בסערת הקרב בין אנשי הרמה המורדים לבין אנשי המלך, נוטש מלקולם את המערכה כדי למצוא את אלנה. הוא מוצא את סרנו שמדווח לו שאלנה הלכה עם אביה אל ארמון המלוכה. דוגלס רוצה לבקש חנינה מהמלך. מתברר כי צבא המלך ניצח וכי רודריגו נהרג. מלקולם נשבע למצוא את אלנה או למות בקרב.
חדר בארמון מלך סקוטלנד ג'יימס החמישי.
דוגלס מבקש חנינה מהמלך לו ולעמו על בסיס יחסיהם הקודמים (כשהיה מחנכו), אך המלך מסרב. אלנה, אשר טבעת המלך שבידה מקנה לה זכות כניסה לארמון, נכנסת אליו ומזהה את החדרים בהם גרה בילדותה. היא מחליטה לבקש על חיי אביה, מלקולם ורודריגו (אינה יודעת שנהרג). היא מופתעת לשמוע מהחדר הסמוך את קולו של אוברטו השר על אהבתו לה. היא מקווה שהוא יוכל להביאה אל המלך ולעזור לה.
אולם כס המלכות.
אלנה מנסה לגשת למלך אשר מוקף בחצרנים ונשות חצר. כשהיא מתקרבת היא רואה שהמלך אינו אלא אוברטו! על פי בקשתה המלך חונן את דוגלס ומלקולם ומחזירם למעמדם הקודם. אלנה המאושרת מחבקת את אביה ואת אהובה. כולם שמחים על השלום שהושג ומשבחים את נדיבות המלך.
ענבל גדול-פרחים
עִנְבָּל גָדוֹל-פְּרָחִים (שם מדעי: "Platycodon grandiflorus"), (נקרא גם: ענבל, פרח הבלון) הוא צמח עשבוני רב-שנתי ממשפחת הפעמוניתיים, ולו שימושים אחדים עבור האדם, במיוחד כצמח נוי משום יופי פרחיו. זהו המין היחיד בסוגו, ותחום תפוצתו הטבעי הוא במזרח אסיה.
תיאור.
זהו צמח בעל שורש מעובה, ולו גבעולים זקופים נושאי פריחה באורך 70-50 ס"מ. העלים מעוגלים או דמויי איזמל, גודלם סנטימטרים אחדים, ושפתם משוננת. העלים מסודרים בצורה נגדית או מסורגת על הגבעול.
הפרח גדול, אורכו כ-6 ס"מ, הכותרת רחבה ודמוית פעמון. צבע הכותרת כחול, תכלת, ולעיתים רחוקות לבן. טרם פתיחת הפרח, הניצן נפוח וקישוטי מאוד. חודשי הפריחה משתנים בהתאם לתנאים שבהם הצמח גדל, ובישראל חלה הפריחה בתחילת הקיץ ובתחילת הסתיו. בעונת החורף נמצא הצמח בתרדמה.
כאמור, מוצא המין הוא מאזור מזרח אסיה- דרום סיביר, צפון-מערב סין, קוריאה ויפן. בית-גידולו הטבעי הוא אחו יבש, ומקומות סלעיים בקרחות-יער.
שימושים עבור האדם.
שימושו העיקרי של הצמח הוא למטרות נוי, ולשם כך הוא הובא לארצות רבות בתבל. מעבר לכך, לצמח תפקיד ברפואה הסינית המסורתית, והוא משמש כנוגד דלקות, וכן נחשב כמקל במקרה של שיעול ושפעת. בקוריאה, השורש המעובה של הצמח מוגש כירק טרי בסלט או בנפרד כמנה מסורתית.
בישראל הצמח מגודל, לרוב, כעונתי-קיצי, וזאת משום שלצמח קשה לשרוד את החורף. הוא זקוק להצללה חלקית ולהשקיה בינונית. היקף השימוש בו הוא לא גדול.
פלטיקודון
ענבל גדול פרחים
פרח הבלון
קפלר לברן לימה פריירה
חט&quot;ב
חואן מטה
דיאן סטאנקוביץ'
פדואה טוקאן
פדוא טוקאן
אקרוסטיקה
רוברט ממולם
חבירו
חַ'בִּרוּ או עפירו הוא, ככל הנראה, כינוי לאנשים מסטטוס חברתי מסוים, שהיה קיים במזרח הקרוב הקדום בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, המאה ה-18 עד המאה ה-12 לפני הספירה. אזכורים רבים של אנשים וקבוצות המשתייכים לסטטוס זה נמצאו במכתבי אל עמארנה ממצרים, וכן בארכיון שנמצא בעיר מארי שבצפון סוריה.
