ב-1987 החל סלובודן מילושביץ', אז יו"ר הוועדה המרכזית הסרבית בחבר הקומוניסטים של יוגוסלביה (League of Communists of Serbia), לבלוט בזירה היוגוסלבית, עקב התנגדותו למידת האוטונומיה שניתנה לפרובינציה של קוסובו, בטענה שהנהגתה האלבנית מפלה לרעה את האזרחים הסרבים של הפרובינציה. עמדותיו גררו ביקורת מצד קומוניסטים אחרים אך זכו לתמיכת סרבים ברחבי יוגוסלביה, ושנתיים אחר כך, ב-1989, נבחר מילושביץ' לנשיא סרביה.
בהדרגה החל מילושביץ' למלא גם את החלל המנהיגותי שנוצר בשלטון הפדרלי היוגוסלבי, והפך למנהיג הדומיננטי בפדרציה על חשבון ההנהגה הקולקטיבית. מילושביץ', אשר התנגד נחרצות להיחלשות ריכוזיות השלטון הפדרלי, למידת האוטונומיה שהוענקה למדינות ולאפשרות של פרישת מדינות מהפדרציה, הפך לראש המתנגדים לתנועות הלאומיות והבדלניות ביוגוסלביה.
התפרקות ברית המועצות, שהגיעה לשיאה בשנים 1990–1991, סיפקה תמריץ משמעותי נוסף לשאיפות העצמאות ביוגוסלביה, וכך, באמצע שנת 1991, השנה האחרונה לקיומה של ברית המועצות, החל תהליך פירוקה של הפדרציה היוגוסלבית. תהליך זה, שהסתיים כשנה מאוחר יותר, לווה בסדרה ארוכה של עימותים אלימים ומלחמות בבלקן לאורך העשור ומעבר לו.
התפרקות הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
בשנים 1992-1991 פרשו מן הפדרציה ארבע מתוך שש המדינות שהרכיבו אותה והפכו למדינות עצמאיות: ראשונות פרשו סלובניה וקרואטיה, אשר הכריזו על עצמאותן ומצאו עצמן במלחמות עצמאות - סלובניה נאלצה להתמודד עם פלישה קצרת ימים של צבא יוגוסלביה לשטחה במלחמת עשרת הימים, וקרואטיה נכנסה למלחמת עצמאות ממושכת נגד צבא יוגוסלביה וכוחות סרביים מקומיים; מקדוניה פרשה מהפדרציה בסוף שנת 1991 ללא עימותים אלימים; ובוסניה והרצגובינה, שפרשה אחרונה באפריל 1992, נקלעה למלחמה ארוכה שבמרכזה עימות פנים-מדיני בין קבוצות אתניות.
במקביל לאירועים אלה, תוך השפעה הדדית, החל להתערער גם הממשל הפדרלי. ב-15 במרץ 1991 סירב נשיא הפדרציה המכהן, בוריסלב יוביץ' הסרבי, להעביר את הנשיאות על-פי הסבב לסטייפן מסיץ' הקרואטי, ודרש לשם כך הצבעה. התנגדות נציגי סרביה והימנעות נציגי מונטנגרו בהצבעה זו מנעה ממסיץ' את התפקיד (שהועבר לממלא מקום - סיידו ביירמוביץ' הקוסוברי). רק חודש וחצי אחר כך, ב-30 ביוני, בלחץ הקהילה הבינלאומית נוכח מלחמת עשרת הימים, קיבל מסיץ' את התפקיד.
חודשיים אחרי כן, ב-3 באוקטובר, התפטר מסיץ' מן הנשיאות כדי לשוב אל מדינתו, קרואטיה, שנלחמה על עצמאותה נגד הצבא היוגוסלבי - אותו צבא שהיה כפוף להנהגה הקולקטיבית בראשה עמד מסיץ' עצמו עד התפטרותו.
לאחר התפטרותו של מסיץ' הועברה נשיאות הפדרציה לברנקו קוסטיץ, מונטנגרי ממוצא סרבי, ששימש ממלא מקום הנשיא מטעם סרביה ומונטנגרו. ב-15 ביוני 1992, לאחר שפרישתן של סלובניה, קרואטיה, מקדוניה ובוסניה והרצגובינה כבר נראתה סופית, בוטלה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
פרישת ארבע מתוך שש מדינות הפדרציה הותירה בה רק את סרביה ומונטנגרו, אשר בחרו להמשיך ולקיים מדינה יוגוסלבית (כלומר איחוד של עמים סלביים דרומיים). עוד בשנת 1992 נכתבה חוקה ל"יוגוסלביה חדשה", היא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. קריסת הקומוניזם וההתעוררות הדמוקרטית בעקבותיה נתנו אותותיהם גם במאפייני הפדרציה היוגוסלבית החדשה:
פוליטיקה וממשל.
המדינה הייתה רפובליקה פדרלית, פרלמנטרית ורב-מפלגתית. עם זאת, עד שנת 2000 הדמוקרטיה הייתה פורמלית ולא ליברלית. ב-1 בנובמבר 2000 הפכה המדינה לחברה באומות המאוחדות.
ראש המדינה נקרא נשיא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
ראש הממשלה נקרא נשיא הממשלה הפדרלית של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
הפרלמנט נקרא האספה הפדרלית של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה והורכב משני בתים:
האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו.
בשנת 2002 הגיעו סרביה ומונטנגרו להסכם חדש בנוגע להמשך שיתוף הפעולה ביניהן, שתכליתו להעניק עצמאות רבה יותר לכל אחת מן המדינות.
ב-4 בפברואר 2003 נכנס השינוי לתוקף, והרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה הפכה לקונפדרציה רופפת בשם האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו. בכך גם הגיע לקצו השימוש בשם "יוגוסלביה" לתיאור ישות מדינית פעילה כלשהי, לאחר ששימש כך ברצף משנת 1918.
פוליטיקה וממשל.
האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו היה רפובליקה קונפדרלית דמוית רפובליקה פדרלית, מעין חבר-עמים של המדינות סרביה ומונטנגרו.
החוקה הגבילה את הממשל המאוחד לבל יעסוק בנושאי פנים של סרביה ומונטנגרו, ובהתאם לה תפקד האיחוד באופן המזכיר ארגון בינלאומי המשלב ברית צבאית, איחוד כלכלי, מסגרת חוקתית לשמירה על זכויות האדם ומדיניות חוץ משותפת בשאיפה להצטרף לאיחוד האירופי.
המשטר היה מעין-פרלמנטרי עם סממנים נשיאותיים: פרלמנט ממונה שבחר נשיא אשר שימש כראש המדינה וכראש הממשלה. תוכננו בחירות ישירות לפרלמנט, אך האיחוד התפרק עוד קודם.
נשיא האיחוד נקרא נשיא סרביה ומונטנגרו, וכאמור שימש הן כראש המדינה והן כיו"ר מועצת השרים של סרביה ומונטנגרו, כלומר כראש הממשלה.
הממשלה ("מועצת השרים") כללה 5 שרים ושני סגני-שרים: שר חוץ וסגנו, שר הגנה וסגנו, שר לקשרי כלכלה בין-לאומיים, שר לקשרי כלכלה פנימיים ושר לזכויות אדם ומיעוטים.
הרשות המחוקקת הייתה האספה של סרביה ומונטנגרו (בית אחד), ומנתה 126 נציגים, 91 מסרביה ו-35 ממונטנגרו, ששיוכם הפוליטי תאם את גודלן היחסי של המפלגות באספות הלאומיות. הנציגים נבחרו מבין חברי האספות של סרביה ומונטנגרו ומבין חברי הפרלמנט הפדרלי היוצא. מקץ שנתיים אמורים היו חברי האספה של סרביה ומונטנגרו להיבחר במקביל לבחירות לאספות הלאומיות שלהן, אך סעיף זה לא מומש מאחר שלא אירעו בחירות כאלה עד לפירוק האיחוד.
