בקיץ 1873 כתב ברהמס את היצירה התזמורתית הרביעית שלו: ואריאציות על נושא מאת יוזף היידן בסי במול מז'ור אופוס 56a. היצירה נכתבה תחילה לשני פסנתרים אך יש ראיות לכך, שברהמס הועיד אותה מלכתחילה לתזמורת. ברהמס התוודע לנושא היצירה ב-1870, כאשר גילה יצירה מאת היידן, ה"פלדפרטיטה" בסי במול מז'ור. ברהמס התלהב מהפרק השני ביצירה זו, המכונה "כוראל אנטוני הקדוש". ברהמס השאיר את התיזמור של היידן לכוראל ועליו בנה שמונה ואריאציות שונות. התיזמור של ברהמס השתבח והשתנה עם השנים. הוא רכש מיומנות בשיטת האינטנסיפיקאציה, שבה המוטיבים והמלודיות השונים עוברים כל הזמן בין כלי התזמורת השונים והאגפים השונים שבה. אין כלי יחיד אשר מנגן מלודיה שלמה מתחילתה ועד סופה, בניגוד למה שמוצאים אצל ברליוז וליסט. התיזמור של ברהמס תמיד עשיר ומלא ועם זאת איננו נשמע כבד ובומבסטי. הוואריאציות מעניינות במיוחד, מכיוון שברהמס לקח לעצמו חירות רבה בחיבורן. בכול ואריאציה ברהמס מתבסס על מוטיב אחר מתוך הכוראל הראשי וכך הוא יוצר מבנה, המגיע אל שיאו בוואריאציה האחרונה, פאסאקליה הנבנית על בסו אוסטינאטו בן חמש תיבות, המבוסס על הנושא הראשי עצמו. ברהמס נקט קפדנות רבה בכתיבתו המוזיקלית ודווקא הקפדה זו על עוררה את דמיונו למציאת פתרונות, שיתגברו על מגבלות הצורה והמבנה שכפה על עצמו, כפי שאפשר לשמוע בוואריאציות אלו ואף ביצירות רבות אחרות משלו.
לאחר שנים רבות של כתיבה, הכנה, עיבוד, מחיקות ושינויים יצאה לאוויר העולם היצירה החמישית לתזמורת מאת ברהמס: הסימפוניה הראשונה בדו מינור, אופוס 68. את המתווים הראשונים לפרק הראשון של סימפוניה זו ניתן למצוא עוד בשנות החמישים של המאה ה-19, כשברהמס היה בתחילת דרכו. הפרק הראשון הושלם חלקית בשנת 1862. ברהמס חזר לעסוק בסימפוניה זו באינטנסיביות בשנים 6–1874 עד אשר הושלמה.
הסימפוניה השנייה ברה מז'ור אופוס 73 הושלמה ב-1877. בניגוד לראשונה, זוהי יצירה קלה וחופשית יותר, ויש המכנים אותה "הפאסטוראלית" של ברהמס.
ברהמס הלחין גם יצירות קאמריות רבות, בהן שתי סונאטות לצ'לו ופסנתר, שלוש סונאטות לכינור ופסנתר, שלוש סונאטות לפסנתר, שתי סונאטות לקלרינט ולפסנתר, שלישיות פסנתר שונות (אחת יוצאת דופן משום שיש בה תפקיד קרן במקום תפקיד הצ'לו כמקובל), רביעיות מיתרים ורביעיות פסנתר, חמישיית פסנתר, חמישיית קלרינט, שתי חמישיות מיתרים, שתי שִׁשיות מיתרים. כמו כן קטעי סולו לפסנתר, ("מיניאטורות") - בלדות, אינטרמצי, רפסודיות וכיוצא בזה. הוא גם בין המלחינים הבולטים ביותר בסגנון הליד ("השיר האמנותי"), והלחין כמאתיים לידר.
בכתיבת ליד השתדל להתרחק מנושא ה"אהבה" (בולט בחריגותו השיר "היכן את, מלכתי?"). בלידר של ברהמס אנו רואים יותר נושאים של נוסטלגיה: זיכרון הילדות, חזרה אל התמימות והתרפקות על העבר. בשיריו מוטיבים עממיים וכפריים רבים (הן טקסטואלית והן מוזיקלית). בלידר של ברהמס הפסנתר חוזר לתפקידו הראשון כתשתית ליווי, הנותנת תמיכה לזמר, ולא כשותף שווה ערך. בין שיריו המשובחים ביותר: "המוות, זהו לילה קריר", "היכן את, מלכתי?", "בדידות שדה", "מסע ים", "לו ידעתי הדרך חזרה", "בשורת אהבה" וכמו כן מחזור השירים "ארבעה שירים רציניים" (היצירה לפני-האחרונה שכתב בחייו) אופוס 121 שכתב למלים מתוך ספר קהלת ובן-סירא, מחזור של עגמומיות והרהורים עמוקים על הבלי החיים.
