את הוואקום האימפריאלי השלטוני במזרח תפס הפקיד הרומאי ששימש כשר האוצר של ולריאנוס פלאביוס מקריאנוס (Fulvius Macrianus), הוא גייס את הלגיונות הזמינים של הצבא הרומי במזרח תוך שהוא ממנה את שני בניו קווינטוס ומקריאנוס לקיסרים. את עיקר העומס של העימות עם הסאססאנים נשא הצבא העצמאי-למחצה של הפרובינציה והעיר
תדמור, תחת פיקודו של ספטימיוס אודינטוס, מי שהיה נציב עליון לפרובינקיה הרומית סוריה-פיניקיה. הוא ניצל את הכאוס על מנת לבסס את מעמדו כשליט עצמאי תחת חסות הקיסר. פרשיו הצליחו להנחיל לצבא הסאססאני מפלות שהביאו לנסיגתו מהשטחים שנכבשו כתוצאה מכך זכה הלה לתואר "מגן כל המזרח", שנשמר לקיסרים עד אז.
שלטון יחיד.
מרד מקריאנוס.
משהוברר כי האיום הפרסי מתפוגג הסיטו המורדים הרומאיים את תשומת לבם ומאמציהם אל מרכז השלטון ברומא, מקריאנוס האב ומקריאנוס הבן אספו את כל החיילים תחת פיקודם כ 30000 חיילים בסך הכל וצעדו לכוון החלק המערבי של האימפריה בעוד קציניהם קווינטוס ובאליסטה נותרו מאחור לשמור על האינטרסים ובסיס הכוח במזרח.
במסעם אספו המורדים כוחות נוספים, הלגיונות המוצבים בפאנוניה, שננטשה למעשה על ידי הקיסר גליאנוס ניצלו את ההזדמנות וערקו לשורות המורדים. הקרב המכריע התחולל בקיץ של שנת 261 ככל הנראה על אדמת פאנוניה או איליריקום הלגיונות המזרחיים נכנעו או נמנעו מלחימה אפקטיבית משהוברר להם כי הם מכותרים, הלגיונות הפאנוניים נלחמו עד ששני מנהיגי המרד הבינו כי הקרב הוכרע לטובת צבא הקיסר והתאבדו.
במזרח ניצל ספטימיוס אודינטוס את העלמות יריביו הפרסים מהזירה ופנה לנקות את מוקד ההתנגדות מצד הרומאים, הוא פעל לכאורה תחת הסכמת הקיסר והדף את הכוחות המורדים במזרח אל בין חומות העיר אמסה, במהלך המצור הרגו תושבי העיר את קוינטוס ומסרו את בליסטה לידי אודינטוס שהוציא את השבוי להורג.
מרד פוסטמוס.
מותו של ולריאנוס והתפוררות השלטון במזרח שלח גלי הלם ברחבי האימפריה הרומית ומעבר לגבולות. גליאנוס איבד הלכה למעשה את השליטה על בריטניה, ספרד חלקים גדולים מגרמניה. גאליה שהייתה אחד ממוקדי הכוח של הקיסר הוחזקה על ידי בנו סלונינוס וקצין צבא בשם סילבנוס ממקום מושבם בקלן. אחד ממפקדי הלגיונות על גבול הריין פוסטומוס ניצל את הכאוס באימפריה ופרק את עול השלטון המרכזי תוך שהוא מכריז על עצמו כקיסר בעימות בינו לבין סלונינוס נדחק הקיסר הצעיר אל העיר קלן ומצא את מותו במהלך המצור, ככל הנראה נמסר על ידי תושבי העיר לידי הלגיונות שרצחו אותו.
תיארוך מדויק של אירועים אלו איננו אפשרי, כתובת שנתגלתה בשנת 1992 בעיר הגרמנית אאוגסבורג מראה שפוסטומוס הוכרז כקיסר בספטמבר 260. בניגוד לשאר המורדים נראה שפוסטומוס הסתפק בהכרזה על האימפריה הגאלית כשטח תחת שליטתו ולא ניסה לעלות על רומא או להדיח את גליאנוס.
גליאנוס שנלחם במקביל במספר חזיתות נאלץ להתמודד עם האיום המיידי על שלטונו מצד מקריאנוס והמורדים ממזרח, לא יכול היה לבוא לעזרת בנו סלונינוס והכוחות הנאמנים לו בקלן. עם הניצחון על המורדים במזרח הפנה גליאנוס את תשומת לבו לפוסטומוס ובשנת 265 נשלחו לגיונות ויחידות פרשים בפיקודו של אאורלוס (לטינית: Aureolus), בסדרת עימותים הצליח פוסטמוס למרות מעמדו הצבאי הנחות לשמור על מעמדו ועמדותיו. מקורות רומאיים מאוחרים מצביעים על אירועים אלו כנקודת התחלה בתהליך שבסופו נדחק אאורלוס ממעמדו והפך למורד בקיסרות בשלב מאוחר יותר. מאמץ שני של גליאנוס כנגד הישות הגאלית העצמאית ופוסטמוס הסיימה אף היא ללא תוצאות, לגיונות הקיסר הצליחו ללכוד את פוסטמוס במצור על אחד מהערים הבצורות בגאליה אך במהלך המצור נפצע גליאנוס ונאלץ לסגת. פוסטמוס נותר לטפח את ממלכתו ונותר שליט ללא עוררין בגאליה עד למותו בשנת 268, האימפריה הגאלית נותרה כיישות עצמאית עד לשנת 274.
מרד אאורלוס ומותו של גליאנוס.
חלקים גדולים ממהיסטוריה של האימפריה הרומית בתקופת משבר המאה השלישית נותרו לוטים תחת ערפל, מקורות מאוחרים וכיסוי חלקי מונעים אפשרות של תיעוד היסטורי רציף ומוסכם תקופת שלטונו של גליאנוס לא יוצאת דופן מבחינה זו אך השלב האחרון לשלטונו לוטה בערפל כבד. אי הוודאות גדולה במיוחד לגבי הלחימה מול השבטים הגותיים ולגבי קרב נאיסוס ( Naissus) שאירע בסמוך למותו של גליאנוס והניצחון בו מיוחס במקורות היסטוריים אחדים גם לו אך במקורות היסטוריים אחרים גם ליורשו קלאודיוס השני.
ידוע כי שבטים גותיים ערכו סדרת פשיטות שתיארוכן לא ידוע במדויק ככל הנראה בין 267 עד 269, המקורות הרומאיים מוסרים מידע סותר על היקף הפלישות האזורים שנפגעו והשבטים הפולשים וייתכן ומדובר בפלישה אחת של מספר גדול של ברברים ששטפו את האימפריה או שתי פלישות בתאריכים נפרדים. הפעימה הראשונה של הפלישה הגותית החלה בשנת 267, לוחמים משבט ההרולי (לטינית: Heruli) יצאו מנמלים בצפון הים השחור על סיפון של צי גדול יחסית - המקורות הרומאיים נוקבים במספר של 500 ספינות, הם פשטו על החופים הדרומים של הים השחור ומשם ביצעו פשיטות כושלות על העיר ביזנטיון, הפושטים המשיכו אל הים האגאי ופשטו על איים וערים לאורך החוף בהם אתונה וספרטה. הפושטים הגותים נמנעו מלהיכנס לעימותים עם חילות המצב והמילציות המקומיות ומשנתקלו בהתנגדות פנו צפונה. צבא רומאי ככל הנראה בהנהגת גליאנוס הצליח להגיע למגע עם הפושטים ייתכן והקרב אירע על גדות נהר נסטוס על גבול מקדוניה ותרקיה, בקרבות נהרגו אלפים מספר מקרב הברברים, מנהיג הפושטים משבט ההרולי הגיע להסכם עם הרומאים והפשיטה נעצרה. המחקר ההיסטורי עדיין חלוק בנוגע לשאלה האם הקרב בנסטוס וקרב נאיסוס הם שתי קרבות נפרדים או שני שמות לקרב אחד, המחלוקת ממשכה גם לגבי המשקל ההיסטורי של קרבות אלו שבסופם הוכרעו הגותים ופרובינציות הבלקן זכו בשקט לדורות.
משהוכרע הקרב יצא גליאנוס אל צפון איטליה, שם הכריז הקצין הנאמן לשעבר אאורלוס על מרד כנגד הקיסר תוך שהוא מביע את תמיכתו בפוסטמוס. הכוחות נפגשו בקרב בסמוך למילאנו ואאורלוס נדחק אל בין חומות העיר, משהוברר לו כי מצבו נואש וכי פוסטמוס לא יבוא לעזרתו הוא הכריז על עצמו כקיסר.
בשלב זה החליטו הקצינים הבכירים בצבאו של גליאנוס למרוד כנגדו, המקורות ההיסטוריים אינם מסבירים את הסיבה אך ככל הנראה מדובר במאבקי כוח על כס השלטון שגליאנוס לא הצליח, למרות מאמציו, להבטיח. הם הצליחו בתואנת שווא לפגוש בו ללא ההגנה של שומרי ראשו ורצחו אותו. המקורות חלוקים על זהות הרוצחים ועל חלקו של הקיסר החדש קלאודיוס השני גותיקוס ברצח עצמו. ונראה שהמקורות מנסים להרחיק אותו מההפיכה והרצח, סיבה אפשרית לכך היא העובדה שהקיסר הרומאי קונסטנטינוס, בחר בקלאודיוס השני כדמות האב הקדמון של משפחתו. קלאודיוס היה קצין בכיר בצבאו של גליאנוס, איש אמונו ויד ימינו אך בבוא הרגע ניצל קלודיוס את ההזדמנות לסלק את גליאנוס בין עם במו ידיו או על ידי שליחים ועם מותו של גליאנוס הוא נבחר על ידי חיילי הלגיונות להיות הקיסר של האימפריה הרומית. על פי ההיסטוריונים הרומאיים על פי מצוות הסנאט רומי הוצאו בני משפחתו של גליאנוס להורג, למרות בקשתו לכאורה של קלאודיוס השני.
מורשתו.
גליאנוס מוצג בספרי ההיסטוריה הרומאית באור לא מחמיא ובביקורתיות רבה הסיבה העיקרית לכך היא ככל הנראה בגלל אובדן הפרובינציות במזרח לאימפריה של תדמור ובמערב לאימפריה הגאלית. עם זאת עומדות לזכותו רפורמות חשובות שהשפעתן על המשטר והצבא הרומאי היו מרחיקות לכת.
גליאנוס ערך רפורמות מרחיקות לכת בצבא הרומאי. עיקרו של השינוי נגע לשימוש הטקטי בפרשים. הצבא עצמו חולק לשני חלקים, לגיונות, בעיקר חיילים רגלים, שהוצבו בפרובינציות ובדרך כלל היה מוצב באזורי הספר כמגן כנגד פלישה וכנגד התקוממות של האוכלוסייה המקומית, כוח זה היה תחת פיקודו של הנציב המקומי. החידוש של גליאנוס היה הקמת יחידות צבא השדה הקומיטאטנסס (לטינית:comitatenses) שעיקרן יחידות פרשי עילית ניידים שלא היו מרותקים לפרובינקיה מסוימת אלא היווה כוח צבאי תחת פיקודו של האוגוסטוס או הקיסר יחידות אלו נועדו לשמש כדי להגיב במהירות למקרי חירום ביטחוניים שהתעוררו ברחבי האימפריה.
רפורמה מהותית ומרחיקת לכת נוסף היה העברת שדרת הפיקוד על הלגיונות, שבעבר היה נתון בידי בנים למשפחות סנאטוריות שראו בו חלק מן הקריירה הפוליטית שלהם במסלול המשרות, לידיהם של פרשים שתפקדו כמפקדים מקצועיים במשרה מלאה. שינוי זה חתר וערער תחת בסיס הכוח העיקרי של משפחות האצולה הסנטוריות, עובדה שתרמה לעוינות כלפי גליאנוס בעמדות הכוח המסורתיות ברומא, מהלך שעם הבשלתו סייע לקיסר אאורליאנוס להציל את האימפריה מהמשבר בו הייתה.
רפורמות אלו, ביחד עם הרפורמה השלטונית שגליאנוס היה שותף לה עם אביו ולריאנוס ולפיה האימפריה נשלטת על ידי שני קיסרים במזרח ובמערב שאפיינה את תקופת הדומינט שוכללה על יד קונסטנטינוס ועיצבה את עתיד מערכת השלטון הרומאי.
גליאנוס והדת הנוצרית.
גליאנוס היה הקיסר הראשון שגילה סובלנות כלפי הדת הנוצרית והוציא צו קיסרי לפיו הנוצרים יכולים לקיים טקסים דתיים בגלוי, הצו הבטיח לא רק חופש דתי אלא אף הבטיח את זכותם של הנוצרים להקים בתי תפילה ובתי קברות.
מהלך זה החל תקופה הידועה בשם "החופש הקטן של הכנסייה" נחשב בדברי ימי הכנסייה הנוצרית כהקדמה לתקופת קבלת הנצרות כדת מדינה על ידי קונסטנטינוס שזכתה לשם "שלום הכנסייה" וסימנה את הכרזת הנצרות כדת המדינה. תקופת החופש הקטן נמשכה 40 שנה בערך, עם הכרזת גליאנוס ובמהלכה פרחה הנצרות ללא דיכוי ותוך שיתוף עם מוסדות האימפריה הרומית.
קשת גליאנוס.