ממלכת איטליה הייתה מלוכה חוקתית. במדינה החדשה היה למלך רק תפקיד ייצוגי. ב־60 השנים הראשונות לקיומו של תפקיד ראש ממשלת איטליה (1861–1901), הוחלפו כ-37 ראשי ממשלה.
בין השנים 1889 ל-1912 החלה איטליה להקים מושבות באפריקה כחלק מהקולוניאליזם. למשל, בספטמבר 1911 פתחה איטליה במלחמה האיטלקית-עות'מאנית כנגד האימפריה העות'מאנית לכיבוש "מדינת טריפולי" שלימים הפכה ללוב. איטליה ניצחה במלחמה וכבשה את השטח שהפך לחלק מהאימפריה האיטלקית. ניצחון נוסף הוביל לשליטה איטלקית באיי דודקנס שבאירופה.
בשנת 1882 חתמה ממלכת איטליה עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה על הסכם הגנה הדדי שנקרא "הברית המשולשת". עם זאת, ב־1902 חתמה עם צרפת חוזה סודי נפרד, שרוקן את הברית המשולשת מתוכנה. האיטלקים שאפו לשלוט על שטחים כדרום טירול, טרנטינו, טרייסט, דלמטיה, איסטריה וצארה (זאדר). המדינאים הבינו שהסכם עם האוסטרו-הונגרים לא יסייע להם להשיג את הטריטוריות שהיו בשטח אוסטרו-הונגריה. באזורים אלה שכנו דוברי איטלקית והרצון לסיפוחם נבע מרעיון האירדנטה.
איטליה במלחמת העולם הראשונה.
על אף שבתחילה הייתה איטליה בעלת ברית של מדינות המרכז, במהלך מלחמת העולם הראשונה היא כרתה ברית עם צרפת ואנגליה נגד הקיסרות הגרמנית ואוסטרו-הונגריה וב־23 במאי 1915 נכנסה למלחמה בצד מדינות ההסכמה.
כך נפתחה החזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה. התחוללה לחימה בצפון איטליה בין ממלכת איטליה, ולצדה צבאות נוספים ממדינות ההסכמה, לבין אוסטרו-הונגריה, בתמיכת כוחות מן גרמניה. לאורך רוב שנותיה התנהלה החזית במלחמת חפירות סטטית בערוצי הנהרות איזונצו ופיאווה בשטחי צפון איטליה, סלובניה וקרואטיה של ימינו. לבסוף, מוטט הצבא המלכותי האיטלקי, בסיוע בריטי, צרפתי ואמריקאי את קווי ההגנה האוסטריים. מעורבות איטלקית הייתה גם בחזיתות אחרות.
תוצאות מלחמת העולם הראשונה.
בתוקף ההסדר שלאחר המלחמה, איטליה קיבלה שטח אוסטרי לשעבר לאורך הגבול הצפון-מזרחי.
אף על פי שאיטליה נכללה בצד המנצח במלחמה, חשו האיטלקים אכזבה מהמלחמה בגלל ההישגים המועטים־יחסית שהביאה להם, לעומת ההרס שגרמה. מעבר לעניין הרגשי, נזקי המלחמה – בנפש (חצי מיליון הרוגים וחצי מיליון נכים) וברכוש – גרמו לשפל כלכלי: אבטלה, חובות לאומיים, רעב, אינפלציה וכדומה. המצב הכלכלי הקשה וכישלונות נציגיה של איטליה בוועידות השלום אשר ויתרו על שטחים הביאו לעליית גורמים רדיקליים. פרץ משבר פוליטי: השמאל – קומוניסטים וסוציאליסטים אשר שלטו על מעמד הפועלים, מול הימין – לאומנים שדרשו החזרת שטחים וכבוד לאיטליה.
איטליה הפשיסטית, מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים (1922–1946).
עליית הפשיסטים לשלטון.
