קסניה וחבר שלה מזה כמעט שנתיים פיליפ קפיסודה נפצעו קשה וכמעט מתו בתאונת דרכים ב־28 בינואר 2010, 47 ימים בלבד לפני שמתו ברצח והתאבדות. ב-16 במרץ 2010, גופותיהם של הזמרת בת ה-32 וחבר שלה נמצאו בדירתה בשכונת ווז'דובץ' בבלגרד לשניהם היו פצעי ירי בראשם. המשטרה חשדה ברצח והתאבדות, כשקפיסודה היה היורה. המשטרה הוזעקה לבית מספר לילות קודם לכן, שכן השכנים דיווחו על בני הזוג כי קפיסודה פרץ לדירתו של פייג'ין והפיל את הדלת.
בדיווחי חקירה מוקדמים נאמר כי הגופות התגלו על ידי אמו של הזמר, וכי האקדח ששימש לרצח נמצא ליד גופתו של קפיסודה. ככל הנראה המניע לרצח והתאבדות היה קנאה. בויאנה רנקוביץ ', החוקרת העיקרית לרצח פייג'ין, אמרה כי הוזהרה באמצעות הודעת טקסט שקפיסודה יהרוג אותה. בנוסף, האקדח בו השתמש קפיסודה לא היה שלו, מה שהוביל את החוקרים להאמין שמישהו אחר היה מעורב בו.
פייג'ין נקברה בארון מתים לבן ב-20 במרץ 2010 בבית העלמין נובו גרובליה בבלגרד, יום לאחר הלווייתו של פיליפ (בה נכח חברם המשותף, הזמרת גוגה סקוליץ').
קברה חולל שלוש פעמים מאז הקבורה. הפעם הראשונה הייתה באפריל 2012 ושוב בנובמבר באותה שנה על ידי אלמוני. התמונה על מצבתה נשברה, ככל הנראה על ידי פטיש. הקבר הושחת בפעם השלישית בפברואר 2013, כאשר אלמוני שוב שבר את התמונה על מצבתה, פיזר את הפרחים שהונחו בקברה ושבר את פמוט הנרות ליד קברה.
בלה לדרר
בלה לדרר (בהונגרית: Lederer Béla; פשט, 19 בנובמבר 1860 – בודפשט, 7 בדצמבר 1903) היה היסטוריון, פובליציסט, וחוקר במדע המדינה יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
בלה לדרר נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט לדרר סיטונאי, בעל קרקעות, מייסד התאחדות המורים היהודים הלאומית ושל מריה שוואב. בלה לדרר הוא אחיו הצעיר של אספן האמנות שאנדור לדרר ושל היסטוריון המוזיקה והנדבן רודולף לדרר. בלה השלים את בתי הספר בעיר הולדתו. כסטודנט באוניברסיטה זכה פעמיים בפרס קריירה: בשנת 1879 בגאוגרפיה ובשנת 1880 במשפט פרטי. לאחר קבלת תואר דוקטור במדע המדינה, המשיך את לימודיו בפריז במשך שלוש שנים נוספות, שממנו הביא הביתה תואר מהמכון למדע המדינה פריז (École libre des sciences politiques). בהמשך התגורר בבודפשט ועבד כעצמאי.
הוא כתב עבודות רבות, מחקרים וביקורות בתחום מדע המדינה וההיסטוריה המודרנית במגזין "מאות" (Századok) ובסקירה של בודפשט (Budapesti Szemle ). הוא כתב גם ב"עיתון יום ראשון" (Vasárnapi Ujság), בכתב העת "המשפט ההונגרי" (Magyar Igazságügy) ועוד, תחת סימני שמו .L.B; בגרמנית הוא כמעט ולא כתב, אלא מאמר קצר פה ושם, אך הוא פרסם יותר בצרפתית, כך שב-Revue Historique סיקר כמה יצירות היסטוריות הונגריות ובשנתון La vie politique à l'étranger הוא כתב גם פרקים על אירועים בהונגריה באותו הזמן (1889-1891). מאמרים אנונימיים אלה תורגמו גם על ידי עיתונים גרמניים.
הנס קונרד לייפלט
הנס קונרד לייפלט (בגרמנית: Hans Konrad Leipelt 18 ביולי 1921 - 29 בינואר 1945) היה חבר בקבוצת ההתנגדות של הוורד הלבן בגרמניה הנאצית.
רקע כללי.
