השפעתם של גילברט וסאליבן בתיאטרון המוזיקלי הייתה עמוקה, כשהצליחו לשלב את מחזות הזמר, כך שהמילים והדיאלוג נועדו לקדם את סיפור העלילה. היצירות שלהם נהפכו לנערצות והועתקו על ידי מחברים ומלחינים בולטים של מחזות זמר. המופעים הבריטיים הפופולריים ביותר החלו באופרות בתיאטרון סבוי, שנהנו מהפקות רווחיות וסיורים בבריטניה, אמריקה, אירופה, אוסטרליה ודרום אפריקה. מופעים אלה הגיעו לקהלים "מכובדים" בעולם, בניגוד בולט למופעי בורלסקה הנועזים, המלודרמות והאופרטות הצרפתיות ששלטו בשלב שלפני גילברט וסאליבן, אשר משכו קהל שלפעמים היה מפוקפק וחיפש בידור פחות "בריא".
מ-1890 עד לתחילת המאה העשרים.
מאות קומדיות מוזיקליות הועלו בברודוויי מ-1890 ועד לתחילת המאה ה-20, המורכבים משירים שנכתבו בסמטת טין פאן בניו יורק על ידי מלחינים כמו גאס אדוארדס, ג'ון וולטר בראטון וג'ורג' מ. קוהאן, ובכל זאת, עד המאה ה-20 הפעילות בניו יורק המשיכה להיות קטנה יחסית, עם כמה יוצאים מן הכלל, בהשוואה לפעילות בלונדון.
בינתיים, מחזות זמר התפשטו לבימות לונדון. ג'ורג' אדוארדס עזב את ניהול תיאטרון סבוי, השתלט על תיאטרון גייטי והחל לשפר את איכות המופעים. הוא תפס שהקהל רצה אלטרנטיבה חדשה לאופרות הקומיות בסגנון סבוי והסאטירות האינטלקטואליות, הפוליטיות והאבסורדיות. הוא ערך ניסויים בסגנון תיאטרון מוזיקלי מודרני ידידותי למשפחה, עם שירים קלילים, פופולריים ורומנטיים ומחזות עליזים. הוא החליף את נשות הזימה של בורלסקה עם רקדניות וזמרות "מכובדות" לבידור מוזיקלי וחזותי מהנה. ההצלחה הראשונה של ההצגות "בעיר" בשנת 1892 ו"ילדות עליצות" ב-1893, אישרו לאדוארדס את הכיוון שלקח. "קומדיות מוזיקליות" אלה, כפי שכינה אותם, שכללו סדרה של הצגות על "עלמה ענייה שאוהבת אריסטוקרט ומשיגה אותו כנגד כל הסיכויים" (בדרך כלל עם המילה "ילדה" בכותרת), עשו מהפכה בלונדון וקבעו את הטון עבור שלושת העשורים הבאים. מופעים אלה הועתקו מייד לתיאטראות אחרים בלונדון ולאחר מכן גם באמריקה. הקומדיה המוזיקלית של אדוארד חזרה לצורות מוזיקליות קודמות של אופרה קומית ואופרטה.
האופרטה ומלחמת העולם הראשונה.
בשנים הראשונות של המאה ה-20, התפשטו ברחבי העולם עיבודים בשפה האנגלית לאופרטות האירופאיות מהמאה ה-19, ונוצרו אופרטות חדשות על ידי דור חדש של מלחינים אירופיים דוגמת פרנץ להאר ואוסקר שטראוס. באמריקה, ויקטור הרברט יצר שרשרת של אופרטות מפורסמות ("הבחורות בארץ הצעצועים" מ-1903, "רד מיל" מ-1906 ו"מריאטה השובבה" מ-1910) ומספר מחזות מוזיקליים אינטימיים. האופרטה בשפה הגרמנית איבדה את הפופולריות שלה בארצות דוברות אנגלית בעת מלחמת העולם הראשונה.
בימים האפלים של מלחמת העולם הראשונה, ציבור הצופים דרש בידור אסקפיסטי ונהר לתיאטרון. הציבור הבריטי הביא את "עוזרת בית של ההרים" ל-1,352 הופעות, ואת "צ'ו צ'ין צ'או" ל-2,238 הופעות, שיא שהחזיק במשך קרוב לארבעים שנה.
עליונותו של התיאטרון המוזיקלי הבריטי מאז המאה ה-19 ועד ל-1920 הוחלף בהדרגה על ידי החדשנות האמריקנית במאה ה-20. הניצחון של היצירות האמריקאיות על האירופאיות בעשורים הראשונים של המאה העשרים בא על רקע החברתי המשתנה. הסגנונות האופראיות והתיאטרליות של המאה ה-19 הוחלפו בסגנון מוזיקלי המתאים יותר לחברה במאה העשרים ולניב לשונה. הסגנון הישיר יותר יצא באמריקה, כיוון שיכל היה לפרוח בחברה פתוחה ופחות "מאובנת" בהצמדות למסורת של המאה התשע-עשרה.
שנות ה-20 הסוערות והשפל הגדול.
מחזות הזמר של שנות העשרים הסוערות, היו הפקות קלילות שהדגישו את השחקנים הכוכבים, ריקודים גדולים ושירים פופולריים על חשבון העלילה. בעוד סיפור העלילה של מופעים אלה נשכח, הרי שהם מוזכרים בהשתתפות כוכבים כמו מרילין מילר ופרד אסטר ובעשרות שירים פופולריים שנוצרו על ידי יוצרים כמו ג'רום קרן, ג'ורג' גרשווין ואחיו איירה, אירווינג ברלין, קול פורטר, ריצ'רד רוג'רס ולורנץ הארט. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, המוזיקה הפופולרית נשלטה על ידי מלחיני התיאטרון המוזיקלי. מחזות זמר אלו והסטנדרטים שהם העמידו (בהם "קצב מרתק", "תה לשניים" ו"מישהו שומר עליי"), הפכו לפופולריים משני צידי האוקיינוס האטלנטי.
מופעים רבים היו בסגנון רביו, סדרת מערכונים ופזמונים בלי כמעט קשר ביניהם, עם ריקודים, סטים מפוארים, תלבושות משוכללות ונערות מקהלה יפות. הידוע ביותר היו "שיגיונות זיגפלד", סדרת מופעי רביו שהפיק פלורנץ זיגפלד בברודוויי, בניסיון לשחזר את מופעי הבורלסקה של מועדון הפולי ברז'ר הפריזאי תוך התאמתם לרוח הקהל האמריקאי, והם זכו להצלחה גדולה. בלונדון, כוכבים כגון אייבור נובלו ונואל קאוורד הפכו לפופולריים. אופרטות, שכמעט נעדרו מבמת דוברי האנגלית מאז מלחמת העולם הראשונה, זכו לפרץ אחרון של פופולריות עם יצירות מוצלחות של מלחינים אירופאים.
המחזמר המצליח "ספינת השעשועים", שהועלה לראשונה בדצמבר 1927 בתיאטרון זיגפילד בניו יורק, ביטא את ההתקדמות הרבה של העשור במעבר ממחזות-זמר קלי-דעת ואופרטות סנטימנטליות להצגות מורכבות יותר, שהציגו שילוב של כל מאפייני המחזמר עם נושאים דרמטיים דרך המוזיקה, הדיאלוגים והתנועה. דבר זה הושג על ידי שילוב של המוזיקה הלירית של ג'רום קרן עם המלאכה המיומנת של אוסקר המרשטיין, שעיבד לבמה את הרומן של עדנה פרבר. היסטוריון אחד כתב: " כאן אנחנו מגיעים לז'אנר חדש לגמרי - המחזה המוזיקלי, להבדיל מהקומדיה המוזיקלית, עכשיו.. המחזה הוא הדבר, וכל דבר אחר יהיה כפוף לו". על אף זאת, בעת השפל הגדול שהחל במהלך הסיור ברחבי אמריקה של צוות "ספינת שעשועים", הציבור פנה שוב לבידור האסקפיסטי, ולא הופקו עוד מחזות זמר רציניים העוסקים בנושאים חברתיים קשים עד המחזמר "אוקלהומה!" ב-1943.
המסך הגדול היווה אתגר למופעי הבמה. בהתחלה הסרטים היו אילמים והציגו רק תחרות מוגבלת לתיאטרון המוזיקלי. אבל בסוף שנות העשרים, סרטים כמו "זמר הג'אז" החלו להיות מוצגים עם סאונד מסונכרן. הסרטים המדברים במחירים הנמוכים הרגו ביעילות את מופעי הוודביל בשנות השלושים המוקדמות: "..אחרי הכל, כאשר תיאטראות 'קטנים' [בתי הקולנוע] יכולים להציע אומנים 'גדולים' על מסך גדול ומושב נוח, מי יכול עוד לבקש מהקהל לשלם סכומים גבוהים יותר עבור כישרון חי פחות מרשים?" (ההיסטוריון ג'ון קנירק).
