עם תחילת מלחמת העולם השנייה שצ'ולין גויס לצבא האדום והשתתף בקרבות. בשנת 1943, לפי הנחיית איגור קורצ'טוב, שצ'ולקין הוחזר לתחום מחקר מדעי והצטרף לצוות מפתחי נשק גרעיני.
פיתוח נשק גרעיני.
כבר משלבי הראשונים של מאמץ סובייטי לבנות פצצה גרעינית קיריל שצ'ולקין השתתף בפרויקט. בשנת 1945 הוא סיים את עבודת הדוקטורט שלו ובשנת 1947 קיבל תואר פרופסור.
קיריל שצ'ולקין חתום על מסמך קבלת נפץ גרעיני ממפעל והשתתף בניסוי ראשון שהתרחש ב-29 באוגוסט 1949. ש'צולקין גם היה אבי הרעיון לשם הפצצה "RDS-1" (ברוסית זה ראשי תיבות של משפט "רוסיה עושה בעצמה"). בעקבות הניסוי המוצלח, שצ'ולין קיבל תואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
בשנת 1951 ובשנת 1954 שצ'ולקין קיבל עוד 2 תוארי גיבור העמל הסוציאליסטי על המשך פיתוח נשק גרעיני וניסוי מוצלח של הפיתוחים. בשנת 1953 הוא התקבל החבר בהתכתבו באקדמיה למדעים של ברית המועצות
בסוף שנות ה-50 שצ'ולקין התמנה למנהל הראשון של מרכז לפיתוח נשק גרעיני בסביבת צ'ליאבינסק (צ'ליאבינסק-70). עד מהרה הוקמה עיר שלמה סביב המרכז. על הפיתוחי נשק גרעיני שבוצעו במכון זה ש'צולקין קיבל פרס לנין.
בשנת 1960 שצ'ולקין עבר להתגורר במוסקבה והתמנה לפרופסור וראש קתדרה למדעי השרפה במכון לפיזיקה טכנית. לא ברור מה היו הסיבות לכך שצ'ולקין הוצא מחוץ להמשך פיתוח נשק גרעיני בברית המועצות. באופן פורמלי הוא הוצא לגמלאות מסיבות בריאותיות. קיימת גרסה לפיה הוא התנגד להמשך פיתוח הנשק לאחר שהושג שוויון עם ארצות הברית. בכל מקרה, לאחר שהוא הוצא מחוץ למעגל מפתחי הנשק נאסר עליו להגיע למרכזים בהם עבר שנים רבות ועובדי המרכזים ניתקו איתו כל קשר פורמלי.
שצ'ולקין נפטר במוסקבה בשנת 1968 והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
משמר ראש הקיסר
משמר קיסרי
משמר מלכותי
מוזיאון היהדות והסובלנות
מוזיאון היהדות והסובלנות (ברוסית: Еврейский музей и центр толерантности; מילולית: המוזיאון היהודי ומרכז הסובלנות) הוא מוזיאון בעיר מוסקבה בירת רוסיה המוקדש להיסטוריה של העם היהודי מתקופת הבריאה עד לתקופת התפרקות ברית המועצות, במוזיאון ישנם תערוכות מתחלפות, מרכז לילדים, מרכז לאומנות מודרנית, חנות מזכרות ובית קפה. המוזיאון מכיל תערוכות על התרבות והמסורת היהודית וחוקר את חיי היהודים ברוסיה.
מבנה המוזיאון שוכן בבניין ששימש בעבר כמוסך במרינה רושצ'ה, שבצפון-מזרח מוסקבה. עלות הקמתו נאמד בכ-60 מיליון דולר, בין התומכים בהקמתו נמנים ממשלת רוסיה, הקונגרס הציוני העולמי, אנשי עסקים ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין, שאף תרם משכורת חודשית שלו למימון המוזיאון. המוזיאון נחנך ב-8 בנובמבר 2012 בטקס בהשתתפות נשיא המדינה שמעון פרס ושר החוץ של רוסיה סרגיי לברוב.
מבנה המוזיאון.
המוזיאון נחשב למוזיאון היהודי הגדול מסוגו באירופה. שטח הצגת המוצגים משתרע על פני 4,500 מטר רבוע וסך כל השטח מגיע לכדי 8,500 מ"ר. המבנה המשמש את המוזיאון נבנה בשנים 1925-1927 כמוסך בחמטייבסקי ששימש כאנדרטה לקונסטרוקטיביזם הסובייטי.
