לכתב היד מתווספים עוד ארבעה דפים שאינם קשורים לתוספתא. באחד הדפים נכתב על שני צִדיו בכתב יד שונה פירוש על קטע ממסכת נדה, ועל רצועת קלף בעמוד אחר מופיעה רשימת המסכתות שבסדר זרעים-מועד והערה קצרה על אורך הרגע. כמו כן, בעמוד הראשון (העמוד שלפני תחילת התוספתא) נכתב לפי צוקרמנדל שמו של בעל כתב היד, .
בדף האחרון של כתב היד מופיע "שטר השלשה", המתאר את משכון כתב היד תמורת חוב שנעשה בשנת 1260 לספירה. .
השתלשלות כתב היד עד לימינו.
מ"ספר זיכרון" עתיק של העיר ארפורט אנו למדים כי . (בעקבות מגפת הדבר השחור)
בשנת 1868 פרסם ד"ר אדולף ירצ'בסקי את ספרו על תולדות היהודים בארפורט, ושם ציין כי שישה עשר כתבי יד ששרדו מחורבן הקהילה היהודית מונחים בספריית הכנסייה האוונגליסטית בארפורט, וכי בין הכתבים ישנו כתב יד עתיק על התלמוד הירושלמי (מסומן: N:11 V:12). חוקר המשנה והתלמוד הרב זכריה פרנקל, שעסק באותם ימים בחקר הירושלמי שש על הבשורה, ולצורך כך השיג את רשות הספרייה לעיין בכתב היד – ונדהם בראותו כי אין זה כלל כתב יד על הירושלמי, אלא כתב יד עתיק של התוספתא. את ממצאיו הוא פרסם בשנת 1870 בהקדמה לספרו "מבוא לירושלמי".
ואכן, בשנת 1870 רושם ד"ר וינקְלֶר (Winkler), ספרן הספרייה האוונגלסטית באותם ימים, על דף הכריכה של כתב היד כי "כתב יד זה נחשב תמיד לכתב יד של הירושלמי, אולם לאחר עיון מדוקדק נקבע כי הוא כתב יד של התוספתא". מעל הערתו של וינקלר מופיעה הערתו של פאול דה לגארד החתום עליה בדצמבר 1871, בה הוא מתאר מעט את קורות כתב היד ומצבו.
בשנת 1879 מכרה הכנסייה האוונגלית את כתבי יד היהודיים שברשותה לידי ספריית המדינה בברלין, תמורת 5,000 מרקים. שם הוא שמור עד היום (Or. fol. 1220). מיזם משותף עם הספרייה הלאומית של ישראל מציע גישה מקוונת לכתב היד, ושיטוט בו לפי מסכתות, פרקים והלכות.
מהדורות מודפסות.
ר' משה שמואל צוקרמנדל, תלמידו של זכריה פרנקל, שנוכח לראשונה שזהו כתב יד של התוספתא, לקח על עצמו את המשימה להוציא לאור מהדורה מדעית של התוספתא שתתבסס על כתב היד העתיק. לצורך כך הוא נעזר בד"ר אדולף ירצ'בסקי, ששהה באותם ימים בארפורט, אשר העתיק עבורו חלקים מכתב היד. מאוחר יותר הוא הצליח להשיג את כתב היד בהשאלה למשך שלושה חודשים, שבמהלכם רשם את כל ההבדלים שבין נוסח כתב היד לבין הנוסחים האחרים שהיו נפוצים בדפוס. את מהדורתו הוציא לאור צוקרמנדל בשנת 1877, והיא זו שעליה התבססו המדפיסים של ש"ס וילנא עשור לאחר מכן, במהדורתם הידועה.
ואולם, המהדורה של צוקרמנדל סבלה משיבושים רבים, בין היתר משום שלמעט תחילתו של כתב היד, שאותו העתיק בעצמו, בכל שאר החיבור הוא הסתמך על העתקות לקויות של אחרים. בשנת 1955 הוציא לאור שאול ליברמן מהדורה מדעית של התוספתא, שנוסח הפנים שלה אמנם מבוסס על כתב יד וינה, אולם נוסחהּ מובא בהשוואה לנוסח כתב יד זה בדיוק מרבי. למהדורתו צירף צילום של כל כתב היד המקורי. ליברמן הספיק להוציא את מהדורתו רק עד סוף מסכת בבא בתרא, אברהם חיים פריימן השלים את מהדורתו.
הערות שוליים.
טקסט מוגדל
כתב יד ערפורט
כתב-יד ערפורט
כתב-יד ארפורט
כ&quot;י ארפורט
כ&quot;י ערפורט
ר&quot;ז פרנקל
רז&quot;ף
קרב מאיפו
קרב מַאִיפּוּ (בספרדית: Batalla de Maipú) נערך סמוך לסנטיאגו שבצ'ילה ב-5 באפריל 1818 בין מורדים דרום-אמריקאיים, בפיקודו של חוסה דה סן מרטין, לנאמני הכתר הספרדי (רויאליסטים מלוכנים), בפיקודו של מאריאנו אוסוריו, במסגרת מלחמת העצמאות הצ'יליאנית. היה זה הקרב המכריע שסיים את מלחמת העצמאות הצ'יליאנית, בו השתתפו כ-5,000 חיילים מכל צד, ובסיומו ניצחו כוחות המורדים את הכוחות הנאמנים לכתר ספרד, שחררו סופית את האזור משלטון ספרדי והבטיחו את עצמאות צ'ילה.
רקע.
בשנת 1814 בא הקץ על "המולדת הישנה" הצ'יליאנית, והאזור שב להיות תחת שלטונם של תומכי הכתר הספרדי. ב-1817 הוביל הגנרל הארגנטינאי חוסה דה סן מרטין את צבאו דרך הרי האנדים, הביס את הצבא הספרדי בקרבות צ'קבוקו וצ'לצ'ואפה וכבש את סנטיאגו. בתגובה, שלחה מלכות המשנה של פרו צבא לסנטיאגו, בפיקודו של גנרל מאריאנו אוסוריו, אשר הביס את סן מרטין בקאנצ'ה רייאדה ב-16 במרץ 1818. אף על פי כן, לא נעלמה השאיפה לעצמאות, וסן מרטין יצא למתקפה סופית במטרה להכריע את גורל המלחמה.
על אף התבוסה בקרב, הצליח צבא המורדים להתאושש במהירות ותוך פחות מיומיים כבר עמדו לרשותו של סן מרטין כ-4,000 חיילים. כאשר עזב את שטח הכינוס שלו ב-2 באפריל לעבר אזור הגבעות הנמוכות של מאיפו, היה צבא המורדים מורכב משלוש דיוויזיות חיל רגלים שכללו 396 קצינים וכ-5,000 מפקדים וחיילים.
בינתיים המשיך צבא הרויאליסטים בנסיונותיו להביס סופית את המורדים ולבסס את ניצחונו, ולאחר קרב קאנצ'ה רייאדה פתח כנגדם במערכה עיקשת אשר נתקלה בהתנגדות בכל עיירה וכפר, מה שעיכב את התקדמותו של אוסוריו ונתן למורדים זמן נוסף לארגן מחדש את כוחותיהם ולתכנן כיצד למנוע בעדו את הכניסה לסנטיאגו.
כדי להיערך מחדש, הוביל גנרל ברנרדו או'היגינס מספר פעולות חשובות, אשר סייעו בסופו של דבר בהבסת הצבא הספרדי, כמו איסוף כלי נשק אותם חילק מנואל רודריגס לתושבי סנטיאגו לאחר קאנצ'ה רייאדה; זירוז האספקה מצבא האנדים; רכישת או החרמת כלי נשק בהם החזיקו אנשים פרטיים וסוחרים על מנת לחמש מחדש את החיילים; גיוס לוחמים מקרב האוכלוסייה אשר הגיעה מהדרום והעברתם למחנה אימונים.
בינתיים, לאחר שעבר דרך סן פרננדו בסוף מרץ, הבין אוסוריו שלא הביס לחלוטין את המורדים בקאנצ'ה רייאדה, ושהאחרונים מאורגנים מחדש וכשירים ללחימה. בשל כך, הפך העימות הבא בין הכוחות היריבים לבלתי-נמנע.
ההכנות לקרב.
מפקדותיהם של שני הצבאות הוקמו בסמוך זה לזה, דרומית לסנטיאגו, שם הכינו סן מרטין ואוסוריו את כוחותיהם לקרב.
בליל ה-4 באפריל התמקם הצבא הספרדי בלו אספחו (Lo Espejo), כשבעה קילומטרים מצבא המורדים. עם שחר תפס צבאו של סן מרטין את חלקם הדרומי של הגבעות הנמוכות שקו הרכס שלהן נמשך ממערב למזרח, כאשר הדיוויזיה של לאס הראס נפרשה מימין, הדיוויזיה של אלבראדו משמאל וזו של קינטאנה בעורפן. הגרנדירים התמקמו בקצה האגף הימני בעוד הפרשים של הקסאדורס (Cazadores) באגף השמאלי. הארטילריה נחלקה לשתי חטיבות, בפיקודם של בלנקו אנקלאדה ובורגוניו, שאובטחו משני צדדיהן על ידי כוחות חיל רגלים.
אוסוריו ערך את כוחותיו על גבי רכס דמוי משולש צפונית ללו אספחו. הדיוויזיה בפיקודו של פרימו ריברה התמקמה באגף השמאלי, רגימנט "הדרגונים של הגבול" (Dragones de la Frontera) נפרש על הדרך המובילה לוולפראיסו והדיוויזיה של מורלה התמקמה בחלקו המערבי של ה"משולש" המישורי, כאשר באגף הימני נפרשה הדיוויזיה של אורדוניאס.
מהלך הקרב.
הקרב החל בהרעשה ארטילרית, כאשר סוללות התותחים של המורדים פתחו באש בסביבות השעה 11:30 ונענו באש ארטילרית נגדית, אם כי לא נגרמו שום אבדות לאף צד. לאחר מחצית השעה של הפגזה לא יעילה פקד סן מרטין על הדיוויזיות של לאס הראס ואלבראדו לנוע קדימה. הרגלים נעו בטורים ונמנעו מלהשיב אש, עד שערך לאס הראס את אנשיו להסתערות כנגד כוחותיו של פרימו דה ריברה בחיפוי אש הסוללה של בלנקו אנקלאדה, בעוד שאלבראדו פעל בצורה דומה, בחיפוי הסוללה של בורגוניו. הגרנדירים, בפיקודו של סאפיולה, היו תחת מתקפה של פרשי הצבא הרויאליסטי, אך הצליחו להגיב בהתקפת נגד ולצאת למרדף אחר הפרשים אל מדרון קטן, שם כמעט וחוסלו כתוצאה מאש מרוכזת של רובים וארטילריה. לאחר שנאלץ לסגת, סאפיולה קיבל תגבורת וחידש את התקפתו, כאשר הפעם הניס בהצלחה את הפרשים ואבטח את האגף הימני של צבא המורדים. במהלך הלחימה, הגיחה לפתע הדיוויזיה של קינטאנה מאחורי הדיוויזיות של אלבראדו ולאס הראס ותקפה את כוחותיהם של מורלה ואורדוניאס. מייד לאחר מכן תקפו האסקרדונים של הקסאדורס בפיקודו של רמון פריירה והניסו את הפרשים הספרדים מאגף שמאל.
במרכז, תקפו דיוויזיות הרגלים אלה את אלה בעוצמה רבה. הדיוויזיה של אורדוניאס, שתוגברה בשני רגימנטים, הסתערה על הקו בו החזיקו יחידות המורדים ואילצה אותם לסגת מעט לאחור, אך סן מרטין העביר במהירות שלושה גדודים לגזרה זו ואנשי הרגימנטים נהדפו לאחור או חוסלו. שאר יחידות הצבא הרויאליסטי נסוגו לאחור לעבר לו אספחו. בשלב זה נטש אוסוריו את שדה הקרב, והעביר את הפיקוד לידי אורדוניאס.
אורדוניאס כינס שש פלוגות מהדיוויזיה של דה ריברה ואת מה שנותר מהצבא הרויאליסטי לעמידה אחרונה בחווה, שם הצליחו לפגוע קשות ברגימנט אחד שביצע הסתערות חזיתית נמהרת. לאחר מכן, הורה סן מרטין לסוללות התותחים להפגיז את העמדה. לנוכח התקדמות חיילי הרגלים של סן מרטין נאלצו חייליו של אורדוניאס, שהתבצרו בבתי לו אספחו, להיכנע, בזמן שכוחות מיליציה שארגן או'היגינס לקחו בשבי חיילים נוספים שהתפזרו בשטח לאחר הקרב.
תוצאות הקרב.
הצבא הספרדי איבד כ-2,000 חיילים הרוגים וכ-2,000 שבויים; צבא המורדים איבד כ-1,000 חיילים. משמעות הניצחון בקרב הייתה סיום הפעולות הספרדיות הגדולות באזור צ'ילה, ואפשר לצבא הארגנטינאי-צ'יליאני לפתוח במערכה כנגד עמדות ספרדיות לאורך חופי האוקיינוס השקט, אשר הגיעה לשיאה בשחרור חלקים גדולים של פרו משלטון ספרדי.
הניצחון בקרב הבטיח את עצמאות הרפובליקה הצ'יליאנית הצעירה, על אף שכוחות גרילה קטנים שמרו על נאמנותם למלך ומובלעת מלוכנית נותרה בצ'ילה עד ל-1826. הניצחון היווה גם מכה מוראלית קשה לתומכי המלוכה הספרדית בכל אמריקה הדרומית.
מורשת.