באתר בשכונת גילה נחשפו יישוב ו'מגדל'(?) מתקופת הברזל 1, ומגדל שמירה מתקופת הברזל 2ג-ד. מבנהו של האתר, מיקומו ומבנה האבן (ה'מגדל') שנתקיים בו בתקופת הברזל 1 מעלים כמה תמיהות. קיימת אפשרות כי למיקום האתר ולמבנהו היה גם היבט פולחני. האתר מתאים אפוא לשיקוליו הטופוגרפיים של אלט ואולי גם לאספקט הפולחני הנרמז בשם 'בעל-פרצים'. אולם כאמור, נראה שיש להעדיף מיקום הסמוך יותר לעיר דוד ולעמק רפאים, כדעת קלאי. לפיכך יש להטיל ספק בזיהוי בעל פרצים עם האתר בגילה, אולם לא ניתן לשלול זיהוי זה לחלוטין.
אגוסטה ווסטלנד AW101
אגוסטה ווסטלנד AW101 (באנגלית: AgustaWestland AW101; המכונה גם מרלין) הוא מסוק תובלה בינוני, שפותח בשיתוף פעולה בין חברת ווסטלנד הבריטית וחברת אגוסטה האיטלקית, ומיוצר כיום על ידי חברת לאונרדו האיטלקית.
פיתוח.
בשנת 1977 משרד ההגנה הבריטי פרסם דרישה לפיתוח מסוק ללוחמה נגד צוללות שיחליף את צי מסוקי ווסטלנד סי קינג, באותה עת גם הצי האיטלקי הביעה צורך דומה והוחלט על שיתוף פעולה בין שתי המדינות ושתי החברות, ווסטלנד הבריטית ואגוסטה האיטלקית. לטובת הפרויקט שתי החברות הקימו חברה משותפת בשם EH תעשיות (EHI) וביוני 1981 הממשלה הבריטית אישרה תקציב של 20 מיליון ליש"ט לפיתוח. המסוק החדש זכה לשם EHI 01 אך בשלב כלשהו טעות בכתיבת שמו הובילה לביסוס השם "EH101", ובמהלך שנות ה-80 וה-90 מספר מסוקים הורכבו. בשנת 1985 מסוק EH101 דמה הוצג ב ואב הטיפוס הראשון הוטס לראשונה ב-9 באוקטובר 1987.
בפברואר 1995 הממשלה הבריטית ביצעה את ההזמנה הרשמית הראשונה שלה ל-20 מסוקי EH101 ומספר חודשים לאחר מכן גם איטליה ביצעה הזמנה של 16 מסוקים. בשנת 2000 שתי החברות ווסטלנד ואגוסטה התמזגו, מה שביטל את הצורך לישות הנפרדת EHI והוביל לשינוי שמו של המסוק ב-2007 לכדי AW101. ב-2005 לוקהיד מרטין התאימה את ה-AW101 לשימוש כמסוק מארין 1 תחת השם VH-71 קסטרל, לאחר שנקלטו כבר תשעה מבין 28 המסוקים שהוזמנו ולאחר הוצאה של כ-4.4 ביליון דולר, בוטל הפרויקט ביוני 2009 והמסוקים הנותרים נמכרו לקנדה. ביוני 2010 חברת בואינג קיבלה את זכויות הייצור בארצות הברית בפרויקט תחת השם "בואינג 101" במטרה להחליף את הHH-60 פייבהוק, פרויקט זה נזנח לאחר מספר חודשים בודדים.
דגמים עיקריים.
הממלכה המאוחדת
קנדה
ארצות הברית
איטליה
יפן
העברה של COVID-19
הדבקה בקורונה היא העברה של מחלת נגיף קורונה 2019 מאדם לאדם. המחלה מועברת בעיקר בדרכי הנשימה כאשר אנשים נושמים לתוכם טיפות וחלקיקים קטנים הנישאים באוויר (שיוצרים ארססים), שהאנשים הנושאים את המחלה נשפו אותם החוצה בעקבות נשימה, דיבור, שיעול, עיטוש, צעקה או שיר. נשאים של המחלה נוטים יותר להדביק במחלה כשהם קרובים פיזית. עם זאת, הטיפות המידבקות יכולות להתפרש על פני מרחקים גדולים יותר, במיוחד בחללים סגורים.
נשאי המחלה מסוגלים להדביק 1–3 ימים לפני הופעת תסמיני המחלה, והם יכולים להפיץ אותה בין אם הם פרה-סימפטומטים או אסימפטומטים. לרוב, שיא העומס הנגיפי בדגימות של דרכי הנשימה העליונות (דרכי האף והפה) מתקיים בסמוך לתחילת ההופעה של התסמינים ויורד בהדרגה לאחר השבוע הראשון של הופעת התסמינים. משך ההפצה הויראלית ותקופת ההדבקה של עד 10 ימים לאחר הופעת התסמינים אצל אנשים עם מחלה קלה עד בינונית, ושל עד 20 יום אצל חולים קשים, כולל אנשים עם מחלות דיכוי חיסוני.
חלקיקים מידבקים נעים מגודל של ארססים הנשארים מוחזקים באוויר לפרקי זמן ארוכים, ועד לטיפות גדולות יותר הנשארות באוויר או נופלות על הקרקע. בנוסף, מחקר על מחלת הקורונה גילה מהו אופן העברתם של נגיפים המועברים בדרכי הנשימה. הטיפות הגדולות ביותר של הנתז הנשימתי אינן מגיעות רחוק, ניתן לשאוף אותן, והן יכולות לנחות על רקמות ריריות על העיניים, האף או הפה ולהדביק דרכן. הארססים בשיא ריכוזם כאשר אנשים קרובים אחד לשני, מה שמוביל להעברה ויראלית קלה יותר, אך העברה באוויר יכולה להתרחש גם במרחקים גדולים יותר, בעיקר במקומות שאינם מאווררים או מאווררים בצורה גרועה. בתנאים אלה חלקיקים קטנים יכולים להישאר מצויים באוויר במשך דקות עד שעות.
מספר האנשים הנדבקים מאדם מדביק אחד משתנה; שהרי רק 10%-20% מהאנשים אחראים להתפשטות המחלה. לעיתים קרובות היא מתפשטת באירועי הדבקה, שבהם ניתן לאתר את מקור הזיהום. לעיתים קרובות במצבים אלה מתרחשים מקרים של התפשטות-על, שבהם אנשים רבים נדבקים על ידי אדם אחד בלבד.
אדם יכול לחלות ב-COVID-19 בעקיפין בנגיעה במשטח או חפץ נגוע לפני נגיעה בפה, באף או בעיניים שלו, אם כי עדויות מראות בצורה חזקה שאופן הדבקה זה אינו החלק המשמעותי מבין הגורמים להדבקות נוספות. אף שהעברת הנגיף דרך העור נחשבת אפשרית, אין עדות ישירה לכך שהנגיף אכן מועבר במגע עור. לא ידוע אם הנגיף מתפשט דרך צואה, שתן, חלב אם, מזון, מי שפכים , מי שתייה או מבעלי חיים נשאים (אם כי ידוע כי בעלי חיים מסוימים יכולים להידבק בנגיף מבני אדם). לעיתים רחוקות מאוד המחלה מועברת מאם לתינוק במהלך ההיריון.
תקופת ההדבקה.
לאחר שאנשים נדבקו במחלת COVID-19, הם מסוגלים להעביר את המחלה לאנשים אחרים בין יום אחד לשלושה ימים לפני שהם מפתחים תסמינים, תופעה הידועה כהדבקה פרה-סימפטומטית. איתור מגעים משמש כדי למצוא וליצור קשר עם אנשים שהיו במגע עם אדם נגוע 48 עד 72 שעות לפני שיפתחו תסמינים, או לפני מועד היבדקותם אם הם אסימפטומטיים.
אנשים הכי מידבקים כשהם חווים תסמינים - גם אם קלים או לא ספציפיים - שכן העומס הנגיפי בשיאו בשלב זה.
בהתבסס על עדויות עדכניות, אדם בוגר עם מחלת COVID-19 קלה עד בינונית נשאר מידבק (כלומר, מפיץ החוצה חלקיקים עם SARS-CoV-2 בעלי יכולת שכפול) עד עשרה ימים לאחר תחילת ההתפתחות של התסמינים. מבוגרים שלקו במחלה קשה עד קריטית, או עם דיכוי חיסוני חמור, עלולים להישאר מידבקים (כלומר, להפיץ חלקיקי SARS-CoV-2 בעלי יכולת שכפול) עד 20 יום לאחר תחילת מועד ההופעה של התסמינים.
הדבקה אסימפטומטית.
אנשים שהם אסימפטומטים מסוגלים להעביר את הנגיף. סקירה שיטתית בדצמבר 2020 העריכה שכ-17% מההדבקות ב-COVID-19 היו אסימפטומטיות (ברווח סמך של 95%, 14% עד 20%; הסקירה מצאה כי "הסיכון להעברה ממקרים אסימפטומטיים נראה נמוך יותר מזה של מקרים סימפטומטיים, אבל ישנה אי ודאות ניכרת עד כמה"). נדבקים אסימפטומטיים ב-COVID-19 יכולים להיות בעלי אותו עומס ויראלי כמו במקרים סימפטומטיים ופרה-סימפטומטיים, ומסוגלים להעביר את הנגיף הלאה. ואולם, התגלה כי תקופת ההדבקה של מקרים אסימפטומטיים קצרה יותר עם פינוי ודעיכה מהירים יותר של העומס הנגיפי.
האפשרות להדביק בהיעדר תסמינים או לפניהם, ולא רק אחרי הופעתם, היא הסיבה העיקרית לקושי האדיר לשלוט בהתפשטות המחלה או לעצור אותה.
דרך ההעברה העיקרית: נישאות באוויר/אירוסולים.
אופן ההעברה העיקרי של נגיף SARS-CoV-2 הוא חשיפה לטיפות נשימתיות זעירות (חלקיקי נוזל קטנים) הנושאות את הנגיף (כלומר העברה באוויר דרך אירוסולים). התפשטותן חלה כאשר החלקיקים נפלטים מהפה או מהאף של אדם מדביק כשהוא נושם, משתעל, מתעטש, מדבר, צועק או שר. נשימה אנושית יוצרת עמוד אוויר בצורת חרוט; באדם מדביק, הנשימה מפיצה את הטיפות כשעל פניהן שוכנים הנגיפים. לכן הריכוז הגבוה ביותר של טיפות המכילות נגיפים יהיה ישירות מול אדם נגוע, מה שמצביע על כך שהסיכון להעברה הוא הגדול ביותר בטווח של 1–2 מטרים ממקור ההפצה. אך בנוסף הנשימה מכילה טיפות רבות שגודלן קטן מ-100 מיקרומטר, ואלה יכולות להישאר תלויות באוויר לפחות כמה דקות ולנוע ברחבי החדר. יש עדויות לכך ש-SARS-CoV-2 שורד באירוסולים למשך כמה שעות. ישנן עדויות חזקות לאירועי העברה בחדר (על פני מרחקים גדולים ממטר או שניים) הקשורים לשהייה בתוך הבית, במיוחד בחללים מאווררים באופן גרוע, אם כי גם זרמי אוויר פנימיים המונעים בעזרת מערכות מיזוג אוויר יכולות להניע את החלקיקים המידבקים ולתרום בכך להתפשטותם. זה הוביל להצהרה שההעברה מתרחשת הכי בקלות במקומות צפופים, בקרבה פיזית ובחללים סגורים.
אופן ההעברה הזה מתרחש באמצעות אדם נשא הנושף את הנגיף, ונישא לאחר מכן באוויר לאדם אחר בקרבת מקום, או מעבר לחדר, שלאחר מכן נושם את הנגיף פנימה. ניסיונות להפחית את ההדבקה מהאוויר מתערבים באחד או יותר מהשלבים הללו. מסכות פה-אף יכולות להפחית את הפצת הנגיף בידי האדם המדביק (שעלול לא לדעת שהוא נדבק), כמו גם את נשימת הנגיף פנימה על ידי אדם חשוף להדבקה (susceptible). ריחוק חברתי שומר אנשים אחד מהשני. כדי למנוע הצטברות נגיפים באוויר בחדר אשר שוהה בו אדם מדביק, אוורור יכול להעביר אוויר עמוס בנגיפים החוצה (שם הוא יתפזר וידולל) ולהחליף אוויר נקי מבחוץ. לחלופין, האוויר יכול לעבור סינון כדי להסיר את החלקיקים המכילים נגיפים. שילוב של מיגונים (הגנה מפני פליטת טיפות גדולות) וסינון אוויר, סילוק אירוסולים, ("אסטרטגיית מגן וכיור") יעילים במיוחד בהפחתת העברה של חלקיקים נשימתיים מידבקים בחללים סגורים.
היות שאינטימיות פיזית ומין כרוכים במגע קרוב, רשויות בריאות הציבור עודדו אנשים לא מחוסנים ואנשים עם COVID-19 להימנע מלהתנשק, לעסוק במין מזדמן או בפעילויות אחרות.
הסיכון להדבקה מטיפות ומאירוסולים בכל גודל נמוך יותר בחללים סגורים עם אוורור טוב. הסיכון להדבקה באוויר הפתוח נמוך.