בית הכנסת נבנה בגסנון אדירכלי אקלקטי: מבנה אבן מרובע ובראשו כיפה גדולה בסגנון נאו-ביזנטי, לצד חלונות צרים וארוכים ההולמים את הסגנון הבינלאומי. כיפתו הגבוהה נראתה היטב למרחק קילומטרים אחדים, גם בשכונות בית הכרם ובית וגן. לפי חלק מהמקורות היא צופתה בכסף, ולפי מקורות אחרים בנחושת. במהלך מלחמת העצמאות צופתה הכיפה המבריקה בבוץ, כדי שלא תבלוט למרחוק ותשמש מטרה להפגזות.
במרוצת השנים נבנו הוספות לבית הכנסת ששינו את המתאר החיצוני שלו: מצד דרום נבנה מאוחר יותר בית הכנסת הספרדי "אוהל דוד"; מצד צפון נבנו שירותים, בית מדרש המשמש גם כאולם אירועים, חצר מקורה ומטבחון; מצד מערב נוסף חדר תפילה נוסף ("שטיבל"); ורק חזיתו המזרחית של בית הכנסת נשארה כשהיתה. מתחם בית הכנסת גודר, וסביבו נשתלה גינת נוי.
גבאי בית הכנסת עוד מהתקופה שהתפללו בצריף, היה יצחק יעקב ילין, ששימש גם כקורא בתורה, כתוקע בשופר וכשליח ציבור בימים הנוראים. לאחר פטירתו בשנת 1964 נקרא בית הכנסת על שמו.
חלק ממתפללי בית הכנסת (ובהם הגבאי ילין) היו גם פעילי אצ"ל. בית הכנסת שימש כסליק של האצ"ל: מתחת לארון הקודש הוטמנו כלי נשק ומעל לארון הקודש, בארון נסתר, הוחבאה תחמושת, הכוללת כדורי רובה, כדורי סרק ורימון. הנשק הוצא במהלך מלחמת השחרור, אולם התחמושת מעל הארון נשכחה לאחר שוך הקרבות. בשנת 2004, במהלך שיפוץ, התגלתה התחמושת, והיא הועברה לידי משרד הביטחון.
מתפללי בית הכנסת מקפידים עד היום על תפילה בנוסח אשכנז בלבד, ושלטים המוצבים ליד עמודי התפילה מודיעים לשליחי הציבור כי עליהם להתפלל בנוסח זה בלבד.
שנות השמונים של המאה ה-19
חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית, התשנ״ו–1996
חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית, התשנ״ו–1996 הוא חוק ישראלי, שהוצע על ידי דוד צוקר ובנימין טמקין ממפלגת מרצ, נועד לאפשר לכל אדם קבורה שתתאים להשקפתו ואמונתו. לאחר שעבר קריאה שלישית במליאת הכנסת, החוק חוקק במרץ 1996. עד חקיקת חוק זה, מדינת ישראל הכירה בקיומם של בתי קברות דתיים בלבד.
עיקרי חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית בישראל.
החוק קובע כי לכל אדם ישנה הזכות להיקבר בבית עלמין אזרחי על פי רצונו, שאותו ניתן להביע בצוואה או בכל דרך אחרת. הקבורה תיערך בשמירה על כבוד המת ובמקום הנקבע כבית עלמין אזרחי חלופי על ידי שר הדתות. גם חלק מבית עלמין קיים יכול להיקבע כחלקת קבורה אזרחית, והחוק מוסיף כי על חלקות אלו להיות פזורות ברחבי הארץ עם מרחק סביר ביניהן. החוק מתנה את הניהול של בתי עלמין אלו על תאגיד לענייני קבורה ואת קביעת שאר התקנות על שר הדתות.
הליך החקיקה.
עד לחקיקת חוק זה, מדינת ישראל הכירה בקיומם של בתי קברות דתיים בלבד. בשנת 1986, הוקמה עמותת מנוחה נכונה, על ידי בועז מואב, במטרה לאפשר לכל אדם בישראל להיקבר בטקס ובצורה התואמים את השקפת עולמו, אמונתו ורצונו. בשנת 1992 הגישה העמותה עתירה לבג"ץ על מנת לקדם מטרה זו. בעתירה, קבע בג"ץ כי עליה לקבל רישיון כחברה לענייני קבורה וחלקת קבורה שתוקצה לה.
