ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
משפחתו.
היה נשוי לחנה. בנו בכורו הרב ישראל ובנותיו רחל, איטה ובילה ומשפחותיהם נספו בשואה. בניו גרשון ק' גרשוּני, משה קמלהאר (עורך ספרים) וצבי ק' אריאל (סופר) עלו לארץ.
חיבוריו.
הרב קמלהאר חיבר ספרים במגוון תחומים: בהלכה, אגדה, דרוש, מוסר, פלפול, היסטוריה יהודית ופובליציסטיקה. מהם:
עסק משפחתי
עסק משפחתי הוא עסק הנמצא בשליטתה של משפחה אחת. דוגמה לכך היא חנות בבעלותם ובהפעלתם של בני זוג או אחים, שאליה מצטרפים ברבות השנים גם ילדיהם, או משרד עורכי דין שניהולו עובר מדור לדור באותה משפחה. לעיתים עסק משפחתי הוא עסק קטן, המעסיק רק (או בעיקר) בני משפחה אחת, ולעיתים העסק מתרחב ומעסיק גם עובדים שאינם מבני המשפחה. בישראל, עסק משפחתי שבוחר להתאגד יכול בעת התאגדותו להירשם כחברה משפחתית לעניין מס הכנסה. בהקשרים שונים מתקיימת רגולציה מיוחדת ביחס לעסק משפחתי.
העסק המשפחתי כזירה רגשית.
בני העסק המשפחתי, שזהותם האישית שזורה וטבועה בדנ"א המשפחתי, חווים תחושת אחדות ורכושנות משותפת. מחד חוויה זו מפתחת בקרבם תחושות הגאוה ואחריות הדדית, ומאידך היא גורמת לכל אחד מהם לחוש שיש לו זכויות ופריבילגיות. נוסף על כך, הפרט מפתח ציפיות כי שאר בני המשפחה האחרים, יפגינו עבודה קשה, מחויבות, נאמנות ומוטיבציה באופן שווה. כאשר קיים פער בין המציאות ובין הציפיות, עולות וצפות תחושות אכזבה, תסכול, ומרירות, אשר עלולות להוביל את הפרט לחוויה אינדיבידואלית של "כאוס רגשי". הכאוס הרגשי עלול להוביל גם לתשישות או שחיקה נפשית, אולם יש לו השפעה אברסיבית גם על המצב הבריאותי , מצב זה עלול להשפיע על רצונם של בני הדור הבא להמשיך לעבוד בקרבת המשפחה
הספרות העוסקת בעסקים משפחתיים מלמדת כי ישנו קשר רגשי של בני המשפחה לעסק כחלק מההיגיון של המרקם המשפחתי. תאורטיקנים וחוקרים מדגישים כי רגשות נתפסים כגורם שלילי אשר משפיע על השיקולים העסקיים הרציונליים. ההנחה היא כי כאשר במקום שיקולים רציונליים תפקוד העסק המשפחתי וניהולה מונחים ואף מוטים רגשית, רגשות מהווים גורם סיכון לקיומה של העסק. לאור זאת, נראה כי יש להפריד בין רגשות, בהיותם לא הגיוניים, מעסק המקצועי
ריבוי הזהויות והתפקידים עמו נאלצים אנשי עסקים משפחתיים להתמודד באופן קבוע, מוביל לעיתים לתחושת כאוס רגשי בשל התנגשויות וקונפליקטים בין הצרכים והשיקולים הרגשיים ובין שיקולים הרציונליים העסקיים. בשעות חיוניות ,או לנוכח אירועים קריטיים, שתיים או יותר מזהויות אלה עשויות להימצא בחוסר התאמה ואף להתנגש. במצב זה השילוב של מערכות משפחתיות ועסקיות מעצים את הדיסוננס הרגשי שחווה הפרט, אשר שרוי בקונפליקט בין מחויבויותיו הרגשיות למשפחה ולערכים המשפחתיים, ובין נאמנותו לקבוצה ואחריותו כבעל החברה או כמי שממלא בה תפקיד בכיר. במצב זה רגשות חיוביים שמקורם בהקשר המשפחתי-ביולוגי כמו "אהבה" ו"תשוקה" נחווים במקביל לרגשות שליליים כשנאה, וכעס אשר מתעוררים בעקבות החלטות המתקבלות במישור העסקי והכלכלי. הדיסוננס רגשי אינו פשוט ליישוב, ולא ברור כיצד ובאיזו מידה ניתן ליישוב את הכאוס הרגשי הנלווה, .
לעיתים קרובות, אינדיבידואלים המשתייכים לדור המייסדים, כמו דורות ההמשך, רואים בעסק המשפחתי כאחד מחלקי העצמי שלהם בדומה למחשבות, רגשות ומילים, כך שהעסק הופך הרחבה של העצמי. הללו חשים תחושת "אחדות" חזקה עם העסק המשפחתי אשר מעניק להם תחושת משמעות, עצמאות והשג, כך שתחושות של שמחה, גאווה ונאמנות מתווספות לרגשות של אחריות, ותחושת שיתוף בנטל, 2001. כתוצאה מהזדהותם החזקה עם החברה והיותם בני אותו תא משפחתי לעיתים קרובות הם אינם מוכנים לעזוב את החברה או למכור אותה .בהתאם להאריס וסאטון   עזיבת החברה מהווה למעשה נטישת המשפחה. התוצאה היא אובדן של הזירה חברתית מרכזית בה בילה בן המשפחה כל חייו. חוויה זו טעונה רגשית ומעוררת בעקבותיה לרגשות אבל, כעס, דיכאון, צער ופחד מהלא נודע, העתיד והמעורפל. לעזוב את העסק המשפחתי מצטייר כחוסר יכולת, ומפרים את זהותו של בן העסק המשפחתי .
נורה פרנקל
נורה פרנקל (14 ביולי 1931 - 20 במאי 1996) הייתה ציירת, רשמת ואמנית טקסטיל בישראל.
ביוגרפיה.
נורה פרנקל נולדה ב-1931 בשאנגחאי, סין.
אביה, ארנסט רובנפלד (1903–1997), היה סוכן בכיר בסוכנות הנסיעות הפריזאית ״אמריקן לויד״. היה לה סניף מרכזי בשאנגחאי ושם הוא עבד בשנים 1930–1936. אמה, מטילדה רובנפלד (1910–1992), נערה בת 19, נסעה בעקבותיו כדי להנשא לו. הם הגיעו לשאנגחאי באוניה מפריז דרך תעלת סואץ.
ב-1936 חזרה המשפחה לפריז, פרנקל הייתה אז בת חמש, באותה שנה נולד אחיה פרנק רובנפלד.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה, ברחה המשפחה לפורטוגל ומשם האב ארגן להם נתיב מילוט לארצות הברית באנייה האחרונה שעוד הצליחה לצאת, זאת על פי סיפור העובר במשפחתה.
בשנים 1944–1953 למדה במסגרות הבאות: תיכון לאמנויות Music &amp; Art בניו יורק, שנה ב-Cooper Union Art School וסיימה תואר ראשון בציור והדפס ב Smith College.
1953-1954 חיה שנה בפריז, פגשה שם את בעלה לעתיד אליעזר פרנקל, יחד הם טיילו בהולנד ספרד איטליה ואנגליה. חזרו לארצות הברית ונישאו. אליעזר פרנקל התחיל ללמוד אדריכלות בפראט ונורה עבדה, ציירה והציגה.
בשנת 1958 נולדה הבת תמר (פרנקל-שכנר, מעצבת) ובשנת 1960 עלתה המשפחה ארצה. בשנת 1962 נולדה הבת מירי (פרנקל-עשת, אמנית).
במהלך שנות השישים השתתפה פרנקל במספר תערוכות קבוצתיות עם קבוצת +10, חלקן בנושאים הקשורים לטקסטיל בחסות משכית.
בשנים 1965–1967 יצרה סדרת ציורים בנושא לידה מוות ודמויות לכודות בקוביות.
מאמצע שנות השישים ובתחילת השבעים היא עיצבה מספר עיצובי טקסטיל עבור משכית ועבור מעצב האופנה ג'רי מליץ.
בשנות השבעים ציירה פחות ועסקה באריגה, ציור על גבי קוביות עץ, אך לא הפסיקה לרשום והשאירה אחריה הרבה מאוד ספרי סקיצות.
בשנת 1975 החלה ללמד ציור ורישום במחלקות האופנה והטקסטיל במכללת שנקר ברמת גן, ושנה מאוחר יותר נפרדה והתגרשה מבעלה אליעזר פרנקל.
בשנת 1977 נסעה לסיני במסגרת סדנת אמנים. סדנה זו היוותה נקודת מפנה נוספת. היא התחילה לעבוד בפורמטים גדולי ממדים, רשמה את נופי מדבר סיני בטכניקה מעורבת ששילבה אבקת גרפיט, עפרונות, וזלין ולעיתים גם צמר. חזרה לצייר בשמן על בד.
בשנת 1983 שהתה שישה חודשים בפריז ב Cite International des Arts ולאחר מכן נסעה לניו מקסיקו, נפאל ויפן.
בשנת 1985 שהתה שנה בניו יורק ועבדה על סדרת רישומים גדולים, "מנהטן בחורף".
בשנת 1986 הוזמנה כאמנית אורחת על ידי מכון ג'ראסי בקליפורניה
בשנת 1995 כשנאבקה במחלת הסרטן, התקשתה לצייר על בד ולכן לקחה שיעורי ציור בדיו בטכניקת סומי-יה מהאמן עינן כהן ויצרה סדרת פורטרטים עצמיים, בדיו על נייר אורז, המבטאים את חרדת הקיום ואת אימת המוות. לדבריה, טכניקת
הנחת המכחול של ציור הזן העניקה לה תחושה עמוקה של חופש. היא מעידה כי אמנות המזרח הרחוק ריתקה אותה מאז ומתמיד, ובמיוחד השטחים הריקים, המשמעותיים לא פחות ואולי אף יותר מהנושאים ומהדמויות. לדבריה, הביטוי החופשי של היד המציירת הוביל לביטוי נפשי וליכולת חשיפה.
מעט מאוחר יותר, השתתפה בהפקת ספר אמן עם עבודות אלה (הוצאת A CommonPlace Book) עם מאמרים מאת: מאיר אגסי ולביאה שטרן ובשיתוף הצלמת גילה שרפשטיין. הספר יצא לאור לאחר מותה.
אודות יצירתה.
יורם קניוק כתב על נורה פרנקל במאמר "נורה פרנקל או השכינה היא אמנות" את המילים הבאות: "נורה הייתה ציירת חשובה, מטובי האמנים שיצרו בארץ, אך בשל היותה "רק" ציירת, לא מיצגיסטית, לא שחקנית בצורתולוגיה, לא "אמנית" – היא לא הוערכה כיאות."
קניוק מוסיף ומתאר כיצד דבקה נורה בציור כאילו הייתה אשה מתפללת, כיצד ציירה בהתפעלות של ילדה.
מאיר אגסי במאמר על יצירתה של נורה פרנקל מתוך קטלוג עבודות, 1990:
״בדיעבד ניתן לומר שנורה
פרנקל לא בגדה בתחושה הבסיסית שהנחתה אותה מהיום שבו עמדה על כך שעבורה, כציירת, המאפיינים
הכנים, הישירים והנכונים ביותר כאמצעי ביטוי הם הקנבס, הצבע, הנייר, הרישום, הקרבה
לאנושי הפיגורטיבי, חלל הפנים והחוץ. כל אלה הם הכלים שבאמצעותם היא מבטאת את מלוא
הטווח החווייתי ואת הקוסמולוגיה האסתטית שלה באופן המדויק ביותר- וכתוצאה מכך, אלה
הם הכלים המעצימים אותה כאדם וכאמן.״ (תרגמה מאנגלית: ליזי שגב)
עסק משפחתי (פירושונים)
תחמסון מצוי
תחמסון מצוי (שם מדעי: "Nyctibius griseus") הוא מין של עוף טרופי ממשפחת התחמסוניים (Nyctibiidae) שבסדרת התחמסאים החי באמריקה הלטינית ואמריקה הדרומית כולל יער האמזונאס. התחמסון ידוע בהסוואתו ודמיונו לגזע עץ מה שמציל אותו מטורפים.
מאפיינים.
מצוי ביערות טרופיים וסוואנות מניקרגואה ועד צפון ארגנטינה ואורוגוואי ונפוץ ביותר בג'ונגלים של האמזונאס, אך מסתגל גם לאזורים חמים ויבשים יותר וכן לקרים מעט יותר.
אורכו 33–38 ס"מ והוא משתלב בצבעו וצורתו בענף עליו הוא יושב. המקור שלו חסר את הזיפים שיש לשאר התחמסים, אך הוא בעל עפעפיים גדולות העוזרות לו לסגור את עיניו הכתומות עזות, בשעת סכנה וגופו האפור-חום בצבעי קליפה נראה כחלק מהענף כך.
הוא לא אמיץ ביותר וכשיצור שלא רואה אותו מתקרב למרחק קטן ממנו הוא יעוף. ההסוואה עוזרת לו גם לציד חרקים קטנים שאינם רואים אותו והוא פוער את פיו וטורף אותם.
התחמסון הוא יצור ליילי שאיננו פעיל כל כך ביום. הנקבה מטילה בעונת הרבייה על ענף בדרך כלל ביצה אחת ולעיתים נדירות שתי ביצים.
בן כהן
5.56 מ&quot;מ נאט&quot;ו
אלכסנדרטה
איסקנדרון
Johnson &amp; Johnson
מיילס
אליאטס השני