רטיף התיישב ב-1814 בגבולה של מושבת הכף, ולקח פיקוד על קבוצות הלחימה הפרטיות של הבורים שפעלו נגד פשיטות מצד בני שבט הקוסה הסמוכים. הוא הפך לדובר בולט של חוואי הגבולות, שהביעו את אי שביעות רצונם מההתערבות הבריטית בענייניהם, וכתב את הצהרת הפורטרקרים בזמן עזיבתם את הקולוניה, שנודעה מאוחר יותר בשם "הטרק הגדול".
רטיף היה דמות בולטת במהלך הטרק הגדול, ובשלב מסוים אף שימש כמושל הנבחר של הפורטקרים. הוא הציע את אזור נאטאל שהיה עשיר במשאבים, ובו שהו גם אנשי שבט הזולו, כיעד הסופי של מסעם, ובחר את מיקומה של בירתם העתידית, שלימים נקראה פיטרמריצבורג. רטיף החל במשא ומתן עם מלך הזולו דינגאנה ואנשיו, אך לאחר חתימתם על אמנה משותפת, נרצחו רטיף וכמאה איש מהמשלחת שלו על ידי אנשי הזולו. לאחר מותו נותרה הרפובליקה השברירית של נאטאל הבורית ללא הנהגה, סבלה ממשטר לא יעיל, ולבסוף נכנעה לסיפוח בריטי.
שנותיו הראשונות.
רטיף נולד במושבת הכף, ליאקובוס ודבורה רטיף, והיה בנם החמישי מתוך עשרה. משפחתו הייתה משפחת מתיישבים בורים ממוצא צרפתי הוגנוטי. רטיף עבד מגיל צעיר ביקב המשפחתי "ולפנפאס" (Welvanpas), עד גיל 27, בו החליט לצאת מחסות הוריו. הוא עבר לאזור המזרחי של מושבת הכף ועסק במגוון עבודות מזדמנות למחייתו, בהן פקיד בחנות, מוכר אלכוהול, ספקולנט אדמות ובנאי. לרטיף הייתה היסטוריה של קשיים פיננסיים; יותר מפעם אחת הוא הפסיד את כל כספו ורכושו, ככל הנראה בשל הימורים וקניית אדמות ספקולטיביות. ישנם דיווחים שרטיף פשט רגל רשמית פעמיים בזמן שהותו במושבה המזרחית. לצד זאת, הוא נחשב לאדם שקול ישר ומוסרי.
רטיף התחתן עם האלמנה מגדלנה יוהנה חריילינג, ואימץ רשמית את חמשת ילדיה. נישואיו למגדלנה, יחד עם תכונות האופי שלו, הפכו אותו למועמד טבעי להנהגת הפורטקרס. לאחר שעבר לעיר גרהמסטאון במזרח המושבה, רטיף הצליח להשיג עושר כלכלי בדומה לבורים אחרים, באמצעות מסחר בבהמות משק, אותן גידל בחווה אליה עבר עם מגדלנה וילדיה. אולם בחירות עסקיות לא מוצלחות הורידו אותו מנכסיו, והוא נאלץ לחזור לאזור מושבת הכף ולעסוק בחקלאות.
הנסיבות לעזיבת מושבת הכף.
עם חזרתו החלה הנוכחות הבריטית להיות מורגשת, בעיקר בתחום העבדות, אותה הוציאו הבריטים מחוץ לחוק על פי צו מ-1833. כלכלת החוות של רוב החקלאים הבורים נסמכה על העבדים השחורים, דבר שיצר תרעומת גדולה כנגד הבריטים והיווה זרז לתחילת ההגירה מחוץ למושבה. רטיף, שכחוואים אחרים נפגע גם הוא מההיבטים הכלכליים של החוק נגד העבדות, היה אחת הדמויות המתווכות בין רצון הבורים להשאיר את מצב העניינים כמות שהוא, לנציגי השלטון הבריטי במושבת הכף שפעלו לביטול העבדות בהתאם לחוק החדש. לאחר שהדיונים עם נציגי השלטון עלו על שרטון, כתב רטיף מסמך הצהרתי, שלימים נודע כמניפסט של הפורטרקרס, בו קרא לבורים שאינם מרוצים מהמצב, להמשיך הלאה לתוך השטחים שלא היו בשליטה הבריטית ב-22 בינואר 1837. רטיף שלח את המניפסט לעיתונים המקומיים, אשר פרסמו אותו זמן קצר לאחר מכן, ב-2 בפברואר (Grahamstown Journal) וב-17 בפברואר (De Zuid-Afrikaan).
הטרק הגדול.
רטיף עזב את המושבה עם שתי עגלות-קרון מחוותו במחוז ווינטרברג בתחילת חודש פברואר 1837, והצטרף לקבוצה של כ-30 קרונות נוספים. משלחת זו חצתה את נהר האורנג' לעבר הטריטוריות העצמאיות. במהלך המסע נתקלו רטיף וחברי משלחתו בחקלאים נוספים שעזבו את המושבה, ואיחדו כוחות יחד איתם. במהלך האיחוד, נבחר רטיף לתפקיד "מושל מבצר העגלות" וראש "הפרובינציה החופשית של הולנד החדשה בדרום אפריקה", שנקראה לימים "רפובליקת נאטאל הבורית". קואליציה זו לא החזיקה מעמד ימים רבים, ורטיף הפך למנהיג היחיד שלה. ב-5 באוקטובר 1837 הוא קבע את מקום המחנה של החבורה בסמוך לרכס הרי דראקנסברג. ביום למחרת, המשיך רטיף על גבי סוסו יחד עם עוד 15 רוכבים ו-4 עגלות לחקור את האזור שבין רכס הרי דראקנסברג לנמל נאטאל, שהיום ידוע כפרובינציית קוואזולו-נטאל.
רטיף חזר למחנה העגלות ב-2 בנובמבר, בהודיעו לפורטרקרס שהם יכולים להיכנס לאזור השטח של הנאטאל, מאחר שלהערכתו האזור מתאים להתיישבות. הוא יזם משא ומתן עם מלך שבט הזולו, דינגאנה (אחיו למחצה של שאקה זולו), ובאותו החודש אף הגיע לביקור אצל דינגאנה. לאחר תזוזת המחנה שלו מרכס ההרים אל פנים הארץ, הצליח רטיף לשכנע פורטרקרים אחרים ששהו בסביבה לחבור אליו ואל אנשיו בנאטאל בינואר 1838. בעת ביקורו השני של רטיף אצל דינגאנה, הסכימו אנשי הזולו להתיישבותם של הבורים בנאטאל, בתנאי שהבורים יעזרו לזולו להשיג בחזרה בקר שנגנב מהם על ידי שבט יריב בשם טלוקאווה. בהתאם להסכם, הבורים אכן השיבו את הבקר לזולו (כ-7,000 ראשי בקר).
בהתאם לבקשתו של רטיף, כתב ג'יי. ג'י. בנטאייס את האמנה שנחתמה בין רטיף למלך הזולו, שהבטיחה את אישורם של הזולו לבורים להתיישב בשטח הנאטאל והגדירה את השטח הספציפי עליו הייתה הסכמה.
מותו.
למרות אזהרות, עזב רטיף את אזור נהר הטוגאלה (שממוקם באמצע חבל הנאטאל) ב-28 בינואר 1838, בתקווה שיוכל לשאת ולתת עם דינגאנה על גבולות קבע להתיישבות הבורים בנאטאל. למראית עין, המשא ומתן היה מקובל על דינגאנה, אשר חתם על כתב ויתור בעקבות הדיונים עם רטיף, כאשר כל צד הביא 3 עדים במעמד החתימה. לאחר החתימה הזמין דינגאנה את רטיף ואנשיו לחזות במסיבה והצגה מיוחדת של אנשי שבטו. עם כניסתם לאזור, התבקשו הבורים להשאיר את נשקם מחוץ למתחם ההופעה כדי לכבד את המנהגים של הזולו, ואנשיו של רטיף כיבדו את הבקשה. באמצע ההופעה, התנפלו אנשיו של דינגאנה על הבורים ושבו אותם ואת בני לוויתם השחורים. רטיף ועוד כ-100 איש (ביניהם היה גם בנו, גברים אחרים מהמחנה ומשרתים) נלקחו לגבעת קוואמטיוואנה, אתר בו נהג דינגאנה להוציא להורג את אויביו. אנשי הזולו הרגו את כולם במכות אלה, והשאירו את רטיף אחרון, כדי שיוכל לחזות במות אנשיו לפני מותו. גופות רטיף ואנשיו הושארו כמות שהן כדי שייאכלו על ידי חיות הבר.
לאחר מכן הוביל דינגאנה את אנשיו לתקוף את מחנה העגלות של הפורטרקרים. 534 גברים נשים וילדים נהרגו בהתקפה זו, שהשאירה את ההתיישבות מבולבלת וחסרת ארגון לזמן מה. בדצמבר של אותה השנה ניצחו הפורטרקרים את שבט הזולו בקרב נהר הדם; לאחר ניצחון זה השיב מנהיג הפורטרקרים, אנדראס פרטוריוס, יחד עם "קבוצת קומנדו" מהניצחון על הזולו, את שרידי הגופות של אנשי משלחת רטיף מגבעת קוואמטיוואנה, והביא אותם לקבורה ב-21 בדצמבר 1838.
אנשי כוח הקומנדו מצאו בגבעת קוואמטיוואנה עותק של האמנה שנחתמה בין רטיף לדינגאנה; היא נמצאה באוכפו של רטיף. עותק מדויק של אמנה זו שרד, אך המקור אבד במעבר להולנד במהלך מלחמת הבורים הראשונה.
אתר הקבר של רטיף ומשלחתו כמעט נשכח לחלוטין, עד לזיהויו מחדש על ידי אחד מאנשי כוח הקומנדו של פרטוריוס, ג'יי. ה. הטינה (J.H. Hattingh). אנדרטה שמציינת את שמות אנשי המשלחת של רטיף הוקמה בסמוך לקבר ב-1922.
הסכם קיבוצי בישראל
רוברט בן משה
רוברט "בוב" בן-משה (באנגלית: Bob Benmosche; 29 במאי 1944 - 27 בפברואר 2015) היה נשיא ומנכ"ל הקבוצה האמריקנית הבינלאומית (AIG). בן-משה התמנה לנשיא ומנהל ראשי על ידי משרד האוצר ודירקטוריון AIG בארצות הברית, כיורשה של לידי מ. אדוארד. בן-משה ידוע בעיקר בזכות מנהיגותו בקבוצה האמריקנית הבינלאומית שבה הוא הוביל מהפך, שיפור של 60% ברווחים מדי שנה, ופירעון הסיוע ממשלתי ששועבד על ידי ממשל בוש ואובמה.
ראשית חייו.
בן-משה נולד בברוקלין שבניו יורק. הוא איתר את מקור השושלת שלו בליטא, שם אבי סבו, משה קרייסקול, היה אחד היהודים הראשונים ששירתו בצבא הצאר ב-1830. סבו של בן-משה, הרב הרמן בן-משה העביר את המשפחה לארצות הברית בשנת 1894.
אביו של בן-משה נפטר כשהיה בן עשר והותיר אותו, שלושת אחיו ואמו עם חוב של 250,000$ ומלונית הפאטיו הלא מרוהטת במונטיסלו, ניו יורק. המשפחה המשיכה להחזיק במלונית, בן-משה הצעיר עסק בפעילות משק הבית, נשא את מקלות הגולף של האורחים והפעיל את המרכזייה. העבודה הראשונה של בן-משה כנער הייתה כנהג משאית אספקה של קוקה קולה.
בן-משה בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת אלפרד, משנת 1966, במתמטיקה. בין השנים 1966 ל-1968 בן-משה שירת כקצין בצבא ארצות הברית, הוצב בקוריאה בחיל הקשר האמריקאי ושם הוביל את תוכנית ההתקנה של תחום התקשורת.
קריירה.
בן-משה החל את הקריירה שלו כשהצטרף כיועץ לחברת הייעוץ "ארתור ד. ליטל". ב-1975 הצטרף בן-משה לקבוצת מערכות צ'ייס מנהטן וב-1982 לפיין וובר כדי להוביל את הפיתוח של מרכז הברוקראז' של החברה.
במשך 14 שנות כהותו בפיין וובר בן-משה רכש ניסיון בשיווק וניהול בחטיבות עסקיות שונות, מה שהוביל אותו להפוך לסמנכ"ל הכספים של היחידה הקמעונאית של החברה. עם התקדמות הקריירה שלו בפיין וובר, בן-משה המשיך לצבור תחומי אחריות, מה שהוביל לקידומו כסגן נשיא ומנהל התפעול, המנהל והטכנולוגיה בחברה. בתפקיד זה הוא פיקח על המיזוג של פעילויות קידר פיבודיו עם אלה של פיין וובר.
ב-1995 בן-משה עזב את פיין וובר לטובת תפקיד סגן נשיא בכיר בחברת ביטוח החיים מטרופולין. גם במטרופולין הוא טיפס במעלה הסולם וקודם לנשיא וסמנכ"ל תפעול. בנובמבר 1997, בתפקידו כסמנכ"ל תפעול, בן-משה פיקח גם על מערכי הביטוח הפרטי, המוסדי והבינלאומי. ב-1998 מונה ליו"ר הדירקטוריון ומנכ"ל החברה. הוא ליווה את החברה בתהליך הפיכתה לציבורית ופרש מתפקידו ב-2006.
ביטוח מטרופולין.