וייל נולד ב-1874 באלבף (Elbeuf) שבצפון צרפת למשפחה יהודית ממוצא אלזסי. למד בתיכון ברואן, ואחרי כן הכין עצמו לגרנד אקול בליסה סן-לואי (Lycée Saint-Louis) הנודע בפריז. ב-1892 התקבל לאקול פוליטקניק, סיים את לימודיו בדרגת סגן-משנה והמשיך בקריירה צבאית. ב-1902 עזב את הצבא ושב לספסל הלימודים: למד במחלקה למדעי ההיסטוריה והפילולוגיה של האקול פראטיק דה אוטז אטיד (École pratique des hautes études), וכעבור שנתיים, ב-1904, קיבל ממנה דיפלומה על עבודה שכותרתה "Recueil des inscriptions égyptiennes du Sinaï", אשר התפרסמה כספר באותה שנה.
בעקבות ניסיונו של מונטגיו פארקר למצוא אוצרות בעיר דוד ובהר הבית בירושלים החליט הנדיב הידוע, הברון אדמונד דה רוטשילד, ליזום פעולה הקשורה לתולדות העם היהודי ולעיר דוד. רוטשילד רכש שטח קרקע בדרום-מזרחה של עיר דוד, בסמוך לשטח שחפר פארקר, ושכנע את הארכאולוג היהודי הצרפתי ריימון וייל לחפור במקום.
בשנים 1913–1914 חפר וייל בדרומה של עיר דוד. הייתה זו פעם ראשונה שבירושלים נערכה חפירה שבה נחשף שטח חפירה נרחב ובזה תם השימוש בשיטת הפירים והמנהרות. שתי תגליות חשובות ויוצאות דופן עלו בחפירותיו. האחת היא כתובת יוונית המזכירה את קיומו של בית כנסת יהודי בימי הבית השני, הלא היא כתובת תיאודוטוס. וייל היה הארכאולוג היהודי הראשון שחפר בארץ-ישראל, ואך סמלי הדבר שדווקא בחפירתו נתגלתה כתובת זו שחשיבותה לתולדות בית הכנסת היהודי רבה ביותר.
תגלית אחרת גררה אחריה תגובות, ביקורות ופרשנויות שונות. היו אלה שני החללים הגדולים התת-קרקעיים אותם זיהה עם קברי בית דוד, אשר לפי הסיפור המקראי צריכים להימצא בעיר דוד. אולם חפירת חללים אלה כללה ניקוי מהיר ויסודי ולא נותרו מתוכם חרסים ושאר פריטים כדי לתארך את הקברים. נראה כי חללים אלה הם מרתפים תת-קרקעיים של מבנים מימי הבית השני, אולי אפילו של בית הכנסת של תאודוטוס, או של המבנים הנספחים אליו לפי הכתובת, אך לא קברים מלכותיים.
קיבוצן של עתיקות שאסף וייל, שהיה מוצב בלבנון המנדטורית כחלק מהכוח הצרפתי, הוליד לימים את הקמת המוזיאון הלאומי של ביירות.
לימים חזר וייל לארץ ישראל כדי לקחת חלק במפעל החפירות הרב-מוסדי שארגנה מחלקת העתיקות המנדטורית בעיר דוד, ובשנים 1923–1924 חפר בקצה הדרומי של גבעת עיר דוד.
נפטר בפריז ב-1950.
וידין (מחוז)
מחוז (אובלסט) וידין, בבולגרית Област Видин, הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה, שוכן בצפון מערב בולגריה, גובל בסרביה, ורומניה ועיר בירתו היא העיר וידין, השוכנת על גדות נהר הדנובה. שטח המחוז מהווה 2.75% משטחה של בולגריה כולה ובשל הסמיכות לנהר הדנובה המהווה זרז כלכלי, המסחר, התחבורה והתרבות התפתחו בשטח המחוז לאורך השנים. בשטח מחוז מצויות 11 רשויות מקומיות ו-58 אתרים ארכאולוגיים ובהם כנסיות ומסגדים מהמאות ה-14 עד ה-19. האזור מכונה השער של בולגריה לאירופה, שכן נהר הדנובה מקשר אותו עם כל המדינות הממוקמות לגדותיו.
היסטוריה.
במהלך המאה ה-1 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית יושב האזור בידי שבטים תראקיים. במהלך המאה ה-1 נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית המערבית והפך חלק מפרובינציית מואסיה, כשהמאחז המרכזי באזור היא עיר המבצר בונוניה אשר בהמשך הפכה לוידין. מבצר נוסף שהוקם באזור - מצודת בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק שחלק מביצוריה הם צוקי סלע גבוהים.
בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה הפך האזור ככלל ווידין בפרט למרכז מינהלי ודתי וזירת קרב בלתי פוסקת מול צבאות האימפריה הביזנטית. החל מ-1323 ולמשך 90 שנים, בשלהי תקופת האימפריה הבולגרית השנייה נשלט האזור בידי נסיכות עצמאית שנקראה נסיכות בדין. במאות ה-13 וה-14, הפך האזור למרכז הסחר החשוב ביותר של האימפריה הבולגרית השנייה וכן לאסם התבואה שלה. ב-1396 נכבשו שטחי המחוז על ידי צבאותיו של באיזיט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית ונותרו חלק מוילאית רומליה ואחר כך הדנובה, של האימפריה העות'מאנית למשך כמעט 500 שנים.
בפברואר 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נכבש האזור על ידי צבאות האימפריה הרוסית ולאחריה הפך חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885), התחוללו בשטח המחוז קרבות עזים, כאשר הסרבים הצליחו לכבוש שטחים מסוימים ולצור על וידין עצמה, אך בסיום המלחמה סולקו מהשטח.
טופוגרפיה ומזג אוויר.
באזור שורר אקלים ממוזג עם השפעה יבשתית, הגורם לחורפים קרים מאוד ושחונים יחסית וקייצים חמים. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.2oc, ונעה בין ערכי קיצון ממוצעים של 23oc ביולי ו 2oc בחודש ינואר. כמות המשקעים הממוצעת השנתית, נעה מ 550 מ"מ במישור הדנובה ועד 750 מ"מ באזורים הגבוהים יותר.
פני הקרקע במחוז משתנים ומכילים יערות, גבעות, שדות מעובדים וקרקע מישורית, בעיקר באזור מישור הדנובה. ההר הגבוה במחוז השייך לרכס הרי הבלקן, נקרא בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק ונטס ומתנשא לגובה של 1,125 מטרים. נהר הדנובה מהווה את מקור המים העיקרי באזור ובעקבות כך התפתחה חקלאות שלחין. כמו כן קיימים מאגרי מי תהום.
תחבורה וכלכלה.
בשטח המחוז עוברים שני עורקים של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים. עורק מספר 4 היוצא מדרזדן, עובר דרך פראג, וינה, ברטיסלאבה, בודפשט, וידין, סופיה, סלוניקי ומסתיים באיסטנבול ועורק מספר 7 העובר לאורכו של נהר הדנובה. בשטח המחוז ישנם 4 מעברי גבול, שניים יבשתיים לסרביה, ושנים לרומניה, האחד יבשתי והשני לבאים דרך נהר הדנובה. קומפלקס נמל וידין, מורכב מארבעה טרמינלים, הטרמינל הצפוני, הטרמינלים המרכזי והדרומי וטרמינל המעבורות. ב-1973 הוקם נמל התעופה הבינלאומי של וידין, המצוי כ-6 ק"מ מחוץ לעיר וידין. במחוז עובר קו הרכבת המרכזי בין סופיה לוידין וכן קו רכבת המחבר את המחוז לסרביה.
התוצר המקומי הגולמי במחוז מהווה כאחוז אחד מכלל התמ"ג בבולגריה. 23 אחוזים מתמ"ג המחוז מגיעים מחקלאות, 12.5 אחוזים מתעשייה ו 64.5 אחוזים ממיגזר השירותים. באזור קיים מפעל לייצור מוצרי ניילון ופלסטיק, מפעל לייצור צמיגים, מפעל לייצור גבס, מחלבה, מספר מתפרות מובילות המייצרות מותגי אופנה מובילים ויקב.
ההיכל הגדול
ג'ורג' אנדרו רייזנר
ג'ורג' אנדרו רייזנר (באנגלית: George Andrew Reisner; 5 בנובמבר 1867 - 6 ביוני 1942 ) היה ארכאולוג אמריקאי שפעל בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית, ובו קשורה החפירה הארכאולוגית הראשונה שנעשתה על ידי משלחת אמריקנית בארץ ישראל.
רייזנר נולד בעיר אינדיאנפוליס שבארצות הברית. בראשית דרכו התמחה באשורולוגיה. לאחר סיום לימודיו שימש זמן מה עוזר במחלקה המצרית במוזיאון ברלין, תפקיד שהביאו לשנות את תחום התעניינותו לארכאולוגיה מצרית. במצרים בילה עשרות שנים והיה לדמות הדומיננטית של הארכאולוגיה המצרית בחלקה הראשון של המאה. עבודתו בחקר בתי הקברות המצריים, וגילוי הקבר המפואר של המלכה חתפ-חרס, הקנו לו שם הן בקרב אנשי המדע והן בציבור הרחב.
החפירות בארץ ישראל.
פעולתו של רייזנר בארץ ישראל הייתה קצרה, אך פעולתו בארץ מהווה ציון דרך מהחשובים ביותר בתולדות הארכאולוגיה של ארץ ישראל. בשנת 1905 קיבל המוזיאון השמי שליד אוניברסיטת הרווארד בבוסטון תרומה כספית גדולה מידיו של יעקב הנרי שיף לשם עריכת חפירה ארכאולוגית בארץ ישראל. מאחר שהמפעל אמור היה להיות מפעל מדעי לשמו, ללא כל יומרות דתיות, גלויות או נסתרות, חיפש המוסד בין חבריו מדען ראוי לשמו, בעל ניסיון בעבודת שדה, שינהל את מפעל החפירות. הבחירה נפלה על רייזנר, שכבר היו מאחוריו שנות פעילות אחדות במצרים, אך מבחינת המוסד, הייתה הבחירה בו למעשה האפשרות היחידה. לנוכח התרומה הנדיבה, אולי הגדולה ביותר שהוקצתה עד אז לחפירה ארכאולוגית בארץ ישראל, קיבל עליו רייזנר את התפקיד.
האתר שנבחר היה "סבסטיה", הלא היא שומרון בירת ממלכת ישראל. בתחילה שכר את שירותיו של גוטליב שומכר לסייע לו בחפירה, אך לאחר עונת חפירות לא היה מרוצה מעבודתו ופיטרו. אחר כך הביא לעזרתו את קלרנס פישר, שהיה בעל ניסיון בחפירות במסופוטמיה, ועבודתו בשומרון הייתה תחנה ראשונה בדרכו הארוכה בארץ ישראל.
במסגרת חפירות שומרון (1910-1908), תרמו רייזנר ופישר תרומה משמעותית להתפתחות המתודה הארכאולוגית, בכך שהפנו את תשומת הלב למרכיב נוסף ממרכיבי תל העתיקות ההולך ונחפר. נוסף לשרידי המבנים מצד אחד, ולחפצים המתגלים בהם מצד שני, התייחסו החופרים לעפר לסוגיו הממלא את אתר העתיקות. עפר זה נחפר ונחשף מן המבנים העתיקים. הוא מנופה ומוצאים ממנו החפצים. בסופו של התהליך, מוצא העפר מאתר החפירות נשפך ונערם בשולי התל. ככלות הכול, אין בו ערך מוזיאלי כלשהו. אמנם אין להבחין בערכו המדעי של מרכיב זה ממבט ראשון, כמו הרושם המידי המתקבל ממבנה או מחפץ עתיקים, אך הוא המקשר ביניהם ומאפשר לשחזר את תולדות האתר הנחפר. רייזנר הראה כי העפר הזה איננו מסוג אחיד. הוא הצליח להבדיל בו ששה סוגים. כך למשל, מצא הבדל ברור בין עפר המצטבר באתר תוך כדי מחייה ((debris of occupation לבין עפר המצטבר בו תוך כדי הרס ועזובה ((debris of decay, או זה המצטבר תוך כדי בנייה באתר מן הפסולת שמשאירים אחריהם הסתתים והבנאים (stonecutters' debris).