המידות המאסיביות של הרקטה היו 150 מטרים ארוך ו-23 מטרים קוטר, זו הייתה אמורה להיות הרקטה הגדולה ביותר שנבנתה אי פעם, עבור מטען למסלול לוויני נמוך (LEO). הרקטה הייתה שווה בגודלה למערכת התחבורה הבין-כוכבית (קודמתה של SpaceX Starship) בתצורה מתכלה, שתיהן מיועדות למשקל של 550 טון.
התוכנית.
הרעיון הבסיסי של טרואקס היה לייצר משגר כבד בעלות נמוכה, שנקרא כיום "מאיץ טיפש גדול". כדי להוזיל את עלות ההפעלה, הרקטה עצמה שוגרה מהאוקיינוס, ודרשה מעט מערכות תמיכה. מערכת מיכלי נטל גדולה שהוצמדה לתחתית פעמון המנוע בשלב הראשון שימשה "להניף" את הרקטה האנכית לשיגור. המטען בראש השלב השני היה מעל קו המים, מה שהקל על הגישה אליו. טרואקס התנסה במערכת בסיסית זו ב-Sea Bee וב-Sea Horse. כדי להוזיל את עלות הרקטה, תוכנן לבנותה מחומרים זולים, בעיקר מיריעות פלדה 8 מ"מ. הרקטה הייתה אמורה להיבנות במספנה לצד הים ולהיגרר לים לצורך השיגור. המערכת יועדה לשימוש חוזר חלקי.
שלב ראשון.
השלב הראשון היה אמור להיות מופעל על ידי מנוע דחף בוער שמוזן ב-RP-1 ו- LOX (חמצן נוזלי). הדלקים נדחפו למנוע על ידי חנקן נוזלי, שסיפק לחץ של עבור RP-1 ו- עבור ה- LOX, המספק לחץ כולל במנוע של בהמראה. כאשר הרקטה טיפסה הלחצים ירדו, ובסופו של דבר נשרפו לאחר 81 שניות. בשלב זה ה-reyv היה בגובה מעלה ו- למטה, טסה במהירות של . פרופיל המשימה הרגיל הרחיב את הבמה במהירת של כ- למטה. נחקרו גם תוכניות לשימוש חוזר.
שלב שני.
השלב השני של הרקטה היה מצויד במנוע יחיד גדול מאוד, מנוע דחף בוער מימן נוזלי ו-LOX. המנוע הוזן בלחץ נמוך קבוע של לאורך כל 260 שניות של בעירה שנייה, ובשלב זה הייתה למעלה ו- למטה. כדי לשפר את הביצועים, המנוע הציג פעמון מנועי מתרחב והשתנה מ-1:7 ל-1:27 הרחבה בעת טיפוסו. גובה הרקטה הכללי קוצר מעט בכך שה"אף" של השלב הראשון היה מחודד, כשהוא מונח בתוך פעמון המנוע השני.
רצף שיגור טיפוסי התחיל עם שיפוץ הרקטה וחיבור למיכלי המטען והנטל שלה על החוף. RP-1 והחנקן היו מוטענים בשלב זה. לאחר מכן תגרר לאתר שיגור, שם יופקו ה-LOX וה- LH2 במקום באמצעות אלקטרוליזה; טרואקס הציע להשתמש בנושאת מטוסים מונעת גרעין כספק כוח בשלב זה. מיכלי הנטל, ששימשו גם ככובע והגנה על פעמון המנוע בשלב הראשון, יתמלאו אז במים, וישקיעו את הרקטה למצב אנכי כשהשלב השני מעל קו המים. לאחר מכן ניתן היה לבצע בדיקות, והטיל ישוגר.
הרקטה הייתה מסוגלת לשאת מטען של עד או לתוך LEO. עלויות המטען, בשנת 1963, נאמדו בין 59 ל-600 דולר לק"ג (בערך 500 עד 5,060 דולר לק"ג בשנת -2020). TRW (מעבדות טכנולוגיית החלל, בע"מ) ערכה סקירת תוכנית ותקפה את התכנון והעלויות הצפויות. לחץ תקציבי הוביל לסגירת האגף לפרויקטים עתידיים בנאס"א, והביא להפסקת העבודה על המשגרים הכבדים שתוכננו לצורך משימה מאוישת במאדים.
בתרבות.
Sea Dragon הופיעה ב-2019 בסוף העונה של סדרת Apple TV "עבור כל האנושות". הסדרה הציגה ציר זמן חלופי בו "המירוץ לחלל" לא הסתיים בשנות ה-60. בסצנה שלאחר הקרדיט, המתרחשת בשנת 1983, מתואר Sea Dragon שמשוגר מהאוקיינוס השקט כדי לתספק מחדש את מושבת הירח האמריקאית. אסטרונאוט טוען בשיחה קולית כי השיגור מהאוקיינוס משמש כהגנה בגלל הפלטוניום שבמטען.
Das Boot
Das Boot הוא אלבום הבכורה של הרכב המוזיקה האלקטרונית גרמני U96, שיצא לאור בשנת 1992. שם האלבום לקוח משמו של הסרט הגרמני Das Boot שיצא לאקרנים בשנת 1981 ועסק בצוללת U96, עליה מבוסס שם ההרכב.
סינגלים.
שיר הנושא של האלבום היא גרסת כיסוי בסגנון טכנו למנגינת הנושא של הסרט שהלחין קלאוס דולדינגר לפסקול הסרט העלילתי באותו השם. הסינגל יצא בשנת 1991 והיה ההצלחה המסחרית הגדולה הראשונה של תרבות הטכנו הצעירה עדיין בגרמניה, שם מכר הסינגל למעלה מ -500,000 עותקים ועמד בראש מצעד הסינגלים במשך 13 שבועות. בקליפ הסינגל הוצגו גם סצנות מהסרט העלילתי. השיר הגיע לראש המצעדים גם באוסטריה, נורווגיה, שווייץ וישראל.
הסינגל השני מתוך האלבום היה "I Wanna Be a Kennedy". השיר דומה לשיר "Fade to Grey" של להקת ויסאג' הבריטית שיצא לאור בשנת 1980. הסינגל הגיע למקום הרביעי במצעד הגרמני ולמקום השלישי בשווייץ. הווידאו קליפ שליווה את השיר כלל צילומים של ג'ון פ. קנדי.
רשימת השירים.
#"Das Boot" – 5:14
לנצ'יה מגגמה
לנצ'יה מגגמה (באיטלקית: Lancia Megagamma) היא מכונית קונספט בתצורה של מיניוואן קומפקטי מתוצרת יצרנית הרכב לנצ'יה חברת בת של פיאט אשר הוצגה בשנת 1978 באיטליה
"לנצ'יה גמא" מבוססת על הפלטפורמה של מכונית הסלון לנצ'יה גמא. היה לדגם גוף מסוג מיניוואן קומפקטי. מבחינה מכנית היא תפסה את אותה מתווה הנעה קדמית של "לנצ'יה גמא", עם מנוע הבוקסר בעל 4 הצילינדרים בעל הציר היחיד בנפח 2.5 ליטר הקדמי עם מערכת הזרקה אלקטרונית של "Bosch L-Jetronic". הודות לגג שהועלה ב -25 ס"מ בהשוואה ל"לנצ'יה גמא", מגגמה הציעה מרווח רב יותר, גם ביחס למושב הנהג, המאופיין בלוח דוושות מתקדם, כדי לאפשר תנוחת נהיגה זקופה וארגונומית יותר, המאפשרת באותו הזמן כדי להשיג יותר מקום לברכיים.
ויקטוריה, מלכת בריטניה
יהודית סספורטס
יהודית סספורטס (נולדה ב-1969) היא פסלת ואמנית ישראלית, הפועלת בישראל ובגרמניה. על יצירתה זכתה בשנת 1997 במלגת אינגבורג בוכמן של קרן וולף ובשנת 1999 בפרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר.
ביוגרפיה.
יהודית סספורטס נולדה באשדוד בשנת 1969. למדה במכללה לאמנות חזותית בבאר שבע בשנים 1988–1989 ולאחר מכן במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל (1989–1993), ובמחלקה לפיסול באקדמיה לאמנות ולמדעים קופר יוניון בניו יורק. בשנים 1997–1999 עשתה תואר שני בבצלאל.
משנת 1993 סספורטס מלמדת בצלאל. בשנות האלפיים גרה בברלין ובתל אביב. בשנת 2007 ייצגה את ישראל במסגרת הביאנלה ה-52 לאמנות בוונציה, איטליה.
עבודותיה.
בעבודותיה המוקדמות, כגון "עריסה" (1991) או "משקל פח" (1996), יצרה מבנים תלת ממדיים המתבססים על דימויים של חפצים ביתיים. בעבודה "הנגר והתופרת" (2000), המבוססת על התוכנית האדריכלית של דירת הוריה בבניין שיכון באשדוד, יצרה סספורטס מיצב גדול ממדים ששילב בין פיסול לציור. זו הייתה היצירה הגדולה הראשונה שהוצגה מחוץ לישראל, וזיכתה אותה בפרס גוטסדינר. ב-2002 העלתה את המיצב "ליד הנהר" המתבסס על התבנית של "הנגר והתופרת" ועוסק בחוויה ספציפית של אי ידיעה. בסוף שנות התשעים הציגה סספורטס מיצבים פיסוליים רישומיים.
בין השנים 2001–2003 יצרה סספורטס את סדרת "מניפות" שפורשת נופים אירופיים קרים ומנוכרים של הרים מושלגים המצוירים בסגנון ובפורמט של האמנות היפנית המסורתית. המניפות התפתחו מדיאגרמות במיצבי הרצפה המוקדמים של סספורטס.
בשנת 2007 העלתה סספורטס את "שומרי הסף" בביתן הישראלי בביאנלה ה-52 לאמנות בוונציה באוצרותה של סוזן לנדאו. התערוכה בוונציה היא במידה רבה המשך ל"שומר צל הפנינה" שהציגה סספורטס בגלריה זומר ב-2004. מרכיבי התערוכה מזמינים רצף מדוד של גילוי. בעבודה נראו אובייקטים גדולים חלקם נראים כמו מרחפים בחלל. האחד דמוי במה עגולה אולי באר והאחר דמוי תריס רפפות. האובייקטים עשויים MDF, צבועים בשחור ועליהם מצוירים ידנית דימויי הרים, עצי מחט, שלולית ומבנים מודרניסטיים החוזרים ברבות מעבודותיה. בין העבודות פזורים מוטות ארוכים המלווים את יצירתה לאורך השנים.
ב-2013 הוצגה במוזיאון ישראל תערוכת היחיד "שבעה חורפים" – אחד הפרויקטים הארוכים שלה, תוצר של 11 שנות מחקר בבִּיצה בצפון-מערב גרמניה. הולדת הפרויקט במפגש אקראי ברכבת: מבט חטוף לעבר כתב עת אותו החזיקה נוסעת אנונימית ובו דימוי של ביצה צד את עינה של סספורטס באחת מנסיעותיה. סספורטס ביקרה במשך שנים את המקום, ויצירתה ממחישה פיזית ומטאפורית את מהותו. ב"שבעה חורפים" ניכרת יכולתה של סספורטס לייצג את סביבת הביצה את הצלילים וחומריה הפיזיים שוטטות בתערוכה מדמה תנועה בנבכי התודעה. פסלים חידתיים כגון פסנתר נוטה על צידו, אוהל ושולחן מגנטים מזמינים את המשוטט לנוע בין נופי יערות ביצות ואור ירח קוסמי המערבלים מודע ותת מודע יש ואין. עבודת הווידאו "שולחן המגנטים" מתעדת בהילוך איטי תנועה של חפצים על גבי שולחן לבן. החפצים הם צמחים מיובשים בתוכם הוטמנו מגנטים והם נעים בזכות גושי מגנט גדולים שהונחו בצידי השולחן. בכך מותחת העבודה את גבולותיו של "הטבע הדומם" – הטבע המת מתעורר לפוטנציאל תנועה חדש. סדרת הרישומים "שכחה" התחילה ברישומי נוף בדיו על סמך תצלום של ביצה. סספורטס הקרינה את הרישום על נייר ורשמה בעקבותיו. צילומי CT ראש שימשו כמקור חזותי נוסף לעבודה. הסרט "עובדי האור" מורכב מ-158 רישומים המגולמים כולם לכדי יצירה אחת, המציגה שלושה אירועים מרכזיים המורכבים מהתרחשויות ביער ומנקודות המבט עליהן. המצלמה סורקת את הנוף באיטיות. מערך קווי שחור חולף על פני המסך עוקב ומנותק ממנו בו זמנית. העבודה "הפסנתר" מ-2013 מציגה פסל גבוה של מקלדת לבנה הניצבת על צידה ובתוכה שלושה גלילי נייר. הטקסט הנלווה משווה לבית מזוזה גדול ממדים או גלגלי תפילה טיבטיים. על הגלילים רשומים קווי ססמוגרף צפופים בטוש שחור המהווים תרגום חזותי של מאות שעות הקלטה של בני משפחתה של סספורטס שהומרו לרישום גרפי המתבסס על "האינטנסיביות הרגשית" של ההקלטה.