ליהוקים נוספים הוכרזו במהלך מרץ 2013, בהם ריי סטיבנסון וג'יי קורטני לתפקיד מרכוס איטון ואריק, בהתאמה. קייט וינסלט לוהקה לסרט כבר בינואר 2013 לתפקיד ג'נין מתיוס, כשלראשונה היא תגלם בקולנוע דמות נבלית.
צילומים.
צילומי הסרט יצאו לדרך בשיקגו, באפריל 2013 והסתיימו ב-16 ביולי אותה שנה. בדומה לאירועי הספר, הצילומים כולם נערכו בשיקגו.
פוסט פרודקשן.
לאחר שצילומי הסרט הושלמו ב-16 ביולי 2013, החלה עבודת העיבוד על הסרט, שהוקרן ב-IMAX.
אודרי מסטרה
אודרי מסטרה (Audrey Mestre; 11 באוגוסט 1974 - 12 באוקטובר 2002) הייתה צוללת חופשית מקצוענית צרפתיה, שהגיעה לעומק 171 מטר בניסיון לשבור שיא בצלילה חופשית, אך מצאה את מותה באותה צלילה בגיל 28.
ביוגרפיה.
מסטרה נולדה בשנת 1974 בסן דני ליד פריז. בעקבות בעיות בריאותיות שהגבילו את תנועתה ביבשה אך לא במים, היא החלה לשחות כבר בגיל שנתיים.
בגיל 13 היא הפכה לצוללנית מקצועית ובגיל 14 היא עברה למקסיקו עם משפחתה, שם היא החלה בלימודי ביולוגיה ימית באוניברסיטת לה פז.
את התזה שלה כתבה על צוללן מפורסם בשם פרנסיסקו "פיפין" פרראס , ובאחת הצלילות שלו באזור מגוריה הם נפגשו והתאהבו. לאחר 3 שנים, בשנת 1999, הם התחתנו.
הצלילה האחרונה.
במהלך הצלילה האחרונה שלה בחוף ברפובליקה הדומיניקנית, היא הייתה אמורה לנסות לשבור את השיא בצלילה חופשית. כתוצאה ממספר תקלות, הזמן שלקח לה להגיע לפני השטח ולטיפול רפואי לאחר מכן היה ארוך מידי, ומותה הוכרז זמן קצר לאחר הגעתה לבית החולים. התקלות שכנראה היו הן חוסר אוויר בבלון שהיה אמור למשוך אותה לפני השטח, חוסר בצוללני בטיחות לאורך כל הדרך שנועדו למשוך אותה כלפי מעלה במקרה של תקלה, וחוסר הימצאות צוות רפואי על הספינה ובחוף הים.
גופתה של אודרי נשרפה ועפרה פוזר בים. בשנת 2002 היא נכנסה להיכל התהילה של הצוללניות.
פרסומים.
בשנת 2004 הוציא בעלה, פיפין, את הספר The Dive על סיפור חייה של אשתו, אודרי.
בשנת 2006 פורסם הספר "The Last Attempt" על ידי קארלוס סרה, שותף לשעבר של פיפין ושותף מארגן בניסיונות שבירת השיא של מסטרה. הוא טען בספרו כי פיפין אחראי למותה של מסטרה, בכך שבכוונה לא מילא את הבלון. סרה לא טען כי פיפין התכוון לרצוח את אשתו, אך לטענתו זו הייתה פעולה ישירה וחסרת אחריות שלו שהובילה למותה.
בשנת 2013 יצא סרט בשם "ללא גבולות" על ידי espn אודותיה, התחרות שלה עם שיאנית העולם טניה סטריטר. ואודות הצלילה האחרונה שלה והכשלים שנלוו לזה.
יאקוב כריסטיאן יאקובסן
יאקוב כריסטיאן יאקובסן (בדנית: Jacob Christian Jacobsen; 2 בספטמבר 1811 - 30 באפריל 1887), ידוע גם כג'יי. סי. יאקובסן (J.C. Jacobsen), היה תעשיין ונדבן דני, שידוע כמקים מבשלת הבירה "קרלסברג".
ביוגרפיה.
יאקובסן לא רכש כל הכשרה אקדמית או מדעית (אם כי נכח בכמה מהרצאותיו של הפיזיקאי והכימאי האנס כריסטיאן אורסטד). בשנות ה-40 של המאה ה-19 הגיע למסקנה כי יש לחולל שינוי בתחום ייצור הבירה, שהתבסס עד אז על ייצור בכמה מבשלות קטנות, לבסס אותו על שיטות מדעיות ולהפכו לתחום תעשייתי.
