לאור ההחלטה, נטש "החלוץ הלוחם" את הדירות בגטו (למעט דירת "הקיבוץ העירוני" ברחוב יוזפינסקה 13) ואנשיו התיישבו בדירות בחלק הארי של העיר (ברחוב ויילופולה 26, ברחוב ז'ולאבסקי 5 שם מוקמה המפקדה, ברחוב סקבינסקה 8–10, היכן שהיה לפני כן בית חולים יהודי, המלבנה במחנה לעבודות כפייה בלגיבניקי ועוד). גם הקיבוץ העירוני, ברחוב יוזפינסקה 13, פוזר ב-25 בנובמבר 1942 וזאת מחשש מלשינים ידווחו לגרמנים עליו. באותו יום נערכה במקום "הסעודה האחרונה" בה הוכרז על סגירת המקום.
תהליך היציאה מהגטו של "החלוץ הלוחם" תאם לקו הפעולה בה נקט ארגון "איסקרא", שמלכתחילה פעל בשטח הארי, וקירב את שני הארגונים.
החל מחודש ספטמבר 1942 החלה פעילות מחתרתית בקנה מידה משמעותי ברחבי העיר. פעילות זו כללה:
הפעולה האחרונה שבהן (הריגת הקצין) גרמה לגרמנים להתחיל לפעול כנגד המחתרות, ובשלב ראשון נשלח היודנראט לדירה ביוזפינסקה 13, שם נלכדו דולק ורבקה ליבסקינד אך דולק הצליח, בעזרת איום אקדחו, לשחרר את עצמו ואת אשתו. אולם מקרה זה הבהיר לראשי המחתרת שהגטו מסוכן מדי בשבילם. הדירה ננטשה וכל הפעילות עברה אל מחוץ לגטו.
במקביל לפעילותו של "החלוץ הלוחם" ברחבי העיר, פעלה בעיר גם מחתרת "איסקרא" אולם באוקטובר הורה ארגון הפ.פ.ר. למחתרת להפסיק כל פעילות מחשש לתגובה גרמנית קשה בטרם היה הארגון מוכן.
איחוד ארגוני המחתרת.
באוקטובר 1942 חווה הגטו אקציה נוספת, שבמהלכה נשלחו כ-7,000 יהודים למחנות בלז'ץ ואושוויץ ועוד כ-1,000 נרצחו בתחומי העיר. אקציה זו השרתה את התחושה בקרב אנשי המחתרת, שכל הפעולות שבוצעו עד אז אינן משפיעות ושיש לעלות מדרגה בעוצמת פעולות ההתנגדות. סוג פעילות זו דרש היקף כח אדם משמעותי יותר.
כשלב ראשון החליטו שני הארגונים לאחד כוחות ולהקים מפקדה משותפת לתיאום הפעילות המאוחדת. מפקדה זו כללה את אהרון דולק ליבסקינד, אברהם (לאבאן) לייבוביץ, ואת שמשון (שימק) דרנגר מטעם "החלוץ הלוחם", ואת צבי (השק) באומינגר, בנק (יעקב) הלברייך וגולה מירה – מטעם "איסקרא". על אף הצורך המבצעי והדרישה מאנשי המחתרות, האיחוד היה חלקי מאחר ששני הארגונים לא הסכימו לוותר כליל על הקו האידאולוגי שלהם.
אחת סיבות להפרדה בין 2 המחתרות הייתה רמת המחתרתיות. בעוד ש"איסקרא" התנהלה כמו מחתרת אמיתית ובמידור גבוה, התנהל "החלוץ הלוחם" כמו תנועת נוער וכמעט ללא מידור.
פעולת קפה ציגנריה.
לאחר איחוד הכוחות, החל שלב תכנון הפעולה הגדולה שיועדה לצאת לפועל ב-22 בדצמבר 1942. מועד זה נבחר מאחר שהיה סמוך לערב חג המולד ולכן הייתה צפויה הרפיה בערנות של כוחות הביטחון, וכמו כן הוערך שחיילים רבים ימלאו את העיר דבר שמגדיל את סיכויי הפגיעה. התוכנית כללה מספר רב של פעולות חבלה ברחבי העיר. על מנת למנוע נקמת הגרמנים ביהודים שנותרו בגטו, הוחלט על ידי הנהגת המחתרת ליצור אצל הגרמנים את הרושם שמדובר במרד פולני על ידי הנפת דגלי פולין על מבנים מרכזיים בעיר, הנחת זרים על קברו של החייל האלמוני ושל אדם מיצקביץ, הדבקת כרוזים ועוד.
