כאמור, על פי האגדה התגורר בן האלמוות, הנזיר הטאואיסטי המיתי גָ'אנְג סָאנְפֶנְג, שיש הטוענים שחי בין שושלת סונג לשושלת מינג, במשך תקופה מחייו בהרי וודאנג. על פי אותה אגדה אחראי גָ'אנְג סָאנְפֶנְג, להמצאת הוודאנג צ'ואן בכלל, ולהמצאת הטאי צ'י בפרט, בתקופה שבה התגורר בהר. את ההשראה להמצאות אלו קיבל לאחר שחזה בקרב בין עקעק זנבתן (יש הטוענים כי מדובר בעגור לבן-עורף) שתקף צפע. הוא התרשם מטקטיקת ההגנה של הנחש שנשאר דרוך והצליח להגן על עצמו בזמן שהעוף תקף, עד שבשלב מסוים זינק והכיש את תוקפו למוות. קרב זה נתן לו השראה ליצירת תורת האגרוף של הטאי צ'י הכוללת 72 תנועות.
מתחילת המאה ה-20 נחשבים טאי צ'י, שינג אי צ'ואן ובה גואה ג'אנג כסגנונות של וודאנג על פי הסיווג של סון לוטאנג (孫祿堂; 1933-1860). סוּן לוּטָאנְג היה מלומד שהתמחה בסגנונות הלחימה המכונים "פנימיים" (內家, Nèijiā - נֵייגְ'יָה), בניגוד לסגנונות שמקורם במנזר שאולין המכונים "חיצוניים". על בסיס סיווג זה הופרדו המשתתפים ל"שאולין" ול"וודאנג" בתחרות הראשונה של אמנויות הלחימה הלאומיות שאורגנה על ידי האקדמיה הלאומית לאמנויות הלחימה ונערכה בנאנג'ינג ב-1928.
הפסטיבל העולמי השלישי לאמנויות הלחימה הסיניות המסורתיות נערך בין ה-28 באוקטובר ל-2 בנובמבר 2008 בעיר שה-ין הסמוכה להרי וודאנג. המיקום נבחר על מנת לכבד את אחד משלושת סגנונות אמנויות הלחימה הסיניות.
אמנויות הלחימה של וודאנג התפרסמו ברחבי העולם, במיוחד לאחר הצלחת הסרט נמר, דרקון שגיבוריו הם לוחמי וודאנג. במדינות שונות הוקמו אגודות המלמדות את התורה. בישראל, למשל, פועלת עמותת טאי צ'י צ'ואן וודאנג, ומדי פעם נוסעים ישראלים ללמוד את התורה במקום עצמו.
אתרי התיירות העיקריים.
מכלול המקדשים שנבנה בתקופת שושלת מינג היה בנוי מסדרת מתחמים שפוזרו באופן אחיד ברחבי הרכס. בכל מתחם היה ארמון או מקדש שנבנו בעמק או על גבי טרסה, והם שימשו גרעין למקדשים ומנזרים שהקיפו אותם. בין המתחמים חיברה רשת של דרכים. כאמור, מרבית המבנים לא שרדו את שיני הזמן והמהפכות וכיום נותרו ארבעה ארמונות (וחורבות של שלושה) ושני מקדשים, ובנוסף מנזרים ומקדשי צוק רבים. אבל גם מה שנותר מושך לאתר תיירים רבים המגיעים להרי וודאנג הן בזכות הנוף והמבנים ההיסטוריים והן כמקום בו ניתן ללמוד על אמנויות הלחימה בסגנון הייחודי לאתר. בשנת 2001 ביקרו באתר 695,000 תיירים. תיירים יכולים להגיע לפסגת ההר בכמה דרכים: ברגל לאורך שביל בן 12 קילומטרים שלאורכו יש מדרגות אבן, ברכבל המוביל עד קרוב לפסגה, או לשכור אפריון. האתרים העיקריים בהר הם:
ג'ון אוסבורן
ג'ון ג'יימס אוסבורן (באנגלית: John James Osborne; 12 בדצמבר 1929 - 24 בדצמבר 1994) היה מחזאי, תסריטאי, שחקן תיאטרון ומבקר בריטי. מחזהו "הבט אחורה בזעם", שכתב ב-1956, שינה את פני התיאטרון האנגלי.
ביוגרפיה.
