בשנת 1928 ערך ביקור בארץ ישראל המנדטורית לפי הזמנת ההסתדרות הציונית, והתרשם לחיוב מהמפעל הציוני, כפי שציין גם בנאומו באוניברסיטה העברית בירושלים. ונדרוולדה התנגד לגישה האנטי-ציונית של קאוטסקי ושל "הבונד", וראה בהתיישבות היהודית בארץ ישראל מהלך השונה מקולוניזציה מסורתית. הוא האמין שלחלוצים היהודים ולפלאחים הערבים יש אינטרס משותף במאבק בקפיטליסטים. המפעל הציוני בארץ ישראל נראה לו "אחד המאמצים האידיאליסטים המפליאים שבזמננו". יחד עם מנהיגים סוציאל-דמוקרטים אחרים, כמו קאמיל הויסמנס, לאוי דה ברוקר מבלגיה, אדוארד ברנשטיין, פאול לבה מגרמניה, לאון בלום מצרפת, איראקלי צרתלי וויקטור צ'רנוב מהגולה הרוסית, נמנה ונדרוולדה עם חברי לשכת ה"ועד הסוציאליסטי למען ארץ ישראל עובדת", שתמך בציונות הסוציאל-דמוקרטית.
הישגיו החברתיים אחרי הסכמי לופם.
בהתאם להסכמי לופם (Lophem) בשנת 1918 שבהם המלך אלברט הראשון ויועציו הסכימו לבוא לקראת המחנה הליברלי ונציגי מעמד הפועלים, בלגיה אימצה מספר של רפורמות שהצדיקו את מדיניות ההשתתפות בשלטון שוונדרוולדה דגל בה בשם מפלגתו: הענקת זכות בחירה לכל הנשים, צעדים לכיוון הנהגת חוק חינוך חובה, פרויקטים של סיוע למסיימי הלימודים בבתי הספר, חיזוק שירותי הבריאות הציבוריים.
בין השנים 1918–1921 כיהן ונדרוולדה כשר המשפטים, ובתוקף תפקיד זה החל בשורה של רפורמות בתחום בתי הסוהר, המאבק באלכוהוליזם, זכויות האיגודים המקצועיים, זכויות האישה וכדומה. בשנת 1920 החליט להקים את השירות האנתרופולוגי של בתי הסוהר.
"חוק ונדרוולדה".
אף שבקריירה הארוכה שלו כחבר פרלמנט ושר יזם ונדרוולדה חוקים לא מעטים, החוק להגבלת מכירות המשקאות החריפים במדינה נשאר המזוהה ביותר עם שמו והוא מוזכר בתודעה הציבורית כ"חוק ונדרוולדה". מדובר בחוק מ-29 באוגוסט 1919 שאסר על מכירת המשקאות החריפים המזוקקים במקומות ציבוריים - בברים ובבתי קפה, בבתי מלון, בחנויות רגילות, בבתי עינוגים, ברכבות ובאוניות, ובבתי חרושת ובאתרי בניה. סוחרים המתמחים במכירתם היו רשאים למכור לא פחות משני ליטר לאדם וזאת לא לצריכה במקום אלא לצריכה ביתית בלבד. נשאר ללא מגבלות הסחר והצריכה של משקאות מותססים בעלי פחות מ-18 מעלות אלכוהול. הוכפלו פי ארבעה המיסים על יבוא ועל מכירה של משקאות אלכוהוליים. כמו כן ננקטו אמצעים נגד המזקקות הבלתי חוקיות והמאולתרות.
אמנם חוק זה לא הופיע בחלל ריק. קדמו לו המגבלות החמורות יותר שנוצרו בימי מלחמת העולם, ובתום המלחמה התקבלה החלטה ממשלתית (ב-15 בנובמבר 1918) שהסדירה את המצב שהיה קיים בימי המלחמה: איסור על ייצור משקאות מזוקקים, על מכירתם והפצתם, איסור דומה לגבי יינות בעלי תכולה של מעל 15 מעלות אלכוהול, ושל בירות בעלות תכולה של מעל 8 מעלות אלכוהול, כשהאלכוהול סופק רק לצרכים רפואיים, מדעיים ותעשייתיים.
חוק ונדרוולדה עורר זעם בקרב בעלי "בתי הקפה". תחת הכותרת "חוק מטופש" פנתה ה"קונפדרציה של בעלי בתי הקפה" לדעת הקהל באלו המלים:
בעיתונות התקופה פורסמה קריקטורה שבה שוטר מניח את ידו על כתפי קשיש השותה כוסית, בלי להתייחס כלל לאזרח אחר השותה בנחת מתוך בקבוק ענק, ומחזיק עוד בקבוק כזה בידו השנייה.
