המצב הלוגיסטי נעשה קריטי, ולכן פתיחת נמל אנטוורפן הייתה כעת בעדיפות גבוהה. ב-12 בספטמבר 1944, הוטלה על הארמייה הקנדית הראשונה המשימה לנקות את הסכלדה מכוחות גרמניים. הארמייה הראשונה כללה את הקורפוס הקנדי ה-2, שכלל את דיוויזיית השריון הפולנית ה-1, הדיוויזיות הבריטיות ה-49 וה-52 והקורפוס הבריטי ה-1.
המשימה כללה ארבע פעולות עיקריות: הראשונה הייתה לפנות את האזור שמצפון לאנטוורפן ולאבטח גישה לדרום בבלנד. השני היה לפנות את כיס ברסקנס מצפון לתעלת לאופולד (מבצע Switchback). השלישי - מבצע חיוניות - היה לכידת דרום בבלנד. השלב האחרון היה כיבוש האי וולכרן, שבוצר למעוז גרמני רב עוצמה.
ב-21 בספטמבר 1944 החלה ההתקדמות. דיוויזיית השריון הקנדית ה-4, שנעה צפונה לכיוון החוף הדרומי של הסכלדה סביב העיירה ההולנדית ברסקנס, היו הכוחות הראשונים של בעלות הברית שהתמודדו עם המכשול האדיר של הקו הכפול של תעלות לאופולד ו-Dérivation de la Lys. התעלות נחצו וראש גשר הוקם, אך התקפות נגד עזות של הגרמנים אילצו אותם לסגת עם אבדות כבדות. הדיוויזיה המשוריינת הפולנית ה-1 זכתה להצלחה גדולה יותר, נעה מצפון מזרח לחוף, כבשה את טרנאוזן ופינתה את הגדה הדרומית של הסכלדה מזרחה לאנטוורפן. אולם עד אז היה ברור שכל התקדמות נוספת תהיה בעלות עצומה.
דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-2 החלה את התקדמותה צפונה מאנטוורפן ב-2 באוקטובר. נגרמו לה אבדות כבדות, כולל הרס כמעט מוחלט של גדוד המשמר השחור של חטיבת הרגלים הקנדית ה-5 ב-13 באוקטובר. עם זאת, ב-16 באוקטובר נכבשה וונסדרכט, בעקבות מטח ארטילרי עצום שאילץ את הגרמנים לסגת. זה ניתק את דרום בבלנד ואלכרן מהיבשת והשיג את מטרת המבצע הראשון.
מונטגומרי הוציא הנחיה שהפכה את פתיחת שפך הסכלדה לעדיפות עליונה. במזרח, הארמייה השנייה הבריטית תקפה מערבה כדי לנקות את הולנד מדרום למז. זה עזר לאבטח את אזור הסכלדה מהתקפת נגד.
במבצע Switchback, דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-3 יצאה למתקפה דו-כיוונית, כאשר חטיבת החי"ר הקנדית ה-7 חצתה את תעלת לאופולד וחטיבת החי"ר הקנדית ה-9 פתחה בהסתערות אמפיבית מצד החוף של הכיס. למרות התנגדות עזה מצד הגרמנים, חטיבת הרגלים הקנדית ה-10 חצתה את תעלת לאופולד וחטיבת החי"ר הקנדית ה-8 נעה דרומה ופתחה נתיב אספקה לכיס.
מבצע חיוניות - השלב הגדול השלישי של קרב הסכלדה - החל ב-24 באוקטובר. דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-2 החלה את התקדמותה לכיוון דרום ביוולנד, אך הואטה על ידי מוקשים, בוץ והגנות אויב חזקות. הדיוויזיה הבריטית ה-52 ביצעה מתקפה אמפיבית כדי להיכנס מאחורי עמדות ההגנה של תעלת בוולנד של הגרמנים. לפיכך, ההגנה האדירה הזו כותרה, וחטיבת הרגלים הקנדית ה-6 החלה במתקפה חזיתית בסירות סער. המהנדסים הצליחו לגשר על התעלה בכביש הראשי. כשקו התעלה טוהר, ההגנה הגרמנית התפוררה ודרום בבלנד נוקה. השלב השלישי של קרב הסכלדה הושלם כעת.
