שני האתרים הראשונים בתחומי העיר אריקה, והאתר השלישי כ-100 קילומטרים דרומית לעיר.
בהסבר להכרזה נכתב:
נער מקהלה (סרט)
נער מקהלה הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2014 בבימויו של פרנסואה ג'ירארד ונכתב על ידי בן ריפלי . בסרט מככבים דסטין הופמן, גארט ורינג, קתי בייטס, דברה ווינגר, ג'וש לוקאס ובית הספר האמריקני לנערי מקהלה .
עלילה.
סטטסון טייט הוא תלמיד בן 12 אשר לעיתים קרובות מסתבך בצרות, אבל מפגין זיקה טבעית למוזיקה. אמו החד הורית, שהתמודדה עם בעיית שתייה, מתה בתאונת דרכים. אביו, שיש לו אישה ושתי בנות, שולח אותו לפנימייה מובחרת למוזיקה, האקדמיה הלאומית למוזיקה נערים כדי לשמור על קיומו של סטט בסוד. סטט מתקבל בשל יכולתו הקולית אך גם סכום הכסף הנדיב שהאב משלם להם.
סטט מתקשה להשתלב, כי שאר התלמידים הם ילדים מיוחסים, והוא לא יכול לקרוא מוזיקה. ההתנהגות של סטט בעייתית גם עבור חלק מהצוות. עם זאת, הוא עובד קשה, לומד את תורת המוזיקה ומתאמן די לשפר את הטכניקה הווקאלית שלו, והופך לאחד הזמרים הטובים ביותר, מה שמאפשר לו להצטרף לסיורי המקהלה.
משפחתו של אביו של סטט מקבלת כרטיסים, שנשלחו בעילום שם על ידי האקדמיה, להופעה חשובה של המקהלה. אביה של סטט לא רוצה ללכת, מחשש לחשוף את בנו הסודי, אבל המשפחה משתתפת. לאחר הקונצרט הוא מחליט להעביר את סטט לבית ספר בשווייץ, אבל סטט, בעידודו של חבר הצוות קארוול, מסרב ללכת. קארוול מאיים על האב לחשוף את סודו, והאב מחזיק את סטט בבית הספר.
סטט ודבון, סטודנט נוסף, מפתחים מערכת יחסים אנטגוניסטית. דבון חושף בפני התלמידים האחרים את הרישום הפלילי של אמו של סטט, מה שגורם לסט להכות אותו בחדרו. המועצה הפדגוגית שוקלת את גירוש שניהם, אך מעכבת את ההחלטה מכיוון שאותם תלמידים נחוצים להופעה של המקהלה בניו יורק. ההופעה בניו יורק עוברת ללא שום תקרית, אבל זמן קצר לאחר מכן, קולו של סטט מתחיל להשתנות ככל שהוא מתבגר.
בסופו של דבר האב מספר למשפחתו, ואשתו מקבלת זאת. סטט מתחיל לחיות איתם.
הפקה.
דסטין הופמן לוהק לתפקיד מנהל המקהלה קארוול,ש קתי בייטס מגלמת את מנהלת בית הספר. הבמאי הוא פרנסואה ז'ירארד עם תסריט מאת בן ריפלי. במקור, צוות השחקנים היה אמור לכלול את אלפרד מולינה, אבל הוא עזב את הפרויקט. בפברואר 2014, דברה ווינגר, אדי איזארד, קווין מקהייל, ג'וש לוקאס, והשחקנים הצעירים גארט ורינג, ג'ו ווסט, ריבר אלכסנדר וגרנט ונבל הצטרפו לצוות השחקנים. ורינג מגלם את סטט שמצטרף למקהלת בנים; וינגר מגלמת את מנהלת בית הספר של סטט באודסה, טקסס ; איזארד, המחליף את אלפרד מולינה, גילם את דרייק, יד ימינו של מנהל המקהלה בבית הספר; ג'וש לוקאס לוהק לתפקיד אביו המנוכר של סטט. מקהייל גילם מורה צעיר למוזיקה המעצים את סטט, ריבר אלכסנדר וגרנט ונבל מגלמים בנים במקהלה.
צילומים.
שלב הצילומים החל בפברואר 2014 בעיר ניו יורק ובסטמפורד, ניו הייבן ובפיירפילד, קונטיקט. צילומים נוספים נעשו באוניברסיטת פיירפילד .
הפצה.
"הסרט" הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2014 ב-5 בספטמבר 2014.
הולמרק קארדס קנתה את זכויות ההפצה לשידור הסרט והוא נקרא מחדש "Hear My Song". הסרט תוכנן להיות מוקרן ברשת CBS ב-16 באפריל 2016. עם זאת, ב-13 באפריל 2016 בוטלה הבכורה ברגע האחרון.
מחלקות שקילות
מלחמת השיקום הפורטוגזית
טמאש קובור
טמאש קובור (במקור עד 1905 אדולף ברמן, בהונגרית: Kóbor Tamás; ברטיסלאבה, 28 באוגוסט 1867 – בודפשט, 26 במאי 1942) היה סופר יהודי-הונגרי, פובליציסט.
ביוגרפיה.
אדולף ברמן נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ ברמן ושל רגינה שמלצר. הוא למד משפטים, אך לא השלים אותם. הוא קיבל משרה ב"בנק האשראי הכללי ההונגרי" כפקיד. את קריירת הכתיבה שלו החל לצד גיסו, המשורר יוז'ף קיש, בכתב העת "אַ הֵט" (פירושו:השבוע - A Hét). הוא היה הכתב של "פשטי הירלפ" (Pesti Hírlap), "מאדיאר הירלפ" (Magyar Hírlap), פשטי נפלו ועוד עיתונים. במדור "סקיצה" ביטא בכתביו את השקפותיו הפוליטיות.
ב-8 באוקטובר 1895, בבודפשט, נשא את השחקנית רוז'ה ארדאי. אשתו נולדה ב-5 בפברואר 1873 ושמה המקורי היה רוז'ה פליגלמן. בתם, נעמי ליוויה, נולדה באוגוסט של השנה שלאחר מכן, לימים הסופרת נעמי קובור רעייתו של אישטוואן קאלוש.
אפשר לתאר אותו כאחד העיתונאים האמיצים ביותר של עידן מיקלוש הורטי בממלכת הונגריה (1920–1946). בגיליון "העיתון" מ-31 מאי 1925 פרסם את עדותו של שר הפנים לשעבר, אדן בניצקי, אשר חשף את הרצחם של בלה שומודי ושל בלה באצ'ו על ידי אנשי הטרור הלבן. במשך זמן רב הוא יכול היה לכתוב רק בעילום שם. ברומנים שלו הוא תיאר את תהליך ההתבוללות של הבורגנות היהודית בבודפשט. כתביו הופיעו גם ב"עתיד היהודי" של טרנסילבניה". הוא היה חבר באגודת מיצקביץ' ההונגרית, שמטרתה הייתה לטפח את יחסי הונגריה-פולין. מותו נגרם ממחלת לב. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
הרי פאמיר
חודג'נט
סיפאקת אדוארדס
סיפאקת אדוארדס (שם מדעי: "Propithecus edwardsi") היא מין של פרימט מהסוג סיפאקה החיה באי מדגסקר והייתה בעבר תת-מין של המין סיפאקה מעוטרת ("Propithecus diadema") אך הופרדה למין עצמאי.
מאפיינים.
סיפאקה זו היא הסיפאקה השנייה בגודלה. אורך הגוף והראש הוא 47 סנטימטרים בתוספת הזנב שאורכו 45 סנטימטרים. משקלה של הנקבה הוא 6.3 קילוגרמים ואילו משקלו של הזכר הוא 5.9 קילוגרמים. למרות השם הפרווה של הסיפאקה היא בצבע שחור בוהק ולא לבן. הסיפאקה שוכנת עצים ביערות הגשם של מזרח מדגסקר וניזונה בעיקר מעלים, זרעים, פירות, פטריות ופרחים. הסיפאקה חיה בקבוצות הכוללות בין שלושה לתשעה למורים. לאחר היריון שאורכו עד 179 ימים נולד צאצא יחיד. הטורפים העיקריים של הסיפאקה הם עקב מדגסקר, חנק קרקע מלגשי וטורפי מדגסקר כמו הפוסה. הסיפאקה נמצאת על פי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה עקב בירוא יערות נרחב באי מדגסקר וציד.
מאה בתנך
הרגזנים
18 הרגזנים או הרגזנים (באנגלית: The Irascible 18) הוא כינוי שניתן לקבוצה של אמני מופשט אמריקאים שמחו נגד התערוכה "ציור אמריקאי היום - 1950" ("American Painting Today - 1950)" שהוצגה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו-יורק והחרימו את התחרות שלוותה לתערוכה. הקבוצה הביעה את מחאתה במכתב גלוי שנשלח בשנת 1950 לנשיא המוזיאון. הסיקור התקשורתי הנרחב של המחאה, וכחלק ממנו, תצלום קבוצתי איקוני של האמנים העומדים מאחוריה, שהופיע במגזין "לייף", הפכו את הקבוצה למפורסמת, ועימה את המונח אקספרסיוניסט מופשט. העיסוק במחאה האמנותית ביסס את אמני המופשט הללו כדור הראשון של זרם אמנותי חדש.
הרקע: עליית אסכולת ניו-יורק.
פרוץ מלחמת העולם השנייה והרדיפה הנאצית אחר "אמנות מנוונת" זירזה את העברת מרכז הכובד של האמנות המודרנית מפריז לארצות הברית, ועימה גם את הגירתם של אמנים רבה בכיוון זה. כך, העיר ניו יורק הפכה לביתו של האוונגרד האמנותי.
לשנות הארבעים המוקדמות חשיבות מיוחדת בהתפתחות האמנות האמריקאית, כאשר ברקע, הציור הריאליסטי (תנועת הרגיונאליזם ) החל להיתפס כביטוי אמנותי שאינו הולם את התקופה הסוערת. בשנת 1942, פגי גוגנהיים, שברחה מאירופה עם בעלה, האמן הסוריאליסטי מקס ארנסט, פתחה גלריה חדשה בניו יורק בשם Art of This Century שהציגה אמני אוונגרד אמריקאים ואירופאים ומבטיחים. ג'קסון פולוק ערך שם את תערוכת היחיד הראשון שלו בשנת 1943, וב-1945, הציגה הגלריה את יצירותיו של האמן מארק רותקו. כאשר גוגנהיים סגרה את הגלריה שלה ב-1947 כדי לעבור לוונציה, גלריית בטי פרסונס (The Betty Parsons Gallery), שנפתחה שנה קודם לכן, החלה לייצג את האמנים פולוק, בארנט ניומן, מארק רותקו וקליפורד סטיל . הגלריה ייצגה גם את האמנים אדולף גוטליב, הדה שטרן ותיאודורוס סטמוס .
באותה תקופה, הגלריות היחידות שהסכימו להציג את אמני הקבוצה שכותנה אסכולת ניו-יורק, היו גלריית פרסונס, גלריית סמואל קוץ (Samuel Kootz Gallery) וגלריה צ'ארלס איגן (Charles Egan Gallery) . עבור הגלריות הצעירות הללו מדובר היה בבחירה לא רווחית כלל. המחיר הגבוה ביותר ששולם עבור יצירה של פולוק לפני שנת 1947, היה 740 דולר ועבור יצירה של רותקו בשנת 1946 - 120 דולר בלבד. בגלריה קוץ, מ-1946 עד 1948, הוצעו יצירות של הנס הופמן, וויליאם בזיוטס ורוברט מאת'רוול במחירים שנעו בין 100 ל-950 דולר, וככל הנראה התקבלו בעבורן באופן מעשי מחירים נמוכים בהרבה. הגלריה נסגרה בשנת 1948 בגלל קשיים כלכליים. ההצלחה של אמני האסכולה הגיעה רק לאחר סדרה של מאמרים פופולריים שפורסמו במגזין "לייף", שהמפורסם שבהם הוא מאמר על פולוק ב-1949 והמאמר על הרגזנים משנת 1951, עליו יפורט מטה.
האירועים שקדמו לתערוכה במטרופוליטן.
מאז ינואר 1943 התקיים שיתוף פעולה בין מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית למוזיאון המטרופוליטן לאמנות, שאמור היה להגיע לשיאו בשילוב אוספי האמנות האמריקאית של המוסדות במסגרת בניין חדש, שנתרם על ידי גרטרוד ונדרבילט ויטני. לפי הסכם בלתי כתוב, מוזיאון ויטני רכש אמנות אמריקאית בעוד המטרופוליטן ריכז את רכישותיהם במה שהם כינו אמנות "קלאסית". ואולם, ג'וליאנה פורס, מנהלת מוזיאון הויטני מ-1931 ועד מותה ב-1948, תמכה בנטישת שיתוף הפעולה. ב-1 באוקטובר 1948, חבר הנאמנים של המוזיאון הצביעו על "חילוקי דעות רציניים" עם המטרופוליטן, במיוחד בכל הנוגע להצגת מגמות עדכניות ומתקדמות באמנות, נושא שמוזיאון הויטני הדגיש באופן מיוחד בעשייתו. לבסוף, מוזיאון הויטני נסג באופן חד צדדי מיוזמת חיבור האוספים עם המטרופוליטן.