בספר המתעד את תנועת הדקדנס וחוקר את הקשר התרבותי לתפיסה התרבותית של התנועה לתרבות האימפריה הרומית כותבת החוקרת מארי-פראנס דוד על דמותו של אלאלגבאלוס כפי שמשתקפת ביצירות זרם הדקדנס כגיבור מלאנכולי הסובל משעמום ומאופיין על ידי צימאון לספק נרקיססיזם חסר גבולות. השתקפות זו הביאה לכך שאלאגבאלוס תואר כנער מושחת שחושיו קהים עד כדי כך שאין שום גירוי שיכול לעורר אותו מלבד מעשים קיצוניים באכזריותם או שחיתות, במקום לתאר אותו כדמות של נָבָל שמעשיו נעשים מתוך רוע טהור. דמות זו באה לידי ביטוי בציור "הליוגבאלוס, הכוהן הגדול של השמש" משנת 1866 של הצייר סימון סולומון . אלאגבאלוס מצויר כאנדרוגינוס צעיר לבוש בשמלה בסגנון "מזרחי" הבוהה במבט עמום.
במהלך המאה ה-20.
בשנת 1920 יצא לבמות בארצות הברית מחזה בשם "הליוגבאלוס: ליצנות ב 3 מערכות" (Heliogabalus A Buffoonery in Three Acts) שעלילתו משנה כיוון מהנושאים שהועלו ביצירות דקדנטיות. אלאגבאלוס הוא קיסר בגיל העמידה שישב על כיסא השלטון זמן רב, נישא והתגרש מ-11 נשים וחי חיי מותרות והוללות. עלילת המחזה מתמקדת בנישואיו עם לוציה, אשה נוצרית יפה השובה את ליבו אך הוא מתקשה לקיים את אורח החיים הנוצרי הסגפני. אורח החיים הפאגאני - הדוניסטי והקנאות הדתית הנוצרית זוכים למידה רבה של לעג וביקורת. המחזה שנכתב כסאטירה שומר על טון קל ומבודח ודמותו של אלגבאלוס שונה בתכלית מדמותו בכתבי ההיסטוריונים הרומאיים והדמות ההיסטורית. הוא הטרוסקסואל במופגן וחסר עניין בפולחן דתי, מאידך הוא אכזר וחסר מעצורים. בסוף המחזה לוציה עוזבת את חצר המלוכה על מנת להקדיש עצמה לעבודת האל ואלאגבלאלוס מתמקד בחיזור אחר אשתו החדשה, האחת עשרה במספר.
במחצית השנייה של המאה העשרים החלו להופיע יצירות ספרותיות שבהן עיקר תשומת הלב מתמקדת במיניותו. הוא מוצג כהומוסקסואל, והעלילה נסובה סביב מעלליו ומאהביו. הספר ההומואירוטי "ילד השמש" שפורסם בשנת 1966 מתמקד בתיאור הקיסר ומאהביו. מעשיו האכזריים הם תולדה של התעללות מצד אימו וסבתו והתנהגותו האנוכית נובעת מהעובדה שהסובבים אותו, ובהם קומזון וגראניס, משתמשים בו לקדם את האינטרסים האנוכיים שלהם. אלאגבאלוס מוצא אהבת אמת בנישואיו לזוטיקוס ולחיי הזוגיות עם הירוקלס - אהבת חייו, שהופכים אותו לאדם טוב ובוגר. הקיסר ובני זוגו עוברים תהליך חיובי והם זונחים תפקידי מגדר סטריאוטיפיים. הספר מציג בפעם הראשונה את אלאגבאלוס באופן חיובי ומערכות היחסים ההומוסקסואליות כמקבילות ושוות לכל מערכת יחסים המבוססות על אהבה. בשנת 1973 יצא לבימות המחזה "אלאגבאלוס" בו מוצג הקיסר כדמות מפתח והשראה לגבר הומוסקסואל מודרני.
בשנת 1992 פרסם הסופר והאמן האנגלי ניל גיימן ספר קומיקס "קורות חייו ומותו של האימפרטור אלאגבאלוס" שמבוסס על כתבי ההיסטוריה אוגוסטה. הכותב מציין כי "הליוגבאלוס עשה הרבה דברים מעניינים. לא מעשים יפים אבל ללא ספק מעניינים" . אלאגבאלוס של גיימן הוא נער מפונק שלרשותו עומד כוח ללא מגבלות.
