הקהילה היהודית באדה נוסדה ב-1790 על ידי יהודים יוצאי בוהמיה ומוראביה. בשנת 1848 כספיח ל שאירעה באותה שנה, התפרצה לעיר יחידה לא סדירה של הצבא הסרבי וחטפה 60 יהודים, בהם רב הקהילה, הרב יעקב היילברון. מחוץ לעיר הם הוצאו להורג.
היהודים התפרנסו בעיקר מחקלאות וטחנות קמח וממסחר בתוצרת חקלאית. בהמשך עסקו היהודים בענפי מסחר ותעשייה נוספים.
רב העיר הראשון היה הרב אהרון אקרמן, לאחריו הרב יעקב היילברון שנרצח כאמור. ב-1852 כיהן בקהילה הרב מרדכי אליעזר ובר שעלה לאחר מכן לירושלים. בתקופת כהונתו, ב-1853 התאחדה הקהילה עם קהילת הכפר באצ'קו פטרובו סלו. עם הקרע ביהדות הונגריה, הצטרפה קהילת אדה למחנה האורתודוקסי. ב-1880 מנתה הקהילה 410 נפשות וב-1896 הוקם בית הכנסת בעיירה. הרב האחרון היה הרב יעקב פרגר שנפטר ב-1922. ב-1921 מנתה הקהילה 370 נפשות וב-1925 הגיעה לשיא גודלה ומנתה 470 נפשות. מאמצע שנות ה-20 החלה הגירה פנימית מקהילת אדה לקהילות מבוססות יותר בערים הגדולות בממלכה.
באדה נרשמה פעילות ציונית ענפה, והיו בה תנועות נוער וקבוצות ספורט.
החל משנות ה-30 השוחט של העיירה היה הרב חיים הירש פרידמן, שהיגר לשם מהעיר אונגוואר (אז - בצ'כוסלובקיה). משפחתו הצליחה להישאר בעיירה עד שנת 1944, ואז המשפחה נשלחה לאושוויץ והוא עצמו נלקח לעבודות כפייה, ונהרג על ידי הנאצים סמוך לסוף המלחמה. חלק מילדיו שרדו את המחנות ועלו לישראל.
ב-1940 מנתה הקהילה 350 נפשות. כאמור, באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה ואזור באצ'קה ובכלל זה העיירה אדה סופח להונגריה. 60 יהודים נרצחו כבר בתחילת השלטון ההונגרי. רוב יהודי הקהילה כ-290 איש נספו בשואה. שארית הפליטה, 59 נפשות, עלו לישראל ב-1948. ב-1973 נהרס בית הכנסת בפקודת השלטונות.
דמוגרפיה.
ב-1921 הגיע אוכלוסיית העיירה לשיא גודלה, עת נמנו במקום 13,106 תושבים.
מנתוני מפקד האוכלוסין שנערך ב-2011 עולה כי מספר התושבים באדה נמצא במגמת קיטון. בין 1971 ל-2011 ירד מספר התושבים מ-12,347 ל-9,564, נתון המהווה ירידה של 22.54 אחוזים. מבחינת התמהיל האתני עולה כי ב-2011 היו 75.04 אחוזים מתושבי הכפר ממוצא הונגרי, 17.4 אחוזים היו סרבים, 1.9 אחוזים היו בני רומה, והשאר בני לאומים שונים.
משלחת נמרוד
המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה 1907–1909, המוכרת בשם משלחת נמרוד (באנגלית: Nimrod Expedition), הייתה הראשונה בשלוש משלחות לאנטארקטיקה בראשות ארנסט שקלטון. מטרתה העיקרית, בתוך מגוון של יעדים גאוגרפיים ומדעיים, הייתה להיות הראשונה שתגיע אל הקוטב הדרומי. מטרה זו לא הושגה, אבל מסעה של המשלחת דרומה הגיע אל קו הרוחב הדרומי הרחוק ביותר, 88°, '23 דרום, מרחק 180.6 ק"מ בסך הכל מן הקוטב. היה זה קצה הדרום הרחוק ביותר שהושג עד אז ושיא ההתקרבות אל כל אחד מהקטבים. קבוצה נפרדת בהנהגת הגאולוג הולשי-אוסטרלי אדג'וורת דייוויד הגיעה למיקום המשוער של הקוטב המגנטי הדרומי, ועוד הישג של המשלחת היה ההעפלה הראשונה על הר ארבוס, הר הגעש השני בגובהו באנטארקטיקה.
המשלחת לא קיבלה סיוע ממשלתי או ממסדי, ונסמכה על הלוואות פרטיות ועל תרומות אישיות. היא סבלה מבעיות מימון וההכנות לקראתה נעשו בחופזה. ספינת המשלחת, "נמרוד" הייתה במחצית גודלה של אוניית משלחת דיסקברי של קפטן סקוט מן השנים 1901–1904, ולצוותו של שקלטון חסר הניסיון הדרוש למשלחת מסוג זה. חילוקי דעות התעוררו כתוצאה מהחלטתו של שקלטון להקים את בסיס המשלחת במצר מקמרדו, סמוך למטה הראשי שקבע שם סקוט בשעתו, בניגוד להבטחה שנתן לסקוט להימנע מכך. אף על פי כן, גם אם פרופיל המשלחת היה נמוך בראשית הדברים במידה ניכרת מזה של משלחת סקוט שש שנים קודם לכן, הישגיה עוררו עניין בבריטניה והציבו את שקלטון בעמדת גיבור בעיני הציבור. הצוות המדעי, שכלל את המנהיג לעתיד של המשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה, דאגלס מוסון, ביצע עבודת שטח מקיפה בתחומי הגאולוגיה, הזואולוגיה והמטאורולוגיה. סידורי התעבורה של שקלטון, שהתבססו על פונים מנצ'וריים, גרירה ממונעת וכלבי מזחלות, היו חידושים שעל אף הצלחתם המוגבלת הועתקו לאחר זמן על ידי סקוט במשלחת טרה נובה.
בשובו מן המשלחת, גבר שקלטון על ספקנותה הראשונית של החברה הגאוגרפית המלכותית לגבי הישגיו וקיבל שפע כיבודים ציבוריים, לרבות תואר אבירות מהמלך אדוארד השביעי. מבחינה כספית, לא יצא שקלטון נשכר מן המשלחת ובסופו של דבר נזקק למענק ממשלתי כדי לעמוד בהתחייבויותיו. תוך שלוש שנים קמו מתחרים לשיא הדרומי שלו, כשאמונדסן, תחילה, ואחריו סקוט, הגיעו אל הקוטב הדרומי. עם זאת, ברגע הניצחון שלו עצמו, קבע אמונדסן: "שמו של ארנסט שקלטון יהא כתוב לעד ברשומות של חקר אנטארקטיקה באותיות של אש".
ראשית דברים.
שקלטון היה קצין זוטר במשלחת האנטארקטית הראשונה של סקוט, משלחת דיסקברי. הוא נשלח בחזרה לאנגליה בספינת הסיוע "מורנינג" ב-1903, לאחר התמוטטות פיזית במהלך המסע העיקרי של המשלחת לדרום. שקלטון יצא עם סקוט ועם אדוארד וילסון למסע רגלי דרומה ב-1902–1903, שמטרתו הייתה להשיג שיא בקו הרוחב 82°, '17 דרום. כל השלושה סבלו במסעם חזרה מתשישות וכנראה גם מצפדינה בשלב מוקדם, אבל מצבו של שקלטון היה הקשה ביותר. סקוט פסק, ש"אסור לו להסתכן בתלאות נוספות במצב בריאותו הנוכחי". שקלטון ראה בכישלון הגופני הזה אות קלון לעצמו, ובשובו לאנגליה היה נחוש בדעתו, כדברי הקצין השני של "דיסקברי", אלברט ארמיטג', להוכיח את עצמו כ"עולה על סקוט". אף על פי כן, הוא דחה את ההצעה לחזור מיד לאנטארקטיקה כקצין ראשי של ספינת הסיוע השנייה של "דיסקברי", טרה נובה, לאחר שעזר לצייד אותה; הוא עזר גם לצייד את "אורוגוואי", הספינה שהוכנה לחילוץ משלחתו של אוטו נורדנשלד, שנתקעה בים ודל. במהלך השנים הבאות, אגב טיפוח תקוות עולות ודועכות לסירוגין, לחידוש הקריירה שלו באנטארקטיקה, פנה שקלטון לעיסוקים אחרים, ובשנת 1906 עבד אצל איל התעשייה סר ויליאם בירדמור כאיש יחסי ציבור.
הכנות.
תוכניות ראשוניות.
