טלפונים שתומכים ב־MMS יכולים לקבל ולשלוח הודעות שכוללות מולטימדיה מהטלפון שלהם לטלפון תומך MMS אחר או לכתובת דואר אלקטרוני. שירות זה פופולרי במיוחד בטלפונים סלולריים הכוללים מצלמה, בהם המשתמש יכול לצלם תמונה או סרט וידאו ולשלוח אותם באופן מיידי.
השירות הושק לראשונה בסוף שנת 2001 אולם החל להתרחב רק בשנת 2003. המדינה בה נעשה השימוש האינטנסיבי ביותר ב־MMS היא איטליה. ברוב המקומות בהם הושק השירות לא נקרא MMS אלא "הודעת תמונה", "SMS עם תמונה" וכו'.
הודעות MMS מועברות בעזרת רשת מנותבת מנות, כגון GPRS או רשתות דור 3. תקן ה־MMS תוקנן על ידי גופי התקינה של רשתות דור שלישי, 3GPP ו־3GPP2, אך הוא אינו דורש קיומה של רשת דור שלישי. השירות נפוץ במיוחד ברשתות GSM (כדוגמת סלקום ואורנג') אולם אומץ, בשינויים קלים, ברשתות CDMA.
שירות ה־MMS מבוסס IP ופועל על גבי ערוצי הנתונים של הטלפון ולכן הוא פחות מוגבל בגודל הודעה משירות ה־SMS, שפועל על ערוץ הבקרה. כיום מקובל גודל מקסימלי של 360 קילו־בייט להודעה. גודל זה מספיק לתמונה או לקליפ וידאו קצר של כ־15 שניות. יש הצופים כי שירות ה־MMS, בשילוב עם טלפונים בעלי מצלמה באיכות גבוהה, יהיה חלק בלתי נפרד מהמצלמות הדיגיטליות כיוון שהמשתמשים יוכלו לשלוח את התמונות להדפסה ישירות מתוך המכשיר.
שירות MMS בישראל.
בעבר היה הבדל מהותי בדרך העבודה עם הודעות MMS בחברת פלאפון, שעושה שימוש ברשת CDMA, לעומת סלקום ופרטנר, שעושות שימוש ברשת GSM. בפלאפון מרבית המכשירים נעזרים בשירות תקשורת נתונים שניתן בתשלום נוסף, ובעצם נשלח לינק לאתר ה־WAP של החברה. ברשתות סלקום ופרטנר, ההודעה מגיעה למכשיר בעזרת חיבור שאינו תמורת תשלום נוסף ונשמרת בתוך הזיכרון המובנה של המכשיר או בתוך כרטיס זיכרון הנמצא במכשיר וניתנת לצפייה מחודשת אפילו כאשר לא זמין חיבור לרשת הסלולרית.
כאמור, הבדל זה קיים רק בחלק מהמכשירים ברשת פלאפון, וכעת המכשירים החדשים תומכים ב־MMS בדרך דומה לזו שנהוגה ברשתות ה־GSM.
בזמן האחרון, חברות הסלולר בישראל עובדות על פתרונות קישוריות ביניהן כך שיהיה ניתן לשלוח הודעות MMS מרשת אחת לשנייה, הפתרון כבר הושלם ברשתות ה־GSM והוא נמצא בעיצומו בחברת פלאפון.
מספר חברות ישראליות פעילות באספקת תשתית ל־MMS. חברת קומברס היא אחת מארבע הספקיות הגדולות בעולם לשרתי MMS. חברות ישראליות אחרות מפתחות במוצרים שעוסקים בהמרת מדיה המועברת בהודעות ביניהן אדאמינד ומוביקסל.
איגרוף תאילנדי
איגרוף תאילנדי (בתאית: มวยไทย; ) היא אמנות לחימה עתיקה שמוצאה מתאילנד, ונקראת בשם מואי תאי (בתאית: มวยไทย, באנגלית: Muay Thai). כיום האיגרוף התאילנדי מתורגל גם ספורט לחימה וזה הספורט הלאומי של תאילנד.
מקור.
אמנות הלחימה פותחה ללוחמה מגבו של פיל, כאשר הלוחם אוחז ביד אחת מקל ובשנייה חרב. במשך הזמן הועברה אמנות הלחימה גם לקרקע והמשיכה להתפתח במהלך המלחמה.
לא ידוע בוודאות מתי האיגרוף התאילנדי החל להתבסס כספורט לחימה או כשיטה להגנה עצמית, אך סבורים על פי רישומים וציורים שזה החל בשנת 1238 בסיאם. איגרוף תאילנדי נחשב לספורט של מלכים אשר הם ובניהם למדו והתאמנו בתחום במטרה לחזק את הגוף והנפש ועל ידי כך להיות מלכים יותר טובים. בשנת 1604 מלך תאילנד, נוראי, שאהב מאוד את הספורט הפך אותו לפופולרי ורחב היקף בכל ממלכת תאילנד.
האמנות זכתה לפרסומה בתאילנד כאשר בשנת 1767 המלך התאי הרג את הנסיך הבורמזי בקרב בעזרת אמנות לחימה זו. המלך נחשב לגיבור לאומי בתאילנד עד היום ומהווה גורם משיכה ללימודה. האמנות אף מתפשטת בדרום מזרח תאילנד לבורמה, קמבודיה ולאוס.
למואי טאי סוגים רבים של לחימה וסגנונות שונים שהמפורסם בהם הוא קראבי קראבונג שבו לעיתים נלחמים גם עם שתי חרבות.
חוקי הקרב כיום.
אמנות לחימה זו מתירה את כל טכניקות ההכאה פרט לנגיחה והכאת יריב כשאינו עומד, ואוסרת על כל טכניקות הגראפלינג פרט לקלינצ' ולגריפות רגל. בישראל חוקי הקרב מאפשרים להשתמש במרפקים בקלינצ' וגם ממרחק.הקרב מסתיים לאחר נוקאאוט, בתום הזמן או בהחלטת שופט. המתמודדים משתמשים במגן שיניים ואשכים כדי להגן על עצמם.
בוראן.
מואי בוראן (boran) או איגרוף עתיק (תורת לחימה עתיקה), היא אמנות לחימה להגנה עצמית שקדמה למואי תאי העכשווי. השיטה פותחה כאמנות לחימה להגנה עצמית ולא כספורט זירה על מנת להגן על ממלכת תאילנד הקדומה-סיאם, מפני האויבים שמסביב ובעקר כנגד העם הבורמזי שתקף את תאילנד לאורך השנים. שיטת הלחימה במואי בוראן נלקחה מתורות לחימה רבות ומשבטים ואזורים רבים בממלכת סיאם.
הלוחמים הבודהיסטים השתמשו במואי בוראן בטקסים הדתיים שלהם ולפני כל קרב או יציאה למלחמה עשו מדיטציה ורקדו בטקס הרוחני שנקרא "ראם מואי" כהלל לאלים וככבוד לאבות הקדמוניים.
בשנת 1920 אסרה ממשלת תאילנד על לימוד המואי בוראן וקבעה חוקים חדשים בקרבות הזירה שהיו נהוגים באותה תקופה עד ימינו על מנת להבטיח את בריאות המתאגרפים, כך שאמנות לחימה זו כמעט ונעלמה.
לוחמים שעולים לזירה במואי בוראן לובשים חבלי כותנה במקום כפפות איגרוף. הכותנה שומרת על כפות הידיים ומחזקת את הידיים בעצירת בעיטות ומתן מכות. הזירה אינה תחומה כזירה מערבית אלא הקרב מתבצע על מזרנים או פרקט.
בעבר הרחוק לוחמים היו טובלים את כפות ידיהם המלופפות בשרף עצים ומפזרים סביב זכוכיות על מנת להגביר את הנזק לאויב. במקום המכנסיים הקצרים יש מכנסיים מסורתיים בצבע כחול או אדום.
השיטה הבסיסית במואי בוראן מעין קאטות בדומה לקארטה נקראת mea mai. קרבות ראווה בהופעות שבהן שני לוחמים מראים את יכולותיהם נקראים look mai muay thai
קרבות זירה אמיתיים נקראים muay kard chick שבשל מסוכנות התרגילים נמנעים הלוחמים ממכות המרפקים והידיים החבושות לפנים. למואי בוראן יש 15 קאטות שבכל קאטה כ 10 תרגילים.
התלמידים במואי בוראן מתקדמים על פי דרגות בשונה מחגורה הם מקבלים סרט על הזרוע מצבע לבן עד אדום שנקרא "פראג'יט"( prajeat), מאדום לבן שזו דרגת מדריך עד צבע זהב הדרגה הכי בכירה יש סרט על הראש שנקרא "מונגקון "(mongkon). מאמן מוסמך נקרא "ארג'ן arjan)" ) כמו סנסאיי ביפנית. במואי בוראן יש עוד גרסה נפרדת שבה יש שימוש בכלי נשק מסורתיים שבשעת קרב לאחר שכלי הנשק נופלים או נפגמים הלוחם משתמש באיברי גופו. שיטה מסורתית זו נקראת krabikrabong" ".
איגרוף תאילנדי בישראל.
הלוחם הישראלי שהגיע להישג הגדול מכולם הוא שוקי רוזנצוויג "האריה הלבן", אלוף העולם באגרוף תאילנדי 2011. מתאגרף הקיק-בוקס שהגיע להישגים הגבוהים ביותר בזירה המקצוענית הוא איתי פרנסיס, שזכה באליפות אירופה לקיקבוקס באפריל 1999, באליפות העולם בקיק בוקס ביולי 1999 ובאליפות אירופה באיגרוף תאילנדי ב-2001. פרנסיס לחם בזירה עם מתאגרפים ידועים כמו אנדי סאוור ואלברט קראוס, שניהם אלופי ה-k1-max לשעבר. את קראוס הוא ניצח בנקודות. נחשב חלוץ בתחום האגרוף התאילנדי בישראל והראשון שיצא להתחרות בחו"ל וזכה להישגים בינלאומיים ראשונים. בכך סלל את הדרך לבאים אחריו.
הישגים בינלאומיים גבוהים בתחום השיגה גם שרה אברהם, שזכתה ב-2013 באליפות העולם באיגרוף תאילנדי לנערות, במשקל של עד 63.5 ק"ג, שנערכה בבנגקוק, תאילנד ובמרץ 2014 באליפות העולם לנשים במשקל עד 67 ק"ג, שנערכה בפטאיה, תאילנד. ב-ספטמבר 2014 זכתה גם במדליית זהב באליפות אירופה שנערכה ברומניה מטעם התאחדות WMF.
לוחם ישראלי נוסף שהגיע למספר הישגים בינלאומיים, היה איתי גאיר, שזכה באליפות העולם לנוער באגרוף תאילנדי, שנערכה בסנקט פטרבורג תחת הארגון העולמי לאיגרוף תאילנדי IFMA בשנת 2012, ובאליפות אירופה שהתקיימה בפולין שנה לאחר מכן ב-2013. איתי נותר גם היום ספורטאי פעיל ומוכר בארץ ובעולם. בתחרות, בה השתתפו למעלה מ-120 מדינות, הגיעו מטובי המתאגרפים בעולם. איתי גאיר, שהשתתף בקטגוריית הנוער לגילאי 16 עד 18 וחצי ובמשקל 57 ק"ג, היה המתאגרף הצעיר ביותר בקטגוריה שלו. הישראלי ניצח ב-4 הקרבות (קירגיסטן, קוריאה, שוודיה, טורקיה) ואת מדליית זהב הבטיח אחרי מאבק צמוד מול מתאגרף מטורקיה, אלוף עולם ואירופה לשעבר.
לוחמים ישראלים נוספים, אנטון זברובסקי ואיליה סקברונסקי, השתתפו באליפויות תחת הארגון העולמי W.M.F (הפדרציה העולמית לאגרוף תאילנדי). בשנת 2013 זכה איליה סקברונסקי במקום השלישי אחרי נוק אאוט על מתאגרף איראני, בשנת 2014 השתתף שוב באליפות וזכה במקום השני, באליפות אירופה האחרונה (2015) זכה במקום הראשון. אנטון זברובסקי זכה בשנת 2013 במקום שני באירופה, ובשנת 2014 זכה שוב במקום השני גם הוא. בתחרויות אלו השתתפו רוב מדינות העולם, והגיעו טובי המתאגרפים. השניים השתתפו בקטגוריית הבוגרים, זברובסקי עד 71 ק"ג וסקברונסקי עד משקל 67 ק"ג. בין היתר גברו הישראלים על מדינות כמו בולגריה, רוסיה, אוזבקיסטן, וצרפת וגברו על מתמודדים עם תארים עולמיים ואליפויות במדינתם, כגון, המתחרה הבולגרי שהוא אלוף עולם, אלוף אירופה ואלוף בולגריה.
בשנת 2013 איתי קרסו זכה במקום שני באליפות עולם שנערכה באיטליה בעיר קררה. קרסו זכה במקום הראשון בשלוש אליפויות הארץ שנערכו בעיר רחובות MKC, בשנים 2013, 2014 ו-2015.
עדי רותם הייתה אלופת העולם באיגרוף תאילנדי של ארגון WAKO בשנים 2009–2011 ואלופת העולם באיגרוף תאילנדי של ארגון WFCA עד משקל 52 ק"ג בשנת 2012.
איתי גרשון בשנת 2011 זכה בתואר אלוף העולם בתחרות של IFMA.
אירועי ואדי סאליב