כדמות להטבי"ת.
בסוף המאה ה-19 נקשר המושג אנדרוגינוס עם דמותו של אלאגבאלוס על רקע כתבי ההיסטוריונים הרומאיים שתיארו את אלאגבאלוס כבעל תכונות נשיות, והוא הפך לסמל וארכיטיפ המסדר המיסטי מרטיניזם וכתות אחרות כמו הכת של המיסטיקן הצרפתי ג'וזפין פלאדאן . על פי תורות אלו הדמות המקראית אדם היה לא רק האדם הראשון אלא היה האנדרוגינוס הראשון יציר כפיו של האלוהים שיצר אותו זכר ונקבה ומאז המסע האולטימטיבי של בן-אדם הוא לחזור למצבו המקורי כאנדרוגינוס, המוצג כמשלב את הטוב שבשני המינים. כך למשל בציור "הוא" (Lui) מאת הצייר הצרפתי גוסטב-אדולף מוסה מראה את אלאגבאלוס כדמות נשית בעליל, עומד מחזיק במראה ומתאפר. בדמות זו שימש אלאגבאלוס השראה ללהטבי"ם שחיו באירופה המערבית בסוף המאה ה-19.
החל מהחצי השני של המאה ה-20 וביתר שאת בתחילת המאה ה-21 מייצג אלאגבאלוס דמות של קורבן לשנאה הומופובית. במספר יצירות ספרותיות שפורסמו בארצות הברית ואירופה החל משנות השישים הוא מוצג כמי שטוען עבור קבלת להטבי"ם ומאתגר תפקידי מגדר מסורתיים - ערכים שבגללם הוא הפך למרטיר. עיקר המיקוד בדמותו הוסט מתחום ההיסטוריה ומתמקד בנטיותיו המיניות: קשרים מיניים עם גברים, התנהגות נשית, קרוס-דרסינג וטרנסקסואליות.
עם הניצנים של קבלת הנרטיב של הקהילה הגאה כחלק אינטגרלי בתוך תהליכים היסטוריים של ההיסטוריה האנושית וההבנה כי דמויות היסטוריות שונות מגלמות בביוגרפיה שלהן היבט להטב"י בעל משמעות להבנת הדמות ומעבר לכך, קיבל אלאגבאלוס תשומת לב מחודשת. באנציקלופדיה הלהט"בית מופיע הערך אלאגבאלוס כדמות גבר הומוסקסואל. בה, צמדות למחקר ההיסטורי האקדמי אך בדגש נוסף על חשיבות הנרטיב ההיסטורי של אלאגבלוס מול תפיסה סוציו-פוליטית פרוגרסיבית המעלה אל קדמת הבמה את ההיסטוריה של הומופוביה וטרנספוביה.
במאמר כתיבת דעות במגזין לתרבות קוויר מקוון מתואר אלאגבאלוס כגבר טרנסג'נדר שביקש להיות ולחיות כאישה, וזאת על בסיס הפסקאות הרלוונטיות בכתבי קסיוס דיו. על בסיס זה ההתייחסות במאמר היא לקיסרית אלאגבאלוס, בלשון נקבה. המאמר נכתב על בסיס תאוריית הקוויר שטוענת שהסדר החברתי הקיים הוא פטריארכלי, דיכוטומי ושגוי מיסודו מתוך הבנה שיש לתקן, ולהכיר בדמויות הקוויריות ההיסטוריות כחלק ממאבק אקטיביסטי, פוליטי וחברתי.
אלאגבאלוס מופיע כדמות רקע חשובה בסדרת ספרי קומיקס צרפתית "הנבואה האחרונה" שפורסמה בין השנים 2002–2012 על ידי הסופר ז'יל שאייה . סדרת הספרים מתארת אירועים דמיוניים שאירעו לכאורה בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הגדול. בספר השני בסדרה "הגברות מאמסה" (Les Dames d’Emèse) מופיע אלאגבאלוס כקנאי דתי ותיאור של שלטון הטרור שלו מופיע בכרך השלישי "תחת סימן האל בעל" (Sous le signe de Ba’al ). אלאגבאלוס מתואר כדמות סימבולית לקונסטנטינוס המכונה בהמשך "הליוגבאלוס החדש". הקבלה זו, שמופיעה גם בהיסטוריה אוגוסטה, מציגה את שני השליטים כאויבים של הפגאניות ואת הנצרות של קונסטנטינוס כדמות מראה של מעשיו האכזריים של אלאגבאלוס בעת פולחן אל השמש.
MultiMediaCard
MultiMedia Card (בראשי תיבות: MMC) הוא כרטיס של זיכרון הבזק (flash memory).
פורמט אולטרה פלאש פותח על ידי טושיבה.
ישנם זיכרונות במהירויות שונות מ-4X עד-120X (המספר מצביע על מספר הפעמים בשנייה שניתן לכתוב או לקרוא נתונים בנפח 150 ק"ב). הזיכרונות מורכבים ממיליוני תאים זעירים עם מטענים חשמליים. בכל תא כזה ניתן לאחסן סיבית אחת של מידע. הגודל הפיזי שלו קטן ודק כעוביו של כרטיס אשראי.
את ה-SmartMedia cards מסוגים שונים- בהם Secure Digital, xD וקומפקט-פלאש, ניתן לחבר למחשב עם מתאמי USB וכן להתקין במצלמות דיגיטליות או לנגני MP3.
נתיבי איילון
נתיבי איילון (או כביש 20) הוא הכביש העיקרי במטרופולין תל אביב-יפו. הכביש חוצה את המטרופולין מצפון לדרום והוא כביש מהיר ברובו, ולצידו מסילת רכבת ונחל איילון שמנקז גשמים מכל אזור השפלה. בקטע המרכזי של הכביש (בין מחלף קיבוץ גלויות למחלף גלילות) עוברים 750,000 כלי רכב ביום והוא אחד מצירי התנועה העמוסים ביותר בישראל. הוא מחבר את כל הכבישים הבין עירוניים שמגיעים לתל אביב: כביש 4 מאשדוד והדרום, כביש 1 מירושלים, כביש 5 מאריאל, כביש 431 ממודיעין ומדרום מזרח, כביש 531 מצפון מזרח, וכביש 2 מחיפה ומהצפון.
ציר נתיבי איילון מורכב מהקטע המרכזי שעובר בתוך העיר תל אביב לאורך אפיק נחל איילון שהיה ידוע בעבר כ"ואדי מוסררה". קטע זה העניק לנתיבים את שמם. לציר זה המשכים לכיוון צפון, דרך הרצליה עד חיבור לכביש 2 דרומית לנתניה בסמוך לקיבוץ שפיים; לכיוון דרום, בין חולון לבת ים וראשון לציון עד כביש 4 ומזרחית לפתח תקווה וכביש 5.
לכל אורך הציר המרכזי והצפוני עוברות שלוש מסילות רכבת ועליהן ארבע תחנות רכבת ישראל בתל אביב. בחלק מהקטע (מתחנת תל אביב מרכז ועד תחנת האוניברסיטה) עוברות ארבע מסילות, אשר שתיים מהן ממשיכות לכיוון חיפה והאחרות לכיוון הוד השרון. ציר זה הוא החיבור הרכבתי היחיד במרכז גוש דן ועוברות בו למעלה מ־200 רכבות נוסעים ביום. החל מספטמבר 2011 נפתחו לתנועה בקטע הדרומי (מדרום למחלף קיבוץ גלויות) שתי מסילות רכבת לאורך הכביש, ועליהן תחנות הרכבת בחולון, בת ים וראשון לציון, ובהן עוברות כ-3 רכבות בשעה. המסילות ממשיכות לאחר מחלף חולות לכביש 4 לכיוון יבנה, אשדוד ואשקלון. סמוך לתחנת הרכבת ראשון לציון משה דיין ישנן ארבע מסילות, אשר שתיים מהן נקטעות כמספר מטרים לאחר תחנה זו.
היסטוריה.
הרעיון לנצל את ואדי מוסררה לתחבורה עלה כבר במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, אך רק בשנת 1964 החליטה הממשלה על קידום המיזם וב-1965 החל התכנון. בשנת 1967 נעשתה בדיקת היתכנות וכדאיות כלכלית שבעקבותיה התקבל מלווה של 20 מיליון דולר מהבנק העולמי. הפעולות הראשונות שנעשו היו הסדרת נחל האיילון בתוך תעלה, לאחר שבמשך שנים הוא היווה מטרד והציף שכונות בתל אביב. כבר מראשיתו תוכנן המיזם לכלול כביש שיגיע עד חדרה.