אילשמיוס נולד למשפחה אמידה ליד ניוארק, ניו ג'רזי. הוא התחנך באירופה, ולאחר מכן בילה שנתיים באוניברסיטת קורנל לפני שהחל את לימודי האמנות בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק. הוא גם למד באופן פרטי אצל צייר הנוף האמריקאי רוברט קראנל מינור. לאחר מכן למד בהדרכת בוגרו באקדמיה ז'וליאן בפריז ונסע רבות באירופה, באפריקה ובים הדרומי וחזר למשפחתו בעיר ניו יורק, שם היה אמור לחיות עד סוף חייו.
נופיו המוקדמים, מראים את השפעתם של בית הספר ברביזון ושל קורו, ג'ורג' איננס ואלברט פינהאם ריידר זכו לו מעט הכרה מצד המבקרים או הציבור.
בסביבות 1910, אלמנט הפנטזיה ביצירתו התבטא יותר בנושאי הציור, והטכניקה שלו הפכה גסה יותר. מכאן ואילך, לעיתים קרובות הוא צייר על קרטון במקום על בד. ככל שעבודותיו נעשו אגרסיביות יותר, כך גם התנהגותו, והוא פיתח הרגל מטריד לבקר בגלריות ולגנות בקול רם את העבודות המוצגות.
עבודותיו הפנטזיות המאוחרות מתארות נופים לאור ירח המאוכלסים בנימפות חושניות גרמו לבני דורו אי נוחות בגלל ציורי העירום. הנימפות מוצגות משתוללות ביערות או במפלים, לבד או בקבוצה, ולעיתים מאתגרות את כוח הכבידה על ידי ריחוף באוויר. ציוריו על גגות ניו יורק הם ציורים ליריים כמו הסצנות הפסטורליות שלו.
אילשמיוס גם כתב שירה ופרוזה, הלחין מוזיקה, צייר, והתפרסם בזכות מכתביו הרבים, לעיתים קרובות לעורכי פרסומים שונים בעיר ניו יורק. היעדר ההכרה הציבורית הוביל אותו לפעולות נואשות: כך לדוגמה שהוא חשד שאורך שמו אחראי להזנחתו, בשנת 1890 בערך החל לחתום על ציוריו "אלשמוס" (אך הוא חזר לאיות המקורי בשנת 1913). התיאורים שהוא פרסם על עצמו חיזק את הרושם, שכבר היה שכיח בציבור הרחב, של אדם מוזר שהוא משוגע או שרלטן.
עם זאת, הוא לא נותר ללא תומכים. אלישמיוס זכה להכרה בעקבות תמיכתו של מרסל דושאן, שגילה את אילשמיוס בשנת 1917 והזמין אותו להציג איתו בפריז באותה שנה.
עבודתו התקבלה טוב בדרך כלל על ידי צופים ומבקרים צרפתים - מעריציו כללו גם את אנרי מאטיס. בהמשך עזר דושאן לארגן את תערוכת היחיד הראשונה של אילשמיוס בשנת 1920, בעיר ניו יורק. אולם קבלת הפנים הביקורתית העוינת שהייתה לתערוכה זו, הביאה אותו לבסוף לוותר על הציור לחלוטין בשנת 1921.
הוא נפצע בתאונת דרכים בשנת 1932, בריאותו התדרדרה והונו המשפחתי נגמר, הוא נפטר בשנת 1941.
לאחר מותו, עבודתו של אילשמיוס מצאה קהל אוהד רחב יותר. אחד הפטרונים העיקבים הבודדים של האמן, רוי נויברגר, תרם גוף גדול מיצירותיו של אילשמיוס למוזיאון נויברגר לאמנות הממוקם במדינת ניו יורק.
ישיבה גדולה
ישיבה גדולה (גם ישיבה גבוהה) היא ישיבה המיועדת לבחורים לאחר שסיימו את שלוש שנות הלימוד בישיבה קטנה.
בציבור החרדי במדינת ישראל מתחילים ללמוד בה בגילי 16 או 17. בציבור הדתי לאומי הגיל הוא 18 - כמו כן בציבור זה מקובל יותר המונח 'ישיבה גבוהה'.
נכון לשנת 2018, ישנן 382 ישיבות גדולות בישראל, בהן לומדים מעל 40,000 תלמידים.
בישיבה גדולה לומדים לימודים תורניים בלבד בדומה לישיבה קטנה. רובן של הישיבות המשתייכות למגזר הדתי לאומי מציעות לתלמידים המבוגרים יותר אפשרות של שילוב לימודי הוראה.
מדינת ישראל מסבסדת את הלימודים בישיבות. ב-2017 העבירה המדינה 477 ש"ח בחודש לתלמיד בישיבה גבוהה. כמו כן, צעירים שעיסוקם היחידי הוא לימוד בישיבה מקבלים דחייה של חובת השירות בצה"ל עד לסיום לימודיהם.
הכניסה לישיבה.
מועד הכניסה לישיבה הגדולה, הוא בתחילת זמן אלול, שמתחיל בראש חודש אלול, לאחר סיומן של שלוש שנות לימוד בישיבה קטנה.
הקבלה לישיבה מותנית במבחן בדומה לקבלה לישיבה קטנה, שנעשה בדרך כלל על ידי ראש הישיבה ואיש חינוך נוסף מצוות הישיבה כגון המשגיח או אחד הרמי"ם בישיבה, לעיתים המבחן הוא אצל כל אחד בנפרד, ולעיתים יחד. בחלק מהישיבות נעשה כעין ראיון אישי מלבד המבחן התורני.
מבנה הישיבה.
בשונה מישיבה קטנה למשל, בישיבה גדולה אין זמן בו מסתיימים הלימודים, בדרך כלל הלימוד בישיבה מסתיים בעת נישואי הבחור. לאחר מכן מי שמעוניין להמשיך בלימודיו, עושה זאת בכולל אברכים המיועד לנשואים, או לחלופין יוצא לעבוד לפרנסתו. בחלק מהישיבות ישנו איסור להתחתן קודם סיום השנה החמישית. אך ברבים מהישיבות לא קיימת הגבלה, ולעיתים בחורים נישאים בשנה הרביעית ללימודם ואף קודם לכן (בדרך כלל אלו בחורים שמבוגרים משכבת הגיל, כגון בוגרי ישיבות תיכוניות שנכנסים לישיבה לאחר 4 שנות לימוד בתיכון במקום לאחר 3 שנות לימוד בישיבה קטנה).
בחלק מהישיבות, התלמידים בשנה הראשונה השנייה והשלישית, נקראים 'שיעור א', 'שיעור ב' ו'שיעור ג' בהתאמה. ומהשנה הרביעית, נקראים - 'קיבוץ א' 'קיבוץ ב' ואילך. בחלק קטן מהישיבות בשנה הראשונה נקראים התלמידים 'ועד א', ולאחר מכאן 'ועד שני' 'ועד שלישי' וכן הלאה ללא שינוי.
סדרי הישיבה.
הישיבה הגדולה שונה מהותית מהישיבה קטנה. עיקר ההבדל הוא בעצמאות התלמידים, הן מבחינה לימודית והן מבחינת ההשגחה הכללית.
עיקר הלימוד מתבצע עצמאית על ידי לימוד בחבורתא. לתלמידים הצעירים - לרוב בשנה הראשונה והשנייה שלהם בישיבה, נמסרים שיעורים יומיים על ידי ר"מ או הראש ישיבה. אך בחלק מהישיבות אין הקפדה מטעם הישיבה להיכנס לשיעורים. בדרך כלל שיעורים אלו נמסרים עד השלישית.
סדר.
נהוג לחלק בישיבות את היום לשלושה סדרי לימוד:
סדר א - סדר הלימוד בבוקר. זהו הסדר המשמעותי יותר במשך היום, הלימוד בו עיוני ואיטי, ובדרך כלל ניתן בו דגש על איכות, בצורת לימוד של סוגיה, ולא על כמות. לאחריו תפילת מנחה, ארוחת צהריים ומנוחה.
סדר ב - סדר הלימוד לאחר הצהריים בדרך כלל בין 4 ל-7. בדרך כלל הלימוד בסדר זה הוא בצורת בקיאות, כשקצב הלימוד בו, מהיר משמעותית מהלימוד בבוקר.
סדר ג - לאחר ארוחת הערב, עד הלילה. בחלק מהישיבות אף לאחר סיום הזמן הרשמי של הסדר ניתן לראות רבים שממשיכים את לימודיהם, בדרך כלל בנושא הנלמד בסדר א'. לעיתים עד השעות הקטנות של הלילה.
משמר.
משמר הוא כינוי של לימוד שנמשך כל הלילה, לימוד שכזה נהוג בעיקר בליל שישי (חמישי בלילה).
שיעור כללי.
כחלק מסדרי הישיבה, מתקיים מעת לעת 'שיעור כללי' הנמסר בדרך כלל על ידי ראש הישיבה. בישיבות שישנם יותר מראש ישיבה אחד, כל אחד מראשי הישיבה מוסר את השיעור.
השיעור כללי מתקיים בהיכל הישיבה עצמה, בשונה מהשיעורים שמתקיימים בחדרי שיעורים.
השיעור הכללי נמסר בדרך כלל פעם בשבוע או שבועים, בהתאם להתקדמות הלימוד. השיעור נמסר על כלל הסוגיה, ובדרך כלל מרכז בתוכו רעעיון מרכזי אחד, על מנת ליישב מכלול קושיות והערות בסוגיה הנלמדת.
בישיבות רבות נהוג שבתחילת כל זמן, מוסר ראש הישיבה שיעור כללי המכונה "שיעור פתיחה", על הנושאים העיקריים במסכת אותה עומדים ללמוד או על הסוגיה הראשונה במסכת.
ישיבות במדינת ישראל.
בישראל ישנם כאמור קרוב ל-400 ישיבות גדולות, בעלי מאות תלמידים. הישיבה הגדולה בישראל היא ישיבת מיר בירושלים שבה כ-9,000 תלמידים כולל אברכי הכולל. ישיבות ליטאיות בולטות נוספות הן ישיבת פוניבז' וישיבת חברון. בקרב הישיבות הציוניות בולטות ישיבת מרכז הרב וישיבת הר המור כאשר האחרונה היא הגדולה ביותר ובה לומדים למעלה מ-700 תלמידים.
ישיבות ישראליות שהוקמו לפני תקופת המנדט
1911 - ישיבת תורת אמת הוקמה בחברון. עברה לירושלים בשנת 1922
ישיבות גבוהות ביישוב החדש בתקופת המנדט ושנת היווסדן
1924 –ישיבת סלבודקה בחברון – 150 תלמידים. רבי נתן צבי פינקל, רבי יחזקאל סרנא.
1924 - ישיבת מרכז הרב, הרב קוק, ירושלים.
1925 – ישיבת 'שפת אמת' ירושלים, רמ"מ כשר.
1928 - ישיבת לומז'א - פתח תקווה: רבי יחיאל מיכל גורדון, רבי אליהו דושניצר.
1929 - ישיבת 'בית יוסף' נובהרדוק - תל אביב: רבי הלל ויטקינד, רבי אהרן ויינשטיין.
1932 – ישיבת חידושי הרי"ם תל אביב
1933 - ישיבת 'בית יוסף' - בני ברק: רבי מתתיהו שטיגל.
1938 – ישיבת 'אחי תמימים' חב"ד, תל אביב
1942 - ישיבת 'כנסת בית יצחק' קמניץ - ירושלים.
1942 - ישיבת סלונים - רמת גן, רבי שבתי יגל, רבי צבי מרקוביץ.
1942 - ישיבת 'קלצק' רחובות, הרב צבי יהודה מלצר.
1944 – ישיבת פוניבז' - בני ברק - הרב יוסף שלמה כהנמן.
1946 - ישיבת מיר - ירושלים: רבי אליעזר יהודה פינקל, רבי חיים שמואלביץ.
1948 - ישיבת סלובודקה - בני ברק: רבי אייזיק שר, רבי מרדכי שולמן.
בועז סטמבלר
בועז סטמבלר (נולד ב-1968) היה מנהל לשכת הפרסום הממשלתית. כיהן בעבר כדובר ראש ממשלת ישראל, שימש כעורך בחברת חדשות 2, כולל עורך "תוכנית חיסכון" ו"אולפן שישי". כיהן גם כדובר משרד האוצר.
ביוגרפיה.
סטמבלר, בעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו, החל את עבודתו העיתונאית בחברת החדשות של ערוץ 2 בשנת 1996 וכיהן במספר תפקידים, בהם עורך המהדורה המרכזית, עורך מהדורת סוף השבוע, עורך אולפן שישי ועורך סדרה תיעודית על כלכלת ישראל.
בספטמבר 2007, סטמבלר עבר לערוך את התוכנית "אולפן שישי" ובמקביל ערך גם את התוכנית, ״תוכנית חיסכון״ שעלתה לשידור בשנת 2009, לאחר זמן מה הודיע סטמבלר על פרישתו מעריכת התוכנית.
בשנת 2011 סטמבלר מונה למנהל אגף בכיר לתקשורת, דוברות והסברה במשרד האוצר. סטמבלר עבד עם שר האוצר יובל שטייניץ, ועם שני מנכ"לים של המשרד חיים שני ודורון כהן אך לאחר כניסתו של יאיר לפיד לתפקיד שר האוצר הודיע על פרישתו.
בשנת 2014, בועז סטמבלר, קיבל על עצמו את תפקיד יועץ התקשורת של הרשות לניהול המאגר הביומטרי.