סלין סיאמה (בצרפתית: Céline Sciamma; נולדה ב-12 בנובמבר 1978) היא תסריטאית ובמאית קולנוע צרפתייה. היא ידועה בזכות הסרטים חבצלות מים, טומבוי, חבורת נערות ודיוקן של נערה עולה באש. נושא נפוץ בסרטיה של סיאמה הוא נזילות מגדרית וזהות מינית בקרב נערות ונשים. סרטיה תרמו רבות לשיח על תאוריית ״המבט הנשי״ (Female Gaze).
בשנת 2019 היא זכתה בפסטיבל קאן בפרס התסריט הטוב ביותר על סרטה דיוקן של נערה עולה באש והייתה מועמדת שש פעמים לפרסי סזאר, וזכתה פעם אחת בפרס העיבוד הטוב ביותר עבור עבודתה על הסרט חיי כקישוא (2016).
ראשית חייה.
סיאמה גדלה ב-פונטואז, פרבר מחוץ לפריז. אביה דומיניק הוא מעצב תוכנה ואחיה לורנס הוא סטנדאפיסט ומעצב גרפי. כילדה, היא הייתה קוראת ספרים נלהבת וכנערה החלה להתעניין גם בקולנוע. סיאמה מצטטת את סבתה כהשראה לאהבתה לקולנוע, ואומרת שהיה לה עניין רב בסרטים הוליוודיים ישנים. סיאמה גם השתתפה כנערה ב-Utopia, תיאטרון בית אמנות בסרז'י, 3 פעמים בשבוע.
סיאמה סיימה את התואר השני שלה בספרות צרפתית ב ולאחר מכן היא כתבה את התסריט המקורי הראשון שלה לחבצלות מים כחלק מההערכה הסופית שלה ב"La Fémis".
סיאמה הצהירה שהיא מעולם לא תכננה לביים, ושהיא חשבה רק על תסריטאות או עבודה כמבקרת קסבייה בובואה, שהיה יו"ר פאנל ההערכה, ויכול להיחשב כמנטור שלה, שכנע אותה גם לביים את הסרט. שנה לאחר שסיימה את בית הספר, היא החלה לצלם את הסרט בעיר הולדתה.
קריירה.
סרטים ומועמדויות.
סרט הבכורה של סיאמה, חבצלות מים נבחר להקרנה במסגרת מבט מסוים בפסטיבל קאן בשנת 2007. הסרט השיג שלוש מועמדויות לפרסי סזאר בשנת 2008. סיאמה הייתה מועמדת לפרס סזאר לסרט הבכורה הטובה ביותר, והשחקניות אדל האנל ו-לואיז בלאשר היו מועמדות שתיהן לפרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר.
סיאמה ביימה את סרטה הקצר הראשון, פאולין, בשנת 2009 כחלק מקמפיין ממשלתי נגד הומופוביה בשם "חמישה סרטים נגד הומופוביה".
סרטה טומבוי משנת 2011 נכתב וצולם תוך מספר חודשים. סיאמה כתבה את התסריט תוך שלושה שבועות, השלימה את הליהוק תוך שלושה שבועות, וצילמה את הסרט תוך 20 יום. הוא הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, במסגרת הפנורמה של הפסטיבל. הסרט הוצג בבתי ספר בצרפת כחלק מהתוכנית החינוכית.
סרטה חבורת נערות מ-2014 נבחר להיות מוקרן כחלק ממדור השבועיים של הבמאים של פסטיבל קאן בשנת 2014. הוא הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2014 ובפסטיבל סאנדנס 2015 . בראיונות, סיאמה אמרה כי חבורת נערות יהיה הסרט האחרון שלה בטרילוגיה ההתבגרות שהיא רואה בו יחד עם חבצלות מים וטומבוי.
בין הבימוי לסרטים שלה, סיאמה המשיכה לעבוד גם כתסריטאית עבור במאים אחרים. היא הייתה מבוקשת על ידי אנדרה טצ'ינה, שאת עבודתו העריצה סיאמה עוד בצעירותה, והשתתפה בכתיבת התסריט לסרטו להיות בן 17 מ-2016.
סרטה העלילתי הרביעי של סיאמה, דיוקן של נערה עולה באש, החל להצטלם בסתיו 2018. הקרנת הבכורה שלו הייתה בתחרות הראשית בפסטיבל קאן בשנת 2019, שם זכה בפרס ״הדקל הקווירי״ ובפרס התסריט הטוב ביותר .
סיאמה צלמה את סרטה החמישי אמא קטנה בסתיו 2020, והוא הוקרן בבכורה בפסטיבל ברלין במרץ 2021. הוא גם הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן סבסטיאן 2021, שם זכה בפרס הקהל.
שיתופי פעולה וסגנון.
סיאמה משתפת פעולה לעיתים קרובות עם Para One, מפיקת מוזיקה אלקטרונית שהלחינה את כל סרטיה וגם עם צלמת הקולנוע קריסטל פורנייה, שגם צילמה את ״טרילוגית ההתבגרות״ של סיאמה. היא ידועה בשל ליהוק שחקנים לא מקצועיים בסרטיה והיא גם מלהקת לעיתים קרובות את השחקנית אדל האנל.
סאימה אמרה בעבר כי אופנה וסטייל מהווים חלק חשוב באפיון הדמויות, וזו הסיבה שהיא לעיתים קרובות מעצבת התלבושות של הסרטים שלה בעצמה. היא הכירה בדייוויד לינץ' כבעל השפעה כבדה על יצירתה, יחד עם וירג'יניה וולף אותה כינתה "הסופרת הגדולה ביותר" ואת שנטל אקרמן כ"אחת מיוצרי הסרט החשובים ביותר".
סיאמה מתמקדת בנושאי זהות ובייצוג בסרטיה, כמו זהות שחורה בחבורת נערות, זהות קווירית בדיוקן של נערה עולה באש וזהות אימהית באמא קטנה.
אקטיביזם.
סיאמה היא פמיניסטית. היא הייתה חברה מייסדת בסניף הצרפתי של תנועת "5050 עד 2020", קבוצה של אנשי מקצוע בתעשיית הקולנוע הצרפתית הדוגלת בשוויון מגדרי בקולנוע.
סיאמה משתמשת בסרטים שלה כדי לדבר על מגבלות "המבט הגברי״ ולהציג סרטים מן ״המבט הנשי״. היא רואה בעבודתה, במיוחד דיוקן של נערה עולה באש, מניפסט של המבט הנשי. סיאמה הצהירה בראיון כי, "זו הסיבה שהמבט הגברי אובססיבי לייצג לסביות, משום שזו דרך לשלוט בזה. הסיפורים שלנו חזקים כי הם מסוכנים. אנחנו מסוכנות. אז זו אסטרטגיה טובה מאוד לבזות אותנו, לערער אותנו - כי היא נותנת לנו פחות מינוף לדינמיקה פוליטית-חברתית חזקה מאוד".
ב-2018, היא ארגנה והשתתפה במחאת הנשים נגד אי-שוויון בפסטיבל קאן לצד נשים בולטות רבות בקולנוע, כולל אנייס ורדה, אווה דוברני, קייט בלאנשט ולאה סדו .
בהקרנת הבכורה של סרטה דיוקן של נערה עולה באש בפסטיבל קאן בשנת 2019, סיאמה והשחקנית הראשית אדל האנל ענדו סיכות 50/50 לתמיכה בתנועת השוויון.
בשנת 2020 סיאמה וצוות הסרט דיוקן של נערה עולה באש הצטרפו לשחקנית הראשית אדל האנל ביציאה הפגנתית מטקס פרסי הסזאר ה-45 לאחר שרומן פולנסקי זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר. סיאמה הצהירה בראיון לגבי היציאה הזו כי "...זה לא היה מתוכנן. הכל היה עניין של הרגע, עניין של שניות. זה עניין של להזיז את הרגליים. וזה קשה. קשה לעמוד על שלך וקשה להזיז את הרגליים. אני מבינה למה אנשים לא עושים את זה. אבל לפעמים פשוט צריך".
חיים אישיים.
סלין סיאמה היא לסבית. בשנת 2014, אדל האנל הודתה בפומבי כי הייתה במערכת יחסים עם סיאמה בנאום התודה שלה בפרסי הסזאר. השתיים נפגשו על הסט של הסרט חבצלות מים משנת 2007 והחלו לצאת לאחר מכן. בנות הזוג נפרדו, באופן ידידותי, לפני צילומי הסרט דיוקן של נערה עולה באש, שבו כיכבה גם האנל.
מבצע נשר
מבצע נשר (בערבית: عملية نسر) היה מבצע של הצבא המצרי בחצי האי סיני, אשר הושק באוגוסט 2011 כחלק מהמלחמה בטרור בסיני. המערכה כוונה נגד מורדים איסלאמיסטים, שתקפו את כוחות הביטחון המצריים בסיני והשתמשו באזור כבסיס לתקוף ממנו את ישראל מאז תחילת 2011. מבצע מצרי נוסף נגד מורדים ב-2012, בשם מבצע סיני, כונה בתחילה כחלק השני של מבצע נשר. זה היה הראשון במספר מבצעים שנמשכים עד היום במטרה להשתלט מחדש על סיני מידי מורדים.
