מחקרים שונים מצביעים על תרומה של פעולת הסריגה לבריאות. מחקר בקרב 1000 סורגים וסורגות של Knit For Peace ארגון המאגד 15.000 אנשים שסורגים בהתנדבות לאנשים נזקקים הראה שסריגה מורידה את לחץ הדם, מסדירה את הדופק, מפחיתה דיכאון, מאטה מחלות דמנציה. מחקרים משווים מראים שנשים עם מחלות מפרקים כגון אוסטיאוארטריטיס שסורגות, שיפרו את יכולות התנועה של ידיהן, סבלו פחות מכאבים, והתפתחות המחלה הואטה מאוד. בבריטניה יש קריאה לרופאי משפחה לעודד אנשים לסרוג כדי להפחית במתן תרופות.
הסריגה היא גם כלי חברתי, אנשים שרואים מישהו סורג בציבור, מרגישים שאפשר לשוחח עם הסורג/ת. ישנן קבוצות של סורגות שנפגשות יחד, מלמדות אחת את השנייה אופני עשיה שונים. בארצות הברית לאחר נפילת המגדלים ב9/11, אנשים חיפשו נחמה בקבוצות של סורגות.
בארצות הברית ובברזיל מעודדים אסירים בבתי סוהר, ליצור מוצרים שונים במלאכת יד לעצמם ולמכירה, רבים בוחרים בסריגה. נמצא שזה משחרר לחצים, מפחית תוקפנות, מעודד כושר חברתי וגאווה במעשי ידיהם.
בסקר שנערך על ידי פיפה בורנס ורוזמרי פאן דר מאר מטעם אוניברסיטת וולונגונג באוסטרליה עלה שסריגת יכולה לשפר את בריאות העוסקים בכך. בסקר נשאלו 8000 אנשים, מתוכן 99% נשים, מחציתן בגילאי 41 עד 60, על הרגלי הסריגה שלהן. רובן ענו שהן נוטלות סורגות ברוב ימי השבוע אם לא כל יום (77%). בסקר נמצא ש-90% אמרו שהסריגה הרגיעה אותם, 82% אמרו שהפעולה גורמת להם אושר. מעל 70% חשו שהסריגה שיפרה את הזיכרון וכושר הריכוז שלהם.
מגפת הקורונה שפשטה בעולם בתחילת שנת 2020, ושבגללה אנשים נסגרו בבתים מחשש הדבקה, השיבה אנשים רבים שוב לסרוג, או לעסוק במלאכת יד כלשהי, חלק כדי לשחרר לחצים ולהעביר את הזמן וחלקם כדי ליצור משהו שלא יכלו לקנות, ולהרגיש 'מועילים'. יש גם אנשים שצינרו או סרגו מסכות פנים, אבל הן אינן יעילות כמו מסכות הבד. חוקרי חברה ופסיכולוגיה מגלים עניין בתופעת 'החזרה למלאכות' וכותבים שהעוסקים במלאכות בזמני לחץ וחרדה, חשים שעל ידי יצירת משהו במו ידיהם, הם מוכנים יותר לשרוד את התקופה הרעה.
בישראל נולדים כ-15.000 פגים כל שנה, התינוקות שנולדו טרם זמן נמצאים בסכנת בריאותיות קשות. הסתבר במחקרים שבובת תמנון מצונרת במסרגה אחת מרגיעה ומנחמת את הפגים, ומפחיתה את הסיכון שהם ימשכו בצינורות שהם מחוברים אליהם. קבוצות של סורגות מתנדבות ברחבי הארץ סורגות בובות תמנונים ותורמות אותן לבתי החולים.
סריגה להעברת מסרים.
בזמן מלחמות העולם היו מרגלות, שהשתמשו בסריגה שלהן, גם כדי להצדיק ישיבה ממושכת בגנים או ספסלים ציבוריים בזמן תצפית על מטרה, וגם כדי להעביר מסרים בקוד נסתר.
סריגה באמנות.
לאורך ההיסטוריה אין ספור ציירים וציירות ציירו נשים, ילדות ואף כמה גברים, סורגים. תופעה מפורסמת בהקשר זה היא נטייתם של ציירים במאה ה-14 לצייר מדונות סורגות, מה שמלמד אותנו על טכניקות סריגה שכבר היו מקובלות בעת ההיא, ועשוי לרמוז על כך שסריגה הפכה לנפוצה יותר בתקופה זו בקרב נשים ממעמד גבוה במרכז אירופה. גם חלוצי הצילום חשבו שהסורגים הם נושא מעניין לצילום.
האמנית הבריטית שירלי קמרון הציגה בסוף שנות ה-70 מיצגים, שבהם היא סרגה בציבור, מיצגים שונים שמדדו זמן, או היו להם אמירות על מצב הנשים בתקופתה.
מיחזור משביח לבגדים סרוגים.
תעשיית הביגוד היא אחת המזהמות הגדולות של הסביבה. בדורות קודמים אנשים שסרגו סוודרים, מכנסיים, גרביים, ועוד פריטי ביגוד, התחשבו במחיר החומר ובזמן שהיה עליהם להשקיע כדי ליצור את הפריט. הם חיזקו מראש מקומות רגישים ואיחו חורים בסריגים, בעיקר במקומות הרגישים, כדי לאחות גרביים נוצרו כל מיני אמצעים מעץ בצורות של ביצה או פטריה, כדי להקל על איחוי הגרב. כאשר בגד סרוג כבר לא התאים להם מסיבה כלשהי, הם פרמו את הצמר, גלגלו אותו על לוח כלשהו או על קולב פלסטי, מה שהקל על תליית הצמר לייבוש, טבלו במים, כדי ליישר את סלסולי החוט. כשהחוטים התיישרו גלגלו אותם ושבו וסרגו מהם פריט חדש. לעיתים השתמשו בחוטים של שנים או יותר סוודרים קטנים לעשיית סוודר חדש. באתר פינטרסט יש מאגר גדול של סוודרים שהושבחו כך.
המצב האקולוגי והכלכלי של העולם מחייב מיחזור של סריגים, כמו של כל מוצרי הטקסטיל.
היתרון של סריגים הוא שאפשר לעשות מהם הרבה פריטים אחרים. סריגים מצמר טבעי אפשר להפוך ללבד. סריגים סרוגים ביד כמו גם סריגים מתועשים אפשר גם לחתוך כדי לשנותם או לתפור מהם משהו שונה.
השיטות המוקדמות לסריגה בחוטי טריקו הייתה על ידי מיחזור בדי טריקו, אותם חתכו לרצועות צרות וסרגו עם החוט שמתקבל.
פגסוס
פֵּגַסוֹס (ביוונית: Πήγασος) הוא סוס מכונף אגדי ואחת הדמויות המפורסמות ביותר מתוך המיתולוגיה היוונית. סוסים מכונפים מופיעים , אך פגסוס הוא ככל הנראה הקדום והמפורסם מכולם.
לפי האגדה, פגסוס היה בנם של הגורגונה מדוזה ואל הים פוסידון. הוא ואחיו קריסאור בקעו חיים מתוך ראשה הכרות של מדוזה לאחר שהיא נקטלה על ידי פרסאוס.
הגיבור המיתולוגי בלרופון ריסן את פגסוס בעזרת רסן מוזהב שקיבל מאתנה ורכב עליו בקרב מול הכימרה, מפלצת יורקת אש שמתוארת כבעלת ראש של אריה, גוף של עז וזנב של נחש או דרקון. בעקבות הצלחותיו נגד הכימרה ובהרפתקאות נוספות, ביקש בלרופון לרכוב על פגסוס למרומי האולימפוס ולחיות בין האלים, דבר שעורר עליו את חמתם. פגסוס השליך מעליו את בלרופון שנפל אל מותו, אולם הוא עצמו הגיע אל האולימפוס, חי באורוות זאוס וקיבל את התפקיד לשאת את ברקיו. כהוקרה על השירות הנאמן, הפך זאוס את פגסוס לקבוצת כוכבים.
הסיודוס קישר את שמו של פגסוס עם המילה היוונית ל"מעיין". ואמנם, בכל מקום בו הוא רקע בפרסותיו על הקרקע, מעיין שופע פרץ. כך נוצר המעיין המקודש היפוקרנה על הר המוזות. ישנה סברה הקושרת את שמו למילה "ברק" בשפה האנטולית לווית, דבר המתיישב עם תיאורו של פגסוס כנושא הברקים של זאוס.
פלנקטון
פְּלַנְקְטוֹן או צֶפֶת הוא השם שניתן לצבר של אורגניזמים השוכנים במימי האוקיינוסים והימים, וכן במאגרי מים מתוקים שונים, המאופיינים בכך שהם נעים בעיקר עם זרם המים ואינם מסוגלים לנוע נגדו. השם בא מהמונח היווני "πλανκτος" - פלנקטוס - שמשמעותו "נסחף" (drift) או "נודד" (wander). לפלנקטון חשיבות אקולוגית רבה, שכן הוא נמצא בבסיס מארג המזון הימי. לאצות הכחוליות, המהוות חלק מהפלנקטון, תרומה חשובה ביותר לייצור חמצן לאטמוספירה.
הפלנקטון מתאפיין בכך שהוא נסחף בזרם, ובעל יכולת תנועה מוגבלת. בעוד שסוגים מסוימים של פלנקטון יכולים לנוע מאות מטרים מעלה ביום (התנהגות המכונה "נדידה יומית אנכית"), מיקומם האופקי נקבע בעיקר על ידי תנועות הים והזרמים בגוף המים אותו הם מאכלסים. אורגניזמים גדולים יותר, כגון דיונונים, דגים ויונקים ימיים היכולים לנוע גם בצורה אופקית ולשחות נגד זרמי המים בסביבתם נקראים "נקטון". חקר הפלנקטון נקרא "פלנקטולוגיה".
את הפלנקטון מחלקים לפי קטגוריות גודל:
פלנקטון מתחלק לקבוצות פונקציונליות רחבות:
הפלנקטון מתקיים באוקיינוסים, ימים, אגמים ובריכות. ריכוז הפלנקטון ופיזורו רגיש לשינויים כימיים ופיזיים במים בו הוא שוכן. השפע המקומי של הפלנקטון משתנה בעומקים שונים, מקומות שונים ובעונות שונות. גורמים מרכזיים לשונות זו הם הזמינות של אור וריכוז נוטריינטים. באזורים מסוימים באוקיינוסים, הידועים כאזורי HNLC, גדל מעט יחסית פלנקטון, חרף הימצאות ריכוז גבוה של נוטריינטים, תופעה המוסברת על ידי חוסר בברזל שזמין לצריכה ביולוגית.
בשנים האחרונות הוקמו ברחבי העולם חוות ימיות לשימור ולהשבחת הפלנקטון באוקיינוסים, למען בעלי חיים ימיים.
בעקבות פרסום מקרי ריפוי של בני אדם, הפך הפלנקטון הימי בתחילת המאה ה-21 למזון בריאות, הן בצורתו הטבעית והן בצורה של תוספי מזון.
תסמונת טורט
תסמונת טוּרֶט או טוראט (Tourette Syndrome או בקיצור TS) היא הפרעה נוירו-פסיכיאטרית אשר באה לידי ביטוי בטיקים מוטוריים וקוליים. התסמונת נקראת על שם הנוירולוג הצרפתי ז'ורז' ז'יל דה לה טורט, אשר אבחן אותה לראשונה בשנת 1885.
הסיבות להופעת טיקים אינן ידועות בבירור, אולם מדובר בשילוב בין גורמים תורשתיים וגורמים סביבתיים. הלוקים בתסמונת מדווחים על תחושה מקדימה אופיינית לטיקים הכוללת מתח פנימי או דחף בלתי נשלט, בעוד שלאחר ביצוע הטיק או סדרת טיקים מורגשת הקלה. למרות התקדמות מסוימת שהושגה בשנים האחרונות, עדיין לא נמצאה תרופה מלאה למצב רפואי זה. עם זאת, קיימות מספר אפשרויות טיפול, תרופתיות וטיפוליים-קוגניטיביים, להקלה ללוקים בתסמונת.
תיאור.
על פי ה-DSM IV TR (ספר האבחנות הפסיכיאטרי האמריקני), מאופיינת תסמונת טורט בתנועות ובקולות קצרים החוזרים על עצמם באופן לא-ריתמי, ומוגדרים כטיקים. הטיקים המוטוריים האופייניים לטורט כוללים מצמוץ, תנועות של הלסת, הצוואר, הכתף או אחת הגפיים, והטיקים הקוליים האופייניים הם תנועות רחרוח, קולות כחכוח ונהימות.
ההפרעה מלווה לעיתים קרובות בהיבטים אישיותיים והתנהגותיים ובמיוחד קווי אישיות אובססיבית-קומפולסיבית (Obsessive Compulsive Behavior), בהפרעות קשב עם היפראקטיביות או בלעדיה (ADHD), בקושי בשליטה בדחפים ובהתפרצויות זעם משולבות במקרים רבים בחרדות ובקשיים התנהגותיים נוספים.