האותיות ח' וע' וכן גם האותיות ב' ופ' מתחלפות בשפה האכדית, על כן אפשרויות נוספות להגיית שמם הם "'חַ'פִּרוּ", "ח'פירו" או "עבירו".
אזכור בכתובות.
החבירו מוזכרים בכתובות משומר, ממצרים העתיקה, מאכד, מהאימפריה החתית, ממיתני, מכנען ומאוגרית.
בתיאור שני מסעותיו של אמנחותפ השני לארץ ישראל נטען כי חלק ניכר מהאוכלוסייה מהווים החבירו שהיו נודדים למחצה.
במכתבים, המוכרים גם כ"מכתבי אל-עמארנה", יש פניות של מושלי ערים אל מלך מצרים לשלוח צבא כדי לדכא תוקפנות של מושלים אחרים, במכתבים אלה מוזכרים גם החבירו שהיו חסרי זהות אתנית ומילאו תפקיד בסכסוכים שבין הערים השונות והעבירו את נאמנותם על פי שיקוליהם.
סתי הראשון שחי במאה ה-13 לפנה"ס ערך שלושה מסעות לארץ ישראל ולסוריה. מסעו הראשון היה כדי לדכא מרד שפרץ בבית שאן. לזכר ניצחונו הציב שתי מצבות בבית שאן שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום. באחת המצבות מתואר ניצחונו של סתי הראשון על החבירו ב"הר יַרְמְתוּ" (רֶמֶת שבנחלת שבט יששכר).
מעמדם של החבירו.
במחקר העדכני של ביקורת המקרא, נכון לעשור השני של המאה ה־21, מקובל לראות בחבירו מעמד חברתי, של פורעי חוק שפועלים בשוליים, מחוץ לתחום השררה של השלטון המרכזי. במקרים שונים הם מתוארים על ידי המצרים, או על ידי ערי מדינה שבקשר עם מצרים, כגורמים עוינים שיש להילחם בהם. במספר כתובות בכתב היתדות מתחלף כינוי זה עם האידאוגראמה SA.GAZ שמשמעותה "שודד" או "רוצח". בכל האזכורים שנמנו מתוארות כל פעם קבוצות אתניות שונות: שמיים מערביים, אכדיים, אשוריים וקבוצות לא שמיות. מכך ניתן להסיק שכינוי זה לא התייחד לקבוצה אתנית מסוימת.
הבלשנית ציפורה כוכבי־רייני סוברת שהתרגום הנכון של שמם הוא עַפִּרוּ הנגזר מהשורש ע-פ-ר שהפירוש לו הוא מעופר, מכוסה עפר. כוכבי־רייני מסבירה שזהו כינוי גנאי לאנשים שאיבדו את זכויותיהם בערי כנען ובאזורים השכנים ואינם חלק מהתרבות הממוסדת. העפרו היו פליטים ועריקים, ללא כל זהות אתנית או לאומית מאוחדת, שנאלצו לברוח מהשלטונות והפכו לשכירי חרב של שליטים מקומיים בהרי הלבנון, אזור שכם ושל השלטון המצרי. העפרו היו מוכרים ברחבי כל המזרח הקרוב הקדום.
הקשר בין החבירו והעברים.
חוקרים שונים העלו קשרים שונים בין העברים המוזכרים במקרא לחבירו, וסברה מקובלת במחקר היא שהעברים התפתחו, בין היתר, מתוך קבוצה שהייתה חלק ממעמד החבירו.
חלק מההקבלות נמצאות בדמיון בין חלק מהתכתובות ההיסטוריות העוסקות בחבירו לבין מסורות שהתגלגלו למקרא. במכתבי אל-עמארנה מתלוננים השליטים הווסליים בערי כנען מטעם המצרים על חדירת החבירו אשר כובשים את הארץ, ומבקשים מפרעה שישלח את צבאו לתקוף אותם לפני ש"הארץ תיפול לשליטתם". תיאור זה מקביל לתיאור המקראי של כיבוש הארץ בידי העבריים בתקופת יהושע בן נון. פרט נוסף שמשתלב עם המקרא, הוא במכתב ששלח מושל העיר שכם לפרעה שהתגלה באל-עמארנה, בו הוא טוען בפניו כי בנו התחבר עם החבירו ועוזר להם במסע הכיבושים שלהם בארץ כנען, טענה זו משתלבת עם המתואר בספר יהושע שלפיו הגיעו בני ישראל לעיר שכם ללא קרב. גם במכתבו (המסומן במספר 287) של עבדיחבה מושל ירושלים מופיעה תלונה על תקיפת העפירו:
בני ישראל המקראיים מתוארים במקרא כעבדים הבונים מבנים למצרים הממררים את חייהם בעבודת פרך קשה, וכך מתוארים גם החבירו בפפירוס ליידן 348, שבו מצוין כי ניתנו הוראות לספק מזון לחבירו ולחיילים ש"סחבו אבנים למקדש רעמסס", כמו גם באוסטרקון שנכתב בכתב היראטי מוזכרים החבירו כעובדים בעבודת פרך בבניית העיר פר-רעמסס (המזוהה גם כרעמסס המקראית).
חוקר הדתות דגלאס ווטרהאוס הציע שגם במקרא ישנו רמז לכך, בדמותו של עבר, שהיה אחד מאבותיו של יעקב.
על פי השערה נפוצה, הקבוצה המכונה בני-ישראל, או חלק ממנה, אכן השתייכו מבחינת הגדרתם למעמד החברתי המכונה "עפירו", מתוקף היותם גרים ועקורים שלא היו אזרחי ערי המדינה בכנען. אם כך הדבר, הרי זה הגיוני שבפי הכנענים והמצרים הם אכן כונו באופן מכליל "עפירו"/"עברים", כשאר האנשים שהשתייכו לסטטוס חברתי זה, אף-כי הם עצמם הגדירו את עצמם באופן ספציפי יותר כקבוצה המכונה בני ישראל. כלומר בני ישראל נחשבו גם כעפירו, אבל לא כל אלו שנחשבו עפירו היו גם בני-ישראל.
מקור השם "עברים".
חלק מהסיבות הקושרות בין החבירו לעברים מקורן בדמיון בין השמות, בהנחה ששמם היה "עבירו" דהיינו "עברים".
הבלשנית ציפורה כוכבי-רייני, בספרה "לאדוני המלך מכתבי אל-עמארנה", שוללת לחלוטין הנחה זו. לטענתה התרגום הנכון של שמם הוא עַפִּרוּ הנגזר מהשורש ע-פ-ר שהפירוש לו הוא מעופר, מכוסה עפר. לטענתה השם עפרו הוא במשקל השמי qatilu (בעברית קָטֵל) המציין מצב, בעוד המונח עברי הוא במשקל של ייחוס (נִסבֶּה) כמו המילה יהודי, מצרי.
רכס עצבי
רגשות בעבודה
רגשות המתבטאים במקום העבודה הם בעלי תפקיד חשוב בכל מה שקשור לאינטראקציות בינאישיות המתחוללות בתוך מקום העבודה ובין העבודה לעולם החיצוני, והם בעלי השפעה על העובדים, על ביצועיהם, וכתוצאה מכך על הארגון עצמו.
סוגי רגשות בעבודה.
רגשות מוגדרים כתחושות פנימיות עזות, אשר מכוונות כלפי מישהו או משהו מסוים. ששת ממדי הרגשות כוללים: כעס, פחד, עצבות, אושר, סלידה והפתעה. לעומתם, מצב רוח הוא הרגשה שנוטה להיות פחות חזקה מאשר רגש, והיא חסרת גירוי בעל הקשר מסוים.
במחקרים נמצא כי רגשות שליליים כגון פחד, חרדה וכעס, עשויים לעכב ולהפריע לביצוע העובדים במקום העבודה, וכן להשפיע לרעה על קבלת החלטות, מכיוון שהם גורמים לראייה מוגבלת של פתרונות לבעיות. בנוסף, ביכולתם להוביל לפעולות רצוניות מצד העובדים, אשר מפרות את חוקי הארגון ומאיימות על הארגון (למשל עבודה בקצב איטי או גנבה של ציוד). לעומתם, רגשות חיוביים עשויים להגביר ביצוע, בכך שהן מעלים רמות עוררות, גורמים לעובד להיות מחויב רגשית לעבודתו, ובכך הם פועלים כמניעים לביצוע טוב יותר. כמו כן, רגשות חיוביים מגבירים את היכולת לפתור בעיות, להנהיג עובדים ולגרום להם לקבל שינויים בארגון.
ניתן לחלק את הרגשות המובעים במקום העבודה לשני סוגים: