מרדכי בן שחר (18 בפברואר 1926 - 17 בינואר 2017) היה זמר בריטון ישראלי בתחום אופרה ובתחום החזנות.
ביוגרפיה.
נולד ב-1926 בקראיובה שברומניה ובגיל צעיר עבר עם משפחתו לבוקרשט, שם גם סיים את לימודיו התיכוניים. בשנת 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, נהרג אביו, שמואל, בהפצצה על מקום עבודתו. לאחר מכן עלה בן שחר לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער והגיע לקיבוץ עין שמר. מאוחר יותר עבר לקיבוץ אפיקים, שהה שם שנה והשתתף בהצגה של הקיבוץ מאת שטפן צווייג. מן הקיבוץ הגיע לתל אביב, זכה במלגה מקונסרבטוריון "שולמית" ולמד אצל אלי קורץ. אמו עלתה לארץ בעקבותיו.
היה חבר בלהקה הצבאית כרמל.
סיים את הסטודיו הדרמטי של תיאטרון הבימה בהדרכתו של צבי פרידלנד, ושל האהל.
היה שחקן בתיאטרון "האהל" וזמר בריטון ראשי באופרה הישראלית. כן הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בשנת 1956 זכה במלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל ונסע ללמוד באקדמיה לאמנויות הווקאליות (, AVA) שבפילדלפיה. בשנת 1957 הופיע בגרנד אופרה של פילדלפיה .
ב-1958 שב לישראל והמשיך להופיע באופרה. הוא לקח חלק בהופעות הבכורה של האופרות "הרמאי" של מנחם אבידום, "יעקב ומשה" מאת ברגל ו"מות משה" מאת יוסף טל.
ב-1963 השתתף בביאנלה של ונציה יחד עם תיאטרון חיפה ב"מעגל הגיר הקווקזי". באותה שנה זכה בפרס כינור דוד, וכן בפרס אדיס דה פיליפ עבור תפקידיו באופרות "לה טרוויאטה" בתפקיד ז'רמון, ועבור תפקיד פיגארו באופרה "הספר מסביליה".
בשנת 1964 היה שותף להפקה הראשונה בארץ (של גיורא גודיק בשיתוף תיאטרון "הבימה") של המחזמר "גבירתי הנאווה".
מקיץ 1964 עד סתיו 1966 שימש כבריטון הראשי באופרה של ציריך (שווייץ) והשתתף עמה בפסטיבל ברלין.
ב-1968 הופיע עם צבי בורודו בהצגה היידית "אגדת מרדכי גבירטיג", שהפיק שמואל פישר.
בפברואר 1970 הופיע עם אינו טופר במופע "קמץ אלף והגדי הלבן", על מרק ורשבסקי ואברהם גולדפדן. התוכנית הגישה את סיפור חייהם בעברית וכללה שירים ביידיש ובעברית.
הופיע בארץ בתוכניות הטלוויזיה "שרתי לך ארצי" עם דן אלמגור ו"אלגרו" עם יצחק שמעוני.
בן שחר זכה בפרס מטעם הנוער המוזיקלי על יסודה וניהולה של שלישית בן שחר, שהרבתה להופיע בפני בני נוער.
בן שחר היה נשוי לחנה לבית לוי והשניים התגוררו בשנותיו האחרונות בבית אבות ברמת גן.
נפטר ונטמן בבית העלמין ירקון. הותיר אחריו את רעייתו ושלושה בנים.
המנון הממלכה המאוחדת
"אלוהים נצור את המלכה" (באנגלית: God Save the Queen) הוא ההמנון הלאומי של הממלכה המאוחדת (המנון זה אינו מוגדר כהמנון הרשמי, אך משמש באירועים רשמיים). מחבר ההמנון אינו ידוע.
המילה "מלך" או "מלכה", ובהתאמה גם יתר ההתייחסויות לשליט בשיר, מוחלפות לפי המונרך שעל כס המלוכה. "אלוהים, נצור את המלכה" משמש גם כהמנון השני הרשמי של ניו זילנד וכהמנון המלכותי של מדינות רבות בחבר העמים הבריטי.
מקור הלחן של "אלוהים, נצור את המלכה" מגיע דווקא מצרפת, שם אותו הלחן שימש כשיר הודיה לאל על החלמתו של המלך לואי הארבעה עשר מניתוח מסובך.
המנון דומה שימש גם את הקיסרות הגרמנית לפאר את הקייזר ואת האימפריה הרוסית לפאר את הצאר. כיום, להמנון ליכטנשטיין יש לחן זהה.
מילות השיר.
להלן הגרסה הסטנדרטית של ההמנון בן שלושת הבתים:
אל שמור מלכתנו (ויקטוריה) - תרגום ההמנון לעברית:.
תרגום זה נלקח מספר חנוכת בית כנסת ״וויטצ׳אפל ב-1892 בלונדון.
אטילה (פירושונים)
עלייה לארץ ישראל
עלייה, או עלייה לארץ ישראל, הוא מונח מרכזי בהווייה היהודית ובציונות, המציין את הגעתם של יהודים אל ארץ ישראל לגור בה. המונח עלייה הוא מקרה פרטי אידאולוגי לוקאלי תלוי תרבות וחברה של המושג המדעי הגירה. מקורו מפולחן דתי ועל פי ההלכה המונח כולל תודעה עצמית, אך אינו תלוי בה. הפעולה ההפוכה, של יציאת יהודים מארץ ישראל, נקראת ירידה.
ביקור זמני בארץ ישראל הנעשה על רקע דתי מכונה עלייה לרגל ומונח זה משמש גם אצל אומות ודתות אחרות, שמאמיניהן באים לארץ ישראל כצליינים.
לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, נטענה המילה במשמעויות פוליטיות וכלכליות חדשות ונוספות.
מאז 2016 מציינים את יום העלייה, לכבודן של העליות לארץ ישראל.
מקור ומשמעות המונח.
אזכור מוקדם של המונח "עלייה" מצוי בתנ"ך בספר בראשית, כאשר בני יעקב, שבאו ממצרים לארץ, כדי לקבור את אביהם, נקראו "עולים" בספר במדבר י"ג ל' אומר כלב בן יפונה: " וַיַּהַס כָּלֵב אֶת-הָעָם, אֶל-מֹשֶׁה; וַיֹּאמֶר, עָלֹה נַעֲלֶה וְיָרַשְׁנוּ אֹתָהּ--כִּי-יָכוֹל נוּכַל, לָהּ".מאז היציאה של עם ישראל לגלות מארץ ישראל, נעשה שימוש במונח זה בכל הדורות כאשר יהודים חתרו לעלות לארץ האבות. הם עלו כיחידים ובקבוצות קטנות, ברישיון וללא רישיון, וביקשו לחיות ולהיקבר בה. המונח מבוסס גם במשנה: "הכל מעלין לארץ ישראל ואין הכל מוציאין". ועל המימרא, מילתא אגב אורחא, בתלמוד בבלי לפיה "וארץ ישראל גבוה מכל הארצות".
המונח "שיבת ציון", הנזכר בשיר המעלות, מציין גם הוא עלייה לארץ. הוא נטבע, ככל הנראה, לאחר חורבן הבית הראשון. במונח "עלייה" השתמשו גם הנביאים בנבואותיהם על שיבת ציון לאחר חורבן בית ראשון, 586 לפנה"ס. שיבת ציון הייתה חזרתם של היהודים מגלות בבל לארץ ישראל בעקבות הכרזת כורש, בשנת 538 לפנה"ס. המונח "שיבת ציון המודרנית" נקבע כהגדרה לעליות ההמוניות לארץ ישראל מאז המאה ה-19 ועד לעליות שלאחר הקמת המדינה.
התנועה הציונית הציבה את העלייה לארץ ישראל כיעד עיקרי בהגותה בפועלה. אחד ממנהיגיה, בנימין זאב הרצל, סבר כי תנועת העלייה לארץ תהיה בעיקר מכוח הרעיונות והתודעה, וכך כתב בספרו מדינת היהודים:
בעת החדשה.
במאות ה-18 וה-19 היו לא מעט גלי עלייה, בהם לקחו חלק יחידים, משפחות, קבוצות ושיירות מאורגנות, ממגוון ארצות. עשרות ומאות העולים הצטרפו אל היישוב היהודי בארץ ישראל באותן שנים; בעיקר אל הקהילות היהודיות בירושלים, אשר בשלהי המאה ה-19 כבר היוו רוב באוכלוסיית העיר, ואל הקהילה בעיר יפו.
תופעה זו ראויה לציון, על רקע העוינות הרבה של השלטונות העות'מאניים, תנאי המחיה הנחשלים, פגעי הטבע, המגפות והתמותה הרבה שפקדו את תושבי ירושלים, כמו גם את שאר חלקי היישוב בארץ.
רבים מהעולים הגיעו לארץ ישראל בשל קשיים שחוו בגולה, כמו עוני, אפליה, גיוס כפוי לצבא ועוד. עולים אלה היו לא פעם עול בצווארם של ראשי הכוללות שהתקשו לפרנס רבים כל כך באמצעות הקופה הציבורית המידלדלת מכספי החלוקה. בשלב מסוים אף נעשה ניסיון לעצור את זרם העולים ולהגביל אותו לתלמידי חכמים בלבד אך ניסיון זה לא צלח, כפי שמעיד מכתבו של ר' נתן נטע, בנו ר' מנחם מנדל משקלוב משנת 1837:
יחיאל מיכל פינס, שעלה ארצה מפולין במאה ה-19, והיה מורה ומנהיג ציבור, חיבר מעין מורה דרך לעולה, ובו המלצות שונות לעולים לארץ ישראל. החיבור מנוסח בסגנון משנה תורה שחיבר הרמב"ם. בין היתר התייחס פינס לזמן המתאים ביותר לצאת לדרך מאירופה לארץ ישראל:
אחרי פרסום ממדי השואה, יצאו כתבות מאשימות על אי עידוד עלייה המונית מקרב "גדולי התורה והחסידות", "ואילו קראו האדמו"רים לעלייה, היו הדרכים משחירים מהמון אדם עולה, אלא שהם לא קראו. להפך, הם מנעו מיליונים מלעלות ארצה".
עליות בתקופה זו.
עליית החסידים או עליית תלמידי הבעל שם טוב היא גלי עליית החסידים לארץ ישראל בקבוצות וביחידים משנת ה'תק"ז (1747) ביניהם רבים הקשורים לרבי ישראל בעל שם טוב. את עלייה זו מציינת במיוחד שיירה המונית שבאה בשנת ה'תקל"ז (1777) והתיישבה בגליל, הייתה השיירה המשמעותית הראשונה של חסידים שהגיעה לארץ והגדולה מבין הקבוצות שהגיעו באותה תקופה.
עליית אעלה בתמר הוא כינויה של עלייה של יהודים מתימן אשר עלו לארץ ישראל בשנים תרמ"א-תרמ"ב (1881) כחלק מהעלייה הראשונה. העולים קישרו את עלייתם עם הפסוק "אָמַרְתִּי אֶעֱלֶה בְתָמָר" (שיר השירים, ז', ט'), משום שהמילה "בתמר" היא שינוי סדר האותיות של תרמ"ב.
עליית תלמידי הגר"א הוא גל העליות של קבוצות עולים מליטא שהתיישבו בארץ ישראל בתחילת המאה ה-19 ובמהלכה. עלייה זו כללה מאות עולים ובתוכם משפחות צעירות, שעלו ארצה בשלושה גלים עיקריים. הם נקראו כך מפני שכמה מהבולטים שבהם הכירו את הגר"א והיו קרובים למשנתו. עלייה זו נתמכה כמו כל היישוב בארץ גם מכספי החלוקה שנאספו על ידי השד"רים. אנשי עלייה זו וצאצאיהם ב"יישוב הישן" נקראו "פרושים".
העליות הגדולות עד להקמת המדינה.
ברבע האחרון של המאה ה-19 התגברה ההגירה של היהודים, בעיקר במזרח אירופה, וזאת בשל משברים כלכליים, התגברותה של אנטישמיות ורדיפות ופוגרומים נגדם. רובם הגרו אל אמריקה ומערב אירופה. הקשר הדתי וההיסטורי לארץ ישראל ועלייתה של התנועה הציונית, הניעו חלק קטן מהם לעלות לארץ ישראל. חלק מהם ביקשו לחיות חיי עבודה ומתוך הכרה לאומית חדשה. עולים אלה הביאו לתוספת ותרומה משמעותית עבור היישוב היהודי בארץ.
מקובל לחלק את העליות ההמוניות משלהי המאה ה-19, אשר בנו את היישוב החדש, לחמש, בשל הבדלים במאפייניהן או בגורמים להן:
מתקופת "העלייה הראשונה" מ-1881 ועד ליום הכרזת המדינה ב-14 במאי 1948 גדלה האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל מכ-28,000 נפש ל-650,000 נפש.
לאחר הקמת המדינה.
לאחר הקמת מדינת ישראל באו גלי עלייה רבים מתפוצות ישראל. לכל אחת מהעליות היו מאפיינים ייחודיים משלה, לפי ארצות המוצא ותרומת העולים. כל עלייה הביאה מנהגים, הרגלים ותרבות חדשה ושונה למדינת ישראל.
העלייה תפסה מקום נכבד במגילת העצמאות, שבה צוין:
ובהמשך נאמר:
והופנתה קריאה לעם היהודי: