וינשטוק הקים עמותה בשם "רוח המדבר". במסגרת פעילות העמותה לסיורים והרצאות אצל דובק מבקרים רבים, ובהם חיילים, עיתונאים, אנשי ממשל וסנאטורים אמריקאיים, אנשי ממשל אירופאים ועוד. דובק ערך להם סיורים במעיינות, בהרי הסביבה ובמדבר יהודה, תוך שיתוף פעולה עם הבדואים הפלסטינים.
אנדרטת חילות האוויר באוטווה
אנדרטת חילות האוויר (שמה באנגלית: Commonwealth Air Forces Memorial) בעיר אוטווה, בירת קנדה, מנציחה את זכרם של 799 אנשי צוות אוויר מחילות האוויר של בריטניה ומדינות חבר העמים הבריטי, שנפלו במלחמת העולם השנייה במהלך פעילות מבסיסים בקנדה, בארצות הברית ובאיים הקריביים, ומקום קבורתם לא נודע.
האנדרטה ממוקמת מול בניין העירייה הישן של אוטווה, באתר המשקיף על נהר אוטווה מגדתו המזרחית, ליד מפלי רידו (Rideau Falls). היא מורכבת מכיכר עגולה בקוטר של כ-10 מטרים, שבמרכזה בריכת מים שקועה. על גבי בסיס מוגבה במרכז הבריכה ממוקם גלובוס ארד חלול, אשר פסל ארד של נשר רכוב על ראשו. שני קירות קשתיים קצרים ממוקמים על קו ההיקף של הכיכר, משני עבריו של הגלובוס, ועליהם נרשמו שמות הנעדרים. שמותיהם נרשמו לפי סדר שנות נפילתם, ובתוכן לפי השיוך שלהם לחילות האוויר השונים.
מרבית הנעדרים המונצחים באנדרטה שירתו בחיל האוויר המלכותי הקנדי ובחיל האוויר המלכותי. חלקם פעלו בצפון אמריקה ובים הקריבי בפעילות מבצעית באוקיינוס האטלנטי או בהטסת מטוסים מארצות הברית ומקנדה אל בריטניה. אחרים שהו בצפון אמריקה לצורך הכשרה כטייסים ואנשי צוות אוויר של חילות האוויר של מדינות חבר העמים הבריטי (בבסיסי אוויר בצפון אמריקה אומנו במהלך מלחמת העולם השנייה למעלה מ-137,000 אנשי צוות אוויר של מדינות אלו).
הלוט מעל האנדרטה הוסר ב-1 ביולי 1959 על ידי המלכה אליזבת השנייה, מלכת בריטניה, שהיא גם מלכת קנדה.
האנדרטה הוקמה על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ומתוחזקת על ידה.
גרהארט ריגנר
גרהארט מוריץ ריגְנר (בגרמנית: Gerhart Moritz Riegner; 12 בספטמבר 1911, ברלין – 3 בדצמבר 2001, ז'נבה) היה נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ בעת מלחמת העולם השנייה. הביא לידיעת העולם, באמצעות מברק ריגנר, את הידיעה שמסר לו התעשיין הגרמני אדוארד שולטה, בדבר הפעלת הפתרון הסופי - תוכנית ההשמדה הטוטאלית של היהודים באירופה על ידי גרמניה הנאצית. כיהן כמזכיר כללי של הקונגרס היהודי העולמי בין השנים 1965 ל-1983.
ראשית דרכו.
גרהארט ריגנר נולד בשנת 1911 למשפחת משפטנים יהודים בברלין בירת הקיסרות הגרמנית, ובה גדל והתחנך. למד משפטים בברלין, בפרייבורג ובהיידלברג. בשנת 1933, לאחר שקלגסים נאצים צרו על בית המשפחה בברלין בקריאות "יהודים החוצה", אחזה חרדה את בני המשפחה והם עזבו את גרמניה לצרפת, שם המשיך בלימודי המשפטים באוניברסיטת סורבון וקיבל תואר במשפטים בשנת 1935. מצרפת עבר גרהארט ריגנר לשווייץ, שם עבד כעורך דין במשפט בינלאומי. כעורך דין מנוסה נתקבל לעבודה כיועץ משפטי בנציגותו בשווייץ של הקונגרס היהודי העולמי שנוסד בז'נבה בשנת 1936. בשנת 1939 נתמנה לעמוד בראש נציגות הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ.
"מברק ריגנר".
בימי מלחמת העולם השנייה פעל ב תעשיין גרמני אנטי-נאצי בשם אדוארד שולטה כמנהל חברת מכרות גרמנית. אזור פעולתו היה בשלזיה, בקרבת מחנה ההשמדה אושוויץ. במסגרת תפקידו נסע לעיתים קרובות לשווייץ, ובהיותו שם מסר מידע לשירותי המודיעין של בעלות הברית. ב-29 ביולי 1942 עלה שולטה על רכבת מפולין לשווייץ, בנסיעה שמטרתה הייתה לחשוף בפני הארגונים היהודיים בשווייץ, ודרכם בפני בעלות הברית, את דבר ביצועו של "הפתרון הסופי" להשמדתם של כל יהודי אירופה באמצעות הגז ציקלון בה. בהגיעו לשווייץ נפגש שולטה בציריך עם איש עסקים יהודי בשם איזידור קופלמן, עמו היו לו קשרי עסקים, וגילה לו את הסוד הנורא. קופלמן העביר את המידע ליהודי בשם בנימין סגלוביץ', שניהל את לשכת המידע של הקהילות היהודיות בשווייץ. סגלוביץ' העביר את המידע לגרהארט ריגנר כנציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ.
ריגנר עמד על חשיבות הידיעה ועל חומרתה, וראה לנכון להעבירה לידי ממשלות בעלות הברית ומנהיגי יהדות העולם. ריגנר התקשר להווארד אלטיג, סגן הקונסול האמריקאי בז'נבה, מסר לו את המידע וביקש שיעבירו למשרד החוץ האמריקאי, ולידיעת הרב סטיבן וייז, ממנהיגי יהדות ארצות הברית. אלטינג העביר את המידע במברק למשרד החוץ, וציין כי ריגנר הוא מקור מהימן. משרד החוץ העביר את תוכן המברק לרב וייז. ריגנר העביר מברק זהה, באמצעות הקונסוליה הבריטית, גם לחבר הפרלמנט הבריטי היהודי סידני סילברמן. המברק קיבל בספרי ההיסטוריה את הכינוי "מברק ריגנר", והוא נחשב לידיעה שאישרה בעיני בעלות הברית ויהדות העולם את דבר ההשמדה הטוטאלית של יהודי אירופה בידי הנאצים.
אף על פי שמברק ריגנר היה הידיעה המוסמכת הראשונה על דבר השמדת היהודים, תגובת בעלות הברית הייתה רפה ומאכזבת, והצהרתית בלבד. ב-17 בדצמבר 1942 פרסמו 11 ממשלות של בעלות הברית וכן ממשלת צרפת החופשית הצהרה משותפת כי "השלטונות הגרמנים מגשימים עכשיו את כוונתו של היטלר, שעליה הכריז חזור והכרז, להשמיד את העם היהודי באירופה". בו בעת שירת בעמדת מפתח עוזר שר החוץ האמריקאי לבעיות המלחמה המיוחדות, ברקינרידג' לונג, שעשה כמיטב יכולתו לסכל הצלת יהודים. רק כשנה וחצי לאחר שיגור המברק, בינואר 1944, הקים הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את הוועדה למען פליטי המלחמה שנועדה לפעול להצלת יהודים – אך פעולתה הייתה דלה. על הקמת הוועדה כתב ריגנר בספר זיכרונותיו: "מאז מברקי הראשון חלפו 18 חודשים, שבמהלכם נמשך הטבח ללא פשרות ומיליוני יהודים הוקרבו".
לאחר המלחמה.
בשנת 1956, כאשר קיבלה מרוקו את עצמאותה, היה ריגנר אחד משני נציגי הקונגרס היהודי העולמי שניהלו משא ומתן עם שלטונות הממלכה לעליית יהודי מרוקו. המשא ומתן התנהל בפריז במשך שבוע ימים בסוף חודש יוני 1956. מצד שלטונות מרוקו נטלו בו חלק שר הפנים וראש שירותי הביטחון של מרוקו. המשא ומתן הסתיים ב-27 ביוני 1956 ברבאט בירת מרוקו, בהסכמה על מתן רשות ליציאתם של חלק מיהודי מרוקו מן הממלכה, אך לא באופן רשמי למדינת ישראל. היה זה אחד הצעדים הראשונים שהובילו אל הגל הגדול של העלייה ממרוקו. בהמשך, בשנים 1961–1964, עלו לישראל רבבות מיהודי מרוקו, תוך העלמת עין מצד המלך חסן השני וממשלתו.
בשנת 1965 נתמנה ריגנר למזכיר הכללי של הקונגרס היהודי העולמי, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1983.
לאחר מבצע סיני גברו הרדיפות נגד היהודים במצרים. הקונגרס היהודי העולמי נחלץ לעזרת יהודי מצרים, ופנה לשם כך בבקשת עזרה מארגון הצלב האדום הבינלאומי. ב-28 בנובמבר 1956 התקיימו בז'נבה דיונים בין נציגי הקונגרס לנציגי הצלב האדום. ריגנר הצביע בפני נציגי הצלב האדום על סעיף 4 לאמנת ז'נבה הרביעית משנת 1949 להגנת אוכלוסייה אזרחית במלחמה, ודרש את הגנתם על יהודי מצרים מפני גירוש או מאסר. כתוצאה מדיונים אלה יצאו שני נציגים של הצלב האדום למצרים כדי לסייע לאוכלוסייה היהודית.
ב-10 בנובמבר 1975 נתקבלה החלטה 3379 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, שהשוותה את הציונות לגזענות. מדינת ישראל ונציגיה באו"ם ובבירות העולם פעלו כדי לבטל את ההחלטה. במקביל פעל גם ריגנר לביטול ההחלטה. הפעולה נשאה פרי, וב-16 בדצמבר 1991 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 4686, שבה הודיעה כי היא חוזרת בה מן ההשוואה.
בשנת 1983 פרש ריגנר מכהונתו כנשיא הקונגרס היהודי העולמי. בשנת 1987 העניק לו נשיא צרפת פרנסואה מיטראן את אות לגיון הכבוד, העיטור הגבוה ביותר של צרפת. האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה העניק לו עיטור כבוד על מאמציו לשיפור יחסי הכנסייה הקתולית עם העם היהודי.
ריגנר היה מעורב בתהליך המסובך של שיפור יחסי ישראל-הוותיקן, והיה נוכח בעת שנחתם ב-30 בדצמבר 1993 הסכם היסוד בין הכס הקדוש ומדינת ישראל, שבעקבותיו החליפו ביניהן שגרירים במאי 1994. באותה עת הוענק לו גם עיטור ארבע החירויות (Four Freedoms Award) על שם ארבע החירויות שעליהן דיבר הנשיא פרנקלין רוזוולט בנאום ארבע החירויות מ-1941.
גרהארט ריגנר מעולם לא נישא, ולא היו לו ילדים. הוא נפטר בציריך בשנת 2001, בן 90 שנה היה במותו.
ספר זיכרונותיו: "לעולם אל תתיאש – שישים שנה בשירות העם היהודי וזכויות האזרח" ראה אור רק לאחר מותו, לראשונה בגרמנית ולאחר מכן בתרגום לאנגלית.
וילהלמינה קופר
וילהלמינה קופר (בהולנדית: Wilhelmina Cooper; 1 במאי 1939 – 1 במרץ 1980) הייתה דוגמנית שהתחילה לעבוד עם "פורד מודלס" ובשיא הצלחתה ייסדה סוכנות דוגמנות משל עצמה, "וילהלמינה מודלס", בעיר ניו יורק ב-1967.
חייה.
נולדה כ- Wilhelmina Behmenburg ב-Culemborg, הולנד, ידועה בשמה המקצועי "וילהלמינה" או "וילי" בפי ידידיה. היא היגרה עם משפחתה לשיקגו, אילינוי, ארצות הברית, ב-1954. היא נעשתה אחת הדוגמניות המפורסמות ביותר בשנות החמישים והשישים. במהלך הקריירה שלה כדוגמנית היא הופיעה על שעריהם של 255 מגזינים.
לפי הודעת הפטירה שלה במגזין טיים:
"בימיה כנערת שער, וילהלמה התפארה שהיא הייתה "אחת מדוגמניות הצמרת הבודדות שהיו בנויות כאשה." היא היתמרה לגובה 1.80 ס"מ, מידות גופה היו (באינץ'ים) 38-24-36, עיניה עיני איילה, עצמות לחיים עדינות ורעמת שיער שחורה גבוהה, היא גילמה את המראה הקלאסי, האריסטוקרטי שעזר למצב את הסגנון הסטנדרטי בשנות החמישים והשישים."