טענת הבעלות הראשונה על חלק מנמיביה הייתה של הבריטים, שכבשו את מפרץ ואלוויס מידי הגרמנים ב-1797, וסיפחו את המקום לממלכה המאוחדת. הסיפוח נעשה במטרה למנוע שאיפות טריטוריאליות של הגרמנים על המקום, וכן עקב משמעותו כנמל עמוק המים היחיד בדרך למושבת הכף ולשאר המושבות הבריטיות בחוף המזרחי של אפריקה.
ב-1883, סוחר גרמני בשם אדולף לידריץ, קנה את "אנגרה פקוואנה" ממנהיג שבט הנאמה, ג'וזף פרדריק, במחיר של 10,000 מארקים ו-260 רובים. במהרה הוא קרא למקום על שמו, לידריץ. כיוון שלידריץ סבר שהבריטים מתכוונים להכריז על כל האזור כשטח חסות, הוא ייעץ לקאנצלר גרמניה, אוטו פון ביסמרק, להכריז על המקום כטריטוריה גרמנית. ב-1884 עשה זאת ביסמרק, וייסד את דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
אזור נוסף, רצועת קפריבי, נהיה לחלק מדרום מערב אפריקה הגרמנית לאחר הסכם הליגולנד-זנזיבר מ-1 ביולי 1890 בין בריטניה לגרמניה. רצועת קפריבי בנמיביה הביאה לגרמנים את יכולת הכניסה לנהר זמבזי ודרכו למושבות הגרמניות האחרות במזרח אפריקה.
דרום מערב אפריקה הגרמנית.
זמן לא רב לאחר ההכרזה על לידריץ ורצועת קפריבי כשטח חסות גרמני, הוצבו שם גדודי צבא גרמניים, כאשר פרצו סכסוכים עם השבטים הילידים, המשמעותיים שבהם עם שבט הנאמה. תחת מנהיגותו של הנדריק וויטבוי הקים שבט הנאמה התנגדות עזה להשתלטות הגרמנית. כלי תקשורת מאותו הזמן כינו את המאבק בשם: "המרד ההוטנטוטי" (בפי האירופאים, נקראו כל הילידים בשם "הוטנטוטים" ).
על אף היותה עזה, ההתנגדות הנאמית לא הייתה מספיק מוצלחת, ובשנת 1894 נאלץ וויטבוי לחתום על "הסכם הגנה" עם הגרמנים. ההסכם התיר לנאמה להחזיק כוח צבאי, ו-וויטבוי שוחרר כשנתן את מילת הכבוד שלו להפסיק את ההתקוממות.
ב-1894, מונה מייג'ור תיאודור לותווין למושל של דרום מערב אפריקה הגרמנית. הוא ניסה, ללא הצלחה רבה, להוציא אל הפועל את העיקרון של "קולוניזציה בלא שפיכות דמים". הסכם ההגנה תרם לייצוב השקט באזור, אך נותרו עדיין כיסי התנגדות עקשניים שחוסלו על ידי כוחות גרמניים, כאשר שלום אמיתי מעולם לא הושג בין הגרמנים לילידים.
בהיותה המושבה הגרמנית היחידה שנחשבה לנוחה להתיישבות של לבנים, נוצר זרם חזק של מתיישבים גרמנים שבאו לשם. ב-1903 היו 3,700 גרמנים שחיו באזור, ובשנת 1910 כבר מדובר על 13,000. סיבה נוספת לבואם של המוני גרמנים לשם הייתה גילוי של מרבצי יהלומים ב-1908. תעשיית יהלומים נותרה גם היום כענף מרכזי בכלכלתה של נמיביה.
המתיישבים עודדו על ידי השלטון לרכוש אדמות מהילידים, ובשימוש בעבדות כפויה של הילידים. התוצאה הייתה התדרדרות היחסים בין הילידים לגרמנים השליטים.
הטבח בשבטי ההררו והנאמה.
הגדולה שבמרידות כנגד גרמנים החלה ב-1904. אחד הגורמים להתפרצותה הייתה מסילת ברזל שסללו הגרמנים מחוף הים אל פנים הארץ. לצורך סלילתה הופקעו אדמות רבות והתהליך צפוי היה לגבור כאשר סיום העבודות עתיד היה לאפשר נגישות לאותם אזורים למתיישבים גרמנים נוספים. נוסף לפגיעות בנתיב המסילה, חוות מבודדות הותקפו בידי המורדים וכ-150 גרמנים נהרגו. חיל המצב, שמנה בתחילת המרד 766 איש, לא יכול היה לעמוד בפרץ, ו-14,000 חיילים נוספים נשלחו לשם דיכוי ההתקוממות.
