צורתו של הבניין מזכירה מגן דוד אשר מלפנים נראה כפירמידה גדולה. בקודקודו כיסוי שקוף המואר בזרקורים בלילות חג. הבניין ניצב על שש נקודות של עוגני בטון מזוין שנחפרו בעומק של שישה מטרים, המאפשרים את העדרם של קורות תמיכה או עמודים בתוך חלל בית הכנסת. הבטון חשוף, מה שעם הזמן הוביל לצורך לצפות אותו בחומר למניעת סדקים בשל האקלים הצחיח בנגב.
בית הכנסת מכיל 250 מקומות ישיבה, בקירותיו ויטראז'ים ודלתותיו עשויות זכוכית. בשטחים מבטון מעוצבים משולשים המרכיבים סדרות של צורות מגן דוד. מעל ארון הקודש ניצב לוח זכוכית שיובא מלונדון ועליו מודפס פרק "למנצח" מתוך ספר תהילים. בארון שוכנים ספרי התורה, ביניהם ספר תורה עתיק שהועלה מעיראק.
בימים חמים, או בתקופות בהן יש עומס של מתפללים, דפנות בית הכנסת הופכות לפתחים, שכן בקצותיהם הוצבו צירים המאפשרים את פתיחתם וסגירתם. בסמוך לבית הכנסת ישנו שלד לבניית סוכה, בור מים עבור תפילת התשליך בראש השנה ומתחם עבור ברכת הלבנה.
יהודה בן-דוד
יהודה בן-דוד (דודזון) (כ"ט באייר ה'תרע"ח 11 במאי 1918 – כ"ד בטבת ה'תש"ע 10 בינואר 2010) היה לוחם, בכיר בארגון ההגנה, סגן-אלוף בצה"ל, ראש חטיבת המחקר, שגריר ישראל בסנגל וקונסול כללי בפריז. כתב מספר ספרים הקשורים במגוון תפקידיו.
ביוגרפיה.
ילדותו ונעוריו.
הוריו של בן-דוד, ציפורה בריסקר מאודסה וזלמן דוידסון מפולין הכירו בארץ ישראל ונישאו ביפו.
במלחמת העולם הראשונה גורשו בשנת 1917 למצרים ועברו משם לאוהיו בארצות הברית, שם נולד בן-דוד. בסיום המלחמה, בשנת 1920, חזרה המשפחה לארץ. בן-דוד גדל בתל אביב הקטנה, את חוק לימודיו סיים בהצטיינות בבית הספר היסודי גאולה, והמשיך את לימודיו בבית הספר הריאלי-טכני מונטיפיורי. כנער הצטרף בן-דוד לתנועת הנוער הצופים, והתקדם לתפקיד ראשג"ד וסגן ראש שבט "צופי הקהילה" בראשות יעקב שפירא.
בהגנה.
בשנת 1936 הצטרף לשורות ארגון ההגנה, עבר קורס מ"כים במחנה האימונים ע"ש מאיר שפיה, ולאחר שהוסמך נשלח לתגבר את ההגנה על המושבה ראש פינה, ולאחר מכן חזר והדריך בשפיה.
בספטמבר 1938 נבחר להצטרף לפלגות הלילה המיוחדות בפיקודו של קפטן אורד צ'ארלס וינגייט, שפעלו באזור הגליל. הייתה זו תקופה קצרה אך אינטנסיבית במיוחד. יהודה בן-דוד עבר את 'הקורס לסמלים עבריים', בהדרכתו של וינגייט. בוגרי הקורס, וביניהם יהודה, פוזרו, כטוראים, בין יחידות בריטיות שונות, ויהודה סופח, עם חלק מבוגרי הקורס, לגדוד סאות' (דרום) סטפורד (South Stafford), אשר פעל באזור הגליל התחתון. אחרי מספר חודשים, הועבר עם כמה מחבריו לגדוד אלסטר רייפל (רובאי אלסטר, Ulster Rifle), אשר פעל באזור הגליל העליון, בשלהי תקופת המרד הערבי. אותם מסופחים שוחררו ב-1 באפריל 1939. לאחר מכן יהודה השתלב בתפקידי הדרכה שונים ב"הגנה".
בשנת 1941 נשלח לקורס מפקדי מחלקות (מ"מ) אשר התקיים בג'וערה.
בסיום מלחמת העולם השנייה השתתף בקורס קציני חבלה, ובאותה שנה יצא לאירופה עם משלחת שתכליתה הקמת בסיסי ארגון "ההגנה" באירופה, שם שירת כסגן מפקד ה"הגנה" בגרמניה. בשיא תקופת הפעילות של "ההגנה" באירופה מונה למפקד אזור צפון אפריקה וצרפת ולסגנו של מפקד "ההגנה" באירופה, נחום שדמי. במהלך שליחותו פגש את אשתו לעתיד, סימון וורצברג, ששימשה מזכירתו של מפקד המחתרת היהודית בצרפת, .
בצה"ל.
בן-דוד חזר לארץ והשתתף במלחמת העצמאות כמפקד גדוד 71 בחטיבה 7 בעת מבצע חירם. באותה שנה התגלה כי במהלך שירותו באירופה חלה בשחפת. חמש שנים נאבק בשחפת עד שנרפא ממנה.
ב-1950 הוענקו לבן-דוד דרגות סגן-אלוף והוא התמנה לראש ענף תכנון המלחמה באגף התכנון. שנתיים אחר כך נשלחה המשפחה לצרפת, ובן-דוד השתתף בקורס המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם). עם חזרתו ארצה הוצב בחיל המודיעין (אמ"ן), ושובץ לתפקיד באגף הנספחים הצבאיים כסגנו של שאול אביגור. יחד קיבלו משימה מיוחדת מראש הממשלה דוד בן-גוריון, לעמוד בראש ועדת חקירה שמטרתה לבחון את ייעודם, תפקידיהם ומבנם של שירותי המודיעין הישראליים.
בין השנים 1955–1958 היה ראש חטיבת המחקר באמ"ן, תפקיד אשר היווה את פסגת הקריירה הצבאית שלו. לאחר מכן התמנה לסגן הנספח הצבאי בפריז וקצין הקישור לשירותים החשאיים. ב-1960 השתחרר מצה"ל.
בשירות החוץ.
בן-דוד עבר לשירות החוץ והתמנה לשגריר הישראלי הראשון בסנגל והשגריר במאלי. ב-1970 מונה לקונסול כללי בפריז. ב-1976 פרש לגמלאות.
פעילות ציבורית.
בן-דוד הקים את עמותת "מורשת בית סבא", יחד עם פרופ' יצחק הלברכט. במסגרת זו פעלו השניים להחדרת המודעות לחשיבות מורשת המשפחה היהודית, בין היתר בהבניה ובהטמעת פרויקט "שורשים" במערכת החינוך.
בעשורים האחרונים של חייו הקדיש את כל מרצו לכתיבה, וב-10 בינואר 2010 נפטר בתל אביב.
קישורים חיצוניים.
כתבות ב-ynet
מבצע הצגת תכלית
מבצע הצגת תכלית היה מבצע צבאי שבוצע בתוניסיה על ידי צבא הגנה לישראל ב-16 באפריל 1988, כפעולה משולבת של כוחות שונים כגון סיירת מטכ"ל, שייטת 13, חיל האוויר ושייטת ספינות הטילים ובשיתוף פעולה עם "המוסד". במהלך המבצע התנקשו לוחמי הסיירת בחיי ח'ליל אל-וזיר (בערבית: خليل الوزير), המוכר בכינוי אבו גִ'האד (ابو جهاد על שם בנו הבכור ג'יהאד) (10 באוקטובר 1935 - 16 באפריל 1988), שהיה ממייסדי תנועת פת"ח וראש הזרוע הצבאית של אש"ף, ושימש כסגנו של יאסר ערפאת.
הרקע למבצע.
מבצע לחיסול אבו ג'יהאד תוכנן להתבצע ערב הבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984. אולם ב-6 ביולי 1984 פרסם אמנון אברמוביץ' במעריב ידיעה על המבצע המתוכנן בלשון מרומזת, ובעקבות זאת המבצע נדחה.
בשנת 1985, לאחר שסוכל ניסיון לבצע פיגוע גדול במחנה הקריה בתל אביב באמצעות הספינה "אטבירוס", אותו יזם אבו ג'יהאד, "סומן" האיש כיעד לחיסול. שלושה ניסיונות לחסלו נכשלו. ראש אמ"ן, אמנון ליפקין-שחק, הטיל את המשימה על סיירת מטכ"ל בפיקוד אל"ם משה יעלון. יעלון הטיל את משימת התכנון על סגנו נחום לב וקצין המודיעין אייל רגוניס. בנוסף ביצעו "המוסד" ואמ"ן איסוף מודיעיני מקיף על אל-וזיר, סביבת ביתו בתוניס, בני ביתו, שגרת יומו ועיסוקיו. במסגרת איסוף המודיעין דרש הרמטכ"ל, דן שומרון משלמה גל, ראש אגף "קיסריה", כי אנשיו יישארו בעמדת תצפית מוסווית על הוילה בה התגורר אל-וזיר עד תום המבצע.
מאחר שהווילה הייתה במרחק 5 ק"מ מחוף הים בו עמדו כוחות היחידה לנחות, האימונים התבצעו ברמת השרון המצויה במרחק דומה מחוף תל ברוך. בעקבות פיגוע 'אוטובוס האמהות' שתוכנן על ידי אל-וזיר בקרבת הקריה למחקר גרעיני בדימונה והביא למותם של 3 אזרחים ישראלים, התקיים דיון שכלל את ראש הממשלה יצחק שמיר, שר הביטחון יצחק רבין, שר החוץ שמעון פרס, הרמטכ"ל דן שומרון, סגן הרמטכ"ל אהוד ברק, ראש אמ"ן אמנון ליפקין-שחק, יועץ ראש הממשלה לטרור יגאל פרסלר, ראש המוסד נחום אדמוני וסגנו שבתי שביט, ובמהלכו אושר המבצע.
מהלך המבצע.
ההכנות לפעולה.
כוחות צה"ל יצאו מישראל ביום רביעי 13 באפריל אל היעד בארבע ספינות טילים ובליווי צוללת. אחת הספינות שימשה כחפ"ק בהנהגתו של סגן הרמטכ"ל אהוד ברק ועימו גם ראש מספן הים - עמי אילון, שייצג את חיל הים. על החפ"ק הצה"לי פיקד יפתח רייכר-עתיר. ובספינה אחרת הוכן חדר ניתוח. ב-13 באפריל הגיעו לחברת השכרת כלי רכב בתוניס אשה ושני גברים מהמוסד ושכרו שני מיניבוסים, ורכב.
ב-15 באפריל הגיע הכוח הפושט של סיירת מטכ"ל בפיקוד לב ויעלון, ליעדן בלב ים, באמצעות כלי שיט אותם הפעילו לוחמי שייטת 13, בפיקוד יואב גלנט, אשר בתחום אחריותם הייתה גם אבטחת חוף הנחיתה.
עם לילה הגיעו שני מטוסי בואינג 707 ("ראם") של חיל האוויר הישראלי, האחד הותאם במיוחד לצורכי לוחמה אלקטרונית, טס מעל תוניס וחסם את המכ"ם התוניסאי, כך שלא יגלה את הכוחות המתקרבים. והשני היה מטוס תדלוק למטוסי הקרב שחגו באזור להעניק חיפוי אווירי לפעולה. בנוסף לכך, התחברו אנשי "המוסד" לרשת הטלפון המקומית, כדי למנוע כל אפשרות להזהיר את אבו ג'יהאד.
מהלך הפעולה.
הצוללת התקרבה לחוף א-רואד, ודיווחה שהוא שומם. שני זוגות לוחמים משייטת 13 רכובים על צוללות זעירות המכונות "חזיר" הגיעו לחוף ופגשו שם את אנשי ה"מוסד" שהמתינו במקום עם כלי הרכב ששכרו מראש. לאחר שהצוללנים דיווחו בקשר לספינות האם שהחוף מאובטח, הורדו חמש סירות גומי לים והגיעו לחוף עם עשרים לוחמי סיירת מטכ"ל שחולקו לארבע חוליות: 2 לביצוע הפעולה ו-2 לאבטחה. בשלב זה נעצר המבצע לזמן מה, מכיוון שאבו ג'יהאד לא שהה בביתו בעת הגעת הכוח. לאחר מכן התברר שאבו ג'יהאד היה בפגישה עם פארוק קדומי. הכוח הסתתר והמתין, בשעה 01:30 אבו ג'יהאד שב עם שני שומרי ראשו, האחד נשאר במכונית והשני עלה לבית. הכוח המתין כשעה נוספת, ואז ניתן האות להתחיל במבצע.
ראשית הוחלט לטפל בשומר שבמכונית, שני לוחמים התקרבו למכונית, האחד היה מחופש לאשה שנושאת בידה בונבוניירה שהסתירה את האקדח שבידו השנייה והרגו את השומר הראשון. חוליה אחרת פרצה את דלת העץ המשוריינת בביתו של אבו ג'יהאד והלוחמים חדרו לביתו. חוליה אחת ירדה למרתף והרגה שם את שומר הראש השני ואת הגנן שבמקרה ישן שם, וחוליה אחרת רצה במעלה המדרגות היישר לחדר השינה של אבו ג'יהאד ואשתו.