בשנת 1945, על פי סקר הכפרים בארץ ישראל, האוכלוסייה (שוב יחד עם שכונת צור באהר הסמוכה) הייתה 2,450 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל היה 8,915 דונם, שמתוכם הוקצו 911 למטעים וחקלאות שלחין, 3,927 לגידולי דגנים, ואילו 56 דונם סווגו כשטח בנוי.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961, האוכלוסייה של אום טובא עצמה, לפי מפקד ירדני, הייתה 543 נפש.
לאחר 1967.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, נמצאת אום טובא תחת שליטה ישראלית. מיד אחרי מלחמת ששת הימים החילה ממשלת ישראל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים לפי צו בהתאם לסעיף 11ב של פקודת סדרי השלטון והמשפט. שר הביטחון, משה דיין, מינה ועדה של שלושה אלופים (חיים הרצוג, רחבעם זאבי ושלמה להט) על מנת לקבוע את גבולות ירושלים. ממצאי הוועדה של האלופים הוגשו לקראת סוף יוני 1967 ואל ירושלים המערבית הצטרפה ירושלים המזרחית יחד עם 70,000 דונם. גבול ירושלים המאוחדת נקבע כ-1.5 קילומטר ממזרח לשכונה, כך שהיא נכללה כולה בגבולות העיר. כל התושבים קיבלו מעמד של תושבי ישראל, אך לא קיבלו אזרחות ישראלית (הם אינם ראשים להצביע בבחירות לכנסת, אך יכולים להצביע בבחירות המקומיות לעירייה).
באפריל 1991 חתם שר האוצר, יצחק מודעי, על צו הפקעה "לצורכי ציבור" של 1,850 דונם בהר חומה שמדרום לשכונה. כשליש מהקרקעות שהופקעו היו בבעלות ערבית, של תושבי אום טובא, ושל תושבי בית סחור. זאת במטרה להקים שכונה, בה 6,300 יחידות דיור, שנועדה להשלים רצף יהודי בין ארמון הנציב לגילה, ולמנוע בנייה ערבית במקום. ביוני 1997 דחה בג"ץ עתירה של 29 תושבים ועמותת עיר שלם כנגד הרשויות שאישרו את התחלת הבנייה בהר חומה. בבסיס הטענות של התושבים, שמהם הופקעו קרקעות לצורכי בניית השכונה החדשה, הייתה הטענה שתוכנית הבנייה אינה נותנת מענה לצרכיה של האוכלוסייה הערבית. עוד נטען לאפליה וקיפוח של האוכלוסייה הערבית המתגוררת בסמוך. בג"ץ דחה את העתירה ובפסק הדין קבע, כי השכונה שתיבנה בהר חומה אינה סוגרת את שעריה בפני איש, לרבות התושבים הערבים.
ב-1999 הופקעו אדמות נוספות של תושבי השכונה, לצורך סלילת כביש 398, כביש גישה להתנחלות נוקדים. ב-2004 הופקעו עוד אדמות לצורך בניית חומת ההפרדה של עוטף ירושלים, ובסך הכל איבדה אום טובא כאלף דונמים, מרבית הרזרבה הקרקעית של השכונה לבנייה. מאחר שלא נותר היכן לבנות. בשנת 2008 החלו צעירי השכונה לרכוש אדמות בשכונת ואדי חומוס שממזרח, הנמצאת בשטח ברשות הפלסטינית. מאחר ששם ניתן היה להשיג היתרי בנייה לבנות בזול יחסית בתי מגורים. באוגוסט 2019, הרסה מדינת ישראל עשרה בנייני מגורים רבי קומות באזור זה. אף על פי שבעליהם קיבלו היתרי בנייה מהרשות הפלסטינית, בשטענה שהם קרובים מדי לחומת ההפרדה. בג"ץ דחה עתירה נגד ההריסה.
באוקטובר 2015, במסגרת "פעולת תג מחיר", רכב הוצת וכתובות רוססו בשכונה.
בפברואר 2020, ראש עיריית ירושלים, משה ליאון, הקפיא תוכנית להקמת אזור עסקים ושירותים בשכונה, בשל התנגדות תושבים יהודים משכונת הר חומה הסמוכה. בין השאר טענו המתנגדים כי הקמת המרכז תביא ל"עירוב אוכלוסיות". המרכז תוכנן להשתרע על פני 134 אלף מ"ר, היה אמור לקום בשטח שצמוד לאום טובא, ולכלול עסקים, משרדים ושירותים כמו בנקים וקופות חולים.
רבי יהושע בן קרחה
רבי יהושע בן קרחה היה תנא בדור הרביעי, חברם של רבי מאיר, רבן שמעון בן גמליאל ושל תלמידי רבי עקיבא. יש המזהים אותו עם רבי יהושע בנו של רבי עקיבא, שהיה קירח.
משנתו.
במשנה לא מוזכרות אמרות הלכתיות רבות בשמו של רבי יהושע בן קרחה, וההלכות הבודדות המוזכרות בהקשר אליו הן או בשם תנא אחר, או נאמרות במשותף לו ולתנא אחר. כך במקום אחד מביא הוא הלכה בשמו של רבי אלעזר בן עזריה. ובמקום אחר בשם רבי יוחנן בן נורי, וכך הוא פוסק הלכה ביחד עם רבי יוסי בן חלפתא, בעניין בנייתה של יריחו.
כאשר מינו הרומאים את רבי אלעזר בן רשב"י לתופס גנבים, כעס על כך רבי יהושע, ואמר לו: "חומץ בן יין! עד מתי אתה מוסר עמו של אלהים להריגה?" ענה לו רבי אלעזר: "קוצים אני מכלה מן הכרם". ענה לו רבי יהושע: "יבוא בעל הכרם ויכלה את קוציו". כלומר, לדעת רבי יהושע, אין לשתף פעולה עם השלטונות הרומיים, אפילו על מנת למגר את הפשיעה, והקב"ה הוא שייפרע מן הגנבים.
רבי יהושע בן קרחה סובר שמותר לאדם לומר לחבירו בשבת 'הנראה שתעמוד עמי לערב?' למרות שברור לשניהם שבערב יקיימו פגישה עסקית הקשורה למלאכתם. היתר זה נשען על דרשת הפסוק מישעיה (נח,יג): "מִמְּצוֹא חֶפְצְךָ וְדַבֵּר דָּבָר" - דיבור אסור, הרהור מותר. כלומר אין איסור בכך שבמחשבתם הם מתכוונים לנהל פגישה העוסקת במלאכה.
באגדה.
לעומת דברי ההלכה המעטים, רבים הם דברי האגדה המוזכרים בשם רבי יהושע בן קרחה.
חוק העתיקות
חוק העתיקות, תשל"ח-1978 הוא חוק במדינת ישראל הקובע מסגרת משפטית לחשיפה, טיפול ושימור ממצאים ארכאולוגיים המתגלים בתחומי ישראל ונותן כלים בידי רשויות המדינה לאכוף את הוראותיו. החוק מגדיר עתיקה בישראל, קובע את הבעלות עליה, התנאים להענקת רישיון לביצוע חפירה לחיפוש אחר עתיקות ודרכי ביצועה, רישיון ותנאים למסחר עתיקות, הגדרת אספני עתיקות והתנאים לניהול אוסף, הכרזה על אתרי עתיקות ודרכי ההתנהגות המותרים בהם, הפקעת קרקע לצורך חשיפה ושמירה על עתיקות. החוק קובע כי פגיעה בעתיקה או באתר עתיקות, או השחתתן בכל צורה, וכן הפרת הוראות אחרות של החוק הן עבירות פליליות שבצידן עונש מאסר.
רשות העתיקות, הפועלת מכוח חוק רשות העתיקות, התשמ"ט-1989, היא הממונה על אכיפת חוק העתיקות, כולל מניעת עבירות לפי חוק העתיקות.
רקע.
עד לחיקוקו של חוק העתיקות המסגרת המשפטית לטיפול בעתיקות בישראל נקבעה על פי שני חוקים מנדטוריים: פקודת העתיקות, 1929, ופקודת העתיקות (חצרים), 1935. אף שהוכנסו לחוקים אלה שינויים רבים במרוצת השנים, בשנת 1976 החליטה ממשלת ישראל להציע לכנסת לחוקק חוק מודרני שיגדיר את הטיפול בנושא זה. בתחילת שנת 1978 התקבל החוק בכנסת.
הגדרות החוק.
במוקדו של החוק נמצאת הגדרת עתיקה, המוגדרת כדלקמן:
הגדרה זו, המחילה את הגנת חוק העתיקות על ממצאים מעשי אדם ובתנאי שנוצרו לפני שנת 1700, ספגה ביקורת כיוון שהיא מותירה נכסי תרבות חשובים הקיימים בישראל, ואשר נוצרו במאות ה-18 וה-19, ללא הגנה מספקת. במצב חוקי זה, עיקר ההגנה של נכסים שנוצרו לאחר שנת 1700 נעשית בדרך של הכרזתם כאתר ראוי לשימור ביוזמת ראש הרשות המקומית על פי חוק התכנון והבנייה. בעבר, שרידי נכסים שנוצרו בטבע (שרידים זואולוגיים ובוטניים) היו מוגנים על פי פקודת העתיקות רק אם נוצרו לפני שנת 600 לספירה, אולם עם החלת חוק העתיקות בשנת 1978 הורחבה ההגנה גם על שרידים שנוצרו עד לשנת 1300.
החוק מרחיב את ההגדרה המקובלת בחקיקה בישראל למושג "מקרקעין" ומחילם אף על ים ונהר ובכך מנסה למנוע טענות לפיהן אין החוק חל על ממצאי חפירות ארכאולוגיות תת-מימיות.
מלחמה בשודדי עתיקות.
החוק אוסר על כל חפירה או שימוש באמצעים אחרים כגון גלאי מתכות לחיפוש עתיקות בכל תחומי ישראל. כל עתיקה שנמצאה לאחר אישור החוק חייבת בדיווח ושייכת למדינה, כל עוד היא לא ויתרה עליה. לכאורה פיקוח הדוק זה היה אמור לצמצם את האפשרות לסחר בלתי חוקי בעתיקות ואת המוטיבציה לבצע שוד עתיקות, למעשה מספר העתיקות בחנויות שאינן רשומות, רק עלה משנות ה-70. רבים מסוחרי העתיקות השתמשו בפירצה בחוק המאפשרת להם לטעון שהעתיקות ברשותם נמצאו לפני החלת החוק.
פנחס גולן
פנחס גולן (1924–2016) היה אמן, צייר ופסל ישראלי, ניצול שואה, כאשר מרכז עבודתו היא בנושא זה.
ביוגרפיה.
גולן נולד בכפר קטן ליד העיר דברצן בהונגריה, והיה בן 15 כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה. אמו ושני אחיו הקטנים, בני ה-5 ו-7, נרצחו בשואה, באושוויץ. גולן עצמו היה כלוא במחנה עבודת כפייה נאצי באוסטריה.
בשנת 1948 עלה גולן לארץ ישראל. שירת שירות קבע בצה"ל במשך 22 שנה ולקח חלק במלחמת העצמאות, מלחמת סיני, מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים. גולן הוא בוגר המכללה לציור ולפיסול רמת גן, בעל תואר ראשון בפילוסופיה ולימודים קלאסיים באוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בפילוסופיה כללית באוניברסיטת בר-אילן.
עיקר עבודתו של גולן הייתה סדרת היצירות "השער החסום", אשר נוצרה מן החוויה האישית של אובדנו.
גולן היה נשוי לשפרה ואב לשניים.
עבודתו.
השער החסום.
עיקר עבודתו של גולן הייתה ב"שער החסום", אשר נוצרה מן החוויה האישית של אובדנו והיוותה חלק מרכזי בתערוכותיו ואף לנושא של חלקן. זו סדרת אובייקטים שנוצרה במשך כ-30 שנות עבודה.
תחילתה של עבודתו של גולן בנושא השואה הייתה כאשר החל, למרות היותו חלק בלתי-נפרד מהטרגדיה האנושית לפנות מימים שלווים אחרים בטרם נחסמו שערים ואין בא ואין יוצא. הכוונה לאותם ימים רחוקים בהם כילד כבר נחשף לרצון להתבטא ביצירה בדרך זו או אחרת, יהיה זה ציור, או חיבור חלקים שונים לקניית צורות חדשות. לאחר מלחמת העולם השנייה מגלה גולן מבעד למסכי העשן המיתמר שעולמו אבד לתמיד. מאז נולדה בו תופעה המוכרת בפסיכולוגיה כ" תופעת החלום החוזר על עצמו "-לילה אחד מתעורר אדם מחלום שחלם וקיצו לא ברור.