השפל הכלכלי הגדול בשנות ה-30 השפיע על קהל התיאטרון משני צידי האוקיינוס האטלנטי. לאנשים היה מעט מאוד כסף להוציא על בידור, ורק כמה מופעים במה הגיעו במהלך העשור בברודוויי או בלונדון ל-500 הופעות. מופעים רבים המשיכו את הסגנון הקליל בשירה וריקוד של קודמיהם משנות העשרים. מחזאים בריטים המשיכו לספק מחזות זמר מיושנים ורגשניים. המופע שזכה להצלחה הגדולה ביותר בשנים אלה היה "הלזפופין" מ-1938, רביו בשיתוף הקהל ששבר שיא ברודוויי חדש במספר ההופעות. המחזמר "כל דבר שקורה" של קול פורטר מ-1934, אישר את מעמדה של אתל מרמן כגברת הראשונה של התיאטרון המוזיקלי, אותו שמרה במשך שנים רבות. אולם, למרות הסגנון הבידורי שהשתלט על המופעים, כמה צוותים יצירתיים החלו לבנות על החידושים שהעמיד "ספינת השעשועים" ולהתנסות עם סאטירה מוזיקלית, סיפורים אקטואליים והיקף אופראי. "בשבילך אני שר" (1931), עם המוזיקה של ג'ורג' גרשווין למילים של איירה גרשווין, היה המחזמר הראשון שזכה בפרס פוליצר ושהביא סאטירה פוליטית נוקבת לז'אנר. "פורגי ובס" (1935) שהלחין ג'ורג' גרשווין ושכתבו איירה גרשווין ודובוס הייווארד, תיאר את חיי השחורים בקרוליינה הדרומית בהשתתפות שחקנים אפרו-אמריקאים ושילב אופרה עממית עם ג'אז. הוא בישר מחזות זמר כמו-אופראיים מאוחרים יותר, כמו "סיפור הפרברים" ו"".
למרות הצרות הכלכליות של העשור והתחרות עם סרטי הקולנוע, המחזמר שרד. למעשה, הצעד לכיוון סאטירה פוליטית במחזות "בשבילך אני שר" ו"אני מעדיף להיות ימני", יחד עם התחכום המוזיקלי של גרשווין, קרן, רוג'רס ווייל וההיערכות המהירה לסגנון הדיאלוג הנטורליסטי של הבמאי ג'ורג' אבוט, הראה כי התיאטרון המוזיקלי החל להתפתח מעבר למחזות הזמר הקלילים והרגשניים של שנים עברו.
תור הזהב - שנות הארבעים עד השישים.
שנות ה-40.
שנות הארבעים התאפיינו עם יותר להיטים שהפיקו יוצרים כמו פורטר, אירווינג ברלין, רוג'רס והארט, וייל וגרשווין ועם כלכלה שהתאוששה, אבל השינוי האמנותי היה באוויר.
המחזמר "אוקלהומה!" של רוג'רס והמרשטיין השלים את המהפכה שהחלה עם "ספינת השעשועים", על ידי שילוב הדוק של כל ההיבטים בתיאטרון המוזיקלי עם עלילה מגובשת, שירים שקידמו את עלילת הסיפור והשתתפות רקדני בלט ואחרים שקידמו את העלילה ופיתחו את הדמויות, ולא באמצעות ריקוד כתירוץ להראות נשים עם לבוש מינימלי. רוג'רס והמרשטיין שכרו כוריאוגרף בלט, שהשתמש בתנועות יומיומיות כדי לעזור לדמויות להביע את הרעיונות שלהם. המחזמר יצר ביקורות נלהבות וטירוף בקופות וזכה בפרס פוליצר. הוא נחשב ל"שובר הקופות" הממשי הראשון בברודוויי, עם 2,212 הופעות והפך לאבן דרך, כך שהיסטוריונים שכתבו על רגעים חשובים בתיאטרון של המאה העשרים, החלו לזהות תקופות בהתאם ל"אוקלהומה!".