קונסטנטין אלכסייביץ' קורובין (ברוסית: Константи́н Алексе́евич Коро́вин; 23 בנובמבר 1861 (לפי הלוח היוליאני: 5 בדצמבר) - 11 בספטמבר 1939) היה צייר רוסי. קורובין נחשב לאחד הציירים האימפרסיוניסטיים המובילים של רוסיה.
קורות חיים.
קורובין נולד במוסקבה למשפחת סוחרים שמקורה בוולדימיר. אביו, אלכסי מיכאילוביץ' קורובין למד באוניברסיטה והתעניין באמנויות ובמוזיקה יותר מאשר בעסק המשפחתי שנוסד על ידי סבו של קונסטנטין קורובין. אחיו הגדול של קונסטנטין, סרגיי קורובין, למד אמנות והפך לאמן ידוע בתחום הריאליזם.
בשנת 1875 התקבל קורובין לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה ולמד תחת וסילי פרוב ואלכסי סאווראסוב. במהלך שנות לימודיו קונסטנטין ואחיו (אשר למדו יחדיו) התחברו עם תלמידים אחרים ובהם ולנטין סרוב ויצחק לויתן, ואלה נותרו חברים לכל ימי חייהם.
בין השנים 1881–1882 למד קורובין באקדמיה הקיסרית לאמנות שבסנקט פטרבורג אולם חזר לבית הספר שבמוסקבה לאחר שנת לימודים אחת. מאז שובו ועד שנת 1886 למד תחת וסילי פולנוב.
בשנת 1885 נסע קורובין לפריז שבצרפת ולספרד. בנסיעה זו פגש קורובין לראשונה את האימפרסיוניזם אשר השפיע עליו עמוקות.
פולנוב הציג את קורובין לאנשי מושבת אבראמצבו: ויקטור וסנצוב, אפולינארי וסנצוב, איליה רפין, מרק אנטוקולסקי ואחרים, ואלה השפיעו על יצירותיו של קורובין ובייחוד על היצירה "אידיליה צפונית". בשנת 1885 עבד קורובין עבור בית האופרה של סאבה מאמונטוב וצייר עבורו את התפאורות לאופרות "אאידה" של ג'וזפה ורדי, "לקמה" של ליאו דליב, ועבור "כרמן" של ז'ורז' ביזה.
בשנת 1888 נסע קורובין לאיטליה וספרד, ובמהלך ציור זה צייר את היצירה "", וכן נסע ברחבי רוסיה, הרי הקווקז ואסיה המרכזית, ולצפונה של רוסיה ולנורווגיה. בתקופה זו צייר קורובין בסגנון האמפרסיוניסטי ובהמשך בסגנון האר-נובו.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הצטרף קורובין לתנועה האמנותית מיר איסקוסטווה.
בשנת 1894 נסע בשנית לצפונה של רוסיה, וראה את עבודות בניית מסילת הרכבת הצפונית. בנסיעה זו צייר קורובין מספר ציורי נוף ובהם: "הנמל הנורווגי", ", " ו"חוף מורמנסק". יצירות אלה הוצגו בתערוכת כל רוסיה בשנת 1896 בניז'ני נובגורוד.
בשנת 1900 עיצב קורובין את תערוכת אסיה המרכזית בביתן רוסיה הקיסרית בתערוכה העולמית שנערכה בפריז, וקיבל עבור עיצוב זה את אות לגיון הכבוד מממשלת צרפת.
בראשית המאה ה-20 התמקד קורובין בתפאורות לתיאטרון ועבר מבית האופרה של מאמונטוב לתיאטרון מארינסקי שבסנקט פטרבורג. עד אותה עת היה מקובל לעצב תפאורה המראה את מקום ההתרחשות של המערכה בהצגה. קורובין עיצב תפאורות שנועדו ליצור מצב רוח ואווירה בקרב הצופים במערכה. קורובין עיצב תפאורות ל"פאוסט" (1899), "הסוס הגיבן הקטן" (1901) ו"סאדקו" (1906) - תפאורות אלה התפרסמו בעיצובם החדשני וברגשות שעוררו בקרב הקהל.
בשנת 1905 החל קורובין ללמד אמנות, ובין השנים 1909–1913 לימד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה (בו למד).
בתקופה זו הרבה קורובין לצייר את נופי פריז, ובין יצירותיו הידועות תקופה זו יש למנות את "קפה דה לה פיי" (1905), "כיכר הבסטיליה" (1906), "פריז לעת לילה", "שדרת האיטלקים" (1908), "קרנבל הלילה" (1901), ו-"פריז לעת ערב" (1907).
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש קורובין כיועץ לענייני הסוואה במפקדת הצבא הרוסי, והגיע פעמים רבות לקו החזית. לאחר מהפכת אוקטובר קורובין שב לעבוד בתיאטרון ותכנן תפאורות לאופרות "הוולקירות" ו"זיגפריד" מאת ריכרד וגנר ול"מפצח האגוזים" מאת פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
בשנת 1923 נסע קורובין לפריז בהוראת קומיסר התרבות הסובייטי, אנטולי לונצ'ארסקי, על מנת שיוכל לקבל טיפול רפואי למחלת הלב שלו, וכן על מנת שיוכל לסייע לבנו הנכה. בתקופה זו נשדדו רבות מתמונותיו וקורובין נותר עני מרוד. במשך מספר שנים הוא צייר גרסאות רבות של "חורף רוסי" ו"שדרות פריז" להתפרנס למחייתו.
בשנות חייו האחרונות עיצב קורובין תפאורות לתיאטראות רבים באירופה, אמריקה ואוסטרליה, שהידועה ביותר היא תפאורתו לבית האופרה של טורין עבור האופרה "תרנגול הזהב" של ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
קורובין נפטר בפריז ב-11 בספטמבר 1939.
בנו של קורובין, אלכסי קורובין שנולד בשנת 1897, צייר ידוע בעצמו, הפך לנכה בשל תאונה בילדותו בעקבותיה נקטעו שתי רגליו.
לימינאליות
מכלאת הדובים של ברלין
מכלאת הדובים של ברלין (בגרמנית: Berlin Bärenzwinger) היא אתר תיירותי בעיר ברלין, המשמשת כיום לתערוכות אומנות פתוחות.
המכלאה הוקמה ב-1939 בקֶלְנִישֶר פארק (Köllnischer Park) שברובע מיטֶה, מאחורי מוזיאון מרקישה (Märkisches Museum), לציון הקשר המיוחד בין העיר ברלין ובין הדובים. מאז 1280 היה סמלה של העיר ברלין דב, ויש סברות שלפיהן גם שמה של העיר נגזר מהמילה הגרמנית לדב - Bär.
המכלאה ממוקמת בסמוך לשרידים ארכאולוגיים שנחשפו מההתיישבות הראשונה באזור ברלין, בלב גן ציבורי, וסביבה תעלת מים שהפרידה בין הדובים שחיו בה והמבקרים. ב-1994 נוסדה "קרן ידידי הדובים של ברלין", שמוקדשת לחקר ההיסטוריה והמסורות הקשורות בדובים של ברלין. חברי הקרן אוספים ומתעדים אזכורים לדובים ברחבי ברלין, בארכיון שכולל כיום למעלה מ-580 יצירות אומנות משיש, אבן, ברזל וחומרים נוספים. בכל שנה בינואר ציינה הקרן, בשיתוף עיריית ברלין, את יום ההולדת של הדובים, שזכו למתנות בדמות פירות ומאכלים אחרים, והאירוע היה זוכה לסיקור תקשורתי נרחב.
הדובים האחרונים שחיו במכלאה היו שתי דובות חומות - שנוט (ילידת 1981) ובתה מקסי (ילידת 1996), ודוב זכר בשם טילו שנפטר באפריל 2007 ממחלת הסרטן. עד למותו טילו נשא בתואר "הדוב העירוני של ברלין". לאחר שגם שתי הדובות מתו בשיבה טובה, הוחלט שלא לאכלס מחדש את המכלאה בדובים נוספים, והיא עמדה נטושה עד לספטמבר 2017, אז נחנכה מחדש כמקום תרבות לאמנות עכשווית ייחודית בחסות המחלקה העירונית לאמנות ולתרבות.
Tragic Kingdom
Tragic Kingdom ("ממלכה טראגית") הוא אלבום האולפן השלישי של להקת הסקא האמריקאית נו דאוט. האלבום הופץ ב-10 באוקטובר 1995, ב-Trauma Records, השייכת לחברת התקליטים אינטרסקופ.
האלבום הופק על ידי מתיו ויילדר ואת המיקסים ערך פול פאלמר. ההקלטות נערכו ב-11 אולפנים שונים בלוס אנג'לס רבתי ובוצעו בין מרץ 1993 לאוקטובר 1995. בין השנים 1995 ל-1998, הופצו ממנו שבעה סינגלים, הכוללים את השיר "Just a Girl", שנכנס למצעדים בילבורד הוט 100 ומצעד הסינגלים הבריטי, ואת "Don't Speak", שעמד בראש Billboard Hot 100 airplay והגיע ל"חמשת הטובים" במצעדים רבים.
רוב מבקרי המוזיקה כתבו ביקורות חיוביות על האלבום, ובטקס פרסי גראמי ה-39 הייתה הלהקה מועמדת לתגלית השנה ולאלבום הרוק הטוב ביותר. האלבום מכר כ-16 מיליון עותקים בכל רחבי העולם, וזכה בתואר "אלבום יהלום" מה-Recording Industry Association of America. האלבום תרם רבות לתחייתו המחודשת של ז'אנר הסקא בשנות התשעים, בכך ששכנע חברות הקלטה להחתים להקות מהז'אנר ובכך שמשך תשומת לב מצד המיינסטרים.
נו דאוט יצאה בסבב הופעות לקידום האלבום. סבב זה תוכנן על ידי Project X ונמשך כשנתיים וחצי. אחת מההופעות הראשונות, באנהיים, צולמה והפכה לאלבום "Live in the Tragic Kingdom" שהופץ בתחילה ב-VHS ולאחר מכן ב-DVD.
האלבום דורג במקום ה-441 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר של המגזין רולינג סטון.
נחל זרד
נחל זֶרֶד הוא נחל הנזכר בתנ"ך בתחום מואב, בתיאור מסע בני ישראל לארץ כנען.
נחל זרד זוהה בידי מספר חוקרים עם ואדי חסה הנשפך לדרום ים המלח ובהתאם שימש השם נחל זרד במאות ה-19 וה-20 לציון ואדי חסה. זיהוי אחר לנחל הוא ואדי טרפויה, נחל במזרח מואב, המתחבר לארנון מכיוון דרום מזרח, ואשר תואם את התיאור המקראי, ואת התרגומים הארמיים למקרא.
נחל זרד בתנ"ך.
נחל זרד נזכר לראשונה בתנ"ך בספר במדבר בתיאור הגעתם של בני ישראל לתחום מואב, בסוף נדודיהם במדבר: .
בהמשך, נזכר הנחל בספר דברים: .
לפי המקרא עברו אפוא בני ישראל במזרח מואב, עד הגיעם לנחל ארנון, שהיווה גבול האמורי. נחל זרד היה התחנה האחרונה במסעם של בני ישראל טרם הגיעם לתחום האמורי בעבר הירדן, שאותו הורשו לרשת.
בתרגום יונתן והירושלמי על נחל זרד מובאים שני תרגומים: "נחל טרוויא" ו"נחל דמרבי חלפי וגילי וסיגלי". אליעזר בן-יהודה הציע להסביר את שם הנחל על פי הצמחייה הצפופה על גדותיו.
זיהוי.
בהתאם למסופר בתורה, נחל זרד עובר ממזרח לארץ מואב. על כן, היו שזיהו את נחל זרד עם אחד היובלים המזרחיים של נחל ארנון. אלואיס מוסיל זיהה את נחל זרד בואדי אל-סולטאני, אחד היובלים הדרום מזרחיים של הארנון. אחרים זיהו את נחל זרד בואדי לג'ון, יובל דרומי של הארנון. זיהוי שלישי היה בואדי סעידה. החוקר יואל אליצור תומך בזיהוי נחל זרד בוואדי נח'ילה או בוואדי טרפויה, שני יובלים של נחל ארנון מדרום מזרח. וואדי טרפייה מוזכר במיוחד כזיהוי טוב בגלל הדמיון בין שם הוואדי לבין התרגום ל"נחל טרוויא".