מלבד מקרים אלו, לא דווחו תופעות לוואי נוספות היות שהחרירים בעור הנגרמים על ידי המחטים נסגרים באופן מיידי כך שזיהומים פוסט-טיפוליים אינם מתהווים.
טג'קיסטן הסובייטית
טורקמניסטן הסובייטית
מולדובה הסובייטית
לטביה הסובייטית
לייב קופרשטיין
יהודה לייב קוּפֶּרשטיין (L. Kuperstein; 30 באפריל 1904, י"ט באלול תרס"ד – 17 בספטמבר 1992) היה סופר, עורך ספרותי, פובליציסט ומתרגם ישראלי יליד בסרביה.
ביוגרפיה.
לייב קופרשטיין נולד ב-1904 במושבה החקלאית היהודית מקרולשט (או "מארקולשטי") שבחבל בסרביה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. היה בן יחיד לשרה ושמשון קופרשטיין, נצר למשפחה מסועפת שמחצית בני העיירה השתייכו אליה. אביו שמשון, מצאצאי הרב שמשון מאוסטרופולי שנספה עם עדתו בימי גזירות ת"ח-ת"ט, היה סוחר בר-אוריין, מראשוני תנועת חובבי ציון ותנועת המזרחי בבסרביה. כדי לתת לבנו חינוך מסורתי משולב בהשכלה כללית, יסד יחד עם חברו הרב יהודה לייב פישמן מימון (לימים שר הדתות בממשלת ישראל הראשונה) "חדר מתוקן" ראשון בעיירה, בו לימדו גם לשון וספרות עברית. לאחר לימודיו בחדר בילדותו, למד קופרשטיין בבית ספר הרוסי בניהולו של הסופר שלמה הלל'ס, ובגימנסיה עברית. בנעוריו היה פעיל בתנועת מכבי, ואחר כך ייסד את הקן המקומי של "השומר הצעיר" ועמד בראשו. בתקופה זו הוציא עיתוני נוער; באחד מהם פרסם נתן אלתרמן את אחד משיריו הראשונים.
בגיל 19 נסע ללמוד מדעי הטבע וחקלאות בבלגיה ובצרפת והוסמך כאגרונום. אחר כך למד בסורבון ספרות כללית, פילוסופיה ומדעי החברה. באותה תקופה העמיק את ידיעותיו בלשון ובתרבות הצרפתית. תוך כדי לימודיו התמסר גם להפצת הלשון והספרות העברית, היה פעיל במוסדות הציוניים, והשתתף בקונגרס הציוני ה-15 בבזל.
כששב לבסרביה שימש מורה לטבע ולספרות בגימנסיה שבה למד. בהמשך לימד וניהל מוסדות חינוך, בהם הליצאום (תיכון) העברי "תרבות" בבלצי (1933). הוא חיבר תוכניות לימוד לבתי ספר עבריים, ספרי לימוד ומקראות, והשקיע מאמצים בחינוך תלמידים לציונות, למרות התנגדות הקומוניזם, שרווח בתקופה זו באזור. משהתנכלו השלטונות ללימודים העבריים וקיצצו בהם, קיים קופרשטיין עם תלמידיו חוגים קבועים לספרות עברית, מעבר לשעות הלימוד הרגילות. הוא היה פעיל בתנועה הציונית "פועלי ציון - צעירי ציון", סייע לתנועות נוער ציוניות ולחוות הכשרה חלוציות וניסה לגונן עליהן מהתנכלויות השלטון.
בשנים 1935–1938 הוציא קופרשטיין לאור ירחון ספרותי עברי ראשון באזור, בשם "שורות" ("לספרות, לחינוך ולענייני הצבור היהודי"). הוא שימש בו במרבית התפקידים - עורך, כותב, מוציא לאור, מפיק ומדפיס. בנוסף גייס מנויים ודאג לתקציב. ההוצאה לאור הייתה באמצעות דפוס קטן ומיושן שהופעל ידנית, ובהיעדר מכונת סידור הוא רכש עמודי-סדר שנלקטו ידנית. הוא הוציא לאור במשך שלוש שנים 32 חוברות בעריכתו, בהן כתבו סופרים ועיתונאים מארץ ישראל ומחוצה לה. אך באביב 1938 הודיע ראש הממשלה הרומני אוקטביאן גוגה על סגירת העיתון, ואסר על כל פרסום יהודי בעברית או ביידיש ברחבי המדינה. קופרשטיין נסע לארץ ישראל לגייס תמיכה; בסיועם של הרב מיימון, אברהם לוינסון ויצחק גרינבוים, הצליח להוציא לאור בשובו עוד קובץ ספרותי, בשני כרכים (בהיקף גדול יותר מ"שורות"), בשם "אודים".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכניסת הרוסים לבסרביה, נמלט קופרשטיין מהאזור לבוקרשט. שם נרתם לפעילות הציונית, וניהל את מחלקת העלייה לסטודנטים ולנוער. זמן קצר לאחר מכן, ב-1940, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. קופרשטיין עבד כממונה על הדוברות, ההסברה ויחסי החוץ של ההסתדרות ומועצת הפועלים בתל אביב, עיר מגוריו. היה גם יו"ר ההנהלה של בית הספר הגבוה לפועלים.
