אודסה וורשה היו המרכזים של הספרות העברית החדשה. אם סופרי אודסה אחזו באמת בניין אמנותית מוקפדת ובגישה למדנית-מסורתית-כבדת יסודות; הרי שאצל סופרי ורשה גילוי הרוח הפנימי היה חשוב יותר, כן הייתה ורשה פתוחה לרוחות חדשות. בעוד "נוסח אודסה" היה מחמיר תוך דגש על סגנון אמנותי-שכלתני-תיאורי, הרי ש"נוסח ורשה" היה חופשי ופנה יותר אל הצד הנפשי-ניגוני-רגשי, מה שמשך אליו את הסופרים הצעירים, ושימש יסוד משחרר בספרות העברית החדשה.
כתב יעקב פיכמן:
כתב יוסף קלוזנר: "בשעה שהמרכז האודיסאי דאג להעמיק את תכנה של הספרות העברית על ידי חדירה לאוצרותיה המקוריים וחשיפתם, על ידי הפצת הרעיונות היהודיים המיוחדים שבהם והארתם ברוחה של התרבות האירופית החדשה, שאף המרכז הוורשאי להרחיב את תכנה של הספרות העברית, על ידי הכנסתה של התרבות האירופית גופה לתוך הספרות העברית, ומתוך כך לבטל או, לכל הפחות, להקטין, את המחיצה שבין יהדות לאנושיות; יתר-על-כן: המרכז הוורשאי עשה עיקר גדול לעצמו את הכנסתן של הצורות האירופיות ושל דרכי-התיאור האירופיות לתוך ספרותנו. ולא זו בלבד. בשעה שהיצירה העברית "האודיסאית" היא רצינית, עיונית, מגובשת ומכונסת לתוכה, היצירה העברית "הוורשאית" היא קלה יותר, עליזה יותר, רחבה יותר ושופעת חום וחיים יותר. כמעט הייתי אומר, שהספרות העברית באודסה היה בה מיסוד-ההלכה, ואילו הספרות העברית בוורשה היה בה מיסוד-האגדה".
לאחר מלחמת העולם הראשונה.
כיבוש ורשה על ידי הגרמנים במלחמת העולם הראשונה, כל שכן הקמת הרפובליקה של פולין לאחר המלחמה, ניתקה את ורשה מיהדות אוקראינה ורוסיה הלבנה. אמנם הפעילות של הוצאת "שטיבל" הגדולה בוורשה, ספרי הרבעון הספרותי "התקופה" מיסודו של דוד פרישמן, הפעילות העניפה של רשתות החינוך "תרבות" ו-"יבנה", והמשך התגוררותם של משוררים עבריים בוורשה, הביאו לפריחה ספרותית מחודשת של העיר בתחילת שנות ה-20. אלא שלאחר שעיתון "הצפירה" נסגר, והתעשייה המו"לית והעיתונאית הוורשאית שקעה, רוב המשכילים והסופרים העבריים, שניזונו ממנה, עזבו את ורשה ועלו לארץ ישראל. למרות ירידתו מגדולתו, המרכז הספרותי העברי בורשה המשיך להתקיים, ובשנות השלושים העמיד סופרים מבטיחים חדשים, כגון בר פומרנץ, אהרן צייטלין, מלכיאל לוסטרניק ומשה בסוק.
כתב יצחק גרינבוים: "כמו בכל התקופות של תמורות עמוקות, בחיי הציבור גבר העיתון על הספר, הנאום על המאמר. נתהדק הקשר בין הקברניטים לבין ההמונים ההולכים אחריהם וכולחם במתכוין שולא במתכוין הרסו ויצרו, שמרו וחידשו, התנגשו ונאבקו, ניצחו וניתקדמו, הוכו ונסוגו. מערבולת של מלחמה - מבחוץ ומבפנים - היו חיי היהודים בפולין בתקופה קצרה זו ותוך כדי מלחמה זו נוצרו ערכים חדשים, נתגבש יחס חדש אל העולם החיצוני והפנימי ונקבעו צורות חדשות לחיי הפרט והכלל. לפיכך גדל ערכו של המרכז היהודי שבפולין. לפיכך מכאיב כל כך חורבנו. לא בתור מצבת עבר, אלא בתור בית יצירה, בית ניסיון לקביעת תוכן חדש וצורה חדשה לחיי הגולה, על צדו של היישוב היהודי בא"י, היוצר חיים חדשים מתוך התערות באדמת המולדת וכיבושה בעבודה, המעמיד את חיי הכלל והפרט על המלחמה בעד עצמאות לאומית והשליטה בגורלו - עמד המרכז היהודי שבפולין השולח את מיטב בניו לשדה היצירה והמלחמה הזאת, המנסה להגשים בחייו את האידיאל של חיים לאומיים בגולה, החיה את חייה המיוחדים, המפתחת את תרבותה ואת ערכיה שלה".
