אייטינגון נכנס במקומו של אנטון פון פרוינד לוועד הסודי של תומכי פרויד. הוא מימן מכיסו את הפוליקליניקה הפסיכואנליטית שנבנתה בברלין, בשיתוף בנו של פרויד, האדריכל ארנסט פרויד. אחרי פתיחתה בשנת 1920, ניהל אותה יחד עם קרל אברהם ועם ארנסט זימל. המרפאה שלהם היה למרכז הראשון בעולם לטיפול בשיטת הפסיכואנליטית, ולמכון הפסיכואנליטי הראשון המיועד להתמחות פסיכואנליטיקאים צעירים.
איינטינגון השקיע מאמצים רבים בהוראת הפסיכואנליזה ובסטנדרטיזציה של הוראתה. לפי המתכונת שהציע בשנת 1922, ההתמחות בפסיכואנליזה הייתה אמורה להימשך שנתיים; לאחר מכן הוארך משך ההתמחות לשלוש שנים, והיא כללה שלושה מסלולים נפרדים: סמינרים לתאוריה, אנליזה לימודית (דידקטית) אישית והדרכה של המטפלים ("סופרויזיה") על האנליזה שלהם במטופליהם. אייטינגון הדגיש את קשר ההעברה בין המתמחה המודרך לבין המדריך, והמליץ שההעברה תהווה נושא לאנליזה האישית ולהדרכה גם יחד. כתביו בעניין יחסי ההעברה תוך כדי הדרכה הפכו לקלאסיים.
החינוך הפסיכואנליטי לפי גישתו של אייטינגון מקובל עד ימינו באיגוד הבינלאומי לפסיכואנליזה, עם כמה שינויים שהוצעו מאוחר יותר על ידי אוטו קרנברג.
העלייה לארץ ישראל והקמת המכון הפסיכואנליטי בירושלים.
אחרי מות אביו בשנת 1933, לאחר המשבר הכלכלי העולמי שרושש את משאבי המשפחה - לקה מקס אייטינגון באירוע מוחי שגרם לשיתוק בידו השמאלית. עם זאת, הוא המשיך בפעילותו הארגונית והחינוכית. ב-13 ביוני 1933 לקח חלק בהלוויה של שנדור פרנצי בבודפשט ונאם שם דברי הספד לזכרו.
אחרי עליית הנאצים לשלטון ב-1933, זיהה אייטינגון את הסכנה להמשך קיומה של התנועה הפסיכואנליטית בגרמניה הנאצית (בניגוד לתחזיות של ארנסט ג'ונס ושל פרויד עצמו), ועלה לארץ ישראל. יש הטוענים כי הרעיון לעלות לארץ ולהקים בה מכון לפסיכואנליזה העסיק אותו עוד קודם לכן, בשנות העשרים.
בספטמבר 1933 עזב אייטינגון את גרמניה, הגיע לישראל והתגורר בירושלים, ברחוב בלפור. הוא הקים את החברה הפסיכואנליטית לפלשתינה" (Palestinian Psychoanalytical Society) ועם הקמת מדינת ישראל שינתה שמה להחברה הפסיכואנליטית בישראל. הוא הקים את המכון הפסיכואנליטי בירושלים, לפי הדגם של המכון בברלין.
עם זאת, למרות מאמציו ותמיכתו של פרויד, לא הצליח אייטינגון בזמנו לשכנע את הנהלת האוניברסיטה העברית להקים בה קתדרה לפסיכואנליזה.
חשדות למעורבות בריגול.
בשנת 1938 נחשד אייטינגון בצרפת בפעילות ריגול למען ברית המועצות ("פרשת פלביצקאיה"). עמיתיו הצרפתים מרי בונפרט ורנה לאפורג העידו לטובתו. אייטינגון זוּכה, והשלטונות הודו לאחר מכן כי זו הייתה "טעות אסטרטגית" מצדם. הפרשה היוותה בהמשך השראה עבור הסופר ולדימיר נבוקוב, בכתיבת הסיפור הקצר "סגן המפיק".
עשרות שנים לאחר מותו של אייטינגון, הוא הואשם שוב בריגול סובייטי, הפעם בארצות הברית על ידי החוקר סטיבן שוורץ ואחרים. שוב לא נמצאו הוכחות לטענה זו. בין אלו שחקרו את הנושא ודחו את הטענות היו ההיסטוריונים פיטר גיי ווולטר לאקוויר.
החשדות נגדו בפרשות אלו הועלו ככל הנראה בשל הטענה כי הוא בן דודו של איש המודיעין הסובייטי נחום אייטינגון, המוכר גם כלאוניד אלכסנדרוביץ' אייטינגון (1899 - 1981). נחום אייטינגון היה יליד שקלוב בבלארוס, והוא הגיע לדרגת גנרל מיור בנ.ק.וו.ד) והיה שותף במזימות רצח בשירותו של סטלין, למשל ברצח לב טרוצקי. נטען גם כי מקס אייטינגון עצמו נקרא ברוסית "מרק ייפימוביץ' אייטינגון" או "מרק יעקובלביץ' אייטינגון".
עם זאת, בספר "סיור בשטח האויב והקרמלין: רישומיו של עד בלתי רצוי", שנכתב על ידי איש המודיעין הבכיר, הגנרל פאבל א. סודופלאטוב (1907 - 1996) והופיע ברוסיה בשנת 1996 - קיים אמנם אזכור של קרוביו העשירים של סגנו, נאום אייטינגון, שחיו בארצות שונות, אך לא צוין כלל שמו של הפסיכואנליטיקאי הירושלמי מקס אייטינגון.
לעומת זאת, בשנות ה-80 התגלה כי מקס אייטינגון היה אחד התורמים החשובים ביותר למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ). אך נדבנותו של אייטינגון לא באה לידי ביטוי רק בתחומים פוליטיים. למשל, הוא תרם יצירות אמנות רבות שהיו ברשותו לאוסף של בית הספר לאמנויות בצלאל, בעיקר יצירות דפוס של אמנים גרמנים ויהודים גרמנים כמו שטרוק, קורינת, שלפוגט, שפירו ואחרים, אשר נכנסו מאוחר יותר לאוסף של מוזיאון ישראל.
על פי מחקרם של איזבלה גינור וגדעון רמז ניתן לומר, שלכל הפחות, כף הראיות הנסיבתיות נוטה לכך, שאייטינגון שיתף פעולה עם המודיעין הסובייטי גם לאחר עלייתו לפלשתינה-א"י ב-1933. מעבר להיותו אחד מהתורמים הראשיים לפ.ק.פ, ביתו שימש מעון לפגישות חשאיות, לינה, ונקודת מישלש לדואר. כיום אין ספק בקשר המשפחתי (בני דודים) של מקס לנחום אייטינגון, בכיר בשרותי המודיעין הסובייטיים, והיותו של יולי חריטון, אבי פצצת המימן הסובייטית, בנה של אשתו, מירה, כאשר האם ובנה שמרו על קשר לאורך השנים.
מותו.
מקס אייטינגון נפטר בירושלים בשנת 1943, ונקבר בבית העלמין בהר הזיתים. אלמנתו מירה הסכימה להשאיר את הבניין של המכון הפסיכואנליטי בירושלים, לרשות מוסד זה שהקים בעלה, אולם סירבה למסור את ספריית המנוח.
משה וולף היה מחליפו של אייטינגון בראש החברה הפסיכואנליטית הארצישראלית.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
כתביו.
אייטינגון פרסם בחייו כשלושים מאמרים, בהם:
כמו כן הציג 15 מחקרים בפני קונגרסים בינלאומיים לפסיכואנליזה (מברלין 1922 ועד פריז 1938).
רשת ה'
רשת ה' הייתה תחנת רדיו ישראלית ממלכתית, שפעלה במסגרת קול ישראל ושידרה בפרסית ליהדות איראן. התחנה הוחלפה על ידי תחנת VoisFarsi המשדרת במסגרת תאגיד השידור הישראלי. התחנה שידרה בעבר בשפות רבות ליהודי התפוצות.
היסטוריה.
עוד בשנת 1936 ראו ביישוב העברי צורך בשידורים ליהודי התפוצות. אז, תחת המנדט הבריטי, הוקם גוף שידור שנקרא "שירות השידור הפלשתינאי" (, PBS) אשר שידר תחת חסות ה-BBC באנגלית, עברית וערבית.
במאי 1948 ערב הקמת המדינה, השדרנים באנגלית ובצרפתית בישרו על הכרזת העצמאות מהאולפנים הנצורים בירושלים. חודש אחרי, נוסדה רשת "השידור לעולים החדשים" והחלה לשדר ביידיש ולאדינו. השידורים נקלטו בישראל וגם בחלקים השונים של העולם, בגלים קצרים. הם מוסדו והפכו לקבועים ב-11 במרץ 1950 אז החל לפעול קול ציון לגולה.
בחגיגות עשר שנות לעצמאות, 14 במאי 1958, החלו שידורים ברוסית לברית המועצות. עם הקמת רשות השידור בשנת 1961, הצטרפה התחנה לרשות תחת השם "קול ישראל חו"ל ושידורי קליטת עלייה".
עם השנים החלה התחנה לשדר בשפות נוספות, כולל אמהרית וספרדית (ראו פירוט).
בשנת 1971 השלטונות הסובייטים חסמו את השידורים, כפי שכבר קרה לזמו קצר בשנת 1956. בשנים 1973–1974 הוקם מרכז לגלים קצרים שכלל 14 משדרים רבי עוצמה. ב-1988 עם תחילת הגלאסנוסט בברית המועצות, הפסיקו השלטונות לשבש את שידורי התחנה.
בשנת 1991 עם תחילת מלחמת המפרץ עלה צורך דחוף בשידורים המיועדים לעולים חדשים בשפות שונות. כך נולד רדיו רק"ע.
מספר קטן של המשבצות (למשל, חלק מהשידורים באמהרית) שודרו בו זמנית לשתי האוכלוסיות. עם העברת שידורי רשת א' לרק"ע אוחדו מערכות של אותה שפה, וכל מערכת מאוחדת הייתה אחראית לשידורים ברשת ה' וברק"ע. בהמשך, עקב בעיות תקציביות והקטנת מספר המאזינים לחו"ל בעקבות העלייה הוחלט על כך שיותר ויותר משבצות שידור יאוחדו והן שודרו בו זמנית בשתי הרשתות. בהמשך לאותה המגמה, בשנת 2004 הוחלט על סגירת רשת ה' כרשת נפרדת ועל העברת שידור רדיו רק"ע גם בגלים קצרים לחו"ל. בשנת 2008, עם הטמעת האינטרנט בחי היום יום לא היה יותר צורך בשידור בגלים הקצרים, כי יהודי חו"ל יכלו לשמוע את רק"ע באמצעות המחשב, והם נפסקו. אז הפכה רשת ה' לרשת ייעודית לקהילות יהודיות בעולם שאין להם גישה למחשב (למשל, באיראן).
נכון לשנת 2014 שידרה רשת ה' בפרסית בלבד, בשעות 17:00-18:30 בימי חול ובשעות 17:00-18:00 בשישי ושבת. רדיו רק"ע ממשיך את שידוריו בארץ בגלי ה-FM ובעולם באמצעות אתר האינטרנט שלו.
שידורי התחנה הופסקו ב-10 במאי 2017, עם סגירת רשות השידור וחודשו שוב ב-17 בינואר 2018 במסגרת תאגיד השידור הישראלי, תחת השם VoisFarsi.
שפות השידור.
שידורים לחו"ל ששודרו ברשת ה' ועברו לרדיו רק"ע:
השידורים בתיגרינית (1985 עד 2014), טאטית (1986 עד 2011), פולנית (1952 עד 1957), תימנית, ובעברית קלה (מאז 1958) נפסקו במהלך השנים מחוסר מאזינים.
סמרגוסבורד
סְמֵרגוֹסבּורד () היא ארוחת מזנון סקנדינבית. בנורווגיה היא נקראת koldtbord ובדנית - kolde bord. השם סמרגוסבורד הפך להיות מזוהה בינלאומית עם ארוחה זו בעקבות התערוכה העולמית של ניו יורק (1939), בה הגישה המשלחת השוודית ארוחה כזו.
אטימולוגיה.
המילה השוודית smörgåsbord היא הצמדת מילים של המילים smörgås - כריך פתוח ו-bord - שולחן. מקור המילה smörgås אף הוא בהצמדת מילים, של המילים smör - חמאה ו-gås - אווז, אך משמעות הביטוי הפכה להיות "לחם בחמאה". המושג השוודי bredda smörgåsar קיים לפחות מהמאה ה-16 ומשמעותו: "כריך פתוח בחמאה".
המילה smörgåsbord נקלטה באנגלית (לרוב ללא הסימנים הדיאקריטים, כ-smorgasbord) במשמעות של ארוחת מזנון מכל סוג, לאו דווקא בסגנון סקנדינבי, וכן כמילה נרדפת למצבים בהם מתאפשרת בחירה, למשל: "מזנון" קורסים באוניברסיטה, "מזנון" ספרים בחנות.
סמרגוסבורד ויולבורד.