הארכאולוג יוחנן אהרוני הציע לזהות את תל אבו הואם כ"לבנת", המוזכרת בספר יהושע, י"ט כ"ו: , בתיאור גבולה הדרומי של נחלת שבט אשר. הצעה נוספת של בנימין מזר ושמואל קליין הייתה לזהות את היישוב כ"צלמונה" הנזכרת במקורות חז"ל, ובתקופה הצלבנית כונתה פלמריה (Palmarea).
התל תועד על ידי מגלה הארצות והסופר היווני סקילכס איש קריאנדה שערך מסע באזור במאה ה-6 לפנה"ס.
התל וסביבתו.
מיקום התל.
בשל מיקומו האסטרטגי של היישוב, התפתח במקום מרכז סחר חשוב בתקופת הברונזה המאוחרת, והיישוב המשיך להתקיים גם בתקופת הברזל ועד התקופה הפרסית והתקופה ההלניסטית. רכס הכרמל סיפק לאתר הגנה טבעית מרוחות, ומיקומו על חוף הים התיכון וסמוך לשפך הקישון איפשרו מעגן לספינות, וכן כנקודת מוצא לאחד מנתיבי הסחר היבשתיים העיקריים שחצו את ארץ ישראל לרוחבה, ממערב למזרח. קרבתו של האתר לדרך הים, נתיב המסחר העיקרי שעבר בארץ ישראל בתקופת הברונזה המאוחרת ובתקופת הברזל, הוסיפה לחשיבות האתר.
שינויים באזור התל.
אופיו של התל עוצב והושפע על ידי שינויים גאולוגיים וטקטוניים ששינו את קו החוף, כמו גם על ידי שינויים גאו-פוליטיים באזור מזרח הים התיכון.
אזור התל השתנה עד לבלי הכר מתקופת ההתיישבות הקדומה בו ועד המאה ה-21. בסוף המאה ה-19 נחשף האזור לעבודות פיתוח ולתעשייה, קו החוף שונה לצורכי נמל חיפה המודרני, ועל התל עצמו נבנו מתקנים של חברת החשמל ושל חברות דלק וגז. עבודות הפיתוח הובילו לחפירות שנערכו במקום בשנת 2001. ריבועי החפירה לא היו רציפים. בשל אופיים האקראי של הנתונים הגאוגרפיים שנאספו בחפירות השונות, מופה כל התל מחדש על בסיס מפות היסטוריות, שהעיקרית שבהן היא מפה טופוגרפית מפורטת של מפרץ חיפה שהכין בשנות ה-20 של המאה ה-20 המודד יוסף טריידל (Joseph Treidel) ומתעדת את הטופוגרפיה של עמק זבולון. בעשור השני של המאה ה-21, המפה נמצאת בארכיון הציוני המרכזי.
במחקרים ארכאולוגיים התברר כי בעת העתיקה עבר קו החוף, שבימיינו נמצא במרחק כ-1.5 ק"מ מהתל, סמוך מאוד לשולי היישוב, וכי באלף ה-2 לפנה"ס שכן האתר בלב אסטואר הקישון. האזור סבל מהצפות ימיות חוזרות ונשנות וכן מהצפות של נחל הקישון וואדי סלמאן. הארכאולוגית ז'קלין בלנסי שחפרה בתל, שיערה שבתקופת הברונזה המאוחרת היה התל אי מוקף מי ים, והגישה אליו הייתה בכלי שיט. על פי ממצאי המחקר הסתבר שתושבי התל נאבקו בהצפות על ידי בנייה של קירות תמך כבר בתקופת הברונזה המאוחרת ב. קירות אלה נראו כבר בשכבה V בחפירה של המילטון. קירות אלה נחשפו שנית בחפירות בלנסי וארצי בשנת 1985. בתחתית הקירות נמצאו בלוטי ים בגובה 42 ס"מ. בנוסף, נמצאו בתל עצמות דגים, עוגנים וכלי קרמיקה שיובאו למקום בתקופת הברונזה המאוחרת. ניתן להניח שבתקופה זו הגיעו המים לקירות התמך. שינויים בנוף הטבעי הובילו למספר שינויים ארכיטקטוניים בתקופת הברונזה המאוחרת. בתקופה זו שימש התל כמרכז סחר בינלאומי אשר שירת את אזור מזרח הים התיכון.
אזור מפרץ חיפה כצומת יבשתי וימי - רקע היסטורי.
ארץ ישראל נכבשה במחצית המאה ה-16 לפנה"ס, תקופת הברונזה המאוחרת א, בידי פרעוני השושלת ה-18 והחל בה תהליך של כיבוש קולוניאלי מצרי שהגיע לשיאו במאה ה-14 לפנה"ס בימי השושלת ה-19, והטביע את חותמו על תרבות האזור לדורות רבים. האזור היה במשך 300 שנים תחת שלטון מצרי ישיר. שלטון זה יצר זיקה הדוקה בין מצרים לפרובינציית כנען.
במסגרת ארגון השלטון המצרי נעשו הערים עזה, יפו, בית שאן ואפק למוקדי שלטון מצרי. מערכת מרכזי ממשל מצרי נוסדה במאה ה-15 לפנה"ס, בידי תחותמס השלישי, בעקבות ניצחונו בקרב מגידו והיא התקיימה בכל ימיה של השושלת. באמצעות מנגנון פקידים מצומצם ויחידות צבא מועטות עלה בידי מצרים לקיים את שלטונה. ערי הממלכה היו מפורדות ומפוצלות ולא סיכנו את האחיזה המצרית בכנען.
לשלטון המצרי היה אינטרס לאפשר המשך קיום לערים לאורך דרך הים, וזאת כדי שיוכלו לספק למצרים מזון וחומרי גלם שונים, וכן לשמש כנקודות שליטה על הנתיבים האסטרטגיים ללבנון וסוריה.
לאורך חוף הים של כנען התקיימה שרשרת ערים ששכנו על דרכי השיירות המצריות, בהן ערי הנמל המרכזיות יפו ודור, וערים קטנות יותר כמו עתלית ושקמונה. בערים אלה נמצאה עדויות קרמיות לסחר עם קפריסין, עם העולם המיקני ועם מצרים. דרך הים הגיעה עד אזור המפרץ, ומשם התפצלה לשני נתיבים: נתיב אחד המשיך ישירות צפונה דרך עכו, והנתיב השני פנה מזרחה דרך תל מעמר, תל קשיש ויקנעם, לכיוון מגידו. הנתיב ממפרץ חיפה לכיוון עמק יזרעאל עד "תל קשיש" עבר לאורך תוואי נחל הקישון. על פי אבנר רבן, היו נחלי החוף עבירים לכלי שיט ולכן עוירו לאורך נתיבם בדומה לצמתים בדרכי היבשה. ערי החוף עסקו ביצוא וביבוא של תוצרת חקלאית ומוצרי יוקרה מפנים הארץ ואליה. מיקומן של ערי החוף היה קשור בהתאמה לתוואי הנחלים אשר חצו את מישור החוף בדרך אל הים.
היישוב ששכן על תל אבו הואם, ניהל קשרי מסחר ענפים עם העולם הכנעני החופי שמצפון, כגון ערי המסחר צור, צידון, אוגרית, גבל ואללח'. ממצא קטן בתל מצביע אף על קשרי מסחר שמגיעים עד טרויה.
סקרים וחפירות באזורים שמסביב לתל.
כבר בתחילת המאה ה-20 נערכו בתל ובסביבתו סקרים ארכאולוגיים וגאולוגיים. התפשטות אזור נמל חיפה ועבודות הפיתוח להקמתו אילצו את מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי לבצע שורת חפירות הצלה באזור, שהראשונה בהן נערכה בשנת 1922.
החפירה הארכאולוגית הראשונה בסביבת התל נעשתה בשנת 1922 על ידי הארכאולוגים פיליפ לנגסטף אורד גיא וג"מ פיצג'רלד. בחפירה זו נחפרו שבעה קברים מתקופת הברזל, באזור שהתגלה כבית קברות קדום, אשר לדעת החופרים היה קשור ליישוב שהוקם בתל.
בשנת 1929 חפרו מ' מאייר (.Mayer L.A) ונ' מח'ולי (N. Makhuly) בור בדיקה בתל. עומק הבור היה 5.25 מטרים. זו הייתה חפירת הצלה בעקבות הסכם שנחתם בין מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי והמחלקה לעבודות ציבוריות בחיפה. ההסכם התיר למחלקת העבודות הציבוריות להשתמש באבני התל כחומר בנייה. בחפירת הבדיקה התגלו שש שכבות ארכאולוגיות:
בשנת 1930 נערכה בדיקה נרחבת על ידי ג' ברמכי (D.C. Baramiky) וא' וילנסקי (A. Vilensky), שהתמקדה בשכבות A-D.
החפירות בתל.
החפירות המוקדמות.
החפירה הארכאולוגית הראשונה בתל נעשתה בשנת 1932 בידי מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי, בראשות רוברט ויליאם המילטון. החפירה נמשכה שלוש עונות. המילטון מצא גבעה בגובה שבעה מטר על שטח של כשבעה דונם שחציו נפגע מחפירות שוד. המילטון חפר את התל כפי שמצא אותו. הניתוח הסטרטיגרפי שלו כלל חמש שכבות ארכאולוגיות:
מתחת לשכבות הארכאולוגיות נמצאה דיונת חול אשר מהווה את תשתית האתר. מצפון לתל התגלה בית קברות מתקופת הברונזה המאוחרת. הממצא הקטן בחפירתו של המילטון כלל, בין היתר, גם קישוטי נשים, קמעות וחרפושיות. לאחר חפירתו של המילטון עבר השטח לשליטת המנדט הבריטי למטרות תעשייה. חפירותיו של המילטון מהוות בסיס למחקר האתר עד היום.
שתי חפירות הצלה נערכו במאה ה-20. בשנת 1952 נערכה חפירת הצלה בבית הקברות מטעם אגף העתיקות והמוזיאונים בראשות עמנואל ענתי ומשה פראוסניץ. רוב בית הקברות נהרס בשל סחף שכבת הקרקע העליונה. בחלק שלא נהרס נמצאו 11 קברים. החפירה השנייה, בראשות ענתי ויעקב עולמי, נערכה בשנת 1963 בתל עצמו.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 נערכו באתר סקירות נוספות ללימוד השינויים הגאומורפולוגיים על ידי אבנר רבן ויצחק גלנטי מאוניברסיטת חיפה.
בשנים 1985–1986 נערכה בתל חפירת בדיקה סטרטיגרפית על ידי ז'קלין בלנסי (Jacqueline Balensi) מטעם בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה בשיתוף פרופסור מיכל ארצי מהחוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה ודולורס הררה מטעם קאסה-דה-סנטיאגו.
עונת חפירות 2001–2002.
בחודשים יולי-אוקטובר של שנת 2001 נערכו במקום חפירות הצלה מטעם רשות העתיקות ואוניברסיטת חיפה בראשותה של פרופסור מיכל ארצי. בחפירה השתתפו גם שלום ינקלביץ מהמכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת חיפה ועוזי עד מרשות העתיקות. החפירה בוצעה לקראת הקמת עמודים לגשר שהוא חלק מנתיבי המפרץ העובר במקום. החפירה התנהלה בשוליים הצפוניים של התל (מחוץ ליישוב המבוצר). אזור זה לא נחקר על ידי המילטון מכיוון שהיה שטח בנוי. החפירה מומנה על ידי חברת "יפה נוף" שבבעלות עיריית חיפה. במחקר שולבו גם נתונים מחפירות קודמות. תוכניות החפירה כללו 12 ריבועים של 5X5 מטר. בסופו של דבר נחפרו רק 6 ריבועים, אך רק בארבעה מהם נמצאו ממצאים ארכאולוגיים. המקומות שנחפרו היו האזורים שבהם היו אמורות להיבנות אומנות עבור הגשר ותעלה להנחת צינור ביוב תת-קרקעי.
הבעיות הטכניות בחפירה.
החפירה נחשבה לבעייתית. היא בוצעה באמצעו של כביש סואן, והיה חשש מזעזועים שיגרמו כלי הרכב הכבדים לדפנות ריבועי החפירה. בעיה נוספת שדרשה פתרון הייתה העמקת ריבועי החפירה עד מתחת למפלס פני הים, וכן סכנת הצפה במי תהום.
כדי למנוע זרימת מי תהום לריבועי החפירה הוחדרו שיגומים לעומק ועל ידי כך התאפשרה חפירה סטרטיגרפית לעומק של 1.5 מטרים מתחת לפני הים. צידי הריבועים דופנו בלוחות מתכת אשר ירדו לעומק שלושה מטרים מתחת לפני הקרקע במטרה למנוע את התמוטטות קירות הריבועים וחדירת מי תהום. כאשר החפירה העמיקה מתחת לפני הים הופעלו משאבות מים.
הממצאים בחפירה.