בשנים 1967–1971 היה אלינר חבר בצוות היועצים והמסייעים לרב שלמה טל בהוצאת סידור רינת ישראל.
נפטר בירושלים במאי 1980.
על שמו נקראה הוצאת הספרים של המחלקה לתרבות תורנית של הסוכנות היהודית – ספריית אלינר. כיום הספרייה שייכת למחלקה לשירותים רוחניים בתפוצות של ההסתדרות הציונית העולמית.
הדוכס התשיעי ממרלבורו
מרדכי אליפנט
הרב מרדכי אליפנט (ד' בתמוז ה'תר"צ, 30 ביוני 1930 - כ"א בחשון תש"ע, 8 בנובמבר 2009) היה מייסד וראש ישיבת איתרי ומקים מוסדות תורה וחינוך בישראל ובחוץ לארץ.
שנותיו הראשונות ועלייתו לישראל.
נולד בשנת 1930 בעיר ניו יורק למאיר וחיה מאטיל אליפנט, יהודים שמוצאם מהונגריה. בילדותו למד תורה בישיבה לצעירים שעל יד ישיבת תורה ודעת, ובנוסף למד לימודים כלליים בבית הספר בשכונתו. לאחר פגישה עם רבו לעתיד, הרב אריה לייב מאלין, החליט להקדיש את עצמו ללימודים תורניים בלבד, ועבר ללמוד בישיבת לייקווד, בראשותו של הרב אהרן קוטלר. היה חבר חדר של הרב שלמה קרליבך. בשנת 1951 נישא לבלה גולדה הרמן, נכדתו של הרב יעקב יוסף הרמן. לאחר נישואיו למד מספר שנים בכולל בית התלמוד בראשותו של הרב מאלין. באותן שנים למד עם הרב מאלין בחברותא והפך לאחד מתלמידיו המובהקים.
בשנת 1956 עלה לישראל והתגורר תקופה קצרה בבני ברק, שם התקרב לרבנים יחזקאל לוינשטיין ואלעזר מנחם מן שך. לאחר מכן עבר להתגורר בירושלים על מנת להגשים את המטרה העיקרית שלשמה עלה ארצה, להסתופף בצלו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, אצלו למד עד לפטירתו בשנת תש"ך (1959).
הקמת המוסדות.
בתחילת שנות השישים הקים הרב אליפנט כולל ללימוד תורה בישיבת קמניץ בירושלים, שבו עסקו בעיקר בסדר קדשים. הכולל פעל מספר שנים והלימוד בו התקיים לאורך רוב שעות היממה. לאחר מכן הקים את ישיבת "איתרי", ראשי תיבות באנגלית של Israel Torah Research Institute, "המכון הישראלי לחקר התורה". בתחילת דרכה שכנה הישיבה בשכונת רוממה בירושלים, ותלמידיה הגיעו בחלקם מחו"ל. עוד הקים הרב אליפנט בתקופה זו מפעל לתרגום כתביו הרפואיים של הרמב"ם לאנגלית.
באמצע שנות ה-60 יזם הרב אליפנט הקמת שכונה עבור עולים מארצות הברית בשם קריית איתרי, ליד קריית מטרסדורף. קבוצה ראשונה של עולים הגיעה בשנת 1968 והשתכנה באופן זמני באוריינט האוס. לאחר מכן השיג הרב אליפנט, תוך שימוש בקשריו עם שר הביטחון דאז משה דיין ועם ראש עיריית ירושלים טדי קולק, שטח אדמה נרחב בדרום מזרח העיר ליד הכפר בית צפפה, שבו שכן עד לפני המלחמה בית חולים בריטי, שם השתכנו העולים, משפחות וצעירים רווקים, עד המעבר לקריית איתרי. המקום שימש לעולים כמרכז קליטה וכמקום לימודים. מתחילת שנות ה-70 פועל המקום כישיבה.
בשנות השבעים הביא הרב אליפנט לכהן תחתיו כמה רבנים כראשי ישיבה, בהם הרב שמואל אוירבך והרב שלמה פישר, שמונה על ידו בתש"ס כראש ישיבה לצדו. בשיאה מנתה הישיבה מאות תלמידים. הרב אליפנט הקים מוסדות תורניים נוספים – ישיבת "איתרי" חדרה, ישיבה לצעירים "איתרי" ירושלים, רשת תלמודי תורה "איתרי" בירושלים (בשכונות רוממה, רמות והר-נוף), מכון ללימודים תורניים לסטודנטים אמריקאיים ע"ש דויד שפל ("ישיבת דרכי נועם") בשכונת בית הכרם ומכללה מקבילה לנשים ע"ש פלה שפל ("מדרשת רחל וחיה"), ישיבת "נווה יהושע" לצעירים אמריקאיים על יד המושב בית יהושע, ישיבות לבני עדות המזרח בשכונת בקעה בירושלים, בבית שמש ובנתניה, ישיבות לבעלי תשובה מקרב עולי ברית המועצות, ישיבת "שער התורה" ברובע קווינס שבניו יורק ועוד. בנוסף הקים גני ילדים, מרכז קהילתי לנוער בעיר יפו ומבני מגורים במחירים מוזלים, וייסד קרנות לצורך הלוואה ללא ריבית. חלק מהמוסדות שהקים נעשו עם הזמן למוסדות עצמאיים.
בסוף שנת 1979 נכנסו מוסדות איתרי לקשיים כלכליים ובתחילת 1980 קיבלו סיוע מיוחד מהמדינה.
בשנת תשמ"ה 1985 ביקש הרב אליפנט למנות את הרב אלעזר מנחם מן שך כראש מוסדות איתרי ולמסור לידיו את בעלותו הרוחנית עליהם, אולם לבסוף לא יצא הדבר לפועל.
בעשור האחרון לחייו סבל מבעיות בריאותיות שהביאו בהדרגה לצמצום פעילויותיו. בכ"א בחשוון תש"ע, (8 בנובמבר 2009), נפטר בבית החולים שערי צדק בירושלים, ונטמן בבית הקברות בהר המנוחות.
לאחר פטירתו שונה שמה של ישיבת איתרי ונקראה על שמו "ישיבת זהב מרדכי - איתרי".
עם מנהיגים ואישי ציבור.
הרב אליפנט נודע בשנות ה-70 כמקורב לראשי השלטון בישראל. הוא הרבה לעשות שימוש בקשרים שהיו לו עם אישי ציבור, בהם דוד בן-גוריון, משה דיין, פנחס ספיר, יצחק רבין ועזר ויצמן. על אישי הציבור מארצות הברית שהכיר נמנים הארי טרומן, ג'רלד פורד וסגן הנשיא יוברט האמפרי. כמו כן נפגש עם הנשיאים רונלד רייגן וג'ורג' בוש האב, עם ראשי ממשלת דרום אפריקה, עם מנהיג לוב מועמר קדאפי ועם האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
במסגרת יחסים אלו שימש הרב אליפנט פעמים רבות כמתווך במגעים דיפלומטיים, וכן בעסקאות שונות מהן הרוויח הון רב אותו העביר לבעלות העמותות והמוסדות שהקים.
דרכו בלימוד התורה וספריו.
סגנון לימודו היה בשיטת בריסק, כפי שקיבלה מהרב מאלין, תלמידו של הרב מבריסק באירופה לפני מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן מהרב מבריסק עצמו.
נודע כבקי בסוגיות סדר קדשים, והרב שלמה פישר הספידו בלווייתו ובהזדמנויות נוספות כבקי הגדול ביותר בדורנו בסדר זה. רבים מחידושיו הופיעו בכרכי הספר "זהב מרדכי", היוצא לאור על ידי "התאחדות תלמידי ישיבת תפארת אברהם איתרי".
תותח רכבת
תותח רכבת הוא תותח כבד המונע ביבשה על גבי מסילת ברזל. שימוש בתותחי רכבת נעשה ממלחמת האזרחים האמריקאית ועד סוף מלחמת העולם השנייה. לאחר מלחמת העולם השנייה פחת השימוש בארטילריה כבדה לטובת טכנולוגיית טילי קרקע-קרקע או הפצצה מן האוויר, ובמקביל השתפרה יכולת ההובלה של ארטילריה בכביש על ידי כלים ייעודיים. תותחי רכבת יוצרו על ידי מספר מדינות, בהן ארצות הברית, צרפת ובריטניה, אך עיקר השימוש והפיתוחים היו פרי ההנדסה של חברת קרופ הגרמנית, ששימשה כזרוע החימוש הגרמנית בשתי מלחמות העולם. רבים מהתותחים שהותקנו על גבי רכבות תוכננו במקורם כתותחים ימיים שהובלו בספינות וחלקם, כמו שוורר גוסטב או קרופ K5 היו תותחי-על בעלי קליבר ענק וקנה ארוך, אשר בשל משקלם הרב לא יכלו לנוע אלא על גבי מסילות ברזל שנבנו במיוחד. כל רכבת הורכבה מקטר, קרון התותח עצמו וקרונות לתחמושת, לציוד תחזוקה ולצוות ההפעלה.
