במשפט זה הועמדו לדין, בנוסף לאוסוולד פוהל, 17 נאשמים אשר היו קציני אס אס שהועסקו במשרד הראשי למשק ומנהל של האס אס (בגרמנית: SS-Wirtschafts-Verwaltungshauptamt; ר"ת: WVHA), ומכאן גם כינויו הנוסף של ההליך: "משפט ה-WVHA". האישומים כללו פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות אשר בוצעו בתקופת המשטר הנאצי. האישום העיקרי עסק במעורבותם הפעילה של הנאשמים ובעבודת המינהלה של הפתרון הסופי. ה-WVHA היה המשרד הממשלתי המופקד על ניהול מחנות הריכוז ומחנות ההשמדה. המשרד היה מופקד גם על הרכש עבור הוואפן אס אס, והחל משנת 1942, על המינהלה של יחידות גולגולת המת.
חברי הרכב בית הדין הצבאי היו השופטים רוברט מ. תומאס ממישיגן (אב בית הדין), פיטצרוי דונלד פיליפס מקרוליינה הצפונית מייקל א. מוסמנו מפנסילבניה וג'ון ג'. ספייט מאלבמה כשופט מחליף. התובע הראשי במשפט היה בריגדיר גנרל טלפורד טיילור. כתב האישום הוגש לבית הדין ב-13 בינואר 1947. המשפט נפתח ב-8 באפריל וגזרי הדין ניתנו ב-3 בנובמבר 1947. ארבעה מן הנאשמים, בהם אוסוולד פוהל, נידונו למוות בתליה. שלושה נאשמים זוכו. יתרת הנאשמים נידונו לתקופות מאסר אשר נעו בין 10 שנים למאסר עולם.
לבקשת שופטי בית הדין התכנס בית הדין פעם נוספת ב-14 ביולי 1948, כדי לשקול קבלת ראיות נוספות מטעם ההגנה. ב-11 באוגוסט 1948 נתן בית הדין את החלטתו ובה אישר את רוב גזרי הדין המקוריים, אולם הפחית במעט את תקופות המאסר לחלק מן הנאשמים וכן שינה את גזר דינו של הנאשם גאורג לורנר מגזר דין מוות למאסר עולם.
האישומים.
כבר בבית הדין הבינלאומי במשפטי נירנברג נקבע כי האס אס הוא ארגון פשע. כל ארבעת האישומים הוגשו כנגד כל הנאשמים בהליך זה, להוציא את הנאשם הוברג, אשר לא הואשם בסעיף הרביעי לכתב האישום. שופטי בית הדין התעלמו בפסק דינם מסעיף קשירת הקשר ולמעשה לא הכריעו בסוגיה זו.
על פי כתב האישום הנאשמים בהליך זה פעלו כדי לייסד, להחזיק, לתפעל ולנהל מחנות ריכוז ומחנות עבודה בגרמניה ובמדינות אחרות שבהם שהו אלפי אנשים, כולל שבויי מלחמה, אזרחי גרמניה ואזרחי מדינות אחרות ואלה
הנאשמים.
הממונה על מחלקת מחנות הריכוז ב-WVHA, ריכרד גליקס (Richard Glücks), אשר היה מפקדם הישיר של כל מפקדי מחנות הריכוז והיה אחראי ישיר לפשעים שבוצעו בהם, לא הועמד לדין. ב-10 במאי 1945, יומיים לאחר כניעת גרמניה הנאצית, גליקס התאבד בעודו מאושפז בבית החולים של הצי בפלנסבורג.
ג'ון קנדי (שחקן)
ג'ון פרנקלין קנדי (במקור: John Franklin Candy; נולד: 31 באוקטובר 1950; נפטר: 4 במרץ 1994) היה שחקן קומי קנדי. בין הסרטים הרבים בהם השתתף: "האחים בלוז", "ספלאש", "חנות קטנה ומטריפה", "שיגעון בחלל" ו"שכחו אותי בבית".
ביוגרפיה.
קנדי נולד בשנת 1950 בניומרקט, אונטריו שבקנדה. בנו של סידני ג'יימס קנדי ואשתו אוונג'לין קנדי, והוא גדל במשפחה קתולית ממעמד פועלים.
קנדי למד במכללת סנטניאל בטורונטו. התפקיד בסרט הראשון שלו היה הופעת קרדיט קטנה בסרט "כיתת '44" בשנת 1973. הוא הופיע במספר סרטים דלי תקציב אחרים במהלך שנות ה-70, ביניהם מותחן שוד-בנק בשם "השותף השקט" יחד עם כריסטופר פלאמר ואליוט גולד. בשנת 1976 קנדי שיחק תפקיד משנה (עם ריק מוראניס) בתוכנית אירוח בשעות הלילה המאוחרות.
בתקופת הצלחתו בטלוויזיה, קנדי פיתח גם קריירת חיקוי מפורסמת. בין האנשים שחיקה נמנים דיוויין, אורסון ולס, ג'וליה צ'יילד, ריצ'רד ברטון, ועוד אנשים רבים בתעשיית הבידור האמריקאית.
בשנת 1979 לקח הפסקה קצרה מהטלוויזיה בשביל לשחק בסרטו של סטיבן ספילברג, "1941". לאחר מכן מילא תפקיד קטן בסרט האחים בלוז. בשנת 1984 שיחק בסרט "ספלאש" בתפקיד שנחשב לפריצתו הגדולה. במחצית השנייה של שנות השמונים שיחק בעיקר בסרטים באיכות ירודה.
בתחילת שנות ה-90 הקריירה של קנדי החלה לרדת, בה הופיע בסרטים כושלים מבחינה מסחרית ואף היה מועמד לפרס ראזי בקטגוריית השחקן הגרוע של השנה. עם זאת, כמה מסרטיו הפכו ללהיטים גדולים - שכחו אותי בבית, ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה, וג'מייקה מתחת לאפס.
מותו.
ב-4 במרץ 1994 קנדי לן בבית מלון שבדורנגו, מקסיקו, שם שהה לצורך צילומי הסרט "Wagons East!". מעט אחרי חצות הוא מת בשנתו, כתוצאה מהתקף לב, בגיל 43. השאיר אחריו אישה ושני ילדים.
אוניברסיטת בחר אל-ע'זאל
אוניברסיטת בחר אל-ע'זאל היא אחת משש אוניברסיטאות ציבוריות הפועלות בדרום סודאן. היא שוכנת בעיר ואו שבמחוז מערב בחר אל-ע'זאל, אחד מעשרת המחוזות שבדרום סודאן. היא ממוקמת כ-650 ק"מ צפונית לג'ובה, עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במדינה.
היסטוריה.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 2011 ונכון ל-2012 היא אחת משש אוניברסיטאות ציבוריות הפועלות בדרום סודאן. להלן רשימת האוניברסיטאות:
פקולטות.
נכון ליולי 2011 קיימות באוניברסיטה הפקולטות הבאות:
קרית ספר (מפעל ביבליוגרפי)
קרית ספר הוא מפעל ביבליוגרפי שנוסד על ידי הספרייה הלאומית, ושמטרתו ליצור את "הביבליוגרפיה הלאומית של מדינת ישראל והעם היהודי". וזאת על ידי קטלוג שיטתי של כל החומר המודפס במדינת ישראל, ושל כל החומר המודפס בעולם העוסק במדינת ישראל או בעם היהודי.
במסגרת פעילות זו הוציא המפעל לאור את כתב העת "קרית ספר". כתב העת יצא 4 פעמים בשנה (רבעון), ובו תועדו כל הפרסומים הביבליוגרפיים שנוספו למאגר. כתב העת פורסם החל מייסוד המאגר בשנת 1925 ועד לשנת 2003. נכתבו בו גם מאמרים ביבליוגרפיים רבים.
הפרסום בכתב העת חולק לפי מדורים (מדור כתבי עת, מדור אנציקלופדיות, מדור מקרא, מדור ספרות המדרש, וכו'), בכל מדור הופיעו הספרים שיצאו לאור בנושא זה, כאשר לכל ספר נלווה תיאור וסקירה ממצה.
החל מ-2003 המאגר זמין בקטלוג ציבורי מקוון וחינמי, המתעדכן מדי יום. והוא משולב בממשק הקטלוגים של הספרייה הלאומית. אולם במאגר המקוון, להבדיל מבכתב העת, אין תיאור ממצה לכל פריט אלא רק ציון של המדור (מכונה "מדור קרית ספר") אליו הוא משתייך.
ב-2018 המאמרים נסרקו וצורפו לרמב"י.
לקריאה נוספת.
סקירות
קרית ספר (כתב עת)
חיה ויצמן-ליכטנשטיין
חיה וַיצמן-ליכטנשטיין (לעיתים נכתב ליכטנשטין; ג' בתשרי תר"מ, 13 בספטמבר 1879 – כ"ד בחשוון תש"ך, 25 בנובמבר 1959) הייתה אשת חינוך עברייה ופעילה ציונית וחברתית. שמשה כצירה לקונגרס הציוני. אחותו הצעירה של נשיאה הראשון של מדינת ישראל, נשיא ההסתדרות הציונית והכימאי ד"ר חיים ויצמן.
ביוגרפיה.
ויצמן נולדה בעיירה מוטול, בפלך פינסק שבמערב האימפריה הרוסית), אחת משנים-עשר ילדיהם של רחל, בת מיכאל צ'מרינסקי ועוזר ויצמן, ומחסידי סטולין.
בילדותה התחנכה ויצמן ב"חדר" יחד עם בנים, דבר שנחשב אז כמהפכני עבור בנות ומאוד לא מקובל. הוריה לא רצו להפלות את בתם, וביקשו ללמדה עברית וכן רוסית ומקצועות נוספים. ובשנת 1897 קיבלה תעודת הוראה מבית הספר הריאלי בפינסק והתקבלה כמורה בבית הספר לבנות בעיר.
ויצמן ייסדה יחד עם יוסף ברגמן, יהודה קרני ואחֶיה שמואל ומשה את אגודת "בנות ציון", שבה העבירו קורסים ללימוד עברית ולהרחבת ההשכלה בקרב היהודים.
בשנת 1902 נישאה לד"ר אברהם ליכטנשטיין. בימי הפרעות של שנת 1903 סייעה בהגנה העצמית היהודית בפינסק.
בשנת 1905 עזבה, בעקבות עבודתו של בעלה כמנהל חשבונות, לעיר ורשה. שם ייסדה את אגודת "התחיה" יחד עם ד"ר א' ברוך, אליעזר צוקרמן וד"ר הינדס. הם הקימו ספריה עברית ויידית, ומועדון לשיחות ופגישות. בנוסף, לקחה חלק בייסוד מקהלת "הזמיר", ששרה שירים בעברית ויידיש (ובין חבריה היה הסופר י"ל פרץ), ש"הבונד" נאבק בה בשל שמה העברי ואופיה הלאומי-ציוני.
בשנת 1907 נבחרה ויצמן כצירה בוועידת הלסינגפורס ולכתבת-קורספונדנטית מהוועידה עבור העיתון הנפוץ "בּירזֶ'ביה וידומוסטי" ("Биржевыя Вѣдомости", בכתיב עכשווי: "Биржевые Ведомости"; 'ידיעות הבורסה'). בוועידה הוחלט על לחימה תחת הדגל הציוני עבור זכויות היהודים בגולה, בנוסף ללחימה הציונית.
בשנת 1909 עברה ויצמן לעיר וילנה. שם עבדה כמורה בבית הספר של "מפיצי השכלה", וייסדה יחד עם המחנכת הנודעת ורה קופרשטיין ואיש הבונד גריגורי קלודרמכר בית ספר עממי על שם קופרשטיין, עבור מעוטי היכולת.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה ליקטרינוסלב, מאחר שלשם הועברה הגימנסיה שבה עבד בעלה. שם נבחרה ויצמן לחברה בעירייה ובקהילה מטעם הציונים, ופתחה גן ילדים עברי, שאת הרישיון עבורו קיבלה בתנאי ששעות לימודי העברית לא יעלו על שעות לימודי הרוסית.
בשנת 1917 נבחרה כצירה לוועידה הציונית בפטרוגרד. שם פגשה לראשונה את שושנה פרסיץ. באותה השנה שימשה כצירה בוועידת המורים העברים באודסה.
בשנת 1921 נבחרה כצירת יקטרינוסלב לקונגרס הציוני ה-12 בקרלסבד. בנובמבר אותה השנה עלתה לארץ ישראל. תחילה התגוררה בחיפה, ולאחר מכן עברה לתל אביב.
בראשית שנת 1926 נפטר בעלה אברהם.
ויצמן הייתה ממייסדות "ויצו" הארצית, יחד עם חנה יפה, והייתה פעילה בה עד לאחר הוועידה השלישית בבזל בשנת 1929.
בשנת 1940 הצטרפה ל"בנות ברית" בתל אביב; תחילה שימשה כסגנית-הנשיאה, ובשנים 1942–1946 כיהנה כנשיאה.
בשנות פעילותה האחרונות עבדה כמורה לתפירה בסמינר לגננות ומורות ע"ש לוינסקי ובגימנסיה הרצליה.
בשנת תש"ח (1948) פרסמה ספר זיכרונות בשם "בצל קורתנו", המתאר את בית הוריה ואת סיפורו של אחיה, חיים ויצמן. בשנת תש"ג (1953) הוציאה ספר זיכרונות נוסף בשם "אל הגבול הנכסף".