ביוני 2004, היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, קידם רעיון להחיות מחדש את התפקיד, והציע למנות שופט-חוקר שיטפל בתיקים של חברי כנסת, שרים או ראש הממשלה. לפי התוכנית שיזם, שופט מכהן או שופט בדימוס ימונה לשופט-חוקר בתיקים שבהם נחשדים נבחרי ציבור בכירים בעבירות פליליות, והוא יקבל את ההחלטות המעין-שיפוטיות, ובראשן, ההחלטה אם להגיש כתב אישום, כלומר אם הראיות מספקות סיכוי סביר להרשעה. זאת במקומה של הפרקליטות או היועץ המשפטי לממשלה. ההצעה עוררה התנגדות רבה הן במערכת הפוליטית והן במערכת המשפט והיא לא קודמה- בנובמבר 2009, יזם יו"ר הוועדה לביקורת המדינה, חבר הכנסת יואל חסון, הצעה דומה לפיצול תפקיד היועץ המשפטי, כך ששופט חוקר יטפל בתיקים של פוליטיקאים. ההצעה עלתה כתגובת נגד להצעת שר המשפטים יעקב נאמן, לפיצול תפקיד היועץ בין יועץ לממשלה וראש התביעה הכללית. ראש הממשלה בנימין נתניהו התנגד לשתי ההצעות והן לא קודמו.
בצרפת.
בצרפת, השופט החוקר (juge d'instruction) הוא תפקיד שקיים במערכת המשפט מאז אמצע המאה ה-19, והליך החקירה המקדים היה חלק ממערכת המשפט לפחות מהמאה ה-17. הסמכויות הגורפות שהופקדו באופן מסורתי בידי השופט החוקר היו כה רחבות עד כי אונורה דה בלזק כינה את השופט החוקר "האיש החזק ביותר בצרפת" במאה ה-19. בקטע מפורסם, אם כי מוגזם, מתוך מחזה כתב בלזק כי "שום סמכות אנושית, לא המלך ולא שר המשפטים וגם ראש הממשלה אינם יכולים לחדור לכוחו של השופט החוקר, איש אינו יכול לעצור אותו, איש אינו נותן לו פקודות. הוא ריבוני, מציית רק למצפונו ולחוק".
אולם מאוחר יותר, סמכותם של השופטים החוקרים בצרפת פחתה בשורה של רפורמות. בשנת 1985 הציע שר המשפטים הצרפתי רוברט באדינטר להגביל את תפקידו של השופט החוקר; יורשו של באדינטר, אלבין צ'לנדון, העלה את אותה הצעה כעבור שנתיים. בשנת 1990 כינס שר המשפטים פייר ארפילאנג ועדה לזכויות אדם בראשות השופטת פנלה דרויט דה לום. הוועדה הגיעה למסקנה כי קוד ההליך הפלילי של צרפת מפר את הסטנדרטים לזכויות האדם, וציין כי השופט החוקר משלב סמכויות חקירה ושיפוטיות באדם יחיד. הוועדה הציעה חבילת רפורמות בהליכים, כולל ביטול תפקידו של השופט החוקר והקמת "שופט חירות" (juge des libertés) במקומו. על פי השיטה המוצעת, על התובע והמשטרה תהיה האחריות הבלעדית לניהול החקירה, ושופט החירות יהיה אחראי לפיקוח על חקירות קדם משפט.
הצעה של הוועדה עוררה התנגדות מצד מערכת המשפט השמרנית, כמו גם מצד חוקרי משפט והתקשורת. במקום זאת התקבלו רפורמות פחות נרחבות; חקיקה שנכנסה לתוקף בשנת 1994 סיפקה זכות לייעוץ לאנשים הנמצאים במעצר המשטרה (garde à vue), וכן העבירה את ההחלטה בערבות ומעצר לפני משפט לידי צוות של משפטנים שאינם מעורבים במקרה המסוים. אולם כמעט באופן מיידי התגייסו מתנגדי הרפורמות, נסערים מהשינויים המהותיים בפרקטיקה הצרפתית ההיסטורית; כמה שופטים התפטרו במחאה. שר המשפטים החדש, פייר מג'ינירי, התחייב לבטל את השינויים, והרפורמות בטלו באוגוסט 1993, כאשר חוק חדש ביטל את הזכות לקבל ייעוץ בתחילת מעצר על ידי המשטרה (אך שמר על הזכות לקבל ייעוץ לאחר 20 שעות מעצר); החזיר את סמכויות השופט החוקר הבודד, שהיה מעורב בתיק בהחלטות ערבות או מעצר; ושוב הגביל את גישתו של הנאשם לתיק החקירה.
בשנת 2000, רק כ-7% מהחקירות הפליליות בצרפת הונחו על ידי שופט חוקר. עד 2010 מספר זה ירד עוד ל-4%, כאשר המשטרה פיקחה על השאר. בשנת 2002 פעלו בצרפת 562 שופטים חוקרים, כאשר כ-60,000 חקירות נוהלו בכל רגע נתון, כך שהעומס בתיקים היה גדול ותשומת הלב האישית לכל אחת מהן הייתה קשה. אף על פי כן, השופטים החוקרים נתפסים כבוררים חשובים ועצמאיים, הבוחנים את הטענות בחקירות הרגישות והחמורות ביותר.
בפרשת לי זיתוני מינתה צרפת שופט חוקר לבקשת מדינת ישראל והמשפחה.
ביוני 2011, הגיש נועם שליט בקשה לחקור את חטיפת בנו גלעד שליט בידי שופט חוקר בצרפת, בהיותו אזרח צרפתי. ביולי בית המשפט לחקירות פליליות בצרפת מינה שופט חוקר.
האיחוד הלאומי (פירושונים)
Let There Be Eve...Ruff Ryders' First Lady
Let There Be Eve...Ruff Ryders' First Lady הוא אלבום הבכורה של הראפרית האמריקאית איב. האלבום יצא לאור ב-14 בספטמבר 1999 על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ ורוף ריידרס. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
פרדריק בקמן
פרדריק בקמן (באנגלית: Fredrik Backman; נולד ב-2 ביוני 1981) הוא בעל טור, בלוגר וסופר שוודי. הוא מחברם של "איש ושמו אובה" (2012), "סבתא שלי מוסרת דרישת שלום וסליחה" (2013), "בריט מארי הייתה כאן" (2014), "עיר הדובים" (2017) ו"אנחנו נגדכם" (2018). הספרים היו רבי המכר במולדתו שוודיה. ספריו של בקמן ראו אור ברחבי העולם ביותר מעשרים וחמש שפות ועובדו לקולנוע ולטלוויזיה.
ביוגרפיה.
בקמן גדל בהלסינגבורג, סקונה, שוודיה. הוא כתב בעיתון השוודי Helsingborgs Dagblad ולמגזין הגברים השוודי, מגזין מור.
ספרו הראשון כסופר יצא לאור בשנת 2012, "איש ושמו אובה". הרומן עובד לסרט בעל אותו שם והוא הוקרן בבכורה ב-25 בדצמבר 2015.. רולף לאסגורד קיבל פרס גולדבאג על תפקיד ראשי בסרט זה. הזכויות על ספרו "עיר הדובים" נקנו על ידי חברת הפקות שוודית, Filmlance, והן עובדו לסדרת טלוויזיה עבור רשת HBO אירופה. ספרו "חרדים" עובד לסדרת טלוויזיה ב"נטפליקס".
חיים אישיים.
בקמן נשוי לנדה שפטי בקמן, ולהם שני ילדים.
בארי וורד
בארי וורד (באנגלית: Barry Ward; נולד ב-1981) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אירי.
ביוגרפיה.
וורד נולד וגדל בבלאנשרדסטאון, פרוור בצפון מערב דבלין. הוא למד בקולג' סנט דקלאן שבקברה.
וורד ידוע מהופעותיו בתיאטרון ועל המסכים. ב-2014 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "המועדון של ג'ימי" של קן לואץ', ובתפקיד אדם בסרט "Blood Cells" של לוק סאומור וג'וזף בול.
חיים אישיים.
וורד מתגורר במזרח לונדון עם בת זוגו השחקנית לורה קוואנו, ולהם בן אחד, טום.
