הוא היה מראשוני המתנגדים לתנועת המוסר ופרסם מאמר בשם "התורה והמוסר" נגד התנועה, בתגובה למאמרו פרסם הרב נחום גרינהויז, רבה של טרוקי, מאמר תגובה חריף, תחת הכותרת "שבקיה רבי מאיר לחסידותיה" [=עזב רבי מאיר את חסידותו].
בין השנים ה'תר"ן-תרנ"ה (1890-1895) כיהן כרבן של העיירות קרליץ ולכוביץ'. ובשנת תרנ"ה חזר לסלוצק והתיישב בה כחבר קהילה מן המניין. הוא נפטר בסלוצק בכ' באייר תרע"א, 18 במאי 1911.
בנו, רבי יוסף פיימר, נולד י"ט באדר ב' תרל"ה בברזין, סירב לכהן ברבנות סלוצק ולכן שימש רב אזורי של קהילת ה"בעלי-בתים" בסלוצק, בין השנים תר"ס-תרפ"ב. בשנת ה'תר"ף (1920) נשרף ביתו בסלוצק שבו היו כל כתביו של אביו. הוא היגר לארצות הברית ונפטר בברוקלין בראש חודש כסלו תרצ"ט.
זבורטורול
זבורטורול (ברומנית לפי כתיב ארכאי Sburătorul) היה מגזין ספרותי רומני והחוג הספרותי שהתגבש סביבו, שדגל בקידום מגמות וסגנונות מודרניים בספרות הרומנית. מנהיגו היה מבקר הספרות אאוג'ן לובינסקו. עם הזרמים הספרותיים שמצאו בו כר פורח ניתן למנות את הסימבוליזם, הריאליזם בעל שורשים עירוניים והאוונגרד. המגזין הוקם באפריל 1919 ונשא כתת-כותרת את המלים Revista literară artistică şi culturală "כתב עת ספרותי, אמנותי ותרבותי". "זבורטורול" יצא לאור בתקופות אפריל 1919 - מאי 1921 ומרץ 1926 - יוני 1927. בתקופה ספטמבר 1921 -דצמבר 1922 הופיע שבועון בשם "זבורטורול ליטראר" (Sburătorul literar)
בתקופה האחרונה להופעתו התגייס "זבורטורול" בפולמוס עם חסידי הסגנון השמרני-מסורתי יותר, שהתקבצו בעיקר סביב המגזין "סמנטורול" שבניהולו של ניקולאיה יורגה.
לובינסקו עצמו חלק, בין היתר, על השקפתו האתנוצנטרית של יורגה בנוגע להיסטוריה הרומנית בימי הביניים.
עם העורכים והכותבים ב"זבורטורול" נמנו אנשי ספרות ידועים ברומניה, כמו ג'ורג'ה קלינסקו, ולדימיר סטראינו, פרספסיצ'וס, יון מינולסקו, ליביו רבריאנו, קמיל פטרסקו, הורטנסיה פפדאט-בנג'סקו, אנטון הולבן, יון בארבו ואחרים. לחלקם כדוגמת יון בארבו, קמיל פטרסקו, אילריה וורונקה, אנטון הולבאן, ג'ורג'ה קלינסקו, פומפיליו קונסטנטינסקו, ולדימיר סטראינו, היה "זבורטורול" ביתם הספרותי הראשון. כמה מהם, כמו ליביו רבריאנו והורטנסיה פאפאדט- בנג'סקו זכו בו לעידוד הסגנון המודרני יותר שאפיין את כתיבתם. גויסו בו גם סופרים בעלי ותק כמו ויקטור יפטימיו ויון מינולסקו.
כתב העת אירח בדפיו כישרונות לא מעטים מקרב בני המיעוט היהודי, כגון טודור ויאנו, פליקס אדרקה,אילריה וורונקה,בנימין פונדויאנו, ניקולאיה שטיינהרדט, אאוג'ן רלג'יס.
השם.
המגזין נקרא לפי "זבורטורול" (בתרגום מלולי: "המעופף"), יצור מיתי רומני, גילום של התשוקה, המופיע בדמות צעיר יפה-תואר מסתורי בעל תכונות דמוניות, והפוקד את הנערות המתבגרות ומטריף את חלומותיהן.
מקורות.
Dicționar enciclopedic român", Editura Politică, București, 1962-1964 (לקסיקון אנציקלופדי רומני 1964-1962)
קישורים חיצוניים.
פראמפאנל
פראמפאנל (שם מסחרי פייקומפה (Fycompa) היא תרופה אנטי-אפילפטית הפועלת כאנטגוניסט (פרמקולוגיה) לא מתחרה (non-competitive antagonist) של קולטן.
פראמפאנל הוכחה כיעילה בטיפול בפרכוסים חלקיים עמידים לתרופות בשלושה ניסויים קליניים (שלב 3) חשובים ואושרה לשיווק בשם המסחרי פייקומפה על ידי הסוכנות האירופית לתרופות. המינון היעיל המינימלי הוא 5 מ"ג ביום. המינונים 7 ו-1 מ"ג ביום מספקים ערך טיפולי גבוה יותר עם עלייה דומה בתופעות לוואי. סחרחורת וישנוניות/טשטוש/עייפות הם תופעות הלוואי הנפוצות ביותר בקשר למינון. התרופה מאושרת לשימוש על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי כדי לשלוט בפרכוסים חלקיים אצל אנשים שיש להם אפילפסיה והם בני 12 ומעלה. חקרו את פראמפאנל לשם טיפול במחלות אחרות, כולל מחלת פרקינסון.
פרמקוקינטיקה.
לפראמפאנל יש זמן מחצית חיים ארוך של בערך 105 שעות. התרופה קשורה ב-95% לחלבון פלזמה. התרופה פיקומפה פועלת על קולטנים של המעביר העצבי גלוטמט, ובייחוד קולטנים מסוג AMPA. היא לא משפיעה על אנזימים P450. כ־70% מן המינון מופרש בצואה ו- 30% בשתן. פחות מ-2% מן המינון מופרש ללא שינוי לשתן.
תופעות לוואי.
בניסויים קליניים נסבלה פראמפאנל, בדרך כלל, בצורה טובה למרות שמקרים של תופעות לוואי עלו בהתאם למינון. לא הייתה עלייה של תופעות לוואי קשות בהשוואה לפלצבו. על פי FDA תופעות הלוואי השכיחות ביותר של פראמפאנל, כפי שדווחו על ידי אנשים שנטלו את התרופה בניסויים קליניים היו: סחרחורת, ישנוניות, עייפות, אי שקט, זיהום בדרכי הנשימה העליונות, עלייה במשקל, ורטיגו (רפואה), אטקסיה, הפרעה בשיווי משקל, חרדה, ראייה מטושטשת, דיסארתריה (דיבור חלש איטי ולא מתואם), חולשה, תוקפנות ושינה מרובה.
במארז התרופה יש אזהרה לרושמי התרופה ולנוטלים אותה על סכנה לאירועים נוירו-פסיכיאטריים חמורים. כמה אירועים כאלה דווחו כקשים ומסכני חיים. מחשבות אלימות או התנהגות מאיימת (כולל מחשבות רצחניות) היו אצל כמה חולים. חולים ומופלים חייבים לדווח מיד על שינויים בהתנהגות שאינם אופייניים לחולה.
זבורטור
זבורטור (ברומנית: Zburător "מתעופף", מהפועל הרומני: "a zbura" "לעוף" שמקורו בלטינית וולגרית "exvolare", באיטלקית "svolare") הוא דמות דמונית ארוטית במיתולוגיה הרומנית, בתרגום משמעותו "מעופף". בדרך כלל הוא מתואר כצעיר יפה תואר ושחור שיער, הנכנס לבתים דרך חלונות או ארובות, ומטריף בלילות את שנתן של נערות ונשים צעירות, על ידי נשיקות ועינוגים מיניים. תואם גרסה של המושג הלטיני incubus (אינקובוס)
על מיתוס ה"זבורטור" כתב המלומד הרומני, הנסיך דימיטריה קנטמיר בספרו בלטינית "תיאור מולדובה" (Descriptio Moldaviae) (1716-1714). לדבריו, הזבורטור רוח רפאים, גבר צעיר יפה תואר הפוקד באמצע הלילה את הנערות, ובמיוחד את הנשים הנשואות לא מזמן, ומקיים איתן יחסי מין שאינם נראים על ידי איש, אף לא על ידי הבעל השוכב לצידו. עם זאת ציין קנטמיר שנמצאו בעלים שחוננו בתכונות מיוחדות שתפסו "זבארטורים" כאלה והענישו אותם.
ה"זבורטור" הוא מסוכן, יש לו כוח פיתוי עצום וגורר את קרבנו למגעי מין חסרי גבולות הגורמים למותה. לפי אחד ההסברים העממיים של התופעה ה"זבורטור" אינו אלא תוצר של געגועים או חלומות של הנערות המתבגרות עצמן ודמותו כצלם הגבר הנחשק בדמיונן, באופן נדיר ישנם סיפורים שבהם מתואר ה"זבורטור" בצורת להבה בעלת ראש גבר.
המיתוס הפך לנושא פואמה רומנטית מאת הסופר יון אליאדה רדולסקו, בשם "זבורטורול" (Sburătorul, לפי הכתיב הארכאי שבו כתב המחבר). האגדה מופיעה שוב בספרות הרומנטית המאוחרת הרומנית, בשיריו של מיכאי אמינסקו - "קלין (דפי סיפור)" ו "לוצ'אפרול" (כוכב השחר) (1884).
לפעמים בטעות היו שבלבלו את מושג ה"זבורטור" עם דמויות דרקונים מסוג זמאו.
אאוג'ן לובינסקו
אֵאוּגֵ'ן לוֹבִינֶסְקוּ (ברומנית: Eugen Lovinescu; 31 באוקטובר 1881 - 16 ביולי 1943) היה מבקר ספרות והיסטוריון של הספרות הרומנית, פובליציסט וסופר, מייסדו בשנת 1919 של המגזין והחוג הספרותי "זבורטורול", אשר קידם מגמות מודרניות ומודרניסטיות בספרות הרומנית.
ביוגרפיה.
אאוג'ן לובינסקו, יליד פלטיצ'ן (1881) שבצפון חבל מולדובה, היה בנו של המורה להיסטוריה וסילה לובינסקו שלימד בעיירת הולדתו וביאש, ושל אשתו, פרופירה. הוא לא אהב את שמו הפרטי אאוג'ן והעדיף לרוב לחתום א. לובינסקו (E. Lovinescu). למד בבית הספר היסודי (1892-1888) ובגימנסיה על שם אלכסנדרו דוניץ' בפלטיצ'ן (1896-1892, שבו היה למשך שלוש שנים חבר לימודים עם הסופר לעתיד מיכאיל סדוביאנו) ואחר כך התיכון-פנימייה (אינטרנאט) ביאש (1899-1896). סיים אחר כך את הפקולטה לשפות קלאסיות באוניברסיטת בוקרשט (1902-1900). עם מוריו נמנו דימיטריה אבולצ'אנו, ההיסטוריון ניקולאיה יורגה ומבקר הספרות טיטו מאיורסקו. סיים את התואר הראשון עם עבודה על התחביר של השפה הלטינית (1903). עבד אחר כך בשנים 1904–1906 כמורה ללטינית בבית ספר תיכון בעיר פלוישט ואחר כך לימד בבוקרשט.
התחלת פעילותו הפובליציסטית.
פרסם לראשונה בשנת 1903 מאמר (על המחזה "הפרסים" מאת איסכילוס) בדפי מוסף הספרות של העיתון "אדוורול", שנערך על ידי ראדו רוסטי. אחר כך שנים 1904–1905 כתב בקביעות בכתב העת השמרני "אפוקה" (העידן), של החוג "ז'ונימיה", בו פרסם, בין השאר ביקורת ספרות על סופרים שהשתייכו לחוג המגזין "סמנטורול", כמו מיכאיל סדוביאנו, שטפאן או. יוסיף, אלכסנדרו ברטסקו-ווינשט, יון אגרביצ'אנו, אמיל גרליאנו ואחרים. את המאמרים האלה אסף בשני כרכים שפורסמו בשנת 1906 תחת הכותרת "Pași pe nisip...,) (צעדים על החול). עוד בשנים ההן עמד לובינסקו בתקיפות על עמדותיו בפולמוסים שהחל עם ההוגים ניקולאיה יורגה וגאראבט איבראיליאנו.
לימודי הדוקטורט ופעילותו בתחום הספרות והסוציולוגיה של התרבות.