הלאיקו התפתח מסגנון הרבטיקו בשנות ה-50, כאשר הבוזוקי, כמו בסגנון הרבטיקו, היווה את כלי הנגינה העיקרי שלו. בהתפתחותו שילב הלאיקו מקצבים ערביים, טורקיים והודיים והפך לסגנון מוזיקלי קצבי ושמח, לעומת הרבטיקו האיטי והנוגה. דבר זה התאפשר לאחר שבשנת 1953 המוזיקאי מנוליס חיוטיס הוסיף שני זוגות מיתרים לבוזוקי. גם התכנים של שירי הלאיקו השתנו. נושאים כמו שימוש בסמים, אלכוהוליזם וסבלות החיים, שהיו אופייניים לרבטיקו פינו את מקומם לנושאים רומנטיים. נושא העוני נשאר נושא מרכזי בשירי לאיקו אך נראה כדבר שניתן להתגבר עליו, ולא כעול כפי שמתארים שירי הרבטיקו.
בניגוד לרבטיקו, שהיה משויך לשכבות הסוציואקונומיות החלשות ביוון, הלאיקו התחבב על כל שכבות האוכלוסייה היוונית. העם היווני שהיה שרוי בעוני עד לסוף שנות ה-40 עקב מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים ביוון, החל לצאת מהעוני ולצרוך מוזיקה. חברות תקליטים הפיצו את מוזיקת הלאיקו ושירי לאיקו הושמעו בתחנות רדיו ונוגנו בטברנות.
בעקבות הפופולריות של סגנון הלאיקו מלחיני "מוזיקה קלה" כמו מיכאליס סוגיול וניקוס גונאריס הוסיפו את הבוזוקי, שעד כה היה בזוי על ידי השכבות הסוציואקונומיות הגבוהות, ללחניהם. הם שילבו אותו עם אלמנטים של מקצבי רבטיקו כגון "זבקיקו" ו"חסאפיקו". מלחיני רבטיקו כמו וסיליס ציצאניס ויורגוס מיצאקיס אימצו אופי יותר קליט בכתיבת לחניהם.
בשנות ה-60 נוצרו בלאיקו זרמים שונים. מלחינים גדולים כמו מיקיס תאודוראקיס ומאנוס חג'ידאקיס יצרו סגנון אמנותי בלאיקו והביאו אותו לתודעה העולמית. סוגים שונים של לאיקו הפכו לעיניין שבשגרה במועדוני לילה, בהם כיכבו זמרי לאיקו כמו סטליוס קזנג'ידיס וסטראטוס דיוניסיו.
בשנות ה-60 וה-70 נושאי חברה ופוליטיקה נעשו פופולריים גם הם בשירי לאיקו, כמו בשיריו של יורגוס דאלארס.
לאיקו מודרני.
בשנות ה-80 הלאיקו הושפע מסגנונות מערביים כמו השאנסון הצרפתי ותרבות הזמרים-היוצרים האירופאים. בהמשך, ההשפעה המערבית על הלאיקו גדלה וסגנונות כמו פופ, רוק ודאנס שולבו בלאיקו ויצרו זרם חדש המכונה "לאיקו-פופ", "לאיקו עכשווי" או "לאיקו מודרני".
סגנון הלאיקו המודרני נבדל מהסגנון הקלאסי ומאופיין בשימוש באמצעים מוזיקליים מודרניים כמו מגברים וסינתיסייזרים, ובכלי נגינה אלקטרוניים כמו קלידים וגיטרה חשמלית.
הלאיקו המודרני נחשב לסגנון מוזיקלי עיקרי ביוון. תרבות המוזיקה היוונית המסורתית של מועדוני הלילה ממשיכה גם כיום כשזמרי לאיקו רבים ומפורסמים מופיעים בהם.
פאטמה מרניסי
פאטמה מרניסי (בערבית: فاطمة مرنيسي; 1940 – 30 בנובמבר 2015) הייתה סוציולוגית, סופרת, חוקרת ואינטלקטואלית פמיניסטית מרוקאית. מרניסי נחשבה לאחת הנשים החלוצות בהגנה על זכויות האישה הערבית ובמאבק למען השגת שוויון מגדרי.
ביוגרפיה.