יוז'ף לנדייל
יוז'ף לנדייל (בהונגרית: Lengyel József; מרצאלי, 4 באוגוסט 1896 – בודפשט, 14 ביולי 1975) היה סופר ומשורר יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט ופרס אטילה יוז'ף. בתחילה למד באוניברסיטאות בבודפשט ובברטיסלבה, שיריו הראשונים הופיעו במגזינים של לאיוש קשאק. בשנת 1918 הוא הפך לחבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP), לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ברח לאוסטריה, שם פרסם את ספרו העצמאי הראשון (Oh Faith Jerusalem) והצטרף למפלגה הקומוניסטית האוסטרית בה היה חבר עד 1921. הוא עבר לגרמניה בשנת 1927, שם עבד כעיתונאי, מתרגם עבור עיתוני שמאל והפך לחבר במפלגה הקומוניסטית של גרמניה. בשנת 1930 עבר למוסקבה, שם התפרנס כמחזאי וכעורך עיתון, שם פורסמה עבודתו "רחוב וישגראדי" (Visegrádi utca), בה כתב את חוויותיו האישיות בין השנים 1918–1919. הוא נעצר בשנת 1938, הורשע ונכלא במחנות עבודה שונים בגולאג למשך שמונה שנים. שוחרר רק בשנת 1946, אך נעצר מחדש והוגלה לסיביר. הוא הורשה לחזור להונגריה בשנת 1955, שם כתב על מחנות העבודה הסובייטים.
ביוגרפיה.
מילדות עד בגרות.
יוז'ף לנדייל נולד במשפחה יהודית כבנם של פאל לנדייל (1864– 1913) סוחר תבואה, ושל ינקה ויטמן. הוא השלים את ארבע הכיתות של בית הספר היסודי במרצאלי ואת הכיתה הראשונה של הגימנסיה בעיר קסטהיי. כבר בילדותו כתב שירים בהשפעת המשורר הלאומי ההונגרי שאנדור פטפי. בשנת 1907 אביו פשט את הרגל ומשפחתו עברה לבודפשט. הוא המשיך את לימודיו בגימנסיה ברחוב ברצ'אי (היום הגימנסיה על שם אימרה מדאץ') בבודפשט. בשנת 1914 נרשם לפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (ששמו הפך בשנת 1951 לאוניברסיטת אטווש לוראנד), שם למד גם תולדות אמנות. הוא החל את לימודי משפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ברטיסלבה בשנת 1915, אך בשנת 1916 הפסיק. שני שיריו הראשונים הופיעו בשנת 1916 במגזין של לאיוש קשאק: "המעשה" הופיעו כמה משיריו, סיפור קצר וביקורות אמנותיות פרי עטו. בשנת 1918 הוקמה קבוצת סופרים סוציאליסטים מהפכניים, והוציאו לאור כרך משותף בשם "שחרור" (Szabadulás).
בשטף המהפכות.
לנדייל התוודע אז לדעותיו של ארווין סבו, השתתף בתנועה האנטי-מיליטריסטית הבלתי חוקית והצטרף לקבוצת הסוציאליסטים המהפכניים. לאחר ניצחון מהפכת החרציות, הקבוצה עסקה בתועמלנות בקרב פועלים שלא היו מרוצים מהמהפכה הבורגנית. לנדיאל הצטרף למפלגה הקומוניסטית בסוף נובמבר 1918. הוא נעצר ב-21 בפברואר 1919 יחד עם הנהגת ה-KMP ושוחרר ב-20 במרץ. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית הסתתר בפשט ובסביבתה. ב-28 באוקטובר 1919 ברח לאוסטריה. הוא נלכד בגבול על ידי המשטרה האוסטרית והועבר למחנה המעצר בקרלשטיין לאחר חקירה קצרה בווינה.
בגלות ווינה.
לנדייל התגורר בווינה בין 1920 לבין 1927. בין השנים 1922–1923 היה סטודנט באוניברסיטת וינה. הוא נרשם לשיעורי היסטוריה ותולדות האמנות, למד אנגלית והשתתף בקורסי צילום ומיקרו-צילום. הוא חי מעבודה מזדמנת ואחר כך מדמי אבטלה. בווינה התחתן עם אירן קורנהאוזר, סטודנטית לרפואה באוניברסיטה. נישואיו נמשכו זמן קצר. במהלך שהותו בווינה ביקר פעמיים באיטליה. בין השנים 1919–1921 הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית האוסטרית. בשנים 1921–1924 הוא עבר משבר נפשי, עזב את המפלגה ואחר כך התפטר מעבודתו.
בגלות גרמניה.