ג'ון סילאס "ג'ק" ריד (באנגלית: John Silas "Jack" Reed; 22 באוקטובר 1887, פורטלנד, אורגון - 19 באוקטובר 1920, מוסקבה) היה עיתונאי אמריקאי והקים בשנת 1919 את המפלגה הקומוניסטית הראשונה של ארצות הברית, שהפכה אחר-כך למפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
חייו.
ריד למד סוציולוגיה וכלכלה בהרוורד ועבד אחר-כך, בין השנים 1910–1913 כעיתונאי. הוא דיווח על שביתת עובדי המשי בפטרסון, ניו ג'רזי ונעצר בגלל שרצה לשאת נאום למען הפועלים. בשנת 1913 נשלח למקסיקו. דיווחיו על המהפכה המקסיקנית ביססו אותו כעיתונאי. ככתב של שני עיתונים הוא סיקר את מלחמת העולם הראשונה בצרפת, בגרמניה, בסרביה, ברומניה ובבולגריה. הוא הכיר את לואיז בראיינט בשנת 1915 בעיר הולדתו פורטלנד ונשא אותה לאישה בנובמבר 1916. השניים נסעו לרוסיה באוגוסט 1917 וחזרו באפריל 1918, וכך יצא להם לחוות את מהפכת אוקטובר מקרוב ולסקר אותה. ספרו של ריד "עשרת הימים שזעזעו את העולם" על המהפכה פרסמו אותו בכל העולם, שלנין כתב עבורו את ההקדמה.
ב-30 באוגוסט 1919 הוא גורש, יחד עם רבים אחרים, מהמפלגה הסוציאליסטית של אמריקה בגלל קיצוניות, והם הקימו שתי מפלגות. ריד עמד בראשה של "מפלגת הפועלים הקומוניסטית", שהתמזגה מאוחר יותר עם המפלגה השנייה, המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
באוקטובר 1919 הוא הואשם בבגידה וברח לברית המועצות. בדרך הוא נעצר בפינלנד ושוחרר רק אחרי שביתת רעב, לאחר שמצב בריאותו הידרדר. הוא הצליח להגיע ביוני לסנקט פטרבורג, ובמטרה להצטרף אליו, הגיעה בריינט לגטבורג. בינתיים נשלח ריד לבאקו על ידי גריגורי זינובייב. הנסיעה ברכבת הייתה ארוכה, ושם הוא נדבק בטיפוס. בריינט הגיעה למוסקבה, וחזר לשם לפגוש אותה. הוא היה מאוכזב מאוד מהגישה של מנהיגי המפלגה כלפיו, מהוועידה בבאקו וממהלך המהפכה בכלל. הוא תכנן לחזור לארצות הברית, אך ב-25 בספטמבר הוא חלה, ואחרי שלושה שבועות נפטר מהמחלה, בגיל 33.
הוא אחד האמריקאים הבודדים, שלהם קבר כבוד בבית הקברות של חומת הקרמלין. תחת שלטונו של סטלין נאסר ספרו על המהפכה להפצה. הניו יורק טיימס בחר בו בשנת 1999 במקום ה-7 ברשימת הספרים העיתונאיים החשובים ביותר.
בשנת 1981 ביים וורן בייטי סרט עליו שנקרא בעברית "אדומים", שבו הוא שיחק את התפקיד הראשי ודיאן קיטון שיחקה את בריינט. הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר.
מטען דמה
טנק דמה
תותח דמה
מכונה ננומטרית
תחמושת סרק
מלכישליו חלודי
מלכישליו חלודי (שם מדעי: "Crex crex") הוא עוף הנמנה עם משפחת הרליתיים שבסדרת העגוראים.
אתרי הקינון של המין באירופה ובאסיה, מזרחה עד סין. הוא נודד לאפריקה בחורף (של חצי הכדור הצפוני). &lt;BR&gt; זהו עוף בגודל בינוני, נוצותיו חומות-צהובות אפרפרות, צידי החזה אפורים, גבו מנוקד באופן בולט, כנפיו אדומות-חומות. המקור בגוון עור והאיריס (עין) חום. למין חד צורתיות זוויגית, למרות נטייה קלה של הנקבות להיראות פחות אפורות ויותר מפוספסות בחום. אין הבחנה לתת-מין, אך פריטים במזרח בהירים יותר מאלו במערב.
