אדולף (אברהם) פישהוף (בגרמנית: Adolf Fischhof; 8 בדצמבר 1816 אובודה - 23 במרץ 1893 אמרסדורף על יד קלגנפורט) היה מהפכן, פוליטיקאי ופעיל שלום יהודי-הונגרי-אוסטרי. היה רופא בהכשרתו.
ביוגרפיה.
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות.
אדולף פישהוף נולד באובודה (בודה הישנה) בהונגריה כבנם של יוזף פישהוף, יליד אייבנשיץ (כיום איוואנצ'יצה שבחבל מוראביה) ושל רוזלי לבית לוי (Löwy), ילידת בודה.
בילדותו למד בבית עם מורה פרטי, גבריאל זידפלד, אביו של מקס נורדאו.
אחרי שלמד בגימנסיה של הפיאריסטים בפשט (1829-1834), שבה ישב יחד עם בני דתו ב"ספסלי היהודים". פישהוף למד רפואה באוניברסיטת וינה בשנים 1844-1836 ובהמשך עבד בבית חולים בווינה. בשנת 1846 קיבל תעודת מומחה כרופא מיילד.
במהפכת 1848-1849.
כרופא צעיר הצטיין כאחד ממנהיגי הצעירים שהשתתפו במהפכת מרץ 1848 באוסטריה. ביום הראשון של המהפכה, 13 במרץ 1848, היה פישהוף הראשון שנאם בפני ההמונים שהתכנסו מול בניין הפרלמנט ודרש הנהגת רפורמות פוליטיות כמו חופש העיתונות והחינוך, הקמת חברי מושבעים בתחום המשפט, וזכויות לכל הקבוצות האתניות באוסטריה על בסיס הסכמה חופשית.
הפך תוך ימים ספורים למנהיג של הסטודנטים בווינה ונבחר לעמוד בחודשים מאי-יולי 1848 בראשות הוועד לביטחון הציבורי (Sicherheitsausschuss) שניהל את ענייני ווינה בקיץ 1848, ותיווך בין ההמונים ובין הרשויות המהפכניות. אחר כך נבחר מטעם רובע מאצליינסדורף של וינה לחבר באספה המחוקקת - הרייכסטג שהתכנס בווינה, ועבר אחר כך לקרמס.
בימי הממשלה הליברלית של דובלהוף בין 2 ביולי 1848 ל-20 בדצמבר 1848 כיהן עד אוקטובר 1848 כיועץ במשרד הפנים לענייני תברואה וערך מסע בגליציה כדי לחקור את מגפת הכולרה.
אחרי פירוק הרייכסטג בקרמס, ב-7 במרץ 1849, להבדיל מרבים מעמיתיו, לא ניסה להימלט מן הארץ ונעצר. הואשם בבגידה במולדת ובמעורבות ברצח שר המלחמה לטור, אולם במשפט שהתקיים בהיעדרו, זוכה אחרי 9 חודשי מעצר, מחוסר הוכחות.
בשנת 1856, עקב כאבי ראש ממושכים, נסע לצורך הבראה לשווייץ, לדרום גרמניה ולאיטליה. נשאר חסר זכויות אזרחיות מלאות עד שנת 1867 כשזכה לחנינה. עם זאת עבד כרופא עד שנת 1875 כשנאלץ לפרוש מסיבות בריאות. אחר כך בחר לחיות במעין גלות מרצון באמרסדורף בקרינתיה. שם התעמק פישהוף בהיגוי תוכניות לרפורמות מקיפות של האימפריה ההבסבורגית, בעיקר בשאלה הלאומית.
כפי שהעיד הרב יוזף סמואל בלוך בזכרונותיו פישהוף העניק לתושבי הכפר טיפול רפואי בחינם.
המשך פעילותו האידאולוגית והפוליטית.
שיפוטו הפוליטי זכה להערכה רבה ורבים היו המדינאים שביקשו להתייעץ איתו. בימי הממשל של אלפרד יוזף פוטוצקי באוסטריה הוצע לו תפקיד שר הדואר, אך הוא סירב לקבלו, מפני שלא היה מוכן להתנצר.
בשנת 1861 חיבר פישהוף יחד עם יוזף אונגר (לימים שר בממשלה) את הפמפלט ""Zur Lösung der ungarischen Frage" (על פתרון השאלה ההונגרית) שבו הם העלו את התוכנית למונרכיה דואלית אוסטרית-הונגרית שאכן התגשם בשנת 1867. אחרי המלחמה בין אוסטריה ובין פרוסיה, בשנת 1866, כתב פישהוף את הפמפלט "Ein Blick auf Oesterreich's Lage" (מבט במצבה של אוסטריה) שבו המליץ לכרות ברית חזקה עם גרמניה.
בשנת 1869 תמך בחוברת "Oesterreich und die Bürgschaften Seines Bestandes" (אוסטריה והערבויות לקיומה) בהרחבת הענקת זכויות אוטונומיה על בסיס פיוס לא רק בין האוסטרים הגרמנים ובין ההונגרים, אלא עם האתניות הסלביות באימפריה.
בכתביו תמך פישהוף מכל מאודו בארגון פדרלי של החלק האוסטרי (Cisleithania) של האימפריה האוסטרית ובמתן זכויות אוטונומיות לאתניות השונות. רעיונותיו השפיעו בעיקר על האינטלקטואלים הצ'כים.
השקפותיו לא הלכו בקנה אחד עם המדיניות הריכוזית של הממשלה הליברלית הגרמנית שמונתה על ידי הקיסר פרנץ יוזף בשנת 1867.
ההנהגה האוסטרית ביקשה, עם כל ההתפשרות עם ההונגרים, לשמור על רוב גרמני באימפריה ובו זמנית לבצע רפורמות ליברליות. לדידו של פישהוף, ליברליות אמיתית הייתה צריכה לערב לא רק לחירויות הפרטיות של האזרחים האוסטרים אלא גם לחירויות הקבוצות הלאומיות שבה. הוא היה משוכנע שרק פתרון פדרלי עשוי למנוע את התפרקות האימפריה ההבסבורגית לפי גבולות לאומיים. התפרקות כזאת, הוא סבר, עלולה להוביל להשתלטות גרמנית או רוסית על העמים הקטנים במרכז אירופה ולשים קץ גם לחופש היחסי שהם נהנו בו תחת המונרכיה ההבסבורגית. יש החושבים שתחזיתו התגשמה מאוחר יותר, במאה ה-20.
ביתו באמרסדורף וביתו של פרנטישק לדילסב ריגר, נציג הליברלים הצ'כים, ארחו מפגשים בין ריגר ובין מיכאל אטיין, מוציא לאור של העיתון "נויה פרייה פרסה" ונציג של הליברלים האוסטרים-הגרמנים, אליהן הצטרף גם אלכסנדר שרף, המוציא לאור של "וינר זונטג ומונטגסצייטונג".
פישהוף הייתה דמות המפתח מאחורי "הממורנדום מאמרסדורף" משנת 1878 שחיפש למצוא מצע משותף לתנועה הליברלית הצ'כית ולחוגים הליברלים מווינה.
אחרי קריסת הליברליזם הגרמני-אוסטרי בשנת 1879 והעלייה לשלטון של ממשלה קלירלית-שמרנית שנתמכה על ידי מפלגות סלביות, פישהוף תכנן בשנת 1882, יחד עם הברון ארנסט פון ולטרסקירכן, את הקמת מפלגת עם גרמנית-אוסטרית טרנס-אתנית בעלת מצע ליברלי. מפלגה זו נועדה לשחק תפקיד של מתווכת בשאלת הלאומים ולאחד את כל היסודות הליברלים באימפריה, אולם מאמציו טורפדו על ידי התנגדות בתוך הזרם המרכזי של המפלגה הליברלית החוקתית הגרמנית.
דעותיו של פישהוף היו שונות לא רק מדעות רוב הליברלים הגרמנים, אלא אף מאלו של הבורגנות היהודית, שאהדה את הליברליזם. להבדיל מפישהוף, רוב המעמד הבינוני היהודי תמך עדיין בשנות ה-80 של המאה ה-19 בזרם המרכזי של הליבליזם הגרמני, אף על פי שהוא לא היה מסוגל לעצור את הסחף לרדיקליזציה של הפוליטיקה האוסטרית, לרבות את העלייה באנטישמיות.
כשנפטר צלצלו פעמוני כל הכנסיות באמרסדורף ואחרי טקס בבית התפילה יהודי בקלגנפורט, ליוו המונים את ארונו עד לתחנת הרכבת של העיר משם עמד להיות מובל אל בית הקברות המרכזי בווינה, בהתאם לבקשתו.
על מצבתו חרות משפט מנאומו המפורסם ממרץ 1848:
טאלב אבו עראר
ד' מלץ
ד. מלץ
שלמה לביא (צלם)
שלמה לביא (לֶיְבּוביץ; 1925 – 16 בנובמבר 1977, ו' בכסלו תשל"ח) היה צלם עיתונות ישראלי.
ביוגרפיה.
לביא נולד ברומניה לרפאל יוסף ליבוביץ.
עלה לארץ ישראל ב-1948, לפני קום המדינה, והתגורר ברחוב אבן גבירול 11 בתל אביב.
במשך שנים עבד כצלם עיתונות עצמאי. תצלומיו הופיעו בעיתוני הארץ וכן בעיתונים בעולם. בשנותיו האחרונות עבד גם עבור חברת "כנס".
היה ממארגני תא צלמי העיתונות באגודת העיתונאים בתל אביב ובמשך שנים רבות היה חבר הוועד הארצי של אגודת הצלמים בישראל.
לביא נפטר מהתקף לב, בגיל 52.
נקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
הותיר אישה, זהבה לבית גרצברג, מוותיקי העובדים של הוועד הפועל של ההסתדרות, בת ושני בנים.
ש' לביא
שלמה לבקוביץ
מיטב
מלץ
שדה גוואר
שדה גוואר (בערבית: حقل الغوار, בתעתיק מדויק חקל אלע'ואר; באנגלית: Ghawar Field) הוא שדה הנפט הגדול בעולם הממוקם במחוז משנה אל-חסא של מחוז א-שרקייה , ערב הסעודית. היבשתי משתרע על שטח של 280 ק"מ אורך על 30 ק"מ רוחב, ונמצא בבעלותה המלאה של חברת הנפט הממלכתית של סעודיה, עראמקו הסעודית, שקיבלה שליטה בלעדית על תעשיית הנפט המקומית בשנת 1980.
השדה.
המאגר במקור התגלה בשנת 1948 (ב במבנה עין דאר, באר מס' 1) על ידי חברות אמריקאיות, שהרכיבו את התאגיד עראמקו, והחל להניב נפט בכמות מסחרית בשנת 1951. לשדה 5 אזורי הפקה (בסדר גאוגרפי יורד מצפון לדרום): עין דאר (عين دار); שדקום (شدقم); אל-עות'מאניה (العثمانية); אל-חוויה (الحوية); וחרד (حرض). הוא הפיק במשך 62 שנים (נכון לשנת 2013), וכיום עדיין פעיל ונחשב לשדה הנפט הגדול בממלכה. הפקה רבת השנים התאפשרה הודות להצלחת המהנדסים לייצב את שיעור התפוקה בעזרת מיצוי מוגבר של תפוקת הנפט. למשל, החדרת גז דו תחמוצת הפחמן (CO2) למאגר (בסיוע החדרת קיטור במידת הצורך) כדי להאיץ את תהליך ההפקה בלחץ גבוה יותר. למן אמצע שנות ה-60 לערך כדי לספק לחץ נוסף ללחצים הטבעיים הפועלים בו. כמו כן מאז אמצע שנות ה-90 השקיעה עראמקו הסעודית בסקרים סייסמיים תלת ממדיים (3D) כדי ללמוד טוב יותר את המבנה של המאגר.
בין 60 ל-65 אחוזים מתפוקת הנפט הסעודית נבעה מגוואר.
בין השנים 1951–2010 הפיק השדה למעלה מ-65 מיליארד חביות.
תפוקתו הגיעה לשיא של 5.7 מיליון חביות נפט ביום (ח/י) בשנת 1981 (התפוקה קוצצה בהמשך העשור בגלל הירידה בביקוש). נכון לראשית שנת 2013 כושר הייצור שלו עומד על 5 מיליון ח/י, ועתודותיו המוכחות הנותרות ("remaining proved reserves") נאמדות עדיין בלא פחות מ-70 מיליארד חביות – יותר מבכל מדינה אחרת בעולם למעט 8 מדינות (ונצואלה, ערב הסעודית, קנדה, איראן, עיראק, כוית, איחוד האמירויות הערביות ורוסיה). השדה מספק כרבע מכלל עתודות הנפט המוכחות של הממלכה. בראשית שנת 2010 דווח כי התפוקה בפועל עמדה על 4.5 מיליון ח/י ואין בעיה להגדיל אותה ל-5 במידת הצורך. הנפט המופק הוא מסוג הנפט הסעודי הקל (Arab Light Crude) בעל API °34.
בנוסף, עראמקו הסעודית מפיקה מהשדה כ-2.5 מיליארד רגל מעוקבת (ר"ק) ליום של . ועוד 4 מיליארד ר"ק/יום (בלתי-נלווה) ממאגרי גז עצמאיים מתחתיו שהם לא חלק מהתצורה הגאולוגית שלו. גוואר לבדו אוצר כשליש מכלל עתודות הגז המוכחות של הממלכה. כ-57 אחוזים מעתודות הגז המוכחות של סעודיה מכילים גז נלווה משלושה שדות: גוואר, ושני שדות ימיים, ספאנייה וזלופ.
יששכר מירון