דינוזאור זה השתייך למשפחת הצלופיזיים והיה קרוב של הצלופיזיס, מראשוני הדינוזאורים. משיירי העצמות שהתאבנו - לרוב עצמות גפיים, מעט חוליות ואגן הירכיים וחתיכות לא שלמות של הגולגולת, נלמד שהגיע לאורך מטר, היה בעל זנב באורך חצי מטר ומשקלו הגיע ל-4 עד 7 ק"ג. יצור זה היה דו-רגלי אוכל בשר או צייד חרקים עם שיניים חרוטיות דקות.
עצמותיו נראו כ"עצמות מוצקות" לדעת מדענים רבים, אך ב-2005 התברר שמרבית המפרקים היו "עצמות חלולות", בדומה לקרוביו הצלופיזיס והפרוקומפסוגנתוס.
ג'מייקני
בית המשפט האירופי לפיקוח כלכלי
סויוז 10
סויוז 10 (ברוסית: Союз 10) הייתה משימה מאוישת של ברית המועצות בשנת 1971 אל תחנת החלל הראשונה סאליוט 1.
העגינה עם סאליוט 1 לא הצליחה ועל כן לאחר מספר ניסיונות כושלים המשימה בוטלה, והצוות חזר לכדור הארץ לאחר פחות מיום.
המשימה בקצרה.
סויוז 10 שוגרה ב־23 באפריל 1971 מקוסמודרום בייקונור. אף על פי שהחללית המשופרת שלהם סויוז 7K-OKS, בעלת מנגנון העגינה החדש, הצליחה להביא את הצוות לתחנת החלל, הם לא הצליחו לעגון איתה באופן מוצלח ולהיכנס אליה. למרות שבאופן פיסי החללית עגנה עם סאליוט לא היה ניתן לעבור באופן בטוח אל התחנה.
נראה כי הפתח בתוך חללית הסויוז היה תקוע. דבר שמשמעותו הייתה שהניתוק מהתחנה היה קשה מאוד כאשר המשימה בוטלה. בעיה אחרונה הופיעה בשלבי החזרה כאשר קפסולת החזרה התמלאה באדים רעילים, דבר שהביא להתעלפותו של ניקוליי רוקאבישניקוב.
לבסוף כל הצוות חולץ בשלום, ללא פגיעות משמעותיות.
הצוות.
צוות רזרבי.
צוות זה טס מאוחר יותר בסויוז 11.
מעורבות ממשלתית
התערבות פיזיקלית
הבגינאז'ים הפלמיים
בגינאז'ים (בצרפתית: Béguinage, בהולנדית: Begijnhof) הם אוסף של מבנים קטנים המשמשים את הבגיניות. הללו נוסדו במאה ה-13 בארצות השפלה על ידי נשים שביקשו לעבוד את אלוהים, בלי לפרוש מן העולם.
תיאור.
הבגינאז'ים כוללים חצר פנימית המוקפת בדירות קטנות. פעמים רבות הם היו מוקפים גם בחומה בעלת שער אחד או שניים, המבודדת את המבנים מהעיר. בגיניות עניות וזקנות היו ממומנות על ידי תורמים.
הבגינאז'ים הראשונים הוקמו במאה ה-12, באזור שהפך מאוחר יותר לחלק הדובר צרפתית של בלגיה. הבגינאז'ים נמצאים באזור המקביל פחות או יותר לצפון וצפון-מזרח צרפת, בלגיה, הולנד ומערב וצפון-מערב של גרמניה של ימינו.
הבגינאז'ים היו תנועה דתית של נשים, שהצלחתן, על פי ההיסטוריון הבלגי אנרי פירן, נבעה כתוצאה ממחסור בגברים באותה תקופה, כתוצאה מאלימות ומלחמות, שגבו את חייהם של גברים רבים והותירו נשים בודדות רבות. כאמצעי הגנה, נשים אלה התאחדו והישגו את עזרתם ותמיכתם של נדיבים עשירים.
זכריא מוחי א-דין
זכריא מוחי א-דין (בערבית: زكريا محيى الدين; 7 במאי 1918 - 15 במאי 2012) היה איש צבא ומדינאי מצרי בזמן שלטונו של גמאל עבד אל נאצר כנשיא מצרים. היה ראש המודיעין הכללי של מצרים הראשון ב-1954 ובשנות ה-60 שימש, בין היתר, פעמיים כסגן נשיא מצרים ובמשך כשנה כראש ממשלת מצרים.
תולדות חייו.
