ב־1805 החל קרילוב לתרגם את משלי לה פונטיין הצרפתי, אך הגיע למסקנה כי ביכולתו לכתוב משלים טובים לא פחות. אוסף המשלים הראשון (23 במספר) מפרי עטו ראה אור ב־1809 וקנה לו הצלחה ותהילה. בנוסף להשפעת לה פונטיין בחלק מהמשלים, ניכרת השפעתם של משלי איזופוס בחלק נוסף. חנניה רייכמן, שתרגם את המשלים לעברית, העיר: "ואשר למשלים, שתוכנם נלקח מלאפונטן וממקורות אחרים, השרה עליהם קרילוב מרוחו במידה כזו, עד שאפשר לראות את גלגולם הרוסי כיצירה מקורית".
מרבית המשלים עוסקים בבעלי חיים (הצפרדע והשור, העורב והשועל, הקופים, הכלב וכו'), שהתנהגותם משליכה על הנמשל - האדם. חלק מהמשלים עוסקים ישירות באדם (בעל שלוש נשים, הציד, השׂר, האיכר והמוות ועוד), ובכך הם מהווים סיפורים עם מוסר השכל.
פרסום אחדים מהמשלים עוכב על ידי הצנזורה הרוסית (המשל "השׂר" עוכב עד לפגישה של קרילוב עם הצאר ניקולאי הראשון, והמשל "המשתה" פורסם רק ב-1869, לאחר מותו של קרילוב). מרבית המשלים הם משלים אוניברסליים, שאינם תלויים בזמן ובמקום, אך יש בהם כאלה הקשורים למאורעות זמנו של קרילוב, ובפרט מלחמת רוסיה-צרפת - פלישתו של נפוליאון לרוסיה בשנת 1812. עד למותו של קרילוב בשנת 1844 נמכרו ברוסיה 77,000 עותקים של משליו, והם זוכים להצלחה עד ימינו.
חגית בנזימן כתבה במבוא לתרגומה למשלי קרילוב:
תרגום לעברית.
משלי קרילוב תורגמו לעברית פעמים מספר:
מגדל המים (כפר סבא)
בולוסן
בּוּלוּסַן (באנגלית: Bulusan Volcano) הוא שמו של הר געש באי לוזון שבפיליפינים. הוא ממוקם בסורסוגון שבאזור ביקול, כ-70 ק"מ דרומית-מזרחית להר הגעש מאיון וכ-250 ק"מ דרום-מזרחית למנילה.
הוא אחד מהרי הגעש הפעילים בפיליפינים.
יורם לקס
יורם (לונגו) לקס (נולד ב- 1963) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון שימש כראש מספן המודיעין בחיל הים.
ביוגרפיה.
יורם לקס נולד וגדל בשכונת רמות רמז שבחיפה. בוגר תיכון עיוני עירוני ג' בנווה שאנן חיפה.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1981 התנדב לקורס חובלים בחיל הים, אותו סיים בשנת 1983. בקורס זכה לכינוי "לונגו הקטן" (להבדילו מ"לונגו הגדול" זאב ינובסקי). שירת כקצין בשייטת הסטי"לים ומילא מספר תפקידי פיקוד בחיל ובהם מפקד אח"י רומח (סער 4.5), מפקד בסיס אשדוד ונספח חיל הים בארצות הברית. בנובמבר 2011 הוחלט על מינויו לראש מספן המודיעין, ובמהלך שנת 2012 נכנס לתפקידו. לקס שימש בתפקיד זה בין היתר במבצע חשיפה מלאה. בספטמבר 2015 סיים את תפקידו.
מרי בורדן
מרי בורדן (באנגלית: Mary Borden; 15 במאי 1886, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית - 2 בדצמבר 1968, וורפילד, בארקשייר, הממלכה המאוחדת) הייתה סופרת אמריקאית-בריטית במחצית הראשונה של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
מרי בורדן נולדה למשפחה אמידה בשיקגו. היא למדה במכללת ואסאר, והשלימה תואר ראשון בשנת 1907. שנה לאחר מכן, נישאה בורדן לג'ורג' דאגלס טרנר. לזוג נולדו שלושה ילדים: ג'ויס (1909), קאמפרט (1910), ומרי (1914). בורדן התגוררה באנגליה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, והקימה וציידה מכספה שלה בית חולים שדה קרוב לחזית, ושימשה בו אחות רחמניה בעצמה, משנת 1915 עד תום המלחמה.
