בימיו התנהלה המלחמה הסורית הרביעית, במהלכה השתלט אנטיוכוס השלישי על קוילה-סוריה לזמן קצר, אך גורש ממנה לבסוף. במהלך מערכה זו נעשׂה שימוש לראשונה בחילות מצריים במסגרת הצבא התלמי. עליית חשיבות האוכלוסייה המצרית באה לידי ביטוי בשנת 206, במרד שפרץ סביב העיר תבאי בדרום. שנתיים לאחר מכן נרצח תלמי בידי שׂר החצר סוסיביוס. שמועת הרצח שלו נשמרה בסוד במשך מספר חודשים.
ראשית ימיו ועליה לשלטון.
שנת הולדתו המדויקת ותאריך הכתרתו של תלמי אינם ידועים בדיוק מוחלט. הוא עלה לשלטון בשנת 221, והוא בן 20 או 22. האיש החזק באותה עת בחצר המלכות באלכסנדריה היה השׂר סוסיביוס, יליד העיר, שפרשׂ חסותו על המלך הצעיר. בהשפעת סוסיביוס ערך תלמי חיסול נרחב בקרב משפחתו הקרובה, המניע הגלוי היה הרצון למנוע סכסוכים שושלתיים, אך ייתכן מאוד שהייתה כאן גם מזימה של סוסיביוס להגדיל את כוחו בחצר המלכות. כחלק מטיהור זה חוסל גם קלאומנס השלישי, המלך הספרטני הגולה.
המלחמה הסורית הרביעית.
בתוך חודשים לאחר שעלה לשלטון נאלץ כבר תלמי להתמודד עם האירוע המרכזי, שהגדיר את ימי מלכותו: המאבק הצבאי כנגד המלך הסלאוקי אנטיוכוס השלישי לשליטה בדרום סוריה, פיניקיה וארץ-ישׂראל (קוילה סוריה), שזכה במחקר המודרני לכינוי המלחמה הסורית הרביעית. המאבק החל מיד עם עליית שני המלכים הצעירים לשלטון, כשאנטיוכוס השלישי יצא בראש צבאו לאזור לבנון, שהיה עד אז תחת שליטה תלמית. הצבא התלמי בבקעת הלבנון הצליח לעצור אותו ולהדוף את המתקפה.
בשנת 219 חידש אנטיוכוס השלישי את המתקפה כנגד התלמים, והפעם כנגד המובלעת התלמית בעיר סלאוקיה שעל החוף (בסמוך לאנטיוכיה). העיר נלכדה במזימה, תוך שתוף פעולה עם מוסרים בתוכה. באותו זמן פנה אל אנטיוכוס גם תֵאוֹדוֹטוֹס, המפקד התלמי שבלם אותו שנתיים קודם לכן. מתוך חשש לגורלו לאור הטיהורים באלכסנדריה, תפס תאודוטוס שליטה בצור ובעכו, והזמין את אנטיוכוס לנצל את ההזדמנות ולפלוש שוב דרומה. באין יכולת תלמית לבלום את המהלך, השתלט הצבא הסלאוקי על רוב הארץ, עד עזה.
בניגוד לאנטיוכוס הנמרץ לא הפגין תלמי כישרון רב בניהול המערכה, והמלאכה נפלה במלואה על כתפי שני שׂריו, סוסיביוס ואַגַתֿוֹקלֶס. השניים נהלו משׂא ומתן מול אנטיוכוס, בו טענו לזכות התלמית על קוילה סוריה, ובמקביל הדקו את הקשרים הדיפלומטיים עם ערים רבות בעולם היווני, כדי להגביר את הלחץ המדיני. בנוסף ניסו השניים להביא להכרה במעמדו של אָכֿאיוֹס, אחיו המורד של אנטיוכוס, כדי לפצל את הממלכה הסלאוקית ולהחלישה.
המשׂא והמתן לא הביאו לתוצאות מעשׂיות, אך הזמן נוצל על ידי הצד התלמי לחיזוק הצבא ולהגדלתו. שׂכירי חרב גויסו בערי יוון, כרתים, תרקיה ומן הגאלים של אסיה הקטנה. במקביל לכוחות אלה, שהיו מאומנים ומנוסים, נערכה רפורמה מקיפה בארגון הצבא התלמי, וכוחות ותיקים וחדשים עברו אימונים מיוחדים לקראת המערכה הקרבה. בנוסף, כח סדיר של חיילים מצרים, כ-20,000 איש, גויס ואומן להילחם בשיטת הפלנקס המקדונית. כח זה היה נתון תחת פיקודו האישי של סוסיביוס.
