אלכסנדר אולגוביץ' "סאשה" קאון (ברוסית: Александр Олегович "Саша" Каун; נולד ב-8 במאי 1985 בטומסק, ברית המועצות) הוא כדורסלן עבר רוסי. גובהו 2.11 מטר. שיחק בעמדת הסנטר.
תיכון ומכללות.
קאון החל לשחק כדורסל במדי קבוצת בית ספרו התיכון שבמלבורן, פלורידה. בשנתו השלישית קלע 13 נקודות, הוריד 7 כדורים חוזרים וחסם פעמיים בממוצע למשחק. בשנתו הרביעית בתיכון קלע 15.3 נקודות, אסף 12.6 ריבאונדים והוביל את קבוצתו לזכייה באליפות התיכונים של פלורידה.
לאחר סיום לימודיו, קאון החל את קריירת המכללות בליגת המכללות של ארצות הברית, ה-NCAA, במדיה של אוניברסיטת קנזס. קאון זכה עם קנזס בטורניר ה"ביג 12" של שנת 2008, ונבחר לחמישיית העונה של הביג 12 שלוש פעמים, ב-2006, 2007 ו-2008. בנוסף לכך, סיים את לימודיו באוניברסיטה עם תואר במדעי המחשב.
קריירה מקצועית.
ב-2008 חתם קאון במדיה של צסק"א מוסקבה בחוזה לשלוש שנים המוערך בכ-900,000 אירו, עם סעיף יציאה ל-NBA. לאחר שחתם בצסק"א מוסקבה, קאון נבחר במקום ה-56 בדראפט ה-NBA לשנת 2008 על ידי סיאטל סופרסוניקס, והיה בחירת הדראפט האחרונה בהיסטוריית הסוניקס לפני שעברה לאוקלהומה סיטי. בערב הדראפט הועברו הזכויות עליו לקליבלנד קאבלירס בתמורה להסכם כספי בין הקבוצות. קאון והקאבלירס החליטו כי השחקן ישחק במדי צסק"א מוסקבה ויצבור ניסיון עד שהקאבלירס ימצאו לנכון להעביר אותו למדיה.
בסוף עונת 2014/15 אמר כי לא ישחק עוד באירופה, ובכוונתו לשחק בליגת ה-NBA. ב-9 בספטמבר 2015 חתם בקליבלנד קאבלירס על חוזה לעונה, ובסיומה פרש מכדורסל.
נבחרת לאומית.
קאון היה חבר בסגל נבחרת רוסיה, ובאולימפיאדת לונדון אף זכה איתה במדליית הארד.
סטטיסטיקות קריירה ב-NBA.
נכון לסוף עונת .
נפות הרשות הפלסטינית
נפות הרשות הפלסטינית נקבעו כחלוקה המנהלית של שטחי מזרח ירושלים, הגדה המערבית ורצועת עזה, במסגרת הסכמי אוסלו. כיום ברשות הפלסטינית 16 נפות, מהן 11 בגדה המערבית ו-5 ברצועת עזה.
שליטה.
אף שהנפות נקראות "נפות הרשות הפלסטינית", אין לרשות הפלסטינית שליטה ברוב שטחן: מזרח ירושלים בנפת אל-קודס נמצאת ובה אין לרשות הפלסטינית כל שליטה או מעמד חוקי, מרבית שטח הנפות נמצאת בשליטה ישראלית מלאה וחלק מן השטח נמצא בשליטה ביטחונית ישראלית במקביל לשליטה אזרחית פלסטינית. רק בחלק קטן משטח הנפות מתקיימת שליטה פלסטינית מלאה, וגם שם, אין לרשות הפלסטינית שליטה בכל השטח, מכיוון שכל נפות רצועת עזה נתונות לשלטון חמאס. מכל זה נובע כי החלוקה המנהלית לנפות משמשת לצרכים אזרחיים פנים-פלסטיניים (כדוגמת מנהל אוכלוסין ובחירות) בלבד, ושאין לה כל קשר לחלוקה לצורכי שליטה או ריבונות (ניסיון לחלוקה לצורכי שליטה וריבונות נעשה במסגרת הסכמי אוסלו, בזמן החלוקה לשטח A, שטח B ושטח C).
אוכלוסייה מוחרגת.
מזרח ירושלים, על שטחה ואוכלוסייתה הערבית האוחזת בתושבות ישראלית, נכללת בנפת אל-קודס. שטח השכונות היהודיות במזרח ירושלים נכלל גם הוא בנפה זו, אך לא אוכלוסיית השטח הזה. נתוני אוכלוסיית הנפות גם אינם כוללים אוכלוסייה יהודית בהתנחלויות ביהודה ושומרון.
