לאחר כיבוש העיר, הוסיף הכלא לשמש מקום ריכוז ארעי וכמקום שווסת בין מספר היהודים שנתפסו בכיכר השוק, ברחובות ובבתים לבין קיבולת הבורות בפונאר. מעשי החטיפה היו דבר שבשגרה ונעשו מדי יום ביומו, אך בהיקפים שונים. היו ימים שמספר הגברים שנחטף היה גדול, הואיל והגיע לכלא מאזורים שונים (זארצ'ה, נובוגורוד, סניפישקי וכו'). לעומת זאת, היו ימים בהם מספר החטופים היה קטן, לפיכך תמיד היו בבית הסוהר לוקישקי כלואים ששהו והמתינו למשלוח לבורות ההריגה בפונאר, לעיתים הם נאלצו לשהות בכלא ימים ושבועות. התנאים בכלא היו קשים מאוד, הכלואים סבלו מזוהמה, ליכלוך רעב וצמא וכן מהתנכלויות והתעללויות הגרמנים והליטאים. גם בזמן השהייה בכלא בוצעו בו אקציות וסלקציות.
עם זאת, היו חטופים שהצליחו לחזור לגטו וילנה לאחר ששהו בכלא. והסיבה לכך היא, כי בבואם לכלא נערך רישום של בעלי מקצוע, והודות לכך שנרשמו כבעלי מקצוע חזרו לגטו. ברם, השלטונות דאגו לבודד את המשוחררים מהאוכלוסייה היהודית והארית ומהעולם החיצון.
שלב ג' - פונאר.
פונאר הוא פרוור שנמצא במרחק כ־10 ק"מ מדרום לעיר וילנה ושימש מקום נופש וטיולים. יער האורנים בפונאר נבחר כמיקום להשמדה בידי מפקדי האיינזגרופן, כיוון ששימש קודם פלישת הגרמנים לאזור כמקום הוצאה להורג של יהודים שהחלה בידי הליטאים. שני שלישים מיהודי וילנה נרצחו במקום זה. בפונאר נחפרו בורות גדולים שנחפרו על ידי הרוסים במטרה לאחסן בהם דלק שיהיה מוגן בפני הפצצות.
ב-11 ביולי נרצחו הראשונים במקום תחת פיקוד גרמני, 348 יהודים ושבויי מלחמה ששוכנו קודם לכן בכלא לוקישקי ונרצחו בירי בבורות. גודל הבורות לא היה אחיד, הקוטר היה 15–50 מ׳ והעומק 3–5 מ׳, וסביבם היו תלוליות עפר.
הכוחות המשולבים של יחידת א״ק 9 ושל הליטאים חולקו לשלוש יחידות משנה, וכל אחת מהן פעלה תחת מפקד גרמני:
ביצוע הרצח
הקורבנות הובאו בתחילה לאזור שהיה מרוחק מהבורות. בשטח זה המתינו כ-100 אנשים, ראשית בזמן ההמתנה היו רושמים אותם, הם היו מתפשטים מכל בגדיהם ומוסרים את חפצי הערך שלהם. לאחר מכן קיבלו הוראה לכסות זה לזה את העיניים ולהסתדר בשורות. אחר כך, היו מובילים אותם בטור בקבוצות של 10–20 איש לעבר שטח הירי, כשהם עירומים, מחזיקים ידיים ועיניהם קשורות. בראש הטור היה ליטאי שהחזיק במקל שאת צידו השני החזיק הראשון בטור. לאחר שיצאה קבוצה אחת מאזור ההמתנה, מיד החלו להכין את הקבוצה הבאה בתור.
הקורבנות הועמדו על סוללת העפר שבצד הבור, נורו ברובים ולאחר מכן כוסו בשכבת עפר דקה וכן הלאה בכל קבוצה. לא התקיימו בדיקות האם נותרו אנשים בחיים או לא, אם מישהו המשיך לנוע בבור ירו בו כדור נוסף. בשיטה זו נרצחו 500 אנשים ביום.
בסה"כ נרצחו בפונאר על ידי חיילי הא״ק 9 ופלוגות העזר הליטאיות 18,898 קורבנות.
פונאר היה המקום המרכזי לרצח בו התבצע היקף הרצח הגדול ביותר. אך היו גם מקומות אחרים במזרח ליטא שבהם הוצאו אנשים להורג בצורה דומה על ידי חיילי זונדרקומדו ואנשי איפאטינגי: נמנצ'ין - 403 קורבנות; נואויאי וילנה - 1159 קורבנות; וריאנה - 1767 קורבנות; יאשיוני - 575 קורבנות; איישישוק - 3446 קורבנות; טרקאי - 1146 קורבנות; סמילישוק - 962 קורבנות; שווינציאן - 3726 קורבנות
נטלי מסיכה
יוסף זליקוביץ'
יוסף זליקוביץ' (ביידיש: iusf zelikovitsh; באנגלית: Yosef Zalkowitz; קונסטנטינוב 1897–1944, אושוויץ'), סופר ועיתונאי פולני יהודי, מחברי צוות ארכיון מחברי הכרוניקה של גטו לודז'.
תולדות חייו.
זלקוביץ נולד בקונסטנטינוב שליד לודז' למשפחה חסידית אמידה. ב-1929 זליקוביץ' הצטרף לסניף "יווא" (המכון המדעי היהודי) ושימש כחבר ההנהלה. בחורף 1940, נכנס יחד עם משפחתו לגטו לודז', שם עסק בפעילותו התרבותית והספרותית. זליקוביץ' היה מחברי צוות ארכיון הגטו וממחברי הכרוניקה היומית של גטו לודז'. כשהיה בן 18 הוסמך זלקוביץ' לרבנות ועסק בהוראה. מאמצע שנות ה-20 החל לפרסם סיפורים ומאמרים שעסקו בפולקלור יהודי ובהיסטוריה היהודית, וכן חיבר יומן על שגרת החיים הכואבת בגטו לודז' שנקרא "בימים הנוראים ההם".
כמו כן, כתב יומן אישי שנקרא " בימים הנוראים ההם" ושחלקו הגדול שרד לאחר השואה. ביומן זה תיאר את שגרת החיים הכואבת בגטו לודז' ואת הגזרות קשות מאוד שנגזרו על תושביו.
יוסף זלקוביץ השתתף בחוג של סופרים ומשוררים יהודים, דבר שהיה לא חוקי, יחד עם מרים אולינובר, ישעיהו שפיגל המשורר ש"ב שייביץ, המשוררת והסופרת חוה רוזנפרב, המשוררת והסופרת רבקה קוויאטקובסקי ואחרים. החוג המשיך בפעילותו בבית של מרים אולינובר שברח' רמברנדט 13 בכל שנות קיום הגטו, עד להשמדה הסופית בשנת 1944.
בגטו לודז'.
גטו לודז' היה אחד מן הגטאות הגדולים והקשים בפולין, כמות הנפטרים בגטו הייתה עלתה ל-70–80 אנשים ביום, בגלל הרעב והעבדה הקשה. זה היה הגטו השני שהוקם, לאחר גטו פיוטרקוב, והאחרון שחוסל ב-1944. הוא נכלל בשטח שסופח לגרמניה והיה קרוב למחנה ההשמדה חלמנו, בעיר לודז', גרו 672,000 מתוכם כ-233,000 יהודים ולמעלה מ-60,000 גרמנים.
הגירושים התחילו עקב הצפיפות בגטו שהייתה משמעותית, והחמירה כש-40,000 אנשים מגרמניה, לוקסמבורג, צ'כיה הכבושה בעיקר ממטרזינשטט הושבו מחדש בגטו לודז'. ב-20 בדצמבר 1941 הודיע רומקובסקי, שהיה ראש היודנראט בגטו לודז', כי 20,000 יהודים יגורשו מהגטו ויבחרו על ידי היודנראט מבין האנשים שסירבו לעבוד, פושעים, וכו'. ועדת הפינוי הוקמה כדי למקד את בחירת המגורשים. המגורשים נשלחו אל מותם במחנה ההשמדה חלמנו. ב-15 במאי 1942 עוד כ-55,000 אנשים נוספים גורשו מלודז'.
עד ספטמבר 1942 יהודי לודז' הבינו כי "גירוש" פירושו השמדה ומוות, לאחר שראו שרכושם של המגורשים הוחזר לגטו לעיבוד מחדש, יהודי לודז' היו עדים לפשיטה הגרמנית על בית החולים לילדים, שבה כל החולים נלכדו, הוכנסו למשאיות ולא נראו שוב. אנשים החלו לחשוד בגורלם של חבריהם שגורשו. פקודה גרמנית חדשה דרשה כי 20,000 ילדים יהודים יימסרו לגירוש. הייתה מהומה קשה בגטו, המצב היה קשה מתמיד. היהודים התנגדו לעבודה של ועדת פינוי של רומקובסקי.
על רקע זה, כתב יוסף זלקוביץ ב-4 בספטמבר 1942: "נמצאו בגטו אנשים שנכפהגלנץעליהם או שנטלו על עצמם מרצונם הטוב את התפקיד של הסנהדרין הגדולה לדון בדיני נפשות. הורכבה ועדה שמשתתפים בה האדונים יעקובסון, בלמר, רוזנבלט, נפתלין וגרינברג, והם ינהלו את השילוח של 20,000 זקנים וילדים. הם יהיו אלה שיוטל עליהם לכרות איברים חיים מן הגוף ולחצות משפחות יהודיות."
יוסף זלקוביץ השתתף באחת הקבוצות של מאזינים לרדיו, פעילות שהייתה מסוכנת ובלתי חוקית, בה נהגו לקלוט בסתר את השידורים ולהפיצם בחוגים שונים. הוא סיפר שהאזנה לרדיו הייתה מסוכנת ביותר, אך בגטו שהיה סגור ומנותק מהעולם שבחוץ, זה היה קשרו היחיד עם העולם שבחוץ ותרם רבות למורל הציבור בגטו. ב-7 ביוני 1944, יוסף זלקוביץ נתפס על ידי קבוצת הגסטפו, נעצר ונרצח יחד עם חברי קבוצתו.
קטעים מתוך יומנו "בימים הנוראים ההם".
ביומנו, זלקוביץ סיפר על החיים הקשים של הילדים העובדים בגטו: "שכרם מגיע לעשרה פניג לשעה… קטן מדי וחסר ערך הזה אילו העבודה קשה מדי בשבילם… הוא הוסיף על מצבם הקשה של האנשים המבוגרים שעבדו במקום כעובדים לא מקצועיים: ".. סביב שולחנות ארוכים יושבים על פי רוב האנשים שהיו, זקנים וזקנות וסתם אנשים שנראים כמו מודעות אבל… רועדות הידיים… הסכין החד פוגע באצבעות… הזקן ממשיך… ולקבל את מעט המזון ולהמשיך כמה זמן שניתן …"
כישרונו הספרותי ויכולתו להעביר זאת בלשון עשירה את אשר רואות עיניו ברחובות הגטו לצד רגישותו החברתית מגלים לנו את המתרחש בגטו, דרך עיניו של זלקוביץ: ״ הרגילי את עיניך שבגטו אין די להביט ולראות! בגטו חייבים לחדד את המבט, בגטו חייבים לחדור עמוק! בגטו חייבות העיניים, כפי שנוהגים לומר לקרוא בין השיטין…״.
וויטך טוקה
וויטך טוקה (בסלובקית: Vojtech Lázar "Béla" Tuka; 4 ביולי 1880- 20 באוגוסט 1946) היה מדינאי סלובקי לאומני. כיהן כראש הממשלה של סלובקיה בין השנים 1939- 1944 והחל מסוף יולי 1940 כיהן גם כשר החוץ של סלובקיה.
וויטך היה בין האחראים לגירוש היהודים במלחמת העולם השנייה ומנהיג האגף הרדיקלי של מפלגת העם הסלובקית.
קורות חיים.
וויטך טוקה, שלעיתים כונה בשם ההונגרי "בלה" (Bela), נולד בשנת 1880 בעיירה סטיאבניקה ביין, שבממלכת הונגריה (באותה עת).
עד שנת 1918, תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיהן כמזכיר מפלגת העם הסלובקית.
טוקה למד משפטים והיה לפרופסור הצעיר ביותר בממלכת הונגריה כאשר לימד משפטים בין השנים 1914 ל-1919 באוניברסיטה האליזבתנית בברטיסלאבה. ב-1918 צורפה סלובקיה למוראביה ובוהמיה כחלק מהקמת צ'כוסלובקיה בעקבות תום מלחמת-העולם הראשונה.
טוקה, שהיה לאומני, התנגד לצירופה של סלובקיה והצטרף לתנועת אירידנטה (התנועה לאיחוד רומניה ומולדובה) שהתנגדה לאיחוד עם צ'כוסלובקיה.
ב-1923 ייסד את התנועה הפשיסטית הבדלנית רודוברנה ("משמר המולדת") (Rodobrana) וערך את בטאון התנועה Slovak. .
האשמות בריגול ועונש מאסר ראשון.
ב-1 בינואר 1928, פרסם טוקה מאמר שכותרתו "וואקום יוריס". טוקה טען כי ב"הצהרת מרטין" מה- 30 באוקטובר 1918 - הגרסה הסלובקית של הכרזת העצמאות של צ'כוסלובקיה - היה נספח שלא נכלל בהצהרה ולפיו ההכרזה אמורה הייתה להיות בתוקף לעשר שנים בלבד, היינו עד ל־30 באוקטובר 1928.
בתגובה, בשנת 1929 האשימה ממשלת צ'כוסלובקיה את טוקה בריגול ובגידה. טוקה נמצא אשם ונידון ל-15 שנות מאסר. הוא ריצה כעשר שנים מהעונש הזה.
מדיניות הממשלה הסלובקית כלפי היהודים.