נולד בכפר שוכר (كفر شكر ), שבמחוז אל-קליוביה, 60 קילומטר מצפון לקהיר. ב-1936 החל ללמוד באקדמיה הצבאית המצרית ונמנה שם על מחזורם של גמאל עבד אל נאצר ושל אנואר סאדאת שסיים את לימודיו באקדמיה ב-1938. מוחי א-דין נטל חלק במלחמת העצמאות כקצין בחיל המשלוח המצרי. הוא היה מכותר יחד עם נאצר בכיס פלוג'ה ועוטר על לחימתו בזכות פעולה בה הצליח לחצות עם יחידתו את הכיתור הישראלי בין הכיס ובין רצועת עזה. לאחר המלחמה שימש כמדריך באקדמיה הצבאית ומאוחר יותר כמרצה במכללה לפיקוד ומטה. ערב מהפכת הקצינים החופשיים הצטרף מוחי א-דין לקבוצת הקצינים החופשיים שיזמה וביצעה את המהפכה. הוא נחשב כמי שהיה מבין מתכנני פרטי תוכניות ההשתלטות על מרכזי הכוח של שלטון המלך פארוק בפרוץ המהפכה, ב-23 ביולי. בין מנהיגי המהפכה היה גם בן דודו, ח'אלד מוחי א-דין, שבשנים שלאחר מכן ייצג את האגף השמאלי בחוגי השלטון המצרי, בעוד שמוחי א-דין נחשב באופן מסורתי כמייצג האגף הימני.
ב-1953 התמנה כשר הפנים וב-1954 שימש במקביל גם כראש המודיעין הכללי (עד 1957). ב-1958, עם כינון האיחוד בין מצרים וסוריה, מונה לשר הפנים של הרפובליקה הערבית המאוחדת. ב-1961, עם פירוק הרע"ם, התמנה מחדש לשר הפנים ובמקביל, נבחר על ידי נאצר לכהונת סגן נשיא. ב-3 באוקטובר 1965 מונה לראש הממשלה, במקביל לכהונתו כסגן נשיא. קודמו בתפקיד ראש הממשלה היה יריבו הפוליטי הבולט, עלי סברי. לאחר פחות משנה, ב-10 בספטמבר 1966, התפטר מוחי א-דין מראשות הממשלה לאחר חילוקי דעות עם נאצר בקשר עם המדיניות הכלכלית הנדרשת במצרים וייתכן כי גם בעניין רמת המעורבות במלחמת האזרחים בתימן.
מוחי א-דין המשיך לכהן כסגן הנשיא וב-11 ביוני 1967, מיד לאחר המפלה המצרית במלחמת ששת הימים, נאם נאצר והודיע על התפטרותו ועל מינויו של מוחי א-דין כנשיא. אולם, בלחץ המוני מצרים שיצאו לרחובות בהפגנות כנגד ההתפטרות ויחד עם סירובו של מוחי א-דין לקחת על עצמו את התפקיד, חזר בו למחרת נאצר מההתפטרות. ב-20 במרץ 1968 הדיח נאצר את מוחי א-דין ממשרתו כסגן נשיא. בסוף שנות ה-60 היה נטוש מאבק פנימי ב"איחוד הלאומי", מפלגת השלטון במצרים באותה עת, בין האגף הימני בראשות מוחי א-דין ובין האגף השמאלי בראשות עלי סברי. מינויו של אנואר סאדאת ב-1969 לסגן נשיא של נאצר היווה פשרה בין שני הפלגים במפלגת השלטון. לאחר החלפתו כסגן נשיא, לא מילא מוחי א-דין תפקיד רשמי בצמרת השלטון אך נחשב אחד המועמדים לרשת את נאצר לאחר מותו ב-1970. לאחר מינוי סאדאת כנשיא מצרים, תמך בו מוחי א-דין, אך בהמשך הדרך נפרדו דרכי השניים. מוחי א-דין התנגד ליוזמת השלום של סאדאת שהובילה להסכם השלום בין ישראל למצרים.. בשנות ה-70 פרש מוחי א-דין מהחיים הפוליטיים ושב לכפר הולדתו. הוא סירב להתראיין ולא כתב את זכרונותיו. הוא נפטר ב-2012, בן 94, ובהלווייתו נכחו בכירי המשטר במצרים כולל מוחמד חוסיין טנטאווי וסאמי ענאן.
מוחי א-דין נחשב כמי שהתנגד ל"סוציאליזם הערבי" ולקשרים החזקים של מצרים עם ברית המועצות, אך הוא נכשל בניסיונו להטות את מדיניות נאצר בכיוון זה. בשנות כהונתו כשר הפנים צבר מוחי א-דין כוח רב בהיותו הממונה על שרותי ביטחון הפנים. גם במחצית השנייה של שנות ה-60, בהן מילא את תפקידי ראש הממשלה וסגן הנשיא, שמר על קשריו במערכת ביטחון הפנים ומנע כניסת תומכי יריביו הפוליטיים לעמדות מפתח בשירותים אלו. זיהויו עם שירותי ביטחון הפנים, שנהגו בפעמים רבות ביד קשה, יצר לו בציבור המצרי תדמית שלילית. חלק מהפרשנים הזרים טענו כי נאצר בחר בנאום ההתפטרות שלו למנות את מוחי א-דין כיורשו כדי לחזק את ההתנגדות העממית למינוי על רקע איבת ההמונים למוחי א-דין.
לירי (נהר)
נהר הלירי (באיטלקית: Liri) הוא אחד הנהרות המרכזיים באיטליה. אורכו כ-120 ק"מ, מקורו בהר קמיצ'ולה הנמצא בהרי האפנינים ליד אברוצו וסופו בים הטירני, כולם במרכז איטליה.
במהלך הזרימה של הנהר נוצר מפל בקרבת העיר סורה, מפל לירי. המפל מגיע לאי קטן הנקרא Isola del Liri. המפל מתפצל לשני ענפים כשהגבוה מהשניים מגיע לגובה של 28 מטרים. זהו אחד המפלים הגבוהים באירופה.
סכר הלירי ידוע גם בשם "לירי גליאנו" עקב העובדה שהוא מקבל את מימיו לאגם ההיקוות משני נהרות: הלירי והגרי, הידוע גם כרפידו. אגן ההיקוות עולה בשטחו על 5,000 קמ"ר.
הנהר מוזכר במספר פיוטים ושירים, למשל ביצירותיהם של הורציוס וסיליוס, שמתארים אותו כנהר שקט, ובמקרה אחר תואר בידי התייר ג'ון אוסטייס כנהר רחב הזורם ויורד לאיטו לים הטירני.
שש כנפיים לאחד
שש כנפיים לאחד הוא רומן מאת הסופר הישראלי חנוך ברטוב.
ברטוב ואשתו התגוררו לאחר מלחמת העצמאות במושבה הגרמנית בירושלים. לידו שוכנו בבתים נטושים פליטי השואה מארצות שונות באירופה ועולים חדשים מארצות המזרח. כור ההיתוך הזה של אנשים שהגיעו לאחר תלאות רבות לשכונה ובקשו סוף סוף להקים להם מגורי קבע בתנאים קשים של חוסר עבודה, קשיי שפה והתעלמות המוסדות ממצוקותיהם, גרם למתחים בשכונה אבל גם ליכד לבסוף את כולם לצאת למאבק משותף מוצלח עבור משפחה אחת.
הרומן יצא לאור בשנת 1954 בספריית פועלים וזכה להצלחה רבה. הוא היה הראשון שהעמיד במרכזו את העולים החדשים ניצולי השואה, ותיאר את קשיי חייהם והתאקלמותם במדינת ישראל שזה עתה סיימה את מלחמת העצמאות שלה העקובה מדם.
גיבורי הרומן העיקריים הם:
כאן מתגייסת כל השכונה, ובראשה קלינגר ורקפת, והם פותחים בצעדת הפגנה לעבר עיריית ירושלים. לאחר שההפגנה מפוזרת והשניים נעצרים, מגיעה הבשורה שהבקשה לקונדיטוריה אושרה. בני הזוג גליק קוראים לבתם "רקפת".
שם הרומן לקוח מספר : "שש כנפיים שש כנפיים לאחד. בשתיים יכסה פניו ובשתיים יכסה רגליו ובשתיים יעופף". הפסוק נאמר כאלגוריה על מנשה: הוא אינו רוצה שהמציאות תכסה את עיניו ולא תשאיר מקום להזיה או לדמיון, הוא לא רוצה להיות מחובר ברגליו רק לאדמה אלא שואף גם לעוף, כי הרי יש לו שש כנפיים.
ב-1958 המחיז ברטוב את הרומן, וההצגה עלתה בתיאטרון הבימה עם שמואל רודנסקי בתפקיד קלינגר ועדה טל בתפקיד רקפת.
המיליון השביעי - הישראלים והשואה
מוסטפא פאשה אל-ח'ליל
מוסטפא פאשה אל-ח'ליל היה ראש העירייה הרביעי של חיפה, הוא כיהן בתפקיד בין השנים 1903-1885.