İctimai Television
İctimai Television (; בראשי תיבות: İTV) הוא ערוץ טלוויזיה ציבורי אזרבייג'ני, מאז 29 באוגוסט 2005. משרדי החברה נמצאים בבאקו, בירת אזרבייג'ן.
היסטוריה.
İTV ממומנת ברובה על ידי משרדי ממשלת אזרבייג'ן. בינואר 2004, הוקם ה-İTV, והחל מינואר 2010, החלה לגבות אגרת רדיו וטלוויזיה.
הערוץ מופעל על ידי איגוד שידור האזרי, "İctimai Televiziya və Radio Yayımları Şirkəti", המורכבת מוועדה בת תשעה חברים, שאושרו על ידי נשיא אזרבייג'ן. הערוץ מפעיל תחנת רדיו, "רדיו İctimai", שהחל את שידוריו ב-10 בינואר 2006.
ב-5 ביולי 2007, הפכה İTV לחברה באיגוד השידור האירופי. בעקבות הצטרפותה, ערכה אזרבייג'ן את הופעת הבכורה שלה בתחרות האירוויזיון ב-2008. אזרבייג'ן אף זכתה באירוויזיון 2011, ו-İTV זכתה להפיק את אירוע אירוויזיון 2012, שנערך באזרבייג'ן. אך אירוע זה נדחה ללא הגבלת זמן בגלל היעדר משתתפים.
העיר חסרת השם (סיפור קצר)
העיר חסרת השם (באנגלית: The Nameless City) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה. פ. לאבקרפט, שנכתב בינואר 1921, ופורסם בנובמבר אותה שנה בכתב העת החובבני "הוולברין". יצירה זו נחשבת לחלוצה ביקום הספרותי של המיתוסים של קת'ולהו ואף על פי שלאבקרפט חיבב אותה מאוד, היא נדחתה על ידי שלל כתבי עת ומגזינים עד שהצליחה להתפרסם. העלילה סובבת אדם המגיע למדבר הערבי במטרה לגלות את סודותיה של עיר אבודה.
עלילה.
חורבותיה של העיר חסרת השם וסודותיה הקבורים בחול זה אלפי שנים מושכים את הגיבור, כך הוא מספר, לצאת למסע אל המדבר שבחצי האי ערב בניסיון לגלות מה היא טומנת בחובה. על אף אזהרותיהם של הערבים תושבי המקום, אשר מפחדים אף להזכיר את עצם קיומה של העיר, יוצא המספר על גבי גמל לכיוונה ונדהם לגלות את שרידיה "בולטים מעל החול החם כפי שגופה הייתה בולטת מתוך קבר שלא נסגר כראוי".
במשך מספר ימים תועה המספר בין חורבות העיר תחת השמש היוקדת וסופות החול, כל זאת בזמן שרעשי קרקוש לא ברורים בוקעים מתוך האדמה, עד שלבסוף הוא נתקל בקצה צוק עליו עומדים מבנים מוזרים בעלי תקרות נמוכות שאינם מתאימים למגורי אדם. לא רחוק משם הוא מוצא מקדש פרימיטיבי בעל מזבחים, עמודי אבן, ציורי קיר שונים וגרם מדרגות המוביל מטה, סימנים המעידים בבירור על כך ששהה במקום גזע אינגטיליגנטי כלשהו.
הגמל מראה סימני מצוקה ולחץ לאחר שרוחות מוזרות מתחילות לנשוב, אך המספר גומר אומר בדעתו לרדת אל תוך המקדש. "רק הזיותיו של אדם הנתון תחת השפעת סמים או דליריום יכולות להתקרב לדברים שחוויתי למטה", הוא פותח את תיאורו של המתרחש מתחת לפני האדמה. לפידו נכבה במהירות והוא נאלץ לתעות בחושך עד להגעתו למסדרון אפל שבסופו נקודת אור חלשה. מצדי המסדרון עומדים ארונות עץ בעלי חלונות זכוכית המזכירים ארונות קבורה, ובתוכם מעין מומיות של יצורים ש"צורתם המעוותת מרחיקת לכת בכיעורה אפילו את סיוטיו הגרועים ביותר של האדם". הוא מסתפק בתיאורם כבני אדם נמוכים אשר עברו הכלאה בין תנינים וכלבי ים.
אבוד, תועה בחושך הכבד וחסר תחושת זמן, נאלץ המספר האומלל להמשיך להתקדם לכיוון האור. לאורך קירות המסדרון מופיעים ציורי קיר החושפים את ההיסטוריה של הגזע המעוות, אשר ככל הנראה שלט ביבשת אפריקה כשעוד הייתה גן עדן שופע מים וחיים לפני ש"המדבר הרס את גדולתה". תחילה נראים בני האדם סוגדים לגזע התנינים כאלים בממלכתם, אך אט-אט גדלה התנוונותם של התנינים משהם בורחים מהמדבר ושוקעים אל תוך האדמה בעודם מקללים את "נושמי האוויר שלמעלה". תמונה אחת אף מראה מספר יצורים קורעים בן אדם לגזרים. תמונה נוספת מסבירה שהנסיגה אל מעמקי כדור הארץ מקורה באמונה שבתחתיתו חבוי עולם של גן עדן נצחי.
לבסוף מגיע המספר אל מקור האור אשר נמצא מאחורי דלת פליז גדולה הפתוחה למחצה. קולות עמומים נשמעים מאחוריו ועדר של שדים שפניהם מעוותות מרוב שנאה שועטים לקראתו. בלית ברירה הוא עובר בדלת, אשר נסגרת מאחוריו בקול טריקה כציות לפקודת משב רוח חזק. "כשהפסיקה הרוח נזרקתי אל תוך בריכת האפלה של קיבת כדור הארץ", הוא מסיים את עדותו בקדרות משהבין כי גורלו המר נחתם.
השראה.
לאבקרפט אמר שמקור השראתו של הסיפור הוא בחלום, אשר בתורו נולד מתוך אחת משורותיו של סיפורו של לורד דנסאני "ההרפתקה של שלושת אנשי הספרות", אותה הוא מצטט בסיפור עצמו: "החושך הדומם והלא-מהדהד של התהום".
מקור השראה נוסף הוא ככל הנראה המהדורה התשיעית של האנציקלופדיה בריטניקה המגדירה את "אירם, עיר העמודים", תיאור אשר לאבקרפט העתיק ליומנו: "שעדיין, לאחר מותם של כל תושביה, נותרה שלמה, כך אומרים הערבים, בלתי נראית לעיניים רגילות, אך לעיתים, ובמרווחים ארוכים, נחשפת לעובר אורח בר מזל מסוים".
המבקר ויליאם פולווילר טוען שסיפורו של אדגר רייס בורוס "בלב כדור הארץ" מ-1914 הוא אחד ממקורות ההשראה העיקריים של לאבקרפט עבור "העיר חסרת השם", זאת בשל "גזע של זוחלים, המנהרה למרכז כדור הארץ, והעולם הנסתר של יום נצחי" כאלמנטים המשותפים לשני העולמות. באופן כללי יותר, מציע פולווילר, הרעיון של "גזעים זרים החזקים מהאדם וחכמים ממנו", אשר חוזר פעמים רבות בכתביו של לאבקרפט, אולי נובע מתוך כתביו של בורוס. אם כי, שני הסופרים לא היו הראשונים להשתמש ברעיון "העולם האבוד".
עולמו של ה. פ. לאבקרפט.
הסיפור מזכיר לראשונה את דמותו של עבדול אלהזרד, הסמכות הבדיונית בעולמו של לאבקרפט בכל הנוגע לתורת הנסתר, אשר מאוחר יותר תהפוך להשפעה ניכרת ברבים מסיפוריו ואף בסיפוריהם של כותבים אחרים, כגון "כלב הציד" מ-1922, "הפסטיבל" מ-1923, "קריאתו של קת'ולהו" מ-1926, "המקרה של צ'ארלס דקסטר ווארד" מ-1927, "הזוועה מדאנוויץ'" מ-1928, "הלוחש בחשכה" מ-1930 ועוד רבים נוספים. ב"עיר חסרת השם" אלהזרד אינו מוכר עדיין כמחברו של ספר הנקרונומיקון המפורסם, אולם מספר פסוקים המופיעים לאורך העלילה המיוחסים לו מתוארים בסיפורים מאוחרים יותר כקטעים מתוך הספר.