כלי נקישה. על פי ספרות המחקר היה עשוי כשיבולת של ריקועי נחושת שנענועיה, על ידי הנגנים, גרמה לנקישתם. מוזכר למשל בספר שמואל.
מְצִלְתַּיִם.
כלי נקישה, עשוי מנחושת. ייתכן, שהייתה בנויה משני חלקים אשר הוקשו זה בזה. מוזכר למשל בספר דברי הימים.
מַשְׁרוֹקִיתָא.
כלי נשיפה, שקולו דומה לשריקה. כנראה כליווי לתזמורות ומקהלות, מוזכר בספר דניאל בצוותא עם מבחר כלים במסיבה מפוארת בחצרו של נבוכדנצר:
נבל.
נודע גם בשמו הנוסף: עשור. הדעות בין החוקרים חלוקות באשר לצורתו, וייתכן שהיו מספר סוגי נבלים. יש הסוברים שהכינור המקראי היה כלי מיתרים של פריטה, ויש הסוברים שהיה "כלי נשיפה עם שק של עור". הנבל היה כלי אהוד ונהגו לנגן עליו ככלי יחיד, עם נגינת כינור, וכחלק מהרכב כלים תזמורתי, למשל בתזמורת בארמונו של המלך שלמה. מוזכר למשל בספר תהילים, בספר ישעיהו, ובספר דברי הימים. דימוי הנבל הוטבע במטבעות היהודים בעת העתיקה.
נְחִילוֹת.
החוקרים לא הצליחו עד כה לזהות את הכלי או ההתרחשות המוזיקלית המדויקת שהמילה מתארת. מוזכר בספר תהילים.
נקב.
יש הסוברים שמדובר בכלי נגינה מנוקב, אולי חליל. מוזכר בספר יחזקאל.
סוּמְפֹּנְיָה.
מוזכר מספר פעמים בספר דניאל, לעיל, בצוותא עם מבחר כלים בחצרו של נבוכדנצר.
סַבְּכָא, שבכא.
מוזכר רק בספר דניאל, כמצוטט לעיל. החוקרים נחלקו אם מדובר בכלי או בהרכב מוזיקלי של נגנים וכלים. מוזכר בצוותא עם מבחר כלים בחצרו של נבוכדנצר. יש הסוברים כי נעשה מעץ ששמו הרומי הוא sambücus ויש גורסים, שהיה כלי פריטה בן שבעה מיתרים (סיבֵּי הוא שבעה בלטינית).
עוּגָב.
החוקרים נחלקו על זיהויו, האם הוא כלי מיתרים של פריטה או שהוא כלי נשיפה, סוג של חליל או בלווית "נאד לנשיפת האוויר". מוזכר בספר בראשית, בהקשרו של יוּבָל.
עֲלָמוֹת.
כלי שהתלווה לנבל או לתזמורת, ייתכן שהופקו ממנו קולות גבוהים. מוזכר למשל בספר תהילים, ובספר דברי הימים, כאחד מתזמורת תהלוכת ארון הברית:
פסנטרין, פְּסַנְתֵּרִין.
מוזכר בספר דניאל לעיל, בצוותא עם מבחר כלים בחצרו של נבוכדנצר;
נראה שהוא כלי מיתרים, נלקח מהמילה היוונית במקורה "פסלתר". יש הקושרים אותו עם הסנטור, כלי מיתרים פרסי עתיק.
צֶלְצֶלִים.
כלי שהופקו ממנו קולות דומים להקשת המצילתיים, על פי אברהם אבן-שושן. מוזכר בספר שמואל, ובספר תהילים:
נראה ששני הצלצלים מתארים סוגים שונים, או שמדובר במנעד צלילים שונה המיועד לעתות ובמועדים שונים, שניתן להפיק מהם.
קיתרוס, קַתְרוֹס.
מוזכר רק בספר דניאל, לעיל, בצוותא עם מבחר כלים בחצרו של נבוכדנצר. יש שקושרים את הקתרוס עם הלאוטה. שהופיעה באירופה בימי הביניים. מניחים ששני הכלים התפתחו מן העוד הערבי, שהתיעוד המוקדם ביותר שלו הוא בממצא ארכאולוגי ממסופוטמיה, מן האלף השלישי לפני הספירה.
קרן, קַרְנָא.
קרן, או בארמית: קרנא, היה כלי נשיפה עשויים מקרן של בקר, כגון: אייל, יעל, צבי ועז. מוזכר בספר דניאל, לעיל, בצוותא עם מבחר כלים בחצרו של נבוכדנצר;
שופר.
שופר הוא כלי נשיפה עשוי מקרני בקר, ויש הסוברים שלהלכה כיום, אך מקרן של אייל. קול שופר הושמע במעמד הר סיני,
בספרות חז"ל פרשו את פסוקי התורה והמסורת הנהוגה בזמנם, ופירטו את סוגי השופרות, כגון "שופר של בית המקדש" העשוי מקרן של יעל ופיו מצופה בזהב או כסף.
בתנ"ך מסופר על המנהיגים: יהושע, גדעון ודוד, אשר השתמשו בשופר כדי להתריע ולהזעיק בעתות מלחמה, ולרגל שמחה, כגון העלאת ארון הברית. וכן, מוזכר השופר בספר תהילים, ובספר דברי הימים.
שמותיו הנוספים: יובל, מוזכר בספר שמות, שופרות היובלים, מוזכרים בספר יהושע, וקרן יובל, המוזכר גם כן בספר יהושע.
על פי התורה תוקעים בו בראש השנה הנקרא "יום תרועה" או "זיכרון תרועה" וביום הכיפורים בשנת היובל:
פסוקי התורה הם המקור למנהג לתקוע בשופר במשך בחודש אלול ועשרת ימי תשובה כקול קורא לתשובה ולאמירת סליחות.
שָלִשִים.
יש הסוברים שהוא כלי פריטה בעל שלושה מיתרים ואחרים נוטים לראות בו משולש, כלי הקשה עשוי מתכת בצורת משולש, שמכים בו במקל מתכת קטן כשהוא אחוז במתלה, כדי לא לעמעם את צלילו, אותו שליש, או משולש, המשמש בגני ילדים אך גם בתזמורת סימפונית גדולה; גוסטב מאהלר השתמש בו בסימפוניה השנייה, השלישית והרביעית שלו ובשיר על הארץ, כפי שעשו גם שנברג בשירי גורה, ראוול באמא אווזה ועוד. השליש מוזכר רק פעם אחת בספר שמואל:
שְּׁמִינִית.
ישנם חוקרים הסוברים שהוא כלי 8 מיתרים. מוזכר בספר תהילים, בספר דברי הימים, ובשמו הנוסף או אחד מסוגיו נבל עשור, מוזכר בספר תהילים.
תֹף.
כלי נקישה, שהיה בשימוש רב. מוזכר בין השאר בספרים: בראשית, שמות, שופטים, שמואל, ישעיהו, ירמיהו, איוב, תהילים, ודברי הימים.
סילבסטר דה ססי
יואל גמליאל
יואל גמליאל (נולד ב-31 ביולי 1963) הוא ראש המועצה המקומית גדרה.
ביוגרפיה.
גמליאל נולד בשנת 1963 בכפר אוריאל שבגדרה, לעליזה שעלתה מלוב וליוסף גמליאל שעלה מתימן. ילד שני מבין שישה אחים. אחותו הצעירה היא הפוליטיקאית גילה גמליאל.
בשנת 2003 התמודד גמליאל על ראשות מועצת גדרה נגד ירון בן נון, אך הפסיד וכיהן כסגן ראש המועצה. בבחירות 2008 שב גמליאל להתמודד על ראשות המועצה, וניצח. בבחירות 2013 זכה גמליאל בקדנציה נוספת. גמליאל ידוע בסוכה הפתוחה שאותה עורך מדי שנה ואליה מגיעים בכירים מהליכוד, ביניהם חברי הכנסת ראובן ריבלין, צחי הנגבי, גדעון סער ועוד. בבחירות המקומיות ב-2018 נבחר לכהן קדנציה נוספת.
האשמות.
ב-27 בדצמבר 2021 תאגיד השידור הציבורי פרסם סרטון ובו האשמות על השתקה על ידי יואל גמליאל ומועצת גדרה.
כיום.
גמליאל נשוי לתמר ואב לשני ילדים.
דמדומי הברקת
אמריקן גותיק
אמריקן גותיק (באנגלית: American Gothic, "גותיקה אמריקאית") הוא ציור מאת גרנט ווד משנת 1930, ששמור באוסף מכון האמנות של שיקגו. ווד צייר את הציור בהשראת קוטג' שעוצב בסגנון "גותיקת הנגרים", זרם באדריכלות התחייה הגותית, בעל חלון עליון ייחודי ומאפיין. לצד הקוטג', הוא צייר "אנשים מהסוג שסברתי שמתאימים לגור באותו בית", לפי דבריו. הציור מציג איכר לצד בתו, רווקה זקנה. ביצירת הציור שימשו עבור ווד כמודלים אחותו ורופא השיניים שלו. האישה לבושה בסינר העשוי בסגנון אופייני לארצות הברית של המאה ה-19, והזוג מאופיין באלמנטים המזכירים תפקידים מסורתיים של גבר ואישה – הקלשון שבו אוחז הגבר מסמל עבודת כפיים, והפרחים ברקע כתפה הימנית של האישה רומזים לביתיות.
זהו אחד הדימויים המוכרים ביותר במכלול האמנות האמריקאית של המאה ה-20, ואחת מהעבודות שהיו למושא הפרודיות המרובות ביותר בתרבות הפופולרית של ארצות הברית.
יצירה.
ב-1930 נתקל גרנט ווד, צייר אמריקאי בעל הכשרה אירופאית, ב"בית הדיבל" (Dibble House), בית לבן קטן באלדון, איווה, הבנוי בסגנון גותיקת הנגרים. ווד החליט לצייר את הבית, לצד "אנשים מהסוג שסברתי שמתאימים לגור באותו בית". הוא גייס לצורך כך את אחותו נאן ווד גרהאם (Nan Wood Graham; 1899-1990) שתשמש עבורו כמודל לאישה בציור, והלביש אותה בסינר בסגנון אופייני לארצות הברית של המאה ה-19, וכן את רופא השיניים שלו, ד"ר ביירון מקיבי (Dr. Byron McKeeby; 1867-1950), שהתגורר בסידר רפידס, איווה, וששימש לו כמודל לגבר בציור. שלוש שיניו של הקלשון משתקפות בתפרים שעל הסרבל אותו לובש הגבר, וכן בעיצוב הגותי של החלון העליון של הבית ובתווי הפנים של הגבר. כל אלמנט בציור צויר בנפרד; המודלים צוירו בנפרד והם אף לא הועמדו על רקע הבית.
קבלה וביקורת.
ווד הגיש את הציור לתחרות שנערכה במכון האמנות של שיקגו. השופטים סברו כי הציור נראה כמו "כרטיס ברכה קומי", אך אחד התורמים למוזיאון שכנע אותם להעניק לציור את מדליית הארד ולהעניק לווד פרס כספי בשווי 300$. הוא אף שכנע את המוזיאון לרכוש את הציור, שמוצג במוזיאון עד היום. לאחר מכן החל הציור להתפרסם בעיתונים שונים, כאשר הראשון היה Chicago Evening Post המתפרסם בשיקגו, ולאחריו פורסם בעיתוני ניו יורק, בוסטון, קנזס סיטי ואינדיאנפוליס. עם זאת, כאשר פורסמה היצירה בעיתון Cedar Rapids Gazette המתפרסם בסידר רפידס, החל גל ביקורת שהופנה כלפי ווד. תושבי איווה הזדעמו על שווד תיאר אותם בציור כ"אנשים מקומטים ועגומי פנים, וכשומרי תורה פנאטיים ופוריטניים". ווד טען בתגובה כי הוא לא צייר קריקטורה של בני איווה, אלא תיאור של העם האמריקני. אחותו נאן, שהייתה כפי הנראה נבוכה על כך שהוצגה כאשתו של אדם המבוגר ממנה פי שניים בגיל, סיפרה לאנשים שהציור מתאר אב ובתו, תיאור שנראה שגרנט מאמת במכתב שכתב בשנת 1941.
מבקרי אמנות שהחזיקו בדעה חיובית על הציור, כמו גרטרוד שטיין וכריסטופר מורלי, הניחו אף הם כי הציור נועד להיות סאטירה על החיים הכפריים בעיירה קטנה. הציור נחשב חלק מהמגמה לתיאור ביקורתי יותר של הווי החיים הכפרי באמריקה, המצטרף ליצירותיהם הספרותיות של שרווד אנדרסון, סינקלר לואיס וקרל ואן וכטן.
לפי פרשנות אחרת, הציור הוא "דיוקן של בוקר בסגנון מיושן. הווילונות מכסים את חלונות הבית, הן בקומה העליונה והן בקומה התחתונה, מנהג שנהג בשעות הבוקר באמריקה של התקופה הוויקטוריאנית. האישה לובשת שמלה שחורה מתחת לסינר, ומביטה הרחק כאילו היא מנסה לעצור את דמעותיה מלהתפרץ. ניתן לחשוב כי היא מבכה על הגבר שלצידה".