חוץ מג'קסון ומקרופורד, היו המועמדים מזכיר המדינה ג'ון קווינסי אדמס ויושב ראש בית הנבחרים הנרי קליי . ג'קסון זכה ברוב קולות המצביעים והאלקטורים (אבל לא ברוב, וארבע מדינות לא ערכו בחירות). אך מכיוון שלא זכה לרוב מוחלט הועברה הבחירה לקונגרס, שבראשו עמד קליי. קליי פעל למען בחירתו של ג'ון קווינסי אדמס ולאחר מכן מונה למזכיר המדינה, תפקיד שבשעתו נחשב לכרטיס הכניסה לנשיאות. מהלך זה הרתיח את ג'קסון והעיב על כהונתו של קווינסי אדמס. נטען שמדובר ב"ברית שחיתות" בין השניים, בעיקר בשל העובדה שאדמס זכה בנציגי קנטקי (מדינתו של קליי), שהאלקטורים שלה תמכו בג'קסון. מצביעים רבים האמינו ש"נציג העם" נשדד בידי ה"אריסטוקרטים המושחתים מהמזרח". היה זה בין הגורמים לניצחונו של ג'קסון ארבע שנים לאחר מכן.
בחירות 1828.
ג'קסון התנגד ל"עסקה המושחתת" שהובילה לניצחונו של אדמס ותכנן לנצח את אדמס. לאחר התפטרותו מהסנאט באוקטובר 1825, המשיך במסעו אל הנשיאות. המועצה המחוקקת מטנסי בחרה בג'קסון לנשיאות שוב פעם. הוא משך אליו את סגן הנשיא ג'ון קלהון, וגם מרטין ואן ביורן. ואן ביורן הצליח להשיג עזרה מחבריו בפילדלפיה ובריצ'מונד, והקים את המפלגה הדמוקרטית כארגון לאומי.
במהלך מסע הבחירות, התייחסו יריביו של ג'קסון אליו כאל "חמור". בקריקטורה מפורסמת שפורסמה באותם ימים הוא מוצג כחמור (jackass שזה חידוד לשון הדומה ל-Jackson) הבועט באריה מת. הוא אהב את הכינוי והשתמש בחמור כסמלו, מוטיב שנעלם לבסוף. החמור הפך לסמלה של המפלגה הדמוקרטית בסוף המאה.
מסע הבחירות היה אישי ומלא בהכפשות, אולם אף מועמד לא ניהל מסע בחירות, כנהוג, כשתומכיהם מארגנים את האירועים. שני המועמדים הותקפו בעיתונות המפלגתית, והעיתונות האשימה את רייצ'ל, אשתו של ג'קסון, בביגמיה. ההאשמה הייתה כמעט נכונה, כמו רוב ההאשמות, אולם היא התבססה על אירועים שהתרחשו בין השנים 1791 ו-1794. כשג'קסון התחתן עם רייצ'ל, הם חשבו שהיא התגרשה מבעלה הקודם, אולם הגירושין עוד לא הושלמו, ולאחר השלמתם נאלצה רייצ'ל להינשא שוב. אדמס הפך זאת לשערורייה. ג'קסון אמר שיסלח לאלו שהעליבו אותו, אבל שלא יסלח לאלו שתקפו את אשתו. רייצ'ל מתה ב-22 בדצמבר 1828, לפני כניסתו לתפקיד, ונקברה בערב חג המולד. הוא האשים את תומכי אדמס במותה, וביקש שאלוהים ימחל לרוצחי אשתו, כי הוא לא יוכל.
ג'קסון הותקף כסוחר עבדים, שקנה ומכר אותם ללא מוסריות. בנוסף, כרזות תקפו אותו כטובח אינדיאנים ועוסק בדו-קרב.
תומכי ג'קסון טענו שאדמס, בתקופתו כשגריר ברוסיה, העניק לצאר משרתת אמריקנית. בנוסף נטען שהשתמש אדמס בכספי ציבור כדי לקנות ציוד הימורים לבית הלבן (שהתברר כשולחן ביליארד ומערכת שחמט).
אדמס שיבח את השיפורים הפנימיים באירופה, כולל את מצפי הכוכבים שנבנו, וטען שעל הקונגרס לא להיות מוגבל בידי החוקה. רבים התנגדו להצהרה הזאת, בעיקר ג'קסון, שטען שהחוקה מגנה על העם.
ג'קסון ניצח בקלות, עם 56% מהקולות ו-178 אלקטורים לעומת 83 לאדמס. הוא ניצח בניו יורק ובפנסילבניה, נוסף למערב ולדרום. הוא היה הנשיא הראשון שנבחר ומוצאו היה מהרי האפלצ'ים, והיה הנשיא המבוגר ביותר באותה התקופה.
נשיאות (1829-1837).
ג'קסון נכנס לתפקידו ב-4 במרץ 1829, עם השבעתו לתפקיד, וסיים את תפקידו ב-4 במרץ 1837.
ג'קסון הפך לדמות הפוליטית המשפיעה והשנויה במחלוקת ביותר בתקופתו. כהונתו החלה עידן שנקרא "דמוקרטיה ג'קסונאית". הוא נלחם במפלגה הוויגית ובקליי שניסו להשתמש בכוח הממשלה כדי להפוך את הכלכלה למודרנית, עם תמיכה בבנקאות, מכסים על יבוא ושיפורים פנימיים. בתור נשיא, פעולותיו השנויות במחלוקת היו העברה כפויה של אינדיאנים מאדמותיהם, השמדת הבנק השני של ארצות הברית, שימוש במינויים פוליטיים, ותמיכתו בכסף יציב, שהובילה לבהלת 1837.
ג'קסון נותר שנוי במחלוקת, כשתומכיו מציגים אותו כדמוקרט גאון ואף קדוש, ומתנגדיו מציגים אותו כרודן, בור ואף כשטן. הוא נחשב לאחד מעשרת הנשיאים הטובים בתולדות המדינה.
כהונתו הראשונה.
ממשלו.
ג'קסון הושבע לנשיאות ב-4 במרץ 1829, בהשבעה הראשונה שהתרחשה באכסדרה המזרחית של הקפיטול. עשרת אלפים איש באו לטקס, וג'קסון היה הנשיא הראשון שהזמין את הציבור לבוא אל נשף ההשבעה בתוך הבית הלבן. עניים רבים באו לנשף, והשומרים לא יכלו להוציא אותם מהבית הלבן. כלים וחפצי נוי נשברו, ואנשים נעמדו על הכיסאות במגפיים מלאות בוץ כדי להסתכל על הנשיא. הקהל התפרע כל כך עד שהשומרים נאלצו לשפוף פונץ' לכוסות מחוץ לבית הלבן כדי שאנשים יצאו משם. הפופוליזם של ג'קסון הביא לו את הכינוי "מלך האספסוף".
ג'קסון היה מטיף מוסר שראה את העולם בשחור ולבן. הוא ראה את עצמו כנציג העליון של הדת האזרחית, ודרש מעובדיו להצדיק את מעמדם בעבודה טובה. הוא האמין שסמכותו כנשיא נבעה מהעם ולכן שהיה מעל פוליטיקה מפלגתית. במקום לבחור במנהיגים מפלגתיים, בחר ג'קסון באנשי עסקים לקבינט שלו, בהם התכוון לשלוט. הוא מינה את מרטין ואן ביורן לתפקיד מזכיר המדינה, בג'ון איטון כמזכיר המלחמה, סמואל אינגהם כמזכיר האוצר, ג'ון בראנץ' כמזכיר הצי, ג'ון בריאן כתובע הכללי, ובויליאם ברי כשר הדואר. הקבינט הראשון שלו לא היה מוצלח, והיה מלא בתככים מפלגתיים בין איטון, סגן הנשיא ג'ון קלהון ומרטין ואן ביורן. באביב 1831, כולם (פרט לברי) אולצו להתפטר. הקבינט הבא של ג'קסון עבד טוב יותר.
פרשת איטון.
