הסימונים וצבע הפרווה משתנים אצל תת-המינים כדלהלן:
אילנד הכף (דרומי) צבעו הוא צהבהב\כתמתם בהיר או אפרפר, ללא פסים על גוף וכתמים שחורים על הרגליים הקדמיות.
אילנד ליווינגסטון (זמביאני) צבעו הוא חום בהיר אולם יש לו עד 7 פסים לבנים. גם לו אין כתמים שחורים על הרגליים.
אילנד פטרסון (מזרחי) בעל צבע פרווה כתום אדמוני-חום בהיר, עם 12-8 פסים צרים על הגוף. יש לו כתמים שחורים על הרגליים ושני חצאי פסים לבנים מעל העיניים.
צאצאים מרבייה בין אילנד הכף לאילנד ליווינגסטון יהיו עם פרווה צהבהבה אפרפרה ויהיה להם 5-1 פסים; מרבייה בין אילנד הכף לאילנד פטרסון יתאפיינו בפרווה אדמונית, ואילו הפסים שלהם ייעדרו; ומרבייה בין אילנד ליווינגסטון לאילנד פטרסון הם יהיו אדמדמים או כתמתמים בהירים עם מספר פסים שנע בין 6 ל-12.
פיזיולוגיה ומידות גוף.
גופו של האילנד ארוך ורחב, צווארו קצר ועבה, וראשו ארוך וקטן יחסית. אוזניו ארוכות וצרות למדי, שלא כמו מיני הקודו; פיו צר ומחודד, עיניו ואפו גדולים, וצבעם שחור-כחלחל. זנבו ארוך, ורגליו דקות יחסית לגופו, אך בהשוואה לאנטילופות אחרות הן די עבות. פרסותיו גדולות ורחבות בצבע אפור או שחור.
לאילנד המצוי דו-צורתיות זוויגית מובהקת במגוון דברים: הזכרים גדולים, ארוכים וכבדים ביותר מ-30% מהנקבות; קרניי הזכרים עבות וקצרות יותר משל הנקבות; צבע הפרווה של הזכרים כהה ביותר בגיל מבוגר בניגוד מוחלט לנקבות; לזכרים "שטיח" של שיער סבוך על המצח, ולנקבות הוא נעדר; כפלי העור של הזכר גדולים וכהים יותר משל הנקבות; הפסים וסימוני הפנים דהויים יותר אצל הזכרים או נעדרים לחלוטין.
מידות הגוף של האילנד המצוי:
תפוצה ובית גידול.
האילנד המצוי נפוץ בדרום, מרכז, ומזרח אפריקה. תפוצתו מתחילה במרבית חלקי דרום אפריקה (מלבד האזור המערבי המדברי), סווזילנד (נכחד והוחזר), לסוטו, מוזמביק, זימבבואה (נכחד והוחזר), בוצוואנה, צפון ודרום מזרח נמיביה (כולל רצועת קפריבי), מרכז, מזרח, ודרום אנגולה (לא ברור האם עדיין קיים שם), זמביה, מלאווי, דרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מרבית טנזניה, מזרח רואנדה ובורונדי (נכחד), דרום קניה, ודרום אוגנדה; אוכלוסייה קטנה מבודדת מצויה במרכז אוגנדה, ואוכלוסייה נוספת משתרעת על צפון קניה ואוגנדה, דרום מזרח דרום סודאן, ומערב אתיופיה. התפוצה מחולקת בין תת-המינים כדלהלן:
אילנד הכף מאכלס את דרום אפריקה, סווזילנד, לסוטו, דרום בוצוואנה, ואזורים קטנים יחסית במזרח נמיביה, ודרום מערב זימבבואה.
אילנד זמביאני מאכלס את צפון בוצוואנה, צפון מזרח נמיביה, מרבית זימבבואה, מוזביק, מלאווי, זמביה, דרום מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ומרכז אנגולה.
אילנד מזרחי מאכלס את טנזניה, דרום וצפון קניה, רואנדה, בורונדי, חלקים קטנים בצפון, מרכז, ודרום אוגנדה, דרום מערב אתיופיה ומזרח דרום סודאן.
