סיסמאות התנועה מקפלות בתוכן את הרעיון שסירוב אינו סותר את הציונות, לדוגמה: "מסרבים למען ישראל", "סירוב לכיבוש זו ציונות" או "ישראלי. ציוני. לוחם. סרבן".
דגל תימן
דגל תימן הוא דגלה הלאומי של תימן. אומץ ב-22 במאי 1990 ביום איחוד צפון ודרום תימן. הדגל הוא טריקולור בצבעים אדום, לבן ושחור, שהיו גם בצבעי דגלי שתי המדינות לפני האיחוד. אלו צבעים ערבים מסורתיים הנמצאים גם בדגלי מצרים, סוריה ומדינות אחרות.
על פי ההסבר הרשמי האדום מסמל את דם הקדושים ואת האחדות, הלבן את העתיד המזהיר, והשחור את העבר האפל.
סמל תימן
סמל תימן כולל עיט צלאח א-דין שאוחז מגילה בטופריו. על המגילה כתוב שם המדינה בערבית: الجمهورية اليمنية - אל-גֻ'מהוריה אל-ימניה. על החזה של העיט יש מגן שעליו מצוירים צמח קפה וסכר מאריב (Marib), שנמצאים מתחת לארבעה פסים כחולים ושלושה פסים מסולסלים. מקלות הדגלים מימין ומשמאל לעיט מחזיקים את דגל תימן.
ליימן פרנק באום
ליימן פרנק באום (באנגלית: Lyman Frank Baum; 15 במאי 1856 – 6 במאי 1919) היה סופר אמריקאי, הידוע בעיקר כמחבר אחד מספרי הילדים הפופולריים ביותר, הקוסם מארץ עוץ (ושלושה-עשר ספרי המשך).
קורות חיים.
באום נולד בצ'יטנאנגו, ניו יורק, הילד השביעי מתשעה ילדים שנולדו לסינתיה (לבית סטנטון) ובנג'מין וורד באום. רק חמישה מהילדים שרדו והגיעו לבגרות. הוא נקרא "ליימן" על שמו של האח של אביו, אך הוא לא חיבב את השם הזה, והעדיף להיקרא "פרנק".
בנג'מין באום היה איש עסקים עשיר, שעשה את הונו בשדות הנפט של פנסילבניה. באום הצעיר גדל באחוזת הוריו, Rose Lawn, שאותה זכר תמיד כסוג של גן עדן. כילד צעיר הוא התחנך בביתו, אך בגיל 12 נשלח ללמוד באקדמיה צבאית. הוא היה ילד חולמני שנטה לחלום בהקיץ, והוריו חשבו שיש "להקשיח" אותו. אחרי שנתיים אומללות לחלוטין בבית הספר הצבאי, הוא עבר אירוע שהוגדר אז כהתקף לב (אף כי לא סביר שבאמת היה כזה), והורשה לשוב לביתו.
באום התחיל לכתוב בגיל צעיר, אולי בגלל עניין שפיתח בתהליך הדפוס. אביו קנה לו מכבש דפוס זול, וביחד עם אחיו הצעיר, הארי קליי באום (שהיה תמיד קרוב לפרנק), הם הפיקו עיתון ביתי, "The Rose Lawn Home Journal". האחים הפיקו מספר גיליונות של העיתון, ואפילו הצליחו למכור בו פרסומות.
עמדות פוליטיות.
באום צידד בהשמדת האינדיאנים באמריקה, וכתב בנושא מספר מאמרי מערכת בעיתון שהוציא לאור בדרום דקוטה במהלך שנות התשעים של המאה ה-19: "אצולת אדומי העור חוסלה, וקומץ הנותרים אינו אלא להקה של כלבים מייללים, המלקקים את היד החובטת בהם. לפי חוקו של הכיבוש וצדקתה של התרבות, הלבנים הם אדוניה של יבשת אמריקה, והדרך הטובה ביותר לערוב לביטחונם של יישובי קו החזית, היא השמדתם המוחלטת של אחרוני האינדיאנים. מדוע לא בעצם? תהילתם חלפה, רוחם נשברה, גבורתם נמחתה. מוטב להם למות מלהתמיד בחיי אומללות אלו". לאחר הטבח בוונדד ני כתב: "אם חפצים אנו לגונן על תרבותנו, מוטב שנמשיך בדרך זו ונמחה את זכרם של יצורים בלתי מאולפים ובלתי ניתנים לאילוף אלו מעל פני האדמה".
סירחאן סירחאן
סירחאן בישארה סירחאן (באנגלית: Sirhan Bishara Sirhan; בערבית: سرحان بشارة سرحان; נולד ב-19 במרץ 1944 בירושלים למשפחה נוצרית-פלסטינית) הוא רוצחו של הסנאטור והמועמד לנשיאות ארצות הברית רוברט קנדי, אחיו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי. סירחאן ירה בו ב-5 ביוני 1968, באקדח. ההתנקשות בוצעה לאחר שקנדי זכה במדינת קליפורניה בבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית.
סירחאן ירה בקנדי במלון אמבסדור ונעצר עד מהרה במקום. בחקירה במשטרה ב-9 ביוני, 4 ימים לאחר הרצח, מסר את הודאתו בפשע.
משפטו נערך בפברואר עד אפריל 1969. עורכי דינו היו אמיל זולא ברמן וגרנט קופר. בזמן המשפט היה עיסא נח'לה, ראש הנציגות הפלסטינית לאו"ם באותה תקופה, יועץ לעורכי דינו של סירחאן, וישב לצידם במשך שלושה שבועות במשפט. הוא ניסה להפוך את המשפט לבמה להצגת בעיית הפליטים הפלסטינים, אך זכה להתנגדותו של ברמן. ב-3 במרץ 1969 הודה ברצח בבית המשפט. סירחאן חש נבגד עקב תמיכת קנדי במדינת ישראל בזמן מלחמת ששת הימים, וההתנקשות ארעה בדיוק שנה אחת לאחר פרוץ אותה מלחמה. מאוחר יותר טען סירחאן כי "פעל באופן לא מודע, אולי כתוצאה משטיפת מוח היפנוטית". סירחאן הורשע ונידון למוות, אך גזר הדין הומר במאסר עולם בשנת 1972, לאחר שבית המשפט העליון של קליפורניה הכריז שעונש המוות אינו חוקתי.
על אף שסירחאן כשיר מבחינה חוקית לשחרור מוקדם, 15 בקשותיו הראשונות לשחרור נדחו. בשנת 2021 אישרה הוועדה לשחרור אסירים את שחרורו, וכעת יעמוד סירחאן בבדיקה של תשעה חודשים עד שיוחלט סופית אם לשחררו.
גווין ניוסם מושל קליפורניה טען כי הוא עדיין מהווה "איום לבטיחות הציבור" נקבע מועד חדש לשימוע ביחס לשחרור על תנאי של סירחאן בפברואר 2023.
טיפולוגיה (בלשנות)
בבלשנות, טיפולוגיה (מיוונית: τυπολογία, "טיפו" - סוג או טיפוס, "לוגיה" - תורה) של שפות היא השוואה ומיון של מערכות לשונות לפי המבניות שלהן, ובניתוק מין ההיסטוריה של התפתחותן. זאת בניגוד לבלשנות היסטורית העוסקת בהתפתחותן של מערכות לשוניות לאורך זמן. ובניגוד לגנאלוגיה, העוסקת במיון שפות לקבוצות (משפחות) על-פי קשרים גנטיים ביניהן, ובהשוואתן זו לזו.
היעדר הרכיב ההיסטורי, או למעשה שלילתו, בטיפולוגיה הוא ייחודי לתחום הבלשנות, ונעדר מתחומי הטיפולוגיה בדיסציפלינות אחרות. עובדה זו נובעת מהתפתחות התחום בבלשנות, ומהיחס כלפיו בזרמים הבלשניים השונים במהלך השנים.
קרב טננברג
קרב טננברג בין הרוסים והגרמנים בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא אחד הניצחונות הגדולים של צבא גרמניה במלחמה זו, שתוצאותיו האסטרטגיות, הן בחזית המזרח והן בחזית המערב, השפיעו השפעה של ממש על המלחמה.
ב-26 באוגוסט 1914 פתחו הגרמנים במתקפה דו ראשית על כוחותיו של אלכסנדר סמסונוב. עד מהרה הבין סמסונוב, שהוא אינו משתתף בכיתור של צבא האויב, כפי שסבר, אלא שהוא עתיד להיות מכותר בעצמו. המתקפה מימינו ומשמאלו, החלה בשבירת הכנף הימנית של הארמייה השנייה שבפיקודו. למחרת, ב-27 באוגוסט נפרצה אף הכנף השמאלית, והארמייה השנייה כותרה למעשה, כשכוחותיו של רננקמפף בצפון אינם מסוגלים לתמרן על מנת לסייע לה. המערכה נמשכה עד ל-30 באוגוסט כשביומיים האחרונים היא הפכה מלחימה ניידת לכיתור הכוחות הרוסיים, למערכת השמדה, שכן הכוחות הרוסים איבדו כבר את שדרת הפיקוד, והפכו למסה אנושית בלתי מאורגנת, שכל מטרתה לצאת מן הכיתור שאליו נקלעה.
ההקדמה לקרב.
בהכנות לקראת מלחמת העולם הראשונה נאלצה גרמניה להתמודד עם התסריט הצפוי שהיא תמצא את עצמה בו זמנית בלחימה עם רוסיה בחזית המזרחית ועם צרפת בחזית המערבית. תוכנית שליפן של הגרמנים בחרה לרכז את המאמץ קודם כל בחזית המערבית, בהנחה שלרוסים ייקח לפחות חודש וחצי להכין את צבאם למלחמה, זמן מספיק על פי תוכנית שליפן (תוכנית הפלישה הגרמנית לצרפת) להביס את צרפת ולהעביר כמות משמעותית של כוחות לחזית המזרחית כדי לקדם את פני הצבא הענקי של רוסיה שמנה כשישה מיליון וחצי חיילים. בהתאם לכך, הוצבה בחזית המזרחית של גרמניה ארמייה אחת בלבד שהייתה צריכה להגן על פרוסיה המזרחית עד הניצחון המיוחל על צרפת.
עם פרוץ המלחמה בתחילת אוגוסט 1914 החלה צרפת ללחוץ על רוסיה לפתוח מהר ככל האפשר בלחימה נגד גרמניה כדי להקל עליה ורוסיה נענתה ושלחה לקרב באמצע אוגוסט שתי ארמיות למרות ששאר הצבא טרם היה מוכן וגם דרגי האספקה של שתי הארמיות לא היו מוכנים. תוכנית הקרב של הרוסים הייתה להקיף את הארמייה הגרמנית בתנועת מלקחיים בין שתי הארמיות שלה.
ההתקדמות הרוסית אל טננברג.
הרוסים, נאמנים לתוכניתם, לאחר התארגנות וגיוס מילואים, פלשו לפרוסיה המזרחית ביום 12 באוגוסט 1914, בכוח של שתי ארמיות. הארמייה הראשונה שהייתה תחת פיקודו של הגנרל פאול פון רננקמפף, ומנתה כמאתיים אלף לוחמים, יצאה לדרך מצפון, והארמייה השנייה בפיקודו של הגנרל אלכסנדר סמסונוב, יצאה לדרך בנתיב דרומי בסדר כוחות דומה, כמה ימים לאחר מכן. מולן עמדה הארמייה השמינית הגרמנית בפיקודו של הגנרל מקסימיליאן פון פריטוויץ, שהייתה שווה בכוחה לאחת מן הארמיות הרוסיות, אם כי כוח האש של הארמייה הגרמנית היה עדיף על כוח האש של הארמייה הרוסית המקבילה לה.
בימים הראשונים של הפלישה הרוסית, החלו הגרמנים נסוגים מפני הכוח העדיף. נסיגה זו, תוך כדי קרב, הייתה הרסנית. היה מדובר באזור כפרי מאוכלס, והגייסות הנסוגים התערבו באוכלוסייה, בקר, ועגלות, אשר סתמו את דרכי הנסיגה, וגרמו לתוהו ובוהו ולחוסר משמעת. עם זאת, הרוסים, אשר לא היו מאורגנים ללוחמת תנועה מודרנית, לא יכלו לנצל את המצב על מנת לפרוץ דרך הקווים הגרמנים ולהגיע להישגים טריטוריאליים וטקטיים. הם המשיכו בתנועתם באופן כבד, לפי נתיב שנקבע מראש.
הארמייה של גנרל סמסונוב לא קיבלה את צופן הקשר שלה ולפיכך ניהלה תקשורת רדיו בלתי מוצפנת. השידורים נקלטו היטב על ידי תחנת האזנה בקניגסברג וכל תנועות הארמייה היו גלויות בפני המודיעין הגרמני.