גולדמארק היה יליד הונגריה במשפחה יהודית דוברת גרמנית. הוא נולד בעיר קסטהיי ובילה את רוב ילדותו בהונגריה. הוא החל ללמוד נגינה בכינור אצל מורים מקומיים בעיירת הולדתו. לזמר הבס של בית הכנסת היה כינור זול, שיוסף, אחיו של קרל, שכר אותו ממנו לאחיו וסיכם עם האיש שיעביר שיעורים בקביעות לקרל, שלמד מהר הכל במהירות. לאחר זמן מה הוא הרגיש שאם ימשיך להיות תלמידו, לא יתקדם. אביו החליט לבסוף לרשום אותו לבית הספר למוזיקה בשופרון ובשנת 1842 התקבל לאקדמיה למוזיקה שם. קרל עשה את דרכו לעיר ברגל פעמיים בשבוע. במהלך לימודיו בשופרון הייתה לו הזדמנות להכיר את יצירותיהם של ניקולו פאגאניני ושל מלחינים דגולים אחרים.
בשנת 1844 נשלח על ידי אביו שמחה ראובן גולדמארק, שהבחין בכישוריו, לווינה שם המשיך את לימודיו בכינור וקומפוזיציה. הוא הפך לתלמידו של יוסף בוהם בקונסרבטוריון בווינה עד 1848. והחל את הקריירה המוזיקלית שלו ככנר תיאטרון. גולדמארק עסק גם בהוראת נגינה בכינור, ובין מתלמידיו היה ז'אן סיבליוס וקרולינה בטלהיים-גומפרז. הוא עסק גם בביקורת מוזיקה ובהלחנה. גולדמארק היה דמות מוכרת בחיי המוזיקה של וינה וידיד אישי של יוהנס ברהמס. לאחר 1852 ניגן בתזמורות של תיאטראות וינה (Josefstädter ו-Carl-Theater) במשך שבע שנים, שבמהלכן הזדמן לו להכיר את המוזיקה הבימתית של זמנו; עם הדרישות והאפשרויות המוזיקליות של תיאטרון ודרמה, שהייתה לה השפעה מכרעת על עבודתו המאוחרת כמלחין אופרה. בתקופה זו הוא הלחין בעיקר מוזיקה קאמרית. את ערב הסופרים הראשון שלו ערך בווינה ב-1857, וכעבור שנתיים הציג את עצמו בפשט. שמו התפרסם יותר ויותר, בעיקר בבירת אוסטריה, שם השתקע דרך קבע. הפתיחה שלו Sakuntala הוצגה בבכורה בשנת 1865, מה שהביא לו את ההצלחה הבינלאומית המיוחלת. בין השנים 1865-1871 הלחין את היצירה המרכזית בחייו. מלכת שבא הפכה לאחד הלהיטים הגדולים של המאה באירופה, שהביאה תהילה למחברתה. לאחר מכן לא היו לגולדמרק יותר בעיות כלכליות והלחין עוד חמש אופרות, אך עם אלו זכה להצלחה מתונה בלבד. את שנותיו האחרונות בילה בווינה ובווילה שלו בגמונדן וכתב את זיכרונותיו. בהתחלה הוא בירך בהתלהבות על פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אחר כך נפל למיטה לאחר ששמע על מות נכדו והלך לעולמו.
מעולם לא הכחיש את מוצאו וזהותו היהודית-הונגרית. על כן לא יהיה זה מוגזם לומר, שהאופרה "מלכת שבא" היא האופרה ההונגרית המצליחה ביותר שמלחין יליד הונגריה העלה אי פעם על הכתב, לצד טירת הנסיך כחול הזקן של בלה בארטוק. המקהלה שהוקמה בבית המדרש לרבנים בבודפשט נושאת את שמו של גולדמארק והשרות הבולאי ההונגרי הוציא בול דואר לזכרו ובעיר שופרון בהונגריה מקהילה נקראת על שמו.
המוזיקה שלו.
