החלטתו של ייקובי להגר לקנדה נראית פתאומית לאור הצלחתו באירופה. בעת ביקורו בניו יורק בשנת 1860, הוצעה לו עבודה לצייר את מפלי שוויניגן כמתנה לנסיך מוויילס בהמשך השנה. במקום לחזור לאירופה לאחר השלמת הציור, התיישב במונטריאול שם בילה את עשר השנים הבאות. יכול להיות שחייו הפכו קשים מדי או פשוט שהיו הזדמנויות גדולות יותר עבור ילדיו בצפון אמריקה. בזמן שהוא המשיך לשלוח ציורים למכירה חזרה לאירופה, הוא ומשפחתו נשארו בצפון אמריקה.
במונטריאול צייר ייקובי נופים, לימד באופן פרטי ועבד אצל נוטמן ופרזר. שלא כמו הנוף הביתי של חוות וכפרים שנראו ביצירתו של קורנליוס קריגהוף או תיאור יישובים ופעילויות הילידים על ידי פול קיין, ייקובי צייר מפלים ויערות. קומפוזיציותיו מתארות את השממה כמקום רומנטי והרואי, זוהר באור פנימי.
הוא צייר בשמנים, לפעמים על קנבס גדול. או שהוא היה מצייר בצבעי מים, לעיתים קרובות תמונות קטנות. בין אם הציור היה גדול ובין אם הוא היה קטן, הוא השיג תחושה של נשגבות, אולי עם נגיעה מסוימת של עגמומיות רומנטית.
ההשגים של ייקובי היו ניכרים במהלך חייו. הוא היה צייר מיומן שהכיר היטב את שוק היעד שלו ותמך בעצמו במכירת עבודתו. עבודתו בצפון אמריקה הייתה לעיתים קרובות במיקומים ספציפיים, וצוינה בנקודות יופי שניתן היה לצופיו לזהותן. הוא טרח על מנת לוודא שהם מדויקים על ידי שימוש בתצלומי מקור של המקומות בזמן שעבד בסטודיו שלו. עבודתו המאוחרת יותר הייתה אידיאלית ופחות ספציפית, ונשענה על הערעור הגלום בתיאורי המפלים ועלוות הסתיו.
הוא לא היה האמן היחיד שנמשך מאירופה להזדמנויות החדשות שנמצאו כשהערים בצפון אמריקה החלו לבנות מוסדות תרבות משלהן. ויליאם רפאל ואדולף ווגט עבדו באותה תקופה גם במונטריאול. שלושת האמנים הללו תיארו כולם את הנוף הקנדי, מבשרים במובן מסוים את עבודת קבוצת השבעה. ציוריהם השפיעו על הקמת בית הספר 'לומניסטי' הקנדי שכלל את לושיוס ריצ'רד אובראיין.
ממונטריאול עבר ייקובי לפילדלפיה ואחר כך לטורונטו, לאחר שהוזמן להצטרף לחברת האמנים באונטריו בשנת 1876. הוא נשאר פעיל בכל שלוש הערים, וחילק את זמנו ביניהן במשך חמש עשרה השנים הבאות.
תקופה קצרה ייקובי היה מורה במכללה לאמנות ועיצוב באונטריו, האוניברסיטה הגדולה והוותיקה ביותר לאמנות ועיצוב בקנדה. עבודותיו הוצגו באיגוד האמנות השנתי של מונטריאול (החל משנת 1880) ובאקדמיה המלכותית לאמנויות הקנדיות, שם הפך לנשיא בשנת 1890.
הוא נפטר בארדוק, דקוטה הצפונית.
ארטיום נוביקוב
ארטם אדוארדוביץ' נוביקוב (בקירגיזית: Артём Эдуардович Новиков; נולד ב-13 בינואר 1987) הוא מדינאי קירגיזי ממוצא רוסי המכהן כראש הממשלה בפועל מאז 14 בנובמבר 2020, במקומו של סאדיר ג'פארוב שהתמודד בבחירות לנשיאות בינואר 2021.
ראשית חייו.
הוא נולד ב-13 בינואר 1987 בעיר פרונזה, בירת הרפובליקה הקירגיזית. בשנת 2007 סיים תואר בכלכלה במכון המכני של לנינגרד (כיום האוניברסיטה הטכנית הממלכתית הבלטית).
קריירה.
לאחר התפרקות ברית המועצות חי ברוסיה. לאחר שחזר לקירגיזסטן בשנת 2008, היה מתמחה ומתרגם במחלקה למדיניות השקעות במשרד לפיתוח כלכלי וסחר ברפובליקה הקירגיזית ואז הוא הפך למומחה הראשי של המחלקה למדיניות השקעות במשרד לפיתוח כלכלי וסחר.
בשנים 2011–2012 היה נוביקוב יועצו של ראש הממשלה אומורבק בבאנוב ובשנים 2014–2015 היה יועצו של ראש הממשלה דז'ומארט אוטורבייב. במאי 2017 הוא מונה לראש המחלקה לניתוח פיננסי וכלכלי ופיקוח על פיתוח בלשכת נשיא הרפובליקה הקירגיזית.
בשנים 2017–2018 כיהן נוביקוב כשר הכלכלה ובינואר 2020 מונה ליועצו של ראש הממשלה מוחמדקאלי אבילגזייב, אז יועצו של קובאטבק בורונוב, שהחליף אותו. ב-14 באוקטובר הוא מונה לסגן ראש הממשלה הראשון וכיהן כחלק מהממשלה הזמנית שהוקמה לאחר ההפגנות באותו חודש. לאחר השעיית סמכויותיו הרשמיות של ראש הממשלה סאדיר ג'אפרוב ב-14 בנובמבר 2020, בשל השתתפותו בבחירות לנשיאות שתוכננו בינואר 2021, הפך נוביקוב לממלא מקום ראש הממשלה של קירגיזסטן.
חיים אישיים.
הוא רוסי אתני והרוסי האתני החמישי שכיהן כראש ממשלה בקירגיזסטן. בפברואר 2018 הקצתה הממשלה לנוביקוב 36,000 סומים לקורס בן שלושה חודשים בשפה הקירגיזית. נוביקוב עצמו הצהיר כי מכיוון שרוסית היא שפה ממלכתית רשמית, אין לו שום סיבה ללמוד קירגיזית. בנוסף לרוסית, הוא דובר אנגלית וגרמנית.
שיר זוארץ (זמרת)
עמנואל אלימלך פרידר
עמנואל אלימלך פרידר (23 בינואר 1913 – 4 במאי 2000) היה יו"ר האיגוד המרכזי של הקהילות היהודיות בסלובקיה וסגן יו"ר הפדרציה הציונית הארצית שם, נשיא כבוד של התאחדות עולי צ'כוסלובקיה בישראל, יו"ר התאחדות יוצאי צ'כוסלובקיה, חבר מועצת עיריית נתניה, סגן יו"ר המועצה הדתית בנתניה, מייסד בתי הספר "שפירא", רמב"ם ורש"י בנתניה, בעל "פרס חינוך" על מפעל חיים, יקיר העיר נתניה.
ביוגרפיה.
פרידר נולד בעיירה בסלובקיה. להוריו, פנחס בן יעקב יצחק פרידר ולאימו שרה לבית מסינגר. בילדותו למד בישיבת "מחזיקי התורה" בטופולצ'אני, בישיבת סרד (Sered), ובישיבת פרשבורג בברטיסלאבה, בה גם הוסמך לרבנות. למד במוסד אקדמי להכשרת מורים והוסמך להוראה. לימד שנה בבית הספר היהודי ב ושנה נוספת בבית הספר היהודי בסֶרֶד.
בשנת 1937 גויס לצבא צ'כוסלובקיה, וסיים קורס קצינים. באביב 1939, עם התפוררותה של צ'כוסלובקיה והשתלטות גורמים נאו-נאצים על השלטון, הועבר יחד עם חיילים יהודיים רבים למחנה עבודה (בחסות הצבא). לאחר שחרורו מהצבא בספטמבר 1939 התמנה למנהל בית הספר היהודי בעיר נובה מסטו נאד והום, Nove Mesto nad Váhom בה פעל רבות בתחומי החיים השונים של הקהילה היהודית בעיר יחד עם אחיו, רבה של העיר, הרב אברהם אבא ארמין פרידר. עם התגברות הגזירות נגד היהודים וגירושם למחנות השמדה בפולין פעל יחד עם אחיו הרב פרידר (שהיה חבר ב"קבוצת העבודה") להצלת יהודים מגירוש.
בסתיו 1944 היה פעיל במרד הצ'כוסלובקי נגד הנאצים. עם דיכוי המרד נמלט למקומות מסתור ביערות באזור לובינה Lubina שם הסתתר תשעה חודשים יחד עם אשתו חנה ובתו מרגלית. כהוקרה על פעילותו המחתרתית בזמן המלחמה הוענק לו אות כבוד על ידי שר החינוך הצ'כוסלובקי.
בשנת 1946 נבחר ליו"ר האיגוד המרכזי של הקהילות היהודיות בסלובקיה ולסגן יו"ר הפדרציה הציונית הארצית. השתתף כנציג יהדות סלובקיה בקונגרסים ציוניים, וכן בקונגרס היהודי העולמי במונטריי Montreau בצרפת בשנת 1948. בשל פעילותו הציונית נעצר בחורף 1949 יחד עם עוד ארבעה מנהיגים יהודיים ונכלא למשך ארבעה חודשים בכלא "פאנקראץ" ׁPankrác בפראג. עם שחרורו המשיך בפעילותו לשיקום הקהילות היהודיות בסלובקיה.
באביב 1949 פעל להעברת כ-10,000 פליטים יהודיים מהונגריה לישראל דרך סלובקיה תוך ניצול קשריו עם אישים בשלטון. פעילות זו שלו כמו גם פעילות ציונית רחבה אחרת הופסקה בספטמבר 1949 מאחר ונאלץ לברוח בחופזה מגורמים עוינים בשלטון שרדפו אותו בגלל פעילות זו. ב 24 באוקטובר 1949 עלה לישראל עם אשתו חנה הלנקה בתו מרגלית ובנו אריאל באוניה "קדמה" (אוניית הנוסעים הראשונה של "צים").
עם עלייתו ארצה קבע את מושבו בנתניה ותוך זמן קצר מונה למזכיר מפלגת הציונים הכלליים בעיר. בנוסף היה חבר מועצת עירית נתניה בה כיהן בתחילת שנות החמישים ועסק בענייני חינוך רווחה קליטה ושיכון. בשנת 1956 ניהל את בית הספר במעברת "שבות עם" מזרחית לנתניה, ולאחר שנה עבר לנהל את בית הספר הממלכתי-דתי "סיני" בשכון דרום (דורה) בנתניה, אותו ניהל 22 שנה. בתקופת ניהולו קלט בית הספר הממלכתי-דתי תלמידים מרחבי שכונות דרום נתניה והפך לבית הספר הגדול באזור. עם התרחבות השכונות פעל לפתיחת שני סניפים נוספים של בית הספר בשכונות המתרחבות, ואלו הפכו בהמשך לבתי ספר עצמאיים "רשי" בקרית נורדאו, ו"רמב"ם" בנאות שקד בנתניה. בנוסף הקים פרידר בבי"ס "סיני" כתות קדם מקצועיות לתלמידי כתות ז'–ח' שהיוו בסיס לבית הספר תיכון מקצועי דו שנתי לכתות ט' וי' שגם שמו היה "סיני". בנחישותו לממש את חזונו להקים בית ספר תיכון מקצועי דתי בנתניה הצליח פרידר לקבל את הכרת הרשויות ובית הספר מקצועי דו שנתי זה הפך תוך מספר שנים לבית ספר טכנולוגי ארבע שנתי שנקרא "שפירא". פרידר ניהל את בית הספר התיכון "שפירא" במשך 16 שנה (היום נקרא בי"ס "שפירא – תמר אריאל"). בתקופה זו הקים קרן מלגות ע"ש אחיו הרב אבא אברהם פרידר לתמיכה בתלמידי בית הספר ובוגריו הסטודנטים. על פועלו החינוכי הוענק לפרידר בשנת 1978 "פרס החינוך" מטעם משרד החינוך.
במקביל לפעילותו החינוכית המשיך פרידר בעסקנות ציבורית. שימש 10 שנים כיו"ר סניף המפלגה הליברלית בנתניה, היה חבר בוועדת החינוך של עירית נתניה, וחבר המועצה הדתית בנתניה במשך 35 שנה בחלקן שימש כסגן יו"ר המועצה. על פעילותו הציבורית הענפה בנתניה ותרומתו לבניינה והתפתחותה של העיר זכה בתואר "יקיר העיר" נתניה. במישור הארצי שימש פרידר במשך 15 שנה כיו"ר התאחדות יוצאי צ'כוסלובקיה, ובשנת 1987 נבחר לנשיא כבוד של ההתאחדות.
כתב את הספר "להציל נפשם" שיצא בהוצאת "יד ושם", ספר המתעד את פעילות אחיו הרב אברהם אבא (ארמין) פרידר בשנות השואה ואחריה. כן כתב את הספר "לתולדות הקהילה היהודית בסצ'ובצה" (סלובקיה) המתאר את מוסדות קהילת סצ'ובצה Sečovce עד מלחמת העולם השנייה. בנוסף כתב חוברות לימוד לתלמידי בתי הספר על חגי ישראל, וכן חוברות המסכמות מסכתות שנלמדו בבית הכנסת "בית מאיר" בנתניה בשעורים שנתן הרב ישראל מאיר לאו (ולאחריו בנו הרב משה חיים לאו).