בין המיזמים שהגתה החברה ופרופסור גבריהו נמצאים גם: החוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה, חידון התנ"ך למבוגרים ולנוער והקמת בית התנ"ך. כמו כן הוציאה החברה עשרות ספרים של מחקר-התנ"ך, ואת כתב-העת "בית מקרא".
כיום עומד בראשות החברה ישראל קריסטל (מנכ"ל).
היסטוריה.
ניתן לחלק את ההתפתחות של החברה לחקר המקרא לארבעה שלבים:
שלב היסוד.
החברה לחקר המקרא בישראל נוסדה בשנת 1950 על ידי ראשי החוגים לתנ"ך בערים הגדולות, הם בחרו ליו"ר את ד"ר (לימים פרופ') חיים משה יצחק גבריהו, ראש המחלקה לחינוך בגולה בסוכנות היהודית. משרדו של גבריהו שכן בסמוך למשרדו של דוד בן-גוריון (שכיהן עד להקמת המדינה כיו"ר הסוכנות). מתוך היכרותם הציע גבריהו לבן-גוריון הקמת חוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה, מה שזירז את הקמת החברה. בשנת העשור למדינה קיימה החברה את חידון התנך הראשון. וכן ייסדה את הרבעון 'בית מקרא'. והקימה את מוזיאון בית התנ"ך
בבית דיזנגוף.
שלב הסניפים.
גבריהו וחבריו להנהגת התנועה יזמו הקמת סניפים ברחבי הארץ, שמספרם הגיע בשיא ל-50. בהדרגה התמעטו הסניפים, כשבין הסניפים האחרונים ששרדו ניתן לציין את סניף טבעון (בניהולו של שמואל בן ארצי) וסניף ת"א (בניהולו של עו"ד ברוך קפלינסקי). במותו של קפלינסקי בשנת 2008 חדל להתקיים הסניף האחרון של החברה.
שלב השיתוף עם בית התנך.
מספר חברים בסניף ת"א (דליה אגמון, בלהה הלפרין ודני אופיר) שכיהנו במקביל גם כמנהלי מוזיאון בית התנך, נטלו על עצמם את האחריות לעתידו של הסניף והסדירו את החייאת העמותה על בסיס נכסי סניף ת"א.
החברים הנ"ל בהיותם מנהלי בית התנך העמידו לרשות החברה משרד במוזיאון. וכוננו יחסים ידידותיים ושיתוף פעולה (במקום יחסי תחרות עד עוינות ששררו עד אז) בין שתי העמותות האחיות. הפעילות המשותפת כללה הרצאות, סיורים לימודיים, הענקת פרסים ומלגות והוצאה לאור של פרסומים שונים.
שלב ההנהלה החדשה.
בשנת 2017 מונה למנכ"ל החברה לחקר המקרא ישראל קריסטל, ביוזמתו נתקבלו להנהלה חברים חדשים, והועברו לידיהם באופן מסודר כלי הניהול (גזברות הנהלת חשבונות וראיית חשבונות) ביחד עם נכסי החברה (מזומנים וני"ע בבנקים, יחד עם נדל"ן מניב).
חזון החברה לחקר המקרא.
"החברה לחקר המקרא בישראל תיזום, תתניע ותלווה תהליכים חברתיים ארציים להעצמת חוויית עולם התנך בקרב כלל האוכלוסיות היהודיות בישראל ובעולם. החברה תפעל ללא לאות לאור חזונם של הנביאים ורועי המקרא כדי להנחיל את ספר הספרים על עושר ידיעותיו במגוון כלים וערוצים. החברה תאגם את המשאבים הקיימים ותרתום לעגלתה, תחת קורת גג אחת את כלל האגודות והעמותות למנף את לימודי התנך באהבת הארץ והעם."
מבנה החברה לחקר במקרא.
מנכ"ל החברה החל משנת 2017 הוא ישראל קריסטל. משרדי החברה שוכנים כיום באוניברסיטת בר-אילן.
חברי ההנהלה הם:
שמואל פרשקו
שמואל פרשקו (בפולנית: Stanisław Fereszko; 26 בפברואר 1914 – 30 ביולי 1990) היה מלחין ומוזיקאי ישראלי שזכור בעיקר משירים שהלחין בתקופת מלחמת העצמאות.
קורות חיים.
