עם סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, בהנחיה מיוחדת מקק"ל, ניטע בט"ו בשבט תש"ח, בדגניה א', "עץ המדינה". העץ שנבחר היה ברוש, לזכר הברוש שנטע הרצל בארזה שבהרי ירושלים.
בשנתה הראשונה של מדינת ישראל, בט"ו בשבט תש"ט (14 בפברואר 1949), התקיימה בבניין הסוכנות היהודית בירושלים הישיבה הראשונה של האספה המכוננת (לימים הכנסת). רוב הנבחרים הגיעו לירושלים מהשפלה, ובדרכם עצרו בשער הגיא לטקס נטיעת עצים.יוסף שפרינצק, שנבחר ליו"ר האספה המכוננת והכנסת הראשונה, אמר בנעילת האספה:
מאז, טקס נטיעת עצים באתרים שונים בירושלים ובסביבתה היה לחלק ממסורת חגיגות יום-ההולדת של הכנסת.
דוגמה לרושם החגיגי שיש בנטיעות אלו מובע בשיר העממי "כך הולכים השותלים":
יום שמירת הטבע.
בתחילת המאה ה־21 הפך ט"ו בשבט גם ליום ציון אקולוגי, ועוסקים בו הן בלימוד והן בפועל בפעילות אקולוגית. גופים העוסקים בהגנה על החי והצומח, כגון החברה להגנת הטבע ורשות שמורות הטבע יחד עם משרד החינוך, הכריזו על ט"ו בשבט כחג שמירת הטבע. בהקשר זה מקובל לצטט את המדרש:
הקרקס המעופף של מונטי פייתון
הקרקס המעופף של מונטי פייתון (באנגלית: Monty Python's Flying Circus) היא סדרת טלוויזיה ששודרה בערוץ BBC בשנים 1969–1974. התוכנית נכתבה על ידי קבוצת קומיקאים בריטים צעירים שנודעו מאז בשם מונטי פייתון, והיא מוכרת כתופעה ששינתה את פני הקומדיה הבריטית. הסדרה מורכבת מ-45 פרקים שלוקטו ב-4 עונות.
בישראל, הסדרה שודרה בערוץ ביפ.
הפקת התוכנית.
הסדרה נכתבה והופקה על ידי גרהאם צ'אפמן, ג'ון קליז, טרי גיליאם, אריק איידל, טרי ג'ונס ומייקל פיילין שנודעים כ"חבורת מונטי פייתון" והפיקו סרטים ותוכניות נוספות. קליז עזב את הסדרה לאחר העונה השלישית, ולא הופיע בעונה הרביעית למרות ששמו צוין בכתוביות. ניל אינס ודאגלס אדמס היו היחידים שלא השתייכו לקבוצת "מונטי פייתון" אך הופיעו בכתוביות הסדרה בעקבות תרומת חומר, שניהם באותו הפרק בעונה הרביעית. אינס הופיע לעיתים במופע הבמה של החבורה, והשתתף גם בסרטם "מונטי פייתון והגביע הקדוש".
הפרק הראשון של הקרקס המעופף הוקלט ב־7 בספטמבר 1969 ושודר ב־5 באוקטובר באותה שנה. הפרק האחרון הוקלט ב-16 בנובמבר 1974 ושודר ב-5 בדצמבר אותה שנה.
נעימת הפתיחה היא "פעמון החירות" של ג'ון פיליפ סוזה.
אופי התוכנית.
ב"קרקס המעופף" הוצג רצף של מערכונים בסגנון נונסנס לרוב, ולעיתים רחוקות היא אף נשאה אופי סאטירי. לכאורה, הורכבה הסדרה ממערכונים, אך הגישה הייתה יותר של זרם התודעה, בעיקר בזכות קטעי האנימציה של טרי גיליאם. כך דחקה הסדרה את הגבולות של מה שנחשב אז מקובל, בסגנון כמו בתוכן, והשפיעה לא רק על הקומדיה הבריטית אלא על קומדיה בכל העולם.
הסדרה עוסקת לעיתים קרובות בסגנון החיים הבריטי, ומציגה מסרים שנחשבו לטעונים פוליטית בתקופת השידור. חברי הקבוצה היו בעלי השכלה גבוהה (אוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'), ולעיתים הוזכרו בסדרה דמויות מעולם הספרות והפילוסופיה.
