ב-15 בדצמבר 1939 שובץ גוליאן לקטגוריית קציני מטכ"ל והועלה לדרגת רב-סרן. בשנת 1942 הפך מרס"ן לרמטכ"ל מטה אוגדה 1. משנת 1943 היה ראש מחלקת החומרים VDO 1. בשנת 1943 הועלה לדרגת סגן אלוף במטכ"ל. באמצע 1943 חזר סא"ל גוליאן מהחזית המזרחית. הייתה זו תקופה שבה המצב האובייקטיבי בסלובקיה כתוצאה מאירועים צבאיים-פוליטיים בינלאומיים ופיתוח התנגדות אנטי-פשיסטית דרשו איחוד כוחות והכנת תנאים להתנגדות מזוינת כלל-ארצית. בראשית 1944 קיים ה- הבלתי חוקי משא ומתן חשאי עם קבוצתו הצבאית של גוליאן ועם קבוצת אל"ם טלסקי ואל"ם אימרה. מטרת המשא ומתן הייתה לגייס קצינים משפיעים לשיתוף פעולה בהתנגדות. פעילות הקבוצות נשלטה על פי הנחיות של ממשלת לונדון, שמינה את גוליאן למפקד זמני של ארגון צבאי בסלובקיה והפקיד אותו בביצוע פעולות צבאיות.
המרד הסלובקי.
אדווארד בנש אשר עמד בראש הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה בלונדון בתקופת מלחמת העולם השנייה יזם את תחילת ההכנות למרד אפשרי בשנת 1943, כאשר יצר קשר עם יחידות של מתנגדים למשטר בקרב הצבא הסלובקי. בדצמבר 1943 החלו קבוצות שונות - בהן הממשלה הגולה, דמוקרטים צ'כוסלובקים, קומוניסטים ויחידות בצבא הסלובקי - לגבש את המחתרת הסלובקית וחתמו על הסכם המכונה "הסכם חג המולד", בו הכריזו על הכרה בסמכותו של בנש ועל כוונה לייסד מחדש את צ'כוסלובקיה לאחר תום המלחמה. מועצה שהורכבה מנציגי הגורמים השונים הייתה אחראית להכנות למרד. בחודש מרץ 1944 הופקד ניהול ההכנות למרד בידי לוטננט קולונל גוליאן מן הצבא הסלובקי. כחלק מההכנות נאגרו כסף, תחמושת ואספקה במחנות צבאיים במרכז ובמזרח סלובקיה. הכוחות המורדים כינו עצמם בשמות "הכוחות הצ'כוסלובקים של פנים המדינה" ו-"הצבא הצ'כוסלובקי הראשון". גוליאן הנהיג אחת מהדיוויזות.
ב-29 באוגוסט 1944, בשעה 19:00 הכריז שר ההגנה הסלובקי, פרדיננד צ'טלוש, בשידור רדיו כי גרמניה פלשה לסלובקיה ונטלה שליטה במדינה. בשעה 20:00 שלח גוליאן שדרי רדיו מוצפנים לכל היחידות במחתרת לפתוח במרד. ב-5 בספטמבר הפך גוליאן למפקד כל כוחות המרד בסלובקיה והועלה לדרגת גנרל. כאשר נהיה גנרל הצטרפו אליו 47,000 לוחמים. בניתוח ראשון של מאזן הכוחות סבר גוליאן כי כוחותיו יוכלו להחזיק מעמד מול הצבא הגרמני במשך כשבועיים. עד 10 בספטמבר השתלטו כוחות המרד על שטחים גדולים במרכז ובמזרח סלובקיה, כולל שני שדות תעופה, שבהם נעשה שימוש כדי להטיס לכוחות אספקה וציוד על ידי חיל האוויר הסובייטי. במהלך המרד הפגין גוליאן את יכולתו להגן על שטח חופשי, שם נשא בנטל האחריות בתפקיד העליון של מפקד המורד.
הימים האחרונים לפעילותו בשטח המורדים היו קשורים בהשתתפותו במלחמת הפרטיזנים בהרי סלובקיה. ב-3 בנובמבר 1944, במהלך פשיטת הטרור איינזצקומנדה 14 נגד המורדים, נלכדו הגנרל יאן גוליאן יחד עם הגנרל וויסט בפוהרונסקי בוקובץ. לאחר מכן התקיימו חקירות בצוות EK-14 ובברטיסלבה. בעקבות החקירות עברה העברה לברלין, שם נידונו שני הגנרלים למוות, למרות ההסכמים הבינלאומיים בנושא הגנה על שבויי מלחמה. ההוצאה להורג בוצעה כנראה במחנה הריכוז פלוסנבירג ביום לא ידוע ב-1945.
