לבקשת מבקר מערכת הביטחון, אלוף (מיל') מאיר זורע, הוצב לשם ביחידתו כמבקר יחידות צה"ל. בהמשך התמנה למבקר הצבאי, בדרגת תת-אלוף.
לשם פרש לגמלאות ב-1991 וכיום ממשיך לשרת במילואים בצוות מבדקי הערכה לקצינים בכירים ובהרצאות מורשת בשייטת הצוללות ובחיל הים.
משפחה.
ב-1965 התחתן עם ליאורה שאותה הכיר בקיבוץ. ליאורה שעלתה מפולין ב-1958 התחנכה באשדות יעקב. מאחר שאספת הקיבוץ לא אישרה את הארכת שירות הקבע לטובת היציאה לאנגליה לרכש צוללות ה-T, עזבה משפחת לשם את הקיבוץ לקריית ים. באותה השנה יצאה המשפחה לפורטסמות' שבאנגליה במשלחת הרכש. באנגליה נולד הבן הבכור זיו שבהמשך שירת כקצין בצוללות. ב-1969 נולד הבן השני, שחר שגם הוא שירת בחיל הים. בשנת 1971 עברה המשפחה לגור בקריית טבעון.
חיים אזרחיים.
עם פרישתו ב-1991 החל לשם בתפקיד מנהל מחוז הגליל בקופת חולים הכללית, תפקיד אותו מילא חמש שנים.
בשנת 1995 עבר לשרת כראש אגף הנדסה ותשתיות במועצה אזורית משגב, ועסק בין היתר בהרחבת היישובים הקיימים והקמת יישובים חדשים.
בשנים 1997–2002 כיהן כמנכ"ל המועצה המקומית קריית טבעון, יישוב מגוריו.
לשם משרת בהתנדבות במרכז ההנצחה בטבעון, תחילה כחבר הנהלה ובהמשך כיו"ר. מוסיף לשיר כל השנים בחבורת הזמר המקומית ובמועדוני זמר באזור.
השכלה ולימודים.
לאחר השלמת הדוקטורט המשיך לשם להרצות באוניברסיטה, בעיקר לקורס חובלים של חיל הים, במהלך לימודיהם האקדמיים על תולדות ההעפלה וחיל הים, וכן במכללות אזוריות ומועדוני גמלאים.
השתתפות בפרסומים.
Military Technology, Vol 14 ,Issue 10 ,1990, Programmes: A Status Report, P79-98
אתלטיקה באולימפיאדת מוסקבה (1980)
אולימפיאדת מוסקבה (1980) נערכה במוסקבה, ברית המועצות. תחרויות האתלטיקה נערכו בין 24 ביולי ל-1 באוגוסט 1980. נערכו 38 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (14 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 960 משתתפים (266 נשים ו-694 גברים) מ-70 מדינות.
אירועים בולטים.
ברית המועצות () זכתה במקום הראשון עם 15 מדליות זהב ו-41 מדליות בסך הכול. האתלטים מבריטניה, איטליה, אוסטרליה, הולנד, ספרד וצרפת יוצגו עם הדגל האולימפי ולא עם דגל ארצם בשל החרם שהובילה ארצות הברית שנעדרה מהמשחקים.
בתחרויות האתלטיקה נשברו שישה שיאי עולם וחמישה שיאים אולימפיים.
האתלטיות הבולטות.
ברבל ווקל () שזכתה בשתי מדליות זהב. טטיאנה קזנקינה () שהגנה על תוארה בריצת 1500 מטר ואוולין יאל () שהגנה על תוארה בזריקת דיסקוס.
האתלטים הבולטים.
מירוטס איפטר () שזכה בשתי מדליות זהב. ולדמאר סירפינסקי () שהגן על תוארו בריצת מרתון ויורי סדיך () שהגן על תוארו ביידוי פטיש.
הזוכים במדליות.
נשים.
מקצועות השדה.
• בקרב 5, חלוקת המדליות נעשתה לפי שיטת ניקוד משנת 1977. התוצאות בסוגריים זהו עדכון הניקוד משנת 1985.
פארק אואנו
פארק אואנו (ביפנית: 上野公園) הוא פארק ציבורי רחב ידיים ברובע אואנו שבטוקיו (הנמצא ברובע המיוחד, טאייטו). הפארק הוקם בשנת 1873 על אדמות שהיו שייכות בעבר למקדש קאניי-ג'י. בהיותו אחד מהגנים הציבוריים הראשונים של יפן, הוא הוקם ברוח מערבית תוך השאלה והטמעה של שיטות עבודה בינלאומיות שאפיינו את תקופת מייג'י המוקדמת. זהו משכנם של מספר מוזיאונים משמעותיים, דוגמת המוזיאון הלאומי של טוקיו, מוזיאון הטבע והמדע הלאומי, המוזיאון הלאומי לאמנות מערבית.
