קוליטיס כיבית (בעברית: דלקת כיבית של המעי הגס) היא מחלה דלקתית כרונית של המעי הגס. היא מתאפיינת בכיבים שטחיים בדופן הפנימית של המעי הגס, העשויים להופיע באזורים ספציפיים של המעי מאזור הרקטום (מחלה הממוקמת בחלחולת-הרקטום בלבד קרויה פרוקטיטיס) ועד לתחילת המעי הגס באזור הצקום, או לאורך כל המעי הגס (פאן-קוליטיס).
התסמינים הם לרוב שלשול דמי, כאבי בטן, ירידה בתיאבון, ויציאות המלוות בריר. בנוסף, עשויות להופיע בחילות או הקאות, חום ואנמיה. האבחון נעשה באמצעות קולונוסקופיה, והטיפול במחלה נחלק לטיפול תרופתי (תרכובות של 5-ASA, סטרואידים, טיפולים ביולוגיים ואימוראן). במידת הצורך, יבוצע ניתוח הכולל את הסרת המעי הגס כולו ויצירת השקה בין המעי הדק הסופי לתעלה האנאלית.
בודיפו
עלמה גניהר
עלמה גַנִּיהַר (נולדה ב-24 בדצמבר 1964) היא סופרת, תסריטאית, מחזאית ופעילת חברתית ישראלית.
ביוגרפיה.
עלמה גניהר נולדה ברמת השרון, בשנת 1988 סיימה תואר ראשון בהיסטוריה כללית ופילוסופיה יהודית, והמשיכה ללימודי תואר שני במדע הדתות באוניברסיטת תל אביב.
במקביל ללימודיה רכזה את נוער רצ והעבירה סדנאות בנושאי זכויות אדם לאסירים כחלק מהתנדבותה באגודה לזכויות האזרח, וכן הייתה אחראית על נושאי הדוברות והחינוך במרכזי הסיוע לנפגעי תקיפה מינית.
עם תסריטיה: "מלח הארץ" (1998), "ראס פינה", "חלום אחר" בבימוי אבי כהן (2001), "פיתוי" (2002) תסריט על-פי ספרו של רם אורן ובבימוי ערן ריקליס, "קמטים חדשים" (2004), "שלוש אמהות" (2006) בבימוי דינה צבי ריקליס שהיה מועמד לחמישה פרסי אופיר ביניהם פרס התסריט הטוב ביותר, ״המכשפה מרחוב מלצ'ט" תסריט על-פי ספרו של גדי טאוב, בבימוי דינה צבי ריקליס, "משכב לידה" (2005) רעיון ותסריט לסרט דוקומנטרי המתרחש במחלקת לידה בבית חולים ליולדות "מר ומתוק" (2006) "ברקיע החמישי" (2012) בימוי דינה צבי ריקליס ו“אשת השגריר״ (2017) תסריט לסרט קצר על פי סיפור קצר באותו השם שכתבה. הסרט זכה בציון לשבח בתחרות קצרים בפסטיבל חיפה.
עם מחזותיה : "הבית" (פסטיבל פותחים מסך בתיאטרון בית ליסין 2003), "השבויות" (פותחים מסך בית ליסין, 2001 וסמינר הקיבוצים 2005) עבורו זכתה בפרס השופטים ובמענק קרן רבינוביץ' לאמנויות, "המערב הפרוע" (התיאטרון הערבי-עברי ביפו 2008) עבור כתיבת המחזה זכתה בפרס קיפוד הזהב, "הטווס מסילואן" (2012). שבמרכזו סכסוך בין מתנחלים לתושבים מקומיים. ההצגה עלתה באוקטובר 2012 בפסטיבל עכו על ידי קבוצת שחקנים יהודים וערבים, בבימויים של סיני פתר וחן אלון, הוזמנה לפסטיבלים בחו״ל וזכתה בפרסים רבים. באוקטובר 2019 עלתה בפסטיבל עכו הצגת ההמשך ״סילואן בין הזמנים״ - דיסטופיה פוליטית.
גניהר פרסמה שלושה ספרים פרי עטה, בשנת 2005 כתבה את הרומן "מעטפות" שיצא בהוצאת גוונים, ובשנת 2012 את ספרה "ג'י-פי-אס" המכיל עשרה סיפורים בהוצאת עם עובד עבורו זכתה בפרס טובה ויצחק וינר לעידוד יצירה ספרותית מקורית. במאי 2021 ראה לאור ספרה “נקמת הקנרית״ רומן מתח, בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
כמו כן פרסמה סיפורים קצרים בכתבי עת: הצריף, גרנטה, פרויקט הסיפור הקצר.
גניהר מתגוררת ביפו ופעילה פוליטית וחברתית.
אליעזר ברמן
אליעזר (לאזאר) בן יעקב ברמן (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: בעהרמאן; ברוסית: Лазарь Яковлевич Берманъ, בכתיב מודרני: Берман, לאזאר יקובלביץ' ברמן; 26 בספטמבר 1830, פרידריכשטדט, פלך קורלנד, רוסיה – ד' באייר תרנ"ג, 7 באפריל 1893, סנקט פטרבורג) היה איש חינוך משכיל, עסקן ציבורי, מו"ל ועורך יהודי בסנקט פטרבורג.
עורך השבועון היהודי בשפה הרוסית "רוסקי ייבריי" (1879–1883) ומחבר ספר לימוד היהדות היסודי "ספר מוסדי דת משה" (1874, 1881).
קורות חיים.
ברמן נולד בשנת 1830 בעיירה פרידריכשטדט (בפי היהודים: ניירא; כיום יאוניילגבה (Jaunjelgava) שבלטביה) בפלך קוּרלנד שבצפון-מערב האימפריה הרוסית. למד שם ב"חדר" ובבית ספר המחוזי בעירו, ושם החל ללמד בשנות ה-50, כשהיה בשנות העשרים לחייו.
בשנת 1854 התיישב בעיר מיטאבה שבקורלנד, ובשנת 1861 ייסד בה בית ספר יהודי כללי לנערים בן שלוש שכבות, וקנה לעצמו שם כאיש חינוך.
בשנת 1864 נקרא לבירה סנקט פטרבורג להזמנת הקהילה היהודית לייסד בה את בתי הספר היהודיים הראשונים, בעיקר עבור ילדיהם של אנשי הצבא היהודים שהורשו לשבת בעיר (ברוסיה גופא, מחוץ ל"תחום המושב" היהודי) בזכות שירותם. ברמן היה הראשון שהצליח להשיג מהשלטונות רישיון לייסד בעיר הבירה בית ספר יהודי למתחילים (בית ספר עממי) בן שלוש כיתות. בסוף ימיו מנה בית הספר כמאה תלמידים בכל מחזור. בנוסף לילדיהם של יהודים בעלי אמצעים, ברמן דאג לכך שבבית הספר שלו ילמדו ילדים עניים ויתומים, בתמיכת הקהילה.
בבית הספר נלמדו הלשון העברית ולימודי יהדות, ולצדם מקצועות כלליים, שנועדו להכשיר את התלמידים ללימודים בגימנסיה. בשנת תרכ"ז אישרו השלטונות לקיים על יד בית הספר פנימייה.
ברמן ניהל את בתי הספר עד אמצע שנות ה-80. בעבודתו החינוכית סייע לו רבה הרשמי של סנקט פטרבורג, הרב ד"ר אברהם ניימאן (נוימן), ממקדמי ההשכלה.
בין מורי בית הספר היו יהודה ליב קצנלסון ('בוקי בן יגלי'), שבעת היותו סטודנט לרפואה באוניברסיטת סנקט פטרבורג עבד בו כמורה עברית, ואשר רוזנצווייג (מראשוני בוגרי בית המדרש לרבנים בז'יטומיר).
נוסף על ניהול בית הספר, משנת 1869 עד שנת 1882 עבד כמורה לדת ישראל בגימנסיה לנערות בפטרבורג, ותקופה קצרה גם בגימנסיות אחרות.
בשנת 1874 פרסם ספר לימוד כתוב רוסית (עם עברית) להקניית יסודות הדת היהודית, לתלמידים משני המינים, בשם "ספר מוסדי דת משה: להורות לבני ישראל דרך אמונה" (ברוסית: "Основы Моисеева закона"). (בשנת תרמ"א-1880 הופיעה מהדורה מתוקנת ומורחבת.) משרד החינוך הרוסי המליץ עליו כספר לימוד לבתי הספר שבהם נלמדה הדת היהודית.
בסוף שנת 1879 ייסד והוציא עם הסופר צבי הירש הכהן רבינוביץ (מחבר מדע פופולרי בעברית) את השבועון הספרותי-חברתי-מדיני "רוסקי ייבריי" ("Русскій Еврей"; בכתיב הנהוג כיום: "Русский Еврей"; 'היהודי הרוסי'). השבועון הופיע עד שנת 1884. ברמן ערך את העיתון לאורך רוב שנותיו, עד שב-1883 מסר את העריכה לעוזרו יהודה ליב קאנטור (שבהמשך ייסד וערך את היומון העברי "היום").
בבית הדפוס שלו ושל שותפו רבינוביץ נדפסו גם ספרים (בהם ספרו שלו), ומשנת 1890 היומון העברי "המליץ". הדפוס המשיך לפעול מספר שנים לאחר מותו של ברמן.
בנו זאב וולף ואסילי ברמן (1862–1896) היה עורך דין ומראשוני הפעילי ציוני.
לאחר שחלה ברמן בשחפת, סייע לו בנו בניהול בית הספר.
אליעזר ברמן נפטר כעבור מספר שנות מחלה, באביב 1893, בשנה ה-63 לחייו. נקבר בבית הקברות פּרֶאוֹבּרָזֶ'נסקי בעיר.
בשנת 1895 העבירה אשתו אנה ברמן את בית הספר לרשות חברת מרבי השכלה.
אליעזר ברמאן
אליעזר בערמאן
אליעזר בעהרמאן
לזר ברמן
לאזאר ברמן
חפני ופנחס
חופני ופינחס
שערוריית הכדורגל האיטלקי 2006
אח&quot;י משגב
אח"י משגב הייתה ספינת טילים, ששירתה בחיל הים משנת 1967, היא נבנתה במספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי בשרבורג
שבצרפת. השתתפה ב עדיין כספינת תותחים. בשנת 1974 שודרגה הספינה ונוספו לה יכולות חדשות, במרכזן - יכולת נשיאת טילי גבריאל, בכך הפכה לספינת טילים מדגם סער 2.
הספינה בשירות חיל הים.
הספינה אח"י משגב התקבלה בבסיס חיפה של חיל הים ב-25 בדצמבר 1967 יחד עם אח"י מבטח וניתן לה המספר ס-312 אז הגיעה מצרפת שם נבנתה בשרבורג, היא הייתה מהספינות הראשונות שנבנו בשרבורג כשסך הכל נבנו שם 12 ספינות טילים ישראליות.
הספינה הייתה מהראשונות (השנייה אחרי אח"י מבטח) במסגרת שייטת ספינות הטילים שהוקמה זמן קצר קודם לכן והייתה אחת מתוך שלוש ספינות מדגם סער 1 עד שקיבלה מערכת נשק שכללה טילי גבריאל ומאז הייתה מדגם סער 2 .
פעילות מבצעית.
השתתפה באבטחת החופים ובלחימה במחבלים, בליל ה-9 באפריל 1973 השתתפה במבצע אביב נעורים והייתה חלק מן הכוחות שתקפו מטרות מדרום לביירות.
במלחמת יום הכיפורים השתתפה הספינה בקרבות, בליל ה-6 באוקטובר השתתפה בקרב פורט סעיד וב-8 באוקטובר בקרב דמיאט.
1 באוקטובר 1976 – לחימה במחבלים - אח"י משגב בפיקוד יעקב צוק תפסה שתי סירות מחבלים מול בירות הטביעה אחת והשתלטה על השנייה. שלושה מחבלים הרוגים שלושה מחבלים שבויים. בחקירת השבויים עלה שיצאו לבצע פיגוע בישראל - הפיגוע נמנע.
מפקדי הספינה.
מפקדי אח"י משגב היו קציני ים בדרגת רס"ן לפי התקן.
רישום כימי
שארל דולין
ייז'י טרנקה
ייז'י טרנקה (בצ'כית: Jiří Trnka; 24 בפברואר 1912 - 30 בדצמבר 1969) היה מאייר, מעצב בובות, אנימטור, במאי ותסריטאי צ'כי. זוכה פרס אנדרסן למאיירים לשנת 1968. נודע במיוחד בזכות עבודותיו בהנפשה בשילוב בובות.
ביוגרפיה.
טרנקה נולד וגדל בפלזן שבמערב בוהמיה. ב-1929 התחיל ללמוד בבית הספר לאמניות שימושיות (כיום נקרא "האקדמיה לאמנות, ארכיטקטורה ועיצוב בפראג") ובשנת 1936 סיים את התמחותו.
לאחר סיום התמחות נשכר טרנקה לעבודה בבית ההוצאה לאור "מלנטריץ'" וספר ראשון באיורו הודפס בשנת 1937. מאז אייר טרנקה ספרים רבים והודפסו בסך הכל כ-130 ספרים באיורו, רובם ספרי ילדים. ידועים במיוחד איוריו למעשיות האחים גרים ולסיפורי עם צ'כים.
במקביל, לאחר סיום לימודיו הקים טרנקה תיאטרון בובות ב-1936 אך זה פורק עם תחילת מלחמת העולם השנייה.
בתום המלחמה החל טרנקה ליצור סרטי הנפשה קצרים וב-1947 התרחב עיסוקו גם לסרטים ארוכים עת יצר את הסרט "Špalíček".