אם כך, באנרגיות שונות מאנרגיית הרזוננס שתי הקרניים מקיימות אינטראקציה עם אטומים שונים, ולכן נוכחות קרן אחת לא משפיעה על סיכויי הבליעה של הקרן השנייה. לעומת זאת, באנרגיית הרזוננס שתי הקרניים מגיבות עם אותם אטומים - אטומים הנעים במאונך לקרניים, מכיוון שהם לא תורמים לאנרגיה של הפוטונים הפוגעים. כעת הקרן השואבת תכניס את האטומים הללו לרוויה, ומדידת העוצמה של הקרן הבוחנת אחרי המעבר בתא האטומים לא תהיה שונה משמעותית.
ניתן למדל ביתר קלות את הסתברויות הבליעה כאשר ישנו אלקטרון אחד חופשי באטום, ולכן במתכות אלקליות (נתרן, אשלגן, רובידיום, צסיום), אשר קיים אלקטרון אחד ברמת הערכיות האחרונה, מקבלים תוצאות מובנות יותר אינטואיטיבית. סיבה זו גרמה לכך שהאפיונים הראשונים נעשו באטומים אלו, כמו ניסויי המעבדה הניתנים באוניברסיטאות השונות.
באיור משמאל מוצג ספקטרום בליעה אופייני, הגרף הכחול הוא ללא הקרן השואבת, ולכן לא ניתן להבחין בפיצולי המבנה העל-דק. הגרף האדום הוא עם הקרן השואבת, ולכן מתאפשרת רזולוציה ספקטרלית גבוהה יותר. מקובל לחסר בין הגרפים על מנת למדוד ביתר קלות את רוחב המבנה העל-דק, ולהציג תוצאה ברורה יותר.
קרסנאיה פוליאנה
קרסנאיה פוליאנה (ברוסית: Кра́сная Поля́на; באבחזית: Гәбаадәы; באדיגית: Ӏаткъуадж) הוא אזור ברובע אדלר שבעיר סוצ'י, מחוז קרסנודאר על גבול גאורגיה-רוסיה.
האזור ממוקם בגובה של 560 מטר מעל פני הים, לאורך נהר מזימטה, כ-39 ק"מ ממקום שפכו לים השחור. המקום הוא האתר הידוע ביותר ברובע אדלר בעיקר בשל אתר הסקי השוכן בו והרי הקווקז המערבי המקיפים את העמק והנישאים עד לגובה של 2,000 מטר.
בקרסנאיה פוליאנה הוקם המתחם האולימפי ההררי והכפר האולימפי לספורטאים המתחרים בענפי השלג באולימפיאדת סוצ'י. בשנת 2010 התגוררו במקום כ-4,600 איש.
ממשלת רוסיה הכריזה על קרסנאיה פוליאנה כאחד מאתרי המשחק הייעודיים שמותרים בהם הימורים וכאן פועל בהיתר קזינו סוצ'י.
היסטוריה.
הסביבה באזור קרסנאיה פוליאנה עשירה בדולמנים פרהיסטוריים, ושרידיהם של כעשרים מבצרים מימי הביניים אותרו במקום. עם זאת, בהיסטוריה המתועדת המקום מוזכר לראשונה רק ב-1835, כאשר מרגל רוסי שנשלח לרגל במקום תיעד את התרשמותו משהותו באאול האבחזי-סדזי שהיה במקום, כשבין השאר ציין שהכפר מפורסם בייצור דבש שיוצא על ידי הסדזים לאימפריה העות'מאנית.
שלושה עשורים לאחר מכן, במסגרת טיהור אתני שבוצע עם סיום המלחמה הרוסית-צ'רקסית (שהסתיימה ב-1864), גורשו התושבים המקוריים, ובמקום היישוב שלהם הוקם ב-1869 יישוב רוסי, הוא היישוב הנוכחי - קרסנאיה פוליאנה. המוצא האתני של המתיישבים הראשונים בקרסנאיה פוליאנה היה מגוון, כשבנוסף לרוסים, התיישבו בכפר יוונים ו-36 משפחות אסטוניות, שב-21 באוגוסט 1886 הקימו את הכפר האסטוני אסטוסאדוק ((Э́стосадо́к השוכן כ-4 ק"מ מזרחית לקרסנאיה פוליאנה. ב-1898 נסללה דרך אל היישוב אדלר.
ב-19 ביוני 1899 ביקרה ביישוב משלחת מלכותית במטרה להפוך את האזור לשטח הציד של ניקולאי השני בקווקז המערבי. ב-1901 הוקמה במקום אחוזת ציד מלכותית, לאחר שבקתות אלפיניות אחרות כבר הוקמו באזור על ידי משפחות האצולה הרוסיות שמרטייב ובוברינסקי ואצילים ומכובדים אחרים. למרות שמעולם לא זכה הכפר לביקורו של הצאר עצמו, הוענקו לו עם זאת זכויות מוניציפליות מיוחדות ושמו הוסב ל"רומנובסק" על שם השושלת של הצאר, שושלת רומנוב.
לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 איבד הכפר מההילה היוקרתית וחזר לשמו ולמעמדו הקודם, ובהדרגה שקע לתהום הנשייה. עם זאת, קרבתו לעיר סוצ'י שנחשבת "בירת הקיץ" של רוסיה, גרמה מאוחר יותר לקומו לתחייה, וברבע האחרון של המאה ה-20 הוא נהנה מקורטוב של פופולריות בברית המועצות לשעבר, למרות מספר חדרי האירוח המוגבל, התשתיות הלא מפותחות וקשיי הגישה שהצריכה מעבר דרך משעולי ההרים הצרים.
אובדן שטחי סקי בדרום הקווקז לאחר התפרקות ברית המועצות העלה שוב את חשיבותה ואת יוקרתה של קרסנאיה פוליאנה בעיני האליטות הרוסיות. עד סוף המאה ה-20 המקום הפך לאחד מאתרי הסקי המבוקשים במדינה הענקית. זהו גם אתר הסקי המועדף על נשיא המעצמה הרוסית, ולדימיר פוטין. אוכלוסיית קרסנאיה פוליאנה גדלה מכ- 3,300 נפש ב-1989 לכ- 4,600 ב-2010, גידול של קרוב ל-40 אחוזים.
מוג'היר
החיים בינתיים
החיים בינתיים הוא סרט דרמה ישראלי (100 דקות) בבימויו של ענר פרמינגר משנת 2012. זהו אחד הסרטים הישראליים הבודדים שעוסקים בהשלכות הסכסוך הישראלי פלשתינאי מנקודת ראות של האזרחים בעורף. הסרט מתמקד בהוריו של החייל ובמשפחתו בעורף, בליבה של העיר, שהופכת לחזית בתקופת הפיגועים. הדרמה המרכזית איננה של החייל בשדה הקרב, אלא של האם החרדה בבית.
ד"ר אודיה כהן-רז כתבה על הסרט:
איימי קורניש בחרה ב"החיים בינתיים" כאחד משבעת הסרטים המומלצים של שנת 2013.
עלילה.
הסרט מספר על חיי משפחה ירושלמית בתקופת האינתיפאדה השנייה בסוף שבוע אחד, במשך 48 שעות.
רותי רוזן (חגית דסברג) עורכת קניות בשוק מחנה יהודה, שם היא נקלעת
לפיגוע. היא אינה נפגעת פיזית, אבל חווה זעזוע קשה. בנה הבכור, עופר, (מתן פרמינגר), מפקד טנק בשירות חובה, יוצא הביתה לחופשה מהצבא ונקרא לחזור בבהילות לבסיס. בתה הצעירה, נעה (תמר פרמינגר), מתכננת לצאת לבילוי בערב והאב, יואל (אייל נחמיאס), מתכוון לצאת לריצה עם חבריו. כשהמשפחה ישנה שנת צהריים, רותי מצטיידת במזון, ונועלת את הבית. היא אף מנתקת את הבית מתקשורת חיצונית ומחביאה את הטלפונים הניידים של בני ביתה. כשבני המשפחה מתעוררים, והאב מתכוון להסיע את בנו לצבא, רותי מודיעה שאף אחד לא עוזב את הבית. בני הבית מנסים, כמובן, להתמרד. הסרט מתמקד בדינמיקה המשפחתית הסוערת שמתפתחת ומשתנה ממצב קיצוני אחד למשנהו במהלך סוף השבוע המיוחד שנכפה על גיבוריו, עד שהדלת נפתחת בנסיבות בלתי צפויות.
הפקה.
טרום הפקה.
בשלהי שנת 2001, בנה הבכור של התסריטאית אורית קימל סיים קורס מפקדי טנקים. שעות ספורות לאחר שובו הביתה הוא נקרא לצבא בדחיפות. היא כתבה מכתב לראש הממשלה דאז אריק שרון, מכתב שלא נשלח, אך במקומו עלה במוחה הרעיון לסרט "החיים בינתיים" והיא קיבלה תקציב פיתוח מ"קרן מקור" לכתיבת התסריט.
ב-2006 קיבל ענר פרמינגר גרסה ראשונית של התסריט. בשנים 2007-2006 פיתחו קימל ופרמינגר ביחד את התסריט. באוגוסט 2007 הוגשו בקשות תמיכה לקרנות, אולם ב-2008, במקום להמתין לשלבי המיון של הקרנות, החליט פרמינגר להפיק את הסרט באופן עצמאי. ביחד עם פרופ' אבנר פיינגלרנט, ראש המחלקה לקולנוע במכללה האקדמית ספיר, הוחלט על פרויקט משותף שנקרא: "סדנת פיצ'ר ענר-ספיר". מכללת ספיר אפשרה להקים סדנה שנתית של תלמידים ובוגרים נבחרים בהנחייתו של פרופ' פרמינגר. כמו כן, מכללת ספיר סיפקה את מרבית ציוד הצילום, התאורה וההקלטה, את חדר העריכה ותשתיות משרדיות. פרמינגר התחייב להפיק את הסרט, כשתלמידי הסדנה הם השותפים המרכזיים לעשייה הטכנית של הסרט, ולסיים את הפקתו בכל מקרה, כשהוא משלים בעצמו את מימון ההפקה.
בשנת 2010-2009, לאחר תהליך מיון התלמידים והבוגרים המצטיינים, נפתחה הסדנה הלימודית. בסדנה שוחחו על הסרט, ניתחו את התסריט, והחלו בעבודת הטרום הפקה (פרה-פרודקשן). במהלך אביב 2010 התקיימו בירושלים חמשת ימי הצילום הראשונים במרבית אתרי החוץ של הסרט. הצלם הראשי, רוני כצנלסון (אף הוא מורה לצילום במחלקה לקולנוע במכללת ספיר) וענר פרמינגר, הבמאי, היו אנשי המקצוע המנוסים והוותיקים היחידים. אליהם הצטרף צוות התלמידים והבוגרים של הסדנה, וביחד התגבשו לצוות הרמוני. בינואר 2010 בעיצומה של טרום ההפקה, הצטרפה קרן הקולנוע הישראלי בראשותו של כתריאל שחורי לפרויקט במסלול הפרינג' שלה (גרילה). כל אנשי הצוות, והשחקנים עבדו בתנאי דיפר (הסכם הקובע כי הצוות והשחקנים יקבלו את שכר עבודתם מרווחי הסרט העתידיים לאחר שכל הוצאות ההפקה וההפצה יכוסו).
ההפקה.
צילומי השוק
זהו אחד הסרטים הישראלים הבודדים שהראו בהם פיגוע שאכן צולם באתר צילום ממשי ולא בתנאי אולפן באזור נטוש ובלתי פעיל. על אף הקשיים, התעקש פרמינגר לצלם בשוק מחנה יהודה, כדי להשיג את האותנטיות הדרושה, וכן בשל היותו של השוק חלק חשוב ממרקם החיים וההווי הירושלמי. לצורך כך נדרשו אישורים מוועד השוק, מכל בעלי הבאסטות ברחוב המרכזי בשוק בו נערכו הצילומים, כמו גם מהמשטרה וממכבי האש. הצילומים התאפשרו ביום ראשון עד עשר בבוקר, בשעות הכי חלשות של השוק.
לצורך הפקת הפיגוע החלה העבודה כבר במוצ"ש, כאשר צוותי התפאורה, ההפקה והצילום הכינו את השוק לצילומים. עשרות הניצבים הגיעו לפנות בוקר, עברו איפור ספציפי לפציעות והולבשו בהתאם. החזרות עם הניצבים התקיימו עד לתחילת הצילומים השכם בבוקר, כאשר על עיצוב הפעלולים היה אחראי ראשיד אבו רביע. זו הייתה הפקה נפרדת שנמשכה יומיים באוקטובר 2010.
כדי להגביר את האותנטיות של הפיגוע ובמיוחד כדי להדהד אותו פעמים מספר בסרט כשבני המשפחה נמצאים בבית, פרמינגר השתמש גם בצילומי ארכיון טלוויזיוניים מפיגוע אמיתי שהיה בשוק מחנה יהודה באפריל 2002, שלפיו נקבע זמן עלילת הסרט.
הדירה