הממשלה צרפה את הרכבי למספר משלחות ארכאולוגיות כמו לצ'ופוט-קלה בשנת 1874, לארץ ישראל, סוריה ומצרים בשנת 1886. במסגרת נסיעתו זו ביקר את אביו ושני אחיו בירושלים וכן ביקר במושבות החדשות שהוקמו אז: ראשון לציון, גדרה ופתח תקווה.
בשנת 1884 חידש את הופעתו של מקיצי נרדמים והיה בין ראשי החברה. במסגרת זו הוציא את ספרי תשובות הגאונים.
הרכבי נישא פעמיים. הוא התגרש מאשתו הראשונה אחרי שנות נישואין לא רבות ב-1874, ובהיותו בן 73 נישא פעם שנייה. נולד לו בת, מנישואיו הראשונים
נפטר בשנת 1919. על שמו רחוב בשכונת טלביה בירושלים ובשכונת יד אליהו בתל אביב.
חיבוריו ומחקריו.
הרכבי היה מחבר פורה וברשימת פרסומיו עד 1907 שנערכה על ידי שמואל אברהם פוזננסקי ופורסמה ב-1909 בספר זיכרון לאברהם אליהו נמנו 392 חיבורים בעברית, רוסית, גרמנית, צרפתית ואנגלית.
את מחקרו הראשון שעסק בתולדות יהודי רוסיה פרסם ב-1867 בכתב העת הכרמל. במחקריו שפך אור חדש על ההיסטוריה הקדומה של רוסיה ועל ההיסטוריה היהודית רוסית. הוא עסק מ-1864 בהיסטוריה של ממלכת הכוזרים. הוא חקר את ההיסטוריה של דרום רוסיה, הקווקז, קרים וקייב העתיקה. הרכבי טען בספרו היהודים ושפת הסלאווים (1867) שהיהודים בדרום רוסיה דיברו בשפות סלאביות לפני שהגיעו לשם יהודים מאשכנז. הקהילה היהודית ברוסיה נוצרה על ידי יהודים שהיגרו מאזור הים השחור שם הם התיישבו אחרי גלות בבל והם אלה שהשפיעו על הכוזרים.
אחד התחומים החשובים בהם עסק היה הקראות. בספרו "זיכרון לראשונים", פרסם חלקים מספרי המצוות הראשונים של הקראים. דרך מחקריו בקראות חשף את זיופיו של אברהם פירקוביץ'. ב-1856 קנתה הספרייה הקיסרית בסנקט פטרבורג תמורת 100,000 רובל את כתבי היד שפירקוביץ' אסף על פי המלצתו של הרכבי. האוסף כולו נקרא בספרייה תחת השם: "אוסף פירקוביץ' הראשון". בין כתבי היד שהגיעו היה מה שפירקוביץ' הציג כמצבתו של רבי יצחק סנגרי שהיה, כביכול בן שיחו של המלך הכוזרי וגייר אותו (השם יצחק סנגרי מופיע לראשונה בספר הכוזרי במהדורת יוהאן בוקסטורף). הרכבי עמד על זיוף זה ופרסם את הדבר בספרו Altjüdische Denkmäler aus der Krim. אחרי גילוי זה עמדו גם אחרים על זיופים בכתבי יד אותם גילה פירקוביץ'. "פירקוביץ' פיברק אפיגרפים מזויפים לכתבי יד עתיקים באמת, להוכיח כי בעלי המסורה והמדקדקים, בעלי הניקוד והטעמים, ובכלל חכמי ישראל הגדולים כולם קראים היו".
באותו זמן פרסם מחקרים ותעודות בתולדות היהודים בפולין וליטא. כמו כן עיבד ופרסם חיבורים מכתבי יד מתקופת הגאונים – תשובות, קובצי הלכות, פיוטים ושירי חול. פרסום תשובות הגאונים זכה לקבלה נלהבת בקרב הרבנים שביקשו ממנו להמשיך ולפרסם. הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים ביקש מהרכבי לחפש בכתבי היד שהגיעו אחר תשובות גאונים שלא התפרסמו קודם לכן. בעקבות התגובות החיוביות על פרסום הקטעים פרסם הרכבי את האוסף הגדול של תשובות גאונים הנקרא על שמו "תשובות הגאונים הרכבי".
תחומים נוספים בהם הרכבי עסק הם:
איסטמן קודאק
רועי פרייליך
רועי פרייליך (נולד ב-1974 בחיפה) הוא זמר ומוזיקאי ישראלי, סולן להקת "נערות ריינס".
ביוגרפיה.