שם פגשה בבריגדיר גנרל אדוארד לואיס ספירס, ונישאה לו בינואר 1918, זמן קצר לאחר תום נישואיה הראשונים. על אף מחויבויותיה החברתיות כאשתו של דיפלומט בכיר, המשיכה בורדן בקריירת כתיבה מצליחה. בזמן המלחמה חיברה שירה כגון "The Song of the Mud" ("שיר הבוץ"). יצירתה מאותה תקופה כוללת רשימות וסיפורים קצרים שקובצו תחת השם "The Forbidden Zone" ופורסמו בשנת 1929, שבה פורסמו שני ספרים נוספים על מלחמת העולם הראשונה שהטביעו חותם: שלום ולא להתראות ("Goodbye to All That") מאת רוברט גרייבס, ובמערב אין כל חדש מאת אריך מריה רמרק. אפילו בהקשר של התקופה ושל היצירות הללו, לא מעט קוראים בני הזמן הזדעזעו מן העובדה שטקסטים בעלי אופי כה מפורש ולעיתים מסויט נכתבו בידי אשה.
בשנת 1937 פרסמה רומן בשם "Action for Slander", שעובד לסרט קולנוע באותה שנה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמשכה בורדן לצרפת, שם קיוותה להקים מרכז סיוע דומה לזה שהפעילה במלחמת העולם הראשונה. בעזרת כסף שתרם סר רוברט האדפילד באמצעות אשתו, הקימה בורדן את יחידת האמבולנסים האדפילד-ספירס, ששכנה בחבל לורן עד שהבליצקריג הגרמני אילץ אותם לסגת לאורך צרפת עד שפונו מארקשון ביוני 1940. היחידה התארגנה מחדש באנגליה וזכתה למימון נוסף מאגודה בניו יורק בשם British War Relief Society. במאי 1941 סופחה יחידת האמבולנסים לצבא צרפת החופשית במזרח התיכון, וליוותה אותו לאורך צפון אפריקה, איטליה, וצרפת. לאחר שובה של בורדן לפריז, בשנת 1946, חיברה ספר בשם "Journey Down a Blind Alley" ("מסע בסמטה ללא מוצא"), על תולדות יחידת האמבולנסים ועל אכזבתה מכך שהצרפתים לא הצליחו להתנגד לפלישה ולכיבוש הגרמני.
מאוחר יותר, ביקרה בארצות הברית וסייעה לקרוב משפחתה עדלי סטיבנסון במרוץ לנשיאות ארצות הברית, ואף חיברה כמה מנאומיו.
היא הלכה לעולמה בדצמבר 1968, באנגליה.
בארקשייר
בארקשיר
חוק איסור אפיית לילה
חוק איסור אפיית לילה נכלל בספר החוקים של מדינת ישראל משנת 1951 עד 1998 במסגרת דיני העבודה בישראל, ואסר אפייה מסחרית בשעות הלילה, משעה 22:00 ועד שעה 6:00, בנימוק שאפייה בלילה מזיקה לבריאות העובד, ויש לה השפעה רעה על כל אורח החיים של העובד. לא הייתה הקפדה על קיומו של החוק, והוא בוטל.
רקע.
ההתנגדות לאפייה בלילה הייתה, יחד עם הדרישה שלא לעבוד ביום ראשון, יעד מרכזי של ארגוני אופים במקומות שונים בעולם במהלך המאה ה-19. ביוני 1925 אימץ ארגון העבודה הבינלאומי את אמנת עבודת לילה (מאפיות), 1925, שנכנס לתוקף במאי 1928.
בשנות ה-30 עמדה הדרישה לחוק שיאסור עבודה בלילה במאפיות במרכז פעילות אגודת פועלי האפייה בארץ ישראל. בין הדוברים נגד אפיית לילה היה ד"ר אביגדור מנדלברג, שהתריע על הנזקים שבעבודה בלילה. במהלך מלחמת העולם השנייה, הושגה הסכמה בין המאפיות הגדולות על ביטול אפיית הלילה, אולם היו מאפיות קטנות שניצלו את ההזדמנות להרחבת עסקיהם. בשנת 1945 כונסה ועדה יהודית-ערבית לדון בחקיקת איסור אפייה בלילה, אולם הנציג הערבי התנגד לחוק כזה בטענה שהוא יפגע ביכולת התחרות של הפועל הערבי, ועל כן איסור אפייה בלילה לא נחקק. לאחר הקמת המדינה הושגו הסכמים למניעת אפייה בלילה.
חקיקת החוק.
