הבלשנים מכירים בקרבה הלשונית בין הבולגרים הקדומים לצ'ובשים. בו בזמן מחקרים תרבותיים-היסטוריים של וסילי ו. ניקולאיב, דימיטרי פ. מדורוב, יורי י. יובנלאייב ואלכסיי א. טרופימוב, מצאו שבתרבות הצ'ובשית, להבדיל מהעמים השכנים, קיימים יסודות תרבותיים הקשורים לתרבות של עובדי אדמה מאסיה הקדמית.
במאה ה-13 הצ'ובשים נכבשו על ידי המונגולים ובשנים 1502-1237 חיו תחת עול אורדת הזהב. בהמשך נמצאו תחת שלטון החאנות קאזאן שהוקמה על ידי הח'אן אולוג מוחמד. באמצע המאה ה-15 אבות הצ'ובשים התקבלו בחאנות קאזאן תוך שמירה על מסגרת נפרדת ואוטונומיה.
החל מ-1552, כשנכבשה החאנות קאזאן על ידי איוואן האיום, קיבלו הצ'ובשים מרצון את חסות הצארים הרוסים.
בימי ההתיישבות הרוסית בשטח צ'ובשיה של ימינו נוסדו בה ערי המבצר אלאטיר, ציבילסק ויאדרין.
במאות ה-16–17 מרדו הצ'ובשים נגד האלימות שהפעילו נגדם פקידי השלטון הצארי ונגד כובשי האדמות הרוסים. מרידות אלה פרצו זו אחר זו בשנים 1573-1571, ב-1610-1609 וב-1634. הצ'ובשים מרדו גם בימי מלחמות האיכרים הגדולות שבהנהגתם של סטפן רזין ב-1671-1670 ושל ימליאן פוגצ'וב ב-1774.
על מנת למנוע התחמשות האוכלוסייה בתחילת המאה ה-17 הממשל הקיסרי הרוסי אסר על העמים הלא רוסים שעל הוולגה לעסוק במלאכת הנפחות. האיסור הוסר רק במאה ה-19.
במאות ה-17 ו-18 רוב הצ'ובשים עברו לדת הנוצרית האורתודוקסית, מתוך מחשבה שכנוצרים ייהנו מיחס טוב יותר מצד השלטונות הרוסים.
בתחילת השלטון הקומוניסטי הסובייטי שאימץ אז עקרונות של הכרה בהגדרה העצמית של העמים באימפריה הרוסית לשעבר, הוקם בשנת 1920 אזור אוטונומי צ'ובשי במסגרת רוסיה הסובייטית. בשנת 1924 הוא הפך לרפובליקה אוטונומית חלק מהפדרציה הרוסית הסובייטית, כששמה הוא הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית האוטונומית הצ'ובשית. באותן השנים התחזק הרגש הלאומי הצ'ובשי והשלטונות הסובייטים ניסו לעצור גל פטריוטי זה על ידי שרטוט מחדש של גבולות הרפובליקה כך שהרבה צ'ובשים יהפכו לתושבים של הרפובליקות הסובייטיות השכנות או של מחוזות רוסיה. לאורך שנות השלטון הסובייטי המשיכו הצ'ובשים להיות נתונים למסעות ולתעמולה שקידמו את רוסיפיקציה -ההתבוללות בתוך העם והתרבות הרוסיים. השפה הצ'ובשית הורחקה מהשימוש הציבורי ובחינוך.
החל משנת שנת 1989 ואחרי התפרקות ברית המועצות והקמת הפדרציה הרוסית העצמאית המדינה האוטונומית הצ'ובשית שינתה את שמה ל"רפובליקה הצ'ובשית". בנסיבות הפוליטיות החדשות התחזקה תנועת התחייה של התרבות המקומית. השפה הצ'ובשית חזרה לתפוס את מקומה בחינוך ובחיים הפוליטיים והציבוריים.
כיום מלמדים את השפה והתרבות הצ'ובשית בבית ספר בתוך הרפובליקה הצ'ובשית וגם באזורים מחוצה לה בעלות מיעוט צ'ובשי משמעותי. גם הצ'ובשים החיים במדינות השכנות עם רוסיה נהנים ממדיה נגישה לקהילותיהם.
צ'ובשים ואסלאם.
מספר חוקרים טוענים כי חלק מהצ'ובשים המירו את דתם לאסלאם בימי הביניים והתמזגו עם הטאטארים.
צ'ובשים ידועים.
בין הצ'ובשים הנודעים נמנים טייס החלל אנדרייאן ניקולאייב והמשורר גנאדי אייגי, שכתב ברוסית ובצ'ובשית ויצירתו מושפעת מהתרבות העממית הצ'ובאשית. גם למפקד הבולשביקי הרוסי הנודע ממלחמת האזרחים ברוסיה וסילי איבנוביץ' צ'פאייב, יליד צ'ובשיה, היו שורשים צ'ובשים.
און
און הייתה עיר במצרים העתיקה. שרידיה נמצאים שמונה ק"מ מזרחית לגדת הנילוס צפונית לממפיס, צפונית לקצה הדרומי של דלתת הנילוס, בקרבת קהיר. און הייתה אחת הערים העתיקות ביותר במצרים ונוסדה עוד לפני התקופה הקדם-שושלתית (לפני 3100 לפנה"ס).
שמות העיר.
שמה המצרי הקדום של העיר היה אַנוּ, ומכאן נבע השם העברי הנזכר במקרא, "און". העיר הייתה מרכז עיקרי לפולחן אל השמש אתום וכן לאל רע ולכן נקראה גם בפי המצרים בית השמש או בית רע.
שם העיר ביוונית היה הליופוליס (Ἡλίου πόλις או Ἡλιούπολις ) שפירושו עיר השמש. על פי דיודורוס סיקולוס, היסטוריון יווני מהמאה ה-1 לפנה"ס, העיר נבנתה על ידי אקטיס אשר היה בנו של הליוס מהמיתולוגיה היוונית, אשר קרא לעיר על שם אביו. השם "הליופוליס" משמש היום לשם שכונת יוקרה בקהיר במצרים המודרנית
העיר נזכרת במקרא בספר בראשית, בספור יוסף, בשם "און": "וַיִּקְרָא פַרְעֹה שֵׁם-יוֹסֵף, צָפְנַת פַּעְנֵחַ, וַיִּתֶּן-לוֹ אֶת-אָסְנַת בַּת-פּוֹטִי פֶרַע כֹּהֵן אֹן, לְאִשָּׁה; וַיֵּצֵא יוֹסֵף, עַל-אֶרֶץ מִצְרָיִם...וּלְיוֹסֵף יֻלַּד שְׁנֵי בָנִים, בְּטֶרֶם תָּבוֹא שְׁנַת הָרָעָב, אֲשֶׁר יָלְדָה-לּוֹ אָסְנַת, בַּת-פּוֹטִי פֶרַע כֹּהֵן אוֹן". ובספר ירמיהו, בסיפור המספר מה קרה לנשארים לאחר חורבן בית ראשון (שם מזהיר ירמיהו את העם לא לרדת למצרים), בשם "בית שמש": "וְשִׁבַּר, אֶת-מַצְּבוֹת בֵּית שֶׁמֶשׁ, אֲשֶׁר, בְּאֶרֶץ מִצְרָיִם; וְאֶת-בָּתֵּי אֱלֹהֵי-מִצְרַיִם, יִשְׂרֹף בָּאֵשׁ".
היסטוריה.
העיר הייתה מאוכלסת עוד מהתקופה הקדם-שושלתית, שהסתיימה בסוף האלף ה-4 לפנה"ס. בעיר נעשתה בנייה מסיבית בתקופת הממלכה הקדומה. העיר שימשה כמרכז דתי גדול וחשוב והתחרתה בעיר ממפיס. לכוהני העיר הייתה השפעה רבה על ענייני ארץ מצרים ועל התפתחות הדת המצרית במשך כל זמן קיומה, ובמיוחד בתקופת השושלת החמישית. באון היו קובעים את מועד עליית הכוכב סותיס אשר שימש בסיס לחישוב לוח השנה המצרי.
בתקופת הממלכה התיכונה בימי השושלת ה-12 בנה המלך אמנמחת הראשון מייסד השושלת, מקדש מפואר. בנו שנוסרת הראשון הקים שני אובליסקים. אחד האובליסקים עומד עד היום באתרו, (ניתן לראותו ברובע הליופוליס בקהיר המודרנית). האובליסק עשוי מאבן שחם אדומה, מתנשא לגובה 20.7 מטר ומשקלו 120 טון. בתקופת החיקסוס יש הסכמה במחקר כי האתר היה שייך לממלכתם. בתקופת הממלכה החדשה המתוארכת בין המאה ה-16 לפנה"ס – המאה ה-11 לפנה"ס היה המקדש באון אחד המקדשים הגדולים והעשירים במקדשי מצרים.
תחותמס השלישי מהשושלת ה-18 (המאה ה-15 לפנה"ס) הקים באון שני אובליסקים. האובליסקים עשויים שחם שנחצבו במחצבות הנמצאות ליד האשדות הראשונים של הנילוס באסואן, גובהם 21 מטר ומשקל כל אחד 180 טון. הם מעוטרים בכתב חרטומים אשר נחרתו 200 שנה מאוחר יותר בתקופת רעמסס השני. הכתובות מפארות את ניצחונותיו בקרבות. האובליסקים הועברו על ידי המלכה קלאופטרה למקדש שהיא בנתה באלכסנדריה לכבוד מרקוס אנטוניוס. היום אחד האובליסקים מוצב בסנטרל פארק בניו יורק והשני מוצב ברובע הסיטי של וסטמינסטר בלונדון. המלך אחנתון בנה בעיר מקדש לאל אמון.
