לאחר המהפכה, הפכה עיראק מממלכה לרפובליקה ואימצה דגל שהיה מורכב מטריקולור אנכי בצבעים: שחור, לבן וירוק. עם כוכב בעל שמונת קודקודים במרכז הדגל ועיגול צהוב במרכז הכוכב. אדום, שחור, לבן וירוק הם צבעי הפאן-ערביזם ואילו השמש הצהובה מייצגת את המיעוט הכורדי. הכוכב האדום מייצג את מורשת עיראק העתיקה ואת המיעוט האשורי שבה. בדגל זה עדיין נעשה שימוש באזורי המיעוט הכורדי במדינה.
1963–1991.
כאשר השתלטה מפלגת הבעת' אימץ השלטון העיראקי דגל טריקולור אופקי באדום, לבן ושחור - דגל שהיווה את הבסיס לרפובליקה ערבית מאוחדת. במרכז הדגל ממוקמים 3 כוכבים שמסמלים את מצרים, סוריה ועיראק המאוחדות. בשנת 1986 נשאר הדגל בעינו אולם הפירוט לשלושת הכוכבים שונה לשלושת עקרונות מפלגת הבעת': אחדות, חירות וסוציאליזם.
1991–2004.
לאחר הפלישה העיראקית לכווית נתווספו המילים "الله أكبر" (אללה אכבר) בכתב רוקאע (ויש אומרים בכתב ידו של סדאם חוסיין). וזאת ככל הנראה כדי להעניק נופך דתי יותר לפעולות השלטון העיראקי החילוני ולעודד תמיכה בקרב אנשי הדת.
2004–2008.
בשנת 2004 לאחר מפלתו של סדאם חוסיין והחלפת השלטון, שונה הגופן של המילים לכתב המכונה כתב כופי (זהו כתב מסוגנן שפותח בימי הביניים בעיר כופה שבעיראק, והוא משמש בעיקר לעיטור מסגדים וכותרות בספרים).
2008 - היום.
בשנת 2008 הוחלט בפרלמנט העיראקי על הסרת שלושת הכוכבים שמרכז הדגל שסימלו את מפלגת הבעת'.
הצעות נוספות.
ב-26 באפריל 2004 לאחר התחלפות השלטון, הציעה מועצת השלטון הזמני בעיראק עיצוב שונה לדגל שכולל סהר, סמל האסלאם, בצבע תכלת על רקע לבן ומתחתיו שני פסים כחולים שמייצגים את נהרות הפרת והחידקל ופס צהוב ביניהם שמיצג את המיעוט הכורדי. עיצוב זה ספג ביקורת, בין היתר בשל דמיונו לדגל ישראל, ולבסוף נדחה.
נסים אלוני
נסים אלוני (24 באוגוסט 1926 – 13 ביוני 1998) היה מחזאי, במאי תיאטרון, סופר, עיתונאי, תסריטאי, מתרגם ופזמונאי ישראלי, חתן פרס ישראל לשנת 1996, הנחשב לאחד ממחזאי ישראל הבולטים והחשובים ביותר.
ביוגרפיה.
אלוני נולד בשם נסים לוי, בשנת 1926, למשפחה קשת יום שהתגוררה בשכונת וולפסון בתל אביב. השכונה והדינמיות בה התנהלו ענייניה על ידי הילדים, סיפקו כר נרחב לדמיונו הפורה, ושנים רבות לאחר מכן תיאר אותה בסיפורי "הינשוף" שלו. בתום לימודיו התיכוניים בבית הספר "השכלה", התגייס לנוטרות ושם החל לכתוב לשבועון במחנה. עם סיום שירותו הצבאי התמנה אלוני לעורך הספרותי של "אשמורת" ולחבר מערכת "בעין".
במלחמת העצמאות שירת בגדוד 52 של חטיבת גבעתי, וסיים בהצלחה קורס קצינים. בין היתר, השתתף בקרב על משלט עיבדיס. מוראות המלחמה השפיעו עליו לאורך כל שנות כתיבתו.
למד היסטוריה כללית ותרבות צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
קריירה מקצועית.
מחזאי.
ב־1953 הועלה מחזהו הראשון "אכזר מכל המלך" בתיאטרון הלאומי "הבימה", בבימויו של שרגא פרידמן, ועורר הד גדול בקרב שוחרי התיאטרון. המחזה עוסק בדמותו של המלך ירבעם בן נבט, ובעלילת המחזה משרבב אלוני השקפות עולם ועמדות אישיות בנושאים על סדר היום הציבורי.
ב־1961 הועלה ב"הבימה" מחזהו "בגדי המלך" שמיקם אותו כמחזאי ישראלי מוביל.
רבים ממחזותיו של אלוני עוסקים בבני האצולה, במלכים ובנסיכים, כמו: "בגדי המלך", "הנסיכה האמריקאית", "אכזר מכל המלך" ו"אדי קינג".
מחזות נוספים שכתב וביים אלוני, הם: "הצוענים של יפו", "המהפכה והתרנגולת", "כמו כולם" (או בשמה הנוסף: "לוקאס הפחדן"), "הנפטר המתפרע", "נפוליון - חי או מת" ו"שעיר אחד לעזאזל".
נסים אלוני העריך במיוחד את שחקנית "הבימה" חנה רובינא, לה אף כתב מחזה המוקדש לה בשם "דודה ליזה", שבו גילמה את התפקיד הראשי.
ב-1972 ביים דוד פרלוב את סרט הקולנוע "הגלולה" על פי תסריט עשיר בהמצאות עלילתיות ולשוניות שכתב אלוני, ובו השתתפו אבנר חזקיהו, יוסי בנאי, שרגא פרידמן, אדית אסטרוק, ז'רמן אוניקובסקי, גדעון זינגר וזהרירה חריפאי.
ב-1974 ביים רם לוי את סרט הטלוויזיה "הכלה וצייד הפרפרים", על פי מחזה של אלוני (שגם כתב את התסריט, יחד עם לוי), ובו השתתפו יוסי בנאי בתפקיד גץ, גילה אלמגור בתפקיד מי ויוסי פולק.
ההצגות האחרונות שכתב אלוני היו "שמחת קבצנים" (עם שייקה אופיר) שהוצגה ב-1984 בהפקת התיאטרון העממי של אברהם דשא פשנל ו"שפריץ" של להקת ילד מבחנה (אלי יצפאן, גדי פור, מיכאל מורים, דבי קליידר, נולי עומר, שמוליק לוי) בהפקת טמירה ירדני ב-1988.
כתיבת פרוזה.
אלוני פרסם קובץ פרוזה בשם "רשימותיו של חתול רחוב". הקובץ מהווה לקט של טורים שכתב לעיתונים 'דבר', 'הארץ' ו'ידיעות אחרונות', על סיוריו במקומות שונים בארץ ושפתה, מכתבים מפריז, אמסטרדם וברלין המספרים חוויות מעניינות מסוף שנות החמישים, סיפורים על חבריו הטובים הציירים יוסל ואודרי ברגנר, וסיפורים על הצגות שכתב.
הקמת תיאטרון העונות.
ב־1963 הקים אלוני, עם חבריו השחקנים יוסי בנאי ואבנר חזקיהו, את "תיאטרון העונות", שבמסגרתו העלה כמחזאי-במאי את "הנסיכה האמריקאית". מכאן ואילך ביים אלוני את כל מחזותיו. תיאטרון "העונות" שרד עונות בודדות, שקע בחובות ונאלץ לנעול שעריו.
מערכונים ופזמונים לגשש החיוור.
אלוני כתב מערכונים לשלישיית הגשש החיוור וביים שתיים מתוכניותיהם: "סינמה גשש" ו"קנטטה לשווארמה". כתיבתו לשלישייה התאפיינה בחידודי לשון ויש שרואים בו כממציאה של "השפה הגששית" המוכרת לקהל הישראלי. אלוני כתב גם מספר פזמונים ללהקה, ובהם "יפות יפות", "כולם חכמים כולם" (יחד עם ירון לונדון) ו"שירת הבִרבור". פזמון מוכר נוסף שכתב הוא "שיר כלולות", שהלחין עודד לרר והתפרסם בביצועו של יזהר כהן.
חיים אישיים.
אלוני היה נשוי פעמיים, בראשונה לרות לבית זיידמן, לה היה נשוי 12 שנים, ובשנייה לשחקנית הצעירה אילנה עדן (זו זכתה לקריירה קצרה בהוליווד). השניים נישאו ב-1962 והתגרשו ב-1965. כמו כן, קיים מערכות-יחסים עם השחקניות ז'רמן אוניקובסקי, אדית אסטרוק, הפסיכולוגית נירה ירון ושחקנית הקולנוע הרומנית-צרפתית, נדיה גריי (Nadia Gray).
אחיו היה השופט שאול אלוני.
ב-1993 לקה אלוני באירוע מוחי ולאחר תקופת שיקום חזר לעבוד.
ב-13 ביוני 1998 נפטר אלוני בגיל 71 ונטמן בבית העלמין ירקון.
קישורים חיצוניים.
מאיה בז'רנו. על שלושה מחזות של נסים אלוני 'עמדה' 22 2010
אדיס אבבה
אדיס אבבה (באמהרית: , מילולית: "פרח חדש", באורומו: Finfinne - פינפינה) היא בירת הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה, העיר הגדולה בה ואחת ממדינותיה, העיר משמשת גם כבירת האיחוד האפריקאי. נכון לשנת 2021 אוכלוסיית העיר מוערכת בכ-5,005,524 בני אדם, שהם כ-80 לאומים הדוברים 80 שפות שונות, יש בה גם קהילות נוצריות ומוסלמיות. המקום הנמוך ביותר בעיר הוא נמל התעופה הבינלאומי אדיס אבבה בולה, הנמצא בגובה 2,445 מטר, והמקום הגבוה ביותר בה הוא הרי אנטוטו, המתנשאים לגובה של כ-3,200 מטר.
יש בעיר אוניברסיטה, בתי ספר למוזיקה ואמנות, ומכוני מחקר. דבר זה השפיע רבות על צמיחתה והתפתחותה והביא להקמתם של מסעדות, בתי קפה, בתי קולנוע, מועדונים, בתי הימורים, ברים וכדומה.
היסטוריה.
לפני היווסדה של העיר, לאימפריה האתיופית לא הייתה עיר בירה במשך זמן רב. משנת 1881 התגורר הקיסר מנליק השני, שבאותה תקופה עדיין היה מלך שאווה, על ההר אנטוטו, בסמוך למקומה הנוכחי של העיר. למיקום העיר היו שני יתרונות משמעותיים: האחד הוא מיקומה הדרומי של העיר ביחס לבירות קודמות של אתיופיה, מה שהקל על איחוד דרום המדינה עם צפונה. השני הוא החשיבות ההיסטורית של האתר, כמקום מושבם של מלכים מימי הביניים. בנובמבר 1886 העבירה אשתו של מנליק, טאיתו בטול, את המחנה אל העמק הסמוך, מיקומה הנוכחי של העיר. על פי הדיווחים, העבירה טאיתו את המחנה בגלל הטמפרטורות הנמוכות שעל ההר והמעיינות החמים שבעמק.
בשנת 1889 הוקם בעיר ארמון לקיסר מנליק השני והונחה הצנרת המרכזית הראשונה במדינה. העיר כמעט ננטשה עקב המחסור בעץ להסקה, עד שהובאו אליה אקליפטוסים מאוסטרליה, ולכן נקרא האקליפטוס עד היום "בָּהַר זָף" (באמהרית: ባህር ዛፍ), שפירושו -"עץ הים". על פי המסורת המקומית, התפעלותו של הקיסר מהתפרחת של עץ האקליפטוס, תפרחת שנקראה "פרח חדש" בהיעדר שם מקומי לעץ, היא זו שקבעה את שם העיר ב-1892. על פי מסורת אחרת, אשתו טאיתו העניקה את השם לעיר. באותה שנה הפכה העיר לבירתה הרשמית של האימפריה האתיופית.
בשנת 1936 פלשו כוחות איטלקים לעיר כחלק מהמלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, ולאחר המלחמה הפכו את העיר לבירת מזרח אפריקה האיטלקית. העיר נכבשה בחזרה ב-1941 על ידי כוחות בריטים ואתיופים כחלק מהמערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה.
כלכלה.
העיר מהווה שער כניסה לאתיופיה עבור תיירים מכל רחבי העולם, בהיותה המרכז הפוליטי, התרבותי והמסחרי של המדינה.
ב-2003 נפתח בנמל התעופה של העיר, נמל התעופה הבינלאומי אדיס אבבה בולה, טרמינל חדש. דרך נמל התעופה של העיר הועלו כ-14,400 מיהודי אתיופיה במבצע שלמה בשנת 1991.
העיר הייתה מחוברת לג'יבוטי במסילת רכבת, אך המסילה אינה פעילה.
בשנת 2015 נחנכה מערכת הרכבת הקלה של אדיס אבבה שכוללת 39 ק"מ של מסילה ושני קווים.
חינוך.
האוניברסיטה המקומית, אוניברסיטת אדיס אבבה, נקראה בעבר אוניברסיטת היילה סלאסי, על שם הקיסר הקודם של אתיופיה. היא הוקמה ב-1950.
אקלים.
באדיס אבבה אקלים סוב-טרופי הררי עם שינויי מזג אוויר קלים של כ-10 מעלות, המעניקים תחושה של אביב אפריקאי תמידי בעיר.
אוטווה
אוטווה (באנגלית ובצרפתית: Ottawa) היא בירת קנדה.