לורן סטיוארט האריס נולד ב־23 באוקטובר 1885 בברנטפורד, אונטריו. בנם של תומאס מורגן האריס ואנה סטיוארט, האריס היה יורש של מפעלי המיכון מסי-האריס. העושר והמעמד של המשפחה העניקו להאריס תנאים שאיפשרו לו להתמקד בקריירת הציור שלו. הוא למד בבית הספר הטכני המרכזי ובמכללת סנט אנדרו. בשנים 1904 עד 1908 למד בברלין. הוא התעניין בפילוסופיה ובמחשבה המזרחית. מאוחר יותר הוא השתלב בתיאוסופיה והצטרף לסניף בטורונטו של החברה התיאוסופית הבינלאומית.
האריס התחתן עם ביאטריס פיליפס ב־20 בינואר 1910 ונולדו להם שלושה ילדים. זמן קצר לאחר שנפגשו והתיידדו עם ג'יימס הארווי מקדונלד בשנת 1911, הם הקימו יחד את קבוצת השבעה המפורסמת. הוא מימן את בנייתו של בניין הסטודיו בטורונטו עם ג'יימס מק'קלום. הסטודיו סיפק לאמנים מקום זול או פנוי ליצירה.
ב־1918 וב־1919, מימן האריס נסיעות לאומני קבוצת השבעה לאזור אלגומה, ונסע לאורך מסילת הרכבת המרכזית של אלגומה וצייר באזורים כמו נהר מונטריאול וקניון אגאווה. בסתיו 1921 נסע לחוף הצפוני של אגם סופיריור, לשם שב מדי שנה בשבע השנים הבאות. בעוד שציוריו מאלגומה וציוריו העירוניים בסוף שנות העשרים התאפיינו בצבעים עשירים ובהירים ומוטיבים של קומפוזיציה דקורטיבית, הרי באגם סופיריור הוא עבר לצייר בסגנון פשוט יותר עם לוחות צבעים מוגבלים - לרוב צבעים עם גוונים נייטרליים.
בשנת 1924, יצא לסיור רישומים עם ג'קסון לפארק הלאומי ג'ספר בהרי הרוקי הקנדיים וסימן בכך את תחילת נושא ההרים אותם המשיך לחקור במסעות רישום שנתיים עד 1929, גם באזורים סביב הפארק הלאומי באנף ואחרים.
בשנת 1930 יצא האריס למסע הרישומים המורחב האחרון שלו, ונסע לקוטב הצפוני על סיפון ספינת אספקה ​​למשך חודשיים, במהלכם השלים מעל 50 ציורים. הציורים הארקטיים סימנו את סוף תקופת ציורי הנוף שלו, ומשנת 1935 ואילך עבר האריס בהתלהבות לציור מופשט.
לאחר פירוק קבוצת השבעה בשנת 1933, האריס וחבריו האחרים התחברו לקבוצה הלאומית הגדולה יותר, קבוצת הציירים הקנדית.
משפחתו.
ב־20 בינואר 1910 התחתן האריס עם ביאטריס פיליפס. לזוג נולדו שלושה ילדים. מאוחר יותר התאהב האריס בבס, אשת חברו. בסופו של דבר האריס עזב את אשתו ושלושת ילדיו אחרי 24 שנים והתחתן עם בס הוסר בשנת 1934. מאוחר יותר באותה שנה הוא ובס עזבו את ביתם ועברו לארצות הברית. בשנת 1940 הם עברו לוונקובר שבקולומביה הבריטית. בס נפטרה בשנת 1969.
האריס נפטר בוונקובר בשנת 1970, בגיל 84, כאמן ידוע. הוא נקבר בשטח אוסף האמנות הקנדי של מקמייקל, שם מוחזקת עבודתו.
Weshoes
weshoes היא רשת שיווק ישראלית למכירת מוצרי הנעלה.
רקע.
בשנת 1983 הוקמה חברת "קולנוע חדש", בבעלות עמוס הורוביץ, שבראשיתה עסקה בהפצת סרטי קולנוע ובניהול בתי קולנוע. הורוביץ שייבא את מותג הנעליים בלנדסטון, החל לייבא בשנת 2005 את המותג קרוקס, ושיווק אותו באופן סיטונאי, כזכיין של המותג בישראל. בשנת 2008 פתח רשת קמעונאית בישראל למכירת מוצרי קרוקס, כשהסניף הראשון נפתח בנמל תל אביב. בתוך שנתיים היו לרשת 34 סניפים בישראל.
בשנת 2017 הוחלט לשנות את שם חנויות הרשת ל"קרוקס אנד מור" ובהמשך ל-Weshoes.
החברה משמשת מיבאת כמה מותגי נעליים מלבד קרוקס. נכון לאפריל 2021 מנתה הרשת 58 סניפים ברחבי ישראל. מלבד מוצרי קרוקס ובלנדסטון נמכרים בה מותגים נוספים, באמצעות הסניפים ואתר הרשת.
בית מגורי העיתונאים
בית מגורי העיתונאים, שנקרא גם שיכון העיתונאים, הוא כינוי לשני בנייני מגורים ברחוב יצחק שדה 56 וברחוב הפלמ"ח 13 בשכונת יד אליהו בתל אביב שנבנו בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 ואוכלסו על ידי עיתונאים ישראלים, בהם עיתונאים בולטים, כגון יוסף לפיד, יגאל לב ושבתאי דון-יחיא.
המבנה הוכרז מבנה לשימור על ידי ועדת השימור של עיריית תל אביב-יפו, בישיבתה מיום 9 במאי 2021.
היסטוריה.
בתחילת שנות השישים התארגנה קבוצת עיתונאים בעלי משפחות בשיתוף מסוים של אגודת העיתונאים בתל אביב לבנייה של שני בנייני מגורים. הקבוצה רכשה שטח גדול בשכונת יד אליהו בתל אביב, לא רחוק מהמקום שבו שכנה "הסינרמה", שעוד לא נבנתה באותן שנים. ב-1963 נכנסו העיתונאים לביתם החדש. בבניין ברחוב יצחק שדה גרו 8 משפחות עיתונאים ובבניין ברחוב הפלמ"ח 6 משפחות עיתונאים. לשני הבניינים הייתה חצר משותפת עם מדשאה ענקית בה שיחקו ילדי העיתונאים וחבריהם מהשכונה. האווירה במקום הייתה משפחתית ורבים מהעיתונאים הכירו זה את זה עוד קודם מעבודתם המשותפת ומחברותם באגודת העיתונאים.
בית מגורי העיתונאים היה שיכון סקטוריאלי המוקף סביבו בכמה שיכונים סקטוריאליים נוספים. ממערב לו נמצא "שיכון עובדי עיריית תל אביב" שנבנה עבור עובדי עיריית תל אביב. ממול "שיכון מפ"ם", שיכון מפלגתי שנבנה כעשר שנים קודם עבור חברי מפלגת הפועלים המאוחדת, ברחוב הגשר 53–61. ממערב נמצא "שיכון הפועל המזרחי" שנבנה עבור חברי המפלגה הדתית לאומית.
לא בכדי נבחר מיקום "שיכון העיתונאים" דווקא באזור זה. המיקום היה אידיאלי עבור העיתונאים שהתגוררו בו, שכן היה קרוב גאוגרפית לרוב מערכות העיתונים הראשיות שהתרכזו אז, סביב הרחובות יצחק שדה, המסגר, קרליבך ורחוב הרכבת, מרחק הליכה של 10–15 דקות משיכון העיתונאים. מערכת מעריב שכנה ברחוב קרליבך 2, מערכת הצופה ברחוב המסגר 66, מערכת ידיעות אחרונות שכנה אף היא באזור, מערכת על המשמר ברחוב בן אביגדור 4. מערכות העיתונים לעצטע נייעס ביידיש ואוי קלט בהונגרית שכנו ברחוב הרכבת 52 ליד התחנה המרכזית הישנה. בהיעדר תחבורה ציבורית הולמת למערכות העיתונים, נהגו עיתונאים רבים ללכת ברגל למקום עבודתם.
ברבות השנים נפטרו העיתונאים או עברו למקומות אחרים, ובשנת 2021 לא גר בבניינים אף דייר מהדיירים המקוריים, אם כי חלק מהדירות עדיין שייך ליורשיהם.
בשנת 2013 נערך במקום סיור של המחלקה לשימור בעיריית תל אביב. בשנת 2021 נערך סיור נוסף של המחלקה לשימור.
ארכיטקטורה.
קבוצת העיתונאים שהתארגנה לבניית המגורים שלה, רכשה חלקה שצדה האחד פונה לרחוב יצחק שדה 56 (אז רחוב הגשר) וצדה השני לרחוב הפלמ"ח 13. שני הבניינים תוכננו על ידי האדריכלים אברהם יסקי, חתן פרס ישראל לשנת 1982, ושותפו אמנון אלכסנדרוני. במקום בנייני מלט, שנבנו באזור באותו זמן, תכננו השניים את הבניינים מלבני סיליקט לבנות, עם חגורות בטון בין הקומות, שנועדו לחיזוק הבניין. הלבנים בנויות בבנייה נקייה ללא סימנים של שאריות טיט עליהן, ואינן מכוסות בטיח. הבניינים נבנו בסגנון הברוטליזם (בנייה בבטון חשוף), ועד המאה ה-21 הם בולטים בשוני שלהם מסביבתם.
ברחוב יצחק שדה בנוי הבניין מארבע קומות על קומת עמודים, וברחוב הפלמ"ח הוא בנוי משלוש קומות על קומת עמודים. על הקיר החיצוני של הבניין ברחוב יצחק שדה נבנו סביב החלק העליון של החלונות מסגרות בצורת ח' מזיזי בטון למטרת הצללה, ועל גבי חגורות הבטון נבנו הגבהות בטון המשמשות כמעקות לחלונות הגבוהים בסלון שנבנו ממפלס הרצפה עד התקרה. בבניין ברחוב הפלמ"ח נבנו המרפסות מבטון חשוף עד לגובה המעקה, כאשר חגורות הבטון מהוות תמיכה קונסטרוקטיבית למרפסות אלו, ועל החלונות אין אלמנטי הצללה. בפינות של שני הבניינים בנויים חלונות צרים וגבוהים מהרצפה עד התקרה.
הדיירים.
עם אכלוס הבניינים התגוררו בהם העיתונאים הבאים:
ילדים.
בבית מגורי העיתונאים גדלו מספר ילדים שהתפרסמו מאוחר יותר, ובהם:
פנקס העובדים הסוציאליים
חוק נכי רדיפות הנאצים
חוק נכי רדיפות הנאצים, התשי"ז-1957 אושר בכנסת ב-9 באפריל 1957, וקובע כי נכה יהא זכאי לתגמולים, לפיצויים ולהטבות שונות בגין נזקי בריאות שנגרמו לו כתוצאה מרדיפות הנאצים. הפיצוי ניתן כקצבה חודשית ותלוי באחוזי הנכות שנגרמו לשורד השואה ובמצבו הבריאותי. הקצבה עצמה כוללת הטבות, טיפולים רפואיים, הנחות והקלות מס.
הוראות החוק.
תנאי הזכאות.
על מנת להיות זכאי לפיצוי, אדם צריך לענות על מספר תנאים. על האדם ללקות בנכות שנגרמה על ידי הנאצים, ולא להיות זכאי לפיצוי כלשהו ממדינה שאינה מדינת ישראל. על שורד השואה לקבל אישור מועדה רפואית המעידה שדרגת נכותו של היא לפחות 25%. שורד שואה יהיה זכאי לפיצוי רק אם עלה לישראל לפני 1 באוקטובר 1953 ואם הוא בעל אזרחות ותושבות ישראלית רציפה החל מ-1 באפריל 1957. נוסף על כך, צריך הניצול לצרף מסמכים רפואיים לצורך הוכחת נכות. אם קיים אפוטרופוס, יש לצרף צו למינוי אפוטרופוס ואם התביעה מוגשת על ידי עורך דין, יש לצרף ייפוי כוח.
הטבות.
במסגרת החוק ניתן לזכאים תגמול חודשי שסכומו נקבע לפי דרגת הנכות שנקבעה לזכאי. כל אחוז נכות שווה כ-50 שקלים, כך שהתגמול נע בין 2,453 שקלים לאדם עם 25% אחוזי נכות ועד 4,997.92 שקלים לאדם עם 100% נכות. כמו כן, הזכאי יכול לבקש תגמול מוגדל למעוטי הכנסה שסכומו נקבע לפי דרגת הנכות, תוך ניכוי ההכנסות האחרות. תקרת התגמול נעה בין 5,909.87 שקלים בעבור 25% נכות ועד 11,033.70 שקלים לאדם עם 100% נכות.
הטבות נלוות.
הזכאים על פי החוק יקבלו פטור מלא מתשלום על תרופות מרשם הכלולות בסל שירותי הבריאות. ההטבה ניתנת באופן אוטומטי בבית המרקחת. בנוסף, הזכאי על פי החוק יוכל לקבל מימון של טיפול רפואי בנכויות שבגללן הוכר כנכה מלחמה, למשל טיפול פיזיותרפי, רכישת מכשירים וציוד רפואי ואורתופדי, ועוד.
נכי מלחמה בעלי נכות של הרגליים עשויים להיות זכאים לדמי נסיעה או לדמי ניידות, וכן להלוואות ומענקים לרכב רפואי במקרים המתאימים.
היסטוריה חקיקתית.
החוק אושר בכנסת ב-9 באפריל 1957, ומאז ועד סוף שנת 2020 תוקן 22 פעמים.