בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, יצאו כמה תנועות בקידום צורה של אוטופיות טכנולוגית כמטרה הניתנת להשגה. מבקר התרבות הקנדי, אימר סזמן טוען מנגד כי אוטופיות טכנולוגית הוא רעיון נרטיב חברתי לא הגיוני וחסר כל ראיות תומכות
החוקר רוב קלינג (1996) טוען שמדובר בז'אנר ספרותי, בעל מסגרת וכללים קבועים שיש לשמור עליהם. לז'אנר שני מאפיינים לדידו: 1. מגביל את עצם הכתיבה 2. זיהויו כז'אנר מסוים מספק מסגרת להבנת הטקסט על ידי הקורא. לכן, בהתאם, כאשר נזהה כתבים בעלי מאפיינים אוטופיים נדע להבין אותם ככאלה ונשייך אותם מיידית לגישה זו. קלינג אף מזהה דיסוננס חשוב –קשה מאוד ליישם את התאוריות האוטופיות, ועל מנת לעשות זאת יש צורך בכלים אנטי-אוטופיים – מלחמה, אלימות ועוד.
בתאוריה זו נכללים כתבים שונים שמתמקדים בערכים אוטופיים שונים, אך כולם יוצאים מגבולות הקשר המיידי בין הטכנולוגיה למשתמשים ודנים במרחב האפשרויות החיוביות שהטכנולוגיה פותחת דרך מתן תחזית מסוימת של התפתחותה ולפיכך יש המכנים תאוריה זו גם כ"גישת גאולה". תאוריה זו לרוב תתעלם מבעיות כמו עלות הטכנולוגיה, נגישותה לחלקים נרחבים באוכלוסייה והפער הדיגיטלי, מפעיליה ועוד.
החוקר סגל (1985) מתאר כי כתבים אוטופיים גם ידונו בשימוש הפוטנציאלי שניתן לעשות בטכנולוגיה על מנת ליצור את "החברה הטכנולוגית", חברה שלא רק עושה שימוש בטכנולוגיה על מנת לשפר את איכות החיים של האדם, אלא אף מעצבת את ערכיה ואת מוסדותיה סביב הטכנולוגיה.
דיסטופיות טכנולוגית.
מול התאוריה האוטופית, עומדת תאוריה דיסטופית, אשר מנסה לסתור חזונות אוטופיים אלו. תאוריה זו תתרכז בהשלכות השליליות של הטכנולוגיה על החברה או האדם: הטכנולוגיה מדגישה ערכים לא מוסריים, לא מעודדת חשיבה, מכפיפה את המשתמשים לתאגיד המייצר את הטכנולוגיה ועוד כאשר היחס אליה הוא כמלכודת דבש- במבט ראשון נראית ככזו המשפרת את איכות חייו של האדם, אך במבט עמוק יותר מזוהים בה מרכיבים שעלולים להפוך את החברה האנושית לאכזרית ואי שוויונית יותר, בעוד את חיי האדם הופכת לאומללים ותלותיים יותר ולפיכך יש המכנים תאוריה נוגדת זו גם כ"גישת חורבן". מצדדי הגישה הקיצוניים אף יחזו את היכחדותה של האנושות כתוצאה מכך ולפיכך יזהירו מפני אימוץ כולל של טכנולוגיות חדשות.
היסטוריה.
קרל מרקס האמין שמדע ודמוקרטיה היו הבסיס למעבר מחברה של צרכים לחברה חופשיה. הוא טען שהתקדמות המדע מסייע לחברה להוקיע מתוכה את הכנסייה הנוצרית וכוחה הרב על החברה. ברעיונו ובמדע תמכו סוציאליסטים מהמאה ה-19, פמיניסטיות ורפובליקנים. טכנולוגיות אוטופית, רציונליזם ואתאיזם היו קשורים לדמוקרטיה, מהפכה, ואוטופיה ונותרו קשורים למעלה מ - 200 שנים. הרדיקלים תמכו בדרווין ותורת האבולוציה על מנת לתקף את ההתקדמות החברתית. המרקסיזם התבסס על הטענה כי התקדמות הטכנולוגיה לא תקדם עימה רק את האפשרות ליצירת חברה חדשה בנוגע לתפיסת הרכוש (ביטול הפאודליזם) אלא גם את המיזוג של בני אדם חדשים אשר יתחברו לטבע ולעצמם. אך בסוף המאה ה-19 הדמוקרטים הסוציאליסטים הפכו לקומוניסטים והדגש הושם על תעשייתיות, הגיון, מדע וקידום רעיון הקדמה.
