לאחר כיבושה של יפו על ידי הבריטים בשלהי 1917, נסללה מסילת הברזל נמל יפו - 'גבעת ג'נקינס' ברוחב צר (60 ס"מ) מנמל יפו דרך תחנת הרכבת יפו לאורך דרך יפו-תל אביב והמשכה על דרך פתח תקווה עד מחלף ארלוזורוב ומשם דרך רחוב אבא הלל של ימינו לגִ'סְר אֶל-הַדָּאר, כהכנה לוגיסטית לקרב לפריצת קו שתי העוג'ות, שאגפו המערבי תחילתו באזור שפיים. המסילה הצרה עברה במקביל לדרך יפו-שכם מיפו ועד אזור רמת השרון, כאשר שלוחה אחרת קישרה מגשר עשר טחנות לאזור שיח מוניס, ושלוחה קצרה קישרה מאזור מחלף ארלוזורוב לאזור גבעתיים, שם שכן מחנה צבאי בריטי. בראשית תקופת המנדט הבריטי פורקה המסילה, וכיום לא נותר לה זכר.
קטע הדרך יפו - קלקיליה - טול כרם שימש עד לסלילת כביש חיפה תל אביב הישן באמצע תקופת המנדט הבריטי, כחלק מהדרך הראשית שבין מרכז הארץ וצפונה כאשר הנסיעה מיפו ותל אביב לחיפה והגליל עברה דרך קלקיליה, טולכרם, ענבתא, ג'נין ונצרת, בתוואי התוואי הצפוני של הדרך ודרך האבות (כביש 60). עד לאמצע תקופת המנדט הבריטי שימש התוואי הצפוני כנתיב העיקרי בין יפו לשכם, בשל נוחות הנסיעה בו לאחר סלילתו, למרות העיקוף המשמעותי שהוא עורך בהשוואה לתוואי הדרומי.
באמצע שנות ה־20 נסללה דרך תל אביב - פתח תקווה, שהפכה להיות חלק מהדרך לשכם. מתקופה זו ועד סוף תקופת המנדט הבריטי עברה הדרך בצפונה של פתח תקווה, המשיכה בדרך רמתיים (שנסללה כהמשך לדרך פתח תקווה מצומת סגולה) עד לצומת רעננה. מצומת רעננה פנתה הדרך מזרחה לעבר קלקיליה דרך רחוב ויצמן בכפר סבא.
בנוסף לתוואי שעבר דרך צומת רעננה, נסלל כביש מפתח תקווה לראס אל-עין (ראש העין) ולמג'דל יאבא (כביש 483), שם התחבר הכביש עם הדרך לקלקיליה בתוואי דרך הים (כביש 444).
התוואי הדרומי בין קלקיליה לשכם (כביש 55) נסלל במהלך 1935, ובכך נחסך הצורך בעיקוף דרך התוואי הצפוני. הדרך מקלקיליה לשכם קוצרה בכ-20 קילומטר לעומת המצב לפני סלילת הכביש, עת נדרשו הנוסעים לעבור דרך טולכרם. מלחמת העצמאות הובילה לקטיעת הדרך, כאשר קו הגבול בין ישראל וירדן עבר בין כפר סבא לקלקיליה, והפריד בין שני חלקיה של הדרך.
מאז שנות ה־60 נסללו באזור המרכז מספר כבישים המאפשרים נסיעה בתוואי חלופי בין יפו לכפר סבא ולאזור שכם: כביש 5 ממחלף גלילות ועד מחלף מורשה (בתקופה מאוחרת יותר נסלל המשך עד מחלף קסם, נקודת החיבור עם כביש 444), כביש 4 ממחלף גהה ועד צומת רעננה, כביש 6 ממחלף קסם ועד מחלף חורשים. קטע כביש היוצא מצומת עדנים ועוקף את הוד השרון וכפר סבא ממזרח (נחשב כיום כחלקו הצפוני של כביש 40) מבוסס על תוואי עתיק של הדרך.
לאחר חתימת הסכמי אוסלו נסלל כביש עוקף קלקיליה העוקף את קלקיליה מדרום (בין צומת כפר סבא מזרח לצומת מדרום לצופים), וקטע כביש קצר העוקף את עזון מצפון. במהלך האינתיפאדה השנייה נאסרה תנועת ישראלים על כביש 55 בין ג'ית לשכם. במקביל, נפתח לתנועה קטע כביש שחיבר בין צומת ג'ית לחווארה ולכביש 60 מדרום לשכם ('עוקף שכם דרום'), וממוספר כיום כחלק מכביש 60.
זאב שחור
זאב וולף שחור (כ"ד באלול תרכ"ט, אוגוסט 1869 – ט"ו באלול תש"א, 7 בספטמבר 1941) היה חלוץ סחר הרוקחות ביישוב הישן בירושלים ומעסקני הציבור בעיר.
קורות חיים.
נולד ברוז'ינוי שבבלארוס. אביו, הרב אלכסנדר זיסקינד שחור (שהיה בנו של חיים לייב שחור ממיר, גיסו של הנצי"ב מוולוז'ין), הוא אבי משפחת שחור בארץ ישראל, היה ראש כולל וילנה, ובשנותיו האחרונות עמד בראש הועד הכללי של הכוללים בירושלים. אמו רייזל הייתה בת הרב אפרים זלמן, שכיהן כאב"ד ברוז'ינוי.
בשנת תרל"ו (1876), בהיותו בן שמונה, עלה עם הוריו לארץ ישראל והם התיישבו בירושלים. שלושה מאחיו, ובהם יוסף דוד שחור, נשארו בבלארוס להמשך לימודיהם בישיבות. בתחילה התגוררה המשפחה בנחלת שבעה. בשנת 1891 היה ממקימי שכונת ימין משה והתגורר בשכונה כחמישים שנה. הקפיד להישאר בשכונה גם בתקופות סכנה שבהן נטשו אותה תושבים רבים.
בתקופתם הראשונה בארץ פתחה משפחתו סמוך לביתם בשכונת נחלת שבעה חנות לבדים שהביאו עמם בעלייתם. כאשר בגר החל לעסוק במסחר סיטונאי בתרופות ושימש סוכן של חברות מפורסמות בעולם. היה חלוץ בהפצת שיטות הריפוי המדעיות שהחליפו את הרפואה העממית ("תרופות סבתא") שרווחה ביישוב הישן. עסקיו התרחבו והוא סיפק תרופות לבתי חולים ובתי מרקחת בארץ ישראל ובעבר הירדן.
בשנת תרס"ד (1904) ייסד את חברת "שחור ושות'" והכניס כשותף את בן אחותו זלמן יעקב אפרים מייזל. בנוסף לעסקי הרוקחות הוא החל לעסוק בשיווק ולייצוא חומרי דישון והדברה לחקלאות. החנות הסיטונאית המרכזית לממכר תרופות ודשנים הייתה ברחוב בצלאל בתל אביב. בשנת תרע"א (1911) הקים בית מסחר סיטונאי לתרופות ברחוב יפו בחצר בית פיינגולד מול מגרש הרוסים. החנות נשרפה בפרעות תרפ"ט.
לצד עסקיו הפרטיים עסק רבות בצורכי ציבור. היה מגבאי ישיבת תורת חיים וישיבת עץ חיים. פעל לרכישת השטח ליד שוק מחנה יהודה שעליו נבנו מבני ישיבת עץ חיים וכן בתי שכונת עץ חיים. בשנות מלחמת העולם הראשונה היה מעסקני הציבור בירושלים שפעלו לסיוע לתושבי העיר ושימש גזבר לחלוקת התמיכה שגויסה מאמריקה. הקים יחד עם אלתר ריבלין בית תמחוי לעניי העיר, בהם רבים שהיו בעבר אמידים וירדו מנכסיהם. כדי שלא לביישם היה סועד שם בעצמו מדי יום יחד עם הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי. נהג להקים שתי סוכות בחצר ביתו, אחת עבור משפחתו ואחת ענקית לתושבי השכונה ולנצרכים.
עסק בגאולת קרקעות בארץ ישראל, תוך ניצול קשריו הטובים עם התושבים הערבים. בעזרתו נגאלו שטחים רבים בירושלים – בקרבת שכונת תלפיות, שעל חלק מהן נבנה קיבוץ רמת רחל, בבתי הורודנא ובזיכרון משה. בהשפעתו רכש ידידו חיים כהן מחרקוב את הקרקע שעליה נבנתה שכונת מקור חיים, שנקראה על שמו של כהן. כמו כן פעל לגאולת קרקעות מחוץ לירושלים - בוילהלמה, ביפו ובתל אביב. בקרקע שרכש בפתח תקווה נטע פרדס והקפיד בו על שמירת דיני השמיטה.
בשנת תרפ"א (1921) נבחר ועד משותף לקהילות היישוב הישן בירושלים ושחור נבחר למזכיר הוועד.
נפטר בשנת 1941, ונקבר בהר הזיתים.
משפחתו.
אחיו הוא הרב יוסף דוד שחור, רבן של אנטופול וסמיאטיץ'. אחותו ליפשה נישאה בזיווג שני לקרוב משפחתם הרב דובער אפשטיין, בנו של הרב יחיאל מיכל אפשטיין, בעל "ערוך השולחן".
