שלב זה התקיים בין 7 לבין 20 באפריל 1988, והתמקד במחוז גרמיאן, שהיה מעוז השליטה של ה-PUK. שני מאפיינים ייחדו את הלחימה בשלב זה מהאחרים; האחד הוא המעורבות המוגברת של האזרחים בהגנה על הכפר. אחד מתושבי קאני קאדר ששרד את התופת תיאר: "הפשמרגה ציוו על כל משפחה לקנות נשק [...] זה היה כמו חוק והתושבים הסכימו עם זה כיוון שזה היה נראה להם הכרחי. האזרחים החמושים הצטרפו לפשמרגה בהגנה על הכפרים".
אף על פי שהתמיכה המקומית הייתה נרחבת, לא היה בה כדי לבלום את המשטר, דבר שגרם לאזרחים לחשוב שאין טעם להמשיך להתעקש. המונים הועברו למחנות הריכוז, וחלק משמעותי מתוכם עבר מבחירה; מתוך תמימות ואמונה בדברי המשטר, ובגלל החנינה שהובטחה לאותם אלו שיעברו למחנות. המאפיין הייחודי השני היה שנוסף על הרג הגברים, הרג המשטר גם נשים וילדים. ייתכן כי הסיבה לכך הוא חשש הבעת' מתמיכת יושבי אזור זה ביצירת צבא פשמרגה- שהרי מבין כל האזורים שנתקפו עד אז, רק כאן ניכר שיתוף פעולה ממשי בין האזרחים לבין הפשמרגה.
השלב הרביעי.
התקיים בין 3 לבין 8 במאי 1988. האזור בו התמקד המשטר בשלב זה היה נהר הזאבּ הקטן שהצבא מיהר לכבוש מחשש מהשתלטות איראן על מפרץ אל-פאו שממוקם בדרום-מזרח עיראק. כיבוש האזור על-ידי הצבא היה קשה, דבר שניכר בנזקים באזורים המיושבים סביב הזאב. האזרחים שחיו באזור ברחו לאזורים הסמוכים.
השלבים החמישי-השביעי.
התקיימו בין 15 במאי לבין 16 באוגוסט 1988 והתמקדו באזור הרי ראוואנדוז, שקלאווה ובעמק באליסאן, שבאותה תקופה היו מאוכלסים בדלילות יחסית. לפיכך מטרתו המרכזית של המשטר לא הייתה לשנע אזרחים למחנות, אלא דווקא לדחוק בפשמרגה להגיע לחלקו הצפוני של האזור, שם יהיו לוחמים בשליטת הצבא הממשלתי, וכך האזור יתרוקן לחלוטין. הדלילות ביישוב הכורדי באזור נבעה בין היתר מצעדים שנקט המשטר נגד כורדים באזור עוד בטרם 1980, כחלק מתהליך השערוב. התמיכה שקיבלו הפשמרגה מהאוכלוסייה מהקומית חיזקה את מעמדם והם לא היו מוטרדים לגבי ביטחון האזרחים כמו בשלבים שקדמו לכך. לאור הלחימה הכורדית העיקשת באזורים אלו התקשה המשטר בתקיפה ובהשגת שליטה מחודשת עליהם, והוא נאלץ לתקוף פעמיים לפני שנראו תוצאות בשטח. זו הסיבה שחלק זה בלחימה נתפס כשני שלבים נפרדים – שישי ושביעי. האיראנים ביקשו לסיים את המלחמה, אולם זה נגד את בריתם עם ה-KDP וה-PUK לפיה אין על צד אחד לעצור את הלחימה מבלי הסכמה של האחרים.
השלב השמיני.
התקיים לאחר הסכם הפסקת האש בין איראן ועיראק. שלב זה התמקד באזור של בהדינאן שנמצא בגבולה הצפוני של עיראק. מאחר שהמלחמה בין איראן לעיראק כבר הסתיימה באותה עת, הצבא נשלח לכבוש שטחים. מה שבידל את שלב זה מקודמיו היה שניתנה לתושבי המקומות הנכבשים האפשרות לחתום על הסכם שלום, בו הם מתחייבים לא לאפשר לפשמרגה להיכנס לכפריהם, מהלך שבזכותו ניצלו כפרים רבים מהרס. עם זאת, הסכמים אלו לא כללו אזורים בשליטת KDP, בהם היו פשמרגה חמושים רבים.
