היסטוריונים רבים ראו במונחיהם המנוגדים של מרקס ולסל הוכחה לניגודם של השניים: מרקס המטריאליסט, המדבר על מלחמת המעמדות, ולסל האידיאליסט, המדבר על מאבקו של העם. אולם מבחינה מעשית לא היה הדבר כך; כאשר לסל דיבר על העם ש-96% ממנו חי בעוני, גם אם מושגים כמו 'מעמד הפועלים' או 'פרולטריון' נעדרו משפתו, הפועלים הבינו את תורתו, וזו דיברה אליהם ועליהם. לסל לא דיבר על 'מעמד הבורגנים' כגורם לקיטוב החברתי, אלא על בורגנים שגרמו לכך.
לסל גם לא דיבר על 'הערך העודף', אלא גיבש את 'חוק הברזל', שקבע כי שכר העבודה אינו עולה מעל המינימום ההכרחי לקיום הפועל. לפי לסל, עלות הייצור, כלומר שכרו המינימלי של הפועל, יחד עם הביקוש וההיצע של השוק, הם שקובעים את מחירה של העבודה; גם אם מחיר העבודה יעלה בהתאם לביקוש השוק, שכר הפועלים לא יעלה, אלא ילך ויישחק – כתוצאה מהצטרפותם של פועלים נוספים לשוק העבודה. לסל ראה בחוק הברזל של השכר את הניצול המובנה במערכת הקפיטליסטית. כדי להתגבר עליו, ביקש לעודד את הקואופרציה היצרנית של הפועלים בחסות המדינה, קואופרציה שתמנע תחרותיות בינם לבין עצמם ותבטיח את הגדלת הרווח שיישאר בידיהם. מרקס חלק עליו בנקודה הזו, וטען כי קואופרציה של הפועלים בחסות המדינה אינה מספיקה כדי לשנות את אופן הייצור הקפיטליסטי, בין השאר כי המדינה היא כלי שרת בידיהם של בעלי ההון הבורגנים.
מבחינה תאורטית ניתן למצוא הבדלים רבים ואף סתירות בין מרקס ולסל. אולם מבחינה מעשית, לא היו הבדלים תהומיים; הראייה לכך היא האיחוד המפלגתי בין ממשיכי דרכו של לסל והמרקסיסטים ב-1875 ב'תוכנית גותה', שהייתה למצע המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה – ה-SPD.
לסל הואשם בנטילת חלק פעיל במהפכות 1848-1849, נכנס ויצא ממעצר, ונכלא לבסוף לחצי שנה באוקטובר 1850, לאחר משפט ממושך. המשטרה הפרוסית אסרה עליו להתיישב בברלין במהלך העשור שלאחר מכן. בעקבות מלחמת הירושה עם הרוזן פון האצפלדט, שקנה לו השפעה בחצר המלך פרידריך וילהלם ה-4, התנגד גם האחרון לישיבתו של לסל בברלין.
תקופת הריאקציה בפרוסיה.
בתקופת הריאקציה של שנות ה-50 הייתה ברלין העיר הגדולה ביותר בגרמניה, ומרכז הכובד הפוליטי של פרוסיה. ניסיונותיו של לסל לשוב ולהתגורר בעיר בקביעות העלו חרס, והוא מצא עצמו חי לסירוגין בחלקה המערבי של פרוסיה, במחוז הריין (Rheinprovinz, חבל הריין), בייחוד בעיר דיסלדורף. ברלין הייתה ונותרה עבורו המקום ממנו תצמח מהפכת איחוד גרמניה.
אף שפוזרו בכוח בידי המשטר הריאקציוני והוצאו אל מחוץ לחוק בשנות ה-50, אנשי 'ברית הקומוניסטים' לשעבר, ולסל ביניהם, הוסיפו לפעול במסגרת התנאים המחמירים. שלטון הריאקציה בפרוסיה ראה בסוציאליסטים 'בוגדים במלכות', ואסר על פעילות ציבורית, פוליטית ופובליציסטית כאחת; בדומה לחבריו מן החוגים המהפכניים, שקע לסל בכתיבה ספרותית והגותית סביב ענייני השעה.
עם יציאתו מן הכלא באפריל 1851, החל לסל להרצות באופן מחתרתי בפני פועלים. הוא בנה קורס שלם בהיסטוריה של התנועה הסוציאליסטית והעבירו בבית מגוריו. כעבור כעשר שנים יבנה לסל את חוברות התעמולה שלו על בסיס ההרצאות החשאיות הללו.
ב-1854 הסתיים הדיון המשפטי בפרשת הרוזנת, ולסל התפנה לעסוק במאבק המשפטי סביב ישיבתו הקבועה בברלין. משפחת פון האצפלדט אסרה על הרוזנת ועל לסל לגור בעיר יחדיו, והדבר הביא לקרע זמני ביחסיהם.
לסל השלים את כתיבת המסה 'הרקליטוס' ב-1857, והוצאתה לאור בברלין שימשה לו טיעון בעד שיבתו לעיר. כמו כן שלח ידו בכתיבת שירה גרמנית, שהגיעה לשיאה ביצירתו הטראגית 'פרנץ פון זיקינגן' ("Franz von Sickingen"). תוכן היצירה היה אלגוריה לחייו של לסל, נושאה היה הטרגדיה של המנהיג המהפכן, והמסר טען כי פעולה פוליטית משמעה מהפכה.
שני גיבוריה של הטרגדיה היו צדדים באישיותו של לסל: האביר ההומניסט פון הוטן, איש האידיאה המשכיל הרוצה להפוך את גרמניה המאוחדת למשכנה של חירות המחשבה; והאביר הפוליטיקאי פון זיקינגן, המדריך את הקיסר בדרך לאיחוד גרמניה ומוכן אף להחליפו בבוא העת. בין השורות נמצאת אף רמיזה עבה לפרשת הרוזנת; בלתאסאר, מזכירו של פון זיקינגן נעשק על ידי אחד מן הנסיכים הגרמניים, ומשבח את אדונו הנלחם עבורו:
בסוף 1858 הפך וילהלם הראשון למלך פרוסיה בפועל, בשל מחלת אחיו המלך פרידריך וילהלם ה-4. עלייתו סימנה את תחילת 'העידן החדש' בפרוסיה; וילהלם הראשון היה פרו-מערבי, וביקש לסיים את שלטון הריאקציה הנוקשה, ולהביא לחידוש הזירה הפוליטית.
חזרה לפעילות פוליטית בסוף שנות ה-50.
תחת שלטונו של וילהלם ה-1 החלה מגמה של סובלנות כלפי החוגים המהפכניים בפרוסיה. לאחר הכתרתו ב-1861, הוכרזה חנינה כללית למנהיגי מהפכות 1848–1849.
המגמה השלטונית החדשה אִפשרה את הקמתה של 'המפלגה הפרוגרסיבית' – 'מפלגת הקדמה הגרמנית' (Deutsche Fortschrittspartei); הייתה זו מפלגה מאורגנת, הפועלת על בסיס חברים רשומים, מוציאה עיתונים ומפעילה מועדוני חברים. היה זה הגוף המפלגתי הראשון לאחר תקופת הריאקציה שהצליח להתבסס ולזכות בתמיכה הולכת וגוברת. לסל ראה במפלגה הפרוגרסיבית אויבת מן המעלה הראשונה; חרף היותם ליברלים בלתי-דמוקרטים, שלא תמכו במתן זכות בחירה כללית, זכו הפרוגרסיבים בליבם של הפועלים. כתגובת נגד, ביקש לסל לייסד מחדש את הפעילות המפלגתית במסגרת 'עיתון הריין החדש'. לשם כך הזמין את קרל מרקס לשוב לברלין ולחדש יחד איתו את החוג הרדיקלי מימי מהפכות 1848–1849. מרקס נענה להזמנתו וביקר בברלין אחרי גלות ארוכה מפרוסיה, מפני שרעיון הביטאון הרדיקלי קסם לו. לאחר ששב מרקס מברלין, לחיק משפחתו בלונדון, ניסה לסל לשווא להשיג לו זכות ישיבה קבועה בברלין; התברר כי החנינה המלכותית הייתה חלקית, ומרקס, שוויתר על אזרחותו הפרוסית בזמנו, לא היה זכאי לשוב ולהתגורר בפרוסיה.
בסוף שנות ה-50 הרבה לסל לכתוב על ענייני הזירה הבינלאומית, ובתוך כך עסק במדיניות החוץ של פרוסיה, כאשר לנגד עיניו עומדת תמיד השאיפה לאיחוד גרמניה סביב המדינה הפרוסית. במלחמת צרפת נגד האימפריה האוסטרית, שנודעה כ'מלחמת אוסטריה-סרדיניה', תמך לסל בצרפת, בניגוד לעמדתם של שליטי פרוסיה; אלה גילו נטיות תוקפנות כלפי צרפת, שערערה על הסדר הריאקציוני שהתבסס בשנות ה-50. בעיני לסל, מימשה צרפת את הרוח הלאומית והדמוקרטית האידיאלית של איטליה, ובנצחה את אוסטריה הביאה לערעור האיזון בין כוחה של פרוסיה ובין בית הבסבורג; לסל צידד באי-תקיפת צרפת בידי פרוסיה – מתקפה שעמדה על הפרק – כי ביקש להחליש את האוסטרים. שקיעתו של בית הבסבורג הביאה בסופו של דבר לאיחוד גרמניה בידי ביסמרק.
הדמיון בין רעיונותיו המדיניים של לסל ובין פעולותיו של ביסמרק כראש ממשלת פרוסיה, עורר ביקורת רבה כלפיו בקרב המרקסיסטים. בעיניהם, ערעור על השליטה של בית הבסבורג במרכז אירופה, היה דבר שלילי. מרקס ואנגלס, בניגוד ללסל, חזו כי המהפכה הדמוקרטית שתתחולל בגרמניה תירש את נחלות הכתר ההבסבורגי, ותכונן בבוא היום שוק גרמני לאומי רחב, מנתיב הדנובה עד לים האדריאטי. לכן הם נקטו במדיניות פרו-אוסטרית, לעומת לסל, שנקט במדיניות פרו-פרוסית. בשעה זו טען מרקס כי בינו ובין לסל מתקיים ניגוד מוחלט בכל, והם דומים אך ורק בחזון אחרית הימים.
לאחר המלחמה באיטליה קשר לסל קשרים עם התנועה הלאומית האיטלקית, והושפע עמוקות מאיגודי הפועלים הלאומיים וארגוני המגן העממיים באיטליה. שם החל להתגבש במחשבתו ייסוד איגוד פועלים כלל גרמני, בטרם היות האיחוד הפוליטי של גרמניה.
ב-1861 פרסם לסל מחקר מקיף בשם 'מערכת של זכויות נרכשות' (System der erworbenen Rechte), וספג ביקורת קשה. הייתה זו היצירה המחקרית הרחבה ביותר שפרסם, והיא כוונה לחוגי הפילוסופיה והמדעים. הביקורת הקשה הביאה לתמורה בכתיבתו של לסל, שהחלה לפנות יותר ל'עם הפשוט' ופחות לחוגים אינטלקטואלים.
'אידיאת מעמד הפועלים' והביקורת על לסל בראשית שנות ה-60.
המפלגה הפרוגרסיבית הגרמנית ומייסדה, פרנץ הרמן שולצה-דליטש, אימצו את עקרון ה'עזרה עצמית' כפתרון למצוקת הפועלים. בפתרון ליברלי זה הם עודדו את הפועלים לחסוך משכרם, לרכוש השכלה ולהתקדם מבחינה מקצועית ופוליטית. שולצה-דליטש קרא לפועלים להשתלב במאבק הלאומי כשותפים זוטרים ולחזק את סמכות הפרלמנט אל מול הממסד הצבאי והבירוקרטי. הייתה זו אפוא קריאה לארגון תנועת פועלים בחסות מפלגת הליברלים.
לסל, שפעל לבד כנגד גופים מאורגנים וראה עצמו כעומד בראש מפלגת יחיד, הציע לפועלים פתרון שונה, תוך שהוא מבקר בחריפות את עקרון ה'עזרה עצמית'. ב-1862 הרצה בפני איגודי פועלים, והוציא את הרצאתו בספר המפורסם 'פרוגרמה של פועלים'. דברי התעמולה שלו הצביעו על הקשר שבין מציאות חייהם בהיסטוריה העכשווית ובין 'האידיאה של מעמד הפועלים', אותה אידיאה הגליאנית שמסבירה את תפקידם המרכזי של הפועלים, בהפלת 'האידיאה הליברלית', שמצידה הפילה את 'האידיאה הפיאודלית':
לאחר שתושג זכות הבחירה הכללית, טען לסל, יוכלו הפועלים לעצב את המדינה לפי צורכי הכלל. השוויון הבורגני, גרס, אינו צודק ואינו נותן הזדמנות שווה לחסרי הרכוש, שמהווים את רוב החברה.
בניגוד לליברלים, הדגיש לסל את יחסי המעמדות ואת התביעה לזכות הבחירה הדמוקרטית. דבריו היו מלאי תעוזה וקראו תיגר על המפלגה הפרוגרסיבית, שהצליחה לזכות עד אז באהדת הפועלים, בייחוד בברלין.