הכנסיות היווניות-אורתודוקסיות אינן מהוות גוף ארגוני נפרד בשום צורה בתוך כלל הנצרות האורתודוקסית. אפיונן ככאלו מתייחס אך ורק לשפת התפילה ולמסורת הטקסית המשותפת. הן מצויות באחדות (קומוניון) מלאה עם יתר הכנסיות האורתודוקסיות ומבחינה טכנית, רשאים מאמיניה של כל אחת להשתתף בתפילות, בסעודת האדון וכולי של האחרות.
הכנסיות היווניות בתוך האורתודוקסיה מונות את העתיקות והחשובות ביותר, אם כי לא הגדולות ביותר. הפטריארכיה של קונסטנטינופול, הניצבת סמלית בראש הדת כולה, היא יוונית וכמוה גם שלוש כסים מטרופוליניים אחרים מן הפנטארכיה הישנה: הכנסייה האנטיוכית (שהתפצלה בשעתו מהסורים האוריינטלים), הכנסייה היוונית-אורתודוקסית של מצרים (שהתפלגה מן הכנסייה הקופטית) והפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים. גם הכנסייה הלאומית של יוון והכנסייה הלאומית של קפריסין חולקות מסורת זו. הכנסייה הלאומית של אלבניה מכילה קהילות רבות המשתמשות ביוונית. לכל אלו יש גם את האפארכיות שלהן מעבר לים, כמו הפטריארכיות היווניות-אורתודוקסיות באמריקה ובאוסטרליה (להבדיל מהאפארכיות הרוסיות-אורתודוקסיות וכולי שם, הגדולות יותר) הכפופות ישירות לקונסטנטינופול.
במזרח התיכון עד המאה ה-19 עמדו בראש הפטריארכיות ובראש הכמורה הבכירה אישים ממוצא יווני, אם כי רוב המאמינים של הפטריארכיות באנטיוכיה ובירושלים היו ערבים. מאז המאה ה-19 בירושלים מתחולל בקצב איטי שינוי בהרכב ראשי הכנסייה ובשפת התפילה. בפטריארכיה של דמשק הוחלפה ההנהגה במנהיגות ערבית ושפת התפילה שונתה ברוב התפילות מיוונית לערבית.
הכנסייה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים.
בראש הפטריארכיה בירושלים (ביוונית: Πατριαρχεῖον Ἱεροσολύμων, בערבית: كنيسة الروم الأرثوذكس في القدس) עומד הפטריארך הנוצרי-יווני-אורתודוקסי. כללי בחירת הפטריארך נקבעו בתקנות האימפריה העות'מאנית משנת 1875, אשר תוקנו בדברי חקיקה מנדטוריים בשנים 1935–1936. על פי כללים אלו, הפטריארך נבחר על ידי הכמרים החברים בסינוד הקדוש, שהוא הגוף המנהל של הפטריארכיה, אך המינוי נכנס לתוקף רק אחרי קבלת הכרה מהשלטונות, אשר מאז הקמת מדינת ישראל נעשה בהחלטת ממשלת ישראל. למרות השם, רוב חברי הקהילה בארץ הם ערבים-ישראלים ולא יוונים.
סמלה של הכנסייה הוא הטאפוס (Τάφος, ביוונית: - "קבר") - סמל שנוצר משילוב של האותיות היווניות "טאו" ו"פי"; הסמל מציין את הקבר הקדוש ומופיע בחזית של רוב הבניינים שבבעלות יוונית-אורתודוקסית בארץ ישראל.
דגל איחוד האמירויות הערביות
דגל איחוד האמירויות הערביות הוא דגלו הלאומי של איחוד האמירויות הערביות. הוא אומץ ב-2 בדצמבר 1971 לאחר שנבחר מתוך למעלה מאלף הצעות שהוגשו במסגרת תחרות לעיצוב הדגל. צבעיו הם ירוק, שחור, לבן ואדום - צבעי הלאומיות הערביים, המסמלים את האחדות הערבית.
מעצב הדגל, עבדאללה מוחמד אל-מעיינה, אשר עיצב את הדגל בגיל 19, רואה בצבעים סמליות נוספת, שבה, נוסף על האדום והלבן, אשר היו לצבעים בדגליהן של אמירויות האיחוד, מסמל הירוק פוריות והשחור את הנפט עליו מתבססת כלכלת המדינה.
