השוד הראשון מתבצע כהלכה. אך לאחר פיצוץ הכספת בשוד השני מגיעה רכבת נוספת וממנה יוצאים שישה אנשי חוק הרודפים אחר הכנופיה. וכך הכנופיה מתפזרת בעוד אנשי החוק רודפים דווקא אחרי בוץ' וקיד. במהלך מנוסתם בוץ' וקיד מזהים ששנים מאותם אנשי חוק הם לורד בולטימור, הגשש האינדיאני, והשריף ג'ו לאפורס.
בוץ' וקיד מצליחים להגיע לביתה של חברתם, אטה פלייס (קתרין רוס). היא מעדכנת אותם לגבי החדשות לגביהם שלכאורה הם נהרגו במהלך המרדף. בוץ', קיד ואטה מחליטים להגר לבוליביה כדי להימלט מאנשי החוק.
בוץ' וקיד ממשיכים לבצע מעשי שוד בעוד שאטה מחליטה לחזור לארצות הברית. לאחר מעשי שוד רבים הם הופכים להיות מבוקשים ולאחר שוד של שיירה מקומית הם מגיעים לעיירה ובה נער שקורא למשטרה לאחר שהוא מזהה כי הסוסים שלהם גנובים. לאחר קרב יריות ממושך עם המשטרה המקומית, מצטרפים עשרות אנשי צבא ומקיפים את מקום המסתור של בוץ' וקיד. הסרט מסתיים בפריים קפוא של ההסתערות שלהם לאחר שהם מחליטים לצאת מהמסתור ולפני שהם נורים על ידי הצבא.
הפקה.
תסריט הסרט נרכש על ידי ריצ'רד זאנאק מאולפני פוקס המאה ה-20 במחיר כפול ממה שמנהלי האולפן אישרו. בהתחלה פול ניומן וסטיב מקווין לוהקו לתפקידים הראשיים, אך מקווין עזב את הפרויקט עקב מחלוקת לגבי משכורתו. התפקיד של סאנדנס קיד הוצע לג'ק למון שסירב לתפקיד כי לטענתו הוא גילם תפקידים דומים כאלה בעבר. התפקיד הוצע גם לוורן בייטי ולמרלון ברנדו, אך לבסוף רוברט רדפורד קיבל אותו למרות אנונימיותו היחסית (נוימן בהתחלה היה אמור לגלם את סאנדנס קיד ורדפורד היה אמור לגלם את בוץ' קסידי). אולפני פוקס המאה ה-20 לא רצו ללהק את רדפורד, אך הבמאי ג'ורג' רוי היל התעקש שהוא ילוהק. מאוחר יותר רדפורד טען שהסרט עזר לו לקריירת המשחק שלו להתפתח.
שמו האמיתי של כנופייתו של בוץ' קסידי היה "The Wild Bunch" (בעברית: חבורת הפראים), אך בסרט הם נקראו "The Hole-In-The-Wall Gang" (בעברית: כנופיית החור בקיר) כדי שלא ייווצר בלבול בין השם של הכנופיה לסרטו של סם פקינפה, "חבורת הפראים" שיצא באותה שנה.
קבלה.
ביקורות.
הסרט זכה לציון "טרי" של 89% על פי האתר "Rotten Tomatoes". הופעתם המשותפת של פול ניומן ורוברט רדפורד זכתה לביקורות מהללות על הכימיה וההומור ביניהם.
למרות זאת מבקר הקולנוע רוג'ר איברט נתן לסרט ציון של 2.5 מתוך 4 כוכבים בטענה שהסרט התחיל טוב והסתיים בצורה מאכזבת וצפויה.
איגוד התסריטאים האמריקאי דירג את תסריט הסרט במקום ה-11 מתוך 101 ברשימת התסריטים הטובים ביותר בכל הזמנים.
הכנסות.
הסרט היה שובר קופות והוא הכניס כ-102,308,889 בארצות הברית בלבד. בסיכומה של שנה הוא נהיה הסרט המכניס ביותר של שנת 1969. בנוסף הוא נכנס לרשימת 100 הסרטים המכניסים ביותר בכל הזמנים בהתאמת מחירי הכרטיסים לאינפלציה.
פרסים ומועמדויות.
הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר; הצילום הטוב ביותר (עבור קונראד האל), הפסקול המקורי הטוב ביותר, השיר המקורי הטוב ביותר (עבור ברט בכרך והאל דייוויד) והתסריט המקורי הטוב ביותר (עבור ויליאם גולדמן). בנוסף הסרט היה מועמד לעוד שלושה פרסים; הסרט הטוב ביותר (עבור ג'ון פורמן), הבמאי הטוב ביותר (עבור ג'ורג' רוי היל) והסאונד הטוב ביותר.
