גרילי נוסדה כמושבה חקלאית תחת השם "יוניון קולוני" ב-1869 כניסיון להקים חברה אוטופית. ב-1886 שונה שם העיר לגרילי, כהוקרה להוראס גרילי, עורך העיתון "ניו יורק טריביון" בו עבד ניית'ן מיקר, אחד ממקימי המושבה.
ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, היו בגרילי שני מחנות שבויי מלחמה, אחד לגרמנים ואחד לאיטלקים.
חינוך.
בעיר פועלים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת צפון קולורדו.
תחבורה.
את גרילי משרת נמל התעופה גרילי-מחוז ולד, הנמצא במרחק של כ-6 קילומטרים מזרחית למרכז העיר ומשמש בעיקר לתעופה כללית.
גריליי
גרילי (קולורדו)
אסף גרטי
אסף גרטי (נולד ב-1974) הוא ישראלי ששימש עד 2003 רכז בכיר ביחידת האכיפה של עובדים זרים במשרד הפנים וחשף שחיתויות ביחידה זו. פסק הדין שקיבל בעניינו נשיא בית הדין לעבודה השופט סטיב אדלר, היווה תקדים בנושא הסיוע לחושפי שחיתויות.
חשיפת הפרשה במשטרת ההגירה.
ביוני 2003 החל גרטי לדווח לממונים עליו במשרד הפנים, לנציבות שירות המדינה, וכן למבקר המדינה על המתרחש ביחידה ובמשטרת ההגירה. גרטי העביר למנהליו במחוז הצפון של משרד הפנים מכתב שכותרתו "בעיות ואירועים חמורים, הקשורים ליחידת האכיפה". במכתב זה ובדיווחים נוספים, ציין כי "יחסם של השוטרים כלפי העובדים הזרים משפיל ואף אלים". בין היתר תיאר כיצד שוטר הכה עובד זר באמצעות צינור, כיצד שוטרים "לקחו תעודות מעובדים חוקיים, זרקו את הדרכון לפח, ואמרו 'עכשיו אתם לא חוקיים'", וכיצד "שוטרים העורכים שימועים לעובדים זרים מרבים לנבל את פיהם ולאיים על העצורים והשימועים מתבצעים באופן לא תקין". לאחר שנודע לממונים עליו כי דווח על פעולותיהם, נאסרה כניסתו לעבודה, ומעסיקיו הגישו עשר תלונות משמעתיות כנגדו. בנוסף הגישו כנגדו תלונה פלילית למשטרת ישראל בגין "שימוש במחשב משטרתי ללא רשות", התיק נסגר בשל "חוסר אשמה". כמו כן נטען שלא עמד בבחינות ההסמכה לרכזי-אכיפה למרות שמנהלת מחלקת האשרות במשרד -הפנים, בתיה כרמון, בדקה את טופס הבחינה וקבעה כי עבר את הבחינה בהצלחה. ב-26 ביוני 2003 הורה ראש מנהל האוכלוסין הרצל גדז' לפטר את גרטי. גרטי פנה למבקר המדינה וביקש הגנה מנציבות תלונות הציבור בהתאם לסמכותו אך הנציבות קבעה כי "לא מצאה בסיס לטענותיו בעניין התנכלות". בפברואר 2004 קיבל גרטי הודעה על פיטוריו, ופנה לבית הדין האזורי לעבודה כדי ששם יתבררו טענותיו.
תום ההליך המשפטי.
בתום ההליך המשפטי נמתחה ביקורת נוקבת על המדינה ועל יחידת האכיפה של משרד הפנים. השופטת איטה קציר קבעה בין היתר כי "אנשי המשטרה כעסו על התובע בגין תלונותיו נגדם, רדפו, החרימו והשמיצו אותו". בית הדין קבע שהממונים במשרד הפנים היו חייבים להתערב ולהגן על גרטי אולם לא עשו זאת בשל "אוזלת יד". בית הדין הורה לפצות את גרטי בכסף על הנזק שנגרם לו, אבל לא להחזירו לעבודה. הסכום שנפסק לגרטי הוא 57,990 ש"ח, שהורכב משישה חודשי שכר כפיצוי, ונוסף 30,000 ש"ח בגין עגמת נפש.
ב-13 ביולי 2005 פנתה התנועה לאיכות השלטון לשר הפנים בדרישה לא להסתפק בפיצוי כספי זה, אלא להגדילו וכן להחזיר את גרטי לעבודה. שר הפנים אופיר פינס-פז בדק את הבקשה מול גורמי המקצוע במשרד, ללא נוכחות גרטי. בתום הבדיקה דחה את הבקשה, ובתשובתו לגרטי ציין שר הפנים כי "כל הגורמים המקצועיים במשרד, ללא יוצא מן הכלל, היו תמימי דעים כי יש לכבד את החלטת בית הדין לעבודה ולא להחזירך לעבודה".
הערעור.
גרטי ערער על ההחלטה ועל פסק הדין לבית הדין הארצי לעבודה, ובמקביל פנה לפרקליטות המדינה. בתום בדיקה מחודשת, קבעה הפרקליטות כי יש להשיבו לעבודה, למרות עמדת משרד הפנים. זאת בשל חשיבות הטמעת המסר הציבורי לחושפי שחיתויות, כשבנימוקי הפרקליטות הודגש כי "המערער... הגיש את תלונתו, בתום לב ומתוך רצון להתריע על תקלות חמורות שהיה עד להן... התגבשה הדעה כי מתוך החשיבות הנודעת למסר לציבור מזה, ולשירות המדינה מזה, הרי שלמרות שבית הדין לא מצא לנכון להשיב את המערער לשירות המדינה, ככל שהמערער אכן מבקש למצוא את מקומו בשירות המדינה - מן הראוי לסייע בידו להיקלט בשירות המדינה".
בעקבות כך, הוסכם כי גרטי יעבוד במשרד הקליטה כ"מתאם קליטת עולי אתיופיה". במקביל, בערעור שהגישה התנועה לאיכות השלטון לבית הדין הארצי לעבודה כדי לקבוע "נורמה עקרונית" התקבלה עמדת גרטי, ונקבע שיש להגדיל את הפיצוי הכספי שנפסק לו, כך שיכלול גם החזר מלא בגין כל התקופה בה היה מפוטר ונמנע ממנו לעבוד.
צוויקאו
צוויקאו (בגרמנית: Zwickau, בסורבית: Šwikawa, בצ'כית: Cvikov, בפולנית: Ćwików) היא בירת מחוז צוויקאו שבמדינת סקסוניה שבגרמניה. העיר מהווה מרכז כלכלי ותעשייתי ושוכנת בתוך עמק למרגלות הרי ארץ (Erzgebirge) וכן היא חלק ממה שנקרא "האזור המטרופוליני של מרכז גרמניה" (Metropolregion Mitteldeutschland) הכולל את לייפציג-האלה, דרזדן וקמניץ. אוכלוסיית העיר מונה קצת יותר מ-100,000 תושבים והאזור המטרופוליני שלה מונה מעל 480,000 תושבים. בין השנים 1834–1952 הייתה צוויקאו מקום מושב הממשלה של האזור הדרום-מערבי של סקסוניה.
צוויקאו היא מרכז ידוע לייצור מכוניות בעל מסורת של יותר ממאה שנים. בין חברות ייצור המכוניות שפעלו בה היו הורך (Horch), אאודי, אוטו יוניון (Auto Union). בתקופת גרמניה המזרחית בעיר הייתה מיוצרת מכונית מדגם טראבנט. מאז שנת 2000 מוצגת ההיסטוריה של העיר ב"מוזיאון אוגוסט הורך", שממוקם במבנה לשעבר של מפעל אאודי. אוניברסיטת סקסוניה המערבית למדעים שימושיים (Westsächsische Hochschule Zwickau) הוא מרכז חשוב להכשרת ואימון מהנדסי רכב. צוויקאו היא מקום הולדתו של המלחין רוברט שומאן.
עמק הנהר צוויקאוור-מולדה (Zwickauer Mulde) משתרע לאורך 166 קילומטר. צוויקאו מקושרת לדרזדן על ידי הכביש התיירותי הארוך ביותר בסקסוניה. כמו כן מחוברת העיר לכבישים המהירים A4 ו-A72 ופועלים בה תחנת רכבת ושדה תעופה.
היסטוריה.
האזור סביב צוויקאו כבר היה מיושב על ידי סלאבים מהמאה ה-7. השם צוויקאו הוא ככל הנראה הטיה גרמנית של השם הסורבי, Šwikawa, שלקוח משמו של סבארוג, אל השמש הסלאבי ורוח האש. במאה ה-10, החלו מתיישבים גרמנים להגיע והסלאבים התנצרו. תחנת מסחר הידועה בשם "Terretorio Zcwickaw" מוזכרת בשנת 1118. היישוב קיבל מגילת זכויות של עיר ב-1212 ושיכן נזירים פרנציסקנים וציסטרציאנים במהלך המאה ה-13. צוויקאו הייתה עיר אימפריאלית חופשית בין השנים 1290–1323, אך בסופו של דבר הוענקה למרגרייב של מייסן. אף על פי שפעילות כרייה החלה באזור כבר ב-1316, פעילות כריה נרחבת החלה רק עם גילוי הכסף בשנברג (Schneeberg) ב-1470.
כריית פחם בקנה מידה תעשייתה החלה רק בראשית המאה ה-19. מכרות הפחם של צוויקאו ושל הערים השכנות תרמו לתיעושו של האזור ושל העיר. בין השאר תעשיות ציוד כריה, תעשיות ברזל ופלדה, תעשיות טקסטיל, תעשיות כימיות, חרסינה, נייר, זכוכית, פיגמנטי צביעה, מוצרי בדיל, גרבים ווילונות. כמו כן הופעלו בעיר מנסרות, מלטשות יהלומים ומבשלות בירה.
ב-1904 הוקם בעיר מפעל המכוניות הורך (Horch) ובעקבותיו הוקם מפעל אאודי ב-1909. ב-1932 אוחדו שני המפעלים לחברה אחת בשם אוטו יוניון, אך הם שמרו על סמליהם העצמאיים. מכוניות המרוץ מתוצרת אוטו יוניון, שפותחו על ידי פרדיננד פורשה, נודעו ברחבי העולם. במהלך מלחמת העולם השנייה הפעילה ממשלת גרמניה הנאצית מחנה משנה של מחנה הריכוז פלוסנבירג בצוויקאו, ששכן ליד המפעל של אוטו יוניון. הממשל הנאצי הקים מחנה לעבודת כפייה במצודת אוסטרשטיין (Osterstein). שני המחנות שוחררו על ידי צבא ארצות הברית ב-1945. לאחר המלחמה, החל מ-1 באוגוסט 1945, הועבר הממשל הצבאי מידי ארצות הברית לידי הצבא האדום. מפעלי המכוניות של הורך ואאודי פורקו על ידי הרוסים ומפעל אוטו יוניון עצמו הועבר לאינגולשטאדט שבבוואריה והפך למרכז מפעל אאודי. ב-1948 הולאמו כל מפעלי המכוניות על ידי ממשלת גרמניה המזרחית.
עם יסודה של גרמניה המזרחית ב-1949 החל תהליך הבנייה מחדש שלאחר המלחמה. ב-1958 מוזגו מפעלי הורך ואאודי למפעל זאקסנרינג (Sachsenring) שייצר את מכוניות הטראבנט. במכוניות קטנות אלה הותקנו מנועים בעלי שני הצילינדרים ושתי פעימות. הייתה זו המכונית הראשונה בעולם שהגוף שלה יוצר מפלסטיק.
שני מתקנים תעשייתיים של חברת כריית האורניום SDAG Wismut הוקמו בצוויקאו: מפעל האורניום שייצר אורניום מרוכז (עוגה צהובה) ומפעל לייצור ציוד כריית אורניום. פעילות כריית האורניום הסתיימה ב-1989 ולאחר איחוד גרמניה נמכר מבנה המפעל למשקיע פרטי. המפעל שייצר את מכוניות הטראבנט נרכש ב-1990 על ידי חברת פולקסווגן ומאז הוא משמש כמפעל לייצור מנועים ותיבות הילוכים.
בשנת 2011 אוזכרה צוויקאו בתקשורת בשל תא של קבוצת טרור נאו נאצית מתורינגיה שהייתה אחראית לכמה מעשי רצח ושוד בנקים.
מילית מודלית
בבלשנות, מילית מודָלית (או מילית אָפנוּתית) היא מילית ללא נטיות המביעה סוגים מסוימים של מודוס. במובנה המצומצם, מילית מודלית מביעה מודוס המשקף כיצד הדובר סבור שתוכן המשפט מתייחס לידע המשותף לנמענים.
ישנן שפות שנעשה בהן שימוש במספר רב של מיליות מודליות, כגון אינדונזית, גרמנית, הולנדית, סינית, קוריאנית ויפנית.
משפט הכולל מילית מודלית פעמים רבות אינו ניתן לתרגום מדויק.
בעברית נעשה שימוש מועט במיליות מודליות במובן זה. לדוגמה:
נחום הורביץ