שיקולי תכנון.
בשיקולי תכנון הרכבת תותח על גבי קרון רכבת נלקחו בחשבון המרכיבים הבאים: יכולת צידוד, כלומר יכולתו של הקנה לנוע מצד לצד (ולא רק מעלה-מטה); ספיגת הרתע ועיגון התותח בשעת ירי ולקראת ירי נוסף.
שיטות צידוד.
ללא צידוד: עבור תותחים רבים היה משקל הקנה כה גדול עד כי לא ניתן היה להתקינו על גב ציר סובב. תותח כזה יכול לירות אך ורק היישר קדימה ועל כן יש להכין עבורו באתר הירי מסילה מעגלית, או מסילות במספר עקומות, כך שיוכל למקם את קנהו אל מול המטרה.
צידוד-קרון: בשיטה זו יכול הקרון לנוע מספר מעלות ימינה ושמאלה יחסית לציר האורך שלו. הפלטפורמה נושאת התותח מחוברת אל פלטפורמת גלגלי הקרון באמצעות ציר. ירי בזווית גדולה מדי עלולה לפגוע ביציבות הקרון ולגרום לירידתו מן הפסים ולכן זווית הצידוד היא בדרך כלל 2 עד 4 מעלות לכל צד.
צידוד ציר: תותחים קטנים יחסית ניתן להתקין על גבי ציר מרכזי המורכב על פלטפורמת הקרון. הציר יכול לנוע 360° מעלות, אך הירי מצריך עיגון וייצוב של הקרון בשל הרתע הצידי בשעת ירי שעלול, ללא עיגון טוב, להפיל את הקרון מן הפסים.
שיטות ספיגת רתע.
קיימות ארבע שיטות לספיגת הרתע. "עריסה", "עגלה עליונה", ספיגת רתע בהחלקה וספיגת רתע בגלגול. לרוב היה שימוש בשילוב של כמה שיטות בכלי.
"עריסה": התותח הותקן בתוך "עריסה" ורתע לאחור בתוכה. הרתע נספג על ידי מנגנון הידראולי בעריסה והוחזר למצב ירי על ידי קפיצים ומנגנון פנאומטי שנדרך על ידי לחץ הרתע. הייתה זו השיטה המובילה לספיגת רתע בתותחי רכבת קלים יחסית.
"עגלה עליונה": בשיטה זו גוף התותח מורכב על פלטפורמה ("עגלה") הנעה על גבי פלטפורמת גוף הקרון באמצעות גלגלים, הנעים על גבי מסילות בגוף הקרון-הנושא. בשיטה זו על הקרון להיות מעוגן לפסים בשעת ירי. ספיגת הרתע נעשית על ידי מנגנון הידראולי והחזרת התותח למצב ירי נעשית על ידי זווית המסילות בקרון הנושא, המטה את התותח קדימה וכן על ידי קפיצים ואף רצועות גומי. החסרון בשיטה זו הוא שהמנגנון אינו סופג את המרכיב האנכי של הרתע ולכן אינו מתאים לירי בזווית אנכית גבוהה.
ספיגת רתע בהחלקה: בשיטה זו הקרון נע על גבי מספר חוגונים, כאשר כל חוגון נבלם באמצעות מוטות, מצבטים או יתדות המקובעים אל הפסים. לאחר ירי התותח והקרון רותעים לאחור, תוך שמשקל הקרון נבלם על ידי רכיבי הבלימה שהוזכרו לאחר נסיעה אחורנית ("החלקה") של מטר או שניים. הפיזור נדרש כדי שהמשקל האדיר לא ייספג בנקודה אחת, אלא יתחלק על פני מספר נקודות (שגם אם יש כשל באחת מהן עדיין ייבלם הרתע היטב). בשיטה זו יש להתקין מחדש את הקורות לפני ירי נוסף. השיטה יועדה לתותחים כבדים במיוחד ללא יכולת צידוד, שירו ממסילה מעוקלת. גם שיטה זו אינה סופגת היטב את המרכיב האנכי של הרתע.