במכתבו לשגריר בווינה, לורד אוגוסטוס לופטוס (Augustus Loftus), כתב שר החוץ הבריטי ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון "ההצבעה בסבויה ובניס היא פרסה... אנחנו איננו משועשעים או מושכלים".
הסיפוח הוכרז רשמית ב-14 ביוני 1860. שני הסכמים נחתמו בין הקיסרות הצרפתית השנייה ובין ממלכת פיימונטה-סרדיניה ב-23 באוגוסט 1860, וב-7 במרץ 1861, על מנת ליישב את הנושאים הנותרים בהקשר לסיפוח.
כתוצאה מסיפוח, קו אסיון שנבנה על ידי איטלקים להגנה מפני פלישה צרפתית נמצא עתה בצרפת והוא מגן על פלישה מצד האיטלקי.
המאה ה-20.
ב-1919, בניגוד להסכם הסיפוח, ביטלה צרפת רשמית את הפירוז הצבאי של החלקים בסבויה שעליהם הוסכם בקונגרס וינה, ואת אזור הסחר החופשי - שני חלקים בהסכם הסיפוח שבאופן בלתי רשמי פעלה צרפת בניגוד להתחייבויותיה החתומות לגביהם במלחמת העולם הראשונה. ב-1932 גונתה צרפת על ידי בית דין בינלאומי בשל אי ציותה לסעיפים בהסכם טורינו הנוגעים למחוזות סבויה וניס.
למשך תקופה קצרה, בשנים 1943-1942 הייתה סבויה תחת שלטון איטליה הפשיסטית תחת בניטו מוסוליני.
במהלך השנים קיבלה המילה "סיפוח" קונטציות שליליות, בייחוד אחרי שגרמניה סיפחה את אלזס-לורן ב-1871, ושמו של התהליך שונה ל"צירוף סבויה לצרפת" ("Rattachement de la Savoie à la France") וזה היה המונח בו השתמשו ב-1960, בחגיגות מאה שנים לסיפוח סבויה. דניאל רופּ (Daniel Rops) מהאקדמיה הצרפתית הצדיק את המונח החדש במילים אלו:
חבר הפרלמנט פ. טפונייה (P. Taponnier), אמר על הסיפוח:
יהדות סבויה.
המידע המוקדם ביותר על יהודים בסבויה הוא מהמאה ה-13 כשדווח על קהילות בשאמברי, באֶגבֶּל (Aigueblle), מוֹנְמֶליַן (Montmélian) ועוד. היהודים עסקו בעיקר בהלוואות בריבית ובסחר יהלומים. פוגרומים נערכו ביהודי סבויה בעקבות המגפה השחורה ועקב הטפותיו של ויסנט פרר. חלק מיהודי צרפת היגרו לסבויה בעקבות גירוש יהדות צרפת ב-1394, אבל גם בסבויה לא שפר חלקם. ב-1430 הורה אמדאו השמיני, דוכס סבויה ליהודים להתגורר באזורים נפרדים, ולענוד טלאי, וב-1461 גורשו היהודים גם מסבויה, מלבד קהילת שאמברי שגם היא גורשה בראשית המאה ה-16.
פוליטיקה אזורית מודרנית.
מאז אמצע המאה ה-20, החלו לצוץ תנועות אזוריות בסבויה, כפי שצצו במחוזות היסטוריים אחרים בצרפת. התנועה האזורית של סבויה (Mouvement Région Savoie) הוקמה בדצמבר 1971 כ"תנועה" (ולא כמפלגה פוליטית מסורתית) התומכת באוטונומיה אזורית. שלא כמו מחוזות היסטוריים אחרים, כולל אלזס וברטאן, סבויה איננה אחד מחבלי צרפת והיא חלק מחבל רון-אלפ. בבחירות המקומיות ב-1996 קיבלה התנועה 19,434 קולות. היא קיבלה רק 4,849 קולות בבחירות האזורית ב-1998. ב-1998 נוסד ארגון בלתי מפלגתי חדש "אני מאמין בחבל סבויה" ("La Région Savoie, j’y crois !"). הארגון פועל להחלפת מחוזות סבואה וסבואה עילית בממשלה אזורית, נפרד מחבל רון-אלפ, עם אוטנומיה נרחבת יותר.
תנועות בדלניות שוליות קמו בסבויה בעשרים השנים האחרונות, והן מיוצגות בצורה הבולטת ביותר על ידי ה"ליגה של סבויה" (Ligue Savoisienne) שנוסדה ב-1994. בבחירות האזוריות של 1998 הצליח פטריס אבייל מנהיג הליגה לזכות במושב אחד (מתוך 23), והליגה קיבלה 17,865 קולות בני המחוזות יחד. ב-2004 הוקם הארגון "מחכים לחירות בסבויה" (במקור באנגלית "Waiting for Freedom in Savoy") שנועד לקדם את מטרת ההיפרדות מצרפת בדרכי שלום עבור צעירים.
על פי סקרים שנערכו בשנת 2000, בין 41% ל-55% מהתושבים הם בעד ההצעה לחבל סבויה נפרד, בעוד ש-19% עד 23% היו בעד התנתקות מצרפת. לקראת סוף 2005 קרא הפולטיקאי הרווה גאימר (Hervé Gaymard), חבר מפלגת האיחוד למען תנועה עממית ושר האוצר לשעבר של צרפת לתת לסבויה מעמד מיוחד, דומה לחבל ארץ, תחת הצעתו "מועצת מדינות סבויה" ('Conseil des Pays de Savoie').
דיונים היסטוריוגרפיים מודרניים.
בשנים האחרונות, בעקבות תנועת הבדלנות הזעירה שקמה בסבויה, הוקדשה תשומת לב רבה לבחינת התוקף החוקי של הסיפוח של 1860. הליגה של סבויה, למשל, דוחה את הסכם טורינו ואת משאל העם שבא בעקבותיו כבטל ומבוטל. היסטוריונים מודרניים מסכימים בדרך כלל שאכן היו אי סדרים במשאל העם של 1860, אבל הם גם מאשרים כי האמצעי שהוביל לסיפוח הוא הסכם טורינו ולא משאל העם, שמטרתו העיקרית הייתה להפגין דעת קהל אוהדת בסבויה לסיפוח לאחר החתימה על ההסכם. בריאיון עם העיתון Le Dauphiné Libéré הגדיר ההיסטוריון סילוון מילבק (Sylvain Milbach) מאוניברסיטת סבויה את משאל העם כנפוליוני, אך הוא גם טען שגם משאל עם חופשי והוגן לא היה משנה את התוצאות באופן דרמטי, כיוון שמרבית הסבוארים רצו להיות צרפתים. זו כיום היא העמדה הרשמית של מחוז סבואה.
רפורמת מקשרי
רפורמת מקשרי (MacSharry) היא אחת מהרפורמות המשמעותיות ביותר שנעשו במסגרת מדיניות החקלאות המשותפת (CAP-Common Agricultural Policy) של האיחוד האירופי. מדיניות החקלאות המשותפת היא מערכת סובסידיות חקלאיות של האיחוד האירופי הניתנות במטרה לטפח/לעבד יבולים ואדמות בעזרת תמיכת האיחוד האירופי במחיר, כולל הבטחת מחיר מינימלי, מכסי יבוא ומכסות על סחורות מסוימות המגיעות מחוץ למדינות האיחוד האירופי. רפורמת מקשרי הוצעה על ידי ריי מקשרי (Ray MacSharry), נציב החקלאות האירופית בשנת 1991, ונקראה על שמו. רפורמה זו נועדה להגביל את הייצור החקלאי ובו בזמן ליצור מדיניות חקלאית שתתמודד עם תנאים של שוק חופשי. רפורמה זו הייתה הצעד הראשון בתהליך ארוך, המתרחש עד היום, לשינוי שיטת התמריצים של האיחוד האירופי.
תוכן הרפורמה.
הרפורמה קבעה שעל הקהילה האירופית להקטין בצורה משמעותית את ההתערבות שלה במחירי השוק (באנגלית: Intervention Price) תוך שלוש שנים, מעורבות שבאה לידי ביטוי בעיקר במתן סובסידיות. רפורמה זו הוחלה על מספר גידולים שונים כמו זרעי שמן, חלבונים, בשר בקר ומוצרי חלב, אולם בראש ובראשונה שאפה הרפורמה להקטין את ההתערבות בשוק הדגנים.
בגלל העובדה שהקיצוץ במתן הסובסידיות פגע בהכנסת החקלאים המגדלים ענפי חקלאות אלו, נקבע שהחקלאים יקבלו פיצויים. גובה הפיצוי נקבע לפי הפער בין ההכנסה של כל חקלאי לפני הקיצוץ במתן הסובסידיות, לבין ההכנסה של כל חקלאי לאחר הקיצוץ. נקבעו גם מדרגות פיצויים: בעבור 300 הדונמים הראשונים, יקבל החקלאי פיצוי מלא (100%), בעבור 500 הדונמים הבאים, יקבל החקלאי פיצוי בגובה 75%, ובעבור כל שטח נוסף, פיצוי בגובה של 65%.
רפורמה זו חייבה את החקלאים אשר בבעלותם קרקע נרחבת להפריש שטח המניב כ- 15% מהתפוקה הכללית ובכך עשתה הרפורמה אבחנה בין חקלאים "גדולים" לבין חקלאים "קטנים". לא רק שהחקלאים ה"קטנים" לא היו צריכים להפריש שטח, הרי שגם נקבע שהם יקבלו סובסידיות מהקהילה האירופית על מנת להגדיל את ההכנסה שלהם. כך רפורמת מקשרי הביאה לצמצום פערי ההכנסות בין החקלאים ה"גדולים" לבין החקלאים ה"קטנים". ברפורמה זו ניתן דגש על המעבר מהתמיכה בחקלאים על ידי שמירה על מחירי השוק ותמיכה בייצור (Price Support System), לתמיכה ישירה בהכנסות החקלאים על ידי תשלום עבור פעילות חקלאית המועילה לציבור ולסביבה (Direct Income Support).
ברפורמה זו ננקטו צעדים על מנת לעודד חקלאים ותיקים לפרוש. הרפורמה כללה תוכנית פרישה מוקדמת הכוללת תשלום חד פעמי בנוסף לתשלום שנתי לחקלאים שמלאו להם 55 שנים. הרפורמה שאפה לעודד החלפה של חקלאים ותיקים בחקלאים צעירים המסוגלים לשפר את החיוניות של הקרקעות, או לשנות את יעודן לשימושים שאינם חקלאיים - תחת תנאים מחמירים של שמירה על הסביבה והנוף הכפרי.
רפורמה זו שאפה ליער מחדש קרקעות חקלאיות, על מנת להוציא קרקעות חקלאיות ממעגל הייצור החקלאי לפחות ל-20 שנים (Permanent set aside) ולהקדיש אותן לייעור.
הסיבות להקמת הרפורמה.
סיבות כלכליות.
השימוש הגובר בטכנולוגיות מתקדמות בחקלאות והמעורבות הגבוהה של הקהילה האירופית בשוק גרמו לכך שנוצרו עודפים רבים במוצרי אוכל רבים. מעורבות זו הביאה לנטל כלכלי עצום על הקהילה האירופאית שכן בין 60% ל-70% מהוצאות הקהילה האירופית בסוף שנות ה-70 בוזבזו בעיקר על סבסוד מוצרים חקלאיים. הבעיה הוחרפה בעשור שלאחר מכן: בין 1980 לבין 1986 ההוצאות של הקהילה האירופית הוכפלו, בעיקר בגלל עלייה בתשלומי הסובסידיות לענפי החקלאות השונים. בשנת 1991, המעורבות בחקלאות לבדה חרגה מעל לתקציב הקהילה האירופית ובניגוד למדיניות ההוצאות של הקהילה. אגרא-אירופה (Agra-Europe), מגזין המסקר את המתרחש במדיניות החקלאות האירופאית המשותפת, דיווח שהתמוטטות של שוק הדגנים העולמי בתחילת 1991 חייב את הקהילה האירופית להחזרים כספיים בשווי של בין 5-6 מיליארד דולר. הסובסידיות שניתנו על ייצוא מוצרי חלב עלו גם הם בצורה משמעותית יחד עם עלייה בהתערבות במחירי בשר הבקר. כך כבר בתחילת 1991 היה ברור שתקציב ה-32 מיליארד אירו שנקבע לאותה שנה יחצה, ואכן נרשמה חריגה של 800 מיליון אירו, עלייה של כ-25% בהשוואה לתקציב של 1990. מפה, שאפה הרפורמה לצמצם את עודפי הייצור בשווקים ואת ההתערבות שלה בשוק החקלאי, התערבות שהביאה למשבר כלכלי חמור.
סיבות מבניות.