ליל ולפורגיס הראשון
אבזית
אַבָּזִית (Абаза Бызшва, Abaza Byzšwa; אדיגית: Абазэбзэ), או אַבָּזָה, היא שפה המדוברת על ידי האבזים בקאראצ'אי-צ'רקסיה. היא שייכת למשפחת השפות הקווקזיות ותחת הגדרה זו למשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות. השפה משתייכת לאותו "ענף" משפחתי כמו האבחזית, והן יוצרות את הענף אבחזית-אבזית.
She's the Man
צ'ארלס ברקלי
ניקולאי צ'רקסוב
ניקולאי צ'רקסוב (ברוסית: Никола́й Константи́нович Черка́сов; 27 ביולי 1903 – 14 בספטמבר 1966) היה שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי.
הוא היה בעל תואר האמן העממי של ברית המועצות (1947), חתן פרס סטלין 5 פעמים (1941, 1946, 1950, 1951-פעמיים) ופרס לנין (1964).
ביוגרפיה.
ניקולאי צ'רקסוב נולד בסנקט פטרבורג במשפחת פקיד במערכת רכבות הברזל. החל משנת 1919 הוא החל להשתתף בהצגות תיאטרון. בשנת 1926 סיים צ'רקסוב את לימודיו במכון לאמנויות בסנקט פטרבורג. בתחילת דרכו היה שחקן פנטומימה. במשך מספר שנים הופיע בהצגות של תיאטראות שונים. בשנת 1933 התקבל לתיאטרון על שם פושקין בסנקט פטרבורג ועבר בתיאטרון זה עד לשנת 1965.
זכה לפופולריות לאחר שצולם בסרטי הרפתקאות על פי סיפורי "ילדי רב חובל גרנט" (1936) ו"אי המטמון" (1937). לאחר מכך גילם את התפקיד הראשי בסרטים "פיוטר הגדול" (1937-38) ואלכסנדר נבסקי של סרגיי אייזנשטיין (1938). בשנים 1944-1945 כיכב בסרט של סרגיי אייזנשטיין "איוואן האיום".
בשנת 1958 זכה לפרסים בפסטיבלים בינלאומיים עבור התפקיד הראשי בסרט "דון קישוט".
צ'רקסוב היה פעיל ציבורי. בשנת 1948 התמנה למנהל סניף ארגון השחקנים בסנקט פטרבורג. על פעילותו הציבורית והצלחותו כשחקן הוענק לו פעמיים עיטור לנין ופעמיים עיטור הדגל האדום.
צ'רקסוב כתב מספר ספרים על פעילותו כשחקן ורשמים מנסיעותיו למדינות שונות.
2 בנותיו נפטרו במהלך מלחמת העולם השנייה, בנו שרד והקים משפחה.
נפטר בשנת 1966 ונטמן במנזר אלכסנדר נבסקי.
דיוקנו של צ'רקסוב הוטבע על עיטור אלכסנדר נבסקי הסובייטי והרוסי.
ישיבת רחמסטריווקא
יולי רייזמן
יולי רייזמן (ברוסית: Ю́лий Я́ковлевич Ра́йзман; 15 בדצמבר 1903 – 11 בדצמבר 1994) היה במאי קולנוע סובייטי ממוצא יהודי. רייזמן קיבל את תואר אמן העם של ברית המועצות (1964), חתן פרס סטלין 6 פעמים (1941, 1943, 1946- פעמיים, 1950 ו-1952), פרס ברית המועצות (1983) וגיבור העמל הסוציאליסטי (1973). בשנת 1988 הוענקו לו פרס ניקה.
קורות חיים.
יולי רייזמן נולד במוסקבה. בשנת 1924 החל לעבוד כעוזרו של במאי הקולנוע יעקב פרוטזנוב. החל משנת 1926 התחיל לביים סרטים באופן עצמאי. לחלק מסרטיו היה שותף לכתיבת תסריט.
בשנת 1935 זכה להצלחה עם סרט "הטייסים". שיא נוסף בקריירה שלו היה סרט "משנקה" (1942) שצילומיו החלו עוד לפני תחילת מלחמת העולם השנייה. בהמשך צילם כמה סרטים בנושאים פוליטיים. בשנת 1947 הוגלה ממוסקבה לריגה בה היה אולפן לקולנוע. אומנם בהיותו שם ביים סרט שזכה בפרס סטלין והורשה לחזור למוסקבה. בתחילת שנות ה-50 נרדף עקב מוצאו היהודי. במהלך סוף שנות ה-50 ושנות ה-60 ביים מספר סרטים שזהו לתהודה ציבורית גדולה בברית המועצות.
הסרט "החיים הפרטיים" (1982) זכה לפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה והיה מועמד לפרס אוסקר כסרט הזר הטוב ביותר.
בשנים 1944-1964 רייזמן לימד ב-VGIK.
רייזמן זכה לעיטורים רבים עבור תרומתו לקולנוע הסובייטי, ביניהם עיטור לנין (פעמיים), עיטור הדגל האדום של העמל (פעמיים) ועוד. בשנת 1988 הוענק לו פרס ניקה.
גבי סיבוני
גבי סיבוני (נולד ב-1957) הוא אל"ם במילואים, מפקד סיירת גולני בעברו. עמד בראש תוכניות המחקר של המכון למחקרי ביטחון לאומי בתחומי צבא ואסטרטגיה וביטחון סייבר, וכיום עמית מחקר בכיר במכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון. סיבוני הוא פרופסור באוניברסיטת פרנסיסקו דה ויטוריה שבמדריד.
ביוגרפיה.
שירות צבאי.
סיבוני נולד ב"שיכון כנען" שבצפת. מקום אליו עלו הוריו, מכלוף והלן, ממרוקו בשנת 1955 באוניה מנמל מרסיי עם הוריו עם שלושת אחיו (שמואל, דניאל ומיכאל). הוא למד בבית הספר היסודי ממלכתי ב"שיכון כנען" ולימודי תיכון בבית הספר העיוני בצפת.
עם גיוסו לצה"ל בחר לשרת בחטיבת גולני, שבה עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושירת כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה. סיבוני לחם בשורות החטיבה במלחמת לבנון הראשונה ובשנים 1985-1984 פיקד על סיירת גולני בלחימה בדרום לבנון. בסוף שנת 1985 השתחרר מצה"ל. בשירות המילואים שימש ראש מטה חטיבת גולני, סגן מפקד האגד לוגיסטי של אוגדה 78 וראש מטה אוגדה, בפיקוד הצפון. כיום הוא משרת במילואים במטה הכללי.
קריירה מקצועית.
סיבוני הוא בעל תואר ראשון ושני בהנדסה מכנית מאוניברסיטת תל אביב ובעל תואר דוקטור במערכות מידע גאוגרפיות מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במקביל ללימודי התואר השני, התמחה סיבוני באוטומציה של תהליכי ייצור ובנייה של מכונות וכלים לקווי ייצור תעשייתיים ובהמשך עבד כמהנדס לאפיון והנדסת מערכת למערכות אלקטרואופטיות צבאיות דוגמת מערכות בקרת ירי נ"ט מבוססות אופטיקה ולייזר ומערכות ראיית לילה. בשנת 1995 הקים את חברת הבת של חברת "DHV" בישראל. חברה שעסקה בתכנון הנדסי וסביבתי למערכות עירוניות וארציות של טיפול והולכת מים, שפכים ואנרגיה. בתחילת שנת 2006 הקים את חברת הייעוץ "ג. בינה" שהינה חברת ייעוץ המתמחה בתחום ביטחון הסייבר, אבטחת מידע, ניהול פרויקטי מערכות מידע ופרויקטים עתירי תשתיות. במסגרת פעילותו העסקית ייעץ סיבוני לצה"ל במגוון רב של תחומים ובהם פרויקט צי"ד, ניתוח וגיבוש תפיסה מבצעית וארגונית כוללת להגנה על גבולות שלום בכלל ושל מדינת ישראל בפרט. גיבוש תפיסה מבצעית כוללת למערכות שו"ב והכוונה של אמצעי כינון וירי הנשלטים מרחוק בגבולות עימות.
פרשת מסמך הרפז.
ב-2010 היה מעורב סיבוני בפרשת מסמך הרפז לאחר שנחשף למסמך מחברו גדי איזנקוט, הוא קיבל את המסמך מארז וינר ופעל להעבירו לעיתונאי אמנון אברמוביץ' דרך אבי גוט.
מחקר.
במקביל לפעילותו המקצועית, הצטרף סיבוני בשנת 2006 למכון למחקרי ביטחון לאומי כחוקר. כיום הוא עומד בראש שתי תוכניות במכון למחקרי ביטחון לאומי: תוכנית "ביטחון סייבר" ותוכנית "צבא ואסטרטגיה".
סיבוני הוא עורך כתב העת צבא ואסטרטגיה, כתב עת שפיט היוצא לאור שלוש פעמים בשנה בעברית ובאנגלית. בין היתר פרסם סיבוני שורת מחקרים אודות תפיסת ההפעלה של צה"ל, ההתמודדות עם ארגוני טרור היברידיים וכן מזכר "קווים מנחים לאסטרטגיה לאומית במרחב הסייבר". סיבוני היה היוזם והמוביל של כנס הסייבר הבינלאומי DCOI של המכון בארצות הברית. כנס שמטרתו לחשוף את המחקרים ואת העשייה הישראלית בארצות הברית.
באוקטובר 2018, פרסם סיבוני את הספר "רגולציה במרחב הסייבר", שבו נעשה ניתוח של מושג הרגולציה, התאמתו לצורכי מרחב הסייבר תוך הצעה של מודל ייחודי שיוכל להתאים מדינית ישראל ולמדינות נוספות בעולם.
בחודש יוני 2019 מונה סיבוני לפרופסור באוניברסיטת פרנסיסקו דה ויטוריה שבמדריד. זאת במסגרת תוכנית הלימודים הארבע שנתית "ניהול ביטחון סייבר" שנועדה להכשיר מומחים להגנת סייבר וניהול משברי סייבר בארגונים ברשויות המדינה. בין תפקידיו הוא מונה להיות המשנה למנהל התוכנית וראש המחקר האקדמי והטכנולוגי.
ביולי 2019 פרסם סיבוני את מזכר "קווים מנחים לאסטרטגיית אבטחה לאומית", אותו כתב בהשתתפות בכירים לשעבר בשירות הביטחון הכללי, אשר בו קבע כי הגופים המופקדים על הנחיית האבטחה בישראל פועלים באופן חסֵר ובלתי מסונכרן, והמליץ להקים רשות ממלכתית לאבטחה, שתהיה מופקדת על הנחיית האבטחה בישראל ותרכז, תכוון ותנחה את פעילויות האבטחה הלאומיות, הממלכתיות והפרטיות בישראל.
באפריל 2020 סיים את עבודתו במכון למחקרי ביטחון לאומי, ובאפריל 2021 הצטרף למכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון כעמית מחקר בכיר.
קווים מנחים לתפיסת ביטחון לישראל.
בספטמבר 2019 פרסמו הרמטכ"ל לשעבר גדי איזנקוט וסיבוני עבודה שכותרתה "קווים מנחים לתפיסת ביטחון לישראל". עבודה זו התפרסמה במקביל במכון למחקרי ביטחון לאומי ובמכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון. השניים קובעים כי האתגרים ביטחוניים שבפניהם ניצבת מדינת ישראל מאז הקמתה מחייבים את קברניטיה לעצב עקרונות כתובים לביטחון לאומי ולגבש לאתגרים אלה מענה רלוונטי המשתרע על מגוון מאמצי הביטחון הלאומי. האיום המרכזי מולו מתמודדת ישראל הנה שאיפתה של איראן להשיג הגמוניה אזורית ונשק גרעיני. לצד אלה עולה הצורך להתמודד עם שינויים פנימיים בחברה הישראלית, כאשר לצד צמיחה באוכלוסייה, בעוצמה הכלכלית וביכולותיה מדעיות וטכנולוגיות, מתגלעים בקיעים מטרידים בלכידות החברה. העבודה מציעה מספר תובנות עקריות בהם: עדכון למושגי היסוד הצבאיים-ביטחוניים, מרכזיות המערכה שבין המלחמות, חשיבות התמרון היבשתי, חשיבות המאמץ המדיני בדגש על הקשר האסטרטגי עם ארצות הברית, המאמץ הכלכלי, המאמץ החברתי ובמסגרתו החשיבות המכרעת של הקשר על יהדות התפוצות והצורך לחזק קשר זה. המסמך מציג את עילות המלחמה של ישראל ובכלל אלה החשיבות של מערכה לפגיעה בבניין כוח של האויב לאור התפתחות אסטרטגית ומערכה לגמול מרתיע.
מוזיקה.