ברמן היה פעיל בבית"ר וקשר קשרים עם יוסף כצנלסון. בשנת 1937 הצטרף לאצ"ל, וסייע לארגון בהגנה על אנשיו בבית המשפט. בשנים 1941–1945 שירת במודיעין בצבא הבריטי והקים רשת ריגול בארצות הבלקן שתפקידה היה לדווח למודיעין הבריטי על תנועות הצבא הגרמני. באופן רשמי הוא השתייך לארגון הקניות של הצבא הבריטי (UKCC), מכיוון שבמודיעין עצמו יכלו לשרת רק אזרחים בריטיים. בשנים 1948–1950 שירת בצה"ל והשתחרר בדרגת רב-סרן.
בשנים 1950–1954 כיהן כיועץ משפטי ואחר-כך כמנכ"ל מפעלי קייזר פרייזר בחיפה. משנת 1954 עבד כעורך דין ונוטריון עצמאי בתל אביב.
משנת 1951 היה חבר מפלגת הציונים הכלליים. ב-1964 היה ליו"ר מזכירות סניף המפלגה בתל אביב, וב-1968 עמד ראש ועדת הבחירות המרכזית של המפלגה הליברלית. ב-1974 מונה ליו"ר המזכירות הארצית של המפלגה. ברמן נחשב בין הגורמים היוניים יותר במפלגה הליברלית יחד עם שלמה להט וישראל פלד והתנגד לעיבוי ההתנחלויות.
בשנת 1972 מונה לחבר מליאת רשות השידור.
בשנת 1977 נבחר לכנסת התשיעית מטעם רשימת הליכוד. הוא עמד בראש ועדת הכנסת ולאחר שיצחק שמיר נתמנה לשר החוץ נבחר במרץ 1980 ליושב ראש הכנסת, תפקיד בו כיהן עד 1981. לאחר הבחירות לכנסת העשירית כיהן כשר האנרגיה והתשתית.
לאחר טבח סברה ושתילה, בספטמבר 1982, הצטרף לדורשים הקמת ועדת חקירה ממלכתית וב-22 בספטמבר 1982 הצביע בעד הצעת האופוזיציה להקמת ועדת חקירה ממלכתית והודיע על כוונתו להתפטר מהממשלה. ברמן חבר לדרור זייגרמן וביחד הם דרשו הקמת ועדת חקירה ממלכתית, סירבו לכל בדיקה חלופית וניהלו גישושים על הקמת מפלגת מרכז עם עזר ויצמן. גם לאחר שנאמר לו שהממשלה כנראה תמנה ועדת חקירה ממלכתית לא חזר בו ברמן מהתפטרותו. עם זאת, הודיע שבאופן כללי ימשיך להצביע עם הקואליציה וטען שלא יחבור לאופוזיציה.
בשנת 1986 היה ממייסדי מפלגת המרכז הליברלי. ברמן פעל במפלגה אף על פי שלא ביקש להיות מועמדה לכנסת. הוא תמך בקבוצה של יצחק יצחקי ועל רקע זה התעמת עם שאר ראשי המפלגה בוועידת ייסוד המפלגה. בנובמבר 1986, נבחר לתפקיד יו"ר הנהלת המפלגה במקום שלמה להט שפרש מהתפקיד.
ביוני 2013 ציין את יום הולדתו המאה, ואמר בריאיון לנחמה דואק: "היו לי חיים טובים, אין לי אמביציה שיזכרו אותי אחרי לכתי ואני לא מניח שיזכרו אותי. היה איש ואיננו עוד. זהו".
ברמן היה עורך הדין הפעיל המבוגר ביותר הרשום בספר עורכי הדין. הוא הקפיד לשלם את דמי החבר שלו מדי שנה, גם בגילו המופלג.
יצחק ברמן היה רווק והתגורר בשנותיו האחרונות בבית אבות בתל אביב. גיסו היה דוד צבי פנקס.
נפטר ב-4 באוגוסט 2013 בגיל 100. נטמן בחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
קישורים חיצוניים.
עם מותו:
עמים ילידים ביבשת אמריקה
עמים ילידים ביבשת אמריקה (או "אינדיאנים", ראו להלן) הם עמים ילידים ביבשת-העל אמריקה אשר שכנו בה בטרם הקולוניזציה האירופית שלה (החל מסוף המאה ה-15) וכן צאצאיהם החיים כיום. המונח כולל למעשה בני עמים ושבטים רבים, בהם שבטים היושבים ברחבי צפון אמריקה, מרכז אמריקה, דרום אמריקה והאיים הקריביים.
עד הגעת המתיישבים האירופים קיימו העמים הילידים ביבשת תרבויות עשירות ומגוונות, המכונות לעיתים "טרום קולומביאניות" (Pre-Columbian).
חלק מתרבויות אלה נכחדו לאחר גילוי אמריקה, עקב מלחמות עקובות מדם עם המתיישבים החדשים, מחלות ומגיפות שהביאו איתם המתיישבים מאירופה ופעילות מיסיונרית אינטנסיבית שנועדה להטמיע אותם בתרבות האירופית-נוצרית.
אחרות שרדו את הכיבוש והמשיכו להתקיים תוך שהן מתמזגות בתרבות ההיספנית והקתולית, ויחדיו יצרו תרבות היברידית-סינקרטית חדשה וייחודית, אשר קיימת עד היום.
התרבויות ששרדו והמשיכו להתקיים חיות כיום במצב של אוטונומיה חלקית, לילידים האמריקנים (native americans) קיימת אוטונומיה בנושאי דת ובחלק מן המקרים גם בנושאי חוק ומדינה. ברוב המקרים הם חיים בקהילות מאוחדות, דוגמה לקהילה היא קהילת ההופי טרייב במדינת אריזונה.
אוטונומיה זו הושגה על ידי מאבקי הכרה שבוצעו על ידי האינדיאנים כמיעוט ילידי נגד מדינת ארצות הברית, האינדאנים לחמו למען הכרה בתרבותם, דתם, ומנהגיהם.
טרמינולוגיה.
מקור השם 'אינדיאנים' בטעותו של מגלה הארצות כריסטופר קולומבוס, אשר בהגיעו לחופי אמריקה סבר שהגיע להודו (בספרדית: אינדיה - India), ועל כן כינה את המקומיים אינדיאנים, כלומר הודים.
טעות זו לא תוקנה, והשתרשה לאורך דורות בשפות רבות, ובספרדית ובאנגלית, הפכה המילה דו-משמעית, כשהיא מציינת את תושבי הודו (כמשמעותה המקורית) וגם את ילידי יבשת אמריקה.
לקראת סוף מלחמות העצמאות באמריקה הלטינית, ב-1821, הכריז חוסה דה סן מרטין, מהאישים הבולטים בתנועת השחרור, כי בעתיד לא ייקראו תושבי הארץ "אינדיאנים" או "ילידים", אלא שהם אזרחיה של פרו וילדיה, והם יקראו "פרואנים", אך הצהרתו זו לא הכתה שורש עד למאה ה-20, ובמובנים מסוימים אף לא במאה ה-21.
בארצות הברית נחשב לעיתים השימוש במונח "אינדיאנים", לקבוצה אתנית זו כבלתי תקין פוליטית, ולכן הוחלף חלקית במונח "ילידים אמריקאים" (Native Americans).
בקנדה מקובל המונח "עמים ראשונים" (First Nations).
באמריקה הלטינית נפוצה המילה "indígenas" שמשמעה "ילידים", וכינוי מקביל נוסף הוא Amerindians ("אמרינדיאנים") - הלחם של המילים American ו-Indian.
בערבית נהוג להבדיל בין אנדיאנים והודים דרך צבעם, שהוא כביכול אדום יותר "אִלְהֻנוּד אֵלְחֻמֹר" (הודים אדומים), בדומה ל red skins באנגלית. העברית עשתה שימוש בבחירה דומה, "אדומי העור". עם זאת, הבחירה הלשונית הנפוצה בעברית היא "אינדיאנים". היות שהודו אינה מכונה "אינדיה", השימושים של "אינדיאנים" בעברית, כולל מצלולם, מתפקדים כמילים עצמאיות שאינן מציינות קשר להודו ותושביה אלא רק לעמים הילידים באמריקה.
היסטוריה של העמים הילידים עד הכיבוש האירופי.
