הרץ הוא פסל זכוכית שמוערם על ברזל, בגובה 14 מטר ובמשקל 17 טון, שיצר הפסל קוסטאס ורוטסוס ב-1988, בהזמנת העיר אתונה, יוון. מ-1988 עד 1994, הפסל הוצב בכיכר אומוניה , אתונה. החשש מרעידות המטרו שמתחתיו הובילו להחלטה להעביר אותו לאתר הנוכחי שלו, מול מלון הילטון בצומת שדרת ואסיליס סופיאס עם שדרת ואסילאוס קונסטנטינו באתונה.
סיפורו של הפסל.
"הרץ" הוא פסל מאת קוסטאס ורוטסוס, עשוי מלוחות זכוכית מוערמת על ברזל, עוצב באוגוסט 1988 בכיכר אומוניה, על גבי מזרקת הפירמידה שהייתה קיימת באותה התקופה. הפסל נוצר למייזם האמנותי "דרומנה" שאורגן על ידי עיריית אתונה ביוזמת ראש העיר מילטיאדיס אוורט וסגן ראש העיר לענייני תרבות סטברוס קרחקוס . בתחילה, נועד הפסל לשהות במקום כחודש, אך בשל הרושם הרב שעורר, הוחלט, בסיועה של מלינה מרקורי, להישארו.
שמו המקורי היה "הזר" (ביוונית: ξένος), עובר אורח בנוף האורבני המודרני שבא והולך במהירות כמו רוח רפאים. מקור ההשראה של ורוטסוס לפסל היו אותם אלפי האנשים שבאים והולכים בכיכר אומוניה. השם "הרץ" העממי, ניצח בסופו של דבר, בשל הצורה הדינמית של הפסל. שיטת הבנייה של הפסל הייתה באותה הטכניקה שבה יצר את יצירתו ה"משורר" בניקוסיה ב-1983.
עקב העבודות בבניית תחנת המטרו בכיכר, הפסל נהרס ב-1993 ונבנה מחדש במאי 1994 בכיכר מול מלון הילטון בצומת שדרת ואסיליס סופיאס עם שדרת ואסילאוס קונסטנטינו , המקום שבו הוא נמצא עד היום.
במרץ 2019, כחלק מהסכם פרספה , בין ממשלות יוון ורפובליקת מקדוניה, הציעה שרת התרבות מירסיני זורבה לאמן להעביר את הפסל לסקופיה, מקדוניה הצפונית להחליפו בפסל של אלכסנדר הגדול מסקופיה. ורוטסוס, בעל זכויות היוצרים של הפסל, דחה את ההצעה והרץ נשאר באתונה.
ביקורת.
ממדיו המונומנטליים והחומרים יוצאי הדופן שבאמצעותם הפסל נוצר ושסימנו את הנוף האורבני, עוררו ויכוחים סוערים וביקורת רחבה של אתונאים רבים, אך יחד עם זאת רבים קיבלו אותו בחיוב. זו הייתה הפעם הראשונה שיצירת אמנות מודרנית ביוון חילקה את דעת הקהל בצורה כה אינטנסיבית, וצברה תומכים קנאים וגם אויבים מושבעים. האמן ספג ביקורת קשה מסצנת האמנות היוונית, כאשר חלקם זיהו אותו מבחינה פוליטית הן עם אוורט והן עם הימין באופן רחב יותר ואפילו אפיינו אותו כפשיסט. אולם כעת, הפסל מקובל באופן נרחב כאחד מציוני הדרך של העיר.
קלאו וקוקין
קלאו וקוקין (באנגלית: Cleo &amp; Cuquin) היא סדרת טלוויזיה מקסיקנית-ספרדית לילדים. הסדרה נוצרה על ידי ויקטור מ. לופז והופקה על ידי Ánima Kitchent בשיתוף עם Televisa עבור RTVE.
הסדרה שודרה במקור ב-7 בינואר 2018 בערוץ Clan. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בשנת 2018 בערוץ הופ!. לסדרה הופקו 2 עונות בעלות 78 פרקים באורך 8 דקות.
שיר הפתיחה של הסדרה בעברית תורגם על ידי עמרי כהן ובוצע על ידי לורה שופוב.
עלילה.
הסדרה עוקבת אחר קלאו וקוקין ושאר אחיהם, המתמודדים בכל פרק עם בעיות יומיומיות, ופותרים אותן דרך משחקים ודמיון. בסוף כל פרק, קלאו וקוקין ושאר אחיהם משתמשים בלקחים שנלמדו מהם כדי לעזור להם לקבוע מה הם ירצו להיות כשיגדלו.
