בגלל עונת השנה, אלייה היה מלא במים והחצייה הייתה קשה, אך קיסר הצליח בכל זאת לחצות את הנהר ליד גרגוביה. הוא הטיל מצור על גרגוביה. לרוע מזלו של קיסר, האיידואים החלו לפקפק בכדאיות הברית עמו וכוחות איידואים שגויסו בשנה זו החלו להראות סימני שבירה. ליטאוויקוס (Litaviccus), שפיקד על החיילים של האיידואים שהתלוו לצבא הרומאי, ניצל את הרגע ובתחבולה גרם לחייליו להוציא להורג את הרומאים שהיו עמם. קיסר הצליח להשיב את הסדר על כנו, אך בזמן שנאלץ לטפל במרד של ליטאוויקוס, ההתנגדות הגאלית בגרגוביה התעצמה והוא החליט לסגת מהעיר בלי לכבוש אותה, אך לפני כן רצה לזכות בניצחון כדי לשמור על כבודו. לכן, תקף גבעה שוורקינגטוריקס התחיל לבצר. קיסר רצה לזכות בניצחון קטן בלבד, אך חייליו נסחפו וניסו לכבוש את גרגוביה עצמה. ההתקפה כשלה לחלוטין והרומאים נאלצו לסגת. התבוסה של קיסר בגרגוביה הייתה הקש האחרון בעיני האיידואים והם החליטו להצטרף למורדים.
המצור על אלסיה וסוף המרד המאורגן.
לאחר התבוסה בגרגוביה פנה קיסר צפונה כדי לחבור עם הלגיונות של לאביינוס, שהצליח לנצח את הגאלים בקרב לוטטיה והיה פנוי למשימות חדשות. לאחר כינוס הצבא פנה דרומה. כמו כן, גייס כוח פרשים גדול בקרב השבטים הגרמאנים. ורקינגטוריקס ניסה להפריע לתמרון ותקף את הצבא הרומי כשהיה בתנועה, אך פרשיו הגרמאנים של קיסר הצליחו לנצחם. בסופו של דבר, בחר ורקינגטוריקס להתבצר באלסיה עם 80,000 לוחמים. קיסר ניצל את ההזדמנות לרתק את יריבו למקום אחד במקום לרדוף אחריו בכל רחבי גאליה והטיל מצור על אלסיה. ייתכן שבשלב זה הצטרפו אליו שני לגיונות נוספים (ה-5 וה-6).
ורקינגטוריקס הגיב בשליחת פרשיו לגיוס תמיכה ואילו יוליוס קיסר פנה לבניית טבעת מצור כפולה - אחת מול חומות אלסיה והשנייה מול הצבא הגאלי המאוחד שהיה צפוי להגיע לאזור לעזרת ורקינגטוריקס. לאחר זמן מה אכן נאסף צבא גאלי גדול והגיע לאזור. לפי דיווחיו של קיסר כלל צבא התגבורת 8,000 פרשים ו-240,000 רגלים, אם כי סביר שהמספר לא עלה בהרבה על 100,000, כך שסך הכל היו לגאלים כ-180,000 איש מול כ-35,000 - 45,000 רומאים שהיו מאורגנים ב - 10–12 לגיונות ויחידות של בעלי ברית.
חיל התגבורת הסתער מספר פעמים על החומה החיצונית של טבעת המצור, כשהכוחות הנצורים בראשות ורקינגטוריקס מנסים לסייע להם עם התקפות על החומה הפנימית. הגאלים עשו כן מספר פעמים אך ללא הצלחה. בסופו של דבר, ורקינגטוריקס נאלץ להיכנע כי המזון באלסיה התדלדל והמוראל בשורותיו התדרדר. למרות בגידתם, היחס של קיסר לארוורנים והאיידואים המובסים היה רחום יחסית. הוא היה זקוק לשני השבטים הגדולים האלה כדי לשמור על השלום לאחר הבסת המורדים. גורלו של ורקינגטוריקס היה מר יותר. הוא נשבה והוצא להורג בחנק כמה שנים לאחר מכן בטריומף שארגן קיסר.
המערכה בשנים 51 - 50 לפנה"ס.