הסרט זכה בכמה פרסי באפט"א; הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (עבור רוברט רדפורד, פול ניומן היה מועמד מולו באותה קטגוריה) והשחקנית הטובה ביותר (עבור קתרין רוס).
ויליאם גולדמן זכה בפרס איגוד התסריטאים האמריקאי לתסריט המקורי הטוב ביותר.
מכון הסרטים האמריקאי.
במרוצת השנים מכון הסרטים האמריקאי דירג הסרט בכמה מרשימותיו:
F-8 קרוסיידר
האופוזיציה השמאלית
האופוזיציה השמאלית (ברוסית: Левая оппозиция) - מונח שמאגד בתוכו קבוצות פוליטיות בתוך המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 וגם ברוסיה מאז התפרקות ברית המועצות.
מנהיג הקבוצות בתחילת המאה היה לאון טרוצקי ותומכיו היו כריסטיאן רקובסקי, קארל ראדק, אדולף יופה ותקופה מסוימת גריגורי זינובייב, לב קמנייב, נאדז'דה קרופסקיה ורבים נוספים.
מאז 1990 אופוזיציה זו מיוצגת על ידי מפלגות, תנועות וארגוני שמאל רוסים כמו המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית, רוסיה הוגנת ואחרים.
ויכוח אוקטובר 1923-ינואר 1924.
הוויכוח היה בין תומכי לאון טרוצקי וחותמי "הצהרת 46" מצד אחד לבין תומכי יוסיף סטלין, גריגורי זינובייב, לב קמנייב מנגד.
במחצית 1923 הכלכלה הסובייטית הייתה במשבר קשה. כתוצאה מכך החל גל שביתות ברחבי מדינת הפועלים. ב-8 באוקטובר 1923 לאון טרוצקי הוציא פניה לחברי הוועד המרכזי עם תיאור הבעיות בכלכלה ודרישה להתחיל בניהול מתוכנן של המשק ותחילת תיעוש המדינה. הוא ציין שהפוליטביורו לקח על עצמו מציאת פתרון לכל הבעיות במדינה. לדעתו הדבר הביא לקבלת החלטות לא שקולות שעומדות ביסוד המשבר הנוכחי. ב-15 באוקטובר הגיעה לפוליטביורו הצהרה של 46 חברי מפלגה ותיקים שהתלוננו על העדר חופש הביטוי במפלגה. בישיבת הוועד המרכזי של המפלגה שהתקיימה במהלך אוקטובר, הצהרה זו הועלתה לדיון והוגדרה כמסוכנת ואנטי-מהפכנית. עם זאת, לא היה ניתן לעצור את הוויכוח שפרץ לסניפי המפלגה, ולכן ב-7 בנובמבר 1923 גריגורי זינובייב פרסם מאמר מערכת בעיתון פראבדה. בהמשך העיתון פרסם מאמרים גם של מתנגדי הקו הרשמי של המפלגה.
ב-5 בדצמבר 1923, בישיבה של הפוליטביורו, התקבלה החלטה שתמכה ברוב סעיפי מכתב של טרוצקי וב"הצהרת 46". אומנם טרוצקי הבין מייד שהרוב המפלגתי לא מתכוון ליישם את ההחלטה ורק "זרק עצם" לאופוזיציה בעייתית. בדצמבר 1923 הוא פרסם בפראבדה סדרת מאמרים בשם "הנתיב החדש". במאמרים אלו הוא ניסה לשכנע שחופש הביטוי פנים-מפלגתי מהווה תנאי להמשך קיום השלטון וניהול המשק.
במקביל בישיבות סניפי המפלגה נערכו דיונים קולניים בנושאים השנויים במחלוקת ונערכו הצבעות. תוצאות ההצבעות אינן ידועות עד היום. ניתן לשער שהתוצאות לא תאמו את ציפיות הרוב המפלגתי והשלישייה השולטת בראשות יוסיף סטלין. ידוע שבסניפי המפלגה במוסקבה לטרוצקי ותומכיו היו כ-30% בהצבעות.
בינואר 1924 התכנסה הוועידה ה-13 של המפלגה. בוועידה זו דעות האופוזיציה שהוצגו על ידי לאון טרוצקי, קארל ראדק, גאורגי פיאטקוב ותומכיהם הוכרזו כאנטי-מהפכניות ונקבע שהן לא עולות בקנה אחד עם החלטת המפלגה על העדר סיעות. הוויכוח הסתיים בהפסד של טרוצקי ובהמשך ירידת השפעתו על הפוליטיקה הסובייטית.
הוויכוח הספרותי אוקטובר-דצמבר 1924.
בסתיו 1924 פרסם לאון טרוצקי את המאמר "שיעורי אוקטובר", בו תיאר את הוויכוח הפנים מפלגתי במהלך ההכנות למהפכת אוקטובר. הוא הגדיל את תפקידו במהלך זה וכן תיאר בהרחבה ויכוחים שהיו לולדימיר לנין עם חברי ההנהגה הנוכחית ובמיוחד עם לב קמנייב וגריגורי זינובייב. בתגובה למאמר זה, ניקולאי בוכארין פרסם את מאמרו "איך לא צריך לכתוב היסטוריה של מהפכה". גם חברי מפלגה אחרים שהיו עדים למהלך המהפכה פרסמו מאמרים שבהם הביעו ביקורת על התיאור שנתן טרוצקי במאמרו.
בינואר 1925 הכריזה ישיבת הוועד המרכזי על המאמר של טרוצקי כמסוכן וכלא תואם את העובדות. הפסד זה של טרוצקי הקטין עוד יותר את השפעתו על הפוליטיקה הסובייטית. תומכי שלישיית סטלין-זינובייב-קמנייב החלו לארגן ישיבות קדם לישיבות פוליטביורו, בהן היו מגיעים להסכמות על הנושאים החשובים במטרה להגיע לפוליטביורו בעמדה משותפת ואחידה.
האופוזיציה החדשה 1925-1926.
באפריל 1925, במהלך הוועידה ה-14 של המפלגה, אלכסיי ריקוב, שהיה יושב ראש מועצות הקומיסרים העממיים (ראש הממשלה), נשא נאום בו הציע מדיניות חדשה בהקשר לאיכרים. הוצע להפחית את המיסים ב-40%, לתת אפשרות לשכירת אדמות וכו'. הוא ציין שהמדיניות החדשה תביא לחלוקת הכפר ל"עשירים יותר" ול"עניים יותר", אך טען שבמשטר הסובייטי אין בכך סכנה של ממש. במקביל לכך, יוסיף סטלין פיתח תאוריה חדשה לפיה ניתן לבנות משטר סוציאליסטי במדינה בודדת, זאת בניגוד לדעה של לאון טרוצקי.
תאוריות אלו הביאו לפיצול בשלישייה השולטת ולהתרחקות של יוסיף סטלין מלב קמנייב וגריגורי זינובייב. הדבר הביא לעליה של "האופוזיציה החדשה" שהתבססה בעיקר על הסניף הלנינגרדי של המפלגה. עמדות הסיעה מצאו ביטוי ב"מסמך ה-4" (זינובייב, קמנייב, גריגורי סוקולניקוב ונאדז'דה קרופסקיה). בדצמבר 1925 התקיים הכנס ה-14 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. יוסיף סטלין נתן לראשונה דיווח פוליטי וגריגורי זינובייב נתן דיווח מקביל ובו תיאור עמדות האופוזיציה. לאחר ויכוח נוקב הוחלט ברוב קולות לדחות את עמדות האופוזיציה. זינובייב וקמנייב סולקו מתפקידיהם בסניפי המפלגה במוסקבה ובלנינגרד ולא חזרו בהמשך לעמדות מפתח במפלגה ובממסד הסובייטי.
האופוזיציה המאוחדת 1926-1927.
במהלך שנת 1926 תומכי לאון טרוצקי התאחדו עם פעילי האופוזיציה החדשה ועם קבוצת אופוזיציה מגאורגיה. 13 חברי הוועד המרכזי חתמו על עצומה בה ציינו שביורוקרטיזציה של המנגנון המפלגתי מהווה סיבה למשבר מפלגתי. עם זאת, במהלך ישיבות הפוליטביורו ביוני ואוקטובר 1926, נציגי האופוזיציה הובסו בהצבעות; כתוצאה מכך, טרוצקי, קמנייב וזינובייב הוצאו משורות הפוליטביורו.
בסתיו 1927 התקיימו הכנות לכנס המפלגתי. הוועד המרכזי סירב לאפשר את פרסום דעות האופוזיציה והיה צורך להפיץ את המסמכים בצורה לא לגאלית. במקרים רבים, נציגי אופוזיציה לא הורשו להשתתף בישיבות המפלגה. באוקטובר 1927 סולקו תומכי האופוזיציה האחרונים מהוועד המרכזי, ובנובמבר 1927 טרוצקי, זינובייב וקמנייב הוצאו משורות המפלגה.