הקרמיקה של איזניק מציינת סוג של עבודות קרמיקה ייחודיות בחומר הגלם והעיטורים שלהם, אשר מקורן בעיר איזניק, בטורקיה. מדובר אריחים, בפריטים למוסדות דת וגם כלים לשימוש יום- יומי. כנראה שייצור קרמיקה באיזניק החל כבר במאה ה-4 לפנה"ס, בהשפעת הידע שהגיע ממסופוטמיה, מצרים ואסיה. יצור הקרמיקה נותר ברמה הפשוטה, שהייתה נהוגה באזור, במשך תקופה ארוכה, עד פריצת הדרך שחלה במאה ה-15, אשר הפכה את איזניק למקור של פריטי קרמיקה ברמה גבוהה במיוחד.
פריחה.
למרות עברה ההסטורי המפואר, במאה ה-14 העיר ירדה במעמדה והייתה לעיר מחוז משנית בחשיבותה. השינוי בא עם הפריחה הגדולה של תעשיית הקרמיקה ופרסומה של העיר, בסוף המאה ה-15. אין הסבר מספק לעובדה ששיאים של איכות במוצרי קרמיקה הושגו דווקא באיזניק. אחת ההשערות היא שאומני קרמיקה מפרס הוגלו לשם באופן שרירותי על ידי השלטון העות'מאני. הם הביאו איתם ידע וטכניקות חדשות ויחודיות, וישמו אותם על התשתיות שהיו קיימות כבר במקום. השינוי המשמעותי היה ויתור על החימר המסורתי האדמדם, אשר שימש לעיצוב גוף העבודה, והחלפתו בתערובת של 80% סיליקה (חול וקוורץ טחון), והשלמה על ידי חימר וזכוכית גולמית. התערובת הזו קיבלה בימינו את השם frit, והיא הומצאה בפרס, במאה ה-12.התוצאה של תערובת זו היה גוף קשיח, בצבע לבן בוהק. התוצרים היו מצוינים באיכותם ומשכו את עינם של אנשי חצר הסולטן, מעריצי ה . בהתאם לביקוש, באיזניק החלו ליצר קרמיקה בצבעי כחול- לבן, בעיטורים סיניים, כחיקוי לחרסינה הסינית. אריחים בצבעי כחול לבן שימשו לחיפוי המאוזולאום של אחד מבניו של באיזיט השני, אשר נקבר ב-1507.
מגמה החיקוי נזנחה בסוף מאה ה-15 ובמאה ה-16, ובאיזניק התפתחה תעשיית אריחים מצוירים אשר הגיעה לשיאים אומנותיים, עליהם שמרה כ־100שנה. נראה שהציורים לעיטור האריחים צוירו על ידי ציירים בחצר הסולטןוהועברו לאיזניק להעתקה בטכניקת השבלונות. העיטורים כללו ציורים של צבעונים, ורדים, יקינטונים, ורימונים, במקביל לדוגמאות גיאומטריות, מסורתיות. במאה ה-16, כתוצאה מהפריחה הכלכלית באימפריה, הסולטן סולימאן השני יזם הקמת מבנים מונומנטליים, אשר קירותיהם צופו באריחי איזניק. סולטן זה שיקם את מבנה כיפת הסלע והחליף את הפסיפסים הביזנטיים המתפוררים, בני המאה ה-7, באריחי איזניק, אשר הובאו לירושלים במאמצים לוגיסטיים גדולים.. גם באיסטנבול נעשה שימוש רחב באריחים אלה, בכמה אולמות בארמון טופקאפי, במסגד סולימאניה, במסגד הכחול, ב ועוד. בתקופה זו, בעקבות ההזמנות הנרחבות מחצר סולימאן ויורשיו, איזניק יצרה כמויות גדולות של אריחים ומעט מאד פריטים אחרים.
בשל התפוצה הנרחבת של כלי איזניק, נעשו מספר טעויות בזיהוי, אשר תוקנו בעקבות מחקרים חדשים. בחפירות במילטוס ובקרן הזהב נמצאו כלי קרמיקה בכחול- לבן. החוקרים ראו בהם שני סוגים של מוצרי קרמיקה אשר יוצרו במקום הימצאם, אך לאחרונה הסתבר שאלה כלים שנוצרו באיזניק. טעות דומה נעשתה בכלים פוליכרומיים, שנקנו ברודוס, בין השנים 1865 ל-1878, עבור מוזיאון קלוני בפריס. הכלים נקראו "קרמיקת רודוס", עד זיהויים ככלים מתוצרת איזניק. לגבי כלי הקרמיקה שנמצאו בקרן הזהב, ראוי לציין שמדובר בקערות קטנות, המהוות כנראה חוליה מקשרת לעבודות מיוליקה.