פארק אואנו השתתף בעבר בחגיגות האביב בזכות פריחת עצי הדובדבן. בשנים האחרונות הפארק והאטרקציות שבו זוכים לפופולריות גדולה, עם למעלה מעשרה מיליון מבקרים בשנה, אשר הופכים את הפארק לפארק העירוני הפופולרי ביותר ביפן.
היסטוריה.
השטח של פארק אואנו היה שייך בעבר למקדש Kan'ei-ji, אשר נוסד ב-1625. רוב המבנים של המקדש נהרסו בקרב אואנו ב-1868, כחלק ממלחמת בושין, כאשר צבא שוגונות טוקוגאווה הובס בידי אלה השואפים לרסטורציה של שלטון הקיסר. בדצמבר של אותה שנה, הפכה גבעת אואנו לרכושה של העיר טוקיו.
כאשר נוסד ב-1873, פארק אואנו נוהל בידי משרד ענייני פנים (כיום משרד הפנים והתקשורת), ולאחר מכן בידי משרד החקלאות והמסחר, ואחר כך למשרד המשפחה הקיסרית (כיום סוכנות משק הבית הקיסרי). בשנת 1924, לכבוד חתונתו של הקיסר הירוהיטו, פארק אואנו ניתן לעיר באופן רשמי בידי הקיסר טאישו, ממנו קיבל גם את השם הרשמי שלו, שנמצא בשימוש גם היום: "פארק המתנה הקיסרית אואנו".
מדליית הכבוד הצבאית
מדליית הכבוד הצבאית (ביפנית: 従軍記章, תעתיק: ג'וּגוּן-קישׁוֹ) היה עיטור צבאי באימפריה היפנית.
המפקד העליון של כוחות הברית של יפן הכבושה ביטל את המדליה לאחר מלחמת העולם השנייה. לאחר אימוץ סעיף 9 לחוקת יפן, לפיו נאסר על יפן לנהל מלחמה כנגד מדינה אחרת, לא נותר טעם להמשיך להעניק את העיטור.
קיטי ג'נובזה
קיטי ג'נובזה (באנגלית: Kitty Genovese; 7 ביולי 1935 - 13 במרץ 1964) הייתה אישה ניו-יורקית שנדקרה למוות ליד ביתה ברובע קווינס ב-13 במרץ 1964. מקרה הרצח של ג'נובזה לא זכה להד מיוחד לאחר התרחשותו, אך כתבה שפורסמה בעיתון ה"ניו יורק טיימס" שבועיים לאחר מכן, לפיה 37 (ואחר כך 38) משכניה של ג'נובזה היו עדים לרצח אך לא טרחו להזעיק את המשטרה או להתערב בנעשה, עוררה עניין ציבורי. ספקות רציניים עלו באשר לנכונות הסיפור, כפי שהופיע ב"ניו יורק טיימס", אך הוא עורר מחקר נרחב בפסיכולוגיה חברתית ותועד על ידי לטנה ודרלי בשם "אפקט הצופה מהצד".
ביוגרפיה.
ג'נובזה נולדה בניו יורק והייתה הבכורה מחמישה ילדים במשפחה איטלקית-אמריקאית של המעמד הבינוני-נמוך שהתגוררה בברוקלין. היא למדה בבית ספר תיכון פרוספקט הייטס . לאחר שאמה הייתה עדה לרצח בניו יורק, עברה המשפחה לקונטיקט בשנת 1954. ג'נובזה, שהייתה בת 19 באותה עת, החליטה להישאר בניו יורק והמשיכה להתגורר בעיר עד מותה. בתקופה שבה התבצע הרצח, עבדה ג'נובזה כמנהלת בר בקווינס. היא הייתה לסבית והתגוררה בקווינס עם שותפתה לחיים, מארי אן זילונקו.
התקיפה.
