מיכאל הוא בנו של אבא קובנר, משורר, הוגה דעות ופרטיזן במלחמת העולם השנייה וויטקה קובנר, פרטיזנית ופסיכולוגית. מיכאל נקרא על שם דודו מצד אביו, שנפל בעת לחימתו בנאצים עם הפרטיזנים הסובייטים. כנער למד ציור אצל יוחנן סימון בקיבוץ גן שמואל, ולפני גיוסו לצה"ל במכון אבני בתל אביב. שירת בסיירת מטכ"ל תחת פיקודו של עמירם לוין, ביחד עם בנימין נתניהו. לאחר שירותו הצבאי נסע לניו יורק, שם למד ציור בין השנים 1972 ל-1975. כשחזר לישראל בשנת 1976, הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בבית האמנים בירושלים. בתקופה זאת גם לימד ב"בצלאל" ושימש כחבר בוועדות שיפוט למתן מלגות בקרן התרבות אמריקה-ישראל.
בשנת 1978 התחיל לעבוד עם גלריית בינט בתל אביב, בה הציג את חלק גדול מתערוכות היחיד שלו (כ-15 במספר). כמו כן הציג תערוכות יחיד במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן, במשכן לאמנות, עין חרוד ובגלריית האוניברסיטה בבאר שבע. ציוריו הוצגו בתערוכות קבוצתיות במוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות ובמוזיאון היהודי של ניו יורק. בשנת 1981 השתתף בתערוכה רוח אחרת, שאצרה שרה ברייטברג-סמל במוזיאון תל אביב.
בתחילת שנות ה-2000 הוזמן על ידי הצייר יאן ראוכוורגר לחלוק איתו ועם הציירים עופר ללוש וצביקה לחמן סטודיו בניו יורק ועבד במשך מספר שנים לסירוגין בין ירושלים לניו יורק.
בשנת 2010 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית שלו בבית האומנים בירושלים – "תצפיות: 30 שנה של התבוננות וציור בנוף"– שהתמקדה בתקופת היצירה המוקדמת שלו (סוף שנות ה-70 וראשית שנות ה-80) לצד ציורים חדשים שיצר.
בשנת 2015 הוציא לאור רומן גרפי "Ezekiel's world" ("עולמו של יחזקאל"), שהגיבור שלו הוא אביו, אבא קובנר. הרומן עובד למחזה שעלה בתיאטרון החאן בבימויו של רוני ניניו. בעקבות העלאת המחזה דרש חבר מועצת העיר ירושלים אריה קינג להפסיק את תקצוב החאן, לאחר שלטענתו ההצגה "מתבססת בין השאר על השוואה בין הנאצים לחיילי צה"ל". ב-2018 פתח קובנר בשותפות עם הפסל אבנר לוינסון את גלריית "מאיה" בדרום תל אביב.
בשנת 2020 זכה קובנר בפרס למפעל חיים ע״ש מרדכי איש שלום.
בינואר 2022 פרסם מאמר בעיתון "הארץ", בו הגן על דברים שכתב אביו בדף הקרבי בעקבות הכישלון ב ומעשי מפקד החטיבה שמעון אבידן. המאמר נכתב בתגובה לדברים שאמר ההיסטריון יצחק נוי בתוכניתו "שבת עולמית" ברשת ב'. המאמר גרר שורה של מאמרי תגובה ביקורתיים.
יצירתו.
בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים הציג קובנר מספר תערוכות בגלריית בינט, בהן תערוכת "רישומי נופים ממבט הציפור" ותערוכת "בתים בעזה" שהציגה את בתי העיר עזה, עוד כשהייתה בשליטת ישראל, בסגנון דקורטיבי המזכיר את ציוריו של מאטיס: בגווני החזיתות, בקישוטי השערים והגדרות, במרקם הניגודים של הלב̤נים הצבעוניות . במהלך שנות השמונים פיתח מספר סדרות ציורים ששאבו השראה מחיי היומיום בהן סדרת ציורי הלגו שנוצרה בהשראת שעות המשחק שלו עם ילדיו, סדרת פורטרטים של אשתו וסדרת ציורים גדולי ממדים שיצר בהשראת לוחות המודעות של הוליווד. לקראת המחצית השנייה של שנות השמונים החל לצאת אל הטבע ולצייר אותו. נופי ירושלים היו לו מקור ליצירה.
בשנות האלפיים עסק בנופי ילדותו בקיבוץ עין החורש ובנופי הר גלבוע והר תבור. בשנת 2007 הוציא את הטרילוגיה "הים העמק וההר" שסיפרה את מסעו האישי על רקע בניית הארץ. בתערוכה "גלבועתבור" שנערכה במשכן לאמנות עין חרוד בשנת 2007 באוצרותו של יניב שפירא הציג את ציוריו שנוצרו בהשראת האימפרסיוניזם. היסטוריון ומבקר האמנות דונלד קאספיט ציין את "הדיאלקטיקה היהודית של אובדן ותקווה, המציאות של הסבל והאפשרות של הגאולה, שנמצאת בבסיס האמנות של קובנר" וסבר "שקובנר מבסס סוג של דיאלקטיקה בין הטבע לבין החברה, והאמנות כמתווכת ביניהם – כאשר האמצעי האסתטי שמביא לאינטגרציה ביניהם הוא מציאתו של האחד בתוך השני והפיכתו של האחד לשני".
לקראת סוף העשור הראשון של שנות אלפיים משקפת יצירתו את נופי מדבר יהודה והנגב וכן את נופיה האורבניים של ניו־יורק.
לאחר שנמנע במהלך השנים מלטפל בנושא השואה ובדמותו של אביו, אבא קובנר, במהלך השנים 2008 – 2013 עבד קובנר על הרומן הגרפי שלו "עולמו של יחזקאל". לאורך הספר, לצד דמותו של האב וזיכרונותיו מהשואה, מופיעים גם שירים וטקסטים שכתב אבא קובנר. הספר יצא לאור בעזרת גיוס המונים (הדסטארט) בשנת 2015, ועובד להצגת תיאטרון. דימויים מהרומן הוצגו ב-2020 בתערוכה "מיכאל קובנר - מראות כפולי אפיק" במשכן לאמנות עין חרוד באוצרותה של ד"ר גליה בר אור, שהציגה את תהליך העבודה על הספר וכן עבודות גדולות ממדים שצייר קובנר במהלך חמש שנים בשבעה קיבוצים שונים. התערוכה תוכננה להיות פתוחה לקהל הרחב למשך ארבעה חודשים אך עקב מגפת הקורונה נסגרה לאחר שלושה שבועות. למרות הזמן הקצר שהוצגה, ביקרו בה כ-15 אלף איש.
עבודותיו האחרונות עוסקות בעולם המחול. בסדרת ציורי הרקדנים (2021) עוסק קובנר בחיים ובמוות ובמקומה של האהבה.
חיים אישיים.
קובנר נשוי ואב לשניים. משנת 1975 מתגורר בירושלים. בנו נפצע בפיגוע ליד ביתם באוקטובר 1990.
קורמורן אוטגו
קורמורן אוטגו המכונה גם קורמורן הברונזה (שם מדעי: "Leucocarbo chalconotus") הוא מין של קורמורן החי באי האי סטיוארט שבניו זילנד, בדרום האוקיינוס השקט ומצוי בסכנת הכחדה. הקורמורן משויך לסוג קורמורן כחול-עין אף שמספר חוקרים מחליטים לשייכו לצד קורמורן פובו (שבעבר נחשב לתת-מין שלו) וקורמורן צ'טהאם לסוג נפרד.
תיאור.
זהו קורמורן באורך 70 ס"מ ומשקל של 1,797 עד 3,875 גרם, גדול יותר מקורמורן פובו. הוא בעל נוצות שחורות-לבנות כשל פינגווין אף שחלק מהפרטים בעלי פנוטיפ כהה בנוצותיהם והם שחורים לגמרי. למרות ההבדלים הם מזדווגים יחדיו ונחשבים לבני אותו מין.
קורמורן זה מתרבה באי סטיוארט שבניו זילנד כשרוב הזמן הוא שוחה בים הפתוח וצוללים לעיתים לעומק 30 מטרים בחיפושם אחרי דגים וחסילונים נפוצים. הקורמורנים מתרבים במושבות על החופים בין מאי לספטמבר כשהקנים עשויים מחומר אורגני, בוץ ומגואנו. בקן הנקבה מטילה 2 עד 3 ביצים.
בעבר הקורמורנים היו נפוצים לאורך כל מזרח האי הדרומי צפונה עד למרלבורו אך הדעת האדם צימצמה את האוכלוסייה, עקב ציד והפצה של מינים פולשים טורפים כמו חתולים וכלבים או חולדות. כיום הם נפוצים באוטגו, הקטלינים והאי סטיוארט כשהאוכלוסייה נאמדת ב-2,500 פרטים בוגרים. הטווח המצומצם וההבדלים הגנטיים מקרבים אותם לסיכון והם דורשים מאמצי שימור להישרדותם.