רועי פרייליך נולד וגדל בחיפה. למד קולנוע בבית הספר קמרה אובסקורה ומוזיקה בבית הספר רימון.
בשנת 2004 החל בהקלטת סקיצות לאלבום בכורה עם המפיק המוזיקלי אלידע רמון, הבסיסט גיא גולדשטיין איתו ניגן בנעוריו בחיפה, והמתופף מיקי קוקלביץ, שהוחלף בשנת 2006 על ידי ניר וטשטיין. במקום להקליט את אלבום הסולו התגבשו פרייליך, וטשטיין וגולדשטיין ללהקת "נערות ריינס", המנגנת רוק ופוסט-פאנק כשפרייליך משמש כסולן וכנגן גיטרה חשמלית. הלהקה הוציאה שני אלבומים - "נערות ריינס" (2009) ו"נשמור על החברים" (2012) - שאת כל שיריהם כתב והלחין פרייליך. שני האלבומים זכו לאהדת הקהל ולביקורות משבחות.
במקביל לחברותו בלהקה התפרנס פרייליך מכתיבת דיאלוגים לסדרות טלוויזיה, ביניהן "חשופים", "נויורק" ו"אניגמה".
השתתף באלבום "האחרון" של רם אוריון (2012) בכתיבה והלחנה של השיר "ניצחון 2.0" ובהלחנת השיר "עשן".
בשנת 2013 החל לעבוד על אלבום הסולו, יחד עם המפיק אביחי טוכמן שהפיק גם את אלבומה השני של "נערות ריינס". גם באלבום זה פרייליך כתב והלחין את כל השירים אך ניכר בו שינוי סגנוני והשפעות של דיסקו.
במהלך השנה יצאו הסינגלים "סערה חשמלית", "הפרעת קשב" ו"הלילה היא תרקוד" שזכו להצלחה ולהשמעות רבות בתחנות הרדיו. בשנת 2014 יצא האלבום "מעלה עשן" ובו תשעה שירים, שזכה אף הוא לשבחי הביקורת.
בשנת 2018 יצא אלבומו "הריגוש שבנפילה" עם להקת "המתוקים רצח" ובהפקת אביחי טוכמן.
א.א. הרכבי
א. א. הרכבי
א&quot;א הרכבי
פרנץ רדו
יגור ליגצ'וב
יגור ליגצ'וב (ברוסית: Его́р Кузьми́ч Лигачёв; 29 בנובמבר 1920 - 7 במאי 2021) היה פוליטיקאי סובייטי, מן המנהיגים הבכירים של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בתקופת הפרסטרויקה, ומן המתנגדים הבולטים למדיניותו של מיכאיל גורבצ'וב בסוף שנות ה-80. על פעילותו במהלך השנים הוענקו לו מספר עיטורים סובייטיים.
ביוגרפיה.
יגור ליגצ'וב נולד למשפחת איכרים בכפר במחוז טומסק (כיום במחוז נובוסיבירסק). לאחר מספר שנים עברה המשפחה לנובוסיבירסק, שם סיים ליגצ'וב את לימודי בית הספר. לאחר הלימודים הוא נסע למוסקבה והחל משנת 1938 למד במכון למהנדסי תעופה. בשנת 1943, לאחר קבלת תואר מהנדס, חזר ליגצ'וב לנובוסיבירסק והחל לעבוד במפעל לייצור מטוסים. בשנת 1945 עבר לעבודה במנגנון הקומסומול. בתחילת שנות ה-50 החל לעבוד במנגנון המפלגתי, ובשנת 1959 מונה לראש הוועד המחוזי של המפלגה. במציאות הסובייטית היה זה התפקיד הבכיר במחוז.
בשנים 1961–1965 היה ליגצ'וב במוסקבה ועבד בתפקידים שונים במנגנון של הוועד המרכזי של המפלגה. בשנת 1965 הוא הועבר לטומסק ובמשך תקופה ארוכה (עד שנת 1983) עמד בראש הוועד המפלגתי המחוזי. בתקופה זו תרם רבות לקידום המחוז והעיר טומסק.
קריירה.
בשנת 1983 הוחזר ליגצ'וב למוסקבה ומונה לראש מחלקה במנגנון הוועד המרכזי של המפלגה. לפי עדותו, המעבר בוצע ביוזמת יורי אנדרופוב לאחר התייעצות עם מיכאיל גורבצ'וב. ב-23 בדצמבר 1983 קוּדם ליגצ'וב לתפקיד מזכיר הוועד המרכזי.
