בוריס הפצוע אומר לאספיר: "הימים האלו לימדו אותנו המון. אני קולט שצריך להילחם כאן ואז נשיג חופש עבור כולם. אני טעיתי, עמכם היא דרכי."
מדברי הסיום של בוריס ניתן להבין כי המהפכה היא הפתרון האולטימטיבי.
איסור על הצגת הסרט.
ידוע שלאחר יצאת הסרט הוא נאסר על ידי הוועדה הראשית לצנזורה (Главрепертком) לפי סעיף מס' 1972, ב-11 ביוני 1927, בהתאם לטיעון:
""בהתחשב בעובדה שהסרט מהווה גרסה שנייה כושלת לסרט "מבול", ומאחר והוא מתאר את המהפכה ועבודת המחתרת באופן מעונה וקרבני (הוצאה להורג, כלא), מאחר שהמהפכנים מגיעים ממעמד הבורגנות" "בלבד, ולא ממעמד הפועלים, לאור העובדה שהרעיון הציוני לא מתבדה באופן משכנע, מכיוון שהצגת דמות היהודי בסרט לא מותירה רושם חיובי על הצופה (שימוש יתר בג'סטות, שימוש קלוקל בשפה, הפחדנות היהודית, הברק בעיניים למראית הכסף, היהודי-הפרובוקטור, הפסח היהודי, הפוגרום היהודי מוצג באופן בלתי ראוי) וכן מאחר שהעלילה מגיעה לסוף חיובי באופן מפתיע-יש לאסור על הצגת הסרט"."
הסרט הורכב במקור מ-5 חלקים, היום כל הסרט פרט לחלק השלישי שמור בארכיון הסרטים הלאומי של רוסיה.
גרסת המקור של הסרט.
"מבול" (Мабул)
הגרסה הראשונה של הסרט נקראה "מבול" (Мабул) או בשמה הנוסף "שיטפון הדמים" (ברוסית: Кровавый поток) המבוססת על הרומן של שלום עליכם "המבול" (ביידיש: דער מבול) המתאר את השתתפותם של היהודים במהפכת 1905. היא בוימה על ידי אותו הבמאי ולקחו בו חלק כמעט כל אותם השחקנים ששיחקו ב"נגד רצון האבות". העלילה ושמות הגיבורים זהים כמעט לחלוטין לאלו שברומן "המבול", אולם בגרסה המאוחרת הם שונו בעקבות הצנזורה הסובייטית על מנת ליצור גישה אופטימית וסוף טוב, המשרת את התעמולה הסובייטית.
עלילת הסרט המקורי מתרחשת בעיירה יהודית קטנה בתחום המושב. בחורה בשם מאשה, בת לעגלון יהודי עני, הכירה סטודנט רוסי מהפכן. בהשפעתו מאשה החליטה לעבור ללמוד בבירה סנקט פטרבורג. שם מאשה נכנסה לחוג הסוציאל-דמוקרטי והחלה לקחת חלק בפעולות המחתרת המהפכנית. באחד מהמפגשים מאשה ירתה בשוטר בניסיון להגנה עצמית, אך בטעות הרגה אותו. לפי גזר הדין של בית המשפט הצארי, היא וחבריה נידונו למוות. הבשורה הנוראה התפשטה והגיעה גם לעיירה הקטנה. אביה, לכששמע את הבשורה, איבד את דעתו מרוב צער. המשטר לא עצר בהוצאתם של היהודים המהפכנים להורג, אלא המשיך בפוגרום יהודי בהובלת המשטרה וכנופיות של המאות השחורות על מנת להסית את האוכלוסייה מאירועי המהפכה.
בניגוד לסרט המאוחר יותר (נגד רצון האבות), בגרסה הראשונית של הסרט מופיעות סצנות המתארות את חיי היום-יום בעיירה היהודית. ניתן לראות דוגמה לכך בעיתון "עובדי האמנות" שיצא ב-1926, ובו מתואר תהליך צילום הסרט, ובפרט הסצנה מהחתונה היהודית בעיירה. לטענת הכותב, נ. יאסטרבוב השחקנים הניצבים אשר נבחרו לשחק את הוריי החתן והכלה, היו תושבי המקום, העיירה ליטין שבאוקראינה.
הסרט לא נשמר ומעולם לא הוקרן.
הדמויות והשחקנים:
ההבדלים העיקריים בין הרומן "המבול" לבין הסרט "נגד רצון האבות".
