עם הזמן, התפתחו שיטות רדיית הדבש ונראה שגידול הדבורים עבר לשלב מאורגן יותר בסמוך ליישוב האדם. חוקרים מעריכים כי הפקה ורדייה של דבש החלה במצרים העתיקה: כתובת מהאלף השלישי לפנה"ס במקדש השמש שבאבוסיר. ציורים של תהליך הרדייה נמצאו בכמה קברים בדרום מצרים. כך לדוגמה, ניתן לראות תחריט של אדם רודה דבש מכוורות חרוטיות שנמצא בקברו של פַּא־בּוּ־סָא (660–625 לפנה”ס) המצוי בתבאי. ציורים אלו מעידים על אופן הייצור שכלל גידול ורדייה. תגלית ייחודית על ייצור דבש בעולם העתיק נתגלתה לפני כמה שנים באתר מתקופת הברזל תל רחוב שבעמק בית שאן.
הכוורות בתל רחוב.
שטחו של תל רחוב כ-100 דונם והוא מחולק לשני תלים: העליון והתחתון. מקור המים הקרוב ביותר הוא מעיין סמוך לפינה הצפון מזרחית של התל, מעיינות נוספים נמצאים במרחקים קצרים. רחוב (מילה עברית עבור "כיכר" או "רחוב") היה שמן של כמה ערים המוזכרות בתנ"ך ובמקורות עתיקים אחרים במזרח הקרוב. שתי ערים בשם זה בגליל המערבי מכונות ברשימות הערים בנחלת שבט אשר בספר ספר יהושע י"ט, כח , עיר ארמית בשם הזה מוזכרת בסוריה, בעיקר ביחס לכיבושיו של דוד בספר שמואל ב י' ו, ח . עם זאת, העיר רחוב בעמק בית שאן לא מוזכרת בתנ"ך.
חפירות בתל רחוב.
החפירות בתל רחוב התנהלו בידי פרופ' עמיחי מזר מאוניברסיטת העברית. קודם התקיימו שש עונות בין השנים 1997 ל-2003. שלושה שטחי חפירה (A, B ו-H) נפתחו על התל העליון, וחמישה (C, D, E, F, G) על התל התחתון. מספר השכבות עשוי להשתנות באזורים מסוימים. כוורת גדולה ומתוכננת היטב התגלתה בחפירות בשטח C שנחפר מאז 1997 על ידי ד"ר נאוה פריץ-כהן, חוקרת באוניברסיטה העברית. במהלך החפירות, נחשפו שכבות מתקופת הברונזה קדומה, הביניימית, התיכונה תקופת הברונזה המאוחרת וגם מתקופות ברזל I ו-II.
ממצאים משטח C.
בחפירות ארכאולוגיות של אזור הכוורות התגלה ריכוז של חפצים פולחניים:
מיקום הכוורות בעיר.
בתקופת הברזל, הכוורות נחשבו כמתקני ייצור של חומרים יקרים (דבש ודונג). על מנת להגן עליהם, הם נבנו בתוך היישוב. המכוורת הייתה ממוקמת כ-42 מטר מדרום לקצה הצפוני של העיר וכ-18 מטר ממזרח לקצה המערבי של התל. העיר באותה תקופה לא הייתה מוקפת חומה ובין הכוורות לבין הקצה של העיר היו בנויים מבנים אחרים ובתי מגורים. המתחם עם הכוורות היה בנוי על שטח נמוך יותר ב-1.5 מטר מרצפות הבניינים מסביבו וכדי להגיע למכוורת היה צריך לרדת במדרגות או בסולמות מעץ. השטח הנמוך הזה נוצר בשל טופוגרפיה הטבעית של התל. הכוורות היו מקורות בתקרה קלה כדי להגן מפני גשם או שמש שהונחה על עמודים ללא בסיס אבן. התקרה הייתה גם משמשת לבידוד המכוורת משאר מבני המגורים בעיר.
הכוורות.
שלושה טורים של כוורות ובהם יותר משלושים כוורות. לפי ממצאי החפירות, מעריכים כי בקטע שנחפר עמדו כמאה כוורות. כל הטורים של כוורות מופרדים במעברים שרוחבם בין 1.2 מטר לבין 2 מטר. בטור המרכזי, פתחים עם מכסים שפנו לכיוון מזרח ומכסים בטור המזרחי פנו למערב. כך היה ניתן לגשת מאותו מעבר לפתחי הכוורות בשני טורים בשעת רדיית הדבש. בכל טור היו לפחות שלוש קומות של כוורות.
צורת הכוורות.
כל כוורת בנויה כגליל, עשוי טין בלתי צרוף, שנעשה מחרסית וקש מיובש. אורך של כל אחת מכוורות הוא כשמונים ס"מ, קוטרה כארבעים ס"מ ועובי דפנותיה כארבע ס"מ. נפח של כוורת אחת היה כחמשים וששה ליטר. בקצה האחד של הגליל דופן ובה פתח זעיר של כשלושה-ארבעה ס"מ שמאפשר כניסה של דבורים אל הכוורת ויציאה ממנה. הקצה השני פתוח והיה ניתן לסגור אותו במכסה מטין, גם בלתי צרוף כמו הכוורות עצמם, עם ידית זיז במרכז. ארבעה מכסים נמצאו גם בשטח C.
משקל של מכוורת אחת ריקה הוא כ-20 ק"ג ודפנותיה נוטות להישבר מכיוון שהן עשויות מטין לא צרוף. מכך ניתן להגיד שהכוורות היו קבועות ולא היה ניתן להוציא אותם לשטח מחוץ ליישוב.
הכוורות וכלכלה.
המתחם הכיל שלושה טורים של הכוורות כשבכל טור היו לפחות שלוש קומות. בטור המזרחי בקומה התחתונה, שחזרו 20 כוורות וכך בכל טור היה קרוב לששים כוורות. לפי הניתוחים של מומחים, ניתן להגיד שכל מכוורת גלילית מתל רחוב הייתה יכולה להניב משלושה עד חמישה ק"ג דבש בשנה ומ-0.5 עד 0.7 ק"ג דונג גם בשנה אחת. מהנתונים האלה אפשר להסיק שאם בתל רחוב בשלושה טורים היו מאה ושמונים כוורות אז בשנה התושבים היו יוצרים מ-300 עד 500 ק"ג דבש וכ-70-50 ק"ג דונג. הכמויות האלה היו מעבר לצריכה פרטית של יצרנים. בהנחה הזאת ניתן להגיד שלמכוורת היה ערך כלכלי בעיר בתקופת הברזל. ככל הנראה, מי שיכול היה להחליט על הקמת כוורות בשטח עירוני שתוכננו לייצור דבש במידה תעשייתית הוא השלטון המרכזי-ממלכתי, מקומי-עירוני או משפחה רבת השפעה.
שימוש בתוצר הכוורות.
שימוש בדבש.
בתקופת הברזל שימוש בדבש היה רחב מאוד. מצריים כתבו בטקסטים שדבש היה הממתיק העיקרי והם גם השתמשו בו בטקסים פולחניים. עוד בתקופות המקראיות ידעו להשתמש בדבש לטיפולים רפואיים שונים, למשל:
שימוש בדונג.
דונג אינו מסיס במים. בתקופת הברזל השתמשו בו למטרות שונות, כגון:
לאורך כל התקופות השתמשו בדבש ובתוצרים של דבורים, אך לא תמיד היה זה בממדים תעשייתיים-מסחריים כפי שנתגלה בתל רחוב בארץ ישראל. אחרי תקופת הברזל, לא נמצאו יותר כוורות בגדלים כאלה בארץ ישראל, אך ישנן כמה הקבלות עם הדורות האחרונים. כך כוורות גליליות דומות לכוורות המסורתיות ברחבי אגן הים התיכון והמזרח התיכון: מצרים, קפריסין, ירדן, אזור המפרץ הפרסי ואזרבייג'ן. בארץ ישראל יש כמה מקומות שיש בהם כוורות מסוג גליל: משפחת חלבי, מכפר נחף שבגליל, מגדלת דבורים בחצר הבית בכוורות מטין דומות מאוד לאלו שמצאו בתל רחוב. בנוסף, במוזיאון בקיבוץ יפעת מוצגות כוורות גליל מהכפר הדרוזי ג'ת בגליל המערבי. כוורת טין גלילית ניתן לראות גם בתצוגה של כלי המכוורת העתיקים שבמרכז המבקרים דבורת התבור כמו גם מעשנה מחרס.
אמפולות לורנציני
אמפולות לורנציני (אנגלית: "Ampullae of Lorenzini") הם איברי חישה מיוחדים הנקראים אלקטרורצפטורים, קולטנים חשמליים, המקשרים למעין רשת נקבוביות בעור המלאות חומר דמוי ג'ל. ידוע כי דגים בעלי איברי חישה אלו הם בעיקר דגי סחוס (כרישים, בטאים וכימראים); אולם דווח כי הם נמצאים גם אצל חלק מדגי סחוס גרמיים כגון החדקניים, וגם אצל דגי הראות. דגי כליל גרמיים פיתחו אלקטרורצפטורים מסוג אחר. אמפולות לורנציני תוארו לראשונה על ידי סטפנו לורנציני בשנת 1678.
איברי חישה אלו מסייעים לדגים לחוש שדות חשמליים במים. כל אמפולה מורכבת מתעלה מלאת חומר דמוי ג'ל הנגישה לפני השטח באמצעות נקבוביות בעור ומסתיימת בצביר כיסים קטנים המלאים בג'ל המיוחד. האמפולות לרוב מסודרות בקבוצות בתוך הגוף, כל מקבץ מכיל אמפולות המחוברות לחלקים שונים של העור, אולם בצורה כזו השומרת על סימטריית צידי ימין ושמאל של הגוף. אורך התעלות משתנה מבעל חיים אחד לשני, כאשר אופן פריסת הנקבוביות בעור ייחודית לכל מין. ניתן להבחין בנקבוביות בפשטות כנקודות כהות על העור. הן מספקות לדג חוש שישי המסוגל לאתר שדות אלקטרומגנטיים כמו גם שינויים בטמפרטורה.
היכולת לחוש שדות אלקטרומגנטיים.
האמפולות מגלות שדות חשמליים במים, או לייתר דיוק, את השוני במתח החשמלי בנקבוביות העור ובבסיס תאי האלקטרורצפטורים. גירוי חיובי של הנקבוביות יפחית את הפעילות העצבית המגיעה מתאי האלקטרורצפטורים, וגירוי שלילי יגביר את הפעילות העצבית המגיעה מהם.
כרישים עשויים להיות רגישים ביותר לשדות חשמליים יותר מאשר כל בעל חיים, בסף רגישות לאותות נמוכים של עד 5 nV/cm. כלומר 5/1,000,000,000 חלקי הוולט שנמדדה באמפולה באורך של ס"מ בודד. מאחר שכל היצורים החיים מייצרים שדות חשמליים באמצעות כיווץ השרירים, ניתן לדמיין כיצד כריש עשוי ללקט גירויים חשמליים קלושים מכיווץ שרירי בעלי החיים, בייחוד מהטרף. מאידך, ניסויים במכלים הראו כי שדות אלקטרוכימיים הנוצרים מטרף משותק מספיקים כדי לגרות את יצר התקיפה והטריפה של הכרישים וחתולי הים; לכן כיווץ שרירים אינו מחייב כדי למשוך בעלי חיים אלו. כרישים וחתולי ים מסוגלים לאתר טרף המחופר בחול, או לזהות דיפול זרם ישר המדמה את הצורה העיקרית של הטרף המחופר מתחת לחול, כשדות חשמליים.
השדות החשמליים המופקים מזרמים ימיים באוקיינוס הנעים בשדה המגנטי של כדור הארץ הם בשיעור דומה לשדה החשמלי שהכריש וחתול הים מסוגלים לחוש. משמעות הדבר עשויה להיות כי הכרישים וחתולי הים מסוגלים לנווט בשדות החשמליים של הזרמים הימיים, ולהשתמש גם במקורות אחרים של שדות חשמליים באוקיינוס להתמצאות וניווט. בנוסף, השדה החשמלי שגופם יוצר כאשר הם שוחים בשדה המגנטי של כדור הארץ עשוי לאפשר להם לחוש את כיוונם.
מחקרי התנהגות סיפקו עדויות לכך שכרישים מסוגלים לגלות שינויים בשדות הגאומגנטיים. בניסוי מסוים ביצעו בכריש סנפירתן ובפטישן כד-חרטום, התניית תִּגְמוּל מזון בשדה מגנטי מלאכותי. כשתגמול המזון הוסר, הכרישים המשיכו להציג התנהגות בולטת ושונה (שאפיינה תגובה למזון) כאשר השדה החשמלי פעל מאשר היה מכובה.
היכולת לחוש שינויי טמפרטורה.