שיטות יצור מסורתיות.
בתקופת הזהר של קרמיקת איזניק, גוף המוצר היה עשוי מתערובת של 80-85% קוורץ טחון, וההשלמה נעשתה בחימר וסיליקה. אחרי כיור הכלי, היה שלב של יבוש, אשר ארך 10 ימים. בשלב זה הכלי היה בעל צבע אפור בהיר. כדי להעניק לו את הדמיון לחרסינה הסינית, הגוף צופה בגלזורה (slip) של חימר וקוורץ ואחרי יבוש נוסף של 10 ימים, הכלי הועבר לשריפה בטמפרטורה של 930 מעלות צלזיוס. אחרי הקרור, הכלי עוטר בטכניקת השבלונה וצופה בגלזורה העשויה תערובת של קוורץ, תחמוצות של מתכת וסודה. המוצר יובש באוויר והועבר שוב לשריפה של 12 שעות. ההרכב המדויק של הגלזורה נשמר בסוד לאורך השנים. בשלב ראשון העיטור היה בעל צבע יחיד, קובלט כחול. במחצית הראשונה של המאה ה-16נוסף צבע טורקיז ושחור. זה האחרון שימש לציור קווים דקים ומדויקים. במחצית השנייה של המאה ה-16 נוסף צבע אדום -אלמוג ואחרון התווסף צבע ירוק אזמרגד שקוף למחצה. באיזניק בוצעה השריפה בטמפרטורה של 800–900 מעלות צלזיוס לעומת 1100–1200 מעלות צלזיוס בשריפה רגילה. שוני זה איפשר שימוש בפיגמנטים שאינם עמידים בטמפרטורה גבוהה. העיטורים צופו לאחר מכן בגלזורה נטולת צבע, עבה, שקופה חלקית, ואפילו היום היא נותנת תחושה של עומק ומונעת סינוור.
שקיעת איזניק.
החל בראשית המאה ה-17 חלה התדרדרות במצב הכלכלי והפוליטי של האימפריה העות'מאנית, אשר גררה הפסקת ההזמנות מחצר הסולטן, וכתוצאה מכך הייתה גם ירידה באיכות החומרים של קדרי איזניק. לפי מחקרים חדשים, ההתדרדרות נובעת גם משריפות קטלניות אשר פרצו ברובע הקדרים, ההשפעה השלילית המצטברת של שאיפת אבקת סיליקה ואדי בדיל ומלריה בקרבת אגם איזניק. את מקומה של איזניק תפסה , עם תוצרים שאינם דומים ברמתם לאלה שנוצרו באיזניק, ונועדו בעיקר למשקי הבית הפרטיים.
התחדשות.
בראש הניסיונות לפענח את סודות היצור ולחדש את המסורת המפוארת של קרמיקת איזניק עמד פאיק קירמילי, אמן, חוקר וסופר. בשנת 1965 הוא הקים סטודיו לקרמיקה באיזניק, בה יצר מוצרים על פי הידע שרכש בחקירותיו. כמו כן, העמיד דור של תלמידים, אשר בתורם המשיכו בעבודת ההתחדשות שלו. בהמשך נכנסה לתמונה גם ממשלת טורקיה, אשר הכריזה על שנת 1989 כ"שנת איזניק". התוצאה החשובה ביותר של הכרזה זו הייתה הקמת " מכון איזניק", אשר ממשיך את מלאכתו של קירימלי.
המדבר הגבוה (אורגון)
המדבר הגבוה של אורגון (באנגלית: Oregon high desert) הוא אזור במדינת אורגון בארצות הברית הממוקם מזרחית לרכס קסקייד ומדרום ל, בחלקים המרכזיים והמזרחיים של המדינה. הוא מחולק לאזור דרומי וצפוני. המדבר מכסה את רוב שטחם של חמישה ממחוזות אורגון וגובהו בממוצע 1,200 מטרים מעל גובה פני הים. האזור הדרום-מערבי הוא חלק מהאגן הגדול והדרומי-מזרחי הוא קו פרשת המים התחתון של הנהר . האזור הצפוני הוא חלק מ, שם כמויות גדולות יותר של גשם מאפשרות חקלאות נרחבת יותר על קרקע פרטית של גידולי אלפלפה וחציר. קרקע ציבורית באזור נמצאת בעיקר בבעלות לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, המנהלת יותר מ-78,000 קמ"ר, כולל חמישה נהרות המוגדרים כפראיים ונופיים.
אף שהמדבר הגבוה יבש במקצת, הוא צחיח רק ביחס למערב אורגון. ממוצע הגשמים השנתי באזור הוא 380 מילימטרים. אבל לעומת זאת ב, בדרום המדבר הגבוה יורדים רק 180 מילימטרים של גשם מדי שנה. בניגוד לשמו, רוב המדבר הגבוה אינו צחיח דיו כדי באמת להגדיר אותו כמדבר, ומבחינה ביולוגית, רוב האזור מסווג כבתה או ערבות.
פסגת בגובה 2,968 מטרים מעל פני הים, היא הנקודה הגבוהה ביותר במדבר הגבוה. הר הגושים-המועתקים הרחב מאפיין את טקטוניקת הלוחות של טופוגרפיית אגן ורכס של המדבר הגבוה. לפני כ-16 מיליון שנה, בתקופת המיוקן המוקדמת, כיסו קילוחי לבה מהתפרצויות געשיות כמחצית משטחה של אורגון. לאחר מכן החל קרום כדור הארץ להימתח, ופינה את מקומו לפעילות געשית נוספת מלפני 15 מיליון עד 2 מיליון שנים. מספר עידני קרח במהלך תקופה זו יצרו את האגמים הגדולים במדבר הגבוה.
האקלים של המדבר הגבוה מהווה בית גידול ליונקים כמו אנטילוקפרה אמריקנית, זאב ערבות, אייל פרדי שחור-זנב, ארנבת שחורת-זנב ופומת ההרים. עופות הנפוצים באזור כוללים שכווי לענה גדול, שליו קליפורני ובז ערבות. הערער המערבי ("Juniperus occidentalis") הוא העץ הנפוץ ביותר באזור, ולענה משוננת ("Artemisia tridentata") ו-"" הם הצמחים הנפוצים ביותר באזור.
גאוגרפיה.
המדבר הגבוה של אורגון ממוקם בחלק המרכזי והדרום-מזרחי של המדינה. הוא משתרע על פני כ-62,000 קילומטרים רבועים, הנמתחים כ-320 קילומטרים ממרכז אורגון מזרחה לגבול איידהו ו-210 קילומטרים ממרכז אורגון דרומה ועד לגבול נבדה. רוב האזור ממוקם במחוזות אורגון: קרוק, דשוטס, הרני, לייק ומלהיור.
המדבר הגבוה נקרא כך בשל גובהו הממוצע, כ-1,200 מטרים מעל גובה פני הים. הוא גובל בגבעות המזרחיות של רכס קסקייד ממערב, כש של אורגון הם הגבול הגאוגרפי מצפון. המדבר הגבוה הדרומי הוא חלק מפרובינציית אגן ורכס של אמריקה הצפונית המשתרעת דרומה דרך נבדה ואריזונה ועד למקסיקו. הוא מכיל גדולים וצוקים גבוהים, חלקם בולטים מעל סביבתם יותר מ-600 מטרים. במחוז הרני הוא הנקודה הגבוהה ביותר באזור; פסגתו נמצאת בגובה 2,968 מטרים מעל פני הים. ממזרח, האזור המדברי הגבוה של רמת קולומביה משתרע על פני הנהר סנייק ואל איידהו.
מספר נהרות זורמים באזור המדבר הגבוה. אלה כוללים את הנהר ויובלו הנהר , כמו גם את הנהרות , ו, שנמצאים כולם בתוך קו פרשת המים של הנהר קולומביה. מכיוון שהמדבר הגבוה מקיף את חלקו ההידרוגרפי של האגן הגדול באורגון, נהרות קטנים יותר במדבר הגבוה זורמים לאגנים סגורים. הנהרות , ו זורמים כל אחד לתוך כמה מאגמי המלח של המדבר הגבוה.
ניצול הקרקעות.
בעל הקרקע הגדול ביותר במזרח אורגון הוא ממשלת ארצות הברית. לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית מנהלת למעלה מ-55,000 קילומטרים במחוזות וייל, ברנס, לייקוויו, ופרינוויל של הלשכה, שרובם נמצאים באזור המדבר הגבוה של המדינה. בנוסף, הקונגרס של ארצות הברית ייעד קטעים ספציפיים של הנהרות קרוקד, מלהיור, דשוטס, דונר ובליצן ואוויהי כחלק מהמערכת הלאומית של נהרות פראיים ונופיים.