כיבוש שטחים היה אחד הכוחות המניעים המרכזיים בפוליטיקה הרומית, והיה חיוני לכלכלה של האימפריה, שנשענה במידה רבה על עבודת עבדים. כיבוש שטחים חדשים וסיפוחם לתחומי האימפריה הביא הון רב לקופת האימפריה, שפע של עבדים ויוקרה פוליטית למצביאים הרומיים, שעמדו בראש מסעות הכיבוש. מצביאים מנצחים זכו לכבוד רב, שהיה חיוני לצבירת הון פוליטי ברומא. מצביאים שנחלו ניצחונות גדולים על האויב, או הביאו לסיפוח שטחים חדשים לתחומי האימפריה הרומית, היו זכאים לערוך טריומף – מצעד ניצחון רב רושם.
המערכה בגאליה התנהלה בשלהי ימי הרפובליקה. בתקופה זו עדיין התקיימו המוסדות הפוליטיים של הרפובליקה, אך הכוח הפוליטי האמיתי עבר בהדרגה לידי מצביאים מוכשרים (כמו מאריוס, סולה ופומפיוס), שזכו לנאמנות אישית של הצבאות שבפיקודם, ובמקרים רבים יכלו לאלץ את הסנאט לעשות כרצונם. לכאורה היה הכוח הפוליטי העליון בידי שני קונסולים שנבחרו לתקופת כהונה בת שנה אחת. קונסולים אלה היו אמורים לאזן זה את זה ולמנוע את הצטברות הכוח הפוליטי בידיו של אדם אחד. לצדם של הקונסולים פעלו עוד מספר בעלי משרות נבחרות כמו פראיטורים, קנסורים ועוד.
בדורות שקדמו לפלישת יוליוס קיסר לגאליה עברה על רומא טלטלה פוליטית עזה. היריבות בין סיעות האופטימאטים והפופולרים הגיעה לכדי שתי מלחמות אזרחים, הראשונה בין 88 ל-87 והשנייה בין 83 ל-82 לפנה"ס. המלחמה הסתיימה בניצחון האופטימאטים בראשותו של לוקיוס קורנליוס סולה, שכונן דיקטטורה וערך במהלכה רפורמות מפליגות בממשל. סולה לא החזיק במשרת הדיקטטור לאורך זמן וויתר עליה לאחר שנתיים בתפקיד.
פוליטיקה רומית פנימית בעת מסע כיבושיו של יוליוס קיסר.
על אף הרפורמות של סולה המשיכו הרוחות לסעור ברומא, והחיים הפוליטיים הפכו אלימים יותר ויותר (דוגמה מפורסמת לכך היא קשר קטילינה). על רקע האלימות הגוברת והמחלוקות הסיעתיות בתוך המעמד השליט (הנוביליטאס) חברו שלושה פוליטיקאים רומאים בשנת 60 לפנה"ס ליצירת ברית הידועה בשם הטריומווירט הראשון. היו אלה גנאיוס פומפיוס מגנוס - המצביא המפורסם ביותר ברומא בעת כינון הטריומווירט, מרקוס ליקיניוס קראסוס - האיש העשיר ביותר ברומא ומי שדאג לממן את מסעי הבחירות של יוליוס קיסר, ויוליוס קיסר עצמו. לחיזוק הברית השיא קיסר את בתו יוליה לפומפיוס, ברית נישואין שנהגתה לצרכים פוליטיים אך הולידה אהבה גדולה בין בני-הזוג. הטריומווירט היה חסר כוח פוליטי רשמי, ונאלץ לפעול מאחורי הקלעים להשגת קולות בבחירות תומכיהם למשרות פוליטיות.
הברית הפוליטית עם הכוחות החשובים ברפובליקה הרומית הייתה בעלת חשיבות עליונה לקיסר. בשלב הראשון הבטיחה לו הברית את הקונסולאט של שנת 59 לפנה"ס, ובשלב השני את הפיקוד הצבאי הבכיר לו התאווה. בהמשך הבטיחה הברית את עורפו הפוליטי ברומא בזמן שנלחם בגאליה, מכיוון שאלמלא הברית יכול היה הסנאט להפסיק את מסע הכיבושים כרצונו. הברית הייתה בעלת עוצמה פוליטית רבה (כדבריו של סווטוניוס: דבר לא נעשה ברפובליקה בלי הסכמתם). עם זאת, שלושת הטריומווירים לא שלטו באופן מוחלט בפוליטיקה הרומית, והיה עליהם להמשיך ולטפח יחסים טובים גם עם פוליטיקאים זוטרים יותר.
