אולריך יאספר זטצן היה החוקר האירופי הראשון שביקר בעבדת ב-1807, אך רק בשנת 1870 התבררה זהותו. בקיץ 1902 ערך החוקר הצ'כי אלואיס מוסיל סקר מפורט של השרידים בעיר, ובייחוד של המערות הרבות במדרון המערבי. הוא גם הראשון שזיהה את המחנה הצבאי בסמוך לעיר ואת בית המרחץ שלמרגלות התל.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמה חווה חקלאית ליד עבדת, אשר בקשה לשחזר את החקלאות הקדומה שנהגה במקום, ובמיוחד את אופן אגירת המים המעטים וניצולם. החפירות השיטתיות במקום החלו 1958 מטעם האוניברסיטה העברית ורשות הגנים הלאומיים. העונה הראשונה נוהלה על ידי מיכאל אבי-יונה ובהמשך על ידי אברהם נגב. החפירות נמשכו עד 1961, וחודשו שוב בין השנים 1977-1975. חפירות קטנות היקף בוצעו גם ב-1989, ובשנת 1999 חודשו החפירות במחנה הצבאי בניסיון לקבוע אם הוא שימש את הצבא הנבטי או הרומי, אך עד היום אין בין החופרים תמימות דעים באשר לתקופתו של המחנה.
האתר.
השרידים הנבטים והרומים מרוכזים בצידו המערבי של התל, למעט המחנה הצבאי שנמצא בקצהו המזרחי ווילה רומית בודדת בצידו הדרומי. עיקר הממצאים הביזנטיים נמצאים בחלקו המזרחי של האתר וכן למרגלות המדרון המערבי.
באתר מפוזרים פסלי מתכת מעשה ידיו של דוד גרשטיין.
השחתת האתר.
ב-5 באוקטובר 2009 הושחת האתר בידי שני בדואים, שזעמו על הריסת מבנים לא חוקיים באזור; נופצו מאות פריטים ארכאולוגיים עתיקים, קירות נצבעו בצבע, ונגרם נזק כבד לאתר. זאת, על אף שהאתר נמצא תחת שמירה 24 שעות ביממה. בשיקום האתר הושקעו כ-8.7 מיליון שקלים. כתב אישום הוגש כנגד שני נאשמים במעשה, וחומר הראיות התבסס על עדותו של מדובב, אך משהסתבר כי עדותו נגועה בחוסר אמינות, נסחו ביניהם הצדדים הסדר טיעון, ולפיו תוקן כתב האישום ועל כל אחד מהנאשמים יושת עונש של שישה חודשי עבודות שירות.
אוכלוסיה
אנטרקס
ברברה טוכמן
ברברה ורטהיים טוכמן (באנגלית: Barbara Wertheim Tuchman; 30 בינואר 1912 - 6 בפברואר 1989) הייתה היסטוריונית, סופרת ועיתונאית יהודיה-אמריקאית, זוכת פרס פוליצר פעמיים וזוכת אות "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1980. התמקדה בעיקר בכתיבת ספרי היסטוריה פופולרית; ספריה עסקו בקשת רחבה של נושאים וזכו לפרסום עולמי, הידוע שבהם - "מצעד האיוולת".
קורות חיים.
טוכמן נולדה בניו יורק, נכדתו של הנרי מורגנטאו (האב), שגריר ארצות הברית לטורקיה בעת מלחמת העולם הראשונה, ובתו של מוריס ורטהיים, בנקאי שרכש את כתב העת The Nation . בשנת 1933 קיבלה תואר ראשון במכללת רדקליף (Radcliff), ולאחר מכן עבדה כשנה כעוזרת מחקר. עבדה כעיתונאית בזמן מלחמת האזרחים בספרד ובמלחמת העולם השנייה, בכתבי העת The Nation ו-New Statesman . היא הרצתה במוסדות אקדמיים שונים, ובהם אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת קליפורניה.
ספרה הראשון יצא לאור בשנת 1938, ולאחר מלחמת העולם השנייה התמקדה בכתיבת ספרים. ספריה מאופיינים בכתיבה מרתקת, גדושה בפרטים רבים מאוד, ועוסקים במגוון רחב של תקופות ואישים בהיסטוריה, החל במאה ה-14 ("ראי רחוק") עבור בסיום המאה ה-19 ("המגדל הגאה") ותחילת מלחמת העולם הראשונה ("אוגוסט 1914", "מברק צימרמן"), וכלה במלחמת וייטנאם ("מצעד האיוולת").
