בשנת 2000 קיבל בית השנטי הכרה מהמדינה, ומאז הוא זוכה לתמיכה ממשלתית המהווה 15% מהסכום הדרוש להפעלתו. באותה שנה התכבדה קליין בהדלקת משואה בטקס יום העצמאות בהר הרצל, ואף קיבלה את אות הנשיא למתנדב ואות המתנדב בעיר תל אביב. ב-2007 היא קיבלה מעיריית תל אביב יפו את אות "יקירת העיר" על עשייתה ופועלה למען ילדי הרחוב.
ב-2009 היא הקימה במסגרת העמותה את כפר הנוער "שלווה במדבר" ("בית השנטי במדבר") ליד שדה בוקר, המשמש בית חם לילדי הפריפריה, בו חוות סוסים לרכיבה טיפולית ומרכז חקלאות אקולוגי. מאז הקמתה הגישה העמותה סיוע לכמעט 63 אלף בני נוער.
בשנת 2016 פרסמה קליין הרצאת TEDx על חייה והוציאה את הספר "דרך בית השנטי: שיטת טיפול בבני נוער", המגולל את סיפור חייה ואת סיפור הקמתו של בית השנטי. שנה אחר כך, היא נבחרה לאחת מהגיבורים העולמיים של CNN. בשנת 2022 זכתה בפרס ישראל בתחום מפעל חיים על פועלה במישור החברתי-קהילתי. במאי 2022, בעקבות תחקיר עובדה זומנה לשימוע לאור אי עמידה של בית השנטי בהנחיות משרד הרווחה.
חיים אישיים.
לקראת סוף שירותה הצבאי, הכירה קליין את עובדיה (דינו) גרשון, שהפך לבן זוגה. לשניים נולדו שלוש בנות. השניים נפרדו בתחילת שנות ה-2000.
בשנת 2005 היא הכירה את מיכאל בן-יוסף, ממתנדבי הבית, שהפך לבעלה. השניים התגרשו בשנת 2019.
מריומה בן יוסף
לודיווין דדונדר
לודיווין דדונדר (בצרפתית: Ludivine Dedonder נולדה ב-17 במרץ 1977) היא פוליטיקאית בלגית הפועלת במפלגה הסוציאליסטית ומשמשת מאז 1 באוקטובר 2020 כשרת ההגנה של בלגיה.
ביוגרפיה.
דדונדר נולדה בטורנה ב-17 במרץ 1977. היא סיימה תואר בניהול באוניברסיטת לייז' והחלה לעבוד בתאגיד RTBF (רדיו וטלוויזיה לבלגים דוברי צרפתית). במקביל החלה לכתוב בעיתון NoTélé היוצא לאור בטורנה. ב-2002 היא החלה לעבוד כיועצת עברו השר מישל דארדן. בשנת 2006 נבחרה למועצת העיר טורנה ושימשה בתפקיד עד שנת 2019. באותה שנה נבחרה במקום השני בפריימריז של המפלגה הסוציאליסטית ובבחירות הכלליות של אותה שנה נכנסה לפרלמנט. ב-1 באוקטובר 2020 מונתה לשרת ההגנה - האשה הראשונה בבלגיה בתפקיד זה.
טענות לפשעי מלחמה בפלישה הרוסית לאוקראינה
טענות לפשעי מלחמה בפלישה הרוסית לאוקראינה, הן טענות העולות מתוך תיעוד של סרטונים, תמונות ועדויות של עדים אודות מעשים הנחשדים לפשעי מלחמה, כמו טבח, אונס וירי ללא הבחנה באוכלוסייה חפה מפשע שמבוצעים על ידי הרוסים במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
רקע.
ב-24 בפברואר הודיע ולדימיר פוטין נשיא רוסיה על מבצע צבאי מיוחד באוקראינה, במטרה לכבוש את אוקראינה כולה או חלקים משטחה. המלחמה נפתחה יומיים לאחר הכרזת פוטין על "מבצע צבאי מיוחד" בחבל דונבאס שבמזרח אוקראינה. "מכת הפתיחה", שקדמה לפלישת כוחות הקרקע הרוסיים, כללה תקיפה באמצעות מטוסים וטילי שיוט, של שורת יעדים צבאיים ברחבי אוקראינה, כולל בעיר הבירה קייב וכן בערים אודסה, חרקוב, לבוב, דניפרו וערים נוספות.
בשלהי חודש מרץ, כחודש לאחר תחילת המבצע, החלו כוחות רוסיים לסגת מערים וכפרים שנכבשו על ידם לצורך היערכות להמשך המבצע, כתוצאה מכך נחשפו עדויות המעלות חשד לפשעי מלחמה רבים שבוצעו על ידי הרוסים בעת הלחימה.
עדויות על פשעי מלחמה.
בשלהי מרץ ותחילת אפריל 2022 נחשפו בשלל אמצעים מעשים הנחשדים לפשעי מלחמה, שביצע הצבא הרוסי באזורים שהיו בשליטתו באוקראינה מאז פתיחת המבצע. לפי העדויות, המעשים כוללים הרג רנדומלי של חפים מפשע שניסו לברוח מהקרבות, כולל נשים וילדים, הוצאות להורג ברחוב של גברים בחשד שהם מרגלים או חיילים, מעצר ועינויים של חשודים בריגול שהסתיימו ברצח. כמו כן, הם כוללים גם מקרים של אונס נשים וביזה בקנה־מידה נרחב, כולל פריצה שיטתית לדירות ולחנויות.
האירועים, שארגוני זכויות אדם וממשלות במערב מגדירים כ"פשעי מלחמה", התנהלו לפי העדויות כבר מימיה הראשונים של המלחמה באוקראינה. עם נסיגת חיילי הצבא הרוסי במהירות מאזורים בצפון ובצפון־מזרח המדינה, כדי להתארגן מחדש על אדמת רוסיה ובלארוס, נחשפו מעשים רבים הנחשדים כפשעי מלחמה.
בנוסף, מעדויות של אזרחים אוקראינים עולה כי רוסיה מפעילה "מחנות סינון" אליהם נלקחים אזרחים אוקראינים בערים שנכבשו על ידי צבא רוסיה. לאחר הסינון הראשוני, מועברים חלק גדול מהאזרחים האוקראינים לאוטובוסים המעבירים אותם לשטחי רוסיה ללא שניתנה להם אפשרות להתנגד.
ב-7 באפריל דיווחה רשת התקשורת BBC שכוחות הצבא הרוסי השתמשו בתושבי כפר בצפון אוקראינה כמגינים אנושיים במהלך מתקפות נגד של הכוחות האוקראינים.
ב-9 באפריל נטען על ידי אוקראינה שצבא רוסיה הפציץ תחנת רכבת בשעה שהייתה עמוסה באלפי אזרחים. מושל מחוז דונייצק שבחבל דונבאס מסר כי לפחות 50 בני אדם, בהם חמישה ילדים, נהרגו במתקפה על תחנת רכבת, שהייתה עמוסה באזרחים שביקשו להימלט משם למערב אוקראינה. בנוסף דיווחה אוקראינה על 132 גופות שנמצאו בעיירה מקריב (Makariv) סמוך לבירה קייב, וטענה שהתבצע שם טבח נוסף מלבד טבח בו'צה.
הטבח בבו'צה.
בתחילת אפריל פורסמו עדויות רבות המצביעות על טבח שהתבצע בעיירה בוצ'ה, השוכנת בין הפרבר העירוני אירפין שמצפון מערב לקייב, לבין העיירה הוסטומל, שבה התנהלו קרבות עזים מול כוחות רוסים, שניסו להשתלט על שדה התעופה במקום כדי להיעזר בו למתקפת־בזק על קייב, בחוסר הצלחה.
חקירת בית הדין הפלילי הבין לאומי.
כבר ב-25 בפברואר 2022, יום לאחר תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה, הצהיר תובע בית הדין הפלילי הבין-לאומי, כרים קאן, כי בית הדין הבין-לאומי יכול "להפעיל את סמכות השיפוט שלו ולחקור כל מעשה של רצח עם, פשע נגד האנושות או פשע מלחמה שבוצעו בתוך אוקראינה". חאן הצהיר ב-28 בפברואר כי בכוונתו לפתוח בחקירה מלאה וכי הוא ביקש מהצוות שלו "לפעול לשימור ראיות". הוא הצהיר שיהיה מהיר יותר לפתוח את החקירה באופן רשמי אם מדינה החברה בבית הדין הפלילי הבין-לאומי תבקש חקירה באופן רשמי, לפי סעיף 13(א) של אמנת רומא.
ראש ממשלת ליטא, אינגרידה שימוניטה, הצהירה ב-28 בפברואר כי ליטא ביקשה לפתוח את החקירה. ב-2 במרץ 2022, חאן הצהיר כי קיבל פניות מ-39 מדינות, מה שאפשר לו לפתוח בחקירה לפי סעיף 14 של אמנת רומא. חאן הצהיר כי הפרקליטות כבר "זיהתה מקרים פוטנציאליים". ב-11 במרץ, יפן וצפון מקדוניה הצטרפו לפניות, והעלו את מספר המדינות הפונות ל-41.
ב-13 באפריל הגיע לקייב כרים קאן, התובע הראשי של בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג, ונפגש עם התובעת הראשית בנוגע לגיבוש התביעה נגד רוסיה בבית הדין. באותו היום נפתחה חקירה רשמית בנוגע לאירועים בבוצ'ה, בשיתוף חוקרים מצרפת.
הגשר (סרט, 2006)
הגשר (באנגלית: The Bridge) הוא סרט תיעודי אמריקאי-בריטי בבימויו של מ-2006 העוסק בתופעת ההתאבדות מגשר שער הזהב בסן פרנסיסקו. לאורך הסרט מוצגים מספר קטעי התאבדות בקפיצה מגובה לאחר שצוות ההפקה צילם את הגשר לאורך מרבית שנת 2004 ותיעד עשרים ושלושה מקרי התאבדות, ללא כל צנזורה, בנוסף לראיונות עם חבריהם ובני משפחותיהם של המתים.
רקע.
גשר שער הזהב נפתח בפני הציבור ב-1937, ונכון לעת הפקת הסרט, היה מוקד ההתאבדויות הפופולרי ביותר בעולם, עם כ-1,300 מקרים עד לשנת 2003. שיא זה נשבר מאז רק בידי שבסין.
משך הנפילה הוא ארבע שניות, לאורך שישים ושבעה מטרים, ובמהירות מרבית של כ-121 קמ"ש, עד הפגיעה במים של מפרץ סן פרנסיסקו. הקפיצה מהגשר טומנת בחובה שיעור תמותה של כ-98 אחוזים; מרבית המתאבדים מתים באופן מיידי כתוצאה משברים ודימומים פנימיים, כאשר המעטים אשר שורדים את הפגיעה מתים כתוצאה מטביעה או מהיפותרמיה.
במאמר שפורסם בכתב העת הניו יורקר, כתב טד פרנד, "ניצולים לעיתים מתחרטים על כך שקפצו באמצע הנפילה ואף לפני כן", בתמיכת עדותו של הניצול קן בולדווין אשר אמר, "מיד הבנתי שיכולתי לתקן כל דבר בחיי אשר עד אז חשבתי לבלתי ניתן לתיקון - למעט העובדה שזה עתה קפצתי מהגשר".
במהלך שנות השבעים פרסמו העיתונים השונים בסן פרנסיסקו "ספירות לאחור" כאשר מניין המתים החל להתקרב לחמש מאות. צוותי חדשות וערוצי טלוויזיה צילמו התרחשויות שונות באזור הגשר בזמן שהרשויות הצליחו לעצור ארבעה עשר מתאבדים פוטנציאלים, ביניהם אדם שהידק שלט עם הכיתוב "500" לחולצתו. המתח התקשורתי סביב הנושא התעצם עוד יותר במהלך שנת 1995 כאשר מניין המתים התקרב לאלף.
סטיל סיפר על ההלם שחש בשל ההיסטוריה עקובת הדם של הגשר, ומשום שלא נעשו מאמצים מספקים על מנת למנוע מאנשים נוספים להתאבד; "רוב הגשרים או המקומות הגבוהים בהם יש סיכון התאבדות גבוה ובעל שיעור תמותה קטלני הציבו מחסומי התאבדות בדיוק בגין הסיבה הזו".
עלילה.
הסרט נפתח עם מספר קטעי צילום קצרים של הולכי רגל הצועדים לאורך הגשר ומביטים מטה אל מי המפרץ. אדם מבוגר הבוהה במים במשך מספר שניות מטפס לפתע על המעקה וקופץ אל מותו. שני גלשני מצנחים, אריק גליינס וכריס בראון, מספרים תוך כדי ראיון על מתאבד ששניהם חזו בקפיצתו מהגשר באחד הימים בהם יצאו לגלוש, ככל הנראה אותו אדם שנראה קודם לכן.
ראיונות נוספים עם חבריהם ובני משפחותיהם של המתאבדים מוצגים בהמשך, לעיתים מעורבבים זה עם זה. מתוך עשרים ושלושה מקרי ההתאבדות שהצליח צוות הצילום לתעד, מתמקד הסיפור רק בכמה אנשים בודדים; אליזבת ליסה סמית', נערה הלוקה בנפשה אשר סבלה מסכיזופרניה; ג'ין ספראג, טיפוס אובדני אשר טייל לאורך הגשר במשך שעה וחצי לפני שקפץ; פיליפ מניקו, צעיר בעל עבר נפשי רעוע אשר גילה עניין רב בגשר תוך כדי טיול משפחתי.