כחלק ממגמת התיעוש, נבנו מספר תעלות מים לרוחבה של גרמניה, וכן נבנתה מסילת ברזל מברלין דרך קניגסברג עד לגבול המזרחי, אשר שמשה כאחד מנתיבי התחבורה הפרוסיים העיקריים עד למלחמת העולם השנייה.
משבר חוקתי סביב הרפורמה בצבא.
וילהלם הראשון, שהיה לעוצר הממלכה כבר בשנת 1858 במקומו של אחיו פרידריך וילהלם הרביעי החולה, עלה לכס השלטון בשנת 1861. יחד עם שר הצבא פון רון (von Roon) שאף להנהיג רפורמה בצבא, שמטרתה להאריך את זמן השירות ולהגדיל את מלאי החימוש. הרוב הליברלי בפרלמנט הפרוסי לא אישר את התקציבים הדרושים. התפתח משבר חוקתי, במהלכו שקל המלך לוותר על כיסאו. כמוצא אחרון החליט למנות בשנת 1862 את אוטו פון ביסמרק לראש הממשלה. ביסמרק היה תומך מלוכני נלהב ומשל שנים ארוכות ללא חוקה ופרלמנט, ומבלי להעביר תקציב בצורה חוקית.
מלחמות האיחוד.
מתוך הכרה כי בית המלוכה הפרוסי יזכה לתמיכת העם רק אם יעמוד בראש תנועת האחדות הגרמנית, הוביל ביסמרק את פרוסיה לשלוש מלחמות, אשר הביאו לבסוף את כתר הקיסרות למלך וילהלם:
בתקופת הקיסרות.
פרוסיה הייתה המדינה החשובה ביותר בקיסרות הגרמנית מבחינת שטחה וכלכלתה. מלך פרוסיה היה בו בזמן גם קיסר גרמניה, וראש הממשלה של פרוסיה היה בו בזמן גם הרייכסקאנצלר (קנצלר הקיסרות). עם זאת, מבחינת השתייכותו היה הרייכסקאנצלר חייב להיות פרוסי, כמו שאכן אירע. החל בשנת 1871 הלכה פרוסיה והתבלטה בגרמניה, וגרמניה כולה לבשה סממנים פרוסים, למשל הסגידה למיליטריזם, שהוכיחה עצמה מאוחר יותר כהרת אסון.
את וילהלם הראשון החליף במרץ 1888 למשך מאה ימים בלבד בנו, פרידריך השלישי החולני, וכבר ביוני אותה שנה לאחר פטירת אביו עלה לכס הקיסרות בנו של פרידריך השלישי, וילהלם השני. עד לקריסת הקיסרות במהפכת נובמבר בשנת 1918 נותרו השלטון בקיסרות והשלטון הפרוסי כרוכים זה בזה באופן הדוק ביותר.
המדינה החופשית פרוסיה.
לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה, מהפכת נובמבר 1918 וויתורו של הקיסר וילהלם השני על כתר הקיסרות וכתר ממלכת פרוסיה, הוכרזה המדינה החופשית פרוסיה (Freistaat Preußen), שזכתה ב-1920 לחוקה דמוקרטית.
הוויתורים הטריטוריאליים בהם אולצה גרמניה בהסכם ורסאי נגעו בראש ובראשונה בטריטוריה הפרוסית (למעט אלזס-לורן). פרוסיה איבדה שטחים לבלגיה, לדנמרק (צפון שלזוויג) ולפולין (שלזיה עילית ופרוסיה המערבית). העיר דנציג הייתה לעיר חופשית בניהולו של חבר הלאומים. פרוסיה המזרחית נותרה ללא חיבור יבשתי לשאר גרמניה, וניתן היה להגיע אליה רק בהפלגה או בנסיעת רכבת דרך המסדרון הפולני.
בשנים 1919–1932 משלו בפרוסיה ממשלות של "הקואליציה הוויימארית" (SPD, מפלגת המרכז הגרמנית ו-DDP) (בשנים 1921–1925 גם ה-DVP). בשונה מבמדינות אחרות בגרמניה היה למפלגות הדמוקרטיות בשנים אלו בפרוסיה רוב מוצק.
ב-20 ביולי 1932 פיזרה הממשלה הפדרלית של הקנצלר פרנץ פון פאפן את ממשלת פרוסיה בראשה עמד אוטו בראון (SPD). את השלטון בפרוסיה תפס פאפן בתור "רייכסקומיסאר". המנגנון הממשלתי בירך על צעד זה, שחיסל למעשה את ממשלת המחוז החשובה ביותר בגרמניה שעוד נותרה דמוקרטית-רפובליקנית. צעד זה של פאפן הקל מאוד על עלייתו לשלטון של היטלר חצי שנה מאוחר יותר.
סופה של פרוסיה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 מונה הרמן גרינג לראש ממשלת פרוסיה. לרשות הנאצים עמדו, מראשית הדרך, אמצעי השלטון של ממשלת המחוז הפרוסית, בראש ובראשונה כוחות המשטרה. כבר מאמצע שנת 1933 נשלטו כל המדינות הגרמניות האחרות באופן מרוכז מברלין באמצעות נציבים, צעד שהוסדר באופן פורמלי בשנת 1935 כאשר בוטלה עצמאותן של מדינות-המחוז מכוח "חוק נציבי הרייך" (Reichsstatthaltergesetz).
עם תום תקופת הרייך השלישי בשנת 1945, חלוקתה של גרמניה לאזורי כיבוש ואובדן כל השטחים שממזרח לנהרות אודר ונייסה חדלה למעשה פרוסיה להתקיים.
כוחות הברית הכריזו בחוק מספר 46 מיום 25 בפברואר 1947 על סופה של המדינה הפרוסית, בשל היותה "ערש המיליטריזם הגרמני" ואחראית לשתי מלחמות העולם.
חלוקת פרוסיה.
רוב שטחה ההיסטורי של פרוסיה לא נותר ברשותה לאחר מלחמת העולם השנייה. קו הגבול החדש שנקבע היה קו אודר-נייסה, וכל השטחים שממזרח לנהרות אודר ונייסה סופחו בידי פולין וברית המועצות. הרוב המכריע של האוכלוסייה הגרמנית בשטחים אלו (כ-10 מיליון תושבים) נמלט או גורש. השטחים של פרוסיה שנותרו בידי גרמניה חולקו בין מדינות המחוז החדשות, בעיקר ברנדנבורג וסקסוניה-אנהלט (שבוטלו בגרמניה המזרחית בשנת 1952 והוקמו שוב עם איחוד גרמניה).
מורשת היסטורית.
לאחר איחוד גרמניה והקמת מדינות המחוז בשטחה של מזרח גרמניה לשעבר לא הוקמה פרוסיה מחדש.
את המסורת הפרוסית משמרים בין השאר ארגונים כמו "Landsmannschaft Ostpreußen" המאגד את הפליטים ממזרח פרוסיה והעוסק בחקר ושימור המסורת הפרוסית, (Preußischer Kulturbesitz), המפעילה למעלה מ 20 מוסדות תרבות בהם מוזיאונים (העוסקים גם בנושאים שאינם קשורים ישירות לפרוסיה), ספריות וארכיונים.
הדוגמה הפרוסית, בעיקר מורשתו של אוטו פון ביסמרק של איחוד גרמניה ב"דם וברזל" ויצירת מעצמה חזקה, מצאה הערכה רבה במדינות החדשות שנוצרו במאה העשרים, לפני מלחמת העולם ואף אחריה. בין שאר המדינות מצאה המורשת הפרוסית הערכה בעולם הערבי, הערכה והשפעה שהמשיכה הרבה אחרי ביטולה של פרוסיה, אישים רבים תוארו כ"ביסמרק של הערבים" בהם יאסין אל האשמי, נאצר סאדם חוסיין. עיראק עצמה כונתה במספר רב של פעמים "פרוסיה של העולם הערבי" לפחות עד אי הסדר שיצר הכיבוש האמריקאי.
בשנות השמונים, וביתר שאת מאז איחוד גרמניה, כאשר החלו הגרמנים להתעמת עם עברם, החלו להישמע קולות הטוענים שההשקפה כי פרוסיה הייתה "ערש המיליטריזם הגרמני" מתעלמת מהעובדה כי הנאציונל-סוציאליזם, לכל הפחות, מקורו אינו בפרוסיה כי אם בבוואריה; מכך שלפרוסיה הייתה מסורת ארוכה של ליברליות, מדע, חוק וסדר כמו גם "שפרוסיה נודעה במשך מאות שנים בשל ערכי המשמעת שלה, חריצותה וסובלנותה הדתית;"
ומכך שבתקופת רפובליקת ויימאר, עד לפיזור הממשלה בידי פאפן, פרוסיה הייתה דווקא למעוז הדמוקרטיה.
אם כי, גם אלו הטוענים כך אינם יכולים להתעלם מהעובדה שבמשך שבעים השנים מתחילת איחוד גרמניה בידי ביסמרק, איחוד שהיה לא בהצבעה דמוקרטית, אלא "בדם וברזל", עד 1945, הייתה גרמניה בהנהגתה של פרוסיה אחראית לחמש מלחמות אירופאיות שמתוכם שתי מלחמות התפתחו למלחמת עולם (מלחמת שלזוויג השנייה (1864), המלחמה האוסטרו-פרוסית (1866), מלחמת צרפת–פרוסיה (1870), מלחמת העולם הראשונה (1914-1918) ומלחמת העולם השנייה (1939-1945)). וזאת כי הנהגתה של גרמניה הקיסרית המיליטריסטית מקורה באצולה הפרוסית (יונקרים) ובקיסר גרמניה בראשם וכי אלו הם שהעלו את היטלר לשלטון.
בנוסף, החוק והסדר הגרמני שהתמצה במשפט "סדר חייב להיות" נכפה ביד ברזל, יד ברזל שהותירה חריץ עמוק בנפשם של ילדיה ואזרחיה, יד ברזל שבמושבות גרמניה הגיע עד לטבח עם (רצח העם של ההררו והנאמה) עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, במעשי פשע נגד האנושות בבלגיה במהלך מלחמת העולם הראשונה (אונס בלגיה) ובטבח עם לאורכה ולרוחבה של אירופה במלחמת העולם השנייה.
הטוענים כי פרוסיה אינה "ערש המליטריזם הגרמני" אינם גם יכולים להתעלם מהעובדה שמאז פירוק פרוסיה נהנית אירופה מתקופת שלווה בת שבעים שנה וכי תדמית גרמניה הפכה ל"מגנה האחרונה של המערב הליברלי" ,כך שגם עשורים אחרי שפרוסיה אינה קיימת כמדינה, המורשת הפרוסית עדיין קיימת ומעוררת מחלוקת באירופה.
קומיקס
קוֹמִיקְס (מאנגלית: Comics; בעברית: עֲלִילוֹן) היא מדיה גרפית וסוג אומנות בה דמויות אשר מצוירות ברצף ואירועים אשר משתנים מתמונה לתמונה מצטרפים לכדי עלילה. המונח "קומיקס" שימש בתחילה לצורך תיאור רצועות הקומיקס המוקדמות אשר הופיעו בעיתונות והיו בעלי תכנים קומיים, אך בהמשך הפך למונח המתאר את כל סוגי התכנים המופיעים במדיום זה, כולל אלו אשר רחוקים מלהיות משעשעים. הקומיקס מכונה "האומנות התשיעית".
רוב הקומיקסים משלבים מילים עם תמונות, כאשר מקובל לרוב לרשום את מה שהדמויות אומרות בבועת דיבור (או "בלון" בעגת הקומיקס) המצוירת בקרבתן ומיוחסת אליהן על ידי מתיחת קטע קטן ממנה לעבר פיה של הדמות הדוברת. עם השנים התפתחו פורמטים שונים של קומיקס, ובין היתר נוצרו מסגרות התמונה ("חלונות" או "ריבועים" בעגת הקומיקס), אשר צורתם, רוחבם או אורכם, וכן מיקומם, תורמת לעלילה על ידי יצירת רושם מסוים. לדוגמה: רצף צפוף של תמונות קצרות נועד ליצור תחושה ואווירה של חיפזון, מהירות וכדומה.
קומיקס מופץ בכתבי עת, עיתונים, חוברות ובעת האחרונה אף באינטרנט. הקומיקס בא בסוגות שונות: החל מעלילות וסיפורים ארוכים שמתמשכים בסדרות ארוכות של ספרים וחוברות וכלה ברצועת קומיקס קצרה ומצחיקה עם שורת מחץ בסופה. הנושאים בעלילות הקומיקס רבים ומגוונים, בהם סיפורי הרפתקאות, מתח, הומור, פעולה, פנטזיה, מדע בדיוני ואפילו מין.
תעשיית הקומיקס ענפה מאוד באירופה (בארצות כמו בלגיה, צרפת, איטליה, ספרד וגרמניה), ביפן (מוכר בעולם בשמו היפני מאנגה), בארצות הברית, במדינות אמריקה הלטינית ובמדינות מזרח אסיה.
תולדות הקומיקס.
המאה ה-19.