אנדרה לאזאר נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף לאזאר ושל אתלקה קרדוש. הוא סיים עם תעודת הוראה באוניברסיטת דברצן. לאזאר חי בפריז במשך 16 שנים בין השנים 1934–1950. הוא אחד מטובי המומחים ההונגרים של ספרות ותרבות צרפתית עד היום. הוא תרגם עשרות רומנים צרפתיים להונגרית, כולל ספריו של בוריס ויאן. לאזאר הפך לעובד בעיתוני המהגרים ההונגריים השמאלניים בצרפת. בעיתונים ההונגריים בצרפת פרסם בשם Ferenc Dávid ובכתבי עת מקומיים הצרפתיים תחת השם Endre Bajomi. הוא עבד עבור כתבי העת Korunk ו-Új Hang בפריז, ובשנת 1938 הפך לעורך של Szabad Szó בפריז. בין השנים 1945–1947 היה העורך של Droit et Liberté ושל Republique Hongroise. בין השנים 1947–1949 היה סגן ראש לשכת העיתונות ההונגרית בפריז, ואז - לאחר התפטרותו של פרנץ פייטה בספטמבר 1949 - עמד בראש הלישכה. הוא חזר להונגריה ב-1952 ועבד במחלקת העיתונות של משרד החוץ עד 1953. לאחר מכן בין 1953 לבין 1954 היה העורך והמגיה של הוצאת הספרים Szépirodalmi Könyvkiadó, ומ-1955 של הוצאות הספרים Új Magyar Könyvkiadó ו-Europa Könyvkiadó, עד 1977. הוא היה עמית בכיר ב"לקסיקון הספרות העולמי".
עבודתו.
במרכז פעילות הכתיבה שלו עמד טיפוח מסורת יחסי התרבות ההונגרית-צרפתית. הוא עיבד באופן שיטתי את ההיסטוריה של מערכות יחסים אלה עד למאה ה-14 לאחור. הוא הקדיש סדרה של ספרים לדמויות הגדולות של חיי האינטלקטואלים הצרפתיים.
משירי ארץ אהבתי (אלבום)
משירי ארץ אהבתי הוא אלבום של הזמרת חוה אלברשטיין שיצא בשנת 1970 והוא בין המפורסמים באלבומיה.
האלבום כולל מספר שירים שהפכו לקלאסיקות: משירי ארץ אהבתי; ימינה, שמאלה והלאה; שחמט; אליעזר בן-יהודה; כל יום אני מאבדת.
שירים באלבום.
שיר הנושא של האלבום, משירי ארץ אהבתי (מוכר גם במילותיו הראשונות: מְכוֹרה שלי) הוא שיר מאת המשוררת לאה גולדברג. השיר התפרסם לראשונה בשנת 1951 בכתב העת הספרותי "אורלוגין" של אברהם שלונסקי כחלק ממחזור של שלושה שירים, לצד "בארץ אהבתי השקד פורח" ו"בארץ אהבתי האביונה". בהמשך נדפס השיר בספר שיריה "ברק בבוקר" (ספרית פועלים, תשט"ו 1955).
בשנת 1970 הולחן השיר על ידי דפנה אילת לבקשתה של אלברשטיין, עובד על ידי אלכס וייס ובוצע על ידי אלברשטיין. השיר זכה למספר גרסאות כיסוי ובשנת 2018, בטקס הדלקת המשואות בחגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל, הושר בפי שרית חדד.
ימינה, שמאלה והלאה, מאת המשוררת לאה נאור הולחן על ידי נחום היימן ועוסק בתהיה בת אלפי השנים של בני האדם בשאלות כמו היכן נמצא האושר, האהבה וכן הפחד והתוגה.
כל יום אני מאבדת (בחור יפה ברחוב) מאת המשוררת רימונה די-נור הולחן על ידי מתי כספי ועוסק בתשוקתה של אשה לגברים ובכמיהתה לבן זוג.
שחמט נכתב על ידי חנוך לוין, והולחן בידי אלכס כגן. הוא נכלל בקברט הסאטירי "את ואני והמלחמה הבאה", שהוצג לראשונה באוגוסט 1968, כשנה לאחר מלחמת ששת הימים, אך התפרסם בביצועה של אלברשטיין. השיר מותח ביקורת על השליטים השולחים את החיילים לקרב תוך שהם אדישים לגורלם. בהמשך בוצע השיר על ידי זמרים נוספים - אבי טולדנו, יהודה פוליקר, דניאלה ספקטור ורונה קינן.
