באליפות העולם בשחייה שנערכה בקאלי, קולומביה בשנת 1975 זכה שו בשלוש מדליות זהב במשחים הארוכים, ב-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:51.04 דקות לפני בן ארצו ברוס פורניס (1:51.72 דקות), ב-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:54.88 דקות שוב לפני פורניס (3:57.71 דקות) וב-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:28.92 דקות לפני בן ארצו בריאן גודל בן ה-15 (15:39.00 דקות). בשלושת המישחים קבע שו שיאי תחרות חדשים. האמריקאים בראשות שו היו מועמדים בטוחים לניצחון גם במשחה ל-4x200 מטר חופשי, אך הם פסלו.
שנתיים נפלאות אלו מיקמו את שו כשחיין המוביל בעולם למרחקים ארוכים, הוא היה בלתי מנוצח. הוא היה לשחיין השני בהיסטוריה ששולט בשלושת משחי החתירה (200, 400 ו-1500 מטר).
המגזין ספורטס אילוסטרייטד העניק לו כתבה גדולה וחשובה. דבר זה גרם לחשיפה עצומה. הפרסום והשיחות סביבו בגיל כל כך צעיר כנראה פגעו קשות בהכנות לאולימפיאדה. בנוסף, סבל שו מאנמיה שמנעה ממנו להתאמן בצורה סדירה וכן סבל מבעיות בכתפיים, שלא הועילו על החלמתו. למבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מונטריאול (1976) הגיע שו כאלוף עולם ושיאן עולם במשחים הארוכים, אך הוא לא הצליח להשתלב במשחה ל-1500 מטר חופשי, שהיה המשחה החזק שלו, והסתפק במשחה ל-400 מטר חופשי. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:52.54 דקות אחרי בן ארצו בריאן גודל שקבע שיא עולם חדש בתוצאה של 3:51.93 דקות. בנוסף, הוא שחה עבור הנבחרת האמריקאית בשלב המוקדמות ב-4x200 מטר חופשי וקבע איתם שיא עולם חדש 7:30.33 דקות. האמריקאים זכו במדליית הזהב בשיא עולם חדש נוסף בתוצאה של 7:23.22 דקות. במונטריאל רק השוחים בגמר זכו במדליה, בניגוד למשחקים האולימפיים שנערכים עכשיו, שבהם כל מי ששחה, גם במוקדמות זוכה במדליה אולימפית אם קבוצתו זכתה.
לאחר המשחקים האולימפיים התרכז שו בעיקר בכדורמים. שו לא השתתף באולימפיאדת מוסקבה (1980) כמו שאר חבריו, עקב החרם האמריקאי על ברית המועצות.
לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) הגיע שו כשחקן כדורמים. הוא וחבריו ניצחו בכל המשחקים, פרט למשחק נגד יוגוסלביה שהסתיים בתיקו. מדליית הזהב ניתנה ליוגוסלבים משום שגם הם ניצחו בכל המשחקים, אך הפרש הגולים שלהם היה טוב יותר, בחמישה גולים יותר. מדליית הארד ניתנה לגרמניה המערבית.
שו ייזכר כאחד השחיינים הגדולים בהיסטוריה שלא זכו במדליית זהב אולימפית.
מל&quot;ם
בואינג X-20 דיינה-סור
הX-20 דיינה־סור (קיצור באנגלית של Dynamic Soarer, מבוטא כמו "דינוזאור") היה מיזם של חיל האוויר האמריקני לבניית מטוס חלל שיוכל לבצע טיסות למסלול נמוך סביב כדור הארץ, עם אסטרונאוט יחיד. בין המטרות של הפרויקט - השמדת לוויינים של ברית המועצות. בנוסף, תוכנן מטוס חלל זה לבצע גם משימות ביון מהחלל, תחזוקת לוויינים, חילוץ אסטרונאוטים במצוקה והפצצה. תוכנית X-20 התבצעה בין 24 באוקטובר 1957 עד ביטולה הרשמי ב־10 בדצמבר 1963, בטרם נערך ניסיון שיגור לחלל. מטוס החלל אמור היה להיבנות בחברת בואינג ולהיות משוגר לחלל באמצעות המשגר טיטן.
תצורה, מבנה ונתונים טכניים.
מטוס החלל X-20 הוא בעל כנף דלתא, וגוף המספק חלק מהעילוי בעת הכניסה לאטמוספירה ותהליך הנחיתה. בעת הנחיתה מטוס החלל מתפקד כדאון, והוא נעדר מנוע.
תוכנית הפיתוח.
ב־24 באוקטובר 1957, עשרים יום בלבד לאחר שיגורו של הלוויין הראשון בעולם על ידי ברית המועצות (ספוטניק 1), פורסמה על ידי חיל האוויר האמריקני הצעה לפיתוח מערכת נשק דואה היפר־קולית (Hypersonic Glide Rocket Weapon System) שכונתה בקיצור "דיינה־סור". חיל האוויר האמריקני היה סבור כי ניתן לפתח כלי יחיד רב משימתי, שיוכל להתבסס על עבודות מחקר קודמות שנעשו עבור מטוס הניסוי X-15 (שטס לראשונה בשנת 1959), וישמש להפצצה דרך החלל, למשימות ביון ומחקר.
תוכנית דיינה־סור אמורה הייתה להתבצע בשלושה שלבים:
טיסות ניסוי ראשונות תוכננו להתבצע בתחילה ללא מנוע, בשנת 1963. לאחר מכן תוכננו טיסות ניסוי ממונעות, שיביאו את מטוס החלל למהירות של 28 מאך, שיועדו להתבצע בשנת 1964. טיסות ניסוי בלתי מאוישות שיבחנו את יכולת ההפצצה הגלובלית של מטוס החלל תוכננו לשנת 1968, ופריסה מבצעית של מטוסי חלל תוקפים ומאוישים תוכננה לשנת 1974.
בעיות בתוכנית הפיתוח.
הבעיה שליוותה את פרויקט X-20 מראשיתו הייתה בעיית מימון - חיל האוויר האמריקני לא היה מסוגל להעמיד את התקציבים הנדרשים לשם פיתוח מטוס החלל, שלשם הפיכתו מרעיון לכלי מבצעי היה צורך בשורה של פריצות דרך טכנולוגיות. נוסף על בעיות המימון לפרויקט, התוכנית סבלה משתי בעיות עיקריות:
חוסר בהירות באשר למאיץ הרקטי שישא את מטוס החלל אל החלל.
הצעות רבות הוצעו באשר למאיץ הרקטי שישא את מטוס החלל דיינה־סור אל החלל. ההצעה המקורית של חיל האוויר האמריקני דיברה על מספר סוגים של הנעה רקטית, שיעשו שימוש במבחר שילובים של דלקים רקטיים ומחמצנים נוזליים. ההצעות המקוריות כללו שימוש בתערובת של חמצן נוזלי ודלק סילונים JP-4, תערובת של פלואור־אמוניה, או שימוש במנוע הרקטי שכבר פותח עבור מטוס החלל X-15. הקבלן הראשי של הפרויקט, חברת בואינג, העדיפה לשגר את מטוס החלל על גבי טיל מסוג אטלס־קנטאור, אך בלחץ חיל האוויר האמריקאי הועדף משגר החלל טיטן, שהוצע על ידי חברת מארטין, שהפסידה לבואינג במכרז על פיתוח מטוס החלל X-20. למרות ההעדפה של המשגר טיטן, לא היה בכוחו של הדגם הראשוני שלו לשאת לחלל את הדיינה־סור.
בשלב מסוים נבחנו דגמים מתקדמים יותר של המשגר טיטן, הטיטן 2 והטיטן 3, ואף דגם מוקדם של טיל השיגור סאטורן, בגרסת סטורן 1. לבסוף הוחלט על שימוש במשגר טיטן 3, אך עד שהוחלט על כך בוזבז זמן רב שעיכב את הפרויקט במשך שנים.
העדר מיקוד למיזם כולו.
שלל המשימות שיועדו למטוס החלל גרמו - מלבד החריגה מהתקציב - לעיכובים ארוכים בלוח הזמנים, שכן הדרישות הטכניות ממטוס החלל היו שונות למדי בהתאם למשימות שיועדו לו. קיימים הבדלים ניכרים בתכנון ובדרישות הטכנולוגיות ממטוס חלל תת־מסלולי וכזה המסוגל להגיע למסלול. הסתירות בדרישות המבצעיות הביאו לא רק לעיכוב בתוכנית כולה אלא גם לחוסר בהירות מבחינת התפיסה המבצעית של חיל האוויר האמריקאי, שנועד להפעיל את הדיינה־סור. כתוצאה מכך התעכבה גם תוכנית ההכשרה של אסטרונאוטים צבאיים שנועדו להטיס את מטוס החלל.
ביטול הפרויקט.
שר ההגנה של ארצות הברית רוברט מקנמארה, הורה לחיל האוויר האמריקני ב־19 בינואר 1963, להחליט מהו הפרויקט שישרת טוב יותר את מטרותיו בחלל - דיינה־סור או גרסה צבאית של החללית ג'מיני. לאחר שהוגש דו"ח מפורט בנושא, החליט מקנמארה כי חיל האוויר האמריקני מעניק משקל יתר לגישה של חזרה נשלטת לכדור הארץ (שאפיינה את הדיינה־סור), לעומת חזרה בליסטית דוגמת זו המאפיינת את החללית מסוג ג'מיני. בנוסף, ציין שר ההגנה כי מטרותיו של חיל האוויר האמריקני בתחום הפעילות המאוישת בחלל אינן מוגדרות היטב. המחיר הגבוה של מיזם דיינה־סור, בצירוף הפקפוק בנחיצות מטוס החלל, הביאו לבסוף להחלטה לבטל את התוכנית, החלטה שהתקבלה ב־10 בדצמבר 1963. ביום ביטול הפרויקט הודיע חיל האוויר האמריקני על השקת תוכנית חלל חדשה ובמרכזה מעבדת חלל מאוישת - תוכנית שבוטלה אף היא שנים אחדות לאחר מכן.
צ'צ'פויאס
צ'צ'פויאס (תעתיק ללטינית: Chachapoyas) הקרויים גם אנשי הענן או "שוכני יער העננים" היו אנשי תרבות פרה-קולומביאנית שחיו בהרי האנדים בשטח פרו של ימינו. צ'צ'פויאס הוא הכינוי שהעניקו בני האינקה לאנשי הענן ולא ידוע כיום כיצד הם כינו את עצמם.
האינקה כבשו את תרבותם בתקופתם של טופא אינקה (Túpac Inca Yupanqui) ובנו ואינה קפאק, (Wayna Qhapaq) במאה ה-15, זמן קצר לפני הכיבוש הספרדי. ישנן תאוריות הגורסות שהישגיהם עלו על אלו של האינקה: הם הצטיינו בבניית ערים, דרכים, טראסות, השקיה ומטלורגיה. כאשר הגיעו הספרדים לדרום אמריקה היו הצ'צ'פויאס אחד מתוך מספר עמים שנשלטו על ידי האינקה, אם כי לא היו משולבים לחלוטין בתוך תרבות האינקה ושמרו על תרבותם.
מאחר שרוב המידע הקיים עליהם הגיע מהקונקיסטאדורים, לרוב כידע שצברו אצל בני האינקה, אין מידע מבוסס על תרבותם. על פי התיאור היו הם הבהירים והגבוהים מבין העמים ששכנו באזור, נשותיהם נודעו ביופיין ועדינותן.
קיימות אגדות רבות על עושרם ואגדות על כך שהסתירו חלק מאוצרותיהם מפני הספרדים הכובשים.
הצ'צ'פויינים קברו את מתיהם יחד עם אוצרות שישמשו אותם בעולם הבא, חלק ניכר מהקברים נשדדו במהלך השנים, החל בספרדים שכבשו את המקום.
הארכאולוג ג'ין סבוי Douglas Eugene "Gene" Savoy על דמותו כנראה מבוססים סרטי אינדיאנה ג'ונס גילה עשרות שרידים של ערי אבנים עתיקות השייכים לתרבות הצ'צ'פויאס.
זיהוי קול
הפרדה גבוהה
הפרדה גבוהה (נקרא גם הבחנה גבוהה, באנגלית: High Definition או בקיצור: HD), הוא תקן תצוגת וידאו ברזולוציה הגבוהה מרזולוזציית ההפרדה הסטנדרטית (SD). ההגדרה מתייחסת באופן כללי לאיכות תצוגה הגבוהה מ־480 קווים אופקיים (לפי תקן אמריקאי) הנהוגה במקלטי הטלוויזיה האנלוגיים. טלוויזיה בתקן HDTV בעלת 720 קווים נחשבת למינימום העונה להגדרה זו. כמו כן ניתן להתייחס לווידאו שהוקלט באמצעות עדשה מהירה (מעל 60 תמוניות לשנייה) כסוג של הפרדה גבוהה. בשל סיבות היסטוריות מקובל למדוד את איכות התצוגה על ידי מספר הקווים האופקיים המרכיבים את מסך התצוגה. ישנו הבדל קל בין התקן האירופאי לאמריקאי.