תנועה של אוטופיות טכנולוגית החלה להתהוות בחוף המערבי בארצות הברית, במיוחד סביב עמק הסיליקון. האידאולוגיה של התנועה הייתה מערכת אמונות המורכבות מהבודהיזם ומגישות מרדניות. כמו כן, התנועות הללו האמינו כי התקדמות הטכנולוגיה תסייע בהולדת "האדם החדש": המועצם אישית, והעובד בעל ידע, ושחרורו מיידי הממשלה התובעניות.
לפי קלינג, הופעתן של התאוריות האוטופיות והדיס-אוטופיות חלה כבר לפני כ-500 שנה, עוד לפני תחילת התקופה שמזוהה עם "המפכה המדעית", באמריקה. החוקר דינרסטיין (2006) למשל כתב כי הטכנולוגיה היא "התאולוגיה האמריקאית". עם זאת, מאז חלו תמורות בתאוריה שהכניסה לשורותיה דיון אודות טכנולוגיות חדשות שהתפתחו כמו האינטרנט. בעקבות זאת, יש הטוענים לתהליך של גלובליזציה שעברה הכתיבה האוטופית. כך, אופיין האינטרנט בכתיבה מעין זו כרשת שצפויה להתפשט בכל העולם, כמפרקת מרחב וזמן ועוד.
תאוריות אלה אינן מוגבלות לדיון בטכנולוגיה בלבד – ישנן תנועות כתבים פוליטיים אוטופיים, כמו הצהרת העצמאות האמריקאית או כתביו של מרקס. ישנן אף קבוצות חברתיות שדוגלות ברעיונות אוטופיים, כמו ה-Civil right movement שפעלה בארצות הברית בשנות ה-60. ניתן לייחס רבים מן האירועים ההיסטוריים החשובים במאות השנים האחרונות לאידאולוגיות אוטופיות או אנטי אוטופיות.
נט-גיימס
נט-גיימס הוא אתר משחקים מקוונים ישראלי.
האתר נוסד בשנת 2004 על ידי אורן סופרין, ונרכש על ידי ynet בשנת 2008.
על פי תוצאות ועדת מדרוג האינטרנט לחודש מאי 2012, נט-גיימס הוא אתר המשחקים הפופולרי בישראל, ונמנה בין אתרי האינטרנט הפופולריים, אליו גולשים מדי חודש 340,000 גולשים אמיתיים (Real Users).
סנט ג'ון
מופע רחוב
מופע רחוב או "מופע חוצות" הוא מופע המוצג במקום ציבורי, בדרך כלל בתמורה לתשרים מעוברי האורח. ברוב הארצות התשרים יהיו כסף, אך ישנם מקומות בהם נהוג לתת אוכל, שתייה או אפילו מתנות. מופעים כאלה מתקיימים בכל רחבי העולם כבר מאז העת העתיקה. אנשים העוסקים במופעי רחוב נקראים אמני רחוב.
המופעים מגיעים מענפים שונים בבידור; בין השאר, נפוצים מופעי לוליינות, אילוף בעלי חיים (למשל היפנוט נחשים), אומנות בלונים, איור קריקטורות, ליצנות וקומדיה, קוסמות ואחיזת עיניים דוגמת בריחה משלשלאות וקסמי קלפים, גמישות, ריקוד, זמרה, יריקת אש ובליעת אש, להטוטנות, ניבוי עתידות, פנטומימה (במיוחד העמדת פני פסל), מוזיקה, בובנאות, הקראת שירה וסיפורת כמשורר נודד, אמנות רחוב, תיאטרון רחוב, בליעת חרבות, ולפעמים אפילו קרקס פרעושים.
היסטוריה.
כבר מימי קדם, מופעים במקומות ציבוריים בעד כסף היו קיימים בכל תרבות עיקרית בעולם. עבור מוזיקאים רבים, מופעי הרחוב היו אמצעי התעסוקה הנפוץ ביותר כיוון שהם לא יכלו לשווק ולהקליט את עצמם.
מופעי הרחוב היו נפוצים במיוחד אצל הצוענים. האזכור של מופעי רחוב צועניים (כמו מוזיקאים צועניים, רקדנים ומגלי עתידות) נמצא בסוגים שונים של שירה וספרות.
ניתן למצוא אמני רחוב בכל תרבות מרכזית, ולכן התפתח בכל תרבות שם שונה לאמני הרחוב ולעיתים גם צורה מסורתית לאמנות זו:
בצרפת של ימי הביניים- אמני רחוב היו ידועים בשמות "טרובדורים" או "ג'ונגלרים".
ברוסיה- אמני רחוב נקראו "סקומורוקה" ומתועדים היסטורית כבר מסביבות המאה ה-11.
במקסיקו- היו להקות מריאצ'י, שניגנו ז'אנר מוזיקלי שנקרא גם הוא מריאצ'י. לעיתים קרובות להקות אלה היו מבצעות מופעי רחוב בעת נסיעה ברחובות ובכיכרות, כמו גם במסעדות ובברים.
בנוסף, קיימות גם ה'להקות של איש-אחד' אשר הופיעו כאמני רחוב המנגנים במספר כלים בו-זמנית. להקות אלו נפוצו באזורים עירוניים במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ועדיין מופיעות כיום. האמנים בדרך כלל בוחרים כלים שמשתלבים יחד בהרמוניה, והשילוב הנפוץ ביותר הוא גיטרה, מפוחית ותוף מרים. לעיתים כוללים המופעים גם שירה. רבות מהלהקות הללו עדיין מופיעות ברחוב, ומעטות מהן מוזמנות לנגן בפסטיבלים ובאירועים אחרים.
במאה ה-21, החלה להיווצר צורה חדשה של מופעי רחוב, שנקראת "מופע רחוב ברשת" (תרגום חופשי מ cyber busking). בסוג הופעה זה אמני הרחוב מעלים את עבודותיהם או הופעותיהם לרשת כדי שאנשים אחרים יצפו בהן או יורידו אותן, ואם יאהבו אותן – הם יוכלו לתרום להם דרך PayPal.
את רוב הידע שלנו בנוגע להיסטוריה של מופעי הרחוב אנו למדים מהחוקים שאסרו עליהם.
סוגי מופעי רחוב.
ישנם 4 סוגים של מופעי רחוב:
איסוף כסף.
אמני רחוב משתכרים מאיסוף תרומות ותשרים מהעוברים והשבים במגוון כלים ודרכים, בהתאם לסוג המופע שהם בוחרים להעלות (זירה, walk-by, "רמזור" או "קפה").
במופעי walk-by, הנרתיק של הכלי בו האמן מנגן, כובע או צנצנת/קופסה מיוחדת ישמשו לרוב כמקום איסוף הכסף.
במופעי זירה, האמן בדרך כלל יאסוף את הכסף בסוף המופע, למרות שישנם אמנים שאוספים את הכסף גם במהלכו כדי להבטיח שלכל קהל הצופים תהיה הזדמנות להביע את הערכתם לכישרונם. לפעמים, האמן יעסיק אדם שיאסוף למענו את הכסף מהקהל. שמו של אדם זה באנגלית הוא bottler. שם זה הוא מונח בריטי שמקורו הוא במתודת איסוף הכסף של האספן, שהשתמש בחלקו העליון של בקבוק זכוכית המחובר מצווארו ומטה לנרתיק עור אליו נפלו המטבעות. היתרון של כלי זה על כל כלי אחר הוא שהכסף נכנס פנימה בקלות, ובו בזמן מקשה על הוצאתו, שתשמיע רעש רב. איסוף הכסף (bottling) בעצמו יכול להיחשב כאמנות, וההבדל בין אספן כסף טוב לרע יכול להיות המכריע בכמות הכסף שתתקבל בסוף המופע. אספן כסף טוב ידע לעודד את הקהל לתת כסף. האספן בדרך כלל מקבל חלק מסוים מהכסף שנאסף באותו מופע.
לפני המאה ה-20, שימוש בקופים מאומנים כאספני כסף היה נפוץ בקרב אמני רחוב. נוהג זה פחת או חדל לגמרי במדינות רבות עקב שינויים בעמדות החברתיות ובחוקי הפיקוח בנוגע לבעלי-חיים. בימינו, אמני רחוב רבים משתמשים במכשיר שנקרא 'Monkey stick' - שהוא מקל ארוך עם מצילות קטנות או פקקי בקבוקים המחוברים אליו, איתו האמן מרעיש לפני ההופעה.
מיקום המופע.
למיקום המופע משמעות רבה עבור אמני הרחוב. מופע מסוים יכול לעבוד במקום אחד ולאו דווקא לעבוד באחר.