מנשרים קלו מאריות גברו - הדימויים למלך החיות ולמלך העופות מביעים את ההלל על הנופלים ביתר עוצמה.
פסוק כד.
המלבישכם שני עם עדנים – שני – בגדים צבעוניים ואדומים.
עדנים – בשיכול אותיות: תכשיטים הניתנים לענידה. בנות ישראל מצוות להתאבל על שאול, כזיכרון לשגשוג, לצמיחה ולפריון שסיפק במהלך כהונתו.
פסוק כה.
פסוק זה חוזר על הנאמר ב, אך חל שינוי, סדר הצלעות הפוך. הצלע "איך נפלו גיבורים" הורחבה באמצעות הוספת הצירוף "בתוך המלחמה", והצלע "על במותיך חלל" הורחבה באמצעות "יהונתן".
איך נפלו גיבורים – הקריאה "איך" אופיינית לקינה.
כלי מלחמה - לפי רש"י הכוונה לשאול ויהונתן עצמם.
פסוק כו.
אחי יהונתן - את אהבתו וקרבתו הנפשית ליהונתן מבטא דוד בכנותו אותו "אחי".
נפלאתה – צירוף של שתי צורות: נפלאה ונפלתה. המשמעות היא שאהבתו של יהונתן לדוד נפלאה הייתה מאהבת נשים.
פסוק זה הוא שיאה של הקינה. רגשותיו של דוד אל יהונתן מובעים באופן אישי ובגוף ראשון. שלוש פעמים מופיעה המילה: "לי" וכנגדה שלוש פעמים שימוש בגוף שני. דבר זה רומז על הקשר ההדוק בין דוד ליהונתן.
הפנייה הישירה אל יהונתן כאילו הוא נמצא בין החיים מעידה על היעדר הרצון או היכולת להשלים עם מותו.
פסוק כז.
הפסוק האחרון בקינה, המסכם את הנאמר לפני כן. החלק הראשון של הפסוק חוזר באופן מילולי על הנאמר בפסוק הראשון, ובכך יוצר מסגרת לקינה כולה. כלי המלחמה בחלק השני של הפסוק מייצגים את בעליהם. אובדן כלי המלחמה מעידה על אובדן שאול ויהונתן.
השפעות הקינה בתרבות.
ביטויי לשון מקינת דוד מופיעים בקינות מאוחרות יותר עוד מימי החשמונאים. כך, בספר מקבים א מופיעה הקינה על יהודה המכבי: "איך נפל רב, מושיע ישראל?" ובמשנה מופיעה הקינה על רבי ישמעאל: "בנות ישראל אל רבי ישמעאל בכינה".
קינת דוד מושמעת רבות בטקסי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
קטעים מהשירה זכו ללחנים על ידי אברהם דיאמנט ועל ידי יהודה שרת, וכן להתייחסויות בשירה העברית המודרנית, כך למשל בשירו של יהודה עמיחי, "ומי יזכור את הזוכרים" כתוב:
ישנם שני יישובים שנקראים על שם מכתמים מן השירה: שדי תרומות ומגן שאול.
כמו כן, הניב "הנאהבים והנעימים בחייהם, ובמותם לא נפרדו" הפך להיות ביטוי שגור בהספדים, למשל:
לעיתים, שוגים ומפסקים את הפסוק "הנאהבים והנעימים - בחייהם ובמותם לא נפרדו", אולם לפי טעמי המקרא ניתן לראות שהטעם המפסיק (אתנחתא) נמצא על המילה "בחייהם" וכך יש לפסק ""הנאהבים והנעימים בחייהם, ובמותם לא נפרדו".
מילות הקללה, , הן הפתיח לשירה של שרה שפירא משנת 1887, "ציון", שנודע דווקא במילות פתיחה אלה, ולא בשם שנתנה לו המשוררת.
בשנת 1937 המשורר אורי צבי גרינברג פרסם שיר שבו האשים את אנשי קיבוץ משמר העמק (אותו כינה "הפקר העמק") על ההבלגה שנקטו כנגד הפורעים הערבים, וקילל אותם בהשראת קללת דוד: "אל טל בהריך, אל עץ ואל טף".
בשירה "כד הקמח" מתארת נעמי שמר ימי בצורת במילים "ימי אל טל ואל מטר".
אלל כף היד
אלל כף הרגל
פלייבליה
פלייבליה (במונטנגרית: Пљевља) היא עיר השוכנת בצפון מונטנגרו, ומשמשת כבירת מחוז פלייבליה. ממוקמת כחמישה קילומטרים דרומית לגבול עם סרביה.
