על קיומה של מונטקטיני יש עדויות מאז ימי הביניים, כאשר כבר תועד מרכז של מעיינות תרמיים, אולם, כבר ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס מזכיר את האזור ומתאר אותו כביצתי בתיאור מעבר צבא חניבעל במקום. בשנת 1315 הייתה זו זירת שבו הביס , באותה תקופה שליט פיזה ולוקה, קואליציית כוחות מהערים פירנצה, סיינה, פראטו, פיסטויה, ארצו, וולטרה, סן ג'ימיניאנו וסן מיניאטו שנתמכו בכוחות ששלחו שליטי נאפולי מבית אנז'ו. בשנת 1328 עלתה משפחת מדיצ'י לשלטון.
בשל מיקומה הייתה מונטקטיני לעיתים קרובות אתר קרבות. למעשה בשנת 1554 היא הייתה במרכז ההתנגשות בין קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בן בריתו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, לבין המיליציות מסיינה והמיליציות הצרפתיות בפיקודו של פייטרו סטרוצי. בשנת 1737 הסתיים שלטונה של שושלת בית מדיצ'י. המעצמות האירופיות הגדולות שנפגשו בווינה בשנת 1738 קבעו כי השליטה בטוסקנה תעבור לבית הבסבורג-לורן. לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה יזם בטוסקנה עבודות ניקוז ובניית מסילות ברזל וכבישים.
בשנת 1859 הסתיימה תקופת השלטון של הדוכסות הגדולה של טוסקנה, כחלק מהאירועים שהובילו לאיחוד איטליה. בשנת 1883 נמכרו המרחצאות לחברה בראשותו של פייטרו ברג'ולה, שדרכו החלה לידה מחדש של מונטקטיני. בשנת 1898 נחנך הפוניקולר לטירה. בשנים 1904 עד 1915 הוקמו המרחצאות התרמיים של טורטה ואקסצלסיור. בשנים 1919 עד 1928 שיקם המהנדס אוגו ג'ובאנוצי את מרחצאות לאופולדין ומרחצאות טטוצ'יו. גם מוסוליני הגיע לראות את המפעלים לשלוט בשימוש בכסף שהעניקה המדינה לשיקום על ידי מינוי ארתורו שוויגר למנכ"ל המרחצאות. משנות ה-70 של המאה ה-20 הלכו המרחצאות התרמיים והידרדרו באיטיות אם כי מסוף המאה העשרים נעשה ניסוי לתקן מצב זה.
בין המתחמים התרמיים החשובים ביותר בעיר מצויים מרחצאות אקסצלסיור, שהבניין הראשון שלהם נחנך ב-27 ביוני 1907, מרחצאות לה פורטונה, שמקורם התגלה בשנת 1853, מרחצאות רדי החדשים, שהוקמו בשנות העשרים של המאה העשרים ונבנו לגמרי מחדש בשנת 1964, מרחצאות טטוצ'ו שתוכננו על ידי ניקולו מריה גספארה פאולטי בין השנים 1779 ו-1781, מרחצאות לאופולדין, שבנייתם החלה בשנת 1775 ומרחצאות טורטה ששוחזרו בין השנים 1925 ל-1928. העיר עשירה גם במבנים דתיים ואזרחים, כולל הכנסייה של סנטה מריה אסונטה, הכנסייה של הקדושים יאקופו ופיליפו, המנזר והכנסייה של סנטה מריה א ריפה, וילה פוריני ליפי, בניין העירייה וביתן טאמריצ'י.
גאוגרפיה.
מונטקטיני טרמה שוכנת באזור ולדינייבולה, גובלת במערב בנהר פשיה, במזרח בנחל ניבולה, מצפון בהרי פיסטויה, השלוחות האחרונות של הרי האפנינים, ואילו בדרום-מזרח על ידי ביצות פוצ'קיו.
בירת העיר המודרנית, כיום מרכז ספא ידוע, התפתחה למרגלות גבעת מונטקטינו, המהווה את הגרעין ההיסטורי העתיק.
אקלים.
