הספר המספר על מאבקו של בן-עניים ישר ואמיץ, שילדי הכיתה בני-העשירים הטילו עליו חרם, עד שרכש את אהדת הכיתה והביא לה תהילה.
הספר אויר בגרסאותיו המוקדמות על ידי פולה טיבור (Pólya Tibor) ובגרסאותיו המאוחרות על ידי המאייר הצ'כי אונדז'יי סקורא .
עלילה.
סיפורו של ילד עני יתום מאביו, אישטוואן הורבץ', שמכורח הנסיבות נאלץ לעזוב את בית הספר שלו ואת חבריו, ולעבור לבית ספר בשכונת פאר, שם עובדת אמו במשק בית.
בבית הספר החדש הגימנסיה ברחוב הזיכרון, בכיתה החמישית, מתקבל צ'יבי בשנאה ובלעג על ידי התלמידים והמורים.
חברו היחיד בבית ספרו החדש הוא טיבור לוי ("שפנפן"), ילד קטן וחלוש שסופג גם הוא התעללויות מילדים אחרים.
הילד מכונה על ידי חבריו "צ'יבי" ככינוי גנאי לפרחח (בהונגרית):
"צ'יבי כינוי לטף, אך גם כינוי זילזול של המילה "צ'בס" שפרושה פרחח, גונב תרנגולות, קונדס" (הסבר בגוף הספר).
אולם הילד הדחוי פילס את דרכו בחברה באמצעות יושר, חריצות, כוח רצון ומנהיגות הבאים לידי ביטוי סביב משחק הכדורגל.
המספר מזכיר בסיפורו ספרי ילדים אחרים וביניהם את הספר הנערים מרחוב פאל המתרחש גם הוא בבודפשט.
השראה.
הכדורגלן היהודי הונגרי יוז'ף בראון, שכונה צ'יבי, היווה ההשראה לספר..
הספר ראה אור בשנת 1919 – השנה שבה היה בראון בן ה-18 לכוכב החדש של הכדורגל בהונגריה וגיבור לאומי בהונגריה.
צ'יבי בראון שיחק כמו הדמות הספרותית במ.ט.ק. הונגריה וזכה בה לתהילה.
למרות שנות התהילה, הוא מת בעבודות כפייה בגדודי העבודה ההונגריים בחזית הרוסית במלחמת העולם השנייה.
הקשר היהודי.
בספר לא מוזכר כל קשר יהודי אך הסופר, מקור ההשראה, וחברו היחיד של הגיבור בסיפור הם יהודים.
גם משמו של הגיבור נרמז שהוא יהודי.
שם משפחתו, הורבץ', הוא שם שאימצו היהודים במקום השם יהודי הגלוי הורוביץ (המורה הקשוח מתבלבל בין שמות אלו).
המחבר בלה סנש, האמין מאוד בהשתלבות היהודים בחברה בהונגריה, והספר מקרין אופטימיות לאפשרות זו.
אולם גורלם של בתו של המחבר חנה סנש, של מקור ההשראה לספר יוזף (צ'יבי) בראון ושל שאר יהדות הונגריה היה אכזר מאוד.
תרגום לעברית.
הספר ראה אור בתרגום עברי מאת אביגדור המאירי בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת תש"י (1950), מלווה באיוריו של אונדז'יי סקורא (Ondřej Sekora). בשנת תשמ"ג-1983 הופיעה מהדורה ה' מחודשת של הספר.
יחסי דנמרק–ישראל
בין מדינת ישראל ודנמרק מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1949. כמו כן, שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה נרחב בנושאים שונים, בין היתר בתחומי תיירות ומסחר. לישראל יש שגרירות רשמית בקופנהגן, בעוד שלדנמרק יש שגרירות רשמית בתל אביב.
היסטוריה.
עוד לפני מלחמת העולם השנייה התקימו בין דנמרק לבין ארץ ישראל יחסי מסחר ענפים, כאשר דנמרק ייבאה מהארץ פירות הדר, אשלג ושיניים תותבות, וייצאה אל היישוב שמנים, מוצרי מזון, נייר וחקלאות. עוד במהלך ימיה של מלחמת העולם השנייה, בעת שדנמרק נכבשה על ידי גרמניה הנאצית, פעלה בדנמרק תנועת מחתרת נרחבת, אשר בין היתר סייעה בהברחתם של יהודי דנמרק לשוודיה הנייטרלית. הודות למבצע הברחה זה, אשר הסתייע בתמיכה רחבה מצד אזרחי דנמרק, ניצלו למעלה מ-90% מיהודי דנמרק, ובסך הכל כ-7,200 איש הועברו לשוודיה. הודות למבצע הירואי זה, הוכרה המחתרת הדנית כולה בתואר "חסידת אומות העולם" על ידי מוסד "יד ושם".