הכיבוש האירופי ותהליך הכחדת העמים הילידים
באיים הקריביים, המקום הראשון שאליו הגיעו האירופים בסוף המאה ה-15, נספה רובָּהּ המכריע של האוכלוסייה המקומית תוך פחות מ-100 שנה. כיום תושבי האיים הם בעיקר צאצאי אפריקאים שהובאו כעבדים, צאצאי אירופים וכן מהגרים מאסיה. בדרום אמריקה ובמרכזה, בפרט באזורים שהיו בעבר חלק מאימפריות האינקה והאצטקים, שרדו רק כעשרה אחוזים מהאוכלוסייה המקומית. לפי הערכות היסטוריונים ואנתרופולוגים, רוב האוכלוסייה נספתה במגפות שמקורן באירופה. עם הגעת האירופים ליבשת נחשפו הילידים האמריקאים למגפות האלה לראשונה, ועל כן השפעתן עליהם הייתה קטלנית במיוחד. גם במושבות הספרדיות של אמריקה הלטינית לווה המפגש בין אנשי "העולם הישן" לאלו של "העולם החדש" בחשיפה למחלות שנשאו האירופים. ההערכות למידת פגיעת המחלות באוכלוסיית מרכז אמריקה ודרומהּ שונות ומגוונות, אך ההערכה המקובלת כיום היא שכ-90% מהאוכלוסייה מצאו את מותם במגיפות.
מאפיין דמוגרפי אחר של אזור זה הוא מיזוג בין המתיישבים האירופיים לילידים המקומיים ויצירת אוכלוסיית מסטיסים גדולה, הקיימת עד היום ומורגשת במדינות אמריקה הלטינית.
במקסיקו, גואטמלה, בוליביה, בליז ופרו הילידים הם עדיין כמחצית האוכלוסייה או למעלה מכך, ואמנם השפה הספרדית והדת הנוצרית־קתולית הן השולטות, אך מתקיימים בצדן שרידי תרבויות ילידיות, במיוחד באזורים הכפריים וההרריים. שפת הקצ'ואה הילידית, לדוגמה, מדוברת על ידי 8–12 מיליון תושבים בפרו.
תרבויות ילידיות, ניכרות במיוחד בהרי האנדים, שבהן הוסיפו שנים רבות אחר הכיבוש הספרדי, שכן האירופים, שהיו זקוקים לנמלים כדי לייצא ולייבא סחורות ולהיות בקשר עם אירופה, הקימו את מרכזיהם העיקריים באזור החוף, ושליטתם באזורי ההרים הייתה חלשה יותר.
עמים ילידים בצפון אמריקה.
עם תחילת ההתיישבות האירופית בצפון אמריקה החל תהליך הדרגתי של דחיקת רגלי שבטי האינדיאנים שישבו בשטחים הידועים כיום כחוף המזרחי של ארצות הברית, כדי להשתלט על אדמותיהם. פעמים רבות נעשה הדבר באמצעים אלימים וברוטליים, ולפעמים באמצעות רכישת אדמותיהם "בנזיד עדשים" תוך העברתם לשמורות או הגלייתם מערבה. התהליך התעצם לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית, עם התפשטות ההתיישבות הלבנה מערבה והצורך שהתעורר בכיבוש שטחים נוספים. בשנת 1830 העביר נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון חוק בקונגרס המכשיר את ה"טרנספר" והתחיל תהליך נדידה כואב וטראגי של שבטי אינדיאנים, שלווה בהתקוממויות ובעימותים עקובים מדם (ראו מסלול הדמעות). בשנת 1867 הורה הממשל האמריקאי ליישב את שארית הפליטה של בני האינדיאנים ב"שמורות", שבהן ניסו לאורך השנים הבאות להטמיע אותם בתרבות האירופית-אמריקנית הלבנה. הוענק להם חינוך נוצרי ונאסר עליהם לדבר בשפתם ולהנחיל לילדיהם את דתם ואת מורשתם. ניסיונות הטמעה אלה נמשכו עד שנות ה-60 של המאה ה-20, תוך שהם מותירים צלקות כואבות בזיכרונותיהם של עמים ילידים בארצות הברית, המלוות אותם עד היום.
היום מונה האוכלוסייה הילידית בארצות הברית כ-2.9 מיליון נפש, שהם כ-1% מכלל האוכלוסייה. בקנדה מהווים הילידים, המכונים העמים הראשונים, כ-3% מהאוכלוסייה.
3 באוגוסט
3 באוגוסט הוא היום ה-215 בשנה (216 בשנה מעוברת), בשבוע ה-31 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 150 ימים.
הקו הירוק
הקו הירוק הוא קו שביתת-הנשק של מדינת ישראל עם מצרים, עם ירדן, עם סוריה ועם לבנון, כפי שנקבע בהסכמי שביתת הנשק שנחתמו בשנת 1949, לאחר מלחמת העצמאות ועד מלחמת ששת הימים בשנת 1967. שמו ניתן לו מכך שבמפות המודפסות שלפני מלחמת ששת הימים, הוא סומן בצבע ירוק. כינויים נוספים לקו הירוק הם "גבולות 4 ביוני 1967", "גבולות 67" וגם "גבולות 48".