האנה רייטש (בגרמנית: Hanna Reitsch; 29 במרץ 1912 - 24 באוגוסט 1979) הייתה טייסת נאצית בלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני). האשה היחידה שעוטרה בצלב הברזל מדרגה ראשונה והאישה הראשונה בעולם להטיס מסוק. חביבתו של אדולף היטלר.
ביוגרפיה.
שנותיה הראשונות.
רייטש נולדה ב-29 במרץ 1912 בעיר הירשברג בשלזיה (כיום העיר "ילנה גורה" בפולין). מגיל צעיר התעניינה בתעופה. היא החלה ללמוד רפואה וחלמה להיות רופאה מוטסת. בשנת 1932 החלה לעסוק בדאייה ובשנת 1933 עזבה את לימודי הרפואה, עברה להיות מדריכת דאייה וזכתה בפרסים בשבירת שיאי דאייה.
בשנת 1937 הוצבה רייטש כטייסת ניסויים במרכז הניסויים של הלופטוואפה. היא הטיסה מטוסי יונקרס Ju 87 והייתה האשה הראשונה שהטיסה הליקופטר.
כישורי הטיסה שלה, רצונה להתפרסם והפוטוגניות שלה, הפכו אותה במהרה לכוכבת של התעמולה הנאצית.
פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הטיסה רייטש בטיסות ניסוי מספר מטוסים ביניהם מסרשמיט Me 163 Komet, ומספר מטוסי הפצצה. באחת הטיסות התרסק מטוסה והיא נפצעה קשה ואושפזה חמישה חדשים בבית חולים.היטלר חיבב אותה ולאחר פציעתה וחזרתה לשירות, העניק לה במו ידיו את עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה.
בשנים 1943–1944 עסקה בהקמת טייסת מתאבדים בפיקודו של אוטו סקורצני. הטייסת נקראה "טייסת לאונידס" על שם לאונידס הראשון מלך ספרטה שניהל בראש 300 מלוחמיו קרב התאבדות נגד הצבא הפרסי של כסרכסס. רק לקראת סוף המלחמה היו מספר גיחות התאבדות על גשרי האודר שלא השפיעו על מהלך המלחמה.
רייטש השתתפה גם כטייסת ניסוי במודל המאויש של הרקטה V-1 בטיסה במהירויות גבוהות במטוס Me 163.
במלחמה התקרבה לגנרל הלופטוואפה רוברט ריטר פון גריים והפכה לחברתו לחיים.
הימים האחרונים.
בימים האחרונים של המלחמה החליט היטלר להדיח את הרמן גרינג מפקד הלופטוואפה, אותו האשים בבגידה. הוא ביקש מפון גריים להגיע לבונקר שלו בברלין מבלי להגיד לו את הסיבה לכך.
פון גריים ביקש מרייטש לעזור לו בהטסת המטוס הדו-מושבי הקטן מסוג פיזלר Fi156 שטורך. ב-26 באפריל 1945 הם טסו לברלין ונחתו במסלול מאולתר בטירגרטן ליד שער ברנדנבורג לקראת הנחיתה נפגע פון גריים ברגלו מאש רוסית אך רייטש השתלטה על המטוס והצליחה להנחיתו.
בבונקר קידמה אותה ידידתה מגדה גבלס שחבקה אותה והביעה את תמהונה שעדיין נמצאו במישהו אומץ ונאמנות לבוא ולעמוד לצד הפיהרר, שכן הרוב, זולת קומץ אנשים, נוטשים אותו.
היטלר הגיע למרפאה בה טיפל רופאו האישי ברגלו של פון גריים. הוא אמר לו שהסיבה שקרא לו היא כדי למנות אותו למפקד הלופטוואפה במקום הרמן גרינג שבגד בו. היטלר הודיע להם שרצונו להישאר בבונקר ולהתאבד כדי לא ליפול בידי הרוסים. היטלר נתן לשניהם כמוסות רעל. הם ביקשו מהיטלר שירשה להם להישאר בבונקר כדי לכפר על מעשה הרמייה של גרינג.
כאשר נודע להיטלר שגם היינריך הימלר בגד בו והחל במשא ומתן עם בעלות הברית, הוא פקד על רייטש להטיס את פון גריים למפקדתו של קארל דניץ כדי להורות לו לעצור את הימלר.
ב-28 באפריל 1945 הוסעו רייטש ופון גריים בשריונית אל מטוס אימונים מסוג "אראדו 96" שהוסתר ליד שער ברנדנבורג. רייטש הצליחה להמריא תחת אש כבדה של הרוסים.
במוצב הפיקוד של דניץ פגשה רייטש את הימלר והאשימה אותו בבגידה בפיהרר. הימלר השיב לה כי , וכי עשה מה שעשה . רייטש השיבה לו: .
רייטש ופון גריים הסגירו עצמם לאמריקנים. בחקירתם אמרו כי . רייטש המשיכה ואמרה כי . כשנשאלה מה כוונתה ל"מזבח המולדת", ענתה: . פון גריים התאבד ב-24 במאי 1945 מחשש שיוסגר לרוסים.
אביה של רייטש רצח את אשתו, אחותה וילדיה והתאבד לאחר שגורשו מביתם על ידי הפולנים.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה פתחה רייטש בקריירת דאייה היות שנאסר על אזרחים גרמנים להטיס מטוסים. ב-1955 זכתה באליפות גרמניה. היא הרבתה להתראיין על טיסות הניסוי שלה. בשנת 1959 הוזמנה על ידי ראש ממשלת הודו נהרו לפתוח שם מרכז דאייה. בשנת 1961 הוזמנה לבית הלבן על ידי הנשיא ג'ון קנדי. בשנים 1962–1966 גרה בגאנה שם פתחה בית ספר לדאייה.
ב-24 באוגוסט 1979, כשהייתה בת 67, מתה מהתקף לב בפרנקפורט. רייטש לא הביעה מעולם חרטה על הערצתה לנאצים ולהיטלר. היא לא נישאה מעולם.
טודור ארגזי
טודור ארגזי (ברומנית: Tudor Arghezi), שם העט של יון נ. תאודורסקו (Ion N. Theodorescu) (21 במאי 1889 - 14 ביולי 1967) היה משורר, סופר, מחזאי ועורך רומני.
נעוריו, נזירותו ותחילת עבודתו העיתונאית.
טודור ארגזי נולד בבוקרשט, רומניה, בשם יון נ. תאודורסקו ולפי טענתו, את שם העט, יצר, מהשם הלטיני של נהר הארג'ש, Argesis. בפועל, Ergesi או Ergezi לא היה אלא שם המשפחה של אמו, רוזליה (רוז'י), משרתת ממוצא סקלרי-גרמני ילידת הכפר ולאכיצה (בהונגרית - סנטקרסטבאניה, קרוב לבראשוב, בטרנסילבניה) שהוריה היו ז'וז'אנה אגושטון מוולאכיצה ויאנוש ארגזי או ארגזי, כורה רומי-קתולי ממוצא גרמני מבוקובינה. רוזליה ארגזי הגיעה בגיל 17 לבוקרשט כדי למצוא עבודה. האב של הסופר היה נאיה תאודורסקו, קונדיטור רומני בבוקרשט שלא התחתן רשמית עם רוזליה ארגזי. ליון תאודורסקו - טודור ארגזי היה עוד אח בכור למחצה - אלכסנדרו פרבולסקו -שנולד מקשר זוגי לא רשמי של אמו עם הסוחר הרומני מנולה פרבולסקו מבוקרשט. ארגזי למד בבית הספר היסודי ע"ש "פטראקה פויינארו" ולאחר מכן בגימנסיה "דימיטריה קנטמיר" וב"בית הספר התיכון על שם הרדוש סאווה". בגלל המצב הכלכלי במשפחתו היה צריך לפרנס את עצמו מגיל 11 ועשה זאת במתן שיעורי עזר. בגיל 16, תחת שם העט "יון תאו" (Ion Theo), פרסם את השיר הראשון, "לאבי" (Tatălui meu). השיר פורסם בכתב העת הליגה האורתודוקסית, שנערך על ידי אלכסנדרו מצ'דונסקי (Alexandru Macedonski) ובמוסף הספרותי של אותו כתב עת פרסם עוד 14 שירים. בכתב עת זה פרסם צעיר נוסף, גריגורה פישקולסקו (Grigore Pişculescu), מי שנודע לאחר מכן בשם העט גאלא גאלאקטיון, והשניים התיידדו, ידידות שנמשכה שנים רבות. תחת שם העט "יון ת. ארגזי" הוא פרסם בכתבי עת שונים. בגלל המצוקה הכלכלית נאלץ להפסיק את לימודיו ולאחר שעמד במבחן בכימיה, עבד כטכנאי בבית חרושת לסוכר עד 1899. בגיל 19 נכנס למנזר ולאחר חצי שנה של חניכות במנזר צ'רניקה, מונה לדיאקון במיטרופוליה של בוקרשט. מאוחר יותר, בכתביו, סיפר ארגזי שלא הייתה לו משיכה לדת, להפך, היה אתאיסט וכניסתו למנזר הייתה מטעמי נוחיות, בהתבסס על כך שהיה לו דוד בתפקיד רם דרג בכנסייה. הוא נשאר במנזר עד שנת 1904, כשפתח יחד עם שותף כתב עת משלו בשם Linia Dreaptă ( ליניה דריאפטה "הקו הישר", שברומנית יש לו גם משמעות של "הקו הימני"). כתב עת זה חדל להופיע אחרי 5 גיליונות.
היציאה מרומניה.
טודור ארגזי המשיך לפרסם בכתבי עת שונים ונטה אחרי סימבוליזם והזצסיון הווינאי ומשום כך התפלמס בעיתונים עם גאורגה פאנו מכתב העת ז'ונימיה בנושא הספרות המודרניסטית של התקופה. אהובתו באותה תקופה, קונסטנצה זיסו (Constanţa Zissu), נסעה לצרפת וב-30 בינואר 1905 ילדה את בנם, Eliazar Lotar Teodorescu (אליעזר לוטר תאודורסקו), מי שהיה לצלם הקולנוע אלי לוטר. ארגזי המודאג נסע בעקבותיהם, ישב זמן מה בפריז ולאחר מכן בפריבור, שבשווייץ, שם כתב שירים והשתתף בקורסים של אוניברסיטת פריבור. האווירה הקתולית לא מצאה חן בעיניו, לכן עבר לז'נבה, שם למד באוניברסיטה המקומית ולפרנסתו עבד אצל צורף.
דברי ביקורת שנכתבו על ידו על דיכוי מרד האיכרים ברומניה, ב-1907, גרמו לכך שמשטרת שווייץ החלה להשגיח על תנועותיו. ב-1909 יצא אל איטליה וב-1910 שב לרומניה.
השיבה לרומניה, המלחמה והמאסר.
לאחר שובו לרומניה, ב-1910, ארגזי היה פעיל מאוד בתחום היצירתי והפובליציסטי. הוא פרסם שירים, מאמרים, ביקורת אמנותית, טורים סטיריים ועוד בכתבי עת רבים, שב לשיתוף הפעולה עם גאלה גלקטיון וכמבקר אמנות יצא להגנה על שמו הטוב של הצייר שטפאן לוקיאן, שבגלל בעיותיו הרפואיות נחשד בכך שהוא חותם על ציורים שאחרים מכינים עבורו. ארגזי הפגין נוכחות קבועה בחוג היוצרים שנוצר סביב Kübler Café ולפעמים גם בחוג של בית הקפה Casa Capşa.
בתקופה זו ארגזי התקרב מאוד לפוליטיקאי ואספן האמנות אלכסנדרו בוגדן-פיטשט (Alexandru Bogdan-Piteşti), ואפילו הקדיש לו פואמה. השניים, יחד עם גאלא גאלאקטיון ואישים אחרים, בעיקר אמנים פלסטיים, השתתפו בחוג של אדריאן מאניו (Adrian Maniu), ליד גן צ'ישמיג'יו.
לקראת ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ארגזי כתב מאמרים נגד הצטרפות רומניה לצד ההסכמה הלבבית ותבע להפנות את שאיפות רומניה לצירוף שטחי בסרביה. ב-1916 הצטרפה רומניה למלחמה וכוחות גרמנים כבשו חלקים גדולים ממנה, כולל הבירה, בוקרשט. ארגזי, שנשאר בבוקרשט, ערך עיתון ששימש כשופר שלטונות הכיבוש הגרמנים והתחתן עם פאראסקיבה בורדה (Paraschiva Burda). כששוחררה בוקרשט מהכיבוש הגרמני, ארגזי, יחד עם עוד 11 עיתונאים וסופרים, הועמד לדין באשמת שיתוף פעולה עם האויב ונידון לעונש מאסר. כעבור שנה זכה לחנינה בעקבות השתדלותו של ניקולאה יורגה.
בין מלחמות העולם.
בשנים 1919–1920 ארגזי השתתף בכתב העת "הייֶנה" (Hiena הצבוע) ובשנים 1922–1923 היה העורך הראשי של כתב העת "קוּג'ט רומנסק" (Cuget românesc )(מחשבה רומנית). ב-1927, לאחר עיכובים רבים, התפרסם כרך השירים הראשון של ארגזי, "מילים מתאימות". מ-1928 הפיק ופרסם את העיתון, שבהמשך הפך לשבועון, Bilete de papagal (כרטיסים של תוכי).
עבר לתחום
שנברג (שכונה)
פיבה, מלך מרסיה