בספטמבר 1972 כשר פנים דחה גנשר את הצעת ישראל לשלוח לגרמניה יחידות מיוחדות כדי לסייע בשעות משבר בני הערובה הישראלים במשחקים האולימפיים במינכן. ניסיון חילוץ כושל של כוח משטרה גרמני בבסיס חיל האוויר הגרמני בפירסטנפלדברוק הביא לטבח עקוב בדם, במהלכו נהרגו כל 11 בני הערובה, 5 מחבלים פלסטינים ושוטר גרמני. הפופולריות של גנשר בישראל ירדה עוד יותר אחרי שהוא שחרר שלושה מן המחבלים הערבים בעקבות חטיפה של מטוס של חברת "לופטהנזה" ב-29 באוקטובר 1972.
מדיניותו כשר החוץ.
בזירה האירופית.
במסגרת האיחוד האירופי גנשר היה משוכנע בתפקיד ההכרחי של ההתחזקות הברית הגרמנית-צרפתית, חיונית בעיניו במאמצי ההתיעלות של קהילייה האירופית שכללה אז עשר מדינות. גנשר תרם לתנופה מחדש של הברית הפוליטית האירופית והציע בשנת 1981 יחד עם שר החוץ האיטלקי אמיליו קולומבו צעדים לחיזוק שיתוף הפועלה המדיני, מה שנקרא "תוכנית הפעולה האירופית" לצורך גיבושה של מדיניות חוץ מערב-אירופית משותפת, התאמת החקיקה ושיתוף פועלה ברמה מערב אירופית בסוגיות של ביטחון הציבור, המאבק בטרוריזם וחיזוק תפקיד הפרלמנט.
היחסים עם ברית המועצות.
מתוך שכנוע כי המלחמה הקרה מחמירה את פצע ההפרדה בין שתי המדינות הגרמניות, השתדל גנשר לקדם בכל הזדמנות את יוזמות ה"דטאנט", הדו-שיח, והמשא ומתן בין המחנה המערבי והמחנה הקומוניסטי, זאת על מנת לשמור על קשרים פוליטיים ותרבותיים כתשתית לאיחוד מחדש של גרמניה בעתיד. להערכתו הקרע בין הגרמניות היה אידאולוגי בלבד ובאחריות ההנהגה בקרמלין. לכן הוא נמנה עם היוזמים של "אוסטפוליטיק" מציאותית, שתסייע לדו-השיח עם הסובייטים. מדיניות חוץ זו הובנה לפעמים על ידי ממשלות אחרות ועל ידי אנליסטים פוליטיים כ"פילו-סובייטית". היא הובילה בסופו של דבר לחתימת הסכמי הלסינקי.
עם זאת, בעת כהונתו בקואליציה בראשות הקנצלר הלמוט קוהל, הצליח גנשר לעצור את הסחף הפציפיטסטי מזמן "משבר האירו-טילים" והתנגד בתקיפות לתמרונים הפוליטיים והדיפלומטיים של ברית המועצות.
בשנת 1987, אחרי הגעתו לשלטון של מיכאיל גורבצ'וב, גנשר קרא למערב להבין כלשונו את הנאום החדשני של המנהיג הסובייטי שהביע את רצונו לערוך רפורמות בארצו. אולם ב-1989 כשהתנגד להתחדשות מערך טילי הגרעין בעלי טווח קצר, המדינות האנגלו-סקסיות מתחו בקורת על מדיניות פירוק הנשק של גנשר ועל שיתוף פעולה הפעיל עם ברית המועצות ועם גרמניה המזרחית. בימי פסגת ה-40 של נאט"ו בסוף מאי 1989 הציע גנשר את "אופציית אפס שלישית": פירוק אירופה מהטילים הגרעיניים לטווח קצר (פחות מ-500 ק"מ), לרבות מטילי "לאנס", אחרי פירוק הטילים בעלי טווח ארוך ובינוני. אופציה זו נחשבה בעייתית מפני שאיפשרה לכוחות ברית ורשה להישאר במעמד של עליונות מוחצת, עם מלאי של פי ארבעה יותר טילים וכוחות קונבנציונליים מאשר לכוחות נאט"ו.
הפליטים הגרמנים ומאמצי האיחוד מחדש של גרמניה.
ב-1989 הצליח להפוך את הבריחה ההמונית של גרמנים ממזרח אירופה להצלחה אישית, כאשר מן המרפסת של השגרירות המערב-גרמנית בפראג הודיע לפליטים ב-30 בספטמבר כי יורשו על ידי שלטונות גרמניה המזרחית להגר חופשית דרך שטחה למערב גרמניה. שר החוץ המזרח גרמני טען מצידו כי היה מדובר ממילא ב"יסודות אסוציאליים" ש"לא יוכלו למצוא מקום בתהליך החברתי הנורמטיבי של מזרח גרמניה".
[בינתיים ב-18 באוקטובר המנהיג הקומוניסטי המזרח גרמני אריך הונקר התפטר, בעוד שגורבצ'וב הצהיר שהוא מעוניין בסדר אירופי חדש, עם גבולות פתוחים.
בשנת 1990 גנשר נשא ונתן עם עמיתו הגרמני, מרקוס מקל, בסוגיית איחודה מחדש של גרמניה. בנובמבר 1990 חתם עם שר החוץ של פולין, קשישטוף סקובישבסקי, על הסכם הגבולות הגרמני-פולני, בנוגע לקביעת הקו אודר-נייסה כגבולה המערבי של פולין.
אחרי איחוד גרמניה מחדש.
בשנת 1991 נמנה עם קובעיה העיקריים של המדיניות הגרמנית בנוגע ליוגוסלביה.
גנשר נודע בעבר כתומך בטיפוח היחסים הטובים בין גרמניה המערבית ליוגוסלביה.
בשנת 1991 הוביל את ההכרה על ידי גרמניה של הרפובליקה של קרואטיה בימי מלחמת העצמאות של קרואטיה, זמן קצר אחרי המתקפה הסרבית על העיר ווקובר. אחרי שקרואטיה וסלובניה הכריזו על עצמאות, הסיק גנשר כי לא ניתן יותר לשמר את הפדרציה היוגוסלבית, שבהנהגת המשטר הקומוניסטי-לאומני הסרבי בבלגרד וסבר שהרפובליקות האלה שרצו לעזוב את הפדרציה זקוקות להכרה דיפלומטית מידית. הוא קיווה שמהלך כזה יוכל לעצור את המלחמה.
דנמרק והולד הצטרפו מהר ליוזמה הגרמנית. שאר האיחוד האירופי החליט בסופו של דבר ללכת בעקבותיהן. המזכיר הכללי של האו"ם חוויאר פרז דה קוויאר הזהיר את הממשלה הגרמנית כי, להפך, הכרה בסלובניה וקרואטיה תוביל להעצמת העמותים במרחב יוגוסלביה לשעבר. הועלו טענות מצד תומכי המחנה הסרבי בקרב היסטוריונים (גיבס), דיפלומטים ואנשי אקדמיה ותקשורת לפיהן הדיפלומטיה הגרמנית בהנהגתו של גנשר יחד עם זו של הוותיקן דרבנו את קרואטיה וסלובניה לפרק את יוגוסלביה מתוך מניעים פוליטיים משלהן. לפי תאוריית קונספירציה זו, לולא עמד גנשר על ההחלטה להכיר בצורה "חפוזה" בעצמאותן של סלובניה וקרואטיה, הבוסנים המוסלמים לא היו מזדרזים להכריז על עצמאות, בלגרד לא היה פולשת לשם ועשור של אסונות היה נמנע. טוני ג'דט המצטט תאוריה זו טוען שיש בכך הפחתת האחריות המכרעת של המנהיגים בבלגרד בקשר לטרגדיית המלחמה ביוגוסלביה בשלהי המאה ה-20.
במפגש שרי החוץ של הקהיליה האירופית בשנת 1991 הציע גנשר ללחוץ לקיים משפט פשעי מלחמה נגד נשיא עיראק דאז, סדאם חוסיין, בגין תוקפנותו כלפי כווית, השימוש בנשק כימי נגד אזרחים ורצח עם נגד הכורדים.
בימי מלחמת המפרץ ניסה גנשר למצוא דרך להתמודד עם הבעיה העיראקית אחרי שמנהיגי המערב החליטו לצאת למלחמה כדי להוציא את כוחות עיראק מכווית. גרמניה תרמה תרומה פיננסית מהותית למאבק בעלות הברית אולם, בגלל מגבלות חוקתיות נגד השימוש בכוחותיה הצבאיים, כמעט לא סיפקה סיוע צבאי כלשהו.
כשאחרי המלחמה, פרצו דיונים פוליטיים מרחיקי לכת בקשר לדרך שבה על גרמניה למלא את האחריות הגלובלית שלה, השיב גנשר כי אם המעצמות הזרות מצפות מגרמניה לקחת על עצמה אחריות יותר גדולה, הן צריכות לתת לה סיכוי לבטא את השקפותיה ב"אופן יותר חזק" במועצת הביטחון השל האו"ם.
בשנת 1992 יחד עם עמיתו הדני, אופה אלמן-ינסן, נקט גנשר ביוזמה ליצור את "מועצת המדינות הבלטיות" (CBSS) ואת ה"יורופקולטי".
פעילותו אחרי הפרישה מן החיים הפוליטיים.
אחרי הפרישה, המשיך גנשר להיות פעיל כמשפטן ובמסגרת ארגונים בינלאומיים.
בשנים 2010-1999 הצטרף למשרד עורכי הדין ביזינג, מיפלמן וטייה. בשנת 2000 הקים חברת ייעוץ משלו,Hans-Dietrich Genscher Consult GmbH. בשנים 2013-2001 שימש כיושב ראש החברה הגרמנית ליחסי חוץ.
בשנת 2001 ניהל גנשר בוררות ששמה קץ לסכסוך שנמשך כחודש בין חברת התעופה הגרמנית "לופטהנזה" ולארגון טייסיה, והשיג הסכם לפיו סוכם על העלאת המשכורות ביותר מ-15% עד לסוף שנה הבאה.
בשלהי שנת 1992 התמנה ליושב ראש אגודת התורמים החדשה של האופרה הממלכתית של ברלין.
גנשר לא נמנע מלהביע דעתו על נושאים פוליטיים שונים. בשנת 2009 מחה נגד החלטתו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר לבטל את נידוי הבישופים של אגודת הקדוש פיוס העשירי, בגלל שאחד הבישופים היה מכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון.
ב-20 בדצמבר 2013 התגלה כי גנשר שיחק תפקיד בתיווך שחרורו מן הכלא והטסתו לגרמניה של האוליגרך הרוסי לשעבר ויריב מר של הנשיא הרוסי פוטין, מיכאיל חודורקובסקי. אחרי 2012 גנשר נפגש פעמיים, בגרמניה וברוסיה, עם הנשיא ולדימיר פוטין ובחן אפשרויות חוקיות לשחרורו של חודורקובסקי מן הכלא. ההזדמנות נוצרה כשאמו של איש העסקים אושפזה בנבובמר 2013 בגלל סרטן. אז שיגר גנשר מכתב לחודורקובסקי שבו המליץ לפנות עם מכתב מחילה לנשיא פוטין.
הנס-דיטריך גנשר היה נשוי פעמיים: לראשונה בשנים 1966-1958 - ללואיזה לבית שווייצר, שילדה את בתו, מרטינה (נשואה מאוחר יותר עם ריינהרדט צודרופ), ולברברה לבית שמידט - החל מאוקטובר 1969.
מבחר פרסים ואותות כבוד.
גנשר הוא אזרח כבוד של הערים הַאלֶה וברלין.
קישורים חיצוניים.
Christian A. Nielsen. Review of Libal, Michael, Limits of Persuasion: Germany and the Yugoslav Crisis, 1991-1992. H-German, - Net Reviews. February, 1999
1926 בספורט
אתלטיקה.
המשחקים העולמיים לנשים.
המשחקים העולמיים לנשים נערכו בגטבורג שבשוודיה.
טניס.
גביע דייוויס.
נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית ניצחה את נבחרת צרפת עם התוצאה 4:1
כדורגל.
כדורגל לפי מדינות.
ברזיל.
בשל גודלה של ברזיל, אליפויות נערכו על בסיס אזורי.
שחייה.
אליפות אירופה בשחייה.
אליפות אירופה הראשונה בשחייה נערכה בבודפשט שבהונגריה מ-18 עד 22 באוגוסט.
שיאי עולם.
שחייניות.
אתל לאקי ()
מרתה נורליוס ()
בריטה חזליוס ()
אדית מיין ()
מיטיה ברון ()
שחיינים.
ארנה בורג ()
ג'אגדיש צ'נדרה בוס
סר ג'אגדיש צ'נדרה בּוֹס (Jagadish Chandra Bose; 30 בנובמבר 1858 – 23 בנובמבר 1937) היה פיזיקאי, ביולוג, בוטנאי, איש אשכולות, ארכאולוג וסופר מדע בדיוני בנגאלי.
ביוגרפיה.
בוס היה חלוץ בפיתוח טכנולוגיית הרדיו ואופטיקת מיקרוגל, הרים תרומות משמעותיות לחקר הצומח, והניח את יסודות המדע הניסויי בהודו. ארגון IEEE הכתיר אותו כאחד מאבות חקר הרדיו. המציא את הקרסקוגרף (מכשיר למדידת גדילה בצמחים). בוס אף נחשב אבי סוגת המדע הבדיוני בספרות הבנגאלית. מכתש על הירח קרוי על שמו.