המרד דוכא באכזריות. אם כי אין בנמצא נתונים מדויקים, נראה שרוב בני ההררו וכמחצית בני הנאמה נספו בעת דיכוי המרד והם היוו שליש עד מחצית מהילידים בני המושבה בכלל. גם לאחר דיכוי המרד היו נתונים הילידים למשטר של אפליה, עבודת כפייה והחרמות רכוש.
שלטון דרום אפריקה.
ב-1915, במערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, כבשה דרום אפריקה את דרום מערב אפריקה הגרמנית.
ב-17 בדצמבר 1920, קיבלה דרום אפריקה את הניהול על דרום מערב אפריקה בתנאי סעיף 22 לאמנת חבר הלאומים ומנדט מסוג C ניתן על ידי חבר הלאומים. מנדט מסוג C, החל על הטריטוריות הכי פחות מפותחות, נתן לדרום אפריקה סמכויות ניהוליות ותחוקתיות מלאות, אך דרש ממנה לקדם את הרווחה והתנאים הסוציאליים של האוכלוסייה.
לאחר האנשלוס במרץ 1938 גברו הקולות בגרמניה שדרשו את החזרת המושבות שנלקחו ממנה בהסכם ורסאי, בהם דרום מערב אפריקה. אל מול אלו הצהיר מנהיג דרום אפריקה, יאן סמאטס, כי ארצו תגן על דרום מערב אפריקה. אל מול הסכנה של פעילות גרילה של התושבים הגרמנים של דרום מערב אפריקה, אשר נטען שרבים מהם קבלו אימון צבאי בגרמניה, אוחדה המשטרה של דרום מערב אפריקה עם זאת של דרום אפריקה, וכוחות נוספים נשלחו לאזור. לעומת זאת, דניאל פרנסואה מאלאן צידד בעמדה שנמיביה שייכת לחבר הלאומים.
עם פירוק חבר הלאומים והקמת האו"ם דנו באו"ם בטיפול בשטחים הנמצאים בנאמנות, בהם דרום מערב אפריקה. ממשלת דרום אפריקה הבהירה בינואר 1946 שהיא שומרת לעצמה את הזכות להביע דעה לגבי השטח עד שיעשו סידורים לשאול לדעת התושבים. בהמשך דרשה ממשלת דרום אפריקה את סיפוח השטח לדרום אפריקה בטענה שזה רצון תושבי המקום, ודרישה זאת זכתה לתמיכה של בריטניה. האו"ם החליט על העברת השטח לנאמנות שלה, אולם דרום אפריקה סירבה להענות לכך והסכסוך נמסר לבית הדין הבינלאומי שפסק לטובת דרום אפריקה. דרום אפריקה ביקשה להתאחד עם "דרום מערב אפריקה" למדינה אחת, וסירבה לכל פיקוח בינלאומי. למיעוט הלבן בדרום מערב אפריקה ניתן ייצוג בפרלמנט הדרום אפריקאי ללבנים-בלבד. האו"ם המשיך במהלך שנות ה-50 במאמציו להעביר את השטח לנאמנות בינלאומית. ב-1959, הצבא הקולוניאלי בווינדהוק החליט לגרש תושבים שחורים מעבר לאזור הלבן של העיר. התושבים השחורים מחו, ובמהלך הפגנה המשטרה פתחה באש, הרגה 11 שחורים ופצעה 44. הדבר הביא להתקוממות ולפרוץ מלחמת עצמאות של נמיביה. בשנת 1961 הוציאה ועדה של האו"ם דו"ח שבו נקבע שדרום אפריקה אינה מסוגלת לשלוט בנמיביה.
במהלך שנות ה-60, כאשר עצמאות הוענקה לכל המושבות ושטחי הנאמנות האירופאיים באפריקה, נוצר לחץ רב על דרום אפריקה לעשות כך גם בנמיביה, שהייתה אז דרום מערב אפריקה.
ב-1966, כאשר נדחתה קובלנה שהגישו אתיופיה וליבריה בבית הדין הבינלאומי לצדק נגד המשך שליטתה של דרום אפריקה בנמיביה, הוחלט בעצרת הכללית של האו"ם להפסיק את המנדט של דרום אפריקה על נמיביה, אך בהיעדר הסכמה על הצעדים שיש לנקוט נגד דרום אפריקה כדי לכפות עליה את מסירת השטח לידי האו"ם, ההחלטה לא קויימה.
המאבק לעצמאות.
בשנת 1966 "ארגון העם של דרום-מערב אפריקה" (South West African People's Organization; SWAPO) פתחו בפעולות גרילה על כוחות צבא של דרום אפריקה, תוך שהוא פועל מבסיסים בזמביה. כאשר אנגולה קיבלה עצמאות ב-1975, פעל ה-SWAPO מבסיסים בדרום אנגולה.
ב-1971, בחוות דעת מייעצת, תמך בית הדין הבינלאומי לצדק ביצירת סמכות מנהלית של האו"ם על נמיביה, וכן החליט שנוכחותה של דרום אפריקה בנמיביה היא בלתי חוקית ולכן היא מחויבת לסלק את המנהל שלה משם באופן מיידי. בית הדין ייעץ גם כן לאו"ם להימנע מלתת הכרה חוקית או סיוע לנוכחות של דרום אפריקה בנמיביה.
לחץ בינלאומי.
ב-1977 הוקם ה-WCG, ארגון שכלל את ארצות הברית, בריטניה, קנדה, צרפת ומערב גרמניה. הם פתחו במאמצים דיפלומטיים משותפים ליצירת תקופת מעבר שבסופה תינתן לנמיביה עצמאות. מאמצי ה-WCG הביאו להצגת החלטה 435 במועצת הביטחון של האו"ם, לפתרון של בעיית נמיביה. "הצעת ההסדרה", כפי שהיא נודעה לאחר מכן, הוצאה לפועל לאחר התייעצויות ממושכות עם דרום אפריקה, מדינות השורה הראשונה (הכוללות את אנגולה, בוטסואנה, מוזמביק, טנזניה, זמביה וזימבבואה שפעלו למען עצמאותה של נמיביה), ה-SWAPO, וה-WCG. על פי ההחלטה, ינוהלו בחירות בנמיביה תחת פיקוח ושליטה של האו"ם, יופסקו כל פעולות האיבה בין הצדדים, ויוטלו מגבלות על הפעילויות של הכוחות הצבאיים, הצבאיים למחצה והמשטרתיים של דרום אפריקה ונמיביה.
דרום אפריקה הסכימה לשיתוף פעולה למען הוצאה לפועל של החלטה 435. אף על פי כן, בדצמבר 1978, כהתנגדות להצעת ההסדר, הוחרמו הבחירות על ידי SWAPO ומספר קבוצות פוליטיות אחרות. דרום אפריקה המשיכה לנהל את נמיביה באמצעות קואליציות בין גזעיות וכן באמצעות מינוי מנהל כללי (מטעם דרום אפריקה).
נמיביה העצמאית.
ב-9 בפברואר 1990, אספת הבוחרים הכינה טיוטה ואימצה לעצמה חוקה. ב-21 במרץ 1990, יום העצמאות של נמיביה, נכחו מספר נציגים בינלאומיים, בהם השחקנים הראשיים -
חוויאר פרז דה קוויאר, מזכ"ל האו"ם, ופרדריק וילם דה קלרק נשיא דרום אפריקה, שהעניקו רשמית את העצמאות לנמיביה.
סם נוג'ומה הושבע כנשיא הראשון של נמיביה, בטקס בו השתתפו נציגים מ-147 מדינות, בהם 20 ראשי מדינות. כמו כן, בטקס השתתף נלסון מנדלה (שזמן קצר לפני כן השתחרר מהכלא).
ב-1 במרץ 1994, גם מובלעת החוף של מפרץ וולביס וכן 12 איים הועברו לנמיביה על ידי דרום אפריקה. זאת לאחר 3 שנים של משא ומתן בין ממשלות שתי המדינות. התקשורת העולמית שיבחה את הפתרון שהושג, שהוא מילא את החלטה 432 של מועצת הביטחון של האו"ם (משנת 1978), שקובע שמפרץ ואלוויס הוא חלק בלתי נפרד מנמיביה.
נמיביה - השנים הראשונות.
מאז קיבלה את עצמאותה, השלימה נמיביה בהצלחה את השינוי משלטון אפרטהייד של מיעוט לבן לחברה דמוקרטית. בנמיביה פועלת מערכת רב מפלגתית, ומתקיימות בחירות מקומיות, אזוריות וארציות בזמנים קבועים. נציגים של מפלגות שונות מיוצגים ופעילים בבית הנבחרים הלאומי, אך מפלגת SWAPO ניצחה בכל הבירות מאז עצמאות נמיביה. החלפת השלטון מ-15 שנות נשיאותו של נוג'ומה למחליפו, היפיקפוניה פוהמבה, הלך למישרין.
ממשלת נמיביה קידמה מדיניות פיוס לאומי ומתן חנינה כלפי מי שנלחם בצד הנגדי במהלך מלחמת השחרור.