חזבאללה טוען שחמאס אינו ארגון טרוריסטי אלא ארגון התנגדות ל"כיבוש הישראלי", אף על פי שארצות הברית, הממלכה המאוחדת, קנדה, אוסטרליה והאיחוד האירופי הגדירו כולן את חמאס כארגון טרוריסטי. מנהיגי חזבאללה טוענים גם שמעולם לא ביצע פעולות טרור, והצדיק את פעולותיו האלימות כצעדים הגנתיים לפעולות ישראליות. מדיניות "הגנתית" זו אינה מתיישבת עם מעורבותו, כפי שנטען, בפיצוץ מטרות יהודיות וישראליות אזרחיות בארגנטינה למשל, בהן נהרגו 124 בני אדם.
ב-2005 החלו מדינות שונות באירופה לאסור את שידור ערוץ אל-מנאר של חזבאללה באירופה, בשל ההסתה האנטישמית שהוא משדר. כמו כן, בחודש מרץ 2005 הכריז האיחוד האירופי שחזבאללה הוא ארגון טרור, אך ההחלטה הייתה הצהרתית בלבד ולא חייבה נקיטת פעולות נגד חזבאללה או כספיו באירופה.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה טענה ישראל כי חל כרסום במעמדו של חזבאללה בעולם הערבי, שכן נשמעו קולות בכירים בסעודיה ובמצרים שטענו כי חזבאללה הוא למעשה ארגון טרור ולא תנועת התנגדות לגיטימית. מטיפים סונים קראו לו בעיוות שמו "המפלגה האלילה", וטענו שהוא איננו משרת את האל אלא את רצון איראן להשתלט על העולם הערבי. עם זאת, רבים בעולם הערבי ראו בחזבאללה כארגון היחיד שהצליח לשרוד התקפה רצינית של ישראל. עליית קרנו של הארגון בלבנון הובילה למשבר ממשלתי, במסגרתו פרשו השרים השיעיים (ותומכי מישל עאון) מהממשלה, לאחר שדרישתם לקבלת שליש מכיסאות השרים לא נענתה.
ברבע הראשון של שנת 2009, בעקבות תפיסת רשת ריגול וטרור של חזבאללה במצרים, שמנתה 49 חברים ואיימה להפיל את המשטר במצרים, הוחמרו היחסים בין מצרים לבין חזבאללה ואיראן, ומצרים החלה לפעול להפסקת שידורי אל-מנאר בלוויין שלה.
ב-2011 הוציא בית הדין הבינלאומי בהאג צווי מעצר נגד ארבעה טרוריסטים של חזבאללה, בהם המפקד הבכיר מוסטפא בדר א-דין, גיסו ויורשו של עימאד מורנייה, באשמת תכנון וביצוע רצח ראש ממשלת לבנון רפיק אל-חרירי.
באוגוסט 2012 ארצות הברית הכריזה על הטלת סנקציות כלכליות והקפאת נכסי ארגון חזבאללה. הדבר נעשה בשל תמיכתו של הארגון הלבנוני במשטרו של נשיא סוריה בשאר אל-אסד, וסיועו לדיכוי העם הסורי במהלך מלחמת האזרחים שהתחוללה במדינה.
ב-22 ביולי 2013 הסכימו מדינות האיחוד האירופי להכיר בזרוע הצבאית של ארגון חזבאללה ארגון טרור, והוסיפו אותו לרשימת ארגוני הטרור. כתוצאה מכך על הארגון מופעלות סנקציות כגון הקפאת נכסים שמחזיק הארגון בתחומי 28 המדינות החברות באיחוד האירופי. הארגון באמצעות ערוץ התקשורת שלו אל-מנאר הגיב באומרו כי "ישראל הכפיפה את האיחוד האירופי לרצונה לאחר מאמצים כבירים". ישראל, מצדה, מחתה על הניסיון להפריד בין הזרוע הצבאית לבין הזרוע הפוליטית של הארגון (מחנה ה-8 במרץ), אך האיחוד האירופי לא רצה לפגוע בקשרים המדיניים עם לבנון, שמפלגה זאת הייתה חלק מממשלתה.
ב-2 במרץ 2016 הכריזה מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ, הכוללת את ערב הסעודית, קטר, כווית, איחוד האמירויות הערביות, בחריין ועומאן, על חזבאללה כארגון טרור. כשבוע לאחר מכן עשתה כן גם הליגה הערבית.
בפברואר 2019 הוציאה הממלכה המאוחדת גם את הזרוע המדינית של חזבאללה מחוץ לחוק וקבעה שחזבאללה על כל זרועותיו הוא ארגון טרור.
ב־18 ביולי 2019, לרגל 25 שנים לפיגוע בבניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס, שבוצע לכאורה על ידי חזבאללה ואיראן, הקפיאה ארגנטינה נכסים של אנשי הארגון והכריזה עליו בפועל כעל ארגון טרור.
ב-19 באוגוסט 2019 הכריזה פרגוואי על חזבאללה כארגון טרור.
בינואר 2020 הצטרפו הונדורס וקולומביה למדינות המגדירות את חזבאללה כארגון טרור.
באפריל 2020 הצטרפה גם גרמניה למדינות המכירות את חזבאללה כארגון טרור.
במאי 2020 הכירה אוסטריה בארגון על כל שלוחותיו כארגון טרור.
באוגוסט 2020 הכירה ליטא בארגון על כל שלוחותיו כארגון טרור.
ב-13 בספטמבר 2020 הכירו סרביה וקוסובו בחזבאללה כארגון טרור (כחלק מהסכם סרביה–קוסובו).
ב-22 באוקטובר 2020 הכריזה גם ממשלת אסטוניה על חזבאללה, על כל זרועותיו, כארגון טרור.
ב-23 באוקטובר 2020 הכירה גואטמלה בחזבאללה כארגון טרור.
ב-24 באוקטובר 2020, כחלק מהסכם ישראל–סודאן, נודע שממשלת סודאן תגדיר את חזבאללה כארגון טרור. עם זאת, לא היה אזכור לנושא בהצהרות הרשמיות מטעם שתי המדינות.
ב-28 באוקטובר 2020 הכירה צ'כיה בחזבאללה כארגון טרור.
ב-1 בדצמבר 2020 הכירה סלובניה בחזבאללה כארגון טרור.
בפברואר 2021 הכיר מחוז ליגוריה שבאיטליה בחזבאללה כארגון טרור וזאת כחלק מהצעה שאנשי המחוז יגישו לממשלה האיטלקית להכרה לאומית בארגון כארגון טרור.
בנובמבר 2021 הכירה אוסטרליה בחזבאללה על כל זרועותיו כארגון טרור.
פעולות טרור ופעולות צבאיות בולטות.
פעולות טרור.
חזבאללה ביצע מגוון פעולות טרור בלבנון, בישראל ובעולם, הבולטות בהן:
אוסאמה בן לאדן
אוּסַאמָה בִּן מוחמד בן עווד בן לאדן (בערבית: أسامة بن محمد بن عوض بن لادن, תעתיק מדויק: אסאמה בן מחמד בן עוץ' בן לאדן; 10 במרץ 1957, ריאד, ערב הסעודית – 2 במאי 2011, אבוטאבאד, פקיסטן) היה טרוריסט ערבי-מוסלמי ממוצא סעודי שהקים והנהיג את ארגון הטרור אל-קאעידה, והאחראי לסדרת פיגועי טרור ברחבי העולם בהם נרצחו אלפי בני אדם, ובהם פיגועי 11 בספטמבר. מאז 1999 היה בראש רשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI, ונחשב לטרוריסט המסוכן והמבוקש בעולם עד להריגתו במבצע חנית נפטון על ידי יחידת הקומנדו האמריקאית "אריות הים" ב-2011.
קורות חייו.
שנותיו הראשונות.
אוסאמה בן לאדן נולד בריאד למשפחה ערבית עשירה, בעלת קונצרן בנייה ענק. אביו, מוחמד בן לאדן, הגיע בילדותו מאזור חצרמוות שבתימן לג'דה שבסעודיה. אמו חמידה, אותה הכיר אביו בשנת 1956 במהלך נסיעת עסקים לסוריה, הייתה ממשפחה עלאווית מעיר החוף הסורית לטקיה. חמידה הייתה האשה העשירית של אביו, שנישא לעשרים ושתיים נשים בסך הכל (לארבע במקביל כל פעם) מהן נולדו לו למעלה מחמישים ילדים. הוריו התגרשו זמן קצר לאחר לידתו ואוסאמה היה ילדם המשותף היחיד. אוסאמה גדל בבית אמו שנישאה שנית לאחד מעובדי אביו, ונולדו לה ארבעה ילדים מנישואים אלה. כאשר אוסאמה היה בן 13 נהרג אביו בתאונת מסוק, והוא זכה בירושה של 80 מיליון דולר.
אוסאמה גדל בג'דה, שם למד בבית ספר יוקרתי, חילוני יחסית למקובל בסעודיה, שבו למדו זרים רבים. באותה תקופה הגיעו לסעודיה פעילי ארגון האסלאם הסוני הקיצוני, "האחים המוסלמים", שנמלטו ממצרים וסוריה, וחלקם עבדו בתור מורים. בהשפעת מוריו אלה, התעניין ועסק רבות בנושאים הקשורים לדת האסלאם הסוני. הוא הושפע במיוחד מדעותיו של מורהו הרוחני עבדאללה עזאם, שהפך גם לשותפו לדרך, והיה טרוריסט פלסטיני ומוסלמי סוני קיצוני, שדגל גם באסלאמיזם. ב-1974 נשא לאשה את בת דודתו מצד אמו. ב-1976 החל ללמוד באוניברסיטת המלך עבדול עזיז שבג'דה מנהל עסקים וכלכלה (יש דיווחים על תחומי לימוד שונים כדוגמת הנדסה אזרחית).
פעילותו באפגניסטן, הקמת אל-קאעידה ופריסת רשת הטרור העולמי.
ב-1979 התחוללו מספר מאורעות שהשפיעו על עמדותיו של בן לאדן. מאורע אחד הוא הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, שעוררה התנגדות אפגנית רבה בתמיכתם של מוסלמים מרחבי העולם שראו במאבק חלק מהג'יהאד נגד הכופרים. הם נהנו גם מתמיכת ארצות הברית, שראתה בפלישה הפרת האיזון במלחמה הקרה. המאורע השני היה השתלטות קיצונים מוסלמים על מסגד אל-חראם במכה תוך חטיפת בני ערובה רבים ודרישה להחמרה בהקפדה על חוקי הדת, שגררה תגובה חריפה מצד השלטונות הסעודים. בן לאדן רצה להתגייס לעזרת הלוחמים באפגניסטן וראה בחומרה את פעולות הממשלה בסעודיה.
ב-1981 הגיע לעיר פשאוור שבפקיסטן, והתיישב בה באופן קבוע ב-1986. הוא סייע לכוחות אפגניים בלחימה נגד ברית המועצות ונאמניה בעיקר על ידי גיוס כספים לשיקום פליטים, וסלילת כבישים ומקלטים למורדים. ידוע כי ב-1987 השתתף בקרב ליד העיר ג'אג'י וכנראה בקרב בג'לאלאבאד (כנגד הממשלה שהסובייטים השאירו לאחר נסיגתם), אך אין מידע ודאי על קרבות אחרים.
באותה תקופה התקרב מאוד למורהו הרוחני עבדאללה עזאם ולרופא המצרי איימן א-זוואהירי, עמם הקים את ארגון הטרור אל-קאעידה (שפירושו בין היתר "בסיס"). ייחודו של אל-קאעידה לעומת ארגוני טרור אחרים היה בכך שנוסד מתוך ראייה מערכתית של מאבק עולמי. לצד הסיוע ללחימה באפגניסטן הוא נועד לביצוע פעולות ראווה של טרור בהיקף רחב כדי לעורר תסיסה, לגייס המונים ולגרום לשינוי רב עצמה בעולם המוסלמי.
לאחר נסיגת הסובייטים חזר בן לאדן לסעודיה ונאבק נגד השלטון המלוכני הסעודי ונגד המעורבות האמריקנית בסעודיה, ובפרט שהייתם באזור של הכוחות האמריקאים שהגיעו עקב מלחמת המפרץ. לאחר מלחמת המפרץ גורש בן לאדן מסעודיה וברח לסודאן. שם בחסות המשטר האסלאמי בראשות עומר אל-בשיר שהושפע מאיש האחים המוסלמים חסן א-תראבי, ובעזרת ההון שירש, טיפח את אל-קאעידה, שנועד כעת בעיקר לביצוע פעולות טרור רחבות היקף נגד ארצות הברית ובעלות בריתה. הארגון ריכז את יוצאי מלחמת אפגניסטן. לאחר לחץ אמריקני (בעקבות פעילות מודיעינית ישראלית על מחנות האימונים למחבלים בסודאן) גרשה סודאן בשנת 1996 את בן לאדן. הוא עבר לאפגניסטן, שם ביסס את ארגונו תחת משטר הטליבאן.
ארצות הברית רואה בו אחראי (בחלק מהמקרים הייתה גם נטילת אחריות מצדו) לפיגוע במגדלי התאומים בפברואר 1993, להריגתם של 19 חיילים אמריקאים בערב הסעודית ב-1996, לפיצוץ בשגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה ב-1998 ולפיגועי 11 בספטמבר 2001.
אידאולוגיה וביקורת על המערב.