ג'ושוע מורבצ'יק (באנגלית: Joshua Muravchik; נולד ב-17 בספטמבר 1947) הוא סופר, עיתונאי, ופובליציסט יהודי-אמריקאי נאו-קונסרבטיבי. מורבצ'יק היה אחד החוקרים במכון המחקר הנאו-קונסרבטיבי AEI ונכון ל-2012 מכהן כפרופסור ומרצה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. הוא חיבר לפחות שמונה ספרים וכתב מאות מאמרים העוסקים במדיניות החוץ האמריקאית ובתחום היחסים הבינלאומיים. מאמרים אלו התפרסמו בעיתונים רבים בארצות הברית, כדוגמת הוושינגטון פוסט, הוול סטריט ג'ורנל ואחרים. מאמריו מתפרסמים בקביעות בקומנטרי, הירחון הנאו-קונסרבטיבי היהודי בארצות הברית וכן בכתבי עת מקצועיים רבים אחרים. בעבר עבד עם הסנטור הנרי ג'קסון במירוצו לנשיאות ב-1976 וכן עם שניים משגריריה הבולטים של ארצות הברית לאו"ם, ג'ין קירקפטריק (1985–1981) ודניאל פטריק מויניהאן (1975).
קורות חיים.
מורבצ'יק נולד ב-1947 בניו יורק. הוריו, מני ומרים מורבצ'יק, היו יהודים חילונים סוציאליסטים, צאצאי מהגרים יהודים ממזרח אירופה. אמו הייתה עובדת סוציאלית ואילו אביו היה פעיל באיגודים מקצועיים. בצעירותו, מורבצ'יק החזיק אף הוא בעמדות סוציאליסטיות ומגיל 21 ובמשך כחמש שנים כיהן כיו"ר הכלל ארצי של "הליגה הסוציאליסטית העממית הצעירה" של המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית.
ב-1970 הוא סיים את לימודיו וקיבל תואר ראשון מהסיטי קולג' של ניו יורק. ב-1984 סיים את הדוקטורט שלו ביחסים בינלאומיים, באוניברסיטת ג'ורג'טאון. היה חוקר ב-AEI וב-Washington Institute for Near East Policy ומכהן נכון ל-2012 כפרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס וב-"The Institute of World Politics", המלמד בעיקר את אנשי הממשל האמריקאי, ובמיוחד אלו מהם המשתייכים לקהיליות הדיפלומטיות, הביטחוניות והמודיעיניות של הממשל. הקורס שהוא מלמד ב"מכון לפוליטיקה כלל עולמית" - IWP, קרוי "רעיונות וערכים בפוליטיקה הבינלאומית".
ספרו הידוע "Heaven on Earth: The Rise and Fall of Socialism" ("גן עדן עלי אדמות: עלייתו ונפילתו של הסוציאליזם"), שיצא לאור ב-2002, שימש בסיס לסדרה טלוויזיונית דוקומנטרית בת שלוש שעות, שהוקרנה בארצות הברית ב-2005, ב-PBS ומוקרנת מאז בהזדמנויות שונות בכל רחבי העולם. בישראל נקראת הסדרה בשם "הסוציאליזם: עלייתו ונפילתו".
אומנות ימי הביניים
אלפונס ברטיון
אלפונס ברטיון (בצרפתית: Alphonse Bertillon; 24 באפריל 1853 – 13 בפברואר 1914) היה שוטר צרפתי, מאבות הזיהוי הביומטרי וממציא השיטה האנתרופומטרית (מיוונית: אנתרופוס: אדם; מטרון: מדידה. מכאן, "מדידת האדם"), שיטת זיהוי המבוססת על מדידות גופניות, שהייתה מהשיטות המדעיות הראשונות לזהות פושעים שבהן השתמשה המשטרה. לפניה זוהו פושעים בעיקר על סמך עדויות ראייה, שהיו בלתי מהימנות. את שיטת הזיהוי של ברטיון החליפה לבסוף שיטת הזיהוי המסתמכת על טביעת אצבע, אך תרומות אחרות שלו, כגון שכלול ה"פוטו-רצח" והסיסטמיזציה של צילום זירות רצח, ניכרות עד ימינו.
עבודתו של ברטיון במשטרת פריז.
ברטיון נולד בפריז ב-1853 למשפחה מכובדת של סטטיסטיקאים, רופאים ואנתרופולוגים. אביו, הרופא לואי-אדולף ברטיון, כיהן כסגן נשיא האגודה ובית הספר לאנתרופולוגיה. אלפונס היה ה"כבשה השחורה" של המשפחה: הישגיו בבית הספר היו נמוכים ואת תעודת הבגרות (baccalauréat) שלו השיג בקושי וללא תואר אקדמי. הוא גויס לצבא בשנת 1875, ואחר כך, הודות להתערבות אביו, השיג משרה של פקיד זוטר במשטרת פריז ב-1879. ברטיון הוצב במשרד הזיהוי של המשטרה וניהל תיעודים משטרתיים ויצר וארגון תיקי זיהוי של כל העבריינים והחשודים שנעצרו באזור פריז רבתי. תיקים אלו הכילו את ההיסטוריה העבריינית של פושעים, את תיאור מעצרם ואת פרטי הרשעותיהם הקודמות. עבודתו דרשה ממנו, כפי שכתב לימים, "לקבע את הזהות האנושית, לתת לכל אדם זהות, אישיות מסוימת שאינה משתנה, שניתנת תמיד לזיהוי וקלה להוכחה".
הנושא המרכזי סביבו נסבּה עבודת הזיהוי המשטרתי בצרפת באותן שנים היה רצידיביזם – התופעה שעבריינים חוזרים על מעשיהם ועוברים עבירות, ובשל כך נתפסים מועדים לפשע או בעלי אישיות עבריינית. הרפובליקה הצרפתית השלישית הובילה ב-1885 חקיקה שכוננה מדיניות גירוש וכליאה של פושעים חוזרים בקולוניות מרוחקות. נוסף על כך, משבר החקלאות הצרפתי שהתחולל בשנות ה-80 של המאה ה-19, גרם לשטף מחודש של כפריים שנאלצו לעזוב את כפריהם ולעבור לערים. מצב זה עורר ויכוח באשר לסכנה החברתית שהציבו הנוודים והאביונים העירוניים המובטלים "כרונית" כמקור לגאות בפשע. לבסוף, בזמן הקומונה הפריזאית, נשרף כל התיעוד העירוני שקדם ל-1871, כך שלכל פריזאי שגילו היה מעל 22 הייתה אפשרות להמציא קורות חיים מזויפים (ברטיון תיאר בבדיחות את מעמד הפועלים הפריזאי כנתון ב"משבר זהות"). ואולם, ברטיון גילה במהרה שאין ערך לחוקים נגד רצידיביזם ללא ייעול בעבודת הזיהוי של פושעים חוזרים: "דבר אחד הוא להעביר חוק נגד רצידיביזם", כתב, "אחר כך יש צורך ליישם אותו. כדי לגזור גלות על רצידיביסט, התנאי הראשון הוא להכיר את זהותו או זהותה. אם אדם שכבר הורשע בשם פייר טוען ששמו הוא פול ושזוהי העבירה הראשונה שלו, איך אפשר אפילו לחשוד שהוא משקר? כיצד ניתן להוכיח זאת? הנה הבעיה שמעסיקה אותנו ... אם לא תבוא הבעיה על פתרונה, אל תטעו: לחוק נגד רצידיביזם יהיה יישום קשה ומוגבל".
במסגרת עבודתו נתקל ברטיון בכמות רבה של מסמכים ותצלומים שהיו מעורבבים ללא כל שיטה וסדר. בכל מעצר נדרשו פקידי המשטרה לוודא אם אפשר לקשר את העצור לתיקייה קיימת שאמורה להכיל את ההיסטוריה העבריינית שלו במקרה שכבר היה במעצר בעבר, או ליצור תיקייה חדשה, במקרה שמדובר במעצרו הראשון. הוא גרס כי שיטת המשטרה לזהות ולקטלג פושעים המתבססת אך ורק על עדות ראייה, אינה מדויקת ואינה אמינה. הוא שאף לפתח מערכת מדויקת ומתמטית שתאפשר לזהות עבריינים זיהוי מהיר ויעיל: "ברטיון ניסה לקעקע את מומחיות הפושעים בהתחפשות, באימוץ זהויות כוזבות, בריבוי ביוגרפיות וביצירת אליבי. הוא עשה זאת באנתרופומטריה, בדיוק האופטי של המצלמה, באוצר המילים המזוקק של הפיזיונומיה, ובסטטיסטיקה".
תִקנוּן (סטנדרטיזציה) הליך צילום הפורטרט.
בעיית הצילום הייתה המרכזית בבעיות הרבות שניצבו בפניו. תצלומי פושעים נהגו זמן קצר לאחר המצאת הצילום בשנת 1839, אך תצלומים אלו נעשו בשיטות שונות. כשהחלו להצטבר בארכיונים המשטרתיים, לא יכלו להשתמש בהם כמכשיר לזיהוי עבריינים. אלן סקולה טען: "האקראיות המבולגנת של התצלומים והכמות הגדולה מדי של דימויים סיכלו את ההבטחה שבארכיב". ברטיון חיפש דרך לארגן את הכמות הגדלה והולכת של תצלומי עבריינים שבארכיון. "במהלך העשור האחרון", כתב, "משטרת פריז אספה למעלה מ-100,000 תצלומים. האם אתם מאמינים שניתן להשוות בהצלחה כל אחד מאותם 100,000 תצלומים עם אחד ממאה האנשים שנעצרים מדי יום בפריז? כאשר מנסים לעשות זאת במקרים של פושעים בולטים במיוחד, החיפוש דורש יותר משבוע של בדיקה, וזאת מבלי להזכיר את הטעויות וההשמטות שקורות מדי פעם שעבודה כה בררנית ומעייפת גורמת לעיניים. היה צורך במתודה של שלילת דומות (analogous) המקבילה לזו של הבוטניקה והזואולוגיה, כלומר, כזו שתהיה מבוססת על האלמנטים המאפיינים של האינדיבידואליות".
אף על פי שצלמים ומדענים שונים ניסו למצוא דרך להפוך את הפורטרט לטכניקה מדעית לאיסוף עובדות עוד לפני ברטיון, הוא זכה להכרה כמי שקבע את הסטנדרט ל"תצלום הזהות" המודרני: שני תצלומים המראים ראש וכתפיים, מצולמים מהחזית ובפרופיל בתנאים קבועים מבחינת הציוד, ההליך, הרקע, התאורה, הפורמט והמרחק מהמצלמה. אך בכך לא הסתכמה תרומתו של ברטיון לצילום הפורטרט, משום שעיקר חידושו היה בפיתוח מנגנון פקידותי שבו יתפקד הצילום באופן מועיל (אפקטיבי) בתוך ארכיון.
טכניקת תצלום פורטרט הזהות המשטרתי.
ראשית הבין ברטיון שכדי שתצלום הפורטרט, תמונת המעצר, תוכל להועיל בשיטת הזיהוי שלו, עליו להיות תקני (סטנדרטי). כך ניסח ברטיון את ציפייתו מתצלום זהות משטרתי:
צילום הזהות החזיתי נועד לעזור בזיהוי מהיר על סמך ראייה. את הצילום "יזהו כל המכרים והחברים" של האסיר, וגם האסיר עצמו. זאת משום שבחיי היום-יום שלנו אנו רגילים לצפות בפנינו ובפני אחרים מהחזית. הפורטרט החזיתי נועד לשוטרים שמחפשים חשוד ברחוב, להפצה בקרב קהל של צופים לא מיומנים, או להצגה בפני קורבנות או עדים. הוא נועד הייתה ליצור מראה כללי ואידיאלי ככל הניתן, שיוכל לקלוע לכמה שיותר מזוויות הפנים של המצולם, כמה שיותר אפשרויות הבעה ורגעים, באופן שיתאים לזהותו במהירות, אף ברחוב ההומה, גם אם זמן הצפייה של השוטר בחשוד הוא קצר ביותר. מראה הפנים במצב "חצי מנוחה" נחשב על ידו כמתאים ביותר. לכן, אל לתצלום החזית להראות את אדם בתנועה, או עם הבעה חולפת, משום שתמונות אלו יראו אותו באופן מאוד רגעי, ספציפי ולא כללי, ולכן לא יהיו יעילים למטרות זיהוי.