מקברייד, זוכה שבעה פרסי גראמי, ניגן ביותר מ-300 אלבומים כמלווה. הוא הקליט והופיע לצד מוזיקאי ג'אז כמו פרדי האברד, מקוי טיינר, הרבי הנקוק, פט מתיני, ג'ו הנדרסון, דיאנה קרול, צ'יק קוריאה, ג'ושוע רדמן, ריי בראון ואדי פלמיירי, בנוסף לאמני מוזיקת פופ, היפ-הופ ומוזיקת נשמה דוגמת ג'יימס בראון, סטינג, פול מקרטני, סלין דיון, קווין לטיפה, אייזק הייז, קארלי סימון ורנה פלמינג.
ביוגרפיה.
כריסטיאן מקברייד נולד ב-31 במאי 1972 בפילדלפיה, פנסילבניה, וגדל במשפחה מוזיקלית; אמו לימדה מוזיקה בבית ספר, ואביו היה נגן גיטרה בס ואחד מעמודי התווך של קהילת המוזיקאים בפילדלפיה. מקברייד הצעיר התחיל לנגן בגיטרה בס בגיל תשע אחרי שצפה באביו מנגן עם מונגו סנטמריה בפסטיבל הג'אז באטלנטיק סיטי, בו הופיעו גם דיזי גילספי, דקסטר גורדון ואלה פיצג'רלד. אחרי גירושי הוריו גדל מקברייד עם אמו בפילדלפיה, אם כי אביו נשאר מעורב בחייו והתפתחותו המוזיקלית והעניק לו את שיעורי הנגינה הראשונים שלו. מקברייד למד לנגן בקונטרבס כדי לנגן בתזמורת נוער, ומבין חבריו מתקופת התיכון נמנים המוזיקאים ג'ואי דה-פרנצ'סקו, קורט רוזנווינקל וקווסטלאב.
בגיל 17 עבר מקברייד לניו יורק בהשפעת וינטון מרסליס, ולמד בבית הספר ג'וליארד במשך שנה אחת בטרם עזב כדי לנגן עם הסקסופוניסט בובי ווטסון. הוא ניגן עם מוזיקאים מבוגרים כמו ווטסון, פרדי האברד, בני גולסון, ג'ו הנדרסון, ג'יי ג'יי ג'ונסון והאנק ג'ונס, בנוסף לנגנים בני דורו כמו רוי הרגרוב, ג'ושוע רדמן ובני גרין. הוא הוציא את אלבומו הראשון בחברת הקליטים ורב ב-1995. כשנה לאחר מכן יצא אלבומם הראשון של קבוצת SuperBass - שיתוף פעולה בין מקברייד, ריי בראון וג'ון קלייטון.
מקברייד נודע כנגן קונטרבס, אך ניגן גם בגיטרה בס בפרויקטים שונים, בהם שיתופי פעולה עם אורי קיין וקווסטלאב ואלבומי היפ-הופ שיצאו תחת שמו. בשנת 2007 הופיע מקברייד עם רוי היינס וסאני רולינס בקרנגי הול בהופעה מיוחדת להוקרתו של סאני רולינס, שהובילה למשדר הוקרה מיוחד במסגרת פרס מרכז קנדי, אותו מקברייד ניהל מוזיקלית. בשנת 2008 הצטרף מקברייד לסופרגרופ "Five Peace Band", בו היו חברים צ'יק קוריאה, ג'ון מקלפלין, קני גארט וויני קוליוטה. ההרכב זכה בפרס גראמי לאלבום הג'אז האינסטרומנטלי הטוב ביותר, ומקברייד החל לשתף פעולה עם קוריאה וניגן עמו באלבומי טריו לצד המתופפים סטיב גאד ובריאן בלייד.
בשנת 2009 הוציא מקברייד אלבום ראשון עם ההרכב "Inside Straight", בו חברים הסקסופוניסט סטיב וילסון, הוויברפוניסט וורן וולף, הפסנתרן פיטר מרטין והמתופף קארל אלן; שנתיים לאחר מכן הוציא אלבום ביג בנד ראשון, שזכה בפרס גראמי לאנסמבל הג'אז הגדול הטוב ביותר, ובשנת 2013 הוציא אלבום טריו ראשון בהובלתו. במרץ 2016 מונה מקברייד לתפקיד המנהל המוזיקלי של פסטיבל הג'אז של ניופורט, ונכון לאפריל 2021 הוא משמש כמגיש בתוכנית הרדיו "Jazz Night in America" של רשת NPR.
חיים אישיים.
כריסטיאן מקברייד מתגורר במונטקלייר, ניו ג'רזי, ונשוי לזמרת הג'אז מליסה ווקר. השניים מנהלים מרכז ללימודי ג'אז בשם "Jazz House Kids", שפונה לקהל צעיר וזוכה להופיע בפסטיבל הג'אז במונטקלייר.
אנטנה (סרט)
אנטנה הוא סרט קולנוע ישראלי מ-2016.
עלילה.
יהושע, ניצול שואה, מגלה כי השכן התקין אנטנה על גג הבניין שהוא מתנגד לכך עקב הקרינה שהאנטנה יכולה לגרום, בעקבות זאת הוא מחליט לצאת למלחמה כנגד שכנו, אל תוך מערבולת זו נסחפים אשתו ושלושת בניו, הבן הבכור הוא קצין בצה"ל, הבן השני הוא מרצה באוניברסיטה והבן הצעיר הוא תקליטן וסוחר סמים.
ספאץ
ספאץ (בגרמנית: Spatz, לימים קרויה גם: Victoria 250) היא מכונית מיני קבריולה בנויה מפיברגלס, אשר יוצרה בין השנים 1958–1956 בגרמניה. הדגם הראשוני יוצר על ידי יצרנית הרכב הגרמנית Egon Brütsch Fahrzeugbau.
את הדגם שיפר המהנדס "HaraldFriedrich" שהיה שותף מנהל ב-"Alzmetall P. Meier &amp; Friedrich GmbH" ברישיון "אגון ברוטש" בשותפות עם יצרנית האופנועים "Victoria (motorcycle)" הקימו את חברת "Bayerische Autowerke GmbH" בשיתוף המהנדס הנס לדווינקה.
היסטוריה.
ה"ספאץ" ששמו לימים שונה ל"ויקטוריה 250", הוא מכונית ארבעה גלגלים שנבנתה בין השנים 1956–1958.
המכונית תוכננה והוגשה במקור על ידי יצרנית הרכב הגרמנית "אגון ברוטש" (שם רשמי: "Egon Brütsch Fahrzeugbau") כ-"ספאץ" תלת-גלגלי בנוי מפיברגלס עם מתלים של הגלגלים הקדמיים והגלגל האחורי המחובר ישירות למעטפת המרכב. מבנה המכונית הוכיחה את עצמה כבעייתית ומבחני הרכב בדרכים מחוספסות הובילו לסדקים קשים במרכב.
הרלד פרידריך (Harald Friedrich), רכש את רישיון היצרן לייצור ושיווק ה"ספאץ" מ-"אגון ברוטש" וביולי 1956 בשותפות עם יצרנית האופנועים "Victoria (motorcycle)", הקימו את חברת "Bayerische Autowerke GmbH".
בגלל הליקויים בתכנון המקורי, ביקש פרידריך מהנס לדווינקה , אז בן 77, לשעבר מהנדס עיצוב ראשי בטטרה, לעצב שלדה חזקה למכונית. התוצאה הייתה שלדת צינור מרכזית וארבעה גלגלים - בניגוד ל"ברוטש" המקורי בעל שלושת הגלגלים. פרידריך ראה אז שהוא כבר לא מחויב לשלם תמלוגים ל"ברוטש", מה שהוביל לתיק בית משפט, בו זכה פרידריך. השופטים הכירו בכך שבניית ה-"Brütsch" המקורית חסרת תועלת ומסוכנת כאחד.
מרכב הפיברגלס דמה למכונית ספורט, אך עם 10.2 כ"ס בלבד. הגג היה עשוי ממשטח בד שהוקם מתוך המכונית (בדגם ה"ספאץ" לא היו דלתות). המנוע היה אחורי. הדגם נבנה עם מושב ספסל יחיד לשניים שישבו זה ליד זה.
גודל המנוע הוגדל מ-200 סמ"ק ל -250 סמ"ק.
1,588 יחידות נבנו בין השנים 1956–1958, 859 כ"ספאץ", 729 יחידות כ-"ויקטוריה 250".
כנף מעופפת
כנף מעופפת (באנגלית: Flying Wing) היא תצורת כנף גדולה המשתלבת עם גוף כלי הטיס ונמשכת מאף כלי הטיס ועד זנבו. מושג זה גם מתאר את כלי הטיס המשתמשים בתצורת כנף זאת. מטוסי כנף מעופפת מתאפיינים בנתון שטח כנף גדול מאוד ועם מנת עובי גדולה. עם זאת, כנף זאת מתאפיינת ביציבות אורכית נמוכה, זאת בשל שהזרוע של ההגאים המייצבים את כלי הטיס בעלרוד הוא קרוב מאוד למרכז המסה.
תצורת כנף מעופפת מאפיינת לרוב כלי טיס חמקנים.
היסטוריה.
כלי טיס ללא זנב נוסו עוד בשנים הראשונות של התעופה כאשר בשנת 1905 ג'ון ויליאם דון ייצר כלי טיס כנף מעופפת בעל כנפיים משוכות. המטוס הציג תכונות יציבות טובות. מטוס זה השפיע על מספר עיצובים בשנים שלאחר מכן.
כנף מעופפת הציעה מספר יתרונות על גבי עיצובי כנף סטנדרטיים כגון יחס עילוי-גרר גדול, שטח כנף גדול ומיקום רב לדלק, ציוד ונוסעים ולכן מספר מחקרי עיצוב התבצעו על שימוש הכנף במטוסי נוסעים. בשנת 1910 הוגו יונקרס רשם את הפטנט שלו על מטוס נוסעים עם תצורת כנף מעופפת שתוכנן לשאת עד 1,000 נוסעים, אם כי החלום שלו לא התממש.
ניסיונות נוספים בברית המועצות הניבו בעיקר דאונים ומטוסים קלים ששימשו לניסוי.
בארצות הברית בשנות ה-30 התמקדו בשימושים הצבאיים לכנף זאת וניסו ליצור מפציצים ארוכי טווח. שני עיצובים עיקריים נורת'רופ N-1M ו-אשלמן FW-5 טסו בשנות ה-40 המוקדמות.
העניין במטוסי כנף מעופפת לא שכך במהלך מלחמת העולם השנייה, דאונים ומטוסים קלים נוסו בתקופה זאת כדגמים מוקטנים למטוסים צבאיים גדולים יותר. לקראת סוף המלחמה, בגרמניה הנאצית, האחים הורטון יצרו את ההורטון Ho 229, מטוס קרב סילוני עם עיצוב כנף מעופפת. המטוס טס מספר פעמים מוגבל מאוד ורק שלושה דגמי ניסוי יוצרו, הראשון התרסק, והאחרון לא הושלם ומעולם לא טס.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיך פיתוח מטוסי כנף מעופפת בעיקר כמטוסי הפצצה כבדים כגון ה-YB-35 וב-YB-49 אם כי בשל בעיות יציבות וכן בגלל מעבר הדגש בביצועים למהירות גרמו לביטול פרויקטים אלו שכן מטוסי כנף מעופפת שהתאפיינו בכנף בעלת מנת עובי (היחס בין מיתר הכנף לגובה) גדולה תרמה לביצועים ירודים במהירויות גבוהות והגבילו את כלי הטיס לטיסה תת-קולית. עיצוב כנף מעופפת נוסה עוד מספר פעמים לאחר מכן בעיקר בדאונים קטנים.
בשנות ה-80 העניין בתצורת כנף מעופפת חודש בגלל תכונות החמקניות של עיצוב זה. חברת גראמן ייצרה את ה-B-2 ספיריט - מפציץ חמקן בתצורת כנף מעופפת ללא כל משטח ייצוב. בעקבות זה החלו לפתח מטוסי כנף מעופפת חמקנים נוספים אם כי תצורה זאת מאפיינת מטוסים לא מאוישים. ישנם גם פיתוחים למטוסים חשמליים בלתי מאוישים בעלי תצורת כנף מעופפת המשתמשים בשטח הכנף הגדול של הכנף לתאים סולריים המייצרים חשמל להנעה.
מאפיינים.
אוירודינמיקה יציבות היגוי וביצועים.
מטוסי כנף מעופפת מתאפיינים בתצורה חסרת זנב, כלומר ללא משטחי מייצב גובה וכן ללא משטחי מייצב כיוון ובשל כך תצורה זאת מתאפיינת בחוסר יציבות בצירים אלו ודורש אמצעי היגוי לא סטנדרטיים כגון משטחי היגוי משולבים כגון אלוונים ומשטחים חצויים הדומים לספוילרונים המשמשים כהגאי כיוון על ידי שליטה על הגרר בקצוות הכנפיים ואף על ידי שליטה על דחף של המנועים אם יש מנועים מרובים.
מנת העובי הגדולה האופיינית למטוסי כנף מעופפת יוצרת גרר גבוה מאוד גבוהות ובמיוחד בטווח העבר-קולי ולכן מרבית כלי הטיס הללו לא מיועדים לטיסה על-קולית. לעיתים בשביל להגביל את מנת העובי מתכננים את המבנה המרכזי והכנפיים להיות פחוסים, כאשר מרכיבי מבנה שדורשים לפלוש החוצה מהכנף, דוגמת כונסי אוויר למנועים או תא הטייס יבנו בצורת בליטות על גבי הגוף.
מבנה.