הקימונו עוטף את גוף הלובש כאשר צדו השמאלי פרוס מעל משנהו (להוציא מלבושי גווייה לקראת קבורתה), ושניהם אחוזים במקומם על ידי אבנט רחב המכונה אובי, הנקשר מאחור. בתקופות שונות נלבשו הקימונו במספר שכבות, שנעטו בסדר מסוים וקבוע מראש. נהוג להשלים את לבישת קימונו עם מנעלים מסורתיים. על כפות הרגליים סנדלי עץ מצופים לכה עם רצועות בד קלועות או סנדלי עץ (גטה, ; זורי) וטאבי, גרביים בעלי חלוקה בין הבוהן ליתר האצבעות ברגל.
היסטוריה.
דגמי הקימונו הראשונים הושפעו עמוקות מההנפו, הלבוש הסיני המסורתי, באמצעות תרומות תרבותיות רחבות היקף שהתרחשו בציר היפני-סיני. ברם, היה זה אך במרוצת המאה השמינית כאשר עיצובים סיניים נכנסו לאופנה בקרב היפנים והמאפיין הבולט לכך היה הפיכתו של הצווארון הגבוה למאפיין שכיח במיוחד בקרב אופנת הנשים היפנית.
במהלך תקופת הייאן היפנית (שמתפרשת על פני השנים 794 עד 1192 לספירה), התעצב הקימונו לכדי סגנון מיוחד - לובשיו עטו על כתפיהם עצמם עד תריסר, ולעיתים אף יותר, שכבות בצבעים מנוגדים, ועליהן עטו חצי סינר המכונה בשם מוֹ, מעל הקימונו. לשילובי הצבעים השונים נודעו משמעויות שונות וכל אחד היה לייחודי בפני עצמו. במהלך תקופת אשיקאגה (בשנים 1392 עד 1573), הקוסודה, קימונו יחיד שנחשב קודם-לכן ללבוש תחתון, החל להלבש בלי מכנסי האקאמה מעליו, ונשמר אפוא במקומו בסיועה של חגורה בשם אובי. במהלך תקופת אדו החלו השרוולים להתארך, במיוחד בקרב נשים לא נשואות, ואף האובי נעשה רחב יותר ובעל סגנונות קשירה שונים שנכנסו לאופנה. באותם הימים, נהגו ללבוש את הקימונו סמוראים בעיקרם, שכן עבורם היה הקימונו משמש כלבוש רשמי או לכל הפחות בתור לבוש נוסף מתחת לשריון הסמוראי. או-אז היה לרוב מדובר בקימונו פשוט או בעל עיטורים שהיה ברשות המשפחה או הכוח הצבאי שאל אנשיו השתייך הסמוראי.
למן תקופה זו נותרה צורתו הבסיסית של הקימונו במהותה בלא כל שינוי, הן בקרב הנשים והן בקרב הגברים. כיום, בימינו אנו, משמשות תלבושות הקימונו על פי רוב בתור מלבושים לאירועים מיוחדים הנלבשים בעיקר על ידי נשים. גברים אפשר יהיה למצוא לבושים בקימונו בעיקר בחתונות, טקסי תה ובאירועים אחרים הנושאים אופי בעל יחוד או היבטים רשמיים שונים ומגוונים. את הקימונו אפשר אף למצוא על גופם של גברים, כמו גם נשים, בכל האמור בסוגי ספורט מסוימים, דוגמת קנדו. פעמים רבות, ניתן יהיה לזהות מתאבקי סומו מקצועיים הלבושים קימונו, וזאת בשל העובדה שחלק מדרישות התפקיד שומה עליהם ללבוש ביגוד יפני מסורתי כל אימת אשר יופיעו בפרהסיה. נוסף על כל זאת, מעטות הן הנשים המבוגרות ועוד פחות מכך הגברים אשר עודם ימצאו לובשים את הקימונו על בסיס יומיומי.
בשנות האלפיים עומדות לרשותם של חובבי הקימונו ביפן סדנאות והשתלמויות בהן המשתלם ימצא למד היאך יש לעטות את הקימונו על גופו. השיעורים יקיפו את היבטי בחירת הדוגמאות והבדים המתייחדים לכל אירוע ואירוע ולכל עונה ועונה במרוצת השנה, וכן את רזי התאמת אבזריו ומלבושיו התחתונים של הקימונו אל הקימונו עצמו. עוד תלמדנה את תורת ברירת שכבות המלבושים התחתונים על פי משמעויות עדינות, העדפת וקשירת האובי ותחומים רבים נוספים בעלי זיקה ישירה לקימונו. ישנם אף מועדונים המוקדשים לתרבות הקימונו. באחד הנודעים שבהם, קימונו דה גינזה, תוכל להשתתף במפגשים חברתיים ובטיולים ברחבי טוקיו בעודכם עוטים את הלבוש המסורתי.
טקסטיל.
כל קימונו מיוצר מתוך "טאן", גליל-בד יחיד המיוצר בגדלים תקניים של כ-35 סנטימטרים ברוחבו וכ-11.5 מטרים באורכו (אורך זה מספיק לתפירת קימונו אחד למבוגר גרידא), כאשר כל הגליל ישמש להכנת הקימונו. קימונו מסורתי נארג ידנית ובדיו נוצרים ומעוצבים אף הם במלאכת-יד לעיתים קרובות. טכניקות שונות דוגמת יוזן עודן בשימוש להוספת הדקורציות והדפוסים לבגד הבסיסי. חזרה על דפוסים המתפרשים על פני חלקים נרחבים מהקימונו נעשית, כמיטב המסורת, בטכניקת היוזן ובשעוונית. ברבות השנים התפתחו תמורות שונות בצבעים, באריגים ובסגנונות, כמו גם באבזרים, דוגמת האובי.
מן הבחינה המסורתית, משמשים המשי, רקמות משי מוזהבות ומעוטרות, מלמלת משי (דוגמת הצ'ירימן) ומטווי סאטן (כמו הרינזו) לאריגת הקימונו כמו גם האובי. עם זאת, בד בבד עם התפתחות תעשיית הטקסטיל ניתן היה לרכוש את הקימונו בן-זמננו העשוי אריגים זולים יחסית וקלים לשימור וטיפוח, דוגמת משי מלאכותי, כותנה, סאטן כותנה, פוליאסטר וסיבים סינתטיים אחרים. אפס, המשי עודו נחשב לאריג האידיאלי והשימוש בו נמצא בגדר חובה בכל האמור בלבישת קימונו במסיבות רשמיות.
נודעת חשיבות רבה לדוגמאות אשר מודפסות על גוף הקימונו, והן-הן אלו אשר תבדלנה בין "סתם" קימונו ליומיום לבין קימונו רשמי איכותי. בעוד שעל הראשון ניתן למצוא בשכיחות-מה דוגמאות ארוגות או צבועות החוזרות על עצמן, הרי שעל מלבושים המיועדים לאירועים רשמיים אפשר יהיה להחשף לדוגמאות בעיצוב-חופשי הנצבעות על כל הבד או שמא רק לאורך שולי-הבגד. זאת ועוד, על פי הדוגמה שעל הקימונו אפשר יהיה לקבוע באיזו עונה עליו להעטות. כך, למשל, בעוד שדוגמאות בעלות פרפרים או סאקורה (דובדבן יפני) תעטרנה את הקימונו הנועדים לעונת האביב, הרי שדוגמאות דמויות-מים תהיינה נפוצות למדי במהלך ימי הקיץ החמים; מוטיב מקובל ואהוד על ידי רבות בחודשי הסתיו אינו אלא צבעו החום-זהבהב של עץ האדר היפני; לעומת זאת, בעבור תקופת החורף עשויים העיצובים אף לכלול במבוק, עצי אורן, פריחות עצי שזיפים וכיוצאים באלו.
קימונו ישנים ממוחזרים לעיתים קרובות במגוון אופנים: מן האפשר לעבדם על מנת ליצור האורי, היוקו או אף קימונו לילדים. אפשרות אחרת תהיה יצירת טלאים לקימונו פגומים, תיקי-יד ואבזרי קימונו דומים, כיסויים, נרתיקים או תיקים בעבור מכשירים שונים, דוגמת מחזיקי קוביות-סוכר, בהם נעשה שימוש במהלך טקסי-התה. קימונו שניזוק מתחת לקו-המותניים יכול להלבש תחת האקאמה וזאת על מנת להסתיר את הנזקים. בימים עברו, נהגו אמנים מיומנים לטוות מחדש בעמל רב את קצוות המשי של קימונו ישנים לטקסטיל חדש ברוחבו של אובי שיעדו קימונו לגברים בלבד, בעשותם שימוש בשיטת אריגת מיחזור העונה לשם סאקי-אורי.
