התנאים הסניטרים בבית הסוהר היו ירודים. השבויים נאלצו בתחילה לישון על מחצלות דקות שורצות פשפשים. רק לאחר ביקור נציג הצלב האדום בדמשק בכלא סופקו להם מזרנים ומאוחר יותר הועברו אליהם בגדים מהארץ.
שמונה הנשים זכו לתנאים נוחים יותר. כבר בהתחלה סופקו להן מזרנים והן לא חויבו לצאת לעבודה מחוץ לכלא כמו הגברים. בין הנשים הייתה אשה קשישה (רחל בלשניקוב), שלא רצתה לנטוש את בעלה ובנה שנפלו בשבי ואשה אחת בהריון.
ב-5 באפריל 1949 החל המשא ומתן על חתימת הסכם שביתת הנשק עם סוריה. השיחות התנהלו באוהל בשטח ההפקר בין מחניים למשמר הירדן ונמשכו כ-3 חודשים. כמחווה של רצון טוב שחררו הסורים בתחילת פברואר 1949, שישה מהשבויים בתוכם הזוג הקשיש בלשניקוב והאשה שהייתה בסוף הריונה. הם הועברו לישראל דרך מעבר ראש הנקרה.
ב-20 ביולי 1949 נחתם הסכם שביתת הנשק עם סוריה ובסעיף 6 נכתב כי "השבויים ישוחררו 24 שעות לאחר חתימת ההסכם".
ב-21 ביולי 1949 שוחררו יתר השבויים דרך שטח ההפקר ליד משמר הירדן. השחרור התעכב בגלל דרישתם של הסורים לקבל לידם קבוצה של 20 עריקים מהצבא הסורי שמצאו מקלט בישראל. העריקים הובאו למקום ולאחר שהביעו בפני משקיפי האו"ם ונציגי הצלב האדום כי אין ברצונם לחזור לסוריה, התרצו הסורים והסכימו להעביר את השבויים לישראל. השבויים הועברו לישראל ובקיבוץ מחניים נערכה להם קבלת פנים.
השבויים הישראלים בלבנון במלחמת העצמאות.
בלבנון היו בשבי במלחמת העצמאות חמישה לוחמי פלמ"ח ושלושה לוחמי צה"ל. כן היו בשבי קבוצה של 20 יהודים ילידי הארץ שהיו בדרכם לארץ באונייה ונלקחו בשבי בנמל ביירות.
ב-22 באוקטובר 1947 חדרה ללבנון חוליה של חמישה אנשי פלמ"ח ליד קיבוץ אילון למטרות מודיעין. עם שחר הם נתגלו ונעצרו בידי שוטרי גבול לבנוניים. לאחר שהות קצרה בצידון שהייתה מלווה במכות, הם הועברו לבית הסוהר המרכזי בביירות.
בהיעדר מצב המלחמה בין הצדדים התייחסו אליהם הלבנונים כפושעים פליליים והאשימו אותם בניסיון לפגוע במקורות המים בלבנון באמצעות חיידקי כולרה. עו"ד אהרון חוטר ישי נשלח מטעם ההגנה לדאוג להגנה משפטית נאותה. הם נידונו לשנתיים עד שלוש שנות מאסר. הלבנונים כאמור לא ראו בהם שבויי מלחמה והם הוחזקו ב"כלא החול" בביירות בתנאים קשים עם אסירים פליליים באולמות צפופים רוחשי שרצים וכינים.
שני חיילי צה"ל נפלו בשבי בקרבות סג'רה וחייל אחד נפל בשבי בקרב עם חיילי צבא ההצלה של קאוקג'י ליד מנרה ב-23 באוקטובר 1948.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגבשה בארצות הברית קבוצה של 20 ילידי הארץ ששהו שם ובקשו להצטרף ללוחמים בארץ ישראל. בקבוצה היו שבתי טבת, אלי אילן ועודד בורלא. האונייה הגיעה לנמל ביירות ב-14 במאי 1948 מיד לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל. אנשי ז'נדרמריה לבנונים הורידו אותם מהאונייה, העבירו אותם למחנה בבעלבכ וסירבו לבקשת הסורים להעבירם לסוריה. הם נחקרו שטחית ללא הפעלת לחץ פיזי.
משרד החוץ האמריקאי הפעיל לחץ כבד על הלבנונים לשחרר את חברי הקבוצה למרות שלרובם לא הייתה אזרחות אמריקאית. לבסוף הושג הסכם להחזירם לארצות הברית תוך התחייבות אמריקאית שלא יותר להם להגיע לישראל ולהתגייס לצה"ל.
