שירות המעבורות "עלמת הערפל" נחנך ב-1846 כשירות להובלת נוסעים בין הצד הקנדי לצד האמריקני של המפלים, והוא קדם בשנתיים לבניית הגשר התלוי הראשון של מפלי ניאגרה. פתיחת הגשר פגעה בעסקי החברה, וב-1854 היא שינתה את אופייה, החליפה את הספינה הקודמת במפוארת יותר ועברה להפעלת הפלגות תיירותיות במפלים. בחמש-עשרה שנותיה הראשונות הפעילה החברה שתי ספינות:
ב-1860, השנה בה פרצה מלחמת האזרחים, הלכו עסקי החברה ונחלשו, מצבה הכלכלי הורע והיא נאלצה להפסיק את פעילותה. הספינה נמכרה לחברה ממונטריאול.
1885-1955.
ב-1895 חודשו באופן רשמי ההפלגות במפלים עם בנייתן והשקתן של שתי ספינות קיטור חדשות, שהופעלו על ידי שותפות חדשה בשם "חברת ספינות הקיטור עלמת הערפל".
הספינה הראשונה שטה קרוב למפלי הפרסה יותר מכל קודמותיה. שתי הספינות הוסיפו להוביל תיירים בקטע התחתון של הנהר עד 22 באפריל 1955. באותו יום, לפני עונת התיירות, פרצה בהן דליקה כתוצאה מתאונה והן נשרפו כליל.
מ-1955 עד ימינו.
חודשים אחדים לאחר אובדן ספינות הקיטור הוכנסו לשירות שתי ספינות פלדה חדשות בעלות מנועי דיזל ששרדו לימינו ועדיין ניתן לראותן.
"עלמת הערפל II" נתפרסמה בשל חלקה בהצלתו של רוג'ר וודוורד, ילד בן שבע, שנסחף ונפל ב-6 ביולי 1960 ממפלי הפרסה כשלגופו אפודת הצלה; הוא נפל מסירה שבה שט ביחד עם אחותו. שני תיירים משו את אחותו בת השבע-עשרה מן הנהר מרחק 6 מטרים בלבד משפת מפלי הפרסה ליד Goat Island. דקות אחדות אחר כך נחלץ וודוורד מן המים לרגלי מפלי הפרסה לאחר שנאחז בגלגל הצלה שזרקו לעברו אנשי הספינה. ב-1983 הוצאה הספינה מן השירות והועברה אל נהר האמזונאס, שם שימשה עוד שנים אחדות כספינת מסיונרים.
ב-1894 נבנתה בצד הקנדי רכבת כבלים, שאיפשרה גישה ממפלס הרחוב במרומי המפלים אל מזח הספינות ופעלה עד 1990. בשל הגידול במספר התיירים לא יכלה יותר רכבת הכבלים לענות על הצרכים, ובפתיחת עונת התיירות של שנת 1991 הוחלפה בארבע מעליות מהירות. בצד האמריקאי ניתן להגיע אל המזח באמצעות ארבע מעליות מהירות היוצאות ממגדל התצפית של האתר.
במהלך השנים נוספו עוד ספינות לצי "עלמת הערפל":
סרט ה-IMAX "Niagara: Miracles, Myths and Magic" ("ניאגרה: נסים, מיתוסים וקסם") משנת 1986 מגולל בין היתר מקצת מתולדות "עלמת הערפל".
נוסעים מפורסמים.
במהלך השנים הפליגו בספינות "עלמת הערפל" אישים חשובים רבים ובהם אנשי ממשל וסמלי תרבות, כמו:
המלך אדוארד השביעי ב-1860,
תאודור רוזוולט ב-1901, קארל מאי ב-1908, ג'ווהרלל נהרו ב-1949, מרילין מונרו ב-1952, אלכסיי קוסיגין ב-1967, פייר אליוט טרודו ב-1983, מיכאיל גורבצ'וב ב-1983, הנסיך אנדרו, דוכס יורק ושרה פרגוסון (אז הדוכסית מיורק) ב-1987, הנסיך צ'ארלס, הנסיכה דיאנה ובניהם הנסיך ויליאם והנסיך הארי ב-1991, וכן ג'ימי קרטר ואשתו רוזלין קרטר ב-1996.
ואליד צאדק
ווליד צאדק
פול לוי
פול פּיֶיר לוי (בצרפתית: Paul Pierre Lévy; 15 בספטמבר 1886 - 15 בדצמבר 1971) היה מתמטיקאי יהודי צרפתי. נודע בשל תרומותיו לתורת ההסתברות, ובפרט לתאוריה של מרטינגלים.
קורות חיים.
לוי נולד בפריז, למשפחה שכבר כללה מספר מתמטיקאים. אביו לוסיאן לוי, היה בוחן באקול פוליטקניק, בו גם למד לוי, ופרסם בו את פרסומו הראשון בשנת 1905, בגיל 19, כשהוא עדיין איננו מוסמך. מורהו ומדריכו היה ז'אק אדמר. לאחר סיום לימודיו הוא שירת שנה בצבא, ולאחר מכן למד במשך שלש שנים בבית הספר למכרות, שם הוסמך לפרופסור.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לוי ביצע עבודות מתמטיות עבור חיל התותחנים הצרפתי. ב-1920 מונה כפרופסור לאנליזה באקול פוליטקניק. בין תלמידיו שם היו בנואה מנדלברוט וז'ורז' מת'רון. הוא לימד שם עד פרישתו בשנת 1959, למעט הפסקה במהלך מלחמת העולם השנייה, אז נאלץ לברוח עקב יחס ממשלת וישי ליהודים.
לוי תרם תרומות מהותיות רבות לתורת ההסתברות וליצירת התיאוריה של תהליכים סטוכסטיים. הוא הציג את הרעיון של 'התפלגות יציבה', התפלגות השומרת צורתה תחת צירוף ליניארי, והוכיח גרסה כללית של משפט הגבול המרכזי.
לוי קיבל מספר תארים, בין השאר חברות באקדמיה הצרפתית למדעים וחברות כבוד בחברה המתמטית של לונדון.
דבר הלמד מסופו
דבר הלמד מסופו היא אחת מן י"ג מידות שהתורה נדרשת בהן. משמעות המידה היא, שכאשר התורה איננה מפרשת בדין מסוים את כל פרטיו, יש לנו לדרוש וללמוד מן הדין הסמוך לו על פרטי הדין.
שם הכלל ותוכנו.
למרות שמו של הכלל, אין הכוונה שהדין המלמד צריך להכתב לאחרי הדין הנלמד, אלא אף אם הדבר להפך, שהתורה כתבה בהתחלה את הדין המבואר הרי שאפשר ללמוד ממנו לדין שאיננו מבואר. אך בכל זאת המידה מכונה "דבר הלמד מסופו", בגלל שבדרך כלל הסדר הוא שפירוש הדין נכתב רק לאחר שהדין עצמו כבר כתוב ונאמר. טעם אחר לכינוי המידה "דבר הלמד מסופו" הוא, שכאשר הלימוד הוא מדבר הכתוב בתחילת העניין, אין בכך כל-כך חידוש, שהרי זהו מעין הקדמה לדין שכתוב לאחר כך, ולכן מכונה המידה "דבר הלמד מסופו", שאפילו כאשר הלימוד הוא מסוף הנושא והדין, אפשר להסיק ממנו לגבי תחילת הדין.
ישנה מחלוקת אמוראים האם למדים דבר מסופו או מתחילתו. על הפסוק אומר רבי יוסי, שאלמלא כתבה התורה "לא יאכל" הרי שהיינו למדים ב"דבר הלמד מתחילתו" שהתורה עוסקת בעץ מאכל, שהרי נאמר בתחילת הפסוק "ונטעתם כל עץ מאכל". והסיבה שהתורה כתבה "ונטעתם כל עץ מאכל", שהאיסור חל רק על עץ שניטע על מנת לאכול את פריו. אך רבי יונה סובר, שאם לא היה כתוב "עץ מאכל" הרי היינו למדים מ"דבר הלמד מסופו", שנאמר "ובשנה החמישית תאכלו את פריו".
מידה נפרדת או חלק מדבר הלמד מעניינו?
בין הראשונים, ישנה מחלוקת אודות מידת דבר הלמד מסופו, האם היא מידה נפרדת או שהיא חלק ממידת דבר הלמד מעניינו. יש הסוברים שהיא מידה נפרדת ממידת דבר הלמד מענינו, ויש שכתבו
בשבע המידות שמנה הלל הזקן שבהם התורה נדרשת, לא נמנית המדה. ייתכן שזהו משום שהלל סובר שהיא בכלל מידת "דבר הלמד מעניינו".
מכל גז
מכל גז (קרוי גם בלון גז, המונח המקצועי הוא גליל מיטלטל לגז) הוא כלי קיבול נייד המשמש לאחסון גז מעל ללחץ האטמוספירי.
מבנה.
מכל גז עשוי מחומר מתכתי, לרוב מסגסוגת אלומיניום או מפלדה. גוף המכל צורתו גליל סגור מצדו התחתון. לתחתית הגליל מחוברת רגל להעמדה יציבה של המכל.
לחלקו העליון של הגליל מחוברת כתף בצורת חרוט מעוגל, המסתיימת בצוואר צר עם תבריג חיצוני. בתוך הצוואר מורכב שסתום המאפשר את הזרמת הגז אל תוך המכל וממנו. בנפרד מהמכל קיים מכסה בטיחות (בדרך כלל מחומר פלסטי) המוברג על צוואר המכל בעת שזה לא בשימוש.
לעיתים מוסיפים למכל "כתר" בחלקו העליון על מנת להגן על השסתום מפגיעות פיזיות.
בישראל חייבים מכלי גז לעמוד בתקן ת.י. 712: גלילים מיטלטלים לגזים.
קטיגור
ח&quot;י
כן מה?
האדמו&quot;ר
הקרב על הסלוקי
NGC 6543
תומס ברש
מוזיאון הרצלילינבלום
בית האניה
ריפ ואן וינקל
ריפ ואן וינקל (באנגלית: Rip Van Winkle) הוא סיפור קצר מאת וושינגטון אירווינג שהתפרסם לראשונה בשנת 1819 במסגרת ספרו "מחברת הרישומים של ג'פרי קריון, ג'נטלמן" ("The Sketch Book of Geoffrey Crayon, Gent"). גיבור הסיפור, ריפ ואן וינקל, הוא אמריקאי ממוצא הולנדי החי בכפר בהרי קטסקיל שבמדינת ניו יורק, שנרדם למשך 20 שנה. הסיפור הוא בעל שני חלקים, המתרחשים בפער זמן של 20 שנה זה מזה לפני הירדמותו של ואן וינקל ולאחר שניעור. החלק הראשון מתחולל לפני המהפכה האמריקאית, ובו ואן וינקל הוא נתין של המלך ג'ורג' השלישי; והשני לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית וכינון האומה, ובו ואן וינקל הוא אזרח ארצות הברית.
תקציר העלילה.
ואן וינקל הוא כפרי עצלן, המעדיף לשוטט ביערות ולשבת עם חבריו במסבאה במקום לעבוד לפרנסת ביתו. הוא סובל מנחת זרועה של אשתו ולכן נמנע מלשוב הביתה משיטוטיו. עם זאת, הוא מקובל ואהוב בכפר בשל רוחו הטובה וטוב ליבו. כאשר הוא יוצא יום אחד לציד בהרי קטסקיל ומשקיף לנהר האדסון הוא רואה איש זקן ומסתורי הנושא חבית במעלה ההר. ואן וינקל מסייע לאיש, המוביל אותו לקרחת יער בה משחקים כמה אנשים נכבדים משחק כדורת בשקט מוחלט ובאווירת כובד ראש. בהמשך התברר שהאיש הזקן אינו אלא רוחו של הנרי הדסון והאנשים, רוחות אנשי צוותו, שנעלמו. ואן וינקל שותה מהחבית, המכילה ג'ין משובח ונרדם.
כאשר הוא מתעורר, ואן וינקל מגלה שזקנו צמח, שכלבו נעלם ושהרובה שלו החליד. נחרד מן המחשבה לאחֵר לשוב לביתו, חוזר ואן וינקל אל הכפר. לתדהמתו, הוא מבחין שהכפר גדל, שאיש אינו מכיר אותו ושהוא אינו מכיר איש, ביתו חרב ואשתו נעלמה. כאשר הוא מגיע למסבאה החביבה עליו הוא מגלה שמסובים שם זרים. הזרים שואלים אותו לאיזו מפלגה הוא מצביע האם לדמוקרטים או לפדרליסטים והוא אינו מבין את השאלה. מתברר כי ואן וינקל ישן 20 שנה, בהן זכתה ארצות הברית בעצמאות. ואן וינקל מזוהה על ידי בתו, שעוברת ברחוב במקרה ואף מבחין בבנו, ריפ, שהוא בטלן הכפר בדיוק כפי שהיה אביו.
ואן וינקל מסתגל לחיים, מתחבב על התושבים על ידי סיפוריו על העבר וכזקן שאינו חייב עוד לעבוד, מגשים את ייעודו כבטלן.
נסיבות כתיבת הסיפור.
הסיפור, הספוג מראות של צפון אמריקה, נכתב במהלך לילה אחד בפרץ נוסטלגי שחש אירווינג בעודו שוהה בבית גיסו בברמינגהאם, אנגליה, ביוני 1818.
כשנה לאחר מכן ראה הסיפור אור במסגרת קובץ הסיפורים שנכללו בספר "מחברת הרישומים של ג'פרי קריון, ג'נטלמן". שמו של המו"ל היה קורנליוס ס. ואן וינקל (Cornelius S. Van Winkle).