עורך שיר השירים רבה עשה שימוש נרחב במדרשים שקדמו לו, ובעיקר במדרש פסיקתא דרב כהנא, ויקרא רבה ובראשית רבה. כמו כן הוא הביא מהירושלמי ומהתוספתא, אבל ככל הנראה לא הכיר את התלמוד הבבלי. העורך שילב את המדרשים על שיר השירים על פי הסדר של פסוקי המגילה במקומם המתאים. לצד חומרים אלה יש מדרשים רבים בתוך החיבור שאין להם מקבילות בספרות התלמודית.
השיטה הרווחת בפרשנות המגילה היא השיטה האלגורית-היסטורית. דרשות רבות דורשות את תיאורי האהבה שבמגילה כאהבה שבין האל ובין כנסת ישראל. הדוד (המכונה גם דודי, רעי) הוא האל, והרעיה (המכונה גם כלתי, יונתי, תמתי, אחותי) היא ישראל. הדרשות סובבות בדרך כלל סביב אירוע היסטורי מסוים, כגון: הגאולה ממצרים, קריעת ים סוף, נדודי בני ישראל במדבר, מתן תורה, המשכן, בית המקדש, קיום המצוות, שיעבוד הגלויות ואחרית הימים. לדעת שאול ליברמן כבר בתקופה התנאית היו קיימות ארבע שיטות עקביות לפרשנות אלגורית של המגילה: ים סוף, סיני, אוהל מועד ובית העולמים (מקדש שלמה). כל שיטה דרשה את כל פסוקי המגילה בעקביות בנושא אחד. במדרש שיר השירים רבה לא ניתן למצוא שיטתיות ברורה. על כל פסוק ופסוק מובאות דרשות אלגוריות מגוונות ושונות בזה אחר זה. יש גם שחלק אחד של פסוק נדרש בשיטה אלגורית אחת והחלק השני נדרש על פי שיטה אלגורית אחרת.
מהדורות החיבור.
מהדורות הדפוס השונות של מדרש זה נובעות כולן ממהדורת הדפוס הראשונה, קושטא רע"ד. קיימת גם מהדורה אלקטרונית של האקדמיה ללשון העברית "מאגרים" המבוססת על כתב יד וטיקן 76. חלק מקטעי הגניזה פורסמו בבמות מדעיות שונות.
סיכום עדכני על מחקר המדרש מצוי בעבודת הדוקטורט של תמר קדרי. קדרי עוסקת בשנים האחרונות בהתקנת מהדורה מדעית של המדרש, בתמיכתה של הקרן הלאומית למדע (מס' 09 / 1152) . במסגרת זו הוכן סינופסיס של מדרש שיר השירים רבה ובו כל עדי הנוסח של החיבור. ניתן לצפות בו בעמוד של מפעל המדרש באתר של מכון שכטר למדעי היהדות.
פ.י.ב.י. אחזקות
פ.י.ב.י אחזקות בע"מ היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב. החברה היא חברת החזקות, שאחזקתה העיקרית היא השליטה בבנק הבינלאומי הראשון באמצעות 53.53% בזכויות ההצבעה ובהון. בנוסף להחזקותיה בבנק, היו לחברה החזקות במספר חברות נוספות בתחום ההשקעות הריאליות (שאינן בנקאיות "טהורות"), שמרביתן מומשו. שם החברה נגזר מראשי התיבות של השם באנגלית של אחזקתה העיקרית First International Bank of Israel.
חברה בת נוספת של החברה הייתה פ.י.ב.י. בית השקעות, שעסקה בפיתוח ההשקעות הריאליות (הלא בנקאיות) של הקבוצה.
היסטוריה.
החברה התאגדה ונרשמה בישראל כחברה בע"מ ביום 11 במאי 1972, במקביל להקמת הבנק הבינלאומי הראשון. עם מקימי החברה נמנו ממשלת ישראל ומספר משקיעים מחוץ לישראל, בהם בנק פירסט פנסילבניה (First Pennsylvania International Capital Corp), וחברת ההשקעות לישראל (Israel Investors Corporation).
במועד התאגדותה הנפיקה החברה לממשלת ישראל מניית יסוד בת 100 שקל ערך נקוב, וניירות הערך של החברה נסחרים בבורסה החל מחודש יולי 1978.
במאי 1978 הסכימה ממשלת ישראל לביטול זכויותיה המיוחדות מכוח מניית היסוד ולפיכך החליטה האספה הכללית לפצל את מניית היסוד ל-1,000 מניות רגילות.
בדצמבר 1978 מכרה חברת פירסט פנסילבניה, שהייתה בעלת המניות הגדולה ביותר, את כל מניות החברה בהן החזיקה, לחברה אחרת, שהעבירה אותן לחברות שבשליטת איש העסקים שאול אייזנברג.
באפריל 1980 רכשה חברת ההשקעות "דנות" את השליטה בחברה מחברות שונות בשליטת אייזנברג. בסוף 1982 התקיים משא ומתן למכירת השליטה ב"פ.י.ב.י. אחזקות" לבנק המזרחי המאוחד, אך עסקה זו לא הבשילה. כתוצאה מהליכי פירוק אליהם נכנסה דנות, רכש בסוף שנת 1986 איש העסקים ז'אק נאסר את השליטה בחברה. מניותיו של נאסר הוחזקו בידי חברה זרה בשם פלימון (PALIMON B.V) הרשומה בהולנד שהייתה בבעלות מלאה אך עקיפה של נאסר. הבעלות בפלימון הוחזקה על ידי פלימקס (PALIMEX) - חברה זרה הרשומה בפנמה. עם רכישת חבילת המניות הפך נאסר לבעל השליטה בחברה ובבנק.
בנובמבר 1990, רכשו האחים ג'וזף ומואיז ספרא מברזיל, בחלקים שווים ביניהם, את כל מניות פלימקס מנאסר. בעקבות רכישות נוספות של מניות החברה, עלו החזקותיה של פלימון לכ־51.89% בהון וכ־70.59% בזכויות ההצבעה.
בספטמבר 2003 עברה השליטה בחברה לצדיק בינו ומשפחת ליברמן האוסטרלית, תמורת 90 מיליון דולר.
באפריל 2005, במסגרת שתי הצעות רכש לרכישת מניות החברה, נרכשו על ידי פיבי השקעות כ-14.55% מהון המניות של החברה, תמורת כ־240 מיליון ש"ח. בנוסף, רכשה פיבי השקעות במהלך שנת 2005 מניות נוספות של החברה בהיקף כולל של כ-225 מיליון ש"ח.
באוגוסט 2016, מכרה משפחת ליברמן חלק מהחזקתה ונותרה עם כ-12% מהמניות.
עמי דרך
עמי דרך (4 בנובמבר 1963 - 5 בספטמבר 2012) היה מעצב ישראלי. כיהן כפרופסור וראש המחלקה לעיצוב תעשייתי בבצלאל.
ביוגרפיה.
נולד בחיפה, אביו היה יצרן פרותזות ואמו עקרת בית ואחיו הגדול הוא כדורגלן העבר קובי דרך. התנדב לקורס חובלים ב-1982 ושירת כקצין מכונה בסטי"ל. בהמשך עבר להדריך בקורס חובלים במגמת מכונה. בשירות המילואים שירת כמדריך חובלים בשלב ימ"פ בסדרת ימאות בעכו.
בוגר בצלאל (1992) במחלקה לעיצוב תעשייתי. עבד בסטודיו של פרופ' יעקב קאופמן, ובחברת "ארן מחקר ופיתוח". לאחר מכן הקים יחד עם דב גנשרוא את סטודיו עמידב, שפעל בשנים 1996–2012; השניים פעלו בו בתחומים מגוונים של עיצוב, החל מעיצוב ציוד רפואי, ציוד להצלת חיים, ריהוט, תערוכות, צעצועים, תאורה ומוצרים.
בשנת 1994 החל ללמד בבצלאל. ב-2004 התמנה לראש המחלקה לעיצוב תעשייתי, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2008. בנוסף לימד בתוכנית התואר השני של האקדמיה, כיהן כחבר סנאט בצלאל, וכחבר ועדת ההוראה של המחלקה לעיצוב תעשייתי. הוא הרצה וקיים סדנאות במספר בתי ספר ואוניברסיטאות ברחבי העולם.
עבודותיו הוצגו בתערוכות רבות בישראל ובעולם, בין השאר במסגרת המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (2005), מוזיאון קופר יואיט לעיצוב בניו יורק (2006), טריאנלה במילאנו (2006) ועוד.
דרך זכה בפרס משרד המדע התרבות והספורט לשנת 2003, ופרסים נוספים ברחבי העולם.
ב-5 בספטמבר 2012 נפטר לאחר שלקה בדום לב. נקבר בבית הקברות שבקיבוץ עינת. הוא הותיר אחריו אישה ושלוש בנות.
חיים סלאבין
חיים סלאווין
עמנואל אולשבנגר
עמנואל אולשוונגר
האנציקלופדיסטים
דני לחמן
דן לחמן
דן (דני) לַחמָן (22 באפריל 1941 – 6 בספטמבר 2012) היה פעיל חברתי בתחום ההגנה על זכויות הפרט, תסריטאי ומבקר תרבות ישראלי. אחד האנשים שהשפיעו ועיצבו את התרבות הגאה בישראל. יזם את הקמת "הקו הלבן" כקו סיוע לפונים במצוקה ואת המרכז לסיוע לנפגעי תקיפה מינית. השתתף בכתיבה ובעריכה בעיתוני הקהילה הגאה מראשיתם וכיהן כחבר ועד אגודת הלהט"ב מראשיתה ויו"ר האגודה בשנים 1982–1985.
ביוגרפיה.
לחמן נולד בתל אביב. בנעוריו היה פעיל בבנק"י, תנועת הנוער הקומוניסטי.
בצעירותו הכיר את העיתונאי ומבקר התרבות מיכאל אוהד, הוא אף התלווה אליו בשנת 1961, להצגת הבכורה החגיגית למחזה החדש של ניסים אלוני "בגדי המלך". השניים חיו בזוגיות במשך עשרים ושתיים שנה.
בשנת 1975 היה בין המצטרפים הראשונים לאגודה לשמירת זכויות הפרט. משנת 1976 היה שותף לעריכת "ריש גלי", כתב העת ההומו-לסבי הראשון בישראל, ולעריכת יורשו "נתיב נוסף". ב-1977 ייסד את "הקו הלבן" – קו תמיכה להומואים, לסביות והוריהם במצוקה. בשנת 1983 יזם הקמת ועד פעולה למלחמה באיידס, שהיה לוועד למלחמה באיידס, שנוסד רשמית ב-1985.
בשנת 1990, לאחר שנים רבות של התנדבות בער"ן, יזם את הקמת המרכז לסיוע לנפגעי תקיפה מינית.
פעל במקביל כתסריטאי בישראל ובארצות הברית. יחד עם עמוס גוטמן חיבר את התסריט לסרטים "מקום בטוח", "נגוע" ו"צל אחר". הוא הופיע על המסך בסרטים "נגוע" הקצר, "עמוס גוטמן - במאי קולנוע", "מקום בטוח" ו"ילדים טובים".
כמבקר תרבות פרסם כתבות ומאמרים ב"דבר" (במסגרת המדור "הומוגני" שנכלל במוסף השבועי של העיתון), בכתבי העת של הקהילה הגאה "מגעים", "הזמן הוורוד" והפורטל GoGay ופרסם רשימות בנושאי תרבות, ספרות, קולנוע ותיאטרון באתר אימגו.
ביוני 2005 זכה בפרס יקיר הקהילה הלהט"בית על מפעל חיים.
נפטר בספטמבר 2012, בגיל 71. לחמן היה אב לבן. לבקשתו, נשרפה גופתו.
בשנת 2019 יצא סרט הקולנוע התיעודי "הדווקאים", שכולל בתוכו ראיונות עם לחמן.
אורקש
אוּרקֶש (היום תל מוֹזַן) הוא תל השוכן למרגלות הרי הטאורוס במחוז אל-חסכה, בצפון סוריה. התל נוסד באלף ה-4 לפנה"ס כנראה בידי החורים, באתר שכנראה כבר היה מיושב במשך כמה מאות שנים.
היסטוריה.
אורקש הייתה בעלת ברית של האימפריה האכדית באמצעות, לפי הסברה הרווחת, מסורת של נישואי שושלות. טרעם-אגדה (Tar'am-Agade) בתו של המלך האכדי נרם-סין נישאה כנראה למלך אורקש. בתחילת האלף ה-2 לפנה"ס העיר עברה לידיהם של שליטי מארי, עיר הממוקמת כמה מאות קילומטרים דרומה. מלך אורקש הפך צמית (וואסל) של מארי. תושבי העיר כנראה התמרמרו על כך, ובארכיון המלכותי במארי ישנן ראיות להתנגדות החזקה שלהם: במכתב אחד, מלך מארי מספר לעמיתו באורקש כי "לא ידעתי שבני עירך שונאים אותך בגללי. אבל אתה שייך לי, גם אם העיר אורקש לא." באמצע האלף, תל מוזן היה אתר דתי עבור ממלכת מיתני. העיר כנראה ננטשה ברובה בסביבות 1350 לפנה"ס, אם כי הסיבה לכך אינה ידועה.