דג העקרבנון מגושם, אך למרות זאת - צבעו של העקרבנון מותאמים לסביבתו, על קרקעית הים, שם הוא רובץ, רוב הזמן. הארס של העקרבנון משמש כהגנה מפני אויבים, וכאשר מישהו נפגע ממנו, הוא גורם לכאבים קשים וחום גבוה, אך אינו גורם למוות.
תזונה.
כל משפחת העקרבנוניים ניזונים מטרף חי. המאכלים החיים העיקריים, מהם - הם ניזונים, הם דגים קטנים, סרטנים וחסרי חוליות. הם מכניסים אותם לפה שלמים, ולאחר מכן בולעים אותם.
רבייה ואזור מחיה.
רוב בני משפחת העקרבנוניים - מטילים ביצים זעירות שצפות על המים, ומעטים מהמינים, יולדות אותם חיים.
בארץ ישראל, מצויים כשישה מינים, הנמנים ממשפחת העקרבנוניים, מתוכם מגיעים שלושה מינים מים סוף והשאר מחופי הארץ.
העקרבנון הוא דג טריטוריאלי החי לבד. העקרבנון גר בדרך כלל באזורים סלעיים, בשוברי גלים, חול ואזורים בוציים שמגיעים עד לעומק של 5 עד 150 מטרים.
מייש דרומי
הרובאים הלטביים
הרובאים הלטביים (ברוסית: Латышские стрелки, בלטבית: Latviešu strēlnieki) - סגל יחידות רובאים שהוקמו בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר מהפכת אוקטובר הם תמכו בבולשביקים ונהפכו ליחידות עילית של הצבא האדום. היקף היחידה הגיע ל-40 אלף לוחמים. בשנת 1920, עם סיום מלחמת האזרחים ברוסיה היחידה פורקה ורוב החיילים חזרו ללטביה.
מלחמת העולם הראשונה.
באפריל 1915 הצבא הגרמני פלש לשטח קורלנד. התקדמות מהירה של הצבא הגרמני הביאה לבריחת אוכלוסייה אזרחית לריגה ולחלקים הפנימיים של האימפריה הרוסית. לאור המצב חברי הדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית ממוצא לטבי קראו להקמת יחידות לאומיות על בסיס אוכלוסייה לטבית. כעיקרון, הממשל הצארי התנגד לקיום יחידות לאומיות, אך במקרה זה הסכים להצעה. תוך זמן קצר ממתנדבים היה ניתן להקים מספר גדודים שהצליחו לייצב את החזית מערבית מריגה ואף להביא לנסיגה מסוימת של הצבא הגרמני.
באביב 1916 קרבות בחזית התחדשו. לקראת הקיץ בסגל היחידה היו כבר 11,500 חיילים וקצינים. בחורף 1916/17 היה ניסיון למתקפה רוסית במהלכה היו כ-9 אלף הרוגים ופצועים מקרב הרובאים הלטביים, מסך של 35 אלף חיילים וכאלף קצינים. כתוצאה מהיקף כה גדול של האבדות בקרב החיילים הורגש אי-אמונה למפקדים של הצבא הצארי. ב-7 בפברואר 1917 מיכאיל אלכסייב דרש להקים וועדת חקירה אך לאור מהפכת פברואר הדבר לא בוצע.
בפברואר 1917 החיילים אורגנו ב-2 חטיבות, 4 גדודים בכל אחד. לאחר מהפכת פברואר בצבא הרוסי החלה הקמת סובייטים של החיילים. בהתאם לתוצאות הבחירות הרוב בסובייט זה היה למנשביקים והמפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. בהתאם לכך, הם תמכו בממשלת המעבר הרוסית.
בקרב החיילים נמשכה ללא הפסקה תעמולה בולשביקית חזקה ועם הזמן הכוח בסובייט החיילים החל לעבור לבולשביקים. ביולי 1917 הובלת סובייט החיילים עברה לבולשביקים. בספטמבר 1917 למרות כל הניסיונית של לאוור קורנילוב יחידות שהיו ממוקמות באזור ריגה נסוגו מערבה והעיר נפלה לידי הגרמנים ללא קרב. זה הייתה תוצאה ישירה של התעמולה בולשביקית נגד המשך הלחימה.
ב-20 באוקטובר לקומיסר פוליטי של כלל הגדודים הלטביים מונה סמיון נחימסון, חבר מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. בהתאם להנחיותיו, חיילי היחידות הלטביות מנעו העברת לפטרוגרד של יחידות צבאיות שתמכו בממשלת המעבר ועל ידי כך עזרו להפיכה שלטונית של מהפכת אוקטובר.
מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים.
לאחר מהפכת אוקטובר, בהתאם להנחיות שהתקבלו מהשלטון החדש, יחידות לטביות עזבו את החזית והחלו לנוע צפון מזרחה. בתמיכתם באזור צסיס וולמירה הוקם אזור סובייטי שהוכרז כרפובליקה עצמאית. שלטון זה התקיים מספר חודשים עד שהשטח נכבש על ידי הגרמנים. ב-22 בנובמבר גדוד שכלל 2500 חיילים הועבר לפטרוגרד להגנת הממשל החדש. זמן קצר לאחר מכך יחידות לטביות נוספות הועברו לפטרוגרד להגנת הממשל.
במהלך מעבר הממשלה מפטרוגרד למוסקבה ב-10-11 במרץ 1918 מלאכת האבטחה הייתה מופקדת על הרובאים הלטביים.
ב-13 באפריל 1918 כל היחידות הלטביות אורגנו מחדש לאוגדה רובאית בפיקוד של יואכים ואצטיס שהיה מפקד בכיר בדרגת קולונל בצבא האימפריה הרוסית אך עבר לתמוך בשלטון הסובייטי. האוגדה כללה 3 חטיבות ובכול חטיבה היו 3 גדודים ו-2 פלוגות תותחנים. בנוסף לכך האוגדה כללה גדוד פרשים, פלוגת הנדסה, פלוגת קשר ו-18 מטוסים. לקראת סתיו 1918 היחידה כללה 24 אלף חיילים.
במהלך שנת 1919 היחידה ספגה אבדות משמעותיות בקרבות. לקראת מרץ 1920 היא אורגנה מחדש וכללה כ-17 אלף לוחמים ב-9 חטיבות.
עבור השתתפות בקרבות ל-2 חטיבות היחידה הוענק הדגל האדום המהפכני של וועד הפועל המרכזי ולחיילים הוענק עיטור הדגל האדום שהיה באותה תקופה העיטור הגבוה של המדינה הסובייטית.
קרבות מלחמת האזרחים.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, הרובאים הלטביים שולבו בקרבות בחזיתות שונות (לפעמים תוך פיצול היחידה למספר חזיתות), בהתאם לצורך של הפיקוד העליון:
ב-28 בנובמבר 1920 היחידה פורקה, כ-12 אלף חיילים חזרו ללטביה העצמאית. מפקדים בכירים נקלטו ביחידות שונות של הצבא האדום. רובם הוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
לאחר פירוק היחידה.
רוב הרובאים הלטביים שנקטלו ביחידות הצבא האדום התקדמו במהלך שנות ה-20. חלק מהם נקלטו בנ.ק.וו.ד והיו בין ראשי גולג. אומנם רובם הוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
לוחמי היחידה שחזרו ללטביה העצמאית בחלקם נקלטו בצבא של המדינה הצעירה. רוב קציני צבא לטביה היו קצינים לשעבר של צבא האימפריה הרוסית ששרתו ביחידות הרובאים הלטביים אך לא עבדו לצד הסובייטי לאחר מהפכת אוקטובר.
בתקופה הסובייטית היחידה הייתה נחשבת ליחידת עילית של הצבא האדום וכמגן העיקרי של המדינה הצעירה לאחר המהפכה. בשנות ה-70 בריגה הוקם מוזיאון לרובאים הלטביים ובו נאסף חומר רב על פעילות הרובאים לטובת התבססות השלטון הסובייטי.
לאחר קבלת עצמאות, המוזאיון נסגר ושמו הוחלף ל"מוזיאון הכיבוש הסובייטי" ומוצג בו עתה חומר על כיבוש לטביה על ידי ברית המועצות בשנת 1940.
וויליאם גארו
סכר קשת
סכר קשת או גם סכר קמרון הוא סכר מעוגל הבנוי בדרך כלל מבטון. סכר קשת הוא מבנה המתוכנן כך שהקשת פונה במעלה הזרם (הפן המעלי) כך שלחץ המים כנגד הסכר, הלחץ ההידרוסטטי, דוחס ומחזק את המבנה כשהוא נלחץ אל יסודותיו ואל משענותיו. המקום המתאים ביותר לסכר קשת הוא קניון עמוק שקירותיו תלולים ובנויים מסלע יציב שיתמוך במבנה ובלחצים. מכיוון שסכרים אלו דקים יותר מכל סוג אחר של סכר, נדרשים פחות חומרי בנייה להקמתם, ומוזיל את עלותם. הוזלה זו משמעותית במיוחד באזורים מרוחקים, אשר הובלת חומרי בנייה אליהם כרוכה בעלויות רבות. הראשונים שפיתחו סכרי קשת היו הרומאים, במאה הראשונה לפני הספירה. במאה ה-20, לאחר שפותחו כמה סכרים כאלו והשתפרו טכניקות הבנייה, נוצרה אחידות באופן בנייתם.
היסטוריה.
הסכר הידוע הראשון היה סכר גלנום המוכר גם כסכר ואלון דה בום (Vallon de Baume) שנבנה על ידי הרומאים בצרפת ומתוארך למאה הראשונה לפני הספירה. אורך הסכר היה 18 מטרים וגובהו 12 מטרים. רדיוס הסכר כ-14 מטרים והוא נבנה משתי חומות שאת הרווח ביניהן מלאו בעפר. הרומאים בנו את הסכר על מנת לספק מים לעיר הסמוכה גלנום (כקילומטר דרומית לעיירה סן-רמי-דה-פרובנס של ימינו).
סכר מונטה נובו (Monte Novo) בפורטוגל הוא דוגמה נוספת לסכר קשת קדום שנבנה על ידי הרומאים ב-300 לספירה. גובהו 5.7 מטרים, אורכו 52 מטרים ורדיוס הקשת הוא 19 מטרים. הקצוות המעוגלים של הסכר התחברו לקירות תמך שלהם נוספו אחר כך שתי תומכות. הסכר כלל שני מעברי מים שנועדו להפעיל תחנות במורד הזרם.
על פי תיאורו של ההיסטוריון פרוקופיוס, היה סכר דארה, כיום בדרום מזרח טורקיה, סכר קשת שנבנה על ידי הביזנטים סביב שנת 560 לספירה. פרוקפיוס כתב על הסכר: . עם זאת, בסוף שנות ה-80 מצא הארכאולוג הגרמני גינתר גרברכט (Günther Garbrecht) במקום שרידי סכר שממדיו תאמו לתיאוריו של פרוקופיוס למעט דבר אחד, הסכר היה ישר, מה שמעיד שהיה ככל הנראה סכר כבידה ולא סכר קשת.
גם המונגולים בנו סכרי קשת, באזור איראן של ימינו. סכר הקשת המונגולי הקדום ביותר הוא סכר חבור שנבנה על נהר החבור, יובל של הפרת, סביב שנת 1300 לספירה. אורכו היה 55 מטרים, גובהו 26 מטרים ורדיוס הקשת 35 מטרים. סכר קשת נוסף שנבנה על ידי המונגולים ב-1350 הוא סכר קוריט במחוז דרום ח'וראסאן. לאחר שהסכר הוגבה ב-4 מטרים ב-1850 הגיע גובהו ל-64 מטרים והוא היה הסכר הגבוה ביותר בעולם עד תחילת המאה ה-20. סכר קוריט נבנה משברי סלעים בתוך קניון צר מאוד. הקניון היה כה צר שאורך קודקודו היה רק 44% מגובהו. הסכר עדיין קיים, אם כי חלק ממנו, הפונה אל מורד הזרם, התמוטט.
סכר אלש באלש שבספרד הוא דוגמה לסכר קשת מהתקופה שלאחר ימי הביניים. הסכר נבנה בשנת 1630 על ידי יואנס דל טמפלה (Joanes del Temple), והיה הסכר הראשון באירופה מאז תקופת האימפריה הרומית. גובה הסכר היה 26 מטרים, אורכו 75 מטרים ורדיוס הקשת 62 מטרים. גם סכר קשת זה נשען על קירות תמך ששימשו כמשענות.