במסגרת פרויקט ארוך טווח זה ביקשה דה פריס להתמקד בנוכחות של הצמחים בחלל, לספק ידע על התנהגותם של צמחים והשפעותיהם על מקום, גאוגרפיה, דמוגרפיה, תרבות וזהות. היא בחנה את הנסיבות בהן גדלים הצמחים ואת המבנים הבוטניים אותם הם יוצרים כדי לשרוד.
כך לדוגמה, בעבודתה "מבוכת הצמחים" משנת 2006 אשר הוצגה בתחנת הכוח רידינג, יצרה האמנית מבוך צמחי אשר התפשט על הכביש שמחוץ לבניין תחנת הכוח ועד למבואה שבתוכו. בפרויקט נוסף משנת 2019 בשם "הלחשנית" אשר הוצגה במרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית בחולון, התחקתה האמנית אחר צמח "הלחשנית", עכובית הגלגל (בערבית, عكوب [עַכּוּבּ]) המשמש למאכל במטבח הפלסטיני והוגדר לפני כ-15 שנה כצמח מוגן ישראלי. דה-פריס יצרה מיצב וידאו על שלושה מסכים: הראשון, כתבה טלוויזיונית בעניין המאמצים של הרשויות הישראליות למנוע מנשים פלסטיניות לקטוף את הצמח; השני, עלה הצמח המתגלגל ברוח, והשלישי, טקסט המערב את שני הנרטיבים המתחרים והסותרים.
ערימות בנייה והרס.
במסגרת נושא זה ביקשה האמנית להתייחס לאופן בו ערימות הופכות לחלק מהנוף – ערימות כמושג וכאובייקט פיזי, המשקף מצב בתוך הנוף. מחקרים רבים שערכה לגבי מושג זה, כמו גם טקסטים ספציפיים שפרסמה, ביקשו לבאר את רעיון הערימה.
אדון האוקיינוס
אדון האוקיינוס (באנגלית: Ocean Master) הוא דמות בדיונית של נבל-על, המופיעה בחוברות הקומיקס אקוומן של חברת DC קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בתור הכסף של הקומיקס בחוברת "Aquaman #29" מאוקטובר 1966, ונוצרה על ידי הכותב בוב הייני והמאייר ניק קרדי. אדון האוקיינוס הוא אויבו המושבע של אקוומן, אחיו למחצה, וכן יריבם של קבוצת ליגת הצדק - קבוצה שאחיו היה החבר המייסד שלה.
אדון האוקיינוס הוא האלטר אגו של אורם מריוס, אחיו למחצה של ארתור קורי, גיבור-העל שידוע בכינויו אקוומן. בהמשכיות שלפני המשבר בעולמות האינסופיים, אורם היה בנו האנושי של טום קורי (אביו של ארתור) ושל אישה בשם מרי או'סוליבן. הוא גדל בצילו של אחיו הגיבור ונטר לו טינה שלא היו לו כוחות על-אנושיים כמוהו. בשלב מסוים הוא התדרדר לחיי פשע וסבל מאמנזיה שגרמה לו לשכוח את עברו. מספר שנים לאחר מכן, הוא צץ מחדש תחת הכינוי "אדון האוקיינוס" כפיראט בעל אמצעים טכנולוגיים שתקף ספינות והמשיך ליצור אסונות טבע כדי להחזיק את ממשלות העולם תחת כופר. אקוומן ואקוולאד נלכדו על ידו אך הצליחו להימלט, לא לפני שאקוומן הבין ששוביו הוא אחיו למחצה. בהופעותיו המאוחרות יותר, אדון האוקיינוס האמין שאקוומן מפחד ממנו והחליט להפיל אותו מכס המלוכה והחליפו כמלך אטלנטיס. אולם, הוא לא היה יכול לשרוד מתחת לפני הים ולכן יצר לעצמו חליפה מיוחדת וקסדה שתאפשר לו לנשום מתחת למים.
דמותו של אדון האוקיינוס זכתה למספר עיבודים למדיות אחרות. הוא הופיע בסדרות האנימציה "ליגת הצדק", "ליגת הצדק - הדור הבא" ו"" וסרטי האנימציה "ליגת הצדק: פרדוקס פלאשפוינט" ו"". הדמות הופיעה בהופעת הבכורה הקולנועית שלה בסרט היקום הקולנועי של DC "אקוומן" בגילומו של השחקן פטריק וילסון.
לאורה רטי
לאורה ריטי (במקור לורי שוורץ, בהונגרית: Réthy Laura נג'קרש, 13 במרץ 1864 – מישקולץ, 31 ביולי 1938) הייתה שחקנית וזמרת יהודייה-הונגרייה. אחיה הוא פאל רטי, סוכן תיאטרון.
ביוגרפיה.
לאורה ריטי נולדה במשפחה יהודית כבתם של דוד שוורץ (1827–1896) ושל רוזה רוטבאום. מגיל צעיר הופיעה בקונצרטים באזורים של ערי שדה וכפרים בהופעות חובבים של אמנות וערבי צדקה שונים, שם הצטיינה בקולה היפה. לראשונה עלתה לבמה בגיל חמש עשרה. היא למדה במוסד בשם "מוזיקה לאומית" (כיום זו גימנסיה מקצועית למוזיקה על שם בלה ברטוק) ואחר כך למדה פיתוח קול אצל פרנץ פּוקס, מנצח "תיאטרון העם" (Népszínház). באוקטובר 1881, בהמלצת המורה שלה, החתים אותו ינה ראקושי בתיאטרון העם. בשנה שלאחר מכן עברה לסגד לגרה ארדי ולאחר מכן לקושיצה, לקלוז'-נאפוקה, ולבית שיתופי תאליה בסובוטיצה. בין 1884 לבין 1886 שיפרה את כישורי השירה שלוה בווינה אצל Gänsbacher . בשנת 1887, החתים אותה מור דיטרואי לקלוז'-נאפוקה בשכר שנתי של 7,000 HUF, שהיווה שכר גבוה במונחים של מחוץ לבודפשט. ב-19 בדצמבר 1889 היא שרה את סאפי באופרטה ברון הצוענים בתיאטרון העם. בשנת 1892, אנדראשס לסקאי החתים אותה בדברצן, שם התחתנה עם הסופר דיולה רודניאנסקי. היא הייתה אחד ממארגני העלייה לרגל לבקר את לאיוש קושוט בביתו בטורינו. ביופייה ובקול הסופרן שלה היא עשתה רושם גדול על צופיה. היא זכתה להצלחה גם בבית האופרה של בודפשט, שם שר את התפקיד הראשי של כרמן של ביזה. בתחילת המאה הופיעה בתפקידים דרמטיים בתיאטרון הקומדיה של בודפשט. בשנת 1905 היא עברה לארצות הברית עם בעלה, שם נתנה קונצרטים והייתה "פרימה דונה" של חברת האופרה של בוסטון (Boston Opera Company). הם חזרו להונגריה בשנת 1913. ב-1 בדצמבר 1912 חגגה 30 שנה לכניסתה לבמה ולאחר מכן פרשה.
בעלה, דיולה רודניאנסקי (1858–1913), היה משורר ועיתונאי.
ילדיה:
מתקן התפלת מי-ים מינג'ור
מפעל ההתפלה מינג'ור (בבוג'פורי: मिंजुर खारा पानी सफाई प्लांट) הוא מתקן להתפלת מים ים בשיטת אוסמוזה הפוכה, בכפר קטופאלי, פרבר צפוני לצ'נאי, הודו, על חוף מפרץ בנגל, המספק מים לעיר צ'נאי. המתקן נבנה באתר בגודל 60 דונם, והוא מתקן ההתפלה הגדול ביותר בהודו. עבודות בנייה בוצעו על ידי חברת IVRCL ההודית וחברת אבנגואה הספרדית, בהנחיית מנהל הפרויקט פרננדו פורטילו ואלס ומנהל הבנייה חואן איגנסיו ג'ימנס-וולסקו, שחזרו לאירופה לאחר חנוכת המפעל לעבודה על פרויקטים של אנרגיה מתחדשת. במקור אמור היה להתחיל מבצעיות עד ינואר 2009, העבודות במפעל עוכבו עקב הציקלון נישה באוקטובר 2008, מה שפגע בחלק מהעבודות הימיות שהושלמו והרס את קופת המים שנועדה להתקנת צינורות מעבר. ריצות הניסיון הסתיימו ביוני 2010 והמפעל נפתח ביולי 2010. מים מהמפעל משמשים בעיקר למטרות תעשייתיות כמו נמל אנור ותחנת הכוח התרמית של צ'נאי . עם זאת, במהלך הבצורת, המים מהמפעל יסופקו לצריכה ציבורית, ומשרתים אוכלוסייה מוערכת של 1,000,000.
