גרסאות קדומות יותר של שם העיר מוזכרות בתיעוד מהמאה העשירית. העיר נחרבה בשנת 1240, בפלישות הטטרים מהערבה האירואסייתית. סביבותיה של העיר הפכו למקום מקלט לפליטים מאזור הדנייפר.
השם אולבסק מוזכר לראשונה בתיעוד משנת 1488.
לאחר איחוד לובלין בשנת 1569 השתייכה אולבסק לממלכת פולין. רוב אוכלוסיית העיר הייתה יוונית-אורתודוקסית ובסוף המאה ה-16 נבנה בעיר מנזר יווני-אורתודוקסי.
במאה ה-17 השתתפו תושבי העיר בהתקוממות האוקראינית. בסוף המאה ה-17 סופחה אולבסק לרוסיה והפכה לעיר מרכזית במחוז ווהלין.
בסוף המאה ה-18 היו בעיר כ-470 תושבים, רובם חקלאים. במאה ה-19 קמו בה מספר מזקקות ומנזר כרמליטי.
לאחר ביטול הצמיתות, בצו משנת 1863, הואצה התפתחותה הכלכלית של העיר. בסוף המאה ה-19 היו בעיר כ-2,000 תושבים. ב-1903 הונחה בעיר מסילת ברזל שקישרה בין קייב לקובל ובעיר הוקמו מפעלי תעשייה שונים וכמאה עסקי מסחר.
יהודי אולבסק.
בין מלחמות העולם חיו באולבסק כ-3,000 יהודים מתוך כ-7,500 תושבים.
הגרמנים כבשו את אולבסק באוגוסט 1941. רוב יהודי העיר ברחו מזרחה לפני הגעת הגרמנים, ובעיר נותרו כ-500 יהודים.
באוקטובר 1941, על-פי הוראות הגרמנים, ריכזו האוקראינים את היהודים בגטו.
בנובמבר נורו אלה מתושבי הגטו שלא יכלו ללכת. היתר הובלו לכפר סמוך על גדת נהר, ונרצחו כולם על ידי גרמנים ואנשי המיליציה האוקראינית.
רמת אהרן
רמת אהרן היא שכונה במזרח בני ברק.
תשתיות לשכונה הוכנו על ידי עירית בני ברק בשנת 1967. בנייני עזרת תורה בשכונה נחנכו בספטמבר 1969. בסוף שנת 1970 היו בשכונה כ-160 יחידות דיור. השכונה הוקמה בשנות ה-70 על ידי תנועת צעירי אגודת ישראל, והיא נקראת על שם הרב אהרן קוטלר. רוב בתי השכונה נבנו על ידי הקבלן ישראל אדלר.
גבולות השכונה: רחוב כהנמן ממערב, שיכון ה' מצפון ושיכון ההסתדרות מדרום. בשנות ה-80 נבנתה ממזרחה שכונת אור החיים, החוצצת בין רמת אהרן לכביש 4.
רב השכונה היה הרב נסים קרליץ עד לפטירתו בכ"ב תשרי תש"פ. אחריו נתמנה חתנו הרב מנדל לובין. בשכונה שוכנים מספר בתי כנסת, ובהם: בית הכנסת המרכזי "צא"י" של רב השכונה הרב קרליץ וכיום מכהן בו כרב חתנו הרב לובין, בית הכנסת "יד אהרן" בו מכהן כרב הרב אהרון אוסטרן חתנו של הרב קרליץ, בית הכנסת "נתיבות המשפט", ובית הכנסת החסידי המרכזי בראשות הרב חיים צבי שפירא, וכן בתי כנסת של חסידויות ביאלא-רמת אהרון, ספינקא, וואסלוי, ביליץ, סוקולוב-קוצק ועוד.
בקצה הדרומי מזרחי של השכונה שוכן בית החולים מעיני הישועה. מתחם הווילות בשכונה הוא אחד האזורים היוקרתיים בבני ברק.
חלק מרחובות השכונה קרויים על שם תנאים: שמעון הצדיק, רבי מאיר, בן עזאי, בן זומא, רבן גמליאל ורבי חייא. כמו כן הונצחו בשמות רחובות השכונה מנהיגי אגודת ישראל הרב זלמן סורוצקין, יעקב רוזנהיים ויצחק מאיר הכהן לוין. בשכונה התגורר הרב רפאל ברוך טולדנו, ולאחר פטירתו נקרא על שמו הרחוב הסמוך לביתו.
אוליקה
אוליקה (באוקראינית: Олика, בפולנית: Ołyka, בקרב היהודים: אליק) היא עיר בנפת ווהלין באוקראינה, ממזרח ללוצק, ובה כ-3,130 תושבים (2015).
