עזרה זֹהר (ספטמבר 1922 – 3 בפברואר 2014) היה רופא ישראלי, ממקימי בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ופעיל פוליטי. מחקרו הוביל לביטול "משמעת המים" בחילות השדה בצה"ל.
קורות חיים.
ילדותו ונעוריו.
זהר נולד בווינה בירת אוסטריה, בנו של המחנך איש "השומר הצעיר" ד"ר צבי זהר. בילדותו עברה המשפחה ללודז' בפולין, האב שימש מורה ומדריך נוער ועזרה "למד לפטפט בפולנית".
כשהיה עזרה בן 6 עלתה המשפחה לארץ ישראל. עזרה גדל בתל אביב ולמד זמן מה בבן שמן, לאחר מכן למד בבית הספר "תל נורדאו" עם משה שמיר ובנימין גלאין.
לאחר מספר שנים חזרה המשפחה לוינה, והוריו של עזרה נפרדו. אביו של עזרה חזר לפולין ועזרה נשאר עם אמו בווינה. בשנת 1934 חזר אביו של עזרה לישראל ועזרה הצטרף אליו.
לאחר החזרה לישראל התגוררו עזרה ואביו בקיבוץ משמר העמק, ועזרה השתלב בקבוצת ילדים דוברי גרמנית.
בנעוריו למד עזרה בשומריה, המוסד החינוכי של הקיבוץ הארצי השומר הצעיר בקיבוץ. לדבריו, בשנים אלה ספג את האמונה בשחרור העם מהגלות ויישובו בארץ ישראל ויצירת משטר כלכלי שבו יהיו לכל אדם אפשרויות וזכויות שוות ובו תגן החברה על החלשים ואת ההזדהות עם הרעיונות שלימים עמדו בבסיס גוש אמונים. באותן שנים היה מקורב לחוגי הכנענים והיה חבר בתנועת "העברים הצעירים" ובקבוצה שהוציאה לאור את כתב העת "אלף".
בגרות.
עזרה שירת בפלמ"ח בין השנים 1942–1944. ב-1947 יצא ללמוד רפואה באוניברסיטת ז'נבה יחד עם חברו דניאל הרמן. עם פרוץ מלחמת השחרור מונה להעביר קורס מ"כים במחנות העקורים בנמי שבאיטליה. בעת ההפוגה הראשונה חזר ארצה והתגייס לחיל הרפואה. עם תום מלחמת העצמאות חזר לשווייץ לסיים את לימודיו וב-1950 קיבל תואר דוקטור לרפואה.
סמוך לפני כן, בדצמבר 1949 נישא לללה פינקלשטיין ובהמשך נולדו לזוג שתי בנות. התגוררו במשמר העמק ולאחר מכן בירושלים.
זהר התמחה ברפואה פנימית בבית החולים תל השומר.
עם שובו משווייץ לישראל התגייס זהר לחיל הרפואה. באוגוסט 1959 ערך מחקר שבו עקב במשך 25 ימים אחרי 20 חיילים שערכו מסע מאילת למטולה, ומסקנותיו היו שכמות השתייה אינה משפיעה באופן משמעותי על כמות הזיעה ועל כן הובילו לביטול "משמעת המים" בחילות השדה בצה"ל (שאסרה על חיילים לשתות מים כאוות נפשם במטרה לחשל אותם, והתבררה כמסכנת את חיי החיילים שאינם שותים מספיק). החוקרים הגיעו עוד למסקנה שאין צורך בלקיחת תוספי מלח. בשנת 1963 פרסם מחקר שטען שהנגב הצפוני הוא המתאים ביותר להתיישבות בישראל מבחינה אקלימית.
זהר פיקד על בית החולים הפיקודי ברפידים במלחמת יום הכיפורים, ולאחריה השתחרר מצה"ל, בדרגת סגן-אלוף. זהר היה חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב-יפו לשנת 1964/1965, ביחד עם פרופ' הרי הלר וד"ר יוסף גפני. בין השנים 1967–1985 ניהל את המחלקה הפנימית בבית החולים שיבא. בשנת 1967 הקים ועמד בראש המרכז לפיזיולוגיה רפואית בבית החולים שיבא (שלימים נקרא "מכון הלר למחקר רפואי"). במקביל לימד באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1966 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
בשנת 1970 מונה למועצה הלאומית למחקר ופיתוח. בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 היה חבר ב"ועדת מן" לרפורמה בשירותי הבריאות, שהמליצה על הידוק הקשרים בין מרפאות קופת החולים לבתי החולים, ובשנת 1977 עמד בראש "ועדת זהר", שמונתה על ידי שר הבריאות אליעזר שוסטק לבחינת דרכים לביצוע רפורמה במערכת הבריאות בישראל על ידי הנהגת חוק ביטוח בריאות, ומסקנותיה אומצו על ידי שוסטק ב-1979. בשנת 1990 פרש מעבודתו באוניברסיטה. הוא שימש גם כיועץ התזונתי לחברת "שומרי משקל" בישראל והיה מהרופאים שנתנו חוות דעת ליהושע בן-ציון, שהביאה לשחרורו המוקדם מהכלא.
החל בשנת 1982 שימש כמרצה במכללת אריאל (לימים אוניברסיטת אריאל בשומרון).
זהר נפטר ב-3 בפברואר 2014 ונקבר למחרת בהר הזיתים, בירושלים. הוא מונצח בטיילת על שמו בשכונת גבעת המבתר בירושלים.
פעילות ציבורית ופוליטית.
בסוף שנות ה-60 יצא למאבק ציבורי בעד חימום הכיתות בבתי הספר. בתחילת שנות ה-70 היה פעיל למען איכות הסביבה וקרא להקמת רשות לאקולוגיה. הוא הקים ועמד בראש האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה.
זהר היה חבר במזכירות גוש אמונים. הוא חבר לאריק שרון להקמת מפלגת שלומציון ועמד בראש ועדת המצע של המפלגה. לקראת הבחירות לכנסת העשירית פרש ממנה, הקים מפלגה משלו בשם "עצמאות", ועמד בראשה במשך שתי מערכות בחירות, אך זו לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה. מפלגה זו הוקמה על בסיס המסר שניתן להגיע לעצמאות כלכלית (ובמפורש לוותר על עזרתה הכלכלית של ארצות הברית), בין היתר בעזרת ביטול מס ההכנסה.
עמדותיו.
לאחר מלחמת יום הכיפורים החליט זהר להקדיש את זמנו הפנוי להוצאת ספר שיציג את עוולות המשטר הריכוזי במדינת ישראל במטרה לאפשר יותר חופש כלכלי. לטענתו, המשאב העיקרי של מדינת ישראל הוא היכולת לפתח תעשיית מדע, אך ניצול המשאב נמנע על ידי הריכוזיות של השלטון, שגרמה לכוחות מדעיים רבים לרדת מישראל. ביקורתו עוררה הד מסוים.
בשנת 1994 פרסם את הספר "פילגש במזרח התיכון", בהוצאת דביר, שאף תורגם לאנגלית. בספרו זה טען כי התמיכה האמריקאית רבת השנים בישראל גורמת לפגיעה באינטרסים ישראלים, מחלישה את היכולת הצבאית של ישראל וגורמת לדה-לגיטימציה של ישראל בעולם.
זהר אף עמד בראש ועדת ההיגוי של מרכז אריאל למחקרי מדיניות וכתב בירחונו "נתיב". הוא פרסם ניירות מחקר על הדמוגרפיה הפלסטינית. הצטרף לפורום נהלל, התומך ברעיון ארץ ישראל השלמה.
יוסי ברנע הגדיר את הייחודיות בעמדותיו של זהר: .
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
טרסה קארניו
מריה טרסה קארניו גרסיה דה סנה (בספרדית: María Teresa Carreño García de Sena; 22 בדצמבר 1853, קראקס, ונצואלה – 12 ביוני 1917, ניו יורק, ארצות הברית) הייתה פסנתרנית, זמרת, מלחינה ומנצחת ונצואלית.
ביוגרפיה.
קארניו נולדה בקראקס, ונצואלה למשפחה מוזיקלית. את הכשרתה הראשונית קיבלה מאביה וכשרונה המוזיקלי הוכר בגיל צעיר. ב-1862 היגרה משפחתה לארצות הברית והשתקעה בניו יורק. הופעת הבכורה שלה, בגיל שמונה, הייתה באותה שנה באירווינג הול. בשנת 1863 ניגנה לפני נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן בבית הלבן.
ב-1866, עברה קארניו לאירופה והחלה לערוך מסעות קונצרטים. הופעתה הראשונה כזמרת אופרה הייתה ב-1876. רק ב-1885 חזרה לוונצואלה, וגם אז רק לתקופה קצרה. ב-1889 חזרה לאירופה לעוד סיורי הופעות וקבעה את מקום מושבה בברלין. היא יצאה לשני מסעות קונצרטים חובקי עולם בראשית המאה ה-20.
טרסה קארניו נישאה ארבע פעמים: משנת 1873 עד 1875 הייתה נשואה לכנר אמיל סורה, לו ילדה בת, אמיליטה; בין 1876 ל-1891 הייתה בקשר מוכר ללא נישואים עם זמר האופרה האיטלקי ג'ובאני טליאפייטרה, ומקשר זה שרדו שני ילדים, ג'ובאני וטרזיטה, שהייתה לפסנתרנית ונודעה בשם טרזיטה טליאפייטרה-קארניו. בשנים 1892 עד 1895 הייתה טרסה קארניו נשואה לפסנתרן אז'ן ד'אלבר, גם הוא איש מרובה-נישואים. לשניהם נולדו עוד שתי בנות, יוג'ניה והרטה; משנת 1902 עד 1917 הייתה נשואה לארטורו טליאפייטרה, גיסה לשעבר.
טרסה קארניו הייתה גם מלחינה; היא חיברה לפחות 40 יצירות לפסנתר, שתי יצירות לקול ופסנתר, שתיים למקהלה ותזמורת ושתי יצירות נוספות של מוזיקה קאמרית. עוד הותירה אחריה יצירות רבות לא-גמורות.
ב-2 באפריל 1905 הקליטה 18 קטעי פסנתר ליצרני הפסנתר המכני, הפיאנולה, חברת "ולטה מיניון". גם בתה טרזיטה הקליטה לחברה זו בשנת 1906.
טרסה קארניו מתה בדירתה שבמנהטן, ניו יורק.
"קומפלקס התרבות טרסה קארניו" בקאראקס נקרא על שמה.
וילה פוינה
אנג'ינרה
אָנְגִ'ינָרַה (לאדינו: Anginara) הוא סוג של מתאבן ספרדי יהודי מתפוצות הבלקנים: יוון, בולגריה, מקדוניה וטורקיה, העשוי מקישואים ומוגש קר. נהוג להגיש את המתאבן לפני ארוחת חגי שלוש הרגלים.
אטימולוגיה.
המילה אנג'ינרה היא שיבוש של המילה הטורקית אנגינר אשר משמעה ארטישוק, אך כאמור המאכל עשוי מקישואים והוא שאול ממתאבן שמקורו מהמטבח הטורקי עות'מאני והתבסס על הארטישוק. החל מראשית המאה ה-19 חלה הרעה משמעותית במצבם הכלכלי של יהודי הבלקן בכלל ואזור בולגריה בפרט, אשר חפף לתהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית. היהודים חיו בעוני ודלות ולא עלה בידם לרכוש ארטישוק שהיה יקר מאוד מחד וקשה להשגה מאידך. כך נולד תחליף הקישואים הזול הרבה יותר, שמו של המתאבן נותר כשהיה ורק מרכיביו התחלפו. יש המספרים שלאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה המצב הכלכלי היה כה גרוע, עד שמשפחות יהודיות נהגו להכין את המאכל מקליפות הקישואים ולא מהירק עצמו. חלק מבני קהילת יהודי טורקיה המשיכו להכין את המאכל גם בגרסת הארטישוק, אשר היה נגיש יותר.
הכנת המאכל.
ההכנה מתבססת על אידוי פרוסות קישואים בתיבול מגוון המתאים לייעודה של המנה, אם בעשבי תיבול ומיץ לימון, או ברוטב עגבניות וצינונו במקרר טרם הגשתו כמתאבן.
יריד הספרים הבין-לאומי של קהיר
יריד הספרים הבין-לאומי של קהיר (בערבית: معرض القاهرة الدولي للكتاب) הוא יריד ספרים עיקרי הנערך בקהיר במצרים כל שנה בשבוע האחרון של ינואר במגרשי היריד הבינלאומיים של קהיר במדינת נאסר, בסמוך לאוניברסיטת אל-אזהר. את היריד מארגן ארגון הספר המצרי הכללי.
קנה מידה.
יריד הספרים הבינלאומי של קהיר הוא אחד מיריד הספרים הגדולים בעולם, המושך אליו מאות מוכרי ספרים מרחבי העולם וכ-2 מיליון מבקרים מדי שנה. זהו יריד הספרים הגדול ביותר בעולם הערבי, כמו גם הוותיק ביותר. ב-2006 הוא היה יריד הספרים השני בגודלו בעולם לאחר יריד הספרים של פרנקפורט.