תיקון ג'קסון-ואניק
תיקון ג'קסון-ואניק (באנגלית: Jackson–Vanik amendment) הוא תיקון לחוק הסחר של ארצות הברית, שהטיל מגבלות על קביעת קשרי סחר מיוחדים עם מדינות המגבילות הגירת אזרחים. מטרתו העיקרית של התיקון, הנקרא על שמם של הסנאטור הנרי ג'קסון וחבר בית הנבחרים צ'ארלס ואניק, היה להפעיל לחץ על ברית המועצות לאפשר הגירה של יהודים. לאחר ששני בתי הקונגרס העבירו את התיקון פה אחד, הוא נחתם על ידי הנשיא ג'רלד פורד ב-3 בינואר 1975.
תולדות התיקון.
לאחר לחץ בינלאומי על ברית המועצות, הורשו עשרות אלפי יהודים לעלות מברית המועצות לישראל בשנים 1971-1972. אולם באוגוסט 1972 החליטה ברית המועצות להטיל "מס תואר" על בעלי תארים אקדמיים שלמדו על חשבון המדינה ומבקשים להגר ממנה. המס היה כה גבוה שהוא מנע מבעלי תארים את האפשרות להגר. ההחלטה הביאה לביקורת רבה בארצות הברית ובכנס שהתקיים בספטמבר 1972 הציע הסנאטור הדמוקרטי הנרי ג'קסון לחוקק חוק שיתנה הטבות סחר בהסרת חסמים להגירה. ההצעה הועלתה בעקבות התגבשות הסכם בין ממשלות ארצות הברית וברית המועצות, באותה תקופה, על פיה ברית המועצות תשלם לארצות הברית 722 מיליון דולר מתוך החוב שלה עבור ציוד שקיבלה במסגרת תוכנית השאל-החכר בימי מלחמת העולם השנייה ובתמורה הממשל בארצות הברית יעשה מאמץ להביא את הקונגרס להעניק לברית המועצות מעמד של "מדינה מועדפת ביותר" מבחינת מכסים על סחר.
באוקטובר 1972 אספו ג'קסון והסנאטור הדמוקרטי אברהם ריביקוף תמיכה של 32 סנאטורים בהצעת תיקון, שאסרה על מתן הטבות של מדינה מועדפת ביותר כמו גם אשראי וערבויות למדינה אשר אינה מקיימת כלכלת שוק ומטילה הגבלות על הגירה. בהמשך, הגיע ג'קסון לפשרה עם הסנאטור הרפובליקני יעקב יעבץ שבתחילה התנגד לתיקון בגלל שנוסח באופן מתריס שלא לצורך לטעמו כלפי הממשל של ניקסון, והלה עבר לתמוך בחוק ביחד עם קבוצה של שלושים סנאטורים נוספים. כאשר מספר התומכים עלה ל-76, יותר משלושה רבעים מחברי הסנאט, ההצעה הועלתה באופן רשמי בסנאט. באותו זמן היחס אל הצעת התיקון היה כאל אקט הצהרתי, בגלל שלא היה סיכוי רב שיצליח לעבור עד תום מושב הסנאט ולא הייתה עבודה מקבילה לגיבוש תומכים בבית הנבחרים.
בינואר 1973 גיבש צ'ארלס ואניק בסיס תמיכה בתיקון של ג'קסון בבית הנבחרים ובמהרה היה לתיקון רוב בבית הנבחרים. ב-15 במרץ 1973 הגיש ג'קסון את התיקון פעם נוספת לסנאט, למרות בקשה של מזכיר המדינה, ויליאם פירס רוג'רס בנאום לאומה בטלוויזיה, שלא להתנות תנאים כלשהם להסכמי סחר. ביחד עם רוג'רס חתמו על הגשת החוק 75 סנאטורים בסנאט ובמקביל הוגש החוק בבית הנבחרים על ידי 272 נציגים. לאחר מספר ימים הורשו 44 יהודים לצאת מברית המועצות ללא ששלמו את מס התואר, ועיתונאים דווחו שברית המועצות לא תדרוש יותר את המס. הממשל בארצות הברית הגיב בהעברת אשראי של $200 מיליון עבור רכישת ציוד תעשייתי על ידי ברית המועצות. ג'קסון, לעומת זאת, לא הסתפק בביטול מס התואר וביקש להמשיך בקידום החוק. הממשל, שבקש להמשיך במדיניות הדטאנט יצא במתקפה כנגד הצעת החוק. הנשיא ריצ'רד ניקסון הזמין אליו מנהיגים יהודיים אשר במשך זמן רב בקשו לפגוש אותו בנושא העזרה ליהודי ברית המועצות ולחץ עליהם שלא לתמוך בתיקון, שכן הוא מחויב לתת לברית המועצות מעמד של מדינת סחר מועדפת כדי להמשיך במדיניות הדטאנט.
מעורבות ישראלית.
בעקבות לחץ של הבית הלבן על ממשלת ישראל, הבטיחה גולדה מאיר לניקסון כי הממשלה תשמור על נייטרליות במחלוקת. אולם דעת הקהל בישראל לחצה לפעול בנחרצות רבה יותר למען יהודי ברית המועצות, וככל הנראה ישראל פעלה בחשאיות למען חקיקת תיקון ג'קסון-ואניק. בספטמבר 1973 קיים הנרי קיסינג'ר דיאלוג עם הסנאטור ג'קסון, מציע החוק, במטרה למצוא פשרה בנושא. בימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים הציע קיסינג'ר לישראל עסקה על פיה ישראל ויהודי ארצות הברית ייסוגו מהתיקון תמורת הסכמה של ארצות הברית למכור לישראל נשק ותחמושת. לאחר המלחמה המשיך קיסינג'ר ללחוץ על ישראל באומרו שאל מול החרם הערבי ישראל צריכה להימנע מלעורר את חמתה של ברית המועצות.
הערכה.
דווקא לאחר כניסת התיקון לתוקף, צמצמה ברית המועצות את ההגירה ממנה באופן חד. למרות זאת, ישנם המייחסים את ההגירה מברית המועצות בשנים 1972-1974 בעת שהתיקון היה בדיונים לניסיונות לחקיקת התיקון. בנוסף, ג'ין קירקפטריק כתבה שהתיקון אפשר הגירה של עשרות אלפי אזרחים מסין, רומניה והונגריה.
הדעות לגבי התיקון חלוקות. רבים במחלקת המדינה של ארצות הברית, כולל הנרי קיסינג'ר, התנגדו לתיקון. לעומת זאת, ג'ין קירקפטריק כתבה על התיקון שהוא היה החוק הראשון שקישר באופן סיסטמטי בין זכויות אדם לבין מדיניות כלכלית. פרופסור מרשל גולדמן טען שבעוד האיום בחקיקת התיקון היה חיובי והביא לויתורים מצד ברית המועצות, העברת התיקון והדבקות בו ביחס לברית המועצות הביאו את מנהיגי ברית המועצות למסקנה שאין טעם לויתורים בעניין ההגירה ועל כן התיקון מנע הגירה יהודית מברית המועצות.
אוואנס
סוואסטיקה
הרמאן שטרוק
איידס בברזיל
ברזיל היא, כנראה, הדוגמה הבולטת ביותר למדינה מתפתחת שכנגד הערכות ותחזיות מצליחה לבלום את התפשטות האיידס וזאת הודות לתוכנית הפעולה הלאומית הייחודית שהיא הפעילה.
היסטוריה.
בהיסטוריה המוקדמת של האיידס בברזיל, נגיף ה-HIV היה נפוץ בעיקר בערים הגדולות הממוקמות בדרום מזרח המדינה סאו פאולו וריו דה ז'ניירו ולאחר מכן התפשט באופן הדרגתי לערים המרכזיות בשאר חלקי המדינה. בחלקה הצפוני של ברזיל המחלה התפשטה לאורך דרכי האמזונאס על ידי כורי זהב עניים שנשאו עימם את הנגיף. המקרה הראשון של איידס בברזיל דווח ב-1985.
תחילה הממשל נהג לייחס את המחלה להומוסקסואלים על בסיס העובדה שב-1985 על כל 24 דיווחים של מקרי הדבקות אצל גברים, דווח מקרה אחד אצל הנשים. לאורך השנים התמונה השתנתה וב-1997 היחס היה שני מקרים אצל הגברים מול מקרה אחד אצל הנשים. כיום רוב ההדבקות בנגיף הן כתוצאה ממשכב הטרוסקסואלי.
התוכנית הלאומית לטיפול באיידס.
THE BRAZILIAN NATIONAL PROGRAM of STD (sexually transmitted diseases) AND AIDS
בסיס התוכנית של משרד הבריאות הברזילאי הוא להתייחס בשוויון לכלל האזרחים ולהעניק להם טיפול רפואי הולם וללא כל עלות.
ב-1991 התרופה היחידה שהייתה קיימת לעיכוב התפתחות הנגיף חולקה לאלפי נשאים בברזיל. בשנת 1996 שולבה תרופה חדשה מסוג RNA (Antiretroviral) בה נעשה שימוש גם בארצות מתקדמות, לבלימת ההתפתחות של נגיף ה-HIV בגוף האדם. באותה שנה מספר מקבלי הטיפול גדל ליותר מ-135,000 נשאים. הרוב המוחלט מבין המטופלים היו אזרחים עניים אשר לא היה ביכולתם לממן טיפולים יקרים מסוג זה, וללא הטיפול לא היו שורדים.
בשנת 2001 משרד הבריאות הברזילאי השקיע סכום של 232 מיליון דולר על מנת לממן לנשאים את הטיפול התרופתי ב-RNA. ההגיון מאחורי התוכנית היה, בעצם, צעד חסכוני ויעיל. נשאים שנשארים "בריאים", כלומר שהמחלה עדיין לא התפרצה אצלם, נשארים בגדר של אזרחים פרודוקטיביים ובכך חוסכים עלויות גבוהות של טיפול בבית חולים.
החל משנת 1996 רשמה רשת בתי החולים הציבורית בברזיל ירידה של כ-80 אחוז בצורך כניסה של חולי איידס לבתי החולים. משרד הבריאות הברזילאי העריך כי בתקופה שבין 1997 ל-2001 נחסכו כביליון דולר כאשר נמנעו כ-358,000 ביקורים ואשפוזים הקשורים לאיידס.
בנוסף לצמצום הכניסות לבתי החולים ישנם היבטים סוציאליים נוספים בשיטת הטיפול שגורמים לחסכון בעלויות. למשל, נכון ל-2002 מספר מקרי המוות מאיידס ירד בכ-50 אחוז משנת 1996. בשל נתון זה יש פחות הוצאות סוציאליות מאחר שהמשפחות לא מתפוררות כתוצאה ממחלה של אחד מבניה או כאשר ילדים אינם מתייתמים בגיל צעיר מהוריהם ונגררים לאלימות ופשיעה ברחובות.
גורם נוסף וחשוב להצלחה של התוכנית הברזילאית היה שימוש באסטרטגיה של הורדת מחירי התרופות על ידי השקעה ביצור מקומי של תרופות, ובו בזמן ניהול משא ומתן עיקש על הורדת מחירים עם חברות התרופות הבינלאומיות שמחזיקות בפטנט. בזמן שבמדינות מפותחות מחיר התרופות לשנה בממוצע הוא מעל 10 אלף דולר למטופל, נכון ל-2002 ברזיל הורידה את מחיר התרופות ל-2,273 דולר למטופל והמחיר עוד נמצא במגמת ירידה. ברזיל היא כנראה הדוגמה הבולטת ביותר בעולם, למדינה מתפתחת המצליחה להשקיע מאמצים בשיתוף עם ארגונים חברתיים, על מנת לעמוד מול תאגידי התרופות בדרישה להוזלה משמעותית בעלויות.
בכל הקשור למניעה מוקדמת של ההדבקות באיידס, מפעילה ברזיל קמפיינים נרחבים במטרה להעלות את רמת המודעות בקרב האזרחים. הדגש של משרד הבריאות הברזילאי והארגונים הסוציאליים הוא להגביר את שיעור השימוש בקונדומים בעת מגע מיני. ניתן להבחין במגמת עליה באחוזי השימוש בקונדום בקרב צעירים: מ-4% בשנת 1986, ל-54% בשנת 1998 ו-64% בשנת 2004. בין היתר משרד הבריאות דואג לשמירה על מחיר זול וזמינות של הקונדומים.
המצב כיום.
נכון לסוף שנת 2007 כ-0.6 אחוז מאוכלוסייה הבוגרת (גלאים 14-49) הם נשאי HIV - כמחצית ממה שניבאו מומחים בשנות ה-90. ילדים ונערים ברזילאים עניים שמהווים אחוז גבוה מהחולים באיידס, חיים במעיין פרדוקס של עוני מול עושר בכל הנוגע לתופעת האיידס. אותם "ילדי הרחוב" סובלים מהזנחה קבועה של הממסד, אולם ברגע שהם זוהו כנשאי הנגיף, הם זוכים לתמיכה סוציאלית רחבה שדואגת להם ומבטיחה כי יקבלו טיפול זהה לזה שמקבלים כלל העשירים בברזיל ובשאר מדינות מפותחות בעולם.
רוני שורוק