ב-1844 הקים את מבשלת "קרלסברג" (שנקראה על שם בנו, קרל יאקובסן), בפרבר ואלבי בקופנהגן. המפעל המקורי עומד על תלו עד היום. יאקובסן שם דגש על הדיוק וההקפדה ביצירת בירה באיכות גבוהה, וב-1875 הקים את מעבדות קרלסברג בקופנהגן.
הוא הביע עניין בפוליטיקה והיה תומך המפלגה הליברלית הלאומית, אם כי בחלוף השנים נטה יותר לעמדות שמרניות. הוא אף היה חבר הפרלמנט מטעם המפלגה הליברלית בין השנים 1854 ל-1871. כמו כן, היה פטרון של אמנים. בשנת 1859, לאחר שריפת ארמון פרדריקסבורג, מימן את בנייתו מחדש.
ב-1876 הקים את קרן קרלסברג שאליה הוריש במותו את הונו בשל בעיות משפחתיות. ריב מר שפרץ בינו לבין בנו קרל הוביל לכך שבנו הקים את מבשלת "ני קרלסברג" (Ny Carlsberg; "קרלסברג החדשה") ב-1880. אולם ב-1886 התפייס עם בנו, ובשנת 1902 המבשלות אוחדו. בשנת 1906 התמנה בנו קרל למנכ"ל המבשלה המאוחדת, שידועה משנה זו בשם "מבשלות קרלסברג". ב-1997 שודרה בדנמרק סדרת טלוויזיה על מערכת היחסים בין יאקוב יאקובסן לבנו קרל.
בנו קרל יאקובסן אסף את אחד מאוספי האמנות הפרטיים הגדולים בתקופתו. האוסף שמור כיום במוזיאון ני קרלסברג גליפטוטק שהקים בקופנהגן.
ג'ו סלובו
ג'ו סלובו (באנגלית: Joe Slovo, במקור: יוס'ל משה'ל סלובו; 23 במאי 1926 – 6 בינואר 1995) היה פעיל קומוניסטי, איש ציבור וטרוריסט יהודי דרום אפריקני יליד ליטא. הוא כיהן כמפקד הזרוע הצבאית של הקונגרס הלאומי האפריקאי, כמזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של דרום אפריקה, וכשר השיכון בממשלתו של נלסון מנדלה.
קורות חיים.
שנים מוקדמות.
יוס'ל משה'ל סלובו נולד באובלאי שבליטא, לוולף (בליטאית,וולפַס) ולאשתו חיה לבית זקס. הייתה לו אחות גדולה, סוניה. כשהיה בן שנתיים נסע אביו לארגנטינה, כשהוא מתכנן להרוויח די כסף כדי שמשפחתו תוכל לעבור לשם גם היא. לבסוף בחר להגר ליוהנסבורג שבדרום אפריקה, והתפרנס מרוכלות. ב-1936, כשסלובו היה בן עשר, הצטרפו האם וילדיה לוולף. ההורים פתחו חנות לממכר פירות, ונולדה להם עוד בת, ריינה. ב-1938 מתה חיה בעת לידה נוספת, יחד עם העובר. ללא עזרת אשתו לא יכל וולף להמשיך להפעיל את החנות והחל לעבוד כנהג משאית לחלוקת לחם. בהשפעת מורהו בבית-הספר ג'ון או'מיארה, שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית, החל ג'ו הצעיר להימשך לסוציאליזם ולמרקסיזם. מאחר שאביו לא יכל עוד לעמוד בתשלום שכר הלימוד, נאלץ ג'ו לעזוב את בית הספר בגיל ארבע-עשרה לטובת עבודה כמחסנאי. באותה תקופה נטש את אורח חייו הדתי ונעשה בהדרגה לאתאיסט.
בגיל שש-עשרה התקבל כמועמד לחברות במפלגה הקומוניסטית של דרא"פ. באותה שנה הוא הצטרף לוועד הארצי לעובדי מכירות (שחברות בו הייתה מוגבלת ללבנים בלבד) והשתתף בארגון שביתה מוצלחת באוקטובר 1942, שהניבה שיפור בתנאי ההעסקה. מרבית תומכי העבודה המאורגנת הלבנים דרשו אז למנוע משחורים להשתלב במשרות נחשקות יחסית, כדי לשמור על רמות השכר; סלובו היה אחד הבודדים שפנה לפעילות סוציאליסטית גם בין השחורים. הוא חילק פרסומים של המפלגה וסייע להקים את "ועד פועלי תעשיית הכימיה השחורים". בעלי החברה בה עבד, שהיו יהודים, הרבו להסתכסך עמו על רקע זה, ולבסוף הוא פוטר.