מדבבים.
הדיבוב העברי בוים על ידי דן שצברג, והופק על ידי יעל אללוף וליאור ידידיה.
הרולד לסקי
הרולד ג'וזף לסקי (באנגלית: Harold Laski; 30 ביוני 1893 – 24 במרץ 1950) היה תאורטיקן פוליטי וכלכלן אנגלי. הוא היה פעיל בפוליטיקה וכיהן כיו"ר מפלגת הלייבור הבריטית בין השנים 1945 ל-1946 והיה פרופסור בבית הספר לכלכלה בלונדון בין השנים 1926 ל-1950. הוא קידם לראשונה פלורליזם על ידי הדגשת החשיבות של קהילות התנדבותיות מקומיות כגון איגודים מקצועיים. לאחר 1930, הוא החל להדגיש את הצורך במהפכת העובדים, שהוא רמז עלולה להיות אלימה.
ביוגרפיה.
הוא נולד במנצ'סטר ב-30 ביוני 1893 לנתן ושרה לסקי. נתן לסקי היה סוחר כותנה יהודי ליטא מברסט-ליטובסק במה שהיא כיום בלארוס, ומנהיג של המפלגה הליברלית. אמו שרה נולדה במנצ'סטר להורים יהודים פולניים. הייתה לו אחות מוגבלת, מייבל, שהייתה צעירה ממנה בשנה. אחיו הבכור היה נוויל לאסקי, ובן דודו נוויל בלונד היה המייסד של תיאטרון רויאל קורט ואביו של הסופר והמוציא לאור אנתוני בלונד.
הרולד למד בבית הספר הדקדוק של מנצ'סטר. בשנת 1911, הוא למד אאוגניקה אצל קרל פירסון במשך שישה חודשים ב-University College London. באותה שנה הוא הכיר והתחתן עם פרידה קרי, מרצה לאאוגניקה. נישואיו לפרידה, שלא הייתה יהודיה, המבוגרת ממנו בשמונה שנים, פגעו במשפחתו. הוא גם התכחש לאמונתו ביהדות בטענה שהתבונה מונעת ממנו להאמין באלוהים. לאחר שלמד לתואר בהיסטוריה בניו קולג', אוקספורד, סיים את לימודיו בשנת 1914. הוענק לו פרס הזיכרון של בית הספר בתקופתו בניו קולג'.
באפריל 1913, בסימן קמפיין הפצצות וזכות בחירה לנשים, הוא וחבר הטמינו מטען חבלה בשירותי הגברים בתחנת הרכבת, סארי. המטען התפוצץ, אך גרם לנזק קל בלבד.
לסקי נכשל במבחני הכשירות הרפואית ולכן החמיץ את הלחימה במלחמת העולם הראשונה. לאחר סיום הלימודים, הוא עבד לזמן קצר בעיתון הבריטי Daily Herald. בתו דיאנה נולדה ב-1916.
לסקי, שנולד למשפחה יהודית, תמך בציונות ובהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
מעמד בפוליטיקה.
עמדתו של לסקי הכעיסה את מנהיגי הלייבור שהבטיחו שינוי דמוקרטי לא אלים. עמדתו של לסקי בנוגע לדמוקרטיה המאיימת באלימות ספגה מתקפה נוספת מצד ראש הממשלה ווינסטון צ'רצ'יל בבחירות הכלליות בבריטניה בשנת 1945. ומפלגת הלייבור נאלצה להתנער מלסקי.
לסקי היה אחד הדוברים האינטלקטואליים המשפיעים ביותר בבריטניה על מרקסיזם בשנים שבין המלחמות. במיוחד, הוראתו עוררה השראה רבה לתלמידים, שחלקם הפכו מאוחר יותר למנהיגים של המדינות העצמאיות החדשות באסיה ובאפריקה. הוא היה אולי האינטלקטואל הבולט ביותר במפלגת הלייבור, במיוחד עבור אלה בשמאל הקשה שחלקו את אמונו ותקוותו בברית המועצות. עם זאת, הפוליטיקאים המתונים של הלייבור, כגון ראש הממשלה קלמנט אטלי, לא אמון בו, ומעולם לא הוענק לו תפקיד ממשלתי או מעמד משמעותי.
עבודתו כמורה.
ב-LSE בשנות ה-30, לסקי פיתח קשר עם חוקרים מהמכון למחקר חברתי, הידוע כיום בשם בית ספר פרנקפורט. ב-1933, עם כמעט כל חברי המכון בגלות, היה לסקי בין מספר סוציאליסטים בריטיים, ביניהם סידני ווב, שסידרו את הקמתו של משרד בלונדון לשימוש המכון. לאחר שהמכון עבר לאוניברסיטת קולומביה ב-1934, לסקי היה אחד מהמרצים האורחים הממומנים שלו שהוזמנו לניו יורק. לסקי גם מילא תפקיד בהבאת המדען הפוליטי פרנץ נוימן להצטרף למכון. לאחר שברח מגרמניה כמעט מיד לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון. נוימן עשה עבודת בוגר במדעי המדינה תחת לסקי וקרל מנהיים ב-LSE וכתב את עבודת הדוקטורט שלו על עלייתו ונפילתו של שלטון חוֹק. בהמלצת לסקי הוזמן אז נוימן להצטרף למכון ב-1936.
לסקי היה מרצה מחונן, אבל הוא היה מרחיק את הקהל שלו על ידי השפלת מי ששאל שאלות. עם זאת, הוא מצא חן בעיני תלמידיו, והיה משפיע במיוחד בקרב הסטודנטים מאסיה ומאפריקה שהשתתפו בשיעוריו. בתיאור גישתו של לסקי, כתב קינגסלי מרטין ב-1968:
ראלף מיליבנד, תלמיד אחר של לסקי, שיבח את הוראתו:
אמונות פוליטיות.
עבודתו המוקדמת של לסקי קידמה פלורליזם, במיוחד במאמרים שנאספו ב"מחקרים בבעיית הריבונות" (1917), "סמכות במדינה המודרנית" (1919), וכן "יסודות הריבונות" (1921). הוא טען שאין להתייחס למדינה עליונה מכיוון שלאנשים יכולים וצריכים להיות נאמנות לארגונים מקומיים, מועדונים, איגודי עובדים וחברות. המדינה צריכה לכבד את הנאמנות הללו ולקדם פלורליזם וביזור.
לסקי הפך לתומך במרקסיזם והאמין בכלכלה מתוכננת המבוססת על בעלות ציבורית של אמצעי הייצור. במקום, כפי שהוא ראה זאת, מדינת כפייה, לסקי האמין בהתפתחותן של מדינות שיתופיות שהיו מחויבות בינלאומית ומודגשות רווחה חברתית. הוא גם האמין שמכיוון שהמעמד הקפיטליסטי לא ישלים עם חיסולו, אין סיכוי שהחבר העמים השיתופי יושג ללא אלימות. עם זאת, הייתה לו גם מחויבות לחירויות האזרח, חופש הביטוי והתאגדות ודמוקרטיה ייצוגית. בתחילה, הוא האמין שליגת האומות תביא ל"מערכת דמוקרטית בינלאומית". עם זאת, מסוף שנות ה-20, אמונותיו הפוליטיות הפכו לקיצוניות, והוא האמין שיש צורך ללכת מעבר לקפיטליזם כדי "לעלות מעל המערכת הקיימת של מדינות ריבוניות". לסקי היה מזועזע מהסכם מולוטוב-ריבנטרופ מאוגוסט 1939 וכתב הקדמה לאוסף "מועדון הספר השמאלי" שביקר אותו, שכותרתו "בגידה בשמאל".
בין תחילת מלחמת העולם השנייה ב-1939 לבין המתקפה על פרל הארבור ב-1941, אשר משכה את ארצות הברית למלחמה, לסקי היה קול בולט שדגל בתמיכה האמריקאית בבעלי הברית, הפך למחבר פורה של מאמרים בעיתונות האמריקאית, ערך לעיתים קרובות סיורי הרצאות בארצות הברית והשפיע על חברים אמריקאים בולטים כולל פליקס פרנקפורטר, Edward R. Murrow, Max Lerner, ו-Eric Sevareid בשנותיו האחרונות, הוא התאכזב מהמלחמה הקרה וההפיכה הצ'כוסלובקית של 1948. ג'ורג' אורוול תיאר אותו כך: "סוציאליסט בנאמנות, וליברל במזג".
לסקי ניסה לגייס את האקדמאים, המורים והאינטלקטואלים של בריטניה מאחורי המטרה הסוציאליסטית, הליגה הסוציאליסטית היא מאמץ אחד. הייתה לו הצלחה מסוימת, אבל האלמנט הזה בדרך כלל מצא את עצמו נדחק לשוליים במפלגת הלייבור.
ציונות ואנטי-קתוליות.