הרבה שירים נכתבו לזכרה של נאסף, דוגמת שיריהם של המשוררים חאפז אברהים (حافظ ابراهيم) וחליל מוטראן (خليل مطران), וגם הסופרת הפמיניסטית הפלסטינית-לבנונית מאי זיאדה כתבה ספרות ושירה לזכרה. כיום יש רחובות ומוסדות ציבור רבים הקרויים על שמה כאות הוקרה על פעילותה למען זכויות נשים.
כתיבתה.
נאסף חייתה בזמן של פריחה בשיח האינטלקטואלי והפוליטי ביחס לזכויות נשים במצרים. פמיניסטיות מצריות בולטות מהתקופה כוללות את הודא שעראוי, נבוויה מוסא, סיזא נבראוי ואחרות. גם השיח הלאומני והפוליטי לגבי מצרים וגורל המזרח התיכון היה בשיאו, והייתה חפיפה רבה בין שתי השיחות הערות. זה היה ההקשר שבו עלתה נאסף על הבמה הציבורית והציעה רפורמות למען עתיד מצרים.
נאסף התחילה לפרסם את כתביה ב"אל-גרידה" ( "آلجريده"), העיתון של מפלגת אל-אומה. היא גם התחילה לדבר בפני קהלים באוניברסיטאות ובמטה המפלגה. זה הוביל לפרסום "אלנסאאיאת" ("آلنسائيات", "הנשים") ב-1909, אוסף מסות ונאומים שלה, וכך החלה להיות קול למען זכויות וקידום נשים. רק החלק הראשון של הספר יצא לאור, ואילו החלק השני נשאר ככתב יד שהתגלה ופורסם לאחר מותה, יחד עם ספר שני שכתבה, אך לא סיימה, "זכויות נשים" ("حقوق النساء").
בעוד הגישה הדומיננטית בתנועה הפמיניסטית אז הייתה שקידום משמעו אימוץ סטנדרטים חברתיים אירופיים, ופעילות כמו הודא שעראוי ראו את הסרת הרעלה כצעד לכיוון זה, נאסף הסכימה עמן רק חלקית, וביקשה לשלב בין מערביות ושחרור לבין מסורת ואסלאם, בטענה שרק כך נשים יוכלו להתקדם לכיוון הנכון, והיא ניסחה את עמדתה ספציפית לגבי תחומים כמו הרעלה, נישואים וחינוך. היא חיזקה את טענותיה באמצעות פסוקים מהקוראן והחדיתים ("القرآن والحديث"), וכך מצאה עצמה לכאורה בצד של "תומכי החג'אב" השמרנים, למרות שלמעשה התנגדה לרעלה וכיסוי פנים, וטענה שדי בכיסוי ראש כדי לקיים את מצוות האסלאם, על פי דרכו של האמאם אל-שאפעי (الامام الشافعي). היא סברה שאין קשר בין הקדמה האירופית במדע וחינוך לבין אופן הלבוש המקובל שם, וטענה שקיום מסורת בעניין כיסוי ראש יקל על ילדות ונערות לרכוש חינוך והשכלה. ניתן לשייך את גישתה לפמיניזם התרבותי נוסח קרול גיליגן, לפיו מתן זכויות לנשים אינו צריך להיות אוניברסלי, אלא באופן המתאים להן והמאפשר שמירה על ערכים תרבותיים וחברתיים. כמו בתאוריית ההתפתחות המוסרית של גיליגן, על פיה הבניית המוסר של האדם מתחילה מגיל צעיר בילדות, והתפתחות זו מנתבת את שארית חייו, כך גם נאסף סברה שאם נשים ירצו לתפוס תפקידים שווים בחברה ובמשפחה, הן צריכות לעבוד על זה מגיל צעיר.
הסרת הרעלה.
בתחילת המאה ה-20, נשים מצריות מהמעמד הגבוה התחילו להסיר רעלותיהן כאקט פמיניסטי. סופרות דוגמת קסים אמין קידמו את רעיון הסרת הרעלה כאסטרטגיה עבור נשים להראות את כוחן ועצמאותן. נאסף האמינה שמאחורי אקט זה מצד נשים רבות חבוי בעצם מניע אחר, כמו אובססיה לאופנה אירופית, ולא רצון בחירות או התנגדות לדיכוי. היא טענה גם שהסרת הרעלה תהווה שינוי חד מידי מכדי שהסביבה וכן הנשים יוכלו להכיל אותה, והזהירה נשים מפני גברים שאך רגע קודם לכן דרשו שיכסו פניהן ופתאום דורשים מהן להיחשף, כביכול עבור "שחרורן". דעותיה בנושא זה היוו הבדל משמעותי בינה לבין חברותיה הפמיניסטיות.
