השבשבת והפסל הוצבו בראש הצריח בשנת 1530.
הפסל מתאר את דמותו של אחד ממגיני העיר.
לפי המסורת המקומית תומאס היה נער מתושבי העיר אשר זכה בתחרות חץ וקשת אולם בשל מעמדו הנמוך לא יכול היה לקבל את הפרס, ולכן הוענק לו תפקיד שומר בניין העירייה לכל ימי חייו.
הפסל ההיסטורי ניצב בראש הצריח עד שנת 1944 עת שנפגע הצריך במהלך הפצצה אווירית ב-9 במרץ 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה. הצריח נבנה מחדש בשנת 1952 ובראשו הוצב העתק של הפסל המקורי. העתק זה הוחלף בעת שיפוץ נוסף שנערך בשנת 1996.
הפסל המקורי מוצג כיום בתוך בניין העירייה, וגרסת הפסל משנת 1952 מוצג במוזיאון העירוני של טאלין.
טירת ההנדסה
טירת המהנדסים
המצור השלישי על גיברלטר
המצור השלישי על גיברלטר נערך בין פברואר ליוני 1333 על ידי צבא מריני בפיקודו של עבד אל-מליק עבד אל-ווחיד ממרוקו. העיר המבוצרת של גיברלטר נשלטה בידי הקסטיליאנים משנת 1309, אז נכבשה מידי אמירות גרנדה המורית. המתקפה על גיברלטר אורגנה על ידי אבו אל-חסן עלי איבן עות'מאן מלך מרוקו בעקבות בקשתו של המלך הנאסרי מוחמד הרביעי, סולטאן גרנדה.
הקסטיליאנים היו מופתעים מהמתקפה ולא מוכנים כראוי לקראתה - מחסני המזון של גיברלטר היו ריקים משום שדון וסקו פרז דה מיירה, מושל גיברלטר, מעל בכסף שהיה מיועד למזון, לתשלום לחיל המצב ולתחזוקת הביצורים. לאחר ארבעה חודשים של מצור והפגזות של הקטפולטות המריניות על גיברלטר, נכנע חיל המצב לעבד אל-מליק.
תחילת המצור.
בשנת 1309 כבשו גדודים קסטיליאניים של פרננדו הרביעי, מלך קסטיליה את גיברלטר, כאשר שמה עוד היה "מדינת אל-פאת'" (עיר הניצחון), מידי השליטים המוסלמים של אמירות גרנדה. הביצורים של גיברלטר תוקנו ושופרו על ידי הקסטיליאנים. בשנת 1315 ניסו הנאסרים לכבוש חזרה את גיברלטר במצור השני על גיברלטר, אך נכשלו.
הברית שנכרתה בין הנאסרים מגרנדה לבין המרינים ממרוקו הושהתה בגלל נפילת גיברלטר, אך פנייתו של הסולטאן המריני אבו אל-חסן עלי איבן עות'מאן הובילה לחידוש הברית בין שתי הממלכות המוסלמיות. צבא שמנה 7,000 חיילים בפיקודו של עבד אל-מליק, בנו של אבו אל חסן, הועבר בחשאיות דרך מצר גיברלטר ונפגש עם כוחותיו של הסולטאן הנאסרי מוחמד הרביעי בעיר אלחסירס בפברואר 1333. הקסטיליאנים היו טרודים בהכתרתו של אלפונסו האחד עשר למלך קסטיליה והגיבו באיטיות, דבר שאיפשר למורים להטיל מצור על גיברלטר לפני שתגובה קסטיליאנית התארגנה.
גיברלטר לא הייתה מוכנה כראוי לאפשרות כזאת. מושל גיברלטר, דון וסקו פרז דה מיירה, בזז את הכסף שניתן על ידי הכתר לגיברלטר לשם תשלום עבור המזון ועבור חיל המצב של העיר, והשתמש בו בשביל לקנות לעצמו בית בעיר חרס דה לה פרונטרה. על מנת לשלם לחיל המצב, גנב דה מיירה את המזון שאוחסן במחסני החירום בגיברלטר, מכר אותו למורים ובכסף זה כילכל את חיל המצב. 8 ימים לפני תחילת המצור הצליח חיל המצב לתפוס ספינת תבואה ליד גיברלטר; התבואה אמנם אוחסנה, אך כפי שהחודשים הבאים יוכיחו - לא היה בזה די.
העיר הייתה מחולקת ל-4 אזורים מבוצרים, כל אחד בפני עצמו, שהשתרעו מהמספנה שבחוף ועד למבצר, כמה מאות מטרים במעלה צוק גיברלטר. בסוף פברואר הצליח עבד אל-מליק לכבוש את המספנה ואת האזור של הצוק מעל למבצר, אותו הוא ניסה להבקיע בעזרת כלי מצור. ניסיונות מצד הקסטיליאנים לארגן תגבורת לגיברלטר עלו בתוהו, היות שצבאות גרנדה התקיפו לאורך הגבולות עם קסטיליה ומשכו את תשומת הלב לשם. בנוסף, גם מחלוקות פוליטיות פנימיות בתוך קסטיליה עיכבו את ארגונו של כוח יבשתי שיסיר את המצור מעל גיברלטר. יתר על כן, על אף שברשותו של אלפונסו האחד עשר היה צי ימי בפיקודו של האדמירל אלפונסו חופרה דה טנוריו (Alfonso Jofre de Tenorio), לא היה באפשרותו להסיר את המצור כיוון שהצי המורי התמקם בעמדות קרובות ליבשה וכל ניסיון התקפה ימית עליהם היה מסוכן מדי.
נפילת גיברלטר.
רק ביוני התאפשר לאלפונסו האחד עשר לשלוח כוח חילוץ לגיברלטר. לפני כן התעוררה מחלוקת בין השרים והיועצים האם אין זה מסוכן מדי לשלוח כוח יבשתי שייאלץ להילחם הן במרינים והן בנאסרים; לאחר 8 ימים של ויכוחים בסביליה, החליט אלפונסו לשלוח כוח יבשתי לגיברלטר והצליח לשכנע את השר המרדני חואן מנואל, נסיך וילאנה לתמוך בהחלטתו. אלפונסו הניע את צבאו לחרס דה לה פרונטרה, שם הקים מחנה ליד הנהר גואדאלטה במרחק של 4 ימי הליכה מגיברלטר. אך היה זה מאוחר מדי עבור המגינים בגיברלטר.
המצב בגיברלטר היה נואש כבר באמצע יוני. המזון תם לחלוטין, וחיל המצב ותושבי העיר נאלצו לאכול את המגינים, את החגורות ואת הנעליים שלהם במטרה להזין את עצמם מהעור ממנו הם עשויות. האדמירל הקסטיליאני חופרה ניסה לקלוע שקי קמח לתוך העיר באמצעות ירי מקטפולטות שעל גבי הספינות שלו, אך הצי המורי הניס אותו כל אימת שהתקרב. הקטפולטות המוריות פגעו מספר פעמים במגינים של גיברלטר ולחיל המצב החלוש לא נותר עוד כוח להתגונן.
ב-17 ביוני 1333 נכנע מושל גיברלטר וסקו פרז וחתם על הסכם כניעה. הוא נס לצפון אפריקה מתוך פחד שאלפונסו יעניש אותו על כישלונותיו; וכפי שהכרוניקאי של המלך אלפונסו כתב: "הייתה זו חובתו להעביר את המבצר לידי אדוניו, או למות בהגנה עליו". וסקו פרז לא עשה דבר מהשניים, ולפיכך הוכרז על ידי ממלכת קסטיליה לבוגד. שאר המגינים הורשו לעזוב את גיברלטר בכבוד, כציון לשבח על כך שהצליחו לעמוד במצור לזמן רב כל כך.
הידיעה על כיבוש גיברלטר התקבלה בהתלהבות במרוקו; הכרוניקאי המורי איבן מרזוק ציין כי בעת לימודיו בתלמסאן בעודו נער, הכריז המורה בכיתה: "עלזו, קהל המאמינים, בגלל שהאל ברוב טובו השיב לנו את גיברלטר!". על פי איבן מרזוק, התלמידים המאושרים פרצו בקריאות שבח והודיה כשדמעות זולגות מעיניהם.
דינותריום
דינוֹתַרְיוּם (שם מדעי: "Deinotherium"; מילולית: "Deinos" - נורא, "Therion" - בהמה, כלומר: "בהמה נוראה") הוא סוג של פילאי קדום ממשפחת הדינותריומיים, שחי בתקופת המיוקן עד תחילת הפליסטוקן באזור אסיה (כולל בטורקיה וחצי האי ערב), אירופה (כולל בצרפת ופורטוגל) ואפריקה (כולל באתיופיה ואוגנדה). הוא היה גדול יותר מפיל אפריקני והגיע לגובה ולמשקל . הוא הוגדר לראשונה ב-1829 בידי החוקר יוהאן יקוב קאופ ובסוג נכללו 5 מינים.