לפני שקיבל את הפיקוד הצבאי בגאליה היה אמנם קיסר פוליטיקאי רומי חשוב מאוד, אך עדיין נזקק לניצחון צבאי גדול כדי לבסס את מעמדו בשורה הראשונה של דברי-ימי רומא. מעבר לרצונו לזכות במצעדי ניצחון (הוא ויתר על כבוד זה בשנת 60 לפנה"ס עם שובו מספרד, בשל חישובים פוליטיים), קיסר קיווה שהישׂג צבאי גדול ומרשים יעניק לו הון פוליטי יקר ערך, ימלא את קופתו, וייצר גרעין נאמן של חיילים, שיזכו לטובות הנאה חשובות הודות לקשר שלהם עם המצביא. כיוון שבמהלך המאה הראשונה החלו מצביאים מנצחים לחלק חלקות קרקע חקלאית לחייליהם בתום שירותם, לאות הוקרה על השירות הנאמן, הפכה תמיכת החיילים בפוליטיקה הרומית האלימה לחשובה לא פחות מההון הפוליטי שנצבר כתוצאה מהניצחון. בנוסף לכך, על אף שזכה מלכתחילה לפיקוד צבאי יוצא דופן של חמש שנים, התברר עם הזמן שיש צורך בהארכת הפיקוד כדי להשלים את כיבוש גאליה – משׂימה פוליטית שהצריכה מאמץ מרוכז ומתמשך.
למרות כוחו של הטריומווירט היו לקיסר אויבים פוליטיים בעלי עוצמה רבה. טריבון הפלבס פובליוס קלודיוס פולכר, בן החסות של קראסוס, ניסה לחזק את מעמדו על ידי התקפות על פומפיוס וכך היה עשוי להחליש את הברית ביניהם. קאטו הצעיר, נציגה הבולט של הסיעה השמרנית, התקיף את קיסר עוד בזמן היותו קונסול ברומא והחריף את התקפותיו כשקיסר היה עסוק במלחמה בגאליה.
אויביו הפוליטיים של קיסר ניסו לערער את הברית האסטרטגית בין קיסר לשני שותפיו ולפגוע במינוי שניתן לו, הודות לו יכול היה להמשיך במסע הכיבושים הנרחב. הסכנה הגדולה ביותר ארבה לקיסר בשנת 56 לפנה"ס, כאשר שני הקונסולים של אותה שנה – גנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס ולוקיוס מארקיוס פיליפוס – ניסו למנות אדם אחר למושל גאליה טרנסאלפינה. כדי להתמודד עם האיום נפגשו הטריומווירים בלוקה בשנת 56 לפנה"ס והחליטו שקראסוס ופומפיוס ירוצו למשרת הקונסול. בחירתם הסירה את האיום שנשקף לקיסר. כמו כן הסכים הסנאט לשלם את שכרם של הלגיונות שגויסו ללא אישור מוקדם ממנו.
כדי לשמור על האינטרסים שלו, דאג יוליוס קיסר לרצות את שתי הקבוצות. מצד אחד דאגו בעלי בריתו, חבריו לטריומווירט, שלא יקום כוח פוליטי בעל השפעה שיש בו כדי לאיים עליו. הוא דאג לשלוח מקורבים נאמנים שיעשו נפשות עבורו בקרב הפוליטיקאים ואף ניסה לחזק את בריתו עם הטריומווירים האחרים. כך למשל שחרר את פובליוס, בנו של קראסוס, עם כוח פרשים גדול למען מסעו למזרח נגד האימפריה הפרתית. כדי לפייס את המוני העם, הפיץ קיסר בתדירות גבוהה בשורות אודות ניצחונותיו על ה"ברברים", שפורסמו בספרו "מלחמת גאליה". בספרו זה דאג לשבח את מעשיהם של הלוחמים הרומים שהגיעו מתוך דלת העם ובייחוד את הקנטוריונים, שגם הם לא נמנו עם העלית הרומית.
הטריומווירט נסדק בשנת 54 לפנה"ס עם מותה של יוליה, אשת פומפיוס. פומפיוס אהב אותה עד מאוד ומותה גרם לו צער רב. מותו של קראסוס בקרב חרן בשנת 53 לפנה"ס היווה מכה קשה נוספת לברית זו. אחרי מות יוליה החל פומפיוס להתרחק בהדרגה מיוליוס קיסר. סופה של הברית הגיע בפיצול בין קיסר לפומפיוס והתלקחות מלחמת אזרחים חדשה ברומא.
גאליה.
הגאלים היו אוסף שבטים ממוצא קלטי שלא התאחדו לעם אחד בעל מוסדות שלטוניים ייצוגיים וצבא אחיד. השבטים היו גדולים למדי וכללו עשרות אלפי ולעיתים מאות אלפי אנשים. הגאלים נלחמו אלה באלה באותה הקלות שבה נלחמו נגד שכניהם. חלק מהשבטים היו בעלי השפעה גדולה יותר ושלטו על שבטים אחרים. עם זאת, לגאלים היו מאפיינים תרבותיים משותפים כגון השפה הגאלית, הדת הקלטית ועוד. לא כל השבטים הגאלים התנגדו לקיסר, וחלק ניכר מהם שיתפו פעולה עם הכוח הכובש ואף נלחמו לצדו. הרומאים כינו אמנם בהתנשאות את הגאלים ברברים, ואמנם הגאלים לא המציאו כתב משלהם, אך בכל זאת היו אלו בעלי תרבות מתקדמת למדי, בעלי חקלאות מפותחת, והיו ידועים כאמני צורפות, הצטיינו בעיבוד מתכת וייצרו כלי נשק טובים.
לדברי קיסר, בתקופה זו הייתה גאליה מחולקת לשלושה אזורים: גאליה בלגיקה בצפון מערב, גאליה אקוויטניה בדרום מערב וגאליה קלטיקה במרכז, שהיא החלק הגדול ביותר. לאחר הכיבוש הפכו אזורים אלה לפרובינקיות רומיות. השבטים הגאלים היו מורכבים מקלאנים גדולים; הקלאנים פעלו בדרך כלל במשותף במסגרת השבט, אך התקיימה גם פוליטיקה עצמאית ברמת הקלאן. מבחינת ממשל, נשלטו חלק מהשבטים על ידי מלך וחלק על ידי מועצה נבחרת. ככל שנחשף השבט להשפעה רומית-יוונית רבה יותר, כך הייתה השפעת השלטון הנבחר גדולה יותר ושיטת ממשל זו אפיינה יותר את שבטי דרום גאליה ומרכזה. בשבטים שפחות נחשפו הייתה הנטייה לעבר שלטון מלוכני, וצורת שלטון זו אפיינה יותר את השבטים הצפוניים של הבלגים. הקבוצה החברתית החשובה ביותר הייתה האריסטוקרטיה, שהתחלקה לשני חלקים: הדרואידים, שהיו כוהנים, והאצולה הלוחמת.
למרות המגעים הכלכליים והתרבותיים עם היוונים ועם הרומים, לא חדרה השפעת התרבות הקלאסית לעומק החברה הגאלית. עם זאת, מבחינות רבות היו הגאלים דומים לרומאים. בדומה לרומאים, התגוררו הגאלים בדרך כלל במרכזים עירוניים גדולים שקיסר קרא להם אופידה וקיימו יחסי מסחר עם רומא. השכבות העליונות בגאליה הכירו היטב את אורח החיים הרומי, והדבר הקל על השתלבותם באימפריה הרומית לאחר הכיבוש.
בגאליה אקוויטניה התגוררו שבטים קלטים שהם האבות של הבסקים המודרניים. שבטים אלה הושפעו הן מהגאלים בגאליה קלטיקה והן משכניהם מחצי האי האיברי. בגאליה אקוויטניה התגוררו ארבעה-עשר שבטים גדולים ועוד שבטים קטנים יותר. כיוון שהקרקע שליד חופי הים הייתה חולית, היא איפשרה בעיקר את גידולו של הדוחן והתאימה פחות לגידול החיטה. הקרקע בפנים הארץ הייתה עשירה יותר והיו בה מרבצי זהב גדולים. בימיו של יוליוס קיסר היה שטחה של גאליה אקוויטניה קטן יחסית: גבולה הדרומי היה רכס הפירנאים, גבולה המערבי עבר באוקיינוס האטלנטי והגבול הצפון-מזרחי היה נהר הגארון שאורכו כ-600 ק"מ, אשר זורם בצורה אלכסונית מדרום לצפון מערב ונשפך לתוך מפרץ ביסקיה ליד בורדו המודרנית.
גאליה קלטיקה הייתה החלק הגדול ביותר בגאליה, ובה ישבו מרבית השבטים והתגוררו בני התרבות הגאלית המקוריים. האזור היה עשיר בכרי מרעה ובקרקע טובה לחקלאות. לימים, תחת שלטונו של אוגוסטוס, חולקה גאליה לוגדוננסיס (כפי שנקראה גאליה קלטיקה בימי הפרינקיפאט) וחלק גדול ממנה הועבר לאקוויטניה.