בשנים הראשונות היו חנויות החברה פתוחות מהשעה שבע בבוקר ועד לשעה אחת עשרה בלילה, ומכאן שם החברה שאומץ ב-1946, במקום השם "טוט'אם". משנות ה-60 של המאה ה-20 ואילך התרחבו שעות הפתיחה, והיום רוב החנויות פתוחות 24 שעות ביממה ובכל ימות השבוע.
ב-12 באוקטובר 2021 דווח כי סניף ראשון של הרשת בישראל צפוי להיפתח בשנת 2022 בדיזנגוף סנטר.
גבי גל
גבי גל (נולד ב-1953) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
חייו.
גל החל את שירותו במשטרת ישראל בשנת 1977. כקצין שימש בתפקידי פיקוד שונים: מפקד תחנת פתח תקווה, ראש אגף מבצעים במחוז תל אביב, ראש מחלקת הדרכה וקצין חינוך ראשי, סגן ראש אגף משאבי אנוש, וסגן ראש אגף תמיכה לוגיסטית. בשנת 2002 מונה על ידי השר עוזי לנדאו לראש אגף תקציבים ובקרה במשרד לביטחון פנים, וכעבור זמן קצר הועלה בעודו בתפקיד זה לדרגת ניצב. בשנת 2004 מונה לראש אגף משאבי אנוש במשטרה, עליו פיקד עד לפרישתו בשנת 2007. בתפקידיו הבכירים האחרונים בשורות המשטרה היה גל בין מחברי הקוד האתי והערכי משטרת ישראל, ממקימי המרכז לפיתוח מנהיגות של המשטרה, והנחה על חיבור ספר אתיקה של הארגון.
נטען, כי קידומו הושפע ממניעים פוליטיים הקשורים בתנועת הליכוד. בנובמבר 2006 פורסם, כי המפכ"ל לשעבר שלמה אהרונישקי ציין שהופעל עליו לחץ פוליטי לקדם את גל לדרגת תת-ניצב ובעקבות לחץ זה הוא נאלץ לקדמו. לאחר מספר חודשים קודם גל לדרגת ניצב.
בספטמבר 2006 ראש אגף המבצעים דאז ברטי אוחיון האשים את ניצב גל שהתבטא נגדו בגזענות.
בראשית 2008 מונה לסמנכ"ל משאבי אנוש בשירותי בריאות כללית.
גל נשוי ואב לשלושה, בוגר תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ובעל הסמכה לעריכת דין ובעל תואר שני במדע המדינה. בעל תואר בקרימינולוגיה ובסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בתקשורת באוניברסיטה העברית.
יום עבודה בן 8 שעות
התנועה למען יום עבודה בן 8 שעות, או שבוע עבודה בן 40 שעות, הייתה תנועה חברתית שנאבקה למען הגבלת יום העבודה ל-8 שעות. מקורה של התנועה בתקופת המהפכה התעשייתית בבריטניה, שבה הייצור התעשייתי במפעלים גדולים שינה את אורח החיים של האדם העובד, וכפה שעות עבודה ארוכות, ותנאי עבודה קשים. תנאי העבודה היו ללא פיקוח, וכתוצאה מכך נפגעה בריאותם ורווחתם של העובדים. בתקופה זו, העסקת ילדים הייתה דבר שבשגרה, ויום העבודה ארך בין 10 ל-16 שעות, שישה ימים בשבוע.
הסוציאליסט, רוברט אואן, העלה את הדרישה ליום עבודה בן 10 שעות בשנת 1810, ויישם אותו בבית החרושת שלו בניו לאנארק. בשנת 1817 הוא ניסח את הדרישה ליום עבודה בן 8 שעות. נשים וילדים באנגליה קיבלו את הזכות ליום עבודה בן 10 שעות בשנת 1847. העובדים בצרפת זכו ביום עבודה בן 12 שעות לאחר הקמת הרפובליקה הצרפתית השנייה. הדרישה לקיצור יום העבודה ושיפור תנאי העבודה הייתה חלק מהמאבק הכללי של הצ'ארטיסטים והתאגדויות העובדים הראשונות.
