בבית הספר, מאק וחברתה הטובה אליסה תמיד מתמקדות בלימודים ושוקדות על ציוניהן, ובריידי וחברו דבון רק רוצים ליהנות ולגלוש - כך שבמהלך הלימודים אין לשניים זמן להיפגש. בריידי מבטיח למאק שיגיע ליריד המכללות שבו היא נמצאת, אך שוכח אותו ולא מגיע אליו. בנוסף, ספנסר, תלמיד בשכבה שלהם, מתחיל עם מאק ובריידי מקנא. בריידי ומאק מחליטים שאם אין להם זמן להיות יחד עדיף שלא יהיו יחד, ונפרדים.
מאק מאבדת את השרשרת שלילה, דמות מן הסרט הקודם, נתנה לה לפני שהיא ובריידי עזבו את הסרט וזו מגיעה חזרה אל לילה. ב"סיפור הפרברים" לילה משתעממת מלעשות כל פעם שוב ושוב את אותם הדברים ומבקשת לחוות דברים חדשים ושונים, כמו מאק. היא מחליטה לעזוב את החוף וללכת למקום אליו מאק ובריידי הלכו. טנר, דמות נוספת, רץ אחריה וככה שתי הדמויות הראשיות של הסרט מוצאות את עצמן בעולם האמיתי.
בריידי ומאק מופתעים ושמחים לראות את לילה וטנר. לילה וטנר מצידם מתלהבים מהעולם אליו הגיעו ונדהמים כל כך מהטכנולוגיה בזמננו שהם מחליטים שהם רוצים להישאר בהווה. צמד הדמויות מ"סיפור הפרברים" פותח בשירים הגורמים, בכוח הקסם של הסרטים, גם לאחרים סביבם לשיר ולרקוד. בריידי ומאק מבינים שהצמד לא יכול להישאר ומנסים להראות להם שהעולם לא מושלם כמו שהם חושבים. לילה מתגלה כחכמה במיוחד וטנר כטיפוס שמחפש כל הזמן ליהנות, בהקבלה למאק ובריידי. טנר מתחיל להשתנות כך שהוא חושב פחות על עצמו ויותר על אחרים. החיוך שלו מפסיק לנצנץ והשיער שלו, כמו של לילה, נרטב כשמים נוגעים בו.
מאחר שלילה וטנר לא רוצים לחזור הביתה נאלצים בריידי ומאק לספר להם שהם דמויות מסרט. לילה, שרוצה לקבל החלטות על חייה בעצמה, מסרבת לחזור לסרט וזורקת את התליון שלה למים.
בינתיים, בסרט "סיפור הפרברים" הדמויות לא יודעות מה לעשות בלי לילה וטנר ומנסות דברים שונים, אך דבר לא מעלים להם את התחושה שמשהו אמור לקרות. אט אט דמויות מהסרט מתחילות להיעלם בשל המחסור בשתי הדמויות הראשיות שלו. הדמויות ששרדו מבינות שהכל התחיל כשלילה וטנר עזבו. הם מוצאים את התליון של לילה ומחליטים ללכת בעקבותיה ובעקבות טנר כדי להחזיר אותם הביתה.
כשהדמויות מגיעות לעולם האמיתי ומספרות שדמויות בבית נמחקות, כולם מבינים שאם הם לא יחזרו מיד לסרט הוא ימחק כליל. דמויות הסרט עוזבות ובריידי ומאק הולכים לנשף בית הספר. מסתבר שספנסר דווקא אוהב את אליסה, שמלכתחילה אהבה אותו. אולם יחסיהם של בריידי ומאק עדיין לא משתפרים. לפתע נכנסים לאולם הנשף החברים מ"סיפור הפרברים". טנר מעודד את בריידי ומראה לו שהוא טוב יותר משחשב, שהוא לא צריך לדאוג לעתיד ושהוא ומאק עוד יכולים לתקן את היחסים שלהם. בריידי מתקן את היחסים בשיר.
דמויות הסרט, מלבד טנר ולילה, נעלמות ואיתן השרשרת. על מנת לאפשר להם לחזור לסרט מביאים מאק ובריידי את הגלשן של סבא של מאק, אותו גלשן עליו גלשה מאק בסרט הראשון. עם זאת, אין גלים ולכן טנר ולילה לא יכולים לחזור. בריידי לוקח את מאק איתו לסדנה שלו על מנת להביא את אחד הגלשנים שהמציא בעצמו והכין, גלשן עם מנוע שניתן לגלוש עליו גם כשאין גלים. שם, רואה מאק את כל הגלשנים ומבינה שבריידי יותר עמוק משחשבה. היא מתנצלת שגרמה לבריידי לחשוב שאינו יכול לספר לה על הגלשנים שהוא בונה ושהוא לא טוב מספיק. יחד עם טנר ולילה הם מדביקים את הסמל מהגלשן של סבא של מאק עם הגלשן עם המנוע.
מק'קנזי מבינה שאם לילה וטנר לא יצליחו לחזור לסרט וייעלמו, משמעות הדבר היא שהיא ובריידי מעולם לא נפגשו והכירו. בריידי מרגיע אותה ואומר "איך אוכל אי-פעם לשכוח אותך?". מאק אומרת ללילה שכשהיא חוזרת לסרט הוא לא חייב להיות אותו דבר, היא יכולה לשנות אותו ולקבוע את גורלה בעצמה. שמחה לשמוע זאת, לילה רצה לתוך המים יחד עם טנר, בריידי והגלשן.
בריידי מנסה להפעיל את המנוע של הגלשן אך משהו לא עובד. טנר מתחיל להיעלם. בריידי לא מתייאש וממשיך לנסות עד שבעזרתה של לילה המנוע מתחיל לעבוד. טנר ולילה עוזבים וחוזרים לסרט.
בריידי יוצא מהמים ורץ לעבר מאק, אך הוא עובר אותה ומגיע אל חברו דבון ששואל את בריידי איך הייתה שחית הלילה. השניים ניגשים למסיבת "הצילו את החוף" שארגנה מאק, כולה בסגנון של גולשים ואופנוענים. כשלילה וטנר חזרו לסרט, לילה הקשיבה לעצתה של מאק ושינתה אותו. כעת הסרט נקרא "לילה, מלכת החוף" והוא כבר אינו הסרט האהוב על בריידי אלא הסרט האהוב על מאק, שבעקבותיו למדה לגלוש. "לילה, מלכת החוף" הצליח מאוד כשיצא בשנת 1962 בעיקר בשל המסר שלו שבנות יכולות לעשות כל מה שבנים יכולים. בריידי לא אוהב כל כך את הסרט, לכן מאק מציעה לו שיצפה בו כשהוא מוקרן במסיבה ומבטיחה לו שאם הוא לא יאהב אותו היא תקנה לו שייק מנגו. ובריידי אוהב מנגו...
"אני מאק".-"אני בריידי".
פסקול.
ב-23 ביוני 2015 יצא הדיסק של פסקול הסרט, הנקרא "(Teen Beach 2 (Original Motion Picture Soundtrack" ובו כל השירים המופיעים בסרט.
מדי אחות
מדי האחות הם בגדי עבודה הנהוגים בבתי חולים ומרפאות ונילבשים על ידי אחיות במהלך עבודתן. מטרתם של מדים אלה היא לשמור על היגיינה ולמנוע הפצתם של חיידקים וזיהומים, וכך גם להעניק לאחיות מראה ייצוגי ולהבדילן מאנשי צוות רפואי אחרים. פרטי הלבוש העיקריים שכלולים במדי האחות המסורתיים הם שמלה, סינר וכובע. עם זאת, מדי האחות המודרניים כוללים סקראבס או חלוק מעבדה וחליפת מכנסיים.
היסטוריה.
מדי האחות עד המאה ה-19.
החל מימי הביניים ועד למאה ה-19, הנזירות שימשו כאחיות וטיפלו בחולים ופצועים. בזמן עבודתן לבשו את בגדי הנזירות שלהן שכללו גלימות מסורתיות וכיסויי ראש שהסתירו את שיערן. הגלימות היו ארוכות ורחבות, עיצובן פשוט וצבען לרוב היה כהה. צבעו של כיסוי הראש היה ברובו לבן. מראה זה וערכי הצניעות, הפשטות והפונקציונליות שקידם השפיעו על עיצובם של מדי האחות בתקופות מאוחרות יותר.
מדי האחות במאה ה-19.
במהלך המאה ה-19, הפך הסיעוד למקצוע ממוסד, והאחיות נדרשו לעבור הכשרה כדי לעסוק בו. עקב כך, הופיע בקרב האחיות הרצון לעצב מדים ייחודיים שיעניקו להן הכרה וכבוד מקצועי, ויעזרו להבחין בינן לבין נשים אחרות העובדות למחייתן: משרתות, טבחיות וכובסות. ב-1851, עוצבו מדי האחות הרשמיים הראשונים על ידי פלורנס נייטינגייל, חלוצת הסיעוד המודרני בבריטניה. מדים אלה שימשו את האחיות שטיפלו בפצועים במהלך מלחמת קרים. הם כללו שמלה ארוכת שרוולים שנתפרה מבד טוויד אפור, קרדיגן צמר ושכמייה. נוסף לכך, לבשו האחיות סינרים ארוכים ורחבים, מגני שרוולים וצווארונים הניתנים להסרה. על ראשן חבשו כובעי בד לבנים מעומלנים. פרטי לבוש אלה תרמו לשמירה על ההיגיינה בשדה הקרב, ויצרו מראה אחיד שנתפס כמנחם בעיני החיילים.
ב-1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, החל השימוש במדי האחות הראשונים באמריקה הצפונית. דורותיאה דיקס, ראש האחיות של צבא האיחוד, הנחילה מראה אחיד בקרב האחיות שהיו תחת פיקוחה. מראה זה כלל שמלה פשוטה בצבע שחור, חום או אפור, וכך גם סינר וכובע מעומלנים שצבעם לבן. כמו כן, האחיות נדרשו לא לענוד תכשיטים או להתאפר. עקב תרומתן של האחיות לטיפול בפצועי המלחמות, צמחה יוקרתו של מקצוע הסיעוד ונשים רבות יותר הצטרפו לשורותיו. כתוצאה מכך, החל משנות ה-70 של המאה ה-19, גדל מספרם של בתי הספר לסיעוד. כל בית ספר הנהיג מדים משלו עבור תלמידותיו. עיצובה וצבעה של השמלה שלבשה כל אחות ייצגו את בית הספר בו למדה, בעוד שעיצובו של כובע האחות או תוספת של סרט צבעוני לשוליו סמלו את שנת לימודיה והבחינו בין המתלמדות לבין האחיות המוסמכות.
מדי האחות במאות ה-20 וה-21.
בראשית המאה ה-20, השתנה מראם של מדי האחיות באופן משמעותי. עם הפיכתו של הצבע הלבן לסמל הסטריליות והניקיון, החלו האחיות ללבוש מדים לבנים. למדים אלה נוספו כיסים בתוכם נשאו האחיות את הכלים ששימשו אותן בעבודתן. כמו כן, קישוטי תחרה ומלמלה, שעיטרו את מדי האחות במאה ה-19, נעלמו כליל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הפכו מדי האחות לפשוטים ופונקציונליים יותר. האחיות שפעלו בשדה הקרב לבשו לרוב חולצה מכופתרת, חצאית וסינר לבן. על ראשיהן חבשו כובעים או כיסויי ראש דמויי מטפחות בצבע לבן. סמל בצורת צלב אדום שנתפר או נרקם על כובע האחות או בקדמת הסינר סימל את השתייכותן של האחיות לצלב האדום. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, חל שינוי נוסף בגזרת המדים ובאורכם כתוצאה ממחסור חמור בבדים. המדים הפכו לצרים יותר, ואורכם של השרוולים והחצאיות התקצר. חלק מן האחיות שפעלו בשדה הקרב החליפו את מדי האחות המסורתיים בחליפות מכנסיים הדומות בעיצובן למדי החיילים, וחבשו על ראשיהן כובעי ברט או כומתות צבאיות. צבעם של מדים אלה היה לבן, כחול כהה או חאקי.