בעת ביקור בכותל הציע לה אדם זר להגיע לסמינר ללימודי יהדות כדי למלא את חוסר הידע שלה בנושאים הללו והביא לה כרטיס ביקור של בית הספר לבנות. היא לא התכוונה להגיע לסמינר, אולם שיחה עם בן-דודה דני על נישואי תערובת והתרשמותה מהמוכנות של דודה שחזר לארץ בעקבות מלחמת ששת הימים ובן-דודה דני להקריב את חייהם למען מדינת ישראל גרמו לה לחשוב שוב על העניין, והיא מצאה את עצמה מגיעה בכל אופן לסמינר ללימודי יהדות בירושלים לדוברות אנגלית.
בסמינר הוצגה ברברה אל מול רינה, אישה צעירה בעלת תשובה אף היא, אחת מהמורות הפרטיות של הסמינר אשר איתה ועם משפחתה יצרה בהמשך קשר קרוב.
בסופו של דבר החליטה ברברה להישאר בישראל ולהמשיך את לימודיה בסמינר. יחד עם זאת למדה להכיר את הן את התרבות הישראלית והן את התרבות החרדית, ששתיהן היו זרות לה.
תוך כדי לימודיה בסמינר התארס בן דודה דני עם חברתה הטובה אביבה, אותה הכיר דרך ברברה, אירוסין שהותירו את ברברה עם תחושה רעה משום שהיא הכירה בכך שחברתה אביבה דומיננטית הרבה יותר מדני. כפי שציפתה, אכן הזוג נקלע לעימותים כבר בתחילה, כשדני רצה לגור בהתיישבות מחוץ לקו הירוק בעוד שאביבה, רציונלית ופרקטית העדיפה לגור בירושלים. ברברה נקראה לפשר בין בני הזוג שקנה לבסוף דירה בעיר העתיקה בירושלים.
לאחר פחות משנה בסמינר התארסה ברברה עם חיים זילבר, בחור אמריקאי חוזר בתשובה אף הוא ובן להורים גרושים. אירוסיה של ברברה עם חיים הפתיעו את דודיה שלא ציפו מברברה להינשא עם בחור חרדי אולם קיבלו זאת בכבוד. בשונה מהם, אמה של ברברה קיבלה את הבשורה בצורה קשה הרבה יותר וניסתה לשכנע את ברברה לבטל את האירוסין. גם רנדי, אחיה הצעיר לא חסך משבט לשונו. ברברה, ששהתה בחו"ל בתקופה שלאחר האירוסין שקלה ברצינות את האופציה שאולי היא אינה מספיק דתית עבור חיים זילבר ולפיכך מוטב לבטל את השידוך. לאחר שדני הזעיק את חיים לארצות הברית כדי להשיב את ארוסתו, יושרו ההדורים, החתונה נערכה בחו"ל ומיד לאחר מכן הם חזרו לישראל.
בעת שהם מתאקלמים בדירתם החדשה בישראל, ברברה מנסה לחפש עבודה בעזרתה של אביבה, חברתה הטובה ואשתו של בן-דודה. ברברה מודאגת מכך שהיא עדיין לא הצליחה להרות אך חיים, בעלה, אינו מבין מדוע היא כל כך מודאגת.
באותו זמן גברת ארזי, שכנתה של אביבה המתגוררת ברובע היהודי יולדת בן הנקרא בשם רוני. אמו של רוני אינה מעוניינת בו, ולמעשה מעט אחרי הלידה היא מתאשפזת במחלקה פסיכיאטרית. אביבה מציעה לברברה לגדל את הילד באומנה. ברברה מסכימה ומשכנעת גם את חיים.
לימודיו של דני יוצרים מתחים בינו לבין אביבה. בעוד שאביבה היא אישה דעתנית, שאפתנית ומשקיעה בלימודיה, דני אינו סגור על עצמו לגבי המקצוע שהוא רוצה ללמוד. הוא נכשל בשתיים מהבחינות שלו בכלכלה ושוקל לעזוב את התואר ואביבה אינה רואה זאת בעין יפה משום שלדעתה יש לסיים את מה שמתחילים.
כמה חודשים לאחר שרוני הגיע לביתם מגיע מר ארזי ודורש לקחת את בנו חזרה. חיים וברברה לוקחים זאת קשה מאוד. אולם זמן קצר לאחר מכן ברברה מגלה שהיא בהריון. הבת שנולדת נקראת בשם נעמי. מעט לאחר הלידה מציע חיים לברברה לעבור דירה, בין השאר כדי לנסות להתאזן מהבחינה הכלכלית. בטרם עובר הזוג לאחד היישובים בדרום, מר זילבר מגיע לביתם ומבקש שייקחו חזרה את רוני. חיים אינו מתלהב אך לבסוף מסכים והזוג עובר יחד עם שני ילדיהם ליישוב דרומי. אולם, ברברה אינה מתאקלמת שם והם חוזרים לירושלים.
אביבה מקבלת מלגה עבור התזה שלה. עבור המלגה היא צריכה לעשות את המחקר בניו יורק. דני אפילו אינו מוכן לשמוע על זה: הוא מאמין שאם הם יטוסו לארצות הברית, אפילו לשנה אחת, הם ישתקעו שם שנים. נוסף לכך הוא מאשים את אשתו שהיא התנהגה בערמומיות. דני המתוסכל מאשתו השתלטנית ומהעובדה שאביבה היא המפרנסת הראשית בביתם מוצא במקרה זה עילה למשבר. הוא מכריז שאם אביבה תטוס לניו יורק הוא ייסע באותו יום לרבנות להגיש תביעת גירושין. אביבה טסה בסופו של דבר, ודני הולך לרבנות אולם שם הוא פוגש את חברתה של אביבה אותה הוא לא סובל שאף היא ממתינה בתור בלשכה והוא נושא את רגליו ומסתלק משם. לאחר ניסיונות גישור בין בני הזוג הכוללים את סיועם של בני הזוג זילבר כמו גם אמה של ברברה, הזוג משלים.
על הספר.
שפס החלה לכתוב את הספר בשנת 1985, שעה ששברה את קרסולה בתחילת הקיץ ורותקה אל הבית. הספר נכתב שנה אחת לאחר שילד אומנה נלקח ממשפחתה בנסיבות טראומטיות מה שהיווה טריגר למוטיבציה שהובילה לכתיבת הספר. במהלך השנה הבאה היא כתבה חלקים מהספר ורק שנתיים לאחר מכן היא חשה שכתיבת הרומן הושלמה.
הספר יצא לראשונה בשפה האנגלית, בשנת 1989. מהמהדורה הראשונה נמכרו 5,000 עותקים. הוצאה שנייה באנגלית יצאה בשנת 2002. בעברית יצא הספר בתרגומה של רונית הופנר בשנת תשס"ד, 2004, בהוצאה עצמאית שמכרה כ-1,000 עותקים. בהמשך יצא הספר כספר אלקטרוני ב-Jewish E-Books.
לספר יצא ספר המשך בשם פרחי קקטוס המתאר את חייהם של גיבורי הסיפור, ברברה וחיים מספר שנים מאוחר יותר, אף הוא מבוסס על מקרה שקרה במציאות.
מ. ז. טל
מ' ז' טל
עשב חיטה
עשב חיטה נוצר מהנבטה של זרעי חיטה והצמחתה לגובה של 10–15 ס"מ.
את העשב טוחנים במטחנה שהיא בעצם מעין מסחטה ייחודית לסחיטת עשב חיטה המפרישה את מיצי העשב והמיצוי שלו ניתן לשימוש בדרכים רבות ומועילות, בעיקר בשתייה.
הנבט מכיל כלורופיל ברמות גבוהות, המקנה לו את צבעו הירוק. כמו כן, עשב החיטה מכיל ויטמינים רבים, מינרלים, סיבים, נוגדי חמצון וחלבונים.
את העשב ניתן להשיג בחנויות טבע, לשתות את המיץ בדוכנים שונים או לגדל בבית על מצע ולסחוט אותו במסחטה ביתית.
הארי פרידנוולד
צבי רם
צבי רם (נולד ב-3 בנובמבר 1955) הוא רופא ישראלי, המשמש כמנהל המערך הנוירוכירורגי במרכז הרפואי תל אביב.
ביוגרפיה.
צבי רם נולד בתל אביב, בנם של ציפורה והעיתונאי אלימלך רם. בילדותו השתתף בסרט "שמונה בעקבות אחד" (1964). סיים את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1979 במסלול עתודה אקדמית. לאחר סטאז' במרכז הרפואי שיבא שירת בצה"ל כרופא עד 1985. התמחה בנוירוכירורגיה במרכז הרפואי שיבא וקיבל תואר מומחה ב-1991. בשנים 1991–1994 שהה בהשתלמות בארצות הברית ושימש כרופא בכיר במחלקה לנוירוכירורגיה במכונים הלאומיים לבריאות (NIH). בשנים 1994–2003 היה רופא בכיר במחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי שיבא (מ-1999 – סגן מנהל המחלקה). משנת 2003 ואילך משמש כמנהל המערך הנוירוכירורגי במרכז הרפואי תל אביב.
משמש כמרצה לנוירוכירורגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב מאז 1995. בשנת 2000 הועלה לדרגת פרופסור חבר וב-2011 היה לפרופסור מן המניין.
רם פרסם כ-200 מאמרים בכתבי עת רפואיים. הוא חבר בארגונים רפואיים מקצועיים בישראל, בארצות הברית ובאירופה ומכהן במערכות של מספר כתבי עת רפואיים.
רם שימש כיועץ לחברת הסיגריות Juul.
ב-17 בדצמבר 2013 בעקבות כתבת תחקיר בתוכנית הטלוויזיה "עובדה" בערוץ 2, הודיע מנהל בית חולים איכילוב, פרופ' גבי ברבש, כי בכוונתו לפתוח בהליכי השעיה נגד רם לאחר שתועד דורש עשרות אלפי שקלים עבור טיפול ב"תיירי מרפא" אולם מאז לא נפתחו כל תהליכי השעיה נגדו והוא המשיך בתפקידו כמנהל המערך הנוירוכירורגי באיכילוב. בעקבות חקירה שנמשכה שנתיים ביחידת להב 433, במרץ 2016 המליצה המשטרה להעמיד את צבי רם לדין באשמת שוחד.
באפריל 2019 החליטה פרקליטות מחוז תל אביב לסגור את התיק נגדו.
משפחתו.
רם נשוי לרופאה ואב לשתי בנות, מתגורר ברמת גן. אחיו, חגי רם, הוא פרופסור במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בן-גוריון.
פקיסטן במשחקים הפאראלימפיים
פקיסטן השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה פקיסטן חלק מעולם.
היסטוריה.
המשלחת הראשונה אותה שלחה פקיסטן למשחקים הפאראלימפיים הייתה משלחת בת שני ספורטאים, גברים שניהם, שנשלחו לייצג את המדינה במשחקים שנערכו בברצלונה בשנת 1992.
האתלט חיידר עלי, הוא הספורטאי הפקיסטני היחיד שזכה במדליה פאראלימפית, כשזכה בתחרות הקפיצה לרוחק (קטגוריה T37) במדליית הכסף באולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008), ובמדליית הארד במשחקי אולימפיאדת הנכים ריו דה ז'ניירו (2016).
דוד רפפורט
הרב דוד הכהן רפפורט (ה'תר"ן או ה'תרנ"א – ב' בתשרי, ה'תש"ב; 1889 או 1890 - 23 בספטמבר 1941) היה ר"מ בישיבת "אהל תורה" בברנוביץ' בין מלחמות העולם. מחבר "צמח דוד" ו"מקדש דוד" על התלמוד. נספה בסיביר בעת מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
נולד במינסק לעקיבא רפפורט, נכדו של רבי עקיבא איגר, ולשרה חיה שארלאט. כבר בגיל 13 התפרסם כבעל ידיעות לא רק בתחום התורני אלא גם במתמטיקה ובכמה שפות. זמן מועט לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה נצטוו הוריו, שהיו בעלי אזרחות אוסטרית, לעזוב באופן מידי את גבולות רוסיה. המשפחה פנתה לדנציג, שם נתמנה האב כמורה הוראה בקהילה היהודית. הרב דוד למד בישיבת סלובודקה. בהיותו כבן 25 הצטרף ללימודים בישיבת פוניבז', לשם הגיע עם חיבור המוכן לדפוס בשם צמח דוד. כעבור שנתיים, לאחר סיומה של המלחמה, הזמינו הסבא מסלובודקה להצטרף לכולל החדש בישיבה. הרב רפפורט התנה זאת בהבאתו לדפוס של חיבורו, דבר שלא עלה בידו קודם לכן עקב חסרון ממון. ה"סבא", הרב נתן צבי פינקל, הבטיח לקיים בקשה זו, אך מצבו הכספי של הכולל לא איפשר מילוי הבטחה זו מיד. הרב רפפורט שכלל את חיבורו שיצא בסופו של דבר בשנת תרפ"ה. בהקדמתו הקצרה לספר כתב: