כותונת נסוס
במיתולוגיה היוונית, כותונת נסוס, הטוניקה של נסוס, גלימת נסוס או חולצתו של נסוס הייתה החולצה המורעלת שהרגה את הרקולס. גלימת נסוס היא רפרנס ספרותי פופולרי. בפולקלוריסטיקה היא נחשבת למופע של מוטיב "שמלת הרעל".
במיתולוגיה.
בחששה שהרקולס לקח מאהבת חדשה, הנסיכה איולה (Iole), העניקה לו אשתו דייאנירה את הכותונת (למעשה כיתון, Chiton, סוג של טוניקה), שהייתה מוכתמת בדמו של הקנטאור נסוס. נסוס הגוסס הוליך אותה שולל והביאה להאמין שלבישת כותונת זו תגרום לבעלה לשמור לה אמונים. למעשה, הכילה הכותונת את ארס ההידרה שבה הרקולס משח את החץ בו השתמש כדי להרוג את נסוס. כשהרקולס לבש את הכותונת, ארס ההידרה החל לשרוף אותו בעודו בחיים. כדי להימלט מהכאב הבלתי נסבל בנה הרקולס מוקד אש והשליך עצמו עליו.
באופן מטאפורי, מייצגת הכותונת "מקור לאסון שאין מנוס ממנו; הווה קטלני; כל מה שפוגע ברגישות" או "כוח או השפעה הרסנית או מגרה".
מקרים היסטוריים.
מרד מינסטר.
במהלך מרד האנאבפטיסטים במינסטר בשנת 1534, ילדה בת 15 בשם הילה פייקן (Hille Feyken) ניסתה לרמות את הנסיך בישוף מינסטר פרנץ פון ולדק, שפיקד על מצור ממושך על העיר. היא תכננה להעמיד פני עריקה ולפתות את הבישוף בתואנה של מידע על הגנות העיר, ולתת לו חולצה נאה ספוגה ברעל. לפני שביצעה את תוכניתה הסגיר אותה עריק אחר, שהזהיר את הבישוף, ופייקן עונתה ונהרגה.
עלילת היטלר.
גנרל הנינג פון טרסקו, אחד הקושרים העיקריים במזימת ההתנקשות בהיטלר ב-20 ביולי, התייחס ל"כותונת נסוס" בעקבות ההבנה כי החיסול נכשל וכי הוא ואחרים המעורבים בקנוניה ימותו כתוצאה מכך: "איש מאיתנו אינו יכול להתלונן על מותנו. כל מי שהצטרף למעגל שלנו לבש את כותונת נסוס."
מחוות בספרות.
ויליאם שייקספיר.
במחזה אנטוניוס וקלאופטרה של שייקספיר, מרקוס אנטוניוס זעם לאחר שהפסיד בקרב אקטיום וקרא: "כותונת נסוס עלי".
נתן פילד, ג'ון פלטשר, פיליפ מסינגר.
בספר "עושרו של האדם הכן" (The Honest Man's Fortune, משנת 1612) לונגוויל, המפריז בתיאור בעיותיו בקרב ההמון לשם האפקט הקומי, אומר:
אלכסנדר דיומא.
ביצירתו של אלכסנדר דיומא האב, הרוזן ממונטה כריסטו, לאחר שבנדטו מגלה בבית המשפט שתובע הכתר מסייה דה וילפור היה אביו הבלתי חוקי, דה וילפור מבטל את עבודתו והוא מסיר את גלימותיו מכיוון שאלה היו לו לנטל ולמקור ייסורים, והוא משתמש בכותונת נסוס כמטפורה.
ת"ס אליוט.
בחלק הרביעי של שירו Little Gidding, האחרון במחזור "ארבע רביעיות", ת"ס אליוט רומז למיתוס נסוס ול"כותונת הלהבה".
ההרקולית בשורותיו:
אהבה היא השם הלא מוכר
מאחורי הידיים שרקמו
כותונת הלהבה הבלתי נסבלת
אותה כוח אנושי לא יוכל להסיר.
ג'ון בארת'.
כותונת נסוס (1952) היא כותרת עבודת המאסטר של הסופר הפוסטמודרני האמריקאי המפורסם ג'ון בארת'. עבודה זו כתב במסגרת סמינר כתיבה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אותה ניהל מאוחר יותר. כותונת נסוס אינה עבודת דוקטור אלא רומן קצר או נובלה. היא יכולה להיחשב ליצירה הבדיונית הראשונה באורך מלא של בארת'. בארת', כמספר לא מבוטל של סופרים אחרים, נבוך מהגילוי על קיומה של יצירתו שלא פורסמה מוקדם. כותונת נסוס מוזכרת בקצרה בשני ספרי העיון של בארת', "The Friday Book" (ספר השישי) ו-"Further Fridays" (ימי שישי נוספים), אך מעט ידוע על תוכן הספר. העותקים הידועים היחידים שלא בידי המחבר נשמרו בספריית אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובעותקי עבודת התזה של מחלקת הסמינרים לכתיבה, אך נראה שההעתק שבסמינר הכתיבה בג'ונס הופקינס נעלם באמצע שנות השישים, ייתכן שבארת' יזם העלמה זו. בשנת 2002 התגלה כי הכרך חסר. אגף האוספים המיוחדים הודיע זאת לבארת'. בארת השיב כי הוא "לא מרוצה מכך שאין בספרייה עוד עותק".
רוברט דאנקן.
ב"הקדמה" ל"Bending the Bow" (כיפוף הקשת) חיפש עזרא פאונד קוהרנטיות בקאנטו וקונן בקאנטו 116 "ואני לא יכול לגרום לזה להיות בהתאמה". דבריו אלה הם רמז לביטוי "Splendour, it all coheres" של הרקולס ב"נשי טראכיס", ביטוי המהווה הכרה במשמעות הכפולה הפותרת את הבעיה של חולצת נסוס.
ב-Audit/Poetry IV.3, פורסם דיון ארוך של רוברט דנקן בנוגע לתרגומו של רובין בלייזר ל"הכימרות" של ז'ראר דה נרוואל. דנקן סבר שהתרגום משמיט במכוון ובאופן שגוי את הנימוקים המיסטיים והגנוסטיים של המקור, כותב דנקן: "הדוקטרינה המיסטית של הנטורליזם הנאו-פיתגוראי הפכה לחולצת נסוס למתרגם, ובתרגום אנו שומעים את זעקתו המעונה של הרקולס המהדהת מגרסתו של פאונד לנשי טראכיס של סופוקלס: 'הכל מגיע לקוהרנטיות'."
היאם פלוציק.
בשירו של פלוציק (Hyam Plutzik) "דיוקן", המופיע באוסף השירים שלו Apples" From Shinar" (תפוחים משנער), כותב המשורר על דמות יהודית-אמריקאית בסוף שנות ה-50 שנטמעה בהצלחה, ומסוגלת "להתעלם מהמפלצת, מההר - / כמה אלפי שנים של היסטוריה". פרט לבעיה אחת, "בגד אחד לא מתאים ... החולצה, החולצה המושאלת / החולצה היוונית." השורה האחרונה חושפת ש"החולצה היוונית" היא "חולצה של נסוס".
אזכורים בספרות עיון.
בספרו של רוברט מאסי "קתרין הגדולה, דיוקן של אישה", מוזכר כי מאהבה לשעבר של קתרין, סטניסלב פוניאטובסקי מלך פולין, כותב לקתרין שהכתר שרכשה עבורו יהפוך לכותונת נסוס: "אני אשרף חי, והסוף שלי מפחיד." תמיכתה של קתרין במאמינים האורתודוקסים הרוסים, מיעוט פולני, נגד השליטים הקתולים יצרה מצב בלתי נסבל בפוליטיקה הפולנית שהוביל להתקוממויות רבות נגד ההתערבות הרוסית במריבות הפולניות.
אאוריך
אאוריך (בגרמנית: Aurich, בסאטרלנדית פריזית: Aurk, בפריזית מערבית: Auwerk, בפריזית מזרחית סקסונית תחתונה: Auerk; הגייה גרמנית: ), היא עיר באזור פריזיה המזרחית שבסקסוניה התחתונה, גרמניה. היא בירת מחוז אאוריך והיא העיר השנייה בגודלה במזרח פריזיה, הן באוכלוסייה, אחרי אמדן והן בשטח, אחרי ויטמונד .
היסטוריה.
אאוריך מוזכרת במסמכים היסטוריים מהמאה ה-13, בשם היישוב Aurechove המוזכר בשפה הפריזית, במסמך שנקרא Brokmerbrief משנת 1276. קיימות השערות שונות בנוגע לפרשנות שם העיר. ייתכן שהוא מתייחס לאדם (Affo, שם פרטי במזרח פריזיה) ולרכוש שלו (רייך) או שהוא מתייחס למפעלי מים בשפלה העשירה במים של נהר Aa (או Ehe), שעל גדותיו נבנתה העיר; בימי הביניים שם העיר נהגה בצורות שונות כגון: Aurichove, Aurike, Aurikehove, Auerk, Auryke, Auwerckhove, Auwerick, Auwerck, Auwreke, Awerck, Awreke, Awrik, Auwerich ו-Aurickeshove.
בשנת 1517 החל הרוזן אדזארד מבית קירקסנה לבנות את העיר מחדש לאחר שהנהרסה בקרב. בשנת 1539 התאחדו בעלי הקרקעות בסביבות אאוריך, דבר שהפך אותה לבירת המחוז, ומאוחר יותר, לבירת פריזיה המזרחית, ומקום מושבם של בעלי הקרקעות. בשנת 1744 הפכה לבירת ממלכת פרוסיה. לאחר שהצבא הפרוסי הובס בקרב ג'נה בשנת 1807, הפכה אאוריך לחלק מממלכת הולנד בשנת 1808. בשנת 1810 העיר סופחה לממלכת הולנד על ידי צרפת והפכה לבירת המחוז הצרפתי אמס-המזרחית של האימפריה הצרפתית הראשונה. לאחר שנפוליאון בונפרטה הובס בשנת 1814, עברה העיר לממלכת הנובר בשנת 1815, ולאחר מכן בשנת 1866 סופחה לפרוסיה והייתה חלק ממחוז הנובר.
מ־21 באוקטובר 1944, עד 23 בדצמבר 1944, היה בעיר מחנה ריכוז נאצי. המחנה היה מחנה משנה של מחנה הריכוז נוינגאם. במשך החודשיים בו התקיים המחנה מתו בו 188 אסירים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, אאוריך הפכה לחלק ממדינת סקסוניה התחתונה.
יהדות אאוריך.
הקהילה היהודית באאוריך התקיימה במשך כ־300 שנה החל משנת 1657 ועד 1 במרץ 1940. תושבים יהודים הוזכרו לראשונה בשנת 1635. הקהילה היהודית הייתה השנייה בגודלה במזרח פריזיה לאחר קהילת יהודי אמדן. השיעור הגבוה ביותר של יהודים מכלל אוכלוסיית העיר היה בשנת 1925 עם 7.4 אחוזים מסך הכל האוכלוסייה. במספרים מוחלטים השיא של אזרחים יהודים באאוריך היה בשנת 1885 עם 406 יהודים.
לאחר עליית היטלר לשלטון בשנת 1933, יהודים רבים היגרו מהעיר. בית הכנסת של הקהילה היהודית, שנבנה בשנת 1810, נהרס בליל הבדולח ב־9 בנובמבר 1938. ההערכה היא כי 200 מתוך 400 יהודי אאוריך נספו בשואה, הניצולים התפזרו בכל רחבי העולם ואף אחד מתושבי אאוריך לא שב לעיר לאחר השואה. עם זאת, אשה נוצרייה מאאוריך בשם ואן לסן נישאה לרופא יהודי מברמן והתגיירה בטרם החתונה. לאחר החתונה היא התגוררה בברמן. היא נפטרה בשנת 1998 ונקברה בבית הקברות היהודי באאוריך.
באוקטובר 1947, מעפילי אוניית המעפילים אקסודוס הובאו ממחנות המעצר פפנדורף ואם שטאו שבצפון גרמניה ליד ליבק, למחנות המעצר שליד הערים וילהלמסהאפן ואמדן שבמזרח פריזיה. בעיר אמדן באותם ימים לא היה בית יולדות ועל כן היולדות ממחנה המעצר נשלחו לבית היולדות שהיה בכפר זנדהורסט שנמצא במחוז אאוריך מדרום למרכז העיר. כל הילודים קבלו תעודות לידה המציינות שמקום לידתם בעיר אאוריך.
הקהילה היהודית מונצחת בעיר על ידי:
גאוגרפיה.
אאוריך ממוקמת באמצע חצי האי של מזרח פריזיה ושטחה 197.25 קילומטרים רבועים. אזור השיפוט של אאוריך משתרע הרבה מעבר לשטח האורבני של העיר. כמקום קניות, אוריך מושכת אליה קונים הרבה מעבר לתושבי העיר והקהילות הסמוכות לה. בשל מיקומה המרכזי במזרח פריזיה.
כשאאוריך במרכז חצי האי של מזרח פריזיה להלן הערים הסובבות אותה במרחק שבין 30 דקות ועד שעה ממנה עם כיוון השעון:
מדרום: לייר, מדרום מערב: אמדן, מצפון מערב: נורדן, מצפון מזרח: ויטמונד ויבר, ממזרח: וילהלמסהאפן.