בית גידולו של האילנד המצוי מגוון למדי בשל אזורי אקלים טרופיים, סוב-טרופיים וים-תיכוני לאורך רמת אפריקה המזרחית והדרומית, הכוללים סוואנות צחיחות עם פסיפס של שיחים ועצים בטנזניה, קניה, זמביה, זימבבואה ומלאווי; סוואנות חורש גשומות בקונגו, רואנדה, ומוזמביק; סוואנות שיחים דוקרניות באנגולה, צפון בוצוואנה ונמיביה; ערבות מדבריות במזרח בוצוואנה וצפונה של דרום אפריקה; וכרי דשא הרריים בגבהים של 4,600-300 מטר מעל פני הים בסווזילנד, לסוטו, מזרח ומרכז דרום אפריקה, טנזניה ועוד. הם נמנעים בדרך כלל מיערות טרופיים, סוואנות פתוחות ואזורים מדבריים לגמרי, אך למרות זאת מצויים באופן נרחב בסוואנות הסרנגטי ובמדבר קלהרי שלמעשה אינו "מדבר אמיתי". הם נפוצים גם בקרבת ביצות, אגמים וימות כדוגמת ביצות מקריקרי, אוקבנגו, בנגוואולו, ימת ויקטוריה, מורו, טנגניקה, מלאווי, נקורו, טורקאנה, ונהרות הנילוס הלבן, זמבזי, אורנג, קובנגו, לובוה, לונגוה, לימפופו ועוד.
הטמפרטורות באזורי תפוצתו נעות בין 10 ל-30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת בהם היא 3,000-100 מילימטר לשנה.
אקולוגיה.
התנהגות ופעילות.
האילנד המצוי פעיל הן ביום והן בלילה, אך מרכז את שעות הפעילות לערב, הלילה והבוקר שאז מזג האוויר נעים יותר. בשעות החמות של היום הם נחים באזורים מוצלים, ובזמנים שבהם קר הם נחים תחת השמש. האילנדים המצויים חיים בדרך כלל בקבוצות של 70-15 פרטים, המתחלקים לעדרי נקבות ועגלים, ועדרי זכרים מתבגרים. אמהות וצאצאיהן חיים בעדרים גדולים יותר מאשר זכרים מתבגרים, בעוד שזכרים מבוגרים ודומיננטיים נוטים לחיות רוב הזמן בגפם. לעיתים מצרפים לעדרי הנקבות מספר זכרים בוגרים. בעונות הנדידה והגשמים האילנדים מתקבצים לעדרים ענקיים של 1,000-400 פרטים, בניגוד לפרסתנים אחרים שבתקופות של שפע מזון מתחלקים לקבוצות קטנות. מבנה העדרים הוא די גמיש, כאשר אילנדים רבים עשויים להחליף קבוצה מדי פעם, ואחרים ישוטטו חלק מהיום בגפם. בתוך העדרים קיימת היררכיה נוקשה, הקובעת את הגישה לנקבות אצל הזכרים או לאזורי ההאכלה אצל הנקבות. באזורים רבים האילנדים רועים יחד עם עדרי זברה, גנו כחול, צבי תומסון, אנטילופה סוסית קצרת קרן, דלגן, דאמאליסק הסהר, בובאל הכף, ראם הצבי, אימפלה ועוד.
תחומי המחייה של האילנדים משתנים מאוד ביחס למין ולעונה. בעונה היבשה, הזכרים נמצאים באזור של 11.7 קמ"ר ובעונת הגשמים עד 41.1 קמ"ר. לעומת זאת תחומי המחייה של הנקבות גדולים הרבה יותר: 26.1 קמ"ר בעונה היבשה, ועד 222 קמ"ר בעונת הגשמים. הם אינם מצויים במקומות שבהם כמות המשקעים נמוכה מ-100 מילימטר, ומסיבה זאת נעדרים ממערב דרום אפריקה, נמיביה, והאגן המערבי של מדבר קלהארי. בעונת הגשמים הם מעדיפים מישורי עשב, ובעונה היבשה אזורים סבוכים ועשירים בשיחים ועצים כדוגמת שיטה, הדסאים, סבוננאים, אברשאים, חלמיתיים, אוגים ואשחריים - שחלקם משמשים להם גם למאכל.
תזונה.
התזונה של האילנד המצוי מבוססת בעיקר על עשבי תיבול, עלים, ופירות (ממשפחות גנציינאים ומלפיגאים), וכן עשבים, דגניים, זרעים, צמחים חד פסיגיים ודו-פסיגיים, ושורשים ופקעות, שאליהם הוא מגיע על ידי חפירה בקרקע עם קרניו. הוא גם יכול להשתמש בקרניו על מנת לשבור ענפים לאכילה. האילנדים משנים את הרגלי האכילה בהתאם לעונות, כך שבחורף יאכלו בעיקר דשא טרי, ובקיץ ישרדו גם על ידי אכילת עשבים גסים ויבשים באיכות נמוכה. את מרבית המים הנדרשים להם הם מקבלים מהצמחים, אך ישתו כאשר יהיה להם מקור מים זמין. יש להם יכולת לחסוך במים על ידי העלאת הטמפרטורה של גופם במהלך היום - מה שמקטין את הצורך בלהזיע, והחום שמצטבר ייפלט מהגוף בלילה הקריר. הם מותאמים במיוחד לאזורים צחיחים בחלקים רבים של אפריקה, בשל צריכת המים הנמוכה שלהם כל עוד הם ניזונים מכמות מספקת של צמחייה עשירה בלחות. מסיבה זאת הם לרוב אוכלים בשעות הלילה שאז הצמחייה ספגה לחות רבה מהאוויר.