לפני מלחמת העולם הראשונה היה בניטו מוסוליני כתב צעיר בעיתונים סוציאליסטיים, אך בעקבות תמיכתו במלחמה הוא הצטרף לתנועה הפשיסטית הלאומנית, ואף שירת בעצמו בצבא האיטלקי במהלך המלחמה. מעט לאחר סיום המלחמה, ב־23 במרץ 1919, הוא הקים את ארגון -הלחימה (Fasci di Combattimento). הארגון ניסה להתמודד בבחירות הכלליות בנובמבר אותה השנה, כשהוא הציג אידאולוגיה שמאלית – תמיכה בהעלאת מיסי ירושה ובביטול המלוכה, אך הוא הפסיד למפלגה הסוציאליסטית השלטת. לקראת הבחירות הבאות החליט הארגון לשנות גישה ולהדגיש מסרים לאומניים ופופוליסטיים. הוא פנה אל העם הפשוט, בעיקר החלשים והעניים (שמספרם הלך וגדל). ב־1921 נכנסה המפלגה הפשיסטית לפרלמנט האיטלקי עם 35 מקומות (7 אחוזים מהקולות). למפלגה הצטרפו כל שכבות החברה. בית המלוכה האיטלקי ומשטרת איטליה תמכו בה.
ב־1922 הנהיג מוסוליני את "המצעד על רומא" – הפיכה שקטה בה הוא תפס את השלטון בפועל. במצעד על רומא רוכזו כחמישים אלף מחברי המפלגה הפשיסטית בצמתים סביב הבירה רומא, לכאורה כמחאה על ניסיון הסוציאליסטים לארגן שביתה נוספת. למעשה הייתה זו הפגנת כוח של המפלגה הפשיסטית ואמצעי לחץ על הממשלה, שאכן פעל: ראש הממשלה ג'ילוטי התפטר ופינה את מקומו למוסוליני, ששהה כל אותה עת במילאנו. ההפיכה התאפשרה רבות בזכות תמיכתם של המלך ורבים מקציני הצבא, שסירבו להפעיל את הצבא כנגד הפשיסטים.
מאז איחוד איטליה, בשנים 1860–1870, סירבו האפיפיורים להכיר באובדן שטחי מדינת האפיפיור. תהליך הפיוס בין ממלכת איטליה לכס הקדוש בראשות האפיפיור החל לקראת סיום מלחמת העולם, בתקופת ממשלת ויטוריו אמנואלה אורלנדו, וב־1929 הבשיל התהליך להסכמים הלטראניים. בהסכמים אלו הכירו הצדדים בקריית הוותיקן כמדינה עצמאית ובשאר השטח כשייך לממלכת איטליה, והסכימו על הכרזת הדת הקתולית כדת המדינה. מוסוליני וחבריו להנהגה הפשיסטית היו אתאיסטים ואף התנגדו לדת, אך הם רצו בהסכם ככלי לאחדות העם האיטלקי ואף להשגת תמיכת הקתולים מחוץ לאיטליה.
מדיניות חוץ.
מדיניות החוץ של מוסוליני הונחתה בידי שלושה יסודות מרכזיים: ראשית, המשך שאיפותיו של הממשל הליברלי הקודם: הממשל הקודם כרת ברית בת עשרות שנים עם הקיסרות הגרמנית ואוסטרו-הונגריה, אך זו הופרה לבסוף בידי האיטלקים, שחשקו בשטחים בחבל הבלקן ובצפון אפריקה. נקודה משמעותית נוספת במורשת המדינית הייתה היחס העוין כלפי האימפריה האתיופית, שהביסה את איטליה במלחמה האיטלקית–אתיופית הראשונה. יסוד שני במדיניות החוץ היה הרצון לפצות על העלויות הכבדות ששילמו האיטלקים במלחמת העולם הראשונה, כאשר השטחים המעטים שהם קיבלו מאוסטריה לא היו משמעותיים בעיניהם, במיוחד ביחס למרוויחות הגדולות מהמלחמה – הרפובליקה הפולנית השנייה וממלכת יוגוסלביה הבלקנית. יסוד שלישי היה השאיפה לחידוש ימי האימפריה הרומית העתיקה.
בשנת 1935 החלה המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. בעקבות תקרית גבול בה נהרגו מספר חיילים איטלקים פלשה איטליה לאתיופיה משתי חזיתות: סומליה האיטלקית בדרום ואריתריאה בצפון. באפריל 1936 נכבשה הבירה אדיס אבבה, וקיסר אתיופיה היילה סילאסי נמלט. בעקבות המלחמה עלתה ההערצה כלפי מוסוליני לשיא, ואיטליה פרשה מחבר הלאומים בעקבות סנקציות שהוטלו עליה במהלך המלחמה והשפיעו מעט מאד.
