באופן רשמי, בית העלמין וגנקובסקויה הוקם בשנת 1771 במהלך מגפת דבר - אלו שמתו מהמחלה הצטוו לקבורה מחוץ לגבולות העיר. אך בית העלמין הופיע במקום זה מספר שנים קודם לכן.
ג'ורג' הנרי ויליאמס
ג'ורג' הנרי ויליאמס (באנגלית: George Henry Williams; ) היה שופט ופוליטיקאי אמריקאי. הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של אורגון, היה התובע הכללי של ארצות הברית ונבחר כסנאטור מטעם אורגון. כסנאטור, ניסח ויליאמס ותמך בחקיקה שאפשרה לצבא ארצות הברית להיות מועסק בתהליך השיקום במדינות הדרום כדי לאפשר את קיומו של תהליך מסודר של קבלתן בחזרה לאיחוד. ויליאמס היה חבר הקבינט הראשון שהגיע ממדינה השוכנת על החוף המערבי. כתובע הכללי בממשלו של יוליסס סימפסון גרנט הוא המשיך את ההעמדות לדין של שהובילו לחיסול פעילותו של ארגון הקו קלוקס קלאן. הוא עמד בפני אתגרים במערכות הבחירות השנויות במחלוקת במדינות הדרום. הנשיא גרנט ויליאמס העניקו הכרה חוקית לפ.ב.ס פינצ'בק שהיה האפרו-אמריקאי הראשון שנבחר כמושל מדינה בארצות הברית. ויליאמס קבע של"וירג'יניוס", ספינת תותחים שנלכדה על ידי ספרד ב, לא הייתה הזכות להניף את דגל ארצות הברית. עם זאת, הוא טען שלספרד לא הייתה הזכות להוציא להורג את אנשי הצוות האמריקאים של הספינה. ויליאמס מונה על ידי הנשיא גרנט כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך המינוי לא אושר על ידי הסנאט, בעיקר בשל העובדה שויליאמס הדיח את אדיסון קרנדל גיבס מתפקיד התובע הפדרלי באורגון.
ב-1875 התפטר ויליאמס מתפקידו כתובע הכללי על רקע המחלוקת על התשלומים שקיבלה לכאורה אשתו מחברת הסחר "פראט ובוייד" כדי שהוא יסגור תיק משפטי שנוהל נגדם במחלקת המשפטים. לאחר התפטרותו השתתף ויליאמס בספירת הקולות בפלורידה עבור רתרפורד הייז ביישוב המחלוקת בנוגע לבחירות לנשיאות של 1876. הוא שב לאורגון, חידש את עיסוקו בעריכת דין ובשנים 1902–1905 הוא כיהן כראש עיריית פורטלנד. בעת כהונתו כראש העיר, הוא הואשם על כך שלא כפה את חוקי ההגבלה של ההימורים. הוא זוכה והמשיך לכהן כראש העיר עד תום כהונתו. ב-28 במאי 1905 הוא נשא נאום בטקס פתיחת התערוכה לציון מאה שנה למשלחת לואיס וקלארק.
ראשית חייו.
ג'ורג' הנרי ויליאמס נולד בניו לבנון שבאפסטייט ניו יורק. כאשר היה בגיל צעיר, עברה משפחתו למחוז אונונדאגה, שם הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ופרטיים, כולל באקדמיית פומפיי. הוא לא למד בקולג'. הוא למד משפטים בהדרכתו של דניאל סקוט וב-1844, בגיל 21, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. באותה שנה עבר ויליאמס מערבה והחל לעסוק בעריכת דין בטריטוריית איווה. לאחר שאיווה התקבלה כמדינה בארצות הברית, נבחר ויליאמס ב-1847 כשופט מחוזי ושימש בתפקיד עד 1852. ב-1853 ההוא מונה על ידי הנשיא פרנקלין פירס כנשיא בית המשפט העליון של טריטוריית אורגון. ב-1857, בוועידה החוקתית של אורגון, טען ויליאמס שהעבדות צריכה להיות חוקית באורגון כתנאי לקבלתה כמדינה. הוא ניסה לקדם ללא הצלחה החלטה שרכושן של נשים לא יהיו קשור לחובותיהם של בעליהם.
בשנותיו הראשונות של בית המשפט העליון של אורגון, שימשו שלושת שופטיו גם כשופטים נודדים בדרג של בית משפט לתביעות. כנשיא בית משפט זה, ישב ויליאמס בראש ההרכב בתיק "הולמס נגד פורד" , שבו שוחררה משפחת עבדים בשל העובדה שהעבדות לא הייתה חוקית בטריטוריה. ויליאמס המשיך לכהן בבית המשפט עד התפטרותו ב-1858. הוא עבר לפורטלנד, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין.
ויליאמס, שהיה מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית, תמך בסטיבן דאגלס בבחירות לנשיאות של 1860. הוא השתתף בוועידת האיחוד של אורגון ב-1862, שם הוא התנגד לעבדות והיה יושב ראש ועדת הבחירות של הוועידה.
סנאטור.
ב-1864 העביר ויליאמס את שיוכו הפוליטי למפלגה הרפובליקנית ונבחר מטעמה לסנאט של ארצות הברית. הוא כיהן בסנאט תקופת כהונה אחת מ-1865 ועד 1871. ב-1865 מונה ויליאמס, שנמנה עם האגף הראדיקלי של המפלגה, כחבר בוועדת הכספים של הסנאט ובוועדה המשותפת לתוכנית השיקום. ב-1866 ניסח ויליאמס את , שעבר בקונגרס על אף הווטו של הנשיא אנדרו ג'ונסון. חוק זה הגביל את סמכות הנשיא לפטר את חברי הקבינט. החוק היה חיוני עבור המפלגה הרפובליקנית, ומנע את פיטוריהם של רפובליקנים שמונו למשרות בכל רחבי ארצות הברית. ב-1867 ניסח ויליאמס את חוק השיקום הצבאי, שגם עבר בקונגרס על אף הווטו של ג'ונסון. חוק זה אישר את סמכות המשטר הצבאי בדרום והשיב את מדינות הדרום לחיק האיחוד באופן שקט ושליו תוך שימוש בכוח הצבאי. ב-1868 הצביעו ויליאמס ועמיתו הסנאטור השני מאורגון, הנרי ו. קרובט, בעד הדחתו של הנשיא ג'ונסון. במשפט ההדחה זוכה ג'ונסון על חודו של קול אחד. בבחירות של 1870 הובס ויליאמס ולא נבחר לכהונה נוספת בסנאט.
חבר בוועדה העליונה המשותפת.
ב-1871 מינה הנשיא יוליסס סימפסון גרנט את ויליאמס כאחד מששת החברים האמריקאים של הוועדה המשותפת לדיון בהסכם עם בריטניה על והגבול הצפון-המערבי בין ארצות הברית לקנדה. שישה נציגים נוספים נבחרו לייצג את האינטרסים הבריטים והקנדים ובסך הכל מנתה הוועדה 12 חברים. ויליאמס נבחר לצוות האמריקאי של הוועדה בשל ניסיונו באזור הפסיפיק נורת' וסט והוכיח את עצמו כחבר יעיל בוועדה. בנוסף ליישוב תביעות אלבמה נגד בריטניה על כך שאפשרה לספינות של הקונפדרציה להיות חמושות כאשר עגנו בנמלים בריטים, דנה הוועדה על הגבול הצפון-מערבי של ארצות הברית שעבר דרך מצר רוסריו. ארצות הברית שאפה שהגבול יעבור דרך מצר הארו, ובכל אופן, סוגיה זו הפכה לסוגיה מתמשכת בין ארצות הברית, בריטניה וקנדה. לבסוף החליטה הוועדה שוילהלם הראשון, קיסר גרמניה ישמש כבורר בשאלת הגבול. ויליאמס הצליח לשכנע את חברי הוועדה שהקיסר יצטרך לפרש פירוש צר את ההסכם שנחתם ב-1846 ושהגבול יוגדר על פי המצר שהיה בשימוש הרחב ביותר, מצר הארו. בזכות מאמציו של ויליאמס, בחר הקיסר בסופו של דבר במצר הארו כגבול הבינלאומי הצפון-מערבי בין ארצות הברית לבין קנדה וארצות הברית קיבלה את השליטה על איי סן חואן.
התובע הכללי של ארצות הברית.
בדצמבר 1871 מינה הנשיא גרנט את ויליאמס כתובע הכללי של ארצות הברית. בתפקיד זה הוא כיהן עד 1875. מינויו נועד לספק את דרישותיהם של הפוליטיקאים מהחוף המערבי שהאזור ייוצג בקבינט. מדיניות השיקום של גרנט הופעלה בעיקר באמצעות מחלקת המשפטים של ארצות הברית בראשותו של ויליאמס ונתמכה על ידי מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ.
רדיפת הקו קלוקס קלאן.
ויליאמס המשיך כתובע הכללי ליישם את מדיניות העמדתם לדין של חברי הקו קלוקס קלאן עד דצמבר 1872, כאשר הוא החל לנקוט במדיניות סלחנית יותר כלפי הדרום. מחלקת המשפטים הייתה שרויה בעומס תיקים נגד הארגון ולא עמד לרשותה כוח האדם כדי לנהל ביעילות את כולם. עד אביב 1873 סיים ויליאמס לנהל את תיקי התביעה שנותרו. הוא האמין שהמשך ניהול המשפטים נגד חברי הארגון אינו נחוץ והוא היה מודאג מהתגובה הציבורית השלילית של המשפטים. דיכוי הקו קלוקס קלאן הוביל למפנה של האפרו-אמריקאים בקלפיות בכל רחבי הדרום וגרנט נבחר מחדש בין השאר בשל הצבעתם הגורפת עבורו.
הסיור בדרום.
במהלך הבחירות לנשיאות של 1872 סייר ויליאמס במדינות הדרום כדי לקדם את מדיניות השיקום של גרנט באמצעות נאומים פומביים. הערים הראשיות בהן הוא ביקר ונאם כללו את ריצ'מונד, וירג'יניה, סוואנה, ג'ורג'יה וצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. בזכות מאמציו של ויליאמס, הצביעו רבות ממדינות הדרום עבור גרנט, כולל וירג'יניה, קרוליינה הדרומית וארקנסו. הייתה זו הפעם האחרונה שהרפובליקנים זכו בניצחון בדרום לאחר הדמוקרטים השיגו את השליטה בדרום ב-1877, במהלך שנודע בשם "הדרום המוצק" . אף מועמד רפובליקני לנשיאות לא ינצח במדינות הקונפדרציה לשעבר באף מערכת בחירות לנשיאות עד ניצחונו של וורן הרדינג בבחירות של 1920 בטנסי והמפלגה הדמוקרטית השיגה רוב במדינות הדרום בכל מערכות הבחירות לנשיאות עד לתמיכת המפלגה בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, שגרמה לעריקת רוב המצביעים הלבנים בבחירות לנשיאות של 1968.
הבחירות באלבמה ב-1872.
כאשר התעוררו עימותים בבחירות המדינתיות של אלבמה ב-1872, הן הדמוקרטים והן הרפובליקנים במדינה עתרו לויליאמס שיישב את המחלוקת. הנשיא גרנט ויליאמס קיימו התייעצות יסודית כדי לפתור את המשבר הפוליטי הממושך באלבמה. ב-12 בדצמבר 1872 יישבו השניים בדרכי שלום את המחלוקת על הבחירות במדינה בין הדמוקרטים לבין הרפובליקנים באמצעות הוצאת חמש החלטות עבור המושל דייוויד פ. לואיס. לואיס ובית המחוקקים המדינתי שהיה בשליטת הרפובליקנים הסכימו לחמש ההחלטות שכללו מינוי נציגים משתי המפלגות לספירת הקולות השנויים במחלקות במחוז מרנגו. ויליאמס עמד על כך שבית המחוקקים המכהן יתפטר ושהבניין שלו יפונה לפני שהמחלוקת על הבחירות תיפתר. הוא גם פינה את הסנאט של המדינה כאשר נוהל תהליך לפתרון המחלוקת על הבחירות לסנאט. בנוסף למשבר הבחירות, דאג ויליאמס לפיצוי יומי למחזיקי המשרות.
הבחירות בלואיזיאנה ב-1872.