מרניסי נולדה בשנת 1940 למשפחה עשירה שבבעלותה קרקעות רבות, ונחשבים למומחי חקלאות. את ילדותה בילתה באחד ההרמונות בעיר פאס שבמרוקו. היא גדלה בסביבה אסלאמית סגורה, בעולם שכפה עליה הגבלות, בנה סביבה חומות וגדרות והפעיל בקרה קפדנית על נשים. בילדותה רשם אותה אביה לאחד מבית הספר הפרטיים הראשונים שהוקמו במטרה שילדי הלאומניים לא ילמדו בבתי הספר הקולוניאליים הצרפתיים.
היא המשיכה את לימודיה בעיר רבאט בבית ספר צרפתי לבנות. ב-1957 זכתה במלגה ללימודים לאוניברסיטת הסורבון בפריז. שם למדה מדע המדינה. מאוחר יותר עברה ללמוד בארצות הברית, באוניברסיטת ברנדייס שם קיבלה את הדוקטורט שלה בסוציולוגיה.
בשנים 1974–1981 עבדה באוניברסיטת מוחמד החמישי שברבאט, שם כיהנה כמרצה בפקולטה לספרות. היא לימדה מגוון נושאים כגון מתודולוגיות, סוציולוגיה של המשפחה ופסיכולוגיה. היא שימשה חברה במועצת אוניברסיטת האומות המאוחדות. כיהנה כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ברבע האחרון של המאה, אולי כמשקל נגד להתחזקות זרמים אסלאמיים פונדמנטליסטיים במדינות מוסלמיות שונות, הצטרפו גם כותבות פמיניסטיות חילוניות לעיסוק בטקסטים הקדומים במגמה לפרשם מחדש. אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא ספרה של פאטמה מרניסי Mernissi 1994) Women and Islam: An Historical and Theological Enquiry). במקביל, התפתח בשנות התשעים של המאה ה-20 זרם המכונה פמיניזם אסלאמי המונהג בידי נשים מוסלמיות משכילות; אלו עוסקות בקריאה של המקורות הראשוניים במגמה לפרש מחדש פסוקים שפורשו בעבר כפוגעים בנשים, וכדי להדגיש פסוקים ואמירות התומכים בשוויון בין המינים (Badran 2002: 17-23).
הסופר פריד שאקר אמר שפאטמה מרניסי נחשבת לאישה פורצת דרך, ונחשבת לאחת החוקרות הייחודיות בזרם הפמיניזם האסלאמי. היא עסקה בנושא האישה ובמערכות היחסים שלה והשפעתה על נושאים וסוגיות חברתיות מרכזיות. במקביל לעבודתה המחקרית היא הנהיגה מאבק אזרחי למען שוויון זכויותיהן של נשים. היא הפגינה אומץ לב בעיסוקה בנושאים מעוררי מחלוקת וויכוח אינטלקטואלי, כמו מעמד האישה באסלאם, נושא מורכב עליו משתלטות מסורות, אמונות טפלות, מיתוסים ומנהגים סלפים הסותרים את ערכי הדת והוראותיו.
בתחילת דרכה טענה שהדיכוי בחברות הערביות המוסלמיות נגרם בשל גורמים היסטוריים ופוליטיים. בנוסף טענה שלאורך ההיסטוריה האסלאמית היו תקופות בהן הנשים מילאו תפקידים חברתיים משמעותיים וחשובים. היא מצביעה על השיח המבטל והמעלים את השיח ההיסטורי שמאפשר לנשים ערביות להתקדם, להתפתח ולהופיע בצורה טובה יותר.
כסוציולוגית עשתה מרניסי עבודת שטח בעיקר במרוקו. בשנות השבעים המאוחרות והשמונים המוקדמות ערכה ראיונות על מנת למפות עמדות רווחות בנושא נשים ועבודה. היא ערכה מחקר סוציולוגי לאונסק"ו וארגון העבודה הבינלאומי, כמו גם לרשויות המרוקאיות.
מחקריה.
ספריה של מרניסי תורגמו לאנגלית, ערבית ושפות אחרות. למרניסי הישגים ספרותיים ומחקריים משמעותיים בתחומי המחשבה, המגדר, מחקר מדעי והיסטורי. במחקריה ניסתה מרניסי לטפל בבעיה של הנשים בעולם הערבי המוסלמי בצורה רצינית ונועזת. כשהיא ניצבת ומתנגדת לרעלה, מביאה דעות, רעיונות, פרשנויות ומסקנות המבוססות על מקורות מסורתיים רבים. בספריה תיארה את דיכוי הנשים כבעיה סוציולוגית חברתית והתייחסה אליה כוירוס התוקף את הגברים בעולמנו, חודר למוחותיהם וגורם להם לראות באישה שאמורה להיות השותפה שלהם והשווה להם, שפחה. היא חקרה את קו המחשבה הגברי והיחס לנשות המאה ה-21, ניתחה את מצבן של הנשים לאורך ההיסטוריה המרוקאית במיוחד, כשהיא חושפת מנהגים שכפו על הנשים לחיות בצלו ותחת חסותו המדכאת של הגבר. בספריה ביקרה את העריצות הזכרית שקיבלה צורות שונות במשך הדורות.
בספרה "מעבר לרעלה - דינאמיקה של גברים ונשים בחברה המוסלמית" (Beyond the Veil: Male-Female Dynamics in a Muslim Society) שיצא בשנת 2011, התייחסה לנושא הרעלה מתוך החברה המרוקאית, האסלאמית, בעלת האופי המסורתי הסלפי המתחדש בפונדמנטליזם הדתי והתרבותי. היא בחנה את ההבדלים בין המושגים והתפיסות המערביות לאלו המוסלמיות המסורתיות אודות מיניות נשית, במטרה למשוך תשומת לב לשורשים התרבותיים של דיכוי הנשים בעולם המוסלמי. מרניסי טענה שהפילוסוף הערבי אבן רושד בזמנו ראה ברעלה צרה חברתית, שאינה מאפשרת לחברה להתקדם ולשבור את הקיפאון בו היא שרויה, כל עוד חצי מהחברה, היינו הנשים, אינן עושות דבר התורם להתקדמותן והתקדמות החברה שלהן. היא טענה שהרעלה ובידודן של הנשים נבע מרצון לשלוט באיום הפוטנציאלי לסדר החברתי הקיים. מרניסי מראה בספרה כי המסורת הכללית של הפרדה בין גברים לנשים הנהוגה במדינות ערב ובאסלאם מיושמת בצורה קפדנית יותר מכפי שהתכוונה ההלכה המקורית. לדוגמה, חקר הקוראן מראה כי בימי הנביא השתתפו נשים במרחב הציבורי הפוליטי ללא רעלות. השימוש ברעלה ייחד את נשות הנביא ונועד להבדילן משאר הנשים, אולם הפך במרוצת הזמן למנהג.
בספר טענה מרניסי שהחיים המיניים בעולם המוסלמי הם מתוחמים במובן הזה שהם מחולקים לשתי זירות: ציבורית ופרטית. הספרה הציבורית היא זו הגברית והרציונלית והקשורה לענייני ציבור, מדינה ואומה. החיים הפרטיים כוללים כל מה שקשור למין, הריון ולידה. כל חדירה של אישה לספרה הציבורית-גברית אמורה להיות מלווה בלבוש הולם (כמו כיסוי הראש) אחרת היא מסכנת את פרטיותה ואת הסדר הקיים בחיים הציבוריים. יתרה מזו, המבט, בחשיבה האסלאמית, מקבל התייחסות מיוחדת מאחר שהוא נחשב למקור הנאה לא פחות מהאיבר המיני, והתבוננות על אישה אחרת יכול להיתפס (באופן מטאפורי) כזנות. לכן, מבט על אישה יכול להוות פגיעה בכבודה. מכאן ביותה וכניעותה המינית, וריתוקה לבית שלא תפיץ את הפיתוי (אל-מרניסי, المرنيسي, 2007).
בספרה "ההרמון הפוליטי" (Le harem politique) שיצא לאור ב-1987. היא דנה במעמד הפוליטי של נשים במחשבה האסלאמית. היא העלתה נושאים ושאלות כמו: האם יש זכות לאישה לקבל תפקיד של מנהיגה? ואם חלק מהנשים עשויות לקבל תפקידי הנהגה בחברה האסלאמית כמו עאישה אשתו של הנביא מוחמד ואחרות? האם זו סטייה מהכללים? והיא מספקת גם תשובות. מרניסי קוראת לצורך לחדש ולעדכן את החברה הערבית המוסלמית על בסיס של המוסר האסלאמי, ומתריעה נגד הדאגה המופרזת לאישה מהמודרניות ומשילובה בפוליטיקה.