החוק אכן השיג מטרות חברתיות חשובות כאשר עזר להגביל את צריכת המשקאות האלכוהוליים במדינה. אמנם נמתחה עליו ביקורת על כי "עודד" בעקיפין ייצור ומכירה בלתי חוקיים במקומות מאולתרים ותחת כיסויים שונים, כולל של חוגים פרטיים שהתחזו למלכ"רים.
החוק ונדרוולדה בוטל ב-28 בדצמבר 1983
פעילותו בין מלחמות העולם.
כשר החוץ של בלגיה בשנים 1925–1927 תרם ונדרוולדה לניסוח הסכם לוקרנו בין גרמניה, צרפת, בלגיה, בריטניה ואיטליה. בעת שכיהן כשר חוץ גם בממשלת אנרי יאספר, ספגה גישתו האנטי-מיליטריסטית ממפלגות האופוזיציה ביקורת קשה, במיוחד כשהציע לקצר את השירות הצבאי הסדיר לשישה חדשים.
בשנים 1935–1936 היה שוב חבר הממשלה בראשותו של פול ון זלנד (van Zeeland), כשר בלי תיק, ושנה לאחר מכן, ב-1936–1937, כיהן כסגן ראש הממשלה ושר הבריאות. ב-1933 נבחר אמיל ונדרוולדה ליושב ראש מפלגת הפועלים הבלגית – תפקיד שנוֹסד אז לראשונה – ומילא תפקיד זה בחמש השנים האחרונות של חייו.
המשבר סביב תמיכתו ברפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד.
בשנים 1931–1934 הביעו ונדרוולדה ומפלגתו אהדה לרפובליקה הספרדית. בשנת 1931 ביקר בה ונדרוולדה לראשונה, ובמהלך השנים קרא לעיתים קרובות לחיזוק התמיכה בה נוכח "הסכנה הפאשיסטית".
באוגוסט 1936 בחרה ממשלת ון זלנד, שבה היה חבר, להצטרף ליוזמה הצרפתית להכריז על נייטרליות בכל הקשור למלחמה בספרד. אולם, כשגרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית עזרו בצורה ממשית לכוחות של פרנקו, דרש ונדרוולדה שיופסק החרם על המשטר הרפובליקני במדריד. סוגיית מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939) הביאה בסופו של דבר לידי עימות בקרב הסוציאליסטים הבלגים. אנרי דה מאן ופול-אנרי ספאק, שכיהן כשר החוץ, תמכו באי-התערבות וב"נייטרליות", בעוד ונדרוולדה התנגד לכך וניבא איוּם הולך וגובר מצד הכוחות הפאשיסטים. הוא טען שלבלגיה, שהייתה הקורבן הראשון לתוקפנות גרמניה במלחמת העולם הראשונה, יש כעת אחראיות למנוע פריצת מלחמת עולם שנייה. חיזוק המחנה הפאשיסטי – הקואליציה של גרמניה, איטליה והמחנה הלאומני הספרדי – היה מבחינתו התרת רסן לפריצת מלחמה כזו. אין אפשרות של דו-קיום בין דמוקרטיות ובין משטרים טוטליטריים, טען.
חטיפתו ורציחתו של הדיפלומט הבלגי ז'אק דה בורגרב (Jacques de Borchgrave) על ידי פעילים מהמחנה ה"אדום" סיבכה את מאמציו של ונדרוולדה. בהמשך הוא התפטר מהממשלה. בשנתיים האחרונות לחייו שימש שוב פרופסור למשפטים באוניברסיטה החופשית בבריסל. הוא לא הִרפה מדרישתו לבטל את החרם על הרפובליקנים הספרדים, וביקר שוב בספרד. בשנת 1938 נכח בפתיחת הפרלמנט הרפובליקני. הוא התאכזב מאוד כאשר ממשלת ון זלנד הכירה בחונטה של הגנרל פרנקו בבורגוס.
ונדרוולדה נפטר ממחלת לב ב-27 בדצמבר 1938 בביתו בבריסל. אחרי מותו גלשה מפלגתו כולה אל העמדה הפשרנית כלפי המעצמות הפשיסטיות.
הוא היה נשוי פעמיים. בשנת 1900 התחתן עם "ללה" ספייר, אשה רבת פעלים ממוצא יהודי-אנגלי, לזוג לא נולדו ילדים; הוא התחתן שוב ב-1927 עם ז'אן בקמן.
מורשתו.
תחת הנהגתו ראו הסוציאליסטים הבלגים הגשמת רפורמות פוליטיות חשובות שהיו יעד שלהם זה שנים רבות:
קישורים חיצוניים.
"Dictionnaire historique de la laïcité en Belgique "
p.279-280 Luc Pire Editions, Fondation Rationaliste, Bruxelles, 2005
Population", Année 1950, Vol.5, Nr. 4 pp. 758-759 "
יעקב יצחק רודרמן
הרב יעקב יצחק הלוי רוּדֶרמן (באנגלית: Yaakov Yitzchok Ruderman; ט"ו באדר ב' ה'תר"ס, 16 במרץ 1900 - י"ד בתמוז ה'תשמ"ז, 11 ביולי 1987) היה רב אמריקאי-אורתודוקסי ממוצא ליטאי. מייסד וראש ישיבת נר ישראל בבולטימור, מרילנד, ארצות הברית, וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית.
ביוגרפיה.
נולד בשושן פורים, בן שמיני (לאחר שבע בנות) לרב יהודה לייב רודרמן, רבה של דולהינוב שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית. למרות היות אביו חסידו של האדמו"ר הרש"ב מחב"ד לובביץ, עודדו האב לבקר במגוון ישיבות כדי לבחור את דרכו. הוא עבר בישיבת תומכי תמימים ובישיבת סלונים, עד שהחליט, זמן מה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, לעבור ללמוד בקביעות בישיבת כנסת ישראל בסלובודקה אצל רבי נתן צבי פינקל, "הסבא מסלובודקה", ומפי ראש הישיבה רבי משה מרדכי אפשטיין. בישיבה זו למד זמן ממושך בחברותא עם הרב יחזקאל סרנא.
את שנות מלחמת העולם הראשונה עשה בקרב חבריו לישיבה. הוא נחטף למטרות כופר בידי קבוצת קוזאקים, אך שוחרר בידי קהל שהתאסף במקום האירוע. בראשית המלחמה שהו בני הישיבה במינסק, אז התקרב לרב חיים סולובייצ'יק ששהה אז אף הוא בעיר. ב-1917 התפצלה הישיבה עם התקרב חזית המלחמה למינסק. הוא יצא לקרמנצ'וג בקבוצה שבראשה עמדו הסבא מסלובודקה והרב אפשטיין. בתום לימודיו בישיבה נסמך להוראה בידי הרב אפשטיין ובידי רבי מאיר אטלס.
בשנת ה'תרפ"ד, 1924, נישא לפייגא, בתם של הרב שפטל קרמר ודבורה בת הרב שרגא פייבל פרנק. עם נישואיו היה לאחיינו של רבו הרב אפשטיין. לאחר נישואיו למד בכולל קובנה. באותה שנה (1924) עלו רבותיו לארץ ישראל להקים את ישיבת חברון. הרב רודרמן הצעיר התקרב בתקופה זו לרבה של קובנה הרב אברהם דובר כהנא שפירא ולמד עמו במשך חמש שנים. הרב מקובנה העניק לו אף הוא "כתב סמיכה" וגם ציטט בשמו הערה למדנית בספרו "דבר אברהם". בשנת ה'תר"ץ הדפיס בקיידאן בעידודו של הרב כהנא-שפירא את ספרו "עבודת לוי" בענייני סדר קדשים. בספר כלולה גם תכתובת תורנית שלו עם הרב אריה לייב רובין מווילקומיר (סימנים ו-ז) ועם הרב יששכר שלמה טייכטל (סימן כג). בהסכמה לספר כתב עליו דודו ורבו, הרב אפשטיין: "הנני להודיע בשער בת רבים כי גדול הוא מגדולי וגאוני הזמן, וחידושיו המה נאמרים בגאונות".
ב-1930 היגר לארצות הברית עם חמיו והתמנה כר"מ בישיבה שאותה יסד זמן מה קודם לכן הרב יהודה לוונברג בניו הייבן שבקונטיקט. הישיבה עברה בהמשך לקליבלנד, אוהיו. אחרי סכסוך בהנהלת הישיבה שהגיע לבוררות, הוחלט למנותו כראש הר"מים בישיבה. ב-1932 הוזמן בידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק לעלות לארץ ישראל ולכהן כר"מ בישיבת מרכז הרב אך מסיבות משפחתיות לא רצה לעזוב את ארצות הברית.