ניו יורק היא המדינה השישית בארצות הברית שאישרה נישואים חד-מיניים.
הרשות השופטת.
הערכאה הנמוכה של מדינת ניו יורק נקראת דווקא בית המשפט העליון של ניו יורק ואילו הערכאה שמעליה נקראת בית המשפט לערעורים של ניו יורק.
כלכלה.
כלכלת העיר ניו יורק מהווה המרכיב העיקרי בכלכלת המדינה כולה.
העיר מהווה מרכז בנקאות, פיננסים ותקשורת עולמית בכלל, ומרכז העסקים של ארצות הברית בפרט. בוול סטריט נמצאת הבורסה של ניו יורק (NYSE) המהווה בורסה המובילה את כל הכלכלה העולמית.
בשנת 2007 התוצר המדינתי הגולמי היה 1.1 טריליון דולר אמריקאי, בכך מדינת ניו יורק שלישית בתוצרתה מבין מדינות ארצות הברית (אחרי קליפורניה וטקסס). התוצר הגולמי לנפש היה $46,364 (ניו יורק היא המדינה השישית בתוצר גולמי לנפש מבין מדינות ארצות הברית).
המוצרים החקלאיים העיקריים כוללים: חלב ומוצריו, בקר, גידול ירקות ותפוחים - המהווים סמל של המדינה.
המוצרים התעשייתיים העיקריים הם מוצרי דפוס, מכשירים אלקטרוניים ומוצרים כימיים. ענף התיירות תורם מבחינה משמעותית לכלכלת המדינה.
העיר ניו יורק מהווה מרכז מסחר, פרסום ובנקאות ברמה עולמית. רבים מהתאגידים הגדולים בעולם ממקמים את משרדיהם הראשיים בעיר ניו יורק, או במחוז ווסטצ'סטר הקרוב לעיר.
לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי פועלת תעשיית דייג ענפה, ועיקר תוצרתה: צדפות, סרטנים, תמנונים, ודיונונים.
כרייה ובנייה.
תחום הכרייה במדינה מתרכז בשלושה אזורים עיקריים - הראשון, בקרבת העיר ניו יורק, ומשמש מקום למחצבים המשמשים בבנייתה של המטרופולין, וכן, במחוז ווסטצ'סטר נמצאים מרבצי שמיר (emery) - אחד משני אתרים בארצות הברית בהם נכרה מחצב זה. באזור הרי אדירונדאקס נכרים במדינה טלק, אבני נופך ואבץ.
בדרום מערב המדינה מצויים מכרות מלח.
חשמל.
למעט גז טבעי, אין במדינת ניו יורק דלקים טבעיים. תפוקת החשמל מכוח המים נרחבת מאוד ומהווה 17% מתפוקת החשמל במדינה. תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהר סיינט לורנס היא מהגדולות בעולם. 52% מתפוקת החשמל מקורה בשריפת פחם, והיתרה מתחנות כוח גרעיניות.
תחבורה.
תעשיית התחבורה היא מהחשובות במדינה. בשנת 2002 לניו יורק היו 183,497 ק"מ של כבישים מהירים, שמהם כ-2600 ק"מ הם כבישים בין-מדינתיים. העובדה שהעיר ניו יורק בנויה ברובה על איים, יצרה את הצורך לחיבורים בין האיים, ביניהם גשרים ותעלות. מסילות הרכבת של ניו יורק הם באורך כולל של 6000 ק"מ. במדינה נמצאים כ-13 נמלי תעופה, הידועים שבהם הם נמל התעופה הבינלאומי ניו יורק קנדי ונמל התעופה לה גוארדיה.
השכלה.
מכללות ואוניברסיטאות.
במדינת ניו יורק מספר רב של מכללות ואוניברסיטאות. המובילה באוניברסיטאות היא אוניברסיטת קולומביה אשר בעיר ניו יורק ואוניברסיטת קורנל הנמצאת באית'קה. במנהטן פועלת גם אוניברסיטת ניו יורק.
ולטר רתנאו
ולטר רתנאו (; 29 בספטמבר 1867 – 24 ביוני 1922) היה מדינאי גרמני; שר החוץ היהודי היחיד בתולדות גרמניה. נרצח בעת כהונתו.
ביוגרפיה.
רתנאו נולד בשנת 1867 בברלין, בנם הבכור של אמיל רתנאו ומתילדה נחמן (Mathilde Nachmann). אביו רכש את הפטנטים של תומאס אלווה אדיסון בתערוכה העולמית בפריז והיה ממייסדי תעשיית החשמל הגרמנית. כאשר היה טירון בצבא, סירבו להעניק לו, כמו לשאר היהודים, דרגת קצונה בגדוד העילית הפרוסי בו שירת, והוא שוחרר בדרגת טוראי ראשון. בגיל 30 ניהל רתנאו את אחד המפעלים האלקטרוכימיים של אביו בביטרפלד.
ב-6 במרץ 1897 פרסם תחת שם העט "ו. הַרְתֶנאו", מאמר בכתב העת הברלינאי "די צוקונפט" (Die Zukunft), שכותרתו "שמע ישראל!", בו תיאר את זרותם וטיבם הלא-אירופאי של המהגרים היהודים מן המזרח. רתנאו פתח את המאמר בווידוי על יהדותו וצייר דיוקן של של המהגרים: "בלב החיים הגרמניים, שוכן לו גזע אנושי נבדל ומופרד, לבושו צעקני ונוצץ, ותנועות גופו חמות מזג. על חול הספר, ערב-רב אסיאתי". רתנאו טען במאמר כי היהודים צריכים להפחית את קשריהם הבינלאומיים ושבניגוד לגרמנים, היהודים הם מטבעם "עם פחדן". עליהם להיות "חסונים כחיילים" כמו הגרמנים ולאמץ את התכונות שלהם. עוד טען כי על היהודים לשפר את הופעתם החיצונית - להאריך את גפיהם וליישר את אפם: "לאחר שתיווכחו במבנה הגופני שלכם - כתפיים מוגבהות, כפות רגליים מגושמות, גיזרה שמנה ובלתי ספורטיבית... תוכלו להתחיל לעבוד במשך כמה דורות על לידתכם מחדש מבחינה גופנית". לדעת רתנאו הפתרון היחיד הוא נישואי תערובת והתבוללות. המאמר של רתנאו עורר זעם בקרב היהודים ואביו ניסה לקנות את כל העותקים שהצליח להשיג. גם רתנאו עצמו התחרט על פרסומו ומאוחר יותר טען שכתב אותו בתקופה דיכאונית במיוחד והוציא אותו מאוסף כתביו. אלא שהמאמר בכל זאת נקרא על ידי רבים, משום שהאנטישמים המשיכו לצטט אותו.
הרצל ניסה לעניין את רתנאו בחזונו למדינה ליהודים. רתנאו השיב לו על כך: "היהודים כבר אינם אומה ולעולם לא יהיו אומה". על אף תיעובו העצמי המופגן, נרתע מהמרת דת פורמלית לנצרות, צעד שננקט באופן אופורטוניסטי על ידי יהודים רבים, ולו משום שבעידן המחולן, בו הגזענות, ולא האמונה, הייתה המגדיר הראשי, מהלך כזה כמעט ולא הועיל ונתפש כמעשה יהודי פחדני טיפוסי.
רתנאו היה יושב ראש בחבר המנהלים של כ-80 חברות גדולות. מלבד זאת גם צייר, פיסל, ניגן על פסנתר וכתב שירה וספרים פוליטיים, פילוסופיים וכלכליים. ב-1914 ייסד מועדון בינלאומי בשם "פורטה דיי מרמי" יחד עם אינטלקטואלים יהודים ונוצרים ובהם מרטין בובר, גוסטב לנדאואר וגרהרט האופטמן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התפטר מתפקידו כמנהל של קונצרן AEG (מפעל האלקטרוניקה הגדול שייסד אביו) כדי לשרת את גרמניה. תחילה שימש רתנאו כמומחה במשרד המלחמה. בשנים 1914 ו-1915, עמד בראש המינהל לכלכלת המלחמה בגרמניה, אך נאלץ לעזוב את תפקידו עקב ההתנגדות שקמה לו בחוגי הממשל בגלל מוצאו היהודי. הוא חזר לעסקים בקונצרן AEG ועם מות אביו, ב-1915, מונה ליושב ראש הקונצרן. בה בעת תמך פוליטית בפאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף שעמדו בראש מנגנון המלחמה הגרמני, אך הביע התנגדות למדיניותם של מלחמת צוללות בלתי מוגבלת (שהייתה אחת הסיבות להצטרפותה של ארצות הברית למלחמה בשנת 1917). כן התנגד למדיניותו של לודנדורף לסיפוח שטחי המזרח.
ב-4 באוגוסט 1916 חזה את הפנייתה של הלאומנות הגרמנית כלפי פנים עם כישלון המלחמה: "ככל שיהודים רבים יותר מתים במאבק הזה, כן יתעקשו יותר מתנגדיהם לטעון שהיהודים ישבו ברובם רחוק מקווי החזית והתעשרו מהמלחמה. השנאה תוכפל ותישלש".
ב-1919 כיהן כיועץ כלכלי לראש הממשלה, והיה גם היועץ הכלכלי למשלחת המשא ומתן לפיצויים לאחר המלחמה. במאי 1921 מונה לשר השיקום של רפובליקת ויימאר, בממשלתו של יוזף וירט. בתפקיד זה הוא ניהל את המשא ומתן עם צרפת על פיצויי המלחמה וקיבל תשבחות על הצלחתו מהקנצלר. אולם הוא סירב להצטרף לממשלתו החדשה של רטנוי שהוקמה בתחילת נובמבר 1921, במטרה למנוע סכסוכים פוליטיים על רקע היותו יהודי. בפברואר 1922 התמנה לשר החוץ של גרמניה, בהתעלמו מהאזהרות של אמו וידידיו שחששו שהוא מסכן את חייו לאור מחאות אנטישמים שהתנגדו למינוי.
רציחתו.
ב-24 ביוני 1922, בעת שנסע במכונית פתוחה ברחובות ברלין, התנקשו בחייו שלושה צעירים גרמנים, קציני צבא משוחררים, מחוגי הימין הקיצוני הגרמני. המתנקשים נסעו במכוניתם במקביל למכונית השר, ירו בו באקדח וזרקו רימון למכוניתו. השר נפצע קשה ומת זמן קצר לאחר מכן בבית החולים.
הרקע לרצח היה יוזמתו של רתנאו לחתימת הסכם לשיתוף פעולה עם ברית המועצות, שנקרא הסכם רפאלו, שנחתם מספר חודשים קודם לכן, וכן מוצאו היהודי. בשבועות שקדמו לרצח, גברה ההסתה נגדו. הגנרל אריך לודנדורף, שהיה פעיל בתנועות ימניות קיצוניות, רמז כי "הנסיך היהודי" חיבל במאמץ המלחמתי, ואליו הצטרף גם הציר ברייכסטאג, קארל הלפריך. מחוץ לפרלמנט צעקו הפורעים: "הרגו את רתנאו הארור החזיר היהודי החמדן!". אנטישמים גם התבססו על נאום של רתנאו בוועידה בינלאומית בווינה ב-1922, בו ציטט דברים שכתב ופרסם בעבר, והזהיר שכלכלת אירופה נשלטת על ידי אליטה של אנשי כספים: "בשדה הפעילות הכלכלית, כל ביטוי בלתי זהיר, כל כשל לשון, יכול לגרום הרס. לכאורה שולט הציבור במדיניות הכלכלית באמצעות המניות ואיגרות החוב שבבעלותו, אך בפועל השתלטה שם אוליגרכיה בלתי חדירה לציבור, בדיוק כמו זו של ונציה העתיקה. שלוש מאות גברים המכירים זה את זה, שולטים בכלכלת אירופה והם ממנים את יורשיהם מתוך החוג הפנימי שלהם". בשנים בהן כתב מלכתחילה את מאמרו - בעיתון וינאי ב-25 בדצמבר 1909, ובספר שפרסם בברלין ב-1921 - לא התפרסמו עדיין הפרוטוקלים של זקני ציון מחוץ לרוסיה, אולם ב-1922, כשצוטט נאומו בעיתון וינאי תחת הכותרת "שלוש מאות גברים שולטים באירופה", היה זה לאחר שמוטיב עיקרי בתעמולה האנטישמית היה "הקשר היהודי", ו"שלוש מאות גברים" כונו עד מהרה בפרסומים שונים "שלוש מאות יהודים", ולאחריהם "שלוש מאות זקני ציון", שרתנאו אחד מהם.
רתנאו היה שר החוץ היהודי היחיד בתולדות גרמניה עד אז. הרצח זעזע את גרמניה, ובהלווייתו השתתפו למעלה ממיליון איש. ביום ההלוויה הוכרזה שביתה כללית בגרמניה. רצח פוליטי זה נחשב לאחת מאבני הדרך בתהליך ההתמוטטות של רפובליקת ויימאר וכאחד ממבשרי עליית הנאצים לשלטון. מעט יותר מעשור לאחר מכן, הורו הנאצים להסיר את הלוח שציין את מקום הרצח. באספה רבת משתתפים מחוגי המשפטנים הצהיר פקיד בכיר ברייך השלישי שרוצחי רתנאו ראויים ששמותיהם ייכללו בלוח הכבוד של האומה.