עבודת הדוקטור של קימרון עסקה בדקדוק הלשון העברית של מגילות מדבר יהודה. בעקבותיה נכתב הספר "העברית של מגילות מדבר יהודה". בספר זה קימרון מתאר ומנתח את הדקדוק של המגילות. את רוב המגילות כתבו בכתיב מלא (שלא כמו התנ"ך, הכתוב בכתיב לא אחיד), כתיב אשר מלמד על דרכי הגייה של העברית הקדומה, השונות ממה שידוע לנו. כך למשל המילה "ראש" כתובה במגילות גם בכתיבים "רואש", "ראוש", "רוש", ומתעתיקים קדומים של הכנענית וממסורות אחרות של העברית נראה שהיא נהגתה ro-osh (בתנועה ממושכת). וכן נהגו מילים אחרות שהייתה בהם אל"ף שורשית כמו "יאמר", "זאת". הכינוי לנסתר כתוב "הואה", וכנראה נהגה hua כבערבית. העובדה שהכינוי הזה כתוב בשפות השמיות באל"ף מעידה שהאל"ף הייתה פעם הגויה. עוד הראה קימרון שבלשון המגילות אומרים "הם יכתובו מחר", בעוד שבעברית מקראית אומרים "הם יכתבו מחר". במגילות נשמרה הצורה הדקדוקית הלא מקוצרת.
כשגילו את המגילות התעורר ויכוח אם לשונן הייתה מדוברת. הדעה ששלטה בימי הביניים הייתה שיש רק עברית אחת היא לשון המקרא, לשון האל. הגויים טענו שמאז גלות בבל הפסיקו לדבר עברית והם קראו ללשון חז"ל לשון חכמים. לשון מלאכותית ששימשה את החכמים בבית מדרשם. הפרכה לטענה זו באה כשהתגלו מכתבים מימי בר כוכבא ובהם בר כוכבא כותב עברית. לדעת קימרון לשון המגילות דומה ללשון ספרי המקרא שנכתבו בימי בית שני ושונה לחלוטין מלשון חכמים והוא הסיק מהמבנה האחיד של השפה שמדובר בלשון חיה.
התנהגות תנועת פתח בהברה סגורה מוטעמת.
במסורת טבריה הפתח מתחלף בצירי וכשהטעם סר הם מתחלפים בחיריק בהברה סגורה, למשל שבר/שבר/שברתי, בת/בתי, לב/לבי, השימוש בפתח נפוץ יותר במסורת בבל שם ניתן למצוא לב במקום לב, ישבר במקום ישבר, הם במקום הם. חוקרי העברית ניסו למצוא כללים המסבירים את החילופים האלה.
מתוך השוואה לשפות שמיות מקבילות ניתן לגלות שמקורו של הפתח הזה בתנועת i קדומה שהופכת באופן רגיל בנסיבות האלה לצירי במסורת טבריה. הכללים שנוסחו בספרי הדקדוק קרויים על שמו של מדקדק גרמני בשם פיליפי והם מלאי פרצות. קימרון הגיע למסקנה שחוק פיליפי שגוי ואילו הבלשנים כריסטיאן סראו ויהושע בלאו צדקו. הם העמידו כללים שונים למעתק שגרם להפיכת התנועה המקורית i (e) לתנועת a (פתח). לשיטתם תנועת i קדומה הפכה ל- e שהייתה לעיתים קצרה ולעיתים ארוכה, בדיוק כפי שהיא בתעתיקי ההקספלה של אוריגנס. רק תנועת e קצרה הפכה לתנועת a ואילו תנועת e ארוכה התקיימה בעינה. אי-האחידות במסורת טבריה ובמסורת בבל נובעת מההיקשים. קימרון ביסס את דעתם והראה שהמעתק לא חל במסורת התעתיקים של אוריגנס ואף לא במסורת ההגייה של השומרונים.
במחקר נוסף הראה קימרון שכבר מדקדקי ימי הביניים הכירו בייחודו של הפתח המתחלף בצירי. ר' יונה אבן ג'נאח היה הראשון שהבחין בכך שיש פתח שאינו הופך לקמץ במעמד של הפסק, כגון וינפש. הוא ציין שהפתח הזה שב אל הצירי במעמד של הקשר. דעתו נתקבלה על לב המדקדקים בימי הביניים ואילך, אך נדחקה כנראה מפני חוק פיליפי. העובדה שבשתי מסורות של העברית לא חל המעתק a&lt;e מחייבת להניח על פי התפיסה המקובלת של תולדות העברית שהמעתק הזה מאוחר. קימרון, הסבור לעומתם שהמקורות השונים של העברית משקפים ניבים נבדלים זה מזה – רואה בהתנהגות השונה של החוק בחטיבותיה של העברית עוד דוגמה משכנעת לשיטתו.
