשו את בעלי הבית והם פתוחים לציבור. בשאר הבית ממוקמות חנויות שונות.