אסירים צעירים החלו לרכוש נשק וליצור קשרים עם הפרטיזנים הסובייטים שהיו פעילים באזור (כיום מזרח ליטא ומערב בלארוס). מספר יהודים ברחו והצטרפו לפרטיזנים היהודים באזור. בכירים נאצים נאלצו לחזק את אמצעי הביטחון. הצעד הראשון היה חיסול גטאות קטנים בערים שונות. כ-1,000 יהודים מהגטו בווידזה (כיום בלארוס) הועברו לשווינציאן. עקב צפיפות ומחסור באמצעי היגיינה ציבורית פרצה מגפת טיפוס בקרב האסירים. המגפה נבלמה בעזרת קבוצת רופאים יהודים שנשלחה מגטו וילנה.
חיסול.
בסוף 1942 פעלו באזור שלושה גטאות קטנים נוספים: מיכלישקי, סולי ואשמיאני. בשל פעילות פרטיזנית מוגברת הוחלט לחסל את ארבעת הגטאות באביב 1943. כדי למזער את ההתנגדות הובאו שוטרים יהודים מגטו וילנה. כ-2,700 יהודים בעלי כושר עבודה הועברו גטו וילנה או למחנות עבודה בז'ייז'מריאי, ז'וסלה או קנה (Kena). ב-4 באפריל עלו היהודים שנותרו לרכבת משא בשוונצ'יונייליאי. נאמר להם שהם יועברו לגטו קובנה. במקום זאת, הרכבת עצרה בפונאר. חמישה קרונות רכבת הופנו למחנה עבודה בבזדוניס ושני קרונות נוספים עם אנשי היודנראט הובלו לגטו וילנה. מעטים הצליחו להימלט, אך הרוב המכריע נורה על ידי שוטרים גרמנים וליטאים. על פי מקורות נאציים, כ-4,000 יהודים נרצחו ב-5 באפריל 1943 בפונאר.
בדיקת עד
בדיקת עד היא בדיקה שמבצעת אישה לפי ההלכה היהודית, על מנת לוודא שנפסק הדימום הווסתי שלה. הבדיקה נעשית באמצעות הכנסת בד לבן לתוך הנרתיק ובחינתו על מנת לוודא שאין עליו שום טיפת דם. הצורך בבדיקה זו קיים בסיטואציות שונות הן עבור אישה העוסקת בטהרות, והן עבור אישה המעוניינת לחיות חיי אישות עם בעלה.
לדעת רוב הפוסקים, דם שנמצא בבדיקת עד הופך את האישה לנידה מן התורה או מספק דין תורה.
מקור הדין.
הצורך בבדיקת עד מופיע פעמים רבות במסכת נידה, במישרין או בעקיפין. אחד המקורות הבולטים הוא משנה המופיעה בפרק הראשון של המסכת:
הצורך בבדיקה.
בדיקות שמחויבת לעשות.
בדיקה בעד נדרשת במספר מקרים:
כמו כן, במקרים מסוימים נחלקו הפוסקים האם אישה נדרשת לבדוק:
בדיקות שאינה מחויבת לעשות.
פרט למקרים בהם היא מחויבת לבדוק, אישה רשאית לבצע בדיקות בכל עת, והמשנה אף משבחת את האישה המרבה לבדוק:
אף על פי כן, יש מן האחרונים שכתבו שתיזהר שלא להגזים בבדיקות שמא תפצע את הנרתיק, ולדעת הרב משה פיינשטיין בימינו שמטמאים את האישה פעמים רבות מחמת הספק אין מעלה בבדיקות מרובות.
אופן הבדיקה.
לצורך הבדיקה על האישה להשתמש בבד לבן, המכונה "עד בדיקה". על האישה להכניס את העד לתוך הנרתיק (בדרך כלל הדבר נעשה באמצעות אצבע או שתי אצבעות), להוציאו ולבודקו מול האור. אם נמצא על העד דם, האישה אסורה לבעלה והטהרות שעסקה בהן בעשרים וארבע השעות האחרונות (או לחלופין מאז הבדיקה האחרונה אם התרחשה בתוך עשרים וארבע שעות) טמאות. אם נמצא על העד צבע אחר שבבירור איננו דם, האישה מותרת לבעלה והטהרות שעסקה בהן מאז הפעם האחרונה שנטמאה טהורות. במקרה שהאישה מסופקת מהו הצבע שנמצא על העד, עליה לעשות שאלת חכם.
עד הבדיקה.