בהתבסס על ממוצע של שלושים שנה (1961–1990), הטמפרטורה הממוצעת של החודש הקר ביותר, ינואר, היא C° 6.3+; והטמפרטורה הממוצעת בחודש החם ביותר, יולי, היא C° 24.3+.
ממוצע המשקעים השנתי, גדול מ-1,000 מילימטרים ומתפזר בממוצע על 95 ימי גשם, המינימום היחסי בקיץ, השיא בסתיו והמקסימום המשני בחורף ובאביב.
היסטוריה.
הנוכחות של האדם באזור מונטקטיני טרמה של היום היא קדומה מאוד. כנראה ביקרו באזור ציידים-לקטים כבר בתקופה הפלאוליתית, אך רק מהתקופה המזוליתית מתועדים היטב יישובי קבע רבים, במיוחד באזור ההררי של ולדינייבולה.
מימי הביניים ועד משפחת מדיצ'י.
קיומה של היישוב מונטקטיני קסטלו, השכונה מונטקטיני אלטו של ימינו, תועד כבר בימי הביניים. ביישוב כבר היה ספא שלימים התפשט גם למישור בזכות המים המלוחים של העיר. עובדה זו עולה ממסמך משנת 1340 המתייחס להפקת מלח מהמים. בנוסף, יש גם מכתב המוכיח זאת, שנשלח על ידי הסוחר פרנצ'סקו די מרקו דטיני המבקש מרופאו את המים המרפאים של מרחצאות מונטקטיני (Bagni di Montecatini). עדויות נוספות הן הדיווחים של הרופא אוגולינו דה מונטקטיני (Ugolino da Montecatini) שבדק את המים בפעם הראשונה בשיטות מדעיות. הוא גם מספר לנו שהיו שלושה מרחצאות במונטקטיני: "באניו דלה רג'ינה" (Bagno Della Regina, "מרחצאות המלכה"), "באניו דה מרלי" (Bagno dei Merli) ו"באניו נואובו" (Bagno Nuovo, "המרחצאות החדשים"). "באניו נואובו" מכונה כיום "מרחצאות טטוצ'ו" (Tettuccio).
בימי הביניים סבלו תושבי העיר מסדרה של מצוקות, כשנאלצו להיאבק במגיפות, מחלות ומלחמות. הקרבות בין הערים שהתמודדו על השליטה במונטקטיני (פירנצה, פיזה ולוקה) אילצו את האוכלוסייה לעבור לגבעות המקיפות את מונטקטיני, שכן העיר הייתה זירת עימותים מתמשכים. יש לזכור גם כי אזור מונטקטיני הוא בעיקר ביצתי, ומאפיין זה מוזכר על ידי ההיסטוריון הרומאי טיטוס ליוויוס, שתיאר כיצד חניבעל מקרתגו עבר דרך "ביצות פוצ'קו" במצעדו דרומה.
החל מהמאה העשירית ועד 1270 בתקופת שלטונה של הרפובליקה של לוקה, נעשה ניסיון לנקז את השטח, שנפגע ממגפות מלריה, אך העבודה לא הושלמה בהצלחה ונוצרו בריכות במקום בו המים עמדו והתעפשו.
בשנת 1315 התקיים , שבמימיו הבוציים מתו לוחמים רבים. משערים שגם דנטה אליגיירי השתתף בקרב זה.
בשנת 1328 הוקמו מחדש הסכרים שהוכנו במקור לנקז את הביצות ובמקביל עלה בית מדיצ'י לשלטון בפירנצה וסביבתה.
משלטון בית מדיצ'י בוולדינייבולה ועד בית הבסבורג-לורן.
בשנת 1339 נכבשה ולדינייבולה על ידי צבאות פירנצה בראשות בית מדיצ'י מפירנצה, אך הדבר לא תרם למרחצאות ולעיר מונטקטיני.
קוזימו דה מדיצ'י היה האדם הראשון שבנה סכר גשר שחצה את המים הבוציים של האזור. היוזמה הביאה שיפורים כלכליים גדולים, אך היא פגעה בתושבי ולדינייבולה. בשנת 1447 אישרה פירנצה תרומה לשיקום המבנים השייכים למרחצאות. בגלל מיקומה הייתה מונטקטיני לעיתים קרובות שדה קרב. למעשה בשנת 1554 היא הייתה מרכז לעימות בין צבאו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בן בריתו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, לבין המיליציות מסיינה והמיליציות הצרפתיות בפיקודו של פייטרו סטרוצי שהוצבו בטירת מונטקטיני. כתוצאה מכך הורה קוזימו להרוס את הטירה.
בשנת 1529 היו לבעלים של מרחצאות מונטקטיני בעיות כלכליות, ולכן הוא הציע למכור אותם לקוזימו, שהפך לדוכס בשנת 1532, ולדוכס הגדול, הודות למינויו של האפיפיור פיוס החמישי, בשנת 1569. מכיוון שלאונור דה טולדו, אשתו של קוזימו, עשתה שימוש תכוף במימי מונטקטיני, בדקו בני משפחת מדיצ'י את המרחצאות על ידי סוכניהם. אולם ההצעה לא התקבלה. בשנת 1538 ההצעה הוגשה שוב לפרנצ'סקו הראשון, בנו של קוזימו. עם זאת, הוא נאלץ להעניק שימוש במרחצאות לאזרחי מונטקטיני. באותן שנים גדלו האוכלוסייה והכלכלה של ולדינייבולה. עם זאת, בין 1500 ל-1756 התחוללו מגפות חוזרות ונשנות בגלל הצפת האחו, היערות, השדות והמרעה, עקב התמוטטות הסכרר בקאפיאנו.
בתקופת שלטונם הרוויחו בני מדיצ'י מהשכרת חוות ומדיג. כתוצאה מכך, היו תביעות של תושבי האזור להגנה ולאפשר להם לשלם עבור ניקוז הביצות בכספי המיסים ששילמו.
בית הבסבורג-לורן: מייסדי עיירת הספא.
בנובמבר 1738 הוחלט במסגרת אמנת וינה שפרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה יקבל גם את הדוכסות הגדולה של טוסקנה. פרנץ ואשתו, מריה תרזה מאוסטריה הגיעו לפירנצה בשנת 1739 ושהו בעיר שלושה חודשים. לאחר מכן הם הפקידו את הממשל בידי מועצת העוצרים שפעלה עד שנת 1765. הארגון ניסה לפתור את בעיית ניקוז הביצות, אך כשל. באותן שנים שוב הופיעו מגפות ורעב. כדי לפתור את הבעיה היה צורך ליישב את הקרקע ליד הביצות על ידי ניקוז המעיינות שהתעפשו בוולדינייבולה ולקדם את החקלאות וגידול חיות משק. בשנת 1765, עם מותו של פרנץ, קיבל בנו לאופולד את הדוכסות הגדולה של טוסקנה בתואר "לאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה". לרוע מזלו, כבן שני, הוא ירש את כס המלוכה בווינה רק בשנתיים האחרונות לחייו (1790–1792). בשנת 1765 הוא הגיע לטוסקנה ומיד הוכיח שהוא פתוח לחדשנות. במהלך תקופת העוצרות הוא שינה את הממשל בשבתו בפאלאצו פיטי לממשל מתקדם הרבה יותר מקודמיו. הוא גם הכניס חידושים בניהול הכלכלה, המנהל הציבורי, הבריאות והמדע. הוא ביקר מספר פעמים במונטקטיני כדי להבין ממקור ראשון את הבעיות של ולדינייבולה, והוא יזם את המרחצאות המודרניות במקום. הוא בדק את השטח באמצעות חוקרים במטרה לקבל את ההחלטות הצודקות וההגיוניות ביותר עבור המקום. הדוכס הגדול הגיע למונטקטיני בשנת 1772 והורה להרוס את הסכרים. החל ניתוב המים התרמו-מינרליים ושיקום העיירה. לאופולד חזר פעמים רבות, אפילו עם משפחתו, למונטקטיני כדי לבדוק את מצב העבודות. ב-1 במרץ 1790 עזב את פירנצה כדי לחזור לווינה לרשת את אחיו יוזף השני שמת.