הבית הרביעי מתאר את רגשות המחסור והגעגועים של הדמות הנשית אל החבר שבחזית המלחמה ואת כללי ההתנהגות והמוסר הנהוגים, או המצופים ממנה; מנת חלקה הם הבדידות, היחידאות בהיותה נאמנה לחבר שבמרחקים, ואלו, המלווים בעצבות ובכובד מביאים לאיטיות: פסיעה איטית, ולהמתנה בשתיקה מאופקת.
יטרו וילמס
יטרו וילמס (בהולנדית: Jetro Willems; נולד ב-30 במרץ 1994) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת המגן בקבוצת גרויטר פירט.
קריירה.
וילמס החל את דרכו בקבוצת הנוער, ספרטאן 20'. מאוחר יותר, הצטרף וילמס לקבוצת הנוער של ספרטה רוטרדם. ב-2010, עלה וילמס לקבוצה הבוגרת של ספרטה רוטרדם כבר בגיל 16. את הופעתו הראשונה המקצועית במועדון ערך ב-16 בינואר 2011.
ב-31 באוגוסט 2011, חתם וילמס לשלוש עונות בפ.ס.וו. איינדהובן. ב-23 באוקטובר 2011, ערך הופעת בכורה נגד ויטסה ארנהם.
וילמס הפך לכדורגלן ההולנדי הצעיר ביותר ששיחק במסגרת תחרויות אופ"א, לאחר ששיחק ב-3 בנובמבר 2011 במסגרת הליגה האירופית נגד הפועל תל אביב.
ב-3 באפריל 2012 הוארך חוזהו במועדון ההולנדי עד לסיום עונת .
בקיץ 2017 חתם וילמס באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה. בעונת הבכורה שלו במועדון הגרמני היה וילמס שותף לזכייה ההיסטורית של איינטרכט פרנקפורט בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1–3 בגמר על באיירן מינכן. וילמס שיחק 90 דקות במשחק הגמר.
ב-2 באוגוסט 2019 הושאל וילמס לניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג לעונה אחת.
קריירה בינלאומית.
לוילמס 16 הופעות במדי נבחרת הולנד עד גיל 17 בכדורגל, ו-3 הופעות במדי נבחרת הולנד עד גיל 19.
עם נבחרת הולנד עד גיל 17 בכדורגל, זכה וילמס ב-2011, באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19. ב-26 במאי 2012 ערך וילמס את הופעת הבכורה בנבחרת הולנד הבוגגרת במשחק ידידות, נגד בולגריה.
וילמס נטל חלק עם נבחרת הולנד ביורו 2012, ושיחק בכל משחקיה של הנבחרת בטורניר. וילמס הפך לכדורגלן הצעיר ביותר ששיחק ביורו אי פעם כשעשה זאת בגיל 18 ו-71 יום.
תארים.
פ.ס.וו. איינדהובן:
איינטרכט פרנקפורט:
נבחרת הולנד עד גיל 17 בכדורגל:
תארים אישיים:
רבותי ההיסטוריה חוזרת
רבותי ההיסטוריה חוזרת הוא שירו של המשורר והפזמונאי הישראלי חיים חפר לאחר 1948. חובר לו הלחן של המלחין שמואל פרשקו; לחן זה חובר תחילה ל"שיר הגעגועים" של נתן אלתרמן, ואחר ל"שיר הוותיקים" של חיים גורי. הושר על ידי יפה ירקוני, יהורם גאון, להקת פיקוד מרכז, ושושנה דמארי. השיר המספר על אירועים מכוננים בפלמ"ח בשנים שמאז הקמתו ולקראת הקמת המדינה, נתפס כמייצג ומבטא רוח הזמן ומקבל לנגנו במפגשי קהילות ובימי מועד וזיכרון.
שם השיר הפך לביטוי עצמאי בשפה העברית ובתרבות הישראלית, ונעשה בו שימוש נרחב מחוץ להקשרו הפואטי וההיסטורי.
אמירות ותכנים.
נושא השיר הוא תולדות הפלמ"ח על פי אירועים חשובים ומסעירים ועל כך מכריזות בלשון דיבור נאומית המילים הראשונות בבית הראשון: „רבותי, ההיסטוריה חוזרת / שום דבר לא אבד, לא נשכח”. האני השר בגוף ראשון יחיד, מצרף אל "נאומו" תחזית על שיחה בין חברת הפלמ"ח, שהפכה ל"סבתא" לאחר כשנות דור מזמן חיבור השיר, ודבריה-סיפורה, אם בחיוך ואם בכאב, ל"נכד", על אירועי שנות הארבעים לפני הקמת המדינה. וה"היסטוריה" שאשת הפלמ"ח מספרת לנכדה, היא דברי ימי הפלמ"ח בראייתם של חבריו.
השיר המחורז כולל חמישה בתים. האירוע החשוב הראשון בתולדות הפלמ"ח מובא במילים: „עוד נזכור, תחת גשם עופרת / איך בסוריה צעד הפלמ"ח”, מתוארות מעורבותם והשתתפותם של עשרות חברי הפלמ"ח במערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה. אנשי הפלמ"ח, שהוקם רשמית ב-15 במאי 1941, גויסו בהמלצת ראשי היישוב, ובהם משה שרת ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ועל פי בקשתם של אנשי המודיעין הצבא הבריטי. פעולתם הראשונה במערכה, הייתה הפלגתם של כ"ג יורדי הסירה לפעולה בטריפולי בלבנון, אשר אבדו ללא מידע על גורלם. 37 אנשי פלמ"ח השתתפו בחוליות בגזרות מטולה וראש הנקרה, במערכה לכיבוש סוריה ולבנון. בין הלוחמים היו משה דיין ויגאל אלון. משה דיין נפצע בקרב ואיבד את עינו וכן נפצע ברגלו לוחם פלמ"ח אחר; שאר הלוחמים חזרו לארץ בשלום.
בבית השני מוזכר קרב אל-עלמיין, שהשלכותיו בטרם שהוכרע נצפו כקובעות את הזירה המזרח תיכונית, וארץ ישראל בכללה, ואת גורל היישוב בתקופת מלחמת העולם השנייה. מפקדי הפלמ"ח, בין השאר, פעלו לקראתו, וכפי שמתאר המשורר בשפה פואטית בבית השני: „אל הנגב פלוּגונת נשלחה - / עם מקלות כתחליף לרובים”, בשל המחסור באמצעי תשלום לרכישת נשק הולם. הכוננות לפלישה בארץ ישראל כונתה לימים "מאתיים ימי חרדה".
בבית השלישי פורש האני השר, מפיה של אשת הפלמ"ח "הסבתא" העתידית, על עקרונות הפלמ"ח ורוח הלחימה שלו, בהם מסירות נפש והתגייסות לכל משימה, בכל חזית ושדה הקרב, נכון לכל עבודה כמו "פקק", עובד לעת מצוא בסידור העבודה ובארגונה, למשל בקיבוץ; כך במילים:
ובמילים:
בבית הרביעי, המספרות על משימתם של אנשי הפלמ"ח בתקופת הסזון.
חפר הטמיע בבית האחרון של השיר, במילים: „כן, הכושי יכול כבר ללכת, / כי הכושי עשה את שלו” המשוחחות עם הביטוי "הכושי עשה את שלו, הכושי יכול ללכת", את כאבם של חברי הפלמ"ח על פירוקו בידי דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל, על פי החלטה שהתקבלה בעיצומה של מלחמת העצמאות.
חרסית וחול זך בנגב
חרסית וחול זך בנגב בע&quot;מ.
היסטוריה של באר שבע
ערך זה מתעד את ההיסטוריה של העיר באר שבע.
באר שבע בתקופה הכלקוליתית.
היישוב האנושי הראשון בבאר שבע מתחיל בתקופה הכלקוליתית באלף הרביעי לפנה"ס. על גדותיו של נחל באר שבע הוקמו שלושה יישובים כלקוליתיים שהיו חלק מתרבות מגוונת הקרויה "תרבות באר שבע" שהתקיימה באלף הרביעי לפנה"ס. שלושת האתרים (חורבת צפדי, ביר אבו מטר וחורבת בתר) היו כפרי מגורים, תת-קרקעיים בחלקם. אף על פי ששלושת היישובים הכלקוליתיים הללו הם בעלי אופי קבוע ישנם סימנים ברורים לעזיבה מתוכננת של האוכלוסייה במקום (למשל: כלים וחפצים הונחו בצרורות ופתח החדרים נחסם באבן).
היישובים כללו תחילה חדרים תת-קרקעיים שנכרו באדמת הלס ושימשו כנראה לשינה ואחסון. לאחר מכן הרחיבו המתיישבים את המערכת התת-קרקעית, על ידי חפירת אולם גדול המתחבר לתאים נוספים. הירידה מפני הקרקע הייתה דרך פיר אנכי. בתוך תאים ואולמות אלו נחפרו בורות קטנים ששימשו לאחסון חפצים. התושבים של התרבות שהיו נוודים למחצה היו יוצאים לנדידות לפי עונות ושומרים את חפציהם העודפים בבורות אלו ומכסים אותם בסדר ובצורה מתוכננת. באחת הנדידות לא חזרו התושבים והאתרים היו שוממים לזמן מה. בשלב ההתיישבות השלישי זה בנו התושבים את בתיהם על השקעים שנוצרו מהתמוטטות מערותיהם ובשלב הרביעי והאחרון נבנו גם בתים על הקרקע אך בצורה יותר משוכללת. תושבי תרבות באר שבע נהגו לסחור עם רבים משכניהם במזרח התיכון, כגון תושבי רמת הגולן (כלי בזלת אשר נמצאו באתרים מעידים על מסחר שכזה). תושבי התרבות עסקו בחקלאות ובמרעה וכן עסקו בציד צבאים.
תרבות באר שבע ואיתה כל ההתיישבות בבקעה בתקופה הכלקוליתית נעלמה כלא הייתה בסוף האלף הרביעי לפנה"ס. בתקופת הברונזה לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות להתיישבות בבקעת באר שבע.
באר שבע בתקופת הברזל.
בתקופת הברזל התקיימו שני יישובים באזור, תל באר שבע בו שכן היישוב "שבע", שבו רוכזו מוסדות המינהל והשלטון. ו"באר שבע" שהשתרעה באזור שבין השוק הבדואי לגדתו הצפונית של נחל באר שבע. בשנות ה-50 של המאה ה-20, במהלך עבודות תשתית, נמצאו ממצאים שתוארכו להמאה ה-8 לפנה"ס, בהם צלמיות של האלה הכנענית עשתורת, נרות חרס וקנקני אגירה. זו הייתה עיר פרוזה, שלא הוקפה בחומה או בביצורים והשתרעה על שטח של כ-30 דונם. בעיר היו מבני מגורים, בתי מלאכה, ממגורות ובורות מים ותושביה היו חקלאים, סוחרים ובעלי מלאכה. בתחילת המאה ה-21 נערכה חפירת הצלה סמוך לנחל באר שבע בה נתגלה בית מרחץ ציבורי מהתקופה הביזנטית ובשכבות שמתחתיו נחשפו מבנים מההמאה ה-8 לפנה"ס שימשו למגורים ונבנו מלבנים על מסד של חלוקי נחל.
במקרא מוזכרת העיר לראשונה בספר בראשית, פרק כ"א, שם מסופר כי אברהם הוכיח את אבימלך מלך גרר, על הבאר שנגזלה ממנו על ידי עבדיו. אבימלך לקח מאברהם את "שבע כבשות הצאן", לעדות כי הבאר אכן שייכת לאברהם, והשניים כרתו ברית במקום: "על כן קרא למקום ההוא באר שבע, כי שם נשבעו שניהם".
באר שבע נזכרת עוד פעמים רבות במקרא:
אין עדויות ליישוב העיר בידי תושבים יהודים במהלך תקופת בית שני.
בתקופות הרומית עד המוסלמית המוקדמת.
בתקופה ההרודיאנית התקיים בבאר שבע ישוב קטן שעליו הוקם באמצע המאה ה-3 מחנה צבא גדול. בכתביהם של אוסביוס מקיסריה ושל הירונימוס מהמאה הרביעית מתוארת כעיירה ובה חיל משמר רומי. העיר מוזכרת גם במפת מידבא. במהלך התקופה הביזנטית בארץ ישראל נבנו סביב המחנה לפחות שש כנסיות שחלקן היו בשימוש עד התקופה האומיית. במהלך התקופה הרומית והביזנטית התפתחה העיר בצורה ניכרת דבר שגרם לביטול שטחי הקבורה בפריפריה של העיר והפיכתם לאזורי מגורים. תהליך ההתפשטות של העיר בתקופות אלו הגיע לשיאו ב. בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל המשיך השימוש בחלק מהמבנים הביזנטיים, אך הייתה דעיכה איטית של העיר, המתבטאת בהריסת מבני הציבור והפיכתם למקור חומר גלם לבניה משנית. במחצית השנייה של המאה ה-8 ננטשה העיר.