על כתיבתה ההיסטורית זכתה טוכמן בשני פרסי פוליצר: בשנת 1963 עבור "אוגוסט 1914", ובשנת 1972, עבור "סטילוול - אמריקאי בסין".
חוק טוכמן.
ברברה טוכמן ניסחה בספר "ראי רחוק - מבט למאה ה-14" את ראיית העולם ההיסטורית שלה ואת החשיבות שיש לייחס למאורעות ההיסטוריים ב"חוק טוכמן":
ביקורת.
בסקירה משנת 1985 הגדיר המגזין האמריקאי "סאטרדיי רוויו" את טוכמן כ"אחד האנשים הכי מוערכים יתר על המידה בתחום האמנות והספרות האמריקאית", וציין כי "במשך השנים [היא ביצעה] מעבר אומלל מכתיבת היסטוריה כלקח מוסרי לכתיבת לקחים מוסריים כהיסטוריה". על ספרה "מצעד האיוולת" נטען כי הסבריה הם בגדר חוכמה שבדיעבד, ונגועים בכשל הנחת המבוקש.
אנטיוכוס אפיפנס
גזרות אנטיוכוס
עקיבא בן יוסף
עלילות גלגמש
דדלוס
דֶַדָלוֹס (ביוונית Δαίδαλος, דַיידָלוֹס; בלטינית: Daedalus) הוא דמות במיתולוגיה היוונית, ממציא ואדריכל גאון.
במיתולוגיה היוונית.
במיתולוגיה מסופר שדדלוס הוזמן על ידי מינוס, מלך האי כרתים לבנות לו לבירינת (מבוך). במבוך שיכן המלך את המינוטאורוס נגדו נלחם תסאוס. אלא שאחרי השלמת הבניה החליט המלך מינוס לכלוא במבוך גם את דדלוס ואת בנו איקרוס. לאחר שהמלך מינוס גילה כי הם יצאו מן המבוך (דדלוס היה הבונה, ולכן הכיר את הסימנים ואת הדרך החוצה). המלך כלא אותם במגדל, כדי שלא יגלו את סודו ולא יעזרו לאיש לפתור את המבוך.
כדי לברוח, אסף דדלוס נוצות מציפורים שעפו לגובה המגדל וחיבר אותן בשעווה לכדי שני זוגות כנפיים. אחרי שהרכיב לכנפיים רתמה, דדלוס ואיקרוס עטו על גופם את הכנפים פרי המצאתו של דדלוס וכך הצליחו לעוף ולהימלט מכרתים.
לפני שנמלטו דדלוס ואיקרוס מהאי, הזהיר דדלוס את בנו שלא יעוף נמוך מידי, כדי שאדי הים לא יחלישו את השעווה ושלא יעוף גבוה מדי, כדי שהשמש לא תמס את השעווה. אולם איקרוס, שהיה צעיר ופזיז, התלהב מכך שהוא יכול לעוף והמריא גבוה מדי. השמש המסה את השעווה שחיברה את הכנפיים לגופו והוא נפל ונהרג. דדלוס מצא את גופת בנו שנסחפה אל החוף וקבר אותה באי שנקרא על שמו- איקריה.
במיתולוגיה הרומית.
במיתולוגיה הרומית מובא גם הרקע למות בנו של דדלוס. שנים לפני שמינוס כלא את דדלוס ואיקרוס, הפקידה בידיו אחותו את בנה בן ה-12, כדי שילמד מדדלוס את חכמתו. הנער היה חריף-שכל ומהיר-תפישה והחל להמציא מכשירים שונים. ביניהם, המסור, אותו הכין לאחר שהתבונן בחוט שדרה של דג. דדלוס קינא באחיינו-תלמידו והשליך אותו ממגדלה של מינרווה, האלה המופקדת על החכמה והמדע, בו למדו השניים. מינרוה הצילה את הנער על ידי כך שהפכה אותו לציפור, קיכלי. אצל אובידיוס, המשורר הרומי, מובא שהקיכלי לא עף לגבהים אלא רק מנתר. התנהגות זו מוסברת בכך שהוא סובל מפחד גבהים לאור מעשהו של דדלוס. הקיכלי מתגלה לדדלוס בעת שהוא קובר את בנו, וכך הוא מבין שמדובר בתגמול מהאלים.
בהמשך חייו, עסק דדלוס בבנייה ועיצוב של מבנים מיוחדים באי סיציליה, ומקדש לאל אפולו באי קוס.
דדלוס מרבת עמון.
קבוצת פסלים משיש שכללה את דמותו של דדלוס ואולי גם את זו של איקרוס בנו, התגלתה בשנת 1947 על צוק המצודה של רבת עמון (פילדלפיה) במרחק של כ-300 מ' מהתיאטרון הרומי. מדמות אחת, של גבר מזוקן נותר חלק ניכר. זהו גבר שרירי בגובה טבעי המוצג כמעט במלוא עירומו. על גוו גלימה קלילה (כלאמיס). ארבע רצועות המוצלבות על גוו מצביעות על זהות הדמות: האומן היווני דדלוס שכנפיים מחוברות לגופו. מן הכנפיים לא נותר דבר. שחזור הפסל מראה שהפסל עיצב אותו כשהוא ניצב על בהונות רגל אחת, ורגל שנייה מורמת מאחור באוויר. ידיו פרושות, כלומר האיש במעופו. למעשה חובר הפסל אל הקיר שמאחוריו באמצעות פיני מתכת, ומוט מתכת עבר בניצב לאורך רגלו. פניו של הגבר המביט לרום מביעים חשש רב.
זהו העתק רומי של פסל הלניסטי מן המאה השנייה לפנה"ס, המזכיר בסגנונו את אסכולת הפסול של פרגמון. גברים בעלי הבעה דומה, למשל, ניתן למצוא במזבח הגדול של פרגמון.
מפסלו של הנער נותרו רק שברים ספורים, אך יש להניח שהציגה את איקרוס המת, שרוע על הארץ.
הפסל מוצג כיום במוזיאון הארכאולוגי ברבת עמון, בקרבת המקום שבו התגלה.
אור החיים
קט סטיבנס
יוסוף אסלאם (באנגלית: Yusuf Islam, ב-21 ביולי 1948), הידוע בשם הבמה הקודם שלו קט סטיבנס (Cat Stevens) הוא זמר-יוצר בריטי, ופעיל חברתי. אלבום הבכורה שלו יצא בשנת 1967 וזכה להצלחה רבה, ואחריו הוציא אלבומים נוספים ולהיטים רבים שהפכו לפופולריים בעולם, ביניהם "Matthew and Son", "Wild World", "Peace Train", "The First Cut Is the Deepest" ועוד. שיריו המוקדמים משלבים רוק, פופ ופולק, ובמאה ה-21 שולבו בו גם השפעות של מוזיקה ערבית.
בשנת 1977 סטיבנס התאסלם ושינה את שמו ליוסוף אסלאם. בשנת 1979 הוא מכר במכירה פומבית את אוסף הגיטרות שלו ותרם את ההכנסות לצדקה, ולאחר מכן קטע את הקריירה המוזיקלית שלו והקדיש את זמנו לפעילות חינוכית ונדבנות, בעיקר בקהילות מוסלמיות. על פעילותו הוא קיבל שני תוארי דוקטור לשם כבוד ומספר פרסים.
בתחילת המאה ה-21 הוא חזר בהדרגה להופיע ולהקליט שירי פופ, וב-2006 יצא אלבום ראשון שלו בשם "יוסוף". אחריו יצאו מספר אלבומים נוספים והוא יצא למספר סיבובי הופעות. הוא נבחר להיכל התהילה של הרוק אנד רול בשנת 2014.
קט סטיבנס נחשב לאחד הזמרים המצליחים של שנות השבעים, ומכר מעל ל-60 מיליון אלבומים.
ילדותו ונעוריו.
נולד בשם סטיבן דמיטרי ג'ורג'יו (Steven Demetre Georgiou) בשכונת מרילבון בלונדון שבממלכה המאוחדת למשפחה נוצרית-קתולית. הבן השלישי לאב יווני-קפריסאי ולאם שוודית. הוריו עבדו במסעדה בקרבת כיכר פיקדילי. הם התגרשו כשהיה בן שמונה, אבל המשיכו לעבוד ביחד במסעדה.
סטיבנס התעניין במוזיקה ובציור מגיל צעיר, ולמד לבד לנגן בפסנתר. בגיל 15 אביו קנה לו גיטרה והוא ניגן בה שירים של הביטלס ולאחר מכן שירים שכתב בעצמו. בגיל 16 שהה בשוודיה עם אימו במשך כמה חודשים, בהם למד ציור. לאחר שובו ללונדון הוא איבד עניין בלימודים והתרכז רק במוזיקה ובאמנות. הוא נרשם לקורס מאיירים, ומאוחר יותר צייר חלק מעטיפות האלבומים שלו.
קריירה מוזיקלית.
תחילת הקריירה המוזיקלית (1966-1970).