השלב האחרון, מבצע Infatuate, היה ההתקפה על האי המבוצר וולכרן בפתח הסכלדה המערבי. הדייקים של האי נפרצו על ידי התקפות של פיקוד המפציצים של RAF ב-3, 7 ו-11 באוקטובר. הדבר הציף את החלק המרכזי של האי, אילץ את המגינים הגרמנים לעלות על הקרקע הגבוהה ואיפשר שימוש בכלי רכב אמפיביים. יחידות של דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-2 תקפו את הכביש ב-31 באוקטובר, ולאחר מאבק קשה, קבעו דריסת רגל מסוכנת. הם הוחלפו על ידי גדוד של הדיוויזיה ה-52 הבריטית. במקביל להתקפות האמפיביות, הדיוויזיה ה-52 המשיכה בהתקדמות.
הנחיתות האמפיביות החלו ב-1 בנובמבר עם נחיתת יחידות של חטיבת הרגלים הבריטית ה-155 על חוף באזור הדרום-מזרחי של פליסינגן. במהלך הימים הבאים הם ניהלו קרבות רחוב קשים נגד המגינים הגרמנים. כמו כן, ב-1 בנובמבר, לאחר הפגזה ימית כבדה של הצי המלכותי הבריטי, חיילים של חטיבת הקומנדו ה-4, (עם יחידות של קומנדו בין בעלות הברית ה-10, המורכבות בעיקר מכוחות בלגים ונורווגים), נתמכו על ידי כלי רכב משוריינים מיוחדים של דיוויזיית השריון הבריטית ה-79, אשר נחתו משני צידי הפער בדייק הים. התפתחו קרבות קשים. כוח קטן יותר נע דרומה-מזרחה, לכיוון Vlissingen, בעוד הכוח העיקרי פנה לצפון-מזרח כדי לנקות את החצי הצפוני של ואלכרן כדי לחבור לקנדים שכוננו ראש גשר בחלק המזרחי של האי. שוב כוחות גרמנים שהגנו על האזור גילו התנגדות עזה, והלחימה נמשכה עד 7 בנובמבר. עם זאת, הפעולה הסתיימה ב-8 בנובמבר לאחר שכוח של כלי רכב אמפיביים נכנס למידלבורך, בירת ואלכרן.
בינתיים, מבצע פסיון יצא לדרך ב-20 באוקטובר שנועד כמבצע גדול לפינוי חיילים גרמנים ממחוז צפון בראבנט במקביל לקרב על הסכלדה. המתקפה לאחר התנגדות מסוימת שחררה את רוב האזור; הערים טילבורך, ס-הרטוחנבוס, Willemstad ו-Roosendaal שוחררו על ידי הכוחות הבריטיים. ברגן אופ זום נכבשה על ידי הקנדים והדיוויזיה המשוריינת הפולנית ה-1 בראשות הגנרל מצ'ק שחררה את העיר ברדה. כתוצאה מכך נשברו העמדות הגרמניות שהגנו על האזור לאורך תעלותיו ונהרותיו. המבצע נחל הצלחה גם בכך שהאבדות האזרחיות היו קלות יחסית.
בינתיים, דיוויזיית השריון הקנדית ה-4 דחפה מזרחה מעבר לברגן-אופ-זום לסינט פיליפסלנד, שם הטביעה כמה כלי שיט גרמניים בנמל Zijpe. עם הגישות לאנטוורפן חופשיות, הושלם השלב הרביעי של קרב הסכלדה; ב-28 בנובמבר נכנסה השיירה הראשונה לנמל.
מתקפת הריינלנד.
על קבוצת הארמיות ה-21 של מונטגומרי הוטל טיהור הגדה המערבית של הריין במורד הזרם מאזור קרפלד. התוכנית הייתה שהארמייה הקנדית הראשונה - מחוזקת על ידי הקורפוס ה-30 - להתקדם לדרום מזרח בין נהרות הריין ומז, בעוד שהארמייה התשיעית האמריקאית תתקדם צפונה מזרחה מהרור. שתי הארמיות ייפגשו באזור גלדרן. הארמייה השנייה הבריטית נשארה ממערב למאס, מלבד שתי דיוויזיות שחיזקו את ההתקדמות האנגלו-קנדית, אך הפיקוד העליון הגרמני היה משוכנע בתחילה שהם האיום העיקרי ופרסו את העתודות שלהם בציפייה להתקפה מפנלו.
שני המבצעים עוכבו על ידי 'קרב הבליטה' אך הם נקבעו מחדש ל-8 בפברואר 1945. אף על פי שהמתקפה האנגלו-קנדית (מבצע ממשי) החלה בזמן, ההתקפה האמריקאית (מבצע רימון) התעכבה בגלל האיום ולאחר מכן סכנת הצפה על ידי מים ששוחררו מסכרי רור. עיכוב זה אפשר לגרמנים לרכז את הגנתם בהתקפות האנגלו-קנדיות, אך הם לא הצליחו לעשות הרבה יותר מאשר להאט אותה באזורים מקומיים. כשהאמריקאים הצליחו להתקדם, כשבועיים לאחר מכן, נותרו מעט עתודות להתמודד מולם והם התקדמו במהירות עד שנתקלו בעורף הגרמני ליד הריין.
שני החודים נפגשו בגלדרן, ואז התקדמו לעבר ריס, ולבסוף גירשו את הכוחות הגרמניים ב-21 במרץ.
קבוצת הארמיות המרכזית (קבוצת הארמיות ה-12).
צפון צרפת ובלגיה.
הארמייה הראשונה של ארצות הברית התקדמה במהירות דרך צפון צרפת ובלגיה במהלך סוף אוגוסט ותחילת ספטמבר, כשהמטרה העיקרית שלה הייתה להגיע לנהר הריין לפני שהגרמנים יוכלו לבסס שם עמדות הגנה. במהלך קרב כיס מונס כיתרו בעלות הברית כ-70,000 גרמנים ליד מונס בבלגיה, ולקחו כ-25,000 שבויים.
אאכן.
הארמייה הראשונה של ארצות הברית התמקדה בכיבוש העיר אאכן, לפני שהתקדמה לתקוף את קו זיגפריד עצמו. בתחילה, העיר אאכן אמורה הייתה להיעקף ולהישאר מאחור בניסיון של בעלות הברית לחקות את טקטיקת הבליצקריג שבה השתמשו הגרמנים בצורה כה יעילה (ראה להלן). עם זאת, העיר הייתה הראשונה שהותקפה על אדמת גרמניה ולכן הייתה לה משמעות היסטורית ותרבותית עצומה עבור העם הגרמני. אדולף היטלר הורה באופן אישי לתגבר את חיל המצב שם ולהחזיק את העיר. זה אילץ את מפקדי בעלות הברית לחשוב מחדש על האסטרטגיה שלהם.
כמה היסטוריונים, כולל סטיבן א. אמברוז, סברו שהמצור על אאכן היה טעות. הקרב עצר את ההתקדמות מזרחה של בעלות הברית וגרם לכ-5,000 אבדות לבעלות הברית. הלחימה הייתה, לכל הדעות, לחימה עירונית אכזרית בסגנון רחוב לרחוב, בית לבית ושאבה את המשאבים הזמינים של צבאות בעלות הברית המתקדמים. אמברוז הציע שאסטרטגיה יעילה יותר הייתה לבודד את חיל המצב באאכן ולהמשיך את המהלך מזרחה ללב גרמניה. בתיאוריה, זה היה מבטל את יכולתו של חיל המצב הגרמני לפעול ככוח לוחם על ידי ניתוק קווי האספקה שלהם. זה עשוי היה לאלץ אותם להיכנע או לצאת מהעיר בניסיון להקים מחדש את קווי האספקה שלהם. במקרה השני, עימות בסביבה נייטרלית יותר היה מביא כנראה פחות נפגעים צבאיים ואזרחיים.
לורן.
בסוף אוגוסט, לארמייה האמריקנית השלישית החל להיגמר הדלק. מצב זה נגרם מההתקדמות המהירה של בעלות הברית דרך צרפת, וכן בשל העברת העדיפות הלוגיסטית לכוחות הצפוניים כדי לאבטח את אנטוורפן. עד 1 בספטמבר 1944, עם כמות הדלק האחרונה שלה, הצליחה הארמייה השלישית בדחיפה אחת אחרונה לכבוש גשרים מרכזיים מעל נהר המז ב-ורדן וקומרסי. אולם חמישה ימים לאחר מכן, מצב האספקה הקריטי גרם למעשה לעצירה של הארמייה השלישית, מה שאיפשר לכוחות גרמניים שהיו חלשים קודם לכן להתארגן מחדש ולחזק את מעוזיהם באזור.
זמן קצר לאחר מכן, התמודדה הארמייה השלישית נגד מץ, חלק מקו מאז'ינו ואחת הערים המבוצרות ביותר במערב אירופה. לא ניתן היה לעקוף את העיר, שכן לכמה מהמבצרים שלה היו תותחים מכוונים לעבר אתרי מעבר המוזל והכבישים הראשיים באזור. העיר יכלה לשמש גם כמעוז לארגון התקפת נגד גרמנית לעורף הארמייה השלישית. בקרב הבא על מץ, הארמייה השלישית, בעודה מנצחת, ספגה אבדות כבדות.
בעקבות מץ, הארמייה השלישית המשיכה מזרחה אל נהר סאר ועד מהרה החלה בהסתערותה על קו זיגפריד.
יער הירטגן.