בשנת 829 מונה ברנרד לשומר ראשו של קרל הקירח, בנו של לואי החסיד, אך בשנת 830 הואשם בניאוף עם המלכה יהודית ), אשתו השנייה של לואי החסיד, וגורש מן הארמון. ברנרד איבד את מעמדו הבכיר בחצר המלך, אך לא איבד את אדמתו ואת תוארו. מספר שנים לאחר שגורש מהחצר, נערך פיוס בינו לבין לואי החסיד, אולם בניו של לואי החסיד נותרו חשדניים כלפיו. לאחר מותו של לואי בשנת 840, פרץ מאבק בין בניו, שבו לחם ברנרד בצבאו של פפין השלישי מאקוויטניה. אלא שפפין הובס בקרב בשנת 841, ורוזנות ספטימניה סופחה לממלכתו של קרל הקירח. ברנרד נאלץ להתפייס עם קרל, כדי שיאפשר לו להמשיך ולהחזיק ברוזנות ספטימניה, וכצעד של פיוס שלח את בנם וילהלם, שהיה אז בן 14, לחצר המלך כבן ערובה של רצון טוב. לצורך שירותו בחצרו של קרל הקירח, חיברה עבורו דהודה מדריך להתנהגות טובה. היא החלה לכתוב את המדריך ב-30 בנובמבר 841, כשבעלה ובנה הבכור אינם לידה, וכשלבנה השני עוד לא מלאה חצי שנה. היא סיימה את כתיבתו ב-2 בפברואר 843, בזמן שחיה בנפרד מבעלה ומשני בניה. בנה השני, ברנרד, נלקח ממנה לפני הטבלתו ונשלח לאקוויטניה על מנת לשמור על ביטחונו, שם התגורר עם אביו. ידוע שהספר נשלח אל וילהלם בשנת 843.
בשנים הללו נלחמו ביניהם שלושת בניו של לואי החסיד (לותאר הראשון , לואי הגרמני וקרל הקירח) ובסופו של דבר חילקו ביניהם את האימפריה בחוזה ורדן בשנת 843: לואי החזיק בשלטון על פרנקיה המזרחית, קרל התבסס בפרנקיה המערבית, ולותאר קיבל את פרנקיה התיכונה. דהודה כתבה כי השנאה בתוך בית המלוכה הקרולינגי החלה למעלה מעשר שנים קודם לכן, כאשר בניו של לואי החסיד החלו למרוד בסמכות אביהם.
מאבק השלטון שהתחולל בקרב האצולה הפרנקית סיבך את האצולה עם היורשים, ובין היתר גם את בעלה של דהודה, שהחזיק בכוח רב כשליט ספטימניה, ובגלל כוחו זה, הוחזק בנם כבן ערובה על מנת להבטיח את נאמנותו של אביו.
דהודה ככל הנראה לא האריכה ימים לאחר כתיבת החיבור, שכן היא מתארת את עצמה כחלשה וקרובה למוות, היא מביעה את צערה על כך שלא תזכה לראות את וילהלם כשיהפוך לגבר, וכותבת בעצמה את הכתובת שהיא רוצה שיכתוב על מצבתה. כך ייתכן שנחסך ממנה הצער שבידיעה שבעלה, ברנרד, הורשע במרד והוצא להורג בשנת 844. בנה וילהלם נהרג בשנת 850, ובנה ברנרד בשנת 872.
ספר ההדרכה.
ספר ההדרכה "Liber Manualis" ידוע מכתב יד מהמאה ה-17 בספרייה הלאומית של צרפת בפריז, ומקטעי כתב יד מהתקופה הקרולינגית, שנמצאו בספרייה של העיר נים. הספר כולל 73 פרקים וכן מבוא, תפילה ופרולוג. הוא מלא בהנחיות מוסריות מעשיות שמטרתן לסייע בהנחיית בניה לאורך החיים. זהו מסמך שלא יסולא בפז, גם להיסטוריה הכללית של התקופה הפרנקית, אך גם להיסטוריה של החינוך ולסטנדרטים של חינוך שנשים יכלו להגיע אליהם אפילו בתחום הגבולות הנהוגים של החברה בימי הביניים המוקדמים.
הספר מכיל ציטוטים רבים מהביבליה והתייחסויות אליה, וגם כמה התייחסויות לסופרים חילונים.
החיבור מלמד על השכלתה הרחבה של דהודה ועל יכולתה לקרוא, להבין ולמסור את הדברים בלשונה.
המדריך מחולק לעשרה פרקים ועוסק בשני נושאים מרכזיים: הדת הנוצרית ואורח החיים האצילי. דהודה סוקרת את עיקרי הדת ומסבירה לבנה כיצד לנהוג כנוצרי מאמין, אך גם מפרטת לפניו את חובותיו ואת האידיאלים האריסטוקרטיים שיש לנהוג על פיהם.
עורך התרגום לצרפתית משנת 1975 חילק את החיבור לספרים הבאים:
דהודה כתבה את ספר ההדרכה עבור בנה וילהלם, אך הפצירה בו לחלוק אותו עם אחיו הצעיר כשיגדל. הספר נועד להיות מצפן מוסרי ומדריך כיצד צריך להתנהג בתקופה זו צעיר נוצרי.
בפתיחה לחיבורה מתארת דהודה את הסיבות לכתיבתו:
חיבורה של דהודה הוא היחיד ששרד מהתקופה הקרולינגית, שנכתב על ידי אישה. הוא חשוב בכך שהוא מציע התבוננות על חינוך נשים, גידול ילדים, סדר החברה, חשיבותם של האבות וכיצד הנצרות השפיעה על חיי האצולה הפרנקית.
דהודה מדגישה לעיתים קרובות את החשיבות של ציות לאבות, אפילו מעל מלכים. החברה הפרנקית הייתה פטריארכלית ביותר. היא אומרת: "כעת עלי לעשות כמיטב יכולתי להדריך אותך כיצד עליך לפחד, לאהוב ולהיות נאמן לאדונך ולאביך, ברנרד, בכל הדברים, הן כאשר אתה איתו והן כאשר אתה בנפרד ממנו" (ספר 3).
דהודה השתמשה לצורך כתיבתה במקורות רבים ומגוונים. בדרך כלל היא אינה מצטטת את מקורותיה, אך היא כותבת שעשתה שימוש בספרים שונים הנמצאים ברשותה. המקורות שהיא כן מצטטת הם חיבורו של דונטוס , ה-"Synonima" של איזידורוס מסביליה, וה-"Cura Pastoralis" של גרגוריוס הגדול. מתוכן דבריה ומסגנונה ניתן ללמוד שהכירה את שירתו של המשורר הנוצרי ממוצא ספרדי פרודנטיוס (פעל בסוף המאה ה-4 ותחילת המאה ה-5), וככל הנראה גם את שירתו של המשורר הרומי אובידיוס. מבין אבות הכנסייה היא הכירה חיבורים של אוגוסטינוס מהיפו ושל גרגוריוס הגדול.
היא מתייחסת לעיתים קרובות ליצירות של הוגים כמו גרגוריוס מטור ורבים אחרים.
מבין המלומדים בני זמנה הכירה את חיבוריהם של אלקווין מיורק ושל אב המנזר אמברוזיוס אוטפרטוס (Ambrosius Autpertus, מת בשנת 784). דהודה הכירה היטב גם את הביבליה, וחיבורה משובץ ציטוטים רבים מתוכה. שפת כתיבתה אינה לטינית קלאסית, אך לדברי יצחק חן, "שפתה וכתיבתה מעידות על הבנה מעמיקה ועל רגישות לניסוח ולסגנון".
חיבורה של דהודה לא נחקר בהרחבה עד שנת 1975, כאשר פייר רישה , היסטוריון צרפתי של ימי הביניים המקודמים, תרגם את הטקסט לצרפתית והוא היה זמין להפצה רחבה יותר.
רישה אמר כי הרקע האינטלקטואלי של דהודה מייצג את החינוך שהוצע לנשים בתקופת שלטונם של קרל הגדול ולואי החסיד.
לדברי יצחק חן, ייחודו של החיבור שכתבה דהודה "נובע לא רק מפירוטו הרב ומתיאוריו את אורח חייה וגינוניה של האצולה הפרנקית, אלא גם מעצם העובדה שנכתב בידי אישה". לדבריו, חיבורה הוא "עדות נדירה להשכלתן של הנשים האצילות בממלכה הקרולינגית". חיבורה של דהודה הוא יחיד במינו, אין בידינו עדות אחרת דומה ולכן קשה לדעת עד כמה דהודה מאפיינת את השכלתן של נשות האצולה בממלכה הקרולינגית. עם זאת, ידוע על חיבורים שהוקדשו לנשות אצולה, על חיבורים שהוזמנו בידיהן, על ספרים שהחזיקו ברשותן, על ספרים ששאלו או שהשאילו לאחרים, והידיעות הללו מצביעות על כך שדהודה היא כנראה דוגמה בולטת לתופעה די רחבה.
על שמה של דהודה (Duoda) נקרא "מרכז המחקר של נשים דואודה" או "מרכז למחקר על נשים" באוניברסיטת ברצלונה, ספרד.
