את מאנקו ירש בנו סאיירי טופאק (Sayri Túpac). הוא היה אז בן חמש. הוא הפך לקיסר בווילקבמבה, ומלך במשך עשר שנים בעזרת עוצרים. זו הייתה תקופה של שלום עם הספרדים. המשנה למלך הציע לספק לסאיירי טופאק אדמות ובתים בקוסקו אם יצא מווילקבמבה המבודדת. סאיירי טופאק הסכים, אבל במהלך ההכנות מת לפתע קרוב משפחתו פאויו אינקה. זה נתפס כסימן רע (או סימן לבגידה ספרדית), וסאיירי טופאק נשאר בווילקבמבה. בשנת 1557 סאיירי טופאק אכן הסכים לעזוב את וילקבמבה ונסע אל המשנה למלך הורטאדו בלימה. סאיירי טופאק ויתר על תביעתו לאימפריית האינקה ונטבל לנצרות בשם דייגו. בתמורה הוא קיבל חנינה מלאה, את התואר נסיך יוקאי, ואחוזות גדולות עם הכנסות עשירות. הוא הפך לתושב ביוקאי, מסע של יום מצפון-מזרח לקוסקו. באופן משמעותי, הוא השאיר מאחוריו את המצנפת עם הגדילים האדומים המלכותיים, סמל לסמכות קיסר האינקה.
בשנת 1561 מת סאיירי טופאק בפתאומיות, ואחיו למחצה טיטו קוסי יופאנקי (Titu Cusi Yupanqui) השתלט על וילקבמבה. במהלך שלטונו בווילקבמבה רצה המושל הכללי הזמני של פרו לופה גרסיה דה קסטרו (Lope Garcia de Castro) לנהל עמו משא ומתן. מטרת המשא ומתן הייתה להבטיח שקוסי יעזוב את וילקבמבה ויקבל פנסיה מהכתר הספרדי. לאחר שהמשא ומתן התקדם, בסביבות 1568, הוטבל טיטי קוסי לנצרות קתולית, בשם דייגו דה קסטרו.
טופאק אמארו הפך לשליט האינקה לאחר מותו הפתאומי של טיטו קוסי בשנת 1571. בשלב זה הספרדים עדיין לא היו מודעים למותו של הסאפה אינקה הקודם, ושלחו באופן שגרתי שני שגרירים להמשיך במשא ומתן עם טיטו קוסי. שניהם הוצאו להורג על הגבול על ידי מפקד מהאינקה. תוך שימוש בהצדקה לפיה בני האינקה "הפרו את החוק שאסור להפר שנקבע על ידי כל אומות העולם בנוגע לשגרירים" החליט המשנה למלך החדש, פרנסיסקו דה טולדו, לתקוף ולכבוש את וילקבמבה. הוא הכריז מלחמה נגד מדינת נאו-אינקה ב-14 באפריל 1572.
הכיבוש הסופי.
תוך שבועיים לאחר הכרזת המלחמה כבשה קבוצה קטנה של חיילים ספרדים גשר מפתח על גבול מדינת נאו-אינקה. ב-1 ביוני 1572 החלה העימות הראשון של המלחמה בעמק וילקבמבה. בני האינקה תקפו בתחילה במורל גבוה, אף על פי שהחימוש שלהם היה גרוע. שוב ושוב, האינקה ניסו לפרוץ את המצור שהטילו הספרדים ובני בריתם הילידים, אך נאלצו לסגת. ב-23 ביוני נכנע מבצר ואיינה פוקרה (Huayna Pucará) לאש התותחים הספרדית. צבא האינקה שנמצא כעת בנסיגה בחר לנטוש את עירם האחרונה ולצאת לג'ונגל כדי להתארגן מחדש. ב-24 ביוני הספרדים נכנסו לווילקבמבה ומצאו אותה נטושה והסאפה אינקה נעלם. העיר נהרסה כליל ומדינת נאו-אינקה חדלה רשמית להתקיים. טופק אמארו נתפס מאוחר יותר והוצא להורג על ידי הספרדים.
אימוץ שיטות הלחימה של הספרדים.
צבא האינקה אימץ נשק אירופי במהירות; לוחמים רבים לכדו קסדות, מגנים וחרבות במהלך ההתנגשויות הראשוניות עם האירופים ולמדו במהירות כיצד להשתמש בהם. בניגוד בולט לכמה תרבויות אינדיאניות אחרות, כמו האצטקים, האינקה היו להוטים לשלוט בנשק שהיה "זר" להם לחלוטין. כבר בשנת 1537, כאשר מאנקו אינקה הביס את הספרדים באויאנטאיטמבו הגיעו לרשותם כלי נשק ספרדיים מתקדמים יותר, כולל ארקבוזים, תותחים וקשתות מוצלבות. בשלבים המאוחרים יותר של המצור על קוסקו, הספרדים כבר דיווחו שלוחמי האינקה השתמשו בכלי נשק שלל וכן בסוסים בהצלחה מסוימת. מאנקו אינקה אף הכריח אירופאים שנשבו לייצר אבק שריפה עבור צבאו. בני האינקה גם ניסו לאמץ כמה טקטיקות קרב אירופאיות: בהזדמנות אחת לפחות, קבוצה של לוחמי האינקה הקימה יחידה הדוקה, המבוססת על תורת הקרב של ספרדי שנתפס, והשתמשה בקשתות, בקלעים ובחיצים שלהם בצורה מסוימת. כדי להשיג קצב אש מהיר יותר. בשנת 1538 תועד מאנקו אינקה כמיומן מספיק כדי לרכוב על סוס לקרב. בשלב זה, הוא ושלושה מאציליו תועדו כמי שביצעו הסתערות פרשים שהשמידה חיל רגלים ספרדי חזק של 30 איש. עם זאת, המיומנות של האינקה בשימוש בכלי נשק מודרניים עדיין הייתה חסרה בשלב זה, והכרוניקן פדרו פיסארו דיווח שלעיתים קרובות הרובאים של האינקה שהשתמשו בארקבוזים החטיאו משום שלא ידעו כיצד לטעון את הכדורים. בקרבות 1536–1538 בין האינקה לספרדים, לא גרמו כלי הנשק האירופיים שנפלו בידי האינקה הבדל מוחשי.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-16, מספר פליטים ספרדים לימדו את לוחמי האינקה כיצד להשתמש בנשק ספרדי במלוא הפוטנציאל שלהם. בסך הכל, לקח לאינקה כשני עשורים לגשר על הפער הטכנולוגי עם הספרדים. בשנות ה-60 של המאה ה-16, תועד כי בני אינקה רבים פיתחו מיומנות ניכרת בשימוש בארקבוזים וברכיבה על סוסים.
האלמנה העליזה (אופרטה)
האלמנה העליזה (בגרמנית: Die lustige Witwe) היא אופרטה בת שלוש מערכות מאת פרנץ להאר. הלברית נכתבה על ידי שני המחברים היהודים ויקטור לאון (מקודם הירשפלד) ולאו שטיין (מקודם רוזנשטיין) בהתבסס על הקומדיה של אנרי מילהאק משנת 1861 "L'attaché d'ambassade" (כלומר, הנספח). הצגת הבכורה הראשונה של האופרטה התקיימה ב-30 בדצמבר 1905 בתיאטר אן דר וין בווינה. זו הייתה ההצלחה הגדולה הראשונה של המלחין שהניחה את הבסיס לקריירה הבינלאומית שלו. כשנה לאחר מכן הועלתה האופרה גם בבירה השנייה של האימפריה האוסטרו-הונגרית בבודפשט ב-27 בנובמבר 1906.
תולדות היצירה.
סיפור האופרטה מתחיל עם המלחין ריכרד הויברגר, שהוזמן להלחין את המוזיקה ללברית שנכתבה על ידי לאו שטיין וויקטור לאון. הלברית מבוססת כאמור על קומדיה צרפתית מוקדמת יותר. מכיוון ששני המחברים השותפים של הלברית לא היו מרוצים מהמוזיקה של האויברגר, הם החליטו להפקיד את היצירה בידי להאר. החוזה נחתם ב-2 בינואר 1905.
מקור השם.
אנקדוטה שעוסקת בהולדת השם "האלמנה העליזה" מספרת: כיוון שלא ניתן היה להשתמש בשם המקורי, שני הליברטיסטים חיפשו משהו אחר. הם נתקלו בכך כשלהאר שמע יום אחד את שטיין צועק לקופאית בתיאטרון ש"אין יותר כרטיסי חינם לאלמנתו של היועץ הראשי! בפעם הבאה שתבוא לכאן, תזרקי את האלמנה הלא יוצלחית הזו! - שבגרמנית "die lästige Witwe". אולם להאר שמע את המילה לא נכון וקרא בהנאה: "die lustige Witwe", כלומר, "האלמנה העליזה". "יש לי את ההשם!"-צעק. "האלמנה העליזה"!
ההפקה.
להאר לא הכיר את ההיסטוריה של היצירה, אך כשהעבודה הושלמה הוא שאל את ליאון מי היה המלחין שנבחר במקור של האופרטה. להפתעתו הגדולה, ליאון הגה את שמו של הויברגר, שבזמנו, היה חבר השופטים של המוזיקפראיין, וליאון כינה אותו בלתי מוכשר. עם זאת, כשהציג את האופרטה בפני מועצת המנהלים של תיאטרון אן דר וין, היצירה קיבלה קבלת פנים צוננת מאוד. הבמאים לא סמכו על הצלחת האופרטה והחליטו שאם להאר והליבריטיסטים שלו בכל זאת רוצים להציג את המחזה, הם ישלמו על החזרות. בין השחקנים נמצאו תומכים ביצירה, בעיקר מיצי גינטר ולואי טראומן שהצליחו לשכנע את ההנהלה לעשות את החזרות בלילה. המחברים בכל זאת גם נאלצו להושיט יד עמוק לכיסם כדי לשמור על מצב הרוח הטוב של המקהלה והתזמורת בעזרת נקניקיות עם חזרת ובירה.
ההצגה הוצגה לבסוף בבכורה ב-30 בדצמבר 1905, יום לפני ערב השנה החדשה, יום גרוע יותר לבכורה לא ניתן היה לחלום עליו. כתוצאה מכך, היה ברור שיש מעט עניין ביצירה. המבקרים, לעומת זאת, אמרו, למעט יוצאים מן הכלל, אמירה נלהבת על המוזיקה והפרטיטורה הקלילה שלה.
הצלחה עולמית.
לאופרטה הייתה גם תהודה פוליטית, שכן סטודנטים ממונטנגרו שלמדו בווינה מחו על רמיזות האופרטה לגבי מונאנגרו (ששמה שונה אמנם לפונטוודרו). היו אפילו הפגנות נגד האופרטה בטריאסטה ובקונסטנטינופול. הבכורה הזרה הראשונה התקיימה בהמבורג חודשיים לאחר הבכורה של וינה. באפריל 1906 נחגגה ההופעה ה-100. ההופעה ה-150 כבר נחגגה בפולקסאופר. ב-23 בפברואר 1907, שלח המו"ל, "יורשי פליקס בלוך" בברלין, מכתב ללהאר בו הודיע לו שכבר עברו את 3,500 הופעות ברחבי אירופה. האופרטה הוצגה בלונדון בשנת 1907, לאחר מכן בניו יורק ובשיקגו, ובפריז בשנת 1909. הצלחתה "של" האלמנה העליזה הביאה ללהאר סוף סוף את הביטחון הכלכלי לו ייחל מאז שהיה ילד.
עלילה.
עלילת האופרטה שונתה מדי פעם בהתאם לבימוי במקומות שונים בעולם. זו אחת מהן:
מערכה ראשונה.
בשגרירות פונטוודרו בפריז פועלים דיפלומטים למנוע את פשיטת הרגל של המדינה ומבקשים את עזרת המעצמות האירופיות כדי להשיג מטרה זו. השגריר מירקו זטה וצוותו יארחו קבלת פנים לאורחים הצרפתים והספרדים המפוארים. אולגה, אשתו של היועץ הפוליטי קרומוב, וסילביאן, אשתו של הקונסול בוגדנוביץ', מנהלות רומנים עם הדיפלומט הצרפתי הצעיר ראול סן בריוש ועם הדיפלומט הספרדי סבסטיאן קסקדה. למעשה, אשתו של השגריר עצמה תתאהב ברוסיון, ראש הקבינט הצרפתי. השגריר מזמין את האנה גלווארי, אלמנת פונטוודרו עשירה המתגוררת בחו"ל, לקבלת הפנים בתקווה שהיא תתאהב ותבחר בבעל מפונטוודרו, ותחזיר את עושרה העצום למולדתה. המועמד של זיטה לבעל הוא הרוזן דנילו דנילוביץ', מזכיר השגרירות, שליבו לוהט עבור האנה עוד משנים קודם לכן. האלמנה מגיעה, אך נראה שתוכניתו של השגריר נכשלה, שכן העלבונות הקודמים בין האנה לדנילו עדיין בחיים וקיימים. הדיפלומטים הנוכחים מחזרים בחירוף נפש אחרי הגברת, ומאיימים על תוכניתו של השגריר שהאלמנה תבחר בעל מפונטוודרו. האלמנה, שנהנית מהמצב ובעיקר מהעובדה שדנילו צופה בקנאות בצבא המחזרים, מזמינה את כל החברה ליאכטה שלה. דנילו מגיב לאתגר בעלבון נוסף, ומגדיל עוד יותר את הפער בין השניים.
מערכה שנייה.