מחקר בשם "The Assassination of Conrad of Montferrat: Another Suspect" מאת פטריק ווליאמס טוען כי אנרי משמפן, העתיד לתפוס את השלטון במדינה הצלבנית המשתקמת, הוא חשוד עיקרי וכי הרצח בוצע בהסכמה אם לא בתמיכה של ריצ'רד לב הארי. עובדה אחת ברורה, שבעה ימים לאחר הרצח ומחשש כי בהיעדר שליט לממלכת ירושלים תתפשט האנרכיה ויאבדו הישגי מסע הצלב, נישא אנרי משמפן לאיזבל והיא בהריון מקונראד.
איזבל ואנרי מלכי ממלכת ירושלים.
מותו של קונראד העמיד את עתיד ממלכת ירושלים בסכנה - בהותירו אותה ללא מלך וללא מועמד מתאים. הבחירה נפלה על אנרי השני, רוזן שאמפאן שהיה המועמד האידיאלי מאחר שהיה מקורב הן למלך הצרפתי פיליפ השני והן לריצ'רד הראשון מלך אנגליה. על מנת לקבל את תמיכת אצילי הארץ להכתרת המועמד הזר הוחלט להשיא אותו לאלתר לאיזבל שהייתה בהריון מתקדם מקונראד ועתידה ללדת את בתם המשותפת מריה ממונפראטו.
בלחץ ברוני הצלבנים, צלבני אירופה והמלך האנגלי בעצמו התחתן אנרי משאמפאן עם איזבל בכנסיית צור ביום 5 במאי 1192 - כשבוע ימים לאחר מות קונראד, איזבל נשאה בתואר מלכת ירושלים אך בעלה אנרי מעולם לא נשא בתואר מלך ירושלים ומטבעות שהטביע אינם נושאים תואר זה.
לאחר משא ומתן מתיש עם צלאח א-דין, ולאחר עימות נוסף מול חומות העיר יפו במהלכו הציל ריצ'רד לב הארי את העיר, נחתם ביום 2 בספטמבר חוזה שלום לתקופה של שלוש שנים ושלושה חודשים בין הצדדים, לפיו מישור החוף מצור עד יפו יישאר בידי הצלבנים ואזור ההר וירושלים יישארו בידי המוסלמים. הנוצרים קיבלו זכות לעלות לירושלים כעולי רגל ללא נשק. חודש ימים לאחר מכן ביום 3 באוקטובר עזב ריצ'רד לב הארי את הארץ על ספינה שיצאה מעכו.
אם היו תקוות כלשהן בלב אבירי ממלכת ירושלים ומלכם החדש לחידוש תנופת מסעי הצלב הן נדונו לאכזבה. אנרי משאמפאן שהיה שליט מציאותי ומודע היטב למצב השברירי של ממלכתו החדשה נקט במדיניות של שמירה על הקיים והמתנה לשינוי הנסיבות בטרם תשתנה מדיניות ההישרדות של ממלכת ירושלים. כך שמר מלך ירושלים על תנאי הסכם השלום והסטאטוס קוו. הצבא הקטן של הממלכה נמנע במפגיע מלהתגרות במוסלמים ואף פעל לרסן גדודים קטנים של צלבנים אירופאיים שהגיעו לחופי הארץ לקיים את מצוות מסעי הצלב.
ביום 4 במרץ 1193 נפטר צלאח א-דין ועם מותו התפוררה האימפריה שהקים. האיום החיצוני הגדול ביותר על ממלכת ירושלים נעלם והעולם המוסלמי היושב על גבולות הממלכה החל להקדיש את מירב זמנו לסכסוכים פנימיים בין הנסיכים האיוביים. אנרי לא יכול היה לנצל תהליך התפוררות זה -הן בגין חוסר במשאבים וגם בגלל סכסוכים בתוך הממלכה הצלבנית הקטנה שלובו על ידי הקומונות האיטלקיות שדרשו נתחים הולכים וגדלים מתוך ערי הנמל והן מול הממלכה הצלבנית הצעירה - השכנה ממלכת קפריסין ומאבקי כוח מול הכנסייה.
בצפון המדינה ניסה אנרי לחזק את אחיזת הצלבנים באנטיוכיה ונסיכות טריפולי שהיו בסכנה מתמדת מהתקפה מוסלמית ותחת איום של השתלטות ארמנית, מעמדו של אנרי התחזק במהלך שנת 1195 בה פעל להשכנת שלום בצפון המדינה והידוק הקשרים בין הנסיכויות הצלבניות, מעמד זה נתחזק עם כריתת ברית בין ממלכת ירושלים לקפריסין שנתאפשר עם ירידתו של גי דה ליזיניאן מכס מלכות האי ומסירתו לדי אחיו אימרי.
לאנרי ואיזבל נולדו שתי בנות אליס משמפאן שנולדה בשנת 1196 ופיליפה משמפאן שנולדה בשנת 1197. העדר יורש זכר סיבך את שאלת המלך העתידי של ירושלים, בפגישה שערכו אנרי ומלך קפריסין אימרי דה ליזיניאן סוכם כי בנותיו של אנרי יתחתנו עם בניו של אימרי מתוך תקווה להשליט בעתיד שושלת צלבנית אחת בשתי המדינות.
מותו של אנרי.
במאי 1195 נטל על עצמו היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את נדר הצלבן, מתוך תקווה להשלים את מסע אביו פרידריך ברברוסה שלא זכה להגיע לארץ. ובספטמבר 1197 יצאו גדודי הלוחמים הצלבנים לארץ הקודש, בקפריסין הכתיר נציג הקיסר את אימרי דה ליזיניאן כמלך הצלבני הראשון של קפריסין - זאת על פי בקשתו של אימרי שרצה לקבל מהקיסר תואר וכשרות משפטית לשליטתו באי וזאת בתמורה להסכמתו להיות במעמד של וסל קיסרי.
על מנת לקבל את פני הסכנה יצא הצבא המוסלמי של דמשק, ותקף את יפו תוך שהוא חודר לעיר וטובח בתושביה. משנודע בעכו על ההתקפה ניסה אנרי לארגן כוח צבאי לעזור למגיני העיר. בתאונה פתאומית נפל המלך מחלון גבוה במצודת העיר אל החפיר שלמרגלותיה ומת במקום מפצעיו, על פי אחד המקורות צעד אנרי לאחור ונפל דרך הפתח אל מותו.
עבד אלמחסן כאמל מרתגי
שידוך רב-ערכי
שידוך רב-ערכי (באנגלית:many-to-one matching) הוא מונח בתורת המשחקים המתאר שידוך שבו יש א-סימטריה בין הצדדים, לדוגמה: מתמחה, תלמיד או עובד מעוניין לעבוד במוסד אחד (בית חולים, אוניברסיטה או מפעל); כאשר המוסד מעוניין ביותר ממתמחה אחד, תלמיד אחד או עובד אחד.
בעיית שידוכים רב-ערכית נתונה על ידי:
הגדרה: שידוך הוא התאמה המתאימה לכל אוניברסיטה x תת-קבוצה (אולי ריקה) של Y שבה יש לכל היותר formula_1 איברים, כך שלכל תלמיד מותאמת לכל היותר אוניברסיטה אחת.
הגדרה: נאמר כי אוניברסיטה x ותלמיד y מערערים על שידוך, אם שני התנאים הבאים מתקיימים:
- התלמיד y מעדיף את האוניברסיטה x על פני האוניברסיטה שהותאמה לו.
- לאוניברסיטה x הותאמו פחות מ- formula_1 תלמידים, או שהותאמו לה formula_1 תלמידים אך היא מעדיפה את y על פני אחד התלמידים שהותאמו לה.
שידוך נקרא יציב אם אין אף אוניברסיטה ותלמיד המערערים עליו.
נרצה להראות כי קיים תמיד שידוך יציב. כדי להראות זאת נתבונן בתהליך חיזור תלמידים. כל אוניברסיטה x מבקשת מ-formula_1 התלמידים העדיפים בעיניה להישאר ודוחה את כל היתר, (אם פנו אליה פחות ממכסה זאת, היא מבקשת מכולם להישאר). כל תלמיד שנדחה הולך לאוניברסיטה הבאה בסולם ההעדפות שלו. האלגוריתם מסתיים בשידוך יציב.
רוברט וייאט
שער עגל
שער עגל הוא מעבר גבול סגור בין ישראל ללבנון, הנמצא בין המושב יובל לבין מטולה. קרוי על שם גבעת עגל הסמוכה. עד שנת 2000, טרם נסיגת צה"ל מלבנון שימש המקום למעבר כוחות צה"ל בדרכם ללבנון.
אסון הספארי, שאירע ב-10 במרץ 1985 התרחש בדרך משער עגל לעבר העיירה הלבנונית מארג' עיון.
במקום היה בסיס צבאי ששימש לתצפיות על אזור דרום לבנון, ונעזב בתום מלחמת לבנון השנייה, כיום המבנה נטוש
ב-2013 נערכה במקום תערוכת גרפיטי, בשם צבעי בסיס 2 שאצרו אורן פישר וליאור אינס
בית הכנסת הגדול של ליון
בית הכנסת הגדול של ליון (בצרפתית: Grande synagogue de Lyon) שוכן ברחוב quai Tilsit ברובע ה-2 של העיר ליון. המבנה הנאו-ביזנטי נבנה בשנים 1863-1864, והוכרז כמבנה היסטורי מוגן בשנת 1984.
היסטוריה.
הקהילה היהודית המצומצמת הייתה מאוחדת בתחילת המאה ה-19 עם קהילת מרסיי. עם התרחבות הקהילה לקראת אמצע המאה יסדה הקהילה רבנות מקומית, אך התפילות נערכו בדירות ומבנים שכורים. בשנת 1857 יצר הקיסר נפוליון השלישי קונסיסטוריה אזורית שריכזה תחתיה את הקהילות היהודיות ממחוז הרון-אלפ: לואר, איזר, אן, יורה, סון-אה-לואר, ודוב. ב-24 ביוני 1858 אויש לראשונה תפקיד של רב ראשי לאזור.
בשנת 1862 הקצתה העירייה חלקת קרקע ב-quai Tilsit לבניית בית הכנסת, ותכנון הבנייה הופקד בידי האדריכל יהודי הצעיר אברהם הירש (1823-1913), שמאוחר יותר מונה לאדריכל הרשמי של ליון. טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-20 במאי 1863, ושנה לאחר מכן ביוני 1864 הוא נחנך בהשתתפות גורמי שלטון צבאיים ואזרחיים ונציגי דתות אחרות.
במלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה זרמו לליון החפשית מספר גדול של פליטים יהודים מכל רחבי צרפת. בית הכנסת היה סגור למשך חודשיים בלבד במהלך קיץ 1944, לאחר שהרב ומשפחתו גורשו.
במהלך תפילת ערבית שנערכה בבית הכנסת בערב שבת ב-10 בדצמבר 1943, החל החזן לזמר את הפיוט לכה דודי, וכנהוג, נעמדו המתפללים לקראת הבית האחרון של הפיוט והפנו את פניהם מערבה לעבר הדלת כדי לקבל את השבת. ברגע זה הוטלו שני רימוני יד אל תוך אולם בית הכנסת על ידי שני אלמונים שנמלטו מהמקום ברכב. העובדה שהיו רק שמונה פצועים קל, הוסברה על ידי חלק מהמתפללים בכך שמיקומם ברגע ההתקפה הרתיע את התוקפים. התוקפים לא זוהו מעולם.
ב-13 ביוני 1944 נכנסה המיליציה הצרפתית לבית הכנסת ועצרה את כל הנוכחים. הם הועברו למחנה הריכוז דראנסי ונשלחו לאושוויץ ב-31 ביולי 1944. בעדותו בסיום המלחמה סיפר יוג'ין וויל כי כאשר חזר לבית הכנסת ב-2 בספטמבר 1944, יום השחרור של ליון, הוא מצא אותו
לאחר השחרור כיהן הרב דוד פויירוורקר כרב הראשי של ליון. הוא ביטל את השימוש בעוגב בבית הכנסת בשבתות וחגים, ובין היתר חיתן במקום את הורי הרב הראשי העתידי-הנוכחי של ליון, רישאר וורטנשלאג.
כיום.
הקונסיסטוריה של ליון הממוקמת בתוך אגף בבנין היא המוסד היהודי העתיק ביותר בליון. היא מתאמת פעילויות חינוך ותרבות בבתי כנסת שונים במרכז הרון-אלפ, וכן אחראית לפעילויות חברתיות רבות לסיוע לנזקקים וחולים. בליון חיים כיום כ-40,000 יהודים, ויש בה כ-35 בתי כנסת שמכסים את כל גוני היהדות הצרפתית.
בית הכנסת עבר בשנת 2008 שיפוצים נרחבים בעלות של כחצי מיליון אירו שנאספו מתרומות, וכן מהעירייה שהעניקה כ-90 אלף יורו.
המבנה.
בית הכנסת מורכב משני בניינים שמופרדים על ידי חצר קטנה. בבניין הראשון, שנמצא על הרחוב, שוכנים משרדי הקונסיסטוריה ורב העיר, וכן אולם אסיפות ואולם שיעורים ולימודי תורה.