לאחר שהשלים את לימודיו נשלח בן-צור לאתיופיה לסיור היכרות והידוק קשרים עם הצי האתיופי. תפקידו האחרון של בן-צור בצה"ל היה מפקד זרוע הים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"מ), בשנים 1969–1970. עוזרו היה סא"ל אהרון בן-יוסף, שסיים את תפקידו כמפקד שייטת 13. בקורס השתתפו 12 חניכים בדרגת רס"ן, שהמשיכו והגיעו לתפקידים בכירים בחיל הים. התפקיד בפו"מ סימן את השתלבותו מחדש של חיל הים במוסד זה, לאחר הפסקה של 3 שנים. באותה עת החל חיל הים להצטייד בספינות הטילים ותוכנית הלימודים עודכנה בהתאם. בן-צור אף התבקש לכתוב את הערך "לוחמה ימית" עבור האנציקלופדיה העברית.
במקביל קיבל בן-צור מינוי חירום כמפקד המשחתת "אח"י יפו", ואף ערך בה הפלגת ריענון לצוות המילואים שאמור היה לאייש אותה. בכך היה בן-צור לאחד הקצינים הבודדים שפיקדו על שלוש המשחתות של חיל הים.
בן-צור השתחרר משירות קבע בינואר 1971. נקרא שוב לשירות מילואים במלחמת יום הכיפורים, כקצין קישור ים-אוויר בזירת ים סוף. הוא התמקם בשדה אופיר, ויחד עם מפקד בסיס חיל האוויר במקום (בח"א 29), אל"ם יעקב נבו (אף הוא היה איש מילואים), יזם הפעלת מטוסי קרב כנגד ניסיונות פשיטה ותקיפות של ספינות טילים מצריות מדגם "קומאר" על כוחות צה"ל, וסיוע למפקדת זירת ים סוף של חיל הים במפרץ שלמה.
חיים אזרחיים.
לאחר שחרורו מצה"ל כיהן כמנהל אגף הייצור במפעל מנועי בית שמש, כמנהל מחוז המרכז ברשות שמורות הטבע וכסגן המזכיר הכללי בבנק ישראל. בסוף שנת 2006 יזם בשיתוף עם בנו צבי את הקמת אתר האינטרנט אתר הפלי"ם ההעפלה והרכש. פעילותו באתר לאורך כ-7 שנים ממועד הקמתו התבטאה בכתיבת עבודות מחקר, אחריות למחקר ההיסטורי וקשרים עם גורמים ומוסדות חיצוניים, והיענות לפניות הציבור. כמו כן כתב ערכים בנושא לוחמה ימית ל.
יהודה בן-צור נישא לטובה ז'וכוביצקי ב-15 ביולי 1951. לזוג שני בנים, הבן הצעיר אלון שותף במשרד האדריכלים ביטמן בן צור.
יהודה בן-צור נפטר ב-27 ביוני 2022 ונקבר בבית העלמין בקיסריה.
M-60 פאטון
יום הולדתו של לינקולן
יום הולדתו של לינקולן (באנגלית: Lincoln's Birthday) הוא חג לאומי בחלק ממדינות ארצות הברית. החג נחוג במדינות קליפורניה, קונטיקט, מיזורי, ניו ג'רזי, ניו יורק ואינדיאנה. החג מציין את יום השנה להולדתו של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן ב-12 בפברואר 1809.
היסטוריה.
חג זה צוין לראשונה בעיר באפלו שבמדינת ניו יורק, בשנת 1874, ביוזמתו של ג'וליוס פרנסיס (Julius Francis), רוקח מקומי שהקדיש את חייו להנצחת הנשיא לינקולן. פרנסיס היה הראשון שפנה בבקשה לקונגרס ארצות הברית לציין את יום ההולדת של לינקולן כחג לאומי.
טקסים.
יום הולדתו של לינקולן מצוין בהנחת זרי זיכרון מטעם נשיא ארצות הברית באתר הלאומי ההיסטורי מקום הולדתו של אברהם לינקולן בהודג'נוויל שבקנטקי, וכן באנדרטת לינקולן שבוושינגטון בירת ארצות הברית.
אירועים נוספים מאורגנים על ידי המועצה הלאומית לציון יום הולדתו של לינקולן.
כריסטינה הוף סומרס
כריסטינה מארי הוף סומרס (אנגלית: Christina Marie Hoff Sommers; נולדה ב-28 בספטמבר 1950) היא סופרת יהודייה אמריקאית ופרופסור לפילוסופיה לשעבר. היא ידועה בביקורתה החריפה על הפמיניזם של סוף המאה ה-20 ובכתביה על הפמיניזם בתרבות האמריקאית העכשווית. ספריה המפורסמים ביותר הם: "מי גנב את הפמיניזם?: איך נשים בגדו בנשים" (1995), ו-"המלחמה נגד הבנים: איך פמיניזם מוטעה, פוגע בגברינו הצעירים" (2000). למרות שהמבקרים שלה מתייחסים אליה כאל אנטי פמיניסטית, סומרס הייתה זו שהציעה לראשונה את החלוקה בין פמיניזם מגדרי (gender feminism) לפמיניזם שוויוני (equity feminism), והיא מתארת את עצמה כ"פמיניסטית שוויונית" המבקרת את הפמיניזם העכשווי על "עוינות לא רציונלית לגברים, התייחסות פזיזה לעובדות ולנתונים סטטיסטיים, וחוסר יכולת לקחת ברצינות את האפשרות שהמינים שווים אבל שונים ".
קורות חיים.
סומרס נולדה בפטלומה, קליפורניה לדולורס (וייט) ו קנת' הוף. היא סיימה תואר ראשון באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1971, ותואר שלישי בפילוסופיה מאוניברסיטת ברנדייס בשנת 1979. בין השנים 1978 ל-1980, סומרס הייתה מדריכה באוניברסיטת מסצ'וסטס בבוסטון. בשנת 1980, היא הפכה פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת קלארק , ומונתה לפרופסור חבר בשנת 1986.
כריסטינה התחתנה עם פרד סומרס , בשנת 1981, והתאלמנה בשנת 2014. יש לה שני בנים.
ביקורת על פמיניזם במערכת החינוך.
סומרס כתבה ב, על ספרה "המלחמה נגד הבנים", כי תוכנית הלימודים בבית הספר מוטעית, מבוססת על מחקר פגום, והיא סיבה סבירה לבעיות רבות בתחום החינוך כולל הנפילה בציונים של יכולת הקריאה של בנים בכיתות נמוכות. סומרס כתבה כי קיים פער בהישגים בין בנים לבנות בבית הספר, וכי בתחומים מסוימים בנות מצליחות יותר מהבנים. היא כתבה: "הראיות ההולכות ומצטברות כי המאזניים לא מוטים נגד הבנות, אלא נגד הבנים, מתחילות לעורר רוויזיוניזם שקט. ישנם מחנכים המודים כי בנים נמצאים בצד הלא-נכון של הפער בין המינים". ריצ'רד ברנשטיין כתב בניו יורק טיימס, על "המלחמה נגד הבנים": "תצפיות כגון אלו הרימו את הספר של גברת סומרס מן הפולמוס אל ההפצרה. דבריה זועקים באיכות נבואית בספר שלה, ויש תחושה שאמיתות פשוטות מסוימות נעלמו מן העין בעשן של הקנטרנות של החיים האמריקניים. אפשר להסכים או לא להסכים עם גברת סומרס, אבל קשה שלא לייחס לה דחיפות מוסרית המגיעה גם מהראש וגם מהלב". התזה המרכזית שלה בספרה עוסק בהבדלים הטבועים בנערים ובנערות, ואיך אסור לנו לדכא אותם. כריסטינה הוף סומרס מבקרת את הטענה של קרול גיליגן כי "נשים צעירות סובלות בחברה הנשלטת על ידי זכרים", וכמו כן מבקרת את הטענה של ויליאם פולק, כי "צעירים מדוכאים על ידי אידיאלים תרבותיים של הגבריות".
ביקורת על ארגונים פמיניסטיים.
סומרס כתבה ב"מי גנב את הפמיניזם" כי המחקר של ארגון March of Dimes (ארגון לבריאות אמהות ותינוקות) המצוטט לעיתים קרובות, הקובע כביכול ש"אלימות במשפחה היא הגורם העיקרי למומים מולדים," מעולם לא נערך. היא כותבת כי הטענה שהשיא של אלימות נגד נשים הוא במהלך הסופרבול, היא בעצם עוד אגדה אורבנית פופולרית. סומרס גם כותבת כי באמירות אלה על אלימות במשפחה נעשה שימוש בעיצוב ארגון Violence Against Women Act (ארגון נגד אלימות נגד נשים), אשר מקצה 1.6 מיליארד דולר בשנה מקרנות פדרליות להפסקת האלימות במשפחה. סומרס כתבה שכאשר פמיניסטיות טוענות, והתקשורת מדווחת, שכ-150,000 נשים מתות מדי שנה מאנורקסיה, זהו עיוות ניכר של הנתון מאת האגודה האמריקאית לאנורקסיה ולבולימיה. הנתון בעצם קובע כי ל-150,000 נשים יש מידה מסוימת של אנורקסיה.
ביקורת על מחלקות לימודי הנשים.
סומרס היא מבקרת ותיקה של מחלקות לימודי נשים, ושל תוכניות הלימודים של אוניברסיטאות בכלל. בריאיון עם סקוט לונדון, אמרה סומרס, "הגישה כיום, היא שככל שהדברים טובים לנשים, כך נראה שהפרופסוריות בלימודי הנשים כעוסות יותר, כמו גם גלוריה סטיינם שהופכת למדוכאת יותר. אז יש משהו עקום פה, משהו לא בסדר". על פי "The Nation" הוף סומרס מסבירה בזהירות לסטודנטים כי הרבה מהאשמה לתופעה מצערת זו (ה"פתולוגיזציה של הגבריות") מוטלת על מחלקות לימודי נשים. שם פמיניסטיות שאינן מבינות בסטטיסטיקה מקדמות את סדר היום הליברלי שלהם, הניתוח הראשוני של ספרי הלימוד במחלקות לימודי נשים ספרי לימוד הראה כי פרופסוריות אלה מוכרות מסר מעוות ומסית. "נשים הן מנוגה, גברים הם מהגיהנום". בביקורת על הספר במגזין השמרני National Review, מרי לבקוביץ' כתבה על הספר "מי גנב את הפמיניזם" כי "סומרס מספקת הנחיות ברורות כיצד להבחין בין חינוך לבין אינדוקטרינציה. דבר זה לבדו הוא שירות חשוב לכולנו שנאבקים כדי להבדיל בין עובדות לבין בדיות בעולם האקדמי הרווי-בעיות של היום ".
ביקורת על העדפת נשים במקצועות מדעיים.
סומרס כתבה גם על Title IX- (תוכנית פדרלית בארצות הברית המשריינת מקום לתלמידות ולסטודנטיות במקצועות מסוימים), ועל המחסור בנשים במקצועות STEM (מדעים, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה) בקריירה. היא מתנגדת ליישומים האחרונים של תוכנית Title IX בתחומי המדע כי "המדע הוא לא ספורט. במדע, גברים ונשים משחקים באותם הקבוצות... יש הרבה נשים מבריקות בצמרת בכל תחום של מדע וטכנולוגיה, ואין עוררין על היכולת שלהן להתחרות בתנאים שווים". יישומים של Title IX במדעים יכולים בקלות ליצור סטיגמה לנשים ולהוזיל את הישגיהן שהשיגו שעמל רב. יתר על כן, סומרס מציינת מחקר המסיק כי העדפה אישית פרטית של נשים, ולא אפליה מגדרית, היא הממלאת תפקיד בבחירת הקריירה של נשים. לא רק שנשים מעדיפות תחומים כמו ביולוגיה, פסיכולוגיה, ורפואה וטרינרית על פיזיקה ומתמטיקה, אלא שהן גם מחפשות קריירות שניתן לשלבן עם חיי משפחה. סומרס כתבה כי "הבעיה האמיתית שרוב המדעניות מתמודדות עמה היא האתגר של שילוב אמהות עם קריירה מדעית רבת עוצמה" - ולא אפליה.
תפישה בציבור.
ספרה "המלחמה נגד הבנים" היה "הספר הבולט ביותר של השנה" על פי המגזין ניו יורק טיימס בשנת 2000.
רוברט קולס, פסיכיאטר ילדים באוניברסיטת הרווארד, השווה בין הספר של סומרס לבין עבודתו של הפסיכולוג ויליאם ס פולק (מחבר הספר "הקולות של בנים אמיתיים" וגם "נערים אמיתיים: הצלת בנינו מהמיתוסים של הגבריות"), והעבודה של הפסיכולוגית של קרול גיליגן. הוא ציין כי עבודות אלו נפרדות אך משלימות זו את זו.