אחרי שלוש שנים בוולוז'ין חזר לבית אביו בפילטן, והשלים במקביל להמשך לימודי הקודש, ידיעות נחוצות בלימודי חול ובידיעת שפות. הצעת שידוך לטעמא בתו של רבי חיים ברלין, בן הנצי"ב מוולוז'ין, קיבלה את הסכמת "בית הרב" (כינוי למשפחת האצולה הוולוז'ינאית, צאצאי רבי חיים מוולוז'ין) מוולוז'ין, שהכירו את המיועד מימי לימודיו בישיבה. טקס חתימת ה"תנאים" נערך ב"תחנת מסילת הברזל" מולודיצ'נה ליד וולוז'ין, והוא נישא לה בשנת תרמ"ג, 1883.
לאחר חתונתו ישב במוסקבה, עיר רבנותו של חמיו, ושם המשיך בלימודיו ועסק במסחר. לבקשת חמיו, דחה הצעת רבנות במקום אביו בווינדוי, והמשיך בעסקיו. דודו, הרב אליהו אהרן מילייקובסקי שחי בתקופה זו בוולוז'ין, סיפר כי בשנים אלו דיווח לו הנצי"ב מוולוז'ין מספר פעמים בשמחה גלויה על הידרדרות עסקיו של סמונוב, בעל נכדתו, לדבריו כשרונותיו וידיעותיו מועידות אותו להיות רב גדול, אבל כספו לא מאפשר לו להיפנות לזה. ואכן, בשלב מסוים איבד סמונוב את כל כספו וחזר לוולוז'ין להמשך לימודיו למשך ארבע שנים. בשבתו בוולוז'ין בתקופה זו ניהל את תכתובות הנהלת הישיבה מול משרד ההשכלה בפטרבורג שדרש להכניס לימודי חול לתוכנית הלימודים בישיבה. סמונוב שהתבטא היטב ברוסית, ניסח יחד עם רבי חיים סולובייצ'יק את עמדת הישיבה ואת מכתבי השתדלנות שניסתה הנהלת הישיבה להפעיל.
בשנת תר"ן (1890) נבחר לכהן כרבה של העיר יאקובשטאדט, קורלנד. בשנת תרנ"ז התפנה שוב כיסא רבנותם של אביו וסבו בעיר וינדוי, והוא עבר לכהן ברבנות עיר זו. בשנת 1915 גורש עם משפחתו בתוך שאר יהודי קורלנד ועבר לריגה. במהלך שנה זו נפטרה אשתו טעמא. ב-1917 עדיין לא הותרה ישיבת יהודים בווינדוי, ובמקביל קיבל הרב סמונוב כתב מינוי לרבנות העיר רבל, שבאסטוניה. הוא חזר מרבל כדי לקחת את משפחתו מריגה, אבל בהיותו בריגה נכבשה העיר בידי הגרמנים, ורבל נשארה בשטח הרוסי. ריגה עברה מיד ליד, ורק בשנת 1919 הצליח הרב סמונוב לשוב לעירו וינדוי.
שמו התפרסם בעולם הישיבות הליטאי, של טרום מלחמת העולם השנייה, בזכות קונטרס מחידושי תורתו שהוציא לאור בנו נפתלי צבי יהודה בשם "הכהן הגדול והסגן" (ריגה: א' לעווין, תר"צ 1929).
ניסיונותיו לעלות לארץ ישראל לא צלחו, מסיבות שונות. לאחר שחלה במחלתו האחרונה, עשה ניסיון אחרון ואף הצליח לקבל אשרה לעלייה, אולם היא הגיעה אליו כחודש לפני פטירתו, כאשר מצבו האנוש כבר לא אפשר נסיעה קשה כזו.
בכ"ג בסיוון תרצ"ב, 27 ביוני 1932, נפטר הרב אפרים סמונוב בריגה.
משפחתו.
הרב אפרים סמונוב הותיר אחריו שלושה בנים ובת.
בניו יצחק ויעקב היו אנשי עסקים ועלו לארץ ישראל; יצחק שימש כעוזר לפרקליט המדינה (נפטר באלול תש"י, אוקטובר 1950, בגיל 62)., יעקב נפטר בישראל ב-17 בינואר 1954.
בנו הצעיר נפתלי צבי יהודה התגורר בריגה והיה דירקטור בבנק מקומי, יושב ראש צעירי אגודת ישראל בעיר, ופעיל ברשת בתי הספר "יבנה", הוא לא הצליח לעלות ארצה ונספה בשואה.
בתו רבקה נישאה לאלעזר הלוי, עסקן ציבורי מראשי המזרחי בלונדון; בנם הוא אפרים הלוי (הקרוי על שמו של סביו), ראש 'המוסד' לשעבר, דיפלומט ואיש מערכת הביטחון הישראלית.
אפרים סאמונוב
אפרים סאמונאוו
שפ&quot;ן הסופר
אוטל דרואו
אוטל דרואו (בצרפתית: Hôtel Drouot; בשמו המלא: hôtel des ventes de Drouot) הוא בית המכירות הפומביות הגדול ביותר בפריז.
אוטל דרואו ממוקם ברובע התשיעי של פריז. מבנה האוטל תוכנן על ידי הארכיטקט הצרפתי ז'אן-ז'אק פרנייה (), והוא נפתח לציבור בשנת 1852. בשנים הבאות תפס בית המכירות את מקומו כשוק המוני לאמנות צרפתית, בתקופה בה ייצאה פריז אמנות לרחבי העולם ובפרט לארצות הברית.
בתקופה הראשונה שימש בית המכירות כבזאר המוני לחפצי אמנות, ולפי דיווח אחד נמכרו בו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19,150,000 חפצי אמנות, 45,000 ציורים, 30,000 רישומים, 30,000 כתבי יד, 120,000 הדפסים, ולפחות מיליון ספרים נדירים מדי שנה.
רנסי
רנסי (בצרפתית Le Raincy) היא קומונה בעלת 14,000 תושבים, בפרווריה המזרחיים של פריז, השוכנת במרחק של 13.2 קילומטר ממרכז פריז.
הקומונה שייכת לקנטון רנסי ברובע רנסי במחוז סן-סן-דני, בחבל איל-דה-פראנס.
למרות אוכלוסייתה הקטנה יחסית לקומונות האחרות מסביב, עם זאת, התפתחותה כמרכז מנהלי, לצד הקמת מספר רב של בתי ספר, הפכה את רנסי לקומונה החשובה באזור.
היסטוריה.
במאות ה-17 וה-18 נודעה רנסי בעיקר כמקום משכנה של טירת רנסי (Château du Raincy), אך כיום היא כבר הרוסה היא נקרת כיום הטירה של ריינסי.
כנסיית Saint-Louis du Raincy הוצבה באסם של חוות הטירה הישנה בשנת 1858. בתחילה היא הייתה קפלה פשוטה, היא הפכה לכנסיית קהילה בשנת 1869 בהוראת הבישוף מוורסאי.
הקומונה של רנסי נוצרה על ידי צו אימפריאלי מ-20 במאי 1869 על ידי ניתוק חלק מליברי.
רנסי ממוקם באמצע המדינה של אולנוייה.
שמו של הכפר מגיע ללא ספק מהמילה הלטינית reincendere - "לשרוף שוב" - מעורר כוויות בשולי היער. המקדש המכונה רמסה נוסד על ידי בודואן דה וילפיקס, שבסביבות שנת 1130 הקים שם כנסייה לנזירים דתיים ממסדר מנזר טירון, שהוצמדה לדוכסית שארטר. במאה ה-16, מדווחים שמשפחת ג'וליאן הייתה הבעלים של אחוזה בקרחת ריינסי.
בשנת 1633, "אדמת הרינצ'ים" נקנתה על ידי ז'אק בורדייה, חבר מועצת המדינה ומנהל כספים של המלך לואי ה-13, שבנה בשנת 1640, באתר המנזר הבנדיקטיני שנפל, טירה בעלת הוד מלכותי הנושאת את החתימה של "לה ווה" עבור הארכיטקטורה ו-"לה נוטרה" עבור הגנים. לה ברון ביים את הציורים וציורי הקיר פרנסואה פרייר, ואן אובסטל, שארל אלפונס דופרסנוי, פיליפ דה בויסטר, לואי טסטלין וג'ובאני-פרנססקו רומנלי עבדו גם הם שם . האורוות יכלו להכיל יותר מ-200 סוסים, הפארק השתרע על יותר מ-240 דונם, אחד הגדולים באזור. הטירה התחרה בארמון ורסאי, זה עלה סכום של 4,500,000 פאונד, ובלע כמעט את כל הונו של בורדייה. המלך לואי ה -14, בליווי אמו אן מאוסטריה, בא במיוחד לחנוך את הטירה, שגדולה שלה הגיעה לבית המשפט.
בסביבות 1652, קיבל בורדייר אישור לסגור את הפארק, שעד אז שום דבר לא איפשר להבחין בינו לבין היער העצום של בונדי.
בורדייר חיבר אז את הארץ הזו לזו של בונדי, שהוא גם היה האדון שלה.
לאחר מותו של ז'אק בורדייה, התחום עבר בשנת 1663 תחת שליטה של ​​הנסיכה פלטין.
הטירה הייתה נקודת החופשה של אישים בולטים רבים: לואי ה-14, לואי ה-15, הגראנד קונדה, הצאר פייר הגדול, משפחת אורלינס, מאדאם דה מונטסון, הקורטיזנית הסקוטית גרייס אליוט דאלרימפל. בשנת 1664, מול אן דה גונזאג, מולייר נתן שם את ההופעה הראשונה של טרטיף.
ב-1684 נפטרה הנסיכה והתחום חזר ללואי השני מבורבון, נסיך קונדה; הוא מכר אותו ב-1694 למרקיז דה ליברי, לואי סנגווין, אז ראשו הראשון של המלך וקפטן הציידים. היא איחדה את אדמות ליברי ואלו של ריינסי, והטירה הפכה לזו של ליברי.
בשנת 1769, לואי-פיליפ ד'אורליאן, קנה את הדומיין על ידי היפטרות מטירתו בגנולה, הוא רכש את האחוזה תמורת 1,000,000 פרנק, הוא שילם רק 763,000, השאר מעולם לא שולם. לאחר שזה עתה הציע את הסמכות של וילמומבל למדמואזל לה מרקיז, המכונה מאדאם דה וילמומבל, איתה שמר על קשרים לבביים, וברצונו להמשיך ולפגוש אותה בצורה ידידותית, ניקבה לו דלת בקיר שמסביב. משקיף על וילמומבל. הוא הפקיד את שינוי הפנים בידי האדריכל אנרי פיטר, אז האדריכל הרגיל של הנסיך.
הוא תכנן מחדש את הפארק "בסגנון אנגלי" על ידי פלוני פוטיאר, אביר המסדר המלכותי והצבאי של סן לואי, האחרון, פרש משירות, ועשה לעצמו מוניטין כמעצב אנגלי של גנים; זה היה אחד הפארקים הראשונים בסגנון אנגלי בצרפת.
בסביבות 1773, אותו פוטיאר הוא סידר מחדש וקישט אותו במפלים מלאכותיים ובנה מבנים חיצוניים כמו חוות פרות, ובמיוחד לבקשת הדוכס מאוליאנס שהיה להוט מאוד בציד, מלונה. נחתם הסכם בין הנשיא הוקווארט, אז הלורד של גגני ומונפרמייל, לבין לואי-פיליפ ד'אורליאן לבניית אמת מים לאספקת מזרקות הטירה. משאבת כיבוי אש נבנתה על ידי מכונאי אנגלי בשם ספרינג במיוחד כדי להגביר את זרימת המים. היא שאבה שולחן מים שנמצא 75 מ' מתחת, האחרון מתפתל דרך הפארק בצורת נהר מלאכותי ומוביל לאגם שבו היה ביתן שנבנה על סלע באמצע. הקיר שמסביב ננקב אז ב -5 דלתות גישה: שערי גאני, וילמומבל, בונדי, צ'לס, והעיקרית, שער ליברי שבצידה אגם, מחלבה, תפוזים הממוקם בפארק של בית הספר התיכון הנוכחי של אלברט שוויצר; באשר לפורט דה צ'לס, שהיה ממוקם במקום שנקרא רנסי הקטן, הייתה בו דירה שיכולה להכיל אורח.
הקומונה נוסדה ב-20 במאי 1869 על ידי חלקים שפרשו מהערים ליברי-גארגן (Livry-Gargan) וקלישי-סוס-בו (Clichy-sous-Bois) שהצטרפו יחד עם חלק קטן נוסף שפרש מהעיר גני (Gagny) לקומונה חדשה.
תחבורה.
ברנסי ישנה תחנה של הרכבת הפרוורית RER בקו E.
יהדות.
בעיר קיימת קהילה יהודית גדולה ומספר בתי כנסת פעילים מקווה טהרה וכן מוסדות חינוך בתי ספר מרכז התורה וישיבה קטנה חזון ברוך שהקים הרב יעקב טולידאנו וכיום עומדת בראשות בנו הרב יהודה טולידאנו.
ערים תאומות.
לרנסי מספר ערים תאומות, והן:
אורך דבאי
הוטל דרואו
פראד
ליתוגרף
עוגת חמאה
עוגת חמאה היא עוגה שאחד ממרכיביה העיקריים הוא חמאה. עוגת חמאה עשויה מהמצרכים הבסיסיים ביותר לעוגה: חמאה, סוכר, ביצים, קמח וחומר מתפיח (כגון אבקת אפייה או סודה לשתייה).
עוגות אלה נחשבות לעוגות המשוכללות ביותר במטבח האמריקאי. מקורן בעוגת הפאונד האנגלית, שעשויה באופן מסורתי מכמויות שוות של סוכר, חמאה, קמח, וביצים היוצרים עוגה עשירה בטעמה.
היסטוריה.