בשנים 2006–2008 ניהל באופן פרטי (אך בידיעת הממשלה) ערוץ שיחות חשאי עם גורמים סוריים באמצעות ממשלת שווייץ. בשנת 2009 עמד ליאל בראש התנועה לשלום ישראל-סוריה. במאמר לעיתון הדרום-אפריקני "ביזנס דיי" ב-2012 קרא ליאל להחרמת מוצרים המיוצרים בהתנחלויות. מאמר זה עורר על ליאל ביקורת רבה במערכת הפוליטית והציבורית בישראל. בהמשך, ליאל תמך בהחלטתה של הסופרת אליס ווקר להחרים את ישראל ולא לפרסם בה מחדש את ספרה "הצבע ארגמן". ב-2015 השתתף בפנייה לממשלת ברזיל בבקשה שלא לאשר את כוונתה של ישראל למנות את דני דיין לתפקיד שגריר ישראל בברזיל. בדצמבר 2015 עמד בראש קבוצה של מאות אנשי שמאל שחתמו על עצומה לחברי הפרלמנט האירופי ובה קראו להם, לאחר ההחלטה של הפרלמנט על סימון מוצרים מיהודה ושומרון ורמת גולן, להחריף את הצעדים המבחינים בין ישראל בגבולות הקו הירוק ובין "השטחים הכבושים".
בינואר 2016 פורסמו ב"ידיעות אחרונות" הקלטות שבוצעו על ידי ארגון "עד כאן - צעירים למען ישראל" עם תיעוד שיחה בין ליאל לאנשי ארגון "שוברים שתיקה". הוא אמר לאנשי הארגון כי על אף שיש להם לגיטימציה של שני אחוזים בציבור הישראלי, לא ניתן להמתין בשל התרחבות ההתנחלויות ויש לפעול מחוץ לישראל. הוא המליץ לפעילים להפעיל לחץ לחרם בינלאומי שרק הוא יוכל להשפיע על ישראל, כפי שקרה בדרום אפריקה: "אתם ראש החץ שאומר לעולם שהכיבוש הוא בלתי נסבל לנו ובלתי נסבל להם. זה בלתי נסבל לשני העמים, ואז ברגע שתהיה הכרה שזה בלתי נסבל יתחילו להתגלגל דברים". עוד המליץ ליאל לפעול להחלטה של מועצת הביטחון שפלסטין היא מדינה חברה, מה שיהפוך את ישראל לכובשת של מדינה חברה באו"ם. כן הציע ליזום חרם ספורטיבי נגד ישראל. בתגובה לפרסומים אמר ליאל שהוא מתנגד לחרם על ישראל.
ליאל חבר בהנהלת עמותת סיכוי, עמותת עיר עמים ובמועצה הציבורית של בצלם. ליאל הוא חבר הנהלת מרצ . בדצמבר 2019 ליאל החל לקדם "חזית למאבק דמוקרטי ואלקטורלי משותף" של מרצ עם הרשימה הערבית המאוחדת לכנסת .
מ-2008 עד 2013 שימש כחבר מועצת מבשרת ציון מטעם סיעת "מבשרת ברמה אחרת". כמו כן שימש יו"ר מועדון הכדורגל הפועל אבו גוש/מבשרת ציון.
בנוגע ליחסה של מדינת ישראל למאסרו של יונתן פולארד אמר ליאל: "גם כשהייתי מנכ"ל משרד החוץ אני לא זוכר פעם אחת שעניין פולארד עלה. לא היה דיון אחד ברמת מנכ"ל שדיברנו על זה."
חיים אישיים.
ליאל נשוי לרחל ליאל, מנכ"לית לשעבר של הסניף בישראל של "הקרן החדשה לישראל", ואב לשלושה. בתו הצעירה, דפנה ליאל, היא כתבת הכנסת של חברת החדשות.
יוסף קלפטר
יוסף (יוסי) קלפְטר (נולד ב-7 במאי 1945 בישראל) הוא פרופסור אמריטוס לכימיה, לשעבר נשיא אוניברסיטת תל אביב. חתן פרס ישראל לכימיה ופיזיקה לשנת תש"ף.
ביוגרפיה.
קלפטר נולד וגדל בראשון לציון, בן לברוך ושרה. את לימודיו היסודיים עשה בבית הספר חביב ואת לימודי התיכון בגימנסיה הריאלית.
