לעומתם מתי שמואלביץ, איש הלח"י ולימים מנכ"ל משרד ראש הממשלה, סיפר כי בשנת 1969 הוא פגש בקצין לשעבר מן המודיעין הבריטי בארץ ישראל שסיפר לו כי אכן וילנצ'יק מסר מידע רב ערך לבריטים ובתמורה זכה לשחרור מהכלא.
וינסנט קאסל
ונסן קסל
ונסאן קאסל
ונסאן קסל
גרייט בריטיין (אונייה)
"גרייט בריטיין" (באנגלית: Great Britain - "בריטניה הגדולה") היא אוניית נוסעים מן המאה ה-19, מתקדמת לזמנה, המשמשת כיום אוניית מוזיאון. האונייה תוכננה על ידי איזמברד קינגדום ברונל עבור חברת הספנות הבריטית "גְּרֵייט וֶסְטֶרְן", ונועדה להוביל נוסעים בקו הטרנס־אטלנטי בין בריסטול לניו יורק. אוניות ברזל ואוניות מדחף נבנו אומנם לפניה, אך "גרייט בריטיין" היא האונייה האוקיינית הגדולה הראשונה ששילבה את שני המאפיינים הללו יחד. האונייה מחזיקה גם בתואר אוניית הקיטור הראשונה העשויה ברזל שחצתה את האוקיינוס האטלנטי.
בעת השקתה, ב-1843, נחשבה "גרייט בריטיין" לאונייה הגדולה ביותר בעולם. ברם, בשל התמשכות תקופת בנייתה ועלותה הגבוהה נקלעו בעליה לקשיים פיננסיים, והם נאלצו לפרוש מן העסק ב-1846 לאחר שהאונייה עלתה על שרטון כתוצאה מטעות בניווט.
האונייה נמכרה על ידי מחלציה ותוקנה, ועסקה בהובלת נוסעים (מרביתם מהגרים) אל אוסטרליה. ב-1881 הוסבה לאוניית מפרשים ושלוש שנים אחר כך הוצאה מן השירות והובאה אל איי פוקלנד, שם שימשה מחסן צף, אוניית הסגר רפואי וגוות פחם עד הטבעתה במכוון ב-1937.
ב-1970 נמשתה "גרייט בריטיין", הובאה אל המבדוק היבש בבריסטול בו נבנתה, ושוחזרה למצבה המקורי. כיום היא נמנית עם אוניות הצי ההיסטורי הלאומי של בריטניה. האונייה ניצבת במבדוק יבש בנמל בריסטול ומשמשת אוניית מוזיאון הפתוחה למבקרים.
עבודת התכנון.
לאחר הצלחתה של ספינת הנוסעים הראשונה שלה, "גרייט וסטרן", החליטה חברת הספנות "גרייט וסטרן, לבנות אונייה נוספת בשם "סיטי אוף ניו יורק". צוות התכנון של "גרייט וסטרן", שכלל את איזמברד ברונל, תומאס גאפי, ויליאם פטרסון וכריסטופר קלקסטון נשכר שוב כדי לתכנן את האונייה החדשה. אולם בניגוד לקודמתה, במהלך בניית "גרייט בריטיין", תפס ברונל, אשר המוניטין שלו היה בשיאו בשלב זה, את הובלת הפרויקט לידיו - מהלך שהוביל להשלכות מרחיקות לכת עבור החברה. בניית האונייה התבצעה במבדוק יבש אשר הותאם במיוחד בנמל בריסטול שבאנגליה.
המעבר לגוף מברזל.
שני מפגשים אקראיים עתידים היו להשפיע באופן מעמיק על תכנונה של "גרייט בריטיין". בסתיו 1838 אוניית הנוסעים ומשא "ריינבאו" (הקשת בענן - Rainbow) מתכנונו של מתכנן הספינות הסקוטי ג'ון ליירד, שהייתה הספינה בעלת גוף הברזל הגדולה ביותר אשר הייתה בשרות עד אז, עגנה בנמל בריסטול. ברונל שלח את עמיתיו, קלקסטון ופאטרסון, לערוך את מסע החזרה על הספינה לנמל אנטוורפן על מנת להעריך את תכונותיו ויכולותיו של הברזל כחומר בנייה. השניים חזרו כשהם משוכנעים ביתרונותיו של החומר החדש, וברונל זנח את תוכניותיו לבנות את הספינה האחות של המערבית הגדולה כספינת עץ ושכנע את מנהלי החברה לבנותה כספינה בעלת גוף ברזל.
מתכנני "גרייט בריטיין" זיהו מספר יתרונות של השימוש בברזל על פני גוף העץ המסורתי. ראשית, מחירו של העץ כחומר בנייה החל להתייקר משמעותית בבריטניה, בעוד שמחיר הברזל הלך והוזל. גוף ברזל היה חסין בפני מפגעים להם היה חשוף גוף העץ, דוגמת ריקבון יבש, וכן היה קל יותר, אולם יתרונו העיקרי של גוף הברזל היה חוזקו המבני, שהיה עדיף משמעותית מזה של עמיתו עשוי העץ. ספינות שגופן היה עשוי עץ הוגבלו מבחינה מעשית לאורך של 300 רגל (92 מ') - מעבר לאורך זה לא היה מסוגל גוף העץ לעמוד בפני כוחות ההתקמרות והתקערות הנגרמים על ידי גלי הים החולפים תחתיו. בגלל חוזקו המוגבר, רגיש גוף הברזל פחות לכוחות ההתקמרות וההתקערות, ולכן אפשר בנייה של כלי שיט גדולים בהרבה.
מתכנני הספינה בראשות ברונל היו בהתחלה זהירים באימוץ גוף הברזל, אך עם כל טיוטה נוספת גדלה הספינה עד שבתצורה החמישית והסופית הגיע הספינה המוצעת לכדי הדחק של 3,400 טונות - 1,000 טונות יותר מהספינות הגדולות ביותר של התקופה.
הנעה באמצעות מדחף.
המפגש השני התרחש באביב 1840, עם הגעתה לנמל בריסטול של "ארכימדס" - ספינת הקיטור המונעת במדחף הראשונה בעולם. פיתוחה של ה"ארכימדס" הושלם רק מספר חודשים קודם לכן על ידי חברת ספינות הקיטור של פרנסיס פטיט סמית'. ברונל, אשר שקד על שיטות לשיפור ביצועיהם של גלגלי המשוטות אשר הניעו את "גרייט בריטיין", התעניין מיד בטכנולוגיה החדשה ושכנע את סמית' להשאיל לו את הארכימדס ולבחון אותה ביסודיות. לאורך מספר חודשים בחנו השניים מספר מדחפים בתצורות שונות על "ארכימדס" על מנת למצוא את התצורה היעילה ביותר, אשר התבררה לבסוף כמדחף ארבעה להבי חדש אשר עוצב על ידי סמית'.
לאחר שהשתכנע ביתרונותיה של הנעה מבוססת מדחף, כתב ברונל למנהלי חברת ספינות הקיטור המערבית הגדולה על מנת לשכנעם לבצע תכנון מחדש של הספינה - זניחתה והסרתה של מערכת ההנעה מבוססת גלגלי המשוטות סביבה תוכננה בריטניה הגדולה בתחילה, ואשר כבר הורכבה בחלקה בגוף הספינה ההולך ונבנה, והחלפתה במנוע חדש, אותו היה על ברונל וצוות המתכננים שלו לתכנן מהיסוד, אשר יתאים להנעה באמצעות מדחף.
ברונל פירט את יתרונות ההנעה באמצעות מדחף על פני הנעה באמצעות גלגלי משוטות כדלקמן:
טיעוניו של ברונול שכנעו את הנהלת החברה, ובדצמבר 1840 הוחלט לאמץ את הטכנולוגיה החדשה עבור "גרייט בריטיין". החלטה זו הוכחה שוב כהחלטה יקרה, הן מבחינה כספית והן מבחינת תאריך השלמתה של הספינה, אשר נדחה בתשעה חודשים נוספים.
תיאור הספינה.
בעת השקתה ב-1845 הייתה "גרייט בריטיין" כלי שיט מהפכני - הספינה הראשונה ששילבה בין גוף שכולו ברזל והנעה באמצעות מדחף, באורך כולל של 98 מ' ובהדחק של 3,400 טון, ארוכה ב-30 מ' ובעלת הדחק הגדול ב-1,000 מכל ספינה אחרת שנבנתה לפניה. רוחב הסיפון הראשי עמד על 15.39 מ' וגובה הגוף, מקצה השדרית ועד לסיפון העליון, 9.91 מ'. היו לספינה ארבעה סיפונים, כולל הסיפון העליון, צוותה כלל 120 מלחים, והיא תוכננה לשאת 360 נוסעים יחד עם 1,200 טונות של מטען ו-1,200 טונות נוספים של פחם, ששימש כדלק.
בספרות.
בספרו של סטפן בקסטר, "טבעת", שרדה "גרייט בריטיין" את תהפוכות ההיסטוריה, והיא מוצבת על גבי ספינת הדורות הצפונית הגדולה לאורך מסעה בחלל.
איסראלסדורף
איסראלסדורף (בגרמנית: Israelsdorf, "כפר ישראל") הוא יישוב קטן מצפון-מזרח לעיר ליבק שבגרמניה. למרות שמו, אין לכפר כל קשר לעם ישראל, ושמו הוא שיבוש של השם "אירסהלסדורפ" (Yrsahelestorp) שמקורו בימי הביניים. ככל הנראה המשמעות המקורית של השם היא "המקום האבוד", המרמז על מיקומו של הכפר באזור היערות המרוחק מתחומי העיר הגדולה. במשך מאות שנים נכלל שטח הכפר בנחלות פרטיות של בני המעמד הגבוה, ורק בשנת 1780 זכה למעמד של כפר, והבעלות על הקרקעות הועברה לתושבים.
למרות מקורותיו הכפריים-גרמניים של שם היישוב, הרי שבתקופת השלטון הנאצי שונה שם היישוב ל"כפר היער" (Walddorf), וגם שמו של רחוב "כפר ישראל" בעיר ליבק שונה לשמה של אחת משכונות העיר, על מנת למחות כל קשר אפשרי ליהדות או ליהודים. שמו של הרחוב בעיר, בניגוד לשם הכפר, לא שונה בחזרה לשמו המקורי עם תבוסת הנאצים.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים, חלה התפתחות בכפר, נבנו בתים פרטיים רבים, והוא הפך למוקד בילוי ותיירות מבוקש.
עץ האלון של איסראלסדורף.
במשך שנים ניצב בכניסה לכפר עץ אלון עתיק וגדול ממדים אשר הונצח רבות בציורים וצילומים. בין היתר מופיע העץ בסרטו המפורסם ביותר של הבמאי פרידריך וילהלם מורנאו, נוספרטו משנת 1922. ההערכה היא כי גילו של העץ הוא כ 550 שנה. היקף גזעו כפי שנמדד בפעם האחרונה עמד על כ-6.7 מטר. הצילום העתיק ביותר הוא ככל הנראה סביב שנת 1867. במשך השנים נגזם העץ מספר פעמים למניעת קריסה על הדרך שעברה בסמוך אליו, ולהסרת ענפים נגועים.
בשנת 1907 נפגע העץ קשות ממכת ברק שפגע בו ישירות. במשך השנים נערכו מספר ניסיונות לייצב את הגדם באמצעות מילוי הגזע בלבנים ובטון אך בשנת 1932 קרס העץ באופן סופי.
הגביע הביניבשתי בכדורסל
שם מדעי
שם מדעי או נומנקלטורה דו-שמית (בלטינית: Nomenclatura binomiale; מילולית: נומנקלטורה כפולה) הוא חלק בשיטת שיום המינים בביולוגיה.
השיטה מבוססת על שימוש בלטינית (מודרנית ומדעית), לכן הכינוי "שם לטיני" זכה לפופולריות. מאידך, המינוח: "שם מדעי" הוא המינוח המועדף על ידי אנשי המקצוע. בשיטה זו נזנח השימוש בטקסונומיה בת שבע הקטגוריות (ממלכה-מערכה-מחלקה-סדרה-משפחה-סוג-מין), לטובת שיטת שיום בת שתי מילים. המילה הראשונה בשם מייצגת את הסוג, והשנייה את השם הייחודי. לדוגמה, שם סוג האדם הוא "Homo" והשם הייחודי הוא "sapiens", לכן נקרא מין בני האדם "Homo sapiens". כמוסכמה, יתחיל השם הראשון באות רֵישִׁית, בעוד השני יתחיל תמיד באות קטנה (גם אם מקורו בשם של אדם או מקום).
נהוג להשתמש בכתב נטוי לציון סוגים וסיווגים נמוכים יותר, ובכיתוב רגיל לציון משפחות ומעלה. ניתן לסווג גם תת-מינים תוך שימוש בשם בן שלוש מילים.
מקור השיטה.
את אימוץ השיטה ניתן לייחס לקארולוס ליניאוס, שניסה לתאר את כל עולם הטבע ונתן לכל מין (בפרט, גם למינרלים) שם כפול. עם זאת, שימוש בשיטה דומה נעשה גם על ידי החוקרים ממשפחת באוהין, משפחת מדענים צרפתית-שווייצרית, מאתיים שנה לפני ליניאוס.
יתרונות השיטה.