ראב&quot;ן הירחי
בנימין גל-אור
בנימין גל-אור (8 באוגוסט 1933, ישראל) הוא פיזיקאי ומהנדס אווירונאוטיקה ישראלי. פרופסור אמריטוס בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל מחקריו עוסקים במעברי חום, תרמודינמיקה ובפילוסופיה של המדע.
אודות.
נולד ב-8 באוגוסט 1933 בישראל. סיים תואר ראשון ושני בטכניון בשנים 1959 ו-1961. בשנת 1964 סיים דוקטורט בטכניון. בין השנים 1964 ל-1965 לימד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור. בין השנים 1966 ל-1967 לימד באוניברסיטת פיטסבורג. בשנת 1968 החל ללמד בטכניון כפרופסור חבר ובשנת 1972 מונה לפרופסור מן המניין. בשנת 2002 יצא לגמלאות. הוא קיבל את פרס האקדמיה למדעים בניו יורק בשנת 1971 עבור מחקר מקורי בשטח אוויר-חלל ואת פרס לסקוביץ. ערך שלושה ספרים בנושא תרמודינמיקה וכתב כארבעה ספרי מדע. משנת 1979 משמש כעורך של כתב העת "International Journal of Turbo and Jet Engines". עסק בתחום הנעה וקטורית.
חיים אישיים.
לאחר פרישה לגמלאות מתגורר כיום בפיליפינים.
משפחתו.
נשוי ללאה שולוולף, ד"ר להנדסת חומרים, ואב לשני בנים. אחד מהם, אמיר, הוא שותף-מנהל בקרן ההון סיכון "אינפיניטי".
שאול הראל
שאול הראל (נולד ב- 1937) הוא רופא ילדים ונוירולוג ישראלי, פרופסור לרפואה באוניברסיטת תל אביב. נושאי המחקר העיקריים שלו הם: בעיות בתחום הנוירולוגי וההתפתחותי של ילדים, פיגור בגדילה תוך רחמית והתפתחות המוח.
ביוגרפיה.
נולד ב-1937 בשם שרלי הילסברג להורים יוצאי פולין שהיגרו לבלגיה מספר שנים לפני הולדתו. ניצל על ידי המחתרת הבלגית והוועד להגנת היהודים בבלגיה בתקופת השואה. בהיותו בן 5 נותק ממשפחתו והוחבא במקומות שונים בבריסל. איבד את הוריו, אחיו אחותו באושוויץ, ובשנת 1949 עלה לישראל במסגרת עליית הנוער.
הראל סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1966. הוא התמחה ברפואת ילדים במרכז הרפואי תל אביב וקיבל תואר מומחה ב-1971. בין השנים 1971 ל-1975 התמחה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בנוירולוגיית ילדים ומבוגרים ובהתפתחות הילד. הוא עשה השתלמות נוספת באוניברסיטת ואנדרבילט בנשוויל שבטנסי. משנת 1988 התמנה לפרופסור חבר ומשנת 1993 משמש כפרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב. הראל הוא ממייסדי החברה הישראלית לנוירולוגית ילדים, והיה נשיאה במשך מספר שנים. ב‭1998-‬ נבחר לנשיא האיגוד הבינלאומי לנוירולוגית ילדים. בינואר 2001 זכה בפרס משרד הבריאות על מצוינות ותרומה לרפואה.
בשנת 2009 יצא הסרט הדוקומנטרי "ילדים ללא צל", העוסק בסיפור חייו של הראל.
חוצץ (מדעי המחשב)
מקלע נגב
רפאל פריירה דה סילבה
רפאל פריירה דה סילבה (בפורטוגזית: Rafael Pereira da Silva; נולד ב-9 ביולי 1990), המוכר כרפאל או כרפאל דה סילבה הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בדרך כלל כמגן ימני, אך לעיתים הוא משחק גם כקיצוני ימני בקבוצת בוטפוגו. רפאל הוא אחיו התאום של פאביו, כדורגלן אף הוא.
אלפונסינה סטורני
אלפונסינה סְטוֹרְנִי (Alfonsina Storni; 22 או 29 במאי 1892 – 25 באוקטובר 1938) הייתה משוררת, מחזאית וכותבת מאמרים ארגנטינאית. נחשבת לאחת המשוררות הלטינו-אמריקאיות החשובות של המאה ה-20. נושאיה העיקריים היו מעמד האישה בחברה הנשלטת על ידי הגברים, האהבה והמוות. זכתה בפרסים הגבוהים ביותר בתחום הספרות בארגנטינה, והייתה בתקופתה מראשי האליטה הספרותית בבואנוס אירס.
קורות חיים.
אלפונסינה סטורני נולדה בעיירה סאלה קפריאסקה (Sala Capriasca) שבקנטון האיטלקי של שווייץ. אביה היה יצרן בירה קטן משווייץ שהיגר לארגנטינה. בארגנטינה פתח אביה בית קפה, שבו אלפונסינה, כנערה, עבדה כמלצרית. האב היה אלכוהוליסט וסבל מהתקפי דיכאון, כך שבית הקפה פשט את הרגל במהרה. אלפונסינה החלה עובדת כעוזרת בחווה חקלאית ומפרנסת ראשית של המשפחה. כאשר נפטר אביה ב-1907 ואמה נישאה לגבר חדש, היא עזבה את הבית והצטרפה ללהקה נודדת של שחקני תיאטרון. כעבור שנה היא נטשה את התיאטרון והחלה בלימודי הוראה, שאותם סיימה והחלה עובדת כמורה בעיר רוסריו. בעיר זו הכירה גבר נשוי, התאהבה בו והרתה לו. כדי למנוע פגיעה בגבר שאהבה, היא עברה לבואנוס איירס ושם גידלה כאם חד-הורית את בנה אלחנדרו אלפונסו. באותה תקופה החלה כותבת את שיריה הראשונים בעיתוני נשים, שירים שכבר בולטת בהם רגישותה הפמיניסטית וביקורתה על תפקיד האשה בחברה. ב-1914 פורסם הסיפור הראשון שלה, ושנתיים לאחר מכן, ב-1916, ספר השירים הראשון. בשנות ה-20 היא התפרסמה כאחת המשוררות החשובות בדרום אמריקה. שיריה והרצאותיה השפיעו על עבודתן של משוררות אחרות שהלכו בדרכיה, כגון דלמירה אגוסטיני (Delmira Agustini) וחואנה דה איברבורו, משוררות מפורסמות מאורוגוואי. סטורני פרסמה גם מאמרים פמיניסטיים, ונודעה במאבקה למען מתן זכות בחירה לנשים. סטורני הייתה המשוררת הראשונה שהתקבלה לחוג הספרותי רב היוקרה "אנקונדה", שם הכירה את הסופר הנודע מאורוגוואי אורסיו קירוגה (Horacio Quiroga). בשנות ה-20 חיברה גם מחזות תיאטרון לילדים שהוצגו. מ-1928 סבלה מהתקפים קשים של דיכאון, וב-1935 חלתה בסרטן השד. כאשר נודע לה שמחלתה סופנית, התאבדה בטביעה בים של מאר דל פלאטה ב-25 אוקטובר 1938.
יצירותיה החשובות.
במשך שנות הקריירה שלה חלו התפתחויות רבות בכתיבתה של סטורני. מההתחלה הושפעה מעובדת היותה אם חד-הורית, עצמאית ומתפרנסת בעיר הגדולה. דבר לא מקובל בחברה הדרום אמריקאית של תקופתה. על כן, נושא כמעט קבוע בעבודתה הוא מצבה של האישה בחברה לא-שוויונית הנשלטת על ידי גברים, כולל בתחומי האהבה הארוטיקה והמוות. שיריה הראשונים נכתבו בסגנון טרדיציונלי מבחינת החריזה והמקצב לעומת עבודותיה המאוחרות, שם עברה לסגנונות ניסויים הכוללים חרוזים חופשיים או חוסר חריזה. ספרה הראשון שזכה להצלחה היה "La Inquietud Del Rosal" ("חרדת שיח הוורדים") ב-1916, וזאת על אף שהמשוררת עצמה לא העריכה ספר ביכורים זה. שלושת ספרי השירה הבאים שלה – "El dulce daño" ("הכאב המתוק") מ-1918, "Irremediablemente" ("ללא תקנה") מ-1919 ו-"Languidez" ("חולשה") מ-1920 – הפכו אותה לאחת המפורסמות במשוררות דרום אמריקה בתחילת המאה ה-20. בספרים אלו היא ממשיכה לדון בדיכוי האשה ובמאבק הקיים בקשר גבר-אישה. היא מתייחסת בציניות לקשר הרומנטי בחברה המנוהלת על ידי הגבר, הדורש ארוטיות ומיניות מהאישה אך מצד שני גם דורש בתוליות. ב-1925 פרסמה ספר נוסף – "OCRE" (צבע אוקר), שבו כבר ניתן לראות התרחקות אינטלקטואלית מעורבת באירוניה וציניות. בשנים 1930 ו-1934 ביקרה סטורני בספרד ונפגשה רבות עם המשורר פדריקו גארסיה לורקה, ובעזרתו חדרה לחוגים האוונגרדיים בספרות הספרדית. בהשפעה זו היא פרסמה ב-1934 את "Mundo De Siete Pozos" ("עולם שבע הבארות"), שבו ניכר מעבר בולט לסגנון שירה חדש, ניסיוני ומיוחד של חרוזים חופשיים ושפה סוריאליסטית, מקוטעת, דמוית חלום. ספרה האחרון, שיצא לאור לאחר מותה, הוא "Mascarilla y Trobol" ("מסכה ותלתן"). בספר זה היא עורכת ניסוי בכתיבת שירה ללא חרוזים אך במבנה של סונטה קלאסית. היא מכנה שירה זו כ"אנטי-סונטות הכתובות ברגעים של כמעט איבוד ההכרה". שירים אלו הם באופן בולט מופשטים ובעלי תוכן תמאטי אפל, חרדתי ודמוי חלום.
ביקורת.
למרות ההערכה העצומה וההצלחה שלה זכו יצירותיה, יש המבקרים את העיסוק הרב בנושאים הנחשבים היום לפמיניסטיים. בזמנה גם ביקרו רבות את האירוטיות בשיריה המובאת על ידי אשה. עם כל זאת, אין ספק שעבודותיה הן אמיצות ופורצות דרך בתחום הפמיניזם. בנוסף, שיריה, אף שנכתבו בתקופת מעבר בין מודרניזם ופוסט-מודרניזם בשירה הדרום-אמריקאית, אינם שייכים לאף אחד מזרמים אלו. למרות פרסומה הרב בדרום אמריקה, שיריה תורגמו לשפה אחרת (אנגלית) רק ב-1975, ואז החל גם פרסומה העולמי. פרסום נוסף למשוררת נוצר עם פרסום השיר "אלפונסינה והים" בביצוע זמרים שונים, בהם מרסדס סוסה, חוה אלברשטיין, מתי כספי והפרברים.
ויקטוריה בוך
ויקטוריה בוך (22 ביוני 1954 - 21 ביוני 2009) הייתה כימאית ישראלית, פרופסור באוניברסיטה העברית ופעילת שמאל. מומחית לכימיה תאורטית ובחקר המבנה המולקולרי של מים וקרח.
ביוגרפיה.
נולדה ב-22 ביוני 1954 בווילנה. אמה, תמרה בוך, הייתה בלשנית שהתמחתה בשפות ליטאיות ובבלשנות השוואתית, ואביה, אלפרד בוך, היה פיזיקאי. זמן קצר לאחר מכן משפחתה עברה לרוסיה, ועלתה לישראל בשנת 1968. החלה ללמוד כימיה באוניברסיטה העברית כשהייתה בת 17 וסיימה את התואר הראשון טרם גיוסה לצבא. שירתה בצה"ל כקצינת קשר. לאחר שחרורה המשיכה בלימודיה וסיימה תארים שני ושלישי באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופסור בני גרבר. בתחילת שנות השמונים עשתה פוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן לימדה באוניברסיטת אילינוי. בשנת 1992 שבה לארץ והצטרפה לסגל האוניברסיטה העברית. בשנת 2000 מונתה לפרופסור מן המניין. בארץ עסקה בוך בחקר המבנה המולקולרי של המים והקרח וכן בתכונות של צורונים הנספחים על פני השטח של קרח ומים, והייתה בין התאורטיקנים המובילים בעולם בתחום זה.
עם שובה לישראל, הייתה בוך פעילה מובילה בהתארגנויות שמאל רבות. כתבה במגזינים שונים בישראל ומחוצה לה על ענייני היום. הייתה חברה בארגון מחסום Watch, בנשים בשחור ובוועד הישראלי נגד הריסת בתים ועבדה עם רופאים לזכויות אדם. בשנת 2004 הקימה את אתר האינטרנט "מגזין הכיבוש", שנהפך לאחת מהבמות המרכזיות לכתבי השמאל בישראל. בנוסף כתבה מאמרים פובליצסטים בנושאי היום במגוון במות, בהן בכתב עת Nature.