בדומה לפרסקו של צליבת ישו מן הכנסייה התחתונה של הבזיליקה של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי (1320), גם כאן העבודה מחולקת למעיין שני מישורים. במישור העליון מופיע ישו על הצלב, ולצידו שני הגנבים. לרגליהם מתוארים חיילים רומאים. למרות שלורנצטי איננו מתאר את דמויות הנצלבים באופן אנטומי, הוא עושה שימוש בדם המתפרץ מן הגוף כביטוי לדרמה האנושית של הצליבה. מתחת לשלושת הצלבים מתוארת התרחשות רבת משתתפים. את מרכזה תופשת דמותה של מרים, אם ישו, המתוארת כמתעלפת ונתמכת על ידי מספר נשים. בצידו הימני של התיאור מופיעים שני פרשים. אחד מהם, המתואר עם הילה משושה, מזוהה כלונגינוס הקדוש, החייל הרומי שדקר את ישו, ובידו הרומח של לונגינוס.
הדרמה, המאפיינת את יצירתו של לורנצטי מובססת לא רק על הברית החדשה, כי אם גם על מקורות בני זמנו של הצייר, כגון כתיבתו של בונוונטורה הקדוש, בן המאה ה-13.
צ'אטיסגאר
פתחה (תשכיל)
פַתְחַה (בערבית: الفَتْحَة או الفَتْح) היא אחת מתנועות התשכיל בשפה הערבית. הגייתהּ דומה להגיית הפתח בעברית.
הגייה.
פתחה מציינת תנועה פתוחה לא מעוגלת, /a/, קצרה, בדומה לפתח העברי. היא מסומנת כקו אלכסוני קצר מעל האות. הפירוש המילולי של המילה "פתחה" הוא "לפתוח". האות המאריכה של הפתחה היא אליף (ﺍ), ובהופעתה גורמת לביטוי /aː/. כאשר מתעתקים מערבית נהוג להחליף פתחה בפתח, וכאשר היא מלווית באליף - בפתח שלאחריו א.
לאחר פתחה יכולות להופיע גם האותיות המאריכות של התנועות האחרות, יא (ﻱ) וואו (ﻭ), כדי ליצור את הדיפתונגים /ai/ ו-/au/, בהתאמה. בניבים הרבים מתרחשת במקרים רבים מונופתונגיזציה של תנועות אלה לכדי /eː/ ו-/oː/, בהתאמה. את צליל ה/eː/ עשויים לסמן גם בפַתְחַה מקלובה, דהיינו בתמונת המראה של הפַתְחַה.
בפרסית.
בפרסית, הפתחה נקראת ברדה והיא מבוטאת /æ /, והגייה זו שונה מהגיית התנועה בערבית ספרותית, אך דומה להגייתה בכמה ניבים ערבים.
מוריס שוורץ
מוריס שוורץ (נולד בשם אברהם משה שוורץ, באנגלית: Maurice Schwartz; 18 ביוני 1890 – 10 במאי 1960) היה שחקן, במאי ותסריטאי יהודי-אמריקני יליד רוסיה, מגדולי התיאטרון והקולנוע בשפת היידיש. מנהל "תיאטרון היידיש האמנותי" בניו יורק, אותו ייסד ב-1918. שוורץ שיחק גם בשפה האנגלית.
ילדותו.
שוורץ נולד בסודילקוב, עיירה קטנה בתחום המושב (כיום באוקראינה) למשפחה יהודית. אביו היה יצחק שוורץ, אשר עבד כסוחר דגנים ותבואה, ואימו רויזע שוורץ. למוישה היו שני אחים ושלוש אחיות. בדומה למשפחות רבות, משפחת שוורץ החליטה להגר לארצות הברית בדירוג בכדי לשפר את מצבם הכלכלי. בשנת 1898 יצחק שוורץ היגר לארצות הברית עם שלוש בנותיו המתבגרות, כדי להתחיל חיים חדשים בניו יורק, ולחסוך כסף לטובת סידור הגירתם של אשתו ושלושת בניהם הקטנים העירה.
שנה לאחר מכן שלח יצחק לאשתו ובניו כרטיסים לנסיעה. הם הגיעו עד ליברפול, ומשם היו אמורים להפליג לארצות הברית, אך הופרדו. רויזע נאלצה להמשיך ללא משה. חסר כל ידע בשפה האנגלית, הצליח הילד לעשות דרכו ללונדון, שם התגורר שנתיים והצליח לשרוד בעזרת זרים. בשנת 1901 אביו איתר אותו, והם הגיעו יחד לניו יורק כאשר אברהם משה היה בן 12.
כששב לחיק משפחתו בלואר איסט סייד שבניו יורק, החליט הנער לאמץ את השם המאונגלז "מוריס". אביו רשם אותו לבית הספר "ברון דה הירש", שיועד למהגרים יהודים מזרח-אירופאים. לאחר הלימודים עבד בסדנת מחזור הסחבות הקטנה של אביו. אחד מדודיו חשף אותו לסצנת התיאטרון היידי בניו יורק. שוורץ העריץ את השחקנים דוד קסלר ויעקב אדלר. הוא החל לקרוא בהרחבה, בייחוד מחזות קלאסיים של מחזאים כמו ויליאם שייקספיר והנריק איבסן.
מכיוון שאביו המסורתי התנגד לשאיפתו לעסוק במשחק, שוורץ עזב את הבית ועבד במגוון עבודות מזדמנות כדי לפרנס את עצמו, עד שלבסוף מצא עבודה כשחקן. הוא הצטרף ללהקות תיאטרון שונות, כולל אחת שערכה סיבוב הופעות במערב התיכון. עד מהרה חתם על חוזה עם תיאטרון גרין סטריט של מייקל טומשבסקי בפילדלפיה.
חיי משפחה.
שוורץ היה נשוי לזמן קצר לאווה רפאלו, זמרת קונטרה אלט ילידת סינסינטי, אותה פגש במהלך סיבוב הופעות עם להקת שחקנים נודדים. השניים התגרשו בשנת 1911, והוא שב לניו יורק. אווה ואחותה הגדולה קלרה רפאלו היו שחקניות בתיאטרון היידיש. לאחר הגירושין התחתנה אווה עם הנרי (צבי הירש) פישמן, שחקן יידי אחר.
בשנת 1914 התחתן שוורץ עם אנה בורדופסקי, צעירה בת 24 מברסט-ליטובסק שבבלארוס, ששהתה בארצות הברית כעשור. היא הועסקה גם כן בתיאטרון היידיש של קסלר. היא הפכה לשותפתו העסקית של שוורץ ועזרה בניהול התיאטרון. השניים נשארו נשואים עד למותו של שוורץ.
בשנת 1947 אימצו בני הזוג שני ילדים ניצולי שואה מפולין, משה ופני אנגלנדר, בני 9 ו-8, שהוחבאו בזמן המלחמה על ידי משפחות נוצריות בבלגיה. ההורים המאמצים שינו את שמותיהם למרווין וריסה.
קריירה.
תיאטרון.
שוורץ החל לשחק בגיל צעיר, ועבד במשך שש שנים במקומות ובחברות שונות מחוץ לניו יורק: פילדלפיה והמערב התיכון. בשנת 1911 הועסק בחברה בתיאטרון השדרה השנייה של דוד קסלר. בשנת 1913 התקבל לאיגוד השחקנים העבריים, לאחר שנאלץ לעבור מבחן במה פעמיים ולהתחבב על אברהם קאהאן, עורכו רב-ההשפעה של העיתון היהודי "פארווערטס".
בשנת 1918 ייסד שוורץ את "תיאטרון היידיש האמנותי". הוא חכר לצורך כך את מבנה תיאטרון האירווינג פלייס, בשכונת יוניון סקוור בניו יורק. הוא שאף ליצור "תיאטרון לעם" שיציג קלאסיקות, וישפר את תדמיתו הבידורית הזולה של התיאטרון היידי. שוורץ אף הקים בית-ספר למשחק שהיה מסונף למוסד, בו השקיע רבות מזמנו בטיפוח שחקנים צעירים.
"התיאטרון האמנותי היידי" פעל במשך יותר משלושה עשורים, עד שנת 1950, והציג רפרטואר מתחלף של מאה וחמישים הצגות, יידיות וזרות, החל מעבודותיו של שלום עליכם ועד יצירות של ויליאם שייקספיר. שוורץ ערך עם התיאטרון סיבוב הופעות באירופה בשנת 1924, ואחד בנוסף בדרום אמריקה בשנת 1929.
תפקידי המשחק המוערכים ביותר של שוורץ היו רבי מלך, במחזה "יושֶה עגל" (בתרגום לאנגלית: The sinner) מאת ישראל יהושע זינגר; לוקה, במחזה "בשפל" מאת מקסים גורקי; אוסוולד במחזה "רוחות" מאת הנריק איבסן; שיילוק במחזה "הסוחר מוונציה", מאת וויליאם שייקספיר, שהוצג בתיאטרון הארמון, ואת התפקיד הראשי במחזה "המלך ליר". בתקופה בה הופיע בסרט האידי "דוד משה", בשנת 1932, הוא נחשב ל"גדול שחקני היידיש" ובעידן זה כונה גם "אוליבייה של בימת היידיש".
בשנות ה-30, בעת שאוכלוסיית המהגרים היהודים הלכה ונטמעה, קהלו של התיאטרון היידי פחת בעקביות". שוורץ הופיע גם בשפה האנגלית בברודוויי ובמקומות נוספים. בשנת 1928 הוא הופיע בברודוויי בהצגות "רביזור" ו"אנאתמה". בין השנים 1931-1952 הופיע בארבע הפקות תיאטרון ברודוויי בניו יורק שאת חלקן הפיק בעצמו, וכן הפיק הצגות נוספות. לדוגמה, בשנת 1931 הופיע בברודוויי בתיאטרון ברחוב 49 במחזה האקספרסיוניסטי מאת ארנסט טולר "צחוק מדמם" (הינקמן) באנגלית (Bloody Laughter-Hinkemann) שתורגם ליידיש כ"הצחוק האדום". המחזה, שנעשה ברוח האקספרסיוניזם הגרמני ועסק במלחמת העולם הראשונה, זכה לתגובה פושרת מהקהל. בהמשך הגיע שוורץ למדינת ישראל הצעירה והופיע על בימותיה.
סרטים.
עם הצלחתו כשחקן, שוורץ הגיע גם להוליווד, והופיע בסרט האילם הראשון שלו בשנת 1910. בין 1910 ל-1953 הוא הופיע ביותר מ-20 סרטים, כאשר מרביתם היו אילמים. בנוסף הוא כתב, הפיק וביים מספר סרטים.
בין תפקידיו המרכזיים היו בסרטים "לבבות שבורים" (1926), "דוד משה" (1932), "טוביה" (1939), "שליחות למוסקבה" (1943), וחבר הסנהדרין עזרא המייעץ להורדוס אנטיפס בדרמה המקראית "שולמית" (1953).
מותו.
שוורץ נפטר מהתקף לב בבית החולים בלינסון פ"ת, ישראל. הוא אושפז חודש לפני כן ועבר מספר התקפים עד פטירתו. הוא נקבר בחלקת תיאטרון היידיש בבית הקברות מאונט היברון, בשכונת פלאשינג שברובע קווינס בעיר ניו יורק.
Don't Let Me Be Misunderstood
"Don't Let Me Be Misunderstood" הוא שיר שכתבו בני בנג'מין, הוראס אוט וסול מרקוס עבור הזמרת-יוצרת והפסנתרנית האמריקנית נינה סימון, שהקליטה את הגרסה הראשונה בשנת 1964.
השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות ובוצע על ידי אמנים רבים, ובראשם להקת The Animals, שגרסת הבלוז רוק של השיר הפכה ללהיט בין-לאומי בשנת 1965.
גרסת הדיסקו משנת 1977, שבוצעה על ידי הרכב הדיסקו Santa Esmeralda הייתה אף היא להיט, בעוד שגרסת הכיסוי של מוזיקאי הגל החדש אלביס קוסטלו מ-1986 זכתה להצלחה רבה באיים הבריטיים.
המקור של נינה סימון.
המלחין והמעבד הוראס אוט כתב מילות הלחן והמקהלה לאחר מריבה עם חברתו (ואשתו לעתיד), גלוריה קולדוול. לאחר מכן הביא אוט את היצירה לשותפיו לכתיבה בני בנג'מין וסול מרקוס כדי שישלימו את הגרסה והעיבוד.
כשהגיע הזמן לרשום את הזכויות על השיר, נוצרו חילוקי דעות בין נציגיו של אוט (BMI) ובין האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור (ASCAP - שייצגו את בנימין ומרקוס), כך שאוט רשם את שמה של גלוריה קלדוול במקום שמו על הקרדיטים והזכויות.
שיר זה היה אחד מחמישה שירים, שנכתבו על ידי בנימין ומרקוס לאלבומה של נינה סימון ב-1964 "Broadway-Blues-Ballads". השיר מתחיל בקצב איטי מאוד בנגינת הנבל ועם אלמנטים תזמורתיים אחרים כולל מקהלת רקע, המופיעה מספר פעמים. נינה סימון שרה אותו בסגנון הייחודי שלה.