איסט החל את הקריירה המקצוענית שלו בפורטמור יונייטד מליגת העל הג'מייקנית, איתה זכה בשתי אליפויות. ב-1 ביולי 2019 הושאל לסנטוס דה גואפילס מליגת העל של קוסטה ריקה. ב-10 באוגוסט 2020 חתם בסן קרלוס מליגת העל של קוסטה ריקה. ב-31 בדצמבר 2020 חתם בסנטוס דה גואפילס באופן קבוע.
קריירה בינלאומית.
ב-30 בינואר 2018 ערך איסט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ג'מייקה, בתיקו 2-2 נגד נבחרת קוריאה הדרומית במשחק ידידות. ב-18 בנובמבר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת גיאנה במסגרת ליגת האומות של CONCACAF . הוא היה אמור להשתתף במשחקי גביע הזהב 2021, אך בעקבות פציעה לא היה יכול להתייצב ובמקומו הוצב אנדרה גריי.
Idolator (website)
ז'וליה דוקורנו
ז'וליה דוקורנו (בצרפתית: Julia Ducournau; נולדה ב-18 בנובמבר 1983) היא תסריטאית ובמאית קולנוע צרפתייה. סרטיה בדרך כלל מתמקדים בז׳אנר האימה המכונה "אימת הגוף" (Body Horror). סרטה "טיטאן" משנת 2021 זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
ביוגרפיה.
דוקורנו נולדה בפריז לאם גינקולוג ואב רופא עור. משיכתה לסיפורי אימה החלה כשהייתה בת שש כשראתה בסתר את הסרט "" משנת 1974, ומקריאת ספרי הרפואה של הוריה. בשנת 2004 היא למדה תסריטאות בבית הספר לאומנות La Fémis שבפריז.
ב-2011 ביימה את סרטה הראשון, "ג’וניור" (Junior). סרט קצר על ילדה שבעקבות חיידק בבטנה "משילה את עורה" כמו נחש. הסרט זכה באותה שנה בפרס Petit Rail d'Or הניתן במסגרת תחרות שבוע המבקרים בפסטיבל קאן.
בשנת 2012 הוציאה סרט טלוויזיה בשם "שחין" (Mange) שעוקב אחרי עורכת דין, בולמית לשעבר, שמחפשת נקמה במי שהציק לה בימי הקולג׳.
בשנת 2016 יצרה את הסרט העלילתי הארוך הראשון שלה, סרט האימה "נא" (), שעוקב אחרי צעירה צמחונית שלאחר שהיא טועמת בשר בפעם הראשונה מתפתחת לה תשוקה קניבליסטית. הסרט הוקרן במסגרת תחרות שבוע המבקרים בפסטיבל קאן וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של לונדון.
סרטה העלילתי השני, "טיטאן" () זכה בפרס דקל הזהב בשנת 2021 והפך את דוקורנו לבמאית הקולנוע השנייה שזכתה בפרס הנכסף, אחרי ג׳יין קמפיון בשנת 1993 על סרטה "הפסנתר". במרכז העלילה של הסרט ניצבת רוצחת סדרתית המתעברת מכלי רכב ומתחזה לגבר כדי להעמיד פנים שהיא בנו האובד של כבאי בודד.
ארי אסטר
ארי אסטר (באנגלית: Ari Aster; נולד ב-15 ביולי 1986) הוא במאי ותסריטאי קולנוע אמריקאי-יהודי. הוא ידוע בעיקר בזכות כתיבה ובימוי של שלושת סרטי האימה: "תורשתי" (2018), "מידסומר" (2019) ו-"שדרות האכזבה" (2022).
ראשית חייו.
אסטר נולד בעיר ניו יורק למשפחה יהודית. בן לאב מוזיקאי ואם משוררת ויש לו אח צעיר.
הסרט הראשון שצפה בו היה דיק טרייסי (Dick Tracy), כשהיה בן ארבע. הוא מספר שבסרט הייתה סצנה שבה דמות ירתה באקדח טומי והוא קפץ בבהלה ממושבו ו"רץ שישה בלוקים בעיר ניו יורק", שבהן אמו נאלצה לרדוף אחריו.
בילדותו המוקדמת, משפחתו התגוררה לזמן קצר בצ'סטר, אנגליה והם חזרו לארצות הברית כשאסטר היה בן 10, והתיישבו בניו מקסיקו.
בילדותו, אסטר נהיה אובססיבי לסרטי אימה, ונהג לשכור אותם לעיתים קרובות מספריות וידאו מקומיות: "עברתי על כל הסרטים במדור סרטי האימה של כל חנות וידאו שהצלחתי למצוא [...] מצאתי את עצמי פשוט כותב תסריטים".
בשנת 2004, אסטר נרשם למכללת סנטה פה בניו מקסיקו, שם למד קולנוע. לאחר שסיים את לימודיו ב-2008, אסטר התקבל ב-2010 למכון הסרטים האמריקאי (AFI) שם קיבל תואר שני באמנויות (MFA) עם התמקדות בתחום הבימוי.
קריירה.
סרטים קצרים מוקדמים.
סרט הביכורים של אסטר היה הסרט הקצר "סיפורם של שני טימס", אותו כתב במכללת סנטה פה והגיש למכון הקולנוע האמריקאי (AFI) בכדי לקבל מלגת לימודים.
לאחר מכן, אסטר ביים את הסרט הקצר "הדבר המוזר על הג'ונסונים", סיפורה של משפחה שבה הבן נמצא במערכת גילוי עריות מתעללת עם אביו. הסרט היה סרט הגמר של אסטר.
בין 2011 ל-2018, אסטר כתב וביים עוד חמישה סרטים קצרים, לעיתים קרובות בשיתוף עם חבריו מהלימודים בAFI, אלחנדרו דה ליאון ופאבל פוגורזלסקי, בין היתר.
פריצת דרך עם חברת A24.
אסטר פרץ לתודעה עם סרטו הארוך הראשון, סרט האימה-דרמה ״תורשתי״, שהוקרן בבכורה ב-21 בינואר 2018, במסגרת הקרנת חצות בפסטיבל סאנדנס 2018, ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-8 ביוני 2018. מככבים בו טוני קולט, אלכס וולף, מילי שפירו וגבריאל בירן כמשפחה רדופת נוכחות מסתורית, לאחר מותה של הסבתא המיסטיקנית.
״תורשתי״ זכה לשבחים על ידי המבקרים, כאשר הופעתה של קולט זכתה לשבחים מיוחדים. הסרט זכה להצלחה מסחרית, והרוויח מעל 80 מיליון דולר בתקציב של 10 מיליון דולר וכך הפך לסרט המרוויח ביותר של חברת ההפצה A24. במגזין התרבות של רולינג סטון, פיטר טראוורס כינה אותו ״הסרט המפחיד ביותר של 2018״.
ההפקה הבאה של אסטר, גם היא עם A24, הייתה סרט האימה הפולקלורי ״מידסומר״, בכיכובה של פלורנס פיו. הוא עוקב אחר קבוצת סטודנטים שנוסעת לשוודיה לפסטיבל שמתרחש אחת ל-90 שנה ומוצאת את עצמה בחגיגותיה של כת פגאנית. מידסומר יצא לאקרנים בארצות הברית ב-3 ביולי 2019 ובשוודיה ב-10 ביולי 2019. הסרט זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים, כאשר רבים שיבחו את הבימוי של אסטר ואת הופעתה של פיו. על עבודתו על הסרט, אסטר קיבל מועמדות לתסריט הטוב ביותר בטקס פרסי הסרט העצמאי ה-29 של פרסי גות׳האם.
ביוני 2019 ארי אסטר והמפיק לארס קנודסן הכריזו על השקת חברת ההפקה החדשה שלהם, Square Peg, שתעבוד בשיתוף פעולה עם A24 על הפרויקטים הבאים של אסטר.
ביוני 2020, אסטר הצהיר שסרטו הבא יהיה "קומדיית סיוטים" בת ארבע שעות בכיכובו של חואקין פיניקס שקיבלה את השם ״שדרות האכזבה".
השפעות וסגנון.
בראיון לקריטריון קולקשן (The Criterion Collection), אסטר מנה כמה מהסרטים האהובים עליו כמו "תינוקה של רוזמרי", "פאני ואלכסנדר", "פרסונה", "עניין של חיים ומוות", "45 שנים", "יום קיץ בהיר יותר", "עידן התמימות", "המורה לפסנתר", "שמונה וחצי" ו-"דחייה".
זכויות להט&quot;ב בתוניסיה
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בתוניסיה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים. פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים מוגדרת כפלילית ונושאת עונש מאסר של כ-3 שנים מאז 1913 כחלק מתוניסיה הצרפתית. על פי דו"ח של משרד החוץ של ארצות הברית לשנת 2018 על זכויות אדם בתוניסיה, "הרשויות משתמשות מדי פעם בחוק האנטי-סדום כדי לעצור ולחקור אנשים על הפעילויות והנטיות המיניות שלהם, על פי דיווחים לפעמים על סמך המראה החיצוני שלהם בלבד".
לאורך השנים, נוסדו בתוניסיה כשבע קבוצות למען זכויות להט"ב בהם הארגון הראשון בשנת 2015, שמס, אשר ב-18 במאי 2015, קיבל הכרה ממשלתית רשמית כארגון. בינואר 2018 התקיים בהצלחה פסטיבל הסרטים הקווירי של מוג'ודין אשר אורגן על ידי מוג'ודין, והיה לפסטיבל הסרטים הראשון אי פעם שנחגג בקרב חברי קהילת הלהט"ב בתוניסיה ובצפון אפריקה בכלל. המהדורה השנייה של הפסטיבל נערכה ב-22–25 במרץ 2019 במרכז הבירה תוניס. לקראת הבחירות לנשיאות ב-2019, עורך הדין ופעיל זכויות הלהט"ב מוניר באטור הכריז על מועמדותו לנשיאות, מה שהפך אותו לגבר ההומוסקסואל הגלוי הראשון שהתמודד לנשיאות בתוניסיה ובעולם הערבי בכלל.
היסטוריה.
מסוף המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19, גברים הומוסקסואלים מילאו בתוניסיה תפקידים חברתיים דומים לאלה בחלקים אחרים של העולם המוסלמי למרות סטיגמטיזציה מתמשכת בעודם שימשו כמתווכים בין מרחבים גבריים ונשיים במהלך חגיגות חתונה, הוזמנו לבתי גברים בנוכחות נשותיהם ויכלו להיכנס למרחבים פרטיים השמורים לנשים במעמד דומה לעיוורים.
שלטון זין אל-עאבדין בן עלי.
בשנת 2008, ממשלת תוניסיה הייתה אחת המתנגדות לחתימה על "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם הקשורות בהתבססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" באו"ם, אשר גינתה אלימות ואפליה נגד להט"ב, בעודה תמכה בהצעה המנוגדת מטעם סוריה.
במהלך שלטונו של זין אל-עאבדין בן עלי מ-1987 עד 2011, המשטר סינן מידע ודפי היכרויות בקרב תושבי להט"ב.
לאחר האביב הערבי.
לאחר המהפכה התוניסאית והבחירות לאספה המכוננת של תוניסיה ב-2011, השר דאז לזכויות אדם וצדק מעברי, סמיר דילו, העיר בטלוויזיה הלאומית כי "הומוסקסואליות אינה סוגיה של זכויות אדם, אלא מצב הזקוק לטיפול רפואי". ארגון זכויות האדם הבינלאומי אמנסטי אינטרנשיונל מתח ביקורות שליליות על אמירתו.
ביוני 2012, הממשלה דחתה את המלצת מועצת זכויות האדם של האו"ם לביטול הפללתה של הומוסקסואליות בהסכמה, בטענה כי "מדובר במושג מערבי העומד בסתירה לאסלאם ולתרבות התוניסאית". המבקרים טענו שהחקיקה נגד הומואים הועברה תחת תוניסיה הצרפתית, אם כי לצרפת עצמה לא היו חוקים כאלה באותה עת.
מעמד בחוק.