על פי מספר התושבים בעיר, מדורגת פלייבליה שלישית ברשימת הערים הגדולות במונטנגרו. בשנת 2011 התגוררו בעיר 19,489 תושבים.
תולדות העיר.
פרהיסטוריה.
בסביבות העיר התגלו עדויות פרהיסטוריות ליישוב בעידן הקרח. במערת מליסינה הסמוכה לעיר, התגלו ראיות הנחשבות למוקדמות ביותר בחלק זה של אירופה.
העידן הרומי.
בני האדם המודרניים הראשונים שהתגוררו באזור בו שוכנת כיום העיר, היו שבטים אילירים, הם חיו שם עד לפלישת האימפריה הרומית במאה ה-1. הרומאים בנו על חורבות העיר האילירית את המוניקיפיום S.
העיר הרומית הייתה העיר השנייה בגודלה בשטח בו שוכנת כיום מונטנגרו, (אחרי דוקליה). בעיר היה מסחר גדול, והיא הייתה המרכז הדתי של הפרובינקיה הרומית דלמטיה. מתקופה זו נמצאו שרידים רבים, הבולט שבהם הוא גביע זכוכית מעוטר בחוטי זכוכית כחולים, הנחשב ליחיד מסוגו בעולם.
ימי הביניים.
הסלאבים כבשו את העיר במאה השישית, והם בנו עיר בשם ברזניצ'ה (Breznica). העיר פרחה במשך מאות שנים, והיא הפכה לאחת הערים המרכזיות במדינה הסרבית הצעירה רשקה.
מיקומה של העיר, על אם הדרך המוליכה מדוברובניק, קוטור, וטריאסטה לקונסטנטינופול, סרייבו, ובלגרד, תרמה לשגשוגה של ברזניצ'ה, ובשנת 1338 החלו לגבות מכס מהעוברים בעיר.
במאה ה-14 נקראה העיר בשתי שמות ברזניצ'ה ופלייבליה. בשנת 1368 כבש את העיר הז'ופאן הסרבי ניקולה אלטומנוביץ', והוא שלט בה עד לשנת 1373. בין השנים 1373–1435, נשלטה העיר על ידי מספר מלכים בוסנים. ומ-1435 שלט בה הדוכס סטייפן ווקאסיץ' קוסאצ'ה, עד ה-1 בספטמבר 1462 אז כבשו אותה העות'מאנים.
השלטון העות'מאני.
שמה החדש; פלייבליה, לא היה בשימוש זמן רב. לאחר שכבשו העות'מאנים את העיר, הם שינו את שמה לטסילז'ה. במאה ה-15 וה-16 נבנו מבנים רבים בעיר. ב-1465 נבנה מנזר בעיר, ב-1569 נבנה מסגד על שם חוסיין פאשה, ובמהלך המאה ה-16 נבנתה מערכת הביוב העירונית.
בשנת 1572 העבירה האימפריה העות'מאנית את סנג'ק הרצגובינה מפוצ'ה לטסילז'ה, דבר שגרם לעיר להתפתח במהירות. במאה ה-17 נבנה בית הספר המוסלמי הראשון. הקונסול הרוסי שביקר בעיר במאה ה-19 כתב, כי פלייבליה היא עיר מזרחית יפה עם גנים, מזרקות, מסגדים, וכנסיות, ומתגוררים בה כ-7,000 תושבים ביותר מ-800 בתים.
לאחר שתי שרפות גדולולת שהחריבו את רוב העיר והרסו את כלכלתה, העבירו העות'מאנים בשנת 1833 את הסנג'ק למוסטר, דבר שגרם לדעיכה של העיר.
היסטוריה מודרנית.
בשנת 1875, לאחר התקוממות שנכשלה, החלה הגירה המונית מפלייבליה לאגן נהר דרינה ולולייבו, ואוז'יצה שבמרכז סרביה.
בשנת 1878 נכבשה פלייבליה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית, יחד עם שאר אזור סנג'ק. על פי הסכם ממאי 1879, השלטון בעיר, כבכל אזור סנג'ק נשאר בידי העות'מאנים, אך האוסטרים הורשו להחזיק צבא בעיר. חמשת אלפי אנשי הצבא האוסטרו-הונגרי, שהוצבו בעיר יחד עם נשותיהם וילדיהם, פתחו עידן חדש לעיר. האוסטרים הפכו את פלייבליה לעיר מערבית מודרנית, עם בתי מלון, חנויות, תיאטרון, ואירועי תרבות.
האוסטרים הוציאו את כוחותיהם מהעיר בשנת 1908, תמורת הסכמתם בשתיקה של העות'מאנים לסיפוח בוסניה הרצגובינה במסגרת משבר בוסניה.