ב־1936 החלה מלחמת האזרחים בספרד. מוסוליני שלח את ה-"Corpo Truppe Volontarie" (כוח גדודי המתנדבים) לעזרת הלאומנים הספרדים בראשות הגנרל פרנקו, שקיבל סיוע גם מ"לגיון הקונדור" הגרמני, לעומת הרפובליקנים שקיבלו סיוע מברית המועצות. מטרותיהם של הזרים שהתערבו במלחמה היו בין השאר תמיכה בצד הדומה אידאולוגית להם, וניסויו של הצבא בלחימה בשטח כמעין הקדמה למלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה ונפילת הפשיזם.
מוסוליני שאף לספח לאימפריה האיטלקית שטחים נרחבים באפריקה ובמזרח התיכון. בהתאמה לשאיפות אלו חתמו האיטלקים והגרמנים על ברית הפלדה, מעט קודם לפלישת גרמניה הנאצית לפולין שפתחה את מלחמת העולם השנייה. למרות ברית זו והעוינות לפולנים, ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, ופייטרו באדוליו, הרמטכ"ל, חששו שלצבא המלכותי האיטלקי אין די טנקים, כלי רכב משוריינים ומטוסים למלחמה ארוכה ומשמעותית. מוסוליני, שהביע מיידית תמיכה בצד הגרמני, קיבל חלקית את עצתם, וכך איטליה הצטרפה בעצמה ללחימה נגד בעלות הברית רק באמצע 1940, בעת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
במקביל לניהול המלחמה בים התיכון ובצפון אפריקה נגד בעלות הברית, פתחה איטליה באוקטובר 1940 בפלישה ליוון. ב־1941, הכריזו מדינות הציר ובהן איטליה מלחמה גם על ארצות הברית ועל ברית המועצות, אם־כי האימפריה היפנית שמרה על נייטרליות ביחס לאחרונה. עד שנת 1943 הובס הצבא האיטלקי בצפון אפריקה ובברית המועצות.
מלחמת אזרחים, ניצחון בעלות הברית ושחרור.
בעקבות פלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943 פיטר המלך ויטוריו אמנואלה את מוסוליני, אסרו ומינה את מרשל פייטרו באדוליו לראש הממשלה. תוך כחודש וחצי חתם באדוליו על הסכם כניעת איטליה ללא תנאי, בניגוד לדעת גרמניה, שתפסה מייד את רוב שטח הארץ ושחררה את מוסוליני, שהנהיג בצפון מדינת בובות קצרת־חיים – הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית. בעלות הברית שנחתו בדרום התקדמו צפונה, בסדרת מבצעים שכונתה הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה. במקביל, הכוחות הנאמנים למוסוליני לחמו לצד הכוחות הגרמניים הפולשים במסגרת הצבא הרפובליקאי הלאומי, בעוד חיילים אחרים מצבא איטליה הצטרפו לתנועת ההתנגדות האיטלקית שמרדה בשלטונם. מאבק זה מכונה מלחמת האזרחים האיטלקית. באפריל 1945 גורשו הגרמנים מאיטליה, והפרטיזנים האיטלקים תפסו את מוסוליני והוציאוהו להורג בתלייה עם פילגשו.
רפובליקה – מ־1946 ועד ימינו.
לידת הרפובליקה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה נותרה כלכלת איטליה וחברתה במצב חלש ביותר. עם התפטרות המלך הקשיש ויטוריו אמנואלה ומינוי בנו אומברטו השני לתפקיד, שחל למעשה בשלהי מלחמת העולם ולהלכה רק ב־1946, התגבר הלחץ הציבורי לקיום משאל עם בדבר צורת הממשל תוך איום במלחמת אזרחים נוספת. המשאל התקיים לבסוף בראשית יוני 1946, ובו, לראשונה באיטליה, הורשו גם נשים להצביע. תומכי הרפובליקה ניצחו את תומכי המונרכיה ברוב של 54% ומועצה מחוקקת נבחרה לכתיבת חוקה לרפובליקה. המועצה אסרה על החברים הזכרים מבית סבויה – ממנו באה משפחת המלוכה – לשהות בשטח איטליה, איסור שבטל רק בשנת 2002.