הצבא הטרנסילבני חנה במישור שבין היישובים גיאלו וסאספנש (ברומנית - פלורשט). באגף הימני עמדו אלף חיילים מקצועיים וסקלרים מאזורים צ'וק וגאורגיין בפיקודו של גרגיי קובאץ'. באגף המרכזי עמדו משמרות הנסיך והיחידה של הכומר גאורגה. באגף השמאלי התרכזו סקלרים מאזורי "שלשת הכיסאות", מארוש (מורש) ואודווארהיי (אודורהיי).
הנסיך הציב שמונת התותחים הכבדים שלו על גבעה בסביבה ומשם פיקח על שדה הקרב. היה לו עוד כוח מילואים מורכב משכירי חרב מאונוד שאיבטחו אותו. כדי להטעות את האויב לגבי העוצמה האמיתית של צבאו, הציב הנסיך מאחורי חייליו עוד משרתים ואנשי צוות לא חמושים כאילו עמדו נכונים לקרב.
מהלך הקרב.
העות'מאנים זרקו למתקפה את הלוחמים מטמשוואר בפיקודו של חוסיין פאשה. הם חצו את הנחל לונה ותקפו חזיתית את הקווים הטרנסילבנים. קובאץ' יצא למתקפת-נגד ודחה אותם חזרה מעבר לנחל, תוך שגרם לטורקים אבדות רבות, לפי עדות כרוניקת קראוס.
בינתיים היניצ'רים והנוצרים הנספחים אליהם, בגיבוי מסיבי של פרשים ניסו לאגף את הטרנסילבנים מימין. ביחידות הוולאכיות השתתף בקרב הקצין המנוסה קונסטנטין קנטמיר, לימים שליט מולדובה.
הסקלרים ואנשי הכומר גאורגה נבהלו ונסוגו. אבל כשראו את השרתים מאחור, חשבו עצמם מוקפים באויב והתחילו להילחם בייאוש. רק הכומר וכמה אנשיו ניצלו מן הטבח. קובאץ' ואנשיו שהתקדמו עמוק לתוך עמדות העות'מאנים ראו עצמם מבודדים. באותו רגע הנסיך ראקוצי נכנס אישית לקרב. אבל לרוע מזלו, שכירי החרב מאונוד לא הסתערו אחריו ונסוגו. הנסיך נפצע בראשו ובזמן שחבש את עצמו נפצע עוד שלוש פציעות. כמה משרתים הצליחו להוציאו מן הקרב. בזמן הזה קובאץ' ולוחמיו חוסלו אחרי מאבק עיקש. רוב החיילים הטרנסילבנים נמלטו והעות'מאנים לקחו שלל את שמונת התותחים, את האספקה ואת המשרתים.
מקורות.
Jármy József "II-ík Rákóczy György Szászfenesi csatája"
elsö közlemény.). Erdélyi Múzeum, XIX. évf. 4. sz. (1902) 169–182.
קישורים חיצוניים.
Tarján M. Tamás "A szászfenesi csata"
צוקרברג
צוקרברג או זוקרברג (בגרמנית: Zuckerberg, ביידיש: זוקקערבערג או צוקערבערג) הוא שם משפחה גרמני-יידי ויהודי-אשכנזי נפוץ.
שם המשפחה נובע בדרך כלל מהמונח (מגרמנית או מיידיש) "הר סוכר". לעיתים הוא מורה על מוצא המשפחה מאזור גבעת צוקרברג (קלייננברג), בבראונשוויג שבסקסוניה התחתונה (צפון גרמניה).
שלמה יעקובסון
פורום החוסכים לפנסיה
שין סאנג-אוק
שין סאנג-אוק (בקוריאנית: 신상옥;) היה במאי קולנוע ומפיק דרום קוריאני, שנודע גם בשל חטיפתו לקוריאה הצפונית בהוראתו של קים ג'ונג-איל.
חייו.
כבמאי ומפיק בקוריאה הדרומית.
שין נולד ב-1926 בצ'ונגג'ין שבצפון-מזרח חצי האי הקוריאני, בצפון קוריאה של ימינו. באותה תקופה הייתה קוריאה תחת כיבוש יפני, ושין למד בטוקיו, באוניברסיטת טוקיו לאמנות.
את תפקידו הראשון בעולם הקולנוע מילא ב-1946, כששימש כעוזר הפקה בסרט "יחי החירות!", הסרט הראשון שהופק בקוריאה לאחר העצמאות מיפן. ב-1952 הפיק וביים את סרטו הראשון, "אקיה", שעסק בנשות הנוחות, הכינוי המכובס שנתנו היפנים לנשים שאולצו לשמש כשפחות מין עבור חיילי הצבא היפני הקיסרי. במהלך שנות ה-50 וה-60 ביים עשרות סרטים נוספים, וזכה לכינוי "נסיך הקולנוע הקוריאני". חברת ההפקות שהקים הפיקה כ-300 סרטים במהלך שנות ה-60. סרטיו "עד היום האחרון" ו"שער הזיכרון לאישה המוסרית" היו מועמדים לפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-1962 ו-1963, בהתאמה, ו"עד היום האחרון" אף זכה בפרס דוב הכסף.
במהלך שנות ה-70 ירד נפח פעילותו של שין באופן משמעותי, במקביל לצנזורה שהנהיג המשטר הצבאי של פארק צ'ונגהי. ב-1978 נסגרה חברת ההפקות של שין, בהוראת פארק.
החטיפה לקוריאה הצפונית.
ב-1978 נחטפה לקוריאה הצפונית השחקנית צ'וי און-הי, רעייתו של שין בין 1953 ל-1975, בעת ששהתה בהונג קונג. עם היוודע דבר החטיפה, נסע שין להונג קונג כדי לברר את פרטי החטיפה. זמן קצר לאחר שהגיע להונג קונג, נחטף שין בעצמו. מבצע החטיפה נעשה בהוראת קים ג'ונג-איל, בנו של שליט קוריאה הצפונית באותה העת, קים איל-סונג, ומי שלימים היה בעצמו לשליט המדינה. ממשלת קוריאה הצפונית טענה כי השניים הגיעו לארצם מרצונם החופשי. בתחילה זכה שין לתנאי מחיה נוחים, ואולם משניסה להימלט, נכלא בבית סוהר.
ב-1983 הובא לראשונה לפיונגיאנג לפגישה עם קים ג'ונג-איל. אז נמסרה לו מטרת חטיפתו - ביום סרטים עבור ממשלת קוריאה הצפונית. קים לא היה זקוק לשין לשם ביום סרטי תעמולה, הוא היה מעוניין בשירותיו כדי להעלות את רמתו של הקולנוע הצפון קוריאני, והבאתו לסטנדרטים שיזכו להכרה בינלאומית. באותה פגישה נפגש עם גרושתו, אז נודע לה לראשונה שאף הוא שוהה במדינה. בעצתו של קים ג'ונג-איל, נישאו השניים מחדש. במהלך שלוש השנים הבאות ביים שין שבעה סרטים, בכולם שימש קים ג'ונג-איל כמפיק הראשי. הידוע שבהם הוא פולגאסארי, סרט על מפלצת ענק בסגנון סרטי גודזילה. על אף המשטר הקומוניסטי במדינה, נהנה שין משכר גבוה במיוחד ומחופש אומנותי מסוים.
ב-1986 הצליחו שין וצ'וי להימלט, בעת ששהו בפסטיבל קולנוע בווינה. השניים הצליחו להגיע לשגרירות ארצות הברית, וזכו למקלט מדיני. לטענתו של קים, ממשלת ארצות הברית חטפה את השניים.
השנים המאוחרות.
שין נמנע בתחילה מלשוב לקוריאה הדרומית, מאחר שחשש כי השירותים החשאיים במדינה לא יאמינו לסיפור חטיפתו. הוא השתקע בארצות הברית, וביים סרטים תחת הפסבדונים סיימון שין. לאחר השבת הדמוקרטיה לקוריאה הדרומית, שב אליה בסופו של דבר שין, ב-1994, והמשיך לעסוק בקולנוע. ב-2006 נפטר כתוצאה מדלקת כבד.
ב-12 באפריל 2006, יממה לאחר מותו, נשיא קוריאה הדרומית רו מו היון העניק לשין את מדליית כתר הזהב לתרבות, הפרס המכובד ביותר הניתן לאמנים קוריאניים.
יהודה רון-פולני
יהודה רון-פולני (פּוֹלסקי) (28 בספטמבר 1891 - 29 באוגוסט 1983) היה מחנך, ממנתבי הדרך החינוכית ב"חבר הקבוצות" ובאיחוד הקבוצות והקיבוצים, ומיוזמי "חברת הילדים" בבית אלפא.
ביוגרפיה.
