ב-7 ביולי 1445 במהלך הקרב בין ואסילי השני, נסיך מוסקבה לבין הכוחות של חאנות קאזאן הנסיך נלקח בשבי. בהתאם לנוהג, כס נסיך מוסקבה הועבר לדמיטרי שמיאקה כי באותה התקופה הוא היה הבכור בין צאצאיו איוואן הראשון, נסיך מוסקבה. ואסילי השני הבטיח סכום כסף גדול לחאן, הצליח להשתחרר מהשבי ואף קיבל משוביו כוח צבאי שהיה צריך לעזור לו לחזור לשלטון. עם חזרתו של ואסילי למוסקבה, דמיטרי שמיאקה העביר לו את השלטון ללא בעיות וחזר לעיר אוגליץ' באזור מוסקבה. לצורך העברת כסף לשוביו ואסילי הגדיל מאוד את המיסים והדבר גרם להתמרמרות גדולה בקרב האצילים בנסיכות. רבים מהם ביקשו מדמיטרי לחזור למוסקבה. בתמיכתם, בפברואר 1446 הוא כבש את העיר והחל כהונה שנייה של שלטונו. מספר ימים לאחר מכך נתפס גם נסיך ואסילי. דמיטרי שמיאקה החליט לעוור אותו לאות נקמה על אחיו ואסילי הפוזל ושלח אותו לאוגליץ'. אבל השלום בין בני הדודים היה שברירי מאוד. בסוף שנת 1446 כוחות שתמכו בואסילי השני התקרבו למוסקבה וב-17 בפברואר 1447 הוא החזיר לעצמו את השלטון.
דמיטרי שמיאקה המשיך במאבק צבאי, אך ללא הצלחה והפסיד במספר קרבות. בשנת 1452 הוא הצליח להימלט לנובגורוד וככל הנראה הורעל שם בשנת 1453.
פובליוס אובידיוס נאזו
לחשן
לחשן הוא אדם הנמצא בקרבת הבמה בתיאטרון, ותפקידו לסייע לשחקן שעל הבמה במקרה ששכח את המילים שעליו לומר, או ששכח לנוע למקום על הבמה שבו עליו להיות. הטכנולוגיה המודרנית מאפשרת למקם את הלחשן שלא בקרבת הבמה, תוך שימוש באוזניות אלחוטיות.
בדרך כלל עוסק בתפקיד זה מנהל ההצגה, שבידיו הטקסט המלא של המופע, ובו גם ההעמדה של כל סצנה.
לחשנים היו בעבר חלק קבוע בצוות התיאטרון, אך כיום בתיאטרון מקצועי הסתייעות בלחשן נחשבת לחוסר מקצועיות. לעיתים אין להימנע ממנה, למשל כאשר מדובר בשחקן שזיכרונו נחלש, והוא זקוק לנוכחות של לחשן, לפחות ליתר ביטחון.
מרדכי אלטשולר
מרדכי אַלְטְשוּלֶר (25 באוקטובר 1932 - 18 ביולי 2019) היה פרופסור במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית וחתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת 1991.
ביוגרפיה.
מרדכי אלטשולר נולד בעיר סובלקי שבפולין למשפחה אמידה. סבו, אליעזר מרדכי אלטשולר, שעל שמו הוא קרוי, ייסד את האגודה הראשונה של "חובבי ציון".
עם הפלישה הסובייטית לפולין ב-1939 הוא הוגלה ביחד עם הוריו ואחיו לצפון ברית המועצות, ואחותו הבכורה נרצחה בשואה. הוריו עבדו שם בעקירת יערות, והוא הלך לכיתה א' בבית ספר רוסי בכפר סמוך. בהתאם להסכם בין ברית המועצות וממשלת פולין הגולה בלונדון, משפחתו שוחררה ממאסר בצפון והם נדדו לאסיה התיכונה. משם הגיע לקולחוזים במחוז סברדלובסק שבהרי אורל. שם שוב למד בצורה בלתי סדירה בבתי ספר שבכפרים הסמוכים.
בעקבות ההסכם בין ברית המועצות והשלטונות הפולניים לאחר מלחמת העולם השנייה שבה המשפחה לפולין בראשית 1946, אולם בגלל האנטישמיות האלימה לא יכלה המשפחה לשוב לעיר מגוריה שלפני המלחמה, והיא התיישבה בעיר וורוצלב שבשלזיה התחתית וקיבלה דירה של גרמנים שגורשו ממנה. כאן למד כשנתיים בבית ספר יידיש וסיים ארבע כתות של בית ספר יסודי.
הצטרף לתנועת נוער ציונית, ועם פירוק תנועות הנוער הציוניות בסוף 1948 התארגנה קבוצה של נערים ונערות תחת השם "נוער יהודי לעזרת הכפר הפולני", אשר חבריה עבדו בחקלאות, כהכשרה לעלייה לארץ ישראל, ובערבים שרו שירים עבריים ורקדו הורה.
אלטשולר יצא מפולין עם חבריו לתנועה בדצמבר 1949, והגיע לישראל בינואר 1950. הקבוצה הופנתה לקיבוץ נען, ושם שהתה במסגרת עליית הנוער עד לגיוס. בשנים 1951–1953 שירת אלטשולר בצה"ל במסגרת הנח"ל לאחר מכן הצטרף כחבר בקיבוץ נווה אור שבעמק בית שאן.
כעבור זמן עזב את הקיבוץ ועבר לתל אביב, שם עבד בעבודות דחק. במרבית השנים למד בהשכלה בכתב וב-1955 קיבל תעודת בגרות כאקסטרן. בשנים 1962-1956 למד באוניברסיטה העברית לתואר הראשון בחוגים להיסטוריה כללית ולספרות עברית, שאותם סיים בהצלחה. ב-1964 סיים את לימודיו לתואר השני בתולדות עם ישראל והתקבל למדריך בחוג ליהדות זמננו.
ב-1972 זכה לתואר דוקטור והועלה לדרגת מרצה במכון ליהדות זמננו. ב-1986 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית, ויצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס ב-2002. נפטר ב-18 ביולי 2019.
מרדכי אלטשולר היה נשוי ליונה שיבר, דוקטור לספרות מהאוניברסיטה העברית, שעבדה שנים רבות כמורה לספרות ולמקרא בבתי ספר תיכוניים, ולזוג שני ילדים. בנו הבכר, איתי אלטשולר, הוא צייר, משורר ומייסד שיטת אלטשולר.
פעילות אקדמית בישראל.
בשנים 1979-1972 שימש כעורך של כתב העת "בחינות – עיון ומחקר בבעיות יהודי ברית המועצות ומזרח אירופה", בהוצאת האוניברסיטה העברית. בשנים 1998-1977 שימש אלטשולר כראש המדור ליהודי מזרח אירופה במכון ליהדות זמננו וארבע שנים (1985-1982) כיהן כראש המכון. בשנים 2001-1988 הוא עמד בראש המרכז לחקר ולתיעוד יהדות מזרח אירופה באוניברסיטה העברית. משנת 1998 ועד שנת 2007 הוא היה העורך הראשי של כתב העת האוניברסיטאי Jews in Eastern Europe שלאחר מכן הוסב שמו ל-Jews in Russia and Eastern Europe . הוא גם משמש יועץ מדעי לפרויקטים מסוימים ביד ושם, מכון בן צבי ועוד.
מחקר במוסדות אקדמיים בחו"ל.
ב-1990 היה עמית מחקר בכיר במכון ללימודים מתקדמים, באוניברסיטת קולומביה, בניו יורק. שנה לאחר מכן עבד כחוקר בכיר במכון קנאן ללימודים רוסיים מתקדמים ובמרכז וודרו וילסון בוושינגטון .ב-1995 כיהן כעמית מחקר בכיר במכון אוקספורד ללימודי עברית ויהדות. במסגרת עבודתו על מחקריו האחרונים הוא היה חוקר בכיר (1998-1997) במרכז המחקר הסלאבי שבאוניברסיטת הוקאידו, בסאפורו שביפן, ובשנים 2002-2001 במרכז ללימודי הדת העולמית, אוניברסיטת הרווארד, ובמכון טאובר לחקר יהדות אירופה, אוניברסיטת ברנדייס. מאז 1989 עבד רבות בארכיונים הסובייטיים לשעבר במוסקבה, סנקט פטרבורג, קייב ועוד.
מחקריו.
היבסקציה בברית-המועצות (1930-1918): בינלאומיות לקומוניזם.
ספר זה הוא עיבוד של עבודת הדוקטור של אלטשולר ועוסק בתולדות הסקציה היהודית במפלגה הקומוניסטית ומגמותיה. היבסקציה הייתה חלק מן המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות שפעלה בעיקר ביידיש. לדעתו של אלטשולר, בניגוד למה שמקובל במחקר הייתה זו תנועה לאומית יהודית, שפעיליה היו יידישיסטים שרצו שהמשך הקיום היהודי יהיה מבוסס על יידיש ועל תרבות יהודית חילונית תוך התאמה אנטי-ציונית והמשך קיום הקיבוץ היהודי כקיבוץ נפרד. בהתחלה לא הייתה להם השפעה ברחוב היהודי, אחר כך הם היו פעילים גם בהתיישבות היהודית החקלאית שהייתה בקרים. בשנים 1937-38 במסגרת הטיהורים נרצחו רוב חברי היבסקאציה, הנותרים שבהם, הסופרים, נרצחו ב-1952. המפלגה הקומוניסטית עודדה את קיום היבסקאציה על מנת ליצור סובייטיזציה של הציבור היהודי. הפעילים לעומת זאת, שחלקם היו יוצאי הבונד וחלקם יוצאי פועלי ציון, חתרו לפיתוח בתי ספר יהודים בשפת היידיש במסגרת הצרה שהותרה להם. הספר ראה אור בשנת 1980, בהוצאת מורשת וספרית פועלים.
בריוו פון יידישע סאוועטישע שרייבערס.
הספר הוא אסופת מכתבים ביידיש של סופרים יידים (שרובם נרצחו בברית המועצות לאחר מכן), אל חבריהם הסופרים בארצות הברית. אלטשולר הקדים מבוא נרחב על היחסים בין סופרי יידיש בברית המועצות לחבריהם לעט בארצות הברית והוסיף לאגרות הערות.
יהודי מזרח קווקז: תולדות היהודים ההרריים מראשית המאה התשע-עשרה.
ספרו זה של אלטשולר ראה אור ב-1990 ועליו הוא זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל ובפרס יצחק בן-צבי. זוהי ההיסטוריה הראשונה של שבט יהודי זה שגר במזרח הקווקז. הספר מתאר את תולדותיהם מראשית המאה ה-19 עד שנות השבעים של המאה העשרים והוא עוסק בהיבטים שונים ובהם היסטוריה, דמוגרפיה, השפה והתרבות. שפתם שייכת למשפחת השפות הפרסיות, נכתבה בעברית ואחר כך העבירו ללטינית. היה להם תיאטרון משלהם. הם היו יהודים השונים מהמקובל: רוכבים על סוסים עם נשק, מתחתנים עם נשים רבות. על שמו של אחד מיוצאי העדה, רבי יעקב יצחקי, שעלה לארץ ישראל ב-1906 קרוי היישוב באר יעקב.
הקיבוץ היהודי בברית-המועצות בימינו: ניתוח סוציו-דמוגרפי.
הספר מושתת על נתונים סטטיסטיים שפורסמו בברית המועצות משלהי שנות החמישים ועד סוף שנות השבעים. נדונות בו בעיות כגון הקשיים לגבי קביעת גודלו של הקיבוץ היהודי בברית המועצות והתפלגותו בין האזורים השונים של המדינה. תשומת לב מיוחדת מוקדשת בו לחלוקתה של האוכלוסייה היהודית בין המינים וההשלכות הדמוגרפיות הנובעות מכך. פרק מיוחד מוקדש לרמת ההשכלה של יהודי ברית המועצות וכן לסטודנטים היהודיים במוסדות להשכלה גבוהה ובבתי ספר העל תיכוניים מקצועיים. בספר זה נעשה גם הניסיון הרציני הראשון לנתח בצורה מעמיקה את הריבוד החברתי של יהודי ברית המועצות והמקצועות בהם הם מועסקים. הספר בצורה מורחבת ומעודכנת הופיע באנגלית בשם Soviet Jewry Since the Second World War
Soviet Jewry on the Eve of the Holocaust A Social and Demographic Profile.