אקסיטון הוא קוואזי-חלקיק המתקיים הן בחומרים מבודדים (אקסיטון פרנקל) והן במוליכים למחצה (אקסיטון ווניה). אקסיטון הוא למעשה מצב קשור של אלקטרון וחור שנמשכים זה לזה על ידי כח קולון והוא נייטרלי מבחינת מטען חשמלי.
בדרך כלל האקסיטון נוצר כאשר פוטון נבלע בחומר, והוא מעורר אלקטרון מפס הערכיות לפס ההולכה (ומכאן גם שמו, מלשון עירור - excitaition). בפס הערכיות נוצר חוסר באלקטרון אחד, חוסר זה הוא הקווזי-חלקיק הנקרא חור, שמטענו חיובי וזהה בגודלו למטען האלקטרון. האלקטרון נמשך אל החור על ידי כוח קולון ונוצר אקסיטון. מאמר ראשון בנושא פורסם על ידי יעקב פרנקל בשנת 1930.
האקסיטון מתנהג באופן אנלוגי למודל "אטום המימן" של נילס בוהר עם ההתאמות הנדרשות:
תיקון למסת החלקיק הניתן בהתאם לעקמומיות הפסים, תיקון לכח קולון הנובע מהמיסוך בגביש ואנרגיית רמת היסוד היא פער האנרגיה בין רמות הערכיות וההולכה. כתוצאה מכך, פונקציית הגל שיכול לקבל האקסיטון הן אותן הרמוניות ספריות עם הבדל אחד- אין הגבלה על המספר הקוונטי של התנע הזוויתי (בשל אובדן שימור וקטור לפלס-רונגה-לנץ).
לאחר זמן סופי האקסיטון יעבור רקומבינציה (כלומר, חיבור של האלקטרון והחור) והאנרגיה שתיווצר בתהליך זה משתחררת בצורה של פוטון. לעיתים חלק מהאנרגיה מועבר לחומר שבו נמצא האקסיטון לטובת תנודות בגביש (פונונים). זמן החיים של האקסיטון תלוי בהרבה גורמים ויכול לנוע בין פיקו-שניות ועד מילי-שניות.
מפתח (מקצוע)
הדלקת הנרות במקדש
הדלקת הנרות במקדש היא מצווה מדאורייתא שקוימה מדי ערב בבית המקדש בנרות של מנורת שבעת הקנים, ומדי בוקר בהדלקת נר התמיד והטבת יתר הנרות והכנתם להדלקה.
על פי המדרש, מטרת הדלקת הנרות לא הייתה תאורה, אלא כעדות לכך שהשכינה שורה בישראל. טעם נוסף המוזכר בספר החינוך הוא לפאר ולכבד את בית המקדש.
סדר ההדלקה.
הטיפול בנרות והכנתם להדלקה הם חלק מרכזי במצווה, ובמובן מסוים אף חשוב מן ההדלקה עצמה, מכיוון שהטבת הנרות נעשית על ידי כהן בלבד, בעוד הדלקת המנורה יכלה להיעשות על ידי אדם שאינו כהן, כל עוד הוא אינו נכנס להיכל.
הדלקת הנרות והטיפול בהם נעשו בבוקר ובערב; בערב הודלקו כל הנרות עם כמות שמן של חצי לוג בכל נר, כמות שמספיקה גם ללילות החורף הארוכים, ובבוקר היו מדליקים מחדש את שני הנרות המזרחיים, לפני ההדלקה מחדש, היו מוסיפים לנרות שמן ומסירים את האפר מהפתילה. באותה הזדמנות היו מנקים ומחליפים את הפתילה והשמן לנרות האחרים שכבר כבו. אם כל הנרות כבו היו מדליקים אותם מחדש מאש מזבח העולה. עבודה זו נקראת "הטבת הנרות" או "דישון המנורה", והיא התקיימה כחלק מהעבודה היומית במקדש, לאחר זריקת דם תמיד של שחר.
הדלקת כל שבעת הנרות הייתה נעשית רק בערב, והיא הייתה העבודה האחרונה שנעשתה במקדש.
נר התמיד.
מצוות הדלקת המנורה הייתה מצווה תמידית, שנהגה מדי ערב, כמובא בפרשת תצווה:
חז"ל דורשים ש'נר תמיד' היה גם כינוי לנר יחיד שדלק ללא הפסק באופן ניסי, וממנו הדליקו את שאר הנרות. בתקופת שמעון הצדיק הנר מעולם לא כבה ובארבעים השנים שלפני חורבן בית שני פסק הנס לחלוטין והנר כבה בכל בוקר.
חומרים.
שמן זית זך.
הנרות במנורה הודלקו בשמן זית. בפסוק בספר שמות נאמר "שמן זית זך כתית למאור", ומכאן למדו חז"ל שהשמן ששימוש למילוי המנורה היה באיכות הגבוהה ביותר המכונה "ראשון שבראשון". שמן זה בא מהזיתים המובחרים הנמסקים מצמרת עץ הזית, ושעברו כתישה - ולא טחינה שעלולה לגרום לעכירות בשמן.
הפתילות.
בשונה מהשמן לא הייתה הגדרה ספציפית לחומר שממנו נעשו הפתילות, ונקבע להלכה כי כל פתיל שכשר לנרות שבת כשר למנורה, דהיינו כל פתיל שבוער היטב - מתאים למצוה. בפועל השתמשו בבד מבגדי כוהנים בלויים.
גואיאקיל
גואיאקיל (בספרדית: Santiago de Guayaquil; נהגה כ"ואיאקיל", IPA: [waʝaˈkil]) היא העיר הגדולה ביותר באקוודור ועיר הנמל הגדולה במדינה. גואיאקיל שוכנת על גדתו המערבית של גואיאס (Guayas) הנשפך אל האוקיינוס השקט במפרץ גואיאקיל.
גואיאקיל שוכנת כ-250 ק"מ מדרום מערב לעיר הבירה קיטו. במפקד האוכלוסין שנערך בעיר בשנת 2008 נמנו בה כ-3 מיליון נפש. אולם, בשטח המטרופוליני של העיר, הכולל את העיר דורן (Durán) מתגוררים כ-3.3 מיליון נפש. אקלימה של העיר הוא חם ולח. בשנות אל ניניו יורדים משקעים רבים בעיר בין החודשים ינואר-אפריל הגורמים אף להצפות. בשנים אחרות מידת המשקעים בעיר זעומה בגלל השפעת זרם הומבולדט.
גואיאקיל היא בירת נפת גואיאס וקנטון (מחוז) גואייס. העיר היא מרכז תעשיית הדיג באקוודור.
היסטוריה.
גואיאקיל נוסדה ב-25 ביולי 1538 על ידי הקונקיסטאדור פרנסיסקו דה אורייאנה. אף בטרם נוסדה על ידי הכובשים הספרדים שכן במקום כפר של ילידי המקום. בשנת 1600 ישבו בגואיאקיל כ-2,000 נפש ובשנת 1700 מנתה אוכלוסיית העיר למעלה מ-10,000 תושבים.
בשנת 1687 הותקפה העיר על ידי שודדי ים אנגלים וצרפתים. בקרבות שהתחוללו בין מגיני העיר והשודדים נהרגו ונפצעו מאות בשני הצדדים. השודדים לקחו נשים מנשות העיר כפילגשים ורק לאחר תשלום כופר שוחררו הנשים והעיר ניצלה משריפה. בשנת 1709 הותקפה העיר שוב על ידי שודדי ים אנגלים, אשר דרשו כופר תמורת שחרורה, אולם עזבו בבהלה לאחר שפרצה בה מגפת קדחת צהובה.
ב-8 באוקטובר 1820 השתלטה על העיר, כמעט ללא התנגדות, קבוצה של אזרחים שנעזרו בכוחות מילואים מבני המקום ועצרו את ראשי השלטון המקומי, הנאמנים לכתר הספרדי. גואיאקיל הכריזה על עצמאותה מספרד והפכה לנפה העצמאית של גואיאקיל. אירוע זה היווה אבן פינה במלחמת העצמאות של אקוודור.
ב-26 ביולי 1822 חוסה דה סן מרטין וסימון בוליבר קיימו בעיר את ועידת גואיאקיל בה תוכנן שחרורה של דרום אמריקה מן השליטה הספרדית.
העיר ידעה שתי פלישות של צבא פרו, בשנים 1829 ו-1860.
בשנת 1896 פרצה בגואיאקיל שריפת ענק אשר כילתה חלקים נרחבים מן העיר.
כלכלה ותחבורה.
העיר ממשיכה מסורת ארוכה כעיר מסחר מרכזית. לאחרונה נעשים יותר ניסיונות להקים בעיר תעשיית תיירות. אף שבעיר אתרים היסטוריים מועטים, בשנים האחרונות השקיע השלטון המקומי רבות בשיפוץ סכרים, כיכרות וגנים ציבוריים. בזכות השקעה זו הפכה גואיאקיל למוקד לירידים ולאירועים בינלאומיים.
מקורות ההכנסה העיקריים של בני העיר הם: מסחר, עסקים, חקלאות ודגה. למרות מרכזיותה, בגואיאקיל שיעור האבטלה הגבוה במדינה (כ-11% מכוח העבודה). בגואיאקיל נמל מים עמוקים הגדול באקוודור ואחד מנמלי הים הגדולים לחופי האוקיינוס השקט. בין גואיאקיל לעריה האחרות של אקוודור קיימת רשת כבישים ענפה, המפותחת ביותר במדינה.
בגואיאקיל פועל נמל התעופה הבינלאומי חוסה חואקין דה אולמדו.
גואיקיל
חוזה לימון
חוזה לימון (José Limón; 12 בינואר 1908, מקסיקו - 2 בדצמבר 1972, ניו יורק) היה רקדן וכוריאוגרף אמריקאי.
בשנת 1928 עבר לניו יורק שם למד אצל דוריס האמפרי וצ'ארלס ויידמן. בשנת 1946 לאחר שירות צבאי בצבא האמריקאי, הקים להקת מחול בה משמשת דוריס האמפרי כמנהלת אמנותית. יצירת המחול הידועה ביותר שלו היא The Moor's Pavane אותה הוא יצר בשנת 1949 בהתבסס על אותלו של ויליאם שייקספיר.
לימד בג'וליארד החל מ-1951 וייחס את סגנונו להשראה שקיבל מאיזדורה דאנקן והראלד קרוצברג.
שתי עבודות שלו: "הגולים" ו"לה מלינצ'י" הועלו לבמה על ידי להקת בת שבע.
רחוב ז'בוטינסקי (תל אביב)
מוחמד אבו נבוט
מחמוד אבו נבוט
בית הספר היסודי רימון
בית הספר היסודי "רימון" הוא בית ספר ניסויי אזורי שנוסד בשנת 1989, בקיבוץ מסילות. בית הספר הוקם על ידי שלושה קיבוצים: מסילות, רשפים וניר דוד (תל עמל). שמו מורכב מראשי תיבות שמות הקיבוצים. הוא מורכב משתי חטיבות, אחת של החינוך הרגיל והשנייה של החינוך המיוחד.
בשנת הלימודים ה'תשס"ט מנה בית הספר כ-340 תלמידים והוא מנוהל על ידי ברכה רפמן.
שנה לאחר קום בית הספר, הוקמה לצידו חטיבת "דרור" המחנכת ילדים עם תסמונת P.D.D - ילדים עם אוטיזם ברמות שונות. הילדים מ"דרור" משולבים על פי יכולתם בכיתות הלימוד ה"רגילות".
לאורך השנים הצטרפו לבית הספר ילדי הקיבוצים מבית אלפא, מבית השיטה ומשדה נחום, וכן בבית הספר תלמידים מבית שאן, תל תאומים, חפציבה, גן נר ומבית זינגר, שבכפר יחזקאל.
חיל המדע
חיל מדע (חמ"ד) היה יחידה בארגון "ההגנה", ומאוחר יותר בצה"ל, שהורכבה מאנשי מדע והנדסה ועסקה במגוון נושאים צבאיים המצריכים ידע בתחומי מדע שונים. היחידה הוקמה בתמיכתו הפעילה של דוד בן-גוריון, שתמך ברעיון שמלחמות ישראל יוכרעו בזכות "הגניוס היהודי". חיל המדע נחשב לראשית פיתוחה הנרחב של הטכנולוגיה הצבאית בישראל, שהביאה להקמתם של מפעלים הכוללים את רפא"ל ואת התעשייה הצבאית (תע"ש). יוצאי היחידה הפכו לדמויות מובילות בהתפתחות המדע בישראל.
היסטוריה.
בשנת 1946, בהוראתו של מפקד "ההגנה", יצחק שדה, הקים המהנדס מאיר רבינוביץ ("בץ") מחלקה למחקר מדעי בראשותו, כאשר אהרן וקס ("דונגי") שימש כסגנו. ליחידה הוקצה תקציב בסך 150 לירות ארץ ישראליות לחודש. בחול המועד פסח תש"ו נערך כינוס ראשון של נציגים מענפי מדע שונים ובעקבותיו הוקמו שלושה תאים באוניברסיטה העברית בירושלים, בטכניון בחיפה ובמכון זיו (לימים מכון ויצמן למדע) ברחובות. לאחר מספר חודשים אזלו המקורות הכספיים למימון פעילות המחלקה, וזו נפסקה.