ב-26 באפריל הצטברה שכבת אפר געשי בכל האזור. הרשויות הציבוריות עדיין לא ראו סיבה לחשש.
ב-27 באפריל טיפסו כמה מטיילים לפסגת ההר וגילו שאטן סק התמלאה במים ונוצר אגם לוע בקוטר של 10 מטרים. בצד אחד של האגם הם הבחינו בחרוט של שברי סלעים געשיים בגובה של 15 מטרם שממנו נפלט זרם רציף של מים רותחים לתוך האגם. קולות הדומים לרעשים שמשמיעה קלחת שבה רותחים מים נשמעו עמוק מתחת לפני השטח. בכל העיר, כ-6.4 קילומטרים מההר, היה ריח עז של גופרית, שגרם אי-נוחות לסוסים ולבני אדם.
ב-30 באפריל עלו הנהרות רוקסלן (Roxelane) ורייבייר (Rivière) על גדותיהם, כשהם נושאים גושי סלע ועצים מפסגת ההר. על הכפרים פרשו (Prêcheur) וסנטה-פילומנה (Sainte-Philomène) ירד מטר רציף של אפר געשי.
ב-2 במאי בשעה 11:30 בערב נשמעו התפוצצויות עזות, התרחשו רעידות אדמה, ועמוד עבה של עשן שחור וסמיך היתמר מההר. אפר ופומיס בעל גרגירים דקים כיסה את כל החלק הצפוני של האי. ההתפוצצויות התחדשו במרווחים של 5 עד 6 שעות. עקב כך ביטל העיתון המקומי "לה קולוני" ("Les Colonies") את הפיקניק שתוכנן ל-4 במאי על ההר. חיות משק החלו לגווע ברעב ובצמא, לאחר שמקורות המזון והמים שלהם זוהמו באפר געשי.
ביום שבת, 3 במאי, הסיטה הרוח את ענן האפר צפונה והקלה בכך על המצב בסן-פייר. למחרת התגברה נשירת אפר, והקשר בין סן-פייר למחוז פרשו נותק. ענן האפר היה כה סמיך שהספינות ששטו במסלול קבוע לאורך החוף חששו לנווט דרכו. אזרחים רבים החליטו להתפנות, כשהם ממלאים את ספינות הקיטור ששירתו את העיר. האזור כוסה בשכבה של אפר דמוי קמח, שגונו לבן וגרגיריו עדינים.
ביום שני, החמישה במאי, ההר נרגע קמעה לכאורה; אבל בשעה אחת בצהריים הים נסוג לפתע למרחק של 100 מטרים ואז חזר במרוצה כשהוא מציף חלקים מהעיר, וענן עשן גדול הופיע מערבית להר. הקיר של הקלדרה של אטן סק נפרץ ולהאר (נד של מים רותחים ובוץ) זרם לתוך אפיק הנהר בלאנש (Blanche), הציף את מפעל הסוכר בגרן (Guérin) וקבר כ-150 קורבנות תחת שכבת בוץ בעומק שבין 6 ל-9 מטרים. פליטים מאזורים אחרים זרמו לסן-פייר. באותו לילה, שיתקו הפרעות אטמוספיריות את רשת החשמל, והעיר שקעה בחשכה מה שהוסיף לבלבול הכללי. למחרת בערך בשעה 2 לפנות בוקר נשמעו קולות רמים מעומק ההר.
ביום רביעי, 7 במאי, סביב 4 לפנות בוקר, התגברה הפעילות הגעשית בהר. ענני האפר גרמו להופעת ברקים רבים סביב פסגת ההר, ושני הלועות של ההר זהרו בלילה בכתום אדמדם. במהלך היום נטשו תושבים את העיר, אך אנשים רבים נוספים מהסביבה באו לעיר במטרה למצוא מחסה, והגדילו את האוכלוסייה בכמה אלפים. העיתונים עדיין טענו שהעיר בטוחה. החדשות על התפרצות הר הגעש לה סופריר באי הסמוך סנט וינסנט הרגיעו את התושבים שקיוו שבכך הוקל הלחץ הפנימי בבטן ההר. עם זאת, לא כולם השתכנעו. מרינו לבוף (Marino Leboffe), איטלקי יליד נאפולי, רב החובל של הברקה אורסולינה (Orsolina), אמר . הוא הורה לעזוב את הנמל כשרק מחצית ממטען הסוכר המתוכנן במחסניה, למרות מחאות הסוחרים, מבלי לקבל היתר משלטונות הנמל, ולמרות האיומים במאסר, כפי שנאסר על אזרחים אחרים לעזוב את העיר. לעומתה, המושל לואי מוטה (Louis Mouttet) ואשתו נשארו בעיר. לפנות ערב החלו רעידות האדמה שמקורן בהר להירגע.