פולני נולד ב-1891 בזוֹלוֹטוֹנוֹשה (Золотоноша) בפלך פולטבה שבאימפריה הרוסית, בן לריסי ודב פולנסקי. ב-1894 עברה המשפחה לניקולאייב. ב-1898 החל ללמוד עברית בחדר מתוקן בעיר. בשנת 1906, כשהיה בן 15, עלה לארץ ישראל כחלוץ המשפחה. בשנת 1910 סיים את לימודי ההוראה בסמינר "עזרה" בירושלים, ובין השנים 1910–1911 היה מורה בבית הספר הראשון בראשון לציון. בשנת 1920 היה ממקימי בית הספר העמלני הניסיוני בתל אביב, ובשנת 1923 לקח חלק בהקמת בית החינוך לילדי העובדים, שהפך לספינת הדגל של זרם העובדים וגובשו בו אותם יסודות פדגוגיים שהונהגו בבית הספר העמלני.
בשנת 1925 קיבל על עצמו את תפקיד ריכוז חברת הילדים הראשונה בהרי הגלבוע (בית אלפא, חפציבה ותל יוסף) וניהל אותה במשך ארבע שנים.
במשך שמונה שנים ניהל את מערכת החינוך בכפר הנוער בן-שמן. לאחר מכן שב לעמק יזרעאל והיה שותף להקמת המוסד החינוכי שומריה.
בקיץ 1940 עזב עם משפחתו, יחד עם קבוצת חברים מתומכי בן-גוריון, לרמת יוחנן. בשנת 1941 היה שותף לייסוד ועמד בראשו של בית החינוך זבולון עבור ילדי רמת יוחנן, כפר המכבי ואושה, עד שפרש מהוראה בשנת 1953.
פולני הניח את היסודות לשיטת החינוך הקיבוצי המשותף, האמין בדוגמה אישית כחלק מיסודות שיטת החינוך שלו, ועודד הוראה המבוססת על שמחת למידה, תוך עוררות הסקרנות של התלמידים, ושאיפה לאיזון בין חירות אישית לזיקה חברתית. לאחר פרישתו מהוראה החל לערוך את הביטאון העיוני של המחנכים באיחוד הקיבוצים "אגרת לחינוך".
בשנת 1968 זכה בפרס מפעל חיים לחינוך ולהגות על שם המורה צבי אליאב (פרלה).
פולני נישא למרים ולהם נולדו שתי בנות. נישא בשנית לשולמית, ולהם נולד בת ובן.
פולני נפטר בשנת 1983, בן 92 במותו, ונקבר ברמת יוחנן.
אדולפו רודריגס סאה
אדולפו רודריגס סאה פאס מונטרו (בספרדית: Adolfo Rodríguez Saá Páez Montero) (נולד ב-25 ביולי 1947) הוא פוליטיקאי ארגנטינאי פרוניסטי.
רודריגס סאה היה מושל מחוז סן לואיס בארגנטינה, ושימש מספר ימים כנשיא ארגנטינה.
ביוגרפיה.
אדולפו רודריגס סאה נולד למשפחה חשובה ביותר בסן לואיס: סבו, אדולפו רודריגס סאה (שעל שמו הוא קרוי), ודוד של אביו היו מושלי המחוז ואביו היה מפקד המשטרה.
רודריגס סאה למד באוניברסיטה הלאומית של קוז'ו ובאוניברסיטת בואנוס איירס וקיבל הסמכת עורך דין. הוא הפך למחוקק מחוזי בשנת 1973 (בגיל 25).
החוקה הרוסית
אוורו אנסון
אוורו אנסון (באנגלית: Avro Anson, על שם אדמירל הצי הבריטי, ג'ורג' אנסון) היה מטוס דו מנועי רב-משימתי, מתוצרת חברת אוורו הבריטית. המטוס שירת בחיל האוויר המלכותי הבריטי, בזרוע האוויר של הצי המלכותי, חיל האוויר המלכותי הקנדי וחילות אוויר נוספים רבים ברחבי העולם, לפני, במהלך ואחרי מלחמת העולם השנייה. המטוס פותח ממטוס הנוסעים אוורו 652 ונועד תחילה לשמש לסיור ימי, אך כבר בתחילת ייצורו נחשב כמיושן וכי לא יצליח למלא משימה זו. הסתבר כי ניתן יהיה להפעילו ביעילות כמטוס אימונים לצוותי מטוסים רב-מנועיים. למטרה זו שימש היטב בבריטניה וברבות ממדינות חבר העמים הבריטי. ייצור המטוס הסתיים ב-1952, ובמהלך השנים נבנו בבריטניה 8,138 מטוסים בתשע גרסאות ו-2,882 מטוסים נוספים נבנו על ידי חברת פדרל איירקראפט הקנדית ברישיון.
האנסון היה בין מטוסיו הראשונים של חיל האוויר הישראלי ושירת במלחמת העצמאות, כמו גם בחילות האוויר של מדינות ערב במלחמה זו.
תכנון ופיתוח.