הספק המתקן הוא 100 מיליון ליטרים ליום.
הישראלים (2020)
סועאד נסר-מח'ול
סועאד נסר-מח'ול (בערבית: سعاد نصر- مخول) היא אמנית ומתכננת ערים פלסטינית. יצירותיה עוסקות בעיקר בנשיות ובציורי נשים בסגנון מופשט, בנוסף לציורים הנוגעים לשימור מורשת תרבותית עירונית ערבית.
ביוגרפיה.
סועאד נסר-מח'ול נולדה בשנות ה-50 בפאתי שכונת ואדי אל-סליב שבחיפה. בילדותה התגוררה בבניין ששימש כמעונו של אברהים אל-ח'ליל, ראש עיריית חיפה בין השנים 1911–1913. משפחתה נותרה באזור ואדי אל-סליב לאחר 1948, שכן היא הורשתה להישאר בשכונה מאחר שאביה ניהל בית מלון קטן לצליינים נוצרים.
במקצועה נסר-מח'ול היא מתכננת ערים, בעלת תואר שני מה"טכניון" שבחיפה. בשנת 1989 הקימה משרד הנדסי. היא ייסדה את "גלריה חיפה" לאמנות בשנת 2019, שנפתחה רק לתקופה קצרה עקב משבר הקורונה ונפתחה מחדש בתחילת שנת 2021. מתגוררת בחיפה ונשואה לחבר הכנסת לשעבר עיסאם מח'ול. לשניים 2 ילדים.
יצירתה.
יצירות הקשורות למורשת מקומית.
לסיפורי העקירה והגירושים של התושבים הפלסטינים בשנת 1948,סיפורי הפליטים והבתים הנטושים, היו השפעה רבה על התגבשות ועיצוב אישיותה האמנותית. מילדותה המוקדמת, הייתה עדה נסר-מח'ול למתרחש בשכונה – פעולות ההרס, איטום הבתים והשטחת שכונות באזור. במשך שנים רבות שוטטה ביחד עם תאומתה, תריז נסר-עזאם, בשכונת ואדי אל-סליב הנטושה ובין שרידיה, ואלו ציירו את בתי השכונה ומאפייניה הארכיטקטוניים מתוך פעולת שימור תרבותית.
עבודותיה המוקדמות אפוא הושפעו רבות מתיאורי הגירושים ואופיינו בציורי נשים ופליטים בצבע שחור לבן ועל הרבעים הפלסטיניים הערביים בחיפה, ועל ערים ויישובים ערביים ברחבי הארץ. בשנת 2008 החלה את "פרויקט תערוכת ערים" במסגרתו יצרה מספר תערוכות של כפרים וערים ערביות, כגון צפת, חיפה, כפר מנדא ופסוטה. במרכז עבודתה עמדו בניינים בעלי אדריכלות מזרח תיכונית ובתים ישנים. היו אלו עבודות דוקומנטריות שבהן הציגה מוטיבים אורבניים אדריכליים של הערים בהן עסקה.
בשנת 2012 הקימה הוועד לשימור המורשת התרבותית. באותה שנה גם הציגה תערוכה בשם "חיפה מכאן צמחה" (من هنا انطلقت حيفا) במסגרתה הציגה מסמכים ותצלומים היסטוריים של העיר חיפה לפני התהפוכות וציוני דרך מאז 1948. היא ביקשה להחיות את ההיסטוריה, המורשת התרבותית והאדריכלית והסיפור של "חיפה העתיקה".
האמנית לקחה חלק חשוב בהתנגדות להרס שכונות, ובמיוחד לשכונת ואדי אל-סליב בה גדלה, וכן לקחה חלק בפעילות מחאה אשר אורגנה בתקופות שונות נגד הריסת השכונה. כך למשל, בשנת 1988 השתתפה בפרויקט של גרשון קניספל אשר הוציא ספר בשם "רקוויאם לואדי סאליב". במסגרת ספר זה הציגה נסר-מח'ול את יצירתה "העוצר" (1983). היצירות הוצגו בביתו של קניספל במסגרת הוועד הציבורי לזכר ואדי אל-סליב, אשר הוקם במטרה להשפיע על דעת הקהל בתחום זה. תערוכה זו נאצרה על ידי קניספל בשיתוף עם נתן זך כמחאה על הזנחתו של ואדי אל-סליב.
יצירות נוספות.