תולדות העיר.
אוליקה מוזכרת לראשונה בימי הביניים המוקדמים. תיעוד ראשון שלה קיים משנת 1149. במאה ה-14 נכבשה העיירה על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא וב-1569, בעת איחוד לובלין, הפכה לחלק מפולין.
במאה ה-16 הפכה העיירה למרכז קלוויניסטי חשוב באיחוד הפולני-ליטאי. בעת התקוממות חמיילניצקי ב-1648 נתפסה העיירה על ידי הקוזקים, והתפתחותה הכלכלית נפגעה. העיירה התאוששה מהר, וב-1654 קיבלה מעמד של עיר, והפכה לעיר מרכזית בחבל ווהלין. במהלך המאה ה-18 פעל בעיר רב צבי הירש בן עזריאל.
עם חלוקת פולין השלישית סופחה אוליקה לרוסיה. במאה ה-19 המשיכה העיר להוות מרכז לסחר בעץ ובתבואה.
במלחמת העולם הראשונה הייתה אוליקה זירת קרבות עזים בין כוחות רוסיה ואוסטרו-הונגריה. לאחר המלחמה נכללה אוליקה בשטח פולין.
במלחמת העולם השנייה נכבשה אוליקה על ידי הגרמנים. לאחר המלחמה נכללה אוליקה בשטח ברית המועצות.
משנת 1991 נכללת אוליקה בשטח אוקראינה העצמאית.
יהודי אוליקה.
הידיעות הראשונות על יהודים בעיר הן משנת 1577. בעת פשיטותיו של חמלניצקי על האזור, בשנים 1648 ו- 1651, התבצרו במבצר העיר יהודי המקום לצד פליטים יהודים מיישובים אחרים, ובהם הרב דוד הלוי סגל, וכך ניצלו.
בסוף המאה ה-17 נעשתה קהילת העיר לעצמאית, וקיבלה כתבי זכויות מן המלכים יאן סובייסקי ואוגוסט השני. בסוף המאה ה-18 נוסדה בעיר חסידות אליק, אשר המשיכה להתקיים בה עד השואה. בשנת 1847 נמנו בעיר ובסביבתה 2,381 יהודים. היהודים בעיר עסקו ברובם במסחר זעיר ובמלאכה.
בעת מלחמת העולם הראשונה, כשהתקרבה החזית לעיר, נתמלאה העיר בפליטים יהודים מעיירות הסביבה. לאחר עזיבת הרוסים את העיר בשנת 1915, ערכו הקוזקים שנותרו בה מעשי שוד וביזה, והטילו על יהודי המקום תשלום כופר בכסף ובמצרכים. בקרב שנערך על העיר נהרגו כמה יהודים מן ההפגזה. בשנת 1920 סבלו יהודי העיר ממעשי שוד והתעללות מצד חיילי הצבא הכחול.
בשנות העשרים הוקמו בעיר מפלגות וארגונים יהודיים וציוניים, ונוסדה בה ספרייה עברית, שנקראה על שם יחיאל צ'לנוב. בשנת 1921 ייסדה קבוצת מורים מקומיים בית ספר עברי, ובשנת 1927 נפתח בעיר גן ילדים עברי. בעיר פעלו תנועות הנוער הציוניות החלוץ, השומר הצעיר ובית"ר, וכן שני קיבוצי הכשרה. כמו כן, פעל בעיר סניף של ישיבת נובוגרודק.
בין מלחמות העולם חיו באוליקה כ-2,100 יהודים.
בשואה.
עם כיבוש הצבא האדום את האזור בספטמבר 1939 פורקו הארגונים והמוסדות היהודיים בעיר.
ביום 29 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את העיר במבצע ברברוסה, ולאחר שהסובייטים הצליחו לשוב אליה לזמן קצר, העיר הופצצה קשות ביום 1 ביולי על ידי הגרמנים. כתוצאה מכך, רוב בתי העיר נהרסו, וכ- 100 יהודים נספו. לאחר הפצצה זו, שבו הגרמנים לעיר. זמן קצר לאחר כניסתם, ציוו על היהודים לענוד סרט עם מגן דוד על הזרוע, הקימו יודנרט, החלו להחרים דברי ערך מהיהודים, וחייבו את היהודים בתשלום כופר.
באוגוסט 1941 רצחו הגרמנים כ-100 גברים יהודים מהעיר, ובהם הרב אלתר יוסף דוד לנדא, האדמו"ר מאליק. בסתיו 1941 נשלחו 50 צעירים יהודים מהעיר לעבודה בקייב, ונרצחו שם.
במרץ 1942 הוקם בעיר גטו, והובאו אליו יהודים רבים מכפרי הסביבה. מספר תושבי הגטו הגיע לכ- 3,500. באביב 1942 נשלחו 30 צעירים לעבודה ברובנו, ונרצחו שם.
בגטו פעלה קבוצת מחתרת יהודית, אשר פוצצה תשתיות וחיבלה במסילת הברזל באזור, ואשר ביולי 1942 הרגה באמצעות מוקשים שהטמינה מספר שוטרים אוקראינים ופקיד ממשל גרמני. אחד מיוזמי ההתארגנות היה שלמה צאם. פעילות הקבוצה, שמנתה כמה עשרות יהודים, המשיכה גם לאחר חיסול הגטו, והגרמנים ערכו אחריה מצוד.
ביום 27 באוגוסט 1942 חוסל הגטו בעיר. רוב תושביו הובלו לאתר בסמוך לעיר, שם נורו למוות ונקברו בבורות. כ- 500 יהודים ניסו להסתתר או לברוח מהעיר, אך רובם נתפסו ונרצחו.
כ-130 יהודים שהושארו בעיר למטרות עבודה נרצחו ערב כניסת הצבא האדום לעיר בינואר 1944.
לאחר השואה נותרו בחיים כ-20 איש מיהודי העיר.
מימיוירוס
היקום הנראה
האוניברסיטה של פיזה
מיכאל זאקס
נעמי חובארה
נעמי חובארה (נולדה ב-1930 בתימן) היא סופרת ישראלית. חובארה התפרסמה בעקבות חיבור הספר "מפאתי תימן: מסוק אלאת'ניין עד מושב נחם". הספר מגולל את סיפורה האישי של חובארה, קשיי הקליטה וההתערות בחברה הישראלית, על רקע סיפור הקמתו של מושב נחם שבפרוזדור ירושלים, ובכך מציע את הפרספקטיבה של סיפורן האישי של נשות יהדות תימן לעלייה ההמונית למדינת ישראל בשנות החמישים.
ילדות ונעורים.
נולדה בשם נעמי חראזי בנפת אלחיימה במרכז תימן בשנת 1930, בת בכורה לדוד ולשולמית חראזי. אחריה נולדו ארבעה עשר ילדים, בהם שלושה בנים שנפטרו בעודם תינוקות. כמקובל בקרב בנות בתימן, נשארה בבית עם אמהּ כדי ללמוד את עבודות הבית.
בגיל שתים עשרה נישאה ליחיא חובארה. בנה הבכור נולד בשנת תש"ט ונפטר כשהוא בן ארבעה חודשים.
העלייה לישראל.
בשנת 1949 עלתה לישראל עם בעלה ומשפחתה המורחבת במבצע על כנפי נשרים. תחילתו של המסע התנהלה בהליכה קשה, ברכיבה על חמורים ובנסיעה במשאיות תוך כדי תקיפות עוינות של שודדים. במהלך הדרך המשפחה עצרה במספר תחנות, מצנעא ועד עדן. עם בואם לישראל חלו חובארה וגיסתה חביבה חובארה; בספרה מספרת חובארה כי גיסתה לא שרדה את המחלה ועקבותיה נעלמו, והיא משערת שהיא נמנית עם ילדי תימן החטופים.
במשך שמונה חודשים גרו בני המשפחה במחנה העולים עין שמר, שם הצטרפה לקבוצות ללימוד עברית וחשבון ועוד מקצועות שלא הכירה בתימן.
הקמת מושב העולים נחם.
מושב נחם נוסד בשנת 1950 על שרידי המושבה הר-טוב והכפר הערבי הנטוש ערטוף על ידי עולים מתימן, בהם משפחת חובארה. בהמשך הגיעו עולים מקוצ'ין שבהודו. בין השאר התמודדו העולים עם חוסר בתנאים סניטריים ותברואתיים בסיסיים, תזונה ירודה וקשיים בביטחון אישי. חובארה פרנסה את המשפחה באמצעות עבודות תפירה ורקמה אותן מכרה בשווקים. כן יזמה מכירה של ביצים ותירס מהמושב בשוק מחנה יהודה בירושלים.
בשנות השישים לימדה כלכלת בית ואנגלית בבית הספר האזורי "אבן עזרא". בשנות ה-70 קיבלה רישיון נהיגה והייתה האישה היחידה במושב שידעה לנהוג.
בין היתר הייתה חובארה פעילה פוליטית בקרב נשים, בהתחלה במסגרת המערך, אחר כך במפד"ל ולאחר מכן בש"ס, וארגנה טיולים בקרב נשים וקשישים במושב.
היא עוסקת בשכתוב שירי נשות תימן באופן עצמאי.
הספר "מפאתי תימן".