בחודש מרץ 1995 קיבלה ועדת שרים החלטה לאשר עקרונית את הקמתם של בתי קברות אזרחיים בישראל.
חברי הכנסת דוד "דדי" צוקר ובנימין טמקין (מרצ) יזמו את הצעת החוק שהונחה על שולחן הכנסת לדיון מוקדם במאי 1995. החוק התקבל לקריאה שנייה ושלישית במרץ 1996 (תמכו 8, נגד – אין, נמנעים – אין).
יישום החוק בישראל.
יישום החוק תלוי במספר רב של גורמים: המשרד לשירותי דת, רשות מקרקעי ישראל, ביטוח לאומי, הרשויות המקומיות ומשרד האוצר.
השלב הראשון ביישום החוק היה קביעת תקנות. בעקבות לחצים מחברות קדישא, לא קבע שר הדתות תקנות אלה. לאחר כשנה עתרו יוזמי הצעת החוק, חברי הכנסת דדי צוקר ובנימין טמקין (מרצ) לבג"ץ כנגד השר. בעקבות העתירה ולאחר דיונים משפטיים השר חתם על תקנות הקבורה האזרחית, אך רק בדצמבר 1998.
בשנת 2002 המשרד לענייני דתות לא הקצה תקציב לבתי עלמין אזרחיים מאחר שלא פרסם מבחנים לקבלת תמיכות. שתי עמותות עתרו בעניין זה לבג"ץ ובעקבות העתירה המשרד פרסם את מבחני התמיכה.
החוק לקבורה אזרחית קבע כי יש להקצות את חלקות הקבורה ב"מרחקים סבירים ביניהם". ב-24 בפברואר בשנת 2000 נקבעה החלטת ממשלה ב"וועדת השרים לענייני קבורה", כי "בכל בית עלמין חדש או מורחב (לרבות הר המנוחות בירושלים) יוקצה שטח לקבורה אזרחית חלופית". אולם הקצאת הקרקעות לא התממשה. החלטה חשובה נוספת בעניין זה היא החלטת ועדת השרים לענייני קבורה בשנת 2004 כי יוקצו 15 דונם לקבורה אזרחית בבית העלמין ירקון ו-30 דונם נוספים לבית העלמין בגן רווה. מאז החלטה זו מתקיים משא ומתן עם מינהל מקרקעי ישראל במטרה לקבל שטחים אלו או שטחים חלופיים.
פסק דין משמעותי בתחום הקבורה האזרחית ניתן בשנת 2014. בפסק הדין השופט חייב את המשרד לשירותי דת לשלם את הוצאות הקבורה של שני התובעים שביקשו לקבור את יקיריהם בקבורה אזרחית. בסופו של דבר השופט האשים את המדינה – ואת המשרד לשירותי דת בפרט – בהתרשלות שבגינה נגרם לתובעים נזק ומשום כך הוא חייב את המדינה לשאת בהוצאות הקבורה ולכסות על התשלום ששילמו התובעים עבור חלקת קבר חריגה: "ראינו כי לאורך השנים מאז חקיקתו, התרשלה הנתבעת באופן חמור (Gross Negligence) ביישום הוראות חוק הזכות לקבורה אזרחית: תקציבים לא הועברו; בתי עלמין לקבורה אזרחית חלופית הוקמו באיחור ובכמות לא מספקת; גם היום, שנים לאחר חקיקת החוק, לא קיימים בתי עלמין לקבורה אזרחית חלופית בכל אזורי הארץ".
נכון ל-2016 רשומות במשרד הדתות 21 חלקות לקבורה אזרחית ו-29 ארגונים בעלי רישיון לקבורה אזרחית. רוב חלקות הקבורה הן חלק מבתי עלמין קיימים, וישנם מספר מצומצם של בתי עלמין לקבורה אזרחית בלבד.
קישורים חיצוניים.
, באתר ויקיטקסט
● יאיר ברלין ואריאל פינקלשטיין, "הקבורה האזרחית בישראל: עשרים שנה לחוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית התשנ"ו-1996", המכון לאסטרטגיה ציונית, ספטמבר 2016.
● נעמי מי-עמי, יישום חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית בישראל, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 16 בדצמבר 2007.
● צח בן-יהודה, "קבורה אזרחית בישראל מסמך עדכון", באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 26 באוקטובר 2016.