פתח המתחלף בקמץ.
פתח שמקורו a קדומה, הוא הפתח המתחלף בקמץ. אף כאן בהברה סגורה מוטעמת לא נמצאו כללים פונולוגיים עקביים המסדירים את השימוש בכל אחת מן החלופות, למשל יצחק (פועל) / יצחק (שם אדם). קימרון מטפל בסוגיה הזו במאמר על טיבן של צורות ההפסק בעברית. הוא הולך בדרכו של המדקדק ר' יהודה חיוג' וכמה מדקדקים מודרניים, שאמרו שצורות ההפסק הן הצורות המקוריות במקרא ואילו צורות ההקשר הן צורות דיבור המשקפות את שטף הדיבור וההתקצרויות שבו, צורות כמו צחק או יצחק נסמכות תמיד למילה אחרת ומי שרושם צורת צחק כערך מילוני עצמאי כאילו רשם דבר במקום דבר. צורות ההפסק אינן צורות מוארכות כדעת הרוב אלא צורות יסוד ואילו צורות ההקשר הן צורות מקוצרות. מטרתם של מסרני טבריה הייתה להדריך קוראים שאינם דוברי עברית, ולכן מסרו את הצורות בדיוק כפי שנשמעו בדיבור ולא את הצורות היסודיות. למשל, צורת היסוד של עתיד קל בנסתרים היא יכתובו וכך כתובה המילה במגילות מדבר יהודה. אולם ברצף הדיבור התנועה התקצרה והטעם סר מעליה והיא נהגתה יכתבו. הבחנה זו בין התנועה הדקדוקית לבין הביצוע ברצף הדיבור קיימת גם בלשונות אחרות, למשל, באנגלית I'll go לעומת I will. על פי הגישה הזאת כל תנועת a מיוצגת בהברה סגורה מוטעמת בעברית הטברנית בקמץ ולעולם לא בפתח.
ההדרת טקסטים.
מגילת מקצת מעשי התורה.
מגילת מקצת מעשי התורה היא חיבור עשוי מ-6 כתבי יד, שהכילו כמאה פרגמנטים שונים. מהפרגמנטים הללו הורכב הטקסט שלם. זהו מחקרו המפורסם ביותר של קימרון ואחד החיבורים החשובים ביותר במגילות מדבר יהודה. מן החיבור שרדו 130 שורות בלבד והוא מפרט את חילוקי הדעות ההלכתיים בין שתי קבוצות בעם ישראל המכונות "אנחנו" ו"אתם". מתוך בדיקות של ההלכות התברר שהקבוצה המכונה "אנחנו" משויכת לצדוקים ואילו הקבוצה המכונה "הם" משויכת לפרושים. עד לגילויו של קימרון היו חילוקי דעות בין היסטוריונים שונים בנוגע לזיקה שבין מגילה זו לטקסט המשנה, ברם, טקסט זה מהווה ראיה מכרעת - עד לרמת הניסוח המילולי - לטקסט המשנה, שנכתב כ־200–300 שנה לאחר המחלוקות המתוארות. בתחילת אחד מכתבי היד (4Q394) מופיע לוח השבתות של כת קומראן.
מגילת המקדש.
מגילת המקדש היא המגילה הארוכה ביותר שהתגלתה בקומראן. יגאל ידין ההדיר אותה וקימרון הציע קריאות חדשות רבות. ובכמה טורים העמיד טקסט כמעט חדש, למשל טורים לז-לט.
מגילת ברית דמשק.
מגילת ברית דמשק היא מגילה לא-מקראית. והיא נמצאה בתריסר כתבי יד שונים, שניים בגניזה הקהירית והיתר בקומראן, אבל כתבי היד הגדולים הם מן הגניזה. הייתה גם בעיה בנוסח כי העתיקו מדור לדור וקריאות המהדירים במהדורות השונות לא היו מדויקות וקימרון תיקן וההדיר את כתב היד.
מגילת ישעיהו.
טקסט זה ההדיר קימרון ביחד עם פרופ' דונלד פארי מאוניברסיטת בריגהאם יאנג שביוטה.
מגילה זו נמצאה בשלמותה ולמרות זאת לא קראו אותה טוב. המהדירים לא ידעו עברית היטב ולא הבדילו בין ווים ליודים, אף על פי שהללו נבדלו בבירור בכתיב, למשל המילה "רינה" נכתבה "רונה" ומקרים נוספים. מהדורה זו תיקנה את רוב השגיאות שהיו במהדורות הקודמות.
