עורב נשלח בשנת 1965 במסגרת מש"ב - המחלקה לשיתוף בינלאומי לניז'ר אשר במערב אפריקה, שם שהה עם משפחתו שנתיים. בניז'ר רבים זוכרים את עורב כ"איש שהביא לנו מים וחיים". בשנת 1972 נשלח מטעם ארגון המזון והחקלאות של האו"ם לבוצואנה.
הנסיעות לעבודה באפריקה היו דרושות לו להרוויח כסף לבניית הסכרים שיתפסו את השיטפונות שיוריקו את הנגב, מבלי להוביל מים יקרים כל כך מן הצפון. עורב פרסם מאמרים על חיזוי בצורת, הוציא חוברת ובה פירוט צמחי נוי שאינם זקוקים להשקיה מתמדת, כתב מדריך שדה לאזורים שחונים בהוצאת האו"ם ופרסם מאמרים רבים בנושאים מגוונים כגידול עז סיני בערבה, עדר הפרות הברהימיניות של נאות הכיכר, צמחייה ועצי נוי ללא השקיה ועוד.
נפטר בעיר מגוריו, באר שבע, בערב ראש השנה תשנ"ו, כ"ט באלול תשנ"ה, 24 בספטמבר 1995.
שדה בוקר.
חיידק המדבר דבק בעורב בזמן לימודיו באוניברסיטה. הוא רצה להתגורר במקום שיש כדבריו "רק אדמה ושמים" ושכל מה שייעשה בו יהיה מבראשית. בשנת 1950 סיים עורב את לימודי החקלאות בפקולטה לחקלאות ברחובות ובירושלים ומחליט לעבור לנגב. לימים סיפר גם על שיר בוקרים שביטא את רצונו המיוחד במרחבים הפתוחים "don't fence me in" היה השיר ובתרגום חופשי "אל תגדרו אותי". לחבר ששאל אותו "מה פתאום לנגב? בנגב נרקבים!" ענה "בנגב לא נרקבים, בנגב מתייבשים..." ב-17 ביולי 1950 בודה נבחר על ידי משרד החקלאות להקים ולעמוד בראש תחנת הניסיונות בעין-וייבה היא עין יהב.
במקביל, בבואו לחופשות בתל אביב, שימש ביתו של עורב כמקום התכנסות ודיונים של חבורת המייסדים של שדה בוקר. ב-10 בינואר 1950 נקראו לביתו של עורב המייסדים, חגי אבריאל (איברל), יורם מור (מיצ'ק), אהרון ברוך (אהרונצ'ו), איתן מינץ, צבי וולטר, אמנון רבינוביץ', רפאל בכרך, דני הלל (בוגוסלב) ואלקנה פרויליך, לאספה בה הכריזו רשמית על הקמת האגודה שנרשמה בשם "שדה בוקר – חווה לגידול מקנה". את השם "שדה-בוקר" הציע בודה וההצעה התקבלה.
ב- 15 במאי 1952 עלה שדה בוקר על הקרקע. בטקס נכחו בין היתר משה דיין, אלוף פיקוד דרום ואהוד אבריאל, מנכ"ל משרד ראש-הממשלה. כשהאורחים חזרו צפונה נשארו להקים את היישוב החדש יורם מור (מיצ'ק), אהרון ברוך (אהרונצ'ו) ועורב (בודה).
בשנת 1954 הגיע דוד בן-גוריון להתיישב בשדה בוקר ולכבודו נטעה יחידת מילואים עצי סרק בשדרה מהכביש הראשי ליישוב. באותה העת היו מובילים את המים במיכליות מבאר שבע והשימוש בהם היה במשורה. בודה עקר את השתילים. "במצב המים של שדה בוקר", הסביר לבן-גוריון בשיחה ביניהם, "אין מקום לעצי סרק הזקוקים להשקיה מתמדת".
אספת החברים החליטה על סילוקו של בודה בשל עקירת עצי הסרק אולם ביטלה את ההחלטה לבקשתו של בן-גוריון. ביוני 1954, חצי שנה לאחר עקירת העצים, פרש בודה משדה בוקר זאת בשל מה שראה כסטייה מהדרך שבה החליט הגרעין המייסד ללכת. הצטרפותו של בן-גוריון ליישוב גרמה לשינוי בחייו: המוביל הארצי הוארך עד לשדה בוקר. בודה עזב את שדה בוקר ועבר לבאר שבע.
פרס בן-גוריון.
ב-1993 הוא זכה בפרס בן-גוריון המוענק לאישים שתרמו להתפתחות הנגב:
שקית זבל
אסטריקס והסכסכן מרומא
אסטריקס והסכסכן מרומא (בצרפתית: La Zizanie) הוא הספר ה-15 בסדרת הקומיקס הצרפתית "אסטריקס". הספר נכתב על ידי הסופר רנה גוסיני ואויר על ידי אלבר אודרזו, והוצג לראשונה במהלך שנת 1970 בהמשכים במגזין "Pilote".
עלילה.
סנאטור רומאי בשם סטרדיוואריוס מתגרה ביוליוס קיסר בטענה שעל קיסר להשליט סדר בתוך המדינות שכבש - בכפר הגאלי המורד, למשל - ורק אחר כך להוציא משאבים על כיבושים חדשים. כדי להחזיר את אמון הסנאט בו, קיסר מחפש דרך לכבוש סוף סוף את הכפר. אחד הסנאטורים מציע לעורר ריב ומדון בין תושבי הכפר, וכך הם יעזבו את הכפר בעצמם. כדי לבצע זאת משחרר קיסר מהכלא אסיר בשם קקטוס אנטיטטנוס, שמפורסם ביכולתו לעורר מריבות וסכסוכים, ושולח אותו אל הכפר.
כאשר קקטוס מגיע הוא נוקט בדרכים שונות על מנת לסכסך בין תושבי הכפר, בחוכמה וערמומיות רבה. הוא שם דגש על השנאת אסטריקס, אשפיקס ואובליקס על שאר בני הכפר, משום שבלי שלושת האנשים הללו ניתן לכבוש את הכפר בקלות. הוא מעורר רושם שאסטריקס מיודד איתו, ומחלק ללגיונרים מים חמים מתוך קדירה בהכרזה שזהו שיקוי פלא, כדי לגרום לגאלים לחשוב שמישהו מסר לרומאים את המתכון לשיקוי הפלא. מזימתו אכן מצליחה: שאר התושבים משוכנעים שאסטריקס מסר לרומאים את סוד שיקוי הפלא, ושאשפיקס ואובליקס שיתפו איתו פעולה. בתגובה אשפיקס, אסטריקס ואובליקס עוזבים את הכפר בהפגנתיות.
קקטוס, המרוצה מהצלחת תוכניתו, מכנס את הלגיון ויוצא לכיוון הכפר, כדי לתקוף אותו כעת, כשהוא חסר הגנה. בינתיים פרצו אסטריקס, אשפיקס ואובליקס אל המחנה הרומי ונטלו משם את קדירת המים החמים - שיקוי הפלא המזויף. השלושה מיהרו אל הכפר, ובעזרת שיקוי הפלא הספיקו להקדים את חיילי הלגיון. בכפר הם הראו לשאר התושבים את השיקוי המזויף, וכך הוכיחו להם שהרומאים לא השיגו באמת את שיקוי הפלא, והכל נועד כדי לסכסך ביניהם. תושבי הכפר מתנצלים על חשד השווא, ואשפיקס ממהר להכין שיקוי פלא כדי להילחם ברומאים.
השיקוי מוכן ברגע האחרון ונערך קרב שמסתיים בניצחון מוחץ לגאלים. אך הם מחליטים לנקום בקקטוס בדרך מיוחדת - בדרכו שלו: הם ניגשים אליו מול שר-המאה והלגיונרים המובסים, מודים לו ומעניקים לו מתנות, וכך גורמים לשר-המאה לחשוב שקקטוס היה מרגל ועזר לגאלים מאחורי גבו. שר-המאה הזועם שולח את קקטוס לרומא באשמת בגידה במולדת בעת מלחמה.
לאחר שהגאלים חוזרים לכפרם שמחים ומפוייסים, אסטריקס מחליט לערוך להם עוד מבחן אחרון: הוא מסתובב בכפר כשאובליקס נושא אותו על גבי מגן אף על פי שצורת נשיאה זו שמורה למנהיג השבט בלבד, וכך גורם לקטטה בכפר. לבסוף הוא מסביר לתושבי הכפר שהוא רק רצה לבדוק אם המגן מתאים לנשיאה, כדי לתת אותו כמתנת יום הולדת למנהיג. הגאלים מתפייסים שוב, ואסטריקס אומר ש"הפעם הם הבינו".
כמו כל שאר הספרים בסדרה, הספר מסתיים בסעודה חגיגית. הסעודה היא לרגל יום הולדתו של מנהיג השבט, וכן לרגל תום עידן הסכסוכים והמריבות.
רמזים וקריצות בספר.
הספר מכיל מספר קריצות ורמזים, למשל:
Toccata
גן המדרון
הפיל שרצה להיות הכי
הפיל שרצה להיות הכי הוא ספר ילדים מאת פאול קור.
