ב-13 באוגוסט 1960 הוצב בראש המבנה תא זכוכית שגודלו 3 מטרים על 3 מטרים, ובו מקלחת, מיטה, שירותים ומרפסת. רבקה קירבי התגוררה במבנה במשך 42 ימים, ועיתונות מקומית כינתה את המבנה "בית עליזה בארץ המראה" (Looking Glass House).
כיסא זיג-זג
כיסא זיג-זג הוא כיסא שעוצב ב-1934 על ידי המעצב והאדריכל ההולנדי הנודע חריט ריטפלד.
הכיסא חסר רגליים ועשוי מארבע קורות עץ, שלוש בצורת האות z ואחת נוספת כמשענת. עיצובו מודרני ומינימליסטי ואופייני לרוחה של תנועת הדה סטייל, שריטפלד היה ממוביליה. עיצוב הכיסא, ה״לא יציב״ וה״מרחף״ במראהו, היה חדשני ביותר ביחס לתקופתו - תחילת המאה העשרים. הכיסא הפך לאייקון עיצובי שנתן השראה למעצבים אחרים מאז ייצורו ועד למאה העשרים ואחת, ביניהם ורנר פנטון ורון ארד.
הכיסא נקרא על שם צורתו - זיג-זג.
מאז שנות השבעים נמצא ייצור הכיסא בבלעדיות של החברה האיטלקית קאסינה.
קישורים חיצוניים.
כיסא זיג-זג באתר Chairs and Design.
הסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה
הסמינר התיאולוגי היהודי של אמריקה
גיל-עד חריש
גיל-עד חריש (נולד ב-7 בינואר 1950) הוא עורך דין וסופר ישראלי, מנכ"ל עמותת "לשובע".
ביוגרפיה.
חריש נולד בירושלים לשרה ויוסף חריש. שירת בצה"ל בשנים 1968–1971 כלוחם בחטיבת הצנחנים ולאחר מכן כקצין; במילואים שירת בין השאר כמפקד פלוגת סיור במלחמת יום הכיפורים.
קיבל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בשנת 1975 ותואר שני בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב ב-2008. עוסק בעריכת דין מאז שנת 1976. נשוי לשרונה, עימה הוא מפעיל משרד עורכי דין, ולהם שלושה ילדים. מתגורר ברמת השרון.
פעילות למען החברה.
בשנת 1986 הקים חריש את עמותת "לשובע" ביחד עם אשתו, שרונה. העמותה היא ארגון סיוע הומניטרי ללא כוונת רווח, המפעיל שירותי סיוע למעוטי יכולת, כגון בתי-תמחוי, מעונות לדרי-רחוב, מרכז לחלוקת בגדים יד שנייה, ורשת של בתי-נוער הפרוסה ברחבי הארץ.
בשנת 1991 הוענק לחריש "מגן שר העבודה והרווחה", וב-1995 הוענק לו אות הנשיא למתנדב. ב-1998 העניקה לו עיריית תל אביב-יפו אות הצטיינות. ב-2001 הוזמן יחד עם אשתו להדליק משואה בטקס יום העצמאות, כהוקרה על פעילותו למען הנזקקים. ב-2002 קיבל עם אשתו את "אות יקיר המקצוע" של לשכת עורכי הדין.
יצחק רווה
יצחק רווה (רויס) (10 בנובמבר 1906 – 8 בנובמבר 1989) היה שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב, מומחה בדיני מקרקעין. כיהן כשופט במשפט אייכמן.
ביוגרפיה.
רווה נולד בשם פרנץ רויס (Franz Reuss) בשנת 1906 בעיר אאוריך (Aurich) שבצפון-מערב גרמניה למשפחת רויס, הצעיר מששת ילדיהם של זֶלמה והיינריך רויס, מורה ומלומד עברי. ב-1908 עברה המשפחה לבירה ברלין, שם גדל. בשנת 1924 סיים לימודים תיכוניים בגימנסיה בעיר, ולמד משפטים באוניברסיטת ברלין ואוניברסיטת האלה. לאחר סיום לימודיו בשנת 1927, החל להתמחות במשפטים בבתי משפט ואצל עורכי דין פרטיים. בשנת 1929 קיבל תואר דוקטור למשפטים. בשנים 1931–1933 כיהן כשופט בבתי משפט השלום ברבעים נויקלן ושרלוטנבורג שבברלין. בסוף חודש מרץ 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, התפטר ממשרתו, וכעבור חודש עלה עם אשתו בתיה לארץ ישראל. בארץ עבר את הבחינות לעורכי דין זרים, היה פעיל בהתאחדות עולי גרמניה ואף כיהן כמזכיר ההתאחדות. בשנת 1939 פתח משרד עריכת דין שהתמחה בדיני קרקעות. בשנת 1948 היה מנהל רישום המקרקעין (הטאבו), ובשנים 1949–1952 היה פקיד הסדר הקרקעות באזור תל אביב. בשנת 1952 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ועברת את שמו. כשופט הוא ישב במשפטים פליליים רבים, ובין השאר היה בהרכב שזיכה את עו"ד יעקב חרותי מהשתייכות לארגון טרור. בעת משפט רצח בו ישב בדין נורה למוות אחד הנאשמים על ידי קרוב משפחה של הנרצח.
בפברואר 1961 נבחר על ידי בנימין הלוי לכהן בהרכב השופטים במשפט אייכמן. בתחילת המשפט הוא הקשיב בפסיביות, אולם בהמשך היה מעורב יותר במשפט ושאל שאלות שונות את העדים. בשאלותיו הוא הצליח להוציא מאייכמן הודאה באחריותו המוסרית.
בינואר 1972 הוא החליט להעדיף את שהותם של עיתונאים באולם בית המשפט על פני קרובי משפחה של הנאשמים כאשר האולם הקטן לא אפשר את שהות כל אלו שבקשו להיכנס אליו.
נפטר בתום מחלה בסוף שנת 1989, בגיל 83. נקבר לצד אשתו בתיה (שנפטרה ב-1983) בבית עלמין הדרום.
היה אב לשתי בנות.
ועדות בענייני מקרקעין.
בעשור הראשון של מדינת ישראל היה רווה חבר בוועדה בראשות השופט משה לנדוי שהכינה טיוטה לחוק המקרקעין. בשנים 1965-1969 עמד בראש ועדה ציבורית לבדיקת חוקי הגנת הדייר. הוועדה הוקמה במאי 1965 על ידי שר השיכון יוסף אלמוגי ובאישור הממשלה במטרה לבחון את הסדרי דמי מפתח והגנת הדייר, לאור תלונות בעלי בתים על שכירות נמוכה מדי ותלונות על הזנחת הדירות המושכרות. השר אלמוגי ביקש לקבוע מסגרת של מספר חודשים לעבודת הוועדה אולם ויתר על הבקשה לאור דרישתו של רווה שעבודת הוועדה לא תוגבל בזמן. תחילה עסקה הוועדה בהעלאת שכר הדירה ובסוף שנת 1965 המליצה הוועדה על העלאת שכר הדירה בחוק הגנת הדייר ב-80-120%, המלצות שאושרו על ידי הממשלה והכנסת. באמצע שנת 1966 המליצה הוועדה בהמלצת ביניים, לפטור מחוק הגנת הדייר את הדירות הפנויות ואת אלו שיתפנו בעתיד, כדי לאפשר השכרתן של אלפי דירות שעמדו ריקות ובעליהן נמנעו מלהשכירן מחשש שהדיירים יתקעו בהם בדמי שכירות נמוכים. המלצות אלו הוקפאו על ידי שר השיכון, מרדכי בנטוב, אשר הודיע שידון בהמלצות אלו לאחר מתן ההמלצות הסופיות. בספטמבר 1967 המליצה הוועדה להפוך לקבוע את הפטור הזמני שניתן מחוק הגנת הדייר לבניינים שנבנו משנת 1953. כן הומלץ לפטור מהחוק דירות בהן הגיע המשכיר והשוכר להסכמה לגבי פינוי הדירה. הוועדה לא התייחסה בהחלטותיה לחדרים שאינם מהווים דירה ורווה סירב לשוב לדון בנושא בוועדה בגלל העומס על הוועדה. המלצות הוועדה אושרו על ידי הממשלה בנובמבר 1967 ועברו בכנסת באוגוסט 1968.
בהמלצות הסופיות המליצה הוועדה לבטל את שיעורי המקסימום של דמי שכירות על בתי-עסק. המלצות הוועדה הוגשו לכנסת על ידי הממשלה רק לאחר שנתיים, לאחר שעברו קיצוץ ולאחר דיון בכנסת היו הבסיס לחוק הגנת הדייר תשל"ב.
לאחר פרישתו לגמלאות כיהן במשך שנות ה-80 כיו"ר ועדת ערר לעניין מס שבח מקרקעין.
Reader's Digest
רידרס דייג'סט (אנגלית: Reader's Digest) הוא מגזין כללי לענייני משפחה, המתפרסם עשר פעמים בשנה. המגזין נוסד בשנת 1922, על ידי דוויט (DeWitt) וולאס וליילה בל וולאס. בעבר מטה החברה היה ממוקם בצ'פקווה, ניו יורק, אך הועבר ונמצא כיום בעיר ניו יורק. במשך שנים רבות היה רידרס דייג'סט מגזין הצרכנות הנמכר ביותר בארצות הברית, ואיבד את התואר בשנת 2009 ל-Better Homes and Gardens.
מהדורות גלובליות של רידרס דייג'סט מגיעות לכ-40 מיליון בני אדם נוספים בלמעלה מ-70 מדינות, עם 50 מהדורות ב-21 שפות שונות. מחזור המכירות הכללי של החברה, על שלל גרסאות המגזינים עומד על כ-23 מיליון, מתוכם 10.5 מיליון מהמגזין Reader's Digest, מה שהופך אותו למגזין בעל התפוצה הקבועה הגדולה ביותר בעולם. כמו כן, הוא מתפרסם בכתב ברייל, בצורה דיגיטלית, בשמע, ובגרסה בכתב גדול. גודל המגזין קטן יחסית, ודפיו בערך כמחצית הגודל של רוב המגזינים האמריקאים. לפיכך, בקיץ 2005, המהדורה האמריקנית אמצה את הסיסמה "אמריקה בכיס שלך", ובחודש ינואר 2008, שונה ל"חיים משותפים כהלכה."
היסטוריה.
המגזין נוסד על ידי דוויט וולאס, בעודו מחלים מפצעי רסיסים שספג במלחמת העולם הראשונה. לוולאס היה הרעיון לאסוף מאמרים אהובים בנושאים רבים מירחונים שונים, ולשלב אותם למגזין אחד, תוך עיבוי ושכתוב. וולאס קיווה בתחילה שהמגזין יוכל לספק רווח נקי של כ-5,000 דולרים. ההערכה הנכונה של השוק ועניין הקוראים הוביל לצמיחה מהירה. עד 1929, היו למגזין כ-290 אלף מנויים והכנסת ברוטו של כ-900 אלף דולר בשנה. המהדורה הבינלאומית הראשונה יצאה לאור בריטניה בשנת 1938, ונמכרה ב-2 שילינג. במלאת 40 שנה לרידרס דייג'סט, היו 40 מהדורות בינלאומיות ב-13 שפות וכתב ברייל, והיה למגזין בעל המחזור הגדול ביותר בקנדה, מקסיקו, ספרד, שוודיה, פרו ומדינות אחרות, עם תפוצה בינלאומית כוללת של 23 מיליון.
בדצמבר 1952, פרסם המגזין סדרת מאמרים בשם "סרטן בקופסה", אשר קישרה בין עישון לסרטן הריאות. כתבות אלו העלו לראשונה לתודעת הציבור את הסכנות שבעישון.
בשנת 2006, המגזין פרסם עוד שלוש מהדורות בשפה מקומית בסלובניה, קרואטיה ורומניה. באוקטובר 2007, התרחב המגזין בסרביה. באיטליה הפסיק המגזין את פרסומו בדצמבר 2007. המגזין הושק ברפובליקה העממית של סין בשנת 2008.
ב-2010, המהדורה האמריקאית של המגזין תכננה להקטין את תפוצתו מ-8 ל-5.5 מיליון, לפרסם 10 פעמים בשנה ולא 12, ולהרחיב את התחום הדיגיטלי. נוסף על כך תוכנן להפחית את מספר פרופילי הידוענים וכתבות "עשה זאת בעצמך", ולהגדיל את מספר הסיפורים מעוררי השראה וסיפורים על הצבא.
נסטור בסטרטשה
נסטור בסטרטשה (Néstor Basterretxea Arzadun; 6 במאי 1924 - 12 ביולי 2014) היה צייר ופסל ספרדי-בסקי.
חייו.
נולד בברמאו, בסטרטשה גלה מספרד במהלך מלחמת האזרחים ובין השנים 1936 ל-1942 התגורר בצרפת ואחר כך בין השנים 1942 ל-1952 בארגנטינה. הוא החל לצייר בארגנטינה, ובשנת 1949 זכה בפרס "Premio Unico a Extranjeros" היוקרתי.