ב-1946 מונה שומאן לתפקיד שר האוצר של צרפת. ובנובמבר 1947 – יולי 1948 כיהן שומאן כראש ממשלת צרפת. בנוסף, בספטמבר של אותה שנה אייש שוב את תפקיד ראש הממשלה לתקופה נוספת של 9 ימים בלבד. ב-1948–1952 כיהן שומאן כשר החוץ של צרפת. במהלך השנים הללו היווה שומאן דמות מפתח בניהול משא ומתן בנוגע לכמה אמנות משמעותיות שנחתמו לאחר אירועי מלחמת העולם השנייה. גופים חשובים שהוקמו בעקבות האמנות הללו: האמנה הצפון אטלנטית (NATO), מועצת אירופה (The Council of Europe) וקהילת הפחם והפלדה האירופית (ECSC).
בשנת 1955 כיהן כשר המשפטים של צרפת – תפקידו האחרון בפוליטיקה הצרפתית. לאחר סיום תפקידו כשר המשפטים החליט שומאן לעבור לזירה הפוליטית העל-לאומית באירופה ובין השנים 1955–1961 אייש שומאן את תפקיד נשיא התנועה האירופית. כמו כן, בין השנים 1958–1960 כיהן שומאן גם כנשיא הראשון של הפרלמנט האירופי, תפקיד זה העניק לו בסוף כהונתו את הכינוי "אבי אירופה".
בשנת 1962 פרש שומאן מהחיים הפוליטיים.
מעצרו על ידי הגסטפו ובריחתו.
בספטמבר 1940 חזר שומאן לעירו מץ לאחר סיום כהונתו בממשלה. אחת הסיבות המרכזיות לחזרתו הייתה לצורך השמדת מסמכים שמעידים על התכתבויות עם פוליטיקאים אירופים במהלך שנות ה-30. שומאן רצה למנוע את הגעת מסמכים אלו לידי הנאצים. כשהגיע לעיר הוא נעצר על ידי הגסטפו הגרמני והוחזק בבידוד מלא בעירו עד אפריל 1941. בתקופה זו, שומאן נחקר גם על יחסיו עם קונראד אדנאואר (פוליטיקאי גרמני אשר התנגד לנאציזם). את היחסים הללו הוא הכחיש בנחרצות. במהלך תקופת המעצר, הנאצים ניסו לשכנע את שומאן לתמוך בתוכניתם לאיחודם מחדש של אזורי אלזס ולורן עם הרייך הגרמני, אך הוא סירב לבקשה זו באופן מתמשך. בעקבות סירובו העקבי, נשקלה האפשרות לשלוח אותו למחנה מעצר, אך אפשרות זו לא יצאה אל הפועל. בהמשך הועבר שומאן למעצר בית בשטח גרמניה. ובאוגוסט 1942 ברח ממעצר הבית לעיר ליון שבצרפת, ושם נע בין 12 מקומות מחסה שונים.
התכנית של שומאן לאיחוד יבשת אירופה.
בעת כהונתו כשר החוץ של צרפת, ב-9 במאי 1950, נשא שומאן נאום שזכה לכינוי "הצהרת שומאן". בהצהרה זו שומאן הציג את התכנית אשר עליה חשב בשיתוף פעולה עם ז'אן מונה. "תוכנית שומאן" שאפה להקמת קהילה משותפת בין צרפת לגרמניה (קהילה שתהיה פתוחה גם להצטרפות של מדינות נוספות אשר יסכימו לתנאי האמנה) שתנהל את חומרי הפחם והפלדה הלאומיים. המטרה העיקרית שעליה דיבר שומאן בהצהרה זו היא מניעת מלחמות עתידיות ביבשת אירופה. פחם ופלדה הם חומרים משמעותיים בייצור כלי מלחמה, וכאשר הם נמצאים תחת פיקוח משותף – התחמשות עבור מלחמה הופכת לכמעט בלתי אפשרית. שומאן הדגיש את חשיבות הצורך שקהילה זו תוקם על ידי צרפת וגרמניה, וזאת לאור גודלן המשמעותי ביבשת והיריבות ההיסטורית ביניהן.
התוכנית ששומאן הציע בהצהרה נגדה את דעת הקהל שרווחה בצרפת באותה תקופה (תמיכה בהשפלת גרמניה ובניצול משאביה), מכיוון שהיא שאפה לתקן את יחסי צרפת-גרמניה ולהתייחס לגרמניה כשווה לצרפת, על אף מעמדה הנמוך בשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה. בעקבות ניגודיות זו, החליט שומאן לשמור על כוונותיו בסודיות עד יום ההצהרה. ולמעשה, בשבוע שקדם ל-9 במאי, רק 9 אנשים נוספים היו מודעים לתוכנית ששומאן עומד להציג בממשלה.
"קהילת הפחם והפלדה האירופית" (ECSC) שהוקמה בעקבות נאום זה הייתה הגוף המוסדי האירופי הראשון מבין גופים נוספים שהוקמו בהמשך וכיום מאוחדים תחת "האיחוד האירופי". לכן, שומאן נחשב לאחד מן האבות המייסדים של האיחוד האירופי.
כיום, התאריך שבו נשא שומאן את ההצהרה מהווה מדי שנה תאריך קבוע לציון "יום אירופה" – ב-9 במאי. מטרתו של יום זה היא לחגוג את השלום והאחדות ביבשת אירופה. בנוסף, תאריך זה נועד לציין את "הצהרת שומאן" ההיסטורית אשר קידמה משמעותית את הרעיון לשיתוף פעולה פוליטי-כלכלי בין מדינות אירופה. שיתוף פעולה אשר הופך את המלחמה בין מדינות אירופה לדבר כמעט בלתי אפשרי.
אמנת האטום האירופית
אמנת האטום האירופית (EAEC or Euratom Treaty) היא הסכם שנחתם בין מדינות האיחוד האירופי, בנושא האנרגיה הגרעינית באירופה. ההסכם נוסד על ידי סוכנות האטום האירופית ונחתם בוועידת רומא ב-25 במרץ שנת 1957, לצד הסכם השוק המשותף (EEC). שש המדינות אשר היו במעמד החתימה היו המדינות מייסדות של האיחוד האירופי וחברות בקהילת הפחם והפלדה והן צרפת, גרמניה המערבית, איטליה, בלגיה, לוקסמבורג, והולנד. מטרת האמנה הייתה תחילה, לאחד את ההשקעות והמחקר בנושאי אנרגיה גרעינית ובהמשך לשפר ולשכלל את השימוש באנרגיה גרעינית באירופה וזאת לצד סעיפים המחייבים את המדינות לשמור על חיי אדם ואיכות הסביבה. בשנת 1967 אוחדו שלושת הקהילות, קהילת האטום האירופית, קהילת הכלכלה האירופית וקהילת הפחם והפלדה, יחדיו תחת אותה מסגרת מוסדית בשם "הקהילה האירופית", מה שהיווה אבן דרך משמעותי ביצירת האיחוד האירופי. לאחר שנה מחתימת אמנת מאסטריכט, ב-1 בנובמבר 1993, הפכה הקהילה האירופית לאיחוד האירופי.
היסטוריה.
בראשית שנות ה-50, פרצה מלחמת קוריאה בין שני חלקי המדינה, קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית. חלקה הצפוני של קוריאה נתמך בסין ובאופן חלקי בברית המועצות ואילו קוריאה הדרומית נתמכה האומות המאוחדות, בהנהגת ארצות הברית. העימות הראשון של המלחמה הקרה, הבהיר למדינות החברות בקהילת הפחם והפלדה, כי גרמניה מוכרחת להתחמש מחדש. צרפת, בראשות רנה פלוון (René Pleven), חשה מאוימת מההתחמשות המחודשת של גרמניה, לכן יזם פלוון ביחד עם ז'אן מונה (Jean Monnet), תוכנית להקמת קהילת הגנה אירופית. התוכנית הציעה הקמת צבא אירופי, על ידי העברת חלקים מצבאות הלאום, של כל אחת משש המדינות בקהילת הפחם והפלדה, מלבד גרמניה, והקמת מערכת לפיקוד על-לאומי משותף עליו. אחת הבעיות המרכזיות במתווה זה, הייתה הקושי בניסוח מדיניות חוץ על-לאומית, מפאת מחסור בגורם בעל סמכות.
שר החוץ הבלגי, פול-הנרי ספאק (Paul-Henri Spaak), צפה כי אמנת קהילת ההגנה עלולה להידחות על ידי צרפת, לכן הציע להעביר את תכנון הקהילה הפוליטית לידי האספה של קהילת הפחם והפלדה. קהילת הפחם והפלדה ערכה טיוטה לאמנה להקמת קהילת פוליטית ב-1953, שבה קבעה כי הקהילה הפוליטית תהיה שלב ראשון אל עבר פדרציה אירופית. לבסוף האמנה להקמת קהילת ההגנה האירופית נדחתה, על ידי האספה הלאומית של צרפת בשנת 1954 ואיתה גם האמנה להקמת הקהילה הפוליטית. גניזתן של אמנות קהילת ההגנה והקהילה הפוליטית, הוביל את מדינות תומכות המיזוג, להבין כי הרעיון הפדרלי מורכב וכי יש להתקדם בתחומי המדיניות באופן איטי והדרגתי. תחומי מדיניות רגישים כמו הגנה ומדיניות חוץ, אינם תהליך של מה בכך ולא כל הזדמנות פוליטית גלובלית, כמו המלחמה בקוריאה והחימוש מחדש של גרמניה, תהווה אפשרות ניצול לקידום הרעיון הפדרטיבי.
בעקבות האכזבה מדחיית האמנה וכישלון התוכנית העל-לאומית, הודיע ז'אן מונה, נשיא קהילת הפחם והפלדה, כי לא יתמודד שוב על התפקיד. מונה, הקים את ועדת הפעולה למען ארצות הברית של אירופה (Action committee for the united states of Europe- ACUSE), בכדי שיוכל לקדם את הרעיון הפדרלי ברמה המדינית. ארגון זה, היה הכוח המניע ליוזמה להקמת קהילת האנרגיה האטומית. עזיבת מונה הייתה מפתיע עבור שש המדינות, אך הובילה להתעוררות בכל הנוגע לקידום רעיון המיזוג האירופי. הארגון שהקים מונה, פיתח את יוזמת הקהילה לאנרגיה אטומית, במטרה לקדם את המיזוג על ידי מעבר ממגזר למגזר.
בשנת 1955, נפגשו במסינה שבאיטליה, כל שרי החוץ של מדינות קהילת הפחם והפלדה, במטרה למצוא מחליף לז'אן מונה. באותה הזדמנות, דנו השרים בתוכנית ביין, שכללה הקמת שוק משותף וסחר חופשי של המדינות החברות וביוזמה להקמת הקהילה לאנרגיה אטומית. רעיון הקמת השוק האירופי המשותף, קיבל הסכמה די גורפת, לעומת זאת רעיון קהילת האנרגיה האטומית נחל קשיים. צרפת, אשר דחפה לקידום הרעיון, הייתה היחידה מבין החברות עם תוכנית ברורה לאנרגיה אטומית. על כן, שאר המדינות חששו, מסבסוד תוכנית הגרעין של צרפת וכי הבינו שהעברת המגזר לידי גורם על-לאומי, יוביל את צרפת לעמדת הנהגה בתחום. לבסוף, צרפת לא תמכה ברעיון האיחוד הכלכלי, וועידת מסינה הסתיימה בלי החלטות ברורות.
עם זאת, הבינו מדינות קהילת הפחם והפלדה כי עליהן לנקוט בצעדים לקידום הרעיון הפדרטיבי. בעקבות זאת, הוקמה ועדה לקידום הקהילה הכלכלית, הכללה מומחים מששת המדינות המייסדות, בראשות פול-הנרי ספאק ובהשתתפות ז'אן מונה. בריטניה הוזמנה לקחת חלק, אך ויתרה מתוך חשש כי ארגון על-לאומי עשוי לחרוג מתחום הסחר החופשי לתחומים נוספים. באותה עת הוחלף השלטון בצרפת, שנתפס על ידי מזכיר המדינה הסוציאליסט גי מולה (Guy Mullet), אשר האמין בחשיפת השוק הצרפתי לתחרות בכדי להגביר את היצרנות של התעשייה. חילופי השלטון הובילו את צרפת למדיניות התומכת בשוק החופשי.
ממצאי הוועדה בראשות ספאק ומונה, פורסמו בדו"ח ספאק, אשר קבע כי יש להקים קהילת אנרגיה אטומית ואיחוד מכסים באירופה. בעקבות זאת התכנסו ראשי שש המדינות בוונציה. הדו"ח היווה בסיס למשא ומתן לאמנות בדבר הקהילות. המשא ומתן הבין ממשלתי נערך במשך מספר חודשים בין יוני 1956 ועד פברואר 1957. ב-27 במרס 1957, נחתמו ההסכמים על שתי האמנות, האחד להקמת קהילת האנרגיה האטומית והשני להקמת הקהילה הכלכלית האירופית. האמנות נכנסו לתקוף בינואר 1958 לאחר אישור המדינות. המפלגות הקומוניסטיות בצרפת ואיטליה הביעו התנגדות לאמנות ולמרות כוחן הפוליטי, בנושא זה לא זכו לתמיכה.