שלוש פעמים זכה שוורץ בפרס הסרט "ניקה" של האקדמיה הרוסית לקולנוע. המלחין קיבל אותו לראשונה בשנת 1993 עבור המוזיקה לסרטים המלך הלבן, המלכה האדומה ולונה פארק. בפעם השנייה - בשנת 2001 למוזיקה רומנטית ולרומן המבוסס על פסוקיו של טימור זולפיקרוב למלודרמה האמנותית "תשמע אם יורד גשם". בפעם השלישית - ב-2002 למוזיקה לסרט "אישה פראית" - עיבוד למחזה מאת אוסטרובסקי.
שוורץ עצמו, בסוף הקריירה שלו כמלחין קולנוע, כינה את המוזיקה לסרטים "מנהל התחנה" ו"כוכב האושר הכובש" ליצירותיו האהובות.
"הנזיר מכפר סיברסקי".
משנת 1964 ועד סוף ימיו, במשך יותר מ-45 שנים, חי ועבד שוורץ בביתו בכפר סיברסקי (תחנת הרכבת סיברסקיה, 70 ק"מ מסנט פטרסבורג) שבמחוז גצ'ינה של אזור לנינגרד. כאן ביקרו את שוורץ ולדימיר ויסוצקי, אנדריי מירונוב, אקירה קורוסאווה, זינובי גרדט, אינוקנטי סמוקטונובסקי, סרגיי סולוביוב, יוסף ברודסקי, בולאט אוקודז'בה, ולדימיר מוטיל, אלכסיי בטאלוב, אולג בסילשווילי ועוד הרבה אמנים וחברים.
שוורץ מיעט לצאת ללנינגרד (סנט פטרסבורג), שם הייתה לו דירה. ב-1979 התחתן המלחין בן ה-56 עם מעריצה בת 20, אנטונינה נגורנאיה, איתה חי באושר במשך 30 שנה. יצחק שוורץ מת בשנתו ב-27 בדצמבר 2009 בשבע וחצי בערב, כאשר נשכב לנמנם לאחר שעבד בפסנתר. הוא נקבר ב-30 בדצמבר 2009 בסנט פטרבורג. על פי צוואתו של המלחין, הלווייתו התקיימה בהתאם לטקס ההלוויה היהודי. אחד מרבני הקהילה הדתית היהודית בסנט פטרבורג נשא את תפילת הקדיש מעל ארונו של שוורץ.
משפחה וחיים אישיים.
שוורץ היה נשוי פעמיים. האישה הראשונה (מ-1943 עד אמצע שנות ה-60) הייתה הפסנתרנית סוניה פולונסקי. היא ובתם גלינה לפשובה (נ' 1944) עלו לישראל ב-1989. הנכדים סיריל ומגדה, והנינים גרים בישראל.
מאז 1979 נשוי לאנטונינה נגורנאיה (נ' 1959), כלכלנית. מאז 2011 היא מנהלת בית הזיכרון-מוזיאון שוורץ בכפר סיברסקי.
נרמול בסיס נתונים
בסיסי נתונים - מונחים
מסד נתונים - מונחים
נירמול מסד נתונים
בסיס נתונים מונחה-עצמים
בסיס נתונים היררכי
בסיס נתונים רשתי
שרת בסיס נתונים
שבר (בסיסי נתונים)
מסד נתונים מונחה עצמים
אלי בן ששון
בן-ששון
Songs from the West Coast
Songs from the West Coast (בתרגום חופשי מאנגלית: שירים מן החוף המערבי) הוא אלבום האולפן ה־26 של המוזיקאי הבריטי אלטון ג'ון, שיצא לאור ב־1 באוקטובר 2001. הוא הוקלט בלונדון ובחמישה אולפנים בלוס אנג'לס. מבקרים רבים ראו באלבום חזרה לצליל מבוסס הפסנתר שאפיין את המוזיקה של ג'ון בשנות ה־70 המוקדמות, צליל שכמה מהם כינו "חזרה לשורשים"
האלבום, כמו גם הסינגלים "I Want Love" ו־"Original Sin", היו מועמדים לפרס גראמי. התארחו בו מוזיקאים ונגני אולפן מפורסמים, ובווידאו קליפים של הסינגלים שלו כיכבו שחקנים מפורסמים.
רקע.