השתלשלות האירועים שהובילו לרצח ג'נובזה תוארה במשפט הרצח ובדיווחים רבים לאחר מכן, אך פרטי ההתרחשות המדויקים עדיין מעורפלים בנקודות מסוימות. ג'נובזה שבה מעבודתה במכונית, בשעת בוקר מוקדמת ב-13 במרץ 1964. היא החנתה את מכוניתה בערך בשעה 3:15 לפנות בוקר בחניון המרוחק 30 מטרים מביתה, סמוך לסמטה המובילה אל הכניסה העורפית לבניין בו שכנה דירתה. כשפסעה מהרכב לכיוון ביתה, התקרב אליה אדם בשם וינסטון מוזלי. ג'נובזה נבהלה והחלה לרוץ לאורך מגרש החניה ולכיוון חזית הבניין. מוזלי רדף אחריה, תפס אותה ודקר אותה פעמיים בגבה. ג'נובזה צעקה "אלוהים, הוא דקר אותי! תעזרו לי!" מספר שכנים שמעו את הזעקה, אף שהיה זה לילה קר וחלונותיהם היו סגורים, אך רק בודדים מהם הבינו שזו קריאה לעזרה. אחד השכנים, רוברט מוזר, העיד כי קרא לעבר מוזלי "תסתלק מכאן!" ומוזלי נרתע ונמלט מהמקום. ג'נובזה הצליחה להגיע לכניסה האחורית של הבניין כשהיא פצועה קשה, ובשלב זה הייתה סמויה מעיניהם של השכנים שהיו יכולים לשמוע את התקיפה הראשונה.
אחד העדים טען כי אביו התקשר למשטרה מיד לאחר התקיפה הראשונה והודיע שברחוב יש אישה ש"הותקפה, אך היא קמה ומתנדנדת ברחוב". הקלטות של השיחות הראשונות שבוצעו למוקד המשטרה אינן ברורות ונראה שהמשטרה לא ייחסה חשיבות רבה לדיווחים אלו. בשנת 1964 עדיין לא היה מוקד כללי להזעקת המשטרה (מוקד 911) ואזרחים שביקשו להזעיק את המשטרה היו צריכים להתקשר לתחנת המשטרה המקומית. בר ששכן באזור היה מוקד של תגרות ידיים ובליל הרצח נסגר בשעה מוקדמת יותר בגלל קטטה, מה שאולי חיזק את סברתם של השוטרים כי האירוע אינו תובע הגעה למקום.
כמה מהעדים ראו את מוזלי נכנס למכוניתו ומסתלק מהמקום אך הוא שב לאחר עשר דקות, חבוש בכובע רחב שוליים שהסתיר את פניו. מוזלי חיפש את ג'נובזה במגרש החניה ובמתחם הדירות עד שאיתר אותה שוכבת, כמעט מחוסרת הכרה, במסדרון בחלקו האחורי של הבניין. סבורים כי ג'נובזה ניסתה להיכנס לבניין דרך דלת אחורית שהייתה נעולה. כששכבה במסדרון זה, הייתה ג'נובזה מחוץ לשדה הראייה של עוברי אורח ברחוב וגם רחוקה משדה ראייתם של האנשים שאולי שמעו או ראו את התקיפה הראשונה. מוזלי תקף את ג'נובזה ודקר אותה מספר פעמים. מפצעי דקירה בידיה הסיקו החוקרים כי ג'נובזה ניסתה להתגונן. בזמן שג'נובזה גססה על הרצפה, מוזלי אנס אותה. הוא לקח מארנקה 49 דולר והשאיר אותה שם. האירוע כולו נמשך כחצי שעה.
כמה דקות לאחר מכן התקשר למשטרה אדם בשם קארל רוס. ניידת משטרה הגיעה למקום תוך כמה דקות ובשעה 4:15 לפנות בוקר נלקחה משם ג'נובזה לבית-החולים, אך נפטרה בדרכה אליו.
חקירת המשטרה והתביעה הכללית העלתה שכתריסר אנשים (ולא 38 כפי שדווח במאמר של הניו יורק טיימס) שמעו או ראו חלקים מהתקיפה, אך אף אחד לא היה עד להתרחשות כולה. רק עד אחד, ג'וזף פינק, היה מודע לכך שג'נובזה נדקרה בתקיפה הראשונה. רוב העדים לא הבינו שמה שהם שמעו או ראו הוא אירוע של תקיפה, אונס ורצח. חלקם חשבו שמדובר במריבת אוהבים או בתגרת שיכורים.
התוקף.
וינסטון מוזלי (נולד ב-2 במרץ 1935), היה מפעיל ציוד עסקי, נשוי ואב לשני ילדים. מוזלי נעצר מאוחר יותר בחשד פריצה ובחקירתו התוודה על רצח ג'נובזה, כמו גם על שני מקרי רצח נוספים שכללו תקיפה מינית. מוזלי העיד כי בגלל האימפוטנציה שלו לא הצליח לקיים יחסי מין עם הנתקפות. בדיקות פסיכיאטריות שעבר הצביעו על כך שמוזלי היה נקרופיל.