בישראל נצפה המלכישליו החלודי בסתיו ובאביב. כעוף בעל נדידה ארוכת-טווח הוא מציג בישראל תופעה ייחודית: רבים מבני המין נמצאים שכובים במצב תשישות על הקרקע ובפינות של בנינים בעיר ובכפר. מנוחה וקצת מים משיבים אותם לפעילות ולהמשך הנדידה.
אנכארסיס
אנכרסיס (ביוונית: Ἀνάχαρσις) היה נסיך סקיתי בן המאה השישית לפנה"ס ופילוסוף. הוא נחשב ברברי חכם שהרבה לנסוע ליוון והיה ממעריציה של התרבות היוונית. דגל בחיי צנעה.
הרודוטוס מספר כי משחזר לסקיתיה ניסה להביא אליה את פולחנה של אם האלים (מטר תאון; קיבלה) ומשהתגלה הדבר הוצא להורג. התיידד עם סולון איש אתונה. דיוגנס לארטיוס מיחס לו אמרות שונות, ובהן: . משנשאל מה אצל בני האדם הוא בה בעת טוב וגם רע? השיב: "הלשון".
פיידון
פיידון (ביוונית: Φαίδων) היה איש אליס היה פילוסוף יווני בשלהי המאה החמישית ובראשית המאה הרביעית לפנה"ס. פיידון היה בן למשפחה מכובדת. משנפלה עירו במלחמה נגד ספרטה (400–399 לפנה"ס), הוא נשבה והגיע לאתונה כעבד. דיוגנס לארטיוס מוסר כי כתב שני דיאלוגים. דבר לא שרד מהם. הוא אחד הדוברים בדיאלוג הנושא את שמו, פרי עטו של אפלטון.
לאחר מותו סוקרטס, פיידון שב מאתונה לאליס, וייסד בה את "האסכולה האליאנית" בהשפעת הפילוסופיה של סוקרטס. האסכולה התקיימה זמן קצר. תלמידו מנדמוס העבירה לארטריה ויסד בה את "האסכולה הארטרית" .
סימיאס
סימיאס איש תבי (ביוונית: Σιμμίας Θηβαῖος) היה פילוסוף יווני מתבי בשלהי המאה החמישית וראשית המאה הרביעית לפנה"ס. דיוגנס לארטיוס מציין את שמם של עשרים ושלושה דיאלוגים פרי עטו, אך דבר לא שרד מהם. הוא אחד הדוברים בדיאלוג הסוקרטי פיידון, פרי עטו של אפלטון.
דמה (תשכיל)
דַמַّה (ضمة; "צַ'מַّה" בתעתיק מדויק) (ـُ) היא אחת מסימני התשכיל בשפה הערבית. האות המאריכה שלה היא ואו. בתעתיק נהוג להחליף דמה בקובוץ, וכאשר היא מלווית בוואו - בשורוק.
הגייה.
הדמה מציינת תנועה סגורה אחורית מעוגלת, /u/, קצרה, בדומה לשורוק העברי. היא מסומנת בלולאה קטנה, הדומה לוואו, מעל האות. האות המאריכה של דמה היא ואו (ﻭ), ובהופעתה היא גורמת לביטוי /uː/.
כאשר משתמשים באותיות ערביות לכתיבת ערבית מדוברת (להבדיל מהספרותית), לעיתים מסמנים "דַמַّה מַקְלוּבַּה", דהיינו "דמה הפוכה", שהיא תמונת מראה של הדמה, כדי לציין את הצליל /o/.
בפרסית.
בפרסית, הדמה נקראת בות ונהגאת /o/, אשר שונה מהגייתה בערבית.
עוצמה ופוליטיקה ארגונית
מייקל קרלייל הול
נאטסואו קירינו
נאטסואו קירינו, (נולדה ב-7 באוקטובר 1951) באי הונשו במחוז אישיקאווה ביפן, היא סופרת ספרות מתח חשובה מיפן אשר ספריה תורגמו לשפות רבות, והיא זכתה בפרסים ספרותיים חשובים ביפן.
נאטסואו קירינו הוא שם העט של Mariko Hashioka. הישגה הספרותי הראשון היה ב-1993 בזכות הרומן פנים רטובות מגשם והיא זכתה ב- The Edogawa Rampo Award בעקבות הרומן, בריחה ב-1997 היא זכתה בפרס סופרת המסתורין של יפן. בזכות התרגום של הספר בריחה לאנגלית היא הגיעה לשלב גמר של פרס אדגר היוקרתי ב-2004. למרות היותה סופרת מסתורין ומתח, מרבה קירינו לטפל בספריה בנושאים חברתיים כמו מעמד האישה בחברה היפנית, וגיבורות ספריה נמנות לרוב משולי החברה היפנית. כך בספר בריחה בו הגיבורות עובדות במשמרת לילה במפעל לאריזת מזון ומנסות לשנות את גורלן באמצעים קיצוניים. ובספר התפוררות העוסק בבעיית הזנות ביפן.
חיים מנחם בכר
חיים מנחם בכר, נודע בשמות הבמה: חיים אפנדי וחיים יפאג'י (בטורקית: Haim Yapaci, Haim Effendi, לאדינו: Haim Yapağı; 1853, אדירנה, האימפריה העות'מאנית – 1938, קהיר, מצרים) היה חזן, פייטן, זמר נודד, מלחין, משורר וכנר יהודי ספרדי, אשר פעל בבלקן ובמצרים. חיים אפנדי אשר שר בעברית, טורקית, לאדינו וערבית, היה מראשוני הפייטנים שהקליטו את שירתם על גבי תקליטים ובכך הפך לאחד האמנים הנודעים בקרב קהילות יהודי הבלקן ואף הוזמן להופיע בפני עבדול חמיד השני. המוזיקה שהקליט שימרה פיוטים ורומנסות מסורתיים עתיקים אשר ככל הנראה חלקם או כולם היו אובדים לעד בעקבות השואה. בעת מלחמת העולם השנייה הפך שירו הנודע "אילנות בוכים לגשם" (לאדינו: Arvoles Yoran Por Luvias), שככל הנראה התבסס על מקור עתיק מתקופת גירוש ספרד, להמנונם הלא-רשמי של יהודי הבלקן ככלל ויהודי סלוניקי בפרט, אשר הובלו אל מותם במחנות ההשמדה.
קורות חיים.
חיים מנחם בכר נולד באדירנה למשפחת סוחרי צמר וכך זכה לכינוי "יפאג'י", דהיינו איש הצמר. הוא הוסמך לחזנות במרכז למוזיקה ספרדית בעירו ושר במקהלה המקומית "מקהלת מפטירים". מגורי הקבע שלו היו באדירנה, אך פרסומו בא לו מהיותו זמר נודד (אמנות הדומה לזו של הטרובאדור או האזמרי), כאשר נדד בערי הבלקן השונות ושר את פיוטיו.
בראשית המאה ה-20 הקליט חיים אפנדי מוזיקה טורקית ומוזיקה ליטורגית יהודית בחברת התקליטים "אודאון", היה מראשוני הפייטנים והחזנים הספרדים שהקליטו מוזיקה על גבי תקליטים וככל הנראה, היה מבין הפורים ביותר בתחום. הוא פעל בעת דעיכתה של האימפריה העות'מאנית, כאשר במהלך תקופת הטנזימאט ניסו קברניטיה לחשוף אותה לחידושי המערב ובכלל זה לתרבות המערב, על חשבון מנהגי ומסורות עבר. תהליך זה, אם כי במינון ובקצב שונים, לא פסח על החברה היהודית בארצות הבלקן, וכלל גם ירידה הדרגתית בשימוש בשפת הלאדינו לטובת השפות המקומיות המדוברות, כגון טורקית, יוונית ובולגרית. לאחר נפילת האימפריה עברה המדינה גם תהליך חילון כפוי ומהיר. חיים אפנדי שילב בין שירת הקודש לעסקי הבידור, והקלטותיו הרבות שימרו פיוטים ורומנסות עתיקים ואף הגבירו את תפוצתם בקרב יהודי הבלקן. בנוסף, שר חיים אפנדי טקסטים מקוריים בלאדינו בלחנים טורקיים או ערביים שהיו פופולריים בשעתו.
ב-1925, לאחר קריסת האימפריה העות'מאנית, היגר למצרים והתגורר באלכסנדריה. בהמשך עבר לקהיר ובה הלך לעולמו ב-1938 והוא בן 85 שנים. הוא היה נשוי לרחל ואב ל-6 ילדים, שלוש בנות ושלושה בנים. צאצאיו מתגוררים בישראל ובארצות הברית.
השיר "אילנות בוכים לגשם".