באלדור פון שיראך
באלדור פון שיראך (בגרמנית: Baldur von Schirach; 9 במאי 1907 - 8 באוגוסט 1974) היה מראשי המשטר הנאצי בגרמניה בדרגת רייכסלייטר, מנהיג הנוער ההיטלראי, וראש מחוז וינה. הוא הורשע במשפטי נירנברג כפושע מלחמה בשלושה סעיפי אישום.
קורות חייו.
שיראך נולד בעיר ברלין, בן לקצין, שר-חצר ומנהל אמנותי בתיאטרון, ולאשתו האמריקנית. דרך אמו, שיראך טען לייחוס משני אנשים אשר חתמו על הצהרת העצמאות של ארצות הברית.
בהיותו בן עשר הצטרף לקבוצת צוערים צבאית, ובשנת 1925 הצטרף למפלגה הנאצית. הוא זכה לתשומת לבו של אדולף היטלר ובשנת 1929 הועבר למינכן לתפקיד ראש ארגון הסטודנטים הנאצים. בשנת 1931 הפך לראש ההיטלריוגנד ("נוער היטלר"), וקיבל דרגת קצונה גבוהה (גרופנפיהרר באס אה).
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 השתלט שיראך בכוח על ארגוני נוער קיימים, תוך שהוא מחרים רכוש בשווי מיליוני מארקים. ב-1 בדצמבר 1936 נאסר על קיום כל ארגון נוער פרט להיטלריוגנד ("נוער היטלר").
בשנת 1938 הגיע שיראך לביקור בבגדאד כאורח "אל-פותווה" (בערבית: الفُتُوَّة, אל-פוּתוּוָה), תנועת הנוער הפרו-נאצית של עיראק, שהשתתפה מאוחר יותר בפוגרום הפרהוד.
שיראך התגייס לצבא בשנת 1940 ושירת בצרפת חודשים מספר. בתקופה קצרה זו איבד את השליטה בהיטלריוגנד לטובת פעיל בשם ארתור אקסמן. כניחומים מינה אותו היטלר לגאולייטר ורייכסשטאטהאלטר (Reichsstatthalter, ראש מחוז) של וינה הגדולה (Groß-Wien), מחוז שיצרו הנאצים לצורך הפיכתה של וינה לעיר הגדולה ביותר בשטחה ברייך הגרמני. הוא שירת בתפקיד זה עד תום מלחמת העולם השנייה. במהלך כהונתו בווינה דחף שיראך לגירוש תושביה היהודים למזרח‏‏. חנו סר בעיני היטלר כאשר הציע שמדיניות מתונה יותר באוקראינה יכולה להתאים יותר לצרכים של גרמניה ולאחר שאשתו הביעה מחאה באוזני היטלר על היחס כלפי נשים יהודיות באמסטרדם שהיא הייתה עדה לו‏‏.
לאחר המלחמה.
שיראך הסגיר את עצמו ב-5 ביוני 1945. הוא נעצר והועמד לדין במשפט פושעי המלחמה בנירנברג. במשפטו הביע חרטה, וגינה את היטלר ואת הנאציזם. הוא ניסה להראות כי מחה בפני מרטין בורמן על השמדת היהודים, אם כי הודה כי מגיל צעיר היה אנטישמי קנאי, בעקבות קריאת ספרו של הנרי פורד "היהודי הבינלאומי". הוא נמצא אשם ב"קשירת קשר לעשיית מלחמה תוקפנית תוך הפרת הסכמים בינלאומיים" וב"פשעים נגד האנושות", ונדון לעשרים שנות מאסר בכלא שפנדאו בברלין. בהיותו בכלא התגרש מאשתו הנרייטה.
שיראך שוחרר ממאסרו יחד עם אלברט שפר בשנת 1966 ועבר להתגורר בפנסיון בעיירה קרב (Kröv) שבמדינת ריינלנד-פפאלץ, בדרום גרמניה. שנתיים לאחר שחרורו מהכלא התראיין לדייוויד פרוסט בטלוויזיה הבריטית וסיפר בגלוי על קשריו עם היטלר. בשנת 1967 פרסם את זכרונותיו בספר בשם "האמנתי בהיטלר", ובו טען שלא ידע על "הפתרון הסופי". שיראך מת בשנת 1974.
משפחתו.
בשנת 1932 נישא שיראך להנרייטה הופמן, ולזוג נולדו ארבעה ילדים. הזוג התגרש בשנת 1950, כפי הנראה לנוכח תקופת המאסר הממושכת שנפסקה לו במשפטי נירנברג. שניים מנכדיו הם עורך הדין והסופר פרדיננד פון שיראך והסופרת אריאדנה פון שיראך.
ולטר פונק
ולטר עמנואל פונק (גרמנית: Walther Funk; 18 באוגוסט 1890 - 31 במאי 1960), מראשי המשטר הנאצי בגרמניה.
ביוגרפיה.
פונק נולד למשפחה של סוחרים בקניגסברג, פרוסיה המזרחית. הוא למד באוניברסיטה בברלין. במלחמת העולם הראשונה הצטרף לחיל הרגלים הגרמני, אך נמצא בלתי כשיר לשירות בשנת 1916. לאחר המלחמה עבד כעיתונאי ובשנת 1922 הפך לעורך של עיתון כלכלי בעל מגמה ימנית.
בשנת 1931 התפטר מעריכת העיתון והצטרף למפלגה הנאצית. הוא נהיה למקורבו של גרגור שטראסר שהיה אז מפעיליה הבולטים של המפלגה (שטראסר היווה אף בן תחרות לאדולף היטלר ומסיבה זו גורש מן המפלגה, ונרצח בשנת 1934 בליל הסכינים הארוכות). פונק גילה עניין במדיניות הכלכלית, ונבחר לרייכסטאג בשנת 1932. לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון התפטר מתפקידו ברייכסטאג, ועבד כמזכיר העיתונות של ממשלת ה"רייך".
במרץ 1933 מונה למנכ"ל משרד התעמולה, שהיה בראשות יוזף גבלס. בפברואר 1938 מונה לשר הכלכלה, והחליף בתפקיד זה את היילמאר שאכט, וכן קיבל את משרת "הממונה בעל הסמכויות הבלתי מוגבלות לכלכלה". שאכט הודח מתפקידיו בעקבות סכסוך עם הרמן גרינג, שעמד בראש "תוכנית ארבע השנים" וביקש כי הנהגתו הכלכלית של הרייך תהיה כפופה למרותו. בינואר 1939 קיבל פונק את משרת נשיא ה"רייכסבנק", ושוב החליף את שאכט בתפקיד. הוא מונה לוועד התכנון המרכזי בשנת 1943.
בתפקידים אלו הייתה לשאכט נגיעה מיוחדת בהשמדת היהודים, שכן בעקבות השמדת היהודים, הצטבר רכוש גדול, הן מהרכוש היהודי שהוחרם, הן מחפצי ערך שהביאו עמם המושמדים למחנות, ועד לסתימות שיניים מזהב. לפי הסכם סודי עם היינריך הימלר הופקד רכוש זה בחשבון על שם בדוי, ונעשו מאמצים למכור אותו, שכשלו מחמת ההיקף העצום של הרכוש שנבזז. עדויות של עובדי הרייכסבנק מאותה תקופה מצביעות על כך שפונק ידע היטב מהו מקורו של הרכוש שהגיע אל הבנק.
למרות בריאותו הלקויה נשפט פונק עם מנהיגים נאצים אחרים במשפטי נירנברג. פונק הואשם בקשר לפשעים כנגד השלום, תכנון ייזום ועריכת מלחמה תוקפנית, פשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות. הוא טען כי למרות כל התארים בהם נשא, בפועל היו סמכויותיו מצומצמות. עדויות, מסמכים, ואף ציטוטים מהביוגרפיה שפרסם "ולטר פונק, חיים למען הכלכלה", הובאו לסתירת גרסתו. גרינג תיאר את פונק כ"עובד כפוף ובלתי משמעותי". הוא נמצא אשם בכל סעיפי האישום (פרט לראשון) ונדון למאסר עולם.
הוא הוחזק בכלא שפנדאו בברלין עד שנת 1957, עת שוחרר מחמת בריאותו הלקויה. כעבור שלוש שנים מת.
נילי כהן
נילי כהן (נולדה ב-1947) היא פרופסור אמריטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, רקטור האוניברסיטה לשעבר, חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2004 ונשיאת האקדמיה לשעבר (בין השנים 2015 - 2021). כלת פרס ישראל לחקר המשפט לשנת תשע"ז.
ביוגרפיה.
נולדה בכפר סבא כנילי גרבלסקי. למדה בתיכון עירוני ד' בתל אביב. השתחררה מצה"ל בדרגת סגן. למדה במחזור הראשון למשפטים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1971 סיימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטה בהצטיינות. בתקופת לימודיה הייתה העורכת הראשונה של כתב העת "עיוני משפט", כתב עת בעריכת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב. את התמחותה ביצעה אצל עו"ד אלקס ואצל השופט פרופ' זאב צלטנר. בשנת 1975 קיבלה תואר שני באוניברסיטת תל אביב, בהצטיינות יתרה, על עבודת גמר בנושא "פעלת חוק החוזים (חלק כללי) תשל"ג-1973 על פעולות משפטיות שאינן בבחינת חוזה ועל חיובים שאינם נובעים מחוזה", שנכתבה בהנחייתו של פרופ' זאב צלטנר. ב-1978 קיבלה תואר דוקטור, אף הוא מאוניברסיטת תל אביב. הדוקטורט שלה נשא את השם "ההגנה על החיוב מפני התערבות צד שלישי" ונעשה בהנחייתו של פרופ' דניאל פרידמן. בשנים שלאחר מכן ערכו השניים שורה של מחקרים משותפים, ובין היתר חיברו ביחד את סדרת הספרים "חוזים" (יצאו כרכים א-ד), שהפכה במהלך השנים ציון דרך בספרות דיני החוזים המקומית.
בתחילה הייתה עוזרת הוראה ומחקר בתחומי דיני ראיות ודיני קניין. ב-1977 הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת פנסילבניה, ולאחר שחזרה לארץ ב-1978, מונתה למרצה בפקולטה למשפטים בתל אביב, שם לימדה דיני חוזים. ב-1982 מונתה למרצה בכירה, וב-1985 מונתה לפרופסורית חברה.
עוסקת בדיני חוזים, בדיני נזיקין, בדיני עשיית עושר ולא במשפט וכן במשפט וספרות. בשנת 1989 מונתה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב. זכתה פעמיים בפרס זוסמן למשפט, בפרס מינקוף על מצוינות במשפט ובפרס צלטנר למשפט. בשנת 2004 נבחרה כחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנים 1994–1997 כיהנה כסגן הרקטור ובשנים 1997–2001 הייתה רקטור אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2003 הייתה מועמדת לכהן בבית המשפט העליון אך לא מונתה, חרף תמיכת הנשיא אהרן ברק, עקב התנגדות שופטים אחרים בהנהגת דורית ביניש.
בספטמבר 2015 החלה לכהן כנשיאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
כהן היא כלת פרס ישראל בחקר המשפט לשנת תשע"ז. מנימוקי ועדת הפרס : "העוצמה הטמונה במחקריה של פרופ' כהן נובעת במידה רבה מהיותם בוחני גבולות ופורצי גבולות. כתיבתה העשירה בוחנת את השילוב של הספרות במשפט והמשפט בספרות וכן בוחנת את הגבולות שבין הפרטי לציבורי ובין המשפט למוסר".
ב- 2017 קבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה וב- 2018 קבלה קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב על מחקריה בתחום המשפט. מ-2018 היא חברה ב Academia Europaea ומ- 2022 היא חברה גם ב- American Philosophical Society.
כהן היא נכדתה של בת שבע גרבלסקי שייסדה בארצות הברית את "עדן" - ירחון מצויר לילדים. היא אלמנתו של עו"ד עמירם כהן, ולהם שלושה ילדים.
קישורים חיצוניים.
מכּתביה:
הנס פרנק
הַנס מיכאל פרנק (בגרמנית: Hans Michael Frank; 23 במאי 1900, קרלסרוהה, הקיסרות הגרמנית – 16 באוקטובר 1946, נירנברג, גרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה); היה פוליטיקאי גרמני נאצי, משפטן בהכשרתו, המושל הכללי של הגנרלגוברנמן (חלק משטחי פולין הכבושה) ופושע מלחמה מורשע, ממבצעיה של השמדת היהודים בשואה.
נידון למוות במשפטי נירנברג והוצא להורג בתלייה.
ביוגרפיה.