הציור הידוע ביותר שלו הוא Die Rolandsknappen, ציור צבעי מים שהתפרסם באמצעות תערוכות בפרנקפורט, ברלין וגונסנהיים והיה פופולרי מאוד בכל מקום. יחד עם העירייה, האגודה לאמנות מיינץ רכשה תמונה זו תמורת 4,000 מארק. היא נמצא באחזקות של מוזיאון הארץ של מיינץ כעדות לתנועת הנצרתיים.
פרדיננד בקר, שהיה ידוע בחוגי האמנות קיבל הזמנה לשתי יצירות גדולות יותר מסוחר אמנות במינכן. בסוף אפריל 1877 נסע למינכן, שם התחיל את לימודיו בטבע לביצוע משימה זו בחודשים הבאים.
בתחילת אוגוסט 1877 חלה במחלה קשה ואושפז לבית חולים במינכן. שם בתחילה בריאותו השתפרה, אך לאחר מכן התדרדרה באופן דרסטי תוך זמן קצר.
פרדיננד בקר נפטר מטיפוס במינכן ב-21 באוגוסט 1877. גופתו הועברה למקום הולדתו ונקברה בבית העלמין הישן בגונסנהיים.
במיינץ-גונסנהיים נקרא רחוב ובית ספר על שם פרדיננד בקר.
ארמנד שנברגר
ארמנד שנברגר (בהונגרית: Schönberger Armand; גלגוץ, 2 באפריל 1885 – בודפשט, 4 בנובמבר 1974) היה צייר יהודי-הונגרי, גרפיקאי. שנברגר היה דודו של הצייר ג'רג' הג'י.
ביוגרפיה.
ארמנד שנברגר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור שנברגר (1855–1911) שוחט ומשגיח כשרות ושל יוזפה גליק. הוא התחיל את דרכו כצייר אוטודידקט, והעתיק תחילה את ציוריו של מיהאי מונקאצ'י, ואחר כך היה תלמיד קורס ציורי ערום ערב ופתוח של האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות. מאוחר יותר המשיך את לימודיו במינכן בבית ספר פתוח (חופשי) שהתנגד לאקדמיה בהנהגת הצייר הסלובני אנטון אז'בה . לאחר מותו של אז'בה, משנת 1905, הוא היה סטודנט באקדמיה הרשמית במינכן, שם היו ג'יי. סי. הרטריך ופ. האלם מוריו. מדי קיץ נסע לבית הספר הפתוח לציור במושבת האמנים של באיה מארה, בתקופה בה החלה התארגנות "ציירי הניאו". עד 1912 בילה שם כמעט כל קיץ, והצעירים שהתקבצו סביב הצייר היהודי-הונגרי בלה צובל השפיעו עליו מאוד.
בשנת 1909 ביקר בפריז, שם התוודע לתפיסת החלל של פול סזאן ולציוריו הקוביסטיים-אקספרסיוניסטיים של רובר דלונה, שהשפיעו באופן מכריע על אמנותו המאוחרת. באותו מקום המשיך בערבים באימוניו בציורי עירום של האקדמיה גראנד שומיאר. בתקופה זו הוא עדיין צייר את דיוקנאותיו ותמונות נוף שלו ברוח באיה מארה, אותם הציג בשנת 1910 ב"בית האמנים". כאות לשינוי גישה, הוא פירק מאוחר יותר את העבודות הללו, כך שלמעט כמה יוצאים מן הכלל (למשל, איש יושב לשולחן, 1906; אשת פריז, איש פריז, 1909), לא ניתן לשחזר אותן. הוא הציג בשנת 1913 כפסל בבית האמנים, אך מאוחר יותר חדל מפעילותו האמנותית בכיוון זה. הוא היה בין האמנים האוונגרדיים שהתקבצו סביב כתבי העת האינטלקטואלים של לאיוש קשאק, טט (Tett) בשנת 1915, ומא (Ma) בשנת 1916. הוא הציג בתערוכה השנייה שלהם ומאותו הזמן שיתף איתם פעולה. בשנת 1917 היה אחד החברים המייסדים של קבוצת הציירים "השבעה". ציוריו מתקופה זו מראים את ההשפעה החזקה של השמונה, במיוחד את ברטלן פור. עבודותיו מעידן זה תוארו על ידי המבקרים כחיפוש דרך (למשל, עירום בן, 1917; משפחה, 1918). בשנת 1919 היה שנברגר חבר הנהלה ב"איגוד לאמנויות יפות" לצד ג'יי. קמטי, ג'יי. נמש למפרט, דז'ה בוקרוש בירמן ואחרים.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הוא נקט עמדה לטובת האמנים מתקדמים, אך לא הלך בעקבות האמנים של "מא" שנאלצו להגר מהונגריה. הוא השתתף בתערוכות של בלוודר, שהוקמה בשנת 1921 בבית האמנים. הוא עבד בעיקר על רישומי דיו-פחם וגירים אקספרסיביים בתקופה זו (למשל, ראש נשי, דיוקן עצמי, מתחת לגשר, 1922), ובשנת 1923 הוצג בתערוכות בלוודר. הוא השתתף גם בתערוכות של החברה החדשה לאמנויות יפות ואיגוד האמנים החדשים, והיה חבר ליבה בחברה החדשה לאמנויות יפות מאז הקמתה. הוא הושפע מהצבעים של סזאן, הקוביסטים, האקספרסיוניסטים הגרמנים והפוביזם. הוא כלל מאפייני סגנון אלה בקומפוזיציה בונה (למשל: טבע דומם בראשית שנות העשרים; בתים על הגבעה, 1930; קומפוזיציה עירומה עם כלב, 1929). ציוריו בין שתי מלחמות העולם מתארים דיוקנאות וקומפוזיציות פיגורטיביות, כמו גם את סצנות חיי העיר הגדולים (בתי קפה, קונצרטים, נופי עיר). הוא עקב אחר עקרונותיו הציוריים, והציג כמה פעמים בין 1945 לבין 1958. התערוכות הקבוצתיות כללו את ניסיונותיו לטבע סוציאליסטי. בשנות השישים הושם דגש רב יותר על פינות חדרים אינטימיות, פעולות של הרמוניה מתווכת (למשל, אישה ישנה, 1964). עבודתו הגרפית והציורית יכולה להיחשב שווה ערך, ומעבירה את מורשת האוונגרד המוקדם בשני הז'אנרים.
אשתו הייתה מרגיט פירסט (1889–1940), בתם של דיולה פירסט ובורבאלה המבורגר, איתה התחתן ב-17 בינואר 1915 בטרזווארוש, בודפשט.
נונאטאקי טריו
נונאטאקי טריו (באנגלית: Trio Nunataks; מילולית: "נונאטאקי השלישייה" או "שלושת הנונאטאקים") הם קבוצה של שלושה נונאטאקים גדולים, בהרי הנסיך אלברט, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הנונאטאקים ממוקמים על רמת הקוטב, והם סמוכים מאוד זה לזה.
הנונאטאקים ממוקמים בצידו הדרומי של קרחון דייוויד, בסמוך ממערבית לקצהו של קרחון הולינגסוורת'.
היסטוריה.
מקור השם.
שמם של הנונאטאקים ניתן להם על ידי המחלקה הדרומית (the Southern Party), של משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1962–1963.
השם הוא תיאורי.
רוזליה זמליאצ'קה
רוזליה סמוילובנה זמליאצ'קה לבית זלקינד (ברוסית: Розалия Самойловна Землячка; 20 במרץ 1876 (לפי הלוח היוליאני) – 21 בינואר 1947) הייתה מהפכנית יהודייה רוסייה ופוליטיקאית סובייטית.
ביוגרפיה.
נעוריה ופעילותה המהפכנית עד 1920.
היא נולדה בבלארוס למשפחה יהודית עשירה של סוחרים מהגילדה הראשונה, וקיבלה השכלה בגימנסיה פונדוקליי לבנות בקייב ומאוחר יותר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ליון בצרפת.
למשפחתה היו נטיות מהפכניות. בגיל 17 החלה רוזליה להיות מעורבת בפעילות מהפכנית. היא עזבה את בית הספר והקדישה את חייה למהפכה. זמן מה לאחר מכן היא נעצרה על ידי האוכרנה, המשטרה הפוליטית של הצאר. היא נכלאה בבתי סוהר של הצאר ועד שנת 1896 כבר נעשתה מרקסיסטית. היא הצטרפה למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית מיד לאחר הקמתה (1898), ובשנת 1902 הצטרפה לסיעה של ולדימיר איליץ' לנין במפלגה הקומוניסטית, "הבולשביקים". בתקופה זו אימצה את שם המהפכה שלה "זמליאצ'קה". בשנת 1903 נבחרה למרכז המפלגה. היא הייתה פעילה בארגון המפלגה ועשתה את רוב זמנה בנסיעות בין סנקט פטרבורג, אודסה וערים שונות מחוץ לרוסיה, כדי להיפגש עם רוסים גולים.
זמליאצ'קה הייתה מעורבת בארגון המהפכה הרוסית הראשונה בשנת 1905. היא מילאה תפקיד מפתח בארגון הבריקדות במוסקבה. בהיותה דמות רדיקלית ידועה, בשנים הבאות היא נעצרה ונכלאה פעמים רבות. בזמן שישבה בכלא, היא נדבקה בשחפת ופיתחה מחלת לב. בשנת 1909 היא ברחה מרוסיה והצטרפה אל לנין ומנהיגים בולשביקים אחרים בגלות. בשנת 1914 היא חזרה למוסקבה. מנערותה היא עסקה בפעילות מהפכנית ומעולם לא עבדה בשום עבודה בתשלום עד למהפכת אוקטובר בשנת 1917.
בהיותה חברה מייסדת של הסובייט של מוסקבה, זמליאצ'קה הייתה בין האחראים על ההשתלטות הבולשביקית על המהפכה הרוסית בשנת 1917. בזמן מלחמת האזרחים שפרצה מיד לאחר מהפכת אוקטובר באותה שנה, היא חילקה את זמנה בין מוסקבה לבין חילות שדה בולשביקים שונים, שם היא עודדה את החיילים באמצעות נאומי תעמולה פוליטיים. לנין מינה אותה לקומיסרית פוליטית ראשית של הארמייה ה-8 של חזית הדרום באוקראינה ולאחר מכן של הארמייה ה-13 . לאחר שהבולשביקים תפסו את השלטון, הייתה זמליאצ'קה אחת מהמארגנים הראשיים של "הטרור האדום" . היא הייתה מעורבת במסע הדיכוי מתחילתו. היא תמכה בחיסול "אויבי המעמד" ולקחה חלק במקבצים הראשונים של ההוצאות להורג במוסקבה.
הטרור האדום בחצי האי קרים 1920–1921.
נראה כי קנאותה ושיטותיה החרידו אפילו את פליקס דזרז'ינסקי, ראש הצ'קה שכונה "פליקס איש הברזל", וכך בשנת 1920 היא הוצאה ממוסקבה ונשלחה לשמש כמזכירת הוועדה האזורית של המפלגה הקומוניסטית הרוסית (סניף המפלגה הבולשביקית) בחצי האי קרים, שהיה אחד מכיסי ההתנגדות האחרונים שנותרו בידי "הלבנים".
יחד עם בלה קון, ארגנה זמליאצ'קה את "הטרור האדום" בקרים בשנים 1920–1921, נגד חיילי הצבא הלבן לשעבר. בנובמבר 1920 הכניע הצבא האדום את המעוז האחרון של הרוסים הלבנים, תחת פיקודו של הגנרל פיוטר וראנגל, בסבסטופול. למרות הבטחת חנינה, למי שיניח את נשקו, מטעם מפקד החזית הדרומית של הצבא האדום, מיכאיל פרונזה, הוצאו להורג כ-50,000 שבויי מלחמה ואזרחים אנטי-בולשביקים, בהוראת קון וזמליאצ'קה. זמליאצ'קה הקפידה לבצע את מעשי הרצח ההמוניים באופן החסכני ביותר האפשרי. בתקופה זו הידלדלה התחמושת שבידי הבולשביקים, וזמליאצ'קה פסקה כי אין היגיון בבזבוז כדורים על שבויים המיועדים להוצאה להורג. אחת משיטותיה לקיצוץ בעלויות הייתה קשירת סלעים לרגליהם של הנידונים למוות והשלכתם מתוך סירות אל הים השחור. לעיתים קשרו החיילים מספר אנשים זה לזה בידיהם וברגליהם ונזרקו חיים לים. קון וזמליאצ'קה ציוו גם להטביע אניות עמוסות אדם.
לאחר מכן חזרה זמליאצ'קה למוסקבה וקיבלה את עיטור הדגל האדום, שהיה אז העיטור הסובייטי הצבאי הגבוה ביותר. היא הייתה האשה הראשונה שקיבלה את העיטור.
המשך הקריירה במפלגה הקומוניסטית.