העימות הגדול נערך ב-22 ביוני שנת 217 לפנה"ס, וזכה לכנוי קרב רפיח. הפעם התייצב תלמי עם צבאו בשׂדה המערכה, ואתו אשתו-אחותו ארסינואי. הקרב עצמו היה שקול, ולפי ההיסטוריון פוליביוס נטל תלמי חלק פעיל בבלימת ההצלחה הסלאוקית המוקדמת, ובהפיכת המצב לטובתו. בסופו של יום זכה הצבא התלמי בניצחון גורף, ואנטיוכוס נאלץ להכיר בתבוסתו.
לאחר הקרב נשאר תלמי לשלושה חודשים בסוריה ופיניקיה, כדי להשגיח על הערים והקהילות של האזור שנכבש מחדש. מהלכים צבאיים משניים החזירו חלקי ארץ צפוניים יותר, ושאר קוילה סוריה חזרה לשלטון תלמי בעקבות ההסכם הדיפלומטי שהשׂיג סוסיביוס באנטיוכיה. עם זאת, המובלעת התלמית בסלאוקיה לא חזרה לשלטון מצרי.
ספר מקבים ג' מספר על מלחמה הסורית הרביעית, מתאר את מצב היהודים בירושלים בזמן זה, ומביא סיפור על ניסיון של תלמי לכפות על יהודי מצרים לסגוד לאל דיוניסוס.
שארית מלכותו.
לאחר חזרתו מקוילה סוריה זכה תלמי לתקופה ארוכה של שקט. אנטיוכוס השלישי הפנה את מאמציו לזירות אחרות, ובאין איום ישיר יָכֹל תלמי להשאיר את ניהול המדינה לסוסיביוס ולהתמסר לחיי פנאי. תלמי נודע ביד הרחבה שנקט כלפי משׂכילים ומלומדים בחצר מלכותו, ונהג לשבת בהקראת מחזות ולהשתתף בפעילות אקדמית. הוא גם בילה את זמנו בכתיבה ספרותית. חיי החצר בתקופתו נוהלו באופן ראוותני, ובלט בייחוד פולחן הוללות לדיוניסוס. בדומה לקודמיו בשושלת ועוד יותר השתמש פילופטור בפולחן השליט כדי לחזק את מעמדו ושלטונו.
אופן חייו ושלטונות של תלמי הביאו לביקורת חריפה עליו. לפי פוליביוס הוא האשם בראשית ההידרדרות של הממלכה התלמית. סימן אחד להידרדרות היה משבר פיננסי חמור, שנגרם עקב בזבזנות החצר והוצאות המלחמה הסורית הרביעית. סימן אחר היה התגברות העוצמה של גורמים מצריים לא-יווניים, שהגיעה בסופו של דבר לכדי מרידה בדרום מצרים בשנת 206 לפנה"ס. לפי פוליביוס (5.107) נבעה מרידה זו מהביטחון העצמי שצברו הכוחות המצרים לאור חלקם המכריע בקרב רפיח. מרידה זו העיבה על שארית ימיו של תלמי הרביעי, ושימשה תקדים לשורה ארוכה של מרידות דומות בדורות הבאים.
על אף האתגר החמור שהציבה המרידה בדרום הוסיף תלמי לנהל חיי תענוגות ותאווה בבירתו, עד מותו בשנת 204 לפנה"ס. לפי יוּסטינוּס נשמר דבר מותו בסוד במשך כמה חודשים, עד שהושלמה העברת השלטון לידי בנו תלמי החמישי.
ישראל שלום יוסף פרידמן
רבי ישראל שלום יוסף פרידמן (י"ג בתשרי תרט"ז, 1855 -כ"ג בניסן תרפ"ג, 1923, הפאר ישראל) היה האדמו"ר השני מבוהוש.
תולדותיו.
נולד בפוטיק, אחוזת רבי ישראל מרוז'ין, לרבי יצחק פרידמן האדמו"ר מבוהוש ולשיינא רחל, בתו של רבי דוד הגר מזבלטוב. נקרא על שם אבי סבו, רבי ישראל מרוז'ין ובנו רבי שלום יוסף מסדיגורה, שנולד ביום לידתו. נישא למלכה, בתו של רבי משה אברהם צוקרמן מרשקוב. לאחר נישואיו התגורר אצל חמיו, וקיבל ממנו את הטלית והתפילין של הבעל שם טוב, שקיבלם בירושה מרבי ברוך ממז'יבוז'. לאחר פטירת אביו מונה לממלא מקומו. כל זמן שאחיו שהו בבוהוש, סירב להתנהג בגינוני אדמו"רות, מלבד נטילת קוויטלאך. בי"ז בשבט תרס"ו התאלמן ונישא בשנית למלכה בת רבי יוסף מרימנוב. בזמן מלחמת העולם הראשונה שהה תקופה ברימנוב אצל חמיו, שם לא התנהג באדמו"רות, אך לאחר תקופה החלו להגיע אליו חסידים רבים והוא עזב את העיר.
יחד עם אחיו עמד בנשיאות כולל רומניה ובימיו נבנו בארץ ישראל ששה בתי כנסת של חסידי בוהוש, ארבעה בצפת, וכן בטבריה ובירושלים. הקים ישיבה ראשונה באזור בוהוש, בשם "בית ישראל". הישיבה הייתה תחת פיקוחו האישי, וחתניו (לימים ממלאי מקומו) כיהנו כמשגיחים.
דברי תורתו יצאו בשנת תשל"ט, מכתבי החסידים, בספר פאר ישראל ובהוצאה מחודשת בשנת תשס"ט. בין חסידיו היה רבי אליעזר זוסיא פורטוגל מסקולען.
לא השאיר בנים, ושני חתניו-אחייניו, רבי מנחם מנדל פרידמן (בעלה של בלומה רייזל) ורבי דוד טברסקי (בעלה של גיטל), מילאו את מקומו. שתי בנות נוספות היו חוה לאה אשת רבי יעקב יוסף טברסקי מסטניסלב, בנו של רבי מנחם נחום מרחמסטריווקה שהתאלמן בחיי חמיו והשנייה אשת רבי גדליה אהרן רבינוביץ ממונוסטריץ'.
שלום יוסף מסאדיגורה
יצחק מאיר מקאפיטשיניץ
סטראבון
סְטְרָאבּוֹן (ביוונית: Στράβων, ידוע יותר בשמו הלטיני סְטְרָאבּוֹ (Strabo); סביבות 64 לפנה"ס - אחרי 21 לספירה), היה מלומד יווני יליד פונטוס, שכתב היסטוריה וגאוגרפיה. החיבור הגאוגרפי שלו שׂרד עד ימינו, והוא אחת מהיצירות הגאוגרפיות הגדולות והחשובות של העת העתיקה בכלל.
חייו.
סטראבון היה גאוגרף יווני. הוא נולד ב-64 לפנה"ס לערך למשפחה מבוססת מאמסיה שבפונטוס. משפחתו של סטראבון מצד אמו השתייכה לעילית המקומית, ותפסה מקום בולט בפוליטיקה של פונטוס לפחות מימי מיתרידטס החמישי ובתקופה הסוערת של מיתירדטס אופטור השישי. ילדותו ונעוריו עברו עליו במקביל למלחמת האזרחים שהביאה לסופה של הרפובליקה הרומית, וחייו הפעילים עברו תחת שלטון אוגוסטוס ובשנים הראשונות של טיבריוס.
סטראבון למד תחת כמה מורים בולטים בהתמחויות שונות. כאשר היה צעיר למד דקדוק ורטוריקה, והוא מציין בספרו כי למד בקאריה מפי אריסטודמוס, רטוריקן יווני והמייסד של שני בתי-ספר לרטוריקה ודקדוק. לאחר לימודיו חזר סטראבון לרומא שם למד מפי טירניון דקדוק וגאוגרפיה. מורו השלישי והאחרון היה אליוס גאלוס, פילוסוף רומאי. אחר כך למד פילוסופיה גם אצל קסינרכוס מסלווקיה, הפילוסוף הנודד. סטראבון כתב בספרו כי למד גם את הפילוסופיה של אריסטו מפי פויתאס של צידון שאחר כך הפך לפילוסוף סטואי. הוא למד גאומטריה ואסטרונומיה מתוך המחשבה ששני התחומים חיוניים לעיסוק הגאוגרפי. פרט לכך היה מעריץ נלהב של שירת הומרוס.
סטראבון בילה חלק ניכר מחייו במסעות. הוא עבר בחלקים נרחבים של אסיה הקטנה, ביקר בקורינתוס (ומן הסתם באתרים אחרים ביוון) בשנת 29 לפני הספירה, וחמש שנים לאחר מכן יצא למסע במעלה הנילוס.
תאריך מותו אינו ידוע. בגאוגרפיה שלו הוא מזכיר את מותו של יובה השני מלך מאורטניה, שאירע בשנת 23 לספירה, ולפיכך ברור שהמשיך לחיות לפחות זמן קצר לאחר מכן. מקום מותו אף הוא אינו ידוע, אך כפי הנראה הלך לעולמו בעיר מולדתו אמסיה או ברומא.
מחקריו.