הדגם הראשון מסוג Mk-1 נכנס לשירות בשנת 1940. דגם זה היה בעל מפתח גלגלים ארוך, עם הנעה של 4X2 .
החימוש שלו כלל שני מקלעי ויקרס תוצרת אנגליה. כלים אלה לקחו חלק בקרבות בצפון אפריקה עם הכוחות האיטלקיים ולאחר מכן הוצאו משרות בקו הראשון והועברו לצורכי אימון. חלק מכלים אלה הועברו ליוון ולקחו חלק בעימותים עם הצבא הגרמני כאשר פלש ליוון, אולם במהרה התבררה נחיתותם.
הדגם הבא מסוג Mk-II היה בעל מפתח גלגלים קצר יותר והנעה של 4x4. החימוש שלו כלל רובה נגד טנקים "0.55 מסוג "בויס" שהותקן בצריח. כמו כן, הותקנו על הצריח מכונת ירייה ויקרס ומקלע ברן. בדרך כלל ויקרס פנה קדימה וברן לאחור, אך לעיתים הכלים הותקנו להפך כפי שניתן לראות בתמונה משמאל. (ברן לפנים וויקרס לאחור).
דגם זה והדגם הבא אחריו מסוג Mk-III היו בשימוש נרחב בזירת המדבר המערבי. הם שמשו בעיקר לצורכי סיור, איתור ומודיעין. כלי הרכב האלה התפרסמו עקב האמינותם בתנאי המדבר. למרות זאת סבלו השריוניות האלה מנחיתות בכוח האש בהשואה לכלים שהיו בשימוש הצבא האיטלקי והגרמני. על כן התקינו הבריטים בצריחים תותחים קלים מסוגים שונים כגון: 20 מ"מ ו- 47 מ"מ איטלקיים תוצרת ברדה וכן תותחים גרמניים 2.8 ס"מ, 37 מ"מ, צרפתיים 25 מ"מ ובריטים 37 מ"מ 2 ליטראות.
חלק מהכלים הותאמו לתצפיות של הארטילריה, כאמבולנסים, רכבי פיקוד וכדומה.
שריוניות רבות ששימשו לא בתפקידי מערך הקרב אלא בתפקידי פיקוד תצפית ומודיעין וכדומה חומשו במקלעים שונים כמו: ויקרס, בראונינג "0.303.
במרץ 1943 הוחל בייצור הדגם החדש שתוכנן מראש לשאת תותח בצריח מסוג Mk-IV/Mk-VI F. בדגם זה הותקן המנוע מאחור. הצריח הוגדל כדי להכיל תותח 2 ליטראות 37 מ"מ ומקלע בראונינג מקביל.
מתוך כמות כוללת של 5,746 יחידות שיוצרו, כ- 4,500 היו בשימוש הכוחות הדרום אפריקניים במסגרת הצבא הבריטי. השאר סופקו ליחידות הודיות, ניו זלנדיות, צרפתיות, פולניות ובלגיות.
תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
מספר סוגים של שריוניות נושאות תותח 2 ליטראות היו בשימוש הצבא והמשטרה הבריטית בארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה עד לסיומו ב-15 במאי 1948. שיריונית זו, יחד עם שריונית האמבר כונתה על ידי לוחמי היישוב בשם pounder 2.
מלחמת העצמאות.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הועברו שריוניות מדגם Mk-4F עם התותח ללגיון הערבי.
על פי אל"ם בני מיכלסון היו בשנת 1948 שריוניות נושאות תותח מסוג מרמון הרינגטון בשימוש הצבאות הסורים והירדנים, לפי החלוקה הבאה:
בחדשים פברואר - מאי 1948, הועברו כמויות גדולות של ציוד וחימוש מהבסיסים הבריטיים באזור תעלת סואץ אל הלגיון הערבי בעיקר ביבשה דרך רפיח. בין הפריטים העיקריים שהועברו היו עשרות שריוניות מרמון הרינגטון..
הנמר הנוראי.
בתחילת מבצע דני ביולי 48 אתרו כוחות גדוד הקומנדו 89, שריונית ירדנית שהתהפכה בצד הדרך באזור בית נבאלא והושארה. החיילים הפכו אותה והיא הייתה לרכב עם הנשק הכבד ביותר שנסע בראש הגדוד במבצע לרל"ר (כיבוש רמלה - לוד). זאת השריונית שזכתה לכינוי "הנמר הנוראי". הצוות שלה היה מנהלל ויבנאל. שריונית זו נחשבה בתקופת מלחמת העצמאות לרק"ם בעל איכות טובה, זאת משום שהייתה חמושה בתותח 2 ליטראות, במקלע מקביל ובמקלע נ"מ וכן משום כושר עבירותה. כאשר נפגם התותח ברכב שלל, לא ויתרו בצה"ל על הצריח והתקינו בו באופן מאולתר תותח 37 מ"מ.
הפעילות המבצעית האחרונה הידועה של שריונית זאת הייתה בפעולת כיבוש כרתייה. השריונית ירתה בתותח ושמשה כסיוע מקרוב לגדוד 89 ולפלוגת גבעתי בכיבוש הכפר. לאחר מכן היא ספגה פגיעה ישירה בסמוך לכפר פלוג'ה ויצאה מכלל שימוש..
המצרים שילבו שריוניות חסרות צריח על מנת לנצל אמצעים קיימים לשם ניוד כוחות בשדה הקרב וכרכב פיקודי. לדוגמה: השתתפות שריונית חסרת צריח בהתקפה על כפר דרום על ידי האחים המוסלמים ב-15 במאי 1948. באותו יום נערכו מספר התקפות חי"ר כאשר ההתקפה האחרונה נערכה על ידי מספר שריוניות חמושות בתותחים (כנראה מסוג סימן 4F) כולל שריוניות ללא צריח.
צבאות זרים.
השימוש הצבאי האחרון שנעשה בהן היה בקפריסין על ידי היחידות הקפריסאיות בשנת 1974 כנגד הצבא הטורקי הפולש.
לצבא הקפריסאי היווני היו 45 שריוניות בעת הפלישה הטורקית.
בשנות ה-90 עדיין השתמש הצבא היווני בשריוניות האלה כסיוע ליחידות הרגלים שלו המפוזרות באיים האיגאיים. אחד מהמשוריינים ששימשו את קפריסין נתרם ב-1995 על ידי ממשלת קפריסין לתצוגה באתר יד לשריון בלטרון, שם הוא מוצג עד היום תחת השם "הנמר הנוראי".
ג'יין ג'ייקובס
ג'יין ג'ייקובס (אנגלית: Jane Jacobs; 4 במאי 1916 - 25 באפריל 2006) הייתה עיתונאית וסופרת אמריקנית-קנדית, מגדולי המבקרים של תכנון הערים המודרני, שהשפיעה רבות לימודי עירוניות, סוציולוגיה וכלכלה. ג'ייקובס ידועה בעיקר בזכות ספרה "מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות".
ג'ייקובס הייתה ידועה בפעילותה הציבורית כנגד כשלים בנושאי תכנון ובנייה. בכתביה מתחה ביקורת על מגמות הפרבור של הכרך האמריקאי, הפרדת השימושים (Zoning), עידוד השימוש ברכב פרטי והירידה בצפיפותן של ערים הנגרמת כתוצאה מכך. מגמות אלו, טענה ג'ייקובס, מובילות להתפוררות הקהילות העירוניות, לניכור אורבני וכתוצאה מכך להידרדרות הביטחון האישי ואיכות החיים בכרך העירוני. לתפיסתה, ערים טובות הן ערים בהן מתקיימות אינטראקציות בין אנשים ברחובות ויש העדפה להולכי רגל, רוכבי אופניים ותחבורה ציבורית על פני מכוניות פרטיות. תמה שכיחה בעבודתה הייתה השאלה האם אנחנו בונים ערים לאנשים או למכוניות?
שנים מוקדמות.
ג'ייקובס נולדה בשם ג'יין בוצנֶר בסקרנטון שבפנסילבניה. בתם של בס רוביסון בוצנר, מורה לשעבר ואחות וג 'ון דקר בוצנר, רופא. הם היו משפחה פרוטסטנטית בעיר עם רוב קתולי מובהק. אחרי סיום לימודיה בתיכון היא עבדה כעוזרת עורכת, ללא תשלום, בעיתון המקומי בסקרנטון במוסף הנשים.
בשנת 1935 עברה לניו יורק עם אחותה בעקבות השפל הגדול. בוצנר מצאה את גריניץ' וילג' במנהטן כחלק החביב עליה ביותר בניו יורק משום שלא תאם את המבנה הרשתי של מנהטן והאחיות עברו לגור שם מברוקלין. החיים בוילג' וכן העבודה במגוון רחב של עבודות שונות, השפיעו על תפיסתה של ג'ייקבוס על שימושים מגוונים של אנשים במרחב הציבורי. היא למדה באוניברסיטת קולומביה זואולוגיה, גאולוגיה ומדע המדינה.