התבוסה הגאלית באלסיה פגעה באופן אנוש במורדים והצבא הגאלי המאוחד התפרק. עם זאת, כיסי התנגדות מבודדים עדיין נותרו ויוליוס קיסר היה צריך להדבירם. קיסר בחר לנהל את המערכה גם בחודשי החורף, שהיו עונת לחימה לא מקובלת. ב-31 בדצמבר 52 לפנה"ס לקח יוליוס קיסר שני לגיונות (11 ו-13) ויצא למערכה נגד הביטוריגים. הביטוריגים מיהרו להיכנע וקיסר נהג בהם ברחמנות ואף הורה לחייליו לא לפגוע ברכושם. שבועיים וחצי לאחר מכן יצא בראש הלגיון השישי וה-14 גמינה במסע עונשים נגד הקארנוטים (Carnutes). הקארנוטים היו אחראים לטבח של הסוחרים הרומאים בקנבום וקיסר לא היה רחום כלפיהם. יישוביהם נשרפו, מזונם הושמד ורבים מהם נמכרו לעבדות.
קיסר השאיר את טריבוניוס להשלים את המלאכה והוא עצמו יצא בראש ארבעה לגיונות (7, 8, 9, ו-11) נגד הבלובאקים (Bellovaci). שבט זה שלח לוחמים מעטים בלבד לצבאו של ורקינגטוריקס והעדיף להילחם ברומאים בשטחו. כעת הגיע הזמן של הנקמה הרומאית. הוא פגש את הצבא הבלובאקי, אך אלה סירבו לצאת לקרב נגדו ונסוגו לשטח קשה לגישה. קיסר החליט לחזק את צבאו בשלושה לגיונות נוספים (6, 13 ו-14). בסוף גילו סיוריו של קיסר את מיקום הצבא הבלובאקי והצליח להדביק אותו. בנוסף, נשלחו כוחות צבא לאזור האבורונים בניסיון לאתר את אמביוריקס, אך ללא הועיל.
גם חלק גדול מהפיקטונים, ששיתפו לפני כן פעולה עם הרומאים, החליטו להצטרף למרד. הפיקטונים המורדים הטילו מצור על הפיקטונים שנותרו נאמנים לקיסר בלמונום (Lemonum; פואטיה המודרנית). הלגאטוס גאיוס קניניוס רבילוס (Gaius Caninius Rebilus) נשלח לאזור כדי להשיב את הסדר על כנו. המורדים ניסו לתקוף את הצבא הרומאי בדרכו ללמונום, אך הרומים הקימו מחנה מבוצר וההתקפה נהדפה באבדות כבדות למורדים. בנוסף, הצטרף אליו הלגאטוס גאיוס פאביוס. במאמצים משותפים הצליחו רבילוס ופאביוס לדכא את המרד.
מוקד גדול אחרון של המרד נותר באוקסלודונום (Uxellodunum; דורדון המודרנית). הלגאטים של קיסר פעלו באזור, אך לא הצליחו להכניע את העיר בכוחות עצמם וקיסר הרגיש שנוכחותו נחוצה להשגת הניצחון הסופי. המצור הרומי תחת פיקודו היה יעיל והעיר נכבשה.
בשנת 50 לפנה"ס לא היו מעשי איבה פעילים רציניים, אך קיסר עדיין נותר בגאליה והשגיח על הנעשה. בתחילת 49 לפנה"ס יצא ממנה בראש צבאו ופנה דרומה לעבר רומא. הסנאט דרש ממנו לוותר על כוחותיו, כמקובל על פי החוק הרומי, אך קיסר סירב וחצה את הרוביקון בלי לפזר את צבאו. מעשה זה עבר באופן חמור על החוק הרומי ופתח הלכה למעשה את מלחמת האזרחים בין קיסר לכוחות הסנאט שאליהם הצטרף פומפיוס, בן בריתו הוותיק.
תוצאות הכיבוש.
קשה להעריך את מספר האבדות בקרבות. המקור העיקרי אודות המלחמה, "מלחמת גאליה", נכתב על ידי יוליוס קיסר עצמו ושימש לא רק לתיאור מעלליו בשדה הקרב, אלא גם כמסמך תעמולתי בכל רחבי הרפובליקה הרומית. לכן, מספר אבדותיו הוצנע פעמים רבות ואילו מספר האבדות של הגאלים נתון בהגזמה. כך או כך נראה שכמה עשרות אלפי חיילים רומאים וכמה מאות סוחרים איבדו את חייהם וכנראה גם כמה מאות אלפי גאלים. ערים שנכנעו ללא קרב זכו בדרך כלל לתנאי כניעה נוחים, אך אלה שהעזו להתנגד סבלו מאוד - העיר הייתה נבזזת עד היסוד ותושביה היו נטבחים או נמכרים לעבדות. כתוצאה מכך, גאלים רבים מאוד נמכרו לעבדות. עבדים אלה שימשו בעיקר ככוח עבודה בחקלאות, במחצבות ובמכרות. אזרחים וחיילים שנפלו בשבי ונמכרו לעבדות היו רכושו של המצביא והיו למקור ההכנסה העיקרי שלו. קיסר נהג לחלק ביד רחבה עבדים אלה לחייליו כדי שאלה יוכלו למכור אותם ובכך זכה בהערצתם ובנאמנותם.
מלבד האבדות בנפש בקרבות, וכן במעשי הרצח של הצבא הרומי ושל הגאלים עצמם שנלחמו בינם לבין עצמם במהלך הפלישה הרומית, נגרם גם הרס רב לרכוש. חלק מהשבטים סבלו מהשמדה שיטתית של רכושם על ידי הצבא הרומי, במיוחד המנפים (Menapii) והמורינים (Morini) שנסוגו לאזור ביצתי שאליו הרומאים לא רצו להיכנס ופשוט השמידו את כל מה שיכלו. גם הגאלים עצמם, במיוחד בשנת 52 לפנה"ס תחת הנהגתו של ורקינגטוריקס, פנו לאסטרטגיה של אדמה חרוכה ובניסיון למנוע מהרומאים את האפשרות לאסוף אספקה מהסביבה פשוט השמידו את כל הנקרה בדרכם. בנוסף, הטיל קיסר מס על הגאלים, אם כי הוא לא היה כבד במיוחד ועמד על 40 מיליון ססטרטיוס (להשוואה סך המס שהתקבל ברפובליקה הרומית היה 540 מיליון ססטרטיוס). כתוצאה מכל התלאות האלה סבלו הגאלים מפגיעה כלכלית קשה כתוצאה מיידית מהכיבוש.
המלחמה לא הסתיימה באירוע בודד אחד. השתתפותו של קיסר במלחמת האזרחים נגד פומפיוס דרשה ממנו את הסגת צבאו, אך רוב הקרבות הסתיימו סביב שנת 51 לפנה"ס. התנגשויות מקומיות קטנות המשיכו, אך לא הייתה להן השפעה כלשהי על האירועים. הגאלים מרדו בשנת 21, אך המרד לא נחל הצלחה ולא צבר אהדה ציבורית נרחבת.
הרומאים לא נטרו טינה לגאלים ולא רדפו אותם לאחר השלמת הכיבוש. הפוליטיקה המתונה של השליטים הרומאים גרמה לכך שהגאלים נטמעו תוך כמה דורות בתוך האימפריה הרומית ותוך 200 שנה איבדו את זהותם הקלטית. הגאלים סיפקו חיילים ואפילו קיסרי רומא לשליטה באימפריה. התרבות הקלטית של הגאלים נטמעה אף היא בתרבות היוונית-רומית של הכובשים; לא נותרו ממנה שרידים של ממש, והמעט הידוע מתבסס בעיקר על מקורות רומאיים. גאליה הייתה חלק נאמן ואינטגרלי מהאימפריה הרומית. בעת משבר המאה השלישית קם בפרובינקיה ובסביבותיה שלטון עצמאי (המכונה "האימפריה הגאלית" במחקר לצורכי נוחות) קצר-ימים שנמשך למעלה מעשור, אך זה לא נבע בשום אופן משאיפות גאליות ייחודיות אלא ממניעיו הפוליטיים של המצביא פוסטומוס.
במאה ה-19, עם הבנייתה של לאומיות אֶתנית צרפתית, התעורר עניין מחודש רב בשבטים הקדומים ולספרי הלימוד הוכנס המשפט השכיח (Nos ancêtres les Gaulois). היעדרה של מורשת תרבותית מוחשית ששרדה מהתקופה אילצה את הדוגלים בכך להזדקק רבות לדמיונם היצירתי. זיכרון הגאלים אמנם תפס את מקומו כאבן יסוד בזהות הצרפתית, מהנחת הפסלים לכבוד ורקינגטוריקס ועד לסדרת הקומיקס הפופולרית "אסטריקס"; אך היא המשיכה מאליה להתנהל, כפי שכתב ז'אן-לואי קלווה, בשפה שהיא "לטינית וולגרית עם השפעות גרמאניות" ושכל השפעה גאלית עליה היא מושא להשערה. אותה לאומיות צרפתית דיכאה בנוקשות את השפה הברטונית, שהיא אכן שריד קלטי אותנטי אך כזה שמקורו דווקא בבריטניה.
המלחמה בספרות, באמנות ובתרבות הפופולרית.
המלחמה זכתה לאזכורים רבים בתרבות ובאמנות של אירופה המערבית. ההתייחסות למלחמה החלה עוד בתקופת חייו של יוליוס קיסר ובימי חייו של יורשו, אוגוסטוס, והמשיכה בימי הביניים ובעת החדשה.
העת העתיקה.