זהו המוזיאון הטכנולוגי ביותר ברוסיה, כאשר מוצגי התערוכה אינם מתבססים רק על מוצגים פיזיים אלא אף על מידע המוצע באופן אינטראקטיבי ומאפשר למבקר ליטול חלק בהליך המחקרי על תולדות יהדות רוסיה.
תערוכות המוזיאון מסודרות על פי נושאים המוצגים במסמכים, תמונות ומכתבים אודות חיי היהודים ברוסיה החל מתקופת סוף המאה ה-19 ועד לימינו אנו.
תולדות המוזיאון.
המוזיאון נפתח ב-8 בנובמבר 2012 בטקס חגיגי במעמד נשיא מדינת ישראל שמעון פרס ושר החוץ סרגיי לברוב.
יוזמי הקמת המוזיאון היו הרב הראשי לרוסיה ברל לזר ונשיא פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה אלכסנדר בורודה. בשנת 2001 שטח מוסך בחמטייבסקי הועבר לידי הקהילה היהודית של מרינה רושצ'ה במוסקבה. משנת 2002 החלו בפיתוח המוזיאון ובשנת 2004 נבחרה חברת Ralph Appelbaum Associates האמריקאית לעיצוב המוזיאון.
בשנת 2007 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין העביר לקרן בניית המוזיאון את משכורתו החודשית, ומנהל שירות הביטחון הפדרלי ניקולאי פטרושב העביר לידי המוזיאון 16 מסמכים המכילים נתונים על ראול ולנברג שהיה אסיר בכלא לוביאנקה והציל אלפי חיי יהודים בשואה.
בשנים 2008-2011 שכן גם מרכז התרבות המודרנית גאראז' בבנין זה. במרץ 2008 הוצג לראשונה פרויקט המוזיאון.
ב-13 ביוני 2013 נפתחה במוזיאון מחלקה של הספרייה הממלכתית של רוסיה והועברו אליה ספרי "אוסף שניאורסון" מספריית חב"ד שהיו שמורים בספרייה הממלכתית. נשיא רוסיה עצמו נכח בטקס פתיחת המחלקה. ההחלטה על פתיחת המחלקה והעברת ספרי חב"ד אליה התקבלה עוד ב-19 בפברואר 2013. הגישה אל הספרים מתאפשרת רק לאחר קבלת כרטיס קורא מהספרייה הממלכתית של רוסיה. אוסף שניאורסון שבמוזיאון כולל כתבי יד נדירים לרבות כתב יד של הספר שפת אמת על סדר נשים וסדר נזיקין שנחשב כאבוד עד למציאתו, דפוס ראשון של סידור אדמו"ר הזקן, שהוא עותק יחיד בעולם הידוע מדפוס זה, קטלוג בכתב יד אדמו"ר הריי"צ מספרי אביו אדמו"ר הרש"ב, מכתב הרבי הרש"ב לרבי חיים הלוי סולובייצ'יק ועוד.
בשנת 2016 המוזיאון קיבל את פרס אונסק"ו לקידום סובלנות ואי האלימות. ב-27 בינואר 2017 (יום הזיכרון הבינלאומי לשואה) ביקר במוזיאון ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב.
ב-29 בינואר 2018 ביקר במוזיאון ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ביחד עם נשיא רוסיה פוטין.
כולל פולין
מוניקה ורדימון
מוניקה ורדימון (נולדה ב-1949) היא שחקנית וזמרת בתיאטרון יידישפיל.
קורות חייה.
ברומניה.
מוניקה ורדימון נולדה וגדלה בבוקרשט שברומניה. לאחר גירושיו, אביה שהיה רופא שיניים, עזב את רומניה כשמוניקה הייתה בת 4–5. סבה מצד אמה, דוצו הרשקוביץ', היה רואה חשבון וסבתה מצד אמה, פליצ'יה הרשקוביץ' הייתה אחות ראשית. אמה, מריאטה מונטיאנו, הייתה טלגרפיסטית, בשלב מסוים פיטרו אותה מעבודתה בשל יהדותה והיא עבדה כפועלת בעבודות שחורות ולאחר מכן ניהלה חנות קוסמטיקה. מוניקה החלה לשיר כסולנית מגיל שש, במקהלה בה סבה עבד.
היא למדה בתיכון יון לוקה קרג'יאלה (I.L.Caragiale) בבוקרשט אותו סיימה בהצלחה.
בתקופת לימודיה הייתה אלופת רומניה בשחייה בסגנונות פרפר וחתירה מגילאי 9 עד 19.
בתום התיכון החלה בלימודי פיתוח קול אצל זמרת האופרטה לילי דושסקו והמשיכה בכך במשך שנים רבות. היא סיימה את בית הספר לאומנויות בהנהלתו של המלחין הרומני הידוע אדמונד דדה בבוקרשט. בהיותה בעלת קול של שלוש אוקטבות הדריכו אותה לכיוון האופראי, אבל מוניקה אהבה יותר מוזיקה קלה וג'אז.
ב-1969 התחתנה עם ברונו טסלר, גיטריסט, פסנתרן, שהקים גם להקה.
ברומניה נהפכה לזמרת מפורסמת מאוד בשם הבמה מוניקה מולדס, היא שרה להיטים שמלחינים בעלי שם כתבו במיוחד בשבילה, הושמעה מדי יום ברדיו והופיעה פעמים רבות בטלוויזיה ובסרטים. היא שיחקה בתיאטרון הרביו "טנסה" (Tanase) בבוקרשט (1976-1973). בשנת 1974 השתתפה בפסטיבל "מאמיה" (MAMAIA). מנהל אולימפיה (פריז), ברונו קוקאטריקס (Kokatrics), ואמרגנים רבים נוספים מכל העולם הציעו לה עבודות מחוץ לרומניה, אולם המשטר הקומוניסטי ששלט אז לא איפשר לה להיענות להצעות הרבות.
היא הופיעה באירועים ממשלתיים רבים של נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו (1971-1976), בין היתר באירוע בו השתתף השר יגאל אלון בביקורו ברומניה.
ברומניה השתתפה כמעט כל שבת בתוכנית הבידור שנקראת duminical album והרבה מאוד תוכניות שירה בטלוויזיה.
בישראל.
מוניקה ורדימון עלתה לישראל ביחד עם בעלה ב-1976. בישראל נקראה מוניקה טסלר.
כשעלתה לארץ לא ידעה עברית ולא ידעה יידיש ומעולם לא סיימה אולפן כי מייד החלה להופיע בהצגות בתיאטרון הפרטי ברומנית. כעבור זמן קצר למדה יידיש והתחילה להופיע גם ביידיש. משזכתה להצלחה המשיכה מאז לשחק ולשיר בעיקר ביידיש. היא הפכה עם הזמן לכוכבת בתיאטרון היידי דאז.
בשנים 1976–1991 השתתפה ורדימון בכשלושים הפקות ברומנית וביידיש בתיאטרון פרטי בראשות האמרגן נתן גלבוע היא הופיעה בארץ ובעולם. בין ההפקות בהן לקחה חלק: "פה שלאו" (Pe shlau), עם מוסקו אלקלעי וג'טה לוקה ושמעון בר; "זעה ווי דו גייסט"; עם יעקב בודו וטובה פורת; "די בלינדה ליבע", עם קרול מרקוביץ'; "צירי בירי בודו", עם יעקב בודו, "די גאסן זינגערן"; "מיין וייבס געליפטער", עם קרול מרקוביץ' ומנשה ורשבסקי; ו"איי ניי דיי".
ב-1978 השתתפה בפסטיבל יידיש וזכתה במקום הראשון עם השיר "דריי מיידעלוך" של סיראוטקין.
במהלך תקופה זו יצאה למסע הופעות והצגות בעולם, כשמי שייצג אותה בברלין היה מפיק הסרטים אצי בראונר. במינכן הופיעה בתוכנית הטלוויזיה המפורסמת באותם ימים "דלי דלי" (Dali Dali), בהנחייתו של רוזנטל.
ב-1978 הופיעה עם דודו פישר בתיאטרון מוגדור בפריז עם להקה חסידית; באותה הופעה השתתף גם הרב שלמה קרליבך. היא הופיעה אצל הרב שמואל אבידור הכהן, בערבי שירה חסידית בתוכניותיו בימי שישי בטלוויזיה הישראלית.
ב-1979 ערכה מסע הופעות עם יעקב בודו באוסטרליה.
ב-1981–1982 השתתפה בהצגה "דעם שמידס טאכטער" (בת הנפח) עם בן בונוס בניו יורק באולם The Town Hall, לאחר מסע הופעות מוצלח בדרום אמריקה.
בשנת 1983 החלה לשחק בעברית בשני סרטיו של הבמאי ג'ורג' עובדיה: הראשון "נורית 2", בתפקיד הראשי של נורית, לצידם של איתן מסורי, אריה אליאס ויעקב בן-סירא. השני, "הדודה מארגנטינה", בו גילמה את דמותה של הדודה לואיזה מארגנטינה, בסרט שיחקו גם ישראל גוריון ויוסף שילוח.