בסוף 1978 ביצע החברה הנפקה ראשונה לציבור של מניות והחלה להיסחר בבורסת תל אביב. באותה עת העסיקה הקבוצה כ-1,200 עובדים, ומחזור המכירות השנתי היה כ-400 מיליון ל"י.
ב-1979 רכשה את חברת "מפעלי תעשייה חקלאיים", שהייתה ממוקמת במפרץ חיפה, ועסקה בייצור מוצרי מתכת לשוק החקלאי והצבאי.
בשנות ה-80 הרחיבה החברה את פעילותה מחוץ לישראל לאירופה וארצות הברית, כולל רכישת מפעלים בארצות הברית. וזכתה במספר מכרזים של צבא ארצות הברית. החברה גם המשיכה לרכוש מפעלים בישראל, בהם את מפעל "בית יציקה וולקן" במפרץ חיפה, מידי חברת כור תעשיות. בשנת 1985 העסיקה הקבוצה כ-1,750 עובדים, אך נקלע למספר שנים של הפסדים כספיים, שהביאו ליישום תוכנית הבראה שכלל פיטורי עובדים וסגירת מפעלים. עד שנת 1990 ירד מספר העובדים בקבוצה לכ-750. בשנות ה-90 המשיכה החברה להיות קבלן מרכזי בייצור טנק המרכבה.
כחברת החזקות.
בשנת 1995 רכשה חברת ההשקעות "דוברת, שרם ושות'", שבבעלות אנשי העסקים אהרן דוברת ויצחק שרם את החברה, ובאמצעותה רכשו בשנת 1996 את השליטה בחברת ההשקעות של בנק הפועלים ("פועלים השקעות"), ושבהמשך שונה שמה ל"פולאר השקעות". "פועלים השקעות" עצמה הייתה בעלת מניות בשורה של חברות. כך הפכה "אורדן תעשיות" להיות לחלק ממבנה של פירמידת שליטה שכלל מספר חברות ציבוריות.
בשנת 2001 שינתה הקבוצה את מבנה פירמידת השליטה שלה, שהיה בו ארבע שכבות, לאחר ש"אורדן תעשיות" העבירה את החזקותיה ב"פועלים השקעות" ("פולאר השקעות") לבעלי מניותיה, והיא הפכה לחברת אחות. בנוסף קבוצת "אורלייט תעשיית", שהייתה במקור בבעלות "פועלים השקעות", עברה לבעלות "אורדן תעשיות". "אורלייט תעשיית" (שפעלה אחר כך בשם "אינרום תעשיות") שלטה במספר חברות בתחום מוצרי הבנייה, בהן "איטונג תעשיות", "נירלט" ו"שיש אלוני". ב-2003 הפכה גם הפעילות התעשייתית של "אורדן" לחברה בת של "אורלייט תעשיית".
באותן השנים סבלה הפעילות המסורתית של אורדן ממשבר, עקב התחרות הגוברת מול ייבוא זול. רוב מפעלי החברה נמכרו או נסגרו, כולל המפעל ההיסטורי של "בתי יציקה וולקן" במפרץ חיפה שנסגר בתחילת 2007. הפעילות הביטחונית לייצור פלדה עבור כלים משוריינים, גם סבלה מירידה בהזמנות, בתחילת שנות ה-2000 אף נשקלה האפשרות להפסיק את המשך ייצור טנק המרכבה. עם זאת זכתה החברה למספר הזמנות ממשרד הביטחון, כולל עבור פרויקט "טנק הסברה" הטורקי.
בשנת 2005 מכרה "אורדן" את שטח המפעל שלה לחברת "דורסל" (חברת בת של סינאל מלל פייוויי) תמורת 13 מיליון דולר וחכרה אותו מחדש ממנה. בנובמבר 2018, מכרה דורסל את מתחם אורדן בנתניה תמורת כ-134 מיליון שקל, לאחר שרכשה אותו במקור תמורת 54 מיליון שקל ב-2005.
בבעלות קרן פימי.
בדצמבר 2007 רכשה קרן ההשקעות הפרטית "קרן פימי" 50% מ"אינרום תעשיות" מ"אורדן תעשיות" (שמשה שונה ל"גרינסטון תעשיות"). ושנה אחר כך רכשה את מלוא הבעלות.
המפעל ההיסטורי של ארודן ממשיך לפעול בנתניה בשם "אורדן תעשיות מתכת ויציקות פלדה בע"מ". בשנת 2016 זכה המפעל בחוזה לייצור של חלפים, מערכות ורכיבים המשמשים להרכבת ה"נמ"ר" (נגמ"ש מרכבה), ולהמשך הייצור של טנקי מרכבה "סימן 4".
בשנת 2019 הודיע קרן פימי כי מפעל "אורלייט" מנס ציונה, שגם בבעלותה, יעבור לפעול במתחם "אורדן" בנתניה, אך התוכנית בוטלה עקב התנגדות עיריית נתניה להגדלת הפעילות התעשייתית המזהמת במקום.
מילים אחרונות
מילים אחרונות הן האמירות האחרונות של אדם לפני מותו. לעיתים "מילים אחרונות" עשויות לכלול גם התבטאויות לא סופיות בימים האחרונים או השעות שלפני מותו.
לפעמים מתועדות מילים אחרונות של אנשים, אך הן לא מתועדות תמיד בצורה מדויקת. במילים הללו נעשה לעיתים קרובות שימוש כמקור היסטורי וספרותי. עם זאת, לדברי קארל גוטקה, המילים האחרונות כפי שנרשמו במסמכים ציבוריים הן לעיתים קרובות השתקפות של היחס החברתי למוות באותה תקופה, ולא דיווחים על עובדות היסטוריות ממשיות. מילים אחרונות שפורסמו עשויות גם לשקף רק את מה שמקורביו או תומכיו של האדם הגוסס רצו שיפורסם כבקשתו הסופית.
המילים האחרונות בפועל של אנשים גוססים הן בדרך כלל פחות גרנדיוזיות מאלה המיוחסות לדמויות היסטוריות, וגם מתפרסמות לעיתים רחוקות. אנשים בשלב האחרון של מוות ממחלה סובלים לעיתים קרובות מדליריום, ירידה בחדות הנפש, או יכולת לדבר ברור, או שילוב כלשהו של השלושה. לפי הפסיכיאטר הניו זילנדי סנדי מקלאוד , אנשים בשלבים האחרונים של מחלה ממארת אינם נשארים בדרך כלל צלולים נפשית. ולחלק מהאנשים אין מילים אחרונות בכלל סמוך למותם, משותקים בגלל שיטיון או סיבות אחרות. לפי מורין קילי, "אנשים ילחשו, ולחישותיהם יהיו מילים קצרות ויחידות - זו סך האנרגיה שנותרה להם להגות, ולא תו יותר."
כתוצאה מכך, מילים סופיות בפועל הן לרוב קצרות או קשות לפירוש. ירידה ביכולת הנשימה עלולה להגביל את עוצמת הקול ואת מובנותו. תרופות, חוסר אנרגיה, יובש בפה והיעדר תותבות עלולים גם הם להפריע לתקשורת ברורה. מילים אחרונות הן בדרך כלל שמות של בני זוג או ילדים, או התבטאויות בנאליות כמו "אמא" ו"אוי, חרא".
ינה בלשה
ינה בלשה (במקור יעקב שווייגר, בהונגרית: Balassa Jenő; יאסארוקסאלאש, 30 במאי 1859 – בודפשט, 4 באוגוסט 1926) היה שחקן יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
הוא נולד במשפחה יהודית בעיירה בצפון-מזרח הונגריה, אביו היה מתיאש שווייגר ואמו הייתה אנה (ינקה) שוורץ. לאחר סיום לימודיו בתיכון (שכבר שם בלט עם כישורי המשחק שלו במפגשי החינוך העצמי של בית הספר התיכון ברחוב מרקו) התחיל ללמוד באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), אבל אחרי שני סמסטרים הפסיק את לימודיו והפך לסטודנט ב"אקדמיה הלאומית לאמנות" (שמה כיום האוניברסיטה לאמנויות התאטרון והקולנוע). לאחר מכן הפך לשחקן נודד בלהקת לאסי וילמוש בשנת 1882. הוא שיחק בבאזורים הכפריים עד 1896. משנה זו ואילך הפך חבר קבוע בלהקת תיאטרון הקומדיה של בודפשט, שנפתח באותה השנה ושיחק בתיאטרון עד 1925. בין 1903 לבין 1926 היה מרצה של "בית הספר למשחק של איגוד השחקנים הלאומי" ומשנת 1907 עד 1919 היה מנהל בית הספר. הוא הצטיין גם בתפקידים קלאסיים וגם בתפקידים קומיים והציל כמה מחזות מכישלון עם הופעותיו הפתאומיות בהם. הוא היה גם מספר סיפורים ידוע בשם "הדוד באשה". כמו כן לקח חלק בפעילות צדקה והשתתף בהקמת המפלגה הסוציאליסטית.
אשתו הייתה קלרה פאטיול נגנית צ'מבלו (נולדה בשם קלרה דולה אולה), שנשא בבודפשט ב-14 במאי 1910. בנו היה יאנוש בלשה (1903–?) שהיה שחקן גם הוא.
בלשה הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
דיונון גדול-סנפיר
מגנאפיניים
יצחק צבי רקובסקי
יצחק צבי רקובסקי (ט"ו בחשוון תרצ"ד-כ' בניסן תשע"ו, 2016-1933) היה חזן ישראלי, בעל מוניטין בינלאומי.
ביוגרפיה.
יצחק רקובסקי נולד בשנת התרצ"ד (1933), לאביו הרב הגאון אברהם ברוך אבא זצ"ל, שכיהן כרב השכונות 'אבן ישראל', 'עזרת ישראל' והסביבה, אשר בירושלים, ולאִמו חיה-באשה. הוא גדל בשכונת כנסת ג' בירושלים, והיה שמיני מתוך תשעה ילדים.
בצעירותו למד בישיבת עץ חיים, ולאחר מכן בישיבת חברון. החל בקריירה החזנית שלו בגיל 17, כנער במקהלת "שירת ישראל", שייסד ר' שלמה זלמן ריבלין הידוע בכינויו "אבי החזנים". כבר אז התבלט בקול הטנור שלו ובכישרונו המוזיקלי, וסומן כחזן מבטיח.
משרתו הראשונה הייתה בשנת 1962, בבית הכנסת "גבורת ישראל" ברחוב בר-כוכבא בתל אביב. במשרתו השנייה, בבית הכנסת הגדול בחולון, כבר נודע שמו של החזן רקובסקי כחזן ייחודי, ורבים נהרו לבית הכנסת לשמוע את תפילותיו בשבתות ובחגים. החזן רקובסקי הושפע עמוקות בין היתר מסגנונו המיוחד של החזן משה קוסוביצקי, ואף ביצע רבות מיצירותיו בתפילות השונות. זכור במיוחד ביצועו של החזן רקובסקי ליצירה "ובדברי קדשך" של החזן קוסוביצקי, מתוך תפילת ה"קדושה" במוסף של שבת, שהוא התבקש לבצע פעמים רבות.
בשנת 1972 התקבל למשרת החזן הראשי בבית הכנסת הגדול בהר הכרמל בחיפה, שם שימש כחזן כשבע שנים. לאחר מכן עבר לכהן כחזן הראשי בבית הכנסת הגדול בהרצליה. במהלך השנים שלאחר מכן שימש רקובסקי כחזן ראשי במרבית מבתי הכנסת הגדולים בארץ, כדוגמת: בית הכנסת הגדולבבת ים, בית הכנסת הגדול בגבעתיים, בית הכנסת הגדול בנתניה, בית הכנסת הגדול בבני ברק, בית הכנסת תפארת צבי (הרמן הכהן) בתל אביב, בית הכנסת היכל מאיר (מאנה) בתל אביב, ובית הכנסת רמה בתל אביב.
יש לציין כי מעבר למקהלת בניו שליוותה אותו לאורך השנים, החזן רקובסקי התפלל גם בליווי מקהלות החזנים הגדולות והידועות בארץ באותן השנים, כדוגמת: מקהלת "בן ברוך" בניצוחו של ניסן תורן ז"ל, מקהלת החזנים בניצוחם של שאול חכמי, אבי פרי ועוד.
שמו של החזן רקובסקי אף יצא מעבר לגבולות הארץ, והוא שימש כחזן בימים הנוראים בקהילות שונות: במונטריאול קנדה, בווינה אוסטריה, ביוהנסבורג דרום אפריקה ובלוס אנג'לס ארצות הברית.
לאורך השנים הופיע החזן יצחק רקובסקי בקונצרטים רבים בישראל ומחוצה לה, בטקסים רשמיים כדוגמת יום השואה ויום הזיכרון לחללי צה"ל, ואף התראיין ושר בתוכניות רדיו רבות ובטלוויזיה הישראלית.
החזן יצחק רקובסקי אף הלחין יצירות חזנות רבות מתוך תפילות השבת והימים הנוראים, אותם ביצע בהופעותיו השונות, ואף הקליט אותם באופן מקצועי באולפן הקלטות בליווי מקהלת בניו והוציא אותם על גבי דיסק.