קלפטר סיים ב-1969 את לימודיו לתואר ראשון ולתואר שני בפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן. ב-1978 סיים את לימודי הדוקטורט בכימיה באוניברסיטת תל אביב, בהנחייתו של פרופ' יהושע יורטנר, ונסע לפוסט-דוקטורט של שנתיים בכימיה ב-MIT. בשנים 1980–1987 עבד ביחידת המחקר וההנדסה של חברת אקסון מוביל.
ב-1987 חזר לישראל והצטרף לסגל בית הספר לכימיה של אוניברסיטת תל אביב, תחילה כמרצה בכיר, והחל מ-1989 כפרופסור מן המניין. קלפטר כיהן כראש החוג לכימיה פיזיקלית בשנים 1990–1992 ופעם נוספת בשנים 1998–2002. במקביל, כיהן באותן שנים גם כראש מכון סאקלר לכימיה פיזיקלית. בשנים 1998–2003 עמד בראש קתדרת גורדון לכימיה, ומשנת 2003 הוא עומד בראש הקתדרה על שם היינמן לכימיה פיזיקלית.
קלפטר הוא חוקר בעל שם עולמי בתחום הכימיה הפיזיקלית. נכון ל-2014 פרסם כ-400 מאמרים מדעיים וערך 18 ספרים. החל מ-1993 הוא חבר באגודה האמריקאית לפיזיקה. על הישגיו המדעיים זכה במספר פרסים, ביניהם פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים (1998), פרס קולטהוף של הטכניון (2003), פרס רוטשילד (2004) ופרס האגודה הישראלית לכימיה (2005).
משנת 2002 כיהן כיו"ר ההנהלה של הקרן הלאומית למדע, הגוף המרכזי התומך במחקר בישראל, תפקיד אותו סיים ב-2010. ב-2007 היה חבר בוועדת המשנה למחקר של ועדת שוחט לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה.
ב-21 באוקטובר 2009 נבחר לכהן כנשיא השמיני של אוניברסיטת תל אביב. הליך בחירתו לווה במאבקי כוחות בין חברים בחבר הנאמנים ובסנאט האוניברסיטה לבין יושבת ראש הוועד המנהל, ד"ר ליאורה מרידור, על רקע פיטוריו של הנשיא הקודם, פרופ' צבי גליל, אך בסופו של דבר הוא נבחר לתפקיד ברוב גדול. בשנת 2014 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
בשנת 2009 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של וורוצלב.
בשנת 2011 נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2017 קיבל את עיטור "".
ביוני 2018 קיבל תואר פרופסור כבוד מאוניברסיטת צ'ינגואה בבייג'ינג.
בשנת 2020 הוענק לו פרס ישראל בתחום חקר הכימיה והפיזיקה.
חיים אישיים.
קלפטר נשוי לפרחיה (לבית אלנר) ואב לשני ילדים.
קישורים חיצוניים.
מכתביו
סטואיקן
סטואיציזם
סטורנאליה
פרו במשחקים האולימפיים
פרו השתתפה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת פריז (1900), ומאז אולימפיאדת ברלין (1936) היא משתתפת בהם בקביעות, למעט אולימפיאדת הלסינקי (1952) ממנה נעדרה. לאורך השנים צברו הספורטאים הפרואנים 4 מדליות אולימפיות, בהן מדליית זהב אחת.
במשחקי החורף משתתפת פרו מאז אולימפיאדת ונקובר (2010), אך הישגיה בהם היו זניחים.
היסטוריה.
באולימפיאדת פריז (1900) השתתף ספורטאי פרואני אחד, הסייף קרלוס דה קנדמו, אם כי לא השתתף במשחקים כחלק ממשלחת פרואנית רשמית.
באולימפיאדת ברלין (1936) השתתפה לראשונה משלחת פרואנית רשמית, אך השתתפותה לוותה במפח נפש. נבחרת הכדורגל התמודדה מול נבחרת אוסטריה בשלב רבע הגמר. לאחר שהאוסטרים הובילו 0–2, הצליחו הפרואנים להשוות את התוצאה ברבע השעה האחרונה של המשחק, ובסופו של דבר ניצחו לאחר הארכה 2–4 (שלושה שערים נוספים שהבקיעו נפסלו בידי השופט). לאחר המשחק, ערערו האוסטרים על תוצאת המשחק, בטענה שאוהדים פרואנים ירדו למגרש ותקפו שחקן אוסטרי. פיפ"א ערכה דיון בעניין, אך הוא התקיים בנוכחות האוסטרים בלבד. לא ידוע בוודאות מהן הסיבות לכך שהפרואנים לא נכחו בדיון, אך יש שתי סברות עיקריות: האחת היא שנציגי המשלחת הפרואנית התעכבו בשל מצעד צבאי ולא הצליחו להגיע בזמן, והשנייה היא שהנאצים לא יכלו לשאת הפסד של נבחרת ארית לנבחרת שכללה אינדיאנים ומסטיסוס, ודאגו לכך שתתקבל החלטה לרוחם. כך או אחרת, החליטה פיפ"א לקבל את עמדת האוסטרים, והורתה על משחק חוזר ללא קהל. ההחלטה נתפסה כזלזול של אירופה בכלל וגרמניה בפרט במדינות דרום אמריקה. המשלחת הפרואנית כולה פרשה במחאה מהמשחקים, ולאות הזדהות נהגה כך גם המשלחת הקולומביאנית. נשיא הוועד האולימפי הפרואני אמר כי אין לו עוד אמון בספורט האירופי, ונשיא פרו, אוסקר בנאווידס נשא דברים בפני קהל בלימה, בהם כינה את ההחלטה "החלטת ברלין הערמומית", וציין כי אורוגוואי, ארגנטינה, מקסיקו וצ'ילה הביעו את הזדהותן עם מחאתה של פרו. המון משולהב יידה אבנים בקונסוליה הגרמנית, ובמשך זמן מה סירבו פועלי הנמל בלימה לפרוק מטען מספינות גרמניות.
באולימפיאדת לונדון (1948) רוו הפרואנים יותר נחת, לאחר שהקלע אדווין ואסקס זכה במדליית הזהב בירי באקדח מ-50 מטר. זכייתו זו היא הזכייה היחידה עד כה של ספורטאי פרואני במדליית זהב אולימפית.
פרו נעדרה מאולימפיאדת הלסינקי, ובמשחקים שנערכו לאחר מכן לא הגיעה להישגים משמעותיים. נבחרת הנשים בכדורעף הייתה קרובה למדליה אולימפית באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), אך הפסידה לנבחרת פולין במשחק המכריע וסיימה במקום הרביעי.
המדליה האולימפית השנייה של פרו הגיעה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), לאחר שהקלע פרנסיסקו בוסה זכה במדליית כסף בטראפ (ענף של ירי בצלחות חרס). ארבע שנים מאוחר יותר, באולימפיאדת סיאול (1988), זכתה נבחרת הנשים בכדורעף במדליית כסף, לאחר שבחצי הגמר גברה על נבחרת יפן, ובמשחק הגמר הפסידה לנבחרת ברית המועצות. במדליית כסף שלישית זכה הקלע חואן גיאה באולימפיאדת ברצלונה (1992), בסקיט.
המדליה בה זכה גיאה היא האחרונה עד כה בה זכה ספורטאי פרואני. במשחקים הבאים הישגיהם של מרבית הפרואנים היו זניחים, והקרוב ביותר לזכות במדליה היה לוחם הטאקוונדו פטר לופס סנטוס, שהעפיל לשלב חצי הגמר באולימפיאדת בייג'ינג (2008) והפסיד בקרב על מדליית הארד ליריב טורקי.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
יוסי שדה
הפליטים היהודים ממדינות ערב
התיאטרון הפיסי DV8
אליה ליבוביץ
אליהו מנחם "אליה" ליבוביץ (נולד ב-21 במרץ 1941) הוא אסטרופיזיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
אליה ליבוביץ הוא אחד מששת ילדיהם של גרטה וישעיהו ליבוביץ. ליבוביץ גדל בירושלים והתחנך בחינוך דתי, לרבות שנה אחת בישיבה. כשהיה חייל יצא בשאלה. בינואר 1965 קיבל תואר ראשון בפיזיקה.
ליבוביץ היה פרופסור מן המניין בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה של אוניברסיטת תל אביב. במסגרת פעילותו היה במשך שלוש קדנציות מנהלו של מצפה הכוכבים על שם וייז, בשנים: 1977–1980, 1983–1988, 1991–1998.
ליבוביץ עוסק גם במדע פופולרי, בין השאר בהרצאות במסגרת אוניברסיטה משודרת. כן הוא עוסק בביקורת ספרים.
ליבוביץ נשוי לדניאלה (בתו של פרופ' שמעון גיטר), פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה הפתוחה, ולהם ארבעה ילדים. בני הזוג מתגוררים ברמת גן.
עמדותיו.