המערכונים לרוב נכתבו כאילו היו כתבה במהדורת חדשות, (פאנל כתבים באולפן, כתב בשטח או כתבה ערוכה ומוכנה מראש) סרט דוקומנטרי או תוכנית אירוח, בצורה שתהיה מוכרת לקהל הבריטי הצופה בטלוויזיה באותה עת.
מערכונים מוכרים.
מיטב המערכונים שהופיעו בסדרה שולבו בגרסאות שונות גם בסרטי המערכונים, בהופעות וביצירות אחרות. רוב המערכונים המוכרים הם משתי העונות הראשונות. זאת מכיוון שחלקן נכללו בסרט "ועכשיו למשהו שונה לגמרי" שצולם אחרי העונה השנייה. סיבה נוספת היא שבדרך כלל שידורים חוזרים של הסדרה הופסקו לאחר העונה השנייה.
דמויות בסדרה.
בניגוד לתוכניות מערכונים רבות אחרות, הסדרה כללה מספר קטן של דמויות חוזרות, ביניהן:
חמישה עשר בשבט
חצי אי
חצי אי הוא זרוע יבשה החודרת לתוך הים. זרוע זו מכונה חצי אי מכיוון שהיא מוקפת כמעט מכל עבריה בים, מלבד במקום התחברותה אל עיקר היבשת. זרוע יבשה קטנה יחסית קרויה לשון יבשה או כֵּף.
חצאי איים בולטים.
להלן רשימה של חצאי איים בולטים בעולם והמדינות אליהם הם משתייכים:
תעלת הימים
תעלת הימים היא שם כולל למיזמים לחפירת תעלת מים, שתשמש להובלת מים בין ימים בישראל. המיזמים שהוצעו קשורים בבקעת הירדן, בים המלח ובערבה, והימים הסובבים אותם: הים האדום מדרום והים התיכון ממערב. רובם קשורים בהזרמת מים שפירים או מי ים לבקעת הירדן ולים המלח. הזרמת המים המתוכננת נועדה להיעשות באמצעות מובלים שונים: תעלות, מנהרות וצינורות.
בעבר תוכנן להשתמש במי אגן הירדן להשקיית הנגב ובקעת הירדן, והזרמת מי ים מהים התיכון לים המלח לייצוב פני הים תוך רתימת הפרש הגבהים לבקע הירדן ולים המלח ליצירת אנרגיה הידרואלקטרית. בעת האחרונה בודקים בהקמת המיזמים מטרות נוספות כגון: התפלת מי ים, ייצוב או הרמת פני ים המלח, חיזוק השלום האזורי על ידי יצירת שיתוף פעולה בין גורמים בעלי עניין בים המלח. בעקבות דיון ציבורי נרחב בנושא בעבר, נקבע השם "תעלת הימים" כשם כולל למיזמים אלה.
גורמי איכות הסביבה מצביעים על סיכונים סביבתיים גדולים הטמונים בפרויקטים. הסיכונים הם: ערבוב מי הימים עלול לגרום לשינוי דרמטי בים המלח, חדירת מי ים למי התהום לאורך תוואי המובלים, שינויים גדולים בים האדום כתוצאה משאיבת מימיו, והשפעות על הים התיכון כתוצאה מפעילות מפעלי ההתפלה. הסיכונים הסביבתיים נבדקו (בשנים 2009–2012) על ידי קבוצות מומחים שהתמנו על ידי הבנק העולמי והוגשו דו"חות שקבעו: לא יהיו שינויים בים המלח בהזרמה לים של עד 400 מיליון מטרים מעוקבים בשנה; יש אפשרות למנוע חדירת מי ים למי התהום לאורך תוואי המובלים על ידי תכנון מוקפד ובניה בסטנדרטים של מובלים באזורים סייסמיים רגישים; לא יהיו שינויים גדולים בים האדום בגלל ההיקף המצומצם יחסית של השאיבה מהים.
הקמת תעלת הימים נמנעה בגלל מספר גורמים: ריבוי הרעיונות של התעלות; המספר הרב של גורמים חזקים התומכים בהם והמתנגדים להם; הסיבוך הפוליטי עם מספר מדינות, הנמצאות בסכסוך, השותפות באזורים הגאוגרפיים, בהם אמורות לעבור התעלות; היקף ההוצאות הכרוך בהקמתן; היעדר מקורות מימון ברורים; והסיכונים הכרוכים בהקמתן.
ב-9 בדצמבר 2013 נחתם מכתב כוונות בין ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית להסדרת נושאי מים התלויים ועומדים בין המדינות, חלוקת המים של מפעל התפלה שיקום בעקבה בין ישראל וירדן והנחת צינור להובלת התמלחת של מפעל ההתפלה לים המלח. בפברואר 2015 הפך מכתב הכוונות להסכם בין הצדדים. הנחת הצינור והובלת התמלחת לים המלח נועדה לסילוק התמלחת מאזור מפרץ אילת ולבחינת תוצאות הערבוב של מי הימים בים המלח. פרויקט זה עשוי להיות השלב הראשון להקמת תעלת הימים מים האדום לים המלח. בשנת 2021, הודיעו הירדנים על ביטול פרויקט תעלת הימים.
רקע גאוגרפי.
עמק הירדן, ים המלח והערבה הם חלק מבקע גאולוגי גדול הנקרא הבקע הסורי-אפריקני. חלקים גדולים של הבקע שבתחומי ארץ ישראל נמצאים מתחת לפני הים. (מפלס פני הכנרת הוא כ-210- מטר מתחת לפני הים, ומפלס פני ים המלח הוא כ-430- מטר). הבקע נמצא בסמוך לים התיכון ולים האדום ועמקים מחברים אותו אליהם, עמק יזרעאל לים התיכון והערבה לים האדום. הבקע הוא אגן סגור וזורם בו נהר הירדן שנשפך אל ים המלח. במשך התקופות הגאולוגיות השונות מילאו כמה גופי מים חלקים שונים של הבקעה. עקב חדירת מי הים התיכון לבקע דרך עמק יזרעאל ושינויים באקלים נוצרה בבקע לפני כמה מיליוני שנים ימה מלוחה גדולה מהכנרת עד חצבה הנקראת "ימת הלשון", שבשיאה הגיעה לגובה 180 מ' מתחת לפני הים. הימה נסוגה ולפני 25,000 שנים התחיל האזור להיראות כפי שנראה היום. מפלס ים המלח השתנה במשך אלפי השנים האחרונות מ-360- עד 400- מטר בהתאם לשינויים ברמת המשקעים באגן הניקוז. בדוח של הבנק העולמי מאוגוסט 2011 נמסר כי ללא נקיטת צעדים מתאימים יתייצב מפלס ים המלח על 550- מטר בתוך 150 שנה, לעומת כ-427- מטר בשנת 2013 ושטח האגם יצטמצם בשליש ויהיה 450 קמ"ר.
הרכב מי ים המלח שונה מאוד מהרכב מי ים רגילים. במי ים המלח יש פי 10 יותר מלחים מאשר במי הים (340 גרם מלחים לליטר לעומת 35 גרם לליטר). השוני הוא גם בהרכב המלחים. בים המלח יש יותר מגנזיום, סידן ואשלגן ופחות נתרן וגופרית מאשר במי הים. הרכב המלחים של ים המלח גורם להגברת הכדאיות של הפקת האשלגן ותרכובות הברום ממימיו. ערבוב מי הימים גורם להיווצרות גבס. עד שנת 1979 מי ים המלח היו משוכבים בהתאם לריכוז המלחים. החל בשנה זו החל תהליך היפוך שנתי בשיכוב מי הים. בשכבה העליונה של הים שבה לעיתים המליחות יורדת מתחת ל-100 גרם לליטר יש נוכחות של אצות ויצורים חד תאיים.
הבקע הוא ייחודי מבחינה אקלימית, קרקעית ונופית. האקלים בבקע הירדן הוא חם מאוד ויבש, והקרקע היא תערובת של שטחי גיר, גבס ומלח עם אדמת סחף משני צידי הבקע. עקב זרימת הנהרות מאגן הניקוז הגדול היו שטחי הבקע מעובדים על ידי בני האדם מתקופות קדומות. בבקע יש מפעלי השקיה גדולים כגון תעלת הע'ור-עבדאללה בגדה המזרחית של הירדן ושטחי עיבוד נרחבים בעמק בית שאן, הגדה המערבית של הירדן הדרומי, דרום מזרח ים המלח, נאות הכיכר והערבה. הנופים הייחודיים של הבקע, האיכות המיוחדת של מי ים המלח והשפעתם הרפואית היו הבסיס לתעשיית תיירות מפותחת באזור ים המלח. ההרכב הכימי של מי ים המלח והאקלים החם והשחון היו הבסיס להקמת תעשיית הפקת אשלג, ברום ומגנזיום.