קריירה.
לאחר שנתיים של לימודים בבית הספר ללימודים כלליים של אוניברסיטת קולומביה, החלה בוצנֶר לעבוד במגזין "איירון אייג '". ב-1943 פורסם מאמר שלה על המצב הכלכלי הקשה בסקרנטון. המאמר עורר הדים רבים ואף תאגיד חלקי הרכב Murray Corporation of America העביר לשם את חלק מפעילתו גם בעקבות הכתבה. מעודדת מהשפעתה של הכתבה, בוצנר פנתה למועצת הייצור המלחמתית על מנת שזו תעודד עוד פעילות כלכלית בעיר.
המשרד האמריקאי למידע על המלחמה.
לאחר שכתבה על ממשלת ארצות הברית, ג'ייקובס החלה לעבוד במשרד המידע המלחמתי של ארצות הברית (The United States Office of War Information) שעסק בין היתר בתעמולה. היא עבדה שם כעשור, החל מסתיו 1943, וכתבה מאמרים על היסטוריה אמריקאית, תעשייה ופוליטיקה אמריקאית שהוכנסו לעיתונים ברחבי העולם. אחרי המלחמה, היא הצטרפה למחלקת המדינה והחלה לעבוד ככתבת בכתב העת Amerika. מגזין תעמולה בשפה הרוסית שפורסם במהלך המלחמה הקרה במטרה לאדיר את ארצות הברית. היא כתבה על ידוענים אמריקאיים, אופנה, אמנות עכשווית ועוד.
אחת הכתבות שכתבה ב- Amerika עסקה באדריכל פרנק לויד רייט. כתגובה לכתבה, כתב האדריכל הרוסי, ו. קוסאקוב, מכתב תגובה בעיתון הרוסי איזבסטיה בה התייחס לכתבה של ג'ייקובס, שנכתבה בעילום שם, וטען שהיא מאדירה את האדריכלות האמריקאית אך מתעלמת מהתוצאות ההרסניות של הקפיטליזם האמריקאי כפי שבאות לידי ביטוי בשכונות העוני בערים הגדולות בארצות הברית. ג'ייקובס למדה את הנושא וכתבה כתבת תגובה בה הציע פתרון לבעיה שקוסאקוב העלה, פינוי שכונות העוני ובניית מגדלי דירות רבי קומות. פתרון, שלימים תתנגד אליו.
ב-1948 התבקשה ג'ייקובס למלא שאלון לתחקיר ביטחוני. בעקבות צו מנהלי לבדיקת נאמנות ומניעת השפעה קומוניסטית על עובדי הממשל הפדרלי בארצות הברית, חקירתה נמשכה ארבע שנים. קשריה עם אלג'ר היס, שהיה המנהל הישיר שלה וכוונתה לנסוע לרוסיה עוררו את חשדם של אנשי ה-FBI שחקרו אותה ומעל עשרה איש אודותיה. ב-1952 מחלקת המדינה הודיעה שמחלקת הפרסומים תעבור מניו יורק לוושינגטון ומרבית העובדים התנגדו למעבר וסירבו לעבור. ג'ייקובס בחרה להתפטר.
Architectural Forum.
ג'ייקובס החלה לעבוד בכתב העת Architectural Forum, ב-1952 ונחשבה לעיתונאית מוערכת. לאחר תקופה קצרה החלה לסקר תכנון ובלייה עירונית. על מנת להתמקצע בתחום התכנון והארכיטקטורה, בו לא הייתה לה השכלה פורמלית, היא למדה בערבים ביחד עם בעלה, האדריכל רוברט ג'ייקובס. פטר פלק, העורך של המגזין ביקש ממנה להתמחות בתחום של מבני ציבור - בתי ספר ובית חולים. ב-1954, ג'ייקובס נשלחה לסקר פרויקט פיתוח לבני המעמד הבינוני של האדריכל אדמונד בייקון בפילדלפיה. בייקון תכנן אזורי תעשייה ומגורים נפרדים ויצר מרחבים ציבורים לא נוחים ומזמינים. אף על פי שהעורכים ציפו לכתבה חיוביות, ג'ייקובס ביקרה את הפרויקט וטענה שהתכנון פוגע באוכלוסיית האפרו-אמריקאיים עניים ומעקר את המרחב הציבורי כמקום מפגש לרעיונות ואנשים. כאשר בייקון הגיב לטענותיה והציג דוגמאות לבניינים שעברו פיתוח, היא השיבה שנראה ש"פיתוח" הורס את חיי הקהילה במרחב בציבורי.