מראשית שנות השלושים, היה פעיל בכיר בתנועה הרוויזיוניסטית. בינואר 1934 נבחר, בפריז, יחד עם ראובן הכט, מ' גולדבנד ול' נירי, למזכירות "יבנה ויודפת", ארגון-הגג של קבוצות הסטודנטים המזדהות עם עקרונות התנועה הרוויזיוניסטית. שנה לאחר מכן, בינואר 1935, מינה אותו "הוועד הפועל העולמי של ברית הצה"ר בצרפת" לחבר בוועד המרכזי (הזמני) לברית הצה"ר בארץ זו יחד עם אלברט סטאראסלסקי (סטארא) ואברהם הרנרוט.
בשלהי שנות השלושים, שהה בתפקידיו בתנועה הרוויזיוניסטית בוורשה. במחלוקת הארגונית שפרצה בין תנועת הנוער בית"ר, לבין פעילות תאי האצ"ל באירופה, במיוחד בפולין, פעל בנארי למציאת הסדר מתקבל על שני הצדדים, תוך כדי שהוא מנהל תכתובת מסועפת עם בכירי התנועה: יוסף שכטמן, ומשה מרכוס. במכתבו מוורשה, מיום 26 בדצמבר 1938, של בנארי כמזכיר הנהלת הצ"ח אל שלמה יעקבי, עוזרו של ראש התנועה הרוויזיוניסטית זאב ז'בוטינסקי, כתב, בין השאר, שהחיכוכים בין שני הארגונים: בית"ר והאצ"ל לא ימצאו את פתרונם בהוראות מנהליות, אלא במציאת הסדר לשביעות רצונם של החברים. הוא גם העריך, "שהטובים ביותר בבית"ר נכנסו לתאים (של אצ"ל), משום שלא מצאו בבית"ר מה שציפו למצוא בה, ושאף ראשי ה'תאים' הם בית"רים מן הפעילים רק לפני זמן קצר".
ניסיונות הגישור הביאו לכינוס פריז, בינואר - פברואר 1939, והשתלבו עם מאמציו של זאב ז'בוטינסקי לתעל את פעילות שני הארגונים למען מטרה אחת – הצלת יהודים מאירופה, שכבר נתונה הייתה להשפעתה של גרמניה הנאצית. בכינוס זה ייצג בנארי, באופן רשמי, את "ברית החייל". בנארי נתן ביטוי לתקווה, שנמצאה הדרך לעבודה המשותפת של כל שלוחות תנועת ז'בוטינסקי, במכתבו אל ד"ר יוחנן בדר, מראשי התנועה הרוויזיוניסטית ולימים חבר כנסת, מיום 9 בפברואר 1939. במכתב זה כתב בנארי: "כמעט מכול קצווי תבל באנו לפאריס, כדי למצוא מודוס ויוונדי".
בנארי ליווה את מבצעי ההעפלה של התנועה הרוויזיוניסטית, שנקראו עליית אף על פי, ערב מלחמת העולם השנייה. הוא הופקד על הסדר הטוב וההגינות ופעל למניעת תופעות שלילות שנלוו למפעל הצלה זה. בעקבות מספר תלונות של עולים, הודיע בנארי לאחד היזמים הגדולים של מבצעי ההעפלה, וילי פרל, כי אינו רשאי לפעול עוד בענייני עלייה ב' ללא אישור התנועה. בנארי היה אז גם התובע הראשי של ברית הצה"ר. בתפקידו זה, הודיע בנארי ביום 1 בינואר 1941 לאברהם אברהמס, ראש המחלקה המדינית של הצ"ח בלונדון, על העמדתו לדין התנועה בשל הסכם כספי שעשה עם הממשלה הפולנית הגולה בלונדון. ואכן, לאחר כחמש שנים (5 בספטמבר 1945) מצא בית הדין של התנועה את פרל כמי שלקה בהתנהגות בלתי הולמת והשעה אותו מכול תפקידיו בתנועה. בנארי הגיע לבריטניה, סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, והיה יושב ראש "הליגה למען אסירי ציון" וחבר הנהלת "עלייה ב'". בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, היה פעיל בברית הצה"ר, מאז שנות ה-30 של המאה ה-20, בהן פעל לצד ראובן הכט באיגוד הסטודנטים היהודיים בצרפת התנהל קשר רב שנים, בינו לבין הכט שהתחזק בפעילות משותפת בברית הצה"ר.
ביקורו הראשון בארץ ישראל היה בעיצומה של מלחמת העצמאות, לאחר הקמת המדינה, ביוני 1948. לאחר כשלוש שנים עלה עם בני משפחתו.
בנארי היה חבר במפלגות הישראליות: תנועת החרות, גח"ל והליכוד.
החל משנת 1964 כיהן בתפקיד יושב ראש הנהלת מכון ז'בוטינסקי בישראל. בתפקיד זה כיהן כשמונה עשרה שנים.
בימיו נחנך מוזיאון ז'בוטינסקי במצודת זאב (ב-2 באוגוסט 1970) במעמד יגאל אלון, אז סגן ראש הממשלה ושר החינוך והתרבות, השרים מנחם בגין וחיים לנדאו, ראש עיריית תל אביב-יפו ואנשי ציבור רבים, נציגי כל הקשת הפוליטית. מכון ז'בוטינסקי יצר בתקופתו קשרים עם מוסדות להשכלה גבוהה בארץ, כגון "המכון לחקר הציונות על שם חיים ויצמן" של אוניברסיטת תל אביב, ומוסדות בחוץ לארץ, והפך למכון מחקר בעל מוניטין.
בתקופתו, ראה אור הכרך הראשון של אגרות זאב ז'בוטינסקי.
בנארי פרסם מאמרים רבים ביומון "חרות", "ג'ואיש סטנדרט", "ג'ואיש הרלד" (בדרום אפריקה), "מנצ'סטר גרדיאן", רבעון "האומה" ואחרים. הוא כתב ופרסם מחקרים לתולדות הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה, על מדיניותו של ז'בוטינסקי, על פילדמרשל אלנבי ועל מאורעות הדמים בירושלים ב-1920 ונושאים נוספים.
בנארי יזם את סדרת ספרים שיקבצו את מאמריו של זאב ז'בוטינסקי. הוא הספיק לראות את הספר הראשון בסדרה: עקרונות מנחים לבעיות השעה, בעריכת פרופ' יוסף נדבה.
נפטר ביום כ"ה באדר ב' תשמ"ד (29 במרץ 1984). על פי צוואתו תרם את גופתו למדע, וביקש להקבר ליד חבר בית"ר והאצ"ל שלמה בן-יוסף, בבית העלמין בראש פינה. על המצבה שלו נחרת: "לוחם ציוני, מראשי ובוני מכון ז'בוטינסקי".
ספריו.
ספרים מפרי עטו.
Schechtman Joseph B., Benari Yehuda, History of the Revisionist Movement, 1925 – 1930 Tel Aviv 1970
חרדקים
ברלין אלכסנדרפלאץ
ברלין אלכסנדרפלץ
ברלין, אלכסנדרפלץ
חרד&quot;ק
חרד&quot;קים
טורון פאלוסאורה
טורון פאלוסאורה (בפינית: Turun Palloseura ובקיצור TPS) הוא מועדון כדורגל פיני, המשחק בעיר טורקו שבפינלנד. המועדון משחק בליגה הפינית השנייה.
היסטוריה.
הקבוצה נוסדה ב-1922 ועד שנת 1929 לא הייתה ליגה בפינלנד והתקיימו משחקי גביע. הקבוצה זכתה באליפות הראשונה שלה בשנת 1928 במסגרת משחקי גביע. בשנת 1930 הוקמה ליגת העל הפינית והקבוצה שיחקה בליגה הראשונה משנת 1930 ועד שנת 1934. בשנת 1934 ירדה מהליגה הראשונה לליגה השנייה ואחרי עונה אחת בליגה השנייה, חזרה לליגה הראשונה.
הקבוצה שיחקה בליגה הראשונה משנת 1936 ועד לשנת 1952. בתקופה זו זכתה ב 3 אליפויות. בשנת 1952 ירדה לליגה השנייה. בשנת 1955 הגיעה לרבע גמר הגביע הפיני והפסידה לקבוצת פאלו לירוט. בשנת 1956 עלתה לליגה הראשונה ושיחקה בליגה הראשונה עד שנת 1963. בשנת 1963 הגיעה לחצי גמר הגביע והפסידה לקבוצת לאהדן רייפס. הקבוצה שיחקה בליגה השנייה משנת 1964 עד שנת 1966. בשנת 1964 הגיעה לרבע גמר הגביע והפסידה לקבוצת לאהדן רייפס. בשנת 1965 הגיעה בפעם הראשונה לגמר הגביע הפיני והפסידה לקבוצת אבו IFK.
הקבוצה שיחקה בליגה הראשונה משנת 1966 ועד שנת 2000. בתקופה זו זכתה ב 4 אליפויות. בשנת 1976 הגיעה לשמינית גמר הגביע והפסידה לקבוצת הלסינגין פאלוסאורה. בשנת 1979 הגיעה בפעם השנייה לגמר הגביע והפסידה לקבוצת פ.צ. איבס. בשנים 1980, 1981 הגיעה לרבע גמר הגביע והפסידה לקבוצות KTP וה.י.ק. הלסינקי בהתאמה. בשנת 1991 זכתה בגביע הפיני בפעם הראשונה ובשנת 1994 זכתה בגביע הפיני בפעם השנייה. בשנים 1996, 1997 הגיעה לגמר הגביע והפסידה לקבוצות ה.י.ק. הלסינקי ופ.צ. האקה בהתאמה. בשנים 1998, 1999 הגיעה לשמינית גמר ולרבע גמר הגביע והפסידה לקבוצת ה.י.ק. הלסינקי. בשנת 2000 הגיעה לשמינית גמר הגביע והפסידה לקבוצת ריפס ריהימאקי. בעונה זו ירדה לליגה השנייה. בשנת 2001 הגיעה לרבע גמר הגביע והפסידה לקבוצת פ.צ. האקה. אחרי 2 עונות חזרה לליגה הראשונה.
הקבוצה שיחקה ברציפות בליגת העל הפינית משנת 2003 ועד שנת 2014. בשנת 2005 הגיעה לגמר הגביע הפיני והפסידה לקבוצת פ.צ. האקה. בשנת 2006 הגיעה לחצי גמר הגביע והפסידה לקבוצת קוקולן פאלו וייקוט. בשנת 2008 הגיעה לשמינית גמר הגביע הפיני והפסידה לקבוצת פ.צ. האקה ולגמר גביע הליגה הפינית והפסידה לקבוצת אינטר טורקו. בשנת 2009 הגיעה לשמינית גמר הגביע הפיני והפסידה לקבוצת פ.צ. הונקה ולחצי גמר גביע הליגה הפינית והפסידה לקבוצת טמפרה יונייטד. בשנת 2010 זכתה בגביע הפיני בפעם השלישית. בשנת 2011 הגיעה לשמינית גמר הגביע והפסידה לקבוצת פ.צ. לאהטי. בשנת 2012 הגיעה לשמינית גמר הגביע הפיני והפסידה לקבוצת קופס וזכתה בפעם היחידה בגביע הליגה הפינית. בשנת 2013 הגיעה לשמינית גמר הגביע הפיני והפסידה לקבוצת מרייהאמן ולחצי גמר גביע הליגה הפינית והפסידה לקבוצת יובסקילה. בשנת 2014 הגיעה לשמינית גמר הגביע הפיני והפסידה לקבוצת יובסקילה. בסוף העונה ירדה לליגה השנייה. בשנת 2018 הקבוצה חזרה לליגה העליונה, אך בשנת 2020 חזרה לליגה השנייה.
החייאת שפה
החייאת שפה (נקראת גם התחדשות שפה) הוא תהליך מכוון שבו מנסים לעצור תהליך הכחדה של שפה או להחזיר לשימוש שפה שנכחדה. בתהליך יכולות להיות מעורבות קבוצות בעלות מכנה אתני או תרבותי משותף ואף ממשלות.
רקע.
ניתן לחלק את השפות הנדרשות לתהליך של "החייאת שפה" לשלוש קטגוריות: שפות אשר השימוש בהן מוגבל מאוד נקראות שפות נחלשות או שפות בסכנת הכחדה. שפות אשר רק מספר קטן של דוברים, קשישים לרוב, עדיין שולטים בהן נקראות שפות גוועות. לעיתים ניתן להשתמש בטכניקות שונות של החייאת שפה על מנת להחיות גם שפה שהוגדרה כשפה שנכחדה ולא קיימים עוד בני-אדם הדוברים אותה. מטרותיה של החייאת שפה עשויות להיות שונות באופן ניכר ממקרה למקרה, אולם על פי רוב הן כוללות הגדלת מספר דוברי השפה והגברת השימוש בה או ניסיון לשמר את רמת השפה הנוכחית על מנת למנוע ממנה מלהיכחד.
החייאת שפה נחשבת לעיתים קרובות הכרחית משום שהמגוון הלשוני בשפה אבד. יש הטוענים לצורך להפריד בין "התחדשות שפה" כמונח המתאים לשפות הנמצאות בתהליך גוויעה לבין "החייאת שפה" כמנוח המתאים לשפה שכבר מתה וחלפה מן העולם. עד היום ידוע רק על מקרה אחד של החייאת שפה שהוגדרה כ"שפה מתה" והוא החזרתה של השפה העברית משפת קודש כתובה לשפה מדוברת ויצירת דור חדש של דוברי עברית כשפת-אם ללא דור קודם ממנו יכלו ללמוד.