במא 1945, כמה ימים לאחר סיום המלחמה, נעצר סירובי והואשם בבגידה ובשיתוף הפעולה עם שלטון הכיבוש הנאצי. בשנת 1947 נערך משפט ראווה למשתפי פעולה צ'כוסלובקיים בפראג, בה נידונו סירובי ורודולף בראן (פוליטיקאי שכיהן כראש ממשלה לאחר סירובי) ל-20 שנות מאסר.
בשנת 1960 הוא קיבל חנינה מהנשיא אנטונין נובוטני ושוחרר מן הכלא. הוא נאלץ לעבוד למחייתו כשומר באחד המוזיאונים של פראג, כיוון שהשלטון הקומוניסטי שלל ממנו את כל זכויות הפנסיה. רק בשנת 1967, כשכבר לא היה מסוגל לעבוד מפאת מצב בריאותי קשה, הוא החל לקבל קצבה.
בראיון שנתן לעיתון מערבי ב-1968 טעון סירובי, כי נעשה לו עוול ובמשפטו הוא הואשם באשמות שווא. עוד טען שהורשע אך ורק על סמך שתי תמונות, באחת הוא לוחץ את ידו של היטלר ובשנייה הוא עומד ליד קונראד הנליין. סירובי טען כי נפגש עם שני האנשים האלו אך ורק כשכיהן כראש ממשלה בתקופה שלפני הכיבוש.
הוא נפטר בפראג ב-17 באוקטובר 1970.
מיכאל קוסטא
מיכאל קוֹסטָא (כ"ה באדר ה'תרפ"ב, 23 במרץ 1922 – י"ב באדר ב' ה'תשנ"ב, 17 במרץ 1992) היה מחנך, סופר, פרזיטולוג, חוקר אקריות ואנטומולוג ישראלי, מרצה בסמינר הקיבוצים אורנים ופרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת חיפה, חבר קיבוץ משמר העמק.
ביוגרפיה.
קוסטא נולד בשנת 1922 בעיר המבורג שבצפון גרמניה, בנם של רות וד"ר נתן קוסטא. למד בבית הספר הריאלי היהודי הוותיק "תלמוד תורה" , שבו נלמדו לימודי יהדות לצד לימודים כלליים, ומשם ידע מעט עברית.
ב-1933, כשהיה בן 11, עלו הנאצים לשלטון, הוריו נפרדו וקוסטא עלה לארץ ישראל עם אמו ואחותו. בארץ למד תחילה ברמת השרון ובבן שמן, וביוזמתו הצטרף למחזור הראשון של "שומריה" (המוסד החינוכי הראשון של "השומר הצעיר"), קבוצת "עולים", ושם סיים את לימודיו התיכוניים (1934–1938). היה פעיל במוסד ובקן השומר הצעיר והדריך את קבוצת "אילה".
לאחר סיום לימודיו עברו בוגרי המחזור הכשרה בקיבוצים כגרעין לקראת הקמת קיבוץ להבות הבשן. קוסטא פעל בהנהגה הראשית של השומר הצעיר, ובהיותו בתל אביב ביקר בגן הזואולוגי של המורה לטבע יהושע מרגולין. עם סיום פעילותו, נשלח על ידי התנועה ללמוד באוניברסיטה כדי להכשירו כמורה ב"שומריה". עם סיום לימודיו החל לעבוד כמורה במוסד (המחזור הראשון שלימד היה קבוצת "סנונית"). בהמשך עבר לקיבוץ משמר העמק.
ב-1948 נפצע במלחמת העצמאות בהתקפה על משמר העמק.
קוסטא נישא לצִלָה לבית שלי, והיה אב לבן, עמוס. כעבור מספר שנים נפרדו בני הזוג. ב-1956 נישא לירדנה לבית סנדלר, שלה היה נשוי עד מותו, וממנה היה אב לשלושה: רותי, יורי וגידי (עורך דין פלילי).
בשנת 1951, כשנוסד הסמינר למורים של התנועה הקיבוצית, סמינר "אורנים", הצטרף קוסטא לסגל כמורה לזואולוגיה, ויחד עם עמיתיו עמירם שקולניק אביתר (אייבי) נבו הקים את החוג לביולוגיה בסמינר. קוסטא לימד בסמינר במשך כמעט ארבעים שנה, היה ממתווי דרכו של "בית מרגולין" (המרכז להוראת מדעי החיים באורנים) ושימש כראש החוג לביולוגיה וכאחראי על בית מרגולין.
בשנת תשי"ט-1959 קיבל תואר דוקטור בהצטיינות יתרה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על הדיסרטציה "האֶקטופרזיטים של יונקים ועופות בישראל".
קוסטא היה ממובילי האקדמיזציה של הסמינר, שבשנת 1971 איגד את תחומי המדעים והכשרת המורים לבתי הספר העל-יסודיים תחת החטיבה האוניברסיטאית הכפופה לאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1972 התמנה לפרופסור חבר באוניברסיטת חיפה, ובשנת 1976 היה בה לפרופסור מן המניין.
התמחה בחקר הטפילים החיצוניים ובקשרים בין אקריות וחרקים.
בשנת 1978 ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בהשתתפות אוניברסיטת חיפה ספרו הראשון, "חרקים נגד אדם: מבוא לאנטומולוגיה רפואית בהיבט האקולוגיה והאיבולוציה", שזכה ב-1978 בפרס למדן מקרן פרסי מיכאל לנדאו.
בשנים 1981–1983 הופיעו ספרי הקורס "החרקים" שכתב עבור האוניברסיטה הפתוחה (6 יחידות ב-3 כרכים).
קוסטא החזיק בגישה הבין-תחומית בהוראת הביולוגיה עצמה, וכן ביקש להקנות ידע בביולוגיה למי שאינם ביולוגים, באמצעות קורס העשרה מדעי פופולרי שהורה לתלמידי מדעי הרוח ב"אורנים". הקורס הוליד את ספרו "גשר בין שתי התרבויות: מושגים והישגים בביולוגיה", שראה אור בהוצאת הסמינר ב-1985, ואשר נועד לגשר בין תרבות המדע לתרבות החברה והרוח, ולהפגיש את הקורא הכללי עם מושגי היסוד במדעי הטבע ובביולוגיה, עם התמקדות באבולוציה וגנטיקה.
ב-1987 חלה, אך נאבק במחלה והמשיך בכתיבה בעזרת אשתו.
בדצמבר 1989 הוענקה לו חברות-כבוד בחברה הזואולוגית הישראלית.
בסוף שנת 1990 פרסם את ספרו "חתך הזהב, חותם שלמה ומגן-דוד: נושא בין-תחומי", שראה אור בספריית פועלים בעריכת יצחק כפכפי, ואשר דן בהתבטאויותיו השונות של חתך הזהב במדע ובאמנות.
ספר נוסף שחיבר, על ראייה ותפיסה, נותר בכתב יד.
מיכאל קוסטא נפטר במרץ 1992, שבוע לפני מלאת לו 70.
הותיר את אשתו ירדנה, ארבעת ילדיו ומשפחותיהם.
אוסף החרקים שעליו שקד במשך עשרות שנים שמור בין האוספים הלאומיים בתחום זה שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
אוסף הפרעושים שלו שמור בבית מרגולין שבסמינר אורנים.
מיכאל קוסטה
בונאונטורה הקדוש
סיקורסקי S-55
סיקורסקי S-55 (סימול הכוחות המזוינים של ארצות הברית: H-19 צ'יקאסו) הוא מסוק תובלה בינוני רב־תכליתי, בעל מנוע בוכנה, מתוצרת חברת סיקורסקי מארצות הברית, אשר שימש בעיקר את צבא ארצות הברית ואת חיל האוויר של ארצות הברית. המסוק יוצר ברישיון על ידי חברת ווסטלנד הבריטית תחת השם ווסטלנד ווירלווינד. דגמי המסוק שהיו בשירות צי ארצות הברית ומשמר החופים של ארצות הברית סומלו HO4S ואלה של חיל הנחתים סומלו HRS. ב-1962 סומלו מחדש מסוקי הצי, חיל הנחתים ומשמר החופים באותו סימול כמו זה של מסוקי חיל האוויר והצבא, H-19 צ'יקאסו.
פיתוח.
פיתוח המסוק היה יוזמה פרטית של חברת סיקורסקי, ללא סיוע ממשלתי. המסוק נועד לכתחילה לשמש כאב טיפוס לכמה תכנונים חדשניים שנועדו לאפשר יכולת נשיאת מטענים גבוהה יותר בשילוב עם אחזקה קלה יותר. דגם בגודל מלא תוכנן ונבנה בתוך פחות משנה.
הלקוח הראשון היה חיל האוויר של ארצות הברית, שהזמין חמישה מסוקים להערכה. המסוקים סומלו YH-19 וכונו צ'יקאסאו (Chickasaw) על שם השבט האינדיאני בעל שם זה. טיסת הבכורה התקיימה ב-10 בנובמבר 1949, פחות משנה לאחר תחילת התכנון. המסוק הראשון סופק לחיל האוויר ב-16 באפריל 1950, ומסוק ראשון סופק לצי ארצות הברית ב-31 באוגוסט 1950. המסוקים שסופקו לצי סומלו, כאמור, HO4S-1. מסוק ראשון נשלח להערכה וניסוי בקוריאה במרץ 1951, ומסוק שני הגיע בספטמבר 1951. ב-27 באפריל 1951 סופק מסוק ראשון לחיל הנחתים וב-2 במאי 1951 הועבר מסוק ראשון לחברת ווסטלנד לקראת הייצור ברישיון.
1,281 מסוקים יוצרו בארצות הברית על ידי חברת סיקורסקי. 447 מסוקים נוספים יוצרו ברישיון על ידי חברת ווסטלנד הבריטית, SNCASE בצרפת ומיצובישי ביפן. המסוק יוצא למדינות רבות ובהן דנמרק, דרום אפריקה, טורקיה, יוון, ישראל, פורטוגל, וצ'ילה.
תיאור.
ה-S-55 היה בנוי בתצורה של פוד - תא הנוסעים, תא הטייס, מכלול הרוטור והמנוע - ומנור, שכלל את יחידת הזנב. המסוק היה עשוי כולו ממתכת במבנה מונוקוק שבו העומס המבני נתמך על ידי מעטפת כלי הטיס שהייתה עשויה ממסג קל משקל של אלומיניום וטיטניום. גם מחיצות המסוק היו עשויות מאותו מסג. למסוק היה רוטור בעל שלושה להבים ממתכת, בעל משך שירות של יותר מ-20,000 שעות טיסה (בתנאי מעבדה). היה זה אחד מן המסוקים הראשונים שבהם היה רוטור מפרקי, שאיפשר תנועה של להבי הרוטור במימד הגובה כדי להתגבר על תופעה של עילוי לא סימטרי. חידוש נוסף במסוק היו בקרי היגוי הידראוליים - מכניים בתא הטייס, לשליטה על הרוטור הראשי. הרוטור המפרקי והבקרים הורידו מאוד את הצורך בהפעלת כוח רב על ידי הטייסים - ניתן היה להטיס את המסוק באמצעות שתי אצבעות בלבד על מוט הסייקליק. בנוסף, ירדו מאוד הרעידות בתא הטייס והשליטה במסוק בעת תנאי טיסה משתנים שופרה מאד.
מכלי הדלק של המסוק, שהיו בעלי קיבולת כוללת של 700 ליטר היו ממוקמים מתחת לתא הנוסעים ונבנו כדי שיהיו עמידים בפני התרסקות. בכן הנסע היו ארבעה גלגלים שלכל אחד מהם בולם זעזועים משלו, כדי לאפשר יציבות מרבית במהלך המראות ונחיתות וכן בעת הסעה על הקרקע. ניתן היה להוסיף לגלגלים מצופים לצורך נחיתות חירום על מים או להחליף את כל כן הנסע במערכת קבועה המאפשרת נחיתה בים. מנור הזנב הגבוה של המסוק נשא משטח היגוי ורוטור זנב בעל שני להבים והיה מחובר לגוף היה באמצעות סנפיר משולש.
אחד המאפיינים הבולטים של המסוק היה מיקומו של המנוע בחרטום. המנוע חובר לרוטור באמצעות גל הנע ותמסורת שעברו מתחת לתא הטייס ומעל תא הנוסעים. מיקום זה של המנוע איפשר תא הנוסעים ו/או מטען מתחת לרוטור וללא הפרעה של מערכות ההנעה. התקנת המנוע בחרטום הקלה גם על התחזוקה. הגישה אל המנוע הייתה על ידי פתיחת שתי דלתות "קונכייה" בחרטום, וכך הייתה לאנשי צוות הקרקע נגישות קלה לטיפול. החלפת המנוע דרשה בין שעה לשעתיים בלבד גם ללא שימוש במיכשור ייעודי, ובדיקות יומיות דרשו 15 - 20 דקות בלבד.