לכתר לא הייתה עיר בירה. חצרות המלכות היו נודדים עד לזמנו של פליפה השני, מלך ספרד. ההיסטוריון בואסה טען כי סרגוסה צריכה להחשב כבירה פוליטית (אך לא כלכלית או מנהלית), בשל העובדה שהמלכים היו מחויבים להיות מוכתרים בקתדרלת סאו דה סרגוסה.
וגה (פירושונים)
היינץ ברנרד
היינץ ברנרד (22 בדצמבר 1923 - 18 בדצמבר 1994) היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלי-בריטי, הידוע בישראל בעיקר בשל תפקידיו בסדרות הטלוויזיה החינוכית להוראת אנגלית, "Here we are" ו-"Neighbours".
חייו.
ברנרד נולד בשם היינץ מסינגר בנירנברג ואומץ בגיל שנתיים על ידי משפחת לווינשטיין. ב-1938 שלחה אותו אימו לבריטניה מתוך מטרה להצטרף אליו: פרוץ המלחמה שיבש את תוכניותיה והיא הגיעה בסופו של דבר לארצות הברית דרך מסע באסיה הסובייטית. ברנרד נותר לבדו בבריטניה והצטרף למעון נוער של הנוער הגרמני החופשי. לאחר המלחמה התאחד עם אימו - שהודיעה לו כי אימצה אותו, וכי למעשה יש לו אח ואחות המתגוררים בישראל.
ברנרד למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה וסיים את הלימודים ב-1957. בתקופה זו גם עזב את המפלגה הקומוניסטית בעקבות משפטי הרופאים ואירועים דומים. ב-1971 קיבל הצעה לביים בישראל. בארץ שיחק בעיקר בתפקידים משניים, למשל בסרטים "הצילו את המציל", "השועל בלול התרנגולות, "מבצע יונתן" ו"אבו אל בנאת", וכאמור גם בסדרות הטלוויזיה להוראת אנגלית, בהן הופיע כ"מר כהן"; רעייתו נטי כתבה את התסריטים לתוכניות האלו. ב-1981 שב לבריטניה ועבד שם בהפקות תיאטרון שונות, בייחוד בתחום תיאטרון שוליים והתיאטרון האלטרנטיבי.
הצבעים הלאומיים של ישראל
הצבעים הלאומים של ישראל הם התכלת והלבן כפי שהם מוצגים בדגל המדינה (וגם בסמל ישראל, בו מופיע גוון תכלת בהיר יותר). הצבעים הם חלק ממערכת הסמלים הלאומיים של מדינת ישראל ומהווים סמל בלתי פורמלי, אשר אינו מעוגן בחוק. למרות אי החקיקה בנושא, השימוש בצבעים אלו כמייצגי המדינה והלאום נפוץ בקרב העם. רשויות המדינה משתמשות בצבעים אלה בהדפסת מסמכים, בחותמות, בדגלים ובקישוט אירועים ממלכתיים.
צבעי דגל ישראל האידיאליים (בהגדרה מתמטית) הם:
בפועל, גוני התכלת והכחול משתנים מדגל לדגל הן בבהירות והן בגוונים. הגוון בדגלי ישראל קרוב לכחול, ולכן לעיתים קרובות הצבעים הלאומיים נקראים "כחול ולבן". צירוף זה נפוץ בביטויים שונים כמו "תוצרת כחול לבן" או בשיר "כחול ולבן זה הצבע שלי".
היסטוריה.
במהלך הדורות זוהו הצבעים: תכלת ולבן, עם הלאום היהודי, התנועה הציונית, היישוב העברי המתחדש בארץ ולבסוף זוהו דה פקטו עם מדינת ישראל והעם היהודי היושב בציון.
במקרא.
הציון הראשוני לשימוש בצבעים סמליים אלו על ידי בני ישראל נמצא עוד בתורה בספר במדבר:
פרשה זאת, שנכנסה לתפילה היהודית (בקריאת שמע), קובעת כי צבעי הציצית יהיו תכלת ולבן, אך כיום לא נהוג לצבוע את הפתיל בתכלת מפני שלא יודעים איך להפיק את הצבע המיוחד בצורה המקראית.
התכלת והלבן לא שימשו רק בטלית ובציצית כי אם גם בבגדי הכהנים ובבית המקדש: התורה מצווה על בני ישראל להכיל את הצבע תכלת בבגדי הכהן בתוך החושן האפוד והמצנפת
עם היציאה לגלות ודעיכת הלאומיות היהודית הופסק השימוש בצבעים אלה כצבעי לאום והומר בשימוש קהילתי-דתי. את הדבר ניתן לראות בשירת ימי הבניים ובגמרא.
בעת החדשה.
התנועה הציונית המתחדשת רצתה להפוך את היהודים הגלותיים לעם, ועל כן פנתה לסמלי העבר שסביבם רצתה לאגד את העם. תמורה זאת הובילה לשינוי חשוב מאוד בשימוש בתכלת ובלבן, והם הפכו בעיקר לצבעי התנועה הציונית. בין הסמלים שאומצו על ידי התנועה היו שאומצו ברישמיות והיו סמלים אחרים שאומצו באופן בלתי פורמלי, גם הצבעים התכלת ולבן אומצו על ידי התנועה הציונית באופן בלתי פורמלי. הראשון שהתייחס לצבעים אלו כצבעי הלאום היה המשורר היהודי האוסטרי אברהם אלעזר. בשנות ה-60 של המאה ה-19 העלה אברהם את הרעיון להשתמש בצבעי התכלת והלבן בדגל של עם ישראל משום שאלו הצבעים בטלית אשר בה מתעטף היהודי בתפילה. את רעיונותיו העלה אברהם בשירו "צבעי ארץ יהודה" משנת 1864:
הבא בתור לתמוך ברעיון היה הסופר מרדכי בן הלל הכהן אשר תיעד מסיבה לכבוד יום הולדתו ה-100 של משה מונטיפיורי, בשנת 1884: .
מאז הופץ השימוש בצבעים אילו, והם הפכו לפופולרים מאוד בקרב העם בציון ובגולה: הם הפכו לצבעים של דגלי המושבות, (ראשון לציון ונס ציונה) דגלי חברות ציוניות (חברת צים), דגלי הגדודים העבריים ואף לצבעים של המוסדות הלאומיים שעשו בהם שימוש כמו צבעי הקופסה הכחולה של קק"ל.
השימוש בצבעים הפך לכה נרחב בקרב הציונים עד שהתקבל על ידי הקונגרס הציוני הראשון בבזל כפי שנוסח בהצעתו של דוד וולפסון:
הצבעים הללו שימשו גם יהודים (בעיקר ציונים) בחו"ל: סמל הג'וינט (אף על פי שהוא אינו ארגון ציוני), תג הכתף של אנשי הבריגדה היהודית הייתה בצבעים אלו בתוספת צהוב.
בהכרזת המדינה נעשה שימוש בצבעים התכלת והלבן לקשט את אולם ההכרזה על מנת להוכיח את הריבונות של המדינה שבדרך.
לאחר קום המדינה.
עם קום המדינה הוקמה ועדת הסמל והדגל שמטרתה הייתה לקבוע את הסמל ואת הדגל של המדינה, הוועדה החליטה, לאחר התלבטיות רבות, כי דגל התנועה הציונית (ללא שינוי בצבעים) יהיה דגל המדינה החדשה וביחד עם הסמל החדש של המדינה התבוססו הצבעים תכלת ולבן כצבעים הלאומיים של ישראל. קביעת הצבעים נמצאת גם בפקודת מטכ"ל 33.0401 סעיף 9 . קביעת צבעים אילו בסמל ובדגל הובילו לפריחה תרבותית סביב הצבעים: החל מהשיר "כחול ולבן זה הצבע שלי" ועד ביטויי לשון "תוצרת כחול לבן" (כינוי לתוצרת ישראלית). כמו כן, מהם נגזר שם המפלגה כחול לבן.
השימוש בצבעים אלו הפך לנפוץ ביותר הן על ידי המדינה והן על ידי אזרחיה בקישוט אירועים, בכרזות, בסמלי ערים, בסמלי ארגונים חברתיים, ארגונים פוליטיים ועוד. השימוש הורחב גם למדי נבחרות ישראל (בספורט) המעוצבים בדרך כלל בצבעים תכלת ולבן כאשר דגל המדינה רקום עליהם, ולדגלי צה"ל אשר רבים מהם עושים בצבעים אלו שימוש משני.
תכונת הפה-אחד
בתורת המשחקים, תכונת הפה-אחד (unanimity) היא תכונה שניתן לדרוש מפונקציית רווחה חברתית וכן מפונקציית בחירה חברתית.
תכונה זו אומרת שאם כל הפרטים בחברה מעדיפים את אפשרות a על פני אפשרות b, אזי הפונקציה תעדיף את a על b.
שם נוסף לתכונה זו הוא יעילות פארטו, שכן אם כל הפרטים מעדיפים את a על b אזי פונקציה שמעדיפה את b על a אינה יעילה פארטו.
הגדרה פורמלית.
פונקציית רווחה חברתית F מקיימת את תכונת הפה-אחד אם לכל שתי אפשרויות formula_1 ולכל פרופיל העדפות חזקות
formula_2 מתקיים: אם formula_3 לכל פרט formula_4, אזי
formula_5.
פונקציית בחירה חברתית G מקיימת את תכונת הפה-אחד אם לכל שתי אפשרויות formula_1 ולכל פרופיל העדפות
חזקות formula_2 מתקיים: אם formula_3 לכל פרט formula_4 אזי formula_10.
דוגמאות.
תכונה זו "סבירה" לדרישה מפונקציית רווחה חברתית וכן מפונקציית בחירה חברתית מכיוון שכאשר כל פרט בחברה מעדיף את אפשרות a על b לא ייתכן שהחברה תעדיף את אפשרות b לפני a . המשמעות של תכונה זו היא שכאשר יש העדפה פה -אחד של כל פרט בחברה לגבי אפשרות מסוימת, פרט זה יועדף על ידי החברה כולה. ועל כן רוב חוקי הבחירות השימושיים מקיימים אותה.
אצטילכולין אסטראז
אצטילכולין אסטראז (AChE) הוא אנזים המופרש מתאי עצב ותאי שריר אל הנוזל החוץ תאי ומפרק באמצעות הידרוליזה מוליך עצבי בשם אצטילכולין לחומצה אצטית ולכולין. בכך הוא מונע הצטברות יתר של אצטילכולין, שעלולה לגרום להפעלת יתר של קולטנים ניקוטיניים ומוסקריניים.
גז עצבים משבש את תפקודו של האנזים אצטילכולין אסטראז. כתוצאה מכך אצטילכולין יצטבר ובעיקר יגרום לפעילות יתרה של הרצפטורים המוסקריניים במערכת הנשימה (סכנה ממשית שעלולה לגרום לשיתוק מערכת הנשימה ולמוות). הפתרון המיידי הוא הזרקת אטרופין עד לחזרתו לתפקוד תקין של אצטילכולין אסטראז.
האנזים יכול להיות במבנה של כדורים, צורתו מסיסה. כדור בודד המסיס נמצא בנוזל המח ובעמוד השדרה. קיימת גם צורת קשירה לא מסיסה בסינפסות: חיבור עצב-שריר בגנגליונים. קשור לתאים על ידי חלבון דמוי קולגן-צורה הטרומרית. בתאי דם אדומים יש אצטיל כולין אסטראז הקשור אליהם. אצטיל כולין אסטראז הוא ספציפי לאצטיל כולין ולאסתרים דומים לו. RNA פולימראז של האצטיל כולין יכול לקבל צורות שונות בתהליך הספלייסינג, אך מדובר בגן 1.
ויליאם אגלסטון
ויליאם אגלסטון (באנגלית: William Eggleston; נולד ב-27 ביולי 1939) הוא צלם אמריקאי. אחד הצלמים החשובים במחצית השנייה של המאה ה-20, נחשב כמי שהביא את צילום הצבע לעולם האמנות האמריקאי, בעקבות תערוכה שנויה במחלוקת שהעלה במוזיאון לאמנות מודרנית שבניו יורק בשנת 1976. גוף עבודתו העיקרי עוסק בתיעוד הדרום, אזור הולדתו. ייחודו מתבטא בצבעוניות העזה של תמונותיו, אשר נראות כאילו יצאו מעולם הקולנוע והפרסום.
ביוגרפיה.
ויליאם אגלסטון נולד בממפיס, טנסי, בשנת 1939. בגיל 15 נשלח לבית ספר פרטי בבל בקלי, טנסי. את לימודיו הגבוהים החל באוניברסיטת וונדרבילט, בנאשוויל, טנסי, שם למד כשנה. הוא למד סמסטר גם בדלתה קולג', קליבלנד, מיסיסיפי ובאוניברסיטת מיסיסיפי למד כחמש שנים. לימודים אלו לא הובילו אותו לתואר. בתקופה זו החל לגלות עניין בצילום, לאחר שנחשף לספר "הרגע המכריע" של הצלם אנרי קרטייה ברסון. צלם נוסף שהשפיע על גיבוש תפיסת הצילום שלו היה ווקר אוונס. בשנת 1957 רכש את מצלמתו הראשונה ושנה לאחר מכן רכש מצלמת לייקה.