דגלי האמירויות.
לכל אמירות יש גם דגל משלה, מלבד פוג'יירה המשתמשת בדגל האיחוד גם כדגל המדינה.
עג'מאן ודובאי.
לשתי האמירויות הללו יש דגל זהה.
פוג'יירה.
דגל פוג'יירה היה בשימוש עד 1975, ולאחר מכן אומץ דגל האמירויות. דגל המדינה הקודם היה בעיקר מלבן אדום, לעיתים עם שם המדינה.
ראס אל-ח'ימה ושארג'ה.
לשתי האמירויות הללו יש דגל זהה.
דגל אוגנדה
דגל אוגנדה (באנגלית: Flag of Uganda) הוא דגל המורכב משישה פסים אופקיים שווים בגודלם בצבעים שחור, צהוב ואדום, ובמרכזו עיגול לבן המוטען בעגור כתר לבן-לחיים. הדגל אומץ בשנת 1962 כאשר אוגנדה קיבלה את עצמאותה מבריטניה.
היסטוריה.
בתקופה הקולוניאלית עשו הבריטים שימוש בנס כחול מושחת בסמל המושבה, שאותו ענדו כתג החיילים האוגנדים בשירות הממלכה המאוחדת, כמפורט בתקנות משנת 1865. אף שלממלכת בוגנדה, הגדולה מבין הממלכות בשטחי מושבת אוגנדה, היה דגל משלה, הבריטים העדיפו שלא להפגין העדפה לממלכה זו או אחרת, ועל כן בחרו בסמל העגור שיתנוסס במרכז הנס הכחול ועל פני דגלים רשמיים נוספים.
במהלך תקופת שלטונה של המפלגה הדמוקרטית טרם הכרזת העצמאות הוצע עיצוב לדגל אוגנדה, אשר כלל שלושה פסים אנכיים בצבעים ירוק–כחול–ירוק, שביניהם שני פסים אנכיים צהובים צרים, ולאורך הפס הכחול, צללית עגור צהוב. בבחירות למועצה המחוקקת שהתקיימו ב-25 באפריל 1962, כחצי שנה טרם הכרזת העצמאות, זכתה קואליציה בראשות מפלגת הקונגרס העממי של אוגנדה (Uganda People's Congress). מפלגה זו דחתה את העיצוב של קודמתה לדגל אוגנדה והציעה במקומו את עיצובו הנוכחי של הדגל, בהתבסס על דגלה שלה – שלושה פסים אופקיים בצבעים שחור, צהוב ואדום. הדגל, שעוצב על ידי שר המשפטים של אוגנדה, גרייס איבינג'ירה, אושר על ידי הממשל הבריטי טרם קבלת העצמאות, ומיום 9 באוקטובר 1962, יום העצמאות של אוגנדה, הפך דגל זה לדגלה הלאומי.
עיצוב.
דגל אוגנדה מורכב משישה פסים אופקיים שווים בצבעים שחור, אדום וצהוב – צבעי מפלגת הקונגרס העממי של אוגנדה. הצבע השחור בדגל מסמל את עמי אפריקה, שצבע עורם שחור, הצהוב מסמל את השמש הזורחת מעל ראשיהם והאדום את האחווה ביניהם. במרכז הדגל, על גבי שני הפסים האמצעיים, עיגול לבן, ובתוכו עגור כתר לבן-לחיים, הציפור הלאומית, עומד ופניו אל התורן. העגור נבחר בשל אופיו העדין, ומאחר שהיה במרכזו של תג היחידה של החיילים האוגנדים. רגלו המורמת של העגור מסמלת את התקדמותה של המדינה.
מעמד חוקי.
מעמדו החוקי של דגל אוגנדה מעוגן ב"חוק הדגל הלאומי והסמל" משנת 1962. החוק מפרט את עיצוב הדגל, אך אינו מפרט את מידותיו. הוא מסמיך את השר הממונה לתקן תקנות בעניין הנפת הדגל, ואוסר על פגיעה בכבוד הדגל, עברה שהעונש המרבי עליה הוא שנתיים מאסר.
דגל נאורו
דגל נאורו אומץ רשמית ב-31 בינואר 1968 לאחר שהאי זכה בעצמאותו. בדומה לדגלי מדינות האזור הסמוכות, כך גם דגל נאורו מסמל את מיקומה של מדינת האי - הכוכב הלבן מתחת לפס הצהוב, שרוחבו 1/24 מרוחב הדגל, מסמל את מיקומה של נאורו דרומית לקו המשווה ובקרבתו. חלוקת הדגל לשניים מסמלת את האמונה של תושבי האי, שהם הובאו לכדור הארץ משני כוכבים אחרים. הצבע הלבן של הכוכב מסמל את הזרחה שעליה מתבססת כלכלת האי.
לכוכב 12 קצוות המסמלים את 12 השבטים המקוריים של האי.
הדגל עוצב על ידי תושב מקומי שעבד עבור חברת הדגלים האוסטרלית אוונס.
תוכנית תלפיות
תוכנית תלפיות היא מסלול הכשרה ושירות בצה"ל שמטרתו המרכזית היא גיוס צעירים וצעירות מוכשרים ומצטיינים למערכת הביטחון, והכשרתם לעיסוק בתפקידים מרכזיים במערכי המחקר והפיתוח (מו"פ) הביטחוניים, באמצעות לימודים לתואר ראשון בפיזיקה, במתמטיקה או במדעי המחשב (וכן שילובים שלהם). בנוסף לכך, נועדה התוכנית ליצור פוטנציאל לעתודת המנהיגות הטכנולוגית לקהילת המו"פ הביטחוני. התוכנית נוסדה בשנת 1979 כחלק מלקחי מלחמת יום הכיפורים. מסלול השירות בתוכנית הוא בן תשע שנים, הכולל כ-40 חודשי הכשרה (רובם בזמן שירות החובה) ולאחר מכן תפקידים ביחידות המו"פ השונות. בוגרי המסלול מכונים תלפיונים.
הקמת התוכנית.
יוזמי ההקמה של תוכנית תלפיות היו הפיזיקאים, פרופסור פליקס דותן ופרופסור שאול יציב מהאוניברסיטה העברית בירושלים. השניים פנו לאחר מלחמת יום הכיפורים לאחראי על המחקר ופיתוח בחיל האוויר, אהרן בית-הלחמי, והציעו לו תוכנית להכשרה ושילוב מדענים צעירים בתחומי מחקר ופיתוח של מערכות נשק. בית-הלחמי פעל במשך מספר שנים להקמת התוכנית, עד לאימוצה ב-1979 על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן ויציאתה לדרך.
עיקרי ההצעה שניסחו השניים:
את התוכנית מוביל מפא"ת (המנהל לפיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית), והיא מבוצעת בבסיס של חיל האוויר בירושלים.
ב-2004 הוקמה "תוכנית חבצלות", תוכנית הדגל של חיל המודיעין, על בסיס מבנה ההכשרה של תלפיות.
עיקרי התוכנית.
במהלך ההכשרה משלימים הצוערים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים. התואר כולל את תוכנית הלימודים בהיקף מצומצם בפיזיקה ובמתמטיקה, ובנוסף על כל צוער להרחיב להיקף מלא לפחות את אחד מהתארים בפיזיקה, במתמטיקה או במדעי המחשב. בנוסף ללימודים האקדמיים עוברים הכשרות צבאיות שונות. בסיום ההכשרה, שהיא הארוכה ביותר בצה"ל ואורכת כ-40 חודשים, מקבלים הצוערים דרגת סגן ותואר "בוגר" מהאוניברסיטה העברית ומשתלבים ביחידות מחקר ופיתוח בצה"ל ובתעשיות הביטחוניות.
השירות הראשוני במסגרת התוכנית אורך שלוש שנים בהן הצוערים מקבלים את ההכשרה, כל זאת במהלך שירות החובה, ולאחר מכן שש שנים בשירות קבע (בסה"כ מסלול השירות בתוכנית הוא בן תשע שנים). תוכנית תלפיות מיועדת למלש"בים (מועמדים לשירות ביטחון), אשר עומדים לסיים או סיימו את כיתה י"ב. תלמידים אשר התקבלו לתוכנית ומעוניינים לצאת לשנת שירות, מכינה קדם-צבאית, ישיבה וכדומה, מקומם נשמר למחזור הבא של התוכנית.
מיונים והכשרה.
התאמה לתוכנית תלפיות.