ב-1881 כיהן מקוויי כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של ג'יימס גרפילד. לאחר רצח גרפילד הוא המשיך בתפקידו תחת הנשיא צ'סטר ארתור, אך התפטר כשלושה חודשים לאחר מכן.
ב-1892 הוא תמך בגרובר קליבלנד, מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, ובשנים 1893–1897 הוא כיהן כשגריר ארצות הברית באיטליה. ב-1896 הוא שב למפלגה הרפובליקנית. ב-1903 היה מקוויי הנציג המשפטי של ארצות הברית בפני בית הדין בהאג שדן בתביעות של גרמניה, בריטניה ואיטליה נגד ונצואלה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה תמך מקוויי במטרתן של מדינות ההסכמה במאמר בשם "התהום הבלתי אפשרי" (The Impossible Chasm) שפורסם ביולי 1915 בכתב העת North American Review. במאמרו האחרון באותו כתב עת בשם "יום לוסיטניה: 7 במאי 1916", הוא תקף את האיטיות של ממשלת ארצות הברית בתביעת זכויותיה מול גרמניה.
חיים אישיים.
ב-1856 נשא מקוויי לאישה את לטישה מיינר לואיס. לזוג נולד בן אחד, צ'ארלס מקוויי, שכיהן כשגריר ארצות הברית ביפן. ב-1866, לאחר מות רעייתו, הוא נישא בשנית לוירג'יניה רולט קמרון, בתו של מזכיר המלחמה, סיימון קמרון.
ויין מקוויי נפטר בוושינגטון די. סי. ב-11 בינואר 1917 ונטמן בבית הקברות של כנסיית רדימיר בבריין מאוור שבפנסילבניה.
סטניסלב שוויטל
ד"ר סטניסלב שוויטל (בפולנית: Śwital, Stanisław; ) היה רופא פולני ומנהל בית חולים בפרברי ורשה, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה יהודים ממוות בידי הנאצים.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
ד"ר שוויטל הוסמך לרפואה ב־1939. היה פעיל בתנועת ההתנגדות הפולנית והשתתף במרד ורשה בסוף קיץ 1944. ב־15 בנובמבר 1944 פנתה אליו הרופאה היהודיה אלינה מרגוליס, שעבדה לצדו בבית החולים בתור נוצרייה, וביקשה שיעזור לסייע בהוצאת ניצולים יהודים, חברי הארגון היהודי הלוחם. הלוחמים, שהשתתפו במרד גטו ורשה ובמרד ורשה. הסתתרו במרתף ברחוב פרומיק ברובע בורשה. מחבואם היה בסכנת גילוי משום שהנאצים בנו ביצורים בקרבת מקום. ד"ר שוויטל אסף צוות של חמישה מעובדי בית החולים שניהל ושלח אותם אל העיר ההרוסה כדי להציל את אחרוני המורדים, תוך שימוש בתגים של הצלב האדום על זרועותיהם כסיפור כיסוי. חלק מהיהודים המסתתרים הועלו על אלונקות ופונו משם. בין הניצולים שפונו היו יצחק צוקרמן, צביה לובטקין, טוביה בוז'יקובסקי, ג'וליאן פישגרונד, זיגמונט ורמן ומארק אדלמן. שוויטל אשפז את הניצולים באחד מאולמות בית החולים כדי שהגסטפו לא ימצאו אותם, ובכך סיכן את עצמו. בנוסף לכך עמד בקשר הדוק עם הרופא יאנוש קורצ'אק, וסייע בארגון עזרה ליהודים בגטו. בקיץ 1943 טיפל במשך מספר שבועות בילד יהודי בן 3, שנכווה קשות במשך מספר שבועות. הוא מצא לו מקלט בטוח והעניק לו טיפול רפואי .
לאחר המלחמה.
ד"ר שוויטל סטניסלב המשיך להתגורר בברנוב ושימש כראש מרכז הבריאות המקומי וכרופא מחוזי. הוא שמר על קשר די הדוק עם הניצולים, במיוחד עם זיגמנוט ורמן, אך לאחר מותו של ורמן ב-1965 הקשר התרופף.
הכרה והנצחה.
ד"ר שוויטל הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם ב-1 בינואר 1981 הטקס לזכרו התקיים בוורשה. בנוסף התקיים גם טקס ביד ושם וניטע עץ לזכרו.
מערב נורבגיה
אוביוס (צרעה)
Oobius (בתעתיק לעברית: אוביוס) הוא סוג של צרעה טפילית שאינו צורבת במשפחת האנקרטידאים. השם המדעי של סוג זה פורסם לראשונה בשנת 1963 על ידי ולדימיר טריאפיצין.
יקטרינה קולסניקובה
יקטרינה קולסניקובה (ברוסית: Екатерина Колесникова; 5 בדצמבר 1907 – 10 במרץ 1993) הייתה איכרה רוסיה, שהצטרפה לשורות הפרטיזנים במהלך מלחמת העולם השנייה. הוכרה כחסידת אומות העולם על הצלת ילדה יהודיה ממוות בידי הנאצים בתקופת השואה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
קולסניקובה התגוררה יחד עם בעלה ובנה בעיר סימפרופול שבחצי האי קרים. היא הייתה מיודדת עם אישה יהודיה בשם מריה פלדמן. בדצמבר 1941, כאשר ריכזו הגרמנים את כל יהודי העיר סימפרופול בגטו, ביקשה מריה מקולסניקובה להגן על בתה קטיה בת ה-11. קולסניקובה לקחה את הילדה היהודיה לביתה, והסתירה אותה במשך יותר משנתיים. הילדה זכתה לטיפול מסור. הגרמנים ערכו חיפושים תכופים בביתה של קולסניקובה, וקטיה, שהסתתרה מרבית ימיה בארון, הייתה יוצאת ממחבואה כדי לנשום אוויר צח רק בלילה. קולסניקובה ובעלה היו מעורבים גם בפעילות מחתרתית בעיר, ובמרץ 1944 הם לקחו את בנם ואת קטיה, והצטרפו לפרטיזנים ביערות, שם שהו עד השחרור, ב־13 באפריל.
לאחר המלחמה.
אחרי המלחמה, בעלה של קולסניקובה נעצר על ידי השלטונות הסובייטים והוגלה למרכז אסיה, והיא נותרה לבדה לטפל בבנה ובקטיה, שהתייתמה במהלך הכיבוש. מטעמים הומניטריים, ולמרות המצוקה הכלכלית שלה, קולסניקובה אימצה באופן חוקי את הילדה היהודיה, קטיה פלדמן, והמשיכה לגדל אותה באהבה, יחד עם בנה.
הכרה והנצחה.
ב-28 בפברואר 1993 הכיר יד ושם ביקטרינה קולסניקובה כחסידת אומות העולם ושמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם. בנוסף התקיים טקס במוסקבה. קולסניקובה נפטרה ב-10 במרץ 1993.
ענבל חברה לביטוח
ענבל חברה לביטוח היא חברה ממשלתית שהוקמה בשנת 1978 המייעצת לגופי המדינה בנושאי ביטוח וניהול נכסים הכפופה למשרד האוצר. יושב ראש החברה הוא החשב הכללי במשרד האוצר, יהלי רוטנברג. מטה החברה ממוקם בקריית שדה התעופה ומעסיקה כ-200 עובדים. המנהל הכללי הוא יריב נחמן. בנוסף על העיסוק בביטוח, מטרות החברה הן לסייע בניהול החוב הלאומי, לסייע בניהול ההשקעות של משרד התחבורה והתיירות, ניהול סוכנות הנסיעות הממשלתית וניהול מערך הלוואות ופקדונות המדינה.
היסטוריה.
חברת ענבל הוקמה בשנת 1978, במטרה לעסוק בביטוחים סיכונים שהממשלה נוטלת על עצמה, שיש קשיים בביטוחם בשוק הפרטי, כגון סיכונים פוליטיים מעבר לקו הירוק. אך עד מהרה החלה לפעול כחברת ביטוח לכל דבר. ואיגוד חברות הביטוח תבע את הפסקת פעילות החברה שהחלה להתחרות בחברות הפרטיות בישראל.
בשנת 1985 עתרו חברות הביטוח לבג״ץ, לאחר שזכו במרכז לביטוח תלמידי בתי הספר, ענבל הפעילה לחצים וביטחה אותם במקומה. חבר הכנסת אוריאל לין דרש שהחברה תיסגר מאחר שהיא מתחרה בשוק הפרטי. החברה המשיכה לפעול אך התמקדה בעיקר בביטוח רכוש ממשלתי, וביטוח סיכוני מלחמה וטרור. כך בזמן האינתיפאדה השנייה ביקשה הממשלה שהחברה תספק ביטוח מפני סיכוני טרור לאנשי עסקים ותיירים שיגיעו לארץ. וביקשה היתר לשווק ביטוחי חיים, רכב, צד ג' ומלחמה, בעקבות התייקרות חדה בפרמיות בשוק הביטוח העולמי בעקבות פיגועי 11 בספטמבר. החברה גם ביטחה באותן השנים את ענף התעופה.
בזמן מלחמת לבנון השנייה, בעקבות נסיקת הפרמיה לביטוח הובלה ימית בשל הלחימה, הנפיקה החברה פוליסות לביטוח ימי לאוניות הפוקדות את ישראל.
בשנת 2007, החלה החברה לפעול כסוכנות נסיעות ממשלתית, ביוזמת החשב הכללי במשרד האוצר, ירון זליכה, במטרה לחסוך מיליוני שקלים לקופת המדינה המשולמים כעמלות לסוכני נסיעות.
בשנות ה-2000 החלה החברה לנהל את המכרז לביטוח הרכוש הממשלתי בשווי 24 מיליארד דולר. החברה ממנה סוכנות ביטוח האחראית לניהול ופיזור הסיכונים דרך מציאת מבטחי משנה. בשנת 2015, ושוב בשנת 2020 זכתה במכרז חברת "מארש ישראל" הסניף הישראלי של תאגיד "מארש מקלנן", ברוקר הביטוח הגדול בעולם.
מבנה.
דירקטוריון.
דירקטוריון החברה מונה שבעה חברים תחת יושב הראש יהלי רוטנברג, החשב הכללי במשרד האוצר. הדירקטוריון נפגש לפחות שש פעמים בשנה ומונה שש ועדות משנה: כספים, ביקורת, אכיפה, השקעות, כח אדם ואסטרטגיה.
אגפים.
אגפי מטה:
אגפים מקצועיים:
בית הכנסת של צ'קישקה
בית הכנסת של צ'קישקה (בליטאית: Čekiškės sinagoga) הוא בית כנסת לשעבר בעיר צ'יקישקה, במחוז קובנה, ליטא.
המבנה.
בית הכנסת הוא מבנה לבנים אדום לא מטויח. יש לו שני אולמות עיקריים, והוא מכוסה בגג גמלונים של יריעות אזבסט המונחות על גבי גג שלבקת חוגרת ישן.
בבית הכנסת אולם תפילות רחב ידיים בצד המזרחי וכרך מערבי בן שתי קומות, שבקומת הקרקע יש אולם פרוזדור וחדר קטן אחד, ובקומה העליונה הייתה ממוקמת עזרת הנשים. הכניסה הראשית לבית הכנסת ממוקמת בחזיתו הדרומית של המבנה. גרם מדרגות עץ חיצוני המוביל לעזרת הנשים הוצמד ככל הנראה לחזית המערבית. החלק החיצוני של בית הכנסת השתמר.
הפנים מחולק על ידי קירות לבנים לאולם התפילה המזרחי ולשני חדרים מערביים, שמעליהם הייתה ממוקמת עזרת הנשים. החדר הצפון מערבי שימש ככל הנראה כחדר תפילה ולימוד קטן, שכן בקיר המזרחי שלו יש גומחה עם מסגרת עץ בולטת שנראית כמו ארון תורה קטן.
היסטוריה.
ב-22 ביולי 1887 פרצה שרפה בעיר. השרפה בצ'יקישקה הרסה את רוב התשתיות ונותרו רק 3 מבנים בעיר. רוב האוכלוסייה באותה תקופה הייתה אוכלוסייה יהודית. לאחר השרפה נבנה בית הכנסת צ'קישקה ונשאר ללא שינוי עד היום, אם כי הוא כבר לא בשימוש.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בית הכנסת ננטש במשך זמן רב. במהלך הכיבוש על ידי ברית המועצות הוסב הבניין לאסם.
בשנת 2010 הבניין הוכרז כאתר מורשת תרבותית לשימור.
אמג'ד טהא
אמג'ד טהא (או טאהא) (בערבית: أمجد طه) הוא הפרשן הבחרייני הפופולרי ביותר בתקשורת וברשתות החברתיות באזור המפרץ הפרסי, מקורב לצמרת הממשל בבחריין ותומך בנורמליזציה עם ישראל.
אמג'ד טהא משמש ראש "המרכז הבריטי ללימודים ולמחקרים בנושאי המזרח התיכון (AMRC)" בבחריין וחבר הנהלת Sharaka (בערבית: شراكة, בעברית: "שותפות"). ספרו של אמג'ד טהא "ההונאה של האביב הערבי" (באנגלית: "The Deception of the Arab Spring"), עומד על הסיבות לכישלון "האביב הערבי".
ביוגרפיה.