מערכות להכלת הגז.
במכליות גז טבעי הנבנות בתחילת המאה ה-21 בעולם נעשה שימוש בארבע מערכות הכלת גז אלטרנטיביות. שתיים מן המערכות הם מכלים קשיחים ואילו שתיים אחרות מבוססות על ממברנה סינתטית ומוגנות בפטנט הנמצא בבעלות חברת Gaz Transport &amp; Technigaz. בתחילת המאה ה-21 קיימת מגמה של בניית יותר מכליות גז טבעי המבוססות על מבנה ממברנה כמערכת הכלת גז, ככל הנראה מכיוון שמערכת כזו מנצלת באופן יעיל יותר את חלל גוף האונייה ומותירה פחות חללים ריקים בין מכלי הגז למכלי הזבורית. הנצילות הגבוהה יותר של מכלים המבוססים על ממברנה מוזילים את עלויות התפעול של המכלית. עם זאת, מכלים קשיחים עמידים יותר לכוחות שכשוך הנוזל במכל, בעת שהמכלית מטלטלת ומתנדנדת בתנועתה בים.
עיבוי ורתיחה.
כדי לשנע גז טבעי הוא מקורר לטמפרטורה של C°163- לערך בלחץ אטמוספירי, בהגיעו לטמפרטורה זו הגז מתעבה והופך לנוזל. המכלים שעל מכלית גז טבעי נוזלי משמשים למעשה כתרמוסים ענקיים כדי לשמור על כגז במצב נוזלי במהלך השינוע. כיוון שאין בידוד מושלם למכלים, הנוזל שבהם רותח לאורך כל המסע. בעת מסע טיפוסי של מכלית גז טבעי בין 0.1%-0.25% מתכולת המכלים הופכת לגז בכל יום, זאת בהתאם ליעילות בידוד המכלים ומידת הטלטול של האונייה בים. במסע של 20 יום בין מסוף ההטענה למסוף פריקת הגז, מתאדים בין 2%-6% מתכולת המכלים המקורית שהוטענה לאונייה.
בדרך כלל מערכת ההנעה של מכלית גז טבעי מורכבת מטורבינות קיטור ודוודי קיטור. את הדוודים ניתן לחמם באמצעות שני סוגי דלק: גז טבעי או תזקיק נפט וכן צירוף של שני אלה. הגז אשר נוצר במכלים במהלך הרתיחה מועבר בדרך כלל בצנרת אל הדוודים ומשמש כדלק לאונייה. בטרם נעשה שימוש בגז זה הוא חייב להיות מחומם לטמפרטורה של כ-20 מעלות באמצעות מחממי גז ייעודיים וכן הגז נאגר במכל אגירה בלחץ גבוה הנוצר באמצעות מדחס.
השיקולים באשר לסוג הדלק שבו תשתמש המכלית תלויים בין השאר במחירי הגז הטבעי לעומת תזקיק הנפט, אורך המסע, הרצון להותיר יתרה של גז נוזלי במכלים, ועוד.
קיימות שלוש אפשרויות עיקריות באשר לסוג הדלק שבו תשתמש האונייה.
צימצום הרתיחה למינימום/שימוש מקסימלי בתזקיקי נפט - אפשרות זו כרוכה בהעלאת הלחץ הפנימי במכלים כדי להפחית למינימום את תופעת רתיחת הגז ורוב הדלק הדרוש להנעת האונייה מגיע מתזקיקי נפט (מזוט או סולר). בחירה באפשרות זו מביאה לידי מקסימום את כמות הגז הנוזלי שתובא לנמל הפריקה, אולם מאפשרת לטמפרטורה במכל לעלות בגלל העדר אידוי. הטמפרטורות הגבוהות עלולות להקשות על פריקת הגז הנוזלי ואחסונו.
רתיחה מקסימלית/מינימום שימוש בתזקיקי נפט - באפשרות זו הלחץ הפנימי במכלים נותר נמוך ותופעת הרתיחה גדולה יותר, עדיין קיים שימוש משמעותי בדלק מתזקיקי נפט. בחירה באפשרות זו מפחיתה את כמות המטען שהאונייה תביא לנמל הפריקה, אולם מבטיחה טמפרטורה נמוכה יותר לגז הנוזלי, דבר שמסופי גז רבים מעדיפים.
100% גז - הלחץ במכלי הגז נשמר ברמה דומה לזו של אפשרות רתיחה מקסימלית, אולם גם ברמת רתיחה זו לא נוצר די גז לתדלוק דוודי האונייה ולכן יש "לאלץ" את הגז להיווצר. לצורך כך מופעלת משאבת התזה באחד המכלים הדוחסת גז למאדה ויוצרת אספקת גז מספקת לדוודי האונייה. באופן זה לא נעשה שימוש בדלק אחר.
פיתוחים טכנולוגיים בתחום מכליות הגז איפשרו הצבת מפעל קטן לעיבוי מחדש של גז טבעי הנוצר בתהליך הרתיחה והשבתו לתוך המכלים. פיתוח זה מאפשר לבעלי מכליות גז טבעי ולמספנות הבונות אותן, לשקול אפשרות של שימוש במנועי דיזל יעילים יותר למכליות גז טבעי (במקום טורבינות קיטור). בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 קיימות מכליות גז טבעי שלהן שתי מערכות הנעה מקבילות: טורבינת גז ומנוע דיזל.
אמנת סן פרנסיסקו
הסכם שלום עם יפן, הידוע יותר בשם אמנת סן פרנסיסקו, היה הסכם שלום שנחתם בין יפן לבין חלק מבעלות הברית במלחמת העולם השנייה ב-8 בספטמבר 1951 ב"בית האופרה - יד זיכרון לנופלים" שבסן פרנסיסקו, קליפורניה. האמנה נכנסה לתוקף ב-28 באפריל 1952.
האמנה סיימה באופן רשמי את מלחמת העולם השנייה, ביטלה את מעמדה של יפן כמעצמה אימפריאלית וקבעה את גובה הפיצויים שאותם נדרשה יפן לשלם לאזרחי מדינות בעלות הברית ולשבויי המלחמה. האמנה עשתה שימוש במגילת האומות המאוחדות ובהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם כדי להביע את מטרות בעלות הברית.
האמנה, ועמה ברית הביטחון בין ארצות הברית ויפן שנחתמה באותה שנה, סימנו את ראשית "שיטת סן פרנסיסקו", מונח שטבע ההיסטוריון ג'ון דאוור, ואשר טומן בחובו את השפעות היחסים של יפן עם ארצות הברית, את תפקידה הבינלאומי של הראשונה כפי שהתעצבו תחת שתי אמנות אלו ואת הדרך בה השפיעו האמנות על מדיניות ממשלת יפן בתקופה שלאחר הכיבוש האמריקאי.
המדינות המשתתפות.
המדינות שהשתתפו בוועידת החתימה היו אוסטרליה, אורוגוואי, אינדונזיה, איראן, אל סלוודור, אקוודור, ארגנטינה, ארצות הברית, אתיופיה, בוליביה, בלגיה, ברזיל, בריטניה, ברית המועצות, גואטמלה, דרום אפריקה, האיטי, הולנד, הונדורס, וייטנאם, ונצואלה, טורקיה, יוון, לאוס, לבנון, לוקסמבורג, ליבריה, מצרים, מקסיקו, נורווגיה, ניו זילנד, ניקרגואה, סוריה, עיראק, ערב הסעודית, פולין, הפיליפינים, פנמה, פקיסטן, פרגוואי, פרו, צ'כוסלובקיה, ציילון, צ'ילה, צרפת, קובה, קולומביה, קוסטה ריקה, קמבודיה, קנדה, והרפובליקה הדומיניקנית מחד, ויפן מאידך.
בורמה, הודו ויוגוסלביה קיבלו גם הן הזמנה להשתתף אך נבצרו מהוועידה. לראש ממשלת הודו, ג'ווהרלל נהרו, היו מספר התנגדויות לחלק מסעיפי האמנה, שלדעתו הגבילו את הריבונות ואת העצמאות היפניות, ולפיכך חתם על הסכם שלום נפרד עם יפן ב-9 ביוני 1952. הרפובליקה הסינית והרפובליקה העממית של סין לא הוזמנו בשל מלחמת האזרחים הסינית ובשל העמימות לגבי זהות הממשלה הלגיטימית בסין. בהתאם לכך, גם קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית לא קיבלו הזמנה.
מתוך 51 המדינות שהשתתפו בוועידה חתמו 48 על האמנה. צ'כוסלובקיה, פולין וברית המועצות סירבו לחתום, אך ב-19 באוקטובר 1956 חתמה ברית המועצות על הסכם נפרד עם יפן שסיים רשמית את המלחמה בין המדינות. הממשלה הפיליפינית סירבה לאשרר את האמנה מכיוון שלא הסדירה פיצויים לקורבנות עבדות מינית, אולם ב-9 במאי 1956 הגיעו יפן והפיליפינים להסדר פיצויים, אף על פי ששוב לא כלל את קורבנות העבדות המינית, וב-16 ביולי אישרה הפיליפינים את חוזה סן פרנסיסקו. גם ממשלת אינדונזיה סירבה לאשרר את האמנה, פעם נוספת בשל נושא הפיצויים, אך לאחר מכן, ב-20 בינואר 1958, חתמה על הסכם שלום נפרד שהסדיר את נושא הפיצויים בין המדינות.
שינויים טריטוריאליים.
אמנת סן פרנסיסקו ביטלה את כל הזכויות שקיבלה יפן בעקבות השתתפותה בדיכוי מרד הבוקסרים ב-1901, וכמו כן האמנה סיימה את שליטתה של יפן בקוריאה, בפורמוזה, בארכיפלג פנגחו, בהונג קונג (שהייתה אז מושבה בריטית), באיים הקוריליים, באנטארקטיקה ובסחלין.
לפי סעיף 3 באמנה הפכו איי בונין ואיי ריוקיו, בהם אוקינאווה ואיים נוספים, לאזורי נאמנות אמריקאיים. עד 1972 השיבה ארצות הברית את כל השטחים הללו לריבונות יפנית. בסעיף 11 קיבלה יפן את הכרעות בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק ואת הכרעותיהם של בתי דין אחרים של בעלות הברית לפשעי מלחמה והתחייבה לאכוף את עונשי המאסר ועונשים אחרים שהוטלו במסגרת בתי דין אלה על אסירים שהיו כלואים ביפן.
באמנה נקבעו גם כללים מנחים לגבי תשלום פיצויים לשבויי מלחמה ותוקפנות צבאית עתידית, לפי מגילת האומות המאוחדות. האמנה ביטלה את ההסכמים שקדמו לה והניחה את המסגרת להקמת כוחות ההגנה העצמית של יפן, שנועדו להגנה בלבד.
שאלה סביב הריבון בטאיוואן התעוררה עקב נוסח האמנה, שכן בטאיוואן טענו שמכיוון שהאמנה שותקת לגבי הריבון, אזי היא לא תחת ריבונות הרפובליקה העממית של סין. אחד ממנסחי האמנה, מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'ון פוסטר דאלס, אישר לאחר מכן טענה זו, ואמר שהאמנה רק מבטלת את ריבונות יפן על האי. מכיוון שכך ארצות הברית לא יכלה להתייחס לנושא כבעיה סינית פנימית.
פיצויים לאזרחי בעלות הברית ולשבויי מלחמה.
מסירת נכסים יפניים מעבר לים.
בהתאם לסעיף 14 לאמנה, החרימו בעלות הברית את כל הנכסים היפניים, לרבות כאלה של חברות ואזרחים פרטיים, בכל אזורי הכיבוש, מלבד בסין, בה התמקד סעיף 21. סין קיבלה לרשותה את כל הנכסים היפניים במנצ'וריה ובמונגוליה הפנימית שכללו תשתית.
סך שווי נכסי יפן בסין הגיע ל-$18,758,600,000 ב-1945. עם התאמת האינפלציה, שווי הנכסים ב-2016 היה עומד על $249,262,801,404.
פיצויים לשבויי מלחמה.
בסעיף 16 לאמנת סן פרנסיסקו נכתב: בהתאם לכך שילמה יפן ארבעה וחצי מיליון לירה שטרלינג לצלב האדום. סעיף זה שימש לאחר מכן כהגנה מפני תביעות פיצויים של שבויי מלחמה לשעבר כנגד יפן.
שטחי בעלות הברית תחת כיבוש יפני.
סעיף 14 לאמנה קבע: בהתאם לכך, קיבלו הפיליפינים ודרום וייטנאם פיצויים ב-1956 וב-1959, בהתאמה. בורמה ואינדונזיה לא אישרו את החוזה תחילה, אך לאחר מכן חתמו עם יפן על הסכמים נפרדים, בהתאם לסעיף 14.
התשלום האחרון במסגרת הסדרי הפיצויים נמסר לפיליפינים ב-22 ביולי 1976.
מניה רגילה