אוסבורן נולד בדצמבר 1929 בלונדון. הוא היה בנם של תומאס גודפרי אוסבורן, פרסומאי ממוצא וולשי ושל נלי ביאטריס, שהייתה ברמנית. אוסבורן העריץ את אביו ושנא את אמו, עליה כתב שלימדה אותו את "הגורליות שבשנאה... היא המחלה שלי". הוא תיאר אותה כ"צבועה, שקועה בעצמה, ערמומית ואדישה". תומאס נפטר ב-1941 והשאיר לבנו ביטוח חיים שאיפשר לו לממן את לימודיו בבית הספר הפרטי בלמונט קולג' במחוז דבון. הוא החל את לימודיו ב-1943 אך גורש מבית הספר בקיץ 1945 לאחר שחבט במנהל בית הספר, שהכה אותו משום שהאזין לפרנק סינטרה בשידור רדיו. תעודת בית הספר הייתה התעודה הרשמית היחידה שרכש.
אוסבורן חזר לגור עם אמו בלונדון ובמשך זמן קצר ניסה לעסוק בעיתונאות. בעקבות הכרות עם להקה נודדת של שחקנים החל להיות מעורב בתיאטרון כמנהל במה וכשחקן. הוא הצטרף ללהקה של אנתוני קרייטון (Anthony Creighton) וניסה את כוחו בכתיבת מחזות. את המחזה הראשון "The Devil Inside Him", "השטן שבתוכו", כתב בשיתוף פעולה עם המנטורית שלו סטלה לינדן, שגם ביימה אותו ב"תיאטרון רויאל" (Royal) שבהאדרספילד (Huddersfield). בתקופה זו נשא לאישה את פמלה ליין. את המחזה השני "Personal Enemy", "אויב אישי", כתב יחד עם אנתוני קרייטון (שאיתו כתב גם את "כתובת על קברו של ג'ורג' דילון") והוא הוצג בתיאטראות אזוריים.
הבט אחורה בזעם.
מחזהו הבולט ביותר של אוסבורן, "הבט אחורה בזעם" (Look Back in Anger) נכתב על ידו בתוך 17 ימים, בכיסא נוח במזח מורקמב (Morecambe), מקום בו הופיע בהצגה בשם "Seagulls over Sorrento", "שחפים מעל סורנטו". המחזה הוא אוטוביוגרפי ברובו, ומבוסס על התקופה בה חי עם פמלה ליין בדירה צפופה בדרבי, והיא הצמיחה לו קרניים. הוא שלח את המחזה לסוכנים רבים, ואלה החזירו אליו את כתב היד במהירות רבה. אוסבורן כתב על כך: "המהירות שבה הוחזר המחזה לא הייתה מפתיעה, אבל האגרסיביות שבשיגור גרם לי הקלה. כאילו ששוטר עצבני תופס אותך ואומר לך להמשיך בדרכך."
לבסוף הגיע המחזה ללהקה חדשה, ששמה "תיאטרון רויאל קורט" (Royal Court). הלהקה הוקמה בלונדון על ידי ג'ורג' דיוויין, מנהל שחקנים ומנהל אמנותי. אחרי כישלון שלוש ההפקות הראשונות של הלהקה היו חבריה זקוקים נואשות למחזה מצליח כדי לשרוד. דיוויין היה מוכן להמר על המחזה, בו ראה את ביטויה הפראי והזועף של הרוח החדשה שלאחר המלחמה. אוסבורן התגורר באותו זמן בסירה דולפת על נהר התמזה יחד עם קרייטון; השניים היו קוטפים סרפדים ומבשלים אותם כדי לאכול. דיווין היה כה להוט ליצור קשר עם אוסבורן עד שחתר אליו בסירה והודיע על כוונתו להעלות את המחזה כהפקה הרביעית של התיאטרון. את ההצגה ביים טוני ריצ'רדסון ושיחקו בה קנת' היי (Kenneth Haigh), מרי יור ואלן בייטס. במהלך ההצגות התפתח רומן בין אוסבורן לשחקנית מרי יור, וב-1957 התגרש אוסבורן מאשתו, פמלה ליין, והתחתן עם יור.
ג'ורג' פירון (George Fearon), קצין העיתונות של התיאטרון הוא זה שיצר את הביטוי "איש צעיר וזועם". ב-1993, שנה לפני מותו, כתב אוסבורן על ערב הפתיחה של ההצגה: "אני זוכר את האירוע רק באופן חלקי, אבל לבטח יותר במדויק מאלה הטוענים שהיו נוכחים, ואם להאמין להם התיאטרון היה צריך להיות מלא בכמות גדולה פי כמה מהקיבולת שלו." הביקורות היו מעורבות. רוב המבקרים שצפו בהצגה באותו לילה ראו בה כישלון ונראה היה שהלהקה מתפרקת. ה"איבנינג סטנדרד" (Evening Standard) כינה את המחזה "כישלון" ו"בכיינות עם רחמים עצמיים". ואולם, ביום ראשון שלאחר מכן שיבח קנת' טיינן (Kenneth Tynan) המבקר בעל ההשפעה של האובזרבר, את המחזה: "איני יכול לאהוב את מי שאינו רוצה לראות את 'הבט אחורה בזעם'" כתב, "זה המחזה הטוב ביותר של העשור". הרולד הובסון מה"סאנדיי טיימס" כינה את אוסבורן "הבטחה יוצאת דופן". המחזה זכה להצלחה מסחרית עצומה, הוא הוצג בווסט אנד ובברודוויי, והיה בסיבוב הופעות במוסקבה. ב-1958 עובד המחזה לסרט קולנוע עם ריצ'רד ברטון ומרי יור בתפקידים הראשיים. המחזה הפך את אוסבורן לאיש אמיד ומפורסם, וזיכה אותו בפרס איבנינג סטנדרד לדרמה כמחזאי המבטיח ביותר של השנה.
ההצגה הועלתה לראשונה בישראל ב-1959 בבימויו של היי קלוס עם מישא אשרוב, שלמה בר שביט, מרים זוהר, אלישבע מיכאלי וארי קוטאי.
"הבדרן" ושנות השישים.
השחקן לורנס אוליבייה התייחס בזלזול למחזה "הבט אחורה בזעם" כשצפה בו לראשונה וטען שזהו תיאטרון גרוע ולא פטריוטי. באותה תקופה עבד אוליבייה עם מרילין מונרו על הסרט "הנסיך ונערת השעשועים", ובעלה המחזאי ארתור מילר ליווה אותה בעת שהותה בלונדון. אוליביה שאל את מילר איזה מחזה ירצה לראות בלונדון, ומילר הציע את יצירתו של אוסבורן. אוליביה ניסה להניא אותו מכך, אך מילר התעקש והשניים ראו ביחד את המחזה. בעיני מילר היה המחזה חושפני, והם פגשו את אוסבורן מאחורי הקלעים.
אוליביה התרשם מתגובתו של האמריקאי וביקש מאוסבורן לכתוב מחזה עבורו. לדברי הביוגרף ג'ון היילפרן התחולל השינוי בדעתו של השחקן הדגול בשל משבר אמצע החיים בו היה שרוי. אוליביה חיפש אתגר חדש אחרי שנים של הצלחה במחזות שייקספיריים, וחשש לאבד את עליונותו בסגנון החדש של התיאטרון. ג'ורג' דיוויין, המנהל האמנותי של רויאל קורט, שלח לו גרסה חלקית של המחזה "הבדרן" (The Entertainer, 1957, צולם ב-1959). נטייתו הראשונה של אוליביה הייתה לשחק בתפקיד בילי רייס, אביו של גיבור המחזה. כשקרא את התסריט המלא, שינה את דעתו והחליט לשחק בתפקיד הראשי, כארצ'י רייס, דמות של שחקן מוזיקלי כושל. המחזה שיחק בתיאטרון רויאל קורט ובווסט אנד וזכה לשבחים רבים. "הבדרן" עוסק בגוויעתה של מסורת ה"מיוזיק הול" ועליית הרוקנרול, כמטאפורה על שקיעת האימפריה הבריטית ועליית ארצות הברית המאפילה עליה. המחזה מתרחש על רקע מלחמת סואץ בנובמבר 1956. כמחזה נסיוני "הבדרן" מתובל בהופעות וודוויל.
בעקבות "הבדרן" נכתבו "עולמו של פול סליקי" (The World of Paul Slickey, 1959), מחזה מוזיקלי המתאר באופן סאטירי את הצהובונים, "נושא לשערורייה ודאגה" (A Subject of Scandal and Concern) הוא מחזה דוקומנטרי שנכתב לטלוויזיה ב-1960, והמחזות "למען אנגליה" (Plays for England) שכללו את "דמם של הבמברגים" (The Blood of the Bambergs) ואת "תחת כיסוי פשוט" (Under Plain Cover) מ-1962.