מועד הגעתה לפראג אינו ידוע, וייתכן שספרה נכתב בפולין. ספרה מתייחס למציאות של המאה ה-16 בפולין. היא כונתה, גם בספרה וגם בתפילת היזכור לעילוי נשמתה, "רבנית", אך לא ידוע אם הייתה נשואה לרב, כמשמעות הביטוי בימינו. ייתכן שהתואר ניתן לה בשל למדנותה הגדולה ופעילותה כדרשנית. במצבתה נכתב: "הייתה דורשת יום וליל לנשים בכל קריה נאמנה". ידוע על עוד נשים למדניות בפראג, ואף הכינוי "דרשנית" נזכר בקשר לנשים נוספות. ילדים לא מוזכרים במצבתה או בתפילת היזכור עליה, וייתכן שהייתה חשוכת ילדים.
מינקת רבקה.
לא ידוע מתי חובר הספר, אך היות שמוזכר בו הספר "אורחות צדיקים" שנדפס בה'שמ"א (1581), ידוע שכתיבתו הסתיימה לאחר שנה זו.
הספר מכוון, כאמור לעיל, לנשים נשואות. הספר כולל שבעה שערים (פרקים):
שם הספר לא ניתן על ידה כי אם על ידי המדפיס שהתלהב מאוד מהעובדה שאישה חיברה ספר: "מי שמע או ראה חידוש כזה. האם קרה אי פעם שאישה חיברה דבר מה מראשה והקריאה פסוקים ומדרשים בבתים". נראה מהספר שהיה לטיקטינר ניסיון בנשיאת דרשות, כמתואר במצבתה.
המחברת הייתה בקיאה בספרות המוסר, כולל הספרים העבריים בתחום זה כגון "ראשית חכמה", "ספר חסידים" וכן את "פרקי אבות" וספרות המדרש.
טיקטינר התייחסה בספרה גם אל בעיות חברתיות מתקופתה, ודאגה לבחורים שאכלו אצל בעלי בתים בזמן לימודיהם בישיבות מרוחקות. היא תיארה את סבלם אצל בעלות בית שניצלו אותם לעבודות בית וטיפול בילדים במקום לאפשר להם ללמוד.
טיקטינר יצאה נגד אמונות טפלות ופניות למכשפות וטענה שמדובר בעבירות על חוקי התורה. היא ממליצה לפנות לרופאים, "כפי שקיבלתי מהדוקטור היקר מהר"ר שמואל".
השיר לשמחת תורה.
זהו השיר הקדום ביותר ביידיש מסוגו שהגיע לידינו מפולין. אין שם לשיר וקישורו לשמחת תורה הוסק ממספר שורות בו, בהן מובעת הודיה על מתן התורה.
השיר נועד לשירה על ידי נשים כאשר קישטו את ספר התורה לקראת שמחת תורה, ומחולק לשני חלקים: בראשון אקרוסטיכון באלף בית עברי ובשני אקרוסטיכון בו נמצא שמה של המחברת: "רבקה דבת מאי&lt;ר&gt; זצל". מבנה זה של שני אקרוסטיכונים הופיע גם בשיר מוקדם יותר, שיר על יוסף הצדיק שנמצא בכתב יד משנת 1382 ומהווה את ראשית השירה ביידיש הידועה לנו.
בשיר 80 שורות חרוזות ותוכנו שבח והלל לבורא עולם, הודיה על מתן תורה ותיאור הגאולה לעתיד לבוא.
השפעתה של רבקה טיקטינר.
ספרה ודמותה כמעט נשכחו בקרב היהודים דוברי יידיש והיא מוזכרת ונדונה דווקא בקרב לא יהודים.
במאה ה-17 הייתה רבקה למושא התעניינות מצד תאולוגים והבראיסטים נוצריים, כפי שמעיד חיבורו של פרופ' יוהאן קונרד לופט (Lufft), "De Rebeca Polona eruditarum in gente Judaica foeminarum rariori exemplo" (לטינית: "רבקה הפולנייה: על דוגמה נדירה של אישה יהודייה מלומדת") משנת 1719. כמו כן דן בה גם וגנזייל שציין כבר ב-1674 שספרה הוא נדיר ביותר.
רוקס, ניו סאות' ויילס
התנ&quot;ך בישראל
התפלגות כי-בריבוע
His Master's Voice
His Master's Voice ("קול בעליו", נקרא גם Nipper, "ניפר"), הוא ציור שהפך לסמל למספר מותגי הקלטות וחברות תקליטים. בתמונה המקורית הכלב מאזין לפונוגרף, אולם עקב רכישת הזכויות על הציור על ידי חברת גרמופון הבריטית, שונה המכשיר לגרמופון.
הציור.
בשנת 1899 צייר הצייר האנגלי פרנסיס בארוד (Francis Barraud; 1856–1924) את הציור "הכלב ניפר מאזין לקול בעליו המנוח". הכלב, כנראה מגזע ג'ק ראסל טרייר בשם ניפר, נמצא בעיר בריסטול על ידי אחיו של האמן, מרק. כאשר מרק נפטר נלקח הכלב על ידי האמן לליברפול. ברשותו של מרק היה מכשיר פונוגרף מתוצרת אדיסון, עליו ניתן היה להקליט על גבי גלילי-שעווה. בארוד התרשם שהכלב מאזין ומכיר את קולו של מרק המוקלט על גבי הגליל ומושמע על ידי הפונוגרף, התמונה נחרטה בזכרונו והוא צייר אותה שלוש שנים לאחר מותו של הכלב. בארוד הציע את הציור לתומאס אלווה אדיסון, שלא אהב את הציור ואף הביע חשש שהציבור לא יבין את הסיטואציה המוצגת בו.
לפיכך הציג בארוד את הציור לבארי אוון (William Barry Owen), שותפו של ממציא הגרמופון, אמיל ברלינר ומבעלי חברת גרמופון הבריטית. אוון הסכים לרכוש את הציור, תוך דרישה לביצוע שינויים ובהם שינוי צבע האפרכסת משחור לנחושת ושינוי המכשיר מפונוגרף לגרמופון. השינוי בסוג המכשיר הפך את הסיטואציה לבעייתית מבחינה לוגית, כיוון שלא ניתן להקליט קולו של אדם באמצעים ביתיים על גבי תקליט גרמופון ולכן הכלב האזין כביכול לקול בעליו שהוקלט באולפן הקלטות. בנוסף נקבע שמו של הציור ל"His Master's Voice".
הציור כסמל.
ב-10 ביולי 1900 רשם ברלינר את "His Master's Voice" כסימן רשום של "ברלינר גרמופון" בארצות הברית וב-1902 הפך הציור באופן רשמי לסמלה של ויקטור טוקינג משין, החברה האמריקאית שירשה את "ברלינר גרמופון" וקיבלה זכות שימוש בסמל בצפון אמריקה ואמריקה הדרומית. כאשר רכשה RCA את "ויקטור" והקימה את תקליטי RCA, היה סמל "His Master's Voice" לסמלה של תקליטי RCA. סיסמת הפרסומת של תקליטי RCA הייתה "חפש את הכלב" ("Look for the dog").
ב-1909 היה הכלב ניפר לסמלה של חברת גרמופון הבריטית, והיה כה מזוהה עמה עד כי היא נקראה, באופן רווח אך בלתי רשמי, His Master's Voice ובקיצור HMV, שהפכה לחטיבה בענקית האלקטרוניקה, EMI. חברת גרמופון הבריטית החזיקה בזכויות השימוש בסמל במדינות חבר העמים הבריטי.
ביפן רכשה את זכויות השימוש בסמל חברת JVC כיורשת נכסיה של "ויקטור טוקינג משין, יפן".
עד מלחמת העולם השנייה החזיקה דויטשה גרמופון בזכויות על הסמל בגרמניה ובמדינות נוספות במרכז אירופה, לאחר המלחמה הועברו הזכויות ל-EMI.
ייצוגים שונים של "ניפר".
הכלב "ניפר", ובנו (שנוצר על ידי פרסומאים ב-1997) "צ'יפר", הופיעו בפרסומות רבות של RCA-ויקטור, HMV ו-JVC לאורך השנים. דמות הכלב נמכרה באופנים שונים כמקדם מכירות וכללה בובות ופסלים, שנחשבים כיום לפריטי אספנות וכן הדפסים של הדמות על גבי מוצרים שונים.
במשרדי RCA בניו יורק מצוי ויטרז' של הסמל. על גבי בניין משרדי RCA באולבני מוצג פסל ענק של ניפר במשקל 4 טון.
קול אדוניו
קול בעליו
פונקציית זרימה
תגלת-פלאסר הראשון
תגלת-פלאסר הראשון היה מלך אשור בשנים 1115 לפנה"ס – 1076 לפנה"ס בתקופת הממלכה התיכונה. פרוש שמו תוכולתי-אפיל-אשרה: "האל אשור
(הוא בן אשרה [הוא מקדשו בעיר אשור]) הוא מבטחי". בנו של המלך אשור-רש-ישי הראשון. בתחילה שלט תגלת-פלאסר רק על ממלכה קטנה סביב העיר אשור. הוא יצא להילחם נגד עם הכדמֻחֻ, הכניע אותם וסיפחם לאשור. הוא נלחם נגד מושקי, שהיה עם שהתגורר באנטליה, וכבש בעבר מחוזות אשוריים בצפון הפרת. לאחר מכן הוא חדר לקפדוקיה, וגירש את החיתים מהמחוז האשורי סברטו שנמצא על החידקל. הצבא האשורי המשיך להתקדם והגיע עד ההרים מדרום לימת ואן, ואז פנה מערבה וקיבל את כניעתה של העיר מלטיה שנמצאת במזרח טורקיה.
תגלת-פלאסר השתלט על הפרת, מסוחו ועד כרכמיש, משם הוא פנה לבבל ובזז אותה. הוא הניח לוחות נחושת המתארים את ניצחונותיו במבצר שבנה. הוא נלחם נגד הארמים בצפון סוריה, והגיע עד המוצא של החידקל. הוא כבש את העיר החיתית פתור, ואז המשיך לים התיכון לערים גבל, צידון, ואירביד. באירביד הוא יצא לים וצד את הנחירו, שיש המזהים אותו כלוויתן. חלקים מכיבושיו הוא מספח לאשור, וחלקים אחרים הוא משאיר עצמאיים. מסעותיו הצבאיים תבעו מאמץ ומשאבים גדולים, דוגמה לכך היא ניסיונותיו להביס את הארמים שפולשים מעבר לפרת, ולשם כך הוא חצה את הפרת 28 פעם. בנוסף למסעותיו הצבאיים הוא שיקם את מקדשי האלים אשור ואדד באשור. לאחר מותו ירש אותו בנו אשאריד-אפל-אכור. האימפריה שהקים לא החזיקה מעמד זמן רב, וכנראה הגורם העיקרי להתפוררותה היה פלישות הארמים שהתיישבו מעבר לפרת.
כתובת של המלך, מופיעה על גבי סלע במנהרת החידקל שבטורקיה
מתיל מרקפטאן
דורית זלץ
דורית זלץ לימור (נולדה ב-15 במאי 1951) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה. בעלת מדליות מהמכביה.
ביוגרפיה.
דורית זלץ גדלה בגבעתיים. היא למדה בבית הספר גורדון. היא בת למשפחת ספורטאים, אחותה הבכורה שלומית הייתה שחיינית מצטיינת שייצגה את ישראל במכביה ה-5. אבי המשפחה היה ספורטאי מצטיין ואימן במשך שנים התעמלות מכשירים. היא שחתה בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד, בהדרכתו של נחום בוך.
בתחרות שחייה בינארצית בין נבחרות ישראל ויוון שנערכה בבריכת "גלי גיל" ברמת גן בסוף יולי 1964 זכתה זלץ במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא נערות מכבי חדש של 5:45.0 דקות, שיפור לשיאה של שושנה ריבנר.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-7 שנערכו בבריכת גלית ביד אליהו בתל אביב לעיני 1500 צופים באוגוסט 1965, סיימה זלץ במקום ה-7 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:21.0 דקות.
באליפות ישראל לנוער בשחייה שנערכה בקיבוץ נאות מרדכי בספטמבר 1966 זכתה זלץ בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:35.7 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:58.2 דקות. נוסף לכך, היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:27.2 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים, בחיפה באוקטובר אותה שנה לעיני 5000 צופים זכתה זלץ במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08.6 דקות.