לאחר קביעת המטרות חולקו המשימות לאנשים והם נשלחו לדירות המסתור המתאימות, ובשעה היעודה פעלה כל חוליה על פי המטרות שהוגדרו לה:
מרכיבים חשובים במטרות היציאה לפעולה זו היו הרצון להוריד לגרמנים את הביטחון העצמי ולנקום:
תגובת הגרמנים.
הצבא הגרמני הגיב בפעולת נגד עוד באותו הערב והמשיך לרדוף את אנשי המחתרת עד לחיסולה המוחלט:
מעורבות ארגון אי"ל בהתקפה.
ב-21 בדצמבר 1942 (יום לפני ההתקפה המתוכננת) הגיעו מורשה לקרקוב אנשי הנהגת ארגון אי"ל יצחק צוקרמן וחווקה פולמן רבן על מנת לשכנע את אנשי המחתרת לחזור ולפעול בגבולות הגטו. כששמעו על ההתקפה המתוכננת למחרת הופתעו לחלוטין. תחילה ניסו להניא את ההנהגה המקומית מלבצע את הפעולה למחרת אולם משהתרשמו שאין בכוחם לשנות את ההחלטה החליטו להישאר בעיר ולסייע. למחרת הפעולה, נפצע צוקרמן בעת בריחה מהנאצים אך הצליח להגיע פצוע בחזרה לוורשה ולהשתתף במרד גטו ורשה. חווה פולמן נאסרה ביום המבצע ושהתה במחנות אושוויץ ורוונסבריק עד לסיום המלחמה.
סופה של המחתרת.
שארית אנשי המחתרת שהצליחו להתחמק מהגרמנים התכנסו ביער וישניץ בקרבת בוחניה וניסו לחדש את פעילות המחתרת. בראשם עמדו הלל ודז'יסלבסקי ובני הזוג דרנגר, שברחו ממאסר ומטרתם הייתה להציל את שרידי היהודים בגטו ולנקום באיכרים מסגירי יהודים. בנוסף חידשו את הוצאת ביטאון המחתרת "החלוץ הלוחם" שקישר בין הכוחות הפזורים ביער. במרץ 1943 פעלה המחתרת כנגד אחד האיכרים. לאחר פעולה זו הלשינו נתן ויסמן ויולק אפל על השוהים בבונקרים וב-13 במרץ הקיפו הגרמנים את הבונקרים ולכדו את השוהים בהם (למעט הלל). באוקטובר נהרג הלל ובנובמבר 1943 נתפסו ונהרגו שמשון וגוסטה דרנגר בידי הגרמנים וכך בא הקץ למחתרת.
מתוך כל אנשי המחתרת, שרדו רק 15 חברים וכמעט כולם עלו לישראל.
מורשת המרד.
פעילות המחתרת היהודית בקרקוב אולי לא עיכבה את מכונת ההשמדה הגרמנית, אך היא תרמה לתחושת הניצולים שלא כל היהודים הלכו אל מותם ללא התנגדות. היטיב לבטא זאת דולק ליבסקינד:
הידיעות על פעולות המחתרת התפרסמו בערים אחרות בפולין והיו לניצוץ שהדליק את אש המרד באותן ערים, כפי שכתב יצחק צוקרמן, ממפקדי אי"ל, שהתנגד בתחילה לפעולה בקפה "ציגנריה" אך הודה, בדיעבד, בחשיבותה:
נעשה הניסיון של מפקד הפ.פ.ר. בוורשה, יוזף זיונץ, לנכס לארגון, בראשו עמד, את המתקפה בקפה ציגנרה על אף שחלקו של ארגון זה במתקפה היה מינימלי. ניסיון זה בא לידי ביטוי בספרו שראה אור ב-1965.
הנצחת המרד.
בחזית הבניין בו היה ממוקם קפה "ציגנריה" ברחוב שפיטלנה 38, מול התיאטרון העירוני, הציבו שלטונות פולין לוח זיכרון עליו נכתב "בלילה שבין 22 ל-23 בדצמבר 1942, תקפו חיילים של גווארדיה לודובה וארגון הלוחמים היהודים את אולם ה"ציגנריה" שהיה מלא גרמנים וגרמו אבדות כבדות לכובש".
במרץ 1948 קבע לוח זיכרון על הבניין הפינתי בכיכר גיבורי הגטו (כיכר זגודי) 6 ורחוב פיבנה (Piwna), שם הייתה אחת מדירות המחתרת. על הלוח נחקקה האימרה לזכר הגיבורים המצוינים של גטו קרקוב אשר נרצחו בידי הברברים הגרמנים וכן שמות חברי המחתרת.
ב-18 במאי 1945 העניק צבא פולין לדולק ליבסקינד, צבי באומינגר ולגולה מירה את "העיטור הגבוה לגבורה, עוז רוח והעזה" (צלב גרונבלד) כהוקרה על פעילותם וגבורתם.
