החלבון הוא חומר מזין חשוב לבריאות האדם ולרוב בעלי החיים, המספק את צורכי הגוף לחומצות אמינו. לפי השנתון הסטטיסטי לישראל, בשנת 2006 כמחצית מכמות החלבון הגיע לישראלי הממוצע ממזונות צמחוניים והחצי השני הגיע ממזונות מן החי. צריכה מספקת של חלבון חיונית לתהליכי בנייה, שימור וגדילה אופטימליים של הגוף, ובעיקר השרירים. בעלי החיים ממחלקת היונקים (בהם האדם) לא מסוגלים לסנתז את כל חומצות האמינו הדרושות להם, ולכן נדרשים חלבונים בתזונה שלהם כדי לרכוש את החומצות שאין באפשרותם לסנתז - קרי חומצות אמיניות חיוניות. מקורות מזון עשירים בחלבון הם קטניות, אגוזים, זרעים, בשר, דגים, ביצים, מוצרי חלב.
ישנן תשע חומצות אמיניות שהגוף אינו יודע לייצר בעצמו (חומצות אמינו חיוניות) ועל כן צריך לקבלן בתזונה.
חלבון מלא הוא מזון המכיל את כל תשע חומצות האמינו החיוניות, לרוב זהו מזון מן החי. חלבון חסר הוא מזון שאין בו את כל התשע, בעיקר אלו מזונות מן הצומח.
להלן חומצות האמינו החיוניות:
מחסור בחלבון.
כמות החלבונים הנדרשת בדיאטה משתנה לפי גיל, מין, משקל, רמת פעילות הגופנית, והמצב הבריאותי. ההמלצה היומית (RDA) היא צריכה של 0.8 גרם חלבון ליום לכל קילוגרם משקל גוף. לאנשים העוסקים בספורט ובפיתוח גוף מומלצת צריכה גבוהה יותר של חלבונים, בין 1.2 ל-1.7 גרם. לתינוקות מומלץ לצרוך 2.2 גרם לכל קילוגרם
דיאטה מערבית טיפוסית רוויה בחלבון מן החי. גם הצמחונים והטבעונים צורכים כמויות סבירות של חלבון מן הצומח בעולם המפותח. כתוצאה מזה סכנת במחסור בחלבון איננה קיימת כמעט בעולם המערבי למעט מצבי מחלה כמו אנורקסיה. מחסור בחלבון מזוהה יותר עם רעב וקיים בעיקר בארצות העולם השלישי.
חסרים בחלבונים יכולים להוביל לתחושת עייפות, לפגיעה בקצב ההתפתחות הפיזית והמנטלית, לעמידות לאינסולין, לנשירת שיער, לאיבוד הפיגמנטים של השיער, לאיבוד ממסת השריר, לירידה בכושר שחלוף רקמות חלבוניות, לטמפרטורת גוף ירודה, לצמצום בייצור אנזימים והורמונים, לאי-סדירות הורמונלית, לאיבוד אלסטיות העור, לפגיעה במערכת החיסונית ובפוריות. חוסר חמור יותר בחלבונים, כמו זה המתבטא בעת רעב המוני, הוא קטלני (כמו בתסמונת הקוושירקור).
תסמונת קוושירקור מתפתחת לרוב אצל תינוקות כתוצאה ממחסור בחלבון לאחר ההיגמלות מההנקה. אם המחלה לא מטופלת, גוף האדם אינו מסוגל לטפל בזיהומים וכתוצאה מכך עשוי להידרדר מצבו ואף להגיע למוות.
סכנות בצריכת יתר.
צריכה מוגזמת של חלבונים נקשרה לבעיות הבריאותיות הבאות:
חלבונים מסוימים יכולים לעורר תגובות אלרגיות. זאת משום שהמבנה של כל סוג חלבון שונה, כאשר חלק עשויים לעורר אלרגיות והשאר יתקבלו בלי בעיות.
דימיטרי צ'ובאחין
שטר מטען
שטר מטען (באנגלית: Cargo Manifest/ Airway Bill) הוא מסמך הזהות של מטען (יבשתי, ימי או אווירי) בתנועה, בדומה לדרכון לנוסע. בשטר המטען מפורטים כתובת שולח המטען, כתובת מקבלה, כמות האריזות אשר נשלחות משקלן ומידותיהן. כמו כן יצוינו במטען תנאי המכר, מחיר ההובלה והנחיות שונות המיועדות לסוכן המטענים או למוביל המטען.
סוגי שטרי המטען ומעמדם המשפטי משתנים על פי זהותו של המוביל, כך לדוגמה לשטר המטען הימי מעמד חוקי של המחאה ועל מנת להסב אותו לצד ג', יש צורך בחתימת הסבה.
מספר שטר המטען מחולק לשתי קבוצות, קידומת ומספר. הקידומת משתנה בהתאם לזהות המוביל.
DragonForce
המצור על ירושלים
תג רדיו
המוציא מחבירו עליו הראיה
גוסטב שרדר
גוסטב שרדר (בגרמנית: Gustav Schroeder; 27 בספטמבר 1885–10 בינואר 1959) היה רב חובל גרמני שהתפרסם בשל פיקודו על אוניית הפליטים הגרמנית סנט לואיס. בשנת 1993 הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
ביוגרפיה.
גוסטב שרדר נולד בשנת 1885 בצפון גרמניה באזור הגבול עם דנמרק. בשנת 1902 בהיותו בן 17 עזב את לימודיו התיכוניים ועלה בנמל המבורג כימאי מתלמד על ספינת אימונים. בסיום אימוניו נתקבל כימאי בספינה "גרמניה" שהפליגה בקביעות בקו המבורג - ארצות הברית. לאחר מכן קיבל תפקיד של קצין שני בחברות ספנות שפעלו מהונג קונג. במשך השנים עבד כקצין ספנות בחברות שונות, ביניהן 6 שנים בכלכותה.
בשנת 1921 החל שרדר לעבוד בחברת הספנות "המבורג - ארצות הברית". בשנת 1936 קיבל שרדר מינוי של רב חובל והפליג על ספינות שפעלו עבור ארגון הנופש הנאצי כוח באמצעות שמחה שסיפק הפלגות נופש במחירים זולים לפועלים. במסגרת זו ביצע הפלגות לים התיכון ולסקנדינביה, אף כי שרדר עצמו לא היה חבר המפלגה הנאצית.
היה נשוי עם ילדים.
אוניית הפליטים סנט לואיס.
ב-13 במאי 1939 יצאה הספינה "סנט לואיס" בפיקודו של שרדר מנמל המבורג לכיוון קובה כשעל סיפונה 936 פליטים יהודים שחיפשו מקלט מגרמניה הנאצית. רב החובל שרדר נטל על עצמו סיכון רב בנסיבות התקופה והעניק לנוסעיו היהודים יחס אנושי ומגונן. הוא איפשר לנוסעיו לקיים תפילות וטקסי דת יהודיים.
הנוסעים היהודים, לאחר שש שנות רדיפות וגזרות תחת המשטר הנאצי, לא האמינו כי יזכו ליחס כזה בספינה שמעליה התנוסס דגל צלב הקרס ותמונתו של היטלר הייתה תלויה באולם האירוח של הספינה. שרדר הזהיר את 231 אנשי הצוות באזהרה חמורה שעליהם להעניק לנוסעים את מלוא השירות ותנאי הנוחות, המקובלים כלפי כל הנוסעים בשיט עינוגים בקו ספנות זה. רוב אנשי הצוות נענו לדרישת הקברניט.
ביומנו כתב שרדר:
הנוסעים החזיקו בידיהם רישיונות שאישרו את כניסתם לקובה, ואולם רישיונות אלו ניתנו באופן לא חוקי על ידי המנהל הכללי להגירה בקובה מנואל בניטס גונסלס וב-15 במאי 1939 החליטה ממשלת קובה כי הרישיונות יהיו בתוקף רק עד ה-6 במאי. נראה שהן נוסעי הספינה והן חברת הספנות ידעו על ביטול הרישיונות אך הם הניחו כי הרישיונות אשר הונפקו זמן רב לפני קבלת החלטת הביטול יכובדו, רק 22 מנוסעי הספינה מילאו אחרי הדרישות החדשות של קובה באשר לרישיונות.
בשבת ה-27 במאי הגיעה הספינה להוואנה שבקובה ואולם נשיא קובה פדריקו לרדו ברו התערב בעצמו בעניין והכריז כי קובה לא תיתן מקלט לפליטים וכי הם אינם רשאים לרדת לחוף. לאחר מסע ומתן בין נציגי הג'וינט היהודי לבין שלטונות קובה שלא צלח, ולאחר הגשת בקשה לחניה בארצות הברית שלא אושרה, נאלצה הספינה לחזור לאירופה.
רב החובל שרדר האט את מסע הספינה, בסרבו לחזור לגרמניה עד אשר יימצא מקום מבטחים לנוסעיו היהודים. הוא אפילו תכנן לתת לספינה להיגרר אל חופי אנגליה ולהתנפץ עליהם, בכוונה לאלץ את השלטונות הבריטיים לקלוט את הפליטים בארצם. לבסוף נמצא פתרון ונוסעים הורשו לרדת לנמל אנטוורפן בבלגיה. רוב הנוסעים ירדו בבלגיה וחלקם באנגליה (אלה מהם שהיו בעלי רישיונות תקפים נשארו בקובה). מבלגיה עבר חלק מן הנוסעים להולנד ולצרפת וחלק נשאר בבלגיה. חלק מהנוסעים נשלח למחנות ההשמדה לאחר הכיבוש הגרמני. על פי מחקר שנערך בשנת 2007 כ-254 מנוסעי הספינה נספו בשואה.
אותות והנצחה.
בשנת 1957 הוענק לגוסטב שרדר על ידי ממשלת מערב גרמניה צלב ההצטיינות הפדרלי על פועלו למען נוסעי הספינה. שנתיים לאחר מכן בשנת 1959 הלך גוסטב שרדר לעולמו. לאחר מותו הוענק לשרדר ב-11 במרץ 1993 התואר חסיד אומות העולם על ידי ארגון יד ושם.
בסרט הקולנוע העלילתי מסע הארורים שהופק בשנת 1976 אודות מסע התלאות של הספינה, מגלם את דמותו של רב החובל שרדר השחקן מקס פון סידוב.
בשנת 2000 נקרא רחוב על שמו של גוסטב שרדר בהמבורג.
התפרצות קרני גמא
יוריי
יוריי (ביפנית: 幽霊) הוא שם כולל לרוחות רפאים יפניות. השם מורכב משתי אותיות קאנג'י ,幽( "yū" ), שפירושו "קלוש" או "עמום" ו霊( "rei" ), שמשמעותו "נשמה" או "רוח". בדומה לתפיסות הסינית והמערבית, גם יוריי נחשבות לנשמות שמסיבה כלשהי נמנעת מהן השלווה שלאחר המוות.
רקע דתי והיסטורי.
האמונה ברוחות בפולקלור היפני מושפעת ממיתולוגיה ומאמונות עממיות של דת השינטו (דת יפנית עתיקה), הבודהיזם והטאואיזם שהגיעו ליפן מסין. בשינטו רווחת האמונה שלאחר מותו, אדם יכול להפוך לרוח או לקאמי (סוג של ישות על טבעית בדת השינטו). הבודהיזם, שהגיע ליפן במאה השישית לספירה, השפיע על האמונה בכוחותיהן העל-טבעיים של נשמות המתים. בתקופת היאן (794-1185), האמינו שנשמות המתים מהלכות בקרב בני האדם החיים. כמו כן, נהגו לתלות את האחריות ברוחות רעות כמעט לכל אסון או מחלה, ולכן היה צורך בטקסי דת על מנת לרצות את הרוחות. בנוסף, באותה התקופה היה נהוג לחשוב שרק אצילים רמי מעלה עלולים להפוך לרוחות נקמניות לאחר מותם. מסופר בהיסטוריה המקרה של השר המלומד סוּגאווארה מיצ'יזאנֵה (Sugawara Michizane), אשר אויביו קינאו בו, הפלילו אותו וגרמו להגלייתו לאי קיושו בשנת 901, שם הוא נפטר לאחר שסבל מבדידות ומחרפה. בין השנים 910 ו- 923 תועדו אסונות שתקפו את עיר הבירה קיוטו, אשר מיוחסים לרוחו הזועמת של סוּגאווארה. כדי להרגיע את כעסו, הוא הוכרז בתור האל טנג'ין (Tenjin), ורק אז נאמר שהאסונות פסקו.
בתקופת קמאקורה (1185–1333), ובתקופת מומויאמה (1568-1603) רווחה האמונה שכל אדם, בין אם היה צדיק או חוטא, עלול להפוך לרוח לאחר מותו, במיוחד אם מת ממחלה. במאה ה-17, האמינו שבני כל המעמדות, ולא רק אצילים, יכולים להפוך לרוחות נוקמות.