האנדרדיט נתגלה ב-1868 ליד דרמן שבנורווגיה וקרוי על שמו של המינרלוג, המשורר והמדינאי הברזילאי ז'וזה בוניפאסיו דה אנדרדה אי סילבה (José Bonifácio de Andrade e Silva) (1838-1763). דה אנדרדה, שערך בשלהי המאה ה-18 כמה מסעות מחקר גאולוגיים באירופה, וגילה בשוודיה את המינרלים פטאליט וספודומן, תיאר לראשונה את אחד מסוגי האנדרדיט.
שימושים.
השימוש המסחרי הנפוץ ביותר הוא כאבן חן. לאנדרדיט יש את הברק העז ביותר מבין כל סוגי הגארנט וקשיותו גבוהה יחסית. נוהגים ללטש את הסוגים בעלי הגוונים הצהובים, והחומים, אבל הסוג היקר ביותר (והנדיר יותר) הוא הדמנטואיד בעל הגוון הירוק. אפילו במלניט השחור והאטום נעשה לעיתים שימוש כתכשיט לסמל אבל. בנוסף, כל סוגי האנדרדיט הם מינרלים מבוקשים על ידי אספנים.
מקור ותפוצה.
האנדרדיט מופיע בעיקר בסלעי סקארן - תוצאה של התמרה של אבני גיר בלתי טהורות או של סלעי יסוד סידניים; בשיסטים כלוריטיים וסרפטיניטים; בסלעי יסוד אלקליים; בחללים בסלעי יסוד, ולעיתים בקסנוליתים בשיש.
האנדרדיט הוא מינרל נפוץ למדי. מקומות לדוגמה בהם מוצאים אנדרדיט כוללים את הר סנט-אילר בפרובינציית ׂקוויבק שבקנדה; בסטנלי ביוט (Stanley Butte), מחוז גראהם (Graham) באריזונה ניתן למצוא טופזוליט, בגבעת גארנט (Garnet Hill) שבמחוז קלאווראס (Calaveras) בקליפורניה, ובפרנקלין וסטרלינג היל במחוז ססקס (Sussex) בניו ג'רזי שבארצות הברית; סמוך לצ'רקו דה פאנה, במדינת צ'יוואווה במקסיקו; גבישים באיכות של אבני חן מנהר בורובקה, ניז'ני טגיל בהרי אורל, וצפונית לוולדיווסטוק ברוסיה; בדוגינצה (Dognecea) בחבל באנאט ברומניה; סמוך לארנדל (Arendal) בנורווגיה; ובמכרה וסלס (Wessels), סמוך לקורומן (Kuruman) בפרובינציית הכף הצפוני בדרום אפריקה.
בישראל ניתן למצוא אנדרדיט בתצורת חתרורים (למשל בבקעת חתרורים מזרחית לערד).
הערות שוליים.
יהדות כתרבות
יהדות כתרבות או יהדות כציווילזציה היא תפישה של המורשת היהודית כהוויה תרבותית ואתנית שהתפתחה מאליה, לא כמסורת דתית שהיא פרי התגלות אלוהית. הזיקה ליהדות אצל הדוגלים בכך היא דרך ההיסטוריה, התרבות, הציוויליזציה, ערכי המוסר וחוויות משותפות של בני העם היהודי. גישה זו נשענת רבות על הגותו של אחד העם. הצירוף העברי מאוחר יחסית ונפוץ החל משנות ה-90. ההוגה היהודי-אמריקני מרדכי קפלן טבע את המונח הלועזי בספרו שראה אור ב-1934.. תפישה של יהדות כתרבות אפיינה רבים ממייסדי מדינת ישראל, כמו דוד בן-גוריון, וגם כיום נפוצה מאוד בציבור היהודי בישראל, בעיקר בין חילונים.
הוגים מרכזיים.
לפי אחד העם, גדול ההוגים של רעיון היהדות כתרבות, היהדות איננה רק דת אלא גם תרבות בעלת מאפיינים אידאיים ונטיות ערכיות מובהקות, למשל בתחום המוסר האופייני לה. אפיונים אלה יכולים להימשך כיהדות גם בהיעדרה של אמונה או מסגרת דתית. אחד העם נקט בזניחת הצד הדתי המובהק של היהדות אך הטיף לשמירה על זיקת אהדה למסורת ואף התרכזות יהודית בעולמה הישן ופיתוחו והרחבתו באיטיות ומתוך מאפייניו האינהרנטיים, כך שתיווצר המשכיות והתפתחות אורגנית.
בראייתו של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי היהדות מעולם לא הייתה אחידה, והתרוצצו בה מגמות שונות ומנוגדות מאוד. מוקד טיפוסי של היהדות הוא אמנם מוקד תרבותי, אך אין כל כפיפות לנטיות ערכיות שאפיינו מגמות יהודיות בעבר. אדרבה, ברדיצ'בסקי הטיף לשינוי ערכים טוטאלי בתרבות היהודית.
לתפיסת דוד בן-גוריון, היהדות מבוססת על ערכים חברתיים-פוליטיים שהובעו על-ידי נביאי התנ"ך, ושזורים לאורך ההיסטוריה במחשבה ובמעשה היהודיים. תפיסה זו מתבטאת בניסוח של מגילת העצמאות: .
על פי מרדכי קפלן, היהדות כפי שאנו מכירים אותה כיום, לא החלה את דרכה כדת, ולא נבעה ברגע מסוים בהיסטוריה. היהדות היא ציוויליזציה שלמה שהתפתחה לאורך השנים, בהדרגה ובאופן בלתי מורגש. בתחילה כתוצר של איחוד שבטי ישראל לקהילה אחת בארץ ישראל ועם הזמן התעצבה קהילה זו לכדי ציוויליזציה, אותה אנו מכנים "יהדות". היהדות היא אחת מאותן הציוויליזציות הלאומיות והמיוחדות אשר הינחו את האנושות אל עבר היעוד שלה. על האזרח היהודי בניגוד לאזרח הלא יהודי, קיימות מטלות נוספת העוטפות את מעגל חייו. עליו לתחזק מערכת יחסים חברתית מסוימת, עליו לאמץ אינטרסים תרבותיים מסוימים, מוטלות עליו פעילויות שילוב, ארגונים ומבנים שעליו להשתייך אליהם, ובנוסף סטנדרטיים מוסריים וחברתיים לפיהם עליו לקיים את חייו כיהודי. כל אלו יוצרים אלמנטים של שונות ומסגרת נבדלת מן החברה הסובבת. ההשקפה של היהדות "כמסגרת נבדלת" או "שונה", היא מקיפה ורחבה יותר מאשר ההגדרה המצומצמת של היהדות כדת. ההתייחסות למושג יהדות חייב להכיל את ההקשר ההיסטורי, את הספרות, השפה, המבנה החברתי, הסנקציות החברתיות, הסטנדרטים להנהגה, אידיאלים חברתיים ורוחניים וערכים אסתטיים, אשר כל אלו כמכלול מעצבים את היהדות כציוויליזציה.
בספרו "עתידו של היהודי האמריקני", התנגד הרב קפלן בחריפות כנגד היטמעות או אף התבוללות. טענתו העיקרית כנגד רעיון זה היא שליהדות יש עדיין הרבה מאוד מה להציע הן ליהודים והן לגויים והכחדתה עלולה לגרום לנזק בלתי הפיך לכלל האנושות. לפיכך, ליהודים יש את המחויבות המקודשת לשמר את המורשת התרבותית שלהם, בעוד העולם צריך להכיר ביהדות "כמקור הטוב האנושי".
בציבור היהודי בישראל.
התפיסה שיהדות היא לפחות בחלקה תרבות, ולאו-דווקא מסורת דתית, נפוצה מאוד בציבור היהודי בישראל. גדעון כ"ץ וניר קידר מאוניברסיטת בן-גוריון כתבו כי "היהדות כתרבות היא המגמה החשובה ביותר בחברה הישראלית. היא רווחת אצל אינטלקטואלים, פוליטיקאים ומשפטנים ישראלים וגם במערכת החינוך החילונית". בין המשפטנים הבכירים שהתבטאו בהרחבה בנושא הם חיים כהן, רות גביזון ואהרן ברק.
בסקר מטעם מרכז המחקר פיו שנערך בישראל בשנת 2015 במדגם מייצג של 3,789 יהודים ישראלים, ענה רוב של 55% מתוכם כי "להיות יהודי זה בעיקר עניין של מוצא/תרבות". 23% נוספים ענו כי זה עניין של "דת וגם מוצא/תרבות", ורק 22% ענו כי זה "בעיקר עניין של דת". התפיסה שיהדות היא מוצא ותרבות נפוצה בעיקר אצל חילונים: 83% מבין המשתתפים בסקר שהגדירו עצמם ככאלו ענו כי להיות יהודי זה בעיקר עניין של מוצא/תרבות, בהשוואה ל-41% מבין המסורתיים, 16% מבין הדתיים ורק 4% מבין החרדים.
בשאלה אחרת באותו סקר, "מה בשבילך באופן אישי הכרחי כדי להיות יהודי" ענו 65% מן המשיבים היהודים "לזכור את השואה", 47% "לחיות חיים אתיים ומוסריים", 37% "לחיות בישראל", 16% "להיות סקרן מבחינה אינטלקטואלית", ו-9% "להיות בעל חוש הומור". זאת בהשוואה ל-35% שענו "לשמור את מצוות ההלכה" ו-18% "לאכול כשר".
בציבור היהודי בארצות הברית.
תפיסת היהדות כתרבות נפוצה מאוד גם בקרב המגדירים עצמם כיהודים בארצות הברית. בסקר שערך מרכז המחקר פיו ב-2013 62% מתוכם תופסים את הזהות היהודית בראש ובראשונה כתרבותית-אתנית, ולא כדתית. כרבע מגדירים את הזהות היהודית כשילוב בין תרבות, מוצא ודת, ו-15% מגדירים אותה בעיקר כדת. 30% ענו שאינם משתייכים לזרם דתי כלשהו.22% הגדירו את זהותם כיהודית אך ללא שהם מאמינים בדת כלשהי.
בסקר פיו נשאלו המגדירים עצמם כיהודים, בשאלה דומה לזו שנשאלה בסקר פיו משנת 2016 בישראל, "מה בשבילך באופן אישי הכרחי כדי להיות יהודי". כ-75% בחרו בתשובה "לזכור את השואה", 69% "לחיות חיים אתיים ומוסריים", 56% "לעבוד למען צדק ושוויון בחברה", 49% "להיות סקרנים מבחינה אינטלקטואלית", 43% "לתמוך בישראל", 42% "להיות בעלי חוש הומור", ורק 19% "לשמור את מצוות ההלכה".
מחוז אורנג'
היפופוטם גמד
עמרי כץ
עמרי חיים כץ (באנגלית: Omri Haim Katz; נולד ב-30 במאי 1976) הוא שחקן אמריקאי-ישראלי.
ביוגרפיה.
כץ נולד וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, לזוג הורים ישראלים בשם רינה ויורם כץ. לו אח גדול בשם מייקל ואחות גדולה בשם לאלי. בילדותו התגורר במשך כשנה בישראל.
קריירה.
בשנת 1983 לוהק כץ לתפקיד של ג'ון רוס יואינג השלישי בנו של ג'יי אר יואינג (לארי הגמן) לעונה השביעית של סדרת הטלוויזיה הפופולרית "דאלאס" מבית רשת CBS, אותו גילם עד לסיום שידורי הסדרה ב-1991.
בשנת 1991, לאחר ביטולה הסדרה "דאלאס", החל כץ לככב בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "אירי, אינדיאנה" ברשת NBC. עלילת הסדרה מתמקדת במרשל טלר (כץ), נער בן 13 אשר עבר עם משפחתו מניו ג'רזי לעיירה מסתורית ומפחידה, שם הוא עד לאירועים מסתוריים רבים. הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת, למרות ששבע שנים לאחר מכן הופקה לה סדרת המשך אך כץ לא לקח חלק בה.
בשנת 1993 גילם כץ את מקס דניסון, הדמות הראשית בסרט הקומדיה והפנטזיה "הוקוס פוקוס", אודות נער שבטעות שובר קללה עתיקה ומחזיר שלוש מכשפות מסוכנות מן המתים.
בשנת 1999 ביצע הופעת אורח בסדרה הקומית "זרוקים ויורמים" ברשת NBC.
בשנת 2002 שיחק בסרט הקצר "Journey Into Night" בתור שון; זהו תפקידו האחרון של כץ נכון להיום.
צלילה רוז
צלילה רוז (נולדה ב-29 בנובמבר 1937) היא במאית ישראלית שהייתה עורכת ומפיקה בערוץ הראשון החל משנת הקמתו ב-1968, ומנהלת מחלקת תוכניות הילדים והנוער של הערוץ בשנים 2002-1980.
חייה.