שטחי A מתחלקים ל-15 גושים, ואלו הם (מצפון לדרום):
הסמכות החוקית.
על פי הסכמי אוסלו, הרשות הפלסטינית היא בעלת השליטה האזרחית והביטחונית בשטחי A, ולשם כך צה"ל נסוג משטחים אלו: .
עם זאת, מעצם טיבם של ההסכמים כהסכמי ביניים, נקבע כי מעמד השטחים לא ישונה:
מקור הסמכות והתחולה של החוק הצבאי הישראלי בשטחי A הם סוגיה השנויה במחלוקת משפטית: לדעת יואל זינגר, שהיה יועמ"ש משרד החוץ וניהל מהצד הישראלי את המשא ומתן על הסכמי אוסלו, הממשל הצבאי לא חדל מלהיות מקור הסמכות החוקית גם בשטחי A, אלא רק נסג כדי לאפשר לרשות הפלסטינית לפעול במקום בצל סמכותו. כראיה לכך הוא מציין את הלשון המינימלסיטית של ההסכם לפיה הממשל הצבאי 'ייסוג' בלבד. גם הותרת הסמכות השיורית בידי ישראל תומכת בגישה לפיה הממשל הצבאי הוא עדיין מקור הסמכות גם בשטחי A. לעומתו, פרופסור איל זמיר ופרופסור איל בנבנישתי סבורים כי מעמד אזורים אלו אינו נקבע על פי הסכמים והצהרות, אלא לפי השליטה בפועל. כיוון שהשליטה המלאה בשטחי A היא של הרשות הפלסטינית - היא נחשבת גם למקור סמכות עצמאי. לפי גישה זו, התפיסה הלוחמתית של ישראל אינה חלה על שטחים אלו, וישראל אינה אחראית להפרת זכויות אדם המתבצעת בשטחי A.
כניסת ישראלים לשטח A.
עם מסירת השליטה על הערים הערביות ברצועת עזה לידי הרשות הפלסטינית ב-1994, נאסרה כניסת ישראלים אליהן (למעט מקרים חריגים של כניסת עיתונאים, פעילי זכויות אדם, רופאים ואיחוד משפחות) בצו של אלוף פיקוד הדרום. מאז השתלטות החמאס על שטח הרצועה ב-2007, מוגדרת רצועת עזה על ידי מערכת הביטחון הישראלית כ"ישות עויינת" ואסורה הכניסה אליה גם על עיתונאים ישראלים. נכון ל-2022, אזרחים ישראלים (לרבות ערבים-ישראלים) מנועים מלהיכנס לרצועת עזה. יחד עם זאת, מדי שנה מתבצעות כניסות בודדות (באישור מערכת הביטחון) של ערבים-ישראלים במסגרת פעילות הומניטרית.
מאז אוקטובר 2000, ראשית האינתיפאדה השנייה, אסורה לישראלים הכניסה לשטחי A ביהודה ושומרון לפי צו אלוף פיקוד מרכז. עם זאת, בפועל צה"ל אינו אוכף את האיסור על ערביי ישראל, ואף יהודים רבים נכנסים לשטחי A לחנויות, מוסכים ושירותי דרך. חרף הסכמי אוסלו, מאז האינתיפאדה השנייה צה"ל מבצע פעילויות יזומות גם בשטחי A.
Deep in the Motherlode
סנוקר ים
סנוקר ים הוא משחק שולחן צפון אירופאי הנקרא גם נווס (novuss), קארונה. המשחק פופולרי מאוד במדינות הבלטיות וצפון אירופה. המשחק לשניים או ארבעה אנשים.
למרות כללי המשחק הפשוטים יחסית, "סנוקר ים" הוא משחק אסטרטגי, אנרגטי וסוחף. את המשחק משחקים עם מקלות סנוקר, שניים או ארבעה שחקנים. במהלך המשחק, השחקנים נמצאים תמיד בצד אחד של השולחן. תכונה זו הופכת את המשחק לנגיש לאנשים על כיסא הגלגלים (בגרמניה, קנדה, ארצות הברית, ליטא ועוד מדינות נערכות תחרויות בהן השחקנים על כיסא הגלגלים ושחקנים רגילים מתחרים זה בזה בלי שום הגבלות). את המשחק משחקים באמצעות מקלות סנוקר עם כלים עגולים ושטוחים העשויים מעץ (ולא עם כדורים כמו במשחקי ביליארד רגילים). התכונה הזאת נותנת למשחק גמישות מבחינת המיקום, כלומר אין צורך בעמידת השולחן בצורה אופקית מושלמת ואף ניתן לשחק את המשחק על הספינה או יאכטה, מכאן שם המשחק "סנוקר ים".
היסטוריה של המשחק.
על פי מקורות בריטיים, משחק "סנוקר ים" הופיע לראשונה בפאבים בריטיים באנגליה עוד במאה ה-17. אותם המקורות טוענים כי המשחק ראשון נוצר על ידי ימאים בריטיים על פי סקיצה שיצרו וויקינגים. לטענת הנורווגים המשחק שאבותיו וויקינגים הוא למעשה האב טיפוס של משחק הביליארד. מקורות בריטים אחרים טוענים, כי המשחק הובא מאזור נפאל שבהודו במאה ה-17. באותה התקופה הייתה הודו אחת הקולוניות של בריטניה. המשחק המקורי (הודי) - נקראה קארום (או סנוקר אצבע). הימאים הבריטיים שינו במקצת את לוח המשחק, הוסיפו מקלות ושינו את כללי המשחק. הם הביאו את המשחק לבריטניה שם במהרה הפך המשחק "סנוקר ים" לופולארי ונמצא כמעט בכל פאב.
כך או כך, בין השנים 1927-1925, ימאים מלטביה ו/או אסטוניה (תלוי את מי שואלים) לקחו עימם סקיצה של המשחק דומה שראו בפאבים בריטיים. הם יצרו משחק חדש לאחר שהוסיפו שינויים ושכלולים, ובנו שולחן ראשון. משחק השולחן כבש במהרה ערי נמל כדוגמת Ventspils ,Tallinn ו-Liepaja. המשחק הפך לפופולרי מאוד במדינות הבאלטיות, ואף קיבל הכרה כספורט רשמי לאומי בתקופה הסובייטית (1989-1945), ההוכרה הזאת נשמרת גם היום (2013).
כללי המשחק.
עונשים.
העונש תקף במקרים הבאים:
!במידה ולשחקן שביצע עבירה יש את כל שמונת הפולים על השולחן – מופעל "כלל החוב". על פי כלל החוב השחקן היריב צריך לזכור להחזיר למשחק פול של השחקן מיד לאחר שהצליח להכניסו לסל. כלל זה יופעל בהתאם להסכם בין הצדדים, כפי שייקבע לפני תחילת המשחק.
המשחק היום.
היום למשחק הזה שמות רבים: סנוקר ים, נווס (novuss), ביליארד באלטי, קארונה. ברחבי העולם קיימות ליגות של "סנוקר ים" ונערכים תחרויות ביניהם - גביעת אירופה והעולם בנסוקר ים שבין המשתמשים יש גם אנשים על כיסאות גלגלים.
Many Too Many
יעקב מאיר קרינסקי
מ&quot;מ קרינסקי
מ. מ. קרינסקי
מ.מ. קרינסקי
מאגנוס קרינסקי
מאנוס קרינסקי
מנוס קרינסקי
יעקב מנוס קרינסקי
אל תיגע בזמיר (סרט)
אל תיגע בזמיר (באנגלית: To Kill a Mockingbird, הסרט הופץ במקור בישראל בשם מות הזמיר, אך בהפצות חוזרות ב-DVD, בשידורי הטלוויזיה ובסינמטקים הוא נקרא "אל תיגע בזמיר") הוא סרט קולנוע משנת 1962 לפי הרומן באותו שם זוכה פרס פוליצר מאת נל הרפר לי, העוסק בגזענות בדרום ארצות הברית ובקבלת השונה. הסרט, בהפקתו של אלן ג'יי פאקולה, בבימויו של רוברט מאליגן (שהיה מועמד עבורו לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר) ובכיכובם של גרגורי פק (שזכה עבורו בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב) ומרי בדהם (שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בגיל 10 בלבד), זכה גם בפרסי אוסקר לעיבוד האמנותי ובפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר והיה מועמד לארבעה פרסי אוסקר נוספים (בהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר). הסרט נבחר ב-1995 לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, הגיע למקום ה-34 ברשימת "מאה שנים... מאה סרטים" של מכון הסרטים האמריקאי וגיבורו, אטיקוס פינץ', זכה במקום הראשון בין הגיבורים ברשימת "מאה שנים... 100 גיבורים ונבלים".
עלילת הסרט.
הסיפור מתרחש במחוז מיקום שבאלבמה, בשנת 1935 ומסופר מנקודת ראותה של הילדה בת התשע, סקאוט פינץ' (בגילומה של מרי בדהם). ג'ין לואיז ("סקאוט") פינץ' ואחיה הגדול ג'ם, הם ילדיו של עורך דין בשם אטיקוס פינץ' (בגילומו של גרגורי פק). דמיונם של סקאוט וג'ם עוסק בשכנם, הקרוי בו (בגילומו של רוברט דובאל באחד מתפקידיו הראשונים על הבד), שלא יצא מהבית מזה עשרות שנים כיוון שנכלא בביתו על ידי אביו כעונש על מעשה משובה בנעוריו והם סקרנים מה מראהו וניזונים בעיקר משמועות זדוניות על אודותיו. עם זאת, נראה כי השכן המסתורי משאיר לילדים מיני מתנות קטנות בגזע עץ חלול ליד ביתו.
סקאוט וג'ם מתבגרים על רקע משפט שבו מתגייס אביהם לייצג צעיר שחור הנאשם באונס נערה לבנה. הנאשם, טום רובינסון, הוא צעיר שחור, שנחשב בעיירה לפני האשמתו כאדם טוב לב, הגון וישר. הוא נאשם באונס הנערה הלבנה מאילה יואל, ואנשי העיירה, הנגועים בדעות קדומות, מקבלים כמובנת מאליה את אשמתו. השופט טיילור מטיל על עורך הדין אטיקוס פינץ' את ייצוג טום רובינסון בבית המשפט, ואטיקוס, המכיר את טום ומקבל את גרסתו, מסכים לייצגו.
מכאן מוצגות בעלילה הדעות הקדומות והגזענות השוררים בעיירה. תושבי העיירה בזים לאטיקוס, ומתקשים לקבל את העובדה כי הוא מייצג בבית המשפט אדם שחור, טום רובינסון (ברוק פיטרס), הנאשם באונס אישה לבנה. האחים סקאוט וג'ם מנודים על ידי בני גילם, והמשפחה חשופה לכעס ולעוינות בעקבות מעשיו הלא פופולריים של עורך הדין אטיקוס פינץ'. פינץ' אף מגן על רובינסון מפני לינץ' אותו מעוניינים לבצע בו בני העיירה.
במהלך המשפט, מתברר כי מבחינה עובדתית קיים ספק רב באשמתו של רובינסון מעל ומעבר לספק סביר, ולמעשה לא ייתכן שהנאשם ביצע את המעשה בו הוא מואשם. אך למרות ההוכחות חבר המושבעים מרשיע את רובינסון. אולם משום שברור לכל תושבי העיירה, לחבר המושבעים ולשופט, שאביה השיכור של הבחורה הכה אותה ושספק אם היא נאנסה בכלל, האב השיכור שהצליח להרשיע את רובינסון בתביעתו, חש מושפל ומנסה לנקום בדרכים אלימות.
השיכור אורב לסקאוט וג'ם ופוצע את ג'ם. אולם, מן החשכה צץ השכן בו שמציל את הילדים והורג את השיכור. הילדים, אביהם והשריף של העיירה, מחליטים לא לדווח על התקרית. ברור שבו יצא זכאי אם ייערך משפט משום שהגן על הילדים מפני רוצח, אך בד בבד הם מודעים לפגיעות הרבה של בו, ורוצים למנוע מנשות העיירה לבוא אליו עם עוגות כאות תודה על הצלת הילדים. בו הביישן שמסתתר בביתו שנים כה רבות לא יוכל לעמוד בפני מתקפת ידידות כזאת.
שם הסרט.
הסרט מבוסס על ספר באותו שם. שם הספר נלקח מקטע בו אומר אטיקוס לילדיו היורים ברובי אוויר כי הריגת ציפור השיר המכונה באנגלית "Mockingbird" היא חטא, כי ציפורי שיר אינן עושות דבר רע אלא שרות להנאת שומעיהן. שם הספר במקור הוא "To Kill a Mockingbird". כיוון שציפור זו אינה מוכרת בישראל, נבחר הזמיר בתרגום לעברית כסמל ליפי השירה בתום לב.
הפסקול.
הפסקול, שהולחן על ידי אלמר ברנסטין, זכה לפרס גלובוס הזהב. הפסקול הוקלט מחדש ב-1997 על ידי התזמורת הסקוטית הלאומית בניצוחו וראה אור כתקליט.
מות הזמיר
יער הילד היהודי