ביחס לצוללת משולב המונח "תיקון העוול", ה"וידרגוטמאכונג" (בגרמנית "וידר"="שוב", "גוט"="טוב" ו"מאכונג"="עשייה", ובתרגום ספרותי משמעותו של הצירוף כמשמעו תרתי משמע של שם הנובלה של ש"י עגנון "והיה העקוב למישור", הלקוח מ, כמטפורה לתיקונו של עוול) – כינויו בגרמנית של הסכם השילומים בעניין כספי הפיצויים מגרמניה, שנחתם בין ישראל לגרמניה המערבית ב-1952 מתוך הכרה באחריותה של גרמניה לרצח בני העם היהודי ולפגיעה ברכוש ובנפש. "תיקון העוול במוצהר" הוא תירוץ בעד אספקת הצוללת לישראל, שמושמע "בזריזות שפתיים" בגדר של לשון מתעתעת כמס שפתיים בלבד, בעוד שלמעשה מדובר בעסקה "על בסיס מסחרי טהור", כך בשיר.
הקבלות לשואה.
אנלוגיה לשואה מתגלה בטענה שישראל עלולה "למחות" או "למחוק" את העם האיראני, כהקבלה לרצח עם והפשעים נגד האנושות שביצעה גרמניה הנאצית בכ-11 עד 17 מיליון בני אדם, בתוכם 6 מיליון יהודים, שנרצחו במהלך מלחמת העולם השנייה. להקבלה מעין זו עלולות להיות השלכות מרחיקות לכת על תפיסת השואה בעולם הרחב, בשונה מזיכרון השואה בישראל: שוב אין מדובר בפשעים "שאין להם אח ורע", כפי שהמשורר עצמו מציין בשירו לגבי השואה, אלא לכאורה ייתכן שבקרוב יתווסף עליהם אח צעיר בדמות רצח עם, אשר ישראל, מדינת העם היהודי, ששליש ממנו נספה בשואה, "עלולה" לגרסת השיר לבצע בעם האיראני. אנלוגיה זו יוצרת יחסיות של השואה, שניתן לפרשה כמעין זילות השואה וזיכרונה, אשר מעמידה את השואה האמיתית באופן יחסי ל"מחיקת" העם האיראני העתידית כביכול – הקבלה שניתן לראות בה גם כדי ניסיון לגמד את פשעיה "הייחודיים" של גרמניה, כלשון השיר, אשר על רקע המהלך המתוכנן המיוחס בשיר לישראל, בקרוב אולי לא יהיו עוד כל כך "ייחודיים", אלא יהפכו למשהו שאפילו היהודים, ניצולי השואה וקרוביהם הנותרים של קורבנות השואה, מסוגלים לכאורה לבצע, אם וכאשר ישראל תממש את זממה, שהמשורר מייחס לה.
אנלוגיה נוספת לשואה ניתן למצוא בשימוש במילה "ניצולים" ביחס למהלך ההשמדה שישראל כביכול מתכננת, "אשר בסופו בתורת ניצולים אין אנו אלא הערות שוליים", כהקבלה לשארית הפליטה, הניצולים ששרדו את השואה. בקירוב לתיאור הניצולים כ"הערות השוליים" מונחת אסוציאציה של דמויות המוזלמנים, אותם אודים מוצלים מאש, שנראו כצל אדם או כהערות שוליים של החיים, או לחלופין – ניצולי מלחמה גרעינית, נפגעי קרינה רדיואקטיבית הסובלים מתחלואי הקרינה כתוצאה מ"שואה גרעינית".
אסונם של היהודים נזקף לחובתם.
האחריות לרצח שישה מיליון יהודים שנספו בשואה, הרובצת על העם הגרמני, משמשת בשיר דווקא לחיזוקו של הנימוק שלא לספק את הצוללת האמורה לישראל, וזאת משום ש"כגרמנים אשמנו די". כלומר, הפשעים נגד האנושות שביצעה גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה הם אשמה כבדה דיה, מה גם שפשעי עברה "פעם אחר פעם אותה משיגים והיא נדרשת להסברים". לכן, כ"ספקים לדבר עבירה", שעלולה להתבצע באמצעות הצוללת ו"שניתן לצפותה מראש", תכביד על הגרמנים "שותפות לאשמה" נוספת, ש"לא תכופר", אם וכאשר ישראל תממש את זממה.
מכלל ההן ניתן להסיק את הלאו, שאילו לא נזקפו לחובת העם הגרמני פשעי עברו הנאצי הכבדים מנשוא, לא היה מקום להתנגד כיום לאספקת הצוללת לישראל בנימוק של "כגרמנים אשמנו די". ויוצא שאסונם של היהודים נזקף בסופו של דבר לחובתם, כרוצה לומר: "מפני שרצחנו בכם בעבר, עכשיו גם לא תקבלו צוללות".
ביקורת על המערב.
בנאומו בספטמבר 2009 לפני העצרת הכללית של האו"ם האשים נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, מדינות שתומכות בישראל בצביעות: "בגלל הצביעות והמוסר הכפול של מדינות מסוימות, מחכים אזרחי העולם ואזרחי המדינות החברות באו"ם לשינוי". גם גראס אינו חוסך את שבט ביקורתו ממדינות העולם המערבי, ומציין בשירו, כי נפשו מאסה ב"צביעותו של המערב". ניתן להבין זאת כביקורת על המדינות שמפעילות לחץ כלכלי ומטילות סנקציות נגד איראן בעקבות תוכניתה הגרעינית, בעוד ישראל אינה זוכה לגינוי בגין סירובה לחתום על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני – רק ארבע מדינות בעולם אינן חתומות על האמנה: הודו, פקיסטן, ישראל וקוריאה הצפונית – אף על פי שלישראל יש "יכולת גרעינית מתעצמת והולכת" כדברי השיר, והמשורר מודה ומתוודה: "אינני מחשה יותר, כי צביעותו של המערב הייתה לי לזרא".
קריאה לפיקוח בינלאומי ולוויתור על שימוש בכוח.
עניינו של השיר להביא לכך של"ערכאה בינלאומית" יתאפשר "פיקוח בלתי מופרע ותמידי על היכולת הגרעינית של ישראל ועל מתקני הגרעין של איראן" כאחד. המשורר מקווה "כי רבים ישתחררו מן השתיקה, יפנו למחוללת הסכנה הניכרת", קרי ישראל, "בקריאה לוויתור על שימוש בכוח", וכמו כן יעמדו על כך שהפיקוח הבינלאומי בענייני הגרעין "יתאפשר על ידי ממשלות שתי המדינות". ובסיום אינו שוכח להזכיר אף את הפלסטינים: "רק כך ניתן לכולם, לישראלים ולפלסטינים (...) ובסופו של דבר גם לנו לעזור".
הרקע לפרסום השיר.
שורה של התבטאויותיו שקדמו לפרסום השיר מלמדת, כי המתח סביב האפשרות של תקיפה ישראלית באיראן, על ההשלכות מרחיקות הלכת שעלולות להיות לכך, הגיע לשיאו בשבועות שקדמו לפרסום השיר. על רקע זה ניתן להבין את הלך הרוח של השיר כקריאה של הרגע האחרון, בניסיון למנוע את "מה שמחר כבר עלול להיות מאוחר מדי".
הסופר גרוסמן: האפשרות של תקיפה ישראלית עלולה להיות קשה ומרה.
הסופר והמסאי דויד גרוסמן, שספריו זוכים לפופולריות רבה בגרמניה, פרסם כשלושה שבועות לפני הופעת שירו של גראס מאמר ביומון הארץ תחת הכותרת "רגע לפני שהאוזניים נאטמות", שבו הקדים את השיר של גראס במספר אמירות דומות במהותן אך שונות בתוכנן, וטען כי לישראל "אסור" לבצע תקיפה באיראן. בהציבו את השאלה "האם כדי למנוע אסון אפשרי בעתיד תידחף ישראל ליזום אסון ודאי בהווה?" כתב גרוסמן: "קשה מאוד להשלים עם כך, והלוואי שהלחץ הבינלאומי יבטל את האפשרות הזאת, אבל האפשרות של תקיפה ישראלית עלולה להיות קשה ומרה לא פחות. וכיוון שאין דרך לקבוע בוודאות שאיראן אכן תתקוף את ישראל אם יהיה ברשותה נשק גרעיני, לישראל אסור לתקוף את איראן. תקיפה כזו תהיה הימור פרוע, נמהר, שעלול לשנות לחלוטין את עתידנו, ואינני מעז אפילו לדמות איך. לא: אני יכול לדמות, אבל היד מסרבת לכתוב זאת (…) האם יש לאדם כלשהו זכות לגזור את דינם של רבים כל כך למוות, רק בשמה של חרדה מפני אפשרות, שאולי לעולם לא תתרחש?"
