גאורגיה מתייחסת לצבא אבחזיה כ"גוף צבאי לא חוקי", ומאשימה את רוסיה בחימוש ואימון החיילים האבחזים, במידת-מה בתמורה לאדמות אבחזיות או בתי מלון. האבחזים דוחים טענה זו, וטוענים כי קנו את הציוד שיש ברשותם בשוק החופשי, למעט חמש סירות ימיות מהירות שנתקבלו מרוסיה וסירות מנוע מהירות מאבחזים מהפזורה האבחזית ביוון. במרץ 2005, הודה שר ההגנה האבחזי, סולטאן סוסנאלייב, כי הקצינים הבכירים ובעלי דרגות הביניים של צבא אבחזיה נשלחים בקביעות לאימונים ברוסיה למשך 2–3 חודשים במסגרת תוכנית רוסית מיוחדת.
שר ההגנה האבחזי, סולטאן סוסנאלייב, שהתפטר במאי 2007, והתורם הראשי להיווצרותו של צבא אבחזיה, הוא קצין רוסי לשעבר מקברדינו-בלקריה, במהלך מלחמת אבחזיה, 1992–1993, החזיק סוסנאלייב בתפקיד זהה בקונפדרציית עמי ההר של הקווקז, כאשר קצין השדה והטרוריסט הצ'צ'ני שאמיל באסייב, כיהן כסגנו. באותו אופן, הרמטכ"ל, מייג'ור גנרל, אנטולי זאיצב, הוא סגנו לשעבר של מפקד המחוז הצבאי עבר הבאיקל (כיום חלק מהמחוז הצבאי של סיביר) ברוסיה. פקיד רשמי אחר, סגן שר ההגנה של אבחזיה, אלכסנדר פאבלושקו הוא קולונל רוסי והרמטכ"ל לשעבר של כוח שמירת השלום הרוסי באבחזיה. גם גאורגיה מאשימה את אבחזיה בקביעות כי היא מגייסת בכפייה את הגאורגים החוזרים למחוז גאלי לצבא אבחזיה.
הצבא האבחזי הוא בעיקרו צבא יבשה שכולל יחידות ימיות ואוויריות קטנות. בשנת 2006, נוסד "המרכז למלחמה בטרור", הכולל כ-200 איש במסגרת משרד הפנים האבחזי. בשנת 2006 העריך שר האוצר האבחזי כי 35% מהתקציב האבחזי שימש למימון הצבא והמשטרה.
הכוחות המזויינים של אבחזיה
ג'ובני ג'יוליטי
המכון למסים וליעוץ כלכלי בע&quot;מ
גורם לורנץ
הביאנלה לקרמיקה ישראלית
"הביאנלה לקרמיקה ישראלית" הייתה תערוכת קרמיקה, שהתקיימה בין השנים 2016-2000 במוזיאון ארץ ישראל.
היסטוריה.
"הביאנלה לקרמיקה ישראלית" נולדה כיוזמה משותפת למוזיאון ארץ ישראל לבין אגודת אמני קרמיקה בישראל. יוזמה זו נבעה מהצלחתה של תערוכה קרמיקה עכשווית "חומר אחר" אותה אצר עמי שטייניץ שנפתחה במוזיאון (בביתן הבולאות) בדצ' 1997. תערוכה זו הייתה יוזמה של אגודת אמני קרמיקה בישראל (שלומית באומן ותניה אנגלשטיין ז"ל), אשר נבעה מתוך רצון לטפח חשיבה עכשווית וחדשה בתחום היצירה הקרמית בישראל.
הביאנלה הראשונה נפתחה ב-27 באוקטובר 2000 תחת השם "חרס אלפיים" באוצרתה של עירית ציפר, אז אוצרת ביתן הקרמיקה במוזיאון. בתערוכה הציגו 82 אמנים.
עד הביאנלה ה-4 לקרמיקה ישראלית נבחר האוצר בשיתוף פעולה בין אגודת אמני קרמיקה בישראל ובין המוזאון. בשלוש הביאנלות הראשונות ליוותה שלומית באומן (מנהלת אגודת אמני קרמיקה בישראל בין 1998-2005) את הביאנלות באופן מקצועי.
החל משנת 2008 בחרה אגודת אמני הקרמיקה אוצר, שבחר את האמנים המציגים על פי קונספט אמנותי. הלן סורין, לדוגמה, אוצר הביאנלה בשנת 2002, בחר להציג עבודות משותפות לאמני קרמיקה עם ציירים ופסלים שאינם מתחום זה. בשנת 2007 התערוכה, אותה אצר דוד קנפו, עסקה בקשר שבין אדריכלות לחומר, ובשנת 2011 בחרה שלומית באומן לבדוק את היחס שבין טכנולוגיה לחומר.
במשך השנים התקיימו לצד התצוגה המרכזית גם תערוכות משנה. בשנת 2000, לדוגמה, התקיימה תערוכה נוספת של יוצרים צעירים, בוגרי בצלאל והמדרשה באוצרותה של רותי דירקטור ששלבו קרמיקה ביצירותיהם. ואילו בשנת 2004 הוצגו שתי תערוכות לוויין: אחת הייתה תצוגה של כדי קרמיקה תעשייתיים בשם "אגרטלים Made in Israel 1933-1996" אותה אצר אריה פרנקו, ואילו השנייה נקראה: "בסיס בריא לדורות הבאים" אותה אצרה עירית ציפר.
בשנת 2019 החליט המוזיאון לאחד את תצוגת הביאנלה לקרמיקה עם תצוגות אחרות, שהוקדשו למדיום שונות כגון נייר, זכוכית וכדומה, לטובת ביאנלה לאומנויות ועיצוב, העתידה להיפתח בשנת 2020.
מיכל יהודה ליפקוביץ
הרב מִיכְל יהודה ליפקוביץ (כסלו ה'תרע"ד, דצמבר 1913 – כ"ו בסיוון ה'תשע"א, 27 ביוני 2011) היה ראש ישיבת פוניבז' לצעירים, חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה וממנהיגי הציבור הליטאי.
חייו.
נולד בוולוז'ין לרב משה דוד ולחיה ליפקוביץ. אביו היה בן 60 כשנישא לאמו. בילדותו למד בחדר המקומי. בנוסף שכר לו אביו מלמדים פרטיים שמימן ממשכורתו הדלה. בגיל שתים עשרה נסע ללמוד בישיבה הקטנה בלידא. את בר המצווה חגג עם חבריו בישיבה, בלי הוריו שהיו בוולוז'ין. כעבור זמן נסע לווילנה ללמוד בישיבת רמיילס אצל ראש הישיבה הרב שלמה היימן, שאותו החשיב כמורו ורבו. לימים הוציא את שיעוריו לאור בספר "חידושי רבי שלמה". כעבור שלוש שנים שב לביתו בוולוז'ין.
בשנת 1936 עלה עם משפחתו לארץ ישראל הודות לסרטיפיקטים שהשיג אחיו הגדול אריה לייב, שעלה ב-1924. למד בישיבת חברון בירושלים והיה מקורב לראש הישיבה הרב יחזקאל סרנא, לרב אהרון כהן ולמשגיח הרב יהודה לייב חסמן. בתקופת לימודיו בישיבת חברון התקרב לרב איסר זלמן מלצר, השתתף בשיעוריו בסדר קדשים ואף קבע עמו סדר לימוד שבועי. כעבור זמן התקרב אל הרב אברהם ישעיהו קרליץ ("החזון איש") והיה מתלמידיו.
בל"ג בעומר ה'ת"ש (1940) נישא לחוה אסתר גרשונוביץ (נפטרה בט"ז בתשרי ה'תשע"ח, 6 באוקטובר 2017), בתו של הרב אברהם יצחק גרשונוביץ, ראש ישיבת תפארת ציון בבני ברק. השדכן היה החזון איש, אשר אף הובילו לחופה. מיד לאחר נישואיו התמנה לכהן כר"מ בישיבת תפארת ציון. בין תלמידיו בישיבה: הרב חיים קניבסקי, הרב נסים קרליץ, הרב מאיר צבי ברגמן והרב דב צבי קרלנשטיין. במקביל למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה ובכולל חזון איש (שנקרא אז "כולל זיכרון מאיר").
באותה תקופה ייסד שיעור מיוחד לבעלי בתים תורניים בבית מדרשו של החזון איש. לעיתים היה החזון איש מקשיב לשיעוריו בהנאה. לאחר פטירת החזון איש עבר השיעור להתקיים בביתו של אחד המשתתפים והוא נמשך כחמישים שנה ברציפות.
בתחילת שנות ה-50 ייסד הרב יוסף שלמה כהנמן את ישיבת פוניבז' לצעירים (גילאי 13–17) והוא מינה את הרב ליפקוביץ לעמוד בראשה, יחד עם הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן. הרב ליפקוביץ מסר בה שיעורים במשך כשישים שנה והעמיד אלפי תלמידים, בהם רבנים, ראשי ישיבות ותלמידי חכמים מפורסמים. בסוף שנת תשס"ט (2009) הפסיק את אמירת שיעוריו בישיבה בשל חולשתו.
בשנותיו הראשונות כראש ישיבת פוניבז' לצעירים הקים כולל ללימוד סדר טהרות בימי שישי ושבת. בין חברי הכולל היו גדולי תורה נודעים, בהם הרב משה שמואל שפירא, הרב ברוך רוזנברג והרב משה דויטש, מתלמידי החזון איש ומחבר הספר "זיו הים". בשנת תשנ"ח (1998) יסד רשת כוללים ארצית ללימוד סדר טהרות בראשות נכדו הרב יצחק קורלנסקי.
נפטר בכ"ו בסיוון תשע"א, יום השנה לפטירת חותנו הרב אברהם יצחק גרשונוביץ. במסע הלוויה שלו, שנערך בבני ברק, השתתפו כמאה אלף איש. בצוואתו ציווה שיספידוהו רק שני בניו, וכן להימנע מלתארו בתארים "גאון" ו"צדיק". כמו כן ביקש שלא להוציא ספר זיכרון לזכרו, שכן הדבר גורם לביטול תורה.
הנהגה והשקפה.
כאשר הוקמה מפלגת דגל התורה על ידי הרב אלעזר מנחם שך צורף הרב ליפקוביץ למועצת גדולי התורה של המפלגה. השפעתו הייתה רבה בתחום החינוך והישיבות. ראשי ישיבות רבים נועצו בו, והוא שימש נשיא של מספר ישיבות ומוסדות תורה. בשנותיו האחרונות יצאו לאור מספר ספרים שלו המכילים שיחות מוסר, הדרכות והנהגות לבני הישיבות.
הרב ליפקוביץ נחשב כממשיך הקו ההשקפתי של הרב שך. כאשר הוקם בית מדרש במודיעין עילית על שמו של הרב שך - "אבי עזרי", שיגר הרב ליפקוביץ מכתב לבני הקהילה ובו כתב:
הרב ליפקוביץ דגל בשמירה קפדנית של המסורת בכל ענייני החינוך וההשקפה התורנית. התנגד להקמת מכללות אקדמיות לחרדים. נאבק נגד התערבות משרד החינוך בתכני הלימוד במוסדות הלימוד החרדיים, בין השאר על ידי תוכנית הליבה ומבחני המיצ"ב. לשם כך אף יזם כינוס מיוחד של מועצת גדולי התורה אשר קיבלה החלטה חד-משמעית על עצמאות החינוך בבתי הספר החרדיים. יצא נגד השבועונים החרדיים, וכתב כי הם "מכשילים את הרבים בלשון הרע וליצנות, ולחינוך הילדים הוא סם המוות". חלק ניכר משיחותיו ומכתביו עוסק בחובה לשמור על "החינוך הטהור", ללא שום ויתורים ופשרות. בצוואתו ציווה על בני ביתו "לחזק את חינוך הבנים והבנות על טהרת הקודש".
בפרשת עמנואל הביע עמדה בלתי מתפשרת נגד החלטת בג"ץ. הוא הורה להורי תלמידות בית הספר בית יעקב בעמנואל שלא להיכנע לבג"ץ גם במחיר של הליכה לכלא. כשבאה קבוצת ההורים אל ביתו לקבל את ברכתו לפני הליכתם לכלא, השמיע באוזניהם דברי עידוד ותמיכה. בעקבות החלטת הממשלה לקצץ בתקציב החינוך העצמאי הורה לכמה אילי הון יהודים ממעריציו לתמוך בחינוך העצמאי ואף כינס בביתו ישיבה מיוחדת של נדיבים למטרה זו.
התנגד להקמת הנח"ל החרדי, וכמו כן התנגד לחוק טל ולכל צורה של שירות צבאי או אזרחי. בשנת 2009 כתב מכתב, אליו הצטרפו הרב נסים קרליץ והרב חיים קניבסקי, ובו קבעו שהמצטרף לשירות לאומי אזרחי "מחריב בזה את עצמו ואת צביון ביתו ועתיד חינוך ילדיו". בשנת 2011 הצטרף למכתב גם הרב שמואל אוירבך והוא פורסם בעיתון יתד נאמן, ימים מעטים טרם פטירתו של הרב ליפקוביץ.
את השרפה בכרמל בשנת 2010 פירש, במכתב ב"יתד נאמן", כמסר לחרדים: "מאורע זה של השריפה שכילתה נפשות רבות מישראל, לעורר אותנו שנעמוד במסירות לא להיכנע לגזירות שמתחדשות כל יום מאנשי הכנסת, שכוונתם לעקור חס וחלילה השם יתברך ולחלל את קדושת ארץ ישראל", וכמסר לחברי הכנסת: "מה לכם כי דלקתם אחרינו, מה באתם לבנות מדינה כאן בארץ הקדושה. למה אתם לא הולכים לרוסיה או לאיטליה". פירש גם אסונות נוספים כמסר ליהודים להיטיב דרכיהם.