רוב ההיסטוריונים תמימי דעים שרוב הקנדים דוברי האנגלית ראו עצמם ערב המלחמה כנתינים של האימפריה ולא תפסו את הזהות הקנדית שלהם, בה היו גאים, כזהות לאומית עצמאית. אמנם קנדה החלה כבר ב-1909 לפתח מדיניות חוץ עצמאית, אך לא מתוך מגמת התנתקות מן האימפריה. בקרב דוברי הצרפתית היו נטיות לאומיות ואף נטיות בדלניות אך הן לא זכו לסימפתיה מצדם של דוברי האנגלית.
אולם הדעה המקובלת היא שלאחר המלחמה, ובפרט לאחר קרב רכס וימי, נולדה בקרב הקנדים תודעה לאומית שהייתה נחלתם של דוברי האנגלית ולא הייתה זהה לזו של דוברי הצרפתית. הגאווה על הניצחון הוכיחה לחיילים הצעירים שכאשר פעלו כקנדים בעלי תודעה קנדית ותחת פיקוד קנדי, הצליחו להשיג ניצחון שהביא לתפנית מכרעת במלחמה. יתרה מזו, החיילים שצפו בפיקוד הבריטי הכושל בחזית המערבית פיתחו איבה לניכור של הקצינים הבריטיים, אשר יחד עם האחדות שנוצרה בקרב החיילים הפשוטים במהלך השהייה בחפירות, יצרה רצון לעצמאות ולהתנתקות מעל האימפריה הבריטית שנתפסה כנצלנית.
לדעה זו קמו מתנגדים בקרב החוקרים, כגון ההיסטוריון פיליפ בקנר הטוען ש"לידתה של האומה הקנדית מתוך החפירות של מלחמת העולם הראשונה" אינה אלא מיתוס מאוחר.
מיד עם תום המלחמה תבע ראש ממשלת קנדה רוברט בורדן מושב נפרד לקנדה בועידת השלום בפריז (1919) וזאת בזכות השתתפות בניה בלחימה ותרומת לוחמיה לניצחון. בריטניה התנגדה, מתוך ראיית הדבר כשאיפה לעצמאות ואף משלחת ארצות הברית התנגדה, כיוון שראתה בכך קול נוסף המובטח לאינטרס הבריטי. בורדן טען שקנדה הקריבה יותר חללים מארצות הברית ודם חלליה מקנה לה זכות השתתפות. ראש ממשלת בריטניה, לויד ג'ורג' התרצה לבסוף וכך נכנסו לוועידה כל נציגי הדומיניונים של הכתר הבריטי שלחמו בפועל, כלומר נציגי ניו זילנד, אוסטרליה, הודו, ניופאונדלנד, דרום אפריקה וקנדה. למרות ההישג, זעם בורדן על הרחבת היריעה והחרים את טקס הפתיחה. אולם, בורדן הוביל את השיחות מטעם קנדה ואף דאג לכך שכל אחד מראשי הדומיניונים יוכל לחתום על חוזה ורסאי באופן נפרד, ועל ידי כך לקבל מושב נפרד בחבר הלאומים.
התייחסויות בתרבות.
השיר בשדות פלנדריה, השיר הנודע ביותר שנכתב בזמן מלחמת העולם הראשונה, נכתב על ידי רופא צבאי קנדי, לוטננט קולונל ג'ון מק'קרי, לאחר שהיה עד למותו של חברו, סגן אלקסיס הלמר. השיר פורסם לראשונה ב-8 בדצמבר בכתב עת לונדוני. השיר זוכה למעמד קאנוני בקנדה, והוא אחד הסמלים הלאומיים המרכזיים בתרבות הקנדית. הוא נקרא בעצרות ימי הזיכרון, ובבתי הספר הוא נלמד על-פה. הבית השלישי מושמט לעיתים, בעיקר בגרסאות הנלמדות בבתי הספר, עקב הרוח המלחמתית הנושבת ממנו. קטע מהשיר מודפס על גבי שטר 10 הדולרים הקנדיים.
יונה סעיד
יונה סעיד לוי הייתה עובדת בתעשייה האווירית. כלת פרס ישראל על מפעל חיים בעמל כפיים לשנת התשמ"ו.
נולדה בצנעא שבתימן ובשנת 1949 עלתה עם משפחתה למדינת ישראל. לימודיה הסדירים הופסקו והושלמו על ידה בלימודי ערב. בגיל צעיר נישאה, ולאחר גירושיה החלה לעבוד בתעשייה האווירית.
בתעשייה האווירית שימשה תחילה ראש צוות עובדים ולאחר מכן הוסמכה לביצוע עבודות תעופה שונות. בשנת 1981 הוסמכה בתחום הדבקות מתכת ופלסטיק. במהלך שנות עבודתה הגישה 15 הצעות ייעול להנהלת התעשייה האווירית וזכתה על כך בפרס המייעלת המצטיינת. בתחום התמחותה הדריכה במפעלים שונים ברחבי ישראל.
בשנת 1986 הוענק לה פרס ישראל על מפעל חיים בעמל כפיים. בנימוקי ועדת הפרס נקבע כי "יונה סעיד מהווה מופת במוסר העבודה הגבוה שלה, וביחסי האנוש המעולים שיצרה במקום עבודתה. הצעות הייעול שהגישה לתעשייה האווירית חסכו למפעל הון".
לצד עבודתה הייתה סעיד לוי זל חברה בחוג לידיעת הארץ והתנדבה במסגרת איל"ן.
אלדין חתוקאי
אלדין חתוקאי הוא חתן פרס ישראל על מפעל חיים בעמל כפיים לשנת התשמ"ו.
חתוקאי, בן הקהילה הצ'רקסית בישראל, נולד בכפר כמא. בשירותו בצה"ל היה חייל מצטיין במסגרת יחידת מילואים. לאחר שחרורו מן הצבא החל לעבוד במפעלי נייר חדרה.
במפעלי נייר חדרה החל לעבוד כעוזר לשוקל נייר. במרוצת השנים השתלם בנושאים שונים וקודם לתפקיד מנהל משמרת. במסגרת השתלמות בחוץ לארץ הוסמך כמפעיל מכונת חיתוך נייר חדישה, בסיומה חזר למפעל ומונה למנהל המכונה. בשנות השמונים נשלח לרומניה לצורך הכשרת צוות מקומי בהפעלת מכונה דומה.
חתוקאי קיבל את פרס עובד ישראל במגזר התעשייתי ובשנת 1986 היה חתן פרס ישראל על מפעל חיים בעמל כפיים. בנימוקי ועדת השופטים נקבע כי "אלדין חתוקאי ראוי לפרס על הצטיינות בצה"ל ועל ההתמדה והחריצות שהוא מגלה בעבודתו במפעלי נייר חדרה. מגלה רוח צוות וכושר ניהול, במחלקה המורכבת מעובדים דרוזים, יהודים, מוסלמים וצ'רקסים".
יעקב אברהם
יעקב אברהם (1907 - מאי 2008) היה חתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לעבודה.
ביוגרפיה.
אברהם נולד בתימן ליפת ושולמית. הוא התייתם בגיל שלוש.
עבד כתימן כחייט, נישא לזוהרה והיה אב לחמישה בנים ולשלוש בנות. במלחמת יום הכיפורים שכל את בנו בקרבות ברמת הגולן. בנו יחיאל אברהמי ניהל את מוזיאון גדרה.
בשנת 1949 עלה עם משפחתו למדינת ישראל ולאחר תקופה במחנה העולים בראש העין התיישב בגדרה ובנה בה את ביתו. במחצית שנות החמישים החל לעבוד כפועל חקלאי בחברת "נטע" לעיבוד פרדסים וכרמים.
בשנת 1977, לאחר 23 שנות עבודה, זכה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לעבודה. בריאיון עיתונאי לרגל קבלת הפרס אמר: "אני אוהב את העבודה. כל תפוז חשוב לבעל הפרדס ולמדינה". רעייתו זוהרה שימשה עד אותה שנה מנהלת עבודה בחברה למיון זרעים.
עבודתו נמשכה לאחר מכן, לצד טיפוח ביתו ולימוד פרקי תורה.
אברהם נפטר בשנת 2008 בגיל 101. ביום פטירתו נולד החימש ה-15 בצאצאיו.
סימטרית כיול
המשכן לאמנויות בעין חרוד
קארל ראדק
קארל ברנגארדוביץ' רַאדֶק (Karl Berngardovich Radek; בכתיב קירילי: Карл Бернгардович Радек; 31 באוקטובר 1885 – כנראה 19 במאי 1939) היה פוליטיקאי, מנהיג קומוניסטי ועיתונאי ממוצא יהודי-גליציאני. פעל תחילה בפולין, אחר-כך בגרמניה ולבסוף בברית המועצות. כתב גם בשמות העט "פאראבלום" (Parabellum) ו"שטרוטהאן" (Struthahn).
חייו.
נולד בשם קרול זובלזון (Karol Sobelsohn) למשפחה יהודית בלבוב שבגליציה, אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום במערב אוקראינה). התרבות בביתו הייתה גרמנית, אך ראדק היה קשור כבר כתלמיד לתנועת הפועלים הפולנית וכתב עבור עיתונים פולניים.
בין גרמניה לרוסיה.
ראדק היה, יחד עם רוזה לוקסמבורג, אחד ממנהיגי הסוציאל-דמוקרטיה הפולנית והגרמנית. אחרי מהפכת 1905 באימפריה הרוסית גורש ראדק מהמפלגה הסוציאליסטית הפולנית, בגיל 20. הרשויות הרוסיות כלאו אותו בגלל השתתפותו במהפכה. בשנת 1907 היגר ראדק לגרמניה, שם הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD). הוא התפרסם וזכה להכרה בעיקר בתחום מדיניות החוץ, ותקף יחד עם רוזה לוקסמבורג את האגף המתון במפלגה, אבל לאחר שבשנת 1912 גורש גם מהמפלגה הגרמנית, ביקר גם אותה והתקרב למנהיג הבולשביקים הגולה (לימים מייסד ברית המועצות) לנין, והיה אחד האנשים המקורבים ביותר שלו בגלותו בשווייץ. ראדק הוסיף גם בשווייץ לכתוב תחת שם העט פאראבֶּלוּם (Parabellum) מאמרים בקו דומה לשל לנין, טרוצקי וזינובייב.
בספטמבר 1915 השתתף כנציג המפלגה הפולנית בוועידת צימרוולד. כאן נפגשו לראשונה מאז פרוץ מלחמת העולם הראשונה הנציגים הרדיקליים של המפלגות הסציליסטיות באירופה, כדי לאלץ את מפלגותיהם להתנגד למלחמה ולתקציבי המלחמה. ראדק גם חתם על ההצהרה של לנין, שבה דרש להפוך את המלחמה למלחמה נגד הקפיטליזם.
ראדק היה אחד הנוסעים בקרון הרכבת המפורסם שהוביל את לנין בשנת 1917 מגלותו בשווייץ דרך גרמניה לשוודיה הנייטרלית ומשם לרוסיה, וגם היה חבר במשלחת המשא ומתן לשלום בין גרמניה לברית המועצות, שהביאו להסכם השלום של ברסט-ליטובסק.
בסוף שנת 1918 נסע ראדק לגרמניה כדי לעזור למפלגה הקומוניסטית הגרמנית הצעירה, אך נעצר תוך זמן קצר באשמת עזרה לניסיון הפיכה והסתה. לאחר מעצרו ניתן לו על ידי ברית המועצות מעמד של שגריר, באקט שהציל את חייו. בזמן מאסרו ניהל שיחות רשמיות-למחצה עם מנהיגי רפובליקת ויימאר החדשה, בהם ולטר רתנאו ואחרים.
גם בשנת 1923 ניסה לעזור למפלגה הקומוניסטית הגרמנית בניסיון הפיכה נוסף.
בין טרוצקי לסטלין.
אחרי השתלטותו הזוחלת של סטלין על המפלגה והמדינה הורחק ראדק ממרכזי הכוח ומונה לנשיא הראשון של אוניברסיטת סון-יט-סן במוסקבה. בשנת 1927, בעקבות תבוסה של האופוזיציה השמאלית, גורש רדק מהמפלגה ונשלח לסיביר. אחרי חזרתו בשנת 1929 השתלב שוב כעיתונאי בכיר, ופתח בעצם בשנת 1934 על ידי אחד המאמרים את עידן פולחן האישיות של סטלין.
בשנת 1937 הואשם ראדק, במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין, והורשע במשפט הראווה השני של מוסקבה, ונגזרו עליו עשר שנות גלות. הוא נהרג בכלא ורכנאורלסק. על פי הגרסה מתקופתו סטלין, הוא נהרג על ידי אסיר אחר. כפי שהובהר לאחרונה, הוא נהרג בהוראה ישירה של לברנטי בריה וסטלין על ידי אסיר שהובא במיוחד מכלא אחר והשתחרר לאחר ביצוע המעשה.
מקלחת