למעלה מ-200,000 כוחות נשלחו על-ידי אל-מג'יד ללחום באזורים אלו (אזורי KDP שלא נכללו בהסכמים), במטרה ללחום במקומות רבים במקביל. אסטרטגיה זו הובילה להיווצרות גל פליטים רחב. גם במקרה זה, בדומה לגל הפליטים שנוצר לאחר המתקפה בחלבג'ה התעניינה שוב התקשורת הבינלאומית בסיקור האירוע.
תוצאות המבצע.
במהלך המבצע הותקפו ונהרסו 4000 כפרים כורדים לערך, כ-100,000 אזרחים כורדים מוגדרים עד היום כנעדרים ובין 150,000–200,000 כורדים נהרגו. הגזים הרעילים שבהם נעשה שימוש וביניהם גז חרדל, גז עצבים מסוג GB טבון או סארין, הוסיפו לפגוע בתנאי המחיה ובצאצאים הכורדים גם שנים לאחר מכן. ממחקר שערכה פרופ' כריסטין גוסדן, גנטיקאית מאוניברסיטת ליברפול שחקרה את ההשפעות הביולוגיות של ההפצצה בחלבג'ה עולה כי גם עשור לאחר האסון, נותרו בעיות נשימה, בעיות עיניים, מחלות עור, בעיות נוירו-פסיכיאטריות, סרטן, הפרעות מולדות, אי פוריות, הפלות, ולידות שקטות, אצל הניצולים וצאצאיהם.
שם המבצע.
מקורו של שם הקוד שניתן למבצע על-ידי ממשלת הבעת' – "אל-אנפאל" – בסורה השמינית בקוראן, סורת "אל-אנפאל" (מילולית: השלל), העוסקת בדיני חלוקת השלל לאחר קרב בדר בשנת 624. הפרק הקוראני מסביר כי מוסלמים יכולים לקחת נכסים וטובין של כופרים, לאחר רציחתם. בכך, השם שנבחר למעשה נותן מעין משנה תוקף מוסרי-חוקי לצעדים שננקטו נגד הכורדים כמו גם ללקיחת שללם על-ידי הממשל במהלך המבצע.
הנצחה.
לאור חשיבותו של מבצע אל-אנפאל בזיכרון הקולקטיבי הכורדי, ולאחר הצלחת המרד הכורדי ב-1991 והיווצרות החבל הכורדי האוטונומי בצפון עיראק בעקבות כך, הפך בניין "אמנה סוראקה" (מילולית: הכלא האדום) שנבנה עם עליית סדאם חוסיין לשלטון ושימש כמרכז מעצר של הבעת', למוזיאון ואתר הנצחה כורדי. בתקופת הבעת' היווה הבניין מרכז פעילות של כוחות הביטחון העיראקיים. הוא שימש למעצר אויבי המדינה העיראקית, ואותם אלו שהובאו למקום הזה היו נתונים לעינויים.
כיום, מבקרים במוזיאון יכולים לסייר במתחם הכולל גלריה לאמנות, קולנוע, ארכיון ואולם פעילויות בנוסף לאולמות המנציחים את רצח העם באנפאל ומכילים אוספי בגדים, שטיחים כורדיים, ופריטים תרבותיים נוספים. בגלגולו החדש כאנדרטה כורדית לאומית, משרת "אמנה סוראקה" עיצוב של טריטוריה לאומית ומסייע ביצירת אומה כורדית דרך קשר לשורשים אתניים משותפים וטרגדיה לאומית משותפת – מבצע אל-אנפאל. כיום המוזיאון נתמך במשאבים מהאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן (PUK) כמו כן, ה-KRG קבע יום זיכרון כורדי לאומי לקורבנות מבצע אל-אנפאל ב-14 באפריל בכל שנה.
הכרה בינלאומית.
לפרטים המלאים על מבצע אל-אנפאל ועל השימוש בנשק כימי לקח זמן להגיע ליתר העולם. עשרים ניסיונות מוקדמים לחקור את השימוש בנשק כימי סוכלו במידה רבה על-ידי ממשלות עיראק וטורקיה. בשטחי שתי המדינות חיו קהילות כורדיות שנאבקו למען שחרור לאומי, והמתקפות הכימיות היוו פתרון נוח להשתקתן. האו"ם התבקש על-ידי 13 מדינות לחקור את ההאשמות, אך סירובן של טורקיה ועיראק לציית לא איפשרו להמשיך גם בחקירות אלו.
כיום מתנהל דיון לגבי כוונת השלטון מאחורי מבצע אל-אנפאל, ולגבי הגדרתו כרצח עם. יש הסבורים כי צעדי השלטון היו רק ניסיון להתגונן מתוך חשש להפסיד לאיראן תחת היווצרות ברית איראן-KDP- PUK כך גם המשטר עצמו, כפי שהשתמע ממשפטו של סדאם חוסיין ב-2003, הסביר כי מעשיו נועדו לשם התגוננות, ובוצעו נגד אוכלוסייה כורדית לוחמת, ונגד חיילים איראנים בלבד בעוד שאזרחים לא סומנו כמטרות. את המתקפה על חלבג'ה הציג המשטר כמהלך שנועד לפגוע בחיילים האיראניים בלבד. מנגד יש הסבורים לאור כל העדויות על אלימות מסיבית נגד אוכלוסייה אזרחית, שימוש נרחב בנשק כימי, והתנכלות לקבוצה זו, שלדבריהם נעשתה על רקע אתני, מוכיחה כי על אירועי אל-אנפאל להיות מוגדרים כרצח עם. נורווגיה, בריטניה ודרום קוריאה הכירו במבצע כרצח עם. ארצות הברית, לעומת זאת, סירבה ועודנה מסרבת, להאמין לשימוש העיראקי בנשק כימי וטענה כי אין שום ראיות המצביעות על כך שאיראן אינה אחראית, או לפחות אחראית במשותף להתקפות. בתגובה לפנייתו של מסעוד בארזאני לאו"ם למנוע תקיפות כימיות נוספות, קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 620 ב-26 באוגוסט 1988 שגינתה את השימוש בנשק כימי.
אורפיאו ואאורידיצ'ה
אורפיאו ואאורידיצ'ה (גם אורפיאוס ואאורידיקה) (באיטלקית: Orfeo ed Euridice; בצרפתית: Orphée et Eurydice; באנגלית: Orpheus and Eurydice) היא אופרה בת שלוש מערכות של כריסטוף ויליבלד גלוק. הלברית שלה נכתבה על ידי רניירי דה קלצאביג'י באיטלקית. הופעת בכורה בשנת 1762 נערכה בבורגתיאטר בווינה ב-5 באוקטובר. ב-2 באוגוסט 1774 הוצגה בפריז גרסה בסגנון צרפתי עם טקסט מאת פייר לואיס מולין עם מספר תוספות בלט ושינויים נוספים.
היצירה היא יצירת הבמה הידועה ביותר, הפופולרית והנפוצה ביותר של גלוק וכן מה שנקרא האופרה הרפורמית הראשונה. מאז לידתה הופיעה האופרה באופן קבוע על במות בתי האופרה ברחבי העולם. במאה ה-19 הוא עברה עיבוד מספר פעמים כשהידוע ביותר הוא גרסתו של הקטור ברליוז (1859).
בקנה אחד עם הנוהג של היום, אורפיאו מושר על ידי קונטרה-טנור או זמרת מצו סופרן. שני התפקידים האחרים מושרים על ידי קול לירי או סופרן קולורטורה (סופרן קולורטורה הוא סוג של קול סופרן אופראי הגבוה ביותר. תכונות: זמרת ששרה בקלות סלסולים. דוגמה אופיינית לכך היא באופרה של וולפגנג אמדאוס מוצרט חליל הקסם בתפקיד מלכת הלילה).
אורך האופרה הוא 105–115 דקות.
עלילה.
מערכה 1.
אורפיאו מתאבל על אשתו, אאורידיצ'ה, יחד עם מקהלת נימפות ורועים. אורפיאו בקושי יכול להוציא את שמה של אאורידיצ'ה בשל הכאב. קופידון (ארוס) מופיע ואומר לאורפיאו שהוא יכול לרדת לעולם התחתון ולהעלות את אאורידיצ'ה, בתנאי שלא יביט לאחור עד שיגיעו לפני השטח. כעידוד, קופידון אומר לאורפיאו כי ייסוריו לא יימשכו זמן רב. אורפיאו בוחר לקחת על עצמו משימה.
מערכה 2.
האריניה לא רוצות להכניס את אורפיאו לעולם התחתון ושרות על סרברוס, הכלב השומר על הכניסה. כשאורפיאו מתחנן בליווי נגינה בלירה, הם קוטעים אותו מספר פעמים, אך בסופו של דבר מתרככות מהניגונים היפים שלו ומכניסות את אורפיאו לעולם התחתון.
בתמונה השנייה אורפיאו מגיע לאליסיום. הוא מעריץ את יופיו של הנוף, אך אינו מוצא בו נחמה, כיוון שאאורידיצ'ה עדיין לא איתו. הוא מתחנן לרוחות, שיביאו אותה אליו, מה שהרוחות עושות באמת.
מערכה 3.