האלבום נוצר בשיתוף פעולה של ג'ון עם הפזמונאי הקבוע שלו, ברני טופין. לראשונה השניים עבדו פנים מול פנים בחדר אחד. החדר היה בלוס אנג'לס (שם גם הוקלט האלבום), ומכאן שם האלבום. פטריק לאונרד הפיק את האלבום וניגן קלידים בכמה שירים. ג'ון ולאונרד שיתפו פעולה גם באלבומו הקודם של ג'ון, פסקול הסרט "הדרך לאל דוראדו", שיצא לאור בשנה הקודמת. המתופף הוותיק חזר ללהקה כחבר קבוע באופן מלא. הזמרת טאטה וגה ערכה הופעת בכורה כזמרת ליווי. היא הצטרפה כחברה מלאה ללהקה מאוחר יותר. סטיבי וונדר, שעבד עם ג'ון בעבר בשירים ו־, ניגן מפוחית פה ו ב־"Dark Diamond". שלושת חברי להקתו של ג'ון באותה תקופה, גאי בבילון, בוב בירץ' וג'ון מהון, לא השתתפו באלבום.
רופוס ויינרייט שר כזמר רקע בשיר "American Triangle", שנכתב על רצח מת'יו שפרד ב־1998. טופין כתב את השיר לבקשתו של ג'ון. היה זה השיר הראשון באלבום שהשניים כתבו.
היה זה אלבומו הראשון של ג'ון שאינו פסקול שיצא מאז מוזגו החברות ויוניברסל מיוזיק גרופ בתחילת 1999. כתוצאה מהמיזוג, הזכויות על כל הקטלוג של ג'ון עברו ל"יוניברסל מיוזיק גרופ".
ג'ון אמר שההשראה לשירים רבים באלבום באה מהאזנה ל־"Heartbreaker", אלבומו של ריאן אדמס. ג'ון אף הודה לאדמס בהערות האלבום על כך "שגרמת לי לעשות טוב יותר".
האלבום הוקלט ברשמקול אנלוגי. ג'ון אמר שהוא מאמין שכך "הקול והכלים נשמעים חם יותר". הוא הוסיף שהוא ניסה להתרחק מהטכנולוגיה באלבום זה, ושלראשונה לא השתמש באפקט אקו לשיפור קולו, אף שחשש מכך. ג'ון נתן את הקרדיט לכך למפיק, פטריק לאונרד: . בריאיון אחר למגזין "GQ" הרחיב ג'ון:
ג'ון, שמפורסם בכך שתמיד חשוב לו מאוד להתעדכן במוזיקה העכשווית, הרחיב עוד שבאלבום הזה הפסיק לנסות להידמות ולהתחרות בצעירים בהכנסת להיטים למצעדים. בריאיון ל־VH1 אמר: .
ב־2002 יצאה לאור מהדורה מחודשת מיוחדת של האלבום, שכללה תקליטור בונוס עם רמיקסים, צדדי ב' וסינגלים שהוקלטו בזמן ההוצאה לאור של האלבום, אך לא נכללו בו או באלבומים אחרים.
סינגלים.
אף אחד מהסינגלים לא נכנס למצעד בילבורד הוט 100, ובכך נשבר רצף של 31 שנים עם לפחות שיר אחד של ג'ון במצעד (ורצף של 30 שנים עם לפחות סינגל אחד שלו בטופ 40 במצעד).
הסינגל הראשון, "I Want Love", הגיע למקום התשיעי במצעד הסינגלים הבריטי, למקום ה־10 במצעד השירים מתחת להוט 100, למקום השישי במצעד השירים העכשוויים למבוגרים ולמקום התשיעי בקנדה. בהמשך קיבל הסינגל מועמדות לפרס גראמי. ל־"This Train Don't Stop There Anymore" הייתה הצלחה מתונה במצעדים: הוא הגיע למקום ה־24 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה־10 במצעד השירים העכשוויים למבוגרים בארצות הברית. הסינגל "Original Sin" יצא כסינגל פרומו בלבד בארצות הברית והגיע שם למקום ה־18 במצעד השירים העכשוויים למבוגרים. במצעד הסינגלים הבריטי, הוא הגיע למקום ה־39. בהמשך קיבל מועמדות לגראמי.
וידאו קליפים.
סם טיילור-ווד ביימה את הווידאו קליפ ל־"I Want Love". רוברט דאוני ג'וניור ביצע בו ליפ סינק לשירתו של ג'ון. בקליפ, שצולם בשוט אחד ארוך, נראה השחקן נע מחדר לחדר בבית גדול וריק, בבית האחוזה .
ג'סטין טימברלייק מגלם את ג'ון הצעיר בקליפ ל־"This Train Don't Stop There Anymore".
אליזבת טיילור ומנדי מור (בת ה־17 אז) השתתפו עם ג'ון בקליפ ל־"Original Sin", אותו ביים דייוויד לה-שאפל. ג'ון וטיילור מגלמים את הוריה של מור, המגלמת מעריצה של ג'ון המפליגה על כנפי הדמיון ופוגשת אותו בשנות ה־70 (הידוענים הנוספים הנראים בסצנה בה היא מדמיינת אינם האישים האמיתיים אלא רק נראים כמותם).
ביקורת.
סטיבן תומאס ארלוויין, מבקר "AllMusic", כתב שזאת הפתעה מרעננת להיווכח שבאלבום חזר ג'ון במידה רבה ל"צליל הקלאסי" שלו מראשית שנות ה־70. עם זאת הוא סייג שגם כאן יש אלמנטים ממוזיקה עכשווית למבוגרים: כמה מהבלדות נשמעות מעט מרוסנות מדי. עדיין, זה האלבום הטוב והעשיר ביותר שג'ון הוציא מזה הרבה זמן, אלבום שישנה הרגשה שג'ון כתב אותו מתוך ההנאה הצרופה שביצירה, ושהרצון להשיג להיטים היה משני כאן. עוד כתב ארלוויין שהאלבום "זורם בקלות ובטבעיות". בין השאר ציין ארלוויין את "The Wasteland" ה"בלוזי" ואת "Birds", שיר "הקאנטרי־רוק המצוין, הרזה והמזיז". "הכתיבה של ג'ון לא הייתה כה מובחנת או עקבית מאז ראשית שנות ה־80, והוא לא יצר אלבום טוב מזה שנים רבות". ארלוויין סיכם כי: .
קן טאקר , מבקר "אנטרטיינמנט ויקלי", כתב שהאלבום הוא חזרה לעבר והתקדמות בעת ובעונה אחת. טאקר הוסיף שכתמיד, מילותיו של ברני טופין "עמוסות וקלישאתיות", שג'ון לדעתו תמיד השתמש בהם רק כ"מחרוזת הברות מדודות לתלות בהן את רגשותיו". טאקר סיכם שהאלבום הוא .
ב"הגרדיאן" נכתב שבאלבום "ג'ון באופן כמעט בלתי נתפס נולד מחדש כאומן רציני". האלבום "פשוט, אבל דרמטי", שג'ון שר בו "מהנשמה" ושהמנגינות שהוא יוצר בעזרת הקלידים "ממריאות" בו למילותיו "החדות והפקחיות" של טופין. מבקר "הגרדיאן" ציין את "Birds" ו־"Mansfield" כבחירה שלו "מתוך אוסף מצוין".
רוברט הילברן מ"לוס אנג'לס טיימס" כתב שאומנם ג'ון וטופין .
ב"פיפל" נכתב שבאלבום ג'ון ניסה לתפוס משהו מה"עוקץ" שהיה לו בשנות ה־70. טופין מוסיף קצת "נשיכה" ללחנים היפים מבוססי הפסנתר של ג'ון. [...] עם זאת, מבקרי המגזין כתבו ש"ג'ון לא יכול להתנגד לכל הדחפים השמאלציים בשירים כמו 'The Emperor’s New Clothes'". במגזין סיכמו: "שורה תחתונה, השמש לא שקעה על אלטון ג'ון.
בארי וולטרס מ"רולינג סטון" כתב שג'ון הצליח בחלק מהשירים לשחזר את אווירת שנות ה־70 באופן מוצלח. הוא שיבח את "I Want Love", הן מבחינת מוזיקה הן מבחינת מילים. הוא שיבח את המוזיקה של "American Triangle", אך ביקר את המילים המפורשות מדי שהן "מביכות ומגושמות ומצמצמות את הלחן רחב היריעה, בעל הנטייה הקלאסית, של ג'ון". על "The Emperor's New Clothes" כתב וולטרס שהוא "נדוש", אך שיבח את "Ballad of the Boy in the Red Shoes". וולטרס סיכם: .