בארץ ישראל החל לפרסם מאמרים בעיתונים ובכתבי העת "דבר", "אומר", "על המשמר", "מעריב", "גזית", "מאזנים" ועוד. מדורו הראשון בעיתונות בארץ נקרא "מקרוב" - מיומנו של עולה חדש, שהתפרסם החל מדצמבר 1940 בעיתון הערב "אומר" (העיתון המנוקד לעולים חדשים שהוציאה ההסתדרות).
באותה תקופה ייסד ברל כצנלסון את "עם עובד", ובהוצאה זו ראו אור ספריו של קופרשטיין "מגילת סטרומה", ו"גורל יהודי רומניה". מאוחר יותר יצאו לאור תרגומיו לספרי הילדים של הסופר הרוסי קורניי צ'וקובסקי, "שמש גנובה" ו"זבובה זהובה", מלווים באיוריה של לאה גרונדיג.
קופרשטיין ערך והוציא כתבי עת, ספרים, אנתולוגיות ספרותיות ופרסומים אחרים, בהם הירחון הפדגוגי "להורים", והעיתון "תל אביב שלנו", שהיה המקומון הראשון בארץ, ועסק בעיקר בענייני חברה ותרבות בתל אביב. כן היה ממקימי האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית וכתבי עת.
קופרשטיין כיהן כיו"ר המועצה הישראלית של "ברית עברית עולמית", וחבר ההנהלה העולמית. במסגרת זו ערך עשר שנים את כתב העת "עם וספר", ויזם הוצאתם של ספרי הגות לכינוס היצירה העברית בתפוצות. בשליחויותיו מטעם הסוכנות היהודית וההסתדרות ברחבי העולם, פעל רבות למען הנחלת הלשון והפצת התרבות העברית.
לאורך השנים פרסם יותר מ-1,000 מאמרים פובליציסטיים וביקורת ספרות, ערך כתבי עת, קבצים, אנתולוגיות ספרותיות, ומוספים בתחומי ההגות, החינוך, החברה והעבודה. כן פרסם חיבורים על סופרים ומשוררים עבריים. קופרשטיין התעניין גם בספרות צרפתית, כתב מאמרים על סופרים צרפתים, ותרגם את "דם השמים" מאת פיוטר רביץ ואת "לשכוח את פאלרמו" מאת אדמונד שרל-רו. כן תרגם והקריא במשדרי רדיו בקול ישראל מיצירותיו של אלבר כהן.
ב-1991 הוענק לו "אות יקיר ההסתדרות", וב-1992 ניתן לו "אות יקיר האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית וכתבי עת" (בעברו כיהן כיו"ר האיגוד).
קופרשטיין היה נשוי לאסתר לבית אלגורט ואב לעיתונאית והשדרנית עדנה פאר.
לייב קופרשטיין הוסיף להיות פעיל עד מותו בשיבה טובה בערב יום הכיפורים תשנ"ב-1992, בגיל 88.
הותיר מגוון מונוגרפיות ספרותיות ועבודות שלא הושלמו וטרם ראו אור. לאחר מותו יצא בהוצאת "תמוז" ספר הביבליוגרפיה של כתביו ומאמריו שפורסמו (כ-1,000 ערכים) בעריכת מרדכי זיסמן.
איציק
איציק הוא שם עברי (במקור: יידי) המשמש בעיקר כשם חיבה לשם הפרטי יצחק. בעבר שימש שם זה בגרמנית כינוי גנאי גנרי ליהודי.
המוזיאון הלאומי של עיראק
המוזיאון הלאומי של עיראק (בערבית: المتحف العراقي, נקרא גם: מוזיאון עיראק) הוא מוזיאון להיסטוריה הממוקם בבגדאד, עיראק. המוזיאון מוקדש לתרבויות העתיקות של מסופוטמיה.
המוזיאון הוקם על ידי גרטרוד בל בתקופת השלטון הבריטי בעיראק בשנת 1926 ובו ישנו האוסף הגדול ביותר של תרבויות אשור, שומר, ואכד שחיו לאורך הנהרות פרת והחידקל ובו 5,000 פריטים ב-28 חדרי גלריה שונים.
לאחר נפילתו של סדאם חוסיין בשנת 2003 נבזזו עתיקות רבות מן המוזיאון ונהרסו אגפיו, בשנת 2010 המוזיאון נפתח מחדש לאחר שיפוצים וסידורי אבטחה חדשים למרות שעדיין ישנם פריטים רבים שנשדדו ועדיין לא נמצאו.
חלק מהממצאים שנבזזו נרכשו לאחר מכן על ידי מוזיאון סולימאניה השוכן במחוז כורדסתאן.
בג&quot;צ בנק המזרחי
Box Office MoJo
Beck Depression Inventory
Beck Depression Inventory (באנגלית: שאלון בֶּק להערכת דיכאון, שאלון הדיכאון של בק; ידוע בר"ת BDI; גרסתו הנוכחית ידועה בר"ת BDI-II) הוא אחד הכלים הנפוצים ביותר למדידת חומרת דיכאון. הכלי פותח על ידי אהרון בק, מייסד גישת הטיפול הקוגניטיבי. הוא מבוסס על שאלון רב-ברירתי בן 21 שאלות לדיווח עצמי של הנבדק. פיתוח כלי הערכה פסיכולוגי זה הביא לשינוי מעמיק בתפיסת אנשי מקצוע, אשר עד לפיתוחו תפסו את תופעת הדיכאון במודל פסיכודינמי ולא כתופעה הנטועה במחשבותיו של המטופל.
גרסת ה-BDI הנמצאת בשימוש כיום נועדה לנבדקים מעל גיל 13 ועוסקת בתסמינים של דיכאון כגון חוסר תקווה ורגזנות, מחשבות אשם ועונש, ותסמינים פיזיולוגיים כגון עייפות, ירידה במשקל, ואובדן עניין במין.
ישנן שלוש גרסאות ל-BDI: הגרסה המקורית, אשר התפרסמה לראשונה בשנת 1961; גרסה משנת 1978 (כונתה BDI-1A); וגרסה משנת 1996 (כונתה BDI-II). קיים שימוש נרחב ב-BDI בקרב אנשי מקצועות בריאות וחוקרים בתחומים רבים.
פיתוח והיסטוריה.
באופן היסטורי, דיכאון תואר במונחים פסיכודינמיים כ"עוינות פנימית נגד העצמי". בניגוד להשקפה זו, שאלון BDI פותח בדרך חדשנית לתקופתו והתבסס על תגובות מילוליות של הנבדקים בדיווחיהם על תסמיניהם, תוך שימוש בסולם מובנה היכול לשקף את העוצמה, או החומרה, של תסמין מסוים.
לאורך כל מחקריו, והמודל הקוגניטיבי לדיכאון שפיתח, הדגיש אהרון בק את חשיבותן של "תפיסות שליליות": מחשבות מתמשכות, לא מדויקות ולעיתים טורדניות על העצמי. להשקפתו, מחשבות אלה הן שגרמו לדיכאון, ולא היו תוצרי הדיכאון. בק פיתח שילוש של מחשבות שליליות: על העולם, העתיד והעצמי, שלהן היה תפקיד מרכזי בדיכאון. דוגמה לשילוש כזה, הלקוח ממחקרו של בראון, הוא סטודנט אשר קיבל ציון נמוך בבחינה:
בשאלותיו משקף ה-BDI שלושה ממדים אלה. לדוגמה, בין אפשרויות הבחירה מופיעים ההיגדים: "איבדתי עניין באנשים אחרים" כדי לשקף את מימד המחשבה על העולם, "אני חש מיואש בקשר לעתיד" כדי לשקף את מימד המחשבה על העתיד, ו"אני מאשים את עצמי בכל דבר רע שקורה" כדי לשקף את מימד העצמי. תפיסת תופעת הדיכאון כמוזנת על ידי מחשבות שליליות פולשניות זכתה ליישום מיוחד בטיפול קוגניטיבי-התנהגותי, אשר מטרתו לאתגר ולנטרל מחשבות אלה באמצעות טכניקות כגון הבניה קוגניטיבית מחודשת.
השאלון המקורי, אשר פורסם לראשונה בשנת 1961, הורכב מ-21 שאלות הבוחנות כיצד הרגיש הנבדק בשבוע האחרון. לכל שאלה לפחות ארבע תשובות אפשריות לבחירה, המשתנות במידת העוצמה. לדוגמה: