שלישית, בריטניה הפכה לחברה באיחוד האירופי לאחר חוק הקהילה האירופית משנת 1972 ובאמצעות אשרור אמנת מאסטריכט ב-1992. רעיון האיחוד נתמך זה זמן רב על ידי מנהיגי אירופה, כולל וינסטון צ'רצ'יל, שב-1946 קרא להקמת "ארצות הברית של אירופה" עם בריטניה "במרכז". מאז ומתמיד נקבע כי חוקי האיחוד האירופי גוברים בכל התנגשות בין חוקי המדינות החברות בתחומים המצומצמים שבהם המשפט האירופי נוגע, אך המדינות החברות והאזרחים מקבלים שליטה על ההיקף והתוכן של חוקי האיחוד האירופי, וכך מרחיבים את ריבונותם הבינלאומית. הדבר נעשה באמצעות ייצוג משותף בפרלמנט האירופי, במועצת השרים ובנציבות. משמעות הדבר היא כי כל עוד בריטניה הייתה חברה באיחוד, היא הסכימה מרצונה לשחק לפי חוקיו. עיקרון זה נבחן בפסק דין בו עסק דיג טען שאין לדרוש ממנו כי 75% מבעלי המניות של העסק יהיו בריטים, כפי שנאמר בחוק שילוח מסחרי משנת 1988. על פי חוקי האיחוד האירופי, עקרון חופש ההתבססות קובע שאזרחים של כל מדינה חברה יכולים להתאגד ולנהל בחופשיות עסק ברחבי האיחוד האירופי ללא התערבות בלתי מוצדקת. בית הלורדים קבע שמכיוון שחוק האיחוד האירופי מתנגש עם סעיפי החוק מ-1988, סעיפים אלה לא יאכפו, ולא יחולו. מחובת בתי המשפט, עד שהפרלמנט הביע רצון ברור לעזוב את האיחוד האירופי בתנאים מסוימים, הייתה להחיל את חוקי האיחוד האירופי. מצד שני, בפסק דין שונה קבע בית המשפט העליון שעקרונות יסוד מסוימים של החוק החוקתי הבריטי לא יתפרשו על ידי בתי המשפט כאילו הם מבוטלים עקב החברות באיחוד האירופי, או כל ארגון בינלאומי אחר.
רביעית, האצלה בבריטניה פירושה שהפרלמנט נתן סמכות לחוקק חקיקה בנושאים ספציפיים לאומות ואזורים: חוק סקוטלנד משנת 1998 יצר את הפרלמנט הסקוטי, חוק ממשלת ויילס משנת 1998 יצר את האספה הוולשית, וחוק צפון אירלנד משנת 1998 יצר הנהלת צפון אירלנד בעקבות הסכם יום שישי הטוב ההיסטורי, שנועד להביא שלום באי. בנוסף, חוק השלטון המקומי משנת 1972 וחוק רשות לונדון הגדולה 1999 מעניקים סמכויות מוגבלות יחסית לרשויות מקומיות. מבחינה חוקתית, זה הפך יותר ויותר מקובל שאסור לקבל החלטות עבור בריטניה אשר יעקפו, ויעמדו בניגוד לרצונן של ממשלות אזוריות. עם זאת, בפסק דין מילר נגד מזכיר המדינה בדבר הפרישה מהאיחוד האירופי, קבוצה של אנשים שביקשו להישאר באיחוד האירופי שאלה את הממשלה האם ראש הממשלה יוכל להודיע לנציבות האירופית על כוונתה של בריטניה לעזוב, מבלי חקיקה בפרלמנט. זאת בעקבות משאל העם של 2016 שבו 51.9% מהמצביעים הצביעו לעזוב בתנאים לא קבועים, המהווים 27% מסך האוכלוסייה הבריטית. התובעים במשפט טענו כי, מכיוון ש"ברקזיט" ימחק זכויות שהפרלמנט העניק באמצעות חוקים (למשל הזכות לתנועה חופשית של אזרחים בריטים באיחוד האירופי, הזכות לתחרות הוגנת באמצעות בקרת מיזוגים, או הזכות להצביע למוסדות האיחוד האירופי) רק הפרלמנט יכול היה להסכים להודיע על הכוונה לנהל משא ומתן לעזיבה. הם גם טענו שאמנת סיוול (Sewel) לאסיפת הרשויות המקומיות, שבה על האספה להעביר את אישור הרשויות הפרלמנטריות להצעת חקיקה של וסטמינסטר שמשפיעה על כולן, פירושה שבריטניה לא תוכל לנהל משא ומתן לעזוב ללא הסכמת המחוקקים בסקוטלנד או צפון אירלנד. בית המשפט העליון קבע שהפרלמנט חייב להעביר חוק, ואינו יכול להתחיל בתהליך של עזיבה אך ורק באמצעות מענק חסות מלכותית לפעולות הממשלה. מכאן שראש הממשלה תרזה מיי קידמה את חוק האיחוד האירופי (הודעת פרישה) משנת 2017, שנתן לה את הסמכות להודיע על הכוונה לנהל משא ומתן על עזיבת האיחוד האירופי.
שלטון החוק.
שלטון החוק נתפס כעיקרון יסוד במערכות המשפט המודרניות, כולל בבריטניה. העיקרון כונה כ"חשוב בחברה חופשית כמו הזיכיון הדמוקרטי", ואף "גורם השליטה האולטימטיבי שעליו מבוססת החוקה [הבריטית]", אך בדומה לריבונות הפרלמנטרית, המשמעות וההיקף שלו שנויים במחלוקת. המשמעויות המקובלות ביותר לשלטון החוק נובעות ממספר גורמים: לורד בינגהאם, לשעבר הלורד ראש השופטים של אנגליה וויילס, הציע ששלטון החוק אמור לקבוע שהחוק ברור והגיוני, אינו נתון לשיקול דעת רחב או בלתי סביר, חל באופן שווה על כל האנשים, עם נהלים מהירים והוגנים לאכיפה, מגן על זכויות אדם בסיסיות ופועל על פי החוק הבינלאומי. הגדרות אחרות שואפות להחריג את זכויות האדם ואת המשפט הבינלאומי כרלוונטיים, אך נובעות במידה רבה מחזונות של חוקרים פרה-דמוקרטיים כמו המשפטן אלברט ון דיסי. שלטון החוק הוכר במפורש כ"עיקרון חוקתי" בסעיף 1 לחוק הרפורמה החוקתית משנת 2005, שהגביל את תפקידו השיפוטי של הלורד צ'נסלור ועיצב מחדש את שיטת המינויים לשפיטה כדי לבסס עצמאות, גיוון וכישרון כבעלי משקל מרכזי בהליך המינוי. מאחר שהחוק אינו נותן הגדרה נוספת, המשמעות המעשית של "שלטון החוק" מתפתחת באמצעות הפסיקה המשפטית.
בליבת שלטון החוק, במשפט האנגלי והבריטי, עמד באופן מסורתי עקרון ה"חוקיות". המשמעות שלו היא שהמדינה, הממשלה וכל אדם הפועל בסמכות ממשלתית (לרבות תאגיד), רשאים לפעול רק על פי חוק. בשנת 1765, בפסק דין אנטיק נגד קרינגטון טען הסופר, ג'ון אנטיק, שלשליח המלך הראשי, ניית'ן קרינגטון, אין סמכות חוקית לפרוץ לביתו ולבזוז אותו ולקחת מאחזקתו הפרטית את המסמכים שלו. קרינגטון טען שיש לו סמכות מטעם מזכיר המדינה, לורד הליפקס, שהוציא "צו חיפוש", אך לא היה חוק שנתן ללורד הליפקס סמכות להוציא צווי חיפוש. השופט, הלורד קמדן, קבע כי "המטרה הגדולה, שבשבילה נענו אנשים לתכתיבי החברה, היא להבטיח את רכושם", וכי ללא כל סמכות "כל פלישה לרכוש פרטי, תהיה דקה ככל שתהיה, היא הסגת גבול". קרינגטון פעל שלא כדין ונאלץ לשלם פיצויים. כיום עיקרון חוקיות זה נמצא בבסיס האמנה האירופית לזכויות אדם, המאפשרת פגיעה בזכויות כנקודת מוצא רק אם נעשית "בהתאם לחוק". לדוגמה, בשנת 1979, בפסק דין מלון נגד מפכ"ל המשטרה המטרופוליני, אדם שהואשם בלקיחת בסחורות גנובות טען שהמשטרה האזינה לטלפון שלו שלא כדין כדי לקבל ראיות. החוק היחיד הנוגע להאזנות, חוק הדואר 1969, נספח 5, קבע שאין להתערב בתקשורת פרטית אלא אם כן מזכיר המדינה הוציא צו, אך לא נאמר שום דבר מפורש על האזנות טלפון. השופט רוברט מגארי קבע שאין הקבלה כי נעשה עוול לפי המשפט המקובל, וסירב לפרש את החוק לאור הזכות לפרטיות על פי האמנה האירופית לזכויות אדם. בערעור, בית הדין האירופי לזכויות אדם הגיע למסקנה שהאמנה הופרה משום שהחוק לא "הצביע בבהירות סבירה על היקף ואופן הפעלת שיקול הדעת הרלוונטי המוענק לרשויות הציבוריות". עם זאת, על פסק הדין האפילה הממשלה שהעבירה במהירות חוק חדש לאשר האזנה טלפונית עם צו. כשלעצמו, עקרון החוקיות אינו מספיק כדי לשמור לבדו על זכויות אדם מול סמכויות פולשניות של פיקוח בידי תאגידים או ממשלה.