סלבוסקי נולד בדטרויט שבמישיגן, ארצות הברית. בגיל 15 נכרתה ידו הימנית לאחר שחלה בסרטן העצמות, ובגיל 30 עבר ניתוח להוצאת גידול ממאיר בו נכרת מיתר קולו השמאלי.
הוא למד אמנות באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, ובבית הספר למוזיאון אמנות בברוקלין, אצל מורים מזרמים שונים, בהם הצייר הפיגורטיבי פרנסיס קנינגהם וציירים מושגיים כמו ג'ונתן בורופסקי או לוקס סמאראס. בשנת 1978 עלה לישראל והתיישב בירושלים. היה נשוי לאמנית נעמי בריקמן ולזוג נולדו שני בנים.
לצד פועלו האמנותי, עסק גם בכתיבה על אמנות, אצר תערוכות ולימד במחלקה לאמנות בבצלאל, במכללת קלישר ובמכללת אמונה. סלבוסקי גם עסק במוזיקה, והיה חלק מאנסמבל המוזיקה "שלישיית אותו עולם".
הוא נפטר בשנת 2019 לאחר שלקה פעם נוספת בסרטן, וב-2020 התקיימה לזכרו תערוכה קבוצתית בגלריית "ברבור" בירושלים, אותה אצרו אורי הולבן ונעמי טנהאוזר.
עבודותיו.
יצירותיו של סלבוסקי משלבות בין ציור מופשט ובין טכניקות פיסוליות תלת-ממדיות כגון אסמבלאז'. ציוריו מאופיינים באימפסטו כבד, במשיכות מכחול חופשיות ובשימוש במצעים שונים שמקבלים מימד של אובייקטים. בין נושאיו: תיאורי טבע דומם וציורים מופשטים. הוא הושפע מהאמנות הפיגורטיבית והמושגית בארצות הברית, ומידידו האמן משה קופפרמן אותו הכיר כשעלה לישראל. הוא החשיב את עצמו אמן "יהודי" ולאורך עשייתו האמנותית נדד בין "כאן" לבין "שם" - אמריקה מולדתו.
בעבודתו משנת 1995 "מי מפחד מאדום, צהוב וכחול", ניתן להבחין בהשפעה של האמנות האמריקאית של שנות ה-50 וה-60. העבודה היא מחווה לעבודותיו של בארנט ניומן, בהן לצבע תפקיד מעבר לציור ומכיל בתוכו תכונות מטאפיזיות. יצירה זו מורכבת מבד שנמתח על שתי מסגרות ריבועיות זהות, שהונחו זו על גבי זו בהסתה של 45 מעלות לקבלת כוכב מתומן, מכוסה בשכבות צבע המסמנות שלוש רצועות אנכיות מורכבות, שבסיסן אדום, צהוב וכחול. המרקמים בציור עבים וצבעי הייסוד עברו תהליך של מהילה וערבוב עם שכבות צבע תחתונות. עבודה זו מאזכרת את היצירה "כוכב"(1954) של האמן האמריקאי ג'אספר ג'ונס. הציור שמצויר על מצע לא קונבנציונלי נהיה לאובייקט עם מרקם רב שכבתי שמתעתע את הצופה.
בשנת 1996 הציג סלבוסקי את העבודה "איקונה" בתערוכה הקבוצתית "כל הג'ינס הזה" בגלריה שלוש, באוצרות מרי שק. בעבודה זו הוא צייר מעל ומתחת לבד ג'ינס שנפרש, נגזר, קופל ונבצע, בעוד שהג'ינס כמעט ואינו נראה כבמקור. הג'ינס הוא חלק מזיכרונותיו של סלבוסקי מהבית. סלבוסקי סיפר על עבודה זו: "בשבילי ג'ינס מסמל את הבית, את אמריקה. הכנסת ג'ינס בציור זה כאילו שאני מזמין את הציור הביתה".
סלבובסקי העניק חשיבות למשך העבודה בסטודיו, לפעולה וגם להפסקות הפעולה, וכך תיאר את תהליך היצירה: "...(העבודה) טמונה בלחכות יממה לפני ששבים ומניעים את המכחול על הבד; כל יום, חוץ משבת. ציירתי פס אחד. דע כי כאמן עתות העבודה שלך ועתות אי-העבודה שלך נותנות יחדיו גוף וצורה לזמן". פעמים שרבות חתם את שמו על העבודה וכך ציין עבורו שהעבודה גמורה.
