פאר למדה באוניברסיטה העברית בירושלים בלשנות ומדע המדינה והשתלמה במינהל ציבורי בבריטניה. בשנת 1965 החלה לעבוד ב"קול ישראל", כקריינית, שעיקר עבודה הייתה כמגישה של תוכניות מוזיקה. היא תוארה על ידי צבי לביא: "היא מוכרת לציבור רחב של מאזינים בתור מגישה שובבה של תוכניות מוזיקה קלה ופזמונים. היא מרשה לעצמה להתבדח, להעיר הערות קלילות - והכל בגבולות הטעם הטוב והמעודן.". במהלך עבודתה היא הרבתה לבקש מאלימלך רם שייתן לה הזדמנות לערוך תוכניות, ומבוקשה ניתן לה בעת שאחד העורכים חלה. פאר הוכיחה את עצמה בהזדמנות זו בתוכנית "החוזרים בתשובה", ובעקבות זאת ערכה באופן קבוע תוכניות בסדרה "בשולי החברה". באמצע 1970 החלה להגיש תוכנית ראיונות שבועית עם אנשים שגורלם המר להם, שנקראה "זה אכפת לי". התוכנית שודרה במשך עשר וחצי שנים וריגשה מאזינים רבים שלעיתים יצאו לסייע למרואיינים. התוכנית אופיינה במאבק באטימות חברתית ופוליטית באמצעות סיפורים אנושיים של הפרט. עלילות מרואייניה היו, רובן ככולן, בבחינת "חשיפה ראשונה" ובלעדית באמצעי התקשורת, ובכך היא יצרה ז'אנר חדש של תוכניות רדיו. אלפי המרואיינים שגוללו במסגרת שידור זו את סיפוריהם תוך כדי התרחשותם באו מכל שכבות החברה, רבים גם משוליה החשוכים. במקביל, בשנים 1971-1976 ערכה והגישה את תוכניתה "בד' אמות". היא גם הגישה בשנים 1970-1974 את תוכנית הד"שים "ממנה אליך" בגלי צה"ל.
בשנת 1979 הכינה פאר תוכנית על ביזה במבצע ליטני. התוכנית נפסלה על ידי ממלא מקום מנהל הרדיו בגיבויו של מנכ"ל רשות השידור יוסף לפיד. בינואר 1980, הורדה תוכניתה "זה אכפת לי", לאחר שנטען כלפיה שהתוכנית מתמקדת בסיפור הסובייקטיבי של המרואיינים ולא נעשה מאמץ מספיק לבירור האמת האובייקטיבית ולמתן איזון ראוי. פאר, לעומת זאת, טענה שאופי התוכנית אינו מאפשר מתן תגובה במקום וקיבלה לכך גיבוי ממועצת העיתונות. היא טענה שהתוכנית הורדה בגלל רדיפה של שמאלנים ברשות השידור ובעקבות זאת נטלה חופשה מרשות השידור ועברה לגלי צה"ל בה המשיכה בתוכנית ראיונות אישית שנקראה "אוזן קשבת", והשתתפה בהכנות לשידורי טלוויזיה בשיתוף הטלוויזיה החינוכית. באוקטובר 1982 החליט הרמטכ"ל, רפאל איתן, למנות את פאר למנהלת התוכניות בתחנה. מינוי זה זכה להתנגדות של רבים מעובדי התחנה וכדי להתגבר על ההתנגדות חוילה פאר והוענקו לה דרגות סא"ל. העובדים פנו לבג"ץ, שדחה את העתירה, ופאר נכנסה לתפקיד באפריל 1983 וסגנית מפקד תחנת "גלי צה"ל", רון בן ישי, עמו היו לה יחסים עכורים.
כשחזרה ל"קול ישראל", המשיכה פאר בשידורי סדרות התוכניות הדוקומנטריות והאישיות שלה. כמו כן תחקרה והגישה תוכניות טלוויזיה בערוץ 1 ובטלוויזיה החינוכית, והופיעה כקריינית ומנחה במופעים ובטקסים ממלכתיים רבים.
במלחמת ההתשה, במלחמת יום כיפור, ובעיקר במלחמת לבנון הראשונה ובאינתיפאדה הראשונה, שהתה עדנה פאר עם מיקרופון "אוזן קשבת" במשך חודשים רבים בשטחי הקרב וההתרחשויות, ושידרה משם סיפורים וראיונות רבים עם לוחמים, נפגעים, ואוכלוסייה מקומית. הסיפורים וההתרחשויות שהובאו בתוכניות היו לסיפור החברה הישראלית באותה תקופה. רובן הוקלטו במעקב לאורך חודשים רבים ושנים ארוכות ברחבי ישראל, ומיעוטן בחו"ל.
במהלך שנות עבודתה פאר שידרה כ-1,800 תוכניות, בהן תוכניות דוקומנטריות, ראיונות, תוכניות אישיות ותוכניות מוזיקה. היא תחקרה, ערכה, ראיינה והגישה סדרות שונות, בהן: "פגישה לילית", "ששי אישי", "המיקרופון של עדנה פאר" ו"מה אתה אומר?". במשך כ-25 שנה שידרה את תוכנית הראיונות האישית שלה, תחילה "זה אכפת לי" ובהמשך "אוזן קשבת".
עדנה פאר הוזמנה להסב רבות מתוכניות הרדיו שלה לכתבות ומאמרים ("מפנקסה של שדרנית"), והם פורסמו במשך שנים רבות במוספי השבת של "מעריב", ואחר-כך של "ידיעות אחרונות".
פאר נשואה לכירורג פרופסור אורי פרוינד, בעל עיטור המופת במלחמת ששת הימים.
פרסים.
על עבודתה העיתונאית זכתה עדנה פאר בפרסים ובציונים לשבח בתחרויות בישראל, ובתחרויות בינלאומיות בחו"ל. בין השאר זכתה ב:
ג'יהאד סלפי
דרך החיים (לנינגרד)
דגל דאעש
הוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם
הוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם היא ועדה שהוקמה ביד ושם לשם הגשמת תפקידו של יד ושם על פי החוק, להנציח את "חסידי אומות העולם ששמו נפשם בכפם להצלת יהודים."
רקע.
חוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם חייב את רשות הזיכרון לשואה ולגבורה להנציח - לצד הנצחת זכר השואה, היהודים שנספו בה והקהילות שהתקיימו לפניה ונפגעו בה - את מציליהם של היהודים, אלה שסיכנו את חייהם ולא קיבלו תמורה על כך. בשנים שלאחר חקיקת החוק פנו ניצולי שואה רבים ליד ושם בבקשה להוקיר את מציליהם. ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 1962 נחנכה באתר יד ושם בהר הזיכרון בירושלים שדרת עצים לזכר חסידי אומות העולם. באותה שנה הקימה הנהלת יד ושם, ביוזמתו של יו"ר ההנהלה אריה קובובי, ועדה עצמאית כדי לקבוע את הקריטריונים להענקת התואר "חסיד אומות העולם" וכדי להחליט מי זכאי לאות חסיד אומות העולם. בשנת 1963 החלו כינוסי הוועדה בראשות יושב ראש הוועדה, השופט משה לנדוי. הוועדה ביקשה לקבוע את הקריטריונים לקביעת חסיד אומות העולם ולמצוא דרכים לאמוד את מידת הסיכון שנטל המציל.
הרכב הוועדה.
עם הקמתה היו חברי הוועדה ניצולי שואה. יושב ראש הוועדה הוא שופט בית המשפט העליון. יושב הראש הראשון היה משה לנדוי, שכיהן בין השנים 1962–1970. אחריו כיהן משה בייסקי במשך 25 שנה, ומשנת 1995 כיהן יעקב מלץ. משנת 2005 מכהן יעקב טירקל. רוב חברי הוועדה היום (2014) הם ניצולי שואה.
פעולה.
הוועדה מקבלת בקשות להכרה במצילים בליווי תעוד הכולל עדויות ניצולים או עדים לניסיון ההצלה, מסמכים רשמיים מתקופת השואה, מכתבים, יומנים, "התכתבויות לאחר המלחמה בין הניצולים ובני משפחותיהם לבין המצילים ובני משפחתם, זיכרונות או עדויות של ניצולים לאחר המלחמה, עדויות של אנשים אחרים שידעו על מעשה ההצלה", כן "כל מסמך אחר שעשוי לשפוך אור על מעשה ההצלה והיחסים בין המצילים לניצולים.".
אליפות אירופה בשחייה 1947
אליפות אירופה השישית בשחייה נערכה במונטה קרלו שבמונקו מ-10 עד 14 בספטמבר 1947.
ברונתותריומים
ברונתותריומים (שם מדעי: Brontotheriidae) היא משפחה נכחדת מסדרת מפריטי הפרסה, שהתקיימה בתקופת האאוקן, בין 53.4 ל-33.9 מיליון שנה לפני זמננו באזור צפון אמריקה ואירואסיה. על אף הדמיון החיצוני הם אינם שייכים למשפחת הקרנפיים, אך קרובי משפחתם וכן גם של הסוסיים והטפיריים - כולם שייכים לאותה סדרה.
מאפיינים.
לברונתותריומים היו ארבע אצבעות ברגליים הקדמיות ושלוש ברגליים האחוריות, וניזונו מעשבים.
המינים הראשונים במשפחה, כמו האאוטיטאנופס היו קטנים יחסית, לא יותר ממטר גובהם, וללא קרניים. אולם מינים מאוחרים יותר, פיתחו גוף בעל ממדים גדולים יותר (עד 2.5 מטרים) וגולגולת בעלת צורה דמוית קרן. לדוגמה, המגצרופס הצפון אמריקני, פיתח דו-צורתיות זוויגית שלזכר קרניים גדולות מעל אפו. הדבר מרמז כי החיה חיה בקבוצה, כשהזכרים מתמודדים (בדומה להתנהגות חיות אחרות כיום) על מקומם בקבוצה.
בשונה מקרנפים, ה"קרן" עשויה מעצם המצח ולא גדלה על גבי העור, כמו כן הקרניים גדלו זו לצד זו ולא אחת לפני השנייה כמו אצל הקרנפים.
סיבת הכחדת המשפחה היא ככל הנראה חוסר הסתגלותם להופעת צמחים קשים יותר ולאקלים יבש יותר, שהיו נפוצים בתקופת האוליגוקן.
חורחה ולדאנו
חורחה אלברטו פרנסיסקו ולדאנו קסטז'אנוס (בספרדית: Jorge Alberto Francisco Valdano Castellanos; נולד ב-4 באוקטובר 1955 בלאס פרחאס), הידוע יותר כחורחה ולדאנו, הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ, ומאמן ומנהל מקצועי בעבר בקבוצת ריאל מדריד מספרד. ולדאנו זכה עם במונדיאל 1986, ואף כבש את השער השני לזכות נבחרתו במשחק הגמר מול בניצחון 3-2.
קריירת משחק.
תחילת הקריירה.
ולדאנו החל את הקריירה בגיל 16 בקבוצת הנוער של ניואלס אולד בויס מהעיר רוסאריו, העיר הגדולה במחוז סנטה פה בארגנטינה, בו נולד.
ב-5 באוגוסט 1973, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשבשנת 1974 זכה עם הקבוצה באליפות ארגנטינה.
בנוסף לגובהו וכוחו הפיזי, ולדאנו גם התאפיין בטכניקה גבוהה, האופיינית לשחקנים דרום אמריקאים. בשנת 1975, לקראת עונת , זיהה את כישרונו חוסה מריה סארגה, קפטן ריאל מדריד בשנות ה-50', ומאמנה של דפורטיבו אלבס מהליגה הספרדית השנייה באותה התקופה. ולדאנו חתם בקבוצה ובילה בה 4 עונות בהן כבש 21 שערי ליגה.
ליגת העל הספרדית.
לקראת עונת חתם ולדאנו לראשונה בקבוצה מליגת העל הספרדית, ריאל סרגוסה.
במשחק הבכורה שלו בליגה, ב-9 בספטמבר 1979 מול ברצלונה, הוא כבר כבש את שער הבכורה שלו, במשחק שהסתיים בשוויון 2-2. כשנה לפני תום חוזהו ניסתה ריאל מדריד לצרפו לשורותיה, אך לא הצליחה להגיע לסיכום על ההעברה עם סרגוסה.
לקראת עונת , עם תום חוזהו והפיכתו לשחקן חופשי, חתם ולדאנו, אז בן 29, בשורות ריאל מדריד. בשלוש העונות בהן שיחק בשורותיה רשמה הקבוצה הצלחה מרובה, כשלשחקן חלק חשוב בהצלחתה.
בעונתו הראשונה במועדון, כבש החלוץ 17 שערי ליגה. באותה עונה זכתה הקבוצה בגביע אופ"א. גמר הטורניר שוחק אז בשיטת בית-חוץ. ריאל פגשה את וידאוטון מהונגריה, ובמשחק הראשון בהונגריה כבש ולדאנו בניצחון הקבוצה 3-0. במשחק השני ריאל נוצחה 1-0 אך הבטיחה את הזכייה בגביע.