בסוף אוגוסט 1948 הם הועלו על אנייה שהפליגה לארצות הברית תוך עגינה באלכסנדריה שם הגנו עליהם השלטונות המצריים מהמפגינים הרבים שדרשו להורידם לחוף ולעוצרם. לאחר שהגיעו לארצות הברית מצאו חלק מהם דרכים להגיע למדינת ישראל ולהתגייס לצה"ל.
המשא ומתן עם הלבנונים נערך בראש הנקרה. הקושי העקרי היה כאמור חמישה אנשי הפלמ"ח שהלבנונים לא ראו בהם שבויי מלחמה. דוד בן-גוריון עמד על כך שאין לחתום שום הסכם ללא שחרור אנשי הפלמ"ח. לבסוף הושגה פריצת דרך וב-23 במרץ 1949 נחתם ההסכם. ב-24 במרץ 1949 הוחזרו השבויים מלבנון ובקיבוץ ראש הנקרה נערכה להם קבלת פנים גדולה בנוכחות ראש משקיפי האו"ם הגנרל ריילי.
הלורד נלסון
ג'ודי שכטר
ג'ודי דויד שכטר (באנגלית: Jody David Scheckter; נולד ב-29 בינואר 1950 בדרום אפריקה) הוא נהג מרוצים יהודי אשר היה אלוף העולם למכוניות מרוץ מדגם פורמולה 1 בשנת 1979.
חייו.
שכטר נולד באיסט לונדון והתחנך בסלבורן קולג'. בשנת 1970 עבר לבריטניה והחל להתקדם במהירות בדרגות השונות של נהגי המרוצים.
שכטר נודע בסגנון נהיגה אגרסיבי במיוחד והיה מעורב בתאונות רבות לאורך הקריירה שלו. אלוף העולם אמרסון פיטיפלדי אף הגדיר אותו כ"נהג המסוכן לעצמו ולסביבתו אשר אינו ראוי להתחרות בסבב".
לאחר פרישתו מנהיגת מרוצים הקים שכטר חברה העוסקת בבניית סימולטורים לכלי ירייה לצורכי אימון עבור כוחות הביטחון.
מאז העשור הראשון של המאה ה-21 התגורר שכטר בחווה בבריטניה, ועסק בחקלאות אורגנית. שכטר נשוי בפעם השנייה ולו 6 ילדים.
ג'ודי שכטר זכה להנצחה ביד לאיש הספורט היהודי.
קריירה בפורמולה 1.
התחרות הראשונה של שכטר כנהג פורמולה 1 התקיימה בשנת 1972 כאשר נהג עבור קבוצת מקלארן. בשלב מסוים במירוץ דורג במקום השלישי אך לבסוף סיים במקום התשיעי. בשנת 1973 התחרה ב-5 מרוצים ובמקביל נהג גם במכוניות מרוץ מדגם פורמולה 5000 וזכה באליפות. במהלך מרוץ בבריטניה היה מעורב שכטר בגרימת תאונה של 12 מכוניות. התאחדות נהגי המירוץ דרשה להשעותו מיידית וקבוצתו נענשה בביטול השתתפותה בארבעת המרוצים הבאים.
בשנת 1974 עבר לנהוג בקבוצת "טירל" כנהג הבכיר. בעונה זו זכה בניצחונות במרוצים שהתקיימו בשוודיה ובבריטניה ובמקום השלישי הכללי בתום העונה. בשנת 1975 לא התחרה אך בשנה שלאחריה חזר להתחרות ולנהוג עבור קבוצת טירל וזכה שוב במקום השלישי באליפות הנהגים.
בשנת 1977 עבר לנהוג עבור הקבוצה החדשה של "וולטר וולף". הוא זכה בניצחונות בשני מרוצים וסיים את העונה כולה במקום השני באליפות הנהגים אחרי ניקי לאודה. בשנת 1978 סיים את העונה במקום השביעי הכללי ועבר לנהוג עבור קבוצת פרארי ביחד עם ז'יל וילאנייב. מבקרים טענו כי אופיו וסגנונו של שכטר לא יתאימו להתנהלותה של קבוצת פרארי אך בשנת 1979 זכה בשלושה ניצחונות במרוצים ובתואר אלוף העולם. קבוצת פרארי עצמה זכתה באותה העונה גם באליפות היצרנים.
בשנת 1980 פרש שכטר מנהיגת מרוצים ומקבוצת פרארי אשר נאלצה להמתין 21 שנים עד שמיכאל שומאכר זכה באליפות כאשר הוא נוהג ברכב של הקבוצה.
שלמה שפאן
שלמה שְפַּאן (24 בינואר 1898 – 10 בינואר 1962) היה מורה ומפקח, סופר, משורר ומתרגם ישראלי. פעל להפצת השפה והתרבות העברית, היה חבר האקדמיה ללשון העברית, תרגם מספרות יוון העתיקה, חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת פעמיים (תש"ט-1949 ותשט"ז-1956).
קורות חייו.
שפאן נולד בראשית שנת 1898 ב שבפודוליה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם של חיה לבית ריפניצר ואליעזר שפאן, סוחר. קיבל חינוך כללי לצד עברי מסורתי בבית ספר תיכון, ועסק בהוראת העברית בבית ספר עברי של רשת "תרבות" בקמנץ פודולסק, ולאחר מכן עבר לפולין שם לימד בגימנסיה היהודית לנערים בלודז'.
כחבר התנועה הציונית, עלה לארץ ישראל בשנת 1923, ושימש כשנה מורה בעין חרוד. באותה תקופה החל לפרסם שירים וסיפורים בעיתון "הפועל הצעיר". בהמשך עבר ללמוד ספרות עברית ולימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים תואר שני בשנת 1933. באותה שנה נישא לד"ר רחל שפאן-גבריאלית (לבית רלב"ג) (1906–1991), אנטומולוגית במחלקה להגנת הצומח שליד משרד החקלאות, עמה חי עד מותו. בתום לימודיו כיהן כסגן-מנהל הגימנסיה הריאלית בלפור והורה בבית המדרש למורים וגננות ע"ש לוינסקי.
בשנת 1946 מונה למפקח משרד החינוך על בתי הספר התיכוניים הממלכתיים. משנת 1958 ועד לפטירתו כיהן כמרצה לספרות באוניברסיטת תל אביב.
באפריל 1957 הצטרף לאקדמיה ללשון העברית, ובה שימש כחבר יועץ לוועדות למונחי קרקע ולמונחי רדיו-אלקטרוניקה. היה חבר הוועד המרכזי של אגודת הסופרים העברים, וכן היה חבר הבונים החופשיים בלשכת ברקאי.
נפטר בתל אביב בינואר 1962, בגיל 63. נקבר בבית העלמין קריית שאול. לאחר מותו כונסו כתביו בשני כרכים. ארכיונו, ובו פנקסים, יומנים, רשימות בכתב-יד, רשימות להרצאות, מכתבים וכן סיפורים ושירים שלא פורסמו, שמור בספרייה הלאומית בירושלים ומספרו ARC. 4* 1556.
עבודתו הספרותית.
לצד עבודתו המקצועית עסק שפאן בתרגום וביצירה ספרותית (את תרגומיו מהספרות היוונית החל בשנת 1932). במיוחד נודעו תרגומי המופת שלו לשירה ולספרות יוונית עתיקה, כולל משלי אזופוס. תרגומיו אלו היו לראשונה בהטעמה הדקדוקית הנכונה של משקל ההקסאמטר, דבר שלא נעשה על ידי מתרגמים קודמים מיוונית עתיקה, ובהם שאול טשרניחובסקי. בשנת תש"ח הופיע תרגומו למחזה "יציאת מצרים" של המחזאי ההלניסטי יחזקאל הטראגיקן. בשנת תש"ט-1949 זכה בפרס טשרניחובסקי עבור תרגומו "ההמנונות ההומריים" (תש"ו). בשנת תשט"ז-1956 זכה בפרס בשנית, על תרגומו להסיודוס.
ספרי הסיפורים שכתב, בהם ספרו "בדרך מבית המחזה", התאפיינו בעדינות ובעתירה להבנה אנושית. כמו כן כתב מסות ומחקרים על ספרות עברית וכללית, בעיקר על ספרות יוון העתיקה והספרות היוונית-יהודית. בשנת תש"ה הוציא יחד עם יעקב בקר את "מבחר המסה העברית", שהיה בין הטובים בתחומו.
בנוסף חיבר שירים, בהם "שיר הילדים הפליטים" ו"שיר הנוטעים", ונהג לחתום עליהם באנאגרמה של שמו - "ש. נפש". שיריו היו ליריים מאוד, בהירים ופשוטים, ונטו לרגשנות.
לקריאה נוספת.
על המחבר ויצירתו:
על תרגומיו:
ביבליוגרפיה של פרסומיו:
אתלטיקה באולימפיאדת אתונה (2004)