בכל הלוואה, כל הנדל"ן של הלווה משועבד לפרעון החוב כלפי המלווה, וכאשר מגיע זמן הפירעון בעל החוב יכול לגבות מכל נכס שיש ללווה. אם ללווה אין כדי לפרוע את חובו, אך יש לו נדל"ן (ונדל"ן בלבד) שהיו שלו בשעת ההלוואה ולאחר מכן נמכרו או ניתנו במתנה לצד שלישי, ניתן "לטרוף" - קרי להפקיע - אותם מידי הצד השלישי ולפרוע באמצעותם את החוב. עניין זה אינו צריך להאמר במפורש בעת ההלוואה, ואף כאשר לא סוכם דבר אודות אחריות הנכסים, הרי שנכסי הלווה משועבדים לפירעון החוב.
מדאורייתא כל הלוואה הופכת את נכסי החייב למשועבדים למלווה - בין אם נכתב אודותיה שטר ובין אם נעשתה בעל פה בנוכחות עדים, אולם חז"ל תיקנו כי במקרה בו ההלוואה נעשתה בעל פה בנוכחות עדים בלבד וללא שטר הלוואה- לא ניתן לגבות מנכסים משועבדים שנמכרו או ניתנו במתנה, מפני "תיקון העולם". תקנת חז"ל נבעה מכך שבניגוד למצב שבו נכתב שטר שבו דבר ההלוואה מתפרסם, כאשר הלוואה נעשית בעל פה היא אינה מתפרסמת וקשה לברר אודותיה, ואם בעלי חוב יגבו מנכסים משועבדים גם בהלוואות בעל פה, היינו הלוואות שאינן מפורסמות ולא ניתן לברר האם נכסי המוכר משועבדים, ייווצר מצב שבו אנשים יחששו לקנות נכסים מחשש שהם משועבדים, ובעקבות כך היקף הסחר הכללי יפגע.
מֶכֶר.
כל אדם המוכר לחברו כל סוג של נכס - נדל"ן, עבד (עברי או כנעני) או מיטלטלין - חייב באחריות לכך שהנכס אכן יישאר אצל הקונה, ולכן אם הנכס יעוקל מהקונה (כגון עקב שעבוד שחל עליו מהתקופה שלפני המכירה) המוכר חייב באחריות הנכס כלפי הקונה, ועליו להשיב את דמי הנכס. גם במכר, כמו בהלוואה, דבר זה אינו צריך להיות מפורש בעת המכירה, ואף כאשר לא סוכם אודות האחריות כלום, המוכר חייב באחריות, וזאת בהסתמך על הכלל שהוזכר לעיל לגבי הלוואה - "אחריות טעות סופר", משמע - העובדה שהאחריות לא הוזכרה היא טעות, וקיימת אומדנא כי הקונה הממוצע מתכוון לקנות עם אחריות.
התלמוד מסביר כי תקנת חכמים שקבעה כי לא גובים מנכסים משועבדים בזמן שהעסקה נעשתה בעל פה, נכונה רק לגבי הלוואה, אך לא לגבי מכר. התלמוד מסביר זאת בכך שהסיבה לתקנת חכמים זו היא "תיקון העולם", משמע - החשש שמא הקונה לא שמע אודות השעבוד שחל על קניינו, ומשכך אנשים יימנעו מלקנות קרקעות; אך חשש זה אינו סביר במקרה של מכר, מכיוון שמטבע הדברים מוכר קרקע מפרסם ברבים את העובדה כי הוא מעוניין למכור כדי למצוא קונים, ועל כן לא ניתן להסתיר שעבוד שיש אודותיה, כך שאם היה שעבוד הקונה יכול היה לשמוע על כך, ולכן קונים סתמיים לא יחששו שמא יש שעבוד לא ידוע על הנכס שהם קונים.
סוגי האחריות.
בהלכה ישנם שלושה סוגי שעבוד:
תחולת השעבוד.
כאמור, גם כאשר אין התייחסות מפורשת בשטר לאחריות הנכסים, ההלכה קובעת כי "אחריות טעות סופר", משמע - העדר הסיכום על אחריות הוא בטעות, וקיימת אומדנא כי הצדדים התכוונו לכך שייווצר שעבוד על הנכסים, ובמצב כזה כל שלושת סוגי האחריות חלים. עם זאת כאשר הנכס יצא מידי הקונה באונס, המוכר אינו חייב באחריות. כאשר הייתה התניה מפורשת כי המוכר יתחייב גם במקרה בו הקרקע יצאה מידי הקונה באונס - המוכר חייב רק באונס שקרה בגללו, אך אם מדובר באונס שקרה ללא תלות בעובדה שהקרקע הייתה שייכת לו בעבר - המוכר פטור מאחריות.
לעומת זאת כאשר קבלת האחריות הייתה מפורשת, תחולתה מדורגת:
כאשר הייתה התניה פוזיטיבית מפורשת בעת ההתחייבות כי לא יחול שעבוד, יש הסכמה כי אם בא בעל חוב וגבה את חובו מנכס זה, המוכר אינו חייב באחריות, אך קיימת מחלוקת בקרב האמוראים באשר למקרה בו התברר כי הנכס גזול; רב פפא טוען כי על אף ההתניה על המוכר לפצות את הקונה, ולעומתו רב זביד טוען כי "כל תנאי שבממון קיים", לאמור: במשפט אזרחי כל חוזה שמוסכם על שני הצדדים חל כלשונו. להלכה נפסק כשיטת רב זביד, שכל תנאי שנעשה בין הצדדים חל כלשונו.
גבייה.
גבייה מנכסים משועבדים מותנית בכך שאין בנקודת הזמן הנתונה נכסים "בני חורין" (חופשיים; שלא נמכרו או ניתנו במתנה לצד שלישי), והכלל ההלכתי הידוע הוא, ש דבר זה נכון אף במצב בו הנכסים הנותרים הם בעלי איכות פחותה מאלה המשועבדים שנמכרו זה מכבר; לדוגמה, על אף שמלכתחילה בעל חוב גובה את חובו בקרקע בינונית באיכותה, אך החייב מכר את הקרקע הבינונית שהייתה לו, והשאיר ברשותו את הזיבורית (הגרועה), הדין הוא שבדיעבד, מכיוון שהקרקע הבינונית כבר נמכרה, אין בעל החוב רשאי להפקיע אותה מידי הקונה, אלא גובה הוא את הקרקע הגרועה יותר מן הלווה.
סוגי הנכסים המשתעבדים.
המשפט העברי מכיר בשני סוגים של נכסים: "נכסים שיש להם אחריות" - אלה שחל לגביהם שעבוד, ו"נכסים שאין להם אחריות" - אלה שלא חל לגביהם שעבוד. ההלכה קובעת כי כל סוגי הנדל"ן הם נכסים שיש להם אחריות, מכיוון שבשעת ההתחייבות בעל החוב הממוצע מתכוון לגבות את חובו באמצעותם, ועל כן ההסכמה ביניהם לגבי השעבוד חלה רק על נדל"ן, ולעומת זאת מיטלטלים הם נכסים שאין להם אחריות, כי בעל החוב הממוצע לא מתכוון לגבות את חובו באמצעות חפצים מיטלטלים, ועל כן מיטלטלים לא נכנסים להסכמה אודות הנכסים המשתעבדים. האמוראים רבה בר נחמני ורב חסדא קובעים שניתן להחיל שעבוד גם על מיטלטלים, אם נעשה בהם קניין אגב הקרקע, אד הוק, לצורך החלת שעבוד גם עליהם.
שעבוד נכס "שלא בא לעולם".
חריג הלכתי בשעבוד נכסים הוא הקניית שעבוד על נכס ש"לא בא לעולם" - משמע נכס שעדיין אינו ברשות החייב. התלמוד פוסק כי אף לפי שיטת תנא קמא שסובר שאין קניין בדבר שלא בא לעולם, במקרה של שעבוד ניתן להתחייב לשעבד אף נכסים שעדיין אינם ברשות החייב. שיטת הרשב"א היא כי גם שעבוד על דבר שלא בא לעולם חל מעצמו, אך לפי רוב שיטות הראשונים שעבוד זה לא חל מוּכְנִיתּ, אוטומטית, אלא יש לסכם אודותיו במפורש.
הפרשנים דנים בסיבה לשוני שבין קניין, שאינו חל בדבר שלא בא לעולם, לבין שעבוד, שחל גם בדבר שלא בא לעולם. הרשב"ם בפירושו לתלמוד מעלה סברה כי ייתכן ואין שוני מהותי, והסיבה לכך שניתן לשעבד דבר שלא בא לעולם היא בעצם רק תקנת חכמים, כדי שלא לנעול דלת בפני לווים - משמע אנשים יימנעו מלהלוות כי לא יוכלו לשעבד נכסים מהם הם יגבו את חובם. המהרי"ט וה"מחנה אפרים" מעלים אפשרות מפולפלת יותר, לפיה הסיבה שדבר שלא בא לעולם לא ניתן להקניה היא מכיוון שגוף החפץ אינו בעולם, אך במקרה של שעבוד ההתחייבות אינה חלה על החפץ אלא על האדם החייב, ומשכך גוף האדם החייב קיים בעולם וניתן להחיל עליו כל שעבוד.
ה"מחנה אפרים" טוען כי המחלוקת באשר לסיבת השוני שבין קניין לשעבוד, משליכה על השאלה האם החייב יכול לחזור בו לאחר שהתחייב לשעבד גם את נכסיו שייקנו בעתיד; לדבריו, אלה הסבורים כי אין שוני מהותי ומדובר בתקנת חכמים בלבד, סבורים שהחייב יכול לחזור בו מהתחייבות זו, אולם אלה המסבירים כי בשעבוד מדובר בהתחייבות שחלה על החייב, לאחר שסוכם על שעבוד הנכסים שייקנו בעתיד, לא ניתן להתחרט. להלכה נפסק כדעת הרמב"ן, שלאחר סיכום מפורש בין הצדדים לא ניתן להתחרט.
דיון נוסף בהקשר זה של החלת שעבוד על דבר שלא בא לעולם, הוא בשאלה האם כאשר מחליטים המלווה והלווה להחיל שעבוד שכזה, נדרש לבצע קניין, או שניתן לסכם על כך בעל פה. יש שסבורים כי נדרש קניין לצורך החלת שעבוד על נכס שעוד לא בא לידי החייב, אך העיטור וה"מחנה אפרים" פסקו כי אין צורך בקניין, ודי בסיכום בעל פה.
מקרים שונים.
לאחריות משמעות קניינית, והאדם האחראי נחשב מעין בעלים. יישום מובהק לכך הוא במקרה של כהן שעשה הסכם עם אדם מישראל כי הוא יטפל בבהמה ויישא באחריות לכל נזק שיקרה לה ולאחר מכן יתחלקו ברווחים שיבואו ממנה, מותר לכהן להאכיל את הבהמה "כרשיני תרומה" - אוכל מתרומה שנחות באיכותו וראוי לאנשים ולבהמות גם יחד - על אף שהבהמה שייכת לאדם מישראל שאינו רשאי להאכיל את בהמותיו בתרומה. כך גם להפך; כהן שנתן לישראל את בהמתו בכפוף להסכם דומה, חל איסור על הישראל להאכיל את הבהמה ב"כרשיני תרומה" על אף שבמקור הבהמה שייכת לכהן.
דוגמה נוספת לכך היא יהודי שהופקד אצלו חמץ והוא אחראי לו, על אף שהחמץ אינו שלו אלא הוא רק אחראי לו - חל על חמץ זה איסור "בל יראה" ו"בל ימצא" בפסח, ועל היהודי להוציא את החמץ מרשותו.
מקרה קצה בו נחלקו ראשונים מתייחס למצוות שביתה ממלאכה בשבת; נכרי קיבל אחריות לבהמה של יהודי, והוא מעוניין לעבוד עמה בשבת, בטענה כי איסור שביתת בהמה מתייחס לבהמה של יהודי ואילו הבהמה הזו נמצאת באחריות נכרי. יש שאומרים כי במקרה של אחריות מקיפה הכוללת כיסוי מפני מוות פתאומי, גנבה או גזלה, ואף הוזלה במחיר של הבהמה - ניתן לעבוד עמה בשבת מכיוון שהיא נחשבת כשייכת לנכרי. אחרים סבורים שהשייכות ליהודי לא מאפשרת עבודה עם בהמה זו בשבת כלל ועיקר. להלכה נפסק כי מותר לתת לנכרי בהמת יהודי באחריות, ולהרוויח ממסחר שעשה בה הנכרי בשבת.
תקנת הגאונים.
תקנת הגאונים (רב ביבוי גאון מסורא ורב הונא הלוי ומנשה גאון מפומבדיתא) קובעת כי ניתן לגבות נכסים משועבדים גם ממיטלטלים ולא רק מנדל"ן. יתר על כן תיקנו, שגם במקרה בו ההתחייבות נעשתה ללא שטר, אלא בעל פה ובנוכחות עדים - גם אז יגבו מנכסים משועבדים. כך גם נפסק למעשה, והרמב"ם אף כתב כי "כן דנים ישראל בכל בית דין שבעולם". הרשב"ם מסביר את ההיגיון שמאחורי תקנה זו, בכך שבגולה לא היה מצוי כי יהודים החזיקו בקרקעות, ולו לא היו גובים ממיטלטלים, לבעלי חוב לא היה מאין לגבות את חובם.