החלק השני מתחיל בביקורת על הניסיונות לתת שיפוט מוסרי המבוסס על תצפיות אמפיריות. קאנט טוען בפרק זה כי אפילו כאשר אנו מתנהגים בצורה מוסרית, איננו יכולים להיות בטוחים אם אנו פועלים מתוך חובה ולא על ידי הנטיות שלנו. הוא מוסיף כי בני־אדם טובים מאוד בלהשלות את עצמם בהערכת הסיבות לפעולתם ולכן אפילו בסיטואציות שבהן בני־אדם מאמינים כי הם פעלו מתוך חובה, ייתכן והם פעלו רק בהתאם לחובה ולמעשה פעלו מתוך דחף מקרי. ובכל זאת, עצם העובדה כי בני־האדם מסוגלים לראות את עצמם כפועלים בניגוד למוסר, מעיד כי יש בידיהם איזושהי תפישה פונקציונלית של חוק מוסרי.
הטיעון של החלק השני פותח בכמה אבחנות בנוגע לרצייה רציונלית: כל הדברים בטבע פועלים בהתאם לחוקים, אך רק יצורים תבוניים פועלים (או יכולים לפעול) על פי הדימוי של חוקים. במילים אחרות, רק ליש תבוני היכולת לזהות ולגזור עקרונות מחוקים שינחו את מעשיו. לכן, רק ליצור תבוני יש תבונה מעשית (מול "תבונה עיונית"). החוקים והעקרונות של יש תבוני גוררות צווים, או כללים המכריחים את הרצון. לדוגמה, אם אדם מעוניין להיות שחקן כדורגל מוצלח, הוא יזהה ויגזור את הכללים שיאפשרו לו להשיג מטרה זו. כללים אלו נותנים לו צווים שאותם הוא חייב לקיים עד כמה שהוא מעוניין באמת להיות שחקן כדורגל גדול.
צווים.
קאנט מבדיל בין צווים היפותטיים (מותנים) לקטגוריים (מוחלטים). צו היפותטי נותן את הכללים על מנת להשיג תכלית מקרית כלשהי (תכלית המבוססת על התשוקה או הנטיות). כך, לדוגמה, אם אדם רוצה גלידה, עליו ללכת לחנות גלידה או להכין לעצמו גלידה. אך כלל זה נכון רק אם האדם בכלל רוצה גלידה, אם הוא איננו רוצה, הצו לא מחייב אותו. קאנט טוען שקיימים שני סוגים של צווים היפותטיים: כללים של מיומנות (skill) וכללים של פיקחות (prudence). כללים של מיומנות נקבעים על ידי תכלית ספציפית ונותנים את הפעולות ההכרחיות להשגת תכלית זו. לעומתם, קאנט מזהה כי קיימת תכלית אחת המשותפת לכל היצורים התבוניים, דהיינו האושר. קשה, אם לא בלתי אפשרי, לדעת איזה רצון יעשה אותנו מאושרים. לכן לכל היותר נקבל כללי פקחות, בניגוד לכללים מוחלטים וכוללים. יש להוסיף כי התנגדותו של קאנט לחשיבות כללים אלו (למעשה, הכללים המנחים את התורה התועלתנית) היא בשלושה מישורים שונים: ראשית קאנט מטיל ספק ביכולת לקבוע אפריורית כללים להגדלת האושר. אך חשוב מכך, קאנט מתנגד בהעמדה של תכלית אמפירית (האושר) בבסיס הכלל המוסרי. האפריוריות של הכלל המוסרי צריכה להיות בעצם הניסוח שלו עצמו. לבסוף, וברמה המופשטת ביותר: קאנט מתנגד לכך שהכלל המוסרי יהיה מותנה. מה יקרה כאשר יושג האושר? מה יהיה הכלל המוסרי במקרה זה? במילים אחרות, החוק המוסרי לא יכול להיות צו היפותטי, אלא קטגורי.
הצו הקטגורי.
