בינתיים, הצליח ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון להכניע את הכוחות הצרפתים בספרד, וגרם להם לסגת עד למעבר להרי הפירינאים ולתוך צרפת. כך למשל, כיבוש העיר בדחוס לאחר מצור עליה היווה נקודת הכרעה לטובת הכוחות האנגלו-פורטוגזיים. הכוחות האנגלו-פורטוגזים כבשו את העיר בורגוס בשלהי מאי, ובתוך כך איגפו את צבאו של ז'וזף בונפרטה, אחי נפוליאון, ואילצו אותו לסגת לעמק בנהר זאדורה. בקרב ויטוריה שנערך ב-21 ביוני 1813, הפסיד ז'וזף בונפרטה ונסוג עם צבאו לסן סבסטיאן. ולינגטון המשיך לרדוף אחרי הכוחות הצרפתיים והבריח אותם מסן סבסטיאן, שנשרפה ונבזזה על ידי הכוחות האנגלים והספרדים. לאחר התבוסה נטש ז'וזף סופית את כס מלכותו ושב לצרפת, שם התקבל בזעם על ידי הקיסר והצטווה לפרוש לאחוזתו ללא תפקיד רשמי.
בחודש יולי 1813 הצרפתים כבר נסוגו אל הרי הפירנאים. מרשל ז'אן-דה-דייה סו קיבל את הפיקוד על הכוחות הצרפתים והחל במתקפת נגד מוצלחת נגד בעלות הברית, כשהוא מנחיל להם תבוסות בקרב מאיה ובקרב רונססבאייס. על אף ניצחונותיו הוא איבד את המומנטום ונהדף על ידי הכוחות האנגלו-פורטוגזים, ולאחר קרב סוראורן ב-28 ביולי נמלט עם כוחותיו לעבר צרפת.
ב-7 באוקטובר פלשו בעלות הברית לצרפת. מיואש מהמצב הקשה, חתם נפוליאון ב-11 בדצמבר על הסכם ולנסי, הסכם נפרד עם ספרד, שבו נאלץ לשחרר ולהכיר בפרננדו השביעי כמלך ספרד בתמורה להפסקת אש. על אף ההסכם, לספרדים לא הייתה כל כוונה לסמוך על נפוליאון והם הפרו את הפסקת האש.
המלחמה נמשכה ובעלות הברית נחלו ניצחונות בקרב ניבל (10 בנובמבר 1813), קרב באיון (10-14 בדצמבר 1813), קרב אורטז (21 בפברואר 1814), וקרב טולוז (10 באפריל 1814).
לאחר תבוסת נפוליאון בקרב לייפציג נכנסו בעלות הברית לפריז ב־30 במרץ, נפוליאון התפטר ב-11 באפריל וגורש לאי אלבה. הפסקת אש הוכרזה ב-23 באפריל וב-30 במאי 1814 נחתם חוזה פריז בין צרפת לקואליציה האנטי-צרפתית השישית, בו נקבעו גבולות צרפת תחת שושלת בורבון והסתיים שלב זה של המלחמות הנפוליאוניות.
האמנה האנגלו-אירית
האמנה האנגלו-אירית (באנגלית: Anglo-Irish Treaty; באירית: An Conradh Angla-Éireannach) או בשמה המלא, סעיפי הסכמה לאמנה בין בריטניה הגדולה ואירלנד היא אמנה שנחתמה בתחילת המאה העשרים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד בראשות ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' ומנהיגי מאבק העצמאות האירי בראשות ארתור גריפית' ומייקל קולינס והביאה לידי סיום את מלחמת העצמאות האירית. האמנה עסקה בכינונה של מדינת אירלנד החופשית בתוך שנה כמדינת דומיניון בעלת שלטון עצמי כחלק מחבר העמים הבריטי. ההסכם גם איפשר לצפון אירלנד לא להיכלל ב"מדינת אירלנד החופשית" החדשה, אפשרות שהאזור ניצל.
ההסכם נחתם בלונדון ב-6 בדצמבר 1921, על ידי נציגי ממשלת בריטניה ושליחי הרפובליקה האירית, אשר טענו למעמד מיוחד לפיו בסמכותם לחתום על הסכם ללא קבלת אישור מהממונים. ההסכם אושר על ידי נבחרי הציבור בפרלמנט של דרום אירלנד ובפרלמנט של בריטניה ובכך הפך לאמנה. האמנה אושרה בקושי והובילה למלחמת האזרחים האירית, שבסופה ניצחו תומכי האמנה.
עיקרי האמנה.
