במאי 1963 מונה וידרא למנכ"ל יחיד של צים. טרם מינויו נוהלה החברה על ידי קוורטט של דירקטורים שייצג את בעלי המניות. הרכב הקוורטט האחרון היה: נפתלי וידרא, צבי יחיאלי, יוסף ברפל וצבי הרמן. הראשון היה אחראי לניהול המסחרי ותפעול הצי. יו"ר הדירקטוריון היה נציג האוצר, ד"ר יעקב ארנון.
החברה, שנקלעה לקשיים כספיים, לא עשתה חיל אף תחת שרביטו של וידרא. לאור ההפסדים וכתוצאה מחוסר אמונו בדירקטור המתחזק מיכאל צור, התפטר וידרא מתפקידו בראשית 1966 ועזב את החברה בה שירת כמנהל עשרים שנה. מיכאל צור, שהתמנה ליו"ר החדש של צים, לא חסך שבטו מן הדירקטוריון הקודם, והציג את החברה בפני הממשלה והציבור ככושלת, תוך האשמה והטלת רפש בווידרא ובעמיתיו לדירקטוריון.
וידרא הגיב על ההאשמות ובאוגוסט 1966 פרסם דיסרטציה בשם "עלבונה של צים", בה פירט את האירועים שקדמו להתפטרותו וניתח את מצבה הכלכלי-מסחרי של צים עד לאותו מועד. הוא נימק את מצבה הכלכלי הגרוע של החברה בשלוש סיבות: (1) הספנות בישראל לא זכתה לתמריצים ממשלתיים כענפי יצוא אחרים במשק, (2) אניות הסכם השילומים נמכרו לחברה במחיר מופקע, נגד רצונה, וכך פגעו ברווחיות הצי ובכושר תחרותו בשוקי התובלה הימית, (3) בשל התפתחות התעופה הפכה ספנות הנוסעים ללא רנטבילית בעליל. המסקנה הבלתי נמנעת היא: אם הממשלה חפצה, משיקוליה שלה, להחזיק בצי של אניות נוסעים – שתעשה זאת בעצמה, על חשבונה, תוך נתק מלא מחברת צים. טענות אלו לא נסתרו מעולם.
"עלבונה של צים" היה בראש וראשונה עלבונו של ד"ר וידרא שלא חזר לניהול ספנות אקטיבי. לאור הוויכוח הפומבי שעורר צור על מצבה של החברה והנהלתה, קרא וידרא להקמת ועדת חקירה בלתי תלויה, "שתמשיך בבירור, תלמד את הבעיות, תשמע את כל הצדדים ותוציא מסקנות – ללא משוא פנים".
חקירה לא נערכה. היו"ר מיכאל צור מינה למנכ"ל את מאיר גירון, אשר פרש מתפקידו בשלהי שנת 1969, לאחר סכסוך עם צור על רקע דרישתו של גירון לחסל את צי הנוסעים. וידרא, שדרש זאת שנים רבות קודם לכן, סירב לעסוק בחשבונות העבר כאשר התבקש על ידי העיתונות להתייחס לנושא התפטרותו של גירון והפנה אותה לחוברת "עלבונה של צים".
מיכאל צור, שהפך בהמשך למנכ"ל "החברה לישראל", הורשע במאי 1975 בקבלת שוחד ונדון ל-15 שנות מאסר.
יו"ר רשות הנמלים.
ב-1969 מונה ד"ר וידרא ליו"ר דירקטוריון רשות הנמלים. בתקופת כהונתו התמודדה הרשות עם יחסי עבודה מתוחים בנמל אשדוד, תקופת החירום של מלחמת יום כיפור, סגירת תעלת סואץ, פיתוח נמל אילת, פיתוח טכנולוגי והתייעלות של כל נמלי ישראל והיערכותם לטיפול במכולות. בתפקיד זה כיהן עד 1981.
קריירה אקדמית.
במקביל לתפקידיו הציבוריים היה וידרא פעיל בתחום האקדמי. הוא היה פרופסור חבר בחוג לכלכלה של אוניברסיטת חיפה, חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה ויו"ר הוועד הפועל שלה. הוא פעל להפיכת תחום הספנות למקצוע אקדמי, ובשנות השבעים הקים את החטיבה לספנות באוניברסיטת חיפה, במסגרת החוג לכלכלה. וידרא היה מעורב בבניית תוכנית הלימודים, הכשרת הסגל האקדמי, וכן ושימש כמרצה בחטיבה.
הקמת "מכון וידרא לחקר הספנות והתעופה".
וידרא עמד בראש ועדה של המועצה הלאומית למחקר ופיתוח שהמליצה על הקמת מוסד מחקר עצמאי בתחום הספנות והתעופה, שיעסוק במחקר אקדמי וכלכלי של תחומים אלו. וידרא פעל לגיוס מימון להקמת המכון, ולאחר שהוקם ניהל אותו, ותרם את שכרו מעבודות ייעוץ שונות לקופת המכון. לאחר מכן פעל להעברת המכון לאוניברסיטת חיפה, כגוף אקדמי במסגרת האוניברסיטה. מעבר זה הושלם ב-1987. עם חנוכת המכון במשכנו החדש, לאחר פטירתו של וידרא, הוסב שמו על שם מייסדו. המכון ממשיך לפעול כגוף מחקר של אוניברסיטת חיפה.
הנצחה.
עיריית חיפה קראה בשנת 2006 על שמו של וידרא את הכיכר ברחוב אלנבי מול המוזיאון הימי הלאומי.
ברוך בן שמואל
רבי ברוך בן שמואל ממגנצא היה רב, פוסק, פרשן תלמוד ופייטן במאה ה-12 ובתחילת המאה ה-13.
היה תלמידו של ר' אליעזר ממיץ וכן תלמידם של רבנו יהודה בן קלונימוס ממגנצא, של רבנו אפרים מרגנשבורג ושל ר' משה הכהן ממגנצא, והוא מצטט אותם לעיתים קרובות.
ר' ברוך ממגנצא היה מגדולי חכמי אשכנז של דורו והוא אף אחד החותמים על תקנות שו"ם שנערכו במגנצא בשנת ד'תתק"פ.
ספריו.
לדעת יעקב נחום אפשטיין הוא מחבר התוספות הנדפסים על מסכת סוטה. מלבד זאת, חיבר ספר הלכתי בשם ספר החכמה שצוטט בראשונים, ואף שימש בסיס לכתיבת "כללי התלמוד" של הרב בצלאל אשכנזי, שגם הזכירו בספרו שיטה מקובצת. הספר איננו נמצא בידינו כיום. כמו כן, חיבר גם פירוש למסכת נדרים שגם הוא אבד, אך הוזכר אצל פרשנים אחרים, כמו הרמב"ן והרשב"א. ידוע לנו שכתב גם תשובות הלכתיות, וחלקן מצויות בידינו ושמורות בארכיונים בגרמניה.
פיוטים שכתב.
נשתמרו בסידור התפילה האשכנזי רבים מפיוטיו. ביניהם, השיר "ברוך אל עליון" המיועד לסעודות שבת, קינה לתשעה באב, ומספר פיוטי סליחות (כולל אני הוא השואל) ויוצרות. פיוטיו כונסו בידי אברהם מאיר הברמן (ראה להלן).
בנוסף לפיוטיו, כתב שיר שקול על סוגיית "אילן דעולא" (), והדפיסו המהרש"א בחידושיו למסכת בבא בתרא דפו"ר, והודפס גם בנספחים לש"ס וילנא.
סגנונו.
פיוטי רבי ברוך משמשים דוגמה להשפעת הפיוט הספרדי על זה האשכנזי, והשפעה זו ניכרת בצורה חזקה בפיוטי רבי ברוך, בין היתר במשקלם. בפיוטיו הושפע במיוחד מרבנו אפרים בן יצחק מרגנשבורג.
לשון פיוטיו דומה ללשון הפיוט הקדום, והוא משתמש, דרך משל, בכינויים רבים ובלשון נופל על לשון. אולם, נוסף על שימוש בפסוקים ובלשון המקרא, המקובלת בפיוט, הוא מרבה להשתמש גם בביטויים מלשון המשנה והתלמוד, ומביא לעיתים אף ביטויים פילוסופיים.
משפחתו.
הברמן כותב כי נודעו לנו שמות שנים מבניו. האחד, ר' שמואל מבבנבורק שהיה אף הוא חכם ופייטן ושמו נזכר בספרות הפוסקים, והשני שמו יעקב. מצבת נינו, נכדו של רבי שמואל מבמברג, נתגלתה בוירצבורג.
דוד יוסף (ראש עיר)
אורית פרקש-הכהן
אורית פרקש-הכהן (נולדה ב-29 בדצמבר 1970, א' בטבת ה'תשל"א) היא פוליטיקאית המכהנת כשרת החדשנות, המדע והטכנולוגיה מטעם כחול לבן. בעבר כיהנה כשרת התיירות, השרה לנושאים אסטרטגיים ויו"ר רשות החשמל. עורכת דין במקצועה.
ביוגרפיה.
פרקש-הכהן נולדה בפתח תקווה וגדלה באשדוד, למיכאל יחיאל שעלה מרומניה ושושנה מפולין. למדה באולפנת בני עקיבא אמנה בכפר סבא. עשתה שירות לאומי בבית החולים שערי צדק בירושלים. סיימה לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ועשתה את התמחותה אצל השופטת דליה דורנר בבית המשפט המחוזי ובבית המשפט העליון ולאחר מכן במשרד א.ש. שמרון, י. מלכו, פרסקי ושות'. עבדה במשרד כעורכת דין המתמחה במשפט אזרחי מסחרי ובליטיגציה. לאחר חמש שנים עברה לעבוד במחלקה המשפטית של הרשות להגבלים עסקיים ושימשה ראש צוות ליטיגציה.
ב-2003 מונתה ליועצת המשפטית של רשות החשמל. בשנים 2006–2007 למדה לתואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד, במסגרת תוכנית קרן וקסנר בישראל.
בספטמבר 2011 מונתה ליו"ר זמנית של רשות החשמל ובמרץ 2012 מונתה ליו"ר קבוע. בתקופת כהונתה כיו"ר רשות החשמל החלה תחרות בייצור חשמל בישראל והחלו לפעול יצרניות פרטיות בשיעורים משמעותיים. נכון לשנת 2015, פועלות בישראל 6 תחנות כוח פרטיות המייצרות חשמל מגז טבעי. במהלך שנות כהונתה קידמה הרשות מתווה לקידום מחלקי חשמל פרטיים היסטוריים, במסגרתם הצטרפו להסדרת פעילותם מעל ל-140 קיבוצים וארבעה כפרים דרוזיים. בתקופה זו התמקדה רשות החשמל בהעמקת הפיקוח הממשלתי על התנהלותה הפיננסית של חברת החשמל. בין היתר התריעה הרשות על קיומו של חשבון נאמנות לעובדי החברה, שכלל מעל למיליארד ש"ח מכספי צרכני החשמל ותבעה מהנהלת החברה לפעול לאלתר לשחרור כספים אלה. מהלך נוסף שהובילה הרשות בתקופה זה היה תיקון מודל הדיווח החשבונאי של חברת החשמל, על רקע שינוי היוון התחייבויות ההון של החברה בהתאם להגדרת שוק עמוק בישראל.
בשנת 2015, לאחר שנכזבה הציפייה לתחרות במשק הגז הטבעי, התריעה רשות החשמל בפני ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים יובל שטייניץ ביחס לצורך בטיפול דחוף בכשל היסודי במבנה משק הגז בישראל, אשר הוביל להסכמי גז מופרזים, ומחירי גז ומנגנוני הצמדה חריגים.
באוגוסט 2015 דווח כי פרקש-הכהן הודחה מתפקידה כיו"ר רשות החשמל על ידי הקבינט החברתי-כלכלי, בעקבות דרישת ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר האנרגיה יובל שטייניץ, ועל רקע המגעים להשגת פשרה מול מונופול הגז הטבעי. כהונתה כראש רשות החשמל הסתיימה בסוף אותה שנה. עתירה לבג"ץ שהגישה התנועה לאיכות השלטון נגד ההדחה ונגד פירוק רשות החשמל, נדחתה ב-17 באוגוסט 2016.
ב-2017 הצטרפה למשרד עורכי הדין גולדפרב זליגמן כראש מחלקה של אנרגיה, רגולציה ותשתיות.
בפוליטיקה.
ב-2019 הצטרפה למפלגת "חוסן לישראל" בראשות הרמטכ"ל לשעבר בני גנץ, שהשתלבה ברשימת "כחול לבן", והיא מוקמה במקום החמישה עשר ברשימה. הרשימה קיבלה 35 מנדטים ופרקש-הכהן נכנסה בחודש אפריל לכנסת העשרים ואחת, ולאחר הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, בה השיגה רשימתה 33 מנדטים, נכנסה בשנית לכהונה כחברת הכנסת.
ב-17 במאי 2020 מונתה, במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש, לשרה לנושאים אסטרטגיים. ב-2 באוקטובר 2020, עם התפטרותו של השר אסף זמיר מהממשלה, הוחלט כי פרקש-הכהן תחליף אותו במשרד התיירות ותתפטר מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי". ב-30 בנובמבר סיימה את כהונתה כשרה לנושאים אסטרטגיים.