נפות.
בעבר נפת שכם כללה גם את שטחה של נפת טובאס. ב-1996 הכריזה הרשות על טובאס כנפה עצמאית והפרידה אותה מנפת שכם.
תוקפנות
הקונסיסטוריה היהודית של וסטפליה
הקונסיסטוריה הווסטפלית המלכותית לבני ישראל (בגרמנית: Königlich Westphälisches Konsistorium der Israeliten, בתעתיק לעברית בן התקופה: קאֶניגליך וועזטפֿאלישז קאָנזיזטאָריום דער איזראַעליטען) הייתה הוועד המרכזי והמפקח על יהודי ממלכת וסטפאליה הנפוליאונית, שפעל מ-1808 עד 1813. הקונסיסטוריה נועדה לקדם מודרניזציה של היהודים כך שיהיו אזרחים מועילים, והייתה חלוצת הרפורמות בתחומי המשטר הקהילתי, החינוך, הדת ועוד שעברו על יהדות גרמניה בעידן האמנציפציה ליהודים.
תולדות הקונסיסטוריה.
הקמה.
בנובמבר 1807, בהתאם לתנאי חוזה טילזיט, נוסדה ממלכת וסטפליה כמדינת לוויין צרפתית. אחי הקיסר, ז'רום בונפרטה, הוכתר כמלכה ובירתה הייתה קאסל. המדינה נועדה לשמש כמופת נפוליאוני: היא הייתה הראשונה בנסיכויות הגרמניות בה בוטלה לחלוטין הצמיתות, ניתנה חוקה כתובה, התקיים שוויון לכל בפני החוק, והוקם משטר ריכוזי. הוחלה גם המדיניות הצרפתית כלפי היהודים, שמנו 16,000 נפש. מלבד אמנציפציה מלאה (למעשה היה מצבם טוב מבצרפת, שם נאכפה 'הפקודה המחפירה' במרץ 1808), הם נדרשו להקים גוף מפקח שייצגם בפני השלטון, בדומה לקונסיסטואר, שישמש מכשיר למודרניזציה ותרבות שלהם, כדי להפכם לאזרחים מועילים ומשולבים בחברה.
מי שהתבלט מיד כשעלתה ההצעה היה יהודי החצר והפרנס העשיר ישראל יעקבסון, שהיה קודם בשירות נסיך בראונשווייג-וולפנביטל, ועמד בקשרים טובים עם ז'רום, לו הלווה כסף רב. יעקבסון הופקד בידי המלך על בחירת עשרים ושניים נציגים יהודים שהתכנסו בקאסל ב"אספת נכבדים" ב-8 בפברואר 1808, לצורך הרכבת הגוף המתוכנן. הם בחרוהו לנשיאם, והוא הנחה את המתכנסים לקבל את המלצת הכתר להקים ועד במתכונת הקונסיסטואר, שאף בראשו הועמד. החדשות נתפשו מיד כהזדמנות על ידי הגורמים הפרוגרסיביים בקרב יהודי גרמניה, שרידיה הפעילים של תנועת ההשכלה ששקעה בסוף המאה הקודמת. אהרן האלה-וולפסון כתב עוד בספרו "ישורון" מ-1804 שהיהודים לא יתקנו את דרכיהם בעצמם, ושומה על השלטונות להתערב ולכפות עליהם רפורמה; דוד בן משה פרֵנְקֶל, מנהל בית-הספר החופשי בדסאו ועורך כתב-העת החדש "שולמית", הגיע לאותה מסקנה בגיליון הראשון של עיתונו מ-1807.
יעקבסון עצמו היה פעיל קדמה בולט, ופתח ב-1801 בית-ספר משולב ליהודים ונוצרים. הוא בחר בפרנקל להיות אחד מחמשת ראשי הקונסיסטוריה לצדו. עורך "שולמית" ביקש להפוך את הוועד למכשיר להגשמת חזונו אודות רפורמה חינוכית מקיפה, עידון ואסתטיזציה של סדרי בית-הכנסת, פרודוקטיביזציה כלכלית ומקצועית ועוד תיקונים, שכולם נועדו להקרין על יתר יהודי גרמניה ואירופה בכלל. פרנקל היה חדור באידאולוגיה של מה שדוד סורקין כינה "החוזה האמנציפטורי" הלא-כתוב: תביעה כנה להתחדשות ושיפור פנימיים של היהודים, ברוח הנאורות, שנדרשו כדי להתאים לעידן החדש – ולחלופין ובמשלים, במודע ושלא במודע, התבטלות בפני ערכי הנוצרים כדי לשכנעם שהיהודים ראויים עתה לשוויון. יעקבסון, מצדו, דרש ששוויון יינתן ליהודים באופן בלתי-מותנה, לפני כל תיקון מצדם, ושכל שינוי במסורותיהם ייעשה ביוזמתם שלהם בלבד ולצורך עצמם. כך אכן נעשה בווסטפליה, בניגוד מודגש לאמצעי הכפייה הקשים שהפעילו השלטונות בנסיכויות דוגמת פרנקפורט, עליהם מחה יעקבסון.
כמו ביוזמות דומות, הקונסיסטוריה קמה מתוך שותפות של שלושה צדדים: האינטלקטואלים היהודים שופעי החזון וחסרי האמצעים, הפרנסים העשירים, והממשל המרכזי, שהיה אדיש לגמרי להתלהבות היהודים המודרניים מהאפשרות לתחייה רוחנית בקהילותיהם וביקש רק אזרחים מועילים. המדינה תבעה מראשי הקונסיסטוריה יישום מהלכים מעשיים ופרוזאיים; התוכניות אודות שינויים מעמיקים יותר, בעלי אופי ערכי, באו כמעט רק מצדם שלהם. יעקבסון עמד בקשרי התכתבות וידידות עם משכילים רדיקלים כוולפסון ודוד פרידלנדר, אך העדיף להקיף עצמו בפשרנים על מנת שלא לקומם את הרוב המסורתי. המחנך ירמיה היינמן, מזכירו האישי, נבחר לחבר השלישי בוועד. מלבדם, מצא הנשיא עוד שלושה רבנים שנחשבו מתונים ופתוחים. אריה ליב ברלין מקאסל, מונה לרב הראשי של וסטפליה, מנחם מנדל שטיינהארט מהילדסהיים קיבל את רבנות העיר זֵסֶן, ושמעון יצחק קאלקאר התמנה לרבה של וויצנהאוזן. ב-31 במרץ 1808 קמה הקונסיסטוריה, מצוידת בסמכות ביצועית ואמצעי כפייה חסרי תקדים שהפקידה בידה המלכות.
פועלה.
אחת מהוראותיה הראשונות של הקונסיסטוריה הייתה חיוב יהודי וסטפליה באימוץ שמות משפחה תקניים, לפי החוק החדש, במקום המתכונת המסורתית של "פלוני בן אלמוני". יעקבסון עצמו שינה את שמו מ"ישראל בן יעקב" רק זמן קצר קודם. עלייה לתורה נשללה מהסרבנים. רבני הקהילות העצמאיים הוכפפו כולם לממסד הרשמי, והשתכרו מאז והלאה לפי סולם אחיד שנקבע בקאסל. בצו מ-15 במרץ 1809 הגדיר הוועד במפורט את חובות ותפקידי הרבנים, באופן שהיה שונה לחלוטין מהמקובל בקרב יהודי אשכנז, ושיקף את הרוח האמנציפטורית: הגישה הצרפתית, וקוד נפוליאון בפרט, ראו ביהודים קהילה דתית השייכת לפחות להלכה לאומה, לא קורפורציה אוטונומית בעלת חוק משלה שבניה הם עם זר. בהתאמה, הרבנים נועדו לחדול מלהיות משפטנים בעלי כח פוליטי ולהפוך לכוהני דת, בדומה לכמרים פרוטסטנטיים. נדרש מהם לערוך דרשות סדירות שיעוררו השראה בקהל (רצוי בגרמנית ולא בניב היהודי), לעודד פטריוטיות ונאמנות, לנחם אבלים, לבקר חולים, להשתתף בכל החתונות ולמלא עוד תפקידים בקשר לרווחת הקהילה. צעד חלוצי עוד יותר היה הקמת מוסד מודרני קטן בקאסל להכשרת רבנים, שלימודי חול היוו בו חלק אינטגרלי מתוכנית הלימודים, דבר חסר תקדים בקרב האשכנזים. הסמינר הקטן התקיים רק שלוש שנים, רק חמישה חניכים עברו בו תחת שטיינהראט ומורים אחרים ואף אחד מהם לא השלים את לימודיו, אבל הוא הקדים בתשע-עשרה שנה את הסמינר הרבני המתפקד הראשון בפדואה.