חבר דמיוני אמנם מספק חברה ומפיג שעמום, אך לנוכחות של חבר דמיוני בחייו של ילד יש עוד משמעויות. החבר יכול לספוג כעס ועצב, לקחת "אשמה" על טעויות של הילד ולעזור בתקשורת מול ההורה.
תופעת החבר הדמיוני הרבה פחות נפוצה אצל מבוגרים. ניתן לראות מופעים שלה אצל מבוגרים שסבלו מהתעללות פיזית, מינית או נפשית בילדות. במקרים כאלו, מבוגרים ידמיינו חבר, או אפילו משפחה דמיונית, כצורת בריחה מהטראומה שנגרמה להם. החבר הדמיוני אצל מבוגרים אלו ממלא תפקיד אחר. לעיתים המבוגרים ידמיינו מושיע או גרסה אחרת של עצמם. ישנם מקרים בהם מבוגרים ידמיינו בני זוג או משפחה שלמה, על מנת לענות על הצורך בקשר אנושי בלי אינטראקציה עם אדם אחר.
לפי מחקר שנערך בארצות הברית בשנת 2004 על ידי חוקרים מאוניברסיטת וושינגטון ומאוניברסיטת אורגון עלה כי לכ-65 אחוזים מכלל הילדים בארצות הברית בין הגילים 3–5 ישנם חברים דמיוניים.
חצר רייסין
חצר רייסין היא מתחם מגורים יהודי ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בפינת הרחובות מעלות אל-ח'אלידיה ואל קירמי, מזרחית לחצר גליציה.
בחצר מתגוררות כיום 6 משפחות.
היסטוריה.
חצר רייסין שוכנת ברובע המעורב המכונה גם רובע חברון. תחומי הרובע הם רחובות מעלה חלאדיה, הסראיה ואל קירמי.
החצר נרכשה מכספו של ר' סעדיה שור במאה ה-19.
במאה ה-19 התגוררה בחצר משפחת וולפנזון שניהלה בחצר אכסניה והשכירה בה דירות.
בחצר פעלה במשך עשרות שנים טחנת קמח תת-קרקעית, בבעלות משפחת וולפנזון ובניהולה של רבקה וולפנזון. הטחנה שימשה נקודת מוצא של אנשי הגורדיה היהודית החשאית של ירושלים, לפעולותיהם.
זאב וולפנזון, היה עסקן ירושלמי שמוזכר בדברי תולדות היישוב היהודי. זאב עסק בתחומי פעילות רבים: מדפיס, מגיה ורב-בנאי וסוחר, שד"ר ודיפלומט. בנוסף היה איש כולל רייסין ושימש במשך שנים בתור הממונה על הכולל.
בשלהי המאה ה-19 התגורר במקום הישיש הרב אברהם יצחק הומינער מברעזין. גבאי המקום ומגיד השיעורים היה אחיינו הרב שמואל הומינר ממייסדי שכונת מאה שערים ובית היתומים דיסקין.
בשנת 1905 הקימה "לשכת ירושלים" של ארגון בני ברית גן עברי בעיר העתיקה, צמוד לחצר רייסין. ככל הנראה היה זה גן הילדים הראשון בעיר העתיקה.
בשנת 1993 שבו 2 משפחות יהודיות להתגורר בחצר.
בסוף שנת 2013 נכנסו למקום שלוש משפחות יהודיות לאחר שנים ארוכות של דיונים בבית המשפט.
בשנת 2014 התווספו 2 משפחות יהודיות שעברו לגור באולם טחנת הקמח.
בשנת 2019 לאחר מאבקים משפטיים ארוכים נכנסה משפחה יהודית לדירה נוספת ואחרונה בבניין ובכך הושלמה גאולתה של החצר כולה.
בית הכנסת הליטאי.
בחצר רייסין פעל בשנות ה-20 בית כנסת ליטאי של פרושים, בנוסח הגר"א. ליד בית הכנסת פעלה חנות לטחינת קפה של חיה בלומקה. יהודה מוטס יליד הרובע מתאר
בעקבות התנכלויות פורעים ערבים, בשנות ה-20 נטשו יהודים רבים את האזור. כתוצאה מכך נסגר בית הכנסת.
חצר החבצלת
חצר החבצלת הייתה אזור מגורים יהודי ברחוב הדגל ברובע המוסלמי בעיר העתיקה. החצר שכנה בין רחוב הויה דולורוזה למעלות המדרשה, סמוך לארמון הגבירה טונשוק. בחצר היה בית הדפוס שבו הודפס עיתון החבצלת ומכאן שם החצר.
הפעילות בחצר.
החצר הייתה שייכת לישראל ב"ק שהתגורר בה עם משפחתו. מלבדו התגוררו במתחם משפחות יהודיות נוספות, בהם עורך החבצלת ישראל דב פרומקין, רבי משה אהרון הדיין מבריסק, ושלום מימון - ספרדי בעל חנות לגיהוץ תרבושים בשוק הבשמים. אליעזר בן-יהודה שהתגורר במקום, החזיק גם חדר עבודה, בו ערך את "מפעל העברית" שלו.
ישראל דב פרומקין הקים בחצר בית דפוס, בכספיו של משה מונטיפיורי כחלק מתוכנית ה"פרודוקטיביזציה" שלו. עיתון החבצלת שהודפס בו, פעל גם כפרסומת חשובה לבית הדפוס. הדפוס שכן במספר חדרים שבקצה הקומה האמצעית. ר' יהודה גרובר - המכונה 'יודא', תושב 'בית שערי הכותל' - ניהל בפועל את הדפוס. בנו, אליעזר גרובר עבד בדפוס, ובסופו של דבר רכש את בית הדפוס. הבן איש חי שלח לדפוס זה את כתב-היד של ספרו, והוא הודפס במקום.
בצידה הדרומי של הקומה האמצעית פעל בית כנסת. בבית הכנסת התפללו "כמנהג חסידי חב"ד". בית הכנסת שימש גם כמקום חלוקת פתקאות ה'קמחא דפסחא' שהעניק ישראל דב פרומקין לנזקקים, אשר קיבלו תמורתן מצות במאפייה, ויין לארבע כוסות אצל שלמה שיינקר המוזג ברחוב חברון.
בעיתון 'המוריה' משנת 1912 נכתב כי הבית בחצר החבצלת היה בן 3 קומות, אך היה בנוי בצורת מדרגות כך שגגה של קומה אחת שימש חצר לקומה שמעליה. בקומה התחתונה גר משרת ערבי וכן דיירים יהודים ונוצרים. כשהורחב בית הדפוס היו שם מחסני נייר, ספרים וכריכיה. מהחצר התחתונה הובילו מדרגות לגינה, שבה היו עופות, עז וחמור. החצר התיכונה הייתה החצר של בית הדפוס. החצר העילית לא הייתה מרוצפת ולא נטועה. ליד הקיר השמאלי שלה נמצאה ערימת אבנים גדולה, שממנה אפשר היה לעבור, דרך פרצה בקיר, לבית הגדול של החוסיינים. ליד הכניסה היה מרתף ששימש יקב ואסם, מחסן למצרכים שונים, כמו עצי הסקה, שמן וכדומה. ממול למדרגות נמצאו חלונות בית הכנסת, שהיה החדר האמצעי של החצר האמצעית.
השופט גד פרומקין שגדל כילד בחצר, מתאר:
פרייס
דייוויד פרייס
ספרות טלוגו
סִפרוּת טֶלוּגוּ, או "טלוגו סַאהִיטְיַאם" (בטלוגו: తెలుగు సాహిత్యం) הוא גוף יצירה בשפת טלוגו, המדוברת במדינת אנדרה פרדש בדרום הודו. ישנה מסורת עתיקה ועשירה של ספרות בשפת טלוגו, מראשית המאה ה-11 עם התרגום הראשון של המהאבהארטה מסנסקריט לטלוגו בידי ננאיה. היא שגשגה בימי אימפריית ויג'איאנגר, אז הייתה אחת השפות המדוברות בחצרות המלוכה. ספרות טלוגו כוללת שירה, רומנים, סיפורים קצרים, מחזות, ויצירות בסוגת הפּוּרַאנָה (ספרות הלל לאלים בדת ההִינְדוּ).
שפת טלוגו החלה להיפרד מהלשון הפרוטו-דְּרַאוִידִית בראשית המאה הראשונה לספירה המקובלת. על אף ששמרה על כמה מהאותיות הדראוידיות המקוריות, היא הושפעה עמוקות מן הסנסקריט ומשפת פראקריט. ככל הנראה, תושבי האזור אימצו נוסח של פראקריט שהתגלגל עם הזמן לראשית הספרות בטלוגו. טקסטים ספרותיים בטלוגו עשויים להשתמש במונחים מסנסקריט או להיות "מסונסקרטים" במידה רבה מאוד, עד כדי כשבעים אחוזים מן המלים, וכללי הדקדוק בטלוגו נגזרים במאמץ מן הקאנון בסנסקריט. ספרות טלוגו, אפוא, נשענת על הסנסקריט על אף השתלשלותה ממשפחת לשונות אחרת.
לא ידועה ספרות טלוגו לפני המאה ה-11: כל הכתובות המוקדמות יותר באזור אנדרה פרדש נכתבו בסנסקריט או בפראקריט.
נושאים.
ספרות טלוגו המוקדמת עוסקת ברובה בנושאים דתיים. משוררים ומלומדים שאבו בעיקר משירוֹת אפיות כגון ראמאיאנה, מהאבהארטה, בהאגאוואד גיטה, ומפּוּראנוֹת, כולן מקורות עשירים לתרבות הודו.
החל מן המאה ה-16, סיפורים נידחים מן הפוראנות משמשים בסיס לשירים בסוגת הקאוויה (שירה חצרונית קצרה המאופיינת בסלסולי לשון). כמו כן החלו להופיע חיבורים שנודעו בשמות אקהיאנה (Akhyana) וקהאנדה (Khanda), שעסקו בקורות גיבור יחיד תחת הכותרת צ'אריטרה, ויג'איה, וילאסה, ואבהיודאיה, והפכו עד מהרה לסוגת השירה הנפוצה ביותר.
במאה ה-18 נפוצו שירים על נישואיהם של גיבורים, תחת השמות פּארִינַאיָה, קַאלִיאנָה, וְוִיוָאהָה.
לצד אלו, היו חיבורים דתיים על מייסדי דתות וכיתות, תורותיהם (סַארָה), ופרשנויות (בהאשיה). כמו כן נתחברו יצירות בתחומים הבאים: אסטרולוגיה, משפט, דקדוק, פתגמי מוסר, ומזמורים.
צורות.
בין הסוגות המופיעות בספרות טלוגו:
קבוצת המחברים בני המאה ה-16 מחצר הקיסר סרי קרישנה דווה ראיה שנודעה בשם הקיבוצי אשטאדיגאג'אס חיברה יצירות בכל שלוש סוגות הפראבאנדהאם בעת ה"פראבאנדהאם יוגאם".
הצורה צ'אמפו (שירה מעורבת בפרוזה) אופיינית לספרות טלוגו. על אף שהיא הצורה הנפוצה, ישנם חריגים: טיקהאנה חיבר את היצירה אוטארה ראמאיאנה על טהרת השירה. מכיוון שיצירות צ'אמפו מסוג קאוויה ופראבאנדהא היו מעבר להשגתם של ההמונים, הומצאו סגנונות הדוויפאדה והשאטאקה. המונח דויפאדה (מילולית: שתי רגליים) מתאר דו-טור, ואילו שאטאקה מתאר שיר בעל מאה טורים. בין שירי השאטאקה הידועים נמנים "סארוֶשווארה שאטאקה, קאלאהאסטישווארה שאטאקה, דאסאראתי שאטאקה".
שירי שאטאקה מסוימים מחולקים לעשר קבוצות בנות עשרה טורים כל אחת, ואלו מכונות דאשאקה, בהשפעת שפת פראקריט.
סוגת האוואדהאנאם הייתה מקובלת בסנסקריט וצברה אהדה נוספת בטלוגו ובקאנאדה. היא מצריכה יכולת שינון טובה, וכושר תיאום בין כמה משימות מקבילות. מי שביצע בהצלחה אוואדהאנאם זוכה לכינוי מיוחד -- לדוגמה, מי שביצע אוואדהאנאם בן שמונה "שאלות" (פרוצ'אקות) נקרא אשטאוואדהאני.
התפתחות.
יוצרים מוקדמים.
לפני ננאיה (עד שנת 1020).
בראשית ספרות טלוגו מופיעות כתובות, משנת 575 לספירה ואילך. רוב הכתובות היו מתורגמות מסנסקריט.
תקופת הפוראנות (1020 עד 1400).
תקופה זו מכונה "קאווי טראיאם", כלומר "שילוש המשוררים". מדובר בשלושת המשוררים ננאיה, טיקאנה, ויראפראגאדה (או אראנה), אשר תרגמו את המהאבהאראטה מסנסקריט לטלוגו בין המאה ה-11 למאה ה-14.
ננאיה בהאטאראקודו (או אדי קאווי).