אמנם אשָמֵינו עצמוּ מִסַפּר.
סליחה הנאמרת בתפילת ערבית של יום הכיפורים לפי מנהגי האשכנזים. הפזמונים המתחלפים של הסליחה 'אמנם אשמינו עצמו מספר', שבהרבה קהילות נוהגים לומר רק אותם (וכן את השורות האחרונות) ולא את הסליחה כולה, הם:
פזמונות אלו גם הולחנו והפכו לשיר נפוץ – דרכך אלוקינו.
חטאנו צורנו.
בחודש ספטמבר 1935 פרסם יוסף מרכוס בדו שנתון חורב, כי מצא באוסף מגניזת קהיר השמור בבית המדרש לרבנים באמריקה, 2 דפים בלויים, מתוך מסמך הידוע ככתב יד אדלר 3337. על דפים אלו, מצא לדבריו, כתובה בכתב רש"י רהוט, סליחה עם הפזמון: . על הסליחה מופיעה הכותרת: "חטאנו ליוסי בן יוסי". לדבריו של מרקוס, אכן, סגנון הכתיבה זהה לסגנון כתיבתו של יוסי בן יוסי.
ריספונדר
ריספונדר (באנגלית: Responder) הוא שם של לוויין שמציעה חברת ריית'און האמריקאית למגוון יישומים ביטחוניים. הלוויין משתמש במרכב גנרי שאליו ניתן להתאים סוגים שונים של מטע"ד. יש שני דגמים ללוויין - דגם צילום ודגם מכ"ם SAR.
התכנון של הלוויין דומה מאוד ללוויינים הישראליים המתקדמים טכסאר ואופק. הלוויינים מפותחים במסגרת תפיסת ה - Responsive Space, תפיסה מבצעית המכוונת ליעד של שיגור מהיר לחלל, לוויינים קטנים ומשגרים קטנים, על מנת להשיג יכולת פעולה חללית מהירה.
שמריה הלוי לוין
מסגד סלימייה (לפקושה)
מסגד סלימייה (טורקית Selimiye Camii) הוא מסגד השוכן בעיר העתיקה בלפקושה, בירתה דה פקטו של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין. המסגד הוא המבנה הבולט ביותר בקו הרקיע של העיר; הוא נראה היטב מכל רחביה, וגם מחלקה היווני. מסיבה זו תלויים דגל טורקיה ודגל הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין בין שני המינרטים שלו.
בניית המבנה החלה ב-1209, והוא החל את דרכו כקתדרלה של העיר ניקוסיה. הבנייה נמשכה 117 שנים והסתיימה רק ב-1326. המבנה הוקם בסגנון גותי וסביבו תמיכות דואות. עד שהוונציאנים השתלטו על האי, בשנת 1489, הוכתרו מלכי ממלכת קפריסין הצלבנית בקתדרלה. המבנה סבל הזנחה בשנים שלאחר מכן, ונפגע בשלוש רעידות אדמה ב-1491, 1547 וב-1735.
העות'מאנים הוסיפו לו את שני המינרטים שבחזיתו המערבית, והפכו אותו למסגד. היסודות הגותיים של המבנה עדיין ניכרים גם בחללו הפנימי, שתקרתו עשויה קמרון צולב. מאידך, הסמלים הנוצרים סולקו, טיח לבן מכסה את הקירות ואת העמודים, והמיחרב שנקבע בקיר הדרומי, החליף את המזבח הנוצרי שניצב בעבר ליד האפסיס המזרחי.
בוהוסלב מרטינו
בוהוסלב מרטינו (; 8 בדצמבר 1890 – 28 באוגוסט 1959) היה מלחין בוהמי פורה, שכתב שש סימפוניות, 15 אופרות, 14 באלטים וכמות גדולה של יצירות תזמורתיות, קאמריות, ווקאליות ואינסטרומנטליות.
ביוגרפיה.
מרטינו היה לכנר בתזמורת הפילהרמונית הצ'כית בניצוחו של ואצלב טאליך ולימד מוזיקה בעיר הולדתו. בשנת 1923 עזב מרטינו את צ'כוסלובקיה ונסע לפריז. הוא התרחק בכוונה מן הסגנון הרומנטי שבו השתלם בלימודיו. בשנות ה-30 של המאה ה-20 ערך ניסויים באקספרסיוניזם והקונסטרוקטיביזם והתפעל מן הפיתוחים הטכניים שרווחו אז באירופה, כפי שעולה מאמירותיו התזמורתיות Half-time ו La Bagarre. הוא אימץ לו גם ביטויי ג'אז, כמו ב-Kuchyňské revue ("רביו המטבח"). מבין סגנונות האבנגארד שלאחר מלחמת העולם השנייה, הנאו-קלאסיציזם הוא שהשפיע עליו ביותר. הוא המשיך להשתמש בנעימות עם צ'כיות ומוראביות בכל יצירותיו, על פי רוב בשירי ילדים - למשל ב-Otvírání studánek ("פתיחת הבארות").
מרטינו היגר לארצות הברית ב-1941, כאשר נמלט מצרפת לאחר הכיבוש הגרמני. על אף הצלחתו כמלחין באמריקה וההזמנות הרבות שקיבל שם, לא פגו געגועיו לצ'כוסלובקיה, אליה לא שב עוד. הוא מת בשווייץ.
מרטינו נולד במגדל פעמונים בפוליצקה שבבוהמיה, שם שימש אביו (סנדלר במקצועו) כשומר. כילד יצאו לו מוניטין בעירו, והופעתו הראשונה בקונצרט פומבי הייתה שם בשנת 1905. ב-1906 היה לתלמיד כינור בקונסרבטוריון של פראג, שם למד תקופה קצרה עד שסולק בשל "התרשלות חסרת תקנה". הוא המשיך בלימודים בכוחות עצמו.
בשנות מלחמת העולם הראשונה עבד בהוראה בעיר הולדתו ועסק בהלחנה. במקביל הצטרף ככנר לתזמורת הפילהרמונית הצ'כית. הבלט שלו, "עשתורת", הושלם בשנת 1922. הוא יצא לפריז בשנת 1923, שם היה לתלמידו של אלברט רוסל, אף כי שמר על קשרים רבים עם מולדתו. כשהצבא הגרמני התקרב לפריז בראשית מלחמת העולם השנייה, נמלט ממנה, תחילה לדרום צרפת ואחר, בשנת 1941, לארצות הברית, שם השתקע בניו יורק עם אשתו הצרפתייה. החיים באמריקה היו קשים לו, כמוהו כרבים מן האמנים ידועי השם שהגיעו לשם בנסיבות דומות. הבעיות של קשיי שליטה בשפה האנגלית, חסרון-כיס והעדר הזדמנויות לעשות שימוש בכשרונותיהם היו משותפות לכל האמנים המהגרים בראשית דרכם בארץ החדשה, אך מרטינו הצליח להתאקלם במשך הזמן. הוא הרבה להלחין ולימד בבית ספר מאנס למוזיקה ברוב התקופה שבין 1948 ל-1956. שש הסימפוניות שלו נכתבו בתקופה בת אחת-עשרה השנים שבין 1942 ל-1953, וחמש הראשונות נוצרו בין 1942 ל-1946. את הסימפוניה השלישית סיים ביוני 1944 והקודה הארוכה שלו נותנת ביטוי לנשימת הרווחה שהביאה הפלישה לנורמנדי.
תלמידיו הנודעים כוללים את אלאן הובהאנס, ברט בכרך ואחרים.
את שנותיו האחרונות עשה מרטינו בשווייץ, ולא שב עוד למולדתו. הוא מת בלישטאל ב-28 באוגוסט 1959.
האסטרואיד שהתגלה על ידי לובוש קוהואוטק, נקרא על שמו.
מוזיקה.
מרטינו היה מלחין פורה מאוד, שחיבר קרוב ל-400 יצירות. רבות מיצירותיו מבוצעות או מוקלטות בקביעות, בהן יצירתו הכוראלית, "עלילות גילגמש" (1955); מחזור של שש סימפוניות; הקונצ'רטי שלו, לצ'לו, כינור, אבוב וחמישה לפסנתר; האופרה האנטי-מלחמתית שלו "קומדיה על גשר"; ומוזיקה קאמרית, הכוללת שמונה רביעיות מיתרים ששרדו, סונאטה לחליל וסונאטינה לקלרינט.
במוזיקה של מרטינו ניכר מגוון רחב של השפעות: יצירות כמו La Revue de Cuisine משנת 1927 מושפעות במידה רבה מג'אז, בעוד שהקונצ'רטו הכפול לשתי תזמורות מיתרים, פסנתר וטימפני (1938) הוא בין היצירות, שבהן ניכרת השפעת הקונצ'רטו גרוסו הבארוקי. גם השפעתם של באך, מוצרט ובטהובן מוצאת ביטוי ביצירותיו. יצירות אחרות מושפעות ממוזיקה עממית צ'כית. "מיסת שדה" למקהלת גברים (1939) שחוברה לצבא הצ'כי בצרפת, מזכירה את סגנונו הנוקשה והמחוספס של ינאצ'ק. "מצבה ללידיצה" (1943) מספרת על חיסול הכפר הצ'כי לידיצה בידי הנאצים.
מאפיין מובהק בכתיבתו התזמורתית היא נוכחותו המתמדת כמעט של הפסנתר; רוב יצירותיו התזמורתיות כוללת תפקיד בולט לכלי זה, בהן קונצ'רטו קטן לצ'מבלו ותזמורת קאמרית. עיקר כתיבתו משנות ה-30' עד שנות ה-50' הייתה בקו נאו-קלסי, אבל ביצירותיו האחרונות כלל בסגנונו מחוות רפסודיות ותחושה צורנית משוחררת וספונטנית יותר. דבר זה בולט ביותר לאוזן כשמשווים את הסימפוניה השישית שלו, "פנטזיות סימפוניות", לחמש קודמותיה, שנכתבו כולן בשנות ה-40'.
אחת היצירות הידועות פחות של מרטינו כוללת תרמין ונכתבה בהזמנת לוסי ביגלו רוזן. מרטינו החל לעבוד על הזמנה זו בקיץ 1944 וסיים את ה"פנטזיה לתרמין, אבוב, רביעיית מיתרים ופסנתר" ב-1 באוקטובר. הוא הקדיש אותה לרוזן, שביצעה אותה כסולנית תרמין בביצוע בכורה בניו יורק ב-3 בנובמבר 1945, עם רביעיית קוטצן ורוברט בלום.
האופרה של מרטינו "הפסיון היווני" מבוססת על רומן באותו שם מאת ניקוס קאזאנצאקיס.
סטיבן סונדהיים
סטיבן ג'ושוע סונדהיים (באנגלית: Stephen Joshua Sondheim; 22 במרץ 1930 – 26 בנובמבר 2021) היה מלחין ופזמונאי יהודי אמריקאי.
סונדהיים הוא מחברם של מילות השירים והלחנים למחזות זמר ידועים רבים, כגון: קומפני, "Follies", "מוזיקת לילה זעירה", סוויני טוד, "אל תוך היער", יום ראשון בפארק עם ג'ורג' ו-"Assassins". בין עבודותיו המפורסמות הנוספות: מילות השירים למחזות הזמר "סיפור הפרברים" ו"ג'יפסי" וכן שירים לסרט "דיק טרייסי". זכה במספר רב של פרסים של תעשיית המוזיקה והבידור האמריקאית (בהם פרסי טוני, גראמי, ואוסקר), ונחשב לאחד מהיוצרים החשובים והמשפיעים ביותר בתחום מחזות הזמר במחצית השנייה של המאה ה-20.
קורות חיים.
סונדהיים נולד בניו יורק ב-22 במרץ 1930 וגדל באפר וסט סייד במנהטן. אביו, יצרן שמלות, ואמו, מעצבת אופנה, היו שקועים בעבודתם, וסונדהיים הילד בילה את רוב זמנו מחוץ לבית. יחסיו עם אמו היו קשים, ובראיונות עִמו הוא תיאר אותה כאם מנוכרת ואנוכית.
סונדהיים גילה עניין במוזיקה מילדות מוקדמת, אז החל ללמוד נגינה בפסנתר. משיכתו למחזות זמר החלה כשהיה בן 9, כאשר צפה עם אביו במחזמר "Very Warm for May" בברודוויי. כשהיה בן 10 הוריו התגרשו, והוא עבר עם אמו לגור בחווה בפנסילבניה. שם הוא התיידד עם שכן בן גילו, ג'ימי המרשטיין, בנו של אוסקר המרשטיין, מחבר מחזות הזמר הנודע. אוסקר המרשטיין הפך לאב חלופי לסונדהיים, לחונך שלו ולמורה לאומנות כתיבת מחזות הזמר. המרשטיין יצר עבור סונדהיים מעין קורס, שבו הוטל עליו לכתוב מספר מחזות זמר: מחזמר שמבוסס על מחזה שסונדהיים אהב, מחזמר שמבוסס על מחזה שהיה פגום בעיניו, מחזמר שמבוסס על ספר או סיפור קצר שטרם הומחז, ומחזמר מקורי. "מטלות" אלה לא הועלו מעולם בהפקות מקצועיות. לתקופת החונכות של סונדהיים אצל המרשטיין הייתה השפעה רבה על התפתחותו המקצועית של סונדהיים. עם זאת, סגנון כתיבתם שונה מאוד.