בשנת 1276 המרינים ייסדו את פאס אל-ג'דיד שבה הם מיקמו את המרכז המנהלי והצבאי שלהם. אמנם פאס הייתה עיר משגשגת לאורך כל תקופת אל-מוואחידון, ואף נהפכה לעיר הגדולה ביותר בעולם באותה העת, אך זה היה בתקופה המרינית שהעיר השיגה את תור הזהב שלה. בתקופה המרינית פאס נהפכה למרכז אינטלקטואלי חשוב והוקמו בה המדרסות הראשונות שלה (לא כולל מדרסת אל-קרוויין הקדומה). המונומנטים הגדולים ביותר בעיר והרבה מן בנייני המגורים בעיר העתיקה שלה נבנו בתקופה הזו.
על אף מאבקים פנימיים קשים, אבו סעיד עות'מאן השני (1310–1331) יזם פרויקטים רחבי היקף של בניה ברחבי מרוקו, כולל מספר מדרסות נוספות. המדרסות היו נחוצות כדי להכשיר מעמד בירוקרטי שיהיה תלוי במרינים, כדי לבסס את השליטה שלהם במרוקו.
המרינים הושפעו במידה רבה מהמדיניות של ממלכת גרנדה, שסייעה להם להגדיל את צבאם ב-1275. במאה ה-13, ממלכת קסטיליה הנוצרית ערכה מספר פלישות למרוקו; בשנת 1260, הכוחות הקסטיליאנים פשטו על העיר סלא ובשנת 1267, יזמו פלישה בקנה מידה מלא למרוקו, אך המרינים הצליחו לבלום אותם.
בשיא כוחם של המרינים, בתקופת שלטונו של אבו אל-חסן עלי (1331-1348), הצבא המריני היה גדול וממושמע, הוא הורכב מ-40,000 פרשים ברברים ונוודים ערבים, ואנדלוסים נכללו כקשתים. המשמר האישי של הסולטאן כלל 7,000 חיילים, כולל נוצרים, כורדים ושחורים-אפריקאים. תחת אבו אל-חסן עלי נעשה ניסיון לאחד את המגרב תחת שלטון המרינים. בשנים 1337–1347 המרינים יצאו למסע כיבושים ברחבי צפון אפריקה והשתלטו על שטחים עצומים שהשתרעו מדרום מרוקו ועד טריפולי. עם זאת בשנת 1340 המרינים ספגו תבוסה מוחצת מידי של קואליציה פורטוגלית וקסטיליאנית שאילצה אותם לסגת מאל-אנדלוס. באותה השנה מרד של שבטים ערבים בדרום תוניסיה גרם להם לאבד את השטחים המזרחיים שלהם.
בשנת 1348, אבו אל-חסן עלי הודח על ידי בנו אבו ענאן פארס, שניסה לכבוש מחדש את אלג'יריה ותוניסיה. למרות כמה הצלחות, הוא נרצח על ידי הווזיר שלו ב-1358, והשושלת החלה לדעוך.
נפילת השושלת.
השליט האחרון של הממלכה המרינית, עבד אל-חאק השני, מונה לסולטאן עוד בגיל שנה מכורח הנסיבות, לאחר שאחיו הוצא להורג. עקב גילו הצעיר, הווטאסים, משפחה של וזירים ופקידים בכירים, היו אלה ששלטו הלכה למעשה בממלכה המרינית. לאחר שעבד אל חאק השני הגיע לבגרות הוא שאף להחזיר לידו את המושכות לממלכה, אולם הווטאסים סירבו. בתגובה עבד על חאק גייס חיילים לפשיטה צבאית על הווטאסים וטבח בהם.
בשנת 1465, בעת הימצאותו של עבד אל-חאק מחוץ לפאס ביחד עם הוזיר היהודי שלו הידוע בשם הארון, החל מרד נגד השלטון המריני בפאס. על פי מטייל ארצות מצרי בן התקופה, המרד פרץ בעקבות האשמות כנגד כוחו הרב של הוזיר היהודי. כחלק מהמרד נערך טבח המוני ביהודי פאס, קהילה ששגשגה בתקופה המרינית, ונותרו ממנה 5 גברים ו-6 נשים בלבד. כאשר עבד אל-חאק ויועצו היהודי שמעו על המאורעות הם מיהרו חזרה לפאס, אך שם הם נתפסו על ידי הכוחות המורדים והוצאו להורג.
את הוואקום לאחר המרד מילאו הווטאסים, שייסדו את השושלת הווטאסית ששלטה במרוקו לאורך המאות ה-15 וה-16.