ההתפרצות העיקרית.
בבוקר ה-8 במאי 1902, יום חג העלייה צפו תושבי סן-פייר במופע הזיקוקין שסיפק להם ההר. מפעיל הטלגרף שסיים את משמרת הלילה שלח דיווח על פעילות הר הגעש למפעיל הטלגרף בפור-דה-פראנס (כיום בירת מרטיניק), כשהוא מדווח שאין התפתחויות חדשות משמעותיות. התשדורת האחרונה שלו הייתה "Allez" ("עבור"), כשהוא מעביר את הקו למפעיל בצד השני. השעה הייתה 08:02, ומיד אחר-כך מת קו הטלגרף. מספינה בים שעסקה בתיקון כבל תקשורת תת-ימי ראו כיצד פסגת ההר נקרעת לפתע וענן שחור סמיך נורה ממנה אופקית. ענן שחור שני התגלגל כלפי מעלה ויצר ענן פטרייה ענק שהחשיך את השמים ברדיוס של 75 קילומטרים מההר. אחר-כך חושבה מהירותם ההתחלתית של שני העננים במעל ל-670 קילומטרים בשעה.
הנחשול הפירוקלסטי האופקי זרם על פני הקרקע במהירות כלפי העיר סן-פייר, צבעו היה שחור, והוא להט מבפנים. הוא הכיל קיטור בחום גבוה גזים געשיים ואבק, כשהטמפרטורה שלו מגיעה עד 1075°C. בתוך פחות מדקה כיסה הענן את המרחק בן למעלה משישה קילומטרים שבין ההר לעיר וכיסה את כל העיר, כשהוא מעלה באש מיד כל חומר דליק איתו בא במגע. הרום שאוחסן במזקקות ובמחסנים התפוצץ והחמיר את האסון.
מיד אחר כך החלו פרצי רוח, הפעם בכיוון ההר, ואז ירד גשם בוצי סוחף המעורב באפר במשך חצי שעה. במשך כמה שעות היה הקשר עם העיר מנותק, איש מבחוץ לא ידע מה קורה, ומי בכלל האחראי על השלטון באי, שכן לא ניתן היה ליצור קשר עם המושל ומצבו היה בלתי ברור.
מההתפרצות עצמה יש כמה עדויות מעדי ראייה אנונימיים, קרוב לוודאי ניצולים מהספינות בזמן ההתפרצות. אחד מעדי הראיה אמר "ההר התפוצץ לרסיסים, לא הייתה כל אזהרה מוקדמת", בעוד שאחר אמר "זה היה כמו בית זיקוק ענק". אחד האנשים אף הרחיק לכת באומרו "העיר נעלמה לנגד עינינו".
בזמן ההתפרצות התגוררו בעיר כ-28,000 תושבים, שמספרם גדל בשל פליטים שנמלטו מהתפרצויות הקטנות ומשיטפונות הבוץ שמקורם בהר שקדמו להתפרצות הגדולה. האגדות שהתפרסמו אחר-כך טענו כי בעיר היו שני ניצולים בלבד. המלח לואי-אוגוסט קיפארי (Louis-Auguste Cyparis), עבריין שנכלא בצינוק תת-קרקעי בכלא העירוני משום שפצע חבר בחרב מסוג cutlass, ולאון קומפרה-ליאנדר (Léon Compère-Léandre), סנדלר שהתגורר בשולי העיר. במציאות, היו עוד כמה ניצולים שעשו את דרכם מחוץ לשולי אזור הפיצוץ. רבים מהניצולים סבלו מכוויות נוראות, וחלק מתו מאוחר יותר מפצעיהם. כמה מהם עשו את דרכם ללה-קרבה (LeCarbet), עיירה השוכנת דרומית לסן-פייר מאחורי רכס שהגן על העיירה מפני עוצמת הזרם הפירוקלסטי ונאספו שם על החוף בידי פקידי ממשל של מרטיניק.
כאשר קומפרה-ליאנדר נשאל כיצד שרד הוא סיפר
אישה נוספת, עוזרת בית, שרדה גם את הזרם הפירוקלסטי, אך מתה זמן קצר אחר-כך. הדבר היחיד שזכרה מהאירוע היה החום הפתאומי. היא מתה זמן קצר לאחר שנתגלתה. ניצולה שלישית, האוויוורה דה איפריל (Havivra Da Ifrile) נמלטה בסירה אל תוך מערה במצוקים שבחוף, ונתגלתה אחר כך חסרת הכרה בסירה שנסחפה למרחק של כ-3 קילומטרים. היא נכללה בתחילה בין הקורבנות של הנוסעים ואנשי הצוות של כמה ספינות שעגנו בסן-פייר.
אחת מספינות אלו הייתה ספינת הקיטור הקנדית "רוראימה" ("Roraima") שהובילה מטען ונוסעים. עקבותיה נעלמו ב-26 באפריל ותחילה חשבו כי נקברה תחת אפר מהתפרצויות קודמות, אך לאמיתו של דבר היא הגיעה לנמל של סן-פייר בשעה 06:30, זמן קצר לפני ההתפרצות, ועלתה באש כתוצאה מהזרם הפירוקלסטי. היא טבעה מאוחר יותר ושרידיה מצויים עדיין מול חוף סן-פייר. 29 איש מתוך אנשי הצוות וכל הנוסעים, למעט שניים (ילדה קטנה והמטפלת הקריאולית שלה), נהרגו מענן הגזים הלוהט.
עזרה.
בערך בשעה 12:00 שלח המושל בפועל של מרטיניק את ספינת המלחמה "סושט" ("Suchet") על מנת לחקור מה אירע, והספינה הגיעה מול העיר הבוערת בסביבות 12:30. החום העז מנע כל אפשרות לנחיתה על החוף עד סמוך לשעה 3 אחרי הצהריים, כאשר קברניט הספינה עלה על החוף בפלאס ברטן (Place Bertin), כיכר שהייתה במקור מוקפת עצים מצלים ובתי קפה בסמוך למרכז העיר. אף עץ לא נותר עומד, גזעים חסרי עלווה, מפוחמים וחשופים, שכבו על הארץ לאחר שנתלשו משורשיהם. גופות היו מוטלות בכל מקום. אש וסרחון מחניק מנעו כל אפשרות לבדיקה מעמיקה יותר של ההריסות הבוערות.
בינתיים נאספו מספר ניצולים מהים על ידי ספינות קטנות, הם היו מלחים שהועפו למים מההדף של הפיצוץ, ונצמדו לשרידים במשך שעות. כולם סבלו מכוויות קשות. בכפר קרבה, שהיה מוגן מהענן הבוער על ידי גבעה בחלקה הדרומי של העיר, היו קורבנות נוספים, גם הם סבלו מכוויות קשות, מעטים מהם האריכו חיים יותר משעות ספורות.
שטח ההרס היה כ-21 קמ"ר, בתוך שטח זה, הושמדו לחלוטין כל בעלי החיים והרכוש, מחוץ לשטח זה היה שטח נוסף, מוגדר בבירור שבו היו נפגעים, אך הנזק לרכוש היה מועט, ומעבר לשטח זה הייתה רצועה שבה הצמחייה הייתה חרוכה אבל בעלי חיים שרדו.
קורבנות רבים נתגלו כשפניהם רגועים, וככל הנראה הם מתו בחטף ומבלי שסבלו, אחרים היו מכווצים מכאב. בגדיהם של כמעט כל הקורבנות שנפגעו ברחובות נתלשו מעליהם. חלק מהבתים התרסקו כמעט לחלוטין. אפילו אנשים שהכירו את העיר היטב לא הצליחו לזהות את היסודות של הבניינים המרכזיים בעיר.
העיר בערה במשך ימים. צוותי טיהור חדרו לאט לאט לתוך ההריסות השרופות, על מנת להיפטר מהגופות על ידי שריפתם, לא ניתן היה בשום אופן לקבור את המתים. הסרחון היה מחליא. אלפי קורבנות שכבו מתחת ערימות אפר, שנערמו לגובה שמעל למטר, והתקשו לאחר הגשמים. גופות רבות לא חולצו במשך שבועות, ואפשר היה לזהות מעטים בלבד מביניהן.