אופן הפעלת מערכות האצווה נקבע באמצעות קובצי אצווה הכוללים פקודות בשפות תסריט ייעודיות. מערכות אצווה הן מערכות שבדרך כלל הן עתירות במשאבים ומשך הרצתן ארוך. דפוס העבודה שלהן הוא דפוס המיועד למקסם את תפוקת המחשב, בניגוד למערכות עיבוד תנועות שדפוס עבודתן מחייב שמירה על זמני תגובה יציבים וטובים. בגלל השוני בדפוסי העבודה של מערכות משני הסוגים הנ"ל, מקובל לבצע את מרבית עבודות האצווה בשעות בהן קיימת פעילות מעטה של עיבוד תנועות, על מנת שעיבודי האצווה לא יפגעו ביציבות ורמת זמני התגובה בעיבודי התנועות. הזמן בו מורצים עיבודי האצווה העיקריים נקרא חלון אצווה ובדרך כלל הוא בשעות הלילה.
דוגמאות לעיבודי אצווה:
היסטורית, קדמו מערכות אצווה למערכות עיבוד תנועות. שימוש באצווה שכיח גם כיום.
אצווה
עיבוד תנועות
מרי בר רחל
הפיכת אוגוסט
פארוק חוסני
פארוק חוסני (בערבית: فاروق حسني; נולד ב-1938) הוא פוליטיקאי מצרי, לשעבר שר התרבות של מצרים בין השנים 1987–2011, ומועמד מוביל לתפקיד המזכיר הכללי של ארגון אונסק"ו, בבחירות שנערכו ב-2009.
ראשית חייו.
חוסני נולד וגדל באלכסנדריה. הוא בוגר בית הספר לאמנויות של אוניברסיטת אלכסנדריה. לאחר סיום התואר, ניהל את "ארמון התרבות אל-אנפושי" במשך שש שנים. כאמן של ציור מופשט, הציג חוסני תערוכות ברחבי העולם וזכה בפרס בינלאומי לשלום ולתרבות מטעם אוניברסיטת סוקה גאקיי ביפן.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 שימש כנספח התרבותי של מצרים בפריז וברומא, שם גם ניהל את האקדמיה לאמנויות של מצרים. בראיון שנתן בחודש ספטמבר 2009 לאתר האינטרנט בערבית "Elaph.com" הודה חוסני כי בשנת 1985, במהלך שהותו ברומא, הוא "סייע לחוטפי הספינה אקילה לאורו להימלט מאיטליה". במהלך האירוע, החוטפים רצחו את התייר היהודי-אמריקני הנכה, ליאון קלינגהופר, ודחפו אותו כשהוא בכיסא גלגלים אל תוך הים.
שר תרבות.
ב-1987 מונה חוסני לשר התרבות של מצרים. במהלך כהונתו הוא הרחיב חללי תצוגה במוזיאונים לאומיים ויזם תוכניות תרבות שונות, כגון "ארמון האמנויות", "מרכז ג'זירה לאמנויות הבמה", "המרכז לאמנויות של אלכסנדריה", ואת "הקרן הלאומית לפיתוח התרבות". כשר התרבות, חוסני הטיל צנזורה על התקשורת ועל סרטים. בין השאר, אסר לקיים קונצרט מטאל והורה לכוחות הביטחון לעצור מטאליסטים שהגיעו לקונצרט.
בראיון בנובמבר 2006, מתח חוסני ביקורת על המנהג ללבוש חג'אב, וכינה אותו בשם "נסיגה". הוא הוסיף כי הוא מהווה "צעד לאחור לנשים המצריות", וכי "שיער יפה אצל אישה הוא כמו פרח, ולא צריך לכסותו". חוסני הותקף בחריפות על דבריו, במיוחד מצד האחים המוסלמים, ו-130 חברי הפרלמנט המצרי קראו להתפטרותו.
עוינות כלפי ישראל.
חוסני מרבה להתבטא נגד ישראל. בין השאר, באפריל 2001 אמר: . חוסני ניהל מדיניות נגד נירמול יחסי מצרים עם ישראל, ובמסגרתה אסר על הקרנת הסרט הישראלי "ביקור התזמורת" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקהיר. במאי 2008 עורר חוסני מחלוקת נוספת כשהתנגד להכנסת ספרים ישראליים לספרייה של אלכסנדריה. הוא הכריז פומבית כי הוא מוכן לשרוף באופן אישי כל ספר ישראלי שיוכנס לספריות מצרים. דבריו עוררו האשמות אנטישמיות. מאוחר יותר התחרט חוסני על דבריו באתר האינטרנט שלו, ואמר שהצהרתו הייתה מוגזמת.
חוסני היה מועמד מוביל להיות המזכיר הכללי של אונסק"ו בבחירות של שנת 2009. בסיבוב ההצבעה הרביעי התמודד חוסני נגד אירינה בוקובה, והם קיבלו 29 קולות כל אחד. בסיבוב החמישי והאחרון הפסיד חוסני 31-27 לנציגת בולגריה שנבחרה לתפקיד. דבריו על שריפת ספרים היו אחד הגורמים שלו להפסד.
לוך סטנס
לוֹךְ סְטֵנֵס (באנגלית: Loch of Stenness) הוא לוך (אגם מים מתוקים) הממוקם באי מיינלנד באיי אורקני שבצפונה של סקוטלנד בממלכה המאוחדת.
הלוך נקרא על שם המחוז הכנסייתי בו הוא נמצא (מחוז סטנס), ומקור שמו בשם הנורדי של האזור "סטיינסוואטן" ("Steinnesvatn").
הלוך הוא גוף המים המתוקים השני בגודלו באיי אורקני (אחרי לוך האראיי). הלוך מקושר למפרץ סאונד, וממוקם 3.5 ק"מ צפונית מזרחית לסטרומנס.
הלוך היווה רקע לעלילת ספרו של וולטר סקוט "שודד הים" (The Pirate), ובו ממוקמות אבני סטנס – אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בחצי האי שבין לוך סטנס ללוך הראי מצויה טבעת ברודגאר – אתר נאוליתי המהווה אף הוא אתר מורשת עולמית.
אין מעבירין על המצוות
אין מעבירין על המצוות הוא כלל הלכתי המצוטט בתלמוד בשם ריש לקיש, באשר לקדימות בעשיית מצוות. לפי כלל זה, בסיטואציה בה מתאפשר לאדם לקיים שתי מצוות, עליו לקיים את המצוה שבאה לפניו תחילה.
מקור.
במקרא נכתב: ונכתב על כך בפירוש רש"י בשם המכילתא: .
מקור נוסף לדין זה, לדעת חלק מהפרשנים, הוא הפסוק שמצטט התלמוד: ; המילה "תפלס" משמשת כביטוי להפעלת שיקול דעת, והכתוב מזהיר כי יש להניח את שיקול הדעת במהלך קיום המצוות, ולקיים את הראשונה המזדמנת ללא כל שהות.
עם זאת, לדעת הרדב"ז כלל זה תקף מדרבנן בלבד, והפסוקים המצוטטים מהווים אסמכתא בלבד.
מאפיינים.
תוספות מציינים כי הכלל נכון לגבי מצב בו שתי המצוות מתקיימות, וכל השאלה היא סדר קיומן, אך כאשר קיים ספק לגבי עצם קיומה של אחת המצוות - כאשר מצווה אחת באה על חשבון אחרת - כלל זה אינו משמש להעדפת אחת מהן. וכך גם פסק הרב אברהם דנציג בספרו חיי אדם.
לעומתם סבורים ראשונים אחרים, רש"י, הר"ן, והרדב"ז, כי הכלל תקף גם כאשר המצווה הנקרית ראשונה תדחה קיום מצווה אחרת, ואפילו אם המצווה האחרת חמורה יותר - בכל זאת יש לקיים את הראשונה. וכן פסק ב הרדב"ז והחכם צבי.
כלל זה מתקיים בצורה קלאסית כאשר מדובר בשתי מצוות שונות. אך גם כאשר מדובר בקיום אותה מצווה בשתי הזדמנויות שונות, יש להעדיף את ההזדמנות הראשונה, וגם כאשר את אותה המצווה ניתן לקיים בשני זמנים שונים, יש להעדיף את הראשון.
דין מפורסם הנובע מכלל זה, המדגים מצב קלאסי בו מתקיימת העדפה של מצווה אחת על פני אחרת, הוא החובה לשמור את תפילין של יד, במקום נגיש יותר מתפילין של ראש. בתפילין קובעת ההלכה כי יש להניח קודם את אלה של היד, ולאחר מכן את של הראש, ואם ידו של האדם תוציא את תפילין של ראש לראשונה, הוא ייאלץ לעבור על איסור 'אין מעבירין על המצוות' כדי להניח תפילין של יד קודם, לכך יש לסדר את התפילין בצורה כזו שהתפילין של יד יהיו זמינים לפני התפילין של ראש.