צ'סטר (פירושונים)
ג'ייקוב ריצ'רדס
ג'ייקוב ריצ'רדס (באנגלית: Jacob Richards; 1773 - 20 ביולי 1816) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-1 של מדינת פנסילבניה.
ביוגרפיה.
ריצ'רדס נולד ליד העיר צ'סטר שבפנסילבניה, בשנת 1773. הוא למד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת פנסילבניה, וסיים שם את לימודיו בשנת 1791. בשנת 1795, התקבל למשרד עורכי דין והחל לעבוד בפילדלפיה. ריצ'רדס שירת בצבא ארצות הברית בדרגת קולונל.
ריצ'רדס נבחר לקונגרס השמיני של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ולאחר מכן גם נבחר לקונגרס התשיעי והעשירי.
לאחר התפטרותו מהקונגרס, חזר לעבוד בעריכת דין.
ריצ'רדס נפטר במקום מגוריו, סמוך לצ'סטר, בשנת 1816.
הקללה של לונו
הקללה של לונו (באנגלית: The Curse Of Lono) הוא ספר מאת הסופר האמריקאי האנטר ס. תומפסון המתאר את חוויתיו בהוואי ב-1980. לאחר שפורסם ב-1983, הספר נשאר בהדפסה רק למשך תקופה קצרה. בשנת 2005 הוא הודפס שנית במהדורה מוגבלת; 1000 עותקים ממוספרים הודפסו וכל אחד מהם נחתם על ידי תומפסון ועל ידי המאייר ראלף סטידמן. כיום הספר זמין במהדורת כריכה קשה.
עלילה.
הספר נפתח במכתב מעורך המגזין ריצה (Running) המופנה לתומפסון ומבקש ממנו לסקר את המרתון בהונולולו ב-1980, באומרו כי המרתון הוא גם "הזדמנות טובה לקחת חופשה"; תומפסון מבקש ממאייר הספר וחברו הטוב ראלף סטדמן להתלוות אליו. במהלך הטיסה הוא פוגש אדם בשם אקרמן, הנראה כי הוא בעל קשרים לרשת סוחרי סמים בהוואי. תומפסון מסקר את המרתון בסגנון הכתיבה האופייני לו המוכר בשם "גונזו" או ניו ג'ורנליזם, משלב את חוויותיו האישיות עם הסיקור הכללי.
לאחר המרתון תומפסון עובר לגור בחלקת חוף שכורה בחוף קונה שבהוואי יחד עם סטדמן ומשפחתו. מזג האוויר העגום מחמיר והם נכלאים בביתם בגלל גלי ענק. סטדמן ומשפחתו מתרגזים על תנאי המקום ושבים לאנגליה. מאוחר יותר תומפסון ואקרמן נפגשים שנית ויוצאים למסע דיג, שבסופו תומפסון תופס דג חרב ענקי אותו הוא מכה למוות עם אלת קרב סמואית. סירת הדיג חוזרת למזח כשתומפסון צועק בניצחון, "אני לונו!" בהתייחסו לאל העתיק של ילידי הוואי, דבר המרגיז את תושבי המקום ובגינו נשלח תומפסון להתחבא בעיר המקלט.
הסיפור נקטע לפעמים לכדי קטעים מתוך הספר "המסע האחרון של קפטן ג'יימס קוק" של ריצ'רד האף, המספר את סיפורו של אדם המגיע לחופי הוואי ונתפש על ידי הילידים כאל, גלגול נשמות של האל לונו, ובסופו של דבר נרצח על ידיהם לאחר שמשך יתר על המידה את קבלת הפנים שלו על האי ונותר שם זמן רב מדי.
הסרט.
בנובמבר 2017 פורסם כי סטיב פינק עתיד לביים את הסרט על פי תסריט של ג'יי. די. רוזן. ההפקה הייתה אמורה להתחיל ב-2018.
לקריאה נוספת.
תומפסון, האנטר ס. "הקללה של לונו"; טשן, 2006 (מסת"ב: )
ג'ון אליסון (פוליטיקאי)
ג'ון אליסון (5 באוגוסט 1812 - 23 במרץ 1878) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הוויגית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-20, ולאחר מכן ה-23, של מדינת פנסילבניה.
ביוגרפיה.
אליסון נולד בפנסילבניה, בשנת 1812, לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ג'יימס אליסון. אליסון למד משפטים, ולאחר מכן התקבל למשרד עורכי דין, אך במקום לעבוד כעורך דין, פתח מפעל כובעים.