תקשורת והתמודדות עם טורפים.
האילנד מתקשר באמצעות קולות, ריח ותנודות גוף. זכרים מבוגרים דומיננטיים משמיעים קול "קליק" מהרגל, שהחוקרים מסופקים האם הוא נגרם על ידי הפרסות, הפרקים, או הגידים ברגליים הקדמיות, בשל התמיכה שלהם במשקלו הרב של האילנד. ה"קליקים" נשמעים עד למרחק של קילומטר וחצי, ומשמשים להכרזת דומיננטיות; כאשר זכרים צעירים שומעים את קול הנקישה הם מתרחקים מהאזור, וכך חוסכים לעצמם עימות עם הזכר המבוגר. במקרה והאילנדים יבחינו בטורפים, הם יתנו קול הדומה לנביחה, וינסו למשוך את תשומת לב העדר על ידי ריצה הלוך ושוב. הטורפים העיקרים של האילנדים הבוגרים הם אריות וצבועים מנומרים, בעוד שברדלסים וזאבים טלואים יטרפו עגלים. האילנד המצוי הוא האנטילופה האיטית ביותר - מהירות ריצתו היא כ-40 ק"מ לשעה. עם זאת הוא יכול לרוץ במהירות של 22 קמ"ש ללא הגבלה של זמן. למרות מבנה גופו הגדול והכבד, הוא מסוגל לקפוץ לגבהים של 2.5-1.5 מטר ממצב עמידה, וצעירים עד 3 מטר. על מנת לחפות על מהירותו האיטית הוא מגן על עצמו בעזרת קרניו החזקות, כאשר הנקבות הן אלו שמשתמשות בעיקר בקרניהן כדי להגן על העגלים.
רבייה ומחזור חיים.
עונת הרבייה והלידה יכולות להתרחש לאורך כל השנה, אך בדרך כלל עונת הרבייה היא בתקופת הגשמים, וכתוצאה מכך יש שיא של לידות תשעה חודשים לאחר מכן בסוף העונה היבשה. במהלך עונת הרבייה ישנה היררכיה ברורה בין הזכרים הקובעת את הגישה לנקבות. על פי רוב הקרבות יהיו בין זכרים עם יחסי כוח שווים. הלחימה ביניהם מתחילה עם נגיעה בקרניים, ועוברת לדחיפות בכל הכוח ולעיתים גם ניסיון לסובב את צוואר היריב כדי להתישו. הזכרים המבוגרים והחזקים מתרבים עם נקבות רבות, ביחס של זכר אחד ל-12 נקבות. הזכר שומר על קשר הדוק עם הנקבות לעיתים קרובות, עד תום עונת הרבייה.
ההריון נמשך כתשעה חודשים (279-271 ימים) לאחריהם נולד עגל אחד בלבד; בעת הלידה משקל הזכר 35-28 ק"ג, ומשקל הנקבה 31-23 ק"ג. בשעות הראשונות העגל שוכב מוסתר בצמחייה, ונשאר שם בין יממה למספר שבועות. בעונת ההמלטות הנקבות מקימות מעין "פעוטון", וכל אחת מביאה לשם את הצאצא שלה. מספר נקבות אחראיות על ה"פעוטון", והם מגינות על כל העגלים מטורפים. כל אם מגיעה מספר פעמים ביום כדי להניק, אך העגלים אינם מצטרפים איתם והם נשארים תמיד ב"פעוטון". במהלך תקופה זאת העגלים גדלים במהירות הודות לחלב המזין של האם. כיון שהם נמצאים כל הזמן בחברת עגלים נוספים, הם מתיידדים אחד עם השני, ולעיתים הקשרים ביניהם חזקים יותר מאשר עם אימותיהם. לאחר שישה חודשים העגלים נגמלים, אך נשארים לפחות כשנתיים ב"פעוטון", ומצרפים לאחר מכן לעדרי זכרים צעירים\נקבות. הנקבות מגיעות לבגרות בסביבות 15 חודשים עד 3 שנים; והזכרים 5-4 שנים.