נזכיר כי החוק המוסרי, אם קיים, חייב לכלול כלליות והכרחיות. לכן, החוק המוסרי לא יוכל להתבסס על צווים היפותטיים, המוכלים רק כאשר אדם מאמץ תכלית כלשהי. במקום, הצו של החוק המוסרי חייב להיות צו קטגורי. הצו הקטגורי נכון לכל הישים התבוניים, ללא תלות במטרותיהם ובנסיבותיהם. אם נוכל למצוא כלל כזה, הוא יוכל לתת לנו חוק מוסרי. כיצד יכול צו קטגורי כזה להראות? אנו יודעים כי הוא אינו יכול להתבסס על תכליות ספציפיות שאנשים מאמצים להם ככללי־פעולה. קאנט טוען שאנו נשארים רק עם אלטרנטיבה אחת, דהיינו שהצו הקטגורי יכלול אך ורק את רעיון החוק עצמו. נזכור כי חוקים, לפי הגדרתם, הם כלליים. מאבחנה זו גוזר קאנט את הצו הקטגורי, המחייב את הפועל המוסרי לפעול רק באופן שבו מעשיו יוכלו גם להיות (מבחינת עקביות הרצון) לחוק אוניברסלי. (4:421) הצו הקטגורי הוא מבחן לכללי פעולה; הוא עדיין אינו יוצר חובות בפני עצמו. הצו הקטגורי בניסוחו זה הוא הטענה הכללית של קאנט על צורת העקרון העליון של המוסריות. קאנט ממשיך ונותן שלושה ניסוחים נוספים לצו.
ניסוח החוק האוניברסלי.
הניסוח הראשון קובע כי פעולה מותרת מוסרית אם כל פועל יכול לאמץ את אותו כלל פעולה מבלי להיתקל באחד משני סוגים של סתירות. ניסוח זה נקרא ניסוח החוק האוניברסלי. הוא קובע כי יש לפעול "על פי אותו כלל פעולה שעל פיו תוכל באותו זמן לרצות שהוא יהיה לחוק אוניברסלי" (4:421).
כלל מוצע יכול להפר את הדרישה מעלה באחת משתי דרכים. ראשית, נוכל להצביע על סיטואציה בה הכלל המוצע נעשה בלתי אפשרי בעולם בו הכלל נעשה אוניברסלי. לדוגמה, נתאר לעצמנו אדם בעל צורך כספי המקבל הלוואה לאחר שנשבע שבועת שקר להחזרת הכסף. אם כולם יעקבו אחרי הכלל הזה, איש לא יסמוך על רעהו בהבטחת הבטחה, והמוסד החברתי (ובמובן הזה גם המושגי) של הבטחת הבטחות יהרס. אך, הכלל המורה על שבועת שקר על החזרת הלוואה, תלוי עמוקות במוסד של הבטחת הבטחות, שבתורו נהרס על ידי הפיכת אותו כלל בדיוק לאוניברסלי. קאנט קורא לסוג כזה של סתירה "סתירה מושגית", מפני שבלתי אפשרי לתפוש את כלל הפעולה באופן אוניברסלי.
שנית, כלל פעולה יכול להכשל על ידי יצירה של "סתירה ברצון" (4:424). סוג כזה של סתירה מגיע כאשר האוניברסליזציה של כלל פעולה סותרת משהו שכל פועל רציונלי ירצה. לדוגמה, לאדם יכול להיות כלל פעולה שלא לעזור לאחרים כשהם בצרה. קאנט חושב שכל הישים התבוניים ירצו באופן הכרחי עזרה מאחרים בסיטואציה מסוימת. לכן, לא ניתן לרצות שכלל הפעולה יאומץ באופן אוניברסלי.
ניסוח האדם כתכלית.
הניסוח השני של הצו הקטגורי הוא ניסוח "האדם כתכלית", אליו מגיע קאנט לאחר חיפוש אחר תכלית או התוכן שיכול לעמוד בבסיס העקרון המוסרי שאנו מחפשים. היות שהחוק המוסרי הכרחי ואוניברסלי, בסיסו חייב להיות בעל ערך מוחלט (4:428). עלינו למצוא דבר בעל ערך מוחלט שכזה, תכלית כלשעצמה, שתוכל להיות הבסיס היחיד האפשרי לצו הקטגורי. קאנט טוען כי "האדם וכל יש תבוני בכלל קיים כתכלית כשלעצמה." (4:428) לכן הצו התואם למסקנה זו, ניסוח האדם כתכלית, מחייב כי יש לפעול "באופן כזה, שלעולם לא תתייחס אל האנושות, הן זו שבך הן זו שבכל כל אדם אחר, כאל אמצעי בלבד, אלא תמיד ובאותו הזמן כאל תכלית." (4:429) כאשר אנו מתייחסים אחרים כאמצעי בלבד לתכליתנו שלנו, אנו מגיעים לסתירה מושגית. אך קאנט חושב שיש לנו גם חובה לראות גם באנושות כולה תכלית כשלעצמה.
ניסוח האוטונומיה וממלכת התכליות.
ניסוח האוטונומיה משלב חלקים משני הניסוחים הקודמים. ניסוח החוק האוניברסלי כולל בתוכו את החשיבה על כלל הפעולה כאילו היה חוק אובייקטיבי, ואילו ניסוח האדם כתכלית סובייקטיבי יותר ומתייחס לדרך בה על אדם להתנהג לאנשים אחרים. ניסוח האוטונומיה מחבר את האובייקטיביות של הראשון והסובייקטיביות של השני, ומציע לפועל המוסרי לחשוב על עצמו כמחוקק של חוק אוניברסלי. כדי לעשות זאת, על האדם לבדוק את כלל הפעולה מול החוק המוסרי שהוא חוקק. עקרון האוטונומיה הוא "העיקרון, שעל פיו כל רצון אנושי הוא רצון המחוקק חוקים אוניברסליים בכל כללי הפעולה שלו" (4:432). קאנט טוען שניסוח האוטונומיה מעלה "מושג פורה", ממלכת התכליות. ממלכת התכליות היא "איחוד שיטתי" של כל התכליות כשלעצמן (הישים התבוניים) והתכליות שהן מציבות לעצמן. לכל התכליות של האנשים הרציונליים (שהם מציבים לעצמם) יש מחיר, וניתן להמיר אחד באחר. לתכליות כשלעצמן לעומתם, יש ערך עצמי (או פנימי. במובן של כבוד — dignity) והן אינן ברות השוואה.
מלבד היותה הבסיס לניסוח האוטונומיה וממלכת התכליות, לאוטונומיה עצמה תפקיד חשוב בפילוסופיה המוסרית של קאנט. האוטונומיה היא הכושר של האדם להיות מחוקק של החוק המוסרי, או במילים אחרות, לקבוע את החוק המוסרי לעצמו. האוטונומיה מנוגדת להטרונומיה, הכוללת את הקביעה של הרצון על ידי כוח החיצוני לו. היות שכוחות חיצוניים יכולים לקבוע את הפעולות שלנו רק באופן מקרי (בצורה של צו היפותטי) (4:441), קאנט מאמין שהאוטונומיה היא הבסיס היחיד האפשרי לחוק המוסרי (4:440). קאנט מאמין שהטעות של קודמיו היא בדיוק באי־ההבדלה בין אוטונומיה להטרונומיה: התאוריות שלהם היו הטרונומיות. בנקודה זו קאנט מראה כיצד ייראה חוק מוסרי הכרחי ואוניברסלי אם הוא קיים. אך קאנט עדיין לא הראה את קיומו של החוק, או ליתר דיוק: את העובדה שיש חוק כזה שמחייב אותנו. זוהי מטרתו של החלק השלישי.
חלק שלישי - מעבר מן המטאפיזיקה של המידות אל ביקורת התבונה המעשית הטהורה.
בחלק השלישי, קאנט טוען כי יש לנו רצון חופשי ולכן אנו מחוקקים לעצמנו את החוק המוסרי. עובדת החירות משמעה שאנו מוגבלים על ידי החוק המוסרי. במסגרת הדיון, קאנט מצביע על שני סוגים של התייחסויות בהם אנו יכולים לראות את עצמנו. אנו יכולים לראות עצמנו כחברים בעולם התופעות — הפועל על פי חוקי הטבע או שאנו יכולים לראות עצמנו כחברים בעולם אינטלקטואלי (מהמילה אינטלקט — העולם המושכל), בדרך זו אנו רואים את עצמנו כבעלי חופש בחירה כשאנו חושבים כיצד להתנהג. שני סוגי ההתייחסויות הללו מאפשרים לקאנט להסביר כיצד יש לנו רצון חופשי, למרות העובדה שעולם התופעות נקבע על ידי חוקי הטבע באופן דטרמיניסטי. לבסוף, קאנט מדגיש כי אף־על־פי שהיה רוצה להסביר כיצד המוסריות מניעה אותנו לפעולה, התאוריה שלו אינה יכולה לעשות זאת עקרונית. הסיבה לכך היא שהעולם האינטלקטואלי — בו נטועה המוסריות — הוא עולם שלא נוכל לחרוץ עליו אף טענה חיובית.
חירות ורצון.