נישואים.
נאסף הרבתה לכתוב על זכויותיהן של נשים במסגרת מוסד הנישואים במצרים. היא ראתה בנושא זה את הסוגיה הפמיניסטית החשובה מכל, וכן כבעל המשמעות האישית ביותר עבורה, מאחר שגילתה שהיא אשתו השנייה של בעלה, דבר שלא הסכימה לו אך לא היה מנוגד לחוק. היא הייתה מתנגדת חריפה לפוליגמיה. במאמר שכותרתו "רעיות-שותפות", היא כינתה פוליגמיה "אויב הנפש של נשים". נאסף ביקשה לקדם רפורמות משמעותיות לגבי נישואים: הסוף לפוליגמיה, זכות הדדית בין גברים ונשים לגירושים, וקביעת גיל 16 כגיל החוקי לנישואים עבור נערות. היא האמינה שהרפורמות הללו נובעות מרעיון מרכזי אחד, שנישואים אמורים להיות מבוססי אהבה. היא בזה למנהג של גברים להינשא לנשים בשביל הטבות כלכליות, ובקשה להגן על ילדות מפני נישואים כפויים.
חינוך.
נאסף ראתה בחינוך את אחת הרפורמות המבטיחות לפתרון מגוון בעיות העומדות בפני נשים. היא טענה בכתביה שלכל ילדה שלא ניתנה לה ההזדמנות לרכוש השכלה, נעשה אי-צדק. אך היא לא האמינה שכל צורת חינוך שווה את המחיר - היא התנגדה בתוקף לבתי ספר מיסיונריים במצרים, בטענה ש"הבנות הבורות ביותר הן תוצר של בתי ספר אלו". נאסף רצתה יותר שליטה מצרית על מערכת החינוך הציבורית, כדי לייצר בתי ספר שילמדו מערך חינוכי מקיף יותר, שיכלול את ההיסטוריה של התרבות המצרית.
גם בזאת הייתה נאסף שונה מחברותיה - היא הדגישה שחינוך פורמלי הוא לא מספיק כדי לפתור את בעיותיהן של נשים. היא האמינה שחלק מכריע של אי הצדק כלפי נשים מקורו בבית, ובאופן גידול הילדות. בזה היא השוותה לטובה את השיטה האירופית, בציינה שהאמהות המצריות לא דואגות לבריאות ורווחת ילדותיהן כמו אחיותיהן האירופיות. היא אמרה שעל אמהות ללמד את בנותיהן חמלה כלפי אחרים, כיצד לדאוג לעצמן, וכן איך לגדל ילדים משלהן. נושא גידול ילדים היה אחד הנושאים היחידים בהם ראתה יתרון בגישה המערבית, אך לא רצתה שזה יבוא על חשבון לימוד מסורת ואסלאם.
שירה.
בשיר "رأي في الحجاب" ("ראי פי אלחג'אב", או דעה לגבי החג'אב), היא פונה לגברים המצרים ושואלת אותם, "האם לא תהיו מרוצים אם אנו הנשים נגן עליכם מצרות צרורות?", כאשר הצרות הן הדעות של הזרם המערבי שמנסה להיכנס ולהשפיע על הנשים והבנות שלהם. זו שאלה רטורית שהתשובה שלה לכאורה מובנת מאליה והתשובה של הגברים היא לא, ההפך, זה טוב לנו ולמשפחות שלנו. ואז היא שואלת, "האם תהיו מרוצים שהבנות שלכם תמשכנה להיות אסירות של הרעלה ושל בורות?" - כאן היא רואה ברעלה סמל בורות, והעמדה שלה ברורה - היא נגד המערביות והלבוש המערבי ובעד רפורמה מזרחית חדשה: הסרת הרעלה ולבישת החג'אב בלבד, וכן מתן חינוך והשכלה לבנות בגיל צעיר.
أيسوؤكم منا قيام نذيرة تحمي حماكم من بلاء محدق
أيسركم أن تستمر بناتكم رهن الاسار ورهن جهل مطبق
בשיר אחר, "خير النساء" ("ח'יר אלנסאא", הנשים המובחרות), מעודדת נאסף את עצמה לא להיות אימננטית אלא להיות יותר טרנסנדנטית, באמצעות חינוך, השכלה ולמידה. היא טוענת שאין מנהיגות לנשים בעידן הנוכחי, וזה ההפך ממה שהיה בעבר, אז נשים למדו והתחרו עם גברים, כמו אשתו של הנביא מוחמד, עאישה, שהייתה מנהיגה ודוגמה לנשים, והתחרתה עם גברים בכך שרכשה השכלה והעבירה בעצמה הרבה חדיתים (אמירות של הנביא לאומה המוסלמית), ותפסה מקום בחברה והשפיעה עליה.
فذب يا قلب لا تك في جمود وزد يا دمع لا تك في امتناع
ولا تبخل علي وكن جموحا فكنز العلم امس في ضياع
سنبقى بعد "عائشة" حيارى كسرب في الفلاة بغير راعي
בשיר אחר, כותבת נאסף שהנקאב הוא לא החיג'אב, ושיש לאישה הזכות לקצר בלבוש או ללבוש לבוש ארוך, וגם שנשים אינן צריכות הכוונה איך להתלבש, כל אחת צריכה לבדוק בעצמה מה אומרת הדת ומנהיגיה. בסוף השיר אומרת נאסף שמטרתה היא שיהיה טוב לנשים, ועל הנשים להסיק מסקנות בעצמן.
ليس النقاب هو الحجاب فقصري أو طولي
فاءذا جهلت الفرق بينهما فدونك فاسألي
من بعد اقوال الأمة لا مجال لمقولي
لا ابتغي غير الفضيله للنساء فأجملي
פוליטיקה.
נאסף גיבתה את מילותיה בפעולה: היא הקימה ארגונים ועודדה פעילות פוליטית. דרך אחת שפעלה בה הייתה יצירת קשרים עם נשים ממדינות אחרות ופיתוח דיאלוג איתן. היא יסדה את האגודה למען חינוך נשים, שחיבר בין נשים מצריות לבין נשים ערביות ואירופיות אחרות. היא גם הקימה שירותי חירום בריאותיים שהתבססו על הצלב האדום, וכן בית ספר לאחיות שפעל מתוך ביתה.
אחת הפעולות המשמעותיות שלה הייתה עריכת תוכנית בת עשרה סעיפים לשיפור מעמדן של נשים, והגשתה לאספה המחוקקת המצרית ב-1911. התוכנית כללה חמישה סעיפים לשיפור החינוך:
היא בקשה חקיקה לכל אחד מהסעיפים. שאר הסעיפים נגעו לזכויות אחרות של נשים, כמו נישואים ולבישת רעלה. האספה התעלמה מהתוכנית, אולם הייתה זו דוגמה משמעותית של יוזמה נשית בזירה הפוליטית.
מורשת.
כשנאסף נפטרה בגיל 32, הגיע ללווייתה מספר רב של מנהיגות פמיניסטיות. ביום השנה השביעי למותה, ניהלה הודא שעראוי טקס זיכרון בהשתתפות ההוגות הפמיניסטיות המובילות, נבוויה מוסא ומאי זיאדה. אך על אף שציינו את זכרה, הגישה הייחודית שלה לפמיניזם מתה איתה, והתנועה התקדמה בדרכה של שעראוי.
בונקר הקרב על בריטניה
בונקר הקרב על בריטניה (באנגלית: Battle of Britain Bunker) היה חדר מבצעים תת-קרקעי בשטחו של בסיס של חיל האוויר המלכותי בלונדון. הוא שימש את החיל לניהול ההגנה האווירית על דרום-מזרח בריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה, לרבות במהלך הקרב על בריטניה. כיום משמש הבונקר כאתר מורשת ומוזיאון.
תולדות הבונקר.
הקמת הבונקר.
הבונקר הוקם בשנים 1938–1939, במסגרת הכנותיה של בריטניה למלחמה המתקרבת באירופה. הוא הוקם על ידי קבלן אזרחי, אך בתנאי סודיות, בתחומי בסיס חיל האוויר המלכותי אוקסברידג' (Uxbridge) ברובע הילינגדון שבמערב לונדון. בבסיס זה שכנה מפקדת להק 11 של פיקוד מטוסי הקרב, שהיה אחראי על ההגנה האווירית של דרום-מזרח בריטניה, לרבות מטרופולין לונדון. חדר המבצעים של הלהק (למעשה צירוף של חדרים בעלי תפקידים שונים) נמצא במבנה מעל פני הקרקע והוא הועתק אל הבונקר, שהפך למבצעי ב-25 באוגוסט 1939 - ימים מעטים לפני פרוץ המלחמה.