בעקבות התגברות השפעתם של כוהני נא אמון החלה השפעתם של כוהני און במצרים לרדת, אבל הם המשיכו להיות ידועים בלמדנותם. הרודוטוס, היסטוריון יווני שחי במאה ה-5 לפנה"ס ביקר אותם ושאב מהם ידיעות. אלכסנדר הגדול בצעדתו מאזור החוף לממפיס, עצר בעיר. בתקופת בית תלמי עברו כוהני און לאלכסנדריה, ומרכז כוחה של העיר אבד. הגאוגרף והפילוסוף היווני סְטְרָאבּוֹן ביקר בעיר בשנת 20 לפנה"ס ומצא עיר חרבה, ריקה מאנשים. המקדשים עדיין עמדו על תילם.
און הייתה ידועה בתקופת יוון העתיקה ובתקופת הקיסרות הרומית. העיר הוזכרה בכתביהם של רוב הגאוגרפים החשובים של התקופה, כולל תלמי, הרודוטוס, דיודורוס סיקולוס, אריאנוס, פלוטרכוס, יוסף בן מתתיהו ועוד.
משרידיה של העיר לא נותר היום כמעט דבר. המבנים ואבני העיר שימשו בשימוש משני כמקור אבן לבנית העיר קהיר. ניתן היום לראות בשערי העיר קהיר, אבנים שמקורן במקדש שבנה אחנתון.
הליופוליס (מצרים העתיקה)
הליופוליס (פירושונים)
ארצות האסלאם
בתולת נירנברג
יהודי ארצות האסלאם
איטר יד ימינו
איטר יד ימין
נלי תגר
נלי תגר (נולדה ב-30 בנובמבר 1982) היא שחקנית, קומיקאית, סטנדאפיסטית, שדרנית רדיו ופרזנטורית ישראלית. זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2016 על תפקידה בסדרה הקומית "האחיות המוצלחות שלי".
ביוגרפיה.
תגר נולדה בתל אביב, בכורה לרפאל שעלה מבולגריה, וטיבה ילידת ישראל, עורכי דין, ולה שני אחים. נלי קרויה על שמה של סבתה מצד אביה. גדלה בשכונת רמת חן שברמת גן ולמדה בתיכון בליך במגמת התיאטרון. אביה נפטר בשנת 2000, כשהייתה בת 18.
ב-2001 התגייסה לצה"ל, סיימה בהצטיינות קורס מש"קיות חינוך ושירתה בגדוד רותם של חטיבת גבעתי. הייתה מצטיינת פיקוד הדרום לשנת 2002. בשנת 2008 סיימה את לימודיה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
בקולנוע.
בשנת 1993, כשהייתה בת 10, גילמה ילדה מוכה - התפקיד הראשי בסרט הקצר "חברות" של דן וולמן וזכתה לשבחים רבים על הופעתה. בשנת 2000 שיחקה בסרט "אחות זרה" שכתב וביים דן וולמן, הסרט זכה בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים באותה שנה. בשנת 2006 גילמה את נלי בסרט "ידיים קשורות" שביים דן וולמן. בשנת 2011 גילמה תפקיד קטן של מאבטחת פרס ישראל בסרטו של יוסף סידר "הערת שוליים". בשנת 2014, שיחקה בתפקיד הראשי, לצד דאנה איבגי ושני קליין, בקומדיה השחורה המצליחה שכתבה וביימה טליה לביא - "אפס ביחסי אנוש". הסרט זכה בפסטיבל הסרטים טרייבקה בפרס הסרט הטוב ביותר והבמאית קיבלה את פרס הבמאית המצטיינת על שם נורה אפרון. על משחקה בסרט זה נבחרה נלי תגר לאחת מ-20 התגליות של 2014 ברשימה שפרסם בלוג הקולנוע "Indiewire" והיא הישראלית הראשונה שנכללה ברשימה זו.
בשנת 2015 שיחקה בסרט הקומי "אני לא מאמין, אני רובוט?!" של טל גולדברג וגל זלזניאק. באותה שנה שיחקה גם כן בסרטים הקצרים "אין ארוחות חינם" של לירון רווח ו"מה שלא הורג אותך" של דריה צוק.
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של אבי נשר "החטאים" בתפקיד הראשי לצד ג'וי ריגר.