תרגומים.
ה-"Liber manualis" (כותרתו המלאה: "Liber manualis Dhuodane quem ad filium suum transmisit Wilhelmum)" נערך ותורגם:
כלא רנסאנס
כלא רנסאנס היה מתקן כליאה לעובדים זרים ומסתננים מאפריקה בישראל, שהוקם במבנה מלון רנסאנס שבנצרת. הכלא הופעל על ידי שירות בתי הסוהר, ומנהלת הכלא הייתה גלעדה הלמן.
רקע.
מלון רנסאנס נפתח בדצמבר 1999. הוא הכיל כ-250 חדרים, המלון פעל עד פרוץ מהומות אוקטובר והאינתיפאדה השנייה אשר הבריחו את המבקרים היהודים מהמלון והעיר.
ביולי 2002 החליטו בעלי המלון על הפסקת התקשרות המלון עם רשת מריוט, לאחר שתפוסתו ירדה בחדות, ולא הצדיקה עוד התקשרות עם מותג בינלאומי.
היסטוריה.
בעקבות התגברות הצורך במתקני כליאה נוספים לעובדים זרים ששוהים בישראל שלא כחוק, הוחלט להקים שלושה מתקני כליאה, "רנסאנס" בנצרת, "צוחר" בדרום ישראל ו"מיכל" בחדרה. בנוסף לכך, בית הסוהר מעשיהו קלט כ-140 עובדים זרים, בנוסף ל-260 שכבר היו כלואים במקום.
בפברואר 2003 הוחלט להסב את המלון למתקן כליאה לעובדים זרים ששהו במתקן עד לגירושם מישראל. העובדים הזרים ששהו במתקן הרסו חלקים רבים ממנו, ועלות השיפוצים של המבנה, שנעשו לאחר שהוחלט להחזיר אותו לייועדו המקורי - בית מלון היו למעלה ממיליון וחצי שקלים.
השב"ס השתמש בארבע קומות של המלון, הקומות השנייה, השלישית והשביעית הכילו תאי מעצר לכ-500 אנשים, הקומה הרביעית שימשה את הסגל של בית הכלא, שכלל כ-100 אנשים (רק שליש מהם היו אנשי שב"ס, מרבית היו אנשי אבטחה אזרחיים).
בדצמבר 2004 הוחלט לסגור את המתקן.
ז'אן-פייר אדמס
ז'אן-פייר אדמס (בצרפתית: Jean-Pierre Adams; 10 במרץ 1948 – 6 בספטמבר 2021) היה כדורגלן צרפתי ששיחק בעמדת הבלם בנבחרת צרפת ובמספר קבוצות בצרפת.
קריירת מועדונים.
אדמס החל את הקריירה שלו באנטן BFN בשנת 1967 כחלוץ. בשנת 1970 חתם על חוזה נים, ונשאר בליגת העל הצרפתית במשך תשע עונות, בהן שיחק גם בניס ובפריז סן-ז'רמן.
בעונת , אדמס כבש ארבעה שערים ב-38 הופעות ליגה ועזר לנים לסיים במקום השני בליגה, המקום הטוב ביותר בהיסטוריה של המועדון. בעונת הבקיע תשעה שערים במדי ניס, ועזר לה לסיים את העונה במקום החמישי בליגה.
לאחר עונה אחת במילוז מהליגה הצרפתית השנייה ותקופה כמאמן-שחקן בקבוצה החובבנית שאלון, פרש אדמס מכדורגל בשנת 1981, בגיל 33.
קריירה בינלאומית.
ב-13 באוקטובר 1972 ערך אדמס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת, בניצחון 0–1 על נבחרת ברית המועצות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1974.
בסך הכל הוא ערך 22 הופעות בנבחרת צרפת, כשהאחרונה בהן הייתה ב-1 בספטמבר 1976, במשחק ידידות נגד נבחרת דנמרק. במהלך תקופתו בנבחרת שיתף פעולה בהגנה עם מריוס טרזור.
שקיעתו בתרדמת ומותו.
ב-17 במרץ 1982 נותח אדמס בשל פציעה בבית החולים אדואר הריוט שבליון. מכיוון שחלק גדול מצוות בית החולים היה בשביתה באותה תקופה, נעשו טעויות על-ידי הרופא המרדים והמתלמד שלו, שמאוחר יותר הודו כי "לא עמדו במשימה". כתוצאה מהטעויות, אדמס סבל מעווית סימפונות , שהובילה לאי-ספיקת חמצן למוחו, ומאוחר יותר נכנס לתרדמת.