סימון דה בובואר תיארה שלושה סוגים עיקריים של נשים הפועלות בחוסר תום לב: הנרקיסיסטית (Narcissist) השוללת את חירותה על ידי התייחסותה לעצמה כאובייקט נחשק; המיסטיקנית (Mystic), שמשקיעה את חירותה במוחלט; והאישה המאוהבת (Woman in Love), שמטילה את זהותה לתוך האובייקט הגברי שלה. דה בובואר התייחסה גם למה שכינתה האיש הרציני (Serious Man), שהכפיף את עצמו לסיבה חיצונית כלשהי, שבעטיה אין לו, לתפיסתו, חופש לבחור באפשרות אחרת, ולפיכך הוא, בחוסר תום לב, שולל את חירותו שלו.
כיום, טקטיקות מניפולטיביות של נרקיסיסטים, המכונות התעללות נרקיסיסטית, ביניהם, גזלייטינג, טריאנגולציות וקופים מעופפים, נחשבות כנגועות באותו חוסר תום לב, שדה בובואר מתארת ביחס לאישה הנרקיסיסטית, בדומה לתיאורי הנרקיסיזם בספרה של מארי-פראנס היריגוין, "הטרדה נפשית".
שני אופני תודעה.
סארטר טוען שהתודעה באמצעותה אנו תופסים את סביבתנו, שונה מהרפלקסיה שלנו על תודעה זו (אינטרוספקציה); כלומר, התודעה של "עצמנו מודעים לסביבה זו". הסוג הראשון של התודעה, הקודם לחשיבה או הרהור אודות התודעה שלנו, נקראת תודעה קדם-רפלקטיבית (pre-reflective). הרפלקציה על התודעה הקדם-רפלקטיבית (אינטרוספקציה) נקראת תודעה רפלקטיבית (reflective)"." אך לפי סארטר, לא ניתן להתייחס לתודעה הקדם-רפלקטיבית כ"לא מודע" באופן שבו פרויד השתמש במונח. סארטר נותן את הדוגמה של ריצה אחרי אוטובוס: אדם לא מודע לרדיפתו אחר האוטובוס עד שהפסיק לרצוף אחריו, כי עד אז התודעה של האדם ממוקדת באוטובוס, ולא בעצמו, שרץ אחריו ורודף אותו.
לפי סארטר, מעצם קיומה של התודעה נובע שהאדם מודע לעצמו (being for itself), מכיוון שמבחינת סארטר, התודעה טומנת בחובה גם תודעה של נפרדות מהעולם, ומכאן חופש, שאליו אנחנו תמיד מודעים. אך ביכולתנו לתפעל את שתי רמות התודעה הללו כך שהתודעה הרפלקטיבית שלנו תפרש את הגבולות העובדתיים של מצבנו האובייקטיבי, כבלתי ניתנים להתגברות, בעוד התודעה הקדם-רפלקטיבית שלנו נותרת מודעת לאפשרויות הבחירה.
חופש ומוסר.
אדם משכנע את עצמו, במובן מסוים, שהוא חייב באופן שבו הנסיבות החיצוניות מכתיבות, על מנת לברוח מייסורי החופש שלו. סארטר אומר כי אנשים "נידונים להיות חופשיים", בין אם הם מאמצים מערכת ערכים מוסרית "אובייקטיבית", או דואגים רק לצרכים הפרגמטיים שלהם, הם אינם יכולים שלא להיות מודעים לכך שהם פועלים גם באופן שאינו תואם את ערכיהם. יתרה מכך, כאובייקטים אינטנציונאליים אפשריים של תודעת האדם, אדם אינו חלק מעצמו באופן יסודי ובסיסי, אלא בדיוק מה שהוא, כתודעה, מגדיר את עצמך כנגדו; יחד עם כל מה שאדם יכול להיות מודע אליו (כלומר, אדם הוא כל "מה שהוא לא" וכל מה שהוא יודע על עצמו - בו זמנית).
סארטר מאמין שהאנושות לא יכולה לברוח מאחריות על ידי דבקות במערכת מוסר חיצונית, שכן דבקות כזו היא כשלעצמה בחירה, במשתמע או במפורש, ועל בחירה זו עלינו לקחת אחריות מלאה. סארטר טוען כי לא ניתן לחמוק מאחריות זו, שכן כל ניסיון לחלק את עצמך מחופש הבחירה הוא כשלעצמו הוכחה לכך שיש לך את חופש הבחירה, והבחירה תלויה ברצונותיו ובמאוויי ליבו של האדם. סארטר מצהיר "אני אחראי על עצם הרצון שלי לברוח מאחריות" .
אדם לא יכול לטעון כי מעשיו נקבעים על ידי כוחות חיצוניים; זו הצהרת הליבה של האקזיסטנציאליזם. האדם "נידון" לחופש נצחי זה משום שבני אדם קיימים לפני שקיימת הגדרת הזהות האנושית (הקיום קודם למהות). אדם לא יכול להגדיר את עצמו כאובייקט בעולם משום שיש לו את החופש לבחור. האדם אינו "פילוסוף", שכן בשלב מסוים חייבים לחדול מהפעילות המגדירה את העצמי כ"פילוסוף". כל תפקיד שעשוי האדם לאמץ לעצמו אינו מגדיר אותו, שכן יש סוף לאימוץ התפקיד; כלומר תפקידים אחרים יוקצו לנו - "שף", "אם" או "פנסיונר". העצמי אינו קבוע ולכן אינו יכול להיות אובייקט בעולם. אף על פי שאיננו יכולים להקצות ערך חיובי להגדרות העשויות לחול על עצמנו, אנו נותרים מסוגלים לומר את מה שאנחנו איננו.
ייסורים פנימיים אלה על אי ודאות מוסרית הם נושא בסיסיים באקזיסטנציאליזם, שכן הייסורים מצביעים על תחושת האחריות האישית על הבחירות שאנו עושים במהלך החיים. כאשר לא שמים דגש על בחירה אישית, ניתן להשתמש במערכת המוסרית החיצונית ככלי לטיהור מוסרני של מעשים בלתי מוסריים בכל קנה מידה אחר, דבר המוביל לשלילת העצמי. על פי האקזיסטנציאליזם, אנשי מקצוע שמתבססים על הקודים המוסריים שלהם, כמו אנשי דת המפרשים את כתבי הקודש, עורכי דין המפרשים את החוקה, רופאים המפרשים את השבועה ההיפוקרטית - צריכים, במקום לבטל את האחריות העצמית במילוי תפקידם, להיות מודעים למשמעות של האחריות שלהם בתהליך. הכרה זו כרוכה בשאלת המוסר של הבחירה החופשית, לקיחת אחריות לתוצאות של בחירתו האישית; ולכן, יש צורך תמידי בהערכה מחדש של האנושות המשתנה כל העת, של אחרים ושל העצמי. אסור לפעול בחוסר תום לב על ידי שלילת חופש הבחירה והאחריות של העצמי. נטילת אחריות אישית בכל המצבים היא הצעה מאיימת - על ידי הצבעה על חופש הפרט, סארטר מבקש להדגים כי התפקידים החברתיים והמערכות המוסריות שאנו מאמצים מגנים עלינו מפני אחריות מוסרית אישית על מעשינו.
הנרי ב. האריס
הנרי בירקהרדט האריס (Henry Birkhardt Harris (1 בדצמבר 1866 – 15 באפריל 1912) היה מפיק תיאטרון אמריקאי, אשר מת באסון טביעת הטיטאניק.
ביוגרפיה.
האריס נולד ב -1 בדצמבר 1866 בסנט לואיס, מיזורי. בנם של ויליאם ורחל האריס. הוא הלך בעקבות אביו, ויליאם האריס האב, מייסד "סינדיקט התיאטרון", ונכנס לעסקי התיאטרון בגיל צעיר. בתחילה הוא מכר ספרי שירים בלובי התיאטראות.
כשעברה המשפחה לבוסטון, מסצ'וסטס, הוא המשיך למכור ספרי שירים בתיאטראות החדשים של אביו.
ב-22 באוקטובר 1899, בגיל 32 התחתן האריס עם איירין וולך, מזכירה משפטית מוושינגטון ד. סי, שלימים שינתה את שמה לרנה האריס לטובת קריירת המשחק שלה. האריס המשיך לעבוד אצל אביו עד 1901, אז החל להפיק הצגות בעצמו. הוא היה גם סוכן כישרונות לכמה כוכבים גדולים של אז כמו אמיליה בינגהאם ורוברט אדסון.
בשנת 1906 הוא קנה את תיאטרון האקט בבוסטון, שלימים שינה שמו לתיאטרון האריס לזכרו של אביו.
בסופו של דבר האריס עבר לניו יורק, שם שכר וניהל את תיאטרון ההדסון בברודוויי בניו יורק. בשנת 1911 הוא בנה את תיאטרון פולי-ברז'ר, שהפך לימים לתיאטרון פולטון ולאחר מכן לתיאטרון הלן הייז בברודוויי.
באפריל 1912 הוא שהה בלונדון, ועסק בארגון הופעות עתידיות של המחזה "מגי פפר" מאת צ'ארלס קליין עם הכוכבת הראשית שלו רוז סטאל והצוות האמריקאי המקורי מתיאטרון האריס.
אירוע הטיטניק.
ב־15 באפריל 1912 נסעו האריס ואשתו לשייט באניה הטיטאניק. הם נסעו עם זוג אחר משפחת טאוסיג ובתם. לדברי מרת טאוסינג, כאשר הטיטאניק פגעה לראשונה בקרחון, הם עלו על הסיפון וגברת טאוסיג, בתה ורנה היו על אחת מסירות ההצלה הראשונות שהורדו. כאשר שני הגברים ניסו להמשיך ולמלא מושבים ריקים בסירה הם נתקלו באקדחים שלופים מצד נוסעים שלא אפשרו להם לעלות.
רנה, שכבר נפצעה בהפלגה כשנפלה בגרם המדרגות הגדול של הטיטאניק, החליקה מסירת ההצלה ונשארה על הסיפון עם בעלה. גברת טאוסיג ספרה כיצד צפתה בבעלה ובהריס מנופפים להם לשלום כשהסירה הורדה למים.
רנה נשארה עם האריס כל עוד יכלה והגיעה לאחת מסירות ההצלה האחרונות שהורדו. תוך חמש דקות משחרור סירת ההצלה האחרונה טבעה הספינה.
סירת ההצלה של רנה נאספה על ידי ספינה אחרת והיא שלחה הודעה לתיאטרון באמצעות משדר הרדיו והודיעה להם שהיא לא יודעת בוודאות מה על בגורלו של בעלה.
בתוהו ובוהו שנוצר נטען, כי האריס שלח הודעת אלחוט למשרדיו מספינה אחרת, הדבר התגלה כשקר. גופתו, כמו רבים מהקורבנות האחרים של הטיטאניק מעולם לא נמצאה.
האריס היה אח בלשכת Munn Lodge No.190 של הבונים החופשיים בעיר ניו יורק, ניו יורק.
עמרי פז
ניסאן לניה
דייוויד גאריסון
דייוויד גאריסון (באנגלית: David Garrison; נולד ב-30 ביוני 1952) הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי. ידוע בעיקר מתפקידו בתור סטיב רודס מנשואים פלוס בשנים 1987–1992.
ביוגרפיה.
גאריסון נולד ב-1952 בלונג בראנץ' שבניו ג'רזי לארל ב. גאריסון, מנהל בית ספר ולמוד ב. גאריסון, מורה. למד בתיכון פרייהולד עד 1970 ולאחר מכן למד באוניברסיטת בוסטון שם סיים לימודי משחק בהצטיינות יתרה. לאחר לימודים עבר לוושינגטון.
גאריסון החל לשחק ב-1974 בתיאטרון במחזות זמר ואחרים ובהמשך עבר גם לתוכניות טלוויזיה שונות.
קריירת משחק.
הוא הופיע בתיאטראות ברודוויי במנהטן במגוון הצגות כמו: מרשעת, טיטאניק, סיפור אהבה בשלושה פרקים, ללכת שבי אחריו, ברנשים וחתיכות, העטלף, קנדיד ועוד.
בנוסף על משחקו בתיאטרון הוא הופיע במספר סדרות טלוויזיה. בין 1984 עד 1985 שיחק את נורמן לאב בסדרה "זה המהלך שלך" וב-1987 שיחק בתפקידו הידוע בנשואים פלוס בתור סטיב רודס, שכנם של משפחת באנדי. הוא שיחק בתפקיד זה עד 1992, כשהוא העדיף את התיאטרון החי על הופעת סיטקום. מאז הוא הופיע בהופעות אורח בעוד עונות כשאת מקומו החליף טד מק'גינלי בתור ג'פרסון דארסי.
בנוסף על נשואים פלוס הוא הופיע בעוד סדרות ביניהם: קימי שמידט, מזכירת המדינה, הבית הלבן, רוק 30, חוק וסדר, הפרקליטים, ללא עקבות, כולם אוהבים את ריימונד, NYPD Blue, המשפט של איימי, מרפי בראון, פרקליטי אל איי, האשה הטובה וסדרת המוזיקה של רשת PBS "Great Performances".
פרא (סרט ישראלי, 2018)