בגנים קטנים יש אגם אחד המוקף בגן סלעים, צמחים ומבנים. בגנים בגודל בינוני יש אגם אחד שאליו זורם פלג אחד או יותר, כשגשרים חוצים את הפלגים, או אגם אחד ארוך המחולק לשני גופי מים על ידי תעלה צרה כשמעליה עובר גשר. בגנים גדולים מאוד כדוגמת גן המנהלן העניו, האלמנט העיקרי בגן הוא אגם גדול ובו איים סמליים, המסמלים את האיים של בני האלמוות. פלגים זורמים לתוך האגם, ויוצרים פינות נוף נוספות. מבנים רבים מאפשרים לצפות במים מזוויות שונות, כולל ספינת אבן, גשר מקורה, ומספר ביתנים לצד המים או עליהם.
כמה גנים יוצרים אשליה של אגמים באמצעות שטחים של חול לבן הגובלים בשורת סלעים בתוך חצרות פנימיות. באור הירח נראים שטחים אלו כאגמים אמתיים. סגנון "גן יבש" זה יובא אחר כך ליפן והפך שם לגן זן.
הנתיב של פלגי המים בגנים הסיניים הוא תמיד מתפתל, ומדי פעם הם נחבאים מתחת לסלעים או צמחייה. האב הישועי הצרפתי ז'או-דני אטירה, שהיה צייר בשירות הקיסר הסיני מ-1738 ועד 1768 תיאר אחד הגנים שראה:
פרחים ועצים.
יחד עם מים, סלעים ואדריכלות מהווים פרחים ועצים את האלמנט הרביעי המהותי בגן סיני. הם מייצגים את הטבע בצורה החיה ביותר, ויוצרים ניגודיות בינם לבין הקווים הישרים של המבנים ובינם לבין הקביעות, הקווים החדים וחוסר התנועה של הסלעים. הם משתנים כל הזמן יחד עם עונות השנה, ומהווים מקור הן לקולות (רעש הגשם על עלי הבננה, או הרוח השורקת בינות לגבעולי החזרן) והן לניחוחות נעימים המנעימים את זמנו של המבקר בגן.
לכל פרח ולכל עץ בגן יש משמעות סמלית:
מבין הפרחים בגן הסיני הפרחים הנחשבים ביותר היו הסחלב, האדמונית והלוטוס ("Nelumbo nucifera" – נלומבו נאכל).
המעצבים של הגן הסיני השתדלו לשמר את המראה הטבעי של הנוף. גיזום וקיצוץ שורשים, אם נעשו בכלל, ניסו לשמר את הצורה הטבעית. עצים ננסיים שהיו מסוקסים ועתיקים למראה היו מבוקשים במיוחד בנופים המיניאטוריים של הגנים הסינים.
"נוף מושאל", מועד ועונות השנה.
"נוף מושאל" (借景, בפין-יין:"Jièjǐng" - גְ'יֵה-גִ'ינְג) היה על פי "אומנות הגנים", ספרו של גִ'י צֶ'נְג מהמאה ה-16, האלמנט החשוב ביותר בגן. מוטיב זה ניצל נופים מחוץ לגן, כדוגמת מבט על הרים רחוקים או עצים בגן סמוך, על מנת לייצר אשליה שהגן גדול ממידותיו. הדוגמה הידועה ביותר הייתה התצפית בערפל על הפגודה של המקדש הצפוני בסוג'ואו, כפי שנראית במרחק מעבר לבריכה בגן המנהלן העניו.
אבל, כפי שכתב גִ'י צֶ'נְג, זה יכול להיות גם "הסרט הנקי של פלג מים, חיות, עופות, דגים, או אלמנטים טבעיים אחרים (גשם, רוח, שלג), או משהו מוחשי פחות כדוגמת אלומת אור הירח, השתקפות באגם, הערפל בבוקר, או השמים האדומים בשעת שקיעה". זה יכול היה להיות גם קול, הוא המליץ לשכן ביתן בסמוך למקדש, כדי שהתפילות המושרות תשמענה, לשתול פרחים ריחניים בסמוך לשבילים וביתנים, כדי שהמבקרים יעריכו את ניחוחם. שיוכנו מוטות שיעודדו ציפורים לבוא ולשיר בגן, שהפלגים יתוכננו כדי שישמיעו קולות פכפוך ערבים, ושיישתלו עצי בננה בחצרות כדי שהגשם יקיש על עליהם. "להשאלה מתוך שיקול דעת אין סיבה" כתב גִ'י צֶ'נְג, "היא נולדת בפשטות מתוך ההרגשה שנוצרה מיופי הנוף".
העונה והשעה ביום היו אלמנטים חשובים אף הם. מתכנני הגן לקחו בחשבון פינות נוף שיראו בצורה המיטבית בחורף, בקיץ, בסתיו ובאביב, ואלו שיראו בצורה הטובה ביותר בלילה, בבוקר או אחר הצהריים. גִ'י צֶ'נְג כתב: "בלב ההמולה של העיר, אתה אמור לבחור מראות שלווים ומזוככים: מקרחת יער מורמת, אתה מביט אל האופק הרחוק, מוקף בהרים כמו מסך; בביתן פתוח, רוח קלה ומתונה פולשת לחדר, מהדלת הקדמית, מי המעיין זורמים אל הביצה".
הסתרה והפתעות.
אלמנט חשוב נוסף בגן היה הסתרה והפתעה. הגן תוכנן כך שלא יראה בשלמותו בבת אחת, הוא עוצב כסדרה של פינות נוף. מבקרים עברו מפינת נוף אחת לשנייה או בתוך מעברים מקורים סגורים או בשבילים מתפתלים שהסתירו את פינות הנוף עד הרגע האחרון. פינת הנוף הופיעה לפתע בפניה בשביל, דרך חלון, או שהוסתרה מאחורי מסך של צמחי חזרן. פינות הנוף יכלו להתגלות מבעד ל"דלת הסהר" העגולות או דרך חלונות בעלי צורות יוצאות דופן, או דרך חלונות מכוסים בסורגים מורכבים שפיצלו את הנוף לחלקים.
באמנות ובספרות.
הגן משחק תפקיד חשוב בספרות ובאמנות הסינית, וההפך, האמנות והספרות נתנו השראה לגנים רבים. אסכולת הציור המכונה "שָׁאן שְׁווֵי (山水, בפין-יין: "Shānshuǐ", מילולית "הרים ומים" שפירושה "נוף"), שהחלה במאה החמישית, קבעה את העקרונות של ציור הנוף הסיני, שהיו דומים לאלו של הגינון הסיני. ציורים אלו לא התיימרו להיות ריאליים. מטרתם הייתה להביע בציור את מה שהאמן חש, ולא את מה שראה.
צייר הנוף שְׁטָאו (石涛, בפין-יין: "Shí Tāo"; 1720-1641) כתב כי הוא רצה "ליצור נוף שאיננו מושחת על ידי הבנליות הגסה..." הוא רצה ליצור תחושה של ורטיגו אצל הצופה: "לבטא יקום שאינו בר-גישה לאדם, מבלי שתהיה דרך שתוביל לשם, כמו האיים של בוהאי, פנגלאי ופאנגחו, שרק בני האלמוות יכולים לחיות בהם, ושאותם האדם אינו יכול לדמיין. זהו הוורטיגו הקיים ביקום הטבעי. לבטא זאת בציור, אתה חייב להראות פסגות משוננות, מצוקים תלולים, גשרים תלויים, תהומות עמוקים. על מנת שהאפקט יהיה נפלא באמת, הוא חייב להיעשות באמצעות כוחה של המברשת לבדה". זה היה הרגש שמתכנני גנים רצו לייצר באמצעות סלעי המשכילים ורכסי ההרים המיניאטוריים.
ב"אומנות הגנים", ספרו של גִ'י צֶ'נְג מהמאה ה-16, הוא כתב "יש לחקור לעומק את רוחם וקסמם של ההרים והיערות ; ... רק הידע של הממשי מאפשרת ליצור את המלאכותי; לכן העבודה שנוצרה רכשה את הרוח של הממשי, בחלקו בשל השראה שמימית, אבל בעיקר בשל המאמץ האנושי". הוא תיאר את האפקט שהוא רצה לייצר בתכנון סצנת נוף סתווית בגן: "הרגשות נמצאים בהרמוניה עם הטוהר, עם תחושת ההשתחררות. הנפש שמחה בהרים ובנקיקים. לפתע פתאום הנפש, מנותקת מעולם הדברים הקטנים, משולהבת ונראה כאילו היא רוצה לחדור לתוך תוכו של הציור, ולפסוע בו".
בספרות היו הגנים לעיתים קרובות הנושא לסוגה של שירה המכונה "טְייֵן-יְוֵּ'אן", מילולית "שדות וגנים", שהגיעה לשיאה בתקופת שושלת טאנג (907-618) עם משוררים דוגמת וָאנְג וֵיי (王維, בפין-יין: "Wáng Wéi"; 759-699). שמם של גן הגלים הגועשים וגן המדיטציה בסוג'ואו נלקח ישירות משורות בשירה הסינית. בתוך הגנים, ביתנים מסוימים ונקודות תצפית היו מוקדשים לעיתים קרובות לבתים מתוך שיר, שנחקקו על סלעים או לוחות אבן. בביתן הירח בא עם רוח קלה במפלט גן הזוג, ששימש לצפייה בירח, חקוקות שתי השורות הבאות של המשורר הָאן יוּ' (韓愈, בפין-יין: "Hán Yù"; 824-768):
והיכל האדמונית במפלט גן הזוג מוקדש לבית בשיר שכתב לי באי:
וָאנְג וֵיי (761-701) היה משורר ונזיר בודהיסטי, שעבד תחילה כפקיד ממשל לפני שפרש לגמלאות בלָאנְטְייֵן, שם בנה את אחד הגנים הראשונים מהסוג המכונה "וֶנְזֶ'ן יְוֵּ'אן" או גן המשכילים, המכונה "ווָאנְג צְ'ווָאן". בגן זה, נפרשו לפני המבקר כעשרים סצנות נוף, כמו ציור על מגילת קלף, וכל אחד הומחש על יד בית של שיר. לדוגמה, פינת נוף אחת המחישה את השיר הבא:
גן "ווָאנְג צְ'ווָאן" נעלם, אבל זכרו, שהשתמר בציורים ובשירים, היה מקור להשראה לגני משכילים אחרים.
החשיבות החברתית והתרבותית של הגן מומחשת ברומן הקלאסי חלום החדר האדום, אחד מארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים מאת צָאו שׂוֵּ'צִ'ין המתרחש כמעט כולו בגן.
פילוסופיה.
לגן הסיני הקלאסי היו כמה תפקידים. אפשר היה להשתמש בו לעריכת מסיבות, חגיגות, מפגשים משפחתיים, או רומנים. אפשר היה לנצל אותו לצורך התבודדות או הרהורים. היה זה מקום רגוע שאפשר לצייר, לכתוב שירה, לעסוק בקליגרפיה, לחבר מוזיקה או לנגן אותה ולהתעמק בכתבים הקלאסיים. היה זה מקום לשתיית תה ולמשוררים להשתכר מיין. הגן היה סוג של חלון ראווה להציג את הטעם האסתטי של הבעלים. אבל לגן היה גם מסר פילוסופי.
לטאואיזם היה השפעה חזקה על הגן הקלאסי. לאחר שושלת האן (מ-206 לפנה"ס ועד 220 לספירה) נבנו גנים לעיתים קרובות כמקומות מפלט לפקידי ממשל שאיבדו את משרותיהם או שרצו להימלט מהלחצים והשחיתות של חיי חצר הקיסרות בבירה. הם בחרו לשאוף ליישם את הרעיונות הנשגבים של הטאואיזם של התנתקות מדאגות העולם הזה.
לחסידי הטאואיזם ניתן להגיע להארה על ידי התבוננות מעמיקה באחדות הבריאה, שבה הסדר וההרמוניה אינהרנטיים לעולם הטבע. הגנים נועדו לעורר את התחושה השלווה של שוטטות בנוף הטבעי, לחוש קרוב יותר לאורח החיים הקדמוני, ולהעריך את ההרמוניה בין האדם לטבע.
בטאואיזם סלעים ומים הם הפכים, יין-יאנג, אבל הם משלימים האחד את השני והופכים עקב כך לשלמים. סלעים הם מוצקים, אבל מים יכולים לשחוק סלעים. הסלעים שעברו סחיפה עמוקה מאגם טאי המצויים בגנים קלאסיים רבים ממחישים עקרון זה.
גם לשבילים המתפתלים, למעברים המקורים ולגשרים בצורת זיג-זג המובילים מבקרים מפינת נוף אחת לאחרת יש מסר. הם ממחישים את הפתגם הסיני: "במעקפים, הדרך לסודות".
על פי היסטוריון הנוף והאדריכל צֶ'ה בִּינְג צ'יו, כל גן היה "מסע לחיפוש גן העדן. של עולם אבוד, של יקום אוטופי. גן המשכיל היה שותף במסע חיפוש זה. מצד אחד החיפוש אחרי ביתם של בני האלמוות, מצד אחד החיפוש אחר העולם של תור הזהב שהוא כה יקר לליבו של המשכיל".