נוסח מקוצר של הספר יצא לאור בשם קיצור תולדות ההגנה, על ידי יהודה סלוצקי, שאול אביגור, וגרשון ריבלין, בשנת 1976.
חלקי הספר ופרקיו.
הספר מכיל 3 חלקים שראו אור בשמונה כרכים משנת 1954 עד שנת 1972.
אל כל חלק צורפו הערות ומקורות, נספחים ומפתחות.
קישורים חיצוניים.
ביקורת
הארכיון לתולדות ההגנה
הארכיון לתולדות ההגנה הוא ארכיון מסמכים ותעודות על מחתרות עבריות בארץ ישראל, ובמיוחד על ארגון "ההגנה", אשר פעלו ביישוב היהודי בארץ ישראל, מאז תקופת העלייה הראשונה ומשתייך לארכיון צה"ל ומערכת הביטחון. הארכיון שוכן ב"בית אליהו גולומב" בשדרות רוטשילד בתל אביב, באותו בנין נמצא גם מוזיאון ההגנה.
היסטוריה.
הארכיון הוקם תחילה עבור כתיבת "ספר תולדות ההגנה". בהמשך צורפו אליו תעודות ומסמכים רבים, בהם על פי אתר הארכיון: "חלקים נרחבים מארכיון שירות הידיעות (ש"י) של "ההגנה" על מחלקותיו השונות (ערבים, פורשים, קומוניסטים ובריטים); אוסף מסמכים של המוסד לעלייה ב'; מסמכים רבים מארכיון המחלקה לחקירות פליליות (C.I.D) של משטרת המנדט; עדויות של חברי "ההגנה" על פעילותם בארגון; תצלומים של חברי "ההגנה" בפעילויות שונות כגון אימונים, מסדרים, סיורים וטיולים, ומבצעי התיישבות והעפלה; וכן מפות, תרשימים, כרוזים ועלונים.". מנהל הארכיון הוא ההיסטורין נרי אריאלי.
צומת קישון
חליל אירי
חליל אירי (באירית: fliúít Gaelach) או "חליל סקוטי" הוא כלי ממשפחת כלי הנשיפה מעץ. החליל האירי הוא חליל עץ עם שישה חורים, וניתן לנגן בו שתי אוקטבות. אופן הנגינה בכלי, המבנה והמראה שלו דומים יחסית לחליל צד, אם כי הצליל של החליל האירי נחשב ליותר רך ועדין.
רצח השלושה מגבעת עדה
רצח השלושה מגבעת עדה הוא מעשה רצח של שלושה צעירים, שהתרחש ביוני 1938. שלושה צעירים בני המושבה גבעת עדה נחטפו ולאחר מכן נרצחו על ידי ערבים. גופותיהם נמצאו כעבור שנתיים.
במחצית השנייה של 1938, הגיע הטרור הערבי לשיא. המושבה גבעת עדה הייתה מבודדת ומוקפת בכפרים ערביים. המקום היה בשליטתו של יוסוף חמדאן מאום אל-פחם, סגנו של יוסוף אבו דורה.
בצהרי ה-23 ביוני 1938 יצאו מגבעת עדה שלושה צעירים כדי להעמיס עגלת חציר: יצחק קרופיק בן 19, דוד אוורבוך בן 14 ודוד פרנק בן 21. כעבור זמן מה נתגלתה עגלת החציר במרחק קילומטר מהמושבה, במקום שבו נמצאת כיום שמורת אלוני יצחק. הצעירים נעלמו והחיפושים אחריהם החלו, על ידי מתנדבים, גפירים ושוטרים בריטיים, אך החיפושים לא העלו דבר. הועלתה אף שאילתה בנושא זה בבית הנבחרים הבריטי.
רק כעבור שנתיים בעזרת מידע שנקנה בכסף ממודיע ערבי, נמצאו הגופות בתוך בור בכפר זלפה וזוהו על ידי קרובי המשפחות. הסתבר שלמרות ההוראות הם יצאו לשדה ללא נשק או אבטחה. שם ארבו להם, חטפו אותם והביאו אותם למטהו של יוסוף אבו דורה. שם הועמדו בפני מין "בית דין צבאי" וכעבור שבועיים הם הוצאו להורג ביריות.
הם הובאו לקבורה בגבעת עדה ב-8 באפריל 1940. בינואר 2011 נחנך אתר הנצחה לשלושה במקום חטיפתם, בשמורת אלוני יצחק, בטקס בהשתתפות המשפחות השכולות.