לכתחילה על עד הבדיקה להיות עשוי מבד לבן רך ונקי, צמר גפן, או בגד פשתן לבן ישן וזאת כדי שניתן יהיה לוודא שאכן הדם שנראה על העד הגיע מן הרחם ולא היה על העד קודם לכן. שלושה סוגי עדים הוזכרו בגמרא ובפוסקים-
כיום נהוג להשתמש בבדים המיוצרים במיוחד למטרה זו, ונמכרים במקוואות ובבתי מרקחת, ולהם שובל מיוחד המאפשר שליפתם בקלות. עם זאת, ניתן להשתמש גם בסתם בד שלא יועד למטרה זו אם הוא לבן, רך ונקי. כמו כן, בשעת הדחק יש מן הפוסקים שהתירו לעשות שימוש במגבון לח שיובש או נסחט, בטמפון, או בממחטת נייר. שימוש בבד בצבע אחר לבדיקה אסור. הרב מרדכי אליהו כתב שעל האישה לשים לב שאין על העד חוטים צבעוניים דקים העשויים להיראות כדם בזמן הבדיקה.
לגבי גודל העד, יש מן הפוסקים שכתבו שהעד צריך להיות בינוני - לא קטן מדי ולא גדול מדי כדי שלא תתקשה לאחוז בו ולהניע אותו בתוך הנרתיק. לדעת הרב שמואל וואזנר הגודל האידיאלי הוא בערך שבעה או שמונה ס"מ.
במקרים בהם ישנו קושי בהכנסת עד הבדיקה, למשל לכלה שאיננה מיומנת בביצוע בדיקות, או לאישה שהכנסת העד מכאיבה לה, יש מן הפוסקים שהתירו לבדוק בעד רטוב.
תנוחת הבדיקה.
מקובל לומר כי התנוחה הנוחה ביותר לבדיקה (ויש אומרים אף העדיפה מבחינת יעילות הבדיקה) היא בהנחת רגל אחת על גבי משטח מוגבה (כסא, אסלה וכדומה). כתב ר' יעקב מליסא שאין לעשות את הבדיקה כאשר האישה שוכבת על גבה, מכיוון שכך כותלי הרחם לא מאפשרים לדם לצאת, אולם הרב אליעזר וולדינברג הסביר כי כוונתו לבדיקת קינוח בלבד, ואף הוכיח מדברי פוסקים נוספים שאין בעיה לעשות בדיקה בשכיבה. בכל תנוחה אחרת לא הוזכרה בפוסקים מניעה לעשות את הבדיקה.
בחינת העד.
לאחר הבדיקה, יש לבדוק את הבד. בדיקה זו צריכה לכתחילה להתבצע באור יום (אך לא מול שמש ישירה) או באור הדומה בצבעו לאור יום, אם כי גם בדיקה באור נר או חשמל מועילה בדיעבד. ישנם צבעים רבים ושונים שיכולים להופיע על בד הבדיקה. בימי התנאים והאמוראים היו מבחינים בין גוני האדום השונים ולא כל כתם אדום היה מטמא את האישה, אך הרא"ש כתב שבימינו איננו בקיאים בגוונים השונים וממילא ההלכה הנהוגה כיום היא שכל גוון אדום אוסר. לכן, אם הכתם שנמצא על הבד שחור או אדום במובהק - הבדיקה מעידה כי האישה טמאה, ואילו אם אין על הבד שום מראה אדמומיות - האישה טהורה. ההשלכות של השאלה האם האישה טהורה או טמאה משתנות בהתאם לבדיקות השונות ולמטרתן.
אם בני הזוג מסופקים האם יש במראה (כלומר בכתם הצבע שנמצא על העד) גוון אדום, נהוג לשאול חכם בעל ניסיון בראיית כתמים. פרט לגוונים המתוארים, היו מן הראשונים שהחמירו לטמא את האישה בגוונים נוספים (ירוק, צהוב, לבן ועוד) או בכתמים שמרקמם סמיך, אך דעתם נדחתה מהלכה. אמנם, יש מן האחרונים המחמירים במראה זהוב.
מידת היסודיות בבדיקה.
לרוחב.
בדברי הגמרא הוזכרו שני סוגי בדיקה-
כתבו אחרונים שהחיוב לבדוק בחורים וסדקים הוא מדברי חכמים, אך מן התורה די בבדיקה בלא הכנסה לחורים וסדקים, כל עוד שוהה בבדיקה לפרק זמן השווה ל"שיעור וסת", דהיינו לפרק הזמן שלוקח לאישה לרדת מן המיטה ולבצע בדיקה, מפני שאפילו אם מנעו כותלי בית הרחם את יציאת הדם, אין הם מונעים זאת לפרק זמן שכזה.
לעומק.
בגמרא לא הוזכר שיעור בדיקה לעומק, אך ישנו דיון לגבי המקום ברחם שממנו והלאה אין דם מטמא. כחלק מדיון זה הוזכר שיעור עד "מקום שהשמש דש", כלומר, עד המקום בנרתיק אליו מגיע איבר הגבר בעת קיום יחסי אישות, ויש מן הראשונים שאמצו אותו כשיעור המקום שעד אליו צריכה האישה לבדוק במקרים מסוימים. לדעת רבי יוסף קארו מידת העומק איננה משנה לעניין הגדרת בדיקה כ"בדיקה" או "קינוח", אך מדברי הראב"ד נראה שסבר שקינוח שיעורו לעומק פחות משיעור בדיקה שכן אפיין את ייחודה של הבדיקה אל מול הקינוח בכך שהיא מגיעה "עד מקום שהשמש דש". הרשב"א והרמב"ן, שלא הזכירו את שיעור מקום דישת השמש, סתמו וכתבו שעליה לבדוק "בעומק".
סוגי הבדיקות ומאפייניהן.
בדיקות עוסקת בטהרות.
המשנה מזכירה שלוש בדיקות להן נדרשת אישה המעוניינת לעסוק בטהרות - בדיקה אחת בבוקר, שמטרתה לוודא שהטהרות שעסקה בהן בלילה טהורות, בדיקה אחת סמוך לבין השמשות, שמטרתה לוודא שהטהרות שעסקה בהן בבוקר טהורות, ובדיקה בכל פעם שתקיים יחסי אישות עם בעלה. כמו כן כותבת המשנה שכוהנת (בת כהן לא נשואה או אשת כהן) שרוצה לאכול תרומה צריכה לבדוק את עצמה לפני כן, ולדעת רבי יהודה (שלא נפסקה להלכה) אף לאחר שמסיימת לאכול בתרומה.
לגבי הבדיקה לבעלה מזכירה המשנה במקום אחר שתי בדיקות-
הראשונים נחלקו בהבנת ההתייחסויות השונות בגמרא לבדיקות אלה, האם חיוב הבדיקה הוא רק לאישה העוסקת בטהרות או לכל אישה, וכן האם יש חיוב בדיקה לפני או אחרי קיום יחסים לאישה שיש לה ולאישה שאין לה וסת קבוע.
במקרה שאישה העוסקת בטהרות קיימה יחסי אישות עם בעלה יותר מפעם אחת בלילה, נחלקו בית הלל ובית שמאי - לדעת בית שמאי עליה לבדוק את עצמה לפני ואחרי כל אחד מהתשמישים, ואילו לדעת בית הלל די לה בשתי בדיקות לכל הלילה.
במשנה הראשונה במסכת נידה נחלקו הלל, שמאי, וחכמים לגבי ממתי מטמאת נידה למפרע את הטהרות שנגעה בהן. לדעת שמאי, רק הטהרות שנגעה בהן מרגע הבדיקה נטמאות, לדעת הלל כל הטהרות שעסקה בהן מאז הבדיקה האחרונה נטמאות, ולדעת חכמים נטמאות כל הטהרות שעסקה בהן בעשרים וארבע השעות האחרונות, או לחלופין אם בדקה בתוך עשרים וארבע השעות האחרונות - מאז הבדיקה האחרונה. להלכה נפסק כדעת חכמים, ולכן אם בדיקה לעוסקת בטהרות יוצאת טמאה, היא נטמאת, נאסרת בקיום יחסי אישות עם בעלה, ומטמאת למפרע (כלומר, מתייחסים אל הטהרות כאילו נטמאו מרגע הנגיעה ולא מרגע הגילוי) את כל הטהרות שעסקה בהן בעשרים וארבע השעות האחרונות או מאז הבדיקה האחרונה שנערכה אם היא נערכה בעשרים וארבע השעות שלפני הבדיקה הטמאה.
בגמרא מופיעה דעה שאין לסמוך על בדיקה שלפני קיום יחסי אישות משום שהאישה מתוך להיטותה לשמש אינה בודקת "בחורים ובסדקים", ומכאן לומדים רבים מהראשונים שבדיקה לטהרות צריכה להיות המדוקדקת ביותר מבחינת היסודיות.
חז"ל מזכירים מספר מצבים בחיי האישה שדינם שונה לעניין הבדיקות לעיסוק בטהרות-
הפסק טהרה.