דנקנסון נמשך בעיקר לסינסינטי בזכות קהילת האמנויות החזקה שלה. במאה ה-19 כינו את סינסינטי כ"אתונה של המערב". היא כונתה גם "האמפוריום של המערב" על ידי האוכלוסייה השחורה החופשית שלה שהייתה להם גישה הרבה יותר גדולה להזדמנויות להתקדם שם מאשר בחלקים אחרים של אמריקה.
קריירה.
לדנקנסון לא הייתה שום השכלה פורמלית באמנות, ולכן נאלץ ללמד את עצמו על ידי העתקת הדפסים, העתקת תחריטים של יצירות אירופאיות, רישומים מהטבע וציור דיוקנאות. בשנות ה-40 של המאה ה-19 עבד דנקנסון בעיקר כצייר פורטרטים נודד, כמו אמנים אפרו-אמריקאים רבים באותה תקופה, שנסע בין סינסינטי, דטרויט ומונרו, מישיגן.
יצירתו המתוארכת הראשונה היא משנת 1841 - דיוקן האם והבת. עבודה זו דומה לסגנונם של ציירים רבים בני זמנו, המדגימה את חוויית הלמידה של דנקנסון על ידי העתקת עבודות של אחרים. בשנת 1842 היו לדנקנסון שלושה דיוקנאות שהתקבלו לתערוכה השנייה של האקדמיה לאמנויות בסינסינטי. בעוד עבודתו של דנקנסון התקבלה לתערוכה, סביר להניח שדנקנסון לא הורשה ללמוד שיעורי אמנות באקדמיה בגלל גזעו.
תערוכה זו שימשה כהופעת בכורה שלו בעולם האמנות, אך איש מבני משפחתו של דנקנסון לא הורשה להיכנס לתערוכה בגלל גזעם. אמו, אף שלא הצליחה להיכנס לתערוכה, אמרה "אני יודעת איך הם נראים ... אני יודעת שהם שם! זה הדבר החשוב."
אף שדנקנסון התקדם כאמן, היעדר הזמנות לעבודתו, דחף אותו להסתובב ולעבוד כצייר פורטרטים נודד החל משנת 1845, והוא בילה את רוב זמנו בדטרויט.
בהיותו בדטרויט עבד דנקנסון בעיקר כצייר פורטרטים והתקבל היטב על ידי העיתונות המקומית. דנקנסון קיבל הזמנות לציור דיוקנאות ממשפחת ברתלט, משפחה מפורסמת בדטרויט. עם זאת, דנקנסון התעניין יותר במסורת ציור הז'אנר. הוא נחשף לראשונה לציור הז'אנר באמצעות עבודתו של האמן הסינסינטי השני ג'יימס בירד. דנקנסון חזר לסינסינטי בשנת 1846, בשאיפה להרחיב את הרפרטואר שלו.
ציור נוף.
ציור נוף היה ז'אנר חשוב במיוחד משנות ה-1830 ועד המאה העשרים. אמנים כמו תומאס קול וחברים אחרים מאסכולת נהר ההדסון השתמשו בטבע כדי להעביר רעיונות על אמריקה והאידיאלים שלה. דנקנסון הסתקרן מציור נוף. כשהתרחק מעבודות הדיוקן. לאחר חזרה לסינסינטי הוא קיבל הזמנה לציור נוף אגם סופריור מצ'ארלס אייברי, בשנת 1848. ציור זה חיזק את הקריירה שלו כצייר נוף, וביסס אותו בתוך רשת של פטרונים שתמכו בו ברוב הקריירה שלו.
יחד עם שני אמנים אחרים מסינסינטי, יצאו לסדרת מסעות רישום ברחבי הארץ כדי לספק להם את החומר וההשראה הדרושים להמשך עבודתם בסינסינטי. לאחר סיום סיורי הרישום התמקד דנקנסון בעמק נהר אוהיו בתחילת 1850. דנקנסון השתדל להפוך את עבודותיו הטופוגרפיות לנופים רומנטיים עם רמיזות ספרותיות על מנת להשיג זאת, הוא פנה לתומאס קול והעתיק רבות מתמונותיו.
בשנת 1853 יצא דנקנסון ל"סיור הגדול "המסורתי באירופה, שחשף אותו לעולם האמנות וסיפק השראה לרבות מעבודות הנוף העתידיות שלו. בשנת 1859, דנקנסון סיים את ציורו נוף עם קשת, שכאשר הוצג כ"אחד התמונות היפות ביותר שצוירו בצד זה של הרי אלגני".
בשנת 1861 יצר דנקנסון את יצירתו המפורסמת ביותר: "ארץ אוכלי הלוטוס". ציור זה היה יצירתו המוערכת ביותר של דנקנסון.
מסעות אירופיים.
רבים מציוריו של דנקנסון, הושפעו מיצירות של משוררים רומנטיים בריטיים וכללו נושאים מיתיים. משיכה זו לשירה ולרומנים אירופיים פותחה באמצעות טיולים רבים שדנקנסון עשה באירופה במשך תקופה של 20 שנה. טיולים אלה מומנו על ידי פטרוניו רובם מסינסינטי כמו ניקולס לונגוורת' והליגה המקומית נגד העבדות. ההזדמנויות שניתנו באירופה העניקו לדנקנסון את היכולת ללמוד את עבודותיהם של המאסטרים הישנים תוך כדי חקר הנופים ההיסטוריים של הכפר האירופי. שתיים מהיצירות דנקנסון לאירופה היו נוף איטלקי ונוף איטלקי עם חורבות.
השנים האחרונות.
במהלך הקריירה שלו עבודותיו של דנקנסון תמיד נטו לפסטורליות, ועבודותיו המאוחרות המשיכו להראות את אהבתו לציור הנוף והדגישו את הרוגע והשלווה. בשנים האחרונות לחייו, דנקנסון פיתח דמנציה, אולי מהרעלת עופרת. הדמנציה, ואולי גם הסכיזופרניה, גרמה לדנקנסון לפעול באופן בלתי צפוי וללא סדר. הוא פיתח אמונה בספיריטואליזם. בעוד דנקנסון המשיך ליצור יצירות אמנות, התנהגותו ובריאותו הגופנית הדאיגו את פטרוניו. בשנת 1872 סבל דנקנסון מהתקף בעת שהכין תערוכה בדטרויט, מה שהוביל בסופו של דבר למותו.
דנקנסון נפטר ב־21 בדצמבר 1872 הוא היה בן 51. הוא נקבר בבית העלמין וודלנד במונרו, מישיגן.
מורשת.
רוברט סלדון דנקנסון היה אחד מציירי הנוף האפרו-אמריקאים המעטים במאה התשע עשרה, והוא השיג רמות הצלחה שלא היו ידועות לבני דורו. בשנות ה-1860 הוכרז דנקנסון כ"צייר הנוף הגדול ביותר במערב" על ידי העיתונות האמריקאית היסטוריון האמנות ג'וזף ד. קטנר טוען כי תרומתו הגדולה ביותר של דנקנסון לאמנות הייתה "חזונו הציורי-פסטורלי המובהק של ציור נוף עם רמיזות לספרות רומנטית פופולרית."
דנקנסון נשכח במידה רבה בתולדות האמנות האמריקאית עד אשר עבודתו התגלתה מחדש בשנות החמישים והשישים.
המחלוקת ההיסטורית האמנותית העיקרית סביב דנקנסון היא האם הוא ייצג סוגיות גזעיות באמנותו או לא. יש היסטוריונים של אמנות, כמו קטנר, שמתארים כי ישנם פרטים משמעותיים גזעיים, בעוד שאחרים, כמו וונדריס, רואים בנופים שלו "נטולי גזע".
מאז 1986, מוזיאון טאפט לאמנות בסינסינטי, אוהיו, מקיים תוכנית לאמנים אפרו-אמריקאים עכשוויים לכבוד דנקנסון.
If (שיר)
If (עברית: אם) הוא שיר של הזמרת האמריקאית ג'נט ג'קסון מתוך אלבומה החמישי Janet אשר הופץ כסינגל השני מתוכו ב-13 ביולי 1993 על ידי וירג'ין רקורדס. היא נכתב על ידי ג'קסון עצמה, הצמד ג'ימי ג'אם וטרי לואיס, הרווי פקואה וג'ון בריסטול והופק על ידי ג'קסון עצמה וג'ימי ג'אם וטרי לואיס. ג'קי ביברס גם קיבל קרדיט על כתיבת השיר בגלל הסמפול של השיר "Someday We'll Be Together". מבחינה מוזיקלית השיר מכיל מספר סגנונות ביניהם רוק, טריפ הופ ומוזיקת אינדסטריאל עם אלמנטים של היפ-הופ וניו ג'ק סווינג.
השיר זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה אשר מרביתם ציינו לטובה את השינוי בתדמיתה של ג'קסון שהפכה למינית ופתוחה יותר ופחות שמרנית. הוא זכה בפרס BMI בקטגוריית השיר המושמע ביותר של השנה ברדיו ודורג בין השירים הטובים ביותר של מגזין סלנט בשנות ה-90. בנוסף הוא הגיע למקום הרביעי במצעד האמריקאי הרשמי והגיע למעמד זהב. בנוסף הוא גם זכה להצלחה בקנדה, אוסטרליה ובריטניה.
הקליפ לשיר נחשב לאחד מהקליפים הבולטים והמוכרים של ג'קסון. הוא מכיל תכנים מיניים יותר ועוסק בחושניות, מציצנות ומכיל כורואוגרפיה מורכבת. בנוסף הוא מציג טכנולוגיות שלא היו זמינות באותה עת כמו מסכי מגע ומצלמות רשת. הקליפ זכה לשבחים רבים ואף זכה בשני פרסי VMA בקטגוריות "קליפ הדאנס של השנה" ו"הקליפ הנשי של השנה" ובפרס בילבורד בקטגוריית "קליפ הדאנס של השנה". בנוסף הקליפ דורג במקום השני ברשימת הקליפים הטובים ביותר של שנות ה-90 של אתר "Idolator" על פי הצבעות הגולשים. על מנת לקדם את השיר הופיע עם השיר בטקס פרסי ה-VMA בנוסף לסיבובי ההופעות שלה.
הצלחה מסחרית.
השיר הגיע בשבוע בכורתו למקום ה-57 בארצות הברית כשבשיאו הוא מגיע למקום הרביעי ואף זוכה למעמד זהב. בנוסף הוא הגיע למקום השלישי במצעד שירי ה-R&amp;B וההיפ-הופ ולראש מצעד שירי הדאנס ואף דורג במקום ה-19 ברשימת סוף השנה של המצעד האמריקאי. נכון הליום מכירות השיר עומדות על כ-983 אלף עותקים בארצות הברית. בקנדה השיר הגיע למקום ה-3 ושהה 19 שבועות במצעד. במצעד סוף השנה הקנדי דורג במקום ה-25. בבריטניה השיר הגיע בשיאו למקום ה-14 ושהה שבעה שבועות במצעד הבריטי. באוסטרליה וניו זילנד השיר גם זכה להצלחה כאשר הגיע למקומות 18 ו-8 בהתאמה אך באירופה זכה להצלחה בינונית כאשר הגיע למקום ה-25 בלבד במצעד האירופאי הכללי. אם כי היו כמה מדינות באירופה בהם השיר נכנס לעשרים העליונים, ביניהן שוודיה והולנד.
ב-2011 השיר חזר חזרה למצעד שירי הדאנס והאלקטרוניקה האמריקאי שהוא מתמקם במקום ה-45.
קליפ.
רקע.
הקליפ בוים על ידי דומיניק סנה והכוראוגרפיה הורכבה על ידי טינה לנדון, ג'קסון עצמה, עומאר לופז, וקית' ויליאמס. הוא צולם במועדון לילה אסייתי והכיל טכנולוגיות אשר היו חדשניות באותה תקופה ביניהם מסך מגע ומצלמות רשת המשמשים למעקב אחר המתרחש במועדון. ג'קסון היא הכוכבת הראשית במועדון כאשר הכניסה למועדון מותנית באמירת סיסמה (שהיא השם של השיר). הנושאים של הקליפ הם פנטזיה מינית, תשוקה ומציצנות אשר משמשים כמטאפורה למילות השיר. בנוסף הרבה אנשים ראו בקליפ כעוסק בתאווה בין גזעית בעקבות השילוב של שחקנים אסייתים בקליפ. בעקבות התכנים המיניים בו הקליפ עורר מחלוקת. על המחלוקת ג'קסון אמרה: "זה [מין] לא דבר מגעיל או מלוכלך, אבל זה מאוד סקסי. במהלך ההקלטה [של השיר] המשכתי לומר, 'אלוהים אדירים, אני שמח שאמי לא כאן." לקליפ יצאו שתי גרסאות כאשר גרסה אחת הייתה הגרסה המקורית והשנייה הייתה גרסת ריקודים שמתמקדת בכורואוגרפיה של הקליפ. גרסת הריקודים הייתה הגרזה ששודרה ברוב ערוצי המוזיקה בעולם בשל התוכן המיני בקליפ.
מהלך הקליפ.