האגדה טוענת שכששאלו את המילטון מדוע לא מופיע אלוהים בחוקה, הוא טען בפשטות כי "שכח". בנוסף, כשביקש בנג'מין פרנקלין לפתוח כל מושב בתפילה, טען המילטון שאין צורך בעזרה זרה. במהלך המהפכה הצרפתית, תמך בשימוש בדת בשביל הפוליטיקה, טען שג'פרסון הוא אתאיסט, ושהנצרות לא תסבול את ג'פרסון. לאחר 1801 תמך יותר בנצרות ובאיגודי הצדקה. לאחר שנורה, דיבר על אמונתו באלוהים.
המילטון כיבד את היהודים. במקום הולדתו הייתה אוכלוסייה יהודית גדולה איתה היה בקשר. הוא למד עברית מקראית בתור ילד וידע את עשרת הדיברות בשפתם המקורית. המילטון האמין שהשגחה אלוהית היא שהובילה את היהודים להצלחה, והזהיר שמי שמנסה לפגוע ביהודים משמיד את הנצרות.
המילטון ופוליטיקה מודרנית.
המילטון הוא שסלל את הדרך לכוח הכלכלי והצבאי האמריקאי. ייתכן כי התרומה החשובה ביותר שלו היא ביסוס עליונותה של הרשות המבצעת על פני הרשות המחוקקת. בזמן יסוד הרשויות האלה, לא היה ברור מי מבין השתיים תגבר, במיוחד בנוגע לקביעת מדיניות, שהייתה אמורה להיות משימה של הרשות המחוקקת. מההתחלה, המילטון קבע תקדים כחבר קבינט בכך שהגה תוכניות פדרליות, העלה אותן על הכתב כהצעות חוק, הביא אישית לאישורן בקונגרס, ויישם אותן. כל זאת בעוצמה ניהולית כזאת שהותירה את הרשות המחוקקת כמעין "צופה מן הצד", שרק אישרה את תוכניותיו ולא התערבה בהן.
מורשתו של המילטון כוללת גם את הפירוש הפרו-פדרליסטי שלו לחוקה האמריקאית. אף כי החוקה נוסחה בצורה לא ברורה לגבי יחס הכוחות בין הממשל הפדרלי לממשלי המדינות, המילטון תמך בכוח גדול יותר לפדרציה. כך, כשר האוצר, הוא ייסד, כנגד התנגדות חזקה ממזכיר המדינה (תומאס ג'פרסון), את הבנק הלאומי הראשון של ארצות הברית. המילטון עיגן את צדקת יצירת הבנק הזה, יחד עם כוחות פדרליים חזקים אחרים, בכוח החוקתי של הקונגרס להדפיס כסף ולווסת את המסחר הבין-מדינתי. ג'פרסון, לעומתו, הבין את החוקה בצורה יותר מילולית, ולא מצא בה כל התייחסות לבנק לאומי. מחלוקת זו יושבה לבסוף על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית ב"מקכולוך נגד מרילנד", שבעצם תמך בעמדתו של המילטון בכך שהעניק לממשל הפדרלי סמכות נרחבת לבחור את הדרכים ליישם את הכוחות שניתנו לו על ידי החוקה.
בנושא העבדות, עוד במהלך המהפכה ניסה לגייס שחורים לצבא, עם הבטחה לחופש. המילטון טען שהעבדות הייתה פסולה מבחינה מוסרית, והוביל איגוד שאסר על סחר עבדים בניו יורק. לאחר מותו, הצליח האיגוד לאסור על העבדות בניו יורק.
תמונתו של המילטון החלה להופיע במלחמת האזרחים האמריקנית על שטרות ה-2$, 5$, 10$, ו-50$, דבר שסימל את ההתנגדות האידאולוגית שלו לרעיונות של הקונפדרציה הדרומית. דיוקנו עדיין מופיע על שטרות של עשרה דולר.
בתרבות המודרנית.
בפברואר 2015 עלה בניו יורק באוף ברודוויי מחזמר על חייו של אלכסנדר המילטון. המחזמר נכתב על ידי לין-מנואל מירנדה, והוא מבוסס על ביוגרפיה של המילטון מאת ההיסטוריון רון צ'רנאו. באוגוסט 2015 עבר המחזמר מאוף ברודוויי לברודוויי, שם זכה להצלחה. ב-14 במרץ 2016 הוזמנו צוות השחקנים להופיע בבית הלבן מול ברק אובמה, נשיא ארצות הברית, משפחתו ונוכחים נוספים. באותה שנה שבר המחזמר שיא בכך שקיבל 16 מועמדויות לפרס טוני. הוא זכה ב-11 פרסי טוני באותה שנה.
סולם מינורי
הסולם המינורי (בעברית: סולם זעיר) הוא אחד משני סוגי הסולמות העיקריים במוזיקה מערבית קלאסית.
מקורו במודוס האאולי העתיק. גם הסולם המינורי, כמו הסולם המז'ורי, מקבל את שמו לפי הטוניקה (התו הראשון).
למשל, הסולם המינורי שמתחיל בתו לה נקרא "לה מינור". צלילי סולם זה נמצאים כולם על הקלידים הלבנים בפסנתר: לה, סי, דו, רה, מי, פה, סול, לה.
שימוש בסולם מינורי.
ישנם שלושה אופני שימוש בסולם המינורי במוזיקה המסורתית קלאסית.
סולם המינור הטבעי הוא המודוס האאולי הנקי, ללא שינויים. הוא מורכב מהמרווחים הטונליים הבאים: פרימה זכה, סקונדה גדולה, טרצה קטנה, קוורטה זכה, קווינטה זכה, סקסטה קטנה, ספטימה קטנה (ובניסוח טכני טון - חצי טון - טון - טון - חצי טון - טון - טון). המדרגות בסולם לה מינור טבעי, למשל, הן - לה, סי, דו, רה, מי, פה, סול, לה.
שימוש בסולם מינור טבעי משרה תחושה מודאלית על אוזניהם של מאזינים מערביים, עקב היעדרותו של הטון המוביל. מאחר שהחל מהמאה ה־16 שאפו מלחינים קלאסיים להלחין מוזיקה פונקציונלית וטונאלית (בה יש משיכה אל הטוניקה), החלו מלחינים להשתמש בסולם המינור בשילוב עם טון מוביל (היינו, מדרגה שביעית מוגבהת). מאחר שהגבהת המדרגה השביעית על מנת שתהווה טון מוביל מהווה פונקציה הרמונית – אקורד הדומיננטה במהלכים קדנציאליים הוא אקורד מז'ורי, ובכך הטרצה של האקורד היא טון מוביל אל הטוניקה – מכונה הסולם מינור הרמוני.
אם כן, סולם לה מינור הרמוני יכיל את אותם צלילים שמכיל סולם לה מינור טבעי, אך המדרגה השביעית של הסולם תוגבה על מנת לשמש כטון מוביל אל צליל הטוניקה. את ההגבהה של המדרגה השביעית אין מסמנים במפתח, אלא בגוף היצירה. לדוגמה:
המרווח שנוצר בין המדרגה השישית לטון המוביל הוא מרווח של סקונדה מוגדלת (מרווח של טון וחצי, שהוא אנהרמוני לטרצה קטנה), אשר נשמע חריף ולא מערבי. על מנת שתהיה אפשרות לכתוב קו מלודי עולה בלי שתווצר סקונדה מוגדלת, החלו מלחינים להגביה בחצי טון גם את המדרגה השישית של הסולם, כך שלמעשה נוצר טטרקורד מז'ורי מהמדרגה החמישית אל המדרגה הראשונה של הסולם (בסולם לה מינור יהיו אלה הצלילים מי־פה דיאז־סול דיאז־לה). מאחר ששינויים אלה נובעים על מנת למלא פונקציה מלודית, מכונה הסולם מינור מלודי.
אומנם כאשר ישנו קו מלודי אשר יורד מצליל הטוניקה דרך המדרגה השביעית, נהוג להשתמש במצב הטבעי של הסולם המינורי ולא במדרגות השביעית והשישית המוגבהות. ניתן בכל זאת למצוא דוגמאות רבות בספרות המוזיקה לשימוש בסולם המינור המלודי גם בירידה, למשל, בנושא של המנחה המוזיקלית מאת באך.
דוגמה לסולם לה מינור מלודי בעלייה ובירידה:
במוזיקת ג'אז נהוג להתייחס אל המינור המלודי כמודוס בפני עצמו ומנגנים אותו בעלייה ובירידה עם המדרגות השישית והשביעית מוגבהות.
שלושת המצבים של הסולם המינורי הם חלק אינטגרלי מן השימוש בסולם המינורי במוזיקה הקלאסית. אין יצירות שכתובות אך ורק במינור טבעי, במינור הרמוני או במינור מלודי. יצירה שכתובה בסולם מינורי עושה שימוש בשלושת מצבי הסולם, ולמעשה השימוש התדיר ביותר הוא בסולם המינור ההרמוני.
