תחקירים וניתוחים שונים של אירועים ביטחוניים בהם כוחות האבטחה כשלו בהתמודדות מול היריב, הצביעו על כך שחוסר הידע או כשל טכני לא היוו בהכרח את הסיבות העיקריות לכשל, אלא מרכיבים אחרים, כגון: חוסר מודעות, חוסר תשומת לב, אי זיהוי מוקדם של כוונות היריב, ניהול קונפליקט וקבלת החלטות לקויות ועוד מגוון גורמים שעל פי רוב, אין להם מענה בתהליך ההדרכה הסטנדרטי/מסורתי של שיטות קרב המגע ואמנויות לחימה שונות. יישום נכון של עקרונות קרב המגע המבצעי, יכול לגשר על הפער בין הדרישות המבצעיות, הנגזרות מדרישות השטח, משיטות הביטחון השוטף ודרכי הפעולה של היריב, לבין המתודולוגיות הקלאסיות אשר אינן מותאמות למציאות המשתנה.
חלומו של הכוזרי
חלומו של הכוזרי הוא ספר עיון לקהל הרחב מאת מיכה גודמן, שיצא בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ב-2012. זהו ניתוח רדיקלי ואקטואלי, הטוען לחשיפה של רעיונות נסתרים בספרו הפילוסופי של יהודה הלוי "ספר הטענה והראיה לדת המושפלת", הידוע יותר בשם "ספר הכוזרי".
הספר "הכוזרי", אליבא דגודמן, מבטא באורח עמוק את אישיותו של רבי יהודה הלוי (ריה"ל), ובלשונו: זוהי "ביוגרפיה נפשית של רבי יהודה הלוי."
חידושיו של הספר.
מיכה גודמן מציע בספרו קריאה חדשנית ומהפכנית של "הכוזרי". בין היתר, מתמודד גודמן עם התיוג של הספר כמייצג של הגות המעדיפה את החוויה הדתית על פני הרציונליות, וכמקדם של השקפה משיחית ואפילו גזענית. על פי הפירוש המקובל של הספר, רבי יהודה הלוי (ריה"ל) מיוצג בו באמצעות דמות "החבר", שהוא תלמיד חכם יהודי המשכנע את מלך כוזר באמיתות האמונה היהודית, ואף משפיע עליו להחליף את דתו ליהדות ובעקבותיו את כל ממלכת כוזר האדירה. על פי השקפה רווחת זו, "הכוזרי" מבטא משנה גזענית, לפיה העם היהודי הוא הגזע הנעלה על שאר העמים מבחינת מדרגתו הרוחנית, ושיכולת הנבואה ניתנה רק לבני העם היהודי. גישה זו על אמונתו של ריה"ל היא הפרשנות וההבנה השלטת בקרב חוגי הפילוסופיה היהודית. גודמן טוען שבדורות האחרונים הרחיקה פרשנות זו יהודים רבים בעלי השקפה ליברלית והומניסטית מלימוד הספר.
מיכה גודמן מאתגר את הפירוש הזה, ומציע פירוש משלו, על פיו, בדומה לספר מורה הנבוכים, גם "הכוזרי" כתוב באופן אזוטרי, כלומר שכוונתו האמיתית שונה מזו הגלויה לעין, והוא מכיל בתוכו סודות המתגלים רק בקריאה זהירה וביקורתית, על ידי קוראים בעלי יכולת לוגית משופרת.
הנמקות.
מיכה גודמן מבסס את קביעתו על שורה של סתירות רעיוניות המצויות בספר, שלדעתו לא ניתן לתרץ אותן באופן משביע רצון:
הדיאלוג כאמצעי מתודי.
על פי פרשנותו של גודמן, ריה"ל משתמש בצורת הדיאלוג, צורה ספרותית שלא הייתה קיימת כמעט בימיו, כדי לבטא רעיונות פילוסופיים מורכבים, ובראשם – שדעתו האמיתית של ריה"ל איננה זהה לזו של "החבר", והיא למעשה סינתזה מתוחכמת של דבריהם של החבר ושל המלך. בפרט, היסודות הסיפוריים המשמעותיים בסיפור, למשל: ההתגלות שלה זוכה מלך כוזר, מבטאים את עמדתו האמיתית של ריה"ל באשר לאפשרות של בני אדם בכלל ושל גויים בפרט להגיע למעלה הרוחנית הגבוהה, בדומה לעמדתו המפורשת של הרמב"ם.
תורת גזע או "גאוות יחידה"?
באשר לטענה לעליונות הגזע היהודי, שרבים דחו כגזענית, גודמן מציע הבחנה: . אולם גודמן איננו סבור שריה"ל באמת לועג לאמונה בעליונות היהודים, משום שהעובדה בעינה עומדת שהיהודים אכן מצטיינים בין העמים. גודמן סבור שבדרך הדיאלוג ריה"ל מציג את מורכבות הדברים, מתחבט ביניהם ולא מכריע לכאן או לכאן: יש סגולה מיוחדת כלשהי בעם היהודי, שמתבטאת בהצטיינותו בפועל; ייתכן שכל אדם מכל עם יכול להצטיין ואף להגיע למדרגת נביא - אם כי זוהי כנראה תופעה נדירה.
אחדות מחשבה, דיבור ומעשה.
גודמן טוען, שעיקרו של "הכוזרי" הוא הרעיון, שמשימתו של האדם להידמות לאל בכך שיסגור את הפער הקיים בחוויה האנושית בין המחשבה, הדיבור והמעשה. גודמן מבסס את טענתו בין היתר על ציטוט של ריה"ל מספר יצירה, שם מסופר שהעולם נברא ב"ספר, ספר וסיפור" - מושגים שעל פי גודמן, מקבילים למחשבה (המיוצגת במושג המספר), לדיבור (סיפור) ולמעשה (המיוצג על ידי הספר הכתוב). האחדות בין שלושת התחומים היא מאפיין של אלוהים, ומשימתו של האדם היא להתקרב לאחדות זו בחייו, ובכך להידמות לאלוהים.
רעיון מרכזי במשנת ריה"ל, על פי גודמן, היא פתרון לבעיית גוף-נפש על ידי האחדה של שניהם כמשימה האנושית לחיים. וזאת, בניגוד להוגים רציונליסטיים מחד (כמו הרמב"ם), או הנוצרי מאידך, ששאיפתם להביא להתעלות הנפש ולנתק אותה מחרפת הגוף והחומר.
הרלוונטיות לימינו.
השוואה ל"מורה הנבוכים".
בחלק הרביעי של הספר מציג גודמן ניתוח משווה בין "הכוזרי" לבין "מורה הנבוכים", ספרו הפילוסופי של הרמב"ם ומתחרהו הגדול של "הכוזרי", על פי גודמן. גודמן טוען, שלמרות היותו של "המורה" הספר הגדול של המחשבה הרציונלית - הרי ש"הכוזרי" מספק לקורא המודרני אופן מחשבה אקטואלי ורלוונטי אף יותר מאשר "המורה", בהיותו של "הכוזרי", בין היתר, מייצג את ההגות שאין לה תשובות מוחלטות, שהיא קשובה ופתוחה לרב שיח בין השקפות שונות, ושמעניקה מקום לאופנים בלתי רציונליים לתפיסת המציאות - כמו חוויות מיסטיות, חלומות, והכרה פנימית-סובייקטיבית.
גודמן טוען, שבתודעת המעיינים בתורותיהם של ריה"ל ושל הרמב"ם, שני ההוגים הגדולים נתפסים כשני קצוות של ספקטרום הדעות בשאלות תאולוגיות, בעוד שלמעשה, על פי דעותיהם האמיתיות, שניהם נמצאים באמצע הספקטרום ולא בקצותיו. מה שנתפס כדעתו של הרמב"ם, ה"רמבמיזם", לאמור: רציונליזם קיצוני ודחיית החוויה הדתית - שונה מדעתו האמיתית של הרמב"ם; ובדומה לכך, גם ה"ריהליזם", התפיסה הרווחת באשר לעמדתו של ריה"ל, שהיא: דחיית החשיבות של התבונה, משיחיות ואף גזענות - גם היא איננה עמדתו האמיתית של ריה"ל. והפילוסופיה היהודית כולה מאז ועד היום עומדת בצילם של שני ההוגים מימי הביניים. כדברי גודמן: .
בשבח המבוכה.
אבן פינה בהגותו של ריה"ל היא הדעה, שהמעשים (המתגלמים במצוות) חשובים מן הכוונות. בכך נבדל "החבר" בספר הן מהפילוסוף, המחשיב את הידיעה בלבד, והן מהנוצרי ומהמוסלמי, המחשיבים את האמונה כעיקר. לטענת גודמן, באשר לאמונות ולעיקרים תאולוגיים - ריה"ל העדיף את המבוכה ואת הספק, ולא הכריע לכאן או לכאן בשאלות המרכזיות של התאולוגיה, שאיננה מרכזית ביהדות. עולמו ההגותי של ריה"ל מכיל את המורכבות, רוב-הקולות ואת רב-השיח בין דעות שונות.