קורמורן צ'טהאם
קורמורן צ'טהאם (שם מדעי: "Leucocarbo onslowi") הוא מין של קורמורן החי באי איי צ'טהאם שבניו זילנד, בדרום האוקיינוס השקט ומצוי בסכנת הכחדה חמורה. הקורמורן משויך לסוג קורמורן כחול-עין אף שמספר חוקרים מחליטים לשייכו לצד קורמורן פובו וקורמורן אוטגו לסוג נפרד. מין זה נקרא בידי החוקר הסקוטי הנרי אוג פורבס ב-1893 לכבוד מושל ניו זילנד הרוזן ויליאם אונסלו.
מאפיינים.
קורמורן זה מגיע לאורך 63 ס"מ בממוצע ולמשקל 1,790-2,400 גרם בממוצע והוא בעל כסות נוצות שחורה-לבנה כשל פינגווין עם מספר כתמים לבנים על הצוואר והכנפיים. בעונת הרבייה הגב והכנפיים צבועים בשחור-כחול או ירוק מתכתי. המקור אפור והעיניים כחולות ובעונת הרבייה הקורמורן מצמיח בליטות צהובות על בסיס מקורו ועור אדום בתחתית המקור כשכיפת הראש השחורה בעלת נוצות מזדקרות. כפות הרגליים ורודות עם קרומי שחייה.
המין מצוי רק לאורך ארכיפלג צ'טהאם ולעולם לא אותר במקומות אחרים. לרוב הוא שוחה בים בחיפוש טרף ימי כמו דגים ורכיכות השוכנות על קרקעית הים למשל שטחנוניים, קברנוניים, תמנוניים ודיונונים וכן מחסילונים.
הקורמורן מתרבה על החופים במושבות צפופות המורכבות מזוג מונוגמי המכין קן משרידים אורגנים, בוץ וגואנו ובקן הנקבה מטילה 2 עד 4 ביצים עליהם שומרים שני ההורים מטורפים כמו שחף כסוף. עם זאת הקורמורן נפגע מהכנסת מינים פולשים טורפים לאיים הפוגעים בעופות, ביציהם ואפרוחיהם למשל חתולים, פוסומים ואף עופות הוקה הטורפים אפרוחים לא מגוננים. המין נפגע גם מהפרעות אנושיות ומפגיעה בדגה ובמספר אזורים מושבות שלמות ננטשו עקב הפרעות אנושיות.
יום בין-לאומי
יום בינלאומי
גילה כנפי-שטייניץ
גילה כנפי-שטייניץ (נולדה ב-1958) היא שופטת בית המשפט העליון.
ביוגרפיה.
כנפי-שטייניץ נולדה בישראל ולמדה בבית הספר התיכון המקיף בעכו. בשנים 1977–1979 שירתה בצה"ל.
בשנת 1983 קיבלה תואר במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את התמחותה עשתה בשנים 1982–1983 בבית המשפט המחוזי בירושלים ואצל עורך דין פרטי. בשנת 1984 היא התקבלה ללשכת עורכי הדין בישראל. לאחר מכן עבדה במשרד עורכי הדין הירושלמי "ארגוב-אבימור", שהתמחה בתיקי רשלנות רפואית.
בספטמבר 1993 מונתה לכהונת שופטת בית משפט השלום בירושלים. בשנת 1995 עברה לבית משפט השלום בחיפה. בנובמבר 2005 מונתה לכהונת רשמת ושופטת בפועל בבית המשפט המחוזי בירושלים, ובמאי 2006 מונתה לשופטת בבית המשפט המחוזי ירושלים. במרץ 2016 מונתה לתפקיד סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים. בפברואר 2022 נבחרה לשופטת בבית המשפט העליון והושבעה כשופטת בית המשפט העליון ב-6 במרץ 2022.
שטייניץ נשואה לחבר הכנסת יובל שטייניץ. הם הורים לשלושה ומתגוררים במבשרת ציון.
פסקי דין.
בפסק דין "קולך" נגד "רדיו קול ברמה" חייבה כנפי־שטייניץ את רדיו קול ברמה בפיצוי עונשי בסף מיליון ש"ח על כך שלא העלה נשים לשידור.