לייפלט נולד בווינה. אביו, קונרד לייפלט, היה בוגר הנדסה אזרחית, בעוד אמו קתרינה הייתה כימאית ממשפחה נוצרית עם שורשים יהודיים. בשנת 1925 קיבל אביו של הנס את תפקיד מנהל המפעל של עבודות הבדיל והפח בווילהלמסבורג, ולכן עברה המשפחה להמבורג. בשל מוצאה היהודי של אמו, קתרינה לייפלט, המשפחה סבלה מדיכוי בשל חוקי הגזע משנת 1935.
לייפלט סיים את התיכון בשנת 1938, ולאחר מכן גויס לורמאכט. במהלך המערכה במערב הוא פגש את קרל לודוויג שניידר, איתו פיתח עד מהרה ידידות חזקה. ביוני 1940 הוא עוטר במחלקה השנייה של צלב הברזל ובתג השמדת הטנקים במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. מאוחר יותר הוא שוחרר בכבוד מהוורמאכט בשל היותו מישלינג.
בסתיו 1940 החל את לימודי הכימיה באוניברסיטת המבורג, אך עבר בסמסטר החורף 1941–1942 לאוניברסיטת מינכן, כתלמידו של היינריך אוטו וילנד. לייפלט הורשה ללמוד במינכן רק בשל השפעתו של פרופסור וילנד, זוכה פרס נובל לכימיה בשנת 1927, אשר היה לו חופש אישי גדול יותר לבחור את תלמידיו. דרך שניידר, לייפלט בא במגע גם עם מרגרטה רותה והיינץ קוחרסקי, שהיו ביקורתיים כלפי המשטר הנאצי.
מעצר ומוות.
לאחר הוצאתם להורג של סופי והנס שול (שלייפלט היה ידידם) וכריסטוף פרובסט ב־22 בפברואר 1943, קיבל לייפלט העתק מהעלון השישי של הוורד הלבן מאוחר יותר בפברואר. יחד עם מארי-לואיזה יאן, הוא השתמש במכונת כתיבה כדי ליצור עותקים שהביא להמבורג באפריל 1943 והפיץ למשפחתו ולחבריו. הם הוסיפו את התוספת: " "ורוחם ממילא ממשיכה!" ", לכבוד חבריהם.
בסוף סתיו 1943 הוקעו לייפלט ויאן בגין גביית כסף עבור אלמנתו של פרופסור קורט הובר ונעצרו יחד עם 19 פעילים נוספים. הנס לייפלט נידון למוות ב־13 באוקטובר 1944 בדונאוורת על ידי בית הדין העממי, שהואשם בהיותו בוגד על האזנה לשידורי חוץ, חבלה בכוחות צבאיים והוגדר כ- "אוהד את האויב". יאן קיבלה עונש של 12 שנות מאסר בעבודת פרך. הנס לייפלט הוצא להורג באמצעות גיליוטינה ב־29 בינואר 1945 בכלא שטדלהיים . גופתו של לייפלט נקברה בבית העלמין ביער פרלאכר.
חברו קרל לודוויג שניידר שרד את המלחמה, ולבסוף נפטר בשנת 1981.
הר אוטה
הר אוטה (ביוונית: ) הר במרכז יוון. שלוחה דרומית-מזרחית של רכס פינדוס, נישא לגובה של . החל מ-1966 אזור הליבה של ההר הוא גן לאומי, וחלק ניכר מיתר ההר הוכרז כאזור טבע מיוחד בתוכנית נאטורה 2000.
גאוגרפיה.
הר אוטה גובל במחוזות פוקיס בדרום ופתיוטיס בצפון.
טופגרפיה.
בצידו הצפוני של ההר שטח תלול ובלתי נגיש שיורד לעמק הספרצ'יוס, ויוצר סדרה של ערוצים עמוקים - המפורסם שבהם הוא נהר גורגופוטמוס. בחלק מהערוצים מפלים גדולים, בהם מפל קרמסטוס, הנחשב לגבוה ביותר במרכז יוון. במזרח, ההר תחום בערוץ נהר אסופוס (Ασωπός), המהווה את גבולו עם הר רלידרומו הסמוך. המורדות הדרומיים של אוטה עדינים, גובלים בהרים ורדוסיה מדרום מערב וגיונה מדרום מזרח. במדרון המערבי שלו, אוטה מופרד מהר גואלינה על ידי עמק הנהר ויסטריזה (Βίστριζα), ואינכוס העתיקה (Ίναχος). לאוטה הידרוגאולוגיה מורכבת. אבן גיר ופליש, יחד עם גאומורפולוגיה מורכבת, שיצרו רשת גדולה של בולענים ומערות, שהובילו להיווצרות מעיינות רבים, נהרות קטנים ובריכות עונתיות במישורים הראשיים, בעיקר אלה של ליבדיות (Λιβαδιές), אמאליולקה (Αμαλιόλακα) וקטבוטרה (Καταβόθρα). שלושה נהרות עיקריים נובעים מההר: גורגופוטמוס ואסופוס ממזרח, ויסטריזה/אינאצ'וס ממערב, כולם יובלים של ספרצ'יוס. נחלי המדרון הדרומי זורמים לנהר מורנוס. פסגתו הגבוהה ביותר של ההר, פירגוס (Πύργος), נישאת לגובה של . הפסגה השנייה בגובהה היא פסגת גרבנו (Γρεβενό) שנישאת לגובה .
יישובים.
על הר אוטה ישנם 22 יישובים:
בעלי החיים בהר.
יונקים החיים בפארק: צבי, חזיר בר וארנבת. יעל הבלקן שחיה על ההר היא סמל הפארק.
הטורפים הגדולים של האזור הם דובים חומים, זאבים וחתולי בר.
הטריטון האלפיני הוא אחד מהדו-חיים שחי בפארק ונמצא בסכנת הכחדה.
הפארק מארח מגוון גדול של מיני ציפורים. מינים של נקר הנמצאים באואיטי: נקר אפור-ראש, נקר לבן גב, נקר שחור, ונקר סורי. מינים אחרים: גיבתון גנים, צחיחנית החרמון, עפרוני ארואסיאתי, פִּיפְיוֹן השחומה, סתרי אלפיני, חכלילית סלעים, סַלעִית הצפון, צוקית חכלילית וחסידה שחורה. גם מספר רב של ציפורים טורפות נדירות חיות בהר: עיט זהוב, חיוויאי הנחשים ובז נודד.
פארק לאומי.
בשנת 1966,הפך הר אוטה לפארק השישי בגנים הלאומיים של יוון, בהתאם לצו המלכותי 218/1966. שטחו של הפארק 7,000 דונם, מתוכם 3,370 באזור הליבה ו-3,630 בפריפריה. הפארק משתרע על כרבע משטח ההר והוא השלישי בגודלו ביוון. כל פעילות אנושית שמשפיעה על הסביבה אסורה בתחומי הגן הלאומי. בנוסף הוכרז שטח הפארק כאזור מיוחד לשימור, כחלק מרשת Natura 2000. ערוץ גורגופוטמוס הוכרז כ-SAC, ויחד עם הגן הלאומי ועמק אסופוס מהווים אזור מוגן מיוחד הרחב יותר של "הר הלאטה אוטה - עמק אסופוס".
בהר קימים שני מקלטים לחיות, בהם אסור לצוד: אזור סקאסמני פרנצי - דיו וואנה במדרונות הצפון מזרחיים, ואזור אויטי – פאביליני בדרום מזרח. הגן הלאומי והאזורים המיוחדים מוגנים בפיקוח גוף הניהול של הפארק הלאומי הר אוטה, שהוקם כסוכנות של המשרד לאיכות הסביבה בשנת 2002 (חוק 3044/2002).
היסטוריה.
ימי קדם.
במיתולוגיה היוונית נחשב הר אוטה כזירת מותו של הרקולס. מחברים רומאים העניקו לאל-הדמי את הכינוי אוטאיוס. מוכן למות, עלה הרקולס להר אוטה, בנה מדורת הלוויה, נתן את קשתו ואת חיציו לפילוקטטס, והניח את עצמו על הערימה, ואת עור האריה שלו פרש עליו. הוא ציווה על פילוקטטס לניח את הלפיד על המדורה. גרסה אחרת של הסיפור טוענת כי זאוס השליך ברק על מקום מותו של הרקלס, וכי ממקום זה צמח הנהר גורגופוטמוס. שרידים מהמאה ה-3 לפנה"ס הם מקדש הרקולס ומדורת הלוויה שלו (ΠυρὰἩρακλέους), וכן חורבות הבניינים הסמוכים שעדיין קיימים ברמת קאטבוטרה בגובה 1800 מ', ליד הכפר פבליאני. מתחם המקדש נותר בשימוש עד התקופה הרומית המאוחרת.
בתקופות קדומות, אזור אוטה היה שייך לדרום תסליה, והיה מחוזו הדרומי ביותר אוטאאה (etaταῖα). כמו כן, מסופר כי עיר בשם אוטה הוקמה על ידי אמפיסוס, בנו של אפולו ודרייופ, בשטח המליאנים. צפונה יותר, היפאטה (ἡ Ὑπάτη, τὰ Ὕπατα), יפתי המודרנית, הייתה העיר הראשית של האניאנים, וחברה בליגה האתולית.