המונים רבים צופים במשט ובמופעים הנלווים לו מגדת הארמון, גדת האדמירליות והגדה האנגלית של נהר הנייבה החוצה את העיר. במהלך השנים כלל המשט מופעי זיקוקים, ומופעי תרבות כגון קרקס השמש ובלט מריאינסקי.
בשנת 2007 צפו במשט למעלה ממיליון צופים, ובשנת 2010 צפו במשט למעלה מ-3 מיליון צופים.
היסטוריה.
ראשיתו של המשט בחגיגות שנערכו בעיר לנינגרד בתום מלחמת העולם השנייה. בתי הספר בעיר החליטו לחוג את תום שנת הלימודים תוך שהם מקבלים השראה מספר הילדים משנת 1922 מאת אלכסנדר גרין הנושא שם זה (הרומן "מפרשי הארגמן").
בשנה הראשונה הפליגה סירת מפרש עם מפרשים בצבע ארגמן לאורך הגדה האנגלית, גדת האדמירליות וגדת הארמון שבחזית ארמון החורף (הארמיטאז').
אירוע זה היווה למעשה תעמולה של המפלגה הקומוניסטית לציון תום המלחמה, אולם עם השנים הפך האירוע לאירוע תרבותי המציין את תום שנת הלימודים ואת אירועי התרבות הרבים שבעיר.
פופולריות המשט גברה בשנת 1961 לאחר שיצא לאקרנים הסרט "מפרשי ארגמן". המשט נערך משנת 1968 ועד 1979 כשהופסק. הוא חודש לאחר מכן רק לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 2005.
יעקב מיטלמן
ד"ר יעקב מרכוס (מרדכי) מיטלמן (בגרמנית: Jacob Marcus Mittelmann; 1910 – 5 בינואר 1975) היה מתרגם ישראלי. עורך דין במקצועו.
ביוגרפיה.
יעקב מרכוס בן אברהם מיטלמן נולד בשנת 1910. למד משפטים, וב-1934 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג שבגרמניה. הדיסרטציה שלו ("Der altisraelitische Levirat. Eine rechtshistorische Studie"), הייתה מונוגרפיה על תופעת הייבום בעם ישראל בעת העתיקה כפי שהיא משתקפת בסיפורה של תמר ובמגילת רות.
עלה לארץ ישראל בעלייה החמישית, וב-1939 הוסמך בה כעורך דין.
בשנות ה-40 ושנות ה-50 תרגם מספר ספרים לעברית. תחילה תרגם סיפורי ילדים קלאסיים במסגרת "ספריית גמד" של הוצאת פישר; בהמשך תרגם אלבומי יצירות של אמנים קלאסיים בספריית "דע את האמנות" של הוצאת סיני; את החיבור "מהי ההיסטוריה היהודית" להיסטוריון היהודי שמעון דובנוב ואת "המשפט הבינלאומי" למשפטן הבריטי ג'יימס לזלי בריירלי; ולבסוף תרגם ב-1955 בהוצאת סיני ארבעה ספרי הרפתקאות לילדים מאת הסופר הגרמני פטר מתאוס.
בשנות ה-60 פנה לתרגם מהספרות העברית לגרמנית. ב-1961 הופיעו בעיתון השווייצרי "די טאט" , שעורכו הספרותי הוא המבקר מקס ריכנר , תרגומיו לשירים מאת יעקב כהן ואלעזר בניועץ.
ב-1964 התפרסמה בהוצאת Manesse בציריך האנתולוגיה "מספרים עבריים בני זמננו" ("Hebräische Erzähler der Gegenwart"), שכללה סיפורים של מיטב הסופרים הישראלים, ובסופה שרטוט תולדות הספרות העברית החדשה.
ב-1965 התפרסם בשווייץ תרגומו לספרו הנודע של אליעזר שׂמֹאלי "אנשי בראשית". בהמשך תרגם לגרמנית שלוש אופרות ישראליות: "אלכסנדרה" למנחם אבידום (לברית: אהרן אשמן) והאופרות "אשמדאי" ו"הניסיון" ליוסף טל (לברית: ישראל אלירז). ב-1975 הופיע בשווייץ תרגומו האחרון, ל"עשן כיסה את הגולן" לאוריאל אופק.
מיטלמן נפטר בינואר 1975. נקבר בבית העלמין הדרום.
הותיר את אשתו, אלן (1906–1996), ילידת גרמניה.
יעקב מרדכי מיטלמן
יעקב מרכוס מיטלמן
אורנה קופרמן
אורנה קופרמן היא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
קופרמן נולדה בחולון לאב מנהל בית ספר ולאם מנהלת חשבונות. שירתה בצה"ל בין השנים 1986–1988. בשנת 1995 קיבלה דוקטורט מהטכניון.
בשנת 1996 הייתה חברת הסגל הטכני במעבדות בל ובין השנים 1997–1998 עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ברקלי. לאחר מכן מונתה למרצה בבית הספר למדעי המחשב ולהנדסה באוניברסיטה העברית בירושלים. כהנה כראש בית הספר. תחומי מחקרה הם שיטות פורמליות לתכנון וייצור מערכות ממוחשבות ובפרט אוטומטים אינסופיים, אימות פורמלי ולוגיקה טמפורלית.
הייתה יועצת נשיא האוניברסיטה לענייני מגדר. במסגרת זו יזמה את "נוהל 15:30", לפיו מועדי ההרצאות והסמינרים המחלקתיים במרבית היחידות באוניברסיטה העברית יסתיימו עד השעה 15:30. מטרת הנוהל היא לאפשר לחוקרות וחוקרים צעירים המגדלים ילדים להשתתף בהרצאות ובסמינרים מחלקתיים מבלי שהדבר יבוא על חשבון בילוי הזמן שלהם עם ילדיהם.
הייתה סגנית רקטור האוניברסיטה העברית.
אחותה התאומה, תמי תמיר, היא פרופ' למדעי המחשב ודיקנית בית הספר למדעי המחשב במרכז הבינתחומי הרצליה. בעלה, רז קופרמן, הוא פרופ' למתמטיקה באוניברסיטה העברית. לזוג ארבעה ילדים.
פנחס כהן-ירדני
פ. ירדני
פנחס ירדני
דנטה ספינוטי
דַנְטֶה סְפִּינוֹטִי (נולד ב-22 באוגוסט 1943) הוא צלם קולנוע אמריקאי ממוצא איטלקי.
ספינוטי עבד רבות עם במאים כמו מייקל מאן, לו צילם, בין היתר, את "המוהיקני האחרון", "אויבי הציבור" ו"צייד אדם". כמו כן, היה הצלם הקבוע של במאי הסרטים היהודי ברט ראטנר בכל סרטיו מ-2002 עד 2006, לרבות בסרט "דרקון אדום", שהיה הרימייק ל"צייד אדם" מ־1986.
ב-1991 צילם את הסרט "פרנקי וג'וני".
ב-1994 צילם את הסרט נל בהשתתפות ג'ודי פוסטר וליאם ניסן.
בשנת 2006 צילם את סרטו הניסיוני של אנתוני הופקינס, "בין דמיון למציאות". בשנת 2011 זכה בפרס מצלמת הזהב על מפעל חיים, על צילום סרטם הקומי של ברט ראטנר ואדי מרפי, "מיליארד סיבות לשוד".
מויקה
מויקה (ברוסית: Мо́йка) הוא נהר העובר במרכז העיר סנקט פטרבורג שברוסיה. הנהר מכונה גם מיא וקרוי על שם הביצה (זו משמעות השם) שהייתה באזור בטרם נבנתה העיר. אורכו של הנהר כ-5 ק"מ ורוחבו 40 מטרים.
מהלך הנהר.
הנהר בנוי בשתי גדותיו ברציפים, ומהווה למעשה תעלה החוצה את העיר. ראשיתו של הנהר בנהר פונטנקה, בסמוך לגן הקיץ. הנהר עובר ליד שדה מרס, חוצה את נבסקי פרוספקט (שדרת נבסקי) ואת תעלת קריוקוב ונשפך לנהר הנייבה.
תעלת הברבור ותעלת החורף מקשרות בין נהר המויקה לנהר הנבה.
היסטוריה.
בשנת 1711 הורה הצאר פיוטר הגדול לדפן את גדות הנהר ולהפכו לתעלה.
בשנת 1736 נבנו רציפי עץ משתי גדות הנהר, וארבעה גשרים נבנו לאורכו: הכחול, הירוק, הצהוב והאדום. הגשר הכחול, שרוחבו 99 מטרים מצוי למעשה מתחת כיכר סנקט איזק והוא הגשר הרחב ביותר בעיר סנקט פטרבורג.
בשנת 1798 נבנו רציפים העשויים גרניט אדומה. בניית הרציפים הושלמה בשנת 1811.
על גדת הנהר נבנו מבני מגורים עבור משפחות האצולה ובהם: ארמון סטרוגנוב, ארמון רזומובסקי, ארמון יוספוב, טירת מיכאיל הקדוש (טירת המהנדסים) וכן מצוי על גדת הנהר מוזיאון אלכסנדר פושקין.
גשרים.
כיום חוצים את הנהר חמישה עשר גשרים:
גרי דיוויד גולדברג
ספריות הרמוניות
סטריט בול
אוטובוס ילדים
סטריט-בול
קורנליה לה פראט
ריצוף אילומינה
ריצוף צבעני אילומינה (באנגלית: Illumina dye sequencing), היא שיטת ריצוף וצביעה של חברת אילומינה, המשמשת לריצוף דנ"א כלומר לקביעת הרצף של זוגות בסיסים ב-DNA. השיטה פותחה על ידי חוקרים בחברת Manteia Predictive Medicine, שנרכשה על ידי חברת סולקסה (Solexa) ב-2004. הפיתוח המשיך בחברת סולקסה, ובהמשך סולקסה נרכשה על ידי חברת אילומינה. שיטה זו מבוססת על חוסמי שעתוק מסומנים בצבע, וניתנים להסרה, שמאפשרים לזהות בסיסים בודדים בעת שהם מצורפים לרצף ה-DNA. שיטה זו מיושמת לרוב לריצוף אזורים מסובכים, כגון הומו-פולימרים ורצפים חוזרים. היא יכולה לשמש לריצוף של גנום שלם או אזור מסוים בתוכו, לניתוח של כלל ה-RNA בתא או קבוצת תאים, למטא-גנומיקה, לגילוי רצפי RNA קצרים, להכנת פרופיל מתילציה, ולניתוח אינטראקציות בין חלבונים לחומצות גרעין בכל הגנום.
התהליך.
השיטה כוללת שלושה שלבים בסיסיים: הגברה, ריצוף וניתוח. בתחילה, מחלקים את ה-DNA שמעוניינים לרצף למקטעים, מחברים אותם לפריימרים על משטח, במרחק מסוים זה מזה, ומגבירים אותם כך שנוצרים אגדים; כל אגד מכיל כ-1,000 עותקים של אותו מקטע DNA. טכניקה זו של יצירת אגדים יוצרה ופותחה בסוף שנת 96 ב-Glaxo-Welcome's Geneva Biomedical Research Institute (GBRI), על ידי ד"ר פסקל מאייר וד"ר לורנט פארינלי והוצגה לציבור לראשונה בשנת 98'.
לאחר מכן, מוסיפים למבחנה ארבעה סוגים של בסיסים (אדנין, תימין, ציטוזין וגואנין), שכל אחד מהם מחובר לחוסם-שעתוק שמסומן פלואורסצנטית בצבע אחר. ארבעת סוגי הבסיסים מתחרים על אתרי הקישור בגדילי ה-DNA המשלימים ההולכים ונבנים על גבי גדילי המקור. חוסמי השעתוק המחוברים לבסיסים מבטיחים שלא יתווספו לאותו גדיל בבת אחת מספר בסיסים שונים וגם לא חזרות של אותו בסיס אלא רק בסיס אחד בכל פעם. מולקולות שלא נקשרו נשטפות. הצבע של חוסם השעתוק מאפשר לזהות את סוג הבסיס שהתווסף לכל אגד של גדילים, באמצעות מצלמה, לצורך ריצוף. לאחר זיהוי סוג הבסיס שהתווסף, מסירים את חוסם השעתוק בתהליך כימי (ואיתו את הצבע), ומתאפשרת הוספת הבסיס הבא. התהליך חוזר על עצמו עד שמקטעי ה-DNA מרוצפים בשלמותם. מדובר בתהליך ארוך שיכול להימשך שבועיים.
השוואה לשיטות אחרות.
לטכניקה זו מספר יתרונות על פני שיטות ריצוף מסורתיות כגון ריצוף סנגר. בזכות אוטומטיות התהליך, ניתן לרצף מספר גדילים במקביל בתוך אותה מבחנה ולקבל את המידע במהירות. בנוסף, שיטה זו זקוקה רק לדנ"א פולימראז בניגוד לשיטות אחרות (כגון פירוסיקוונסינג) שזקוקות למספר אנזימים יקרים.
דוגמה לשימוש.
שיטה זו שימשה לריצוף ה-RNA של בטטות ולניתוח הסיווג הטקסונומי של עצי הטקסוס.
הקורפוס הראשון (סוריה)
הקורפוס הראשון הוא קורפוס של הצבא הסורי אשר מורכב מחמש דיוויזיות ואחראי על מרחב דמשק, הגבול עם ישראל והגבול עם ירדן. הוא הוקם בשנת 1985 יחד עם שני הקורפוסים הסדירים האחרים כחלק משינוי מבני בצבא הסורי, עד לאותה השנה הדיוויזיות היו תחת פיקוד ישיר של פיקוד הצבא.