המוזיקה של גולדמרק לא קשורה לאף אסכולה, במובנים רבים היא עוקבת אחר צורה והיא שמרנית, אבל היא גם אוהבת להתנסות בצלילים דיסוננטיים. השפעת הרומנטיקה הגרמנית והצרפתית, האופרה הגדולה הצרפתית או מוזיקת התוכנית ניתן למצוא במוזיקה שלו בדיוק כמו האופרה האיטלקית, במיוחד הבל קנטו, ובתוך כך מורגשת גם מורשת בליני. הוא שילב את סגנון הוֶרְבּוּנקוֹש (ריקוד גברים עממי הונגרי לגיוס הגברים בכפר, וסגנון מוזיקלי שקיבל השראה מריקוד זה. מקור שמו הוא במילה הגרמנית "Werbung", כלומר "גיוס"). ביצירותיו מופיעים, כל עוד זה היה דרוש, גם מוטיבים מזרחיים או אפילו מוזיקה ליטורגית יהודית. בסצנת המקדש של מלכת שבא, למשל, הוא משתמש במוטיבים ליטורגיים יהודיים מסורתיים. על פי אנקדוטה, אמו של גולדמארק פרצה בבכי מספר פעמים בבכורה בווינה. ניחמו אותה שבנה זכה להצלחה גדולה. לבסוף, היא חשפה שהתרגשה מהזיכרונות שלה, כי בעלה שמת שמונה שנים לפני כן, שר את המנגינות האלה בבית הכנסת.
מבחינת סגנון וצורה, המוזיקה של גולדמארק היא מיזוג בר מזל ואינדיבידואלי של כל מה שיצרה המוזיקה הרומנטית. הוא מאופיין בניגודיות של פאתוס וטון לירי לוהט, כמו גם התקשרות גם למוסכמות וגם לרוח ניסיוני. ביצירותיו ניתן להרגיש גם מוטיבים של ההומור המוזיקלי המצוין שלו, את הדמיון הטונאלי שלו ואת עולמו המלודי העשיר.
השפעות מוזיקליות.
לא ניתן לומר שהמוזיקה של גולדמארק השפיעה מהותית על מלחינים גדולים אחרים, אך גם ההפך הוא נכון. ספר, שיש בו פרק מושך על פגישתו היחידה של גולדמארק עם ריכרד וגנר ופרנץ ליסט, עשיר ביותר באינטימיות לגבי עמיתים מוזיקליים גדולים שלו. מערכת היחסים של גולדמארק עם יוהנס ברהמס למשל, המלחין הווינאי הגדול השני באותה התקופה, הייתה מעניינת. כבר כמלחינים מפורסמים הם נפגשו לילה אחר לילה בשולחן קפה משותף במשך שנים, אך מעולם לא התפתחה ביניהם ידידות פנימית אמיתית. הנטייה המחמירה והמרוחקת של ברהמס הייתה הניגוד המוחלט לגולדמארק היהודי החם, שהצלחתו שהלכה וגברה גרמה לפצע רגיש ביהירותו של ברהמס. ברהמס לא אהב את המוזיקה של גולדמארק. גם הנסליק, מבקר המוזיקה המפורסם של וינה, שהיה מקורב לברהמס, עמד בדרכו של העלאת "מלכת שבא" במשך שנים.
אירוקאר 2000
ג'ורג' פרייס בויס
ג'ורג' פרייס בויס (באנגלית: George Price Boyce; 24 בספטמבר 1826 - 9 בפברואר 1897) היה צייר בריטי בצבעי מים של נופים ואדריכלות עממית בסגנון האחווה הפרה-רפאליטית. הוא היה פטרונו וידידו של דנטה גבריאל רוזטי.
ביוגרפיה.
בויס נולד בלונדון, והיה בנו של ג'ורג' בויס, סוחר יין שהפך לסוכן פיננסים. אחותו הייתה הציירת ג'ואנה מרי בויס. הוא למד בבית הספר באסקס, ולאחר מכן למד בפריז. באוקטובר 1843 הצטרף לאדריכל בשם ליטל, איתו נשאר ארבע שנים, ולאחר מכן נכנס למשרד האדריכלים וויאט וברנדון. הוא היה כבר מאוכזב מהארכיטקטורה פגישה עם האמן דייוויד קוקס באוגוסט 1849 שכנעה אותו לוותר על האדריכלות ולהתחיל בציור בצבעי מים.
עבודתו המוקדמת מציגה את השפעתו של קוקס שפגש אותו שוב ב-1851. בויס המשיך לפתח סגנון אמנותי משלו בהשפעת הציירים מהאחווה הפרה-רפאליטית, לאחר שפגש את תומאס סדון ורוזטי. בשנת 1853 פגש את הציירים ויליאם הולמן האנט וג'ון אוורט מיליי, בזמן שצייר בדינאן, בריטני, עם סדון . ב-1854 נסע לוונציה, שם שרטט נושאים שהמליץ ​​לו ג'ון ראסקין.
הרבה מעבודותיו מסוף שנות ה-50 התרכזו בנופים אנגליים, שלעיתים קרובות שילבו תצפיות על אדריכלות עממית, במיוחד סביב הכפרים של עמק התמזה, בסאסקס וסארי. בשנות ה-70 הוא צייר נופים רבים של לודלו, ונמשך לנופים מרוחקים יותר.
בשנת 1861, לאחר מות אחותו, הוא נסע למצרים, שם חלק בית בגיזה עם פרנק דילון ואגרון לונדגרן עד לפברואר של השנה שלאחר מכן.
רוזטי, שלא אהב לעבוד בחוץ שאל את הסקיצות של בויס כדי לספק את הרקע לתיאור שלו בצבעי מים על החול (1858).
בויס הציג גם ציורי שמן וגם צבעי מים באקדמיה המלכותית בין 1853 ל-1861. הוא היה חבר מייסד של מועדון הוגארת'. ושל אגודת ימי הביניים, ארגון, שהוקם ברובו מאדריכלים, המוקדש לקידום העניין באמנות ובאדריכלות של ימי הביניים. הוא גם היה חבר מוביל בחברה להגנת מבנים עתיקים. הוא הציג לעיתים קרובות באגודה המלכותית לצבעי מים ונבחר כחבר ב-1878.
משנת 1871 התגורר בצ'לסי, בבית שעיצב עבורו ידידו פיליפ ווב.
הוא פרש מציור בשנת 1893 עקב בריאות לקויה ומת בביתו ב-9 בפברואר 1897.
יומנו של בויס הפך למקור מידע מרכזי על רוזטי והאחווה הפרה-רפאלית.
חמאם גולצ'ילר
חמאם גולצ'ילר (במקדונית: Ѓулчилер амам), הידוע גם בשם חמאם שנגול (במקדונית: Шенѓул амам) או חמאם קורי (במקדונית: Кури амам) הוא חמאם טורקי שנמצא בבזאר הישן בסקופיה, ליד קורשומלי אן. הוא נבנה על ידי מולה מוסלדין אוג'ה במחצית השנייה של המאה ה-15. הבניין שימוש כחמאם עד לשרפה של 1689, ונהרס ברעידת האדמה של 1963.
ידוע שהחמאם היה די גדול והשתייך לקבוצת החמאמים הבודדים שנבנו על ידי האימפריה העות'מאנית. הבניין, שכניסתו אליו היה מהצד הדרומי של הבניין, היה בנוי מסלעים ומלבנים.
חמאם שנגול
חמאם קורי
חברה מתועשת
בסוציולוגיה, חברה מתועשת היא חברה המונעת על ידי שימוש בטכנולוגיה ובמכונות כדי לאפשר ייצור המוני, התומך באוכלוסייה גדולה עם יכולת גבוהה לחלוקת עבודה. מבנה כזה התפתח בעולם המערבי בתקופה שלאחר המהפכה התעשייתית, והחליף את החברות החקלאיות של העידן הקדם-מודרני והקדם-תעשייתי. חברות תעשייתיות הן בדרך כלל חברות המונים, ועשויות להתקדם ולהפוך לחברת מידע. לעיתים קרובות הן עומדות בניגוד לחברות מסורתיות .
חברות תעשייתיות משתמשות במקורות אנרגיה חיצוניים, כגון דלקים מאובנים, כדי להגדיל את קצב הייצור והיקף הייצור. ייצור המזון מועבר לחוות מסחריות גדולות שבהן תוצרי התעשייה, כגון קומביין ודשנים מבוססי דלק מאובנים, משמשים להפחתת העבודה האנושית הנדרשת, תוך הגדלת הייצור. עודף כוח האדם, שנוצר עקב הפחתת כוח האדם בייצור המזון, מועבר למפעלים שבהם נעשה שימוש במיכון כדי להגביר עוד יותר את היעילות. ככל שהאוכלוסיות גדלות, והמיכון משתכלל עוד יותר (לרוב עד לרמת אוטומציה), עובדים רבים עוברים לתעשיות שירותים מתרחבות.
החברה התעשייתית הופכת את העיור לרצוי, בין השאר כדי שהעובדים יוכלו להיות קרובים יותר למרכזי הייצור, ותעשיית השירותים תוכל לספק תעסוקה לעובדים ולמי שמרוויחים מהם כלכלית. זאת בתמורה לרווחים מהייצור, שבאמצעותם הם יכולים לקנות סחורות. דבר זה מוביל ליצירה של ערים גדולות מאוד שסביבן אזורי פרברים, ושמתקיים בהן שיעור גבוה של פעילות כלכלית .
פיתוח תעשייתי.