השפעות על יצירתו.
ברהמס היה מעריץ מושבע של בטהובן, והתאפיין בכך יותר מכל מלחין רומנטי אחר. בחדר עבודתו השקיף על שולחנו דיוקן שיש של המלחין הקלאסי הנערץ עליו. ביצירותיו של ברהמס ניתן להבחין בהשפעות ברורות, ואף חיקויים, ליצירתו של בטהובן, ובכלל זה הסימפוניה התשיעית.
ברהמס אהב גם מלחינים אחרים מהזרם הקלאסי, בהם מוצארט והיידן. הוא אסף מהדורות ראשונות של יצירותיהם, וכן ערך גרסאות ביצוע לעבודתם.
מלחינים נוספים שהשפיעו על ברהמס הם באך, שוברט, מנדלסון, ושומאן.
חיבתו של ברהמס לזרם הקלאסי מתבטאת גם בצורות המוזיקליות בהן בחר ללחניו. הוא הרבה לכתוב בצורות הקלאסיות של סונאטה, סימפוניה וקונצ'רטו. ניתן לומר כי ברהמס הוא הקלאסי ביותר מבין המלחינים הרומנטיים. בכך נבדל מתלמידיו של ריכרד וגנר, והמחלוקת בין שתי האסכולות הייתה לאחד ממאפייניו הבולטים של עולם המוזיקה הגרמני בשלהי המאה ה-19.
השפעה נוספת על יצירתו של ברהמס נודעה למוזיקה העממית. ברהמס עיבד 144 שירי עם גרמנים לפסנתר ולסולן, ורבים מבין הלידר שכתב מתארים סביבה כפרית ומפתחים נושאים מחיי העם. המחולות ההונגריים הם בין יצירותיו האהובות והמוכרות ביותר עד ימינו, במיוחד בגרסתם לתזמורת.
ברהמס עשה שימוש נרחב בחידושים הטכנולוגיים שהוכנסו לפסנתר, שקיבל את צורתו העכשווית במהלך חייו. ביצירותיו לפסנתר ובלידר שלו הוא משתמש בצלילי הבס העמוקים ובדוושה לשם יצירת צליל עשיר וחזק.
אישיותו.
בדומה לבטהובן הנערץ עליו, אהב ברהמס את הטבע ויצא לעיתים תכופות לטיולים רגליים ביערות המקיפים את וינה. הוא נטה חיבה לילדים, ובטיוליו היה מחלק להם ממתקים, שהכין מבעוד מועד. יחסו למבוגרים, לעומת זאת, היה סרקסטי וקצר-רוח, ולעיתים ביישן ומרוחק עד כדי תקלות בתקשורת עמו. הוא לא בקלות התקרב לאחרים, אם כי אלה שהתמידו בקשרים עמו, שמרו לו אמונים ללא סייג.
החל בשנות השישים של המאה ה-19, היה ברהמס לאדם אמיד למדי בזכות יצירותיו שנמכרו בתפוצה רחבה. עם זאת, אימץ סגנון חיים פשוט, והתגורר בדירת שלושה חדרים צנועה עם סוכנת בית. חלק נכבד מכספו העניק לקרוביו, ותמך בסתר במוזיקאים צעירים (שעליהם נמנה גם אנטונין דבוז'אק הצעיר האלמוני).
ברהמס הקפיד מאוד על שלמות. יש הסבורים כי הסימפוניה הראשונה שלו למעשה איננה הראשונה שכתב, שכן נהג להשמיד לעיתים יצירות שלמות שלא עמדו בסטנדרטים הגבוהים שהציב לעצמו. הראיה לכך הוא הקונצ'רטו הראשון לפסנתר ותזמורת ברה מינור אופוס 15 אשר נכתב בהתחלה כסימפוניה ורק לאחר מכן ברהמס שינה את תוכניתו והפך את הסימפוניה לקונצ'רטו. נבואתו של שומן כי ברהמס עתיד להיות המלחין הגדול הבא אחרי בטהובן תרמה למעמסה שנחה על כתפיו, והפכה אותו ביקורתי יותר כלפי עצמו. נבואה זו ערערה את ביטחונו העצמי, וייתכן כי עיכבה גם את פרסום הסימפוניה הראשונה.
שנים של פופולריות.
ביצוע הבכורה של הרקוויאם הגרמני, יצירתו הכוראלית הגדולה ביותר, בברמן בשנת 1868 נתנה גושפנקה למוניטין של ברהמס באירופה והביאה רבים לקבל את מעמדו, כמי שגבר על חששותיו ממורשת בטהובן והסימפוניה. ייתכן שעובדה זו נתנה לו לבסוף את הביטחון הדרוש להשלים מספר יצירות, שעמן נאבק שנים רבות, כמו הקנטטה "רינלדו", רביעיית המיתרים הראשונה שלו, רביעיית הפסנתר השלישית והידועה בכולן, הסימפוניה הראשונה. שלוש הסימפוניות הבאות הופיעו בשנים 1877, 1883 ו-1885. משנת 1881 יכול היה לנסות את יצירותיו התזמורתיות החדשות עם תזמורת החצר של דוכס מיינינגן, שמנצחה היה הנס פון בילוב. ברהמס היה סולן בביצוע הבכורה של הקונצ׳רטו לפסנתר מספר 2 שלו.
בשנת 1889 בא אדם בשם תיאו ונגמן (Theo Wangemann), נציג של הממציא האמריקאי תומאס אדיסון, לביקור אצל ברהמס בווינה והציע לו לערוך הקלטת ניסיון. ברהמס ניגן גרסה מקוצרת של המחול ההונגרי הראשון שלו על גבי הפסנתר. ההקלטה יצאה בהמשך על תקליט ארך-נגן של ביצועי פסנתר מוקדמים (בעריכת גרגור בנקו). אף כי ההקדמה המדוברת לקטע המוזיקה הקצר ברורה לגמרי, נגינת הפסנתר איננה ניתנת לשמיעה ברובה, בשל רעש רקע כבד. אף על פי כן, זו ההקלטה המוקדמת ביותר של מלחין חשוב. אנליסטים וחוקרים חלוקים בשאלה, אם הקול הדובר להצגת הקטע הוא של ונגמן או של ברהמס. נעשו מספר ניסיונות לשפר את איכות ההקלטה ההיסטורית הזאת; גרסה של אוניברסיטת סטנפורד מתיימרת לפתור את המסתורין.
ויסט
ויסט הוא משחק קלפים, מסוג משחקי ה"לקיחה" או הצבע השליט, עליהם נמנה אף הברידג'. ויסט מיועד לארבעה אנשים.
היסטוריה של המשחק.
המשחק הופיע לראשונה בבריטניה במאה ה-17, והתפתח ממשחק קלפים פרימיטיבי שנקרא Ruff and Honours. ב-1742 הופיע ספר הכללים הראשון, בעריכתו של אדמונד הויל, והפך לרב מכר. המשחק עבר עם גלי ההגירה הגדולים מערבה, אל ארצות הברית, ושם קיבל צורות שונות, לרבות הצורה הפשוטה הידועה כוויסט מינסוטה.
באנגליה נותר המשחק כמשחק של המעמד העליון. תיאור ספרותי של משחק ויסט נותן ז'ול ורן בספרו "מסביב לעולם בשמונים יום", שבו פיליאס פוג, הדמות הראשית בספר, מכור למשחק הוויסט. פוג משחק ללא הרף, בתחילת הספר במועדון של החברה הגבוהה, אך גם ברכבת, בספינה על הנהר וכו', כאשר הוא אינו משנה את הרגליו האישיים, האופייניים לבני המעמד הגבוה, גם כאשר הוא בטיול מסביב לעולם. גם הוריישיו הורנבלואר, גיבור סדרת הספרים מאת הסופר הבריטי סי. אס. פורסטר הוא שחקן ויסט נלהב, ורואה בו ביטוי מעולה ליכולותיו המתמטיות והאנליטיות, כמו גם עיסוק מרגיע, במיוחד בעת סערה נפשית או לפני קרב.
במאה העשרים החליף את הוויסט משחק הברידג', אך המשחק עודו פופולרי בחוגים נרחבים, ובאנגליה ישנם טורנירים בני מספר ימים הידועים בכינוי "Whist Drives".