בסיום עונת 2010/11, לאחר שהפסידה בגמר הפלייאוף את העלייה לליגה הבכירה לקבוצת קזאלה מונפראטו, ערערה הקבוצה לבית הדין של מנהלת הליגה והוקפצה לליגה הבכירה. בעונת 2011/12 סיימה במקום השביעי והפסידה בשלב רבע גמר הפלייאוף לקבוצת ארמני מילאנו 3-0. בעונת 2015/2016 מתמודדת הקבוצה במסגרת היורוקאפ.
בעונות 2016/2017, 2018/2019, זכתה הקבוצה באליפות איטליה. בעונת 2019/2020 זכתה הקבוצה לראשונה בגביע האיטלקי לאחר ניצחון בגמר 67-73 מול קבוצת ניו באסקט ברינדיזי.
הקבוצה מארחת בהיכל ג'וספה טליירצ'ו בעיר הסמוכה מסטרה, שנבנה בשנת 1978 ומכיל 3,506 מקומות.
המלחמה האיומה על החמאה
המלחמה האיומה על החמאה (באנגלית: The Butter Battle Book) הוא ספר ילדים שנכתב בשנת 1984 על ידי דוקטור סוס. הוא תורגם לעברית על ידי לאה נאור.
הספר מציג שני עמים דמיוניים, היוקים והפוקים, החלוקים על השאלה באיזה צד של הלחם ראוי למרוח את החמאה.
עלילה.
גיבור הסיפור, שהוא סבו של הדובר הרשמי, הוא שומר החומות של היוקים. תפקידו להגן על שטח היוקים, ולעמוד לצד החומה עם נשק שיבריח כל פוק שרוצה להתקרב לחומה. גם מצידה השני של החומה, בשטחם של הפוקים, ישנו שומר חומות שכזה, ברנש ושמו פוקש. במהלך הסיפור שני הצדדים מפתחים נשקים יותר ויותר משוכללים, מתוך מטרה לגבור על הנשק של השומר מן הצד השני. לשומר יש גם תפקיד מוראלי בקרב העם, ועם התפתחות ההתרחשות נוספות לשומר גם מקהלות ולהקות שמעודדות אותו להמשיך ולהגן על הערך שעליו הם נלחמים.
בשלב מסוים של הסיפור ההמצאות של שני הצדדים מסתנכרנות והם מתחילים להגיע לחומה עם אותם נשקים, שרמת הקטלניות שלהם עולה. ההמצאה האחרונה של שני הצדדים, ה'אוי בומרו הגדול', היא פצצה קטנה, בגודל של גרעין אבוקדו, ש"מורכבת מחומר סודי מו-קה-מול, זה יעיף את הפוקים עד אוסטו-לה-גרול". בזמן שהסבא רק לחומה כדי לשלח את הפצצה בפוקים, נכנסים כל היוקים למקלטים כי ישנה סכנה. כשהסב מגיע לחומה הוא מגלה שגם לפוקש, נציג הפוקים, יש 'אוי בומרו' משלו. הסיפור נגמר כשהסב ופוקש עומדים שניהם על החומה, כל אחד עם האוי בומרו שלו, ואנו לא יודעים מה עומד לקרות.
הספר נכתב בזמן המלחמה הקרה ורבים ראו בו אנלוגיה למרוץ החימוש הגרעיני.
צנזורה.
בזמן פרסומו, הספר עורר התנגדויות כיוון שהוא מתייחס בסלחנות למרוץ החימוש. בקנדה הוא אפילו הוסר ממדפי ספריות בגלל יחסו למלחמה הקרה. חלק מההתנגדויות נבעו מכך שנראה כי יחסו של סוס למלחמה הקרה הייתה כי ההבדלים בין הגושים זהה לוויכוח על צד הלחם בו יש למרוח את החמאה.
חמוציות
נוה עליזה
אידאל ראשי
קומיקס DC
קוסטה גברס
קוסטה גברס (קיצור של קונסטנטינוס גברס, Κωνσταντίνος Γαβράς; נולד ב-12 בפברואר 1933 בארקאדיה, יוון), במאי סרטים ותסריטאי יווני החי ועובד בצרפת. הוא מוכר בעיקר כבמאי של סרטים עם אמירה פוליטית.
חייו.
אביו של קוסטה גברס היה פקיד ממשלתי, אך איבד את עבודתו במלחמת האזרחים. בשנת 1954 היגר לצרפת, לאחר שלא קיבלו אותו ללימודים. בשנת 1956 הוא קיבל אזרחות צרפתית. הוא התחיל ללמוד ספרות השוואתית בסורבון, אך נמשך יותר לקולנוע. החל משנת 1965 הוא מביים וכותב תסריטים. בשנת 1968 הוא התחתן עם מישל ריי, וממנה יש לו שלושה ילדים, רומין גברס וז'ולי גברס, שניהם במאי קולנוע גם הם.
סרטים.
כמה מסרטיו נחשבים קלסיקה של מותחן פוליטי, בהם:
גבריאל יארד
גבריאל יארד (ערבית: جابريل ياريد; נולד ב-7 באוקטובר 1949) הוא מלחין לבנוני-צרפתי. הוא מוכר בגלל הלחנותיו לסרטים רבים. זכה בפרסי האוסקר והגראמי על המוזיקה שהלחין לסרט "הפצוע האנגלי" והיה מועמד לאוסקר באותה קטגוריה על הסרטים "הכישרון של מר ריפלי" ו"קולד מאונטן".
חייו.
ילדות ונעורים בלבנון.
יארד, יליד ביירות, חי עד גיל 18 יארד בלבנון. הוא התחנך בבית ספר ישועי. הוא החל לנגן בגיל שבע, להלחין בגיל 11 וגיל 14 הוא קיבל את משרתו של מורהו באוניברסיטת סן-ז'וזף בביירות. בספרייה העצומה של האוניברסיטה הוא הכיר את יצירותיו של המלחינים הגדולים, כגון, יוהאן סבסטיאן באך, רוברט שומאן, יוהאן פכלבל ואחרים.
הוריו לא רצו קריירה מוזיקלית, ולכן נאלץ ללמוד משפטים. בשנות השישים המאוחרות הוא הכיר גם את המוזיקה של הביטלס ושל סטיבי וונדר. בגיל 20 הוא החליט להפסיק את לימודי המשפטים וללכת אחר כישוריו המוזיקליים. הוא נסע לפריז, שם התרשם ממנו מאוד אנרי דיטייה.
צעדים ראשונים.
יארד החל ללמוד בפריז, אך בשנת 1971 ביקר את דודו בברזיל ונשאר שם שנה וחצי. תוך זמן קצר הוא זכה להצלחה רבה מאוד בברזיל ובצ'ילה. בחזרה בצרפת הוא היה כל-כך מבוקש בתור מנצח תזמורות, שהוא ניצח כל יום על שתיים או שלוש תזמורות, ויצירתו כמלחין נשכחה.
מלחין פזמונים.
החל משנת 1976 הוא התחיל גם להלחין פזמונים עבור פרנסואז ארדי, ג'וני האלידיי, אנריקו מסיאס, שארל אזנבור ואחרים. לאחר מכן גם התחיל לעבוד עבור פרסומות, עבור הרדיו והטלוויזיה.
מלחין מוזיקה לסרטים.
את המוזיקה הראשונה לברט הוא כתב כבר בשנת 1975. הסרט החשוב הראשון היה בשנת 1979: Sauve Qui Peut של ז'אן-לוק גודאר. את המוזיקה לסרט הזה כתב מבלי לראות ולו סצנה אחת מהסרט. ככלל, יארד לא אוהב ללכת לקולנוע. כך הוא גם נהג לעשות בסרטים הבאים.
סרטים משמעותיים אחרים: "חיים של אחרים" (2007), "אדם בן כלב" (2008). אחרי יותר מ-70 הלחנות הוא קיבל על עצמו את המשימה לכתוב את המוזיקה לסרט טרויה (2004). אומנם מבקרים חשבו, שזוהי פסגת היצירה שלו, אך המפיקים לא היו מרוצים, והוא פוטר.
מישל בוז'נה
מישל בוז'נה (בצרפתית: Michel Boujenah; נולד ב-2 בנובמבר 1952 בתוניס) הוא שחקן, במאי ובדרן יהודי-צרפתי ממוצא תוניסאי.
חייו.
אביו, ז'וזף בוז'נה, היה רופא. המשפחה עברה לצרפת בשנת 1963 והתיישבה בדרומה של פריז. בשנת 1972 הקים מישל להקה ששיחקה בעיקר בפני ילדים. בשנת 1975 החל לכתוב, לביים ולהופיע במופעי יחיד, בהם עסק בעיקר בחיי יהודים תוניסאים בצרפת.
החל משנת 1979 הופיע גם בסרטים. הצלחותיו הגדולות ביותר הן בסרטים הצרפתיים "שלושה גברים ועריסה" (1985), עליו זכה בפרס סזאר לשחקן המשנה הטוב ביותר, ו-"Le Nombril du monde" (1994). כמו כן הוא ביים בשנת 2003 את "הבנים של אבא" ובשנת 2007 את "שלושה חברים". בשנת 2009 השתתף בסרט "החזקים שורדים" - הפקה משותפת בין צרפת לישראל של הבמאית אלן טסמה.
מישל נשוי לאיזבל ולהם בן ובת. הוא הופיע גם מחוץ לצרפת וגם בישראל. הוא מגדיר את עצמו כציוני וקרוב לישראל. בתחילת האינתיפאדה השנייה הוא הביע תמיכה במדינת ישראל.
אפקט הניכור
אפקט הניכור (בגרמנית: verfremdungseffekt או בקיצור V-Effekt) הוא אוסף אמצעים דרמטיים ותיאטרוניים ומרכיב עיקרי בתיאטרון האפי של ברטולט ברכט.
כינוי אחר הוא "אפקט ההזרה".
המטרה.
ברכט ניסה להציב מול התיאטרון הריאליסטי חלופה ל"אשליה של מציאות", ל"נתח מציאות" ולהזדהות. מטרת האפקט הוא יצירת ריחוק, אובייקטיביות, יכולת שיפוט כלפי המתרחש והפעלת שיקול דעת. דרך ההרחקה יחשוב הצופה על מערכות היחסים, המעמדות, העוולות והאירועים החריגים ויבקר אותם.
רקע היסטורי, אידאולוגי ואומנותי.
אפקט ההזרה הוא מרכיב עיקרי מהתיאטרון האפי שהתפתח בתיאטרון הגרמני אחרי מלחמת העולם הראשונה, כתגובה הן לתיאטרון הריאליסטי והן לתיאטרון האקספרסיוניסטי. ברוסיה הצליחה מהפכת אוקטובר, בגרמניה המהפכה אומנם נכשלה, אך ההשפעה הקומוניסטית הייתה גדולה. ארווין פיסקטור וברטולט ברכט ורבים אחרים היו קומוניסטים, תמכו במעמד הפועלים והתנגדו למיליטריזם הגרמני. במרכז הבמה עמדו ההמונים, לא האדם הפרטי. יוצרי התיאטרון הזה היו משוכנעים, לפי הפילוסופיה המטריאליסטית, שהמציאות החברתית קובעת את התודעה ולא להפך. יחד עם זאת, יכולה המציאות ליצור "תודעה כוזבת", ולכן דרושים חינוך והסברה. התיאטרון צריך להיות כלי לחינוך והסברה כנגד תודעה כוזבת כמו הפשיזם.
מבחינה אומנותית יש השפעה ניכרת מצד הקברט.
אמצעים דרמטיים.
אפקט ההזרה הוא מרכזי ביצירת היסטוריזציה והפיכת המחזה ל"אז ושם" אפי במקום "כאן ועכשיו" דרמטי. רק מתוך תודעה היסטורית, יכול הצופה לחדד את תפיסתו לפיה הוא חי במציאות אחרת.
יצירת ריחוק בין הקהל לבין מה שקורה על הבמה יושג על ידי:
אמצעים תיאטרוניים.
האמצעים הבימתיים בהם יש להשתמש כדי ליצור הזרה, הם:
הזרה באומנות המשחק.
על השחקן להראות את הדמות ולספר עליה, באמצעות מחוות ומשחק שידגישו את שיוכו המעמדי. לעיתים הכניס ברכט את המרכיב הזה גם לטקסט הכתוב. לדוגמה: כשאצדק מחביא את הארכי-דוכס בבקתתו, במחזה "מעגל הגיר הקווקזי", הוא מבחין דרך האופן שבו אוכל "הפליט", שלא מדובר באדם עני. אסור לשחקן להביא את הקהל ל"טראנס" ולא להיכנס ל"טראנס" בעצמו. השחקן צריך לשכוח את כל טכניקות המשחק שלמד עד עכשיו. אסור לו להתקרב עד כדי זהות עם הדמות המשוחקת. כשאומרים על שחקן: "הוא לא שיחק את ליר, הוא היה ליר", זה לא טוב. השחקן צריך להציג תוך ריחוק מסוים.
השחקן אמור לשחק את הדמות ללא הזדהות איתה, כמו שמספר סיפורים מגלם את דמויות הסיפור. הוא צריך לחקור את הרקע החברתי-כלכלי שלה ולגבש לעצמו דעה עליה.
על דרך נוספת להשגת ניכור בין השחקן לטקסט ממליץ ברכט בעת החזרות:
למשל בשעת החזרות יגיד השחקן: הוא קם על רגליו ואמר בכעס, כיוון שהיה רעב: "בסדר."
הוא גיחך והתחיל לדבר באורח נטול דאגה, כי סמך על דודו העשיר: "אשתדל."
. כך ידבר השחקן בשתי נימות שונות כמו בתור מספר סיפורים.
אם קיים מונולוג מחורז ומסוגנן על השחקן לשנן את התכנים ולחזור עליהם בפרוזה פשוטה אך ילווה דבריו בג'סטות.
עצם השימוש בחרוזים בטקסט – מנכר.