בנובמבר 1942 גורשו שמונה פליטים אוסטרים יהודים לגרמניה הנאצית לאחר שראש המשטרה הפינית הסכים להסגירם. שבעה מהיהודים נרצחו מיד.
נכון ל־2007, מנתה הקהילה כ־1,500 איש. רובם מתגוררים בהלסינקי ומיעוטם (כ־200) בעיר טורקו. הקהילה מורכבת מצאצאי מקימי הקהילה, מהגרים מרוסיה וכן ישראלים שנישאו לבני זוג מקומיים. בית הכנסת בן מאה השנים, שופץ ושומר והקהילה מנהלת בית ספר בו לומדים כ־120 תלמידים, מחציתם ממשפחות ישראליות.
שפה ותרבות.
השפה הפינית שייכת למשפחת השפות הפינו־אוגריות. השפות הקרובות ביותר לפינית הן קבוצת הלשונות הפינו־בלטיות, שהידועה בהן היא הלשון האסטונית.
האפוס הלאומי של הפינים הוא ה"קאלוואלה", והיא חשובה אצלם כמו ה"איליאדה" אצל היוונים (ראו גם בערך מיתולוגיה פינית).
האמירה הפינית "זו ממש עברית!" (Se on täyttä hepreaa) מקבילה לאמירה העברית "זה סינית בשבילי". הפינים הם ממציאי הסאונה והיא חלק חשוב מאוד בדתם הקדומה ובתרבותם עד ימינו אנו.
השפה השנייה בתפוצתה בפינלנד, השפה השוודית, משמשת את האוכלוסייה הפינו־שוודית שמונה 5.5% מכלל האוכלוסייה, דוברי השוודית מתרכזים בעיקר בחוף המערבי של פינלנד, בצד אשר קרוב לשוודיה, מרבית הפינו־שוודים הם משוודיה במקור, לשוודית מעמד שווה לפינית ואף קיימת חובה שכל משרד או משרתי ציבור יחזיקו בעובד שמדבר שוודית על מנת שיוכל לסייע לדוברי השוודית.
השפה הפינית והשוודית נלמדות כלימודי חובה בבתי הספר הפיניים. ללא בגרות בשוודית התלמיד לא זכאי לתעודת גמר.
ספרות.
יוהני אהו היה סופר פיני חשוב אשר פעל במפנה המאות ה־19 וה־20, וספרו ״יוהה״ תורגם לעברית וראה אור בארץ בשנת 2012. אחת מסופרות הילדים החשובות ביותר במאה ה־20 היא טובה ינסון, פינית דוברת שוודית, שכתבה ואיירה את הספרים על־אודות עמק המומינים, פרי דמיונה. "שבעה אחים", ספרו שנחשב לגדול סופרי פינלנד אלקסיס קיוי תורגם לעברית לפני שנים רבות ונחשב לקלאסיקה ספרותית.
מאז העשור האחרון של המאה ה־20, ראו אור בעברית יותר מעשרים ספרים פיניים. בהוצאת כרמל תורגמו מספר יצירות בידי רמי סערי, ביניהן "היונה והפרג" (2002) ו"השיר על ילדי סיביר" (2005) מאת טימו ק. מוקה, "מהר, לבד ועכשיו" (1999), "עמוק בלב היער" (2006) ו"כנסיית כלבים" (2016) מאת סירקה טורקה, "מעגן" (2017) מאת פנטי הולפה, "שיבת הבן" (2000) ו"טבילת הדרקון" (2003) מאת אווה טיקה, "אהבה קטנה" (1999) מאת אילה פננן, "החבל" (2001) מאת ויו מרי, "דלת לחלום" (2003) מאת אונו קיילאס, "כשסבא גלש לפינלנד" (2009) מאת דניאל כץ, "החתול שלי, יוגוסלביה" (2019) מאת פייטים סטטובצי, "צלול, אפלולי, צלול" (2020) מאת אווה-ליסה מנר, "נקודת ההיעלמות" (2017) מאת יואל האהטלה, "הפרפר חוצה את הכביש" (2007) מאת אווה קילפי, "האי" (2004) מאת ראיה סייקינן ו"שחורי/כף־דבש" (2005) מאת משוררה הלאומי של פינלנד, אינו לינו. כמו כן התפרסמו בתרגומו של סערי הספרים "טאבו" (1998) מאת טימו ק. מוקה בהוצאת ידיעות אחרונות, "שנת הארנב" (2004) ו"הטוחן המיילל" (2015) מאת ארטו פאסילינה בהוצאת עם עובד, "נוף הירח" (2014) ו"גבר זר בא למשק" (2006) מאת מיקה ולטרי בהוצאת הקיבוץ המאוחד ו"הטיהור" (2009) מאת סופי אוקסנן בהוצאת כנרת, זמורה־ביתן.
יחסי ישראל־פינלנד.
בין מדינת ישראל ופינלנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1950. כמו כן, שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה נרחב בנושאים שונים, בין היתר בתחומי תיירות, מסחר ותרבות. לישראל יש שגרירות רשמית בהלסינקי, בעוד שלפינלנד יש שגרירות רשמית בתל אביב־יפו.
במהלך חודש יוני 2016 שר החוץ של פינלנד טימו סוייני ביקר במדינת ישראל לצורך ביקור רשמי והצהיר על התנגדותה של פינלנד לחרם על ישראל.
סולריס (מערכת הפעלה)
מערכת ההפעלה סולריס
סולריס-מערכת הפעלה
גאורג קנטור
גאורג פרדיננד לודוויג פיליפ קנטור (בגרמנית: Georg Ferdinand Ludwig Philipp Cantor; 3 במרץ 1845 – 6 בינואר 1918) היה מתמטיקאי גרמני, אבי תורת הקבוצות העומדת בבסיס המתמטיקה המודרנית.
ביוגרפיה.
גאורג קנטור נולד בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, כבן בכור מבין שישה ילדים. אביו, גאורג ווֹלדמר קנטור, היה אזרח דני, בן של הסוחר יעקב אברהם קנטור מהקהילה היהודית פורטוגזית בקופנהגן שהמיר את דתו לפרוטסטנטיות לותרנית. אמו, מריה אנה בוהם, הייתה מוזיקאית קתולית ששורשיה מצד אביה במשפחה יהודית מהונגריה. סבו של קנטור מצד האם היה הכנר יליד הונגריה פרנץ לודוויג בהם, ודודה של אמו היה יוזף בהם, גם כן כנר ומנהל הקונסרבטוריון למוזיקה בווינה. עד גיל 11 התגוררה משפחת קנטור בסנקט פטרבורג, בה היה האב סוחר ואחר כך ברוקר מצליח וגאורג גדל כלותרן. עקב בעיות בריאות של אביו, עברה המשפחה ב-1856 לגרמניה, בהתחלה לוויסבאדן ומאוחר יותר לפרנקפורט ולדרמשטאדט. בשנות לימודיו בבית הספר הריאלי ואחר כך בבית הספר למסחר בדרמשטאדט, הצטיין קנטור במתמטיקה, במיוחד בטריגונומטריה, אך גם גילה עניין בתאולוגיה ובפילוסופיה. ב-1862 סיים בהצטיינות את בית הספר. לאור בקשת אביו שילמד הנדסה הוא החל ללמוד בפוליטכניקום של ציריך. לאחר סמסטר אחד החליט ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת ברלין, שם למד, בין השאר, אצל קארל ויירשטראס, אצל ארנסט קומר ואצל לאופולד קרונקר. במשך סמסטר אחד בקיץ 1866 למד באוניברסיטת גטינגן. הוא השלים דוקטורט בתורת המספרים ב-1867. ב-1869 הצטרף לסגל אוניברסיטת הַאלֶה (Halle) בגרמניה, שם עבד עד שנת 1913.
ב-9 באוגוסט 1874 נישא לוואלי גוטמן, ידידה יהודיה של אחותו, ולזוג נולדו שישה ילדים.
קנטור סבל מאפיזודות של אופוריה ודיכאון. התקפי הדיכאון שהיו משמעותיים יותר, היו פורצים בדרך כלל בסתיו ומסתיימים באביב או בקיץ. קרוב לוודאי הוא סבל מסוג של הפרעה דו-קוטבית.
ב-1884 חווה התקף דיכאון, התקף מתועד ראשון בסדרה של התקפי דיכאון שימשיכו לייסרו במשך שארית חייו. בין התקף אחד למשנהו המשיך לפתח תאוריות מתמטיות מזהירות. עם זאת, הדיכאונות פגעו בעבודתו המתמטית. ב-1894 פרסם מאמר מוזר למדי, בו וידא את נכונותה של השערת גולדבך עבור המספרים הזוגיים הקטנים מ-1,000. היות שכארבעים שנה קודם לכן ההשערה כבר נבדקה עבור המספרים הזוגיים הקטנים מ-10,000, עבודה זו מעידה כפי הנראה על מצבו הנפשי של קנטור באותה תקופה.
בשנותיו האחרונות הידרדרה בריאותו הנפשית של קנטור, והוא אושפז מדי פעם בבתי חולים לחולי נפש. עבודתו המתמטית כמעט ופסקה, והוא עסק בעיקר בפילוסופיה, בתאולוגיה ובספרות. בין השאר, ניסה להוכיח כי מחזותיו של ויליאם שייקספיר נכתבו למעשה על ידי פרנסיס בייקון (ראו שאלת זהותו של מחבר מחזות שייקספיר). הוא פרש ממשרתו ב-1913, ונפטר מהתקף לב בעת שהיה מאושפז בבית חולים בהאלה בשנת 1918.
עבודתו המתמטית.
בתחילה, התמקד מחקרו של קנטור בסדרות טריגונומטריות. ב-1872 פרסם מאמר בו הגדיר את המספרים הממשיים באמצעות סדרות קושי של מספרים רציונליים; הגדרתו (השקולה) של ריכרד דדקינד את המספרים הממשיים באמצעות "חתכי דדקינד" פורסמה מעט מאוחר יותר באותה שנה, ובמאמר המתאר אותה מוזכר מאמרו של קנטור.
ב-1873 הוכיח קנטור כי הן המספרים הרציונליים והן המספרים האלגבריים הם בני-מנייה, דהיינו, קיימת התאמה חד-חד ערכית ועל ביניהם לבין המספרים הטבעיים. בדצמבר 1873 הוכיח שהמספרים הממשיים אינם בני-מנייה, ופרסם את תגליתו ב-1874. משתי הוכחות אלה נובע כי כמעט כל המספרים הם מספרים טרנסצנדנטיים, שעצם קיומם הוכח רק כעשרים שנה קודם לכן. כמו כן הוכיח כי מספר הנקודות על קו ישר "גדול" מאשר מספרם של המספרים הטבעיים, שהוא המספר האינסופי ה"קטן" ביותר.
ב-1877 הוכיח את התוצאה נוגדת-האינטואיציה, כי קיימת התאמה חד-חד ערכית בין קבוצת המספרים שבקטע [0,1] לבין המרחב ה-n ממדי. על כך הוא אמר: "אני רואה זאת, אך איני מאמין!".
ב-1891 פרסם לראשונה את הוכחת האלכסון של קנטור ואת משפט קנטור. השיטה אותה הגה לצורך ההוכחה קרויה לכסון, ונעשה בה שימוש מרובה מאז, בעיקר במדעי המחשב (למשל להוכחת אי-כריעות בעיית העצירה).
ב-1895 וב-1897 פרסם את שני מאמריו החשובים האחרונים. אף על פי שחלפו רק שישה חדשים בין זמני כתיבתם של מאמרים אלה, קנטור עיכב את פרסום המאמר השני משום שקיווה לכלול בו הוכחה של השערת הרצף עליה עבד, ללא הצלחה, במשך שנים רבות. הוא לא מצא הוכחה זו (כיום ידוע כי השערת הרצף היא עצמאית ביחס למערכת שבה עבד קנטור, ולכן לא קיימת לה הוכחה במסגרתה), אך המאמר השני תיאר את תורתו בדבר קבוצות סדורות היטב ומספרים סודרים. בשנת 1897 פרסם את ספרו החשוב ביותר על אודות קבוצות המספרים האינסופיים. הוא פיתח חשבון של מספרים אינסופיים בדומה לחשבון הקיים בקבוצות של מספרים סופיים. את העוצמה של המספרים הטבעיים סימן באות העברית formula_1 (קרי: אָלֶף אֶפֶס), ואת עוצמת הרצף סימן באות formula_2, שהם הסימונים המקובלים בקרב המתמטיקאים עד היום.
יחס עמיתיו המתמטיקאים.