הסטודיו של סלבוסקי היה מלא באובייקטים רבים ומגוונים, ששימשו אותו כתבניות לעבודה. האובייקטים היו רצופי מהמורות שמאתגרות את עשיית הציור, בהם שברי רהיטי עץ, מגוון בדים, חלקי מתכת ופרחים יבשים, ועליהם הפעיל מניפולציות שונות של הדבקה חיתוך, פירוק וניסור.
בעבודתו סלבובסקי השתמש רבות בקטעי משפטים אותם שמע באקראי בבתי קפה או משכניו. משפטים אלו פעלו ביצירתו כאלמנטים ויזואליים, וגם כביטוי להד הצליל המוזיקלי של המילה. בעבודות "זה החלום השלישי שאני זוכר" (2017) ו"יד של אישה" (אחרי 2010), ניתן לראות את השימוש במילה הכתובה על הציור. הוא ייחס חשיבות לפרשנותו של הצופה: "חשוב שזכויות הצופה, המתבונן, יהיו שוות לאלה של האמן"
ב-2019 זכה בפרס ע"ש מרדכי איש שלום. בנימוקי השופטים לבחירה נכתב כי "סלבוסקי הוא אמן הניגודים: יצירתו הייחודית אותה פיתח במשך 50 שנות יצירה אינה מתמסרת בקלות לקטגוריות מקובלות. יצירותיו נעות בין הפיסול לציור, בין אובייקט חסר צורה מוגדרת לציור דו ממדי מסורתי. עבודותיו מעידות על אנינות טעם, תחכום וידע אך באותה נשימה על ישירות, נאיביות ופראיות פורעת סדר."
כתיבה
סלבוסקי כתב רבות על אמנות, ופרסם טור קבוע בכתב-העת "סטודיו" תחת הכותרת "אמן מקצועי". ב-1993 ראה אור ספרו הראשון "ההשראה חוזרת לתיקונה" בהוצאת האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, אותו הועיד לתלמידי אמנות. בהקדמתו לספר הוא כתב: "כאמן בעל השראה משהו מובע דרכך, אתה נותן לו צורה ואף על פי כן אין הוא אתה".
מוזיקה
סלבובסקי היה פעיל גם כמוזיקאי. למרות הניתוח שעבר במיתרי קולו, המוזיקה הייתה מרכזית בחייו. בשנותיו האחרונות הקים את אנסמבל "שלישיית אותו עולם" יחד עם אבי סבח ואבי קריכלי, שניהם אמנים-מוזיקאים. בהרכב זה ניכרה ההשראה שקיבל ממוזיקת הג'אז. בהופעות בירושלים ותל אביב השתתף פסח בהרכב בשירה, הקראה, הקשה ונגינה בחליל צד ובמסור.
אוגוסט גוסטב לזינסקי
אוגוסט גוסטב לזינסקי (בגרמנית: August Gustav Lasinsky ; 27 באוקטובר 1811 -24 ביולי 1870) היה צייר של התקופה הרומנטית הגרמנית. הוא נודע בזכות ציורי הקיר שלו בכנסיות קתוליות בריינלנד.
חיים.
אוגוסט לזינסקי ואחיו הבכור יוהאן אדולף לזינסקי, היו ציירי נוף וארכיטקטורה ידועים של הרומנטיקה באזור הריין. הם הגיעו מהאצולה הפולנית והגרמנית הישנה. האב פרידריך קרל היה גזבר בחצר המלוכה של סטניסלוס השני אוגוסט פוניאטובסקי בוורשה והגיע לגרמניה כפליט מהמהפכה.
בשנת 1809 הוא היה "גובה מיסים עקיפים" של קנטון סימרן במחלקת ריין-מוזל הצרפתית. האם הייתה המשוררת אנה מריה לזינסקי, אחייניתו הגדולה של סגן הקנצלר של דוכסות יוליך-ברג, גאורג יוזף פרייהר פון קנאפ.
את הכשרתו הראשונה כצייר קיבל מאחיו הבכור יוהאן אדולף, וגם מהצייר סימון מייסטר. בשנת 1830 למד אצל וילהלם פרידריך פון שדו באקדמיה של דיסלדורף, בשנת 1836 עבר למכון סטדל לאמנות בפרנקפורט והיה תלמידו של פיליפ פייט. בשנת 1844 עבר לאמונה הקתולית והשתייך לקבוצת הקתולים הפוליטית סביב אוגוסט רייכנספרגר, שאותו הכיר ככל הנראה מקובלנץ ותמך במחויבות להשלמת קתדרלת קלן.
בקיץ 1852, נפוצה שמועה שלזינסקי ניהל רומן עם אמילי מרקס בזמן שצייר ציורי קיר עבור סנט גאנגולף בטריר.
יצירה.
לזינסקי התחיל בציור פורטרטים ונוף. לאחר המעבר לקתוליות התמסר בעיקר לנושאים דתיים וקיבל הזמנות בין היתר לציורי קיר. בקפלת "קרויצ'ן" בטריר (1845/46, שוחזרה בשנת 2008), בכנסיית העיר הקתולית סנט גאנגולף (1849/51, שוחזרה בשנת 1980), סנט יוזף באלזי (1860).
בשנת 1841 הוא עבד על שחזור והוספה של ציורי קיר בקתדרלת קלן שעדיין לא הייתה גמורה. לפיכך הוא משך את תשומת לבו של המלך פרידריך וילהלם הרביעי מפרוסיה, שהזמין אותו בשנת 1844 ליצירת ציורי קיר היסטוריים על ההיסטוריה של משפחת הוהנצולרן וויטלסבאך על חזית טירת סטולצנפלס המחודשת מול הריין.
עבודות רבות של לזינסקי הושמדו או הוסרו במהלך שיפוצים מאוחרים יותר בכנסייה. בסנט מנאס בקובלנץ-סטולצנפלס או בסנט קיליאן במיינץ-קוסטהיים. הם נשמרים רק באוסף הגרפי של לנדסמוזיאון מיינץ כציורי טיוטה או עותקים.
הדוגמה הידועה ביותר לכך היא הציור שהוסר בקתדרלת מיינץ בשנת 1925/28, אותו התחיל פיליפ פייט הזקן לעשות בשנת 1861 ותלמידיו לזיניסקי ויוזף אנטון סתגסט סיימו מטיוטות.
My Own Soul's Warning
My Own Soul's Warning הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית הקילרס, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, Imploding the Mirage. הוא יצא ב-17 ביוני 2020.
קליפים.
שני קליפים נוצרו לשיר. הקליפ הראשון, שעלה ליוטיוב ב-16 ביולי 2020, הוא הצצה לסרט קצר שקשור לאלבום של הקילרס, Imploding the Mirage.
הקליפ השני, שביים מייקל הילי, עלה ליוטיוב ב-20 באוגוסט 2020, קצת יותר מחודש לאחר שעלה הקליפ הראשון. הוא מציג את הסולן ברנדון פלאוורס והמתופף רוני ונוצ'י ג'וניור, יוצאים לטיול בטנדר דרך שדות תירס ויערות מכוסים בשלג.
רייכנברג
אנדרטה לקרבנות היהודים (פץ')
האנדרטה לקורבנות היהודים בעיר פץ' (בהונגרית: Zsidó mártírok emlékműve) ממוקמת בסמוך לתחנת הרכבת של העיר פץ'. היא הוקמה בשנת 2010 ביוזמה אזרחית לזכר הקורבנות היהודים שגורשו מהעיר ונרצחו בשואה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הגירוש.
המספר הכולל של המגורשים מפץ' לאושוויץ ב-4 ביולי 1944 נע בין 3,400 לבין 3,600. מספר יהודי פץ' – מתוארך לשנת 1900 – כלומר לתחילת המאה ה-20 הגיע ל-10 אחוזים מכלל האוכלוסייה בעיר. כמעט 90 אחוזים מהמגורשים לאושוויץ לא חזרו. יומיים לאחר הגירוש, ב־6 ביולי 1944, יצאו 1,170 יהודים מגטו מוהאץ' ו-1,180 יהודים מגטו בוניהד לאותם מחנות מוות בפולין. כל יום ראשון הראשון ביולי מאז 1946 הוא יום הזיכרון לחללי מחנות ההשמדה מפץ'.
קרן זיכרון.
"קרן הזיכרון של פץ'" אספה מתרומות את 12 מיליון הפורינט, עלות הקמת האנדרטה. הפסל, שתוכנן על ידי האמן גאבור אילה, מסמל את התחנה האחרונה, את פתח קרון הרכבת אליה נכנסו וממנו יצאו. על האנדרטה היצוקה מבטון ומצופה בגרניט, צלליות הדמויות האנושיות החתוכות מסמלות את הקורבנות שעזבו את הרכבת כדי להשאיר את החלל מאחור. האנדרטה נחנכה ב-4 ביולי 2010 בהשתתפות שני הנשיאים משותפים של העמותה היהודית-נוצרית, ד"ר יוז'ף שווייצר שהיה הרב הראשי של פץ' וד"ר הארכיבישוף אסטריק וארסגי, ראש מנזר פאנונהאלמה.
קלאוס קונראד (נוירולוג)