מעריכים כי מספר זוגות הרחמים שקיננו בישראל עם קום המדינה היה בין 500 ל־1,000 זוגות, אולם עקב הרעלות ושימוש בחומרי הדברה פחת מספרם במהלך שנות החמישים והשישים. בשנות החמישים הוערך מספרם רק בכ־50 זוגות. האוכלוסייה התאוששה ובשנות השמונים נצפו כ־150 זוגות. על פי "הספר האדום של החולייתנים בישראל" הרחם נמצא בסיכון אזורי ועתידו בישראל בסכנה.
בישראל הרחם הוא נודד עונתי. הוא מופיע בחודשי האביב והקיץ לשם קינון ודגירה ונראה בגלבוע, בגולן, בגליל העליון והתחתון ובכרמל, בנוסף קיימים אזורי מחיה בדרום - מדבר יהודה בסביבות ערד. בסתיו הוא נודד לאפריקה. הנדידה היא בלהקות, וטעות נפוצה היא לחשוב להקת רחמים ללהקת חסידות, בשל מראם הדומה בעת מעוף.
בשלהי חודש מאי 2019 נצפה קינון של זוג רחמים באזור הכרמל, לראשונה מזה 50 שנה.
זוג רחמים בונה קן בראש צוק, המכיל תטולה שגודלה שתי ביצים צהבהבות או בצבע חום בהיר ועליהן כתמים חומים כהים. תקופת הדגירה היא כ־42 יום. הגוזלים מכוסים נוצות כתומות המתחלפות לחומות־שחורות כעבור כשנה. הגוזל מגיע לבגרות אחרי כ־3 שנים ואז הוא עוטה פלומה לבנה וקצות נוצותיו שחורות.
במקרא הוא מוזכר בין העופות הטמאים (ויקרא יא', יח'), ואילו בתלמוד הוא זוכה לאהדה ועליו נאמר: "משבא הרחם לעולם - באו הרחמים לעולם". (משמופיע בארץ, סימן לבוא גשמים)
עזנייה שחורה
עזנייה שחורה (שם מדעי: Aegypius monachus) היא דורס היום הגדול ביותר בישראל. זהו מין יחיד בסוג הנקרא באותו שם. העזנייה השחורה נפוצה לרוחב דרום אירופה ואסיה מספרד ועד יפן, אך נמצאת בסכנת הכחדה בחלק האירופי של תפוצתה.
תוחלת החיים המרבית של המין היא 39 שנים.
אורך גופה של העזנייה השחורה נע בין 100 ל-120 סנטימטרים, משקלה נע בין 6.5 ל-13 קילוגרמים, ומוטת כנפיה כ-265–290 סנטימטרים.
תפוצה בישראל.
החוקר והאורניתולוג טריסטראם העיד על קינונים של העזנייה השחורה במצוקי הארבל, בסמוך לכנרת. כיום אין קינונים שלה בשום מקום, והיא נכחדה כדוגרת בארץ. היא מזדמנת נדירה בחורף בדרום הגולן ובחבל המדברי, ומקייצת נדירה מאוד. נצפתה לרוב בסמוך לנשרים, והאתר המומלץ לצפות בה הוא גמלא.
השם המקראי - "עוזנייה", כפי שמתרגם ראב"ע: "כי מן העוז בא שמה" (כוחה הרב במקורה העצום, באמצעותו יכולה למשוך עגל).
עזניית הנגב
עָזניית הנגב (שם מדעי: "Torgos tracheliotus") היא מין דורס גדול בן למשפחת הנציים בסדרת דורסי יום והמין היחיד בסוגו.
תיאור.
העזנייה דומה במראה לנשר אך גדולה ממנו בהרבה ובעלת מקור חזק וקשה יותר. צבעה חום כהה, צווארה וראשה קירחים וורודים עם לחיים כחולות ומקור גדול ואפור. הרגליים חזקות ויציבות והחזה ואזור השת לבנים. אורכה של העזנייה 98–112 ס״מ בממוצע, מוטת כנפיה 2.5-2.8 מטרים ומשקלה 6.5-9 ק"ג בקירוב, מה שהופך אותה לאחד הדורסים הגדולים ביותר והגדולה מבין נשרי העולם הישן. היא גדולה ותוקפנית ביותר כשהיא מוצאת פגר ולרוב שאר החיות מפנות את הנבלה לעצמה.
לעזניית הנגב מקור גדול וחזק המסוגל לקרוע מחיות בעלות עור עבה, כדוגמת פיל, גמל ופרה, את עורן החזק. עזניית הנגב אוכלת עור, בשר ועצמות. את השערות היא מקיאה בגושי צנפות.
קנהּ של עזניית הנגב בנוי על צמרות עצים (בעיקר שיטה) מזרדים ומענפים גדולים. הוא מרופד בעשב, שערות וענפים דקיקים. קוטרו מגיע ל-3 מטרים וגובהו כ-50 ס"מ. הגוזל בוקע באביב, לאחר 55 ימי דגירה. בשבועיים הראשונים לחייו הוא מקבל בשר מעוכל למחצה ולאחר מכן הוא מקבל אותו בחלקים שלמים. בגיל 4 חודשים הוא עוזב את הקן. גיל הרבייה הוא בדרך כלל שש שנים.
בישראל.
עזניית הנגב נפוצה בעיקר בערבות העשב של אפריקה ובעבר היה הנגב תחום גבולה הצפוני. העזנייה הייתה העוף הדורס הגדול ביותר שקינן בישראל, עד שנכחדה כמקננת בארץ. פרטים מזדמנים עדיין חולפים בשמי הנגב לעיתים רחוקות. בניגוד לנשר המקראי אין עזניית הנגב מקננת במושבות ומשום שמרחב המחיה שלה הוא עצום ממדים, היה הנגב מסוגל להכיל רק זוגות מעטים, עד שגם אלה נכחדו בגלל הרעלה משנית, התחשמלות, מחסור במזון, הפרעה אנושית באזור הקינון, ציד והברחה של גוזלים.
ב-3 באפריל 2022 פרסמה רשות הטבע והגנים על בקיעת גוזל של עזניית הנגב, גוזל ראשון מאז 1994.
אזכורים בתנ"ך.
אזכורים בתנ"ך:
זאב אדמוני
זאב אדמוני או זאב אדום (שם מדעי: "Canis rufus"), מין בסוג כלב.
הזאב האדמוני מצוי בסכנת ההכחדה החמורה ביותר מבין הכלביים. סוברים כי תפוצתו המקורית כללה את רוב מזרח צפון אמריקה, מפנסילבניה במזרח ועד לטקסס בדרום. בית גידולו כלל יערות, ביצות וערבות, שם היה טורף-על. במאה הקודמת, רדיפה, הרס בית הגידול והכלאה עם זאבי ערבות הביאו אותם לסף היכחדות. בשנת 1980 הם נכחדו מהטבע. כיום נותרה אוכלוסייה בת-כלאיים של זאב אדמוני עם זאב ערבות בת כ-300 פרטים בעולם כולו, מתוכם כ-93 הושבו לטבע בצפון קרולינה ו-207 בשבי. בטבע הימצאותם עם מינים אחרים כמו זאב הערבות והזאב האפור מעמידה אותם בפני סכנה רצינית של היעלמות כתת-מין.
אורכו של הזאב האדמוני נע ממטר עד 1.3 מטרים, אורך זנבו 30 עד 42 ס"מ וגובה הכתף 66 עד 79 ס"מ. משקלו 16 עד 41 ק"ג. הזאב האדמוני קטן מהזאב המצוי, רגליו ואוזניו ארוכות יותר ופרוותו קצרה יותר. הזכרים בדרך כלל גדולים מהנקבות. צבע פרוותו של הזאב האדמוני בחלקיו העליונים הוא בדרך כלל ערבוב של חום אדמוני וחום צהוב עם אפור ושחור.
תת-מינים.
ידועים 3 תת-מינים של הזאב האדמוני:
מעמדו הטקסונומי של הזאב האדמוני שנוי במחלוקת: לפי ראייה אחת הוא אכן תת-מין נפרד. לפי ראייה אחרת הוא בן כלאיים של זאב מצוי עם קויוט.
זאב חבשי
זאב חבשי (שם מדעי: "Canis simensis") הוא מין בסוג כלב.
מאפיינים.
הזאב החבשי הוא אחד הכלבים הנדירים ביותר והוא מצוי בסכנת הכחדה. הוא מצוי באתיופיה באזורים בגובה של 10,000 רגל (3,000 מטר) מעל פני הים. רק כתריסר אוכלוסיות, שמונות כ-600 בוגרים, שרדו.
הזאב מצוי ברמות ההרריות של אתיופיה באזורים עשבוניים. בשונה מהזאב המצוי הניזון בלהקות ממיני פרסתנים, הוא ניזון ממיני מכרסמים קטנים ובעיקר מהמין חולד גדול-ראש, לו הוא אורב בקרבת פתח מחילתו. טרף נוסף שלו הוא מיני עכברים שונים, כגון עכבר עשב אפריקאי, "Arvicanthis blicki" ו-"Lophuromys melanonyx". הוא צד גם בבונים זנובים, ואפילו יעל אתיופי.
למרות שהם צדים ביחידות, הזאבים מקיימים חיי חברה מפותחים.
בזמן שכל אחד יוצא לציד, נשארת זאבה אחת לטפל בגורים, גם של נקבות אחרות.
התפרצות כלבת ב-1990 הקטינה את האוכלוסייה הידועה הגדולה ביותר, שמצויה בפארק הלאומי של הרי באלה (Bale), מ-440 פרטים לפחות ל-160 בשבועיים בלבד. אולם האוכלוסייה התאוששה מאז ובספירה שנערכה ב-2006 נמצאו 350 פרטים בפארק הלאומי.
משערים שלפני כ-100,000 שנים, בתקופת הקרח האחרונה, נדדו אבות קדומים המזכירים את הזאב האפור מאירואסיה לרמות אתיופיה הקרירות וביססו שם אוכלוסיות. לאחר נסיגת הקרחונים נוצר מחסום גאוגרפי בין אוכלוסיות הזאבים בשתי היבשות. הבידוד הגנטי הוביל להיווצרותו של המין החדש.
המין מעולם לא הרחיב את תפוצתו מעבר לרמות הגבוהות מאחר שהן גובלות בשטחים מדבריים.
תוכנית שימור הזאב החבשי (EWCP- Ethiopian Wolf Conservation Program) היא מיזם משותף של ממשלת אתיופיה ואוניברסיטת אוקספורד הפועל לשימורו והצלתו של מין זה מסכנת הכחדה. סכנות רבות מרחפות מעל מין זה:
זאב הרעמה
זאב הרעמה (שם מדעי: Chrysocyon brachyurus) הוא מין בעל חיים ממשפחת הכלביים הנפוץ באמריקה הדרומית. הוא המין היחיד מן הסוג "Chrysocyon", ובניגוד לשמו בספרדית ובעברית, אינו שייך למין זאב מצוי. למרות דמיונו החיצוני לשועל, אין הוא נכלל גם בסוג זה.
זאב הרעמה נפוץ באזורים פתוחים ופתוחים-למחצה הנקראים סראדו. הוא נוהג לשכון בצמחייה סבוכה ולצוד בערבות פתוחות. הסתתרותו בעשב גבוה ואורח חייו הלילי מקשים על המחקר והצפייה בו. הוא המהיר והגבוה בין כלבי הבר, וניחן במגוון מאפיינים מיוחדים, כגון רגליים ארוכות מאוד המצוידות בבהונות הפונים לצדדים שמגדילים את שטח כפות רגליו באזורי ביצות, קול הנשמע כשילוב בין נביחה ושאגה, סימון ריח טריטוריאלי ייחודי, והיותו אוכל-כול (כולל אכילת שאריות פסולת באזורים עירוניים).
טקסונומיה ואבולוציה.
השם המדעי "Chrysocyon brachyurus" נגזר מן השפה היוונית: המילה "Chrysocyon" משמעותה "כלב זהוב"; והמילה "Brachyurus" משמעותה "קצר גוף". בשפת הגוארני של ילידי דרום אמריקה, זאב הרעמה נקרא בשם "Aguará Guazú" שמשמעותו "שועל גדול".
בכמה מן המחקרים הראשונים שנערכו על זאב הרעמה, הוא נכלל בסוג כלב או בסוג שועל בשל דמיון מורפולוגי, אך כיום ישנה הסכמה על סיווגו לסוג נפרד "Chrysocyon" במשפחת הכלביים. אחת מהמסקנות שעלו מן המחקרים, היא שזאב הרעמה הוא השריד הגדול היחיד ממשפחת הכלביים בדרום אמריקה שנכחדה בתקופת הפליסטוקן המאוחרת (הסוגים "Protocyon" ו-"Theriodictis"); מאובנים של זאב הרעמה מתקופת הפליסטוקן המאוחרת ומתקופת ההולוקן התגלו באזורים הרריים בברזיל.
בשנת 2003 התפרסם מחקר שעסק באנטומיית המוח של מספר כלביים. המחקר סיווג את הכלביים לפי שני מאפיינים בולטים שאפשרו לעקוב אחריהם בתיעוד המאובנים: דפוס החריצים באזורים שונים במוח, וצורתם וגודלם היחסי (ראו תמונה). החוקרים הסיקו מהנתונים הללו, כי זאב הרעמה קרוב לשועל המאלוויני ולדמויי-שועל אחרים מהסוג שועל דרום אמריקני.