אליעזר בן-יהודה נכתב על ידי ירון לונדון, והולחן על ידי מתי כספי. השיר הוא לכבודו של מחיה השפה העברית, אליעזר בן-יהודה. השיר, בעיבודו של אלכס וייס, הוקלט על ידי חוה אלברשטיין בבית המורה בתל אביב, שם הוקלטו תוכניות המקור של קול ישראל. השיר זכה להשמעות רבות ברדיו וצעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל וגלי צה"ל בסביבות אוגוסט–אוקטובר 1970 (בשיאו, ב-14 בספטמבר, הגיע למקום השלישי),
המלון נכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי משה וילנסקי, השיר עוסק בדרך אלגורית בדרך בה הולך כל אדם אל מותו.
היי רות הוא שיר מאת יורם טהרלב, לפי הלחן של ג'ון לנון ופול מקרטני לשיר Hey Jude.
קרב אפומטוקס
קרב אפומטוקס, שהתרחש במחוז אפומטוקס, וירג'יניה, בבוקר ה-9 באפריל 1865, היה אחד הקרבות האחרונים של מלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865). זה היה ההתקשרות האחרונה של הגנרל של הקונפדרציה, רוברט לי, וצבא צפון וירג'יניה לפני שהם נכנעו לצבא האיחוד של הפוטומק תחת הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית, יוליסס גרנט.
רוברט לי, שנטש את בירת הקונפדרציה ריצ'מונד, וירג'יניה לאחר המצור בן תשעה וחצי חודשים על פטרבורג וריצ'מונד, נסוג מערבה, בתקווה להצטרף לצבאו עם כוחות הקונפדרציה הנותרים בצפון קרוליינה, צבא טנסי תחת גנרל ג'וזף ג'ונסטון. כוחות חיל הרגלים והפרשים של האיחוד תחת הגנרל פיליפ שרידן רדפו ועצרו את נסיגת הקונפדרציות בכפר המרכזי של וירג'יניה של בית המשפט אפומטוקס. לי פתח במתקפה אחרונה כדי לפרוץ דרך כוחות האיחוד, בהנחה שכוח האיחוד מורכב כולו מפרשים כמעט ולא חמושים. כאשר הבין שחיל הפרשים מגובה כעת בשני גדודים של חיילים פדרליים, לא הייתה לו ברירה אלא להיכנע כשדרך הנסיגה שלו חסומה כעת.
החתימה על מסמכי הכניעה התרחשה בסלון הבית שבבעלות וילמר מקלין ב-9 באפריל. ב-12 באפריל, טקס רשמי הכולל מצעד והתאספות החיילים בראשות אלוף הקונפדרציה, גנרל ג'ון גורדון אל מפקד החטיבה הפדרלי, גנרל ג'ושוע צ'מברלין סימן את פירוק צבא צפון וירג'יניה ולמעשה לסיים את המלחמה בווירג'יניה, עם השחרור על תנאי של כמעט 28,000 מקציניו ואנשיו שנותרו. הם היו חופשיים לחזור הביתה ללא כלי הנשק שלהם, אך התאפשר להם לקחת את סוסיהם ולשמור על נשק הצד שלהם (חרבות ואקדחים).
אירוע זה גרם לסדרה של כניעות ברחבי הדרום, בצפון קרולינה, אלבמה ולבסוף בשריבפורט, לואיזיאנה עד יוני, מה שסימן את סופה של המלחמה בת ארבע השנים.
רקע כללי.
מצב צבאי.
המערכה האחרונה עבור ריצ'מונד, וירג'יניה, בירת מדינות הקונפדרציה, החלה כאשר צבא האיחוד של הפוטומק חצה את נהר ג'יימס ביוני 1864. הצבאות בפיקודו של הגנרל העליון יוליסס ס. גרנט (1822–1885) הטילו מצור על פיטרסבורג, דרומית לריצ'מונד, בכוונה לחתוך את קווי האספקה של שתי הערים ולאלץ את כוחות הקונפדרציה להתפנות. באביב 1865, גנרל צבא מדינות הקונפדרציה רוברט לי, חיכה להזדמנות לעזוב את קווי פטרסבורג, מודע לכך שהעמדה בלתי נסבלת, אך חיילי האיחוד עשו את הצעד הראשון. ב-1 באפריל 1865, רס"ן מפקד הפרשים פיליפ שרידן הפכו את אגפו של לי בקרב על חמש המזלגות. למחרת השיג צבאו של גרנט פריצת דרך מכרעת, וסיים למעשה את המצור בפטרבורג. עם ניתוק קווי רכבת, אנשיו של לי נטשו את השוחות שהחזיקו במשך עשרה חודשים ופונו בלילה שבין 2 ל-3 באפריל.
המטרה הראשונה של לי הייתה להרכיב מחדש ולצייד את אנשיו בבית המשפט אמיליה. התוכנית שלו הייתה להתחבר למפקד צבא טנסי ג'וזף ג'ונסטון בצפון קרוליינה ולצאת למתקפה לאחר הקמת הגנות על נהר רואנוק בדרום מערב וירג'יניה. עם זאת, כשהגיעו הכוחות לאמיליה ב-4 באפריל, הם לא מצאו שום ציוד. לי שלח קרונות למדינה שמסביב כדי לחפש מזון, אך כתוצאה מכך איבד יום של צעידה. לאחר מכן פנה הצבא מערבה לתחנת אפומטוקס, שם חיכתה לו רכבת אספקה נוספת. צבאו של לי הורכב כעת מחיל הפרשים ושני חיל רגלים קטן.
בדרך לתחנה, ב-6 באפריל בסיילורס קריק, כמעט רבע מצבא הקונפדרציה הנסוג נותק על ידי הפרשים של שרידן וגורמים מהגדודים השני והשישי. שתי דיוויזיות של הקונפדרציה לחמו בגדוד השישי לאורך הנחל. חיילי הקונפדרציה תקפו אך הוסגו לאחור, וזמן קצר לאחר מכן פרצו פרשי האיחוד את קווי הקונפדרציה. רוב 7,700 חיילי הקונפדרציה נתפסו או נכנעו, כולל סגן הגנרל ריצ'רד ס. איוול ושמונה קצינים כלליים נוספים. העיכוב מנע מלי להגיע לתחנת אפומטוקס עד שעות אחר הצהריים המאוחרות ב-8 באפריל, ואיפשר לשרידן להגיע לתחנה לפני הדרומיים באותו ערב, שם תפס את האספקה של לי וחסם את דרכו.
בעקבות הקרבות הקטנים של כנסיית קמברלנד והגשר הגבוה, ב-7 באפריל, שלח גנרל גרנט פתק ללי המצביע על כך שהגיע הזמן למסור את כניעת צבא צפון וירג'יניה. בפתק חוזר, לי סירב לבקשה, אך שאל את גרנט על אילו תנאים הוא חשב. ב-8 באפריל, פרשי האיחוד תחת אלוף רס"ן ג'ורג' ארמסטרונג קסטר תפסו ושרפו שלוש רכבות אספקה שחיכו לצבאו של לי בתחנת אפומטוקס. כעת שני הכוחות הפדרליים, צבא הפוטומאק והצבא של ג'יימס, התכנסו באפומטוקס.
כשהאספקה שלו באפומטוקס הושמדה, לי הסתכל כעת מערבה, אל מסילת הברזל בלינצ'בורג, שם חיכתה לו אספקה נוספת. עם זאת, בבוקר ה-8 באפריל, גדוד של חיל הפרשים ה-15 של פנסילבניה נותק מהפשיטה על סטונמן לתוך צפון קרוליינה ודרום מערב וירג'יניה וערך הפגנה בטווח של שלושה מיילים מלינצ'בורג, מה שנראה כמו חילוץ של כוח גדול בהרבה. למרות האיום החדש הזה, לי החליט לנסות בכל זאת להגיע ללינצ'בורג.
בזמן שצבא האיחוד סוגר על לי, כל מה שהיה בין לי ולינצ'בורג היה פרשי האיחוד. לי קיווה לפרוץ דרך חיל הפרשים לפני שחיל הרגלים יגיע. הוא שלח פתק לגרנט בו אמר שהוא לא מעוניין למסור את צבאו עדיין, אבל הוא מוכן לדון כיצד תנאיו של גרנט ישפיעו על הקונפדרציה. גרנט, שסבל מכאב ראש, הצהיר כי "נראה כאילו לי עדיין מתכוון להילחם". חיל הרגלים של האיחוד היה קרוב, אבל היחידה הקרובה מספיק כדי לתמוך בחיל הפרשים של שרידן הייתה של רס"ן ג'ון גיבון מהצבא של ג'יימס. החיל הזה נסע תוך 21 שעות כדי להגיע לפרשים. הגנרל אדוארד אורד, מפקד צבא של ג'יימס, הגיע עם הגדוד ה-34 בסביבות השעה 4:00 בבוקר בזמן שהחיל החמישי של צבא הפוטומק היה קרוב. שרידן פרס את שלושת גדודי הפרשים שלו לאורך רכס נמוך מדרום-מערב לבית המשפט של אפומטוקס.
9 באפריל.
קרב.