צאצאיו: צפורה פייגא - אשת אליעזר דוד ברלין, הרב משה לייב שחור, חיה שרה - אשת הרב יחיאל מיכל חרל"פ (בנו של הרב יעקב משה חרל"פ), אפרים זלמן ואלכסנדר זיסקינד.
זאב וולף שחור
זלמן זאב שחור
זלמן זאב שחור (ט"ו באב תר"ס, אוגוסט 1900 – ז' באלול תשמ"א, 6 בספטמבר 1981) היה מעסקני היישוב בתל אביב וביפו, יו"ר המזרחי בתל אביב ויו"ר איחוד בתי הכנסת בעיר. יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת תש"מ.
ביוגרפיה.
נולד באנטופול, בנו של רב העיר יוסף דוד שחור. אמו, ליפשה, היא בת שאול קוסובסקי-שחור ואחות הרב יצחק קוסובסקי. חניך ישיבות ליטא.
באלול תר"פ (1920) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בתקופת מגוריו בעיר היה פעיל בחיים הציבוריים והדתיים. בשנת תרפ"א (1921) יזם את הקמת האגודה למען החלוץ הדתי. בשנת תרפ"ה (1925) התיישב ביפו. באותה שנה נישא לפרידה, בת אליעזר פבריץ, פעיל ציוני דתי מפולין. נבחר להנהלת תלמוד תורה וישיבת שערי תורה ושימש שנים רבות יו"ר הוועד של המוסד.
בשנת תרצ"ו (1936), לאחר הפרעות ביפו, נבחר כיו"ר ארגון סוחרי יפו היהודים. פעל רבות לשיקומם של יהודי יפו שנאלצו לנטוש את עירם. היה בין יוזמי הקמת נמל תל אביב. נמנה עם החותמים על הכרוז שקרא לתושבי העיר להשתתף ביסוד הנמל על ידי רכישת מניות.
בשנת תרצ"ז (1937) נבחר כיו"ר המזרחי בתל אביב. לאחר המיזוג עם הפועל המזרחי שימש חבר נשיאות המפלגה הדתית לאומית "המזרחי - הפועל המזרחי".
יסד את בית הכנסת "בית הכנסת לזכר קדושי אנטופול" בלב תל אביב ושימש יושב-ראש שלו. כמו כן היה יושב-ראש איחוד בתי הכנסת בתל אביב.
מספר חודשים לפני פטירתו זכה בפרס יקיר העיר תל אביב לשנת תש"מ.
זלמן שחור נפטר ביום ז' באלול תשמ"א בשנת השמונים לחייו. הוא נקבר בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
צאצאיו.
בתו פנינה הייתה אשת יעקב הרצוג, ובנו הוא עו"ד יוסף דוד שחור מתל אביב. בנו אליעזר שחור נפל במלחמת העצמאות בקרבות על ירושלים.
מאיר אייזנשטט
זלמן שחור
יצחק אלחנן וולקין
הרב יצחק אלחנן וולקין (תר"ס, 1900 - תש"ב, 1942) היה רבה האחרון של אנטופול. נספה בשואה.
תולדותיו.
בנו של הרב אהרן וולקין רבה של פינסק, ורחל, בת הרב בן ציון סורוצקין ואחותו של הרב זלמן סורוצקין. בשנת תרע"ג נכנס ללמוד בישיבת מיר וכעבור שנתיים עבר לישיבת ראדין. כעבור זמן השתוקק לשוב לישיבת מיר. הוא עבר את הגבול כשהוא מסכן את חייו והגיע לפולטבה, שבה שכנה אז הישיבה. חלה בטיפוס, ולאחר החלמתו חזר לליטא ולמד בתלמוד תורה בקלם. כששבה הישיבה למיר, שב אליה.
נישא לבתו של הרב משה וולפסון, רבה של אנטופול. בשנת תר"צ, לאחר פטירת חותנו, התמנה תחתיו כרבה של אנטופול וכיהן בתפקידו עד כיבושה של העיר בידי הגרמנים.
הובל יחד עם בני קהילתו לכיכר העיר ושם הוצא להורג. חתנו, שנספה גם הוא, היה הרב שמואל דוד גרשונוביץ, שכיהן כממלא מקום אביו הרב אברהם יצחק גרשונוביץ, אב"ד ז'אבינקה.
משה לנדינסקי
הרב משה לנדינסקי (תרכ"ב, 1862 - כ' באדר ב' תרצ"ח, 23 במרץ 1938) היה ראש ישיבת ראדין במשך כארבעים שנה.
תולדותיו.
נולד בעיירה קנישין הסמוכה לביאליסטוק, בנם של דוד וצביה לנדינסקי. בצעירותו למד תקופה קצרה בעיר מולדתו ואחר עבר ללמוד אצל הרב שבתי וולך ששימש כגאב"ד בעירו רזנאי.