במרץ 1985 תמך במועמדותו של גורבצ'וב למזכיר הכללי של המפלגה. החל משנת 1985 היה ליגצ'וב הממונה על נושא האידאולוגיה במפלגה, בפועל - מספר 2 במפלגה. במהלך שנת 1985 נסע לסברדלובסק, ולאחר פגישה עם בוריס ילצין המליץ בפני מיכאיל גוברצ'וב על העברתו למוסקבה, ובהמשך תמך בקידומו של ילצין לתפקיד מזכיר סניף המפלגה במוסקבה.
בשנת 1985 היה ליגצ'וב בין יוזמי מערכה נגד אלכוהוליזם, שהייתה אגרסיבית במיוחד. בזיכרונותיו כתב שהמערכה הייתה שגויה, וכי לא ניתן לשנות את הרגלי העם בפקודות מטעם השלטון אלא אך ורק תוך מערכת הסברה מתמדת.
ליגצ'וב היה בין תומכי מיכאיל גורבצ'וב בתחילת הפרסטרויקה, אך החל משנת 1988 התחיל להתנגד לקצב הרפורמות, מחשש שהדבר יביא לקריסת המשטר. בשנת 1989 הוא נבחר לוועידת נציגי העם. במהלך מושבי הוועידה היה ליגצ'וב בין הנואמים שהתנגדו בתוקף לקצב הרפורמות. כמו כן, הוא התנגד לביטול סעיף 6 בחוקה, שדגל בעליונות המפלגה הקומוניסטית בניהול המדינה.
ליגצ'וב היה בין מובילי הדחתו של בוריס ילצין מכל תפקידיו במפלגה. בשנת 1990, במהלך כינוס מפלגתי, מתח ליגצ'וב ביקורת על מיכאיל גורבצ'וב ואף הציג את מועמדותו למזכיר הכללי של המפלגה. לאחר שהפסיד בהצבעה על תפקיד זה עזב את הפוליטביורו ויצא לגמלאות.
לאחר התפרקות ברית המועצות היה ליגצ'וב בין החברים הבולטים במפלגה הקומוניסטית של רוסיה. בשנים 1999–2003 היה חבר דומה ממחוז טומסק מטעם המפלגה.
חולי ומוות.
בשנות חייו האחרונות היה חולה. בסתיו 2013 עבר ניתוח בלבו, בגיל 92, ומת בערב ה-7 במאי 2021 בביתו שבמוסקבה כשהוא בן 101. קודם למותו היה אושפז ב-5 באפריל בבית החולים הקליני המרכזי של נשיא רוסיה וכמה ימים לפני מותו הגיע לחדר מיון וחובר למכונת הנשמה, הרופאים אבחנו דלקת ריאות.
מיושי אומקי
מיושי אומקי (ביפנית: Miyoshi Umeki ,梅木 美代志; 10 בדצמבר 1929 - 28 באוגוסט 2007) הייתה שחקנית קולנוע וזמרת אמריקאית ממוצא יפני. אומקי היא השחקנית האסיאתית הראשונה והיחידה עד היום שזכתה בפרס אוסקר בקטגוריית לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1957 על תפקידה בסרט "סיונרה".
ביוגרפיה.
אומקי נולדה בעיר הנמל אוטרו שבחבל הוקאידו, יפן. הצעירה מבין תשעה ילדים. החלה את הקריירה שלה לאחר מלחמת העולם השנייה כזמרת מועדוני לילה ביפן תחת שם הבמה ננסי אומקי. בתחילת דרכה הושפעה מההצגות הראוותניות שראתה בתיאטרון הקבוקי וממוזיקת פופ אמריקאית. אומקי לא הייתה לכוכבת ביפן והיא התפרסמה רק כזמרת זניחה וכשחקנית בסרטים ספורים.
משחק.
אומקי היגרה לארצות הברית בשנת 1945 והתגלתה לקהל המערבי לראשונה באמצע שנות ה-50 בתוכנית הבידור של ארתור גודפרי "ארתור גודפרי וחבריו" בה הייתה אומקי חברה בצוות הזמרים. הופעותיה בתוכנית צדו את עיניו של הבמאי ההוליוודי ג'ושוע לוגאן שהחליט ללהק אותה לצידו של כוכב הקולנוע מרלון ברנדו בדרמה "סיונרה". בסרט הופיעה אומקי בתפקיד קאטסומי ארוסתו של איש חיל האוויר האמריקאי ג'ו קלי (רד באטנס). הופעה זו הייתה הראשונה של אומקי בהוליווד והיא זיכתה אותה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובמועמדות לפרס גלובוס הזהב. אומקי הייתה לשחקנית הראשונה והיחידה עד כה ממוצא אסיאתי שזוכה בפרס האוסקר בקטגוריית משחק.