בשנת 1973 המשיכו "עכבישי המאדים" ליצירת האלבום "Aladdin Sane". האלבום תואר בפי בואי כ"זיגי נוסע לאמריקה", שכן כל שירי האלבום נכתבו במהלך נסיעה על ספינות, אוטובוסים או רכבות במהלך מסע ההופעות בארצות הברית משנת 1972. עטיפת האלבום תוארה כמפחידה ביותר והיא הציגה את בואי כזיגי סטארדסט בעירום, עם ברק בצבעי אדום, כחול ושחור לאורך פניו. האלבום כלל בתוכו את הסינגל המצליח "The Jean Genie", שהגיע למקום השני במצעדים של בריטניה, ואת הסינגל "Drive-In Saturday" שהגיע למקום השלישי (את השיר כתב בואי במקור ללהקת מוט דה הופל שכאמור הצליחו מאוד עם הסינגל הראשון שבואי כתב בעבורם, אולם הלהקה סרבה לקבל את השיר החדש וכתגובה לעלבון זה בואי גילח את הגבות שלו. מכאן ואילך המשיך בואי להופיע בלי גבות עד 1976). באלבום נכללה גם גרסת כיסוי לשיר של להקת הרולינג סטונז, "Let's Spend the Night Together". בשיר הנושא של האלבום מנגן הפסנתרן מייק גרסון, והסולו שלו נחשב לאחד משיאיו המוזיקליים של האלבום.
ההופעות של בואי בתקופה זו כללו שירים מאלבומיו הראשונים, אך בעיקר משני אלבומיו האחרונים, בהם זיגי סטארדסט היה הכי דומיננטי. הופעות אלו היו טעונות מבחינה תיאטרלית, בואי היה מחליף ללא הרף את תלבושותיו, ואף מקיים יחסי מין אוראליים עם הגיטרה של רונסון. בואי טוען שבתקופה זו החל לסבול מבלבול בין זהותו לזהותו של זיגי, מצב שהוחרף עקב שימוש הולך וגובר בסמים שונים. לבסוף החליט בואי לבצע הופעת "פרישה" מדמותו של זיגי סטארדסט, ביולי 1973, בהיכל המרסמית' המפורסם, שם התקיימה הופעת החותם של מסע ההופעות הנרחב. הופעה זו הוסרטה ועשר שנים מאוחר יותר יצאה כסרט "Ziggy Stardust - The Motion Picture". במהלך ההופעה הכריז בואי:
באוקטובר של אותה שנה הוציא בואי בלחץ חברת התקליטים שמיהרה להפיק רווחים משיא תהילתו, אלבום מחווה לשיריו האהובים משנות השישים, "Pin Ups". האלבום הגיע לראש המצעדים בבריטניה, ובואי הפך למוזיקאי המוכר ביותר בבריטניה דאז. באותה תקופה פירק בואי סופית את "עכבישי המאדים" והחל בניסיונות לנוע הלאה מדמותו של זיגי. אלבומיו המוקדמים של בואי החלו לזכות לנתוני מכירות מרשמים יותר מבעבר, כולל "The Man Who Sold the World" שיצא בהוצאה מחודשת, השיר "Life on Mars" מ-"Hunky Dory" שיצא כסינגל והתקליט משנת 1967, "The Laughing Gnome".
העכביש הטרופודה דייווידבואי נקרא על שמו של בואי, כנראה כמחווה לתקופת עכבישי המאדים, והשיער האדום שאימץ בהופעותיו כזיגי סטארדאסט.
פלסטיק סול והדוכס הלבן 1976-1974.
בשנת 1974 ניגש בואי ליצור את אופרת הרוק "1984", אשר הייתה אמורה להתבסס על הרומן הבדיוני 1984 מאת ג'ורג' אורוול, רומן שהשפיע רבות על בואי באותה תקופה. במהלך העבודה על האלבום, הוגשה תביעת זכויות יוצרים מצד אלמנתו של אורוול שביקשה שלא לעשות שימוש ביצירה הספרותית. בואי נאלץ לשנות את תוכניותיו ולבסוף יצא האלבום במתכונת סטנדרטית ללא קשר מחייב בין השירים, תחת השם "Diamond Dogs". האלבום מכיל כמה מפסגות הרוק של בואי, אך מעל לכל בולט השיר "1984" הנחשב ליצירה המוזיקלית שבישרה את בוא הדיסקו. במקור היה השיר מורכב משני שירים, אך לקראת העריכה הסופית של האלבום הסיר בואי את השיר השני שנקרא "Dodo" ו-"1984" נותר שיר אחד. תוכניותיו הנוספות של בואי היו להפוך את האלבום לסרט, אך אלו מעולם לא התממשו. תוכניות נוספות של בואי היו להעלות מחזה של הספר "1984", אך מאחר שניתקל בקשיים בקבלת הזכויות, הוא נסוג גם מהפרויקט הזה.
