תגובתו המוזיקלית של שוסטקוביץ' להוקעה הפומבית שלו הייתה הסימפוניה החמישית שכתב ב-1937 שנשאה את כותרת המשנה "תשובת המלחין הסובייטי לביקורת מוצדקת". זוהי יצירה שלאוזני המשטר נשמעה שמרנית יותר, בעלת תוכן שקשה יותר לפרשו כפוליטי, אם כי קיימת פרשנות לפיה חזרה נוקבת על הצליל לה בפרק האחרון מסמלת כפיית שמחה מצד המשטר. באותה התקופה הוא הלחין גם את רביעיית המיתרים הראשונה שלו. בספטמבר 1937 החל שוסטקוביץ' ללמד קומפוזיציה בקונסרבטוריון לנינגרד, מה שהקנה לו מעט ביטחון כלכלי.
בתקופת המלחמה.
שוסטקוביץ' שהה בלנינגרד בעת פתיחת מבצע ברברוסה ונשאר בה במהלך מספר חודשים של המצור עליה. הסימפוניה השביעית שלו, אשר הפרק הראשון שלה הולחן בתקופה זו, מכונה "לנינגרד". תמונתו במדי כבאי שהתפרסמה בעולם ואף הגיעה לשער ה"טיים", כמו גם תוכנית הרדיו שלו, תרמו תעמולתית-מוראלית למאמץ המלחמתי הסובייטי. באוקטובר 1941 פונתה משפחתו לקויבישב (כיום סמרה) ושם הושלמה הסימפוניה, שנחשבה כסמל לעