גורטון הוכיח את עצמו באופן מפתיע כבעל יכולות ירודות בהופעות בתקשורת ובנאומים ציבוריים והוא הצטייר על ידי התקשורת כאיש ממשל מטופש ובלתי מוכשר. זאת בניגוד למנהיג האופוזיציה החדש המרשים מטעם מפלגת הלייבור, גוף ויטלם. כמו כן, הוא היה מטרה לביקורת של התקשורת על הרגלי השתייה שלו ועל יחסיו עם נשים. הוא גרם לתרעומת קשה מאוד במפלגתו ומתנגדיו נעשו בהדרגה ביקורתיים על הסתמכות היתר שלו על חוג יועציו הקרוב, במיוחד על מזכירתו האישית, איינסלי גוטו.
בבחירות של 1969 עברו 7% של קולות הבוחרים מהקואליציה אל מפלגת הלייבור. היתרון של 45 מושבים שירש גורטון מהולט הצטמצם לשבעה מושבים בלבד. ואכן, הקואליציה עלולה הייתה לאבד את השלטון אלמלא תמיכתה של מפלגת הלייבור הדמוקרטית, שלה הייתה יריבות ארוכת ימים עם מפלגת הלייבור.
אתגר מנהיגותי.
לאחר הבחירות, נשמעה קריאת תיגר על מנהיגותו של גורטון מצידם של מקמהון ושל דייוויד פיירביירן, אך כל עוד המשיך מק'איוון לתמוך בגורטון, היה זה האחרון יכול להיות בטוח בכסאו. בינואר 1971 פרש מק'איוון, ויורשו, דאג אנתוני, הודיע לליברלים שתמיכתה של מפלגת הכפר בגורטון לא מובטחת עוד. כשהליברלים מפגרים בסקרים בהשוואה ללייבור, נוצר אתגר חדש לגורטון כאשר שר ההגנה פרייזר התפטר. פרייזר היה תומך נלהב של גורטון במערכת הבחירות למנהיגות המפלגה שנתיים קודם לכן, אך כעת, בנאום ההתפטרות שלו, הוא תקף את גורטון על בימת הפרלמנט, באומרו שגורטון "לא ראוי להחזיק במשרה הרמה של ראש ממשלה".
כדי ליישב את המשבר, כינס גורטון את ועידת המפלגה. הצבעת אי-אמון בו הסתיימה בתיקו. על פי חוקת המפלגה באותה עת, משמעותה של תוצאת תיקו הייתה שהצבעת אי-האמון נכשלה וגורטון יכול היה להמשיך להיות מנהיג המפלגה וראש הממשלה. אף על פי כן, החליט גורטון להתפטר בהכריזו: "ובכן, זוהי לא הצבעת אמון, כך שעל המפלגה לבחור לעצמה מנהיג חדש". נערכו בחירות לתפקיד ובהן זכה ויליאם מקמהון, שמונה להיות ראש הממשלה.
בצעד מפתיע, התמודד גורטון לבחירות לתפקיד סגן מנהיג המפלגה, וזכה, ובכך אילץ את מקמהון למנותו לתפקיד שר ההגנה. מצב מגוחך זה הסתיים לאחר חמישה חודשים, כאשר מקמהון פיטר את גורטון על חוסר נאמנותו.
לאחר 1972.
לאחר ניצחונה של מפלגת הלייבור בבחירות של 1972 שימש גורטון כשר בממשלת הצללים של בילי סנדן עד לאחר הבחירות של 1974. ב-1974 הגיש גורטון בפרלמנט עתירה שקראה לביטול הגדרתם של יחסים הומוסקסואלים בהסכמה בין מבוגרים כעבירה על החוק. ההצעה עברה בהצלחה בעקבות מתן היתר לחברי הפרלמנט להצביע עליה על פי צו מצפונם.
כאשר נבחר פרייזר להיות מנהיג המפלגה הליברלית ב-1975, פרש גורטון מהמפלגה והגדיר עצמו כחבר פרלמנט עצמאי ופנה בגלוי כנגד פרייזר, שממנו הוא סלד. הוא גינה את פיטוריו של גוף ויטלם על ידי המושל הכללי, סר ג'ון קר ובבחירות של 1975 הוא הציג את מועמדותו כמועמד עצמאי לסנאט מטעם טריטוריית הבירה האוסטרלית ונכשל. הוא השיג 11% מקולות הבוחרים ודורג שלישי לאחר מועמדיהן של המפלגות הגדולות. ב-1977 הוא היה לתומך של דון ציפ, מנהיג מפלגת המרכז החדשה, המפלגה הדמוקרטית האוסטרלית.
פרישה.
גורטון פרש והתגורר בקנברה שם הוא המשיך להביע התעניינות בחיים הפוליטיים. יחד עם זאת, במרץ 1983, הוא בירך את בוב הוק על הניצחון שנחל בהתמודדות מול פרייזר בבחירות באותה שנה. ב-2 באוקטובר 1983, מתה בטינה גורטון בהיותה בת 67 ועשר שנים לאחר מכן נשא גורטון את ננסי הורן. בשנות התשעים הוא חזר להיות חבר במפלגה הליברלית. בערוב ימיו הוא זכה למחילה מהליברלים ויום הולדתו ה-90 נחגג בנוכחותו של ראש הממשלה ג'ון הווארד. יחד עם זאת הוא מעולם לא סלח לפרייזר. ב-2002 הוא אמר לביוגרף שלו, איאן הנקוק, שהוא עדיין לא מסוגל לשהות באותו חדר יחד עם פרייזר. ג'ון גורטון מת בהיותו בן 90 בסידני במאי 2002.
שילר
טאלב א-סאנע
פנחס אלפרט
פנחס אלפרט (נולד ב-29 בספטמבר 1949) הוא פרופסור אמריטוס בתחום מדעי האטמוספירה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
אלפרט נולד בירושלים בשנת 1949. מצד אביו הוא דור רביעי בירושלים - אבי סבו, עלה לישראל מסלונים, ב-1867 ושימש כמלמד בחורבת יהודה החסיד בעיר העתיקה. עד גיל 6 למד ב״חדר״ של סבו, ואחרי כן בתלמוד תורה ״עץ חיים״ בשכונת ״זיכרון משה״, ירושלים. מתלמוד התורה הועבר בשנת 1957 לבית הספר הממלכתי-דתי ״מוריה״ בשכונת הבוכרים. בתיכון למד בבית הספר ״דוגמה", ובגיל 16 הוכתר כחתן התהילים הארצי לנוער לשנת תשכ״ה, בחידון שנערך על ידי משרד הדתות. עם סיום לימודיו התיכוניים התקבל לעתודה האקדמית לאוניברסיטה העברית עם מלגת הצטיינות בתוכנית מיוחדת ששילבה מחשבים. בתום התואר הראשון המשיך ללימודי תואר שני בפיזיקה, במסגרת העתודה.
עם גיוסו לצה"ל הוצב תחילה כמפקד המכינה הקדם אקדמית של העתודה לבני עדות המזרח בשנים 1972-1973, ולאחר מכן כחזאי ביחידת המטאורולוגיה בחיל האוויר. בהמשך שירותו נעשה למפקד המטאורולוגיה בבסיס התובלה של חיל האוויר במשך כשלוש שנים, כולל במלחמת יום הכיפורים. ב-1977 שוחרר משירות קבע בצה״ל בדרגת סרן, ולאחר מכן התקדם במילואים לדרגת רס״ן. אלפרט התבקש להמשיך בשירות מילואים באופן חריג עד גיל 56, מכיוון שפיתח בחיל האוויר ובשירות המטאורולוגי את הבסיס המדעי למערך החיזוי המודרני.
קריירה אקדמית.
במהלך שירותו כקצין מטאורולוגיה בחיל האוויר נחשף אלפרט לקושי בחיזוי שיטפונות, אשר מתרחשים במפתיע וגורמים נזקים רבים בנפש וברכוש, כמו גם לאירועי מזג אוויר קיצוניים אחרים. לרשות החזאים לא עמדו אז כלים יעילים לחיזוי. עובדה זו היוותה תמריץ עבורו לפיתוח שיטות חדשניות לניטור גשם, כמו גם לפיתוח מודלים לשיפור החיזוי. במקביל לשירותו הצבאי החל לעסוק באוניברסיטה העברית במחקר של פיזור אור מחלקיקים באטמוספירה.
עם שחרורו מצה״ל החל את לימודי הדוקטורט במטאורולוגיה באוניברסיטה העברית, במסגרתם בנה מודל מטאורולוגי שהסביר בהצלחה את סערות הקיץ האופייניות לשעות אחר הצהריים בכנרת. לאחר סיום הדוקטורט ב-1980 הוזמן לפוסט דוקטורט באוניברסיטת הארוורד בבוסטון. בשנתיים אלו עבד עם פרופסור לינדזן, מגדולי חוקרי האטמוספירה בעולם, ועסק בחקר המונסון ההודי. במהלך הפוסט-דוקטורט פיתח מודל פיזיקלי אשר הסביר באמצעות מנגנון משוב חיובי מפני השטח, כיצד המונסון ההודי מתקדם לתוך היבשה - אחת הבעיות הבלתי פתורות של המונסון עד אז.
בתום שנתיים בבוסטון, בשנת 1982, הוזמן על ידי החוג לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים באוניברסיטת תל אביב (כיום החוג למדעי כדור הארץ) לשמש כחבר סגל. ב-2004 נבחר כעמית כבוד באקדמיה העולמית היהודית למדעים. בשנים 2005-2008 כיהן כראש החוג לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים באוניברסיטת תל אביב. בשנים 2008-2013 כיהן כראש בית הספר ללימודי הסביבה על שם פורטר באוניברסיטת תל אביב. במהלך כהונתו כראש בית הספר, עלה מספר התלמידים לתארים שני ושלישי מכ-60 ל-330, נפתחה התוכנית למאסטר ללא תזה, ותוכנית בינלאומית לתואר שני. התוכנית הבינלאומית מיסדה את הקשר עם אוניברסיטת קולומביה ועם אוניברסיטת ניו יורק. במשך השנים שהה בשבתונים בנאס״א, שם זכה בתואר Goddard Fellow, כמו גם באוניברסיטאות בארצות הברית ובבריטניה. הוזמן כמרצה לתוכנית באוניברסיטת לוון החדשה בבלגיה, למרכז המחקר המטאורולוגי הצרפתי בטולוז, וכן במרכז החלל של נאס״א על שם גודארד.
לאות הכרה על הישגיו המדעיים זכה אלפרט במדליית בירקנס של "האגודה האירופית הגיאופיזית" לשנת 2018, על תרומתו לפיתוחם של שיטות חדשניות לחקירת אינטראקציות אטמוספיריות באטמוספירה ועל פיתוח שיטה לניטור לחות האוויר ושיטפונות באמצעות תשתיות סלולריות. בנוסף, על תרומותיו הייחודיות להבנת התפתחות של שקעים ושל חלקיקי אירוסול."
פיתוחים מדעיים משמעותיים.
קבוצת המחקר שלו עוסקת במחקר תאורטי ותצפיתי של הדינמיקה של תהליכים באטמוספירה, תוך שימוש במודלים הידרודינמיים אשר פותרים באופן נומרי את התפתחותן של התופעות. לראשונה נחקרה על ידו התאוריה של כמה מערכות סינופטיות בישראל כולל: שקע שרבי, שקע קפריסאי ואפיק ים סוף.
המדידות בחישה מרחוק כוללות לוויינים, מכ"ם ולאחרונה גם נתונים שנאספים על ידי האנטנות הסלולריות המשמשות לתקשורת. המקור האחרון למדידות אטמוספיריות התגלה לראשונה במחקר שפורסם בכתב העת Science. לאחרונה יושם גם לאזהרות מפני שיטפונות ולניטור של גשם, לחות וערפל.
בחקר של תהליכים אטמוספיריים פותחה שיטה חדשה המאפשרת הפרדה נאותה של השפעות של פקטורים שונים, כולל הפרדתם של תהליכים סינרגיים באטמוספירה.
המודלים שהופעלו על ידי אלפרט הם משלושה סוגים המופעלים כולם למחקר אטמוספירי. סוג המודל הראשון נועד לחיזוי מזג האוויר, ולמחקר של תופעות כמו גשמים, התפתחות ציקלונים, רוחות וכדומה. הסוג השני הוא של מודלים אקלימיים אשר טווח הריצה שלהם מגיע ל-100 שנים ומאפשר לראשונה בישראל מחקר של שינויים אקלימיים עקב ההתחממות הגלובאלית. הסוג השלישי של המודלים המופעלים מתמקד במחקר של אירוסולים באטמוספירה עם דגש על חלקיקים מינרליים בעיקר מן הסהרה והמדבריות באזורנו, וכן חלקיקי מלח מן הים והשפעתם על מזג האוויר ועל האקלים.
נושאי מחקר.