מיינלנד
ילד הבועה
נקניקיית קארי
נקניקיית קארי (בגרמנית: Currywurst, "קַארִיווּרְסְט") היא מאכל גרמני טיפוסי המורכב מנקניקייה מבשר חזיר (בגרמנית: Wurst), בדרך כלל חתוכה ועם רוטב המבוסס על קטשופ או רסק עגבניות ואבקת קארי, ומוגש בדרך כלל עם לחמנייה או צ'יפס.
ההיסטוריה של הנקניקייה.
את נקניקיית הקארי הגישה לראשונה הרטה הוֹיְוֶור (Heuwer) ב-4 בספטמבר 1949, במזנון שהפעילה בפינת הרחובות קאנט ופרידריך בברלין. המתכון המקורי כלל נקניקייה מטוגנת בליווי רוטב של רסק עגבניות, אבקת קארי, רוטב ווסטרשייר ותבלינים נוספים, שאותם קנתה מחיילים בריטים שהוצבו בעיר. הויוור החלה למכור את המנה הזולה אך המשביעה שהפכה לפופולרית במיוחד בקרב פועלי בניין שעבדו בעבודות השיקום של העיר לאחר מלחמת העולם השנייה, ובשיא פעילותו נמכרו בדוכן כ-10,000 נקניקיות בשבוע. מאוחר יותר פתחה הויוור מסעדה קטנה ברחוב פרידריכשטראסה, ברובע החלונות האדומים של ברלין, שאותה המשיכה להפעיל ברציפות עד 1974. בשנת 2003 הוצב במקום שלט זיכרון לכבודה, שנחשף בטקס בו השתתפו רבים מלקוחותיה הקבועים של הויוור, אחייניתה ובתה החורגת.
בשנת 1993 פרסם הסופר אוּוֶה טים (Uwe Timm) בספר "המצאת נקניקיית הקארי" (בגרמנית: 'Die Entdeckung der Currywurst') תאוריה בדיונית אלטרנטיבית, שלפיה ממציאת נקניקיית הקארי היא דווקא לנה ברוקר, בעלת דוכן בשוק בהמבורג, שהגישה את הנקניקייה לראשונה כבר ב-1947. ב-2003 הוצב גם שלט לזכרה של ברוקר בשוק בהמבורג, וב-2008 עובד ספרו של טים לסרט הנושא אותו שם.
סוגים.
כיום נמכרות כ-800 מיליון נקניקיות קארי מדי שנה ברחבי גרמניה בדוכנים, במסעדות, כחלק מתפריטי ילדים וכאוכל רחוב, והפכה לסמל תרבות גרמני. הנקניקייה נפוצה בכל גרמניה, אבל בעיקר באזורי ברלין, המבורג וחבל הרוהר, אך בהבדלים ניכרים בסוג הנקניקייה ובמרכיבי הרוטב.
נקניקיית קארי ברלינאית.
בברלין מתחלקות נקניקיות הקארי לשני סוגים בסיסיים - עם או בלי "עטיפה". במקור שימשו רק מעיים של חזיר כעטיפת הנקניקייה, והבשר עצמו היה תערובת של בקר וחזיר טחונים דק. המעיים הממולאים משומרים ומעושנים קלות. הגרסה הלא עטופה היא בצבע לבנבן, דומה לנקניקיות של אזור בוואריה, ואינה משומרת או מעושנת. נקניקיות שהוכנו באמצעות אידוי נחשבות לנחותות יותר.
ההכנה של שני הסוגים דומה: מטגנים את הנקניקיות שלמות במחבת עם שמן עד לחצי גובה הנקניקייה. לאחר הטיגון חותכים את הנקניקייה לחתיכות בגודל ביס (למרות שיש דוכנים ברובע שטגליץ בברלין שמגישים אותן חצויות בלבד, עם קיסם נעוץ בכל אחד מהחצאים). לאחר מכן שופכים על הנקניקייה את הרוטב ומפזרים אבקת קארי בנדיבות. אם מבקשים אפשר לקבל כתוספת גם פלפל חריף, צ'ילי, רוטב ווסטר עם צ'ילי או בצל קצוץ. יש דוכנים שגם מספקים קטשופ מיוחד שמורכב מרסק עגבניות ותבלינים.