פעילות פוליטית.
ב-1944 התגייס סלובו לצבא ושירת ביחידת קשר באוגדה הדרום-אפריקנית המשוריינת ה-6, שהשתתפה בלחימה ב. בדרכו חזרה לארצו ב-1946 ביקר בארץ ישראל למספר ימים, ושהה בקיבוץ; הוא כתב מאוחר יותר שעקב רשמיו נעשה אנטי-ציוני. סלובו קיבל מלגת חייל משוחרר והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג, אף שמעולם לא סיים את בית-הספר. סלובו היה חבר גם ב"לגיון ספרינגבוק", ארגון ותיקי מלחמה פרוגרסיבי. במהלך לימודיו הכיר סטודנטים אחדים שחלקו את השקפותיו הפוליטיות, ביניהם הארי שוורץ, ולתר סיסולו ונלסון מנדלה. סיסולו, מנדלה ואחרים נעשו לשותפיו לדרך, והם החלו לעסוק בפעילות פוליטית נגד המפלגה הלאומית וחוקי האפרטהייד שהנהיגה. באוגוסט 1949 נשא לאישה את רות פירסט, פעילה רדיקלית ויהודייה, שהוריה היו ממייסדי המפלגה הקומוניסטית של דרא"פ. במהלך השנים נולדו להן שלוש בנות. הוא הוסמך כעורך-דין ב-1951, והרבה לייצג שחורים שהואשמו בעבירה על חוקי הגזע החדשים.
בראשית 1953 היו סלובו ואשתו בין מארגניה של המפלגה הקומוניסטית המחודשת, שקמה במחתרת לאחר שהארגון הפוליטי המקורי פורק בידי השלטונות בקיץ 1950. הוא היה סטליניסט מושבע, וסירב לגנות את המנהיג הסובייטי המנוח עד לנפילת הגוש המזרחי ב-1990. באוקטובר 1953 השתתף בייסוד "קונגרס הדמוקרטים" שאיגד גופים פוליטיים לבנים שונים שהתנגדו למשטר, והתקבל לוועד הפועל שלו. ב-1955 עזר לנסח את "מגילת החירות" שפורסמה במשותף על ידי קונגרס הדמוקרטים, הקונגרס הלאומי האפריקני וקבוצות אופוזיציה אחרות, ותבעה את ביטול האפרטהייד, זכויות סוציאליות לכל וחלוקת קרקעות לחסרי האדמה. בדצמבר 1956 נעצרו ג'ו ורות יחד עם עוד 154 פעילי אופוזיציה, כולל מנדלה, והואשמו בבגידה. בעוד שאשתו שוחררה בערבות כעבור מספר ימים, הוא הוחזק למשך חודשיים. משפטם של העצורים החל בינואר 1958, וסלובו שימש גם כחלק מצוות ההגנה. ההאשמות נגדו בוטלו עוד באותה שנה; אחרוני העצורים שוחררו ב-29 במרץ 1961. בית המשפט הכריז כי לא היו ראיות לכך שהקונגרס הלאומי האפריקני היה כלי שרת בידי ברית המועצות.
ב-21 במרץ 1960 נורו 69 מפגינים שחורים בידי המשטרה בטבח שארפוויל. מצב חירום הוכרז במדינה; ב-8 באפריל הוצאו הקונגרס הלאומי האפריקני וארגוני אופוזיציה אחרים אל מחוץ לחוק. סלובו, שנעצר זמן קצר אחרי הטבח, בילה את ששת החודשים בהם שרר המשטר המיוחד במאסר. רות נמלטה לסווזילנד עם ילדיהם, וחזרה כשמצב החירום בוטל. לאחר שחרורו, סלובו, מנדלה ומנהיגים אחרים החליטו לעבור להפעלת טרור. ביוני 1961 הם ייסדו את הזרוע הצבאית של הקל"א, "חנית האומה" (אוּמְקוֹנְטוֹ וֶה סִיזוֶוה; או"ס), שביצעה את התקפתה הראשונה ב-16 בדצמבר וערכה למעלה ממאה פיגועים בשנה וחצי הבאות. מנדלה היה יושב-הראש וסלובו היה ראש המטה. הארגון עמד בקשר עם ארגוני מחתרת ברודזיה, מוזמביק ונמיביה ועם מדינות הגוש המזרחי. בתגובה לידיעות על הקמת "חנית האומה", ניתנו לשר המשפטים ג'ון פורסטר סמכויות רחבות לטפל כראות עיניו באיום החדש, והעימות בין השלטון לאופוזיציה הקצין ונעשה אלים בהרבה.
גלות.