נהר סולט (באנגלית: Salt River, מילולית: נהר המלח) הוא נהר הזורם במדינת אריזונה, ארצות הברית, אחד מיובליו של הנהר חילה.
גאוגרפיה.
הנהר מתחיל את זרימתו ממחוז חילה במזרח אריזונה, כאשר שני נחלים קטנים, 'הנחל הלבן' ו'הנחל השחור' נפגשים, וזורם מערבה דרך פיניקס ונשפך לנהר חילה. בין היתר הנהר זורם דרך מספר שמורות אינדיאנים ולאחר מכן בקניון סולט ריבר והרי האמונה התפלה.
מעט מזרחית לפיניקס, ליד העיירה פאונטיין הילס, נשפך הנהר ורדה לנהר סולט.
הנהר משמש כמקור הראשי למי שתייה של המטרופולין של פיניקס ומחוז מריקופה. בעקבות כך יש לאורכו מספר רב של סכרים ומאגרי מים: סכר תאודור רוזוולט על שם הנשיא ה-26 של ארצות הברית תאודור רוזוולט שיוצר את מאגר רוזוולט, סכר סוס מסה היוצר את מאגר אפאצ'י, סכר מורמון פלאט היוצר את מאגר קניון, סכר הרי סטיוארט היוצרים את מאגר סאגוורו וסכר ריף הגרניט אשר לא יוצר מאגר מים אלא מסיט את המים הזורמים בנהר לעבר תעלות אשר מוליכות את המים שישמשו לשתייה וחקלאות. אורך התעלות הללו מגיע ל-1,609 ק"מ. תעלות רבות נחפרו כבר במאה ה-19 ואף לפני. הנהר ממשיך לזרום מערבה דרך מסה, טמפה, סקוטסדייל ופיניקס. בעקבות סכר ריף הגרניט הנהר העובר בערים הללו יבש בחלקו הגדול, חוץ מאגם העיר טמפה, אגם מלאכותי שנבנה על מנת לאגור את מעט המים שכן זורמים, בעיקר אחרי גשמים, למטרות תיירות. למרות היותו יבש ברוב עונות השנה הנהר מתמלא ואף גורם לפעמים להצפות באזורים הנמוכים בעונות הגשומות.
כ-24 ק"מ מערבית לפיניקס נשפך הנהר סולט לנהר חילה הממשיך מערבה לעבר נהר הקולורדו.
משקה קל
משקה קל הוא משקה שאינו מכיל אלכוהול (כמו משקה חריף), הנצרך בדרך כלל כשהוא קר. משקה קל עשוי בדרך כלל ממים בצירוף חומרי טעם. חלק ניכר מהמשקאות הקלים הם משקאות מוגזים, כלומר כאלה שמומס בהם פחמן דו-חמצני. בקבוצת המשקאות הקלים נכללים גם מאלט ומיצים, אך משקה המכיל חלב אינו נכלל, בדרך כלל, בקבוצה זו. רבים מהמשקאות הקלים ממותקים, באמצעות סוכר או באמצעות ממתיק מלאכותי.
היסטוריה.
משקה קל העשוי מרסק של פירות, שורשים או פרחים נעשה בימי הביניים על ידי כימאים מוסלמים. בערך בשנת 1265 הופיע באנגליה משקה פופולרי בשם Dandelion and burdock, שנעשה משורשיהם של שני צמחים. המשקה תסס באופן טבעי. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נמצא שאחד ממרכיביו הוא חומר מסרטן. שיווק מסחרי של משקאות קלים, עשויים ממים, מיץ לימון ודבש, החל במאה ה-17. בשנת 1676 קיבלה חברת Compagnie des Limonadiers הפריזאית מונופול לשיווק משקה זה.
בשנת 1767 גילה הכימאי האנגלי ג'וזף פריסטלי דרך להמיס פחמן דו-חמצני במים, ולייצר מי סודה. המצאה זו היא בסיס למשקאות המוגזים. אנגלי אחר, ג'ון מרווין נות' שכלל את המצאתו של פריסטלי, ומכר מתקן לייצור מי סודה. הכימאי השוודי ינס יאקוב ברצליוס החל, בשלהי המאה ה-18, להוסיף חומרי טעם (תבלינים, מיצים ויין) למי סודה.
השפעות בריאותיות.
מחקרים רבים בדקו לאורך השנים את השפעותיהם הבריאותיות של משקאות קלים מסוגים שונים, כאשר מחקרים רבים התמקדו במשקאות ממותקים מסוגים שונים.
בסיכום מחקרים רבים שנאספו בעשור השני של המאה ה־21, סימנה סוכנות המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן את המשקאות הקלים הממותקים כגורם המרכזי בצריכת הסוכרים בתזונה של ארצות הברית. מחקרים רבים קישרו בין צריכה קבועה של משקאות קלים ממותקים למגוון תסמינים כמו עודף משקל, סוכרת מסוג 2, מחלות לב, מחלות שונות הפוגעות בכליות, מחלת כבד לא אלכוהולית, עששת וחורים בשיניים, ושיגדון.
בעקבות העלייה ההדרגתית במודעות הציבורית לנזקים הבריאותיים של המשקאות הקלים הממותקים, החלו חברות משקאות רבות לייצר גרסאות חלופיות למוצרי הדגל שלהן, למשל, משקאות המתבססים על ממתיקים מלאכותיים במקום סוכר.
מחקרים רבים בחנו גם את הנזקים הבריאותיים של משקאות קלים עם ממתיקים מלאכותיים, ומצאו תוצאות מעורבות, אשר בחלק מהמקרים הצביעו על נזקים בריאותיים ובחלק לא. סקירת מחקר שפורסמה בשנת 2016 בכתב העת PLoS One מצאה מתאם משמעותי בין מימון של מחקר על ידי תעשיית המשקאות הקלים לבין תוצאות שאינן מצביעות על נזקים בריאותיים. מתוך המחקרים שנסקרו, 92% מאלו שמומנו בדרכים אחרות כן הצביעו על השפעות בריאותיות שליליות דוגמת סוכרת או יתר לחץ דם.
אלכסנדר מקווין
אלכסנדר מקווין (באנגלית: Alexander McQueen; 17 במרץ 1969 - 11 בפברואר 2010) היה מעצב אופנה אנגלי הידוע בזכות עיצוביו יוצאי הדופן. מקווין עבד חמש שנים כמעצב הראשי בבית האופנה ז'יבנשי (Givenchy) בטרם פתח בית אופנה ומותג משלו. עיצוביו הדרמטיים של מקווין, אותם לבשו ידועניות בולטות כריהאנה, ביורק וליידי גאגא, זכו להערכת מבקרי האופנה. מקווין זכה ארבע פעמים בפרס המעצב הבריטי של השנה.
ילדותו וחינוכו.
מקווין נולד ברובע לואישם בלונדון. בן חמישי לרונלד, נהג מונית וג'ויס, מורה למדעי החברה. הוא גדל בבית משותף צנוע בבעלות הרשות המקומית. כבר בגיל צעיר החל לעצב לבוש לשלוש אחיותיו, והכריז כי הוא רוצה להיות מעצב אופנה. בגיל 16 עזב את לימודיו בבית הספר והחל לעבוד כשוליה בבית אופנת עילית Anderson &amp; Sheppard. לאחר מכן עבד בבית אופנת עילית לגברים Gieves &amp; Hawkes ואצל מעצבי תלבושות התיאטרון Angels and Bermans.
קריירה.
עוד בעודו שוליה בלונדון זכה לשרת לקוחות בולטים, בהם מיכאל גורבצ'וב והנסיך צ'ארלס. בגיל 20 הוא עבד אצל מעצב האופנה קוג'י טאטסומו ונסע למילאנו שם עבד אצל רומאו גילי. בשנת 1994 שב ללונדון וביקש להתקבל לעבודה כמתרגל גזירה, לבית הספר היוקרתי לאופנה Central Saint Martins College of Art and Design. לאור תיק העבודות המרשים שהציג הוא שוכנע על ידי מנהל בית הספר להתקבל כתלמיד ללימודי תואר שני במוסד. הוא קיבל תואר שני בעיצוב אופנה ואוסף הבגדים שהציג בסיום לימודיו נקנה בשלמותו על ידי מעצבת האופנה הבולטת איזבלה בלאו.
דרכו כמעצב.
תצוגותיו המוקדמות של מקווין יצרו את תדמיתו כמעצב מעורר מחלוקת, והיוצר תדהמה בצופיו, עם מכנסיים אותם כינה bumsters (כינוי באנגלית לזונות ממין זכר), ואוסף שאותו כינה Highland Rape (מילולית: אונס בהרים). מקווין נודע בזכות תצוגות אופנה ראוותניות, יוצאות דופן. כך למשל, תפאורת תצוגת אביב 2003 הייתה ספינה שטבעה, בתצוגת אביב 2005 משחק שח אנושי, ובתצוגת אביב 2006 הולוגרמות בגודל אנושי של הדוגמנית קייט מוס, הלבושה בבד ארוך ומסתלסל.
עבודתו בז'יבנשי.
בשנת 1996 רעש עולם האופנה כאשר נשיא LVMH, ברנרד ארנו, מינה את מקווין למעצב הראשי של בית האופנה העילית ז'יבנשי (Givenchy), לאחר פרישת ג'ון גליאנו. מיד עם הגיעו למקום עבודתו החדש העליב מקווין את מייסד בית האופנה וקרא לו "לא רלוונטי". תצוגת האופנה הראשונה שלו בבית ז'יבנשי הייתה בגדר כישלון, ואפילו מקווין, בראיון שנתן בשנת 1997, כינה אותה "זבל". עיצוביו של מקווין בז'יבנשי התמתנו, אולם עדיין המשיכו להפגין את רוח המרדנות שליוותה אותו והוא גרם למחלוקת כאשר בתצוגת סתיו 1998 כלל רובוטים להרכבת מכוניות אשר התיזו צבע על בדי כותנה לבנים, ודוגמנית קטועת הרגליים - איימי מולינס - צעדה בתצוגה על רגלי עץ מעוצבות. מקווין נותר בבית האופנה ז'יבנשי עד תום חוזהו במרץ 2001.
הישגיו.
מקווין היה אחד ממעצבי האופנה הצעירים ביותר בבריטניה שזכה בפרס המעצב הבריטי של השנה, בו זכה ארבע פעמים בין השנים 2003-1996. בזכות עבודתו זכה בתואר האבירות CBE וכן בתואר מעצב האופנה הבינלאומי של השנה לשנת 2003. בדצמבר 2000 יצר מקווין שותפות עם קבוצת האופנה גוצ'י, אשר רכשה 51% מחברתו ומקווין מונה כמנהל קריאטיבי. החברה תכננה לפתוח חנויות של המותג בלונדון, מילאנו, וניו יורק, וכן להתחיל בשיווק בשמים. בשנת 2005 נוצר שיתוף פעולה בין מקווין לחברת הלבשת והנעלת הספורט פומה, והוא עיצב סדרת מיזעים לחברה. נכון לסוף שנת 2007 פעלו תחת המותג אלכסנדר מקווין בוטיקים בלונדון, לוס אנג'לס, מילאנו, ולאס וגאס. בין לקוחותיו נמנו הידועניות ניקול קידמן, פנלופה קרוז, שרה ג'סיקה פרקר, וריהנה. ליידי גאגא לובשת את בגדי מקווין לעיתים קרובות במופעיה ובסרטי וידאו שהקליטה.
חייו הפרטיים.
מקווין היה הומוסקסואל, וטען כי גילה את זהותו המינית עוד בהיותו בן שש. הוא סיפר למשפחתו על נטיותיו המיניות בגיל 18 ולאחר תקופה סוערת, השלימה משפחתו עם זהותו המינית. הוא לא הסתיר מן הציבור את היותו הומוסקסואל, ובקיץ 2000 התחתן באופן לא-רשמי עם חברו ג'ורג' פורסיית, בן 24, מפיק סרטים דוקומנטריים במקצועו. יחסיהם הסתיימו לאחר שנים ספורות.
בחודש מאי 2007 זכה מקווין לתשומת לב התקשורת לאחר שידידתו הקרובה, איזבלה בלאו, התאבדה. בלאו עקבה אחר הקריירה של מקווין לאורך שנים ארוכות.
מקווין היה צולל נלהב, אשר הירבה לצלול באיים המלדיביים, ואף שאב השראה לעבודתו האומנותית מצלילותיו. כך למשל, את תצוגת סתיו 2009 קרא בשם "אטלנטיס של אפלטון".
מקווין התאבד בביתו ב-11 בפברואר 2010, כשבוע לאחר שאימו נפטרה.
ארמון פוטאלה