הבונקרים נמצאו בתוך מוצב הגנה מבוצר. המוצב כלל שתי חגורות גדרות תיל היקפיות, שהפנימית שבהן הייתה ברוחב של 3 מטר ובגובה של 1.8 מטר, ובשטח שביניהן נזרע שדה מוקשים ברוחב של 15 עד 22 מטר. תעלה נגד טנקים (4.5 מטר לרוחב ו-3 מטר לעומק) הגנה על המוצב ממערב ומצפון-מערב. היו במוצב תעלות לחימה וקשר שבהן הוצבו מקלעים רבים ותותחים נגד מטוסים בקוטר של 20 מילימטר. המגינים הגרמנים של הסוללה מנו כ-130 עד 160 איש.
הצורך בכיבוש הסוללה לפני תחילת הנחיתות מן הים נבע מכך שתותחיה נמצאו בטווח פגיעה בכוחות בעלות הברית שינחתו בחוף הנחיתה המזרחי ביותר – חוף סורד (Sword Beach) – אשר נמצא כשבעה קילומטר מערבית מהסוללה; להערכת המודיעין של בעלות הברית, התותחים גם היו מסוגלים לפגוע בספינות של בעלות הברית ששטו מול חופי הפלישה.
בגלל עובי הבטון של הבונקרים היה רק סיכוי קלוש להרוס את התותחים שבהם באמצעות הפגזה או הפצצה. על כן הוחלט לשלוח צנחנים בשעות המוקדמות של יום הפלישה על מנת לשתק את הסוללה.
תוכנית הקרב.
משימת כיבוש הסוללה ושיתוק התותחים בה הוטלה על גדוד הצנחנים התשיעי מהרגימנט המוצנח הבריטי (Parachute Regiment), בפיקודו של לויטננט קולונל (סגן-אלוף) טרנס אוטווי (Terence Otway). הגדוד היה מסופח לדיוויזיה המוטסת ה-6.
אוטווי ומפקדיו הכינו תוכנית מורכבת לכיבוש הסוללה:
גדודו של אוטווי ערך מספר חזרות לקראת הקרב על דגם בגודל מלא של הסוללה.
הקרב.
התוכנית המורכבת שהוכנה לכיבוש הסוללה השתבשה מתחילתה. ההפצצה של מטוסי הלנקסטר החטיאה את הסוללה לחלוטין. לאחר מכן השתבשה הצנחת קבוצת החלוץ של הגדוד התשיעי ושל הגדוד כולו. הוא הוצנח בפיזור על פני שטח נרחב – עד 16 קילומטר מהסוללה - וזאת בשל עננות, ענן אבק שהעלתה ההפצצה הכושלת של הלנקסטרים וגם בשל תמרוני התחמקות שנקטו טייסי מטוסי התובלה מאש נגד מטוסים גרמנית. הפיזור הנרחב היקשה על אנשי הגדוד להתכנס במועד. קושי נוסף להתכנסות הציבה העובדה שהגרמנים הציפו במתכוון במים שטחים נרחבים באזור. בהמשך לא הגיעו אל הגדוד הדאונים נושאי אמצעי הלחימה שעליהם הסתמך – הם נחתו הרחק מיעדיהם בשל אותן סיבות שגרמו להצנחה המפוזרת של הגדוד. עד המועד שנקבע לתחילת ההתקפה התכנסו רק 150 מתוך 650 חיילי הגדוד והם היו חמושים רק בנשק קל, מקלעי ברן ומקלע כבד אחד מדגם ויקרס. מפקד הגדוד התכונן לתקוף את הסוללה עם החיילים ואמצעי הלחימה המעטים שהצליח לכנס. בשלב זה הצליחו קבוצות מפני המוקשים – שפעלו בלעדי מכשירי גילוי המוקשים – לחתוך את גדר התיל החיצונית, לטהר ולסמן פרצות בשדה המוקשים ולהתכונן לפיצוץ הגדר הפנימית, כמתוכנן.
ממש לפני המועד לנחיתת הדאונים התגלו חיילי הגדוד על ידי הגרמנים, וכששה מקלעים החלו לירות לעברם. חוליית צנחנים הצליחה לשתק שלושה מהם, ומקלע הוויקרס הופעל כדי להעסיק באש את המקלעים הנותרים.
גם נחיתת הדאונים המתוכננת במרכז הסוללה השתבשה. הם היו אמורים להיות מונחים למטרתם על ידי משואות רדיו מהקרקע - ולפי גרסה אחרת בעזרת תאורה מפצצות מרגמה מיוחדות שיירה הגדוד התשיעי - אך ציוד זה כלל לא הגיע אל הגדוד. אחד מהדאונים נאלץ לנחות בבריטניה לאחר שכבל הגרירה שלו ניתק מעט אחרי ההמראה. אחד משני הנותרים זיהה בטעות כמטרתו כפר במרחק של כ-3 קילומטר מהסוללה ונחת שם, רחוק מכדי לסייע בקרב. הדאון האחרון זיהה את הסוללה, אך כשהיה בגישה הסופית לנחיתה ירה עליו אחד מן התותחים נגד מטוסים שבסוללה. הירי פצע מספר חיילים בדאון וגרם לו לסטות ממסלולו, עד שנחת כ-700 מטר מהסוללה. חיילי הדאון, שנחלצו ממנו, לא הגיעו במועד כדי להשתתף בהתקפה על הסוללה, אך זיהו והתקיפו קבוצה של גרמנים שהתקדמה באותה עת לעבר הסוללה.
במצב דברים זה יצא הגדוד המוקטן להתקפה. אנשיו פוצצו פרצות בגדר התיל הפנימית באמצעות מטעני הצינור, הסתערו על מתחם הסוללה ונכנסו לקרב פנים אל פנים עם החיילים הגרמנים בתעלות ובבונקרים. הגרמנים התנגדו, ירו זיקוקי תאורה ואף קראו לסוללת תותחים אחרת באזור על מנת שתירה לעבר התוקפים, אך בתוך עשרים דקות מתחילת ההתקפה נכבשה הסוללה.
הצנחנים הבריטים לא גילו בבונקרים תותחי 150 מילימטר כפי שציפו, אלא תותחים בינוניים בקוטר של 100 מילימטר. למרות שלא קיבלו את חומר הנפץ שנועד להשמדת התותחים, הם הצליחו לפוצץ את קניהם של שני תותחים לפחות באמצעות רימונים נגד טנקים (Gammon Bombs) שנשאו עמם. הצנחנים הצליחו להודיע לסיירת ארתוסה על הצלחת ההתקפה כרבע שעה לפני המועד שבו עמדה להתחיל להפגיז את הסוללה מן הים.
ששים וחמישה מהצנחנים הבריטים נהרגו ונפצעו. מבין החיילים הגרמנים נפגעו כולם מלבד ששה.
לאחר הקרב, מאחר שנקבע שהגדוד התשיעי לא יחזיק בסוללה לאחר שיתוקה, הוא נסוג ממנה, כשהוא גורר עמו פצועים. חלק מהפצועים קשה הושארו מאחור – לפי הנטען משום שלבריטים לא היו חומרי חבישה מספיקים ולא אמצעים מספיקים להובילם משם.
למחרת יום הפלישה נכנסו שוב גרמנים לסוללה, ויש טענה כי הם החלו לירות בשניים מתותחיה אל חוף חרב (טענה זו שנויה במחלוקת). כך או כך, יחידת הקומנדו הבריטית מס' 3, שנחתה בינתיים מן הים, נצטוותה לשתק את הסוללה, שוב. היא שלחה למשימה שתי פלגות (פלגה – Troop, יחידת משנה של הקומנדו המונה כ-65 חיילים). הן כבשו את הסוללה באבידות קלות יחסית - אך סגן מפקד יחידת הקומנדו מס' 3 נהרג בקרב זה. כמו כן, בהתקפת נגד גרמנית בסיוע ארטילריה שנערכה לאחר מכן נפגעו רבים מחיילי שתי הפלגות.
כיבוש סוללת מרוויל על ידי הגדוד התשיעי – בכוח מוקטן מאוד וללא כלי נשק מסייעים – נחשבת לאחד ההישגים המרשימים ביותר של יחידות הצנחנים הבריטיות.
למפקד הגדוד התשיעי, סגן-אלוף אוטווי, הוענק עיטור אות השירות המצוין (Distinguished Service Order) על פעולתו בקרב זה ובקרבות נוספים במערכת נורמנדי.
מוזיאון סוללת מרוויל.
כיום עומדים עדיין הבונקרים של הסוללה על תילם. מהמכשולים והתעלות שהוקמו סביבם לא נותר כמעט דבר. באחד מהבונקרים הוקם מוזיאון קטן המתאר את הקרבות שניהלו הצנחנים ואנשי הקומנדו לכיבוש המוצב. סמוך לבונקרים הוקם לוח זיכרון להתקפת הגדוד התשיעי. כמו כן הוצב שם מטוס דקוטה - דגם המטוס אשר שימש להצנחת הצנחנים שכבשו את הסוללה.
שמעון הראשון
שמעון הראשון בן חוניו הראשון היה כהן גדול מבית חוניו בתקופת בית שני. שחי במחצית השנייה של המאה הרביעית לפנה"ס -תחילת המאה השלישית לפנה"ס. יש הרואים בו את "שמעון הצדיק" המוזכר רבות בכתבי חז"ל.
ייחוס.
שמעון הראשון היה סבו של שמעון השני, ונכדו של יַדּוּעַ. יחוסו של יַדּוּעַ מוזכר מפורשות במקרא כמתייחס למשפחת הכהונה של בית צדוק.
בתו של שמעון הראשון נישאה לטוביה מבית טוביה, אביו של יוסף בן טוביה.
כשנפטר שמעון היה בנו חוניו השני צעיר לימים ולכן לא התמנה לתפקיד הכוהן הגדול, את שמעון ירש אלעזר אחיו, ולאחר שהוא נפטר, נמסר התפקיד לדודו מנשה. רק לאחר פטירתו התמנה חוניו לתפקיד.
זיהויו עם שמעון הצדיק.
יוסף בן מתתיהו, בחיבורו "קדמוניות היהודים" (סוף המאה ה-1 לספירה), מזהה את שמעון הראשון כ"שמעון הצדיק" (ולא את נכדו, שמעון השני):
סומליה במשחקים האולימפיים
סומליה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מינכן (1972). היא נעדרה מהמשחקים שלוש פעמים: ב-1976 השתתפה בחרם האפריקאי על אולימפיאדת מונטריאול, בעקבות סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות מהמשחקים את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי שלה קיימה משחק מול נבחרת דרום אפריקה בזמן שלטון האפרטהייד; ב-1980 השתתפה בחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן; ב-1992 נעדרה מאולימפיאדת ברצלונה (1992) בשל מלחמת האזרחים שפרצה בה. על אף שמלחמת האזרחים עודה נמשכת, ואין ממשל מרכזי מסודר במדינה, הצליחה סומליה לשלוח ספורטאים למשחקים הבאים.
בדרך כלל שולחת סומליה משלחות מעוטות משתתפים, שהישגיהם נמוכים. יוצא דופן בהקשר זה הוא האתלט עבדי בילה, שהגיע למקום השישי בריצת 1500 מטר באולימפיאדת אטלנטה (1996).
סומליה מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
נפת חיפה
נפת חיפה היא נפה במחוז חיפה במדינת ישראל. הנפה קרויה על שם חיפה שהיא העיר הגדולה בנפה.
שטח הנפה הוא 294 קמ"ר.
אברהם מלמד (שחיין)
אברהם מלמד (בכינויו "ביינוש", נולד ב-29 במאי 1944) הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף בשתי אולימפיאדות, בטוקיו 1964 ובמקסיקו 1968, במדי נבחרת ישראל. הוא השחיין הישראלי הראשון ששחה 100 מטר פרפר מתחת לדקה והראשון שהגיע לשלב חצי גמר אולימפי. בעל שתי מדליות כסף ממשחקי אסיה ובעל 4 מדליות מהמכביה.
ביוגרפיה.
אברהם מלמד נולד בקיבוץ רמת יוחנן. בעקבות אחיו הלל מלמד ודוד מלמד הוא התאמן בקבוצת השחייה הפועל גוש זבולון, בהדרכתו של יוסף טלקי. עד גיל 16 לא בלט מלמד ביכולתו ואף מאמנו לא ציפה ממנו לגדולות, אך מלמד המשיך להתאמן בשקדנות עד אשר הגיעה הפריצה שלו לחזית השחיה הישראלית.