לאחר שנכבשה העיר דמשק על ידי המוסלמים בשנת 634, החלו עבודות הבנייה של המסגד במקום בו עמדה כנסיית יוחנן המטביל, הנחשב נביא קדוש בידי הנוצרים והמוסלמים כאחד. בניית המסגד הושלמה בשנת 715 בסגנון ביזנטי ומאז היווסדו נחשב לאחד המסגדים החשובים בעולם המוסלמי (נחשב על ידי רבים למסגד הרביעי בחשיבותו).
בחודש אפריל בשנת 2013, נפגע המסגד לאחר שנהפך לאתר קרבות במלחמת האזרחים בסוריה.
היסטוריה.
המסגד נבנה במקום ששימש במקור כמקדש ארמי לאל הדד-רמן. בתקופה הרומית ניצב במקום מקדש לאל יופיטר, אשר הוקף בחומות ושערים העומדים על מכונם עד היום ומשמשים כקירותיו החיצוניים של המסגד האומיי. בתקופה הביזנטית, נהרס המקדש והוקמה במקומו בזיליקה נוצרית שהוקדשה ליוחנן המטביל. בשנים הראשונות לכיבוש המוסלמי של העיר, המשיכה הכנסייה לשמש כמקום פולחן לנוצרים, אך עם עליית השושלת האומיית ובירתה בדמשק נלקח האתר מחזקתם. המקום שימש לתקופה קצרה לתפילת שתי הקבוצות, אך ב-705 הוחרם המקום והחל הרס הכנסייה כשהח'ליף אל-וליד תקע בסמליות את הטריז הראשון בקירותיה. הבניה הושלמה רק כעבור עשר שנים ב-715.
בניית המסגד.
המסגד נבנה לפי דגם מסגד החצר המבוסס על תבנית ביתו של הנביא מוחמד במדינה. המסגד נועד לשמש מקום לתפילת היחיד והציבור, כמקום לחינוך דתי ולפגישות פוליטיות, מושב משפט וסעד לחולים ולנזקקים.
אל-וליד ביקש וקיבל מהקיסר הביזנטי מאתיים אמנים מיומנים על מנת לבנות את המסגד. המסגד היה אחד המבנים הגדולים בעולם בשעתו ושטחו הוא מלבן שמידותיו 157 על 100 מטרים. המסגד עוטר לאורך קירותיו הפנימיים והחיצוניים בפסיפסי זכוכית על רקע מוזהב המכונים בספרות ״כרמא״. הפסיפסים הוצבו בהשפעת האומנות הביזנטית. בפסיפסים אלו מוצגות תמונות של ביתנים או בתים, עצים וצמחים, נהרות וגשרים. ככל הנראה משקפים הללו את התפישה הקוראנית של גן העדן או את הע'וטה, נווה המדבר הפורה והמלבלב שעוטף את דמשק מכל צדדיה ואשר לפי מסורת אחת, נמנע מוחמד מלבקרו כדי לזכות בחיי העולם הבא.
אולם התפילה כולל שלושה אולמות תפילה רוחביים שתקרתם נתמכת בידי עמודים בעלי כותרות קורינתיות. המבנה הפנימי והפשוט של אולם התפילה נועד להקל על המתפללים לראות את המיחראב והקיבלה - מוקדי התפילה - ואחד את השני ובכך לחזק את תחושת אחדות הקהילה האסלאמית בתפילות יום השישי.
קירותיו של המסגד מבית ומחוץ היו מעוטרים בפסיפס הזהב הגדול בעולם שכיסה כ-4,000 מטרים רבועים. שרפה שפרצה בשנת 1893 כילתה את רובם הגדול של פסיפסים אלו. בשלבים מאוחרים יותר הוספו למסגד כיפות עופרת מעל לכניסה הראשית ומעל למיחראב.
במאה ה-12, לאחר שחרורה של העיר מידיים צלבניות, בחר בה צלאח א-דין כמקום קבורה וקברו,מאוזוליאום צלאח א-דין, ממוקם בסמיכות לחצר המסגד.
קדושת המקום לדתות שונות.
במסגד יש מקומות רבים המקודשים על השיעה המוסלמית ובני דתות אחרות. באולם התפילה המרכזי מצוי ביתן המכיל לפי האמונה הנוצרית והמוסלמית את ראשו של יוחנן המטביל. בינואר 2020 ביקר במסגד נשיא רוסיה ולדימיר פוטין במסגרת ביקור חשאי.
בפינה אחרת של הבניין מצביעים השיעים על מקום הצגתו של ראש האמאם חוסיין לאחר רציחתו בכרבלא בשנת 680. השיעים מאמינים שזה היה המקום שבו הושפלו ונכלאו בני משפחתו השורדים של חוסיין והמקום שבו נאם בנו, האמאם אל-סג'אד עלי זין אל-עבידין נאום מפורסם בגנות יזיד והאומיים.
מרק פטיסון
מרק פטיסון (באנגלית: Mark Pattison; נולד ב-10 באוקטובר 1813 – 30 ביולי 1884) היה סופר אנגלי וכומר בכנסיית אנגליה. הוא שירת כרקטור לינקולן קולג', אוקספורד.
חייו.
הוא היה בנו של מרק ג'יימס פטיסון, רקטור האקסוול (Hauxwell), יורקשייר, שהעניק לו חינוך פרטי. אחותו הייתה דורותי וינדלואו פטיסון ("האחות דורה").
ב-1832 הוא נרשם ללימודים גבוהים בקולג' אוריאל, אוקספורד, שם הוא קיבל את התואר הראשון שלו ב-1836 במקום שני בכיתה. לאחר מספר ניסיונות להתקבל לאחווה הוא נבחר ב-1839 לאחוות יורקשיר בלינקולן, קולג' אנטי-פוסביט (Puseyite). פטיסון היה בזמן זה בפוסביט והושפע רבות מג'והן הנרי ניומן, שאצלו עבד, וסייע לו בתרגום הספר Catena Aurea של תומאס אקווינס וכתב ב-British Critic וב-Christian Remembrancer.
הוא הוסמך ככומר ב-1843 ובאותה שנה הוא החל ללמד בקולג' לינקולן, שם רכש מהר מאוד שם של מורה מצוין, מלהיב וחביב לתלמידיו. הנהלת הקולג' הייתה למעשה בידיו, ושמו כמלומד עלה ופרח באוניברסיטה. ב-1851 התפנתה משרת הרקטור של הקולג', והיה נדמה בוודאות שפטיסון ייבחר לתפקיד, אולם הוא נכשל בכך. הוא התאכזב מכך מאוד ובריאותו נפגעה מכך. ב-1855 הוא התפטר מהוראה, נסע לגרמניה על מנת לחקור את מערכת החינוך המקומית, והחל במחקריו על חייהם של איזק קזובון ושל יוזף יוסטוס סקליגר, בהם עסק לשארית חייו.
ב-1861 הוא נבחר לבסוף לרקטור לינקולן, ובאותה שנה נשא לאישה את אמילי פרנסיס סטרונג (שכונתה אחרי כן ליידי דילקה Lady Dilke). כרקטור הוא כתב סקירות ספרותיות רבות והתעניין במיוחד במדעי החברה, אפילו ישב בראש ועדה בנושא בקונגרס ב-1876. אולם, הוא נמנע מהשגרה של מנהלת האוניברסיטה וסירב להיות סגן הנשיא. אולם בעוד שהוא חי חיי למדנות, הוא אהב מאוד חברה, בעיקר חברת נשים. הוא הלך לעולמו בהרופייט (Harrogate), יורקשייר.
הביוגרפיה של איזק קזובון שכתב ראתה אור ב-1875; הוא גם כתב על ג'ון מילטון בסדרת "English Men of Letters" של Macmillan' ב-1879. הספרות והתאולוגיה של המאה ה-18 הייתה נושא מחקר אהוב עליו, למשל כתב ב-1860 את 'Tendencies of Religious Thought in England, 1688-1750' לספר Essays and Reviews שהיה בזמנו מפורסם; ספר אחר שלו על התקופה היה מהדורה שלו של Essay on Man של אלכסנדר פופ משנת 1869. ספרו, Sermons and Collected Essays, אותו ערך הנרי נטלשיפ (Henry Nettleship) יצא לאור אחרי מותו ( 1889), כך גם זכרונותיו (1885), אוטוביוגרפיה שטבועה במלנכוליה ובמרירות. הוא מעולם לא זכה להשלים את Life of Scaliger, עליו עבד.
אורן אזרד
אורן אליהו אזרד (נולד ב-19 ביוני 1976) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל בשחייה, שהשתתף באולימפיאדת סידני במדי נבחרת ישראל.
ביוגרפיה.
אורן אזרד התאמן בקבוצת השחייה של הפועל נס ציונה בהדרכתו של מארק פלג ואחר כך בהפועל ירושלים.
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1994 זכה אזרד בשתי מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.40 שניות, אחרי דימה ריבינסקי מהפועל ירושלים (24.02 דקות) ולפני איתן אורבך ממכבי חיפה (24.44 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.95 שניות, אחרי איתן אורבך (52.59 שניות) ולפני מורן זומרפלד ממכבי נהריה (54.19 שניות).
באליפות אירופה שנערכה בסביליה, ספרד באוגוסט 1997 סיים אזרד במקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם יואב ברוק, ערן גרומי ואיתן אורבך בתוצאה של 3:23.10 דקות, כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 51.66 שניות, במקום 20 במשחה ל-50 מטר חופשי תוצאה של 23.61 שניות ובמקום 21 במשחה ל-100 מטר חופשי תוצאה של 51.78 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2000 סיים אזרד במקום שמיני במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם איתן אורבך, טל שטריקר ויואב ברוק בתוצאה של 3:25.21 דקות. התוצאה שקבע בזינוק שליחים הייתה 50.86 שניות. בשלב המוקדמות הרביעייה הישראלית עלתה מהמקום השישי בתוצאה שחל 3:23.26 דקות, אלכסיי מנז'ולה שחה במקומו של שטריקר. התוצאה שקבע בזינוק שליחים הייתה 51.12 שניות.
באולימפיאדת סידני (2000) סיים אזרד במקום 14 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא ישראלי של 3:22.06 דקות, ביחד עם מנצ'ולה, אורבך וברוק. התוצאה שקבע בזינוק שליחים הייתה 50.68 שניות.
ע'וטה
ע'וטת דמשק (בערבית: غوطة دمشق, מקום של נחלי מים, גנים וצמחייה) היא נווה מדבר בדרום-מערב סוריה, בו שוכנת העיר דמשק. נווה המדבר מהווה את אסם התבואה העיקרי של אגן דמשק והוא מושקה בידי נהרות העוג' והברדה. הגנים מקיפים את העיר מצדה הדרומי והמזרחי. הע'וטה מחולקת לע'וטה המזרחית ולע'וטה המערבית, ובמבחינה מנהלית חלקים ממנה שייכים למחוז דמשק וחלקים למחוז ריף דמשק.
הע'וטה הייתה מיושבת במשך אלפי שנים ברציפות וסיפקה את צורכי המזון של יושבי אזור נרחב. הגידולים החקלאיים העיקריים הם שזיף, כותנה, צפצפה ואגוזים; אספסת, תירס, חיטה ושעורה. בעשורים האחרונים החל גידול מואץ בהתיישבות בע'וטה ובדרישה למוצריה החקלאיים, כחלק מתהליך העיור שעובר על דמשק. הפיתוח האורבני, התעשייתי והחקלאי נתנו את אותותיהם עליה. מפלס מי התהום ירד, כמות היבולים ואיכותם ירדו. זיהום מים מהתעשייה ומי שפכים פגעו בסביבה ופגעו במעמדה כאזור הבילוי העיקרי של יושבי דמשק בקיץ ובאביב.
במקרא מוזכרת הע'וטה כגאוות הארמים על פני ישראל, כמאמר נעמן שר צבא בן-הדד השני:
אל-מעתצם
אל-מעתצם באללה (מילולית: המחפש מחסה באל), אבו אסחאק מחמד בן הארון א-רשיד (בערבית: المعتصم بالله, ابو اسحاق محمد بن هارون الرشيد) נולד בשנת 794 והיה הח'ליף העבאסי ששלט בין השנים 833 ו-842. הוא ירש את אחיו למחצה אל-מאמון. במסורת המוסלמית זכור במיוחד כבעל לב נדיב ורחב, אך ימי שלטונו עמדו גם בסימן אלימות גוברת ומתיחות פנימית וחיצונית בחצר ובכל רחבי הח'ליפות.
ימיו הראשונים.