רקע כללי.
פרספקטיבה היסטורית.
סיני הייתה חלק בלתי נפרד ממצרים מאז הקמתה של שושלת מוחמד עלי בתחילת המאה ה-19. ישראל כבשה לזמן קצר את חצי האי סיני ממצרים במלחמת ששת הימים בשנת 1967. כחלק מהסכם השלום בין מצרים לישראל משנת 1979, בשנת 1982 נסוגה ישראל מחצי האי. בין שאר הוראות האמנה היה הסכם לפיו חצי האי יישאר מפורז למעשה.
מספר גורמים אפשרו לקבוצות איסלאמיסטיות חמושות להשתרש ולהתרבות בסיני. כולל ניכור אוכלוסייה מקומית מהמדינה והתלות יותר בהברחות לרצועת עזה.
התקפות איסלאמיסטיות מוקדמות.
המצב הביטחוני בסיני החל להידרדר בתחילת 2011, כתוצאה מהמהפכה המצרית. מאז פברואר עד אוגוסט של אותה שנה, צינור מצרים-ישראל באל-עריש הותקף חמש פעמים על ידי חבלנים.
ב-30 ביולי ביצעו חמושים תקיפה בתחנת משטרה מצרית באל-עריש, והרגו שישה בני אדם.
ב-2 באוגוסט, קבוצה הטוענת שהיא הזרוע בסיני של אל קאעידה הצהירה על כוונתה להקים ח'ליפות אסלאמית בסיני.
מבצע נשר.
לאחר שקבע הסדר עם ממשלת ישראל להתיר יותר כוחות בחצי האי סיני ממה שמתיר הנספח הביטחוני של הסכם השלום בין מצרים לישראל משנת 1979, צבא מצרים השיקה את מבצע נשר ב-14–15 באוגוסט 2011.
מצרים פרסה 2,500 חיילים ו-250 נושאות משוריינים כולל שתי חטיבות כוחות מיוחדים, טנקים ומסוקי אפאצ'י, במקומות מרכזיים בצפון סיני, כאשר נושאות משוריינים פעלו סביב אל עריש, רפיח ושיח' זוויד. המהלך סימן את הפעם הראשונה שמצרים מפעילה כוחות צבאיים בקנה מידה כזה מאז ההסכם עם ישראל. מטרות המבצע הן להתעמת עם מורדים איסלאמיסטים וכנופיות פשע המאיימות על הביטחון הלאומי של מצרים ולהשיב את החוק והסדר על כנו.
ב-15 באוגוסט, כוחות הביטחון המצריים סחפו בית שהיה בשימוש של חמש דמויות איסלאמיסטיות מובילות. אחד מהחמישה נהרג; ארבעת הנותרים נלקחו למעצר.
ב-16 באוגוסט, קבוצה של חמושים, לפי האמונה, קשורה לתנועות ג'יהאד, תקפה מחסום של הצבא המצרי. כוחות מצרים לא ספגו נפגעים בהתקפה.
ב-17 באוגוסט נהרגו שני בדואים בדרום סיני. משפחותיהם האשימו את המשטרה המצרית במותם, אך מהמשטרה נמסר כי היא אינה מעורבת באירוע.
ב-18 באוגוסט בוצעה מתקפה מתואמת על צה"ל ואזרחים מסיני, והביאה למותם של 6 אזרחים ישראלים ושני חיילים ו-5 חיילים מצרים, וכן 10 מחבלים.
ב-26 באוגוסט אמר שר הביטחון הישראלי אהוד ברק כי ישראל תסכים שמצרים תפעיל אלפי חיילים בסיני.
לאחר המבצע.
בעקבות מתקפת הטרור בגבול ישראל-מצרים כוחות צבא מצרים והמשטרה פתחו במבצע צבאי נגד חמושים שתקפו אנשי ביטחון בצפון סיני. במהלך תקופה זו התרחשו מספר עימותים בין חמושים לכוחות הביטחון במספר מחסומים ביטחוניים בסיני. בתחילה התייחסה העיתונות למבצע כהמשך למבצע נשר, אם כי מאוחר יותר פנתה לשם רשמי מצרי - מבצע סיני.
מקורות ביטחוניים מצריים אמרו כי יותר מ-2,000 חמושים איסלאמיים פועלים באזור סיני. מהצבא נמסר כי מטרת המבצע היא "להחזיר את הביטחון על ידי רדיפה והטרדה של גורמי טרור חמושים בסיני".
תגובות.
ישראל.