כדי להתחיל את פעילותה של העמותה, היזמים יצאו בפרויקט של מימון המונים תחת השם "קמות מההריסות" והצהירו ש"על חורבות הפוסיקט אנחנו מקימים בית לעשיה חברתית". השם הנבחר שונה לאחר מכן לשם "המרחב החברתי". במימון ההמונים היזמים הצהירו כי מטרתם לגייס 200 אלף שקל לצורך שיפוץ המבנה והתאמתו למיזמים חברתיים עתידיים. בשנת 2020 נפתח במקום המרחב החברתי, המשמש כיום כמקום המעודד ותומך ביזמות חברתית, חממה לארגונים חברתיים ומרכז מבקרים שמציע סיורים לקבוצות ולבודדים בנושאים שונים, למשל צדק חברתי, נטילת אחריות ועוד. הארגון גם שם לעצמו מטרה לקדם את המאבק בניצול ובהחפצה של נשים.
מאז הקמתו, מבקרים בו בכל חודש כ-2,500 איש. המבקרים נחשפים לסוגיות חברתיות שקופות, חווים אקטיביזם ושותפים למהלך של תיקון חברתי. במקביל, פועלים בבית ארגונים חברתיים וארגוני חינוך רבים באופן שוטף המקבלים חלל לפעילות במקום ושירותים מקצועיים שונים ועוסקים בהכשרות לאוכלוסיות בסיכון, אמנות וחברה אזרחית ועוד.
במרחב החברתי נערך גם סיור אוזניות 'פני אדם' של האמנית עלית קרייז, על פי קונספט שיצרה חברת 'אוצרות' ואשר מטרתו להעביר את חווית השהייה במקום שהיה בעבר מועדון חשפנות. המשתתפים בסיור מסיירים בחללי המועדון השונים ברחבי שלוש הקומות של הבניין הכולל מפלסים תת-קרקעיים, ונחשפים לסיפור הנשים שעבדו במועדון כחשפניות.
לכל אחד מהמינים מותאם סיור שונה. במהלך הסיור המבקרים שומעים באוזניות את קרייז מתארת את האזורים השונים במועדון דרך נקודות מבט שונות של העובדות ושל הלקוחות. בחללים הקיימים הושארו חלק מהחפצים שנותרו, למשל קופסת הכסף בקופה, בה הושארו כרטיסי זיהוי שהשאירו מבקרים במקום בעבר כערבות בתמורה לאסימונים בהם ניתן היה לרכוש משקה או ריקוד. על פי קרייז, מטרת הסיור הייתה להציף שאלות ולא בהכרח לתת תשובות נחרצות: "הסיורים שלי הם אמנותיים ולא דוקומנטריים. אני לא אנתרופולוגית. אמנות לא באה לומר אם משהו הוא טוב או רע, אלא להעביר חוויה (...)".
מנכ"לית המרחב החברתי היא קרן לביא, וחברי הוועד המנהל הם ניתאי אלוש אבן, עדי קול, יקיר שגב, אייל בירם ועוד.
פעילות בתחום מאבק בניצול נשים.
סגירת מועדון הפוסיקט לוותה בסיקור תקשורתי ושמועות רבות שהתגלו כלא נכונות, בין היתר על הקמת בית כנסת במקום. יקיר שגב, יזם חברתי שלקח חלק בהקמת המקום, על התהליך: "הדבר הכי מרגש היה כשהתחלנו להוריד את לוחות הגבס שחסמו את החלונות, ואור השמש חדר פנימה (...)". הבניין עשוי מזכוכית אך הוא כוסה בחלקו הפנימי בלוחות גבס ובווילונות כבדים על מנת להסתיר את ההתרחשויות מעוברי האורח שעברו באזור מדי יום. ייחודו של הפרויקט הוא גם בבחירת המקום בכך שהעשייה בתחום המאבק בניצול נשים ותמיכה בנשים שורדות זנות, מתרחשת במקום בו בעבר בוצע ניצול של נשים.
המשתתפים בסיור האוזניות מוזמנים לאחר מכן לשיח בעקבות הסיור. החדר היחיד במבנה ששופץ הוא מרחב בו מתבצע שיח על רשמים מהסיור ועל סוגיות חברתיות שעולות אצל המשתתפים בליווי אנשי צוות מקצועיים מהמרחב.
הרווחים הכלכליים של המרחב החברתי מיועדים למימון קורסים להכשרה מקצועית עבור נשים שורדות זנות, נפגעות אלימות מינית וכלכלית.
יחסי דרום אפריקה–מרוקו
יחסי דרום אפריקה–מרוקו הם יחסי החוץ בין דרום אפריקה למרוקו.
סקירה כללית.
מרוקו תמכה בדרום אפריקה מאז שנות המאבק הראשונות שלה נגד משטר האפרטהייד. נלסון מנדלה שהה בין השנים 1960–1962 במרוקו, בעיקר באוג'דה, שם קיבל תמיכה פוליטית וכלכלית והכשרה צבאית. בנאום השבעתה של הממשלה הדמוקרטית הראשונה בשנת 1994, שיבח מנדלה את המלך חסן השני על תמיכתו הכספית והצבאית בלוחמי ה-ANC. עם זאת, מרוקו הייתה התומכת הזרה הראשונה שהעבירה נשק לארגונו של מנדלה.
לאחר שחרורו בשנת 1990, נלסון מנדלה ערך כמה ביקורים רשמיים בממלכת מרוקו:
בינואר 1992 ביקר מנדלה במרוקו והעניק מחווה למרוקו והודה לממלכה על "הסולידריות הכושלת שלה עם העם הדרום אפריקאי". הוא התקבל על ידי המלך חסן השני שעיטר אותו בעיטור ויסאם העלאוי הגבוה ביותר;
ביוני 1993, כשחזר מפסגת OAU בקהיר, הוא נפגש עם המלך חסן השני. דיוניהם התמקדו בהקמת ועדה משולשת (מרוקו-חוף השנהב-ANC) שתסייע בפתרון המשבר האנגולי;
בנובמבר 1994 ערך את ביקורו הרשמי הראשון במרוקו כנשיא הרפובליקה של דרום אפריקה;
בנובמבר 1994 ערך ביקור פרטי בן שלושה ימים במרוקו ובמהלכו נפגש עם המלך חסן השני, נשיא פורטוגל מר סוארס ומזכ"ל האומות המאוחדות מר בוטרוס בוטרוס ראלי שהיה במרוקו;
בנובמבר 1997 הוא נסע למרוקו בביקור עבודה במהלכו התקבל על ידי המלך חסן השני;
במאי 1998 הוא הגיע לביקור פרטי עם אשתו גרסה מאכל, והוא התקבל על ידי המלך חסן השני;
ביולי 1999 הוא בא על מנת להביע את תנחומיו בעקבות פטירתו של המלך חסן השני.
היחסים הדיפלומטיים בין דרום אפריקה לממלכת מרוקו כוננו רשמית בשנת 1991, כאשר משרד אינטרסים בדרום אפריקה נפתח ברבאט ב-2 בספטמבר 1991. משרד אינטרסים מרוקאי נפתח ב-1 באפריל 1992 בפרטוריה ושני המשרדים שודרגו לאחר מכן לשגרירויות מלאות.
בשנת 2019, בעקבות הפגישה ההיסטורית הבילטרלית בין המלך מוחמד השישי לנשיא ג'ייקוב זומה, בשולי הפסגה החמישית המשותפת של AU ו-EU באביג'אן, דרום אפריקה ומרוקו, הסכימו לעבוד יחד למען עתיד מבטיח, במיוחד מכיוון ששתי המדינות מהוות קטבים חשובים של יציבות פוליטית ופיתוח כלכלי, בהתאמה בצפון הקיצוני ובדרום הקיצוני של היבשת.
נכון לרגע זה, מרוקו ודרום אפריקה התחייבו לקיים קשרים ישירים ולפתוח שותפות כלכלית ופוליטית פורייה על מנת לבנות יחסים חזקים, קיימים ויציבים.
ב-20 באוגוסט 2018 מינה המלך מוחמד השישי, את מר יוסף אמראני, לשעבר סגן שר החוץ ויועץ בקבינט המלכותי, לשגריר בפרטוריה.
מעמד האישה בהאיטי
לנשים בהאיטי (בצרפתית: Condition des femmes en Haïti; בקריאולית האיטית: Dwa fanm an Ayiti - זכויות נשים) ישנן זכויות חוקתיות שוות כמו גברים בתחום הכלכלי, הפוליטי, התרבותי והחברתי, כמו גם במשפחה.
נשים בחברה.
יש חוקרים מהאיטי, הטוענים שנשים איכרות בהאיטי לרוב מוגבלות פחות מבחינה חברתית מאשר נשים בחברות מערביות או אפילו בהשוואה לנשים בתפקידים מובחרים יותר בהאיטי. הם מייחסים עובדה זו להשפעה של חברות מטריארכליות אפריקאיות ושל דת הוודו, המציבה נשים במרכז החברה. נשים כוהנות (הנקראות ממבו) ממלאות תפקידים שווים לכמרים זכרים בדת הוודו.
נשים איכרות באופן ספציפי, בגלל קרבתן לדת הוודו, מילאו באופן מסורתי תפקיד מכריע בחיים בהאיטי. בהשוואה לעמיתיהם הלטיניים באמריקה, השתתפותן של נשות האיטי בחקלאות, מסחר ותעשייה הייתה גבוהה. במהלך הכיבוש האמריקני בהאיטי (1915–1934), השתתפו נשים איכרות באופן פעיל בלוחמת גרילה ובאיסוף מודיעיני נגד ארצות הברית.
נשים בפוליטיקה.
בממשלת האיטי יש משרד לענייני נשים, אך עדיין יש מספר גדול של אלימות נגד נשים והטרדתן, בעיקר במקומות עבודתן. מספר אישים פוליטיים, כגון מישל פייר-לואי, ראש ממשלת האיטי לשעבר, נאבקו רבות באי-שוויון ורדיפות נגד הנשים.
בשנת 2005, כרבע משרי הממשלה היו נשים.
היסטוריה של תנועת הנשים בהאיטי.
כבר במרד העבדים בהאיטי, הנשים היוו חלק ניכר בקרבות ובעזרה לפצועים, אף על פי שלא ידוע על שמות נשים שעסקו בכך.
תנועת נשים קמה בהאיטי בשנות השלושים של המאה העשרים, במהלך משבר כלכלי, שאילץ חלקן מן הנשים ממעמד הביניים לעבוד בפעם הראשונה מחוץ לביתן. זו הייתה גם תקופה בה יותר נשים החלו ללמוד בחינוך העל-תיכוני. באותה התקופה אוניברסיטת מדינת האיטי פתחה את שעריה בפני נשים. האישה הראשונה בהאיטי שקיבלה השכלה על-תיכונית בתקופה זו, סיימה את לימודיה בשנת 1933.
אחד הארגונים הפמיניסטיים שהוקמו בהאיטי, נקרא ליגת הנשים לפעולה חברתית והוא נוסד בשנת 1934. הליגה נאסרה על ידי הממשלה חודשיים לאחר הקמתה, אך לאחר מכן אושרה.
בשנת 1950, הצטרפה לליגת הנשים לפעולה חברתית הסופרת והפמיניסטית פאולט פוג'ול-אוריול, שבהמשך כיהנה כנשיאת הליגה, משנת 1997 ועד מותה ב-11 במרץ 2011. כמו כן, היא הייתה אחת ממייסדות ארגון הגג שכלל מעל 50 ארגוני וקבוצות נשים, שנקרא ברית נשות האיטי.
ישנן מספר נשים שמונו לתפקידים בכירים בממשלתו של פרנסואה דובליה: רוזאלי אדולפה כיהנה כראש הטונטון מקוט, משטרה חשאית שפעל בתקופתו של דובליה. לידיה ג'נטי מונתה למזכירה התחתונה של הממשלה ולוסיין הורטלו הייתה האישה הראשונה שכיהנה כשגרירה בהאיטי.
עם נפילת משטרו של פרנסואה דובליה בהאיטי בשנת 1986, התחדשה התנועה הפמיניסטית בהאיטי במידה ניכרת. מעל ל-30,000 נשים יצאו לרחובות ב-3 באפריל 1986 בפורט-או-פרנס, בירת המדינה, כדי לדרוש גישה שווה לזכויות יסוד, עבודה ובריאות. התנועה הפמיניסטית הובילה להקמת ארגונים פמיניסטיים רבים במדינה, ו"סולידריות נשות האיטי" היה אחד מהם. הארגון, שנוסד ב-22 בפברואר 1986, נאבק על שחרורן של נשות האיטי מהרחקה וניצול.
מקרים מתועדים של אונס ממניעים פוליטיים, מעשי טבח בנשים, היעלמות כפויה ותקיפות אלימות של נשחם גדלו מאוד בסוף 1993 תחת הדיקטטורה הצבאית של ראול סדרס.
בעת שחיילי האו"ם היו בהאיטי, התעוררו מספר מקרים שבהם התגלה כי חיילי האו"ם התעללו בנשים.
חינוך.
נשים בהאיטי אינן נהנות מגישה שווה להשכלה, זה כבר זמן רב. כאשר אנו חוקרים את ההיסטוריה של חינוך הנשים בהאיטי, לא היו תיעוד של חינוך נשים לפני שנת 1844 מכיוון שהממשל לא איפשר לילדות ולנשים ללכת לבית הספר.