בהתאם לכך, גודמן טוען שריה"ל הוא פרגמטיסט, בכך שיותר משחשובה לו נכונות הטענה התאולוגית, חשובה השפעתה על חיי המאמין. בכך הוא כמעט מטרים את הפרגמטיזם, שהתפתח כזרם פילוסופי בתקופה המודרנית בארצות הברית.
היעלמותו של הדיאלוג.
בפרשנותו ל"כוזרי", גודמן מצר על כך, שבדורות האחרונים הולך ונעלם הדו-שיח או הרב-שיח, שריה"ל ניסה לטפח. לדבריו, רבים ראו עצמם כמייצגי הגותו וממשיכי דרכו, בהם הוגים בעלי רעיונות הפוכים בתכלית זה מזה. אולם . עם זאת, גודמן מביע את התקווה שההיעלמות היא זמנית, ושהספר ישוב לייצג את אפשרות הקיום של השקפות שונות בכפיפה אחת (עמ' 210).
קדושה אימננטית.
הציונות הדתית של ימינו, מוצאת ב"הכוזרי" חיזוק לרעיון של קדושה אימננטית שיש בעם ישראל. אולם לפי גודמן, אין לכך זכר ב"הכוזרי". לדעתו, .
העם היהודי בארצו.
מלך כוזר טוען באוזני "החבר", שאמנם בגלות היהודים מתנהגים בשפלות רוח ובענווה, אולם כשיהיו עצמאים בארצם הם עלולים להפוך לאכזרים כמו כל העמים. תגובתו של החבר היא הודאה ושתיקה. גודמן מבקש להדגיש את הפרט הזה, שזכה להתעלמות על ידי רוב הפרשנים: ריה"ל שכביכול האמין בעליונות המוסרית של היהודים, למעשה חשש מהיותם עם ככל העמים. לטענת גודמן, זהו האלמנט שאיפשר לפרנץ רוזנצוייג, כהוגה יהודי אקזיסטנציאליסט אנטי-ציוני, שראה בגלות את המצב הרצוי בזמן הזה - להזדהות עם "הכוזרי". גודמן חוזר על רעיון זה בספרו השלישי, הנאום האחרון של משה, ומוסיף לרשימת ההוגים האלה את הרמן כהן ואת שמעון דובנוב.
חיים אחרי המוות.
גודמן איננו מתייחס בספרו באופן ישיר לעניין תחיית המתים. ריה"ל כתב בעניין זה את הדעה המסורתית, שעתידים המתים לקום לתחייה באחרית הימים (מאמר א' טו, ומאמר ג' יז). יש לשער שגם בעניין זה הייתה דעתו של ריה"ל מורכבת יותר, כפי שסבור גודמן שדעתו שונה בעניינים אחרים, באותם פסוקים עצמם.
גודמן הקדיש את ספרו לאחיו, נתנאל (תני), שמת בתאונה. בריאיון עיתונאי אמר: .
ביקורת.
ספרו של גודמן קיבל ביקורות אוהדות, בדומה לספרו על מורה הנבוכים. אולם נשמעה גם הטענה, שגודמן מייצג נטייה עכשווית לדתיות "קלה" יותר, שנוטה אל הצד הפילוסופי, ההומניסטי והליברלי, מתוך מניע של אי רצון להתחייב באופן מלא להלכה מחמירה ותובענית. יש הטוענים, ובעיקר בעולם האקדמי, שסגנונו הנגיש והבהיר של גודמן מושג במחיר של פשטנות יתר ושל רדידות של השיח הרעיוני. עם זאת, גודמן עושה שימוש יעיל בכישרונו לתמצת רעיונות מורכבים במשפטים קצרים וקולעים. לדוגמה: .
התיאטרון הפתוח בהר הצופים
וין בטלר
אדווין פרנהאם "וין" באטלר השלישי (באנגלית: Edwin Farnham "Win" Butler III; נולד ב-14 באפריל 1980) הוא הסולן וכותב השירים של להקת האינדי-רוק הקנדית שבאה ממונטריאול, ארקייד פייר. אשתו, רז'ין שסיין ואחיו, ויליאם באטלר גם כן חברים בלהקה.
ביוגרפיה.
וין, נולד בטראקי, קליפורניה וגדל בפרבר של יוסטון (דה וודלנדס, טקסס). החינוך שקיבל בבית וין היה חינוך מורמוני.
סבו מצד האם של וין הוא מוזיקאי הג'אז, אלוינו ריי (מנהיג להקת ביג בנד פורץ דרך שהקריירה שלו נמשכה מספר עשורים).