לוריא נולד בברמינגהאם שבאלבמה בתם של מישל והרברט לוריא. ב-1997 סיימה תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה מהאקדמיה הימית של ארצות הברית, ב-2004 סיימה תואר שני בניהול הנדסי מאוניברסיטת אולד דומיניון וב-2012 לימודי תעודה ממכללת המלחמה של הצי.
היא שירתה עד 2017 בצי האמריקאי והשתחררה בדרגת קומנדר. הצבתה הראשונה הייתה במשחתת "USS O’Brien" שנשלחה למזרח התיכון במשימה לסייע באכיפת סנקציות הנפט על עיראק. בשנת 2000 הייתה לאישה הראשונה שמסיימת קורס הכשרה לספינות מונעות גרעין בצי והוצבה בנושאת המטוסים "הארי טרומן (CVN-75)". ב-2002 הוצבה כעוזרת מפקד הצי השישי של ארצות הברית כקצינה ב-"(USS Blue Ridge (LCC-19" שהוצבה ביפן. בשנים 2005 עד 2008 שירתה במשחתת "USS Mason" ובנושאת המטוסים אנטרפרייז (CVN-65) והשתתפה במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן. לאחר מכן הוצבה בנושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר (CVN-69). ב-2013 מונתה לסגנית מפקדת של סיירת הטילים המונחים "(USS Anzio (CG-68" וב-2014 מונתה למפקדת יחידת ACU-2 בווירג'יניה.
ב-2018 התמודדה מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנציגות המחוז השני של וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית וגברה על חבר הקונגרס המכהן סקוט טיילור ברוב של 51%. בבחירות 2020 גברה על טיילור ברוב דומה. היא מכהנת כחברת ועדת בית הנבחרים לכוחות המזוינים ובוועדה לענייני חיילים משוחררים.
לוריא נשואה מ-2005 לרוברט בלונדין ולהם בת אחת משותפת. הם חברי קהילת בית הכנסת "חוף שלום" בנורפוק.
אליין לוריא
ברוך בן שמואל מפינסק
ר׳ ברוך בן שמואל מפינסק (נרצח בשנת 1834) היה הרפתקן ורופא. מתלמידי ר׳ ישראל משקלוב (מנהיג עדת הפרושים תלמידי הגאון מווילנא בצפת).
ביוגרפיה.
ברוך נולד בפינסק, עלה לארץ ישראל בשנת 1819 והתיישב בצפת. דיווחיו של השד״ר שיצא מצפת לתימן וחזרה בשנת 1825, נתנו דרור לאגדות פלאיות על יהודי משבט דן, שלכאורה הכיר השליח בתימן, וכן סיפורים על בני משה ועל עשרת השבטים. קהילת צפת החליטה לשלוח שד״ר ליהודים רחוקים אלו ולבקשם לבוא לעזרת אחיהם שבארץ ישראל. אנשי צפת בחרו את ר׳ ברוך, שלדעתם החזיק ביכולות הנדרשות עבור משימה קשה זו. הם נתנו בידו איגרת עבור עשרת השבטים והשביעו אותו להקדיש את כל כוחותיו לשליחות זו.
ר׳ ברוך התחיל את מסעו ב-1831. במסעותיו עבר בדמשק, חלב, כורדיסטן, מסופוטמיה, בגדד, בצרה, בושהר, מסקט ועדן. לקראת סוף 1833, ר׳ ברוך הגיע לתימן. רבני צנעא קיבלוהו בלבביות (מארי יוסף קארה הנחה אותו כיצד להישמר מהתושבים המוסלמים, אך הוא לא שעה לעצותיו) ואחד מחברי הקהילה (מארי יחיא אל-אביץ' הדיין) ליווה אותו לחיידאן, בקצה הצפוני של תימן, היכן, שלפי השמועה, חי שבט דן. ר׳ ברוך ומלווהו עשו את דרכם למדבר, שם פגשו רועה צאן שנדמה בעיניהם לאחד מבני שבט דן. הם נתנו לו את האיגרת והוא הבטיח להחזיר להם תשובה בחיידאן. אחר כך, ר׳ ברוך ומלווהו מיהרו חזרה לצנעא לרגל חגי תשרי. יהודי חידאן הבטיחו להעביר את התשובה המיוחלת לצנעא, אך זאת לעולם לא הגיעה.
כשר׳ ברוך חזר לצנעא, הציעו לו לרפא את האימאם החולה של תימן, אלמהדי. עקב כך, ר׳ ברוך קיווה לגייס את האימאם לעזרתו בהשלמת משימתו. לאחר החלמתו, מינה האימאם את ר׳ ברוך לרופא החצר. ר׳ ברוך החל להתנשא מעל המוסלמים ולפיכך עורר את איבתם וקנאתם. ב-1834, איברהים פאשה ממצרים, תקף את תימן וכבש את מוח׳א. ר׳ ברוך הבטיח לאימאם שאם הוא ייתן לו צבא הוא יסלק את הכובש בתנאי שאחר כך הוא ימונה למושל העיר. הצעה זו שימשה כעילה לאויבי ר׳ ברוך, על מנת להאשימו בריגול למען מצרים. האימאם האמין להאשמה שקרית זו ובפברואר 1834, בזמן הטיול היומי בגן עם ר׳ ברוך, האימאם ירה ברופאו. ר׳ ברוך הגוסס חזה שהאימאם ומשפחתו יאבדו את מלכותם. תחזיתו התממשה תוך פחות משנה.
קפה נח'לה אדום
קפה נח'לה או קפה נח'לה אדום (להבדיל מקפה אל נח'לה "הירוק") הוא מותג קפה ערבי ישראלי, שנוסד בשנות ה-70 בידי סובחי נח'לה, והוא חלק משינויי הרגלי שתיית הקפה בקרב ערביי ישראל והמעבר מקפה שקולים וטוחנים אותו בבית, ובהמשך - קפה לא ממותג שנטחן עבור הלקוח, לקפה מסחרי ממותג וארוז.
הקפה נמכר גם בשוק היהודי, בתור קפה שחור עם הל או בלי הל, וכן קפה לאספרסו.
מפעל החברה נמצא בשפרעם. אך בשל התרחבותו של המפעל ומצוקת אזורי התעשייה במגזר הערבי עבר המפעל לאזור התעשייה בר לב.
היסטוריה.
ראשיתה של החברה בתחילת שנות ה-70 בעסק משפחתי מצליח של סובחי נח'לה לקליית וטחינת קפה, שכעבור 20 שנה הפך למפעל בהשקעה של למעלה משני מיליון דולר.
בסמוך להקמת המפעל, רפיק נח'לה - אחיו של סובחי - הקים עסק מתחרה בשם קפה אל נח'לה, דבר שגלש לעימות משפטי ולקרע משפחתי.
חרף התחרות הפנים משפחתית, קפה נח'לה אדום נחשב למותג הקפה המוביל במגזר הערבי, בעיקר בצפון הארץ.
בתחילת שנות ה-2000 דחה סובחי נח'לה הצעה מעלית לרכוש את הבעלות על החברה, על רקע ניסיונה לחדור לשוק הקפה הערבי. במקביל התקשתה חברת קפה נח'לה לחדור לשוק היהודי ולרשתות השיווק הגדולות (בטרם הצליחה בסוף שנות ה-2010).
בשנת 2020 החליטה הנהלת החברה להעביר את המפעל לפארק תעשיות בר-לב שבמשגב.
מגזין אספרנטו
מגזין אספרנטו (באספרנטו: Revuo Esperanto) הוא מגזין בינלאומי בשפת האספרנטו היוצא על ידי אגודת האספרנטו העולמית. זהו אחד המגזינים הוותיקים ביותר בשפה המתפרסם מאז שנת 1905, והמגזין הנקרא ביותר בשפה. כיום הוא מתפרסם אחת לחודש, למעט בחודשים יולי-אוגוסט, בהם יוצא גיליון אחד. מאז שנת 2017 עורכי המגזין הם דימה שבצ'נקו ואנה סטריגנובה מרוסיה.
המגזין נקרא ב-120 מדינות. החברים באגודת האספרנטו העולמית מקבלים גיליונות דיגיטליים של המגזין, וחברים המשלמים דמי חברות נוספים מקבלים בדואר גרסה מודפסת שלו. חברים באגודות הלאומיות החברות באגודה העולמית נדרשים לעיתים להוסיף תשלום מסוים על מנת להיות מנויים למגזין. למגזין יוצאת גם גרסה בהקראה קולית.
היסטוריה.
המגזין נוסד על ידי האספרנטיסט הצרפתי פול ברטלו בשנת 1905 ונערך על ידי צ. למברט. לאחר שנתיים נתקל ברטלו בקשיים להמשיך ולהוציאו אותו, והוא נרכש בשנת 1907 על ידי הקטור הודלר אשר החזיק בו וערך אותו עד מותו במרץ 1920. עד שנת 1914 היה המגזין יוצא בתדירות קבועה פעמיים בחודש. מלחמת העולם הראשונה קטעה את יציאתו למספר חודשים בשנת 1914, אולם בשנת 1915 שב לצאת, כשהוא עוסק בין היתר במאמרים על המלחמה, והקושי ליצור שיתוף פעולה בין המדינות השונות. עם מותו של הודלר ב-1920, הוריש את העיתון לאגודת האספרנטו העולמית שהיה בין השותפים להקמתה ובין מנהיגיה. ידידו אדמונד פריבט, אשר סייע בידיו עוד טרם המלחמה בעריכה, נתמנה לעורך הראשי של המגזין בסיועו של הנס ג'קוב. לאחר כנס האספרנטו העולמי שנערך בסטוקהולם ב-1934, נתמנה לעריכת המגזין רוברט קרוז.
בין השנים 1936–1947 האגרון הבינלאומי המרכזי של תנועת האספרנטו היה ליגת האספרנטו הבינלאומית שהתפצלה מאגודת האספרנטו העולמית בז'נבה, אולם האחרונה הוסיפה להוציא לאור מגזין בשם אספרנטו. בשל קשיי מלחמת העולם השנייה בין מרץ 1941 לאפריל 1942 יצאו רק ארבעה גיליונות ולאחריהם נעצרה ההוצאה עד פברואר 1946. במקביל הוציאה ליגת האספרנטו מגזין משלה בשם 'אספרנטו אינטרנציה'.
החל ממאי 1947 התאחדה התנועה מחדש סביב האגודה הבינלאומית והמגזין חזר להוות את המגזין המרכזי של התנועה. במהלך שנות החמישים עבר לפורמט של דפי A4. בין שנת 1962 ל-2002 נעשתה העריכה במשרד המרכזי של האגודה העולמית.
אופי המגזין.
בראשיתו, הרבה המגזין לעסוק לצד סוגיות בקהילה האספרנטיסטית גם בשאלות והתפתחויות פוליטיות וחברתיות מסביב לעולם. קו זה נמשך גם לאחר מותו של הודלר על ידי העורך פריבט, אולם הוא יצר קשיים שכן בקרב קהל הקוראים היו עמדות שונות באשר שנדונו בו. כך למשל ב-1932 כתב פריבט מאמר ביקורתי ביותר על המדיניות הקולוניאליסטית הבריטית ועורר עליו מחאה מצד אגודת האספרנטו הבריטית. בהמשך השתנתה המגמה והמגזין חדל לעסוק בסוגיות שאינן נוגעות באופן ישיר לתנועת האספרנטו עצמה, למעט דיווחים שונים על הנעשה במדינות בהן התארח קונגרס האספרנטו משנה לשנה.
אחד הנושאים המרכזיים שבהם עוסק המגזין הוא ספרות – בין ספרות מקור בשפה ובין מתורגמת. הוא כולל מדור קבוע ובו פרסומים על ספרים חדשים שיצאו לאור באספרנטו וכן על ספרים שונים שיצאו בשפות לאומיות על אודות התנועה. כמו כן מסקר המגזין מדי שנה בגיליון ספטמבר את הקונגרסים העולמיים ובגיליון מרץ הוא מציג דין וחשבון באשר לסטטיסטיקה של החברות באגודת האספרנטו העולמית.
קפה נח'לה
נח'לה
ליסה מונקו
ליסה מונקו (באנגלית: Lisa Monaco; נולדה ב-25 בפברואר 1968) היא עורכת דין אמריקאית המכהנת כמשנה לתובע הכללי בממשלו של ג'ו ביידן. בעבר כיהנה כיועץ לביטחון המולדת בממשלו של הנשיא ברק אובמה.
ביוגרפיה.
מונקו נולדה בבוסטון. היא סיימה ב-1990 תואר ראשון בהיסטוריה של ארצות הברית וספרות מאוניברסיטת הרווארד ועבדה כחוקרת במכון וודרו וילסון וכעוזרת מחקר עבור ועדת המשפט של הסנאט בתקופה בה ג'ו ביידן עמד בראשה.
ב-1997 סיימה תואר JD במשפטים מאוניברסיטת שיקגו. בתקופת לימודיה התמחתה בבית המשפט העליון, במחלקת המשפטים ובמשרד היועץ המשפטי של הבית הלבן. לאחר לימודי המשפטים עבדה כעוזרת לשופטת ג'יין רות' בית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית וכעוזרת לתובעת הכללית של ארצות הברית ג'אנט רינו. לאחר מכן עבדה בפרקליטות המדינה ועסקה בתביעה נגד אנרון וכעוזרת של ראש ה-FBI רוברט מולר. ב-2009 מונתה לעוזרת המשנה לתובע הכללי של ארצות הברית.