מחקריו העכשוויים.
קימרון שוקד כעת על כתיבתו של דקדוק מקיף של מגילות מדבר יהודה מבחינת הכתיב, ההגייה, התצורה והתחביר, תוך השוואה מפורטת לשאר מסורותיה של העברית העתיקה. בשנת 2010 הוציא מהדורה חדשה של כל המגילות העבריות הלא-מקראיות מקומראן.
ישיבת תורת חיים (מוסקבה)
ישיבת תורת חיים (Торат Хаим) היא ישיבה חרדית-ליטאית הממוקמת בפרברי העיר מוסקבה, בירת רוסיה.
תולדות הישיבה.
בשנת תשמ"ט (1989), כשהשלטון הקומוניסטי בברית המועצות החל להתרופף, נשלחו למוסקבה, ביוזמתו של הרב משה סולובייצ'יק מציריך, הרב אלכסנדר אייזנשטט והרב יצחק זילבר לבדיקת האפשרות להקמת הישיבה במקום. בהמשך הקים הרב סולובייצ'יק בציריך ועד במטרה לנהל את פעילות הישיבה.
במשך שנותיה שינתה הישיבה את פניה ואת מיקומה כמה וכמה פעמים. תחילה שכנה בדירות שונות בעיר מוסקבה, ובהמשך התמקמה במתחמים שיועדו לבתי הבראה, מחוץ לעיר. היום שוכנת הישיבה באזור כפרי, בבניין שנרכש לשם כך, בסמוך לכפרים פפובקה וחריפן בראיון רמנסקי שבמחוז מוסקבה.
הרב יצחק זילבר נהג להגיע לישיבה בחגים - פסח וסוכות. בשנותיו האחרונות היה מגיע אליה בפסח הרב משה שפירא.
הר"מים בישיבה הם רבנים מישראל המגיעים במהלך השנה לתקופות של שבועיים בכל חודש ומתחלפים ביניהם. בעבר לימדו בה הרבנים: שמעון פוזנר (שאף שימש בה כראש ישיבה), אלכסנדר אייזנשטט, דוד קרוגר, יעקב סקובן, שמעון סוסקין, צבי פטלס ואלכסנדר חייט. נכון ל-2013 מלמדים הרבנים: מרדכי קולביאנסקי, אליהו טבגר, אליהו נחמן ווגנפירר, ומשה אקסלרוד.
לאחר פטירת הרב משה סולובייצ'יק ופירוק הוועד בציריך התמנה הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן לנשיא הישיבה, והרב משה לבל לתפקיד ראש הישיבה. מנהל הישיבה הוא הרב אלכסנדר אייזנשטט.
הלימודים בישיבה מיועדים לצעירים, תושבי חבר המדינות. נכון ל-2013 לומדים בה כשישים תלמידים. הם מגיעים אליה, בדרך כלל, אחרי סיום הלימודים בבית הספר בגיל 17–20. כרוב רובם של יהודי ברית המועצות לשעבר, מגיעים התלמידים אליה ללא רקע תורני כלשהו ואף ללא ידיעת השפה העברית. הם שוהים בה 3–4 שנים בממוצע. רובם נשלחים לאחר מכן לישיבות חרדיות בישראל, אנגליה וארצות הברית, וחלקם ממשיכים את לימודם בכולל במוסקבה.
תוכנית הלימודים בישיבה דומה לתוכנית הלימודים בישיבות וכוללת שיעורים בגמרא בחומש, בהלכה ובמוסר. היום מחולק לשלושה סדרי לימוד עצמי בחברותא והתלמידים מחולקים לפי רמות.
התלמידים יוצאים לביתם, לתקופת בין הזמנים, רק פעמיים בשנה - שבועיים אחרי פסח ושבועיים אחרי סוכות. בשאר ימות השנה, כולל חגים, נמצאים התלמידים בישיבה. יהודים רבים מתושבי מוסקבה והסביבה נוהגים להגיע לישיבה לשבתות ולחגים כדי לשמוע את השיעורים והשיחות הנמסרים בימים אלה.
בכל שנה עורכת הישיבה בחול המועד סוכות בירושלים כנס למאות בוגריה בישראל. חלק מבוגרי הישיבה עוסקים בהרבצת תורה ובקירוב רחוקים ברוסיה ובישראל - במסגרת הארגון "תולדות ישורון", בכולל "ברכת יצחק" במוסקבה, בכולל בסראטוב, בישיבה ליוצאי רוסיה בווינה ועוד.