בשנת 2009 נמנתה קטרון על ידי העיתון "דה מרקר" כאחת מחמישים המשפיעים בחינוך בישראל
קטרון הובילה את נציגות העובדים למשא ומתן ארוך עם הנהלת המוסד, סכסוך עבודה שהביא לדיון בנושא בוועדת הכספים של הכנסת ושביתה בת 50 יום, אשר באה לסיומה רק לאחר התערבות הוועדה לתכנון ולתקצוב שהביאה לקביעה כי שכרם של המורים באוניברסיטה הפתוחה יוסדר בהסכם קיבוצי על בסיס תנאי העבודה של הסגל הזוטר בשאר האוניברסיטאות, והתערבותו של שר החינוך למינויו של פרופ' יצחק זמיר כמגשר בין ההנהלה והעובדים. לאחר תהליך הגישור הושג לראשונה הסכם קיבוצי בעבור 1,300 חברי סגל ההוראה של המוסד, הסכם אשר הביא בין השאר לתוספת בת 24% בעלות שכרם.
לצד ההתאגדות וההסכם באוניברסיטה הפתוחה, אשר היו אבן דרך היסטורית בהתבססותו של ארגון כוח לעובדים, נרתמה קטרון לקידום העבודה המאורגנת גם מחוץ לכותלי האוניברסיטה ונבחרה להנהגה הארצית של ארגון העובדים "כוח לעובדים" כאשר היא מציבה מטרה של קידום מנהיגות נשית בארגון, ובכך היוותה השראה לעיסוק בתפקידן של נשים בארגוני עובדים ומשא ומתן באקדמיה ובקרב עובדות בתחומים נוספים דברים ברוח זו נשאה קטרון כדוברת במגוון גדול של אירועים ציבוריים ובהם צעדת אחד במאי בתל אביב, הכנס הסוציאל-דמוקרטי ופסטיבל סרטי הפועלים בחיפה. קטרון מכהנת מאז שנת 2011 כרכזת ההנהגה של כוח לעובדים (המכונה "צוות ארגון").
תת-ספיגה של פרוקטוז
תת־ספיגה של פרוקטוז היא הפרעת עיכול, אשר בה ספיגת הפרוקטוז במעי הדק מתבצעת בצורה לקויה. התוצאה היא ריכוז גבוה של פרוקטוז בכלל המעי.
תת־ספיגה של פרוקטוז שכיחה במדינות המערב, עד כ 30% מהאוכלוסייה סובלת מההפרעה. ישנן השערות כי שכיחות התופעה באסיה פחותה, אך עדיין גבוהה, עד כ 10% מהאוכלוסייה.
הפרוקטוז אינו דורש אנזימים על מנת להספג במערכת העיכול וגם אצל אנשים בריאים רק 25-50 גרם פרוקטוז יכולים להתעכל בארוחה אחת. אנשים בעלי תת־ספיגה של פרוקטוז מצליחים לספוג פחות מ 25 גרם.
אבחון.
כמו ברגישות ללקטוז, את האבחון יש לעשות אצל רופא מומחה, גסטרואנטרולוג, על מנת למנוע אבחון מוטעה של הפרעות עיכול אחרות. הבדיקה מתבצעת לרוב על ידי בחינת רמות המימן באוויר הפה בהפרשים קבועים לאחר צריכת פרוקטוז.
טיפול.
אין תרופה להפרעה, הטיפול היחידי הוא הימנעות ממזונות מסוימים. לאחר זיהוי התופעה על ידי רופא מומחה, גסטרואנטרולוג, יש להוועץ עם דיאטן על מנת לקבל מידע על מאכלים אשר יכולים להזיק.
סילביה, מלכת שוודיה
סילביה, מלכת שוודיה (בשוודית: Drottning Silvia; נולדה ב-23 בדצמבר 1943 בהיידלברג, גרמניה) היא מלכת שוודיה, אשתו של המלך קרל השישה עשר גוסטב ואמה של יורשת העצר ויקטוריה.
ילדות ונעורים.
סילביה נולדה ב-23 בדצמבר 1943 בהיידלברג, גרמניה. היא בתו של איש העסקים הגרמני וולטר סומרלת' ואשתו הברזילאית אליס סוארס דה טולדו (1906–1997).
בשנת 1947, לאחר מלחמת העולם השנייה, היא ומשפחתה היגרו לריו דה ז'ניירו, ברזיל, שם למדה בבית ספר הגרמני בעיר ולאחר עשר שנים שבו לגרמניה המערבית.
שוודית היא למעשה שפתה השישית - לצד שפות האם גרמנית ופורטוגזית היא דוברת גם צרפתית, ספרדית ואנגלית.
קריירה.
לפני נישואיה למלך עבדה סילביה בקונסוליה הארגנטינאית במינכן, שימשה כמארחת חינוכית במהלך אולימפיאדת מינכן וכן שימשה כסגנית ראש הפרוטוקול באולימפיאדת אינסברוק. בנוסף עבדה זמן קצר כדיילת אוויר.
נישואים.
במהלך אולימפיאדת מינכן נפגשה סילביה עם קרל גוסטב, נסיך הכתר של שוודיה, אשר לאחר מות סבו גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה ב-15 בספטמבר 1973, הוכתר כקרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה. קרל השישה עשר הכריז על אירוסיו לסילביה ב-12 במרץ 1976 והם נישאו לאחר שלושה חודשים. אלו היו הנישואים הראשונים של מלך שוודי מכהן מאז 1797, לזוג 3 ילדים ו-8 נכדים.
משפחתה.
ב-19 ביוני 1976 התחתנה סילביה עם קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה, ונולדו להם 3 ילדים ו-7 נכדים:
מרכז החתירה ברוקסבורן
מ. סתר
מ' סתר
ירי אולימפי
א' צ'ריקובר
א. צ'ריקובר
מיצ'יסלב מינקובסקי
מיצ'יסלב מינקובסקי (בפולנית: Mieczyslaw Minkowski ; 15 באפריל 1884, ורשה, – 20 ביולי 1972, ציריך) היה נוירולוג שווייצרי ממוצא יהודי פולני.
חייו.
מיצ'יסלב מינקובסקי היה בנו של סוחר בפולין. הוא למד רפואה באוניברסיטאות ורשה ממנה סולק בשל הזדהותו עם תנועת סטודנטים ליברלית, מינכן וברסלאו שם הוא הגיש את עבודת הדוקטור שלו. לאחר מכן השתלם בעוד כמה מקומות. בין השאר אצל איוואן פבלוב בסנקט פטרבורג ואצל אלואיס אלצהיימר במינכן.
ב- 1911 הוא עבר לציריך ושם קיבל מאוחר יותר אזרחות שווייצרית. הוא עשה את ההתמחות שלו אצל קונסטנטין פון מונקוב. אחרי שעבד מ- 1913 כמרצה הוא נעשה פרופסור חבר ב- 1926 ומ- 1928 עד 1954 היה פרופסור מן המניין לנוירולוגיה וכן מנהל המרפאה הנוירולוגית של אוניברסיטת ציריך. מ- 1943 עד 1946 היה נשיא של האגודה השווייצרית לנוירולוגיה ומ- 1949 היה נשיא לשם כבוד שלה. מ- 1925 ואילך היה גם נשיא הקהילה היהודית של ציריך (Jüdischen Vereinigung Zürich)
תחומי המחקר שלו.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בלקויות בשלפוחית השתן הנובעים ממקור במוח. תחום העניין המרכזי שלו היה נוירו אנטומיה ונוירו פיזיולוגיה. כשהגיע לציריך עסק במערכת הראייה המרכזית. הוא הצליח להוכיח שגרעין הברך הצדי מייצג, לסירוגין, את העין הימנית והשמאלית.
שנים רבות עסק גם במחקר הפעילות המוטורית של העובר בהקשר להתפתחות המורפולוגית של מערכת העצבים.
הוא עשה מחקרים משתפים עם בן-עמי פינקלשטיין.
מתקפת הלילה
מתקפת הלילה בטרגובישטה היא פעולה צבאית שיזם בלילה ה-17 ביוני 1462 שליט ולאכיה, ולאד המשפד, נגד המחנה הצבאי שהקים סולטאן האימפריה העות'מאנית מהמט השני בקרבת עיר הבירה הוולאכית טרגובישטה. הייתה זו מתקפה נועזת ומפתיעה שגרמה לצבא העות'מאני אבדות כבדות.
הסכסוך החל עם החלטתו של ולאד המשפד להפסיק את תשלום מס הג'יזיה שנהגה ולאכיה לשלם לסולטאן מדי שנה, והסלים כשוולאד הוציא להורג (שיפד) את שני שליחיו של הסולטאן שבאו לוולאכיה כדי להציג לו אולטימטום ואף לנסות לעצור אותו. בנוסף תקף ולאד עמדות עות'מאניות בשטחי האימפריה בבולגריה והרג אלפים רבים של טורקים. במכתבו של ולאד אל מלך הונגריה מתיאש הראשון התרברב השליט הוולאכי כי שיפד 23,883 טורקים ואסף את ראשיהם. מהמט השני גייס בעקבות זאת צבא ענק של כ-90,000 חיילים ובאביב של שנת 1462 עמד בראשו ונע לעבר ולאכיה, כדי להעניש את השליט המורד, ואולי אף לכבוש ולספח את ארצו לאימפריה העות'מאנית.
התרחשו מספר התנגשויות צבאיות אך האירוע המשמעותי ביותר היה "מתקפת הלילה" של ולאד המשפד על מחנה הסולטאן, תוך ניסיון להרוג את המנהיג הטורקי. לטורקים נגרמו אבדות רבות, אך הוולאכים לא הצליחו להרוג את הסולטאן, שהמשיך בצעדה אל טרגובישטה, שם ראה במו עיניו את אלפי הגופות המשופדות של אנשיו. הטורקים לא הצליחו להגיע לקרב פנים אל פנים עם הוולאכים, שנאלצו לסגת ולהשתמש בטקטיקת האדמה החרוכה ולתקוף במתקפות גרילה. למרות הצלחות צבאיות, הטורקים לא השיגו ניצחון מוחלט, צבאם סבל בגלל הרעב והבצורת ובסופו של דבר נתן מהמט השני את פקודת הנסיגה. ולאכיה נשארה אוטונומית ולא סופחה לאימפריה העות'מאנית. בהמשך, בשיתוף פעולה עם בויארים ולאכים, העלה מהמט לשלטון הנסיכות את ידידו מנעוריו, ראדו היפה, אחיו של ולאד המשפד, במקום השליט המרדן שנאלץ לברוח לטרנסילבניה.
הנסיבות המקדימות.
לאחר כיבוש קונסטנטינופול ב-1453 המשיך הסולטאן העות'מאני מהמט השני למסעות צבאיים נוספים. באנטוליה נתקל בהתנגדות של שארית ביזנטית ושל האימפריה היוונית של טרפזונטס אשר המשיכו להתנגד לעות'מאנים. במזרח, אק קויונלו תחת מנהיגותו של אוזון חסן, יחד עם מדינות קטנות נוספות, היוו איום על האימפריה העות'מאנית. במערב האלבנים בהנהגת סקנדרבג ערערו את ההגמוניה העותמ'אנית וגם בבוסניה עלתה ההתנגדות לתשלום מסי החסות. לוולאכיה, נסיכות רומנית שמצפון לדנובה, הייתה חשיבות מיוחדת משלה במצב הגאו-פוליטי בדרום מזרח-אירופה, בשל מיקומה ושליטתה על הגדה הצפונית של הנהר, דרכו יכלו האויבים ממערב, כמו האימפריה הרומית הקדושה בגרמניה, לשלוח צי צבאי נגד העות'מאנים.
ב-26 בספטמבר 1459 הטיף האפיפיור פיוס השני למסע צלב חדש נגד העות'מאנים, ובכינוס במנטובה ב-14 בינואר 1460 אף הכריז כי משך מסע צלב זה יהיה שלוש שנים. מנהיגי אירופה לא גילו התלהבות מהתוכנית. מלך פולין קזימיר הרביעי, המסוכסך עם האבירים הטבטונים, סירב להשתתף. יש סבורים כי דווקא אצל השליט הוולאכי ולאד המשפד נפלו דברי האפיפיור על אוזניים כרויות..
מעודד מן התגובה הפושרת לקריאת האפיפיור, לקח הסולטאן הטורקי את היוזמה לידיו ויצא למתקפה. בסוף שנת 1459 כבש את העיר העצמאית האחרונה בסרביה, סמדרבו, ובשנים 1458-1460 פלש למוראה תוך ניצול המלחמות הפנימיות בין היוונים שם. אחרי מצור שנמשך שלושה חדשים כבש מהמט השני את מצודת אקרוקורינת (1458) ובהמשך השיג מהדספוט הביזנטי דמטריוס פלאולוגוס, שקרא לו לעזרה נגד אחיו, את מבצרו ובירתו מיסטרס, ללא קרב. הסולטאן הצליח להשתלט על רובה של מוראה ומצודותיה שנעזבו על ידי מפקדיהן.
מרידתו של ולאד המשפד נגד הסולטאן.