בשנת 1977, עם כניסתו של ממשל ג'ימי קרטר, מינה אותו מזכיר המדינה החדש סיירוס ואנס לשגריר ארצות הברית בישראל. בחודש מאי 1977 הוא החליף בתפקיד את מלקולם טון, אשר שירת בישראל רק 18 חודשים והתמנה לשגריר ארצות הברית בברית המועצות.
בשנת 1985 פרש לואיס מעבודתו כשגריר והחל עוסק באקדמיה. הוא חקר והרצה במסגרות שונות, בהן מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון, מכון ברוקינגס, המכון למדיניות חוץ של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת תל אביב והאוניברסיטה העברית. במהלך השנים הוענקו ללואיס שישה תוארי דוקטור לשם כבוד ועיטורים רבים אחרים. הוא רואיין לעיתים קרובות בנושאי המזרח התיכון בתחנות רדיו וטלוויזיה אמריקאיות. בשנת 2009 נטל חלק מרכזי בסרט דוקומנטרי "ערוצים לא-רשמיים: מחיר השלום" (באנגלית: Back Door Channels: The Price of Peace) המספר על היחס שבין ערוצי הידברות ממשלתיים רשמיים, לבין אנשים פרטיים אשר פעלו מאחורי הקלעים, כדי לקדם את הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ב-10 במרץ 2014 נפטר בוושינגטון די. סי. והוא בן 83.
הובוקן (פירושונים)
אלכסנדר מנשיקוב
אלכסנדר דנילוביץ מנשיקוב (ברוסית: Александр Данилович Меншиков; 6 בנובמבר 1673 – 12 בנובמבר 1729) היה אציל רוסי, בין המדינאים הבולטים ברוסיה בתקופת פיוטר הגדול המקורב לו ביותר, בתקופת 1727-1725 היה למעשה שליט האימפריה הרוסית. בין תאריו: נסיך האימפריה הרוסית, נסיך האימפריה הרומית הקדושה, חבר המועצה הסודית העליונה, מושל סנקט פטרבורג בתקופת 1703–1727, אדמירל (מ-1726), גנרל-פלדמרשל (מ-1709), גנרליסימו (מ-1727) ושר הצי.
ילדות ותחילת הקריירה.
אלכסנדר היה בנו של אציל ליטאי שירד מנכסיו ושירת בבית לגידול סוסים של הצאר. בשנת 1686 התפרנס ממכירת עוגות ברוכלות. פרנץ לפורט הכיר במקרה את הילד החד לשון ולקח אותו להיות משרת בביתו. בגיל 14 עבר להיות השרת האישי של פיוטר הגדול. תוך זמן קצר היחסים בין הצאר לבין אלכסנדר התחממו מאוד. הוא השתתף במערכות אזוב ובנסיעת פיוטר לאירופה. לאחר פטירת פרנץ לפורט התקרב עוד יותר לפיוטר הגדול ונעשה בן סודו. הוא היה בעל זיכרון ויכולות ביצוע יוצאים מן הכלל. הוא היה מסוגל לבצע את כל הבקשות של הצאר, לשמור את סודותיו ולהרגיע אותו במצבי משבר.
השרות בצבא.
עם תחילת מלחמת הצפון הגדולה השתתף במערכה בתפקידי פיקוד שונות. בשנת 1702 השתתף במצור על מבצר ורק לאחר התערבות יחידה שבפיקודו המבצר נכבש. באביב 1703 הצליח להשתלט על 2 ספינות שוודיות. על הישג זה קיבל עיטור אנדריי הקדוש שהוא האות הגבוה ביותר באימפריה הרוסית.
בשנת 1703 התמנה מנשיקוב למושל סנקט פטרבורג הראשון והיה בתפקיד זה עד לשנת 1727. הוא ניהל את בניית העיר ומפעלי נשק וספינות בסביבתה.
יחידות בפיקודו השתתפו בכיבוש נרבה, דרפט ומבצרים נוספים. השתתף בפעולות צבאיות בפולין וליטא, ועל כך קיבל את עיטור הנשר הלבן הפולני.
בשנת 1706 הכוח בפיקודו ניצח את השוודים בקרב חשוב ליד קאליש. בשנת 1708 ניצח בקרב לסנאיה. כשנודע שהטמאן איוואן מזפה ערק לצד השוודי, כבש את מקום מושבו של הטמן אוקראינה בעיר בטורין והרס אותה.
במהלך קרב פולטבה ליחידה בפיקודו היה תפקיד חשוב בכל שלבי הקרב, החל מהשלבים המקדימים. לאחר הקרב, הצליח לשבות אלפי שוודים ליד מעבר הדנייפר. לאחר הקרב קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל. בטקס שנערך בחזרת פיוטר הגדול למוסקבה הוא עמד לידו לאות חשיבותו.
לאחר קרב פולטבה השתתף בקרבות שונות, כולל פעילויות לחיזוק הצי הצעיר.
מעשי שחיתות שלטונית.
למרות הטבות ומתנות כספיות שקיבל מפיוטר הגדול הוא היה ידוע כפקיד מושחת. רק לאור קרבתו לצאר הצליח לסיים את הפרשיות הרבות על ידי תשלום קנסות. פיוטר הגדול היה מודע למצב היטב, אך העריך מאוד את פעילותו של מנשיקוב ליישום מדיניות הצאר.
רוב הנכסים שהיו בבעלותו התקבלו בדרך לא חוקית.
לאחר פטירת פיוטר הגדול.
עם סיום תקופת שלטונו של פיוטר הגדול, בינואר 1725 הביא למצב שאשתו של הקיסר יקטרינה הראשונה ירשה אותו. בתקופת שלטונה הוא היה למעשה השליט הבלעדי של האימפריה תוך שליטה במועצה הסודית העליונה.
עם תחילת שלטונו של פיוטר השני התקדם לדרגת אדמירל וגנרליסימו. סוכם שביתו של מנשיקוב, מריה, תתחתן עם הקיסר הצעיר.
בתקופת מחלתו, מתנגדיו הרבים הצליחו לשכנע את פיוטר השני להרחיק את מנשיקוב מתפקידי מפתח.
גלות.
לאחר תקופת מאבקי כוח בחצר, ללא משפט ורק על סמך וועדת חקירה של המועצה הסודית העליונה ובהתאם לצו של הקיסר שהיה בן 13 בלבד, נשלח למעצר בית באחוזתו במחוז ליפצק. תוך זמן קצר נלקחו ממנו כל תפקידיו, תואריו ורכושו והוא נשלח לגלות לעיירה נידחת בסביבת טובולסק. אשתו נפטרה בדרך בקאזאן. הוא עצמו הגיע ליעד עם 8 משרתים ובנה לעצמו בית וכנסייה.
לפי העדויות באותה תקופה הוא היה אומר "נולדתי כאיש פשוט וכך אסיים". הוא עצמו ורוב בני משפחתו נפטרו במהלך מגפה.
בין צאצאיו, ידוע נינו, אלכסנדר מנשיקוב השלישי, שהיה מפקד עליון בצבא הרוסי במלחמת קרים.
שיט עינוגים
חמרייה חלודת-זנב
חִמְרִיָּה חֲלוּדַת-זָנָב (שם מדעי: "Cercotrichas galactotes"), ציפור ממשפחת החטפיתיים המצויה באזור הים התיכון ומזרחה עד פקיסטן. כמו כן מצויות החמריות חלודות הזנב מדרום לסהרה, מסאהל ומזרחה עד סומליה, אולם לעיתים רואים בהן כמין נפרד "C. minor". בישראל חולפת מצויה, מקייצת ומקננת מצויה, בעיקר בצפון ובמרכז הארץ.
החמריה ניזונה מחרקים כמו זחלים, פרפרים, חיפושיות וכדומה.
חומרי הדברה שרוססו באזורי חקלאות בשנות ה-50 וה-60 הביאו להשמדת חרקים ולפגיעה באוכלוסיית החמריות, אשר ניזונה מאותם חרקים. מאוחר יותר אולצו החקלאים לעבור לשימוש בחומרי הדברה שלא פוגעים בחמריות, וכך אוכלוסייתן התאוששה.
דגירה.
הזכר בוחר מקום מתאים לבניית הקן וקובע את שטח הנחלה שלו ושל בת זוגו. הנקבה נושאת בעיקר העמל של בניית הקן בו היא תדגור. כאשר היא בונה את הקן הזכר מגן עליה ועף משיח לשיח.
הנקבה בונה את הקן במקום מסתור נמוך, בהתפצלות של גזע, בין ענפי שיח, וגם בעשב צפוף וגבוה. חומרי הבניה העיקריים של הקן הם קש, עשבים, עלים, זרדים דקים, פיסות בד ועוד. בשלבי הבניה האחרונים של הקן, יוצאת החמריה ומחפשת נשל של נחשים ומשלבת את הנשל בדופן הקן. זו היא תופעה כמעט בלעדית בקרב הציפורים.
הנקבה מטילה עד כחמש ביצים (ראו תטולה), ורק היא דוגרת עליהן. בעת הדגירה הזכר מאכיל אותה בחרקים. לרוב הגוזלים בוקעים תוך כשבועיים של דגירה. עם בקיעתם הגוזלים ערומים ועיוורים. הנקבה והזכר מאכילים אותם בחרקים, ובגיל שבועיים עד שלושה שבועות הם פורחים מהקן ונעשים עצמאיים.
נשים מתוך קטלוג
נשים מתוך קטלוג הוא ספר מאת הסופרת סביון ליברכט, הכולל שלוש נובלות: "הגבר של בריגיטה", "הילד של דיאנה" ו"אמא של ולנטינה".
הספר יצא לאור בשנת 2000.
עלילה.
הגבר של בריגיטה.
הנובלה הראשונה, "הגבר של בריגיטה", מציגה את הדרמה הנוצרת במשפחה כאשר הבת תלמה, עורכת הדין, מחליטה להשיג להוריה מטפלת פיליפינית. אותה מטפלה, בריגיטה שמה, נבחרה אקראית מתוך רשימה של מטפלות זרות אפשריות ומביאה לשינוי בחיי הוריה של תלמה.
בשל ניתוח שעבר אבי המשפחה, הוא הפך מרותק לכיסא גלגלים, ובריגיטה הצעירה סועדת אותו, מנקה ומטפחת את הבית ובכך פולשת לטריטוריה המקודשת של האם. בנוסף, בריגיטה, גורמת לאב לחוש ממרום שנותיו התאהבות מחודשת בילדה–אישה. על אף הכאב והטלטלה שעוברים בני המשפחה כולה בעקבות כניסתה לתא המשפחתי המצומצם, כניסה זו, בדרכה שלה, מיטיבה עימם בסופו של דבר. היא מובילה אותם להתפשר, לסלוח, לקבל זה את זה. הבת, תלמה, שהיא המספרת של הסיפור, מעידה בגוף ראשון כי הסיטואציה שנוצרה במשפחה הפכה מורכבת מדי לשיפוט.
הילד של דיאנה.
הנובלה השנייה, "הילד של דיאנה", הוא כרוניקה ידועה מראש של מות הבן. באופן מפתיע, המוות הזה שבו חשה האם מרגע לידתו של בנה, מצליח להצמיח ולגלגל חיים חדשים בדמותו של תינוק שנולד לבן המת ולחברתו האירית, דיאנה.
אמא של ולנטינה.
הנובלה השלישית, "אמא של ולנטינה", עוסקת בכניסה של עוזרת צעירה, פולנייה, לתוך חייה של ניצולת השואה. בין השתיים נרקמת מערכת יחסים ממשית של אם ובת, אך מערכת יחסים זו מבוססת על תפיסה מעוותת של ניצולת השואה את המציאות החוזרת אליה מן העבר. זו מובילה את השתיים אל עבר סיום טרגי. אריק לובצקי ומתי הררי עיבדו את הנובלה לסרט בשם אמא של ולנטינה.
איוואן מזפה
איוואן מזפה (באוקראינית: Іван Степанович Мазепа; 20 במרץ 1639 - 22 בספטמבר 1709) הטמאן אוקראינה, היה בין תומכיו של פיוטר הגדול, אך בשנת 1708 עבר לתמוך ביריבו במלחמת הצפון הגדולה קרל השנים עשר, מלך שוודיה ונאלץ להימלט לאימפריה העות'מאנית לאחר קרב פולטבה.
מוצא וילדות.
מזפה נולד במשפחה אוקראינית אורתודוקסית בכפר לא רחוק מקייב. אביו היה בין תומכיו של בוגדן חמלניצקי אך לא תמך בהחלטה להצטרף לרוסיה הצארית. הוא השתתף ביחד עם הטמאן ויגובסקי בניסיונות הקמת נסיכות רוסית במסגרת האיחוד הפולני-ליטאי אך ללא הצלחה. בשנת 1662 התמנה על ידי מלך פולין לתפקיד ניהולי באזור צ'רניגוב. גם מצד אימו הגברים לחמו נגד הפולנים בכוחות של בוגדן חמלניצקי - אביה ואחיה נהרגו בקרבות.
איוואן מזפה למד בית הספר בקייב ועבר להמשך לימודים לוורשה. עם סיום הלימודים נסע להולנד, איטליה, צרפת וגרמניה. למד מספר שפות אירופאיות. עם חזרתו מאירופה החל לשרת בחצר מלך פולין.
בשנת 1663 חזר לאוקראינה.
הקריירה.