כאשר קנצלר גרמניה מקס פון באדן הכריז על דעת עצמו על התפטרותו של וילהלם השני, קיסר גרמניה ב-9 בנובמבר 1918, נמצא הקיסר במלון בריטניקה, מקום מושבו של המטה הגדול, בעיר ספא, שבבלגיה. מבלי להתפטר, הוא נמלט אל הולנד הנייטרלית ב-10 בנובמבר וביקש מקלט מווילהלמינה, מלכת הולנד. הוא נקלט בתחילה בטירת אמרונכן בידי הרוזן פון בנטינק. הקיסר שהה בטירה במשך שנה וחצי, ובסוף שנת 1919 רכש את אחוזת דורן מידי הברונית הימסטרה דה בופור, ולאחר שיפוץ נרחב, עבר לגור בה ב-1920.
כחלק מהפקעת הנסיכים שהתרחשה ברפובליקת ויימאר, איבד בית הוהנצולרן את מרבית רכושו בגרמניה. עם זאת, וילהלם הצליח להעביר את מרבית רכושו האישי לדורן. לפי התיאורים היו לו שם בסך הכל 59 קרונות משא מלאים רהיטים ויצירות אמנות. חלקם מאוחסנים עד היום במרתפי האחוזה. עיסוקו העיקרי של וילהלם באותה תקופה היה חטיבת עצים. את העצים שחתך וניסר הוא הפיץ בין האיכרים באזור בזמן חג המולד. הוא גידל זקן, דבר ששינה את דיוקנו המוכר לכל, והחל לומד את השפה ההולנדית. כן עסק בציד, תחביב שבו עסק עוד בעת שלטונו. לעיתים היה זוכה לביקוריהם של אורחים מכובדים באחוזה, ושמר על עניין וקשר עם הפוליטיקה האירופית.
ב-1940 נערך הקרב על הולנד והארץ נכבשה בידי גרמניה הנאצית. מאז זכתה האחוזה למשמר של חיילים גרמנים. כשנה לאחר מכן, ב-4 ביוני 1941, מת וילהלם בדורן, כתוצאה מתסחיף ריאתי. הוא נקבר במאוזוליאום בפארק האחוזה. יורשו של הקיסר וילהלם, נסיך הכתר ירש את הבית, אולם בחר שלא לגור בהולנד. הבית נוהל בידי שלישו הצבאי של הקיסר המנוח זיגורד פון אילזמן. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הגדירה ממשלת הולנד את הבית כרכוש האויב הגרמני והחרימה אותו. הנסיך וילהלם עתר לבית המשפט בהולנד ב-1949 בבקשה לקבל מחדש את הבית, אולם בית המשפט שלל את תביעתו.
ב-1953 העבירה ממשלת הולנד את הבית ל"קרן לניהול אחוזת דורן", פרט למאוזוליאום שהוחזר לידי בית הוהנצולרן. כיום מתפקד המקום כמוזיאון המשמש גם כמוקד עלייה לרגל עבור מלוכנים גרמנים.
שמות רחובות בחיפה
רחובות חיפה (כ-1400 במספר), בדומה לשמות רחובות בישראל, קרויים על שם אישים חשובים בפן הלאומי ובפן המקומי, מן הטבע ומושגים מתקומת ישראל. בשל היותה חיפה בעלת אוכולוסיה לא יהודית המהווה כ-10 אחוז מסך התושבים, רבים הרחובות בעלי שמות ערבים.
מאחר ששיום (מתן שם) רחובות מנציח נרטיב שונו שמות רחובות במהלך השנים (למשל "דרך ההר" שהוחלפה ב"או"ם" וכיום היא שדרות הציונות).
היסטוריה.
בתחילה לא היו שמות רשמיים לרחובות, אלא הם ניתנו על פי תפקודם כרחוב השוק או על שם בעלי המקום ככיכר חמרה. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 החלה עיריית חיפה לקבוע שמות רשמיים לרחובות הראשיים. אחרי חנוכת נמל חיפה ב-1933, הקימה העירייה ועדה לקביעת שמות שכללה שלושה חברים (שניים ערבים - ודיע בוסתאני ועבדאללה מוח'לס ויהודי - יקותיאל בהרב). לאחר בחירות 1934 אושר מחדש קיום ועדה לקביעת שמות לרחובות ובסוף אותה שנה נקבעה ועדה חדשה שבה היו חברים אבראהים צהיון, בדרי אל-אעידי ודוד הכהן. כך ניתנו שמות לרחובות סביב הנמל כגון "המלכים" ו"הנמל".
ועדי השכונות העבריות, ובעיקר ועד הדר הכרמל, ראו את עצמם אוטונומיים להחליט על שיום רחובות בתחומם. הדבר הביא לעיתים למאבק בינם לבין העירייה על שם רחוב. כך יצאו באותן שנים מפות עם שמות שונים לאותו רחוב (לדוגמה רחוב הנביאים העברי או אנפורטה של העירייה).
אחרי הקמת מדינת ישראל והבחירות לראשות העירייה, פנה אבא חושי לארגון ותיקי ההגנה בבקשה להכנת רשימת החלפות. יום למחרת הגיש הארגון מסמך עם כ-40 שמות חדשים שבאו להנציח את הניצחון ב באפריל 1948. כך הוחלפו באחת שמות ערבים כצלאח א-דין ל"הגיבורים" וסטנטון הבריטי ל"שיבת ציון". אמיל חביבי מתאר את החלפות השמות בספרו "אח'טיה".
על מנת למזער את הפגיעה בעת שינויי השמות, היה ניסיון לתת שמות ״דומים״ כגון הרדג במושבה הגרמנית שהוחלף לרד"ק, או חסאן בן תֻאבת שהוחלף ל״חוסן״.
שמות כפולים.
מכיוון שוועדי השכונות העבריות החליטו ברוב המקרים לבדן על השמות, ומאחר ולא כל השכונות נכללו בתחום השיפוט של עיריית חיפה, ניתנו לעיתים שמות לרחובות על שם אותם אישים (למשל יוסף טרומפלדור). אחרי איחוד השכונות נאלצו ועדי שכונות להחליף את שם הרחובות (למשל הגיבורים בנווה שאנן שהוחלף ב"הבנים").
מקרים נוספים של שמות כפולים הם חצרות גדולות שהבתים הסובבים אותן קיבלו מספור משלהן והן רחובות בפני עצמם. לדוגמה ״פינת בן שמן״ ו״פינת יל״ג צפונית או דרומית״. התושבים ברחובות אלו מסתייגים מהשמות ולכן משנים את מספור הבתים לא׳, ב׳ וכולי (לדוגמה ״פינת בן יהודה״) או מבקשים מהעירייה לשנות את השם (למשל ״פינת הרצל״ שהוחלפה ל״רחוב חוזה המדינה״).
מדריכי רחובות חיפה.
החל מ-1956 החלה עיריית חיפה להוציא ספרים בשם לקסיקון או מדריך רחובות חיפה. אליעזר בונה שערך חלק מהלקסיקונים בהיותו עובד עירייה, זכה בעצמו להנצחה במפרץ חיפה.
כחלק מהסכם פשרה בין עיריית חיפה ואוניברסיטת חיפה, על ענייני ארנונה, הוחלט להוציא מדריך חדש בעריכת אמציה פלד. המדריך משמש גם כיום (2022) כבסיס לאתר ההנדסה של העירייה ולשילוט בעיר. המדריך לא עודכן ולא נוכשו בו טעויות (שנות לידה, תעתיקים שגויים, תקלדות).
נוהל קביעת השמות.
על פי נוהלי ועדת השמות של עיריית חיפה, כל תושב יכול להציע שמות לרחובות. באם ההצעה עומדת בתנאי הנוהל (למשל זיקה מהותית לחיפה, בעלי שיעור קומה לאומיים או בינלאומיים, מן ההיסטוריה של העם היהודי ומדינת ישראל או חסידי אומות עולם), עוברת ההצעה להחלטת הוועדה. אחרי החלטת הוועדה, על מועצת העיר לאשר את השם החדש. שינוי שמות רחובות דורש רוב של 2/3 מחברי המועצה.
עמדת העירייה בראשות קליש.
אחרי היבחרה של עינת קליש כראשת עיריית חיפה, היא פיזרה את ועדת השמות שבראשה עמד יוסי בן ארצי ומינתה את עצמה כיו"ר. העירייה החלה לתת שמות חדשים לרחובות בעיקר בשכונות חדשות כמו שינוי שם השכונה "גבעת זמר" ל"רמת אריק" על שמו של אריק איינשטיין ז"ל. שם החליטה העירייה להנציח זמרים חיים שלחלקם קשר לחיפה. כמו כן קבעה את שמה של טיילת בת גלים לאריה גוראל, ראש עיריית חיפה בעבר, ולכן שינתה את שמה של השכונה העתידית "רמת גוראל" כ"רמת שמיר".
העירייה המשיכה בהנצחות כפולות כאבי רן, שוערה של מכבי חיפה ונבחרת ישראל, ורובי שפירא, בעל הקבוצה היריבה הפועל חיפה (כדורגל).
בנימין כהן (שופט)
בנימין כהן (17 ביולי 1913 - 5 בינואר 2006) היה עורך דין ושופט ישראלי שכיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב בין השנים 1979 ל-1983 וכשופט במינוי זמני בבית המשפט העליון בשנת 1966.
ביוגרפיה.
בנימין כהן נולד בשטרסבורג שבחבל אלזס בגבול גרמניה-צרפת (אז בשליטת הקיסרות הגרמנית) לד"ר משה כהן, רופא במקצועו, לימים סגן ראש עיריית תל אביב וחבר מרכז תנועת החרות, ולרחל לבית נסל, ולו שני אחים, רפאל ואוריאל. ערב מלחמת העולם הראשונה עקרה משפחתו משטרסבורג לשווייץ הנייטרלית. הוא גדל במשפחה ציונית וכבר מגיל צעיר למד עברית מאביו, פעיל ציוני ששאף כל העת לעלות עם משפחתו לארץ ישראל. ב-1920, כשהיה בן 6, עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
בשנת 1931 סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב. לאחר סיום לימודיו התיכוניים ובעצת אביו נסע ללמוד משפטים באוניברסיטת ליון שבליון, צרפת, שם סיים את לימודיו בשנת 1934. באותה השנה נשא לאישה את תמר, לימים מנהלת בית הספר אחד העם בתל אביב ולהם נולדו שתי בנות ובן.
בשנת 1935 עבר בהצלחה את בחינת ההסמכה של עורכי הדין בישראל והיה במשך שנתיים (עד 1936) פקיד פרקליטות במשרד עורכי דין. בין השנים 1936 ל-1938 התמחה במשרד עורכי דין ובשנת 1938 קיבל את הרישיון לעריכת הדין בישראל. במשך כ-12 שנים שימש כעורך דין, בין היתר בתביעה הצבאית ובשנת 1949 הגיש לראשונה את מועמדותו לכהונת שופט, אך זו נדחתה. בשנת 1950 התמנה לשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב ועסק בעיקר בתיקים אזרחיים. בשנת 1966 מונה במינוי זמני לכהונת שופט בבית המשפט העליון. לאחר מכן המשיך לכהן כשופט בית המשפט המחוזי ובשנת 1976 מונה לנשיא התורן של בית המשפט וחבר בראש הרכב השופטים הדן במשפטי פשע חמור. בשנת 1979 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב. הוא כיהן בתפקידו במשך כארבע שנים עד לפרישתו ב-17 ביולי 1983 עם הגיעו לגיל הפרישה, 70.
במהלך שנותיו בבית המשפט המחוזי, שפט כהן במספר משפטים בעלי פרופיל ציבורי גבוה וחלק מפסיקותיו עוררו עניין רב בציבור ובתקשורת. בין התיקים בהם שפט: משפטו של שלמה לב עמי ("האנס האדיב"), מני כהן (מזכירו הפרלמנטרי של חבר הכנסת צ'רלי ביטון שזוכה מאשמת רצח), משפטם של כנופיית מע"צ, משפטו של שמואל אומני ונוספים. השופטת בדימוס, הדסה בן-עתו תיארה את כהן כ-"שופט לא פורמליסט, ציורי מאוד, בלתי אמצעי לחלוטין, שדיבר בצורה ישירה שלעיתים גם הייתה למורת רוחם של שופטים שישבו איתו באותו הרכב". בשבועון כותרת ראשית תוארו פסקי דינו כ-"ססגוניים מאוד...(מהם) מגיחה רוח בוהמיינית". דוגמה לציוריות והססגוניות בה ניחן על פי רוב, ניתן למצוא בדבריו בטקס כניסתו לתפקיד נשיא בית המשפט המחוזי בהיכל המשפט בתל אביב בנוכחות שר המשפטים, שמואל תמיר:
דוגמה נוספת לפסק דין זכור של כהן היה פסק דינו של עיתונאי "הארץ", יגאל לביב שהואשם בפריצה לדירת מגורים כדי להשיג מסמכים מסוימים (על אף שלא השתתף בפועל במעשה הפריצה). הוא זוכה בשנת 1972 וכך נימק השופט כהן את החלטתו: