רוג'רס נולדה כוירג'יניה קתרין מקמת' (Virginia Katherine McMath) במיזורי. הקריירה שלה בעולם הבידור החלה כאשר זכתה בתחרות ריקוד צ'ארלסטון שזיכתה אותה בתפקיד בוודוויל נודד שהגיע לעירה בהיותה בת 17. היא נדדה עם הלהקה במשך 18 חודשים עד שהגיעה לניו יורק ונבחנה לתפקיד בברודוויי, במחזמר Girl Crazy של ג'ורג' ואיירה גרשווין. היא קיבלה את התפקיד במחזמר המצליח והפכה לכוכבת "בין לילה", והיא בת 19. מאחורי הקלעים פגשה בפרד אסטר, שנשכר כדי להדריך את רקדני ההפקה.
בשנת 1930 החתימו אותה אולפני סרטי פרמאונט לחוזה בן שבע שנים, ממנו הצליחה להשתחרר אחרי ארבעה סרטים ועברה להוליווד. היא עבדה גם עם אולפני האחים וורנר וסרטה הבולט עמם היה רחוב 42, שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ב-1934.
בין 1933 ל-1939 שיתפה רוג'רס פעולה עם פרד אסטר בשורה של להיטי ענק בחברת RKO. הזוג יצר למעשה סוגה שבה שולבו ריקודים מסוגננים בסרטים. השילוב וההשלמה ההדדית בין אסטר ורוג'רס הפך למודל לשיתוף פעולה זוגי על המסך, כמו גם זוגיות בחייהם הפרטיים, אשר סוקרו על ידי עיתוני הרכילות. עשרת הסרטים שלה עם אסטר הניבו 33 ריקודים זוגיים, שכמעט כולם הפכו לקלאסיקה, נלמדו וצוטטו עשרות פעמים. רוג'רס הופיעה גם כזמרת וביצעה מספר שירים מתוך הסרטים. הסרט הראשון שלהם כזוג הוא "טסים לריו" (1933) ואחריו "רוברטה" (1935).
לדברי אסטר, רוג'רס לא ידעה לרקוד היטב עם בן זוג לפני שפגשה בו, אולם היה לה חן וכישרון טבעי. במהלך השנים, טען, למדה להשתלב עמו באופן כה מושלם עד כי כל מי שרקדה עם אסטר אחריה לא נראתה טוב כמוה.
ב-1939 עמדו אולפני RKO לפני פשיטת רגל וגם יחסיהם של אסטר ורוג'רס התערערו. היא יצאה לקריירת סולו והצליחה לזכות באוסקר ב-1940 ובמספר תפקידים מרכזיים במהלך שנות הארבעים. ב-1942 הופיעה לצידו של ריי מילאנד בסדר "הקצין והקטינה". לאחר שנות הארבעים זכתה לפחות תפקידים, בין תפקידיה לאחר שנות הארבעים ניתן לציין את שיתוף הפעולה שלה עם קרי גראנט ב"עסקי קופים" (Monkey Business) (1952) ואת השתתפותה בסרט !We're Not Married מאותה שנה בו כיכבה לצידה מרילין מונרו. בשנת 1956 הוזמנה על ידי מאיר לנסקי לחגיגות חנוכת מלונו בהוואנה, קובה.
ב-1965 הופיעה בפעם האחרונה בהפקת ברודוויי בתפקיד דולי במחזמר !Hello, Dolly.
דניאל מאלאן
שותפות חוצת מגזרים
שותפות חוצת-מגזרים
שיתוף פעולה חוצה מגזרים
שיתוף פעולה חוצה-מגזרים
שיתוף פעולה בין מגזרי
שיתוף פעולה בין-מגזרי
אד ווסטוויק
קאבו דה רוקה
קאבו דה רוקה (פורטוגזית Cabo da Roca) הוא הנקודה המערבית ביותר באירופה היבשתית (לא כולל איים). הכף שוכן במערב פורטוגל, כ-42 קילומטרים מערבית לבירה ליסבון, וצוקיו מתנשאים לגובה של 140 מטרים מעל למימי האוקיינוס האטלנטי.
המקום היה מוכר לרומאים אשר כינוהו "פרומונטוריום מאגנום" (Promontorium Magnum - חצי האי הגדול). בעידן התגליות הוא כונה בשם "כף ליסבון".
במקום מגדלור שבנייתו הושלמה בשנת 1772 ועמוד אבן נושא צלב, שעליו לוח ובו חקוקות הקואורדינטות הגאוגרפיות של הכף, ודבריו של המשורר הפורטוגזי בן המאה ה-16, לואיש דה קמואש:
אלטרנטור
ברי (פירושונים)
יאן כריסטיאן סמאטס
הונוריוס השלישי
הונוריוס השלישי (לטינית: Honorius III) היה האפיפיור ה-177, משנת 1216 ועד מותו ביום 18 במרץ 1227. הוא נולד באיטליה בשנת 1148 בשם צ'נצ'יו (איטלקית: Cencio) ככל הנראה בן למשפחת סבלי (Savelli). כאדמיניסטרטור ממדרגה ראשונה הונוריוס ייסד את מסדרי הקבצנים ומיזג אותם אל תוך הכנסייה. הונוריוס נחשב לאיש בעל מזג נוח שראה במסעי הצלב כלי חיוני להשגת מטרות הכנסייה, ראה את האסון בתבוסת מסע הצלב החמישי וסיים את הפרק הצבאי של מסע הצלב האלביגנזי בנחישות.
עד לבחירתו כאפיפיור.
מעט מאוד ידוע על ילדותו של הונוריוס השלישי, ולמרות שהוא חיבר מספר ספרים הוא נמנע במפגיע מלציין בהם פרטים ביוגרפיים כלשהם. ידוע כי אביו אימריקו היה בן למשפחת סבלי הרומאית, משפחת אצולה מכובדת אך חסרת השפעה פוליטית של ממש.
הוא נשא מספר תפקידים בהיררכיה של הכנסייה הקתולית תוך שהוא עולה לאט בדרגות הכנסייה ובחשיבות תפקידיו. ידוע כי הוא שימש ככומר בכנסייה הרומית בזיליקת סנטה מריה מג'ורה - הכנסייה הגדולה ביותר ברומא המוקדשת למרים, אם ישו. הוא קודם לתפקיד פקיד של הכס הקדוש בשנת 1188 ולתפקיד חשמן ביום 20 בפברואר 1193. הוא מונה לתפקיד שר האוצר של הכנסייה הקתולית על ידי האפיפיור קלמנס השלישי תפקיד בו המשיך לכהן גם בתקופת כהונתו של סלסטינוס השלישי. בתקופה זו כתב את הספר ספר המפקד של הכנסייה הקתולית (לטינית: Liber Censuum Romanæ Ecclesiæ).
בשנת 1194 התמנה צ'נצ'יו לתפקיד הקאנצלר של הכנסייה הקתולית - תפקיד שהניח בידיו את האחריות לאיסוף ניהול כספי הכנסייה ומימון צבא האפיפיור עד לשנת 1198. לאחר מכן הוא נתמנה להיות המחנך של פרידריך השני בסיציליה - בהתאם לבקשת אימו קונסטנס מסיציליה. קשר מיוחד זה שרד ימים קשים שעתידים היו לראות את הקיסרות בעימות מול הכס הקדוש, למורת העימות וחילוקי הדעות העתידיים בין שני האישים הרי שרק עם עליית אפיפיור גרגוריוס התשיעי שלא היה בעל היסטוריה משותפת עם הקיסר הידרדר העימות לכלל מלחמה של ממש.
בחירה לאפיפיור.
ביום 16 ביולי 1216 נפטר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי. יומיים לאחר מכן התאספו בעיר פרוג'יה 19 קרדינלים על מנת לבחור באפיפיור חדש, הצורך ביורש הוחש על ידי ידיעות על פלישה מונגולית אל תוך אירופה ממזרח ובמקביל איום על מעמד הכנסייה הקתולית על ידי תנועות בדלניות ברחבי אירופה ואיום ישיר על נכסי הכס הקדוש באיטליה מצד הקיסר פרידריך השני. בעצת הקרדינל הוגלינו די קונטי מאוסטיה נבחר וקיבל על עצמו את הכתר בחוסר התלהבות ביום 24 ביולי ובחר בשם הונוריוס השלישי. ביום 31 באוגוסט נערך טקס ההכתרה ברומא למצהלות תושבי העיר ששמחו על בחירת תושב העיר לתפקיד הרם.
עם כניסתו לתפקיד הצהיר הונוריוס השלישי כי הוא ממשיך בדרכו של קודמו - אינוקנטיוס השלישי ואכן לקח על עצמו את המשך ארגון מסע הצלב החמישי ותהליך הרפורמה של הכנסייה כפי שהותווה בועידת לטראנו הרביעית. עם זאת תהליך שיקום הכנסייה שינה את אופיו ממלחמת חורמה למאמץ של איחוי קרעים.
מסע הצלב החמישי.
בוועידה הלטראנית הרביעית הוחלט כי מסע הצלב יצא לארץ ישראל בחודש יוני 1217. במשך שנתיים פעלה מכונת תעמולה בערי אירופה על ידי מטיפים שגויסו במיוחד ו"חוזקו" בכמורה המקומית במטרה לגייס צלבנים למסע הצלב החדש. נושא מרכזי בהטפות ומכתבי האפיפיור שליוו את המטיפים הוא ההתנגשות החזיתית - רעיונית בין האסלאם לנצרות, התנגשות בה האספקט הרוחני מכריע את הצד הצבאי - הבטחה כי המאבק על פני הארץ ישתקף במאבק של כוחות אלוהיים בשמים. הזכויות שהוענקו לצלבנים במסעי הצלב הקודמים הוענקו שוב לאלו שנטלו עליהם את הצלב. כך ניתנו שטרי מחילה (אינדולגנציות) לאלו שיצאו למסע, לכל אלו שהעמידו שירותים לטובת הצלבנים ולממנים של המסע. חובות הצלבנים והריבית עליהן הוקפאו עד לשובם מהמסע.
צווים מיוחדים אסרו קיום עימותים צבאיים או אזרחיים עד ליציאה למסע. כך נאסרו תחרויות אבירים ומלכי אירופה צוו להפסיק את המלחמות, לאצילים לא ניתן "להמיר" את היציאה למסע צלב בארץ הקודש למסעי צלב מקומיים בספרד או פורטוגל. המעשה האחרון של האפיפיור אינוצנטיוס לפני מותו היה מסע לצפון איטליה להשכין שלום בין הקומונות הימיות ולאפשר את התארגנות המסע. מותו של אינוצנטיוס לא העלה את ההכנות על שרטון, והונוריוס השלישי נטל את ההכנות למסע ואיגרותיו מאיצות בצלבנים לצאת לארץ הקודש. התעמולה זכתה להצלחה מסחררת, כשהיא נתמכת ומוזנת על ידי אווירה של התעוררות משיחית ודתית ששטפה את אירופה ובאה לידי ביטוי גם בייסוד מסדרי העניים של המסדר הדומיניקני והמסדר הפרנציסקני שזכו לפופולריות הולכת וגדלה. עיקר המימון של מסע הצלב הגיע מקופת האפיפיור והקרדינלים וממס שהוטל על הכנסות הכנסייה הקתולית. במקביל הוטל אמברגו על מסחר עם מצרים, בעיקר בחומרים העשויים לשמש להכנת אמצעי לחימה.
מסע הצלב עצמו היה כישלון מוחלט, למסע היו שני שלבים עיקרים. בשלב הראשון נערכו מספר מבצעים צבאיים מוגבלים בהיקפם בתחומי ארץ ישראל, בעיקר באזור הגליל והגולן, שתועלתם והישגיהם היו מזעריים. חלק זה של המסע התאפיין במקום המרכזי אותו תופסות מדינות אירופאיות קטנות יחסית - דניה, והונגריה ואוסטריה. בשלב השני יצא צבא צלבני לכיבוש ערי מפתח במצרים, מתוך תקווה לחלץ את ארץ ישראל מאחיזת סולטאן ההאיובי המצרי. לאחר מצור ממושך שארך שנה וחצי נכבשה העיר דמיאט. הצעות להסכם שלום, שהועברו על ידי הסולטאן, נדחו על ידי נציג האפיפיור, שנטל את הפיקוד על המסע. לאחר עיכוב הרה גורל יצא צבא צלבני לכוון קהיר. במהלך חודש אוגוסט 1221 התנהלו קרבות כבדים בין הצלבנים לצבא האיובי המאוחד, שנסתיימו בכניעה של הצבא הצלבני, בהסכם שביתת נשק ונסיגה מוחלטת של הצלבנים ממצרים בידיים ריקות.
בעת המערכה הצבאית במצרים השתוללו בארץ ישראל, שנותרה חסרת כוחות מגן, גדודים מוסלמיים, כשהם מחריבים ערים ומבצרים ושמים מצור על מבצר עתלית, את עיקר הזעם ספגה ירושלים שחלקים גדולים ממנה נחרבו לחלוטין. עם הסתבכות הצבא הצלבני במצרים קרא האפיפיור לקיסר פרידריך השני לצאת ולממש את שבועת הצלבן שנטל על עצמו, קריאה זו נתקלה בקיר אטום של חוסר שיתוף פעולה. הקיסר שמעמדו בגרמניה ואיטליה היה רעוע הבטיח מספר פעמים לצאת מזרחה אך דחה את יציאתו מספר פעמים למגינת ליבו של הונוריוס השלישי.
הכנות למסע הצלב השישי.