קיינס טען שהממשלה צריכה ליצור גירעון, ובאמצעותו להשקיע במשק כדי ליצור צמיחה מחודשת. לפי קיינס, חיסכון ממשלתי מגביר את המיתון, והדרך הנכונה ליציאה מחובות היא על ידי השקעת כסף רב אף יותר. הנחות המודל הקיינסיאני שימשו בתקופות מאוחרות יותר לפיתוחה של עקומת פיליפס, הגורסת שיש יחס הפוך בין שיעור האבטלה לשיעור האינפלציה. בעיקרה האסכולה הקיינסיאנית מנחה ממשלות להתערב בכלכלה כדי ליצור מצב של שיווי משקל בין הפרמטרים השונים במשק. לפיכך, אמנם קיינס קרא לגירעון ממשלתי בשנות מיתון כלכלי, אבל באותו זמן קרא גם לממשלות ליצור עודף תקציבי בעתות של גאות כלכלית (אם כי הנחיה זו של תורתו מיושמת בימינו באופן נדיר למדי).
שוק חופשי
ניו דיל
הניו דיל (מאנגלית: New Deal, מילולית: עסקה חדשה) הוא כינוי כולל לסדרת תוכניות כלכליות בארצות הברית בין השנים 1933 ל-1936. התוכנית כללה פרסום צווים נשיאותיים והעברת חוקים במהלך כהונתו הראשונה של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. התוכנית הייתה כתגובה לשפל הגדול, והתרכזה במה שנקרא "שלושת ה-R-ים": הקלה, שיקום ורפורמה (Relief, Recovery, and Reform), כלומר הקלה למובטלים ולעניים, שיקום הכלכלה לרמה סבירה, ורפורמה במערכת הפיננסית לשם מניעת שפל עתידי.
הניו דיל יצר תקופה פוליטית חדשה בארצות הברית, בה שלטה המפלגה הדמוקרטית בבית הלבן. בסיסי כוחו של הניו דיל היו הליברלים, הדרום הלבן, הדמוקרטיים המסורתיים, הערים הגדולות, איגודי עובדים ומיעוטים. הרפובליקנים היו חלוקים ביחסם כלפי הניו דיל: השמרנים טענו שהוא פוגע בעסקים ומעכב את הצמיחה, ואילו הליברלים הסכימו לקבל חלקים ממנו והבטיחו לייעל את התוכנית. מתנגדי התוכנית שלטו בקונגרס מ 1936 עד 1937.
מ-1934 עד 1938, רוזוולט נעזר בקונגרס כדי להעלות את ההוצאה הציבורית במה שכונה "הניו דיל השני".
היסטוריונים מבחינים בין הניו דיל "הראשון" (מ-1933 עד 1934) ובין הניו דיל "השני" (מ-1935 עד 1938), שהיה יותר שנוי במחלוקת. הניו דיל הראשון עסק בבנקים, בתעשייה, בחקלאות ובארגוני מסילות הרכבת, כדי לעזור להם לשרוד כלכלית. המנהל הפדרלי לסיוע חירום סיפק 500 מיליון דולרים לשיקום ערים במהלך התוכנית, ואילו מנהל העבודות האזרחי סיפק תקציב לרשויות מקומיות כדי לבצע עבודות ציבוריות.
הניו דיל השני עסק בחקיקה: חקיקה לקידום איגודים מקצועיים, הפיכת הממשל הפדרלי למעסיק, יצירת הביטוח הלאומי ותמיכה בחוואים ובמהגרים. בנוסף, התוכנית כללה את יצירתן של רשות השיכון של ארצות הברית ומנהלת החקלאות האמריקנית ב-1937. בנוסף נחקק חוק שכר מינימום.
הידרדרות כלכלית בין השנים 1937–1938, וחילוקי דעות חריפים בין פדרציית העבודה האמריקאית לבין איגודי התעשיינים הוביל לניצחונות רפובליקניים בקונגרס, וליצירת קואליציית נגד לניו דיל. ב-1942 וב-1943 הקואליציה השמרנית הצליחה לחסום חוקים ליברליים, ולבטל את תוכניות מינהל קידום העבודות וחיל השימור האזרחי. רוזוולט עצמו הפנה את מירב תשומת לבו למלחמת העולם השנייה בשנים אלו. בית המשפט העליון קבע שמנהל השיקום הלאומי וחוק התיאום החקלאי נוגדים את החוקה, אולם חוק התיאום החקלאי נכתב מחדש ואושר. דווייט אייזנהאואר, הנשיא הרפובליקני הראשון לאחר הניו דיל, לא ביטל את הרפורמות ואף הרחיב אותן. בשנות ה-60, הנשיא לינדון ג'ונסון קידם תוכנית בשם "החברה הגדולה", שהמשיכה להרחיב את מדיניות הניו דיל. תוכנית זאת נשמרה גם בימי הנשיא הרפובליקני ריצ'רד ניקסון. ב-1974, ירדה קרנו של הניו דיל והחלו להישמע קריאות להקטנת המעורבות הממשלתית. בשנות ה-90 בוטל חוק הבנקים חוק גלאס-סטיגל שנחקק בימי הניו דיל. למרות זאת, ישנם גופים שנוסדו במהלך הניו דיל ועדיין פעילים כיום, כגון התאגיד הפדרלי לביטוח פקדונות ורשות עמק טנסי.
מקורות.
קריסה כלכלית.
בין 1929 ל-1933, התפוקה התעשייתית ירדה בשליש. המחירים ירדו ב-20%, ובכך נגרמה דפלציה שהקשתה על אנשים להחזיר את חובותיהם. האבטלה זינקה מ-4% ל-25%. בנוסף, שליש מכל העובדים שעוד נשארו במשרותיהם סבלו מירידה בהיקף משרתם ובקיצוץ במשכורתם. בסך הכל, כמעט 50% מכוח העבודה לא נוצל כראוי.
לפני הניו דיל לא היה ביטוח לחסכונות בבנק. כתוצאה מכך, סגירתם של אלפי בנקים הובילה לאיבוד של 15% מחסכונות האזרחים, בתקופה שבה לא הייתה רשת ביטחון לאזרחים, תשלום דמי אבטלה או ביטוח לאומי. המשפחות, ארגוני הצדקה הפרטיים והרשויות המקומיות היו אחראיים לרווחת העניים, אולם מערכות אלה קרסו בעקבות העלייה במספר המובטלים.
השפל פגע במדינה באופן חמור. ערב כניסתו של רוזוולט לתפקיד ב-4 במרץ 1933, מושלי המדינה סגרו כל בנק ברחבי המדינה כך שאף אחד לא יכול היה לפדות המחאות או להוציא את חסכונותיו. שיעור האבטלה היה בגובה 25%. הכנסות החקלאים ירדו ב-50% מאז תחילת השפל. 844,000 משכנתאות של אנשים עובדים עוקלו במהלך אותה תקופה מתוך 5 מיליון. מנהיגים פוליטיים ועסקיים חששו מאנרכיה והתמרדות. ג'וזף קנדי טען שנים אחר כך שהיה מוכן לוותר על מחצית מהונו על מנת להיות בטוח שהחוק והסדר יאפשרו לו לשמור על החצי השני.
הניו דיל.
רוזוולט הבטיח תוכנית לפתרון המשבר מהיום בו נבחר להיות המועמד הדמוקרטי לנשיאות. רוזוולט לא נכנס לתפקידו עם רעיונות מוגדרים, ונשמע בעיקר ליועציו שהתייחסו להתערבות ממשלתית בכלכלה כדבר חיובי. מינוייה של פרנסס פרקינס לתפקיד מזכירת העבודה של ארצות הברית העלה סדר עדיפויות מסוים לתוכנית: שבוע עבודה בן 40 שעות, שכר מינימום, מתן פיצויים לעובדים, דמי אבטלה, חוקים נגד העסקת ילדים, תוכניות תעסוקה ממשלתיות, ביטוח לאומי וביטוח בריאות.
הניו דיל הראשון, מ-1933 עד 1934, קידם מגוון נושאים. השלב הראשון כלל שמרנות פיסקלית ונקיטת צעדים שונים, בחלקם סותרים זה את זה, כניסיון לפתור את המשבר. תוכניות מסוימות, כמנהל השיקום הלאומי, נתפסו ככישלונות. מיזמים אחרים שרדו למשך עשור ומיזמים מסוימים נהיו גורמים קבועים בכלכלה האמריקנית. תקופת כהונתו הראשונה של רוזוולט התאפיינה בצמיחה מהירה של התוצר. ההידרדרות הקצרה במצב הכלכלי בין השנים 1937 ל-1938 עוררו מחלוקת בנוגע לתרומתו של הניו דיל.
עיקר ההתנגדות לניו דיל באה מכיוון שמרנים, שטענו כי רוזוולט פוגע בחופש שלהם (ארצות הברית נתפסה כמדינה שבה הממשל אינו אמור להתערב בחיים הפרטים של האנשים (ראו ערך קפיטליזם)). ליגת החירות האמריקנית נוצרה ב-1934 בידי דמוקרטים שמרנים כג'ון דייוויס ואל סמית'.
הניו דיל הוביל להגדלת המעורבות הממשלתית בכלכלה, לתוכניות פיתוח ממשלתיות ולהגברת כוחם של איגודי עובדים.
המצב העולמי.
הגורמים לשפל הגדול שנויים במחלוקת. הוגי דעות מרקסיסטים טענו שהכלכלה החופשית הובילה לאי שוויון כלכלי שגרם לשפל. אנשי האסכולה האוסטרית כפרידריך האייק ומארי רות'בארד טענו שהשגשוג המונע מאשראי במהלך שנות ה-20 היה חייב להסתיים בשפל קצר, שהתארך בעקבות ההתערבות הממשלתית. למרות זאת, הרברט הובר שמר על תקציב מאוזן, והחל להתערב בכלכלה רק בסוף תקופת נשיאותו עם חקיקת חוק חירום לעזרה ובניין. כשתוכנית הניו דיל החלה, האבטלה החלה לרדת ועלתה שוב רק במהלך המיתון ב-1937, בו הופסקה הזרמת הכספים. כשהזרמת הכספים חודשה, האבטלה ירדה לרמות נמוכות יותר משל שנות ה-20. הוגי דעות קיינסיאניים ומוניטריסטים כמילטון פרידמן וכבן ברננקי טוענים שהגורם לשפל היה ההיצמדות העיקשת לתקן הזהב. ג'ון מיינארד קיינס היה אחד הכלכלנים הראשונים שטען בזכות הרחבה מוניטרית. אולם בניגוד למוניטריסטים, הקיינסיאניים טוענים שהשווקים לא תמיד יוכלו לנקות את עצמם, כתוצאה מביקושים נמוכים ואבטלה גבוהה שרק מעורבות ממשלתית תוכל לפתור.
הניו דיל הראשון.
מאה הימים הראשונים.
הציבור האמריקני מאס בכלכלה הרעועה, באבטלה ההמונית, בשכר וברווחים שצנחו ובעיקר ממדיניותו של הובר, כמו חוק המכסים סמוט-האולי וחוק ההכנסה של 1932. רוזוולט נכנס לתפקידו עם תמיכה פוליטית רחבה. אמריקנים מכל קצוות הקשת הפוליטית דרשו פעולה מידית, ורוזוולט הגיב בכמה תוכניות חדשות במאה הימים הראשונים שלו בתפקיד. במאת הימים הללו, הקונגרס העביר כל חוק שרוזוולט ביקש ומעט חוקים שרוזוולט התנגד להם (כמו החוק להסדרת חשבונות בנקים). לטענת עיתונות התקופה, במאת הימים הראשונים נעצרו מהומות שהתפשטו בפברואר.
במרץ 1933 הכלכלה הגיעה לשפל ומאז התחילה להתרחב. הכלכלה התייצבה בימים הראשונים של מרץ והחלה להתאושש. מדד הייצור התעשייתי, שהגיע לשפל של 53 נקודות ביולי 1932, הגיע כבר כעבור שנה ל-85 נקודות, עליה של 57% בתוך ארבעה חודשים. עד 1937, ההתאוששות הייתה יציבה. מלבד אחוזי האבטלה, הכלכלה ב-1937 עקפה את כל הפרמטרים של הכלכלה בסוף שנות ה-20. המיתון ב-1937 היה משבר זמני. התעסוקה במגזר הפרטי, במיוחד בענף הייצור, חזרה לרמתה משנות ה-20 אך רק במלחמה הצליחה לצמוח שוב.
מדיניות פיסקלית.
החוק הכלכלי הועבר ב-14 במרץ 1933. החוק נועד לאזן את התקציב הפדרלי בעזרת קיצוץ בשכר במגזר הציבורי ופנסיה ליוצאי צבא ב-15%. החיסכון היה כ-500 מיליון דולר בשנה. דבר זה הבטיח שהנשיא החדש יפעל בתוך מסגרת תקציבית. רוזוולט טען שאמנם התקציב ה"רגיל" צריך להיות מאוזן, אולם תקציב החירום, כדי לנצח את השפל, צריך להיות גירעוני לזמן מה.