אנואר אייט אל-חאג' (בצרפתית: Anouar Ait El Hadj; נולד ב-20 באפריל 2002 במולנבק שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אנדרלכט מליגת העל הבלגית.
קריירת מועדונים.
אל-חאג' גדל במחלקת הנוער של אנדרלכט. בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
קריירה בינלאומית.
אל-חאג' הוא חלק מסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21.
מגדל שבעת הכוכבים
מגדל שבעת הכוכבים (או בשמותיו הקודמים: מגדל ארגמן, ומגדל הכשרת היישוב 3) הוא מגדל משרדים הנמצא בתהליך בנייה במתחם ה-BBC שבבני ברק, ומהווה חלק מפרויקט של חברת הכשרת היישוב הכולל שלושה מבנים. המגדל, שבנייתו החלה בשנת 2018, כולל 55 קומות ומתנשא לגובה של 211 מטרים, ובעת השלמת יציקת גג המבנה בשלהי 2021, הגיע לגובהו הסופי והפך לגורד השחקים הגבוה בבני ברק ולרביעי בגובהו בישראל (אחרי מגדל עזריאלי שרונה, מגדל משה אביב, ומגדל המגורים היי טאוור שאף הוא נמצא בתהליכי בנייה). בנייתו צפויה להסתיים בדצמבר 2022.
41 מתוך 55 קומותיו של המגדל (החל מהקומה העשירית ועד לקומה ה־51) נמצאות בבעלותה של חברת הכשרת הישוב. שטחו הכולל הוא 64,000 מטר רבוע, כאשר שטח כל קומה הוא 1,250 מטר רבוע. המגדל כולל ארבע קומות תת־קרקעיות המשמשות לחניה. רוב שטחו מוקצה למשרדים, פרט לחלק קטן בלובי הבניין שיוקצה למסחר. בקומה העשירית יפעל מכון כושר.
המגדל תוכנן על ידי משרד בר לוי אדריכלים ומתכנני ערים ועוצב בצורת תיבה מלבנית בעלת יחס גבוה בין רוחב הצד, רוחב הפנים והגובה. הגרעין שבמרכז בצבע נחושת ושאר חלקי המגדל מחופים בזכוכית כהה. אופן עיצובו של המגדל, צבעיו ורוחב צדו הצר יחסית נועדו להקנות לו מראה ייחודי ותמיר ולהבליטו בסביבה הצפופה.
המגדל הוא המבנה השני שנבנה בפרויקט הכשרת היישוב שבעיר והצפוני ביותר בו. המבנה הראשון שנבנה בפרויקט הוא המגדל הדרומי – מגדל הכשרת היישוב, שבנייתו הושלמה בשנת 2019. המבנה האחרון, הנמצא בשלבי בנייה מוקדמים, יהיה ממוקם ביניהם. הוא אמור לכלול 20 קומות על שטח של 57,000 מטר רבוע, ולשמש כמרכז רפואי הכולל בית חולים גריאטרי ומכון שיקומי.
אלאונורה פרוכסקה
מריה כריסטיאנה אלאונורה פרוכסקה (בגרמנית: Marie Christiane Eleonore Prochaska; 11 במרץ 1785 - 5 באוקטובר 1813) הייתה גרמנייה, אשר התחזתה לגבר והתגייסה ל. היא נהרגה במהלך קרב גרדה והפכה לגיבורה עממית בגרמניה.
ביוגרפיה.
פרוכסקה נולדה בפוטסדאם ב-11 במרץ 1785. אביה היה קצין זוטר במשמר המלכותי הפרוסי ומשפחתה הייתה ענייה מאוד. לאחר מות אמה, אביה לא היה מסוגל לגדל אותה בעצמו, ולפיכך שלח אותה לבית היתומים הצבאי בפוטסדאם שם הועסקה כמשרתת. מגיל צעיר היא גילתה עניין רב בצבא ופיתחה שנאה עזה לנפוליאון בונפרטה. ב-1813 היא התחזתה לגבר בשם אוגוסט רנץ והתגייסה לצבא הפרוסי. היא הוצבה בגדוד היגרים ה-1 שהיה חלק מהפרייקור של ליצו. היא שרתה בתחילה כמתופפת ובהמשך הפכה ללוחמת. היא נפצעה במהלך קרב גרדה כאשר ניסתה להגן על אחד מחבריה, ורופאי השדה מיהרו לטפל בה. הם גילו לתדהמתם שהיא אישה ומיהרו לפנות אותה לבית חולים בדננברג היא מתה מפצעיה כעבור שלוש שבועות ב-5 באוקטובר 1813.
אחד מחבריה של פרוכסקה, פרידריך כריסטוף פורסטר, שהפך לימים להיסטוריון צבאי נודע, סיפר לימים גרסה אחרת למותה של פרוכסקה. לפי פורסטר, פרוכסקה איבדה את נשקה בתחילת המתקפה, אולם כאשר הבחינה שחבריה מתחילים לסגת, היא לקחה תוף צבאי שהושאר מאחור, והסתערה בעזרתו על החיילים הצרפתים. פרוסטר טען שהוא עצמו פחד להשתתף במתקפה הפזיזה, אולם פרוכסקה ניגשה אליו ולחשה לו "לויטננט, אני ילדה" במטרה לעודד אותו להצטרף אליה. סיפורו של פורסטר זכה לפרסום רב, אולם הוא נפסל במחקר המודרני כלא-אמין.
סיפורה של פרוכסקה לא ייחודי. ידוע על נשים רבות נוספות שהתחזו לגברים ושרתו בצבא הפרוסי. המפורסמות שבהן הן פרדריקה קריגר, אסתר מנואל, ואנה לירינג. עם זאת, מותה ההרואי בקרב הפך אותה לגיבורה עממית בפרוסיה, והיא זכתה לכינוי "ז'אן ד'ארק של פוטסדאם". מחזות וספרים רבים נכתבו על סיפורה. המפורסם שבהם הוא "אלאונורה פרוכסקה" שנכתב בידי יוהאן פרידריך לאופולד דאנקר והולחן בידי לודוויג ואן בטהובן. המחזה עצמו אבד במהלך השנים, אולם המוזיקה שבטהובן כתב עבורו השתמרה.
כלוב מוגן כרישים
שלוש מצודות סן מרינו
שלוש מצודות סן מרינו (באיטלקית:Torri di San Marino) הן שלושה מבצרים ברפובליקה השלווה של סן מרינו, הממוקמים על שלוש פסגות ברכס ההר המוארך טיטאנו, שמשתרע בין הבירה סן מרינו לעיירה בורגו מג'ורה.
מצודות אלו הן סמל לאומי בסן מרינו ומופיעות בסמל המדינה, בדגלה, ומתנוססות על מטבעות האירו שמוטבע בסן מרינו.
במטבח הסן מרינזי המסורתי, קיימת עוגת טורטה טר מונטי הקרויה על שם המצודות.
שלוש המצודות.
מצודת גואיטה.
המצודה הראשונה והגדולה ביותר מבין השלוש השוכנות על ההר, היא מצודת גּוּאַיְטַה (Guaita), המכונה גם "המגדל הראשון" (Prima Torre) או "רוקה" (Rocca - "מצודה"). משמעות המילה "גואיטה" בניב המקומי היא "לשמור", והמצודה היא הצפונית מבין השלוש. הגרעין המרכזי של המבנה הוקם במאה ה-11 ושימש כמגן וכמקום מקלט לתושבי סן מרינו. המצודה עשויה משתי חגורות של חומות הגנה היקפיות. בפינותיה של החומה הפנימית היו קבועים מגדלי שמירה שנהרסו במהלך המאה ה-16, והיא מקיפה את מגדל הפעמונים, את מגדל השמירה ואת מגורי השומרים, שחלקם שימשו מהמחצית השנייה של המאה ה-18 ועד שנת 1970 כתאי כליאה. המבנה עוצב ונבנה מחדש במספר הזדמנויות החל במאה ה-13 ועד למאה ה-20, אך אלה לא שינו את אופיו.
שער הכניסה למצודה מתוארך לתחילת המאה ה-15. הוא נבנה לפי עקרונות התכנון המקובלים באותה עת, והיה מוגן בגשר הרמה. ברחבה המרכזית ניצבים מספר תותחים שנתרמו למצודה בשנת 1907 על ידי מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי. תותחים אלה שימשו עד לא מזמן לירי טקסי בעת חגיגות ציבוריות. במגדל הדרומי של המצודה ניצב בעבר מזבח שהוקדש לברברה הקדושה, הקדושה המגנה של התותחנים, ובשנת 1960 נבנתה ליד המגדל כנסייה המוקדשת לקדושה.
מגדל הפעמונים הוקם ככל הנראה באמצע המאה ה-16, ונחשב לאחד מסמליה של הרפובליקה. בעבר נהגו פעמוניו להתריע על סכנה אך כיום הם מצלצלים בחגים דתיים ולאומיים. מגדל השמירה המחומש הוקם מחדש במחצית השנייה של המאה ה-15, וגגו מתוארך למאה ה-16. תאי הכליאה שימשו לכליאת אסירים שגזר דינם לא חרג משישה חודשי מאסר. אסירים לתקופות ממושכות יותר הועברו למתקני כליאה באיטליה. כיום מוצגות בתאים אלה תערוכות מתחלפות.
מצודת צ'סטה.
מצודת צ'סטה (Cesta), הידועה גם בכינויים "המגדל השני" (Seconda Torre) או "פראטה" (Fratta), שוכנת בין שתי המצודות האחרות, בשיא גובהו של הר טיטאנו, ברום של 755 מטר מעל פני הים. המקום שימש כעמדת תצפית כבר בתקופה הרומית, ומגדל השמירה נזכר לראשונה במסמך משנת 1253. בשנת 1320 הוקמה חומה חיצונית גבוהה סביב המגדל והיא חוברה לחומה ההיקפית שחיברה את כל שלוש המצודות. המגדל המשיך והיה בשימוש עד סוף המאה ה-16. בדומה למצודת גואיטה, גם מבנה זה שונה פעמים מספר במהלך תולדותיו, וגם הוא שימר את אופיו המקורי, בין היתר הודות לעבודות שיפוץ מקיפות שנערכו בשנים 1924–1925 ועצרו את תהליך התדרדרותו מאז נפסק בו השימוש.
ב-15 במאי 1956 נחנך המוזיאון לכלי-נשק עתיקים (Museo delle Armi Antiche) במצודה, ובו 700 מוצגים מהמאה ה-13 ועד ימינו, שנרכשו על ידי המדינה ממועד הקמתו של המוזיאון עד שנת 1972.
מצודת מונטאלה.
מצודת מונטאלה (Montale), או "המגדל השלישי" (Terza Torre), מתאפיינת בצללית צרה בקצהו הדרומי של ההר. עד המאה ה-13 שכנו במקום ביצורים נפרדים, אשר חוברו לשתי המצודות האחרות בחומה היקפית בשנת 1320. המצודה כונתה במסמכים בשם "פלאטיום מונטאליס" (Palatium Montalis, מילולית "הארמון ההררי"), ותפקידה העיקרי היה להתריע על פעילות תוקפנית מצד אויביה של סן מרינו מצד דרום. כאשר איום זה נעלם בשנת 1479 איבדה המצודה את חשיבותה האסטרטגית ונינטשה. המצודה שופצה ב-1743, 1817 וב-1935, אך היא אינה פתוחה לקהל הרחב. במצודה תא כליאה בעומק של 8 מטרים הידוע בשם "פונדו דלה טורה" (fondo della torre - "תחתית המגדל") והוא נגיש רק מתקרתו.
סכר איליסו
סכר איליסו (בטורקית: Ilısu Barajı ve Hidroelektrik Santrali) הוא סכר הידרואלקטרי בטורקיה, על גדות נהר חידקל כ-65 ק"מ מגבולה עם סוריה ועיראק.
הסכר הוקם כחלק של פרויקט פרויקט דרום-מזרח אנטוליה במסגרתו מתוכנן להקים כ-20 סכרים על נהרי חידקל ופרת.
היסטוריה.
בניית הסכר החלה בשנת 2006. לאור בעיות סביבתיות קשות, צורך בפינוי תושבי האזור רבים והצפת שטחים נרחבים, גופים מאירופה עזבו את הפרויקט והוא מומן מתקציב המדינה. במהלך חפירות הצלה באזור התגלה בין היתר אתר ארכאולוגי בונצ'וקלו טרלה.
במהלך הפרויקט באזור נבנו 52 ק"מ כבישים, גשר זמני באורך 110 מ' וגשר קבוע באורך 250 מ'. גובה הסכר היא 135 מטר. כל העבודות היו מתוכננות להסתיים בשנת 2015, אך הפרויקט לא עמד ביעד.
מילוי מאגר מים שמתוכנן לכלול 10 מיליארד מטר מעוקב של מים החל בשנת 2019 ויחידות לייצור חשמל החלו לפעול במהלך שנת 2020. בסך הכל בתחנת כוח הותקנו שש יחידות ייצור חשמל בהספק של 200 מגוו"ט כ"א. זה הופך את תחנת כוח זה לאחד הגדולות בטורקיה.
בעקבות הפעלת הסכר החלו בעיות בסכר מוסול שבעיראק וממשלת עיראק פנתה לטורקים בדרישה להפסיק את בנייה אך ללא הצלחה.
פדרו דה פיליפה