חלקי הקימונו.
באופן טיפוסי, עשוי הקימונו המוגמר ארבע רצועות בד עיקריות: שתי כנפות המכסות את הגוף וכן שתיים, המהוות את השרוולים, בעלות רצועות נוספות קטנות יותר, היוצרות את הכנף הקדמית הצרה ואת הצווארון. הקימונו הגבריים זמינים במגוון מידות, אך אלו הנשיים נארגים בגודל אחיד, כאשר כל קימונו מותאם אפוא ללובשת אותו בעזרת קפלים למיניהם.&lt;BR&gt;
מקימונו הארוג כדבעי יימשכו שרוולים המגיעים עד לפרק היד כאשר הידיים מונמכות כלפי מטה. בעוד שקימונו לגברים אמור להשתפל בערך עד הקרסוליים וזאת ללא קיפולים כלל ועיקר, הרי שקימונו לנשים ארוך יותר וזאת על מנת לפנות מקום מספק לאוהאשורי, קרי, הקפל היכול להראות תחת האובי. אנשים שקומתם גבוהה או מבנה גופם רחב עד מאוד, דוגמת מתאבקי הסומו כבדי-המשקל, נאלצים אפוא לעטות קימונו במידות מיוחדות המותאמות להם באופן אישי. דבר זה קל לביצוע לאור העובדה שכל קימונו וקימונו עשוי מגליל טאן בשלמותו, ועל כן ניתן לפרקו על-נקלה ולהתאימו מחדש לאנשים בעלי ממדי-גוף שונים.
אריגה.
הקימונו נתפר מבד ארוג באופן ידני. הבד נארג בנול-יד יפני העונה לשם האטה אוריקי (Hata oriki). זאת ועוד, הקימונו נתפר באופן מסורתי מאריג שרוחבו עומד על 36–40 סנטימטרים לערך.
מחיר.
מחירו של הקימונו עשוי להיות יקר לא במעט. זאת ועוד, עלותו של הקימונו המיועד בעבור האישה עשויה אף להגיע למחיר 10,000 דולר; ערכת תלבושת קימונו שלמה ומלאה, הכוללת קימונו, לבוש תחתון, אובי, עניבות, גרביים, סנדלים ואבזרים למיניהם, עשויה להגיע אף ל-20,000 דולר ויותר. אובי אחד ויחיד עשוי להמכר במחיר של כמה אלפי דולרים. ברם, רוב רובם של הקימונו המצויים בבעלותם של חובבי הקימונו או אלה שמשלח-ידם באמנויות מסורתיות, נמכרים במחיר סביר. אנשים רבים מעדיפים להכין בעצמם את הקימונו שלהם והלבוש התחתון המתאים על ידי יצירת דוגמה תקנית, או אף על ידי מיחזור קימונו ישנים. אריגים זולים ותוצרי-מכונות עשויים אף להחליף את המשי המסורתי הנצבע ידנית. יתר על כן, ביפן ישנו שוק פורח בעבור קימונו ביד-שנייה, שמחיריהם עשויים אף להתחיל ב-500 ין. אובי לנשים, לעומת זאת, נותרו ברובם מוצר יקר ערך. בעוד שאובי פשוטים כבדוגמה פשוטה או צבע אחיד עשויים להמכר במחירים נמוכים למדי, החל ב-1,500 יין, הרי שאפילו אובי משי משומש עשוי לעלות כמה מאות דולרים, שכן יש צורך בבעל-מלאכה מיומן על מנת ליצרם. אובי לגברים, אף אלה העשויים משי, נוטים לעלות הרבה פחות, בשל העובדה שהם צרים יותר, קצרים יותר ומעוטרים הרבה פחות מאלו המיועדים לנשים.
סגנונות.