הקודו אמנם זריז מאוד בהשוואה לממדי גופו, אך אין לו סיבולת גבוהה והוא אינו מסוגל לרוץ במהירות למרחקים גדולים; מסיבה זאת, כאשר הקודו נרדף על ידי טורף הוא קופץ במהירות לתוך סבך שיחים ועצים - דבר שיהפוך את המרדף אחריו לבלתי אפשרי. לאחר שנכנס מספיק לעובי הסבך, הקודו ינסה לקפוא שוב על מקומו ללא ניע ולהמתין להסתלקות הטורף. עקב הסיבולת הנמוכה, הקודו נוהג לעצור לאחר ריצה קצרה ולהביט לאחור, וזאת על מנת למנוע בזבוז אנרגיה מיותר; הרגל זה נמצא יעיל בדרך כלל נגד האריה והנמר אשר מבססים את המרדף שלהם על מארב ולא על ריצה לאורך זמן; טורפים מסוג זה יקטעו את המרדף שלהם בעקבות הקודו בתום זמן קצר, לאחר שנוכחו לראות שההתקפה שלהם נכשלה. במהלך ריצתו של הקודו, זנבו מתגלגל כלפי מעלה וחושף את הצד הפנימי הלבן והבוהק; תופעה זאת משותפת למספר פרסתנים נוספים כמו האייל הפרדי, אייל הכרמל והדלגן, וישנן שתי השערות למשמעותה: מדובר באיתות חזותי לפרטים אחרים אודות כיוון ההימלטות, או במנגנון לבלבול הטורף אשר מתקשה להתמקד בתנועות הטרף לאור העובדה שעיניו מתמקדות באופן טבעי בזנב הבולט. במקרים בהם הקודו לא בטוח האם נשקפת עבורו סכנה, הוא עומד זקוף ודרוך על מקומו במשך זמן רב; תופעה זאת מתרחשת לרוב כאשר הקודו חש בריח לא מוכר או בתנועה בסבך ואינו מסוגל לזהות את הגורם האחראי לכך, או עקב נוכחותו של יצור שלא ברורה מדת האיום הנשקפת ממנו. במקרים כאלה, הקודו מפיק נביחה גרונית רמה אשר מתוארת על ידי חוקרי טבע כקול הקולני ביותר שמופק על ידי אנטילופה כל שהיא, ונביחה זאת משמשת סימן אזהרה לכל בעל חיים בסביבה. בהנחה שמדובר בטורף, הנביחה הרמה מהווה איתות עבורו שהוא נחשף על ידי הקודו, ומוטב לו לוותר על המארב מראש. העירנות של הקודו גוברת לקראת החשכה כתוצאה מהעלייה בפעילות הטורפים הליליים.
הזהירות המופלגת של הקודו בסבך מחמירה שבעתיים ליד מקורות המים; אתרים כאלו נמצאים לרוב מחוץ לסבך שבו יש לקודו יתרון של הסוואה ותנועה זריזה, ובנוסף מצויים בקרבתם טורפים רבים הנוהגים לארוב שם תדיר לפרסתנים הבאים לשתות. על כן, בהגיעו לבורות המים, הקודו נמצא בכוננות מלאה ומתקדם בצעדים מהוססים ואיטיים; הוא נוהג לעמוד ארוכות ולרחרח את האוויר תוך כדי שבודק באמצעות עיניו ואוזניו האם האזור בטוח עבורו, ועשוי להקדיש עד כ-20 דקות תמימות על מנת לוודא שלא נשקפת עבורו סכנה. לאחר שניגש למקור המים באיטיות, הקודו גומע את המים במרווחים קבועים (10 שניות סריקה ו-20 שניות שתייה), וכאשר מדובר בקבוצה המושכת באופן טבעי את תשומת לב הטורפים, הקודואים ינקטו בצעדי הגנה נוספים המתבטאים בכך ששניים או שלושה פרטים יתפקדו כזקיפים הסורקים את השטח בעוד שהשאר שותים בבטחה. בתום השתייה, הקודו עוזב במהירות את האזור הפתוח וחוזר לסבך. לאור דריכותו הרבה של הקודו במהלך שהייתו ליד מקורות המים, ההפרעה הקלה ביותר מובילה אותו לרוץ מיד לסבך הקרוב מבלי לעצור ולבדוק את מקורה; הדבר מרחיק לכת עד כדי כך שהוא אף עשוי להימלט מרעשים וקולות שנוצרו על ידי פרסותיו, ומנוסה של קודו אחד מובילה מיידית למנוסת האחרים אף אם הם רחוקים ממנו. לאחר ריצה קצרה לתוך הסבך, הקודו עוצר בשביל לאתר את מקור הסכנה, ואז נסוג מהאזור בשקט; בדרך כלל, הוא ממתין פרק זמן ארוך עד שיחזור שוב למקום שבו התרחשה ההפרעה.
הקודו מעדיף לשתות ממקורות מים כאשר אין בעלי חיים אחרים בסביבה, ועשוי לעזוב את האזור במקרה שהוא חש בנוכחות מין אחר; חריגים בהקשר זה הם חזירי יבלות והתנים אשר הקודו מתעלם מנוכחותם, אך הוא עשוי לאיים עליהם בקרניו אם יתקרבו אליו יתר על המידה. מחקר שנעשה בנמיביה, מצא שמבין היונקים האפריקנים הקודו סובלני במיוחד לנוכחות הדלגן והבבון, ואף נעזר בנוכחותם על מנת לשתות בבטחה. את בקר הבית הקודו בוחן מעט, והוא חש אי-שקט בולט בנוכחותם של בובאל הכף או הזברה בהם הוא מתבונן ארוכות. אף על פי כן, מכורח המצב, במרבית מקורות המים הקודו נאלץ לשהות בחברת בעלי חיים אחרים - רבים מתוכם פרסתנים. במקרים כאלה, הקודו מסתייע בעקיפין גם בחושיהם של יתר בעלי החיים באזור. בדומה לקובוס המים וקובוס המשקפיים, הקודו עשוי להימלט לתוך המים באין מוצא אחר ולהמתין שם עד שתחלוף הסכנה, כאשר גובהו הרב מסייע לו להיכנס עד לעומק של 2 מטר.
תזונה.
כרובם המכריע של מעלי הגירה, הקודו הגמלוני הוא יונק צמחוני. עם זאת, הקודו נבדל מלוחכי העשב בכך שתזונתו העיקרית מורכבת מעשבי תיבול, שיחים, עלים וענפים. כך למשל, מחקרים בסוואנות הדרומיות מצאו כי תזונתו מורכבת מ-80-70% שיחים ועשבי תיבול, 18-15% עלים, ו-12-5% עשבים בלבד; בסוואנות הצפוניות התוצאה הייתה זהה למדי עם הבדלים בשיעור פריטי המזון העיקריים: 61% שיחים, 21% עלים ו-18% עשבי תיבול ועשבים; הבדלים אלו נובעים מכך שבאזור הצפון ישנה נוכחות רבה של סוואנות-שיחים דוקרניות האופייניות לאזור הסאהל ואשר בהן השיחים דומיננטיים יותר. דרישות התזונה הספציפיות של הקודו אינן נובעות מבררנות: כאשר תהיה לו הזדמנות הוא לא יהסס לאכול גם פרחים, דשא ומיני דגניים; יתרה מכך, הקודו ניזון מצמחים קוצניים או רעילים אשר לא נאכלים על ידי יונק אחר מלבדו, והוא אף מגלה העדפה יתרה אליהם לאור ערכם התזונתי הגבוה ביחס לצמחים רגילים בדמות רמות גבוהות של חלבון גולמי וזרחן. בנוסף, כאשר מזונו העיקרי דליל מסיבות עונתיות, הקודו אף משלים את תזונתו בשורשים ופקעות שעשירים בנוזלים. הסיבה אם כן לתזונה המוגבלת שלו, נובעת מהעדפות בית הגידול: הקודו מעדיף בתי גידול סבוכים שבהם הוא חש בטוח יותר מפני טורפים אצנים המצויים בשטחים הפתוחים, מה שמוביל אותו להיות ניזון בעיקר מהפלורה הזמינה בבתי הגידול הללו.
מיני צמחים בולטים המשמשים הן כמאכל והן כמחסה לקודו הם: שיטת הסוכך, שיטת הגמל ("Vachellia erioloba"), שיטת הנייר ("Acacia sieberiana"), שיטת הקארו ("Vachellia karroo"), סנגליה שחורה ("Senegalia nigrescens"), ערבת-שיח אדומה ("Combretum apiculatum"), שיח-מגל ("Dichrostachys cinerea") ותות הצלב ("Grewia occidentalis"). פירות נאכלים על ידי הקודו בהתאם לזמינותם, ומלבד תרמילים של מיני השיטה, הקודו צורך בקביעות את פירות המרולה, מיני הדרים, ולעיתים קרובות גם פירות של מיני הסוג סטריכנוס ("Strychnos") - למרות רעלני הסטריכנין שבהם. בעונה היבשה, הקודו מוסיף לתזונתו מיני שיחים ועצים ירוקי-עד (אבניים, קלסטריים, ועוד), מיני סוקולנטים בשרניים, מיני גפניים, מיני פרפרניים מהסוגים: חרטום ("Rhynchosia") ובפהייה ("Baphia"), ובפרט מינים מגוונים של דלועיים מהסוג מלון שבהם תכולה מימית גבוהה. ישנם מספר מינים שנצרכים על ידי הקודו במינון נמוך במיוחד חרף זמינותם: אוכנה שבירה ("Ochna pulchra") ולילך פראי ("Burkea africana") אשר מתאפיינים ברמות גבוהות של טאנין ואלקלואיד, אגס בר אפריקני ("Dombeya rotundijolia"), דופרקיאט ("Pterocarpus rotundifolius"), קיסוסן ("Cissus") ושיטה מדומה אפריקנית ("Peltophorum africanum"); ההערכה היא, שהסלידה הטבעית של הקודו מהצמחים הללו נובעת מהרתעה כימית משמעותית המופקת על ידם.
חילופי העונות באפריקה באים לידי ביטוי באופן מובהק בשיעור צריכת התזונה: בעונה היבשה שבה הפלורה דלילה יחסית, זכר בוגר יסתפק ב-3.7 ק"ג של צמחייה, בעוד שבעונה הגשומה הצריכה היומית מטפסת עד ל-8 ק"ג. בעונה הגשומה, התזונה של הקודו תהיה גם מגוונת יותר בהתאם לזמינות. גובהו החריג של הקודו הגמלוני, מאפשר לו גישה לצמחייה גבוהה שאינה בהישג ידם של מעלי גירה אחרים. עקב האורך היחסי של רגליו, גופו וצווארו, הקודו מתנשא בעמידה על רגליו האחוריות עד לגובה 3 מטר - מה שהיה יכול להגדיל משמעותית את הגישה שלו לעלווה הגבוהה; אף על פי כן, הן בטבע והן בשבי הקודו לא נצפה כשהוא ניזון בעמידה - בניגוד לצבי הג'ירפי או לנילגאי. במקום זאת, הקודו נוהג להסתייע לכל היותר במתיחת צווארו הארוך אשר מעניק לו גישה לצמחייה עד גובה של 2.20 מטר, וזכר הקודו עושה שימוש חריג בקרניו הארוכות על מנת להנמיך או לשבור ענפים גבוהים. הקודו מסתגל בנקל לשינויים מהירים בהרכב הפלורה שבסביבתו, אך פגיע לעומת זאת לשינויי אקלים.
בעונה הגשומה, הקודו מקבל את מרבית הנוזלים הנדרשים לו מהצמחים הטריים ומסוגל לחיות בהתאם לכך תקופות ממושכות ללא שתיית מים; בעונה היבשה לעומת זאת, הוא תלוי מאוד במקורות מים זמינים. עדות לכך היא, שחרף העובדה שהקודו מעדיף לחיות באזור קבוע שבו הסביבה מוכרת לו היטב על מעלותיה וחסרונותיה, בתקופת בצורת הוא לא יהסס לנטוש מיד את סביבתו ולנדוד בחיפוש אחר אזור עם מקורות מים; בדרום נמיביה שבה מקורות המים מתייבשים במהירות, הקודו אינו מבלה זמן רב במקום אחד והוא נמצא בנדידה מתמדת שבמהלכה הוא גומע מרחקים ארוכים ממקור מים אחד למשנהו. מעבר לזמינות מקורות המים, לטמפרטורה עשויה להיות השפעה על כמות הצריכה: בנמיביה וסודאן שבהן הטמפרטורות עשויות לטפס ל-40 מעלות חום, קודו בוגר עשוי לשתות 7–9 ליטרים ביום עקב איבוד לחות. הקודו מבקר לעיתים קרובות באתרי ליקוק מינרלים כדוגמת מלח.
ארגון חברתי.