רכניץ קיבל מינוי לפרופסור בניו יורק, והוא נערך לנסיעה. הוא יוצא עם שש הבנות לטיול בחוף ימה של יפו, והבנות פותחות בתחרות ריצה, שבה תזכה המנצחת בזר אצות. הנערות מוּדעות להיפוך התפקידים שבתחרות זו: "שוב אמרה לאה, הרי מנהגם של היוונים היה שהבחורים רצים ולא הבחורות. אמרה אסנת, מאחר שאותם הבחורים מתו ואנו חיות נעשה אנו את שהבחורים היו עושים". למרבה הפלא ניצחה בתחרות שושנה, אף שלא הייתה עמהן תחילה. "לא לאה ולא רחל ולא אסנת ולא רעיה ולא מירה ולא תמרה ראו אותה רצה, אבל כל אחת ואחת מהן הרגישה בשעת ריצתה שאחת רצה וקודמת אותה ולא ידעו ששושנה אהרליך היא, חברתו של יעקב, שזה ימים ושבועות היא ישנה ואינה עומדת ממטתה".
פרשנות.
מאפייני הנובלה.
ברוך קורצווייל רואה בנובלה כמייצגת את סגנון הכתיבה האפי של עגנון בסיפוריו המאוחרים מסוג "הרופא וגרושתו". קורצווייל רואה כל מילה בסיפור כהכרחית הכרח פנימי וכל משפט הוא חטיבה טבעית ובתוך הפרוזה המילה נותרת רווית סוד סמלי. כך, הדברים העמוקים ביותר בנובלה אינם נאמרים.
לעומת קורצווייל, חוקר הספרות דב סדן מעמיד על נס את מוטיב השבועה בנובלה. לפי סדן אנו עוברים בנובלה ממוטיב השבועה למוטיב השִבעה כאשר רכניץ הולך ומתרחק מן המעגל הראשון (השבועה) ומתקרב לשני (השבעה). בשבועת אמונים עצמה אנו מוצאים:"על שם שהיו שבעה כלומר רכניץ ושש הנערות, ועל שם שהיו מהלכים כאחד בלילות קראו להם בעיר שבעה כוכבי לכת".
נעמי תמיר במאמרה: "שבועת אמונים : ארבעה שהם אחד", רואה בנובלה דרמה מודרנית הפועלת בארבעה מישורי משמעות:
קיימת בנובלה תשתית מקראית המרמזת לשיר השירים ולמגילת אסתר במקביל לדיאלוג עם מוטיבים השאובים מתרבות המערב. כמו כן קיים בה, ככל הנראה, זיק אוטוביוגרפי סמוי לחייו של עגנון עצמו אשר חי בנפרד מאשתו אסתר בארץ ישראל במשך כשנה, בעת שחזר לארץ ישראל.
יעקב רכניץ.
גיבור הסיפור הוא יעקב רכניץ, אך במידה מסוימת זהו אנטי גיבור, עקב חוסר ההחלטיות שלו, הבולטת ביחסיו עם בנות יפו. רכניץ הפך מילד דל אמצעים לחוקר ואינטלקטואל מבוקש בקרב בנות רבות, שש במספר, הוא משופע באפשרויות בחירה חדשות. אך נדמה שאין הוא יודע אם אלו הן אפשרויות אמת או שמא הן בגדר אחיזת עיניים בלבד. הרצון לטעום ממה שהעולם יכול להציע לו, המלווה בספקנות מתמדת, מאיים עליו ומסכן את יכולתו להיאחז בבת זוג כלשהי עד תום, להישבע לה אמונים תחת חופה וקידושין. לא רק שאינו מסוגל להכריע מי מביניהן תהא האחת שלה יינשא, אלא שתוך כדי אי נקיטת פעולה הוא כבר נושא עיניו לעבר גלותו השנייה, מעבר לים, לאמריקה הרחוקה, ונדמה שזו הפעולה הוודאית היחידה שבכוונתו לממש.
רכניץ הוא בוטניקן העוסק בחקר צמחי ים, ובעיקר בחקר אצות. בתחילת הסיפור נותן המספר הסבר מיסטי לבחירתו של רכניץ בתחום זה: "לילה אחד קרא בהומירוס. שמע קול כקול גלי הים. ועדיין לא ראה את הים." לאחר שאירוע זה חזר במשך לילות אחדים, החל רכניץ להתעניין בים. בהמשך הסבר זה מסתייג המספר ואומר: "קרוב לוודאי שאותו מעשה בקריאת הומירוס וכל שמסתעף מזה אינו אלא אגדה, ואף על שאין ראיה לדבר ספיקותיו מועטים מכל הסברות שאפשר להסביר בהן מעשיו של רכניץ, שבחר באותו מקצוע". הסבר רציונלי לבחירתו נותן רכניץ עצמו לקונסול: "מתעסק הייתי בבוטניקה, ומן הבוטניקה באתי להתעסק בצמחי מים, כלומר מן הצמחים העליונים פניתי להתעסק בצמחים התחתונים, ומכאן לצמחי ים". בהמשך אותה שיחה, המתרחשת לאחר ששושנה חזרה לחייו, זוכה יעקב להארה המסבירה לו את מניע פסיכואנליטי לבחירתו: בגן ביתו של הקונסול הייתה בריכה עם גידולי מים, שבה שיחק בילדותו עם שושנה. "עשרים שנה ושנה יצאו מאותו היום שירד פעם ראשונה עם שושנה לבריכה והעלה משם מיני צמחים לחים, וראה זה פלא, כל אותן השנים לא העלה דבר זה על לבו." הסבר רביעי, תועלתי, נותן המספר בהמשך הסיפור: "רחוק מיפו רחוק מארץ ישראל יש בני אדם חוקרי אצות שעושים כמעשי רכניץ ומוקירים את מעשי רכניץ ונותנים יקר וגדולה לרכניץ". נעמי תמיר מוצאת שארבעה הסברים שונים אלה משקפים את ארבעת מישורי המשמעות שבסיפור (שמנינו לעיל).
בצד עיסוקו בחקר אצות הוא מלמד לטינית וגרמנית, ומביא את תרבות יוון ורומי לבני יפו ("אם שמעת מפי נערה ביפו דברים על יון ורומי, על ספפו ומידעא, דע ששמעה מיעקב רכניץ"). זיקתו לתרבות יוון ורומי, שמתבטאת גם בדיבוריו על האלים של תרבות זו, משקפת את חילוניותו, ואת העדפתו את תרבות המערב על פני היהדות. גישתו זו ניכרת גם בתשובתו לשאלתה של שושנה: "מאמין אתה בתחיית המתים? אמר יעקב, ודאי שאיני מאמין בתחיית המתים" ובהערתו: "נפליג למקום שאבות אבותיו של אדם הראשון היו דרים שם", הכופרת בבריאת העולם.
קורצווייל אפיין את רכניץ: "מציאותו של איש זה היא מציאות מדומה. יחסו אל כל בני האדם, בעיקר אל שש הבנות, הוא יחס מדומה. לאיש זה הייתה רק מציאות אחת - עולם הילדות, אבל אי אפשר היה להתגבר על עולם זה, וגם אי אפשר להיפרד ממנו."
לדברי חוקר הספרות אברהם בנד עיצוב דמותו של יעקב רכניץ הושפע מדמותו של זיגמונד פרויד בצעירותו, ובין השאר הוא מציין שאחד ממוריו של פרויד, הרמן נותנגאל , מוזכר בסיפור (עמ' רפ).
שושנה אהרליך.
"שושנה בת יחידה הייתה לאביה ולאמה, וכל מה שהיה חביב על שושנה חביב על הוריה". לאחר שחלתה אמהּ, "שלחו את שושנה לעיר אחרת לפנסיון של בנות".
שושנה מעידה על עצמה: "הכל עושים רצוני חוץ ממני. דומה עלי שאין לי רצון כלל, אלא כל מה שאני עושה, שלא מדעת אני עושה", אך בדומה לסיפורים אחרים של עגנון, גם ב"שבועת אמונים" האישה היא הגורם האקטיבי ולא הגבר.
בשעה גורלית, שעת פגישתם המחודשת של רכניץ ושושנה כאנשים בוגרים על אדמת ארץ ישראל, לא הצליחה שושנה להצית ברכניץ את אש אהבת הנעורים שפעמה בו פעם, אף שהצליחה להוציא ממנו התחייבות לעמוד בשבועת האמונים שנשבעו זה לזה. עם זאת, בתחרות הריצה המתקיימת בסוף הסיפור, שהיא למעשה תחרות על לבו של רכניץ, מנצחת שושנה, אף שכלל לא הוזמנה לתחרות זו.
למחלת השינה של שושנה נותן המספר הסבר ריאליסטי (ביקורה באפריקה), אך דב סדן רואה במחלה זו, הגורמת לשושנה להרבות בשינה, כהפיכתה של שושנה לבת דמותה של היפהפייה הנרדמת.
מיניות.
יעקב רכניץ נמצא בקשרים עם שבע נערות, אך אינו מגיע לקשר אינטימי עם אף אחת מהן. "פעם אחת בלבד נשק רכניץ את תמרה ולא שנה", והוא מלא לבטים האם נהג כשורה. למעשה בדרך כלל אינו נמצא ביחידות עם אף אחת מהן. גרשון שקד מסביר זאת בקשר שהיה בין רכניץ הילד ובין מרת אהרליך, אמהּ של שושנה, שהייתה מעין אם מאומצת לרכניץ. שקד מפרט: "מכיוון שהאם המאומצת נפטרת מעביר הגיבור אל הבת את היחס שהיה שמור עד כה לאם – והבת נעשית לאם, אחות ואהובה כאחד. ... הקשר אל האם התחליפית גורם לכך, שהגיבור איננו מסוגל לכל קשר ארוטי אחר. הוא מרבה בנשים כדי להימנע מיחס מחייב לאחת מהן, שהרי כל קשר של ממש הוא מעין בגידה בקשרי התשתית שיש לו לגיבור אל אמו-אחותו-אהובתו."
מתחים ארוטיים מופיעים בסיפור בהקשרים אחרים. תלמידו של רכניץ, אחיה של רחל היילפרין, קורא בסתר בזמן השיעור את ספרו של מיכאיל ארציבשב, "סנין", שנכללו בו תיאורים נרחבים של יחסי מין מחוץ לנישואים. רכניץ הוזה על נסיעתו בקרונית, שבמהלכה "נכנסו שני בחורים וישב אחד על ברכי חברו. שמע שמספרים זה לזה על אוטו ויינינגר ועל ספרו מין ואופי". גרשון שקד העיר על כך: "האזכור של שני ספרים שעניינם חיי המין של האדם (ולאו דווקא בגילויים הנורמליים ביותר שלהם) אצל מספר בעל השקפות שמרניות בסיסיות בחיי היומיום אינו יכול להיות מקרי. הוא בא לרמז על הקשר הפנימי שבין העיוות המיני-פסיכולוגי, המתבטא בספריהם של ארציבשב וּויינינגר, לבין המצבים הפסיכוסוציאליים שגיבורי הסיפור נתונים בהם."
מקורות השראה.
חשיבותה של העמידה בשבועת אמונים מופיעה באגדת חולדה ובור. אגדה זו נרמזת ב, ורש"י בפירושו מרחיב:
התוספות ממשיכים ומרחיבים:
גרשון שקד ציין שסיפור הגרעין על שבועת אמונים שאוב ממחזהו של ש. אנ-סקי, "הדיבוק". זיוה שמיר הרחיבה בעניין זה:
אגדת "היפהפייה הנרדמת" מוצאת אף היא את מקומה בסיפור, בדמותה של שושנה המרבה לישון, וכאשר יעקב מטייל אתה הוא חושב: "אבל כלום יש דבר בעולם כדי להעסיק בו בת מלכה מנמנמת זו".
מקורות לשוניים:
כבסיפורים נוספים של עגנון, גם בסיפור זה משולבים ביטויים שמקורם בתנ"ך ובתלמוד, ובהם:
הנובלה כסיפור רומנטי.
גרשון שקד מעיר על הנובלה "שבועת אמונים" כי
רקפת זהר בוחנת את הנובלה כסיפור רומנטי, ומציינת:
היא מוסיפה שסיפור העלילה נענה לכאורה לכללי הז'אנר: יש בו ילד בן עניים וילדה בת עשירים המבטיחים זה לזה נאמנות נצח, החיים מפרידים ביניהם אך לאחר שנים הם נפגשים, הוא מגלה שהיא אחת ויחידה, שונה מכל הנשים ונעלה עליהן. "לפי התבנית הרומנטית, זהו הרגע שעל הגבר לצאת לקרב אחרון על לבה של אהובתו, להכניע את הדרקון (האב) השומר עליה, ולהתאחד איתה כמובטח. אלא שיעקוב מבושש לצאת לקרב. הוא חסר ביטחון ונטול להט. שושנה היא שמחלצת ממנו הודאה כי הוא זוכר את שבועתו, היא זאת שמכריזה שצריך לממש את השבועה ויעקוב רק נענה, כבעל כורחו."
הנובלה כמשל.
פרשנים אחדים אינם מקבלים את הנובלה כפשוטה, ומייחסים לה רובד פנימי סמוי, שהסיפור הגלוי רומז אליו.