במסגרת תוכנית החלוקה משנת 1947, דנמרק הצביעה בעד קבלתה של התוכנית, והכירה במדינת ישראל ב-2 בפברואר 1949. מאז ועד היום קיימים יחסי תיירות ומסחר ענפים בין שתי המדינות, בין היתר במסגרת האיחוד האירופי, בו דנמרק חברה. במסגרת היחסים, נחתמה בין היתר אמנה למניעת כפל מס בין שתי המדינות, בשנת 1966. עם זאת, העלייה בשיעור המוסלמים בדנמרק לאורך השנים האחרונות, בדומה למצב ברבות ממדינות מערב אירופה, פוגעת במידת מה באטרקטיביות של דנמרק בעיני אנשי עסקים מישראל.
במהלך מבצע עופרת יצוקה בתחילת שנת 2009, התקיימו הפגנות רחבות בערי דנמרק, לרבות בבירה קופנהגן, במחאה על פעולות צה"ל ברצועת עזה, במשטרת דנמרק הוערך כי בין 500 ל-600 איש הפגינו מול שגרירות ישראל בקופנהגן, כ-400 אנשים הפגינו באורהוס, וכ-500 הפגינו באודנסה. לעומת זאת, בסקר דעת קהל שנערך נמצא כי מספרם של הדנים התומכים בפעולת צה"ל גדול מאלו המתנגדים לה.
בינואר 1962 ביקר ראש ממשלת דנמרק ויגו קמפמן בישראל – ביקור ראשון בה של אישיות דנית בכירה. במהלך חודש אוקטובר 2013 הגיע יורש העצר הדני, הנסיך פרדריק, לביקור בישראל, במהלכו נפגש עם נשיא מדינת ישראל דאז, שמעון פרס. במהלך הפגישה, השמיע הנשיא פרס את הכרת תודתה של מדינת ישראל לעם הדני, על פעולותיו להצלת יהודים בשואה.
במרץ 2021 ביקרה ראש ממשלת דנמרק מדה פרדריקסן בישראל ונפגשה עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וקנצלר אוסטריה סבסטיאן קורץ. במהלך הפגישה סוכם כי ישראל, אוסטריה ודנמרק ישתפו פעולה בנושא מחלת הקורונה ויקימו תאגיד משותף להקמת מפעל מחקר פיתוח וייצור חיסונים נגד מוטציות הקורונה.
יחסי ישראל ודנמרק
יחסי ישראל-דנמרק
יחסי ישראל - דנמרק
יחסי דנמרק - ישראל
יחסי דנמרק וישראל
הטבח בראס בורקה
ניקיטה סטנסקו
ניקיטה סטנסקו (שם מלא: ניקיטה חריסטיה סטנסקו, ברומנית: Nichita Hristea Stănescu;
31 במרץ 1933, פלוישט - 13 בדצמבר 1983, בוקרשט) היה משורר, סופר ומסאי רומני. נבחר לאחר מותו לחבר באקדמיה הרומנית.
ביוגרפיה.
בעל שורשים רוסיים מצד אמו, סטנסקו נחשב לאחד מחשובי המשוררים בשפה הרומנית, שבה מצא כדבריו "יופי אלוהי".
את יצירתו השירית משייכים מבחינת העיתוי, המבנה והצורה, לזרם המודרניסטי או הנאו-מודרניסטי של ה-1960-1970.
לדעת מבקרי ספרות (כמו אלכסנדרו קונדייסקו או אאוג'ן סימיון) ניקיטה סטנסקו הוא חלק מזן נדיר של משוררים בעלי כוח המצאה לשוני ושירי מיוחד.
מבקר הספרות אלכסנדרו שטפנסקו מגדיר את שפתו של סטנסקו כ""רומנית חגיגית", שבה המלים מרחיבות את יכולותיהן באופן מפתיע ביותר, הפעלים נטויים כמו השמות, והשמות כמו הפעלים, והאותיות והספרות הידועות היטב לכולם הופכות בה להירוגליפים של איזו תורת נסתר".
