בשנת 1924 רכשה משפחת שטוק, יצרנית הברנדי שטוק 84', קרקעות באזור רמת ישי, סמוך לכביש חיפה-נצרת. הקרקעות, נרכשו לשם הקמת חווה חקלאית שאמורה הייתה לקלוט את יתומי אוקראינה. בשנת 1925 נבנה בשטח החווה ממול כביש חיפה-נצרת בסמוך למושב בית שערים, מבנה בן שתי קומות הידוע בשם "בית חוות שטוק". מבנה זה שימש מבנה מרכזי של החווה וסביבו הוקמו צריפי עץ וגדר. החווה, אשר כללה בין השאר פלחה, מטעים ולול תרנגולות, הוקמה ונוהלה על ידי קרובי משפחת שטוק, ובראשם יהודה אלטמן. כמו כן נבנה בשטחה מגדל מים שסיפק מים לשדות ולבעלי חיים.
במפות המנדט הבריטי החווה הייתה ידועה בשם "Stock's Farm".
במשך 13 יושבה הווה בידי משפחות, אך בשל המצב הביטחוני הירוד וחוסר הצלחתה הכלכלית הוחכרה החווה והאדמות שסביבה במחצית שנות ה-30 של המאה ה-20 לערך לתנועת המושבים לשם הכשרת גרעיני עליית הנוער לקראת עלייתם להתיישבות ביישובים השונים. בחוות שטוק שהו ועבדו מאות חלוצים לקראת עלייתם להקמת יישובים חדשים באזור עמק יזרעאל וגם מחוצה לו. בתחילת 1948 שהו במקום חברי ארגון "החורש" שעלו להתיישב ליד מושב בית יוסף.
עם הקמת המדינה החליטו יורשי משפחת שטוק למסור את החווה למדינה במחיר סמלי. במקום המשרדים והמחסנים של חוות שטוק, הוקמה תחנת הניסיונות והמחקר החקלאי "נווה יער". מנחם אדלשטיין היה בין המדענים הבולטים שעבוד בחווה והוא התרכז בחקר דלועיים. בשנים 1999-2003 מנהל החווה היה מיכאל רביב, מומחה לגידול במצעים מנותקים.
"בית חוות שטוק" לעומת זאת, עומד שומם, נטוש ומוזנח. בסמוך לו ניצב מגדל המים של החווה, עליו הוצב שלט המספר את סיפור המגדל.
מיכאיל זושצ'נקו
מיכאיל מיכאילוביץ' זושצ'נקו (ברוסית: Михаи́л Миха́йлович Зо́щенко ; 9 באוגוסט (28 ביולי לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג באותה עת ברוסיה) 1894 - 22 ביולי 1958) היה סופר סובייטי. בסוף שנות ה-40 עמד במרכזה של מערכה שהוביל אנדריי ז'דאנוב, וכתוצאה ממנה נאסר להוציא לאור את יצירותיו. לאחר פטירת יוסיף סטלין חודשה חברותו באיגוד הסופרים, ואף יצא לאור ספר חדש.
מיכאיל זושצ'נקו נולד בסנקט פטרבורג למשפחה אצילה, אך לא עשירה. אביו היה צייר, לפני הנישואין אמו הופיעה כשחקנית וכתבה מספר סיפורים קצרים. לאחר סיום בית הספר החל זושצ'נקו ללמוד משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג, אך לימודיו הופסקו.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים.
ב-29 בספטמבר 1914 זושצ'נקו גויס לצבא האימפריה הרוסית ונשלח לקורס קצונה. לאחר סיום הקורס הוא נשלח לחזית. בנובמבר 1915 הוא נפצע. במהלך שירותו הקרבי קיבל חמישה עיטורים על גבורתו בקרב. ביולי 1916 נפצע במהלך מתקפה כימית. לאחר החלמה החליט הקצין הצעיר לחזור ליחידה קרבית למרות שרופאיו המליצו על יחידה עורפית. בנובמבר 1916 הוא קודם למפקד גדוד. בינואר 1917 הועלה זושצ'נקו לדרגת קפטן והוענק לו עיטור נוסף. לאור מהפכת פברואר זושצ'נקו לא הצליח לקבלו.
בפברואר 1917 בריאותו נחלשה עקב סיבוכים בשל הרעלה כימית משנת 1916. לאחר שהייה בבית החולים הוא נשלח לעתודה. בקיץ 1917 מונה למנהל הדואר בפטרוגרד. זמן קצר לאחר מהפכת אוקטובר הוא נסע לארכנגלסק והצטרף לשורות מתנגדי השלטון הסובייטי. למרות התקדמות הצבא האדום לעיר הוא סירב לעזוב את רוסיה הסובייטית ולנסוע לצרפת.
בתחילת שנת 1919, למרות בריאותו החלשה, התגייס לצבא האדום ושירת בתפקיד מטה. באפריל 1919, לאחר התקף לב, שוחרר מהצבא.
פעילות ספרותית.
לאחר שחרורו מהצבא עסק בעבודות שונות, במקביל למד ספרות אצל קורניי צ'וקובסקי. בשנת 1922 יצא לאור סיפור ראשון פרי עטו. הוא כתב על חייו של אזרח פשוט ובשפה פשוטה. תוך זמן קצר סיפוריו זכו לפופולריות רבה והודפסו במהדורות גדולות. זושצ'נקו הרבה לסייר ברחבי ברית המועצות והופיע מפני קהל.
בשנת 1929, פרסם זושצ'נקו ספר המבוסס על מכתבים שקיבל. תוכן הספר הדהים את קוראיו שציפו לסיפורים קלים. בעקבות פרסום הספר נאסר על וסבולוד מיירהולד להעלות על הבמה מחזה של זושצ'נקו. בשנות ה-30 זושצ'נקו אולץ להשתתף בנסיעת הסופרים הסובייטים לאתר בניית תעלת בלומורקנאל. זושצ'נקו הבין את המציאות הקשה של אסירי הגולג אך בכל זאת אולץ להשתתף בספר שבו הסופרים שיבחו את פעילות האסירים לטובת בניית המדינה החדשה.
בשנת 1935 זושצ'נקו פרסם את "הספר הכחול". לאחר ההוצאה לאור של הספר נאסר עליו לכתוב על כל נושא חוץ מ"סאטירה בונה על היבטים ספציפיים של החיים בברית המועצות". מעשית, הסופר התחיל לכתוב סיפורי ילדים בלבד.
בשנת 1939 לזושצ'נקו הוענק עיטור הדגל האדום של העמל.
בתחילת מלחמת העולם השנייה זושצ'נקו ביקש להתגייס אך בשל מצב בריאותו קיבל תשובה שלילית לבקשתו. בתקופה זו הוא הופיע הרבה ברדיו וכתב לעתונים. בספטמבר 1941 הוא הועבר לאלמטי, שם המשיך בפעילות הספרותית וכתב תסריטים למספר סרטים. בשנת 1943 הוא חזר למוסקבה וכתב כמה מחזות שהועלו בתיאטרון בלנינגרד.
החל מסוף שנות ה-30 זושצ'נקו עבד על יצירתו הגדולה "לפני זריחת השמש". באוגוסט 1943 הרומן החל להתפרסם בירחון "אוקטיאבר" אך לאחר פרסום שלושת הפרקים הראשונים נאסר המשך פרסומו. הרומן יצא לאור רק בשנת 1968 בארצות הברית ובשנת 1987 בברית המועצות.
באפריל 1946 הוענקה לזושצ'נקו מדליה עבור "עמל מצטיין בתקופת המלחמה". באוגוסט 1946 פורסמה החלטת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בו נמתחה ביקורת קשה על פעילותו הספרותית והוא הואשם בין היתר בהתנהגות שאינה הולמת במהלך המלחמה. הוא הוגדר כסופר שמסלף את המציאות הסובייטית ביצירותיו ואין לו מקום בין הסופרים הסובייטים. זמן קצר לאחר ההחלטה הצטרף אנדריי ז'דאנוב למערכה וגינה בחריפות רבה את זושצ'נקו. כתוצאה מכך, סולק מאיגוד הסופרים הסובייטים, שמו לא הוזכר יותר באמצעי התקשורת ואף בתרגומים שלו שהמשיכו להתפרסם שמו לא הוזכר. במשך שבע שנים, עד לשנת 1953, התפרנס זושצ'נקו מתרגומים ומעבודות סנדלרות. לאחר פטירת יוסיף סטלין, החלו אלכסנדר טברדובסקי וקונסטנטין סימונוב לפעול לטיהור שמו של זושצ'נקו. סימונוב התנגד למונח "חידוש חברותו באיגוד הסופרים" והציע את קבלת זושצ'נקו לאיגוד הסופרים מחדש. לטענתו, חידוש החברות כמוה כהודאת המפלגה בטעות והכרה בכך שזושצ'נקו הואשם על לא עוול בכפו. ביוני 1953 זושצ'נקו התקבל מחדש באיגוד הסופרים על בסיס "תרגומים שבוצעו בשנים 1946-1953".
במאי 1954 הוזמנו מיכאיל זושצ'נקו ואנה אחמטובה לפגישה עם סטודנטים מאנגליה. הסטודנטים תהו לגבי יחסו להחלטה משנת 1946. זושצ'נקו ענה שהוא לא יכול להסכים עם ההאשמות נגדו וכקצין בעל עיטורים כתב ספרים במצפון נקי ולא ניתן לראות בסאטירה שביצירותיו האשמות כלפי העם הסובייטי. לאחר הופעה זו בעיתונות סובייטית החלו האשמות שזושצ'נקו לא הכיר בהחלטות הנכונות של המפלגה. לקראת אספת איגוד הסופרים, ביקש קונסטנטין סימונוב מזושצ'נקו להכיר בטעויות, אך הסופר סירב.
בשנת 1954 הגיע זושצ'נקו לגיל הגמלאות, אך המדינה סירבה להעניק לו גמלת זיקנה. בשנת 1956, לאחר הפסקה ארוכת שנים, יצא לאור ספר שלו. באביב 1958, חלה שוב וכבר לא היה יכול לזהות את מבקריו בביתו בפרברי לנינגרד. ב-22 ביולי 1958 נפטר ממחלת לב.
בשנת 1975 לאוניד גאידאי צילם סרט המבוסס על יצירות של זושצ'נקו. בשנת 1988 הוקם מוזיאון לזכרו בדירתו האחרונה. בשנת 2008 יצא לאור ברוסיה אוסף יצירותיו ב-7 כרכים.
דוניה רוסיטה הרווקה
דוניה רוסיטה הרווקה או שפת הפרחים (בספרדית: Doña Rosita la soltera) הוא מחזה תקופתי בן שלוש מערכות פרי עטו של המחזאי הספרדי פדריקו גארסיה לורקה משנת 1935.
אודות המחזה.
הצגת הבכורה של "דוניה רוסיטה הרווקה" התקיימה בברצלונה, ב-12 בדצמבר 1935, והוא נחל הצלחה רבה. כותרת המשנה של המחזה היא "פואמה הנטועה בגרנדה של שנות התשעים (של המאה ה-19), נחלקת לגנים אחדים עם קטעי מחול וזמר." לורקה בחר לתפקיד הראשי של דוניה רוסיטה בשחקנית הידועה מרגריטה קסירגו, שגילמה אותה שנה את דמותה של ירמה. ההצגה הפכה לאירוע מרכזי בחיי התרבות של ברצלונה באותה תקופה. העיתונים הרבו לדווח אודות ביקוריו בבתי הקפה הפופולריים ועל מפגשיו עם מאורות התרבות בעיר, ביניהם הצייר סלבדור דאלי, חברו הטוב עוד מתקופת חייו הסטודנטיאליים.
תקציר העלילה.
דוניה רוסיטה מתגוררת בביתם של דודתה ודודה. היא מאורסת לגבר שנוסע לדרום אמריקה בעקבות הוריו ומבטיח שישוב כדי לשאת אותה לאישה. דוניה רוסיטה מאוהבת בארוסה ומחכה לו בציפייה דרוכה במשך עשרים שנה, במהלך הזמן הזה הוא נושא לאישה מישהי אחרת והיא הופכת מצעירה תוססת ומלאת חיים לרווקה מבוגרת ודיכאונית. התמורה המתחוללת בחייה מקבילה למחזור חייו של ורד שדודה מגדל בחצר ביתו. בצעירותו הוורד בוהק בצבע אדום, הוא מחוויר בבגרותו עד שלבסוף הוא קמל ומלבין לגמרי.
ניתוח המחזה.
כשלורקה כתב את "דוניה רוסיטה" הוא היה בשיא תהילתו והוכר כמחזאי ומשורר דגול. הוא סיפר לחבריו שרצה לנוח מהעומס הנפשי שהוטל על כתפיו שהיה כרוך בכתיבת הטרגדיות שלו "ירמה" ו"חתונת הדמים", שהקנו לו את תהילתו.
לורקה מיקם את עלילת "דוניה רוסיטה" בגרנדה שבמחוז אנדלוסיה. בשנת 1909, בהיותו בן שתים עשרה, עברה משפחתו של לורקה מן הכפר לגרנדה, בה יכלה לדאוג לחינוך טוב יותר לילדיה. לורקה למד בה בגימנסיה הישועית. באותה עת פעלה בגרנדה קבוצה פעילה ודינמית של אמנים, אנשי רוח ואנשי אקדמיה. שתמכו באמנויות.