כמשקל נגד לנוקשות הקריטריונים הנ"ל, קיבל וינסנט את העקרון שב"מדעים התאולוגיים" קיימת קדמה, אבל בהתאם לטבעם - "באותה דוגמה, באותו כיוון, באותה המחשבה".
בדומה לכמה מאבות הכנסייה הפרובנסלית, וינסנט התקומם נגד עמדותיו של אוגוסטינוס הקדוש בנוגע לחסד, אותן החשיב ל"מוגזמות". הוא הסכים עם אוגוסטינוס לגבי גינוי פלאגיוס, אולם טען כי החסד האלוהי משתף פעולה עם האדם.
עמדה זו שלו, שגונתה תחת השם "נאו-פלאגיזם" בוועידת אוראנז' משנת 529 אומצה, למעשה, על ידי הכנסייה האורתודוקסית. בנקודות מסוימות דומה השקפתו לזו של קסיאנוס ושל פאוסטוס מריאס.
וינסנט מלרין נפטר לפני שנת 450, אולי בשנת 448.
הוא הוכר כקדוש על ידי הכנסיות הקתוליות והאורתודוקסיות, החוגגות את זכרו ב-24 במאי.
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:נזירים (נצרות)]]
[[קטגוריה:נצרות אורתודוקסית]]
[[קטגוריה:נצרות קתולית]]
[[קטגוריה:קדושים נוצרים]]
[[קטגוריה:פרנקים]]
יהודה בקון
יהודה בָּקוֹן (Bacon; נולד ב-28 ביולי 1929 באוסטרבה שבמוראביה, צ'כוסלובקיה) הוא צייר ישראלי, ניצול השואה.
ביוגרפיה.
ראשית דרכו.
בקון נולד ב-1929 למשפחה יהודית ציונית מסורתית, בנם של אתל לבית גרוס וישראל בקון, ואחיהן של חנה ובלה רבקה. אביו היה בעליו של בית חרושת לעורות. בשנת 1941 גורש בקון לטרזיינשטט, שם למד אצל האמנים אוטו אונגר, בדז'יך פריטה ולאו הס . בשנת 1943 גורש בקון לאושוויץ ושהה שישה חודשים בבירקנאו. בקון הועסק ב"קומנדו עגלות" (Rollwagenkommando), קבוצות נערים שעסקו בסבלות במחנה, ובמסגרת תפקיד זה הייתה לו גישה לאזורים השונים של המחנה. נשלח בצעדת מוות למחנה מאוטהאוזן, וממנו שוחרר.
לאחר השואה.
לאחר השואה הפך בקון לאמן שביקש לתעד את חוויותיו בשואה, מתוך תחושת אחריות לשימור זכר השואה. בשנת 1946 עלה בקון לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בשנים 1946–1952 למד "בצלאל החדש". מ-1955 עד 1957 נסע ללמוד בבית הספר המרכזי לאמנויות שבאוניברסיטת לונדון לאמנויות, וב-1957–1958 למד בבית הספר לאמנויות היפות (École des Beaux-Arts, אקול דה בוז-אר) בפריז. בשנת 1959 התמנה למרצה בבצלאל.
בשנת 1961 העיד במשפט אייכמן.
בשנת 2010 זכה בפרס מרדכי איש-שלום על מפעל חייו.
בתו, חנה וייט (Hanna White), היא עיתונאית ב-BBC. הוא מתגורר עם אשתו לאה בשכונת קטמון בירושלים, ולהם שני בנים.
יצירתו.
רוב ציוריו של בקון מתארים אירועים שהיה עד להם כנער בטרזיינשטט ובאושוויץ. עבודותיו הוצגו במוזיאון ישראל, ביד ושם, בקונגרס של ארצות הברית בוושינגטון הבירה, ובבתיהם של תאודור רוזוולט, ג'ון ד. רוקפלר, מרטין בובר וחיים ויצמן. תערוכות מיצירותיו הוצגו בגרמניה, ארצות הברית ובריטניה.
אפרים גרינבלאט
בלו בירד איירווייז
בלו בירד איירווייז היא חברת תעופה יוונית המפעילה טיסות לאירופה מנמל התעופה בן-גוריון. בסיס החברה נמצא בשדה התעופה הבינלאומי של הרקליון שבאי כרתים אשר ביוון, והיא פועלת באיים נוספים באזור.
היסטוריה.
החברה נוסדה בשנת 2008. במאי 2016 נרכשה בלו בירד על ידי בעלי קבוצת התיירות הישראלית "קווי חופשה".
בלו בירד מפעילה חמישה מטוסים: שלושה מטוסים מדגם בואינג 300–737 קלאסיים, עם 148 מקומות ישיבה ושני מטוסים מדגם 737-800, עם 189 מקומות ישיבה. החברה מפעילה בעונת הנסיעות מספר טיסות יומיות בין כרתים, רודוס, קוס, בודפשט, בוקרשט, ברצלונה ויעדים נוספים באירופה לנמל התעופה בן-גוריון. בשאר ימות השנה החברה מפעילה טיסות שבועיות ליעדים מגוונים באירופה.
על אף ביטולי טיסות רבים של חברות תעופה זרות במהלך מבצע שומר החומות, המשיכה בלו בירד להפעיל טיסות לישראל כמתוכנן
צי המטוסים.
צי המטוסים של בלו בירד כולל את המטוסים הבאים החל מאוקטובר 2020:
בשנת 2013 חכרה בלו בירד שני מטוסים מדגם מקדונל דאגלס MD82, בעלי 160 מושבים ומטוס אחד מדגם מקדונל דאגלס MD83 (כולם מסדרת MD-80) בעל 170 מושבים. המטוסים הושכרו במסגרת 'חכירה רטובה' מחברה רומנית והשתלבו בקווי השכר של החברה לנמל התעופה בן-גוריון.
בספטמבר 2016 רשמה החברה מטוס מדגם בואינג 737-3Y0 עליו הרישום המלטי 9H-TAS.
ביולי 2017 רשמה החברה מטוס מדגם בואינג 737-33A עליו הרישום המלטי 9H-NOA.
בשנת 2018 רשמה החברה מטוס מדגם בואינג 737-3U3 עליו הרישום המלטי 9H-AJW.
במאי 2019 רשמה החברה מטוס מדגם בואינג 737-85F עליו הרישום המלטי 9H-SHO.
באוקטובר 2020 רשמה החברה מטוס מדגם בואינג 737-85F עם כנפונים עליו הרישום המלטי 9H-HLY.
יעדי החברה.
פעילות החברה בישראל.
בחודשי הקיץ החברה מפעילה טיסות מכרתים, רודוס, קוס, מיקונוס, בודפשט, בוקרשט ויעדים נוספים אל נמל התעופה בן-גוריון. בעונת החורף החברה מפעילה טיסות שבועיות לרומא, בודפשט, בוקרשט ושלל יעדים נוספים באירופה מנמל התעופה בן-גוריון. הטיסות מתבצעות באמצעות מטוסי הבואינג 737 של החברה.
משה הלינגר
משה הלינגר (נולד בתל אביב ב-4 בספטמבר 1960) הוא פרופסור חבר במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן ולשעבר סגן ראש המחלקה. הוא גם מרצה כמורה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטה. בעבר, שימש כראש מכון שוורץ ליהדות, אתיקה ומדינה בבית מורשה בירושלים, וכעמית מחקר במכון הישראלי לדמוקרטיה. כמו כן ניהל את תוכנית ההידברות בין דתיים לחילוניים באוניברסיטת בר-אילן ואת התוכנית לתואר שני בדמוקרטיה ואזרחות במחלקה למדעי המדינה בבר-אילן. הוא גם הוביל את הקמת התכנית לתואר משולב במשפטים (תואר ראשון) ומדעי המדינה (שני) בבר-אילן וניהל אותה יחד עם סגן דיקן הפקולטה למשפטים ד"ר יעקב חבה, ואת הקמת תוכנית המצטיינים של המחלקה למדעי המדינה בהתמחות במנהל הציבורי וניהל אותה בשנותיה הראשונות.
למד בישיבת הרב עמיאל ("היישוב") בתל אביב, בישיבת חברון ובכולל מיר בירושלים. במרוצת השנים שימש מחנך ומורה למקצועות היהדות והמקצועות ההומניים בבית הספר אמי"ת גוש דן ובישיבת נחלים. סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון ב-1990 באוניברסיטה הפתוחה ואת לימודי התואר השני במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן ב-1995. הוא כתב דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן בנושא "דגם הדמוקרטיה היהודית מול דגם היהדות הדמוקרטית בהגות האורתודוקסיה המודרנית הציונית במאה העשרים". סיים בהצטיינות ב-2002.
תחומי ההוראה והמחקר שלו הם פוליטיקה השוואתית, מחשבה מדינית, מחשבה מדינית יהודית, יהדות ודמוקרטיה, חברה ופוליטיקה במדינת ישראל, הציונות הדתית ועוד. פרסם ספרים ומאמרים בעברית ובאנגלית העוסקים בציונות הדתית ובמדינת ישראל ובמחשבה המדינית היהודית וכמו כן ערך ספר על המחשבה המדינית היהודית.
פרופ' הלינגר מעורב בפעילות ציבורית במשך שנים רבות מתוך חתירה לחיזוק זהותה היהודית והדמוקרטית של מדינת ישראל. הרצה לציבורים מגוונים וייעץ לעיריות שונות ולמשרד החינוך בתחומי האזרחות. הוא גם חבר הוועד המנהל של תנועת "דרכנו".
בתו היא הזמרת מירב הלינגר.
אלקסיס קופיו
שמואל שילה (אדריכל)
שמואל שילה (נולד ב-18 ביולי 1950, לימה, פרו) הוא אדריכל ישראלי, ממייסדי משרד האדריכלות פיטלסון שילה יעקובסון אדריכלים.
ביוגרפיה.
שילה נולד בפרו, שם גם למד מספר שנים אדריכלות באוניברסיטה הלאומית להנדסה בעיר לימה. עם עלייתו לישראל בשנת 1969 המשיך את לימודי האדריכלות כעתודאי בטכניון בחיפה. במקביל ללימודיו, עבד במשרדו של האדריכל יונה פיטלסון. לאחר שירות צבאי בחיל השריון, הצטרף ב-1975 לצוות התכנון של משרד השיכון בראשו עמד האדריכל רם כרמי. בתקופה זו, עבד הצוות על פרויקטים כמו גילה בירושלים וקצרין. עם צמצום הצוות, פרש שילה יחד עם עוד שניים מחברי הצוות - מירון יעקובסון ויונה פיטלסון ויחד הקימו ב-1976 השלושה משרד אדריכלים פרטי - פיטלסון שילה יעקובסון אדריכלים.
עד לתחילת שנות ה-80 עמד בראש צוות להכנת תוכניות פרצלציה על פי תוכנת GIS (מערכות מידע גאוגרפי, "קומפלוט") שמאוחר יותר הפכה ל"חברה לאוטומציה של השלטון המקומי". בעשורים הבאים היה מעורב בתוכניות מתאר ארציות רבות ובחלקן אף עמד בראש צוות המתכננים ובהן תמ"א 38, תמ"א 34, תמ"א 36 ותמ"א 40. שילה הוא גם יועץ בכיר של חברת נת"ע בתחום תכנון מנחה וסטטוטורי של מערכת הרכבת הקלה במטרופולין תל אביב, וכן לחברה לתחבורה בתכנון הרכבת הקלה בירושלים.
בתחום האדריכלות עמד בראש צוותי תכנון לכמה מהפרויקטים המורכבים שנבנו בישראל ובהם בית סוהר חרמון שבנייתו הושלמה ב-1998, בסיסי ההדרכה של חטיבות הצנחנים וגולני (2006), וכן המכללה הלאומית לשוטרים בבית שמש (2014).
אורי לויט
אורי לויט (23 באפריל 1938 - 4 באוקטובר 2001) היה איש עסקים, כלכלן, יזם ובנקאי ישראלי שמילא שורה של תפקידים בכירים במשק הישראלי.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
אורי לויט נולד וגדל בשכונת נשר הסמוכה לחיפה בשנת 1938. הוא הדריך בתנועת הנוער העובד והלומד והקים עם חבריו את גרעין "רעות". לויט שירת בצה"ל בנח"ל המוצנח ולחם במלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן.
לויט היה ממקימי קיבוץ עין גדי, עלה במסגרת הגרעין השני ושימש כגזבר ומזכיר הקיבוץ, בו יזם את ענף תיירות המרפא. הוא הביא למקום את קבוצת הנופשות הראשונות שנודעו בכינוי "הבנות של לויט". לאחר מכן, הלך לויט ללמוד באוניברסיטת תל אביב תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה.
בנקאות והשקעות.
בשנת 1962 החל לעבוד בסניף הראשי של בנק הפועלים בחיפה כפקיד מן השורה, ממנו התקדם במהירות בסולם התפקידים עד לניהול הסניף. הצלחתו הובילה למינויו לתפקיד מנהל אגף סחר חוץ בהנהלה הראשית של הבנק בתל אביב.