שני הסכמים מ-1795 קבעו את מערכת היחסים בין האינדיאנים וארצות הברית. הסכם גרינוויל דרש מהשבטים לוותר על אוהיו ועל חלק מאינדיאנה לארצות הברית, להכיר בכך שארצות הברית היא השליטה האזורית ולא בריטניה, ולתת עשרה צ'יפים לארצות הברית כבני ערובה עד שכל האסירים הלבנים יוחזרו. הסכם אחר קבע שהבריטים ייסוגו מכל המוצבים שלהם ויעניקו לארצות הברית פיקוד על האזור.
מדיניות כלכלית.
לאחר אשרור החוקה, היו לארצות הברית בעיות כלכליות רבות. היו חובות פנימיים וחיצוניים מתקופת המלחמה, והשאלה החשובה הייתה כיצד לגייס הכנסות. וושינגטון לא היה חבר במפלגה פוליטית וקיווה שלא יהיו מפלגות בארצות הברית מתוך חשש לעימות שיפגע בערכי הרפובליקניזם. שני יועציו הקרובים ביותר יצרו את המפלגות הראשונות: מזכיר האוצר אלכסנדר המילטון רצה לבסס את דירוג האשראי ולבנות אומה חזקה מבחינה כלכלית, וכך יצר את הבסיס שהפך למפלגה הפדרליסטית. מזכיר המדינה, תומאס ג'פרסון, יחד עם ג'יימס מדיסון, הקימו מפלגה של מתנגדי המילטון בקונגרס. הייתה זאת מפלגת הרפובליקנים הג'פרסונאים. וושינגטון תמך בהמילטון בעימות. תמיכתו של ג'פרסון בהקמת עיתון מפלגתי כמעט הובילו את וושינגטון לפטר את ג'פרסון. ג'פרסון עזב את הקבינט מרצון, אולם וושינגטון לא סלח לו ולא דיבר איתו לאחר מכן.
הצעותיו הראשונות של המילטון היו שארצות הברית תשלם את החובות של המדינות מתקופת המהפכה ותיצור בנק לאומי. המילטון האמין שבנק לאומי יוכל להלוות כספים, לטפל באיגרות החוב הממשלתיות, להנפיק ניירות פיננסיים, לספק מטבע לאומי ולעזור לממשלה בשליטה בכלכלה. המילטון רצה לממן את הממשלה בעזרת מכסים על ייבוא, ומס על אלכוהול. בהכנסה השתמשו לצורך תשלום החובות מהמלחמה.
המילטון הציע תמיכה במפעלים חדשים כי האמין שהתעשייה תגדיל את הכלכלה, אולם לא הצליח לעגן זאת בחוק.
ג'פרסון והנשיא לעתיד, ג'יימס מדיסון, התנגדו לרוב הצעותיו של המילטון. ג'פרסון ומדיסון לא אהבו את הרעיון של בנק מרכזי, כי האמינו שיגרום למימון מושחת של מקורבי הממשלה, ובנוסף סברו שהיה זה בלתי חוקתי. ג'פרסון חשש שלונדון ופריז, הערים הגדולות, יצליחו לנצח את התעשייה האמריקנית, והתנגד לתיעוש. הוא העדיף את החקלאות העצמאית.
וושינגטון ניסה להישאר נייטרלי בוויכוחים, אולם תמך בעיקר בפדרליסטים. ג'פרסון ומדיסון הגיעו להסכם עם המילטון שיקבע את הבירה הקבועה על נהר הפוטומאק, בתמורה לתמיכה בתוכניותיו. לבסוף, הצליח המילטון לעגן בחוק את הצעותיו. ב-1791, נוצר הבנק הראשון של ארצות הברית. החוק הוביל להקמת מטבעת ארצות הברית ולהקמת שירות ספינות המכס של ארצות הברית. שירות ספינות המכס נועד לאכוף את חוקי המכס, ולאחר מכן הפך למשמר החופים של ארצות הברית.
אף על פי שוושינגטון תיווך בין המילטון וג'פרסון, לקראת אמצע כהונתו הראשונה, שני האישים הפסיקו לשתף פעולה. שני האנשים הנהיגו פלגים שונים וסירבו להסכים על כל מדיניות חוץ ופנים, כשוושינגטון נאלץ לפשר ביניהם. המפלגות הראשונות נוצרו.
מרד הוויסקי.
כדי לממן את איגרות החוב הממשלתיות, בדצמבר 1790 האמין המילטון שאי אפשר להעלות יותר את המכסים. לכן העדיף להטיל מס בלו על משקאות חריפים מזוקקים. היה זה המס הראשון על מוצר פנימי. המיסים לא היו אהודים, אולם המילטון האמין שמדובר במס מותרות. בנוסף, רבים שהתנגדו לאלכוהול קיוו שהמס יקטין את צריכתו. החוק פורסם במרץ 1791. וושינגטון הגדיר את המחוזות, מינה מפקחים לגביית המיסים, וקבע את משכורתם בנובמבר 1791.
המס על הוויסקי גרם למחאה, בעיקר בפילדלפיה. החקלאים המערביים טענו שהיה לא הוגן ומפלה, כיוון שהפיקו מהחיטה שלהם אלכוהול. בקיץ 1794, המתיחות הגיעה לשיאה כשהמתיישבים הרגישו מאוימים מהמס.
ב-1794, לאחר שציווה וושינגטון על המוחים להתייצב בבית המשפט המחוזי, המחאה הפכה למרד של ממש, שנודע כמרד הוויסקי. גובי מס הותקפו.
וושינגטון הודאג מהמרד, וראה בו איום קיומי, בייחוד לאחר מרד שייז שמונה שנים קודם לכן. הוא החליט לבחון את הסמכות הפדרלית בפילדלפיה. הצבא הפדרלי היה קטן מדי, ולכן הביא וושינגטון מיליציות מפנסילבניה, וירג'יניה, מרילנד וניו ג'רזי כדי לפקח על דיכוי המרד. המושלים שלחו את החיילים, והנשיא פיקד עליהם כשצעדו אל המחוזות המורדים.
וושינגטון הנהיג מיליציה של 13,000 אנשים, בסדר גודל של הצבא הקונטיננטלי עליו פיקד. תחת פיקודם האישי של וושינגטון ושל המילטון, הצבא צעד אל מערב פנסילבניה באוקטובר 1794. המרד פסק במהירות. תגובתו של וושינגטון הוכיחה שהממשלה מסוגלת להגן על עצמה, והמורדים נכנעו. הייתה זאת פעם אחת מתוך שתיים בה פיקד נשיא מכהן באופן אישי על הצבא: הפעם השנייה הייתה ב-1814. הייתה זאת הפעם הראשונה בה הממשלה השתמשה בכוח כדי לאכוף את סמכותה על המדינות. האחראים למרד נעצרו ונשפטו למוות, אולם וושינגטון חנן אותם.
וושינגטון האמין בקביעת קו ברור בין חירות וסדר. האומה הצעירה נאלצה להבין את כוחו של הממשל הפדרלי. בנוסף, רצה להראות למעצמות האירופאיות שהדמוקרטיה האמריקנית יכולה לשרוד.
לאחר התקרית, התפטר מזכיר המלחמה נוקס, והמילטון התפטר כעבור חודש.
מדיניות חוץ.
כשהפך לנשיא, קבע וושינגטון שני תקדימים במדיניות החוץ: הוא שלט במשא ומתן עם מדינה עוינת - במקרה זה, האינדיאנים, וביקש אישור מהקונגרס להסכם שנחתם. בנוסף, שלח שגרירים אל מעבר לים ללא אישור הקונגרס.
עמדה עולמית.
לאחר נפילת הבסטיליה ב-14 ביולי 1789, פרצה המהפכה הצרפתית. אמריקנים רבים, שזכרו את עזרתה של צרפת במהלך המהפכה, תמכו בעזרה לרפובליקה הצרפתית מול תומכי המשטר המלוכני. כשצרפת הייתה במהפכה, השתמשה בריטניה בבעלי בריתה האינדיאנים כדי לתקוף את ארצות הברית בצפון מערב. הכעס האמריקני הוביל לתמיכה בעזרה לצרפת מול בריטניה. וושינגטון לא רצה מעורבות בענייני חוץ. הוא האמין שארצות הברית לא יכולה להילחם בעוד מלחמה מול מעצמה אירופאית. אמריקה לא עזרה לצרפתים.
ב-1791, קצת לאחר פרוץ מרד העבדים בהאיטי, שלח ממשל וושינגטון, לבקשת צרפת, כסף, נשק ואספקה לקולוניה הצרפתית של האיטי כדי לעזור למתיישבים בעלי העבדים. הדיווחים טענו שהעבדים טבחו באדוניהם. וושינגטון, בתור בעל עבדים, היה מוכן לעזור לצרפתים בדיכוי המרד. העזרה אפשרה תשלום חובות מימי המלחמה. דרומיים רבים האמינו שמרד עבדים מוצלח בהאיטי יגרום למהומות גזעיות באמריקה.
כשהמהפכה הצרפתית הסתיימה ב-21 בספטמבר 1792, הכריזה על עצמה צרפת כעל רפובליקה. באותה השנה, נבחר וושינגטון לכהונה שנייה. לפני שהחל את כהונתו השנייה, המהפכנים הצרפתים הוציאו להורג את לואי השישה עשר בינואר 1793. הבריטים התערבו כדי להחזיר את המשטר הישן, המונרכיה האבסולוטית. המלך עזר לאמריקה בהשגת עצמאותה, ולאחר מותו האריסטוקרטים שתמכו באמריקה בצרפת הוצאו להורג. המרקיז דה לה פאייט ברח מצרפת. הרפובליקנים בארצות הברית טענו שהמילטון, אדמס ואפילו וושינגטון היו חברים של בריטניה, תומכים במונרכיה ואויבי הרפובליקה.
צרפת הכריזה מלחמה על מעצמות אירופאיות, ביניהן בריטניה. האמריקנים שוב רצו לעזור לצרפתים. ג'פרסון רצה לעזור להם, והמילטון תמך בנייטרליות. המילטון והפדרליסטים טענו שהרפובליקנים רצו לשחזר את אימות המהפכה הצרפתית. הרפובליקנים, שהיו פרנקופילים, תמכו בצרפת אפילו במהלך שלטון הטרור.
כדי להימנע ממלחמה עם הבריטים, סירב וושינגטון לעזור לצרפת. הציבור האמריקני היה מוכן להילחם למען חירות, שוויון ואחווה, אולם הממשלה לא.
וושינגטון הצהיר על נייטרליות ב-22 באפריל 1793. הוא איים על כל אמריקני שינסה לספק עזרה לבריטניה או לצרפת.
הציבור הגיב בתגובה מעורבת. תומכי מדיסון וג'פרסון רצו לתמוך במהפכה, כדי לעצור שלטון עריצות. אולם הפדרליסטים שמחו מכך שהנשיא נשאר נייטרלי, כדי לשמור על הסחר עם בריטניה.
שלום עם בריטניה.
ב-1793, הכריזה בריטניה שלא תקיים את חוזה פריז ולא תפנה את עמדותיה באזורים אמריקניים עד לתשלום חובות. בריטניה הכריזה שתפשוט על כל ספינה שתסחור עם צרפת, כולל אמריקניות. הבריטים פשטו על הספינות וכלאו את המלחים. וושינגטון ציווה למנוע מספינות אמריקניות להפליג בים. שגריר נשלח לאנגליה כדי לעצור את ההסלמה, ובריטניה הצליחה לשמור על ארצות הברית נייטרלית. לאחר התפטרותו של תומאס ג'פרסון מתפקיד מזכיר המדינה, מונה אדמונד רנדולף לתפקיד.
כאומה נייטרלית, טענה ארצות הברית שזכותה לסחור עם מי שתרצה. הבריטים פשטו על ספינות שניסו לייבא תוצרת צרפתית. מדיסון וג'פרסון דרשו מלחמה מול בריטניה. הם טענו שבריטניה חלשה ותפסיד. הפדרליסטים תמכו בבריטניה בגלל הסחר איתה. אמריקה לא הייתה מוכנה לעוד מלחמה ורצתה הסכם אחר.
ג'ון ג'יי נשלח ללונדון כדי להגיע להסכם עם הבריטים בהנחיית המילטון. שני הצדדים השיגו את רוב מה שרצו. ארצות הברית נותרה נייטרלית והגדילה את הסחר עם בריטניה. הבריטים פינו את העמדות שלהן, הרשו לספינות לסחור עם צרפת והיו מוכנים לטפל בנושא הספינות.
הרפובליקנים רצו ללחוץ על בריטניה לצאת למלחמה והתנגדו להסכם, בגלל הברית עם צרפת ב-1778 והעבדים שהחרימו הבריטים. וושינגטון תמך בהסכם, שעבר עם הרוב הנחוץ, שני שלישים מהקונגרס. הפדרליסטים איבדו את תמיכתם בדרום. התמיכה או ההתנגדות בהסכם קבעה את הצד הפוליטי של האזרחים. ההסכם הוביל לעשור של סחר בריטי עשיר, והכעיס את הצרפתים, שמצדם כמעט פתחו במלחמה.
לאחר אישור ההסכם, הודיעו הבריטים לוושינגטון שרנדולף פגע באינטרסים אמריקניים ושוחח עם השגריר הצרפתי, מה שאילץ אותו להתפטר.
מדיניות חוץ בשנתו האחרונה.