ב-2004 הצטרף טן ל-Capdiv, החוג לפעולה וקידום השוֹנוּת בצרפת, ויחד עם חברו פטריק לוֹזֶה החל לפעול להקמת פדרציה של ארגוני השחורים בצרפת. בעקבות יוזמתו הוקם ב-2006 ארגון CRAN (Conseil représentatif des associations noires de France - המועצה המייצגת של הארגונים השחורים בצרפת), המאגד כ-60 ארגונים שונים של יוצאי אפריקה והאיים הקריביים בצרפת ופועל להשגת שוויון אמיתי ולא תאורטי לכל אזרחי המדינה. לואי-ז'ורז' טן כיהן שנים אחדות בתפקיד דובר הארגון, ובשנת 2011 נבחר לתפקיד נשיא הארגון.
פרסומיו.
מרבית ספריו של טן יצאו לאור בצרפתית בלבד, למעט "מילון ההומופוביה", שיצא לאור בתרגום לאנגלית ב-2008, ו"המצאת התרבות ההטרוסקסואלית" שיצא לאור באנגלית ב-2012.
מופאק טריף
הפארק הלאומי גרחונאי
הפארק הלאומי גרחונאי (בספרדית: Parque nacional de Garajonay) משתרע על פני 40 קמ"ר באי לה גומרה שבאיים הקנריים. הוא הוכרז כפארק לאומי ב-25 במרץ 1981 וב-1986 הכריז עליו אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה.
כ-70% משטח הפארק מכוסים ביער סובטרופי לח מסוג לאוריסילבה, האופייני לאיים הקנריים, לאיים האזוריים ולאיי מדיירה, ומאופיין במינים שונים של עריים. בתקופת השלישון כיסו יערות מסוג זה את דרום אירופה, אך הם נעלמו כתוצאה משינויי האקלים. שטח היער בלה גומרה הצטמצם אף הוא, בכ-65%, עקב פעילויות של האדם, בהן ברוא יערות לצורכי מרעה, שרפות ונטיעת עצים כגון אורן ואקליפטוס, המהווים מין פולש באי. הנהלת הפארק פועלת כיום לעקירתם של עצים אלה במקומות בהם הם מפריעים להתפתחות היער. באזורים הגבוהים יותר בפארק, החשופים יותר לשמש ולרוח, הצמחייה דלילה יותר. בדרום הפארק מפנים העריים את מקומם לעצי אשור ואברשיים. בסך הכל, יש בפארק כ-450 מיני צמחים, מהם 34 מינים אנדמיים.
מאפיין נוסף של הפארק הוא סלעי הבזלת העצומים שקיימים בו, שריד להרי געש קדומים שעברו תהליכי סחיפה. חלק מהסלעים היו קדושים לתושבים הילידים של האי.
כמה מבעלי החיים בפארק, ובהם לטאת גומרה וחומט הקנריים המערביים הם אנדמיים לאי. כן נפוצים בו שני מיני יונים החיים רק באיים הקנריים, יונת בולה ויונת ער. כן חיים בפארק כאלף מינים של חסרי חוליות, מהם כ-150 אנדמיים.
שמו של הפארק ניתן לו על שם ההר הגבוה ביותר בו, הר גרחונאי, המתנשא לגובה של 1,484 מעל פני הים. ההר עצמו נקרא על שמם של גארה וחונאי, גיבורי פולקלור מקומי, המזכיר את רומיאו ויוליה. השניים היו עתידים להינשא, אך ביום האירוסין שלהם, התפרץ הר געש. משפחותיהם סברו כי מדובר בסימן רע, ולכן אסרו עליהם להינשא. השניים ברחו אל היער, ושמו קץ לחייהם.
אבנר טריינין
אבנר טריינין (14 בפברואר 1928 - 7 באוקטובר 2011) היה משורר ישראלי ופרופסור לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
טריינין נולד בתל אביב ב-14 בפברואר 1928. בגיל שנתיים עברה משפחתו לירושלים. למד בבית הספר תחכמוני ובגמנסיה העברית.
החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימודיו נקטעו עקב מלחמת העצמאות שבה שירת בחיל המדע. הוא סיים תואר שני ב-1954 וקיבל תואר דוקטור בכימיה ב-1958 בהנחיית פרופ' גבריאל שטיין, על "ספקטרום של יונים". לאחר מכן יצא לפוסט דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג', שאותו עשה בהנחיית חתן פרס נובל פרופ' רונלד ג'ורג' רייפורד נוריש. לאחר שנה חזר למשרה במחלקה לכימיה-פיזיקלית באוניברסיטה העברית. בשנת 1963 קיבל דרגת מרצה בכיר, ב-1965 היה לפרופסור חבר ומשנת 1971 פרופסור מן המניין. בין השנים 1975 ל-1978 שימש כדיקן הפקולטה למדעי הטבע. בשנת 1997 פרש לגמלאות. שימש כמרצה אורח באוניברסיטת ברנדייס בניו יורק. בתחילת דרכו חיבר ספר לימוד בכימיה לבתי-ספר תיכוניים, שיצא לאור במספר מהדורות.
ספר השירה הראשון שלו, "אזובי-קיר", יצא לאור בשנת 1957, במהלך לימודיו לתואר דוקטור. בסך הכל פרסם במהלך השנים 12 ספרי שירה. על פעילותו זו זכה בפרסים אחדים, בהם פרס מילוא.
טריינין היה חבר באקדמיה ללשון העברית.
טריינין נפטר בירושלים ב-7 באוקטובר 2011 ונטמן בהר המנוחות.
משפחתו.
ב-1949 נישא לפילוסופית רבקה שכטר ונולדו להם שתי בנות: הילה קנובלר, משוררת ופרופסור לרפואה, ומילאת טריינין-פייטלסון, פרופסור לביולוגיה ומרצה בבית הספר לרפואה שליד האוניברסיטה העברית. אחיו הוא האלוף אברהם טמיר.
ג'וליו אנדראוטי
ג'וליו אנדראוטי (באיטלקית: Giulio Andreotti; 14 בינואר 1919 - 6 במאי 2013) היה מבכירי המדינאים האיטלקים שלאחר מלחמת העולם השנייה. הוא כיהן כראש ממשלת איטליה בשנים 1972-1973, 1979-1976 ו-1985-1992. כמו כן שימש בתפקיד שר ההגנה, שר החוץ ושר הפנים. החל משנת 1991 כיהן אנדראוטי כסנטור לכל החיים בפרלמנט האיטלקי.
חייו.
אנדראוטי נולד ברומא וסיים בה את לימודי המשפטים. לאחר מלחמת העולם השנייה וכינון הרפובליקה האיטלקית הצטרף אנדראוטי לשורות המפלגה הדמוקרטית-נוצרית. אנדראוטי נחשב לבן-חסותו של מנהיג המפלגה, שהייתה מפלגת השלטון באיטליה במשך שנים רבות, אלצ'ידה דה גספרי (Alcide De Gasperi). אנדראוטי נבחר לפרלמנט האיטלקי בשנת 1946. כאשר נבחר להיות ראש ממשלת איטליה בפעם השנייה הוא מינה את טינה אנסלמי כשרה בממשלתו, בפעם הראשונה בתולדות המדינה. הוא היה ראש ממשלת איטליה האחרון מטעם המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, ותקופת הכהונה האחרונה שלו כראש ממשלה (1985-1992) התאפיינה בגילויי שחיתות רבים במפלגת השלטון, דבר שהביא לבסוף למפלתה בבחירות, ולהתפרקותה בשנת 1994.
בשנת 1993 נחקר אנדראוטי בחשד לקיום קשרים עם המאפיה האיטלקית, חקירה אשר הובילה למשפט שזכה לתהודה תקשורתית רבה באיטליה. בסרט "הסנדק חלק שלישי", מופיעה הדמות דון ליצו לוקאזי, פוליטיקאי רם-דרג בעל קשרים למאפיה. דמות זו בוססה בצורה מסוימת על דמותו של אנדראוטי. בסרט, קודם שלוקאזי נרצח, לוחש לו הרוצח: "כוח מחליש את מי שאין לו את זה" (משפט שנטבע על ידי אנדראוטי עצמו, כפרפרזה על אמרתו של יריבו הפוליטי ג'נקראלו פייטה: "כוח מחליש אותך").
אנדראוטי סבל מעקמת, דבר שלא מנע ממנו להיות פוליטיקאי מצליח ואהוד. הוא כונה בעקבות כך "הגיבן". אנדראוטי גם כונה באיטליה "ג'וליו האלוהי" (Divo Giulio - כינוי שמקורו מיוליוס קיסר) וזאת בזכות הוותק הרב שהוא צבר בפוליטיקה האיטלקית, אופיו הסמכותי וכושר המנהיגות שלו.
סרט בשם "Il Divo" הופק על חייו של אנדראוטי, וזכה בפרס המבקרים בפסטיבל קאן בשנת 2008. בשנת 2006, בגיל 87, נענה אנדראוטי לבקשה להציג את מועמדותו לתפקיד נשיא הרפובליקה האיטלקית, אך הפסיד.
אנדראוטי נודע בקשריו ההדוקים עם מוסדות הכנסייה הקתולית באיטליה וכן עם הוותיקן. יש הטוענים כי אנדראוטי לא עשה את המירב כדי להציל את חייו של ראש ממשלת איטליה לשעבר וחברו למפלגה, אלדו מורו אשר נחטף על ידי ארגון הבריגדות האדומות והוצא להורג על ידם בשנת 1978. בשנת 2009 צוין באיטליה יום הולדתו ה-90 של אנדראוטי במגוון רחב של כתבות בתקשורת. אנדראוטי כתב ספרים רבים ולעיתים מאמרים בעיתונות האיטלקית. אנדראוטי נודע באימרותיו הציניות, בהן:
נפטר ב-6 במאי 2013 בביתו שברומא, והוא בן 94 במותו.
שאנהאיגוואן
שָׁאנְהָאיגְווָאן (סינית: 山海關; פין-יין Shānhǎi Guān; מילולית "מעבר בין הר לים") או מעבר שָׁאנְהָאי, היא עיר, חלק מנציבות העירונית צִ'ינְחְוָאנְגְדָאוֹ בחביי שברפובליקה העממית של סין, כ-300 קילומטרים מזרחית לבייג'ינג, בירת סין. על המעבר מגינה מצודת שָׁאנְהָאיגְווָאן השוכנת בקצה המזרחי של החומה הגדולה של סין, ויחד עם ג'וּיוּנְגגְווָאן וגְ'יָאיוְּגְווָאן מהווה את אחד משלושת המעברים העיקריים שלה.
היסטוריה.
מעבר שָׁאנְהָאיגְווָאן הוא מעבר צר בין הר יֵן מצפון לו, לבין ים בוהאי מדרום לו המחבר בין צפון מזרח סין לאזור המרכז המזרחי של סין. המעבר שימש במהלך ההיסטוריה הסינית כקו הגנה כנגד שבטי נוודים ממנצ'וריה, כדוגמת החיטאן, היורצ'ן והמאנצ'ו.
ביצורים נבנו במקום בתקופת שושלת צ'י הצפונית ושושלת טאנג, אבל המצודה של ימינו (כמו כל החומה הגדולה של סין) נבנתה בתקופת שושלת מינג (1644-1368). ראשיתה עוד בתקופת הקיסר חוֹנְגְווּ, מייסד שושלת מינג שהקים מצודות מגְ'יָאיוְּגְווָאן בגאנסו שבמערב ועד שָׁאנְהָאיגְווָאן בחביי. את המצודה בשָׁאנְהָאיגְווָאן הקים שׂוּ דָה, מפקד בצבא מינג ב-1381. מאוחר יותר חיזק צִ'י גִ'יגוָאנְג (1588-1528), מפקד בצבא מינג בתקופת הקיסר גְ'יָאגִ'ינְג (שלט 1567-1521), את הביצורים סביב שָׁאנְהָאיגְווָאן שהפכה לאחד המעברים המבוצרים ביותר בסין.
החל מתקופה זו מכונה המצודה בשָׁאנְהָאיגְווָאן בתואר "המעבר הראשון תחת השמים" (天下第一关, בפין-יין Tian Xia Di Yi Guan). שם זה מיוחס לשְׂיָאו שְׂייֵן (蕭銑 בפין-יין Xiao Xian), מלומד מתקופת שושלת מינג, שכתובת של תואר זה בקליגרפיה שהכין מאוחסנת במצודה.