נולד בעיר לוצק בפולין והשתלם בקונסרבטוריון בוורשה בקומפוזיציה ונגינה בפסנתר. הוא הלחין אופרטה בשם "צייד הנמרים" שזכתה להצלחה גדולה בפולין והיו לו שם גם מספר להיטים בהם "כך זה בדרך כלל מתחיל" (1934).
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל והשתלם בירושלים אצל המוזיקולוג שלמה רוזובסקי. הוא הלחין הצגות רבות של המטאטא ולי לה לו למילים של נתן אלתרמן, לאה גולדברג, יעקב אורלנד ועוד. מבין השירים שהלחין יש לציין את "מכתב מאמא", "שיר השיכור", "את ארץ שלי" ועוד.
לחניו המפורסמים ביותר נכתבו בתקופת מלחמת העצמאות. לחיים גורי הוא הלחין את "שיר הוותיקים" ואת "באב אל-ואד", שהוא אולי השיר המפורסם ביותר במלחמה זו.
הוא הלחין שירים ללהקת הצ'יזבטרון למילותיו של חיים חפר: "שיר הצ'יזבטרון", היי הג'יפ", "מוטי מוטי", "האהבה", "ציפ", "שוש".
ב-1952 עבר לארצות הברית לנסות שם את מזלו. הוא ניגן במועדון סברה בניו יורק של לאו פולד וליווה שם זמרים שהגיעו מישראל כמו שושנה דמארי ויפה ירקוני. השתתף כמנגן וכמפיק מוזיקלי באירועים שונים של הקהילה היהודית.
הוא השתקע במיאמי, שם המשיך בהופעות לפני יהודים בעיקר בבתי אבות. בארץ הוא נשכח כמעט לגמרי ורק שיריו היו מושמעים ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות.
יפה ירקוני זכרה אותו והזמינה אותו ב-1985 לערב נוסטלגי במרתף העליון בבית ליסין בו ניגן את שיריו המפורסמים.
הוא נפטר מסרטן ב-1990 ונקבר במיאמי ביץ'.
בנימין ענבר
בנימין (בני) ענבר (ברנשטיין) (1931–2010) היה תת-אלוף בצה"ל, בעל עיטור העוז, כיהן בין היתר כקצין המשטרה הצבאית הראשי.
שירותו הצבאי.
ענבר נולד באוקראינה בשנת 1931. שנה לאחר מכן עלה לישראל. גדל בירושלים ובגיל 13 עבר עם משפחתו לנתניה.
בשנת 1948 התגייס לפלמ"ח, והוא בן 16, כחלק מהכשרת מעוז. ענבר עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי כיתות, ולחם במלחמת העצמאות כחבלן בגדוד הראשון והשלישי. בתום המלחמה עבר ענבר לשירות קבע ועבר קורס קצינים. הוא נפצע באורח קשה בתאונת דרכים ועבר שיקום ממושך. שימש כמפקד מחלקה ביחידת סיור של פיקוד הדרום (יחידה 30), מפקד פלוגה בגדוד 50, עבר קורס לוחמה זעירה והדריך בבה"ד 1. לתקופה קצרה שימש ענבר כסמג"ד בחטיבת הצנחנים, אולם נפצע בצניחה ועבר ל חטיבת גולני. בשנת 1962, בעת שימש כמפקד פלוגת קורס מ"כים של חטיבת גולני, לחם במבצע סנונית, פעולת תגמול כנגד המוצבים הסורים בכפר נוקייב. על לחימתו הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל שהומר ב-1973 בעיטור העוז.
ב-1963 מונה לקצין מבצעים בפיקוד הצפון ולאחר מכן שירת כמפקד בנח"ל. ב-1966 מונה למפקד גדוד 51 של חטיבת גולני. במלחמת ששת הימים הוטל על הגדוד המשימה לכבוש את תל עזזיאת, מוצב פלוגתי סורי מבוצר ברמת הגולן. לחימת הגדוד התייחדה בכך, שלא סטתה מהתכנון המקורי, והמוצב נכבש כמעט ללא נפגעים: הרוג אחד, שלא נפגע בלחימה עצמה, וארבעה פצועים.
בהמשך התקדם ענבר במסלול הפיקודי. ב-1968 מונה לקצין אג"ם של פיקוד הצפון, ב-1969 למדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וב-1971 לנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון באתיופיה. במלחמת יום הכיפורים חזר לישראל ושימש קצין קישור במטה אוגדה 146. בשנים 1975–1974 שימש כמפקד חטיבת ירושלים. בשנים 1977–1976 שימש כקצין המשטרה הצבאית הראשי בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל התמודד ב-1978 על ראשות המועצה המקומית קריית טבעון בה התגורר, וכיהן כחבר המועצה מטעם סיעת המערך. כיהן כמנהל חברת תל-בר, חברת בת של קופת חולים כללית, מנהל מרחב העמק וסמנכ"ל הקופה. בשנת 2010 נפטר לאחר מחלה קשה.
ענבר היה נשוי לנטע והביא עמה לעולם חמישה ילדים. בנם גיורא ענבר, תת-אלוף במילואים פיקד, כאביו לפניו, על גדוד 51.
ענבר היה רוכב אופניים נלהב ולזכרו נערך מדי שנה מרוץ אופניים 'סובב טבעון'
בני ענבר
עדי רוזנבלום
מרקוס מונטיין
משפט קרופ
משפט קרופ, ובשמו הרשמי: ארצות הברית נגד אלפריד קרופ ואח' ( היה העשירי מבין שנים-עשר משפטי נירנברג הנוספים אשר נידונו בפני בית דין צבאי אמריקאי בהיכל הצדק בנירנברג, גרמניה, לאחר תום מלחמת העולם השנייה. משפט קרופ היה השלישי מבין משפטיהם של תעשיינים גרמנים, שני האחרים היו משפט פליק ומשפט אי גה פארבן.
במשפט קרופ עמדו לדין שנים-עשר מנהלים של תאגיד קרופ אשר הואשמו בכך שאיפשרו את חימוש הכוחות המזוינים של גרמניה ובכך השתתפו באופן פעיל בהכנות הנאצים לפתיחה במלחמה, כן הואשמו בהעסקת כוח אדם בתנאי עבדות בחברותיהם. הנאשם הראשי במשפט היה אלפריד קרופ, מנכ"ל חברת קרופ החזקות מאז 1943 ובנו של גוסטב קרופ אשר היה נאשם במשפט נירנברג של פושעי המלחמה העיקריים אשר התנהל בפני בית הדין הבינלאומי (שם שוחרר מן המשפט מסיבות בריאות).
שופטי בית הדין היו יו סי. אנדרסון, אב בית הדין ונשיא בית המשפט לערעורים בטנסי, אדוארד ג'יי. דיילי מקונטיקט, ויליאם ג'יי. וילקינס מוושינגטון. התובע הראשי היה בריגדיר גנרל טלפורד טיילור. כתב האישום הוגש ב-17 בנובמבר 1947. המשפט התנהל מ-8 בדצמבר 1947 ועד 31 ביולי 1948. נאשם אחד זוכה בדין, שאר הנאשמים נידונו לתקופות מאסר שבין שלוש לשנים-עשר שנים והנאשם הראשי, אלפריד קרופ, הצטווה למכור את כל החזקותיו בחברה.
על פי הערכות שמרניות, תאגיד קרופ העסיק בתקופת מלחמת העולם השנייה כ-100,000 עובדי כפייה, מהם כ-23,000 שבויי מלחמה.
אישומים.
כל הנאשמים הואשמו בסעיפים 1,3 ו-4 בכתב האישום. נאשמים להמן וקופקה לא הואשמו בסעיף 2 לכתב האישום. סעיפים 1 ו-4 לכתב האישום נמחקו בשלב מוקדם של המשפט בהיעדר ראיות.
הנאשמים.
כל 11 המורשעים נמצאו אשמים בהעסקת עובדי כפייה (סעיף 3 לכתב האישום), ומבין עשרת הנאשמים שהואשמו בביזה כלכלית (סעיף 2), שישה הורשעו. הרשעתם ספגה ביקורת בגרמניה בשל מה שהוצג כרדיפת והשחרת פניה של התעשייה הגרמנית. ב-31 בינואר 1951, שנתיים וחצי לאחר שנתנו גזרי הדין, כל המורשעים להוציא את לוזר, נחונו בידי הנציב העליון לאזור הכיבוש האמריקאי ושוחררו מבית הסוהר. אלפריד קרופ קיבל לידיו חזרה את השליטה במפעלי החברה בגרמניה המערבית. החברה המשיכה להיות אחת מחברות התעשייה הכבדה הגדולות בגרמניה המערבית.
התזמורת הסימפונית של אורגון