קרקוב והגטו שהיה בה מהווים חלק ממסלול המסעות שעושות קבוצות נוער מישראל להכרת השואה והמרד.
בשנת 2015 נחנך בנתניה רחוב החלוץ הלוחם, רחוב ראשון על שם מחתרת זו.
מסגד עומר בן אל-ח'טאב (ברלין)
מסגד עומר בן אל-ח'טאב (בגרמנית: Umar-Ibn-Al-Khattab-Moschee, בטורקית: Ömer İbnu’l Hattâb Camii) הוא מסגד בשכונת קרויצברג בברלין.
המסגד נבנה על ידי ארגון IVWP (ארגון אסלאמי למיזמי צדקה) ונקרא על שמו של הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב.
בנייתו החלה בשנת 2004 ועלתה כ-10 מיליון אירו. למסגד כיפה קטנה וארבעה מינרטים בגובה של כ-7 מטרים, המעוטרים בחצי סהר מוזהב. היכל התפילה יחד עם שתי קומות נוספות יכולים להכיל כ-1000 איש. חלק נוסף במסגד, הנקרא "מרכז משארי" (Maschari Center), כלל שבעה אולמות אירועים, בית ספר לקוראן וכמו כן גם חנויות בוטיק, מאפיות ומרכול.
ה"ארגון האסלאמי למיזמי צדקה" שייך ל"אגודת מיזמי צדקה אסלאמיים" (Association of Islamic Charitable Projects), תנועה אסלאמית מלבנון. "מרכז משארי" הוא מרכז התנועה בגרמניה.
היסטוריית הבניין.
באתר המסגד היה בעבר "מרכול בולֶה" שנשרף במהומות אחד במאי 1987 בקרויצברג. ההריסות מהשריפה נשארו במקום, וחלקי הבניין פונו רק שנים לאחר מכן. בתחילת שנת 2004 ביקש ארגון IVWP היתר בנייה עבור האתר.
הבנייה הושלמה ב-2008, אך המסגד נפתח רק ב-21 במאי 2010.
מסגד עומר בן אל-ח'אטאב (ברלין)
שועל בנגלי
שועל בנגלי (שם מדעי: "Vulpes bengalensis") הוא מין של שועל קטן יחסית, החי באזורי מזרח אסיה, בתת-היבשת ההודית ואזור ההימלאיה.
זהו שועל קטן יחסית בעל פרצוף מוארך עם אוזניים כהות מעט. זנבו השחור ארוך ביותר יחסית לגופו וקצהו שחור. צבעו הכללי הוא בין אפור לחום בהיר. אורכו כ-46 ס"מ, כאשר הזנב מגיע לאורך של כ-25 ס"מ, ומשקלו נע בין 2.3 ל-4.1 ק"ג.
תזונה.
השועל הבנגלי הוא אוכל-כול, בדומה לרוב השועלים, וניזון בעיקר ממכרסמים, כמו גם עופות, זוחלים קטנים, סרטנים, חרקים ואף פירות. את הגורים הוא יאכיל בעכברים.
תפוצה.
השועל הבנגלי מצוי לאורך תת-היבשת ההודית במגוון אזורי מחיה, לבד מהיערות הצחיחים של דרום הודו. הם מעדיפים כרי עשב הרריים או ערבות פתוחות וגם יערות.
השועל נפוץ במדינות הבאות: הודו, בנגלדש, נפאל ופקיסטן.
האי מאונט דזרט
עמנואל בן סבו
עמנואל בן סבו (נולד ב-15 בנובמבר 1964) הוא סופר, פובליציסט, איש חינוך ועיתונאי ישראלי.
קורות חייו.
עמנואל בן סבו נולד בישראל. אביו יליד במחוז טנג'יר-תטואן שבצפון מרוקו ואמו ילידת מקנס שבצפון מרוקו. גדל בבית שאן, בה למד בבית ספר ממלכתי דתי. מגיל 12 למד שש שנים בישיבת בני עקיבא במושב שדה יעקב שבעמק יזרעאל. בשנת 1982, בהיותו תלמיד בכיתה י"ב, הוציא את ספר שיריו הראשון "ברעום התותח" שהוקדש לחלל צה"ל תושב בית שאן שנפל במלחמת לבנון הראשונה שנערכה באותה שנה.
מהישיבה התיכונית המשיך לישיבת ההסדר "ברכת משה" במעלה אדומים. בתקופת לימודיו בישיבת ההסדר, בשנת 1987, פרסם תחת שם העט "חמיס טוטנג'י" שירים במוספי הספרות של העיתונים "ידיעות אחרונות", "מעריב", ו"כותרת ראשית". התגייס במסגרת ההסדר לחטיבת גבעתי, ובמקביל למד הוראה בסמינר למורים בירושלים.