מעודד מ"ניצחונו" תכנן יוסוף חמדאן, התקפה גדולה על גבעת עדה. זו הייתה מושבה מבודדת, לא מוקפת בגדר תיל, מוקפת מצפון וממזרח ביער אלונים שנתן אפשרות להגיע לקרבתה ולא להתגלות. הפועלים הערביים במושבה סיפקו לו ידיעות על סדרי השמירה במושבה. ההתקפה החלה ב-10 ביולי 1938 בשעה 19:15, לפני צאת השומרים והנוטרים לעמדותיהם. בהתקפה השתתפו כ-100 ערבים. הם פתחו בהתקפת הסחה מערבית למושבה וכעבור זמן קצר חדרו למושבה ממזרח. הנוטרים פתחו באש ובזריקת רימונים, אבל הערבים חדרו למושבה פרצו לבית משפחת גולדברג, הרגו את האם ועמדו לקחת את בנותיה כבנות ערובה. המגינים נלחמו בהם ביריות ובזריקת רימונים. הנשים והילדים פונו לבית העם והמגינים תכננו לסגת אליו כעמדה אחרונה. תוך זמן קצר הגיעה תגבורת של אנשי פו"ש והערבים נסוגו. כתוצאה מחילופי האש, נהרגו 11 ערבים. מתושבי גבעת עדה נהרגו האם רבקה גולדברג והמגינים שמעון מרגלית ויצחק קומורניק.
יצחק שדה הגיע למושבה והרגיע את תושביה. הוא הביא למקום 30 אנשי הגנה כתגבורת לשמירה וקבע עמדות במרחק 500 מטר מהמושבה. כעבור מספר ימים הגיעה למקום קבוצת אנשי פו"ש מובחרים שהשתכנו במושבה ויצאו לסיורי לילה ופגעו בכל ערבי ששוטט בסביבתה. פעולה זו חיזקה את הביטחון במושבה.
אוצר המונחים הפילוסופיים
אוצר המונחים הפילוסופיים ואנתולוגיה פילוסופית חובר על ידי יעקב קלצקין בשנות ה-20 של המאה ה-20. הוא לקסיקון מונחים בפילוסופיה היהודית ומהפילוסופיה הערבית בימי הביניים ובראשית העת החדשה, ונספח אנתלוגי חמישים חיבורים של פילוסופים יהודים וקראים וערבים; חלקם שהיו מודפסים, ושבעה בכתבי יד שלפניו.
חיבורו ומבנהו.
המונחים העבריים שהובאו בלקסיקון, נלקחו מהיצירות שנתחברו בעברית או שנתחברו בשפות אחרות, בעיקר ערבית, ותורגמו לעברית על ידי מתרגמים, בדרך כלל, בני זמנם של המחברים. על כן, ה"אוצר" מהווה גם מחקר לשוני של השפה העברית, הן כפי שנעשה בה שימוש בחיבורים פילוסופיים, והן בעבודות התרגום שלהם, בדרך כלל מערבית.
המונחים סודרו על פי סדר האלפבית. בכל מונח הובאו מילים נרדפות, תרגומי המונח בדרך כלל בגרמנית, וציטטות הכוללות אותו במספר חיבורים.
קלצקין החל את עבודת כתיבת ה"אוצר", לשם שימושו הפרטי כחוקר הספרות העברית לדורותיה, ובמשך הזמן כאשר הצטברו בארכיונו שמות רבים, החליט לבחור ולאסוף את המונחים באופן שיטתי, ולכונן לקסיקון מקיף. לעבודתו נעזר בין השאר באוסף הספרים שהיה בספריה העירונית בערים פרנקפורט וציריך, וכן באוספי "הספרייה הפרוסית" בברלין וספרית בית המדרש לרבנים בניו יורק.
המהדורה הראשונה של הלקסיקון ראתה אור בארבעה כרכים בהוצאת אשכול בברלין בשנת תרפ"ח 1928; האנתולוגיה שנספחה אל הלקסיקון ראתה אור בשנת תרפ"ו 1926. מהדורה נוספת ראתה אור בשנות ה-30 של המאה ה-20.
בשנים האחרונות פועל באוניברסיטת המבורג המיזם "PESHAT in Context" ליצירה של תזאורוס דיגיטלי מורחב על בסיס הלקסיקון. העורכים מציינים כי קלצקין התמקד במונחים ומשמעויות מתקופת הרמב"ם וקודמיו, השמיט מונחים מסוימים, ולא ציין את מקורם משפות זרות במקרים רבים, ועם זאת זהו כלי חשוב לחוקרים גם היום. אתר המיזם מספק לקוראים סריקה של הלקסיקון במלואו, אך ללא האנתולוגיה.
האנתולגיה.
האנתולוגיה כוללת חלקים מהחיבורים בעברית ובערבית של הוגי דעות, רבנים ומלומדים, שמהם בין השאר נלקחו מונחים ללקסיקון, בהם (על פי סדר הא"ב):
ותרגומיהם של מבחר מתרגמים, כגון אברהם הלוי חסדאי, ומשה אבן תיבון שתרגם את ספר ההויה וההפסד של אריסטו.
אהרן בק
אהרן טֶמקין בֶּק (באנגלית: Aaron Temkin Beck; 18 ביולי 1921 – 1 בנובמבר 2021) היה פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי יהודי-אמריקאי ופרופסור באוניברסיטת פנסילבניה, מייסד גישת הטיפול הקוגניטיבי. הגישה פותחה במקור לטיפול בדיכאון, והורחבה מאוחר יותר לטיפול בהפרעות חרדה, הפרעות אכילה, הפרעות התנהגות, הפרעות אישיות והפרעות שימוש בסמים.
בק פרסם מעל 550 מאמרים אקדמיים ו-18 ספרים. כמו כן, פיתח כלי הערכה רבים, בהם Beck Depression Inventory (BDI) לאבחון דיכאון.
קורות חיים.
ילדותו.
בק נולד ברוד איילנד, ארצות הברית. הוא היה הצעיר מבין שלושה ילדים, בנם של הארי ואליזבת טמקין בק, יהודים שהיגרו לארצות הברית מרוסיה. שני אחים נוספים נפטרו כשהיו תינוקות, ופטירתה של הצעירה שבהן, ביאטריס, הביאה לדיכאון קשה של אמו, ממנו סבלה ברמות שונות לאורך כל חייה. בגיל 7 פיתח בק מחלה שכמעט הביאה למותו, כתוצאה מזיהום שנגרם בשל זרוע שבורה. כתוצאה מהמחלה סבל מפוביות וחרדות והחסיר ימי לימודים בבית הספר; לאור זאת החשיב עצמו כטיפש וחסר יכולות. בק נשאר שנה נוספת בכיתה א', עובדה שחיזקה מחשבות אלה. עם זאת, מאוחר יותר הוא הצטיין בלימודיו. בק תיאר את הוריו כבעלי מזג שונה - בעוד אביו היה רגוע, אמו הייתה הפכפכה ובלתי עקבית. בילדותו אביו עודד את התעניינותו במדע וטבע, ובק היה פעיל בתנועת הצופים. בבית הספר התיכון היה העורך של עיתון בית הספר, וסיים את לימודיו בהצטיינות.
משפחתו.
בק היה נשוי מעל 50 שנה לפיליס ויטמן בק, שופטת בבית המשפט של פנסילבניה, ואב לארבעה ילדים.
השכלתו.
בעקבות שני אחיו, החל בק ללמוד באוניברסיטת בראון, שם למד קורסים בתחומים רבים, לרבות אמנות, מוזיקה, ראיית חשבון, אנגלית ומדעי החברה. הוא התקבל לבית הספר לרפואה באוניברסיטת ייל, ולאחר סיום לימודיו התמחה בבית החולים של רוד איילנד בין השנים 1946–1948 במגוון תחומים: כירורגיה, דרמטולוגיה, מחלות זיהומיות, נוירולוגיה ופתולוגיה. בהמשך רצה להעמיק את התמחותו בנוירולוגיה, אך הגיע להתמחות בפסיכיאטריה מכורח הנסיבות. הוא פקפק בפסיכואנליזה וסבר כי הנחות היסוד של תאוריה זו אינן מבוססות אמפירית, אבל החליט לעשות מאמץ על מנת להבין גישה טיפולית זו. בשנת 1950 החל התמחות בת שנתיים בפסיכיאטריה במסצ'וסטס, והסתקרן מיכולתה של הפסיכואנליזה לנסות להסביר את כל התופעות הנפשיות.
בין השנים 1952–1954 שרת בצבא ארצות הברית, והתמנה לראש מדור פסיכיאטריה. בשנת 1954 התמנה לתפקיד מדריך בפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 1958 השלים את ההכשרה האנליטית שלו, וכעבור שנה, כשכבר כיהן כפרופסור לפסיכיאטריה, קיבל את המענק הראשון שלו בחקר החלומות.
המעבר מפסיכואנליזה לתאוריה קוגניטיבית.