ג'קסון היה נחוש לשמור על "כבודו". המשבר שנקרא פרשיית התחתונית החל כששמועות מיניות הופצו על אשתו של חבר קבינט בכיר, שמועות שיכלו להכתים את הממשל. ג'קסון השקיע חצי מזמנו במשך שנתיים בנושא. הרכילות טענה שפגי איטון, אשתו של מזכיר המלחמה ג'ון איטון, הייתה משוחררת מבחינה מינית, בעיקר כשעבדה במסבאה של אביה כשבעלה, שהיה בצי, היה בים. פחות משנה לאחר מותו של בעלה, האנשים התבדחו וטענו שאיטון נישא לפילגש שלו, שהייתה גם פילגש של מאה אנשים אחרים. להרשות זנות במשפחה הרשמית היה בלתי מקובל - אולם ג'קסון, שאיבד את אשתו בגלל שמועות, החשיב את מפיצי השמועות כאנשים שלא מכבדים את ממשלו. כשהגן על כבודה של פגי איטון, הגן גם על כבודה של רייצ'ל. ג'קסון ציפה לשלוט על הקבינט שלו, ושהקבינט ישלוט בנשותיו. היה זה עניין של סמכות: ג'קסון טען בפני הקבינט שהיא "צנועה כבתולה". בינתיים, נשות חברי הקבינט התעקשו שכבודן של כל הנשים היה על הכף. הן האמינו שאישה אחראית לא הייתה מעניקה לגבר טובה מינית ללא הבטחה לנישואין. אישה שהפרה זאת נחשבה ללא מכובדת. ואן ביורן, שיצר קואליציה מול קלהון, ראה את הסיכוי לתקוף.
ואן ביורן וג'קסון הגנו על משפחת איטון. אולם אשתו של קלהון, פלוריד, ונשות חברי הקבינט האחרות, החרימו את משפחת איטון וסימנו לאומה שהזוג לא היה מכובד. ואן ביורן מצא פתרון ב-1831: כל הקבינט התפטר. ג'קסון החשיב את קלהון כאחראי לשמועות. ואן ביורן תמך בג'קסון והיה אמור להיות השגריר באנגליה. תומכי קלהון בסנאט חסמו את המועמדות, אולם ג'קסון החליט להגדיל את תפקידו של ואן ביורן ב"קבינט המטבח" הבלתי רשמי. הוא הפך לסגנו של ג'קסון ב-1832. ג'קסון גם רכש עיתון כדי להילחם בשמועות.
העברת האינדיאנים.
בשמונה שנותיו בתפקיד, חתם ג'קסון על שבעים הסכמים עם שבטים אינדיאנים בדרום ובצפון מערב המדינה. תקופתו כנשיא סימנה עידן חדש ביחסים עם האינדיאנים, כולל מדיניות של העברת אינדיאנים. ג'קסון עצמו השתתף לעיתים במשא ומתן עם כמה שבטים אינדיאניים, אף על פי שלפעמים הותיר את המשא ומתן לשליחיו. השבטים בדרום היו צ'וקטאו, קריק, צ'יקאסו, סמינול וצ'רוקי. השבטים בצפון מערב המדינה היו צ'יפאווה, אוטווה ופוטאוואטומי. העימותים בין האינדיאנים והמתיישבים האמריקנים התרחשו בצפון ובדרום, אולם בדרום רווי האינדיאנים הבעיה הייתה חמורה יותר. מלחמות מול האינדיאנים פרצו לעיתים קרובות, בעיקר כששבטים ילידים כמו הסמינול והמוסקוג'י סירבו לציית להסכמים. מלחמת הסמינול השנייה החלה בדצמבר 1835, והסתיימה לאחר שש שנים באוגוסט 1842, תחת הנשיא ג'ון טיילר.
אף על פי שהיחסים בין האמריקנים והאינדיאנים תמיד היו מסובכים, הם הסתבכו עוד יותר כשהאמריקנים התפשטו מערבה לאחר המהפכה האמריקנית. לעיתים קרובות היחסים היו שלווים, אולם לעיתים הפכו למתוחים ואף לאלימים משני הצדדים. מתקופתו של ג'ורג' וושינגטון ועד לג'ון קווינסי אדמס, בדרך כלל התעלמו מהבעיה או שהתעסקו בה בזהירות. בתקופתו של ג'קסון המצב לא היה יציב. הבעיה הייתה חמורה בדרום, בעיקר ליד ג'ורג'יה, שם שבטי האינדיאנים היו גדולים, צפופים ויותר מתורבתים. תנועה עממית ופוליטית התפתחה, וכך הגיעה ההצעה להעביר כמה אינדיאנים. ג'קסון, שמעולם לא היה הססן, תמך במדיניות זאת, שנחשבת לחלק השנוי במחלוקת ביותר בתקופתו כנשיא. זאת בניגוד לקודמו, ג'ון קווינסי אדמס, שניסה לא להתערב בבעיה כקודמיו. נשיאותו של ג'קסון התרחשה בעידן חדש של יחסי אינדיאנים-אמריקנים, שכללה פעולה ממשלתית ומדיניות של יישוב מחדש. במהלך תקופתו, היחסים בין האינדיאנים משבטי הדרום והממשלות המקומיות הגיעו לצומת דרכים.