עלילה.
הסיפור עוסק בפיל צעיר שחש דכדוך כיוון שצבעו האפור לא מצא-חן בעיניו. ציפור שפגש הסבירה לו כי הצבע האפור הוא המתאים ביותר לפילים, אולם דבריה לא שכנעו אותו. הפיל רצה, במקום צבעו, להיות צבעוני. הציפור, על מנת למלא את בקשתו, השיגה מגוון של צבעים כאשר את האדום תרמה לה חיפושית משה רבנו נדיבה. פעולת הצביעה נעשתה בעזרת נוצה מזנבה של הציפור וכאשר הושלמה המשימה הפיל היה שבע רצון מאוד.
כשראו שאר הפילים את הפילון הצבעוני הם טענו שהוא לא נראה כמו פיל, אלא כמו ליצן. הפילון שחש צער על טעותו, ביקש לשוב לצבעו המקורי. כדי לאפשר את הדבר, הפילים שטפו אותו בעזרת מים ששאבו לתוך חדקם.
כששב הפילון לצבעו האפור הוא הבין שדבריה של הציפור כי הצבע האפור של הפילים מתאים להם - נכונים.
עיבודים.
הספר הועלה כמחזה בתיאטרון "נדנדה".
משפחתו של קור יזמה סרט הנפשה המבוסס על הספר. הסרט הופק ב-2010 בבימויו של נועם משולם על ידי אולפן פיצ'י פוי למוזיקה של עדי כהן.
שירים בסרט.
הסרט מכיל את ששת השירים הבאים:
הרצף האוטיסטי
כספיון הדג הקטן
כספיון הדג הקטן הוא ספר ילדים מאת פאול קור. הספר זכה להצלחה רבה והוביל לספרים נוספים בעקבותיו.
עלילה.
כספיון, דג קטן שקיבל את שמו עקב צבעו הכסוף, הרחיק לכת בשחייתו והבחין לפתע בדבר הדומה להר במראהו, אבל כשראה שלדבר יש עין שדומעת, הוא הבין כי לא יכול להיות שמדובר בהר. למעשה היה זה לווייתן, אך כספיון מעולם לא נתקל בלווייתן קודם לכן.
כספיון, שהתרשם מאוד מגודלו העצום של הלווייתן, תהה לגבי בכיו. הלווייתן סיפר לו כי חרף גודלו, הוא בסך הכול לווייתן צעיר שאיבד את הוריו ומכאן הסיבה לבכיו. הודות לאחיו ובני-דודיו הרבים, הנראים כמוהו בדיוק, הלווייתן שב אל אביו ואמו.
הלווייתן וכספיון הפכו לחברים טובים והלווייתן אף הציל את חיי כספיון בספר נוסף בסדרה, "כספיון בסכנה" (הוא התקיף כריש שרצה לטרוף את כספיון).
בספר נוסף בסדרה, "המסע הגדול של כספיון", הסתבר שאותו כריש הפך לצמחוני עקב המהלומה הקשה שספג מהלווייתן.
מדיות.
הספר הומחז למחזמר לילדים בתיאטרון ״נדנדה״ בטכניקת התיאטרון השחור.
משפחתו של קור יזמה סרט הנפשה המבוסס על הספר, אשר הופק בשנת 2004 בביומו של נועם משולם על ידי אולפן פיצ'י פוי.
דגל סלטה
דגל סלטה (בספרדית: Bandera de Salta) הוא דגלה של הפרובינציה הארגנטינאית סאלטה. עיצובו הוא רקע בצבע בורדו עם שני פסים שחורים אופקיים ובמרכזו, מוקף במעגל של כ23 כוכבים משושים עם חור עגול, מוטען סמל סאלטה: שמש מאי במרכזו של כוכב משושה לבן המשובץ באליפסה בצבע תכלת.
צבעי הדגל מסמלים את הפונצ'ו המסורתי של הגאוצ'וס האופייניים לסלטה, 23 הכוכבים מסמלים את 23 מחלקות הפרובינציה ושמש מאי את מהפכת מאי של 1810.
הדגל זכה למעמד רשמי על פי חוק בשנת 1996 לאחר שזכה בתחרות עיצוב.
טבעת אירוסין
טבעת אירוסין היא טבעת אותה מעניק החתן המיועד לארוסתו המיועדת בעת הצעת נישואין. ענידת הטבעת על ידי האישה מסמלת את הסכמתה להינשא. המנהג מקובל בעולם המערבי. נהוג לתת טבעת משובצת ביהלום או באבן חן אחרת.
היסטוריה.
ימי קדם.