ב-1980 התפרסמה לושאן ברחבי סין בשל הסרט "אהבה בהר לושאן" (庐山恋), שגרם לשגשוג התיירות בהר. ב-1982 הכריזה מועצת המדינה של סין שלושאן הוא אחד מאתרי הנוף וההיסטוריה החשובים ביותר בסין על פי סעיף 9 לחוקה שבו נאמר ש"משאבי מינרלים, מים, יערות, הרים, ערבות דשא, אדמה בלא בעלים, חופים ומשאבי טבע אחרים שייכים למדינה", והוכנה "תוכנית אב לאזור הנופי לושאן". ב-1984 הוקם "מנהל האזור הנופי של לושאן במחוז ג'יאנגשי" ונבנו שבילים שקישורו בין האתרים העיקריים. בתחילת 1996 הוחלט לקרוא לשביל הטיולים בהר על שמו של שׂ'וּ שְׂיָאקֶה (徐霞客, פין-יין Xú Xiákè 1641-1587), סופר מסעות וגאוגרף מתקופת שושלת מינג. בדצמבר 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על לושאן כאתר מורשת עולמית, הכרזה שהובילה לגידול נוסף בכמות השנתית של תיירים המגיעים להר. פרסום נוסף קיבל האתר ב-2004 כשארגון אונסק"ו צרף את לושאן לרשימת הפארקים הגאולוגיים העולמיים.
אף שלושאן אינו הר קדוש לבודהיזם או לטאואיזם פעלו בהר דמויות חשובות בתולדות הבודהיזם בסין, כדוגמת חְווֵיְיְוֵּ'אן, מייסד בודהיזם הארץ הטהורה, ובתולדות הטאואיזם, דוגמת לוּ שְׂיוֹ'גִ'ינְג (陸修靜; 477-406). בתקופת השיא פעלו בהר 360 מקדשים בודהיסטים וכ-200 מקדשים ומנזרים טאואיסטים, ולושאן הייתה למרכז דתי בדרום סין. לדתות היה תפקיד חשוב בהתפתחות לושאן, ולפילוסופיות הדתיות שהתפתחו בלושאן הייתה השפעה גדולה על שאר סין. משלהי המאה ה-19, לאחר שאדוארד ליטל הקים את היישוב קולינג הגיעו אירופאים ואמריקנים רבים ללושאן. הם בנו חווילות וכנסיות, בעיקר של נצרות קתולית ונצרות פרוטסטנטית. מתחילת המאה ה-20 ועד שנות ה-20 התגוררו בהר מעל לאלף מיסיונרים מכ-20 מדינות. כיום פועלים בלושאן מקדשים טאואיסטים ובודהיסטים, מסגדים מוסלמים וכנסיות קתוליות ופרוטסטנטיות.
בודהיזם.
במאה הרביעית לספירה היה מקדש דונְגְלִין (东林寺 "היער המזרחי") בהר לושאן המקור להתפתחות בודהיזם הארץ הטהורה - ענף של הזרם הבודהיסטי - מהיינה, שבשונה משאר זרמי הבודהיזם, מתבסס על התמסרות מוחלטת לבודהה אמיטבה. פילוסופיה דתית זו התפתחה בסין ועברה אחר-כך למדינות אחרות, דוגמת יפן במאה העשירית. המקדש נבנה בשנת 391 תוך שיתוף פעולה בין המושל המקומי, חְווָאן יִי גְ'יָאנְג (Huan Yi Jiang ) לבין חְווֵיְיְוֵּ'אן (慧遠; 416-334) מייסד בודהיזם הארץ הטהורה. המקדש פועל גם כיום והוא המקדש החשוב ביותר בלושאן, המשוררים טָאו יְוֵּ'אנְמִינְג (陶淵明; 427-365), לי באי, לי בו (李渤, פין-יין Li Bo; 831-773), בָּאי ג'וּ'יִי (白居易, פין-יין Bai Juyi; 846-772), סוּ שְׁה (蘇軾, פין-יין Sū Shì; 1101-1037) וסופרים ומשוררים מפורסמים אחרים ביקרו במקדש דונגלין וכתבו עליו שירים רבים. מסורת שתרמה לפרסומו של המקדש. במקביל הוקמו על ההר מקדשים ומנזרים רבים. בשיא היו בהר כ-300 מקדשים ומנזרים. משום כך לושאן הוא אחד משמונה אתרים בודהיסטים מרכזים בסין, וזמנית אף היה המרכז השני בחשיבותו בסין.
טאואיזם.
על פי האגדה עלה לאו דזה, אבי הטאואיזם, להר לעסוק במדיטציה ולחפש את הנתיב השמימי. הוא הגיע להארה ועלה לשמים. רק הבית שבו עסק במדיטציה נותר מאחוריו. משום כך טאואיסטים רבים מחשיבים את לושאן כמקום אידיאלי למדיטציה. ב-467, בתקופת שושלת טאנג הדרומית, הגיע המלומד הטאואיסטי לוּ שְׂיוֹ'גִ'ינְג (陸修靜; 477-406) להתיישב בלושאן, ותרם בכך לביסוס לושאן כמרכז לטאואיזם. על פי האגדה הגיע לוּ דונְגְבִּין (呂洞賓, פין-יין Lǚ Dòngbīn) אחד משמונת האלמותיים (八仙) להר בתקופת שושלת טאנג, כאן פגש באל שלימד אותו את אומנות השליטה בחרב. שיר החקוק באבן בלושאן מיוחס לו. מאוחר יותר, הוא פרש למערה ומצא את דרכו השמימה. מ-1072 התגורר בלושאן הפילוסוף, והקוסמולוג הנאו-קונפוציניסט ג'וֹאוּ דוּן-יִי (周敦頤, פין-יין Zhōu Dūnyí) והקים בית ספר במקום שבו כביכול התבודד לוּ דונְגְבִּין, זהו מרכז הטאואיזם בהר. כיום זהו אחד מאתרי התיירות הפופולריים בהר.
דתות מערביות.
פעילותו של אדוארד ליטל בלושאן הפכה את ההר למרכז נצרות בסין. במקביל לחווילות שנבנו בקולינג הוקמו כמה כנסיות. כל קיץ, התאספו בהר כמה מאות מיסיונרים. הכנסייה השתתפה בחיי הקהילה, בפוליטיקה, בכלכלה ובחיי החברה. מלבד ההטפה להמרת דת ניהלו המיסיונרים סמינרים, פתחו בתי ספר, בתי חולים, ומוסדות צדקה. לפרוטסטנטים שהקימו את קולינג הצטרפו מיסיונרים קתולים ואורתודוקסיים. בשיא היו בהר 13 כנסיות שייצגו 16 זרמים בנצרות. לכנסיות הייתה השפעה גדולה בלושאן, לדוגמה, הותר להן להפעיל משטרה פרטית. מרבית הכנסיות נשמרו, והן חלק מהמורשת התרבותית של לושאן.
תרבות.
ללושאן שמור מקום ייחודי בהיסטוריה המדינית, הדתית והתרבותית של סין. מאז שהוזכר ההר לראשונה בשנת 126 ברשומות ההיסטוריון - מפעל חייו של סְה-מָה צְ'ייֵן, באו למקום אמנים וסופרים רבים. משום כך נחשב המקום בתרבות הסינית כמודל האידיאלי של נוף. עד ימינו שרדו יותר מ-4,000 שירים על ההר, מעל ל-400 כתובות החקוקות בסלע, ומספר רב של ציורים ועבודות קליגרפיה. לושאן נחשב כמקום הולדת השירה וציור הנוף הסיני.
ציור.
תמונת הנוף של לושאן שצייר גוּ קָאיְגְ'ה (顧愷之, פין-יין Gù Kǎizhī; 406-344) מתקופת שושלת ג'ין המזרחית נחשבת בדרך כלל כציור הנוף הסיני הראשון. סגנונו של גוּ הושפע מהפילוסופיה של הנזיר חְווֵיְיְוֵּ'אן. הצייר גִ'ינְג הָאו (荆浩, פין-יין Jing Hao 915-855) משושלת לְיָאנְג המאוחרת מתקופת חמש השושלות ועשר הממלכות צייר את תמונה כללית של לושאן (匡庐 图 - "הר קוָאנְגְלוּ"). הציור מתאר את הפסגות התלולות של ההר, כשהעננים ומפלי המים מציירים בפירוט רב והציור שופע חיות. כיום הפכה תמונה זו לקלאסיקה של הציור הסיני שכל תלמידי האומנות הסינית הקלאסית מחויבים להכיר היטב. הצייר שֶׁן ג'וֹאוּ (沈周, פין-יין Shěn Zhōu 1509-1427) מתקופת שושלת מינג צייר תמונה הקרויה "לושאן הנשגב" (庐山 高 图). יצירה זו נחשבת יצירת מופת ושמורה כיום במוזיאון הארמון הלאומי בטאיפיי. גם ציירים סינים מודרניים משתמשים בלושאן כנושא לעבודותיהם. כך למשל ציורו של גָ'אנְג דָאצְ'ייֵן (張大千, פין-יין Zhāng Dàqiān; 1983-1899) "חיקוי תמונת של לושאן הנשגב של שֶׁן ג'וֹאוּ".
ספרות.
שרדו כיום מעל 4,000 שירים שנושאם לושאן. טָאו יְוֵּ'אנְמִינְג (陶淵明, פין-יין Táo Yuānmíng; 427-365), המשורר מתקופת שושלת ג'ין, חי לאחר פרישתו מהחיים הציבוריים בשנת 405 על ההר וכתב שירים בנושא ההר. לעבודותיו הייתה השפעה ארוכת שנים על שירי הנוף של סין. בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות יצא לאור הספר "שתי נשים מלושאן" (庐山 二 女), הראשון בסוגה המכונה "סיפורי שדים" (神魔小说). המשורר לי באי ביקר בהר חמש פעמים והשאיר 14 שירים בנושא מפל המים ההר, מוטיב בולט בשירים הקדומים על לושאן. המשורר והמדינאי בָּאי ג'וּ'יִי (白居易, פין-יין Bai Juyi; 846-772) שהוגלה לג'יוג'יאנג בנה על ההר בקתה והתגורר בה. היצירה שכתב "הערות על בקתה בלושאן" (庐山 草堂 记) הונצחה כדוגמה קלאסית למסה על תיאור נוף בסין. סוּ שְׁה כתב "אינך יכול להכיר את פרצופו האמיתי של לושאן, אלא רק לגעת בקצה הגוף" (不识庐山真面目，只缘身在此山中). ביטוי ידוע נוסף של סוּ שְׁה "צלב כמו הפסגה" (横看成岭侧成峰) מתאר את צורת ההר. גם מאו דזה-דונג חיבר שיר על הטיפוס ללושאן. כיום נערכים בלושאן תחרויות ספרות ושירה ומפגשים ספרותיים שנועדו לשמר את המסורת התרבותית של ההר.
מרכז נאו-קונפוציאני.
שני מרכזים נאו-קונפוציאניים הוקמו בלושאן. אחד נבנה על ידי ג'וֹאוּ דוּן-יִי במערת הלוטוס, והשני הוא אקדמיית נקרת האייל הלבן. ב-1072 עזב הפילוסוף, והקוסמולוג הנאו-קונפוציאני ג'וֹאוּ דוּן-יִי (周敦頤, פין-יין Zhōu Dūnyí; 1073-1017) את חצר הקיסר והתיישב במערת הלוטוס (莲花洞). הוא פתח אקדמיה במקום והחל ללמד. הוא השווה עצמו ללוטוס. לספרו "זיכרונות" (爱莲说), בו כתב מסה על אהבת הלוטוס, הייתה השפעה מתמשכת. בייחוד ידוע המכתם "הלוטוס צומח מהבוץ, אבל אינו מוכתם מהבוץ" (出 污泥 而不 染). ג'וֹאוּ דוּן-יִי התכוון לרמז בכך שהוא לא הוכתם על ידי השחיתות בחצר הקיסר. תלמידיו, צֶ'נְג הָאו (程顥, פין-יין Cheng Hào 1085-1032) ואחיו הצעיר צֶ'נְג יִי (程頤, פין-יין Cheng Yi; 1107-1033) השלימו חניכות באקדמיה ויצרו יחד עם מורם את הבסיס לנאו-קונפוציוניזם. בתקופת שושלת סונג הדרומית לימד ג'ו שי בנקרת האייל הלבן. הוא קידם את הפילוסופיה של ג'וֹאוּ דוּן-יִי. התאוריות שפיתח ג'וּ היוו בסיס לדוקטרינה של השלטון הפאודלי ושושלות הקיסרים הסינים, והיו להן השפעה נרחבת על הפוליטיקה והחברה הסיניים. ג'וּ גם בנה אקדמיה במקום. בכך הוא קיבע את מעמדה של האסכולה שלו למשך 700 שנים. האקדמיה של נקרת האייל הלבן הפכה לאחת מארבע האקדמיות הקלאסיות החשובות ביותר בסין.
ארכיטקטורה.
הארכיטקטורה של המבנים בלושאן שונה לגמרי מהארכיטקטורה של המבנים למרגלות ההר בעיר ג'וג'יאנג. נשמרו כיום בלושאן כמה מאות חווילות עתיקות. הן נבנו על ידי יזמים מ-18 מדינות, כמעט כולן בסגנון מערבי, התואם לסגנון הבנייה המקובל בארץ שממנה הגיע היזם שהזמין את בניית החווילה. מרבית הבניינים עושים שימוש בנוף הטבעי ומתואמים לטופוגרפיה של ההר. על המורדות ובשטחים ריקים נוצרו משטחי דשא או גנים. מרבית המבנים הם בני קומה אחת או שתיים, ושטחם הפנימי נע בין 100 ל-300 מ"ר. הקירות עשוים אבן טבעית והגגות מקורים ברעפים אדומים.
הסרט "אהבה בלושאן" והשפעתו.