השמות:
שמות הגיבורים הראשיים ברומן של שלום עליכם "המבול" שונו בסרט "נגד רצון האבות":
הדמויות:
ברומן של שלום עליכם "המבול" מופיעות דמויות משניות נוספות אשר לא הופיעו בסרט "נגד רצון האבות". להלן חלק מן הדמויות:
העלילה והמסר:
ניכר כי "נגד רצון האבות" הוא סרט תעמולה סובייטי, שכן העלילה והדמויות בו מיוצגות בהתאם למסרים ולערכים אותם המפלגה הקומוניסטית רצתה להעביר בקרב אזרחי המדינה. מטרת הקולנוע באותה התקופה היה לא רק לבדר אלא לחנך את העם. האווירה החברתית-תרבותית בשנות ה-20 דגלה באינטרנציונליזם ובשוויון לאומי בקרב המדינה הסובייטית, בה השוויון המעמדי גבר על ההבדלים האתניים והדתיים. מסיבה זו הייצוג של היהודי בקולנוע הסובייטי עבר שינויים משמעותיים. מיהודי-עני בעיירה יהודית בתחום המושב, המדוכא על ידי השלטון הצארי, הוא הופך לשותף פעיל ושוויוני לייסוד החברה הסובייטית, אשר מוכן לוותר על סממניו האתניים בכדי להתערות בלאום הרוסי-הסובייטי. בסרט "נגד רצון האבות" הדבר בא לידי ביטוי במסר המרכזי לפיו מהפכה כנגד משטר הצאר תוביל לשינוי ולהטבת מצב היהודים בכל מרחב רוסיה. הסרט מציג את שלטון הצאר כשלטון אנטישמי, אשר בחסותו התקיים פוגרום. הפתרון מפי הגיבורה הראשית, אספיר ושכנה בוריס, הוא להוסיף ולהילחם מבפנים למען הצדק וחירות העם בכדי להפיל את השלטון הצארי.
לעומת זאת, ברומן "המבול", הדגש שנותן הסופר הוא שאין זה משנה מהן האידאולוגיות בהן אדם דבק, מהו מצבו הכלכלי, מצב השכלתו, ועד כמה הוא דבק בדת ובאמונה, אם הוא יהודי - הוא נתון לשנאה ולסכנת חיים. חרף התמקדותו של שלום עליכם ברומן בהשתתפות היהודים במהפכת 1905, ניכר כי גישתו של הסופר ביחס למהפכה אינו חד-משמעי. הפתרון בו בחר הסופר עבור גיבוריו בפרק האחרון הוא עזיבתה של רוסיה הן לארץ ישראל, והן לארצות הברית. הוא כותב: "עוד ניפגש עם אחדים מגיבורינו במסע הגדול שנטלו על עצמם, עם אחדים בארץ הקודש, ארץ אבות-אבותינו, עם אחדים בארץ-הפז החופשית המאושרת אמריקה".
ספירו דנקוב
סְפִּירוֹ דֶנְקוֹב (בבולגרית: Спиро Денков; 1919, סופיה, ממלכת בולגריה – 10 בספטמבר 1996, תל אביב-יפו, ישראל) היה איש ציבור וחסיד אומות העולם בולגרי אשר ב-1943 בעת גירוש יהודי סופיה, הבריח מזון לחברו מיקו עופר אשר נכלא במחנה הריכוז סומוביט. יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת 1988.
סיפור ההצלה.
ספירו דנקוב נולד ב-1919 בסופיה והתגורר בשכונה היהודית יוּצְ'בּוֹנָאר (בבולגרית: Ючбунар). לאחר גירוש יהודי סופיה סייע דנקוב למשפחות יהודיות במזון ובכסף, והבריח מזון לחברו מיקו עופר שנכלא במחנה הריכוז סומוביט. בשלהי 1944 לאחר הפיכת חזית המולדת של בולגריה החל דנקוב לסייע ליהודים מקרב קהילת סופיה להבריח את הגבול לרומניה לצורך עלייה בלתי ליגאלית לארץ ישראל המנדטורית, ובכללם שמואל רפאל ושני אחיו.
ב-30 באפריל 1947 ארבו אנשי משטרת ביטחון הפנים הבולגרית לקבוצת יהודים שחצו את הגבול בשטח בית הקברות של העיר סיליסטרה ופתחו באש. שניים נהרגו והשאר נעצרו ונשלחו למחנות הסגר. בעקבות התקרית נעצרו ראשי ההסתדרות הציונית בבולגריה ובכללם בנימין ארדיטי והם שוחררו לאחר מספר ימים בעקבות לחץ של פוליטיקאים ושל חברי פרלמנט שונים. בעקבות האירועים נעצרו גם משתפי פעולה מקרב אזרחי בולגריה ובכללם דנקוב. הוא נשפט ונכלא למשך שבעה חדשים.
ב-1969 החליט דנקוב לעלות לישראל. 27 יהודים יוצאי בולגריה להם סייע דנקוב במהלך מלחמת העולם השנייה פנו למשרד הפנים בבקשה להעניק לספירו דנקוב אזרחות ישראלית, ופנייתם התקבלה. ב-5 בינואר 1971 הוכר דנקוב כחסיד אומות העולם. ב-1988 זכה לאות יקיר העיר תל אביב. הוא הלך לעולמו בתל אביב ב-1996, ונקבר בבית הקברות בקריית שאול.
להט&quot;בים במשחקים האולימפיים
ספורטאים להט"בים השתתפו ב שנערכו בעת החדשה וחלקם אף הגיעו להישגים מרשימים. אך עם זאת, מספרם של הספורטאים הלהט"בים הגלויים הוא נמוך מאוד באופן מובהק ביחס לשיעור שלהם באוכלוסייה ולתחומי עיסוק אחרים. בערך זה ירשמו הספורטאים הלהט"בים שהשתתפו במשחקים האולימפיים גם אם היו באותה העת בארון.
עם הזמן, כמות הספורטאים הלהט"בים המשתתפים במשחקים האולימפיים שהם מחוץ לארון הולכת וגדלה באופן משמעותי. יש פער עצום בין נשים לגברים, יותר נשים ספורטאיות יוצאות מהארון כנשים לסביות או ביסקוסאליות לעומת גברים הומואים וביסקסואלים.
אוטו פלצר "אוטו המוזר" מגרמניה, שיאן העולם בריצות ל־800 מטר, ל־1000 מטר ול־1500 מטר נחשב לספוטאי ההומו הראשון הגלוי שהשתתף במשחקים האולימפיים (אמסטרדם 1928). באותם משחקים השתתפה פריצי לוי שחיינית יהודייה מאוסטריה שהייתה ביסקסואלית גלויה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) השתתפו 15 ספורטאים לה"בים מחוץ לארון (13 נשים ו־2 גברים) מתוך 10,708 ספורטאים (0.14%). הקופץ למים מתיו מיצ'ם מאוסטרליה היה לאלוף האולימפי הראשון שהוא מחוץ לארון.
באולימפיאדת לונדון (2012) השתתפו 23 ספורטאים לה"בים מחוץ לארון, מהם 2 מאמנים ו־1 פאראלימפי (20 נשים ו־3 גברים) מתוך 10,768 ספורטאים (0.21%).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) השתתפו 62 ספורטאים לה"בים מחוץ לארון (51 נשים ו־13 גברים) מתוך 10,444 ספורטאים (0.59%).
באולימפיאדת טוקיו (2020) השתתפו שיא של 182 ספורטאים להט"בים מחוץ לארון מתוך 11,656 ספורטאים (1.56%), יותר מכל האולימפיאדות ביחד. לראשונה השתתפה אישה טרנסג'נדרית לורל האברד מניו זילנד בתחרות הרמת משקולות לנשים. נוסף לכך, זכה קווין, טרנסג'נדר, א-בינארי מקנדה במדליית זהב בכדורגל נשים. מתוך הלהט"בים רק 14 הם גברים, הומואים וביסקסואלים (7.7%).
ענף ספורט הרכיבה בולט באופן ניכר מיתר ענפי הספורט בכמות ההומואים שהשתתפו במשחקים האולימפיים והם מחוץ לארון. הבולט שבהם הוא רוברט דובר מארצות הברית. "הייתי אומר שהומואים רבים מעורבים בעולם הסוסים ... זה בהחלט לא סוד. זו קהילה מאוד מקבלת", מייסן פלפס ג'וניור .
חלוקה לפי משחקים אולימפיים.
ספורטאים שהיו מחוץ לארון כשהשתתפו באולימפיאדה
משחקי החורף האולימפיים
חון תחון
קננגה
נחלה חקלאית
בישראל, כשמדובר במושבים, המושגים "נחלה חקלאית" ו"משק חקלאי" מתייחסים ליחידת קרקע המיועדת למתיישב לצורך מגוריו ופרנסתו מפעילות חקלאית בה שפיתח או יפתח בה. הנחלה מהווה יחידה כלכלית עצמאית הפועלת במסגרת קואופרטיבית של אגודה שיתופית.
היסטוריה.