ניקיטה סטנסקו נולד בעיר פלוישט בשנת 1933 כבנו של ניקולאיה חריסטיה סטנסקו, צאצא למשפחה של בעלי מלאכה וסוחרים רומנים בעלי שורשים בכפרים של מחוז פרחובה. סבו מצד האם היה סוחר בגדים מסורתיים. אמו, טטיאנה צ'ריאצ'וקין, ילידת וורונז' הייתה בת למשפחת אצילים רוסים מאזור הנהר דונץ, שמצאה מקלט ברומניה. הסב, הגנרל ניקיטה צ'יריאצ'וקין היה פיזיקאי והתיישב אחרי מהפכת אוקטובר קודם בקונסטנצה, ואחר כך בפלוישט.
המשורר לעתיד למד בשנים 1944–1952 בבית הספר התיכון "ספנטול פטרו שי פאבל" (הקדושים פטרו ופאבל) בפלוישט, לימים המכללה הלאומית "יון לוקה קאראג'אלה". בשנים 1952–1957 הוא למד בפקולטה לפילולוגיה (שפה וספרות) בבוקרשט.
פרסם לראשונה במרץ 1957 3 שירים בכתבי העת "טריבונה" (Tribuna) ו"גזטה ליטרארה"(Gazeta literară). ב-1960 הוציא לאור את ספר שיריו הראשון - "משמעות האהבה". בשנים 1957–1958 עבד כמגיה ואחר כך כעורך במחלקת השירה של כתב העת "גזטה ליטרארה" בניהולו של זכריה סטאנקו. אחרי שנת 1969 התמנה לסגן עורך ראשי כתב העת "לוצ'אפרול" (כוכב השחר Luceafărul) שבניהולו של אדריאן פאונסקו. בהמשך, בשנים 1970–1973 היה סגן עורך ראשי בכתב העת "רומניה ליטרארה" (România literară רומניה הספרותית) בניהולו של ניקולאיה ברבאן. בשנת 1970 קיבל מדור חודשי בכתב עת "ארג'ש". אחרי שנת 1975 כתב שוב מדור פרשנויות ב"רומניה ליטרארה".
בעת רעידת האדמה ב-4 במרץ 1977 ניסה לשווא להציל את חיי ידידו ניקולאיה שטפנסקו ונפגע בעצמו על ידי קיר שהתמוטט. בעקבות זאת סבל תקופה משיתוק שמאלי של פלג גופו השמאלי.
ניקיטה סטנסקו היה נשוי שלוש פעמים. בשנת 1952 נישא לאהובתו השנייה מנעוריו, מגדלנה פטרסקו, ממנה התגרש כעבור שנה. בשנת 1962 התחתן עם דוינה צ'וריה. בהשראת אהבתם כתב סטנסקו את קובץ שיריו "O viziune a sentimentelor" (חיזיון של הרגשות). אחרי גירושיו מדוינה צ'וריה חי ניקיטה סטנסקו עם המשוררת גבריאלה מלינסקו כשביניהם נוצרה הפריה יצירתית הדדית. ביולי 1982, חצי שנה לפני מותו התחתן עם טודוריצה (דורה) טריצה.
באוגוסט 1981 התחיל לסבול ממחלת כבד, ככל הנראה על רקע שתייה מרובה של משקאות חריפים. נפטר בבית החולים פונדן בבוקרשט בדצמבר 1983.
הנצחה.
בחסות הקרן מתארגן בפלוישט פסטיבל בינלאומי לשירה על שם ניקיטה סטנסקו
קישורים חיצוניים.
Alexandru Ştefănescu "La o nouă lectură:Nichita Stănescu, "România literară" nr.31,2003"
למען נדחי ישראל
למען נדחי ישראל היה בית ספר עברי, סמינר למורים ופנימייה שפעל למענם של ביתא ישראל בעיר אסמרה שבאריתריאה, אז כחלק מפדרציה עם אתיופיה, בשנות ה-50 של המאה ה-20.
בית הספר הוקם ב-27 בדצמבר 1953 על ידי שליח המחלקה לתרבות וחינוך תורניים בגולה של הסוכנות היהודית, הרב שמואל בארי, והיה כמרכז להכשרת מורים ומוסד חינוכי ולימודי לקהילת ביתא ישראל. המוסד הופעל על ידי הרב בארי ששימש כמורה ויונה בוגלה שהתפטר מתפקידו במשרד החינוך האתיופי והיה לסגנו ולמורה. ב-1956 הוחלף הרב בארי ברב יהודה סיוון. תוכנית הלימודים לתלמידים כללה שיעורים ביהדות, דינים, אגדה, עברית, מולדת וחשבון.