בשנת 1911 הוקם איגוד האמנויות היפות של טקסס (the Texas Fine Arts Association -TFAA). במהלך השנים, איגוד TFAA רכש את "מוזיאון לגונה גלוריה לאמנות", שלאחר מכן הפך למוזיאון אוסטין לאמנות (the Austin Museum of Art - AMOA). מרכז אמנות נוסף שהיה בעיר נקרא "מרכז ג'ונס לאמנות עכשווית", שמאוחר יותר הוחלף שמו ל-Arthouse במרכז ג'ונס. בנובמבר 2011, המוזיאון (AMOA) חגג 50 שנה לקיומו ולרגל המאורע נענה לקריאה להתמזג עם Arthouse שבמרכז ג'ונס. מיזוג שני הארגונים העיקריים היווה את TFAA. מוזיאון אוסטין העכשווי הוא תוצאה של הפיכת המוזיאון ובית ספר בני מאה שנה, AMOA-Arthouse, לישות חדשה עם חזון ומשימה ייחודיים לאחד את שני המקומות המרכזיים למוזיאון אחד, לגונה גלוריה ומרכז ג'ונס .
מרכז ג'ונס לאמנות עכשווית.
מרכז ג'ונס לאמנות עכשווית ממוקם בשדרת הקונגרס, הוא עוצב על ידי האדריכלים לואיס. צורמקי. לואיס, המרכז כולל 475 מטרים מרובעים של חלל תצוגה, יחד עם חדר קהילה ומרפסת גג לאירועים ותוכניות חינוכיות. בשנת 2015 הוכרז כי הבניין יעבור שיפוץ והרחבה שיביאו את שטח התצוגה הכולל ליותר מ-650 מטרים רבועים ותבנה חופה קבועה בגובה 21 מטר כגג.
אוסטין העכשווי - לגונה גלוריה.
המוזיאון עדיין שומר על המבנה המקורי שלו באחוזת קלרה דריסקול, שם הוא היה ידוע במשך 34 שנים כמוזיאון לאמנות לגונה גלוריה . בעבר היה המקום בבעלותו של סטיבן פ. אוסטין אתר לגונה גלוריה הוכרז כאתר מורשת לאומי והוא נמצא ברשומות של העיר, מדינת טקסס ובמרשם הלאומי של המקומות ההיסטוריים האמריקאי. המבקרים יכולים לצפות בווילה המשוחזרת בסגנון איטלקי משנת 1916, שהייתה ביתה של מייסדת לגונה גלוריה, קלרה דריסקול. האתר משתרע על שטח של 14 דונם מעל אגם אוסטין, ובנוסף לווילה ההיסטורית של דריסקו, הוא כולל את גלריית Gatehouse ואת פארק הפסלים על שם בטי ואדוארד מרקוס. המבקרים במקום יכולים לראות במקום יצירות אמנות עכשווית ומיצבי פיסול.
בלגונה גלוריה נמצא בית הספר לאמנות עכשווית של אוסטין, אחד מבתי הספר הגדולים במדינת טקסס הקשורים למוזיאון, שבו לומדים במשך כל השנה מבוגרים וילדים.
בית הספר לאמנות בלגונה גלוריה.
בבית הספר לאמנות, הממוקם באתר לגונה גלוריה על שפת האגם של האוסטין, לומדים קצת פחות מ-5,000 תלמידים, הוא מציע מלגות לכ-50 תלמידים בשנה. מדי שנה מבקרים במקום כ־10,000 תלמידים מבתי ספר שמחוץ לאוסטין, במסגרת סיורים מודרכים.
קבוצת Crit.
מוזיאון אוסטין העכשווי מקיים תוכנית שנתית לפיתוח אמנים הפעלים בכל הדיסציפלינות, שחיים ועובדים במחוז טראוויס. Crit Group מנוהלת על ידי שורה של מנטורים ואוצרים, כולל סטרלינג אלן, אנט דימיו קרלוצי ואנדראה מלארד. הרשימה המלאה של בוגרי התכנית כוללת רשימה ארוכה של אמנים אמריקאים ידועים.
קלרה דריסקול.
קלרה דריסקול, המכונה "המושיעה של אלאמו ", נולדה ב-2 באפריל 1881, בסנט מרי, טקסס, במפרץ קופאנו, לחוואים העשירים רוברט וג'וליה פוקס דריסקול. בשנת 1903 היא שילמה אלפי דולרים כדי למנוע את מכירת מנזר אלאמו לחברת מלונות, דבר שזיכה אותה בתואר "מושיעת אלאמו". עד אז, הנכס היחיד של אלאמו שהיה בבעלות המדינה היה כנסיית המיסיון, שנרכשה ב-1883. בשנת 1905 קלרה העבירה את המנזר לרשות בית המחוקקים של טקסס . בתמורה, כל הכסף שהיא שלמה עבור המנזר הוחזר לה. מאידך כל רכוש אלאמו נמסר למשמרת לארגון ההנצחה בנות הרפובליקה של טקסס .
בשנת 1906, נישאה דריסקול לעורך והמוציא לאור של העיתון " אוסטין אמריקאין-סטייטסמן ", Hal Sevier. בשנת 1914 בני הזוג רכשו את הנכס וקראו לו לגונה, כי המקום הזכיר להם את אגם קומו באיטליה, שבו הם שהו בירח הדבש שלהם כמה שנים קודם לכן. בשנת 1916 הם בנו בית על הקרקע שרכשו, שתוכנן על ידי אדריכל סן אנטוניו הארווי ל. פייג'. הם קראו לבית לגונה גלוריה על שם אחת החוות של משפחתה במחוז דובאל , "לה גלוריה".
איילין צ'אנג
איילין צ'אנג (באנגלית: Eileen Chang, בסינית: 张爱玲; 30 בספטמבר 1920 – 8 בספטמבר 1995), המוכרת גם בשם העט ליאנג ג'ינג (Liang Jing, 梁京), היא מסאית, סופרת ותסריטאית ילידת סין, שבמהלך מרבית שנותיה הבוגרות חייתה בארצות הברית ואף קיבלה אזרחות אמריקאית. הייתה מוכרת כפמיניסטית וכמי שתיארה את חיי היומיום בשנגחאי בשנות ה-40 של המאה ה-20.
צ'אנג נולדה במשפחה מיוחסת והתחנכה בשתי שפות (סינית ואנגלית) בשנגחאי. היא הגיעה להישגים ספרותיים בולטים בין השנים 1943 ו-1945, בעת ששנגחאי הייתה תחת כיבוש יפני. אחרי השתלטות הקומוניסטים על סין, היא עזבה את ארצה. אנשי ספר ומבקרי ספרות סינית גילו אותה מחדש בשנות ה-60 וה-70. בד בבד עם הבחינה המחודשת של תולדות הספרות הסינית בעידן שלאחר מאו דזה-דונג, בסוף שנות ה-70ותחילת שנות ה-80, זכתה צ'אנג להצלחה בקרב הקוראים בטאיוואן בהונג קונג, בסין היבשתית ובקהילות סיניות ברחבי העולם. בתחילת שנות ה-90 היא נהייתה שוב פופולרית בקרב הקוראים בסין היבשתית.
צ'אנג הייתה סופרת ריאליסטית ומודרנית. תרומתה החשובה ביותר הייתה התיעוד הייחודי של תקופת המלחמה, החורג מהנרטיב המוכר של רעב לאומי ומהפכה. היא בחרה לספר על שגרת החיים ועל זוטות לכאורה לא־רלוונטיות בחיי היומיום של גברים ונשים בתקופה שהתחוללו בה שינויים חברתיים ואלימות. צ'אנג גם נודעה באופן שבו ראתה את ההיסטוריה המודרנית, ופרשה בפני הקוראים תחומים מגוונים ואווירה, תוך הבלטת הניגוד שבין המציאות ההיסטורית לבין הנעשה בתא המשפחתי.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
צ'אנג נולדה בשנגחאי ב-30 בספטמבר 1920, והשם שניתן לה בלידתה היה ז'אנג יינג (Zhang Ying; 張煐). היא הייתה בת בכורה להוריה, שנמנו עם משפחות אנשי ממשל וצבא בשושלת צ'ינג. בשנת 1922, כשצ'אנג הייתה בת שנתיים, עברה המשפחה להתגורר בטיינג'ין. כשהייתה בת שלוש הכיר לה אביה לראשונה את "שירת טאנג". החל בשנת 1924 התעוררו מריבות תכופות בין הוריה, מאחר שאביה הביא עמו הביתה פילגשים וזונות והתמכר לאופיום. אמהּ של צ'אנג החליטה לעזוב את האב ונסעה עם ילדיה ועם דודתהּ ללמוד בצרפת. בשנת 1927, חזרה צ'אנג עם אמה ואחיה לסין, לאחר שאביה הבטיח לחדול מהשימוש בסמים ומהרפתקאות האהבים שניהל מחוץ למסגרת הנישואים. שלוש שנים לאחר מכן, ב-1930, התגרשו הוריה, וצ'אנג ואחיה נשארו לגדול בבית האב.
בגיל 18 חלתה צ'אנג בדיזנטריה, ואביה, במקום לדאוג לה לטיפול רפואי, הִכה אותה וכפה עליה להישאר בחדרהּ במשך שישה חודשים. צ'אנג ברחה ועברה להתגורר בבית אמהּ, שם שהתה כשנתיים, עד שיצאה ללמוד באוניברסיטה.
חינוך.
בהשפעת אמהּ, למדה צ'אנג כבר מגיל צעיר ציור, נגינה בפסנתר ואנגלית. צ'אנג החלה ללמוד בבית ספר בגיל ארבע, והיו לה יכולות מצוינות באנגלית בנוסף על בקיאותה בשפה הסינית. בשנת 1937 סיימה צ'אנג את לימודיה בבית ספר תיכון נוצרי לבנות "הקדושה מרים" בשנגחאי, אף על פי שמשפחתה לא הייתה דתית.
בשנת 1939 התקבלה צ'אנג ללימודים באוניברסיטת לונדון במלגה מלאה, אך היא לא יכלה להגיע לאנגליה בגלל המלחמה. במקום זאת היא החלה ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת הונג קונג, שם היא פגשה את פאטימה מוהידין (Fatima Mohideen; 炎櫻), שתהיה חברתה כל ימי חייה. בדצמבר 1941, כאשר נשאר לה רק עוד סמסטר אחד להשלמת התואר, כבשה יפן את הונג קונג. יצירותיה המפורסמות של צ'אנג נכתבו בימי הכיבוש היפני.
נישואים.
בשנת 1943 פגשה צ'אנג את בעלה הראשון, הו לַנצֶ'נג , סופר ופוליטיקאי סיני שהיה מבוגר ממנה ב-14 שנים. צ'אנג לא פסלה את הו, אף על פי שהוא נתפש כבוגד כי שיתף פעולה עם היפנים במהלך המלחמה. הם התחתנו ב-1944 בטקס פרטי, שבו נכחה רק חברתהּ של צ'אנג, פאטימה. זמן קצר לאחר מכן החליט הו לעבור לווהאן כדי לעבוד שם בעיתון. בשעה שאושפז בבית חולים מקומי הוא פיתה אחות בת 17, שעברה להתגורר אתו. כאשר הובסה יפן בסוף המלחמה בשנת 1945 הסתתר הו בעיר סמוכה בזהות בדויה, ובשנת 1947 התגרשה צ'אנג מבעלה.
בשנת 1956, לאחר שעברה לארצות הברית, פגשה צ'אנג במתחם מגורים לאומנים בשם "מקדואל" (בניו המפשייר) את התסריטאי והסופר האמריקאי פרדיננד רייהֶר , שהיה מבוגר ממנה בכמעט שלושים שנים. כשנודע לצ'אנג שהיא בהיריון, היא סיפרה על כך לרייהר, והלה הסכים לשאת אותה, אך עמד על כך שהוא אינו מעוניין בילד. זמן קצר אחר כך עשתה צ'אנג הפלה וב-11 באוגוסט של אותה שנה נישאו השניים בניו יורק. חיי הנישואים שלהם היו סוערים בגלל מצוקות כלכליות. צ'אנג נאלצה לנסוע מדי פעם לטאיוואן ולהונג קונג, שם כתבה תסריטים והרוויחה כסף למחייתם. בשנות חייו האחרונות היה רייהר מרותק למיטתו בגלל סדרת התקפי לב.
מותה.
ב-8 בספטמבר 1995, נמצאה גופתה של צ'אנג בדירה שבה התגוררה בשדרות רוצ'סטר בשכונת ווסטווד בלוס אנג'לס. לדברי חבריה היא נפטרה בנסיבות טבעיות ימים אחדים לפני שבעל הדירה שלה מצא אותה, אחרי שלא ענתה לטלפונים שלו. בתעודת הפטירה שלה צוינה סיבת המוות כמחלה קרדיווסקולרית. בהתאם לצוואתה גופתהּ נשרפה ואפרהּ פוזר באוקיינוס השקט.
לאחר מותה מונה סונג קי (Song Qi), ידידהּ והעורך הספרותי שלה, כאחראי על יצירותיה.
קריירה.
שנגחאי.
כשהגיעה לגיל עשר, נתנה לה אמהּ שם חדש, איילין, וזאת לקראת כניסתה לבית ספר אנגלי. בהיותה בבית הספר, קראה צ'אנג את חלום החדר האדום, אחד מארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים, יצירה שהשפיעה על עבודתה במהלך כל הקריירה שלה. צ'אנג ניחנה בכישרון ספרותי רב, ודברים שכתבה התפרסמו בעיתון בית הספר. שנה לאחר מכן, בגיל 12, התפרסם הרומן הקצר הראשון שלה.