כדאי במיוחד לשים לב למילים "והלוואי שהלחץ הבינלאומי יבטל את האפשרות הזאת" ביחס ל"אפשרות של תקיפה ישראלית" באיראן, אשר לפי ההקשר יש להבינן כלחץ על איראן, שיביא לתוצאות חיוביות וייתר את התקיפה הישראלית, אך יכול גם מי להבינן בעקיפין כהזמנה להפעלת לחץ בינלאומי על ישראל, למשל בדמות שירו של גראס, "מה שחייב להיאמר", שהופיע בעקבות המאמר.
נשיא ארצות הברית אובמה: חלון ההזדמנויות הדיפלומטי עומד להיסגר.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה הזהיר את איראן כעשרה ימים לפני פרסום שירו של גראס, כשאמר ערב הוועידה הגרעינית הבינלאומית בסאול, בירת קוריאה הדרומית, כי הזמן שנותר לפתרון סוגיית הגרעין האיראני בצורה דיפלומטית הולך ואוזל. "עדיין קיים חלון הזדמנויות דיפלומטי, אבל החלון עומד להיסגר". אזהרות והתרעות בעניין תקיפה ישראלית באיראן אינן דבר חדש, אך כאשר נשיא ארצות הברית, "מנהיג העולם החופשי", שבלעדי תמיכתו לא סביר שישראל תבצע תקיפה באיראן, אומר זאת ערב הוועידה הגרעינית, יש לדברים משנה תוקף.
שר ההגנה הגרמני דה מזייר: אני יותר מודאג מאשר בטוח.
שר ההגנה הגרמני, תומאס דה מזייר, בראיון שהעניק לעיתון הגרמני בילד כשבוע לפני פרסום שירו של גראס, נשאל לגבי שיחותיו עם שר הביטחון, אהוד ברק, שהתקיימו בגרמניה בסמיכות לראיון: "האם בעקבות הפגישה שלך עם ברק התרשמת שאנחנו עומדים בפני מלחמה קרבה עם איראן?" דה מזייר השיב: "אני לא יודע, אבל משיחותיי, כולל עם שר הביטחון של ישראל, נהייתי יותר מודאג מאשר בטוח". בהמשך הראיון אמר שר ההגנה הגרמני: "אמרתי לאהוד ברק, שקשה לחשב את התוצאות (של תקיפה), ואסור לקחת סיכונים לא מחושבים. לכן, כחברים של ישראל, הזהרנו אותה מהמהלך הזה".
ביקורת על השיר ומחברו.
פרסום השיר עורר גל של ביקורות נזעמות וקטלניות בעיקר בישראל ובגרמניה. גם נציגי ארגונים יהודיים ועיתונים יהודיים ברחבי העולם הגיבו ודיווחו בחריפות על הדברים. אולם היו גם תגובות חיוביות והבעות של סולידריות עם גינטר גראס והרעיונות שהביע בשיר. בגרמניה ניתן להבחין בהבדלים משמעותיים בין התגובות הפוליטיות ומאמרי העיתונות, שעל פי רוב היו שליליים ביחס לשיר, לבין המכתבים למערכת, שבהם הרוב המוחלט תמך בעמדותיו – פער המלמד על נתק בין האליטה לבין הציבור הרחב בגרמניה בנושאי השיר, ומעיד כי גראס כתב למעשה את מה שרוב הציבור הגרמני חושב ומרגיש. בישראל התגלתה אחדות דעים רחבה נגד השיר, למעט יוצאים מן הכלל, ואנשי רוח התבטאו אף הם ברוח העם בגנות השיר. החלטת שר הפנים, אלי ישי, לאסור את כניסתו של גראס לישראל, עוררה ביקורת נגדה גם בקרב סופרים ומשוררים ישראלים, בדומה לתגובות על ההחלטה ברחבי העולם.
המוציא לאור והפובליציסט היהודי יוזף יופה ציין במאמר בעיתונו די צייט, תחת הכותרת "החברים החדשים של גינטר גראס", כי בעקבות פרסום שירו של גראס הופיעו באינטרנט אלפי תגובות אנטישמיות "חדורות שנאה" על ישראל ויהודים. אולם גם תגובות ענייניות פורסמו באתרים שונים ותרמו לדיון הציבורי הנרחב, שהתפתח סביב נושאי השיר. ברשתות חברתיות הוקמו בעקבות השיר קבוצות תמיכה בגינטר גראס כמו גם נגדו.
תגובות פוליטיות בישראל ומטעמה.