הדינותריום היה פילאי בעל חדק קצר וזוג חטים המחוברים ללסת התחתונה. תפקידם אינו ברור, וככל הנראה סייעו בחפירת שורשים מתוך האדמה או בתלישת ענפים מעצים עבים. מכמה מאובנים שנתגלו באפריקה ניתן להסיק שהדינותריום חי לצד כמה הומינידים שאולי צדו אותו. ככל הנראה נכחד הדינותריום במהלך עידן הקרח.
שכר בטלה
שכר בטלה הוא מונח המתאר תשלום הניתן לאדם עבור ביטול זמנו הפרטי למען עניין ציבורי.
המונח מקובל במשפט העברי ובמשפט הפרוצדורלי של מדינת ישראל.
במשפט העברי תשלום שכר בטלה לדיינים ועדים מותנה בכך שהתשלום אינו עולה על השכר שמקבל התשלום יכול היה להשתכר בזמן שהתבטל לו. אם מתברר שהתשלום חורג מכך, עדותו או דינו בטלים מאחר שאסור לדרוש שכר על קיום מצווה (ולא בגלל חשש להטיית משפט). גם עבור לימוד תורה שבעל פה מותר ליטול שכר בטלה, אולם כאשר אין למלמד מקור פרנסה אחר, מותר לו ליטול שכר על עבודתו.
מונח דומה הוא "פועל בטל", המחייב אדם שמנע מחברו עבודה, לשלם לו משכורת של זמן בטלתו, אך בשכר נמוך המשולם עבור הימנעות מעבודה.
פסטיבל הלילות הלבנים
פסטיבל הלילות הלבנים הוא פסטיבל תרבות ואמנות המתרחש מדי קיץ בסנקט פטרבורג שברוסיה. שמו של הפסטיבל נובע מתופעת טבע בשם "לילות לבנים" המתרחשת באותה העת.
כחלק מהפסטיבל נערכים מופעי אמנות רבים ובהם מופעי אופרה, בלט, קונצרטים, מופעי חוצות, וכן נערך משט מפרשי הארגמן.
אירועים וקרנבלים נערכים בארמונות המקיפים את העיר (פטרהוף, ארמון יקטרינה ופבלובסק), וקונצרטי להקות רוק נערכים בכיכר הארמון בחזית הארמיטאז'. בין היתר הופיעו בקונצרטים אלה פול מקרתני, האבנים המתגלגלות והסקורפיונז.
חגיגות הפסטיבל החלו ביוזמת ראש עיריית סנקט פטרבוג אנטולי סובצ'ק, והוא נערך החל משנת 1993.
שילדס
Hybris (אלבום)
Hybris (משוודית: היבריס) הוא אלבום האולפן הראשון של להקת הרוק המתקדם השוודית, אנגלגארד.
האלבום יצא ב-1992, והפך לאחד מהאלבום המשפיעים ביותר של הז'אנר בשנות ה-90. האלבום מתחיל עם הקטע "Jordrök" (שמשמעותו "ארץ-עשן"), היצירה האינסטרומנטלית היחידה במלואה באלבום.
המוזיקה של האלבום דומה לרוק המתקדם של שנות ה-70 עם השפעות כמו של יס, קתדרלה וקינג קרימזון, אך הלהקה גם הצליחה לבנות גם סגנון מוזיקלי משלה והצליחה מכך, רוב הסיבות לכך הן נגינת החליל של חברת הלהקה אנה הולמגרן בסגנון די פולקלורי ונגינתו הווירטואוזית של המתופף מטיאס אולסון (שהיה רק בן 17 ב-1992). יש האומרים כי נוצר דמיון בין המוזיקה של האלבום הזה לאלבום של קתדרלה "Stained Glass Stories".
השגת האלבום הייתה קשה באותה תקופה, והוא היה נדיר מאוד ברוק המתקדם, עד שהאלבום עבר רימסטר ויצא על גבי דיסק ב-2010 על ידי Alvarsdotter Music &amp; Production.
בגרסת הרימסטר של הדיסק נכללת רצועת בונוס בשם "Gånglåt från Knapptibble" שהיא בעצם דמו (גרסה ראשונית) לקטע "Skogsranden" מהאלבום השני של הלהקה, Epilog.
רשימת רצועות.
כל המוזיקה נכתבה ועובדה על ידי אנגלגארד. כל המילים נכתבו על ידי טורד לינדמן:
מפרשי הארגמן
מפרשי הארגמן (ברוסית: Алые паруса) הוא משט של פריגטה הנושאת מפרשים בצבע ארגמן-שני. משט זה, הנערך מדי שנה, מהווה את שיאו של פסטיבל הלילות הלבנים בסנקט פטרבורג שברוסיה.