הסולם המינורי הטבעי מקביל במידה מסוימת למקאם נהוונד במוזיקה הערבית, והמינור ההרמוני למקאם חיג'אז.
יחסיות לסולם מז'ורי.
הסולם המינורי ניצב ביחסיות לסולם המז'ורי שנמצא טרצה קטנה מעליו, לדוגמה סולם לה מינור מקביל לסולם דו מז'ור. משמעות ההקבלה היא שבשני הסולמות משתמשים באותם תווים, לדוגמה בסולם לה מינור משתמשים בלה, סי, דו, רה, מי, פה, סול, וכך בסולם דו מז'ור.
מלחינים הרוצים לעבור באמצע יצירה ממז'ור למינור או להפך, יעשו זאת לרוב במעבר לסולם היחסי. בסונאטה נהוג בדרך כלל לעבור מהסולם המינורי לסולם המז'ורי המקביל לו.
אנדרו ג'קסון
אנדרו ג'קסון (באנגלית: Andrew Jackson; 15 במרץ 1767 – 8 ביוני 1845) היה נשיא ארצות הברית ה-7 (1829–1837). קודם לכן שירת בבית הנבחרים ובסנאט.
היה קולונל במיליציה של טנסי וזכה לתהילה לאחר מלחמת 1812, שבה פיקד על הניצחון על הצבא הבריטי בקרב ניו אורלינס. בתגובה לעימותים עם שבט סמינול בפלורידה הספרדית, הוא פלש לשטח ב-1818 והוביל בכך למלחמה ולחתימה על הסכם אדמס-אוניס (1819), שהעביר את פלורידה מהאימפריה הספרדית אל ארצות הברית.
ניסה לראשונה להיבחר לנשיאות ב-1824. על אף שהשיג יותר אלקטורים וקולות משלושת יריביו, הוא לא הגיע לרוב והפסיד בבית הנבחרים לג'ון קווינסי אדמס. ג'קסון טען שהפסיד בגלל "עסקה מושחתת" בין אדמס ובין יושב ראש בית הנבחרים, המועמד הנרי קליי, שמונה למזכיר המדינה של ארצות הברית. תומכי ג'קסון יצרו את המפלגה הדמוקרטית, והוא נבחר לנשיאות ב-1828, בניצחון מוחץ, בתמיכת המערב, וירג'יניה ומדינת ניו יורק.
כנשיא נאלץ ג'קסון להתמודד עם איום פרישה של קרוליינה הדרומית מהאיחוד עקב חוק מכס מגן שנחקק בתקופת אדמס. בניגוד ליורשיו, ג'קסון התנגד לזכותן של המדינות לפרוש מהאיחוד או לבטל חוק פדרלי . משבר זכות הביטול שכך לאחר תיקון שיעור המכס ואיום מצד ג'קסון להשתמש בכוח צבאי כדי למנוע פרישה. ג'קסון חתם ב-1830 על חוק עקירת האינדיאנים , שהעביר בכוח שבטים אינדיאניים מדרום-מזרח ארצות הברית לשטח שמערב לנהר מיסיסיפי (אוקלהומה).
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1832, נוצרה מחלוקת בין הקונגרס, בהנהגת קליי והמפלגה הוויגית, לבין ג'קסון, על רקע התנגדותו של ג'קסון לריכוזיות כלכלית. בבחירות עצמן ג'קסון נחשב לפיכך כמגן פשוטי העם מול הבנקאים העשירים והצליח לנצח את קליי.
לאחר סיום שתי תקופות כהונה, ג'קסון תמך בסגנו מרטין ואן ביורן במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1836. כעבור שמונה שנים ב הוא תמך במפלגה הדמוקרטית ועזר לחברו ג'יימס פולק.
ראשית חייו ולימודיו.
אנדרו ג'קסון נולד ב-15 במרץ 1767, באזור קרוליינה. הוריו היו מתיישבים ממוצא אירי, אנדרו ואליזבת האטצ'ינסון ג'קסון, פרסביטריאנים שהיגרו מאלסטר שבאירלנד שנתיים קודם לכן.
כשהיגרו לצפון אמריקה ב-1765, עגנו ההורים בפילדלפיה שבפנסילבניה. הם עברו את הרי האפלצ'ים כדי להצטרף לקהילה סקוטית-אירית בגבול בין קרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית. הם הביאו איתם שני ילדים: יו (נולד ב-1763) ורוברט (נולד ב-1764).