זכרים בוגרים בדרך כלל מעל גיל ארבע שנים, תופסים לעצמם שטח שבו חולפים לעיתים קרובות עדרי נקבות. שטחים אלה נשמרים במשך כל השנה, כשהמרחק בין זכר טריטוריאלי למשנהו בדרך כלל 100–400 מטר; המרחק תלוי מאוד באיכות של בית הגידול: בתנאים נוחים הם מסתפקים במרחקים קצרצרים של תשעה מטרים בלבד, אך יכולים להגיע למרחק של 1,600 מטר בבית גידול ירוד. לכל "פר" יש פיסת קרקע במרכז הטריטוריה שלו שבה הוא מטיל גללים באופן קבוע ומבצע בה פעולות של תצוגה דומיננטית; הטלת שתן, גירוד של הראש בעשבים ובאדמה, חפירה עם הקרניים וגלגולים על הקרקע. התצוגה משמשת כהפגנת כוח מול הזכרים האחרים שבאזור, ומזהירה אותם מלהתקרב לאזור. מפגש בין שני זכרים יריבים כרוך ב"טקס מפואר": השניים מתקרבים זה לזה בהורדת ראש בעמדה של רעייה, ולפעמים הם ממש רועים. הם מבצעים תנועות הפוכות בהתאמה, כשזכר אחד מטיל שתן והשני משחרר ריחות מהפורמונים, ולאחר מכן הם עשויים להחליף תפקידים. במהלך הטקס או לאחריו הם זורקים את ראשיהם קדימה כלפי היריב בניסיון לאיים עם הקרניים, מסתובבים סביבו בעיגול, או אפילו מתרחקים ממנו; גם טלטול הראש מצד לצד נחשב בדרך כלל כאיום. לאחר מכן מתחיל הקרב, שעשוי להיות בעוצמה נמוכה (דחיפה עם הקרניים בעמידה), או בעוצמה גבוהה (מתכופפים על הברכיים הקדמיות כשמצחם כמעט נוגע בקרקע, והם נוגחים בחוזקה או נועלים את הקרניים כדי להתיש את היריב). בהיעדר זכרים יריבים באזור, ה"פר" הדומיננטי עלול לתקוף באגרסיביות עגלים צעירים שיחלפו בשטחו.
תזונה.
הגנו השחור הוא בעל חיים צמחוני. תזונתו מבוססת בעיקר על עשבים קצרים, אך גם על עשבי תיבול ושיחים שונים במיוחד כאשר העשבים נדירים. למרות שהשיחים יכולים להוות עד 37% מהתזונה, העשבים בדרך כלל מרכיבים יותר מ-90%. כקרובו גם הגנו השחור תלוי מאוד במקורות מים זמינים, אך הם יכולים להתקיים מספר ימים ללא מים. העדרים מלווים לעיתים קרובות בלהקות של אנפות הבקר, אשר מוציאות להם את החרקים, הזבובים והקרציות שחבויים בפרווה שלהם. הם גם רועים לצד דאמאליסק הצבי, דלגן, בובאל הכף, אימפלה, זברת הרים, ראם הצבי, איילנד מצוי, ואוכלי עשב נוספים. לפני הגעת האירופים לאזור, הגנואים נהגו לשוטט באופן נרחב על פני הסוואנות הדרום-אפריקניות, כנראה בהקשר להגעת הגשמים והזמינות של המזון. הם אמנם אף פעם לא עשו נדידות מרהיבות כדוגמת הנדידה של הגנו הכחול, אך הם חצו כל שנה בסתיו את האזור של הרי דראקנסברג לכיוון מזרחה, בחיפוש אחר שדות מרעה טובים. לאחר מכן הם חזרו באביב מערבה למישורי "היוואלד" ו"הקארו הגדול" כשהצמחייה שם הייתה בשפע. אוכלוסיות אחרות נדדו מצפון נהר ואל לדרומו כאשר הצמחייה הצפונית התיישנה והפכה לקשה לעיכול. כיום לא ניתן לראות זאת, כיוון שמרבית הגנואים השחורים נמצאים במשקים פרטיים או באזורים מוגנים מוגדרים ומימלא התנועות שלהם מוגבלות. במחקר על הפעילות וההאכלה של מספר נקבות שחיו בבית גידול ללא צל, נמצא כי שעות ההאכלה שלהם היו בעיקר בלילה. משך זמן הפעילות בלילה השתנה בצורה קבועה לאורך השנה, מה שהוכיח שככל שהטמפרטורה עלתה האכילה בלילה הפכה לתכופה וארוכה יותר.
התאמה לסביבה.
הגנו השחור יכול לשמור על טמפרטורת הגוף שלו למרות תנודות קיצוניות באקלים הסובטרופי. ההתנהגות שלו מפותחת ומותאמת כלפי קרינת שמש שעוזרת לו לשגשג באזורים חמים, ולעיתים קרובות גם בבתי גידול פתוחים ללא צל כלל. המספר של תאי דם אדומים גבוהים למדי בלידה וממשיכים להתרבות עד גיל 2–3 חודשים; בניגוד לכך, מספר תאי הדם הלבנים נמוכים יחסית כבר בלידה ומתמעטים לאורך חייו של הגנו. המספר של הנויטרופילים גבוה בכל הגילאים. כמות המטוקריט והמוגלובין יורדת 20–30 ימים לאחר הלידה. הנוכחות המשמעותית בגוף של סיבי שריר-מהיר (fast-twitch fibers) הנותנים לשרירים יכולת לייצר כמות גדולה מאוד של כוח, מסבירים את העובדה, שלמרות מבנה גופם הכבד הגנואים השחורים זריזים ומהירים מאוד, ויש להם עמידות גבוהה בפני עייפות.
רבייה ומחזור חיים.
עונת הרבייה מתחילה בסוף עונת הגשמים בין פברואר לאפריל. במהלכה כל זכר דומיננטי מקים לעצמו הרמון של נקבות ולא יאפשר לזכרים אחרים להתקרב אליהם. כיוון שהוא כמעט ולא אוכל בתקופה זאת, הוא מאבד הרבה ממשקלו. הזכרים עלולים להרוג זכרים צעירים או חלשים.
ההריון נמשך 8.5-8 חודשים, לאחריהם נולד עגל אחד בלבד. לפני ההמלטה הנקבה אינה מתרחקת מהעדר, שוכבת וקמה שוב ושוב. ההמלטה עצמה מתרחשת בדרך כלל באזורים עם דשא קצר כאשר היא שוכבת, שלא כמו נקבת הגנו הכחול שממליטה בדרך כלל בעמידה. היא קמה מייד לאחר מכן - מה שגורם לקריעה של חבל הטבור, ומלקקת במרץ את העגל ואוכלת את השליה. בסביבות 80% מהנקבות ממליטות את העגלים שלהם בתוך תקופה של שבועיים עד שלושה לאחר תחילת עונת הגשמים (נובמבר עד דצמבר), שאז התנאים האקולוגים נוחים מאוד. המלטה מתואמת בהתאם לעונה דווחה גם בגני חיות אירופאים. העגל נולד בצבע אדמדם בהיר עם רגליים וזנב לבנבנים, ופנים שחרחרות; משקלו בעת הלידה הוא כ-11 קילוגרם. לאחר חודש יש לו כבר ארבע שיניים חותכות שצמחו באופן מלא, והקרניים שמסתכמות בשני שפיצים דמויי "V" מתחילים לצמוח לו על ראש. עד החודש השמיני לחייו הקרניים כבר מפותחות למדי. העגל מסוגל לעמוד ולרוץ זמן קצר לאחר לידה, דבר שחיוני בתקופה הראשונה לחייו כאשר סכנות אורבות לו בכל מקום. העגל נגמל ומתחיל ללחך דשא בגיל חודש, אך ממשיך לינוק 6–8 חודשים. הוא נשאר עם אימו עד ההמלטה הבאה. הנקבות מגיעות לבגרות בגיל שנה וחצי עד שנתיים וחצי, והזכרים לאחר שלוש שנים.
תוחלת החיים של הגנו השחור 16–20 שנה, ובשבי היא ככל הנראה גבוהה במעט.
איומים ושימור.
הגנו השחור מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC) כיוון שהוא מצוי אך ורק באזורים מוגנים וחוות פרטיות, ומגמת האוכלוסייה בעלייה. בעבר הגנו השחור היה מצוי בעדרים עצומים בסוואנות וב"קארו", והוא היה אוכל העשב הנפוץ ביותר באפריקה הדרומית. לאחר הגעת האירופאים מספריו ירדו במהירות בגלל אובדן בית גידול וציד פרוע לספורט, בשר, עור, קרניים, והוא גם היה נחשב כבעל חיים מזיק. עד סוף המאה ה-19 הגנו השחור נעלם מלסוטו וסווזילנד, וגם בדרום אפריקה הגיע כמעט להכחדה מוחלטת כשמספר הפרטים הגיע ל-600 בלבד. למרבה המזל, הוא ניצל מגורל דומה של הקואגה או אנטילופת סוס כחולה, כשהאוכלוסיות האחרונות שנשארו בשתי חוות פרטיות במדינה החופשית החלו לגדול בהצלחה לאחר פעולות שימור והגנה של חקלאים ורשויות הטבע. הוא הוחזר מחדש לחלקים רבים מהטווח ההיסטורי שלו סווזילנד, לסוטו ודרום אפריקה, וגם הובאה לנמיביה לאזורים שבהם לא היה נפוץ כלל. כיוון שהגנו השחור מוגבל כיום לאזורים מוגנים ופרטיים, לא צפוי לו כלל איומים של ציד או אובדן בית גידול. נכון לעכשיו האיום העיקרי עליו הוא מגע עם עדרי הגנו הכחול, שגורם להתרבות צאצאי כלאיים.
אומדן האוכלוסייה של הגנו השחור הוא כ-18,000 פרטים; 11,000 מהם בטווח ההיסטורי שלו בדרום אפריקה, לסוטו וסווזלנד, ו-7,000 בנמיביה. 80% מהאוכלוסייה נמצאת בחוות פרטיות, ו-20% באזורים מוגנים. הוא מתרבה בהצלחה גם בגני חיות רבים ברחבי העולם.
דאמאליסק הסהר
דאמאליסק הסהר (שם מדעי: "Damaliscus lunatus") הוא מין של אנטילופה גדולה בסוג דאמאליסק החי ביבשת אפריקה. מין זה תואר לראשונה בשנת 1824 על ידי חוקר הטבע האנגלי ויליאם ג'ון בורצ'ל. יש לו שישה תת-מינים, ובינו לבין המין השני בסוג - דאמאליסק הצבי יש דמיון בעיקר בצורת הקרניים והססגוניות של הפרווה. מין זה הוא הגדול בסוג דאמאליסק, והוא קטן במקצת מהמינים שבסוג בובאל. בחלק מהטקסונומיות, תת-המינים הצפוניים והדרומיים שלו מחולקים לשני מינים נפרדים – ההבדל ביניהם הוא בעיקר במבנה הקרניים. דאמאליסק הסהר דומה מאוד לקרובו בובאל הכף, ותפוצתם חופפת באזורים מסוימים.
השם המדעי נגזר מיוונית ומלטינית כדלהלן: ""Damalis" = שור צעיר או עגל, וכונה כך משום שהזכיר במקצת לחוקרים האירופאים את הבקר. "luna" = ירח, "atus"" = יחד, ומתייחס ככל הנראה לכך שלמבנה של שתי הקרניים ביחד יש צורה של סהר. דאמאליסק הסהר מוכר גם בכינוי האפריקני "טופי" (= אנטילופה), למרות שבדרך כלל זהו כינוי של תת-מין שלו. עד שנת 1900 דאמאליסק הסהר היה בין אנטילופות הסוואנה הנפוצות ביותר באפריקה, אך מאז ועד היום אוכלוסייתו פוחתת בהדרגה.
אנטומיה.
קרניים.
לדאמאליסק הסהר יש זוג קרניים בינוניות עד גדולות, ולהם שני מבנים עיקריים: 1) צורת סהר - הקרן צומחת לכיוון הצדדים ומעלה, ומתעגלת בחדות כלפי פנימה; מאפיין את תת-המינים "צסאסאבה" ו"סופרסט". 2) צורת נבל - הקרן צומחת ישר לכיוון מעלה עם זווית קטנה, מתעקמת לאחורה, ולעיתים מתעגלת שוב למעלה כקרני ה-"S" של הצבי; מאפיין את תת-המינים "ג'ימלאה", "טופי", "טיאנג" ו"קוריגום". קרני הדאמאליסק עבות למדי לכל אורכם בהשוואה לצבאים, ובסוף הם עלולים להסתיים בחוד מעוגל ועבה, או בחוד דק וחד שנפוץ בייחוד אצל תת-המין "צסאסאבה" ו"סופרסט".