הצעת חוק איסור אפיית לילה הוצגה בידי שר העבודה בפני מועצת המדינה הזמנית בדצמבר 1948. החוק נתקבל בקריאה ראשונה בכנסת בנובמבר 1950, ללא התנגדות. החוק נתקבל בקריאה שנייה וסופית בפברואר 1951, זמן קצר לפני פיזור הכנסת הראשונה, שוב ללא מתנגדים. הדיונים העיקריים סביב החוק בעת ההצבעה היו לגבי הכינוי למעסיק ("מעביד" כמופיע בחוק או "נותן עבודה" כדרישת יעקב גיל) ולגבי ייצוג העובדים בידי ארגון העובדים הגדול ביותר כלשון החוק, בלא מתן ייצוג לארגונים אחרים. החוק היה חוק העבודה הראשון שחוקק על ידי הכנסת.
באוגוסט 1954 אישרה הממשלה תיקון לחוק המתיר גם במאפיות קטנות לשני אנשים לבצע עבודות הכנה במהלך הלילה. התיקון עבר בקריאה ראשונה בדצמבר 1954 ושוב בכנסת השלישית באוקטובר 1955. התיקון נתקבל לבסוף בסוף 1957 וכלל בנוסף להתרת עבודת שני אנשים בהכנות בלילה גם הסמכת השר להתיר אפייה מ-5:00 בבוקר והגדלת הקנס על הפרת החוק. ביולי 1973 תוקן החוק שוב באופן שהתיר לשר העבודה, בהסכמת ארגון העובדים להתיר אפייה מ-4:00 בבוקר.
בשנת 1998 בוטל החוק. בדברי ההסבר לביטול החוק נכתב שמוצע לבטל את החוק בגלל התקדמות החקיקה הסוציאלית והסתירה בין החוק לחוק יסוד חופש העיסוק.
פסיקה.
בשנת 1956 פסק בית המשפט המחוזי כי שקילת בצק בלילה מותרת. לעומת זאת, קבע בית המשפט העליון שחלוקת בצק לגושים קטנים אסורה.
הפעלת החוק.
החוק נכנס לתוקף ב-1 באפריל 1951 ובעקבות זאת פורסם שהלחם יסופק רק החל משעה 9:00 בבוקר יום ראשון. מיד עם כניסת החוק לתוקפו קבעה שרת העבודה שעבודות הכנה, כהסקת התנור והכנת הבצק יותרו מ-4 בבוקר ובמוצאי שבתות וחגים מ-3 בבוקר. במקביל נתנו היתרי עבודה זמניים במקרים מסוימים לצורך אספקת לחם לצבא ולמעברות. אולם לא תמיד הסכימו העובדים לעבוד בלילה ועל כן הלחם שסופק לחיילים היה ישן. באותה שנה התירה שרת העבודה אפיית לילה לפני ראש השנה ולאחריו. כן הותרה אפיית לילה בגלל יום העצמאות ויום הבחירות.
בשנים הראשונות לכניסת החוק לתוקף נעשו ביקורות במאפיות ונתנו התראות למפירי החוק. בהמשך הוטלו קנסות על מאפיות שהפרו את החוק. אולם הקנסות היו נמוכים והפרות החוק היו נפוצות. היו מאפיות שנקנסו שוב ושוב ואף מי שנידון למאסר לאחר עבירות חוזרות. בעוד בשיווק הלחם הונהגה חלוקה של השוק בין המאפיות, בתחום הלחמניות והכעכים הייתה תחרות חופשית ועל כן המאפיות אפו בלילה כדי להקדים להביא את תוצרתם לשוק. בסוף שנות ה-60 עלו תלונות שבאזורים מסוימים החוק אינו נאכף כלל.
דרישות לשינוי החוק.
בסוף 1955 החלו להישמע קולות להתרת אפיית לילה על מנת להוזיל את מחיר הלחם, אולם החוק לא בוטל. בתחילת 1957 הפגינו אופים בדרישה לתיקון החוק כך שיותר להתחיל באפיית לחמניות כבר מ-5 בבוקר, כפי שנהוג בפועל. דרישות לביטול החוק, שהופר בקביעות, חזרו שוב ושוב במהלך השנים, אך נתקלו בהתנגדות ההסתדרות.
בתחילת 1977 ביקש שר המסחר והתעשייה, חיים בר-לב, משר העבודה, משה ברעם להסכים לביטול החוק.
אוריון (הוצאת ספרים)
אוריון היא הוצאה לאור ישראלית עצמאית.
היסטוריה.