באוקטובר 1912 כבשה מונטנגרו את העיר, בה נפגשו כוחות סרביה ומונטנגרו, שתקפו את אזור סנג'ק משני צידיו.
העיר צורפה לממלכת מונטנגרו ב-1913, ולאחר מלחמת העולם הראשונה לממלכת יוגוסלביה.
בספטמבר 1943 הודיעו הפרטיזנים של טיטו על כיבוש העיר מידי הגרמנים.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית העיר לפי שנים:
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2011, התגוררו במחוז פלייבליה 30,786 תושבים:
כלכלה.
פלייבליה היא אחת הערים הצומחות במונטנגרו, תחנת הכוח בעיר אחראית ל-45% מתצרוכת החשמל במדינה. סמוך לעיר ממוקמים המכרות הגדולות במדינה, בהם חוצבים פחם, אבץ, ועופרת.
התעשייה המכניסה ביותר היא תעשיית העץ, תושבים רבים עוסקים בחקלאות. ענף מכניס נוסף הוא תיירות אקולוגית.
ספורט.
קבוצת הכדורגל של העיר; רודאר פלייבליה (FK Rudar Pljevlja), משחקת בליגת העל של מונטנגרו.
תחבורה.
הכבישים הראשים היוצאים מהעיר הם לסרייבו שבבוסניה והרצגובינה, בלגרד שבסרביה, ופודגוריצה ושאר מונטנגרו על הכביש העובר על הגשר מעל נהר טרה.
תחנת הרכבת הקרובה לעיר נמצאת בעיר הסרבית פרייפוליה (Prijepolje), המרוחקת כ-40 קילומטרים.
Shadow IT
צינור הנפט באקו–בתומי
צינור הנפט באקו–בתומי היה קו להובלת קרוסין (בשלב הראשון) ונפט גולמי משדות הנפט שליד העיר באקו, בירת אזרבייג'ן, דרך הקווקז, עד עיר הנמל בתומי שלחופי הים השחור בגאורגיה. כאשר הוקם ב-1907, היה הצינור שארכו 833 ק"מ, הארוך מסוגו בעולם.
צינור הקרוסין.
בד בבד עם פיתוח שדות הנפט שליד באקו, בסוף המאה ה-19 הועלו רעיונות לשווקו דרך נמלי הים השחור. התוצר העיקרי באותה תקופה היה הקרוסין, ששימש למאור. ב-1880 הציע דימיטרי מנדלייב לפרוס קו צינור וארבע שנים לאחר מכן תכנן המהנדס ולדימיר שוחוב את הצינור, דרך עמק נהר קורה לטביליסי ומשם, דרך כותאיסי לבתומי. ב-1883 נסללה מסילת ברזל, במימון משפחת רוטשילד, לשינוע קרוסין בתוואי זה.
סלילת הצינור, בקוטר 200 מ"מ החלה ב-1897 והסתיימה ב-1907. הצינור כלל 16 תחנות שאיבה, לצידה של מסילת הברזל ולצידו נפרס גם קו טלפון. הצינור העביר כמיליון טון קרוסין בשנה, שיוצאו במכליות דרך הים השחור לאירופה. עם מלחמת האזרחים ברוסיה והתערערות המצב הביטחוני, הפוליטי והכלכלי באזור נפסקה תעבורת הקרוסין.
צינור הנפט.
ב-1924 העלתה ממשלת ברית המועצות את הצורך לייצא נפט מבאקו לאירופה. משא ומתן שהתקיים מול חברות מצרפת להקמה משותפת של צינור נפט גולמי ושיווקו לצרפת ומשם לאירופה, עלה על שרטון. ב-30 באפריל 1930 נחנך צינור הנפט, בקוטר 250 מ"מ, שהקמתו החלה ב-1928. הנפט הובל אל בתי זיקוק שהוקמו לצורך זה בבתומי וכלל 13 תחנות שאיבה לאורך הדרך. הפעילות התבצעה דרך החברה הממשלתית Azneft (אזרבייג'ן-נפט), שהוקמה כתוצאה מהלאמתן של 272 חברות נפט פרטיות שפעלו בבאקו ערב מהפכת אוקטובר. קיבולת הצינור הייתה 1.64 טון נפט בשנה.
באוגוסט 1942, תחת איום של פלישת גרמניה הנאצית והשתלטותה על צינור הנפט ושדות הנפט, פורק חלק ניכר של הצינור, לבל ייפול בידי האויב.
קו הצינור משתמש חלק מקו באקו-טביליסי-ג'ייהאן ובאקו-סופסה.
גרהם
צלופח אש