במקביל ליציאת האלבום, העלה בואי מופע טלוויזיוני ברשת הטלוויזיה "NBC", אשר נקרא "The 1980 Floor Show". המופע הציג את התהליך בו בואי החל לעבור מתחום מוזיקת הרוק אל כיוון מוזיקת הדיסקו. עם יציאתו לחנויות, "Diamond Dogs" הגיע אל המקום הראשון במצעדי בריטניה, והעניק לבואי שנתיים ברציפות את תואר המוזיקאי המוכר ביותר. בארצות הברית זכה בואי להצלחה המסחרית המאסיבית הראשונה כאשר האלבום הגיע למקום החמישי במצעדים.
בהמשך להצלחה האדירה יצא בואי למסע הופעות נרחב בצפון אמריקה, מיוני עד דצמבר של שנת 1974. המופע לווה בכוראוגרפיה של טוני באסיל, וצויד באפקטים מיוחדים. קטעים ממסע ההופעות צולמו לסרט הדוקומנטרי "Cracked Actor". צילומי הסרט היוו הוכחות להרגלי השימוש בקוקאין של בואי, כאשר הוא צולם מושך באפו בחוזקה במושב האחורי של מכוניתו, בטענה ש"היה זבוב בחלב שלו".
באותה שנה הוציא בואי את אלבום ההופעה הראשון שלו, "David Live", אשר כלל את הופעתו ב"מגדל פילדלפיה". בואי טען כי שם האלבום צריך להיות "דייוויד בואי בחיים ובריא וחי רק בתאוריה", בהתייחס למצבו הפסיכוטי באותה תקופה כה עמוסה בחייו. האלבום הגיע למקום השני במצעדים בבריטניה ולמקום השמיני בארצות הברית והצדיק את מעמדו של בואי כאחד מכוכבי הרוק הגדולים באותה תקופה.
לאחר ההופעה שפתחה את מסע ההופעות לקידום "Diamond Dogs" של אותה שנה, זנח בואי אט אט את סגנון ההופעות המוגזם אשר אפיין אותו באותה תקופה. לאחר הפסקה קצרה לטובת הקלטת חומרים חדשים, חזר בואי להופיע, כאשר הסאונד הבומבסטי של מסע ההופעות הקודם לא היה קיים עוד. שינויים נוספים מצד בואי היו להחליף מספר מנגני ההרכב, וכשחזר להופיע באוקטובר, החלפת שמו של מסע ההופעות ל- "Philly Dogs Tour", בהתייחס לפילדלפיה.
בשביל מעריצי זיגי סטארדסט שלא גילו אהדה רבה כלפי השינוי שחל בסגנונו של בואי לכיוון מוזיקת פאנק ודיסקו, אלבומו החדש, "Young Americans", היווה נקודת שבר. שנת 75' הייתה בין הקשות בחייו של בואי. הוא נפרד ממנהלו הקבוע טוני דה פריז לאחר שגילה כי הלה עשק אותו במשך שנים. האלבום, שיצא בשנת 1975, היווה את סיום המעבר ממוזיקת הרוק המסורתית לסגנון ה"פילי סול" (Soul), אם כי בואי כינה באירוניה את הסאונד שאפיין תקופה זו כ"פלסטיק סול", בהתייחסו לחוסר האותנטיות שחש ביצירותיו, במיוחד בניגוד לאופי האורגני המקורי של מוזיקת הנשמה (סול). האלבום כלל את הלהיט הראשון של בואי אשר הגיע לראש המצעדים בארצות הברית, "Fame", שנכתב יחד עם ג'ון לנון, אשר תרם גם קולות ליווי, ואת הגיטריסט החדש בלהקתו של בואי, קרלוס אלומאר. בריף הגיטרה שבשיר "Win" השתמש שנים לאחר מכן בק לשירו "Debra" מהאלבום "Midnight Vultures". על אף האופי השטחי שהיה קיים באלבום בהשוואה לקודמיו, זכה בואי למוניטין של אחד מהמוזיקאים הלבנים הבודדים שהוזמנו להופיע בתוכנית ה- "Soul Train" הפופולרית ואף זכה למחמאות על האלבום מאומנים שחורים כמו ג'יימס בראון שטען כי "זוהי אחת המחוות המעולות ביותר למוזיקה השחורה" .אולם, הופעתו האלימה והפרנואידית בתוכנית האירוח של דיק קאבט ברשת "ABC" חיזקה את השמועות כי הרגלי צריכת הקוקאין של בואי מתחילים להראות סימנים. לפי אנג'י בואי הגיעה צריכת הסמים של בואי באותה תקופה למנות קוקאין בשווי של 200$ ליום.
האלבום הפך להיות זה שסימן את פריצת דרכו של בואי אל הקהל האמריקאי. על אף שהגיע רק אל המקום התשיעי במצעדים האמריקאים, בעוד "Diamond Dogs" הגיע למקום החמישי, הוא צעד במשך זמן כפול. בתקופה זו הגיע האלבום למקום שני במצעדים של בריטניה, רק מספר חודשים לאחר שהשיר "Fame" הגיע למעמד זהה בארצות הברית.
בשנת 1976 הוציא בואי את האלבום "Station to Station", שהציג גרסה אפלה יותר של דימוי הפלסטיק סול שאימץ לעצמו. דימוי זה התגבש מאוחר יותר לעוד אחת מדמויותיו של בואי, הפעם בתור "הדוכס הצנום והלבן". באופן ויזואלי הדמות הייתה זהה לזו של תומאס ג'רום ניוטון, הדמות שבואי גילם בסרט האיש שנפל מכוכב אחר. אלבום זה היווה שלב ביניים בקריירה של בואי. מצד אחד הוא חיזק את סגנון הפאנק והסול שבאלבומו הקודם, אך מהצד השני גם היווה בסיס לשימוש בסינתיסייזר באלבומיו הבאים. בתקופה זו היה בואי תלוי באופן מוחלט בסמים (דוגמה ה בשיר הנושא בו שר בואי: זה לא על ידי השפעת הקוקאין אולי זוהי אהבה "ITS NOT by side effect of the cocaine i think it must love" וציטוט מהקבלה " מכתר למלכות from kether to malkuth, ורבים ממבקרי המוזיקה ראו בכך כסיבה לחוסר הקיצביות והרגש שהיה קיים במוזיקה בהשוואה למוזיקת העבר שלו. מצבו הנפשי המעורער בא לידי ביטוי בריאיון שהעניק בשידור חי לטלוויזיה, ובו לא הצליח לייצר ולו משפט קוהרנטי אחד. בנוסף לכך, כוחו הפיזי של בואי החל להתערער, מאחר שאיבד משקל רב מגופו.
על אף כל אלה, מסע הופעות נרחב תוכנן לשנת 1976, ועמד לכלול מספר רב משיריו החדשים של בואי. ההרכב שליווה אותו במסע ההופעות היה: אלומאר על הגיטרה, ג'ורג' מאריי על הבס ודניס דייוויס על התופים. הרכב זה נשאר פעיל לצד בואי עד לתחילת שנות השמונים. מספר נגנים אורחים במסע ההופעות היו הגיטריסט ארל סליק וקלידן להקתו של ברוס ספרינגסטין, רוי ביטאן. מסע הופעות זה זכה להצלחה רבה אך היה גם שנוי במחלוקת מאחר שהחלו לצוץ שמועות שבהשקפותיו היה בואי פשיסט, לאחר הצהרות תמוהות שלו כמו בריאיון לקמרון קרואו במאי 1976: "היטלר היה כוכב הרוק הראשון בהיסטוריה" או "בריטניה תרוויח הרבה משלטון פשיסטי". לאחר מכן פרסם הבהרה לפיה הוא דוחה כל האשמה כזו וכל מעורבות בפשיזם.
בתקופה זו "Station to Station" הגיע למקום השלישי במצעדים בארצות הברית, השיגו הגדול ביותר שם, לצד הצלחת הסינגל "Golden Years". בואי היה בשיא הצלחתו, אך מצבו הנפשי, לדבריו, החל להתערער בצורה חמורה בעקבות צריכת הקוקאין והוא חווה מספר מנות יתר באותה שנה.
תקופת ברלין 1980-1976.