חברי האספה של סרביה ומונטנגרו בחרו מביניהם את נשיא האספה ואת סגן נשיא האספה, עם הכרח שאחד מהם יהיה מסרביה והשני ממונטנגרו. השניים נדרשו להציע לאספה מועמד לנשיאות האיחוד. לאחר שנבחר, היה על נשיא האיחוד להציע רשימת מועמדים לממשלה ולהביאם לאישור האספה. אם האספה לא הצליחה לאשר נשיא תוך שתי הצבעות או ממשלה תוך שלוש, האספה הייתה מתפזרת. אם נשיא האיחוד הנבחר ונשיא האספה היו מאותה מדינה, נשיא האספה וסגנו היו מתחלפים בתפקידיהם. החוקה אסרה על בחירה רצופה של שני נשיאי האיחוד מאותה המדינה.
לאחר 3 שנים מהקמת האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו, יהיו מדינות האיחוד רשאיות לערוך משאל-עם על עצמאותן, על פי חוקיהן. מדינה שתפרוש מהאיחוד תאבד את המעמד המדיני הבינלאומי שלו (הכרה וחברות במוסדות בינלאומיים, נציגים דיפלומטיים וכדומה).
הנשיא היחיד של איחוד זה היה סבטוזר מרוביץ', שכיהן בתפקיד בין 2003 ל-2006. הוא נבחר בקולות 65 מתוך 126 חברי הפרלמנט, כאשר יתר המועמדים זכו ב-47 קולות. מרוביץ' היה פוליטיקאי מונטנגרי שתמך בעצמאות מלאה של מונטנגרו, ושימש במקביל גם כסגן נשיא המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים של מונטנגרו (במונטנגרית: Demokratska Partija Socijalista Crne Gore), אשר זו הייתה גם עמדתה הרשמית.
פירוק האיחוד.
בהתאם לחוקת האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו ובהתאם לחוקת מונטנגרו, אושר ונערך משאל עם על עצמאות מונטנגרו בשנת 2006:
חלוקה מנהלית.
בעוד מונטנגרו היוותה יחידה מנהלית אחת, סרביה הייתה מחולקת מנהלית לשלושה מחוזות: מרכז סרביה, החבל האוטונומי ווֹיבודינה בצפון, והחבל האוטונומי קוסובו ומטוחיה בדרום. שני חבלים אלה נשארו אוטונומיים גם בעת פירוק האיחוד המדיני בשנת 2006 (ב-17 בפברואר 2008 הכריז חבל קוסובו על עצמאותו, וכיום וויבודינה היא המחוז האוטונומי היחיד של סרביה).
תיאור המדרג:
עיר הבירה של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה הייתה בלגרד, שהייתה ועודנה גם בירת סרביה. בירת מונטנגרו הייתה ונותרה פודגוריצה. בשנת 2003, עם כינון האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו, הוגדרה בלגרד כמרכז האדמיניסטרטיבי של האיחוד וכמקום מושבם של האספה ומועצת השרים שלו, ופודגוריצה כמקום מושב בית המשפט שלו.
גאוגרפיה.
שטח איחודי סרביה ומונטנגרו היה 102,173 קמ"ר. גבולות כל איחוד היו הונגריה בצפון, רומניה בצפון-מזרח, בולגריה במזרח, מקדוניה ואלבניה בדרום וקרואטיה ובוסניה והרצגובינה במערב.
דמוגרפיה.
מספר אזרחי סרביה ומונטנגרו עמד על כ-10 מיליון.
בתקופת איחודי המדינות (וגם כיום) דיברו בסרביה ובמונטנגרו בניבים סרבו-קרואטים קרובים, כך שלא הייתה בעיית תקשורת בין הקהילות השונות. השפה הרשמית הייתה סרבית (השפה המדוברת בסרביה), והשפה המדוברת במונטנגרו הייתה ניב סרבו-קרואטי דרומי. הכתיב שהיה נהוג הוא האלפבית הקירילי, אם כי נעשה שימוש מועט באלפבית הלטיני.
הדת המרכזית במדינה הייתה הנצרות האורתודוקסית, ומרכז הכנסייה המקומית היה בסרביה. כמו כן, היו קהילות גדולות של מוסלמים ושל נוצרים קתולים. בנוסף התקיימה קהילה יהודית קטנה.
בוסניה והרצגובינה