מידת המניה
במתמטיקה בתחום תורת המידה מידת המניה היא דרך אינטואיטיבית להגדיר פונקציית מידה על כל קבוצה: ה"גודל" של תת-קבוצה הוא מספר האיברים בה כאשר היא קבוצה סופית ואינסוף כאשר היא קבוצה אינסופית.
ניתן להגדיר את מידת המניה על כל קבוצה, אך לרוב היא מוגדרת על קבוצה בת מנייה.
פורמלית, ניתן להפוך כל קבוצה formula_1 למרחב מדיד בעל הסיגמא-אלגברה שהיא קבוצת החזקה של formula_1. מידת המניה על המרחב המדיד הזה היא המידה החיובית formula_3 המוגדרת כך:
מידת המניה היא סיגמה-סופית אם ורק אם המרחב הוא בן מניה.
גלדור הגבוה
גלדור הגבוה בן הדור לורינדול הוא דמות בדיונית המופיעה בלגנדריום של ג'.ר.ר. טולקין. מנהיג לבני האדם שחי ופעל בארצות שמצפון לבלריאנד לקראת סוף העידן הראשון.
גלדור היה מנהיג אנשי הדור, העם הגדול ביותר משלושת עממי האדין.
רקע.
לקראת סוף העידן הראשון, בצפון מערב הארץ התיכונה, ניטשה מלחמה מרה בין שר האופל מורגות' היושב באנגבנד לבין העלפים והאדין. לעיתים השתתפו בקרבות גם הנאוגרים.
מורגות' שאף לשלוט בכל העולם. את האורקים והמפלצות ובני האדם הזדוניים הוא שיסה בעלפים ובאנשי האדין שסירבו להכיר בשלטונו.
באותה התקופה היו העלפים רבים וחזקים מאוד ומקומות ישובם ומצודותיהם הקיפו את ארצו של שר האופל ומנעו ממשרתיו את השלטון והמעבר בארצות הרחבות שמעבר להם. מפעם לפעם ניסה מורגות לשלוח צבאות אורקים ומפלצות על הצרים עליו בניסיון לשבור את המצור, אך ללא הועיל. את כוחות העלפים שקיימו את המצור, חיזקו במידה ניכרת בני האדם שחיו איתם. בדורתוניון ישבו אנשי באור והציבו כתף יחד עם בני פינרפין, ובדור לומין חיו אנשי הדור הרבים והחזקים, אשר נלחמו בעוז בשירות בית פינגולפין.
תולדות חייו.
גלדור נולד בדור לומין להדור לורינדול שהיה מנהיג בית מרך ושר דור לומין. גלדור נולד בזמן המצור הגדול על אנגבנד. בתקופה בה הנולדור בסיועם של בית באור ובית מרך שמן האדין - החזיקו בכוח רב במעוזים ומצודות סביב סביב לאנגבנד ומנעו ממשרתי מורגות' את היציאה החוצה והמעבר דרומה.
גלדור גדל בשנים וקיבל את הכינוי "הגבוה", שכן היה גבוה גם יחסית לאנשי בית מרך רמי הקומה. אז נערכה חגיגה גדולה לאנשי האדין, כי ילדי מנהיג בית מרך וילדי מנהיג ההלדין נכנסו בברית נישואין כפולה. גלדור הגבוה יורש בית הדור, נישא להרת בת הלמיר מנהיג ההלדין. באותו אירוע, נישאה גלורדל אחות גלדור להלדיר בן הלמיר והשמחה הייתה גדולה.
בשנים הבאות נולדו לגלדור שני בנים: הורין והואור. בנעוריהם נשלחו על ידי אביהם גלדור לחניכות אצל משפחת בית אמם, בבית הלמיר שר ההלדין.
בשנת 455 לעלות השמש, פרץ הקרב הגדול המכונה דגור ברגולך. בקרב ההוא נהרג הדור לורינדול וגלדור הגבוה נעשה מנהיג בית מרך ושר דור לומין. שנה לאחר מכן נספה פינגולפין בדו-קרב עם מורגות', אז היה פינגון למלך העליון על הנולדור ולשליטו העליון של גלדור.
כמה שנים לאחר מכן, פלשו אורקים ליער ברתיל, מקום מושבם של ההלדין. בני גלדור יצאו להילחם באורקים עם אנשי ברתיל, אך נפלו למארב אורקים חזק ולא נודע מה עלה בגורלם. גלדור חשב כי נספו והתאבל עליהם, אך לאחר שנה הם שבו ישירות לביתו שבדור לומין בריאים ושלמים, לאחר ששהו בממלכת גונדולין.
שבע שנים לאחר דגור ברגולך, שלח מורגות' צבא להתקיף את היתלום. באותו זמן פיקד גלדור על מצודת אתל סיריון שהגנה על המעבר בהרים מאנפאוגלית להיתלום. כוחות מורגות צרו על המצודה ובזמן המצור נהרג גלדור הגבוה מפגיעת חץ.
בנו הורין נטל את מקומו, נקם את מותו ושבר את המצור על המצודה.
אלף 500
בדיה עיתונאית
בדיה עיתונאית היא פרסום בעיתון על אירוע או על דמות בדויים תוך הצגתם כאמיתיים. בדיה עיתונאית היא סיפור מפוברק שמקורו במעשה רמייה והונאה. הדבר יכול לקרות כאשר העיתונאי נופל קורבן למעשה הונאה או התחזות, או כאשר העיתונאי בודה את הסיפור מעצמו, לרוב מתוך רצון להתקדם בקריירה העיתונאית על ידי צבירת מוניטין. יש מקרים שבהם הבדיה יזומה על ידי מערכת העיתון כמתיחה ומהתלה, למשל לרגל אחד באפריל. בנוסף לבדיות גמורות יש בכלי התקשורת גם דיווחים מסולפים, המכונים "ברווז עיתונאי" ומשמשים לרוב למטרות של ספינים תקשורתיים.
דוגמאות.
בברית המועצות.
מקרה מפורסם של בדיה עיתונאית הוא המיתוס של אנשי פאנפילוב. הוא פורסם לראשונה בעיתון הסובייטי "הכוכב האדום", ובו תיאור על סיפור גבורה של לוחמים סובייטיים שהתרחש כביכול במהלך קרב מוסקבה בנובמבר 1941. החיילים שנטלו חלק בקרב זכו לעיטורי גיבור ברית המועצות לאחר מותם ולהנצחה בכל רחבי ברית המועצות. המיתוס שימש השראה לספר אנשי פאנפילוב, שתורגם לעברית ושימש כהשראה ללוחמי הפלמ"ח.
בארצות הברית.
העיתונאי סטיבן גלאס פרסם ב"ניו רפובליק" סיפורי בדיה בכמה מכתבותיו. בשנת 2003 יצא הסרט "החשיפה" שסיפר את סיפורו של גלאס, שאותו מגלם היידן כריסטנסן.
בספטמבר 1980 פרסמה ג'נט קוק כתבה ב"וושינגטון פוסט" שכותרתה "עולמו של ג'ימי", ובה סיפרה על קורותיו של ילד בן 8 המכור לסמים קשים, שאליהם התדרדר על ידי חבר של אמו, בשכונת עוני בלב עיר הבירה וושינגטון. באפריל 1981 זכתה קוק בפרס פוליצר על הכתבה. מיד לאחר מכן הודתה קוק כי בדתה את הסיפור. יומיים לאחר הזכייה בפרס כינס המו"ל והבעלים של העיתון, דונלד גרהאם, מסיבת עיתונאים ובה חשף את ההונאה. קוק פוטרה מהעיתון והחזירה את הפרס. בריאיון בטלוויזיה טענה כי לחצים בעבודה הביאו לשיפוט לקוי בשיקול דעתה. לימים מכרה קוק את זכויות הסיפור ב-1.6 מיליון דולר לחברת סרטים, אך עד היום טרם יצא הסרט לאקרנים.
בישראל.
פרשת "קול העם" (1953) התבססה על ידיעה ב"הארץ" לפיה ישראל מוכנה לשלוח 200,000 חיילים להילחם לצד ארצות-הברית נגד ברית המועצות. הידיעה הייתה משוללת יסוד, ודוד בן-גוריון תיאר אותה כ"בדותה עיתונאית".
ב-11 באוקטובר 1989 ערק לישראל בסאם עאדל, טייס של חיל האוויר הסורי, עם מטוסו מדגם מיג 23ML. העיתון "מעריב" נחפז להוציא מהדורה מיוחדת ובה סיפור העריקה, אך לא היו בידיו כל פרטים, מלבד עצם הידיעה על העריקה. כדי להתגבר על בעיה זו, פרסם העיתון בעמודו הראשון ידיעה בדויה, פרי דמיונו של כותב הידיעה, שתיארה את הגעתו של העריק לישראל ואת קבלת הפנים שנערכה לו.
בתקשורת הערבית.