בתוכניתו המקורית, שלא פורסמה ברבים, חזה שקלטון הקמת בסיס במטה הישן של משלחת דיסקברי במצר מקמרדו. משם התכוון לשגר קבוצות בניסיון להגיע אל הקוטב הדרומי הגאוגרפי ואל הקוטב הדרומי המגנטי. מסעות נוספים יבואו בהמשך, ותתקיים תוכנית מתמדת של עבודה מדעית. התוכנית המוקדמת הזאת גם גילתה את שיטות התעבורה שהציע שקלטון, שהיה בהן שילוב של כלבים, סוסי פוני וכלי רכב מנועי, מתוכנן במיוחד למטרה זו. סוסי פוני או הנעה מוטורית לא היו בשימוש קודם לכן באנטארקטיקה, אם כי פונים שימשו את פרדריק ג'קסון במשלחת ג'קסון-הרמסוורת' לאזור הארקטי בשנים 1894–1897. על אף הדיווחים המבולבלים של ג'קסון על כוח העמידה של סוסי הפוני שלו, ובניגוד לעצה ספציפית מננסן, חוקר הקטבים הנורווגי המהולל, התרשם שקלטון די הצורך לקחת חמישה-עשר פונים, מספר שצומצם בהמשך לעשרה. עד שהציג את תוכניותיו לפני החברה הגאוגרפית המלכותית בפברואר 1907, כבר שינה שקלטון את הערכת העלות שלו למחיר מציאותי יותר של 30,000 ליש"ט. מכל מקום, תגובת החברה הגאוגרפית להצעותיו של שקלטון הייתה פושרת; בהמשך נודע לשקלטון, שהחברה הייתה מודעת בשלב זה לשאיפתו של סקוט לצאת בראש משלחת חדשה והייתה מעוניינת לשמור את מלוא תמיכתה לסקוט.
משלחת נמרוד.
שקלטון התכוון להגיע לאנטארקטיקה עם דאגלס מוסון בינואר 1908, ומכאן שהיה עליו לצאת מאנגליה במהלך קיץ 1907. היו לו אפוא שישה חודשים לגייס מימון, לרכוש ולהתאים ספינה, לקנות את כל הציוד והאספקה ולגייס את הצוות. באפריל, מתוך שסבר שהשיג את תמיכתו של איש העסקים הסקוטי דונלד סטיוארט, נסע שקלטון לנורווגיה כדי לרכוש שם אונייה מותאמת לשייט קטבים, שתכולתה 700 טון, בשם "ביורן". אונייה זו הייתה אידיאלית לשימוש כאוניית המשלחת, אבל כשסטיוארט משך את תמיכתו, היה מחירה מעבר לאמצעיו של שקלטון. "ביורן" נקנתה לבסוף על ידי חוקר ארצות גרמני בשם וילהלם פילכנר ובשמה החדש "דויטשלנד" שימשה אותו במסעו אל ים ודל בשנים 1911–1913. שקלטון נאלץ להסתפק ב"נמרוד", הישנה והקטנה בהרבה, שאותה יכול היה להשיג תמורת 5,000 ליש"ט. הייתה זו ספינת עץ בת 40, ששימשה לצייד כלבי-ים, בעלת כושר נשיאה של 334 טון, כך שהגיעה בגודלה לפחות ממחצית גודלה של "דיסקברי", ספינה חדשה בת 736 טון, ששימשה את סקוט במשלחת דיסקברי בשנים 1901–1904.
שקלטון הוכה בהלם כשראה לראשונה את "נמרוד", כאשר הגיעה ללונדון מניופאונדלנד ביוני 1907. "היא הייתה רעועה מאוד והצחינה משמן כלבי-ים ובדיקה [...] גילתה, שיש לכפור אותה לאטימת סדקים ולהחליף את תרניה." אף על פי כן, בידי בעלי מלאכה מנוסים, לבשה הספינה תוך זמן קצר "חזות נעימה יותר לעין." עם הזמן, דיווח שקלטון, חש עצמו גאה מאוד בספינה הקטנה והחסונה.
גיוס כספים.
עד ראשית יולי 1907 לא הצליח שקלטון להבטיח תמיכה כספית של ממש מעבר לערבות של בירדמור וחסרו לו הכספים הדרושים להשלמת הכשרתה מחדש של הספינה. באמצע יולי פנה אל הפילנתרופ אדוארד גינס, ראש המשפחה האנגלו-אירית, שעשתה את הונה במבשלות בירה. גינס הסכים לערוב לסכום של 2,000 ליש"ט, בתנאי ששקלטון ימצא תומכים נוספים, שיתרמו עוד 6,000 ליש"ט. שקלטון מילא אחר התנאי הזה, והמימון הנוסף כלל 2,000 ליש"ט מסר פיליפ ברוקלהרסט, ששילם סכום זה כדי להבטיח לעצמו מקום במשלחת.