בין היתר, האמנה כללה את הנושאים הבולטים הבאים:
חוגי בית
גלינה מיקולייוונה פרוזומנשיקובה סטפנובה איווניקובה
גלינה מיקולייוונה פרוזומנשיקובה-סטפנובה-איווניקובה
זיכרון נהלי
משה בן-סירה
משה בן-סירה (7 באוקטובר 1927 - 5 ביוני 1967) היה פיזיקאי ישראלי, מרצה בכיר בטכניון וסגן הדקאן של הפקולטה לפיזיקה בטכניון בחיפה. נהרג במלחמת ששת הימים.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בתל אביב, בנם הבכור של המהנדס יעקב בן-סירה המוכר כ"אבי העיר הלבנה" וחיה לבית הורביץ. בוגר גימנסיה הרצליה בתל אביב. בשנת 1945 התנדב לפלמ"ח. בשנת 1947 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים. במלחמת העצמאות נלחם בקרבות באזור ירושלים. בשנת 1954 החל את עבודתו כאסיסטנט בטכניון בחיפה ובשנת 1960 השלים תואר דוקטור.
כיהן כסגן הדיקן של הפקולטה לפיזיקה של הטכניון והיה ממקימי המעבדה למוליכים למחצה בטכניון. פרסם עבודות מדעיות בכתבי עת מדעיים בינלאומיים והשתתף בכינוסים מדעיים בינלאומיים.
לקראת מלחמת ששת הימים גויס לשירות מילואים ונהרג ביום הראשון למלחמה, בעת שירותו בגדוד תותחנים בחזית הצפון. נקבר בבית הקברות הצבאי בחיפה. הניח אשה ושלושה ילדים.
הנצחתו.
שמו של ד"ר בן-סירה הונצח בספרייה של הפקולטה לפיזיקה בטכניון וכן באחת המעבדות שהיה בין מקימיה. על שמו הוקמו קרן מלגות לסטודנטים בפקולטה לפיזיקה בטכניון וכן קרן מלגות בגימנסיה הרצליה שבה למד. מדי שנה מקיימת הפקולטה לפיזיקה בטכניון סימפוזיון מדעי שנתי לזכרו.
Lateral geniculate nucleus
טטיאנה ליסנקו
פנחס שיפמן (בן-סירה)
פנחס שיפְמן (בן-סירה) (נכתב גם שיפמאן; י"ד בתשרי (ערב סוכות) תרל"ד, 1873 – 5 במאי 1945) היה מחנך עברי והוגה דעות ציוני ברוסיה ובארץ ישראל. מחבר המקראה הפופולרית "ביכורים" (תרע"א).
ביוגרפיה.
פנחס בן סטסיה לבית גרצוק ואלחנן שיפמן נולד בערב סוכות תרל"ד-1873 בעיירה יֶלסק שבפלך מינסק של רוסיה (רוסיה הלבנה). עד גיל 12 קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר", ואחר-כך למד בישיבות ליטא מינסק, וילנה ומיכאלישוק. לאחר מכן השתלם בהוראה וחינוך ובספרות העברית החדשה. בגיל 19 החל לעסוק בהוראה, תחילה כמלמד ב"חדר", ומשנת תרנ"ה ב"חדרים מתוקנים" בבראילוב שבפודוליה ואחר כך בבאסאווה שבפלך קייב.
בשנת 1896 נישא לגיני צודנובסקי מקנייב.
בקיץ תרס"ג-1903 ייסד הרב יצחק יעקב ריינס בלידא את ישיבת לידא, שנוסף על לימודי גמרא ופוסקים כללה גם לימודי עברית, היסטוריה של עם ישראל, ספרות יהודית ואף לימודי חול, ושיפמן הצטרף לסגל הישיבה כמורה ללשון, תנ"ך וספרות עברית. הוא התחבב על כך על תלמידיו, עד שכאשר הוצע לו לעבור להורות בישיבתו של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") באודסה, התעקשו תלמידיו והרב ריינס שיישאר בלידא. בהמשך לימד בגימנסיות יהודיות בעיר וילנה.
בשנת תרס"ז-1907 היה ממייסדי "אגודת המורים והמלמדים" ברוסיה. כמו כן ערך את הביטאון העברי "קול המורה", שנדפס בקייב.
שיפמן הביא את בנו הבכור יעקב כתלמיד לישיבת לידא. בשנת 1913 שלח אותו לארץ ישראל כדי ללמוד בגימנסיה הרצליה, ועמד לעלות לארץ ישראל בעצמו עם משפחתו, אך התעכב בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשנת תרע"ה-1915, עם התקרבות החזית לאזור וילנה במלחמת העולם הראשונה, נדד מזרחה ליקטרינוסלב ולימד שם בגימנסיות העבריות. לציונות נמשך מנעוריו, והצטרף לתנועה באופן רשמי בשנת תר"ס. בעת שבתו ביקטרינוסלב כיהן כחמש שנים (תרע"ה–תר"פ) כמזכיר האזור מטעם התנועה הציונית.
בראשית שנות ה-20 עבר למדינה הפולנית שקמה אז, ובשנים תרפ"ג–תרפ"ד (1923–1924) כיהן כמפקח על בתי הספר של רשת החינוך העברי הציונית "תרבות" בבירה ורשה.
לצד עבודתו החינוכית והציונית שלח ידו גם בעבודה ציבורית בעניינים סוציאליים, כגון ארגון עובדים ובעלי מלאכה וייסוד אגודות עזרה.
בשנת תרפ"ו-1926 עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב בתל אביב, ברחוב החשמונאים 51 פינת שדרות רוטשילד.
עם עלייתו החל לעסוק בהוראה בתל אביב, תחילה בבית הספר תחכמוני, ואחר-כך בגימנסיה לבנות "תלפיות". בנוסף הורה בבית המדרש למורות של "המזרחי" בתל אביב. היה בידידות קרובה עם סופרים ומשוררים בולטים בתל אביב, בהם חיים נחמן ביאליק וש. בן-ציון.
מספר חודשים לפני מותו עִברת יחד עם בניו את שם משפחתו ל"בן-סירה" (פירוש השם "שיפְמן" הוא 'ספן').
פנחס שיפמן (בן-סירה) נפטר בדירתו בשנת 1945 לאחר מחלה קצרה, בגיל 71. נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב (כעבור אחת עשרה שנה נקבר לידו המשורר דוד שמעוני).
שיפמן היה אב לשישה: יעקב בן-סירה, מהנדס ומתכנן ערים, מהנדס העיר תל אביב בשנים 1929–1950; ד"ר שרה שיפמן, מורה להיסטוריה בסמינר למורים לוינסקי; אהרן; אלחנן; רחל קוצינסקי; ורבקה, אשת הסופר יוסף אריכא. בין צאצאיו נכדו הבכור הפיזיקאי ד"ר משה בן-סירה שנהרג במלחמת ששת הימים, ונכדיו פרופ' יצחק בן-סירה, ד"ר יחזקאל בן-סירה, הסופר והאמן עמוס אריכא, ואחד מניניו הוא תא"ל ניצן בן-סירא מחיל האוויר.
עבודתו הספרותית.
במקביל לעבודתו החינוכית, שנמשכה 52 שנה, פרסם שיפמן מאמרים רבים בנושאי חינוך ומקראות ספרותיות עבריות.
בשנת תרס"ב-1902 הופיע מאמרו הראשון, בכתב העת העברי "השילוח". במרוצת חייו פרסם יותר מ-400 מאמרים ביותר מ-50 עיתונים, כתבי עת וקבצים שונים. בארץ, מיום הופעתו של העיתון "הצופה" הִרבה להשתתף בו בחלק הספרות-עיוני. כתב בעיקר בענייני חינוך, אך פרסם מאמרים רבים גם בסוגיות תרבות והלאום.
בשבתו בלידא פרסם את ספרו הראשון, "אכסניא של תורה", קובץ מאמרים בנושא הישיבות (תר"ע). כעבור שנה, בשנת תרע"א, פרסם את המקראה העברית "ביכורים", שבא הביא מן הספרות העברית. המקראה, שנועדה לכיתות העליונות (מקביל לחטיבת-ביניים–תיכון), זכתה לתפוצה נרחבת, ובכחמש-עשרה השנה הבאות ראתה אור בעוד עשר הוצאות ומהדורות מורחבות ומתוקנות.
בשבתו בתל אביב פרסם בשנת תרצ"ו את המקראה הספרותית לכיתות העליונות "תרומות", בשלושה כרכים, שהייתה כעין המשך ל"ביכורים".
לרגל יובל השלושים לעבודתו החינוכית החלו להתפרסם מבחר כתביו. בשנים תרצ"ד–1938 הופיעו בא"י שטיבל מבחר מאמריו "תרבות וחינוך", בשני כרכים. בשנת תש"א הופיע בהוצאת הספרים הארץ-ישראלית כרך ג של מבחר כתביו, "החינוך הלאומי", ובשנת תש"ח, לאחר מותו, הופיע באמנות בסיוע מוסד הרב קוק, הכרך הרביעי, "בית היוצר", שערך מרדכי ליפסון, בתוספת רשימה ביוגרפית מאת דב סדן.