הסתדרות הפועלים הבינלאומית אימצה את הדרישה ליום עבודה בן 8 שעות בקונגרס הראשון שלה בעיר ז'נבה, ואף הגדירה אותו כתנאי הכרחי, שבלעדיו לא יתאפשרו שיפור תנאי העבודה ושחרורו של מעמד הפועלים. על אף שהיה מספר מצומצם של עובדים מיומנים בניו זילנד ואוסטרליה שזכו ליום עבודה בן 8 שעות בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19, הזכות הזו אושרה בצורה נרחבת בעולם המערבי, רק בתחילת ואמצע המאה ה-20.
בשנת 1899, לאור מחאת תושבי האי, המושל בפוארטו ריקו החליט לתת לתושבים זכויות רבות בכל תחומי החיים, ביניהן גם הזכות ל-8 שעות עבודה ביום. בכך, פוארטו ריקו הייתה הישות הראשונה בעולם אשר העובדים בה קיבלו את זכות זו.
השביתה הכללית בברצלונה בשנת 1919 הביאה לכך שספרד הייתה המדינה הראשונה בעולם בה הושגה הסכמה ליום עבודה של שמונה שעות בלבד.
לאחר המהפכה המקסיקנית בעשור השני של המאה העשרים, אומצה במקסיקו חוקה חדשה בשנת 1917, בה ניתנו לעובדים זכויות רבות, ביניהן יום עבודה בן 8 שעות.
בצרפת, חוק 40 השעות נחקק בשנת 1936.
הצלחת המאבק לקחה חלק מחגיגות האחד במאי הראשונות במדינות ותרבויות רבות.
קרל מרקס ראה את יום העבודה בן 8 השעות כנושא בעל חשיבות רבה לבריאות העובדים, וכתב בקפיטל: "על ידי הארכת יום העבודה, ולכן, ייצור קפיטליסטי ... לא רק מייצר הידרדרות של כוח עבודת אדם על ידי שדידת תנאיו הנורמליים, הפיזיים והמוסריים, אלא גם מייצר את התשישות ואת המוות בטרם עת של כוח העבודה הזה עצמו. "
גפירים
אדריכלות אשורית
בשם אדריכלות האשורית מכנים את סך הישגי הבנייה שהתקיימו בשלוש הממלכות האשוריות במסופוטמיה, הלא הן ממלכת אשור הקדומה, התיכונה והמאוחרת. בעיקר ידועים ההישגים האדריכליים של הממלכה האשורית המאוחרת, הן במרכז האימפריה שבצפון מסופוטמיה, הן באזורים שסופחו על ידה בעת התרחבותה לכדי אימפריה, ואפילו בקרב המדינות הווסאלית שהיו נתונות למרותה.
הרקע ההיסטורי.
הממלכה האשורית התיכונה.
שרידיהן של שתי ערים שהתקיימו בתקופת הממלכה האשורית התיכונה ידועות כיום היטב מן החפירות הארכאולוגיות שבוצעו בהן והן העיר אשור (באתר המכונה בערבית קלעת שרגאת) והעיר כַּר תֻכֻּלתִ נִנֻרתָ.
העיר אשור הייתה עיר המקדש העיקרית של האל אשור. אשור הייתה מקום פולחנו של האל השומרי הקדום אנליל (שזוהה במידה מסוימת עם האל אשור). העיר חזרה להיות עיר המקדש העיקרי בתקופה האשורית התיכונה (אחרי השליטה של ממלכת מיתני במאה ה-15 לפנה"ס במרכזה של מסופוטמיה). גם כשמלכי אשור בתקופת בממלכה האשורית המאוחרת, העבירו את עיר הבירה של הממלכה צפונה לכלח, דור שרוכין ונינוה המרוחקות למדי, נותר מקדשו הראשי של האל אשור בעיר אשור.
הממלכה האשורית המאוחרת.
בשלהי המאה ה-10 או ראשית המאה ה-9 לפנה"ס קמה הממלכה האשורית החדשה (המאוחרת), בצפונה של מסופוטמיה. ממלכה זו התפשטה באמצעות כיבושים צבאיים רצופים ברחבי המזרח התיכון, ובסופו של תהליך אף כבשה את מצרים. מרכז ממלכה זו, בצפון מסופוטמיה היה סמוך למקום מפגש הנהרות הזב הגדול והחידקל. במקום זה נבנו שלוש ערי ענק כלח (נמרוד), דור שרוכין (חורסבד) ונינווה (קויונג'יק). ערי בירה אלה החליפו האחת את השנייה.
העיר האשורית.
האשורים בנו במסופוטמיה ערים עצומות בגודלן. גודל העיר ניתן לקביעה על פי קווי החומות שבהם הייתה מוקפת. הערים היו ממוקמות כולן במישור. האשורים לא ייחסו חשיבות מיוחדת לטופוגרפיה. לא ניתן היה למצוא גבעה במידות הדרושות, ולמעשה גם לא היה צריך. ההגנה לעיר נעשתה על ידי בניית חומות בעלות עובי רב, וצבא שהיה מן המיומנים ביותר בעת העתיקה.
מן התקופה האשורית התיכונה מתבלטת העיר אשור (קלעת שרגאת). מתארה בלתי רגולרי, קרוב לצורת משולש. העיר הותאמה לפיתול של החידקל (ויובל של החידקל קדום ממערב). במקום שהטופוגרפיה והנהר הם מיטביים. במקום שבו הסלע מוגבה בקרבת הנהר, נבחר למקם עליו את העיר. אורך צלע אחת של העיר כ-900 מ'. אורך החומה הדרומית כ-1,700 מ', ובסך הכל ההיקף הכללי של חומת העיר 3,200 מ', ושטחה כ-635 דונם.
מן התקופה האשורית המאוחרת בולטות שלוש ערי ענק:
נינוה נזכרת בספר יונה כעיר עצומה בגודלה שלוקח זמן לחצות אותה, הן כעיר בעלת אוכלוסייה רבה - 120,000 נפש (כנראה מספר טיפולוגי), אך הוא בוודאי מבטא נכונה את גודלה העצום, והן כעיר שמוחזקים בה גם בהמותיהם של התושבים.
לתוכנית העיר האשורית בתקופת הממלכה האשורית המאוחרת (בכלח, בדור שרוכין ובנינוה) הייתה מתכונת שחזרה על עצמה. העיר חולקה לשלושה אזורים:
חומרי בנייה ועיטור.
לבני טיט מיובשות בשמש.
האזור שבין הנהרות פרת וחידקל (שכונה על ידי היוונים בשם מסופוטמיה) הוא עמק נרחב ושטוח שבו זורמים שני נהרות גדולים. בשטח העצום הזה נמצא רק חומר אחד העשוי לשמש לבנייה והוא הטין (חומר) הבונה את העמק, שממנו ניתן להכין אך ורק לבנים לבנייה. את כל יתר חומרי הבנייה (אבן, קורות עץ, מתכת) היה צורך לייבא מהארצות השכנות. את הטין ערבבו בחומרים נוספים (בעיקר תבן) ויצרו טיט. את הלבנים יצרו על ידי שפיכת הטיט נוזלי למחצה, לתוך מסגרת עץ, חסרת קרקעית וחסרת מכסה, המכונה במקרא בשם "מלבן", כפי שמתואר במקרא: (נחום ג 14).
באמצעות מלבן ניתן ליצור לבנים בכמות בלתי מוגבלת כאשר כל הלבנים בעלות צורה ומידות זהות. לאחר יצירת הלבנים הן נותרו לייבוש בשמש, שורות שורות. המונח הגאומטרי בן ימינו "מלבן" נגזר למעשה מכלי העבודה הפשוט הזה ששימש ליצירת לבנים. אף על פי שמרבית הלבנים האשוריות היו דווקא רבועות. מידה ממוצעת של לבנה במאה ה-8 לפנה"ס הייתה 37X37 ס"מ ועוביה 10 ס"מ.