מאז הקמתם ועד סוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, הייתה נהוגה ברוב הקיבוצים לינה משותפת שאותה יזמו הנשים כבר בקבוצות הראשונות כדי שחלקן תוכלנה לעבוד במשק, כלומר הילדים ישנו בבתי ילדים במקום בדירות של הוריהם. לאורך השנים התבצעו מחקרים מקיפים רבים אשר התמקדו בגידול הילדים בקיבוצים וכל עוד היחס בקיבוצים היה חיובי ללינה המשותפת גם המחקרים שגילו בה בעיות מסוימות הצביעו גם על יתרונות שאיזנו את התמונה. רק כאשר גבר הלחץ בקיבוצים ללינה משפחתית כחלק ממאבק הנשים לחיזוק כוחן (ראו בהמשך תפקידי מגדר), התרבו המחקרים שהתייחסו באופן ביקורתי ללינה המשותפת. רבים ממחקרים אלה לא לקחו בחשבון את אובדן הלגיטימציה הכלל-חברתית לייחודם של סדרי החיים הקיבוציים עם ירידת מעמד הקיבוצים בחברה בעשורים האחרונים, וכתוצאה מכך גם לא את התגברות הספקות בצדקת הדרך החינוכית אצל מבצעי הלינה המשותפת, ספקות והתנגדות ללינה המשותפת שבוודאי השפיעו לרעה על הילדים.
במחקר משנת 1977 השוותה השפעת הפרדתם של ילדי הקיבוצים מאמם לעומת השפעת הפרדתם של ילדי הקיבוצים מהמטפלות שלהם. מהמחקר עלה שהילדים הראו סימני מצוקה בשני המצבים, אף על פי שהתנהגות הילדים כאשר נפגשו מחדש עם הדמות הבוגרת הוכיחה שהם היו קשורים באופן משמעותי יותר לאמם מאשר למטפלת שלהם. גם כאשר הילדים שהו בחברת המטפלת שלהם הם התנגדו להפרדה בינם לבין אימהותיהם. עם זאת, לילדי הקיבוצים היה קשר חזק עם הוריהם לעומת הילדים אשר נשלחו לפנימיות משום שבקיבוץ הילדים בילו שלוש שעות כל יום יחד עם הוריהם.
במחקר אחר, הקבוצה אשר גדלה בסביבה משותפת בקיבוץ הראתה פחות יכולת להתמודד עם מצבי הפרדה מהוריהם מאשר הילדים אשר גדלו יחד עם משפחותיהם. לכך יש השלכות מרחיקת לכת על יכולות ההסתגלות של הילדים למוסדות שונים בהמשך כמו גם לקיבוצים. הערכת האפקט האמיתי של הלינה המשותפת נותרה שנויה במחלוקת למרות כל המחקרים הללו גם משום שכה הרבה מבוגרי השיטה הצליחו בקריירות החיים שלהם הן בתוך הקיבוצים והן מחוצה להם. בעיה נוספת שמגמדת את ערכם של המחקרים היא השונות הגדולה בין הקיבוצים באופן ביצועה של הלינה המשותפת, כמו גם שוני אופן הביצוע בתקופות המוקדמות בהן רבתה האמונה בשיטה לעומת תקופות מאוחרות בהן אמונה זו נתערערה ובעקבות זה בעיות רבות שקודם לכן טופלו כראוי - שוב לא טופלו בתקופה המאוחרת. יתר על כן, טיפול כושל בהן היה גם משום שמנהלות חינוך משותף מסורות וכישרוניות דוכאו על ידי הגברים מנהלי הקיבוץ כשחשו שהצלחותיהן עלולות לקדמן לניהול הקיבוץ, הן עזבו את תפקידיהן ואת מקומן תפסו חסרות-כישרון.
תפקידי מגדר.
עם הקמת הקבוצות הראשונות דגניה וכנרת סירבו תחילה הגברים לקבל נשים כחברות שוות-מעמד ורק שביתת הנשים שהפסיקו לכבס ולבשל להם הכריחה אותם לקבלן כחברות. אולם גם אז היו הגברים הרוב בקיבוצים ורק גברים נבחרו לניהולם וכך נוצרה דומיננטיות גברית. יתר על כן, הגברים רצו שהנשים ימשיכו לבצע את התפקידים המסורתיים הנשיים, כגון בישול, תפירה וניקיון ולא רצו לשלב את הנשים בענפי החקלאות בעיסוקים שמאוחר יותר עקב מחסור בכוח אדם נאלצו לשלבן כגון בענפי הרפת, הלול וגני הירקות. כך גם קרה בתחום הביטחון כאשר תחילה הגברים סירבו לאמן נשים בשימוש בנשק אולם כשגברו הסכנות בימי המרד הערבי הגדול נשברה התנגדות זו ונשים החלו משתתפות בשמירה על הקיבוצים. שלב נוסף בשילובן היה בפלמ"ח, שהיה ארגון בין-קיבוצי, ונשים שולבו בו בהמוניהן, כולל בתפקידי פיקוד. אולם, עשרות שנים נשים לא קודמו לניהול הקיבוצים, ובשל כך גם לא לניהול בארגונים בין-קיבוציים שבהם התרכזה עיקר האליטה הקיבוצית; עד שנות ה-60 רק נשים בודדות שבכל זאת קודמו לניהול קיבוציהן התקדמו משם גם לתפקידי ניהול בתנועות תחת סמכות מנהיגויות על טהרת הגברים שהיו שרי ממשלה, ח"כים ובכירי הסוכנות היהודית וההסתדרות הכללית.
הן מחסור בכוח אדם הכריח את הגברים לשלב נשים בתפקידים שהיו תחילה גבריים בלבד, והן החינוך המשותף שיזמו הנשים אשר שחרר חלק מהן לעבודה במשק כדי לקדם את אידאולוגיית השוויון הקיבוצית ואת מעמדן. אולם, אף על פי שרבות מנשות הקיבוצים לקחו על עצמן תפקידים גבריים בקיבוצים, הגברים לא לקחו על עצמם את התפקידים המסורתיים של הנשים - לדוגמה, אף על פי שהנשים עבדו בשדות הקיבוץ, הגברים לא גילו נכונות להשתתף בגידול ילדי הקיבוץ. כך נשמר המצב שלנשים הוקצו כל התפקידים המסורתיים של נשים ואלה רבו מאוד עם גבור המשפחתיות בקיבוץ משנות ה-50 ואילך כך שפחות ופחות נשים שוחררו לעבוד במשק. מחקר הסביר שינוי זה בתסכול הנשים מחוסר כוחן בכול תחומי החיים בקיבוץ חוץ מאשר בית ובמשפחה, ולכן הן פעלו להרחבת והאדרת תחום זה על ידי הגברת הילודה ומאבק ללינה משפחתית שתחזיר את הילדים לבית ההורים. החוקרים גם שמו לב שרבות מבנות הקיבוץ בבגרותן מצד אחד הסתייגו מהתפקידים הנשיים המסורתיים וחיפשו קריירות בתחומים המקובלים בחוץ כמו הוראה ועבודה סוציאלית, ומצד שני התמסרו לטיפוח הבית והמשפחה ונאבקו לחיסול הלינה המשותפת. היו שהסבירו זאת בנטייה ביולוגית ואחרים בחינוך למשפחתיות של אמהותיהן שנאבקו על לינה משפחתית, אולם השוואת מחקרי מעמד הנשים בקיבוץ למחקרי מעמד הנשים בחברה המערבית מראה שהגברים בולמים את קידום מעמדן בעולם העבודה באותן דרכים ומכאן המסקנה שהדגשת הבית והמשפחה והבחירה בעיסוקים נשיים מקובלים בחוץ שתיהן הן תוצאת תסכול הנשים מהמשך אפלייתן בעולם העבודה והניהול ובייחוד בארגונים הבין-קיבוציים.
החיים החברתיים.
לא רק נכסי הקיבוץ היו משותפים – גם החיים החברתיים בקיבוץ התנהלו במשותף. לדוגמה, היו חדרי האוכל בקיבוצים השתמשו בספסלים, לא בשל שיקולי נוחות או עלות, אלא משום שהספסלים היוו דרך נוספת בה התבטאו הערכים הקהילתיים של הקיבוץ. בחלק מן הקיבוצים הבעלים לא הורשו לשבת יחד עם נשותיהם, משום שנישואים נחשבו לצורת ביטוי לבלעדיות. בספרה "The Kibbutz Community and Nation Building" פאולה ריימן ציינה כי במהלך שנות החמישים היו קיבוצים רבים אשר סירבו לרכוש לחבריהם קומקומים מכיוון שחששו שאם לחברי הקיבוץ יהיו קומקומים הם יבלו זמן רב יותר יחד בדירות שלהם מאשר עם שאר הקהילה בחדר האוכל.
באופן בלתי מפתיע, הבלעדיות של חברי הקיבוץ לחיי הקהילה הפכה קשה עבור חלק רב מחברי הקיבוצים. בכל קיבוץ חברים חדשים רבים החליטו לעזוב במהלך שנותיהם הראשונות בקיבוץ. משום שלקיבוצניקים לא היו חשבונות בנק נפרדים, כל רכישה אשר לא נעשתה בקנטינה של הקיבוץ הייתה צריכה לעבור אישור על ידי ועדה מיוחדת מטעם הקיבוץ – חוויה משפילה אשר צרכה זמן רב. לקיבוצים היו גם לא מעט חברים אשר בחרו שלא לעבוד קשה, או אשר השתמשו לרעה ברכוש המשותף. תמיד הייתה התמרמרות כלפי אותם ה"פרזיטים" מצד שאר חברי הקיבוץ. בנוסף, בקיבוצים קטנים רבים אשר היו מבודדים יחסית, החברים נטו לרכל רבות, בעיקר בשל חוסר הפרטיות של החברים.
אף על פי שההחלטות העיקריות לגבי עתיד הקיבוץ נעשו בהסכמה או על ידי הצבעה, ההחלטות היום-יומיות לגבי איפה האנשים יעבדו נעשו על ידי ראשי הקיבוץ הנבחרים. בדרך כלל חברי הקיבוץ נהגו לקרוא את משימותיהם והתורנויות אותם הם היו צריכים לבצע בדף חלוקת המטלות אשר היה תלוי בחדר האוכל של הקיבוץ.
בראשית התנועה הקיבוצית פגישות רבות של חברי קיבוצים היו תדירות ומגוונות למדי וכללו בין היתר וויכוחים אמוציונליים בקרב החברים כמו גם דיונים פילוסופיים אשר התנהלו באופן חופשי.
הנהלות הקיבוצים ניסו לקדם את חברי הקיבוץ לעבוד במקומות עבודה שונים. במהלך שבוע אחד אדם היה עשוי לעבוד בשתילת עצים, בשבוע שאחריו הוא עשוי היה לעבוד עם בעלי חיים, בשבוע שאחריו במפעל ובשבוע שלאחר מכן במכבסה של הקיבוץ. גם המנהלים של הקיבוץ חלקו את אותם המטלות כמו שאר חברי הקיבוץ. באמצעות רוטציה של מטלות, חברי הקיבוץ לקחו חלק בכל סוגי העבודה, תהליך אשר מנע גם מחברי הקיבוץ להתמחות בענף מסוים.
המוסדות החינוכיים היו אחד מן האספקטים של חיי הקיבוץ אשר זכו לעניין רב מגורמים חיצוניים. במהלך תקופת השיא של המוסדות החינוכיים, ההורים הורשו להיות רק שעתיים ביום יחד עם ילדיהם, בדרך כלל בשעות אחר הצהריים בלבד. בקיבוץ הארצי נאסר על ההורים באופן במפורש לישון עם ילדיהם בדירותיהם בלילות. ככל שהילדים התבגרו, לעיתים ההורים לא פגשו את ילדיהם במשך ימים רבים, מלבד מפגשים אקראיים בשטח הקיבוץ.
חלק מן הילדים אשר גדלו במוסדות החינוכיים ציינו כי זו הייתה חוויה חיובית, אחרים נשארו בעלי רגשות מעורבים לגבי התנסות זו. קבוצה אחת של ילדי קיבוצים סבורה כי לגדול ללא הורים היא חוויה קשה לילדים רבים.
האידאולוגיה הקיבוצית לא כללה סלידה מיחסי מין - בני הנוער לא הוחזקו בלילות במוסדות החינוכיים, אף על פי שמבקרים רבים עדיין נדהמו מחוזק הנטייה של הקהילות הקיבוציות לשמרנות. השמרנות מצד ילדי הקיבוץ מיוחסת לאפקט ווסטרמרק (Westermarck effect), תופעה אשר מונעת מבני אדם לחוש משיכה מינית כלפי מי שגדלו עימם בילדותם, גם כאשר הם אינם קרובי משפחתם.
כבר מן ההתחלה, הקיבוצים צברו מוניטין כמעודדי תרבות וכמטפחי אמנויות. קיבוצניקים רבים הפכו לסופרים, שחקנים או אמנים. בדרך כלל הקיבוצים הכילו קבוצות תיאטרון, מקהלות, תזמורות, קבוצות ספורט וכיתות לימוד לנושאים מסוימים. דוגמאות נוספות:
היבטים פסיכולוגיים.
במהלך התקופה בה פרחו הקיבוצים בישראל, סוציולוגים ופסיכולוגים שונים החלו להתעניין במידה רבה בחיי הקיבוץ וניסו להבין מהן ההשפעות של החיים ללא רכוש פרטי ומהן ההשפעות של גידול ילדים הרחק מחיק הוריהם.