בשנת 1950 הוקם בית הספר לשפות במקסיקו ומשם הדרך לדרום אמריקה הייתה קצרה מאוד. בשנות השמונים הוקמו מרכזים בטוקיו ביפן ובמקומות נוספים באסיה. בנובמבר 1988 רכשה חברת מקסוול את מניות חברת מקמילן, שניהלה את ברליץ. ברליץ נרכשה על ידי חברת "פוקוטקה", הידועה כחברת "בנסי". חברה יפנית מובילה לקורסים בהתכתבות ולחומרי לימוד חינוכיים. ב-2001 חזרה בנסי לנהל את ברליץ והחברה הפכה חברה פרטית. תחת ניהולה של "בנסי" כיום, הפכה ברליץ למרכז שפות שכולל גם הוצאה לאור, תרגום והדרכה. כיום מונה חברת ברליץ למעלה מ-530 מרכזים בכל רחבי העולם.
ברליץ בישראל.
בישראל פועלים כיום 6 מרכזים של חברת ברליץ, ביניהם מרכזים וירטואליים ומרכזים שכוללים כיתות לימוד אנגלית. במרכזי ברליץ ניתן לבחור מגוון רחב של לימודי שפות, ביניהן: אנגלית, צרפתית, ערבית, רוסית, איטלקית, גרמנית, סינית ועוד. בנוסף, מפעילה ברליץ תוכניות ללימוד אנגלית עסקית, תוכנית לימוד שפות אישי ועוד.
ברליץ ישראל
הקלות הבלתי נסבלת של הקיום
ואצלאב האוול
אליפות אירופה בכדורסל נשים
אליפות אירופה בכדורסל הנקראת גם יורובאסקט היא טורניר הכדורסל הראשי לאומות ביבשת אירופה. האליפות המאורגנת על ידי פיב"א נערכה לראשונה ב-1938 ברומא שבאיטליה, ושבה להתקיים רק בשנת 1950, לאחר מלחמת העולם השנייה.
הטורניר התקיים אחת לשנתיים, בכל שנה זוגית עד לשנים 1980-1981 בהן נערך טורניר בשנתיים רצופות, ומאז נערך אחת לשנתיים בכל שנה אי-זוגית.
ישראל אירחה את הטורניר ב-1991 בתל אביב וצפויה לארח שוב חלק מהטורניר ב-2023 יחד עם סלובניה.
ערי בירה וקברים של ממלכת קוגוריו העתיקה
ערי בירה וקברים של ממלכת קוֹגוּרְיוֹ העתיקה (בסינית: 高句丽王城、王陵及贵族墓葬) הם אתר מורשת עולמית של אונסק"ו המרכז כמה אתרים סביב ובתוך העיר גִ'י'אָן במחוז ג'ילין ואתר נוסף בנפת חְווָאנְזֶ'ן במחוז ליאונינג בצפון מזרח הרפובליקה העממית של סין. האתר כולל את השרידים הארכאולוגיים של שלוש ערים: העיר ההררית ווּנוּ, העיר ההררית וָאנְדוּ והעיר גְווֹנֵיי, וארבעים קברים של מלכים ואצילים מממלכת קוגוריו.
היסטוריה.
על פי הכרוניקות סאמגוק סאגי וסאמגוק יוסה הוקמה ממלכת קוגוריו בשנת 37 לפני הספירה על ידי נסיך בשם ג'ומונג מממלכת בּוּיֵה-אוֹ (בשטח מנצ'וריה של ימינו), שנמלט לאחר מאבקי כוח עם נסיכים אחרים בחצר הממלכה אל האזור שכיום הוא באזור הגבול בין סין לקוריאה הצפונית. את בירתו הקים ג'ומונג על הר ווּנוּ המשקיף על עמק הנהר חוּן (כיום במחוז ליאונינג). קוגוריו התפתחה מברית של שבטים שונים מהקבוצה האתנית של הימאק והרחיבה במהירות את בסיס הכוח שלה מאגן הניקוז של עמק חוּן.
בשנת 3 לפני הספירה החליט המלך יורי (שלט 19 לפנה"ס – 18 לספירה), בנו של ג'ומונג, להעביר את בירתו מזרחה אל עמק הנהר יאלו ולחלקה לשניים. העיר גְווֹנֵיי, על הגדה הצפונית של הנהר, והמצודה ההררית על הר וָאנְדוּ, כ-2.5 קילומטרים צפונית לגְווֹנֵיי. הממלכה התפשטה צפונה ודרומה והשתלטה על חלקים של מנצ'וריה וצפון קוריאה. ב-242 תקפה קוגוריו את החלק המערבי של חצי האי ליאודונג שהיה שייך לשושלת ויי (265-220), אחת משלוש הממלכות. בהתקפה הנגדית של צבא שושלת ויי נכבשו וָאנְדוּ וגְווֹנֵיי ונהרסו, והמלך דונגצ'ון (שלט 248-227) נמלט מזרחה.
לאחר שצבא שושלת ויי פינה את האזור נבנתה הבירה מחדש וממלכת קוגוריו שבה למדיניות ההתפשטות. בשנת 313 הצליח המלך מיצ'ון (שלט 331-300) להשתלט על לֶלָאנְג, שהיה האזור האחרון בשליטה סינית בחצי האי קוריאה, וקוגוריו שלטה על כל החלק הצפוני של חצי האי. התפשטות הממלכה נעצרה זמנית כאשר היא הותקפה על ידי שבט מוּז'ונְג, מהשְׂייֵנְבֵּיי (鲜卑). השיינביי היו קבוצת נוודים במקור ממנצ'וריה, שהשתלטו תחילה על מונגוליה ואזורי הספר עם סין, ואחר כך כבשו חלקים מסין והקימו ממלכות בצפונה. ב-341 כבשו השיינביי את בירת ממלכת קוגוריו, והעיר נהרסה בפעם השנייה בתולדותיה. בשנת 371 נחלה הממלכה תבוסה במלחמה בממלכת פקצ'ה, אחת משלוש הממלכות של קוריאה. למרות מפלות אלו הממלכה התאוששה והגיעה לשיאה בתקופת שלטונו של גוואנגטו (שלט 413-391), המכונה "הגדול", כשהיא השתלטה על כשלושה רבעים משטח חצי קוריאה, על דרום מנצ'וריה, ועל צפון מזרח סין. בנו, המלך ג'אנגסו (שלט 490-413) הורה לספר על מעלליו של גוואנגטו באסטלה בגובה 7 מטרים שנתגלתה ב-1875.
ב-427 העביר ג'אנגסו את הבירה מוָאנְדוּ וגְווֹנֵיי דרומה לפיונגיאנג, מעשה שהעיד על היריבות הגוברת עם הממלכות האחרות בקוריאה, אם כי וָאנְדוּ וגְווֹנֵיי שמרו על חשיבותן בממלכה כ"עיר בירה תומכת". פיונגיאנג נשארה עיר הבירה של הממלכה עד סופה. ג'אנגסו המשיך בהרחבת הממלכה שהגיעה בתקופתו לשיא התפשטותה. בשנים שבאו אחר-כך החלה הממלכה להתדרדר, ובשנת 668 כבש הצבא המשותף לשושלת טאנג ולממלכת שילה, אחת משלוש הממלכות של קוריאה את פיונגיאנג, ובכך בא הקץ לממלכת קוגוריו.
אתר המורשת העולמית.
אתר המורשת העולמית "ערי בירה וקברים של ממלכת קוֹגוּרְיוֹ העתיקה" כולל את השרידים הארכאולוגיים של שלוש ערים וארבעים קברים של מלכים ואצילים מממלכת קוגוריו. האתר מתפרס על חמישה אתרים בשטח כולל של 41.64 קמ"ר המוקפים שטח חיץ (שבו חלים כללי בנייה מחמירים) של 141.4 קמ"ר. האתרים העיקריים הם:
העיר ההררית ווּנוּ.
אתר המורשת העולמית העיר ההררית ווּנוּ () משתרע על פסגת הר ווּנוּ (五女山, פין-יין Wǔ Nǚ Shān, מילולית "הר חמש הנשים") בנפה האוטונומית חְווָאנְזֶ'ן (桓仁, פין-יין Huánrén) שבמחוז ליאונינג. העיר הייתה בירת ממלכת קוגוריו בין שנת 37 לפנה"ס ושנת 3 לפנה"ס. אתר המורשת מקיף שטח בן 2.76 קמ"ר על פסגת ההר, ובנוסף אזור חיץ המקיף אותו בגודל 56 קמ"ר. הר ווּנוּ הוא שריד לרכס צָ'אנְגְבָּאי שבצפון מזרח סין. למרגלותיו, מדרום מזרח, זורם הנהר חון (כיום מאגר חְווָאנְזֶ'ן בשל סכר חְווָאנְזֶ'ן הסוכר את הנהר למרגלות ההר) בדרכו לנהר יאלו. להר יש חשיבות גאוגרפית בהיותו מצוי על הדרך הראשית בין כמה ערים גדולות. הר ווּנוּ הוא הר שולחן, אם כי רק חלק מפסגתו שטוחה ובמרכזה מתנשאים הצוקים של "הפסגה הראשית", 841 מטרים מעל פני הים. אורך הפסגה 1,500 מטרים מצפון לדרום ורוחבה נע בין 300 ל-500 מטרים. החלק הדרומי של הפסגה גבוה מחלקה הצפוני. חלק זה שטוח, גובהו 800 מעל פני הים, אורכו 600 מטרים מדרום לצפון ורוחבו נע בין 130 ל-200 מטרים ממזרח למערב. מרבית השרידים הארכאולוגיים מרוכזים בחלק זה. חלק זה הוקף בחומה שחלקים ממנה, בייחוד החלק המזרחי באורך 1,500, נשמרו. הגובה החיצוני של החומות נע ביו 3 ל-6 מטרים, עובי החומות בבסיסן נע בין 4 ל-5 מטרים ובחלקן העליון בין 2 ל-3.5 מטרים. בחומה היו שלושה שערים.
האתר לא נחפר במלואו. האתרים העיקריים שנחשפו בעיר עד כה הם
העיר גְווֹנֵיי.
העיר גְווֹנֵיי (國內, פין-יין Guónèi) קבורה בחלקה מתחת לעיר המודרנית ג'י'אן במחוז ג'ילין. אתר המורשת משתרע על שטח 590 דונם. הנהר יאלו זורם מדרום לעיר והנהר טונְגְגוֹאוּ זורם מצפון לדרום ונשפך לנהר יאלו מערבית לאתר העיר. האתר בצורת ריבוע שהיקפו 2,741 מטרים. העיר הייתה מוקפת חומות שגובהן נע בין 8 ל-10 מטרים ורוחבן בין 6 ל-8 מטרים. בחומות היו קבועים 14 מגדלי שמירה. באתר נערכו חפירות הצלה בלבד, ומרבית המבנים קבורים עדיין מתחת לחלק המערבי של האתר.
העיר ההררית וָאנְדוּ.
אתר המורשת העולמית העיר ההררית וָאנְדוּ משתרע על הר וָאנְדוּ (丸都, פין-יין Wán dōu) כ-2.5 קילומטרים צפונית לג'י'אן. יחד עם העיר גְווֹנֵיי שימשה העיר בירת ממלכת קוגוריו משנת 3 לפני הספירה ועד שנת 427 לספירה, שאז הועברה הבירה לפיונגיאנג. העיר נחרבה לפחות פעמיים בשנים 242, ו-341.
גובהו של הר וָאנְדוּ 851 מטרים. והעיר משתרעת על כתף ההר כשהיא משתפלת מעדנות מצפון לדרום. צורת העיר ריבועית והיא מוקפת חומות, שעולות ויורדות על פי הטופוגרפיה של ההר, באורך 6,395 מטרים. החלקים בחומה ששרדו בצורה הטובה ביותר נמצאים בצפון האתר, שם מגיע גובה החומה ל-5 מטרים. בחומות נקבעו שבעה שערים, כשהשער הראשי פונה לדרום, שם גם מתחילה הדרך היורדת אל עמק הנהר טונְגְגוֹאוּ. בפינה הצפון מערבית של העיר יש בימה בקוטר 8 מטרים ששימשה ככל הנראה כנקודת תצפית. בשטח העיר נובעים שני מעיינות ומימיהן זורמים מתחת לשער הדרומי ונשפכים לנהר טונְגְגוֹאוּ. האתרים העיקריים בעיר הם:
קברים.
באתר המורשת העולמית מרוכזים הקברים המלכותיים וקברי האצילים בשלושה אתרים. האתר הראשון, המכיל את מרבית הקברים, וכולל גם את העיר ההררית וָאנְדוּ משתרע על שטח של 32.19 קמ"ר, האתר השני כולל שני קברים בשטח של 2.16 קמ"ר, והאתר השלישי כולל שלושה קברים על שטח 3.93 קמ"ר. הקברים מחולקים ל-14 קברים מלכותיים ו-26 קברי אצילים. חלק מהקברים בנוי כפירמידת מדרגות בגודל משתנה, וחלק כוסו בעפר. בחלק מהקברים יש תקרות בעלות מבנה מתוחכם שנועד לקרות שטחים גדולים בלא עמודים ולעמוד במשקל האבנים או תל העפר שנערם עליהם. לקברים יש ערך תרבותי נוסף משום שבחלקם נחשפו בתא הקבורה ובפרוזדור המוביל אליו ציורי קיר המתארים תמונות מחיי יום יום: משתה, ריקודים, ציד, והיאבקות. בין האתרים החשובים:
איתי אילוז
איתי אילוז (נולד ב-8 במאי 1965) הוא אתלט ישראלי בעבר. אלוף ישראל ושיאן ישראל בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר. בעל שתי מדליות זהב מהמכביה השלוש עשרה (1989) ושיאן המכביה, נכון ל-2017, בריצת 200 מטר.
ביוגרפיה.
אילוז גדל בבית שמש. התאמן במועדון הפועל ירושלים. הוא למד באוניברסיטת איידהו.