התגייס לחיל השריון באוגוסט 1960. הוכשר כטנקיסט בגדוד 82, ולאחר קורס קצינים היה מ"מ ומ"פ טנקים בגדוד. השתתף בתקריות אש מול הסורים ובאחת מהן השמיד טנק סורי מדגם פנצר סימן 4 בתאופיק, מעל קיבוץ תל קציר. במלחמת ששת הימים, פיקד על פלוגת טנקים בגדוד 82 ובמסגרת חטיבה 7, שעליה פיקד אל"ם שמואל גורודיש, לחם בחזית המצרית בקרבות חאן-יונס, ברפיח, באל-עריש, בג'בל לבּני, בביר-גפגפה ועד לתעלת סואץ. במלחמת ההתשה, לחם תחילה באזור תעלת סואץ, ובהמשך, לאחר שגדוד 82 עלה לרמת הגולן, השתתף בימי קרב בבקעה ובעמק הירדן. במרץ 1968 פיקד כסגן מפקד כוח ובהמשך כמפקד כוח ב"מבצע כראמה".
במלחמת יום הכיפורים היה מפקד גדוד 430 (גדוד "סערה") בחטיבה 500 ובמסגרת אוגדה 162, שעליה פיקד אלוף אברהם אדן (ברן), לחם בחזית המצרית: בקרבות הבלימה מול כוחות של הארמייה השנייה, בצליחת תעלת סואץ, בהשמדת בסיסי טילים וכוחות אויב בעומק שטח מצרים, ועד הגעה לעיר סואץ וכיתור הארמייה השלישית. על האופן שבו פיקד על גדודו במלחמה עוטר בעיטור המופת. שמשי פיקד על חטיבת שריון 177 (מילואים) ולאחר מכן מונה לסגן מפקד אוגדה 611. בשנת 1978 התמנה למפקד קורס מ"פים שריון, ובהמשך יזם, הקים ופיקד על קורסי המ"פים הרב-חיליים הראשונים בצה"ל. הדריך בקורס מג"דים ובמכללה לפיקוד ומטה והתמנה לראש מטה גיס בדרגת תת-אלוף, תפקיד שבו שירת במילואים תקופה ארוכה לאחר שחרורו.
לאחר השירות הצבאי.
שימש כיועץ צבאי לצוות משולב של רפא"ל (רשות פיתוח אמצעי לחימה) וחברת לוראל האמריקאית, צוות שהתמודד וזכה במכרז להקמת מתב"ת (מערכת תחקור ובקרת תרגילים) עבור צה"ל. פיתח עבור צה"ל מתכונת לאימון יחידות שדה, לביצוע תרגילי מפקדות ומשחקי מלחמה. ייסד את שריון – ביטאון עמותת השריון , והיה עורכו הראשי הראשון. היה מנכ"ל מציל"ה – המועצה לצמצום העבריינות בישראל, ייסד את הביטאון מצילה והיה עורכו הראשי.
שמשי השתתף בבניית שני מודלים נפרדים לקבלת החלטות תחת לחץ: האחד, עם ראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, פרופסור נחמיה פרידלנד ועם פרופסור גיורא קינן; השני, עם המרכז לחקר לחץ פסיכולוגי באוניברסיטת חיפה, בראשות פרופסור שלמה ברזניץ ובהנחיית פרופסור חסידה בן-צור.
אלישיב שִמשי זכה בפרס הראשון בהענקת פרס מולדובן לספרות צבאית חדשנית לשנת 2016 על ספרו – ממני תראו וכן תעשו: על דוגמה אישית בשדה הקרב.
מנחם מנדל שניאורסון (צמח צדק)
הפרעות פסיכוגניות
מערכת דינמית
במתמטיקה, מערכת דינמית היא מרחב טופולוגי formula_1 שיש עליו פעולה רציפה, במתכונת של מערכת הומיאומורפיזמים formula_2 כך ש-formula_3. הפעולות formula_4 מתארות התקדמות של הנקודות במרחב עם הזמן, כאשר הנקודה formula_5 מגיעה בזמן formula_6 למקום formula_7. מערכות דינמיות מופיעות בתחומים רבים של האנליזה המתמטית, ויש להן יישומים בכל תחומי המדע.
מערכות דינמיות קלאסיות מתארות תנועה formula_8 במרחב האוקלידי formula_9 המוכתבת על ידי מערכת של משוואות דיפרנציאליות formula_10. שמורה של מערכת כזו היא פונקציה formula_11 שעבורה formula_12; אם formula_13, אז formula_14 לכל formula_6, כך שהמערכת מוגבלת למשטח formula_16.
בדינמיקה סימבולית, אוסף הסדרות האינסופיות formula_17 מעל אלפבית סופי formula_18 מצויד בטופולוגית המכפלה, ובאופרטור הזזה formula_19, ולכן מהווה מערכת דינמית בדידה. תת-הזזה היא תת-קבוצה סגורה formula_20 של אוסף הסדרות האינסופיות מעל אלפבית סופי formula_18 (ביחס לטופולוגית המכפלה) שהיא סגורה גם תחת formula_22.
קאטו טקאקי
קאטו טקאקי (ביפנית: 加藤 高明; 3 בינואר 1860 - 28 בינואר 1926) היה פוליטיקאי יפני וראש הממשלה היפנית ה-24. ידוע גם בשם קאטו קומיי.
ראשית חייו.
קאטו נולד בשם האטורי סוקיצ'י, בסמוך לעיר נגויה, בנו השני של סמוראי ממשפחת טוקוגאווה. בגיל 13 אימץ אותו קאטו בונהיי, וקיבל את שם המשפחה שלו. הוא למד משפטים באוניברסיטת טוקיו, וסיים ראשון בכיתתו, עם התמחות במשפט אנגלי. לאחר סיום לימודיו הוא עבד בזאיבצו מיצובישי, ונשלח מטעמם ללונדון למשך שנתיים. עם שובו ליפן ב-1885 התמנה קאטו לסגן מנהל המשרדים הראשיים של מיצובישי בטוקיו. הוא נשא לאישה את הרוג'י, בתו של נשיא מיצובישי, ב-1886.
קריירה פוליטית.
קאטו הפך ב-1887 למזכירו האישי של אוקומה שיגנובו, אז שר החוץ היפני, וסייע לו בעריכת החוזים הבלתי שוויוניים. לאחר מכן היה מנהל משרד הבנקאות במשרד האוצר.
הוא התמנה לשגריר יפן בבריטניה ב-1894, והמשיך בתפקיד זה עד 1899. בשנה לאחר מכן, התמנה לתפקיד שר החוץ, בממשלתו הרביעית של איטו הירובומי. במהלך עבודתו כשגריר בבריטניה ובמשרד החוץ, סייע קאטו בהנחת היסודות לברית האנגלו-יפנית, שנחתמה ב-1902. עוד באותה שנה קיבל קאטו מושב בבית הנבחרים בדיאט של יפן, מטעם מחוז קוצ'י.
קאטו התמנה פעם נוספת לתפקיד שר החוץ ב-1906, בממשלתו של סיונג'י קינמוצ'י, אך התפטר זמן קצר לאחר מכן, בשל התנגדותו להלאמת מערכת הרכבות של יפן, אותה אישר הקבינט. למשך זמן מה נותר קאטו ללא תפקיד, עד ששב לבריטניה בתור שגריר ב-1908. הוא קיבל את עיטור מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, וזכה למוניטין כמדינאי מוצלח. הוא שימש שר חוץ פעם נוספת בכהונתו השלישית של קאצורה טרו ובכהונתו השנייה של אוקומה.
קאטו היה שר החוץ של יפן עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והוא החליט להצטרף אליה לצד מדינות ההסכמה, החלטה לה התנגדו הגנרו. בנוסף, קאטו עורר תקרית בינלאומית ב-1915, כשהגיש לסין את מסמך עשרים ואחת הדרישות, שבו הגדיר את האינטרסים הפוליטיים והכלכליים של יפן בסין.
ראש הממשלה.
ב-1915 הצטרף קאטו לבית האצילים של הדיאט, על פי צו קיסרי. הוא היה לנשיא מפלגת קנסייקאי בשנה לאחר מכן, משרה שהתאימה לו לאור התנגדותו לגנרו, תמיכתו בחוקה ושאיפתו להרחיב את זכות הבחירה.
קאטו התמנה לתפקיד ראש ממשלת יפן ב-1924 והחזיק בתפקיד עד מותו ב-1926. ממשלתו זכתה לכינוי "ממשלת שלוש המפלגות החוקתיות," שכן היא הורכבה מקואליציה של שלוש מפלגות שתמכו בחוקה. קאטו העביר ב-1925 את חוק הבחירות הכלליות, שהעניק זכות בחירה לכל הגברים מעל גיל 25. הוא אף אשרר את החוק לשמירה על השלום, שנועד לדכא התארגנויות פוליטיות קיצוניות, והביא לנורמליזציה ביחסי ברית המועצות-יפן.
קאטו נפטר במשרדו מדלקת ריאות ב-28 בינואר 1926, בגיל 66.
יצחק דב הלוי במברגר
יצחק דוב הלוי במברגר
בית לוחמי הגיטאות על שם יצחק קצנלסון
מורשת - בית עדות ע&quot;ש מרדכי אנילביץ
שאול אש
שאול דב אֵש (אֶשוֶוגֶה) (Shaul Esh (Eschwege)‎; 9 במאי 1921, א' באייר תרפ"א – 2 באפריל 1968, תשכ"ח) היה חוקר השואה, עורך הפרסומים הראשון של "יד ושם", מרצה בכיר במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים, מראשוני סגל המכון, והראשון שעסק בהוראת השואה באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה.
אש נולד בשנת 1921 בשם שאול אֶשוֶוגֶה בהמבורן שבגרמניה, בן הרב יצחק דב אשווגה, ממשפחת רבנים נודעת המתייחסת לרב יצחק דב במברגר. בנעוריו הצטרף להכשרה של צעירים דתיים ובשנת 1938, זמן לא רב לפני מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל בעליית הנוער. למד במקווה ישראל, בישיבה ובבית המדרש למורים מזרחי בירושלים. לאחר תקופה ששימש מורה ומדריך בכפר הנוער הדתי, החל בשנת 1945 ללמוד היסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במלחמת העצמאות השתתף בהגנה על הרובע היהודי בירושלים, נפל בשבי הלגיון הערבי בירדן, ושוחרר כעבור כמה חודשים. בשנת 1949 סיים את לימודיו לתואר מוסמך באוניברסיטה. בשנות ה-50 למד באוניברסיטת ציריך, ובשנת 1957 קיבל ממנה תואר דוקטור על דיסרטציה שכותרתה: "הקדוש (ברוך הוא): לתולדותיו של שם אל עברי בתר-מקראי" (העבודה ראתה אור באותה שנה כספר בהוצאת בריל).
עם שובו לישראל התמנה כעורך הפרסומים הראשי הראשון של "יד ושם", שהוקם שנים ספורות קודם לכן, ושימש בתפקיד זה מ-1956 עד 1960. ערך את ארבעת הקבצים הראשונים של המוסד.
ב-1959 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית, היה מראשוני המכון ליהדות זמננו והגיע לדרגת מרצה בכיר. עם הצטרפותו של אש, שנחשף למחקר השואה במסגרת עבודתו ביד ושם, נמצא מי שיוכל ללמד את נושא השואה באוניברסיטה העברית, וכבר עם כניסתו לתפקידו כמרצה העביר את הקורס הראשון בנושא באוניברסיטה.
את מחקריו בנושא השואה כתב מתוך השקפה יהודית לאומית. כן הדגיש את הקשיים המתודולוגיים המיוחדים הקשורים בחקר מדעי של השואה, הן מבחינת הכלים העומדים לרשות החוקר והן מבחינת המעורבות הרגשית הכרוכה במחקר זה.
כפילולוג בהכשרתו, התחקה אחר לשונם המיוחדת של הנאצים במחקרו "מלים ומישמען: כ"ה דוגמאות מלשון הנאצים" (1963). המושג "קידוש החיים", שהכניס לשימוש נתן עק, בצטטו את האימרה המיוחסת לרב יצחק ניסנבוים מגטו ורשה, כי "זוהי שעה של קידוש החיים ולא של קידוש השם במוות", זכה לפיתוחו של אש במאמרו "קידוש החיים בתוך החורבן: על הגדרתה של תקופת השואה" (תשכ"א), הנחשב לנדבך קלאסי בספרות המחקר על השואה, זכה להדים רבים והביא להפצתו של המונח.
בראשית שנת 1968 צורף אש למועצת מכון ליאו בק.
בתחילת חודש אפריל אותה שנה נהרג בתאונת דרכים בכביש 2, ליד זכרון יעקב. בן 47 במותו. הותיר אישה, אם ואחות.
נקבר בבית העלמין בהר הזיתים, סמוך לקבר אביו.
לאחר מותו ראה אור קובץ מאמריו "עיונים בחקר השואה ויהדות זמננו" (ירושלים תשל"ג).
ספרים.
בעריכתו.
בהשתתפותו:
נוילנד
נוילנד הוא רומן מאת אשכול נבו שיצא לאור ב-2011 והפך עד מהרה לרב-מכר.
עלילת הספר.