בשנת 1948 נודע לאזרחי נאנג'ינג על מצבם הקשה של משפחת ראבה והם אספו במהירות כ-2,000 דולר (שווה ערך לכ-19 אלף דולר היום). ראש עיריית נאנג'ינג עצמו נסע לגרמניה והביא מלאי רב של מזון למשפחתו של ראבה. מאז כל חודש שלחו תושבי ננקינג משלוחי מזון למשפחת ראבה עליה הגיב ראבה במכתבי תודה רבים.
מותו.
ראבה נפטר בשנת 1950 משבץ בגיל 68. בשנת 1997 הועברה אבן המצבה שעל קברו אל מקום של כבוד באתר ההנצחה לטבח בנאנג'ינג.
בשנת 2005 ביתו לשעבר של ראבה בנאנג'ינג שופץ והפך לאתר ההנצחה לאזור הביטחון הבינלאומי על שם ג'ון ראבה בנאנג'ינג.
תיעוד.
יומניו תורגמו והתפרסמו באנגלית בשם "האיש הטוב מנאנג'ינג" . בשנת 2009 יצא לאור סרט על פועלו בשם "City of War: The Story of John Rabe".
לוחמה הררית
לוחמה הררית (באנגלית: Mountain warfare נקראת לעיתים גם לוחמה אלפינית או ארקטית) היא לוחמה בשטחים הררים או בעלי תנאי מזג אוויר ארקטי וטופוגרפיה קשים.
אופי הלוחמה ההררית מהווה אתגרים נוספים מעבר ללחימה עצמה, בהם התמודדות עם תנאי מזג האוויר (שלג, רוחות עזות, טמפרטורות נמוכות וכדומה), תנועה במדרונות, קושי בלוגיסטיקה ואספקה, קושי בפינוי וסיוע רפואי, לחימה מול אויב בעמדות גבוהות ומחופרות וכדומה. לאזורים אלו לעיתים ישנה חשיבות צבאית רבה בתור אזורים אשר לא מאפשרים פעילות צבאית מלאה, אך עם זאת מעניקים נכס אסטרטגי חשוב.
משום החשיבות הרבה צבאות רבים בעולם פיתחו שיטות ללחימה הררית, מאמנים כוחות מיוחדים בסוג זה של לחימה ואף מחזיקים מספר יחידות המאומנות במיוחד ללחימה מסוג זה. בין היתר ניתן למנות את יחידת האלפיניסטים של צה"ל (המאומנת ללחימה בעיקר בחרמון ורמת הגולן), הדיוויזיה ההררית ה-10 של צבא ארצות הברית, חיילי ה-'אלפיני' האיטלקים, ה-'גבירגסייגר' הגרמנים והאוסטרים וה-'שאשור אלפינס' הצרפתים.
היסטוריה.
עקרונות הלוחמה ההררית המודרנית התפתחו בעיקר במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר יחידות הרריות בעיקר גרמניות, צרפתיות ואיטלקיות נלחמו בהרי האלפים ויחידות הצבא העות'מאני והצבא הרוסי נלחמו בהרי הקווקז. מערכות אלו בשטחים הרריים הראו את החשיבות הרבה לאימון נכון וציוד מתאים ליחידות הרריות, הזירה ההררית לא הייתה שולית במערכה ולעיתים הישגים בזירה זו היו בעלי חשיבות אסטרטגית גבוהה (כך למשל החזית האיטלקית במלחמה התנהלה כמעט כולה בהרי האלפים). במלחמת העולם השנייה הוקמו מספר רב של יחידות הרריות בעיקר בגרמניה הנאצית הן באס אס והן בוורמאכט לצד מדינות נוספות. במהלך המלחמה באירופה, מערכות רבות התנהלו בשטחים הרריים בהם הלחימה באזורים הצפון אירופאים בסקנדינביה ופינלנד, הלחימה באלפים, הרי הקווקז ואזורים הררים נוספים.
בשנים שלאחר מלחמות העולם, מערכות שונות מסביב העולם היו בעלות אופי הררי; בהם ניתן למנות את הלחימה בחבל קשמיר בין הודו לפקיסטן, מלחמת פוקלנד בין בריטניה לארגנטינה ולאחרונה גם הלחימה באזורים ההררים באפגניסטן. במהלך הכיבוש הסורי של החרמון במלחמת יום הכיפורים, כבשו כוחות הקומנדו הסורי את מוצב החרמון הישראלי על ידי הסקה של הכוחות מעבר לקו הגבול. במהלך המלחמה נעשו מספר ניסיונות לשחרר את המוצב, אך רק לאחר מספר ניסיונות כושלים הוא שוחרר לבסוף. קרבות אלו הם דוגמה לקושי הרב שבלחימה הררית עם תנועה בנתיבים צרים, לעיתים באופן חשוף לאויב ולחימה כנגד אויב מחופר בעמדה גבוהה.
יחידות הרריות עיקריות.
איטליה.
באיטליה, רוב הגבול הצפוני של המדינה שוכן למרגלות רכס הרי האלפים, בנוסף לחלקים הרריים רבים במדינה, כך שבצבא האיטלקי ישנה מסורת וותיקה של לוחמה הררית. הלוחמים ההררים באיטליה נקראים 'אלפיני' (Alpini; ביחיד 'אלפינו'), יחידות ראשונות של כוחות אלו נוסדו בשנת 1872 כדי להגן על הגבול הצפוני. חיילים אלו מזוהים עם סמל 'הלהבה הירוקה' והם עונדים נוצת מצנפת בצבע שחור.
כיום מרוכזים הכוחות האלפינים בשתי חטיבות: הבריגדה האלפינית יוליה והבריגדה האלפינית טאוריננסה, שתיהן תחת פיקוד 'הפיקוד הכוחות האלפינים'. בנוסף לשתי החטיבות, 'הרגימנט האלפיני המוצנח הרביעי' הוא רגימנט עצמאי הפועל לצדן ומאומן כיחידת כוחות מיוחדים בתקיפה מוטסת ולחימה בשטחים קשים (דומה ביכולותיו לריינג'רס של ארצות הברית).
ארצות הברית.
בצבא ארצות הברית ניתן למנות במיוחד את הדיוויזיה ההררית העשירית בתור היחידה ההררית העיקרית של הצבא, לצד 'חטיבת חיל הרגלים ה-86' של המשמר הלאומי, שתיהן ממוקמות בצפון מערב ארצות הברית במדינת ניו יורק וניו אינגלנד בהתאמה.
לצד יחידות אלו, חלקים רבים בזרועות הכוחות המזוינים עוברים אימוני לוחמה הררית באחד מארבעה בסיסי אימונים ייעודיים; 'בית ספר לאימונים מבצעיים של כוחות מיוחדים בלוחמה הררית מתקדמת' (SFAMOS) בקולורדו, 'בית הספר ללוחמה הררית של הצבא' בורמונט, 'מרכז האימונים ללוחמה צפונית' (NWTC) באלסקה, ו-'מרכז האימונים ללוחמה הררית' של חיל הנחתים בקליפורניה.
גרמניה ואוסטריה.
באופן היסטורי חיילי הלוחמה הררית נקראים גבירגסייגר (Gebirgsjäger; קלעים הרריים), לרוב יחידות חיל רגלים קל אשר אומנו בלוחמה הררית, לעיתים החיילים גויסו מאזורים הרריים כמו בוואריה בדרום גרמניה. כיום בצבא הגרמני (הבונדסוור), היחידות ההרריות צומצמו לכדי 'חטיבת הקלעים ההררית ה-23' (Gebirgsjägerbrigade 23) לצד מתקן אימונים צבאי ומספר יחידות סיוע קטנות.
אוסטריה חולקת הרבה מהמורשת של הלוחמה ההררית עם גרמניה, מאז שלחמו האחת לצד השנייה במלחמת העולם הראשונה. גם בצבא האוסטרי צומצמו היחידות ההרריות לכדי חטיבה אחת; 'חטיבת הקלעים ה-6' (6th Jägerbrigade) אשר יושבת באינסברוק, מערב אוסטריה.
הודו.
מאז עצמאותה של הודו נלחמו כוחות הצבא שלה במספר מערכות באזורים ההררים של צפון וצפון-מערב הודו, בהם מלחמת הודו–סין (1962) והמלחמה הקרגילית (1999 - כיום) עם פקיסטן, זאת לצד מספר קרבות ותקריות בעיקר לאורך הגבול המתוח עם פקיסטן. כתוצאה מכך, הודו מחזיקה כיום בצבאה את אחד מכוחות הלוחמה ההררית הגדולים בעולם עם 11 דיוויזיות (8 דיוויזיות הרריות, 2 דיוויזיות תקיפה הררית ודיוויזיית חיל רגלים אחת המאומנת ללוחמה הררית) והיא אולי בעלת היכולות והניסיון הרב ביותר בתחום זה.
צבא הודו מגייס רבים מהחיילים ליחידות אלו מהאזורים ההרריים בצפון הודו בהם מאזור אוטראקהאנד ועם הגורקה הנפאלי. משום הניסיון הרב של כ-50 שנים בלוחמה הררית בהודו, צבאות שונים בעולם עושים שימוש ביכולות ושיטות האימון שם.
ישראל.
במהלך מלחמת יום הכיפורים והקרב על החרמון, הפנימו בפיקוד צה"ל את הצורך ביחידה מאומנת ללוחמה בשטחי החרמון, על היעדים האסטרטגים הרגישים שבשטחו. כתוצאה מכך, במהלך השנים הוקמה יחידת האלפיניסטים שכיום פועלת כיחידת מילואים של יוצאי יחידות מיוחדות ומתאמנת בעיקר במהלך חודשי החורף, כשתנאי מזג האוויר קשים יותר בחרמון. מלבד יחידת האלפיניסטים, יחידות מיוחדות נוספות ואף יחידות חיל רגלים בצה"ל עוברות אימוני לוחמה באזורים הרריים ובהם גם בחרמון.
בדומה ליחידות דומות בעולם, גם האימונים ההרריים בצה"ל כוללים שיטות הישרדות, הסוואה ולחימה בתנאים קשים, לצד עבודה עם כלים וציוד מיוחדים בתנאים הייחודיים.
צרפת.
צרפת החלה להקים יחידות לוחמה הררית מהמחצית השנייה של המאה ה-19, בעיקר כתגובה לאיחוד איטליה והרצון להגן על הגבול ההררי אל מול חיילי האלפיני האיטלקים. בשנת 1888 הוקם 'קורפוס החיילים ההרריים' אשר אימן וסיפח אליו 12 מבין 31 גדודי הרובאים הקלים (Chasseurs à Pied; "ציידים\רובאים רגליים"), חיילי היחידות ההרריות קיבלו במהלך השנים את השם 'ציידים אלפיניים' (Chasseurs alpins; "שאסור אלפאן"). חיילים אלו מאופיינים בין היתר בענידה של כומתה רחבה המכונה 'טארט'.
כיום מאוגדות יחידות הלוחמה ההררית הצרפתיות לכדי 'חטיבת חיל הרגלים ההררי ה-27' (Brigade d'Infanterie de Montagne), אשר כוללת בתוכה את הגדוד השביעי, הגדוד ה-13 והגדוד ה-27. לצד אלו משרתות בכוחות המזוינים של צרפת יחידות הרריות נוספות: 'רגימנט הארטילריה ההררית ה-93', 'רגימנט השריון הקל ה-4', 'רגימנט ההנדסה ה-2' (לגיון הזרים) ושתי יחידות של הז'נדרמריה המוקדשות לחילוץ והצלה ומשימות שיטור.
סידני אלטמן
סידני אלטמן (באנגלית: Sidney Altman; 7 במאי 1939 – 5 באפריל 2022) היה ביולוג מולקולרי אמריקאי, יהודי יליד קנדה, פרופסור לביולוגיה מולקולרית, וביולוגיה של התא והתפתחותית באוניברסיטת ייל. אלטמן היה חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1989 יחד עם תומאס צ'ק בעד חקר התכונות הקטליטיות של ה-RNA") RNA הקטליטי"). תגליתו של אלטמן משנת 1983 הייתה כי ה-RNA, וליתר דיוק tRNA איננו רק נשא של מידע גנטי אלא יכול להפעיל תגובות ביולוגיות - פועל כביו-קטליזטור. תגלית זו פתחה אפשרויות מחקר, כולל לגבי מוצא החיים.
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות.
סידני אלטמן נולד בשנת 1939 במונטריאול, קוויבק, קנדה, כבנם השני של מהגרים יהודים ממזרח אירופה. אביו, ויקטור אלטמן, היה עובד בקולחוז באוקראינה והיגר לקנדה כדי לעבוד בחווה חקלאית. מאוחר יותר הוא פרנס את משפחתו מחנות מכולת בשכונת נוטר דאם דה גראס במונטריאול. האם, ריי ארלין, ילידת ביאליסטוק, פולין, היגרה בגיל 18 עם אחותה, למדה אנגלית ועבדה כפועלת בבית חרושת לטקסטיל.
המשפחה חיה בתנאים צנועים ואלטמן נהג לומר מאוחר יותר: "מהם (מההורים) - למדתי כי עבודה קשה בסביבה יציבה יכולה להפיק רווחים, אפילו עולים בכמויות אינפיניטזימליות". בילדותו העריץ אלטמן את אלברט איינשטיין, סופרים, כוכבי בייסבול והוקי קרח.
שנות הלימודים והתחלת הקריירה המדעית.