לוסיאן לובלין
אהרן לוסיאן לובלין (בצרפתית: Lucien Lublin, נולד ב-1909,בברסט-ליטובסק, בטולוז, צרפת נפטר ב-1995 . היה חבר ב-תנועת העבודה הציונית בטולוז, התגייס לצבא צרפת והפך למנהיג של ההתנגדות היהודית בצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לפני המלחמה.
אהרן ליסין לובלין נולד ב־1909 בברסט-ליטובסק. עבד כמהנדס חשמל בטולוז, צרפת. לובלין היה פעיל בחוגים פוליטיים חברתיים, בין היתר היה יושב ראש ארגון הסטודנטים היהודיים של טולוז בשנות השלושים ופעיל בפדרציה של הארגונים היהודיים. כבר בגיל 21 השתתף בפעילות ציונית בטולוז כחבר בתנועת "החלוץ" של מפלגת פועלי ציון. בנוסף, לובלין השתתף בקונגרס הציוני שהתקיים בז'נבה באוגוסט 1939.
במהלך מלחמת העולם השנייה.
לובלין השתייך לפועלי ציון. לאונדר זופרנר, שהיה אחד מהמנהיגים בתחילת 1941, היה פעיל בשומר הצעיר. הניגודים הפוליטיים ביניהם לא גרמו לוויכוחים, שלושתם היו תמימי דעת ביחס למטרת הארגון שהייתה להילחם בנאצים, כמו גם להסביר ליהודים את משמעותו האמיתית של "היישוב מחדש" במזרח.
פעילותיו בתנועת ההתנגדות לנאצים.
לפי לובלין, היה קשר בין השתייכות לתנועה הציונית לבין ההצטרפות לתנועת ההתנגדות לנאצים, הציונים השתייכו, בדרך כלל, לחוגי היהודים המהגרים ממזרח אירופה. הם לא ראו את עצמם כצרפתים לכל דבר ולכן, לא חשו רגש של כבוד ונאמנות למרשל הצרפתי ולמשטר הפטן ולא קיבלו את התיזה שעדיף לצרפת לשתף פעולה עם הנאצים. בנוסף, היו אלו המהגרים היהודים הזרים שנחשפו ראשונים לגזרות אנטישמיות של המשטר.
הצבא היהודי.
הצבא היהודי הוקם לדעת כל הכותבים, החוקרים וחברי הארגון לשעבר בקיץ 1940, בטולוז. הארגון הוקם בראש ובראשונה במטרה להיאבק בנאצים ובמשטר וישי. הרובד המיידי והדחוף של המאבק התבטא בפעילות הצלה כגון הברחת אנשים מהמחנות, איתור מקומות מחבוא, תשלום עבורם וזיוף תעודות. עם זאת, הארגון לא הסתפק בהצבת מטרות של מאבק בנאצים או של הצלה, אלא הציב לעצמו גם מטרות ציוניות.
כתוצאה מהמפגש בין אברהם פולנסקי לבין לובלין חיברו שני האישים במשותף מניפסט, שהכיל קטעים מהחוברת של דוד קנוט ומהמניפסט של "בני דוד". ב־10 בינואר 1942, הם הקימו את "התנועה הלאומית של בני דוד", שהפכה תוך זמן קצר ל"פעולה יהודית" (Action juive). בסופו של דבר קיבל הארגון את השם ה"צבא היהודי" (Armee juive), שם שהיה מקובל על פולנסקי ולובלין.
פעילותו במסגרת הצבא היהודי.
ב"צבא היהודי" לקחו חלק בפיקוד העליון, פול (אברהם פולנסקי), לובלן, לאונרד זופרנר, דיקה ג'יפרויקין וג'ק לאזארוס. על "היד החזקה" עדיין פיקד פול בלבד. לקראת סוף 1943 הוקם רשמית גוף בשם "הוועד המנהל של הארגונים הציוניים בצרפת". הוא נועד לתת מעין פיקוח מדיני מוסרי על פעילות המחתרת. בעצם קיומו נתן לגיטימציה למגעי המחתרת עם שליחי הסוכנות היהודית. הוא אישר בדיעבד כל פעולה של המחתרת, ותרם לתהליך אשר עתיד היה להפוך את המחתרת מאוחר יותר ל-"משמרת צלחים בגולה", השם שנתן דוד בן-גוריון להגנה בצרפת.
המפקדה.
בראשות הא.ג'י (הצבא היהודי) עמדה מפקדה מרכזית (CCD-Comite Centrale Directeur), שהייתה מורכבת מאברהם פולונסקי, לוסיאן לובלין, דיקה ג'פרויקין, נציג הג'וינט בצרפת ואלכסנדר קובארסקי, נציג האורט בצרפת, לאונרד זופרנר ורנה קפל.
המפקדה המרכזית של הא.ג'י. שכנה בטולוז. תחילה הייתה במפעל או.נ.י.א., המפעל הלאומי ליצירת חנקן. ב-27 ביוני 1943, הועברה המפקדה מסיבות ביטחוניות לבית בפרברי טולוז.
פולנסקי ולובלין היו שני המזכירים, לובלין הדגיש את מעמדם השווה של חברי המפקדה בארגון. לובלין טען, שלכל אחד מחברי המפקדה היה תפקיד מוגדר. פולונסקי ולובלין, הגיעו מיד עם הקמת הארגון להסכם, שאותו כיבדו במהלך כל המלחמה, לפיו אף אחד מהם לא יקיבל החלטה ללא הסכמת חברו. לובלין הדגיש, שלפולונסקי ולו היה מעמד שווה, אך כל אחד מהם עסק בתפקידים שונים. למשל, היה זה לובלין, שעסק בקשרים עם ההסתדרות הציונית ונסע לסניפים השונים.
ערכיה של המחתרת.
מטרותיה הרשמיות של המחתרת היו הגנה והתקפה גם יחד. אופן פעולתה היה בצורה חשאית מוחלטת והחברים בה היו צריכים להיות נאמנים ולשמור על משמעת דייקנית. המחתרת הורכבה מתאים, שכל אחד מהם נקרא "מבצר". חברי מבצר אחד לא ידעו דבר על חברי המבצרים האחרים. בפיקוד עמדו פול ולוסיין לובלן.
ההסכם עם הפדרציה הציונית.
עמדתו של לובלין הייתה שאין לקבל פיקוח של המוסדות הרשמיים על הארגון שלהם. הוא הסביר, שהם לא הסכימו לקבל פקודות מארגונים אחרים, מכיוון שהיו ארגון צבאי אוטונומי.
ג'וזף פישר, יושב ראש הקרן הקיימת לישראל בצרפת, אשר בא במיוחד לטולוז כדי לדון עמם בבעיה. פישר סיפר בעדותו על הנסיבות ליצירת הקשר בין ההסתדרות הציונית לבין ה.ג'י.. בתחילת 1942 הוא פגש את לובלין ברכבת והעלה בפניו את הרעיון של העברת אנשים לספרד, אותו הגה כבר בשלב מוקדם של המלחמה. לובלין ביקש ממנו שלא לעסוק בכך כי היו כבר אנשי מחתרת שטיפלו בנושא. עד לפגישה זו פישר לא ידע דבר על המחתרת שלובלין דיבר עליה. הוא ביקש מלובלין למסור לו פרטים על המחתרת, כי חשב שכבכיר בהסתדרות הציונית עליו לדעת זאת. לובלין סירב בתחילה לעשות כן. הוא היה סבור, שהפעילות של המחתרת צריכה להתקיים ללא ידיעת ההסתדרות הציונית. הוא נימק זאת בכך, שהמחתרת צריכה לעשות מעשים לא חוקיים, שעדיף שההסתדרות הציונית הרשמית לא תהיה אחראית עליהם.
השתתפותו ב"יד החזקה".
לפי ההסכם בין אברהם פולנסקי ללובלין, המחתרת החדשה (הצבא היהודי לפני שקיבל את שמו) הייתה אמורה לרכז את כל הפעילות המחתרתית ולבטל, למעשה, את המשך פעילותו של ארגון ה"יד החזקה". אברהם גולנדאס הדגיש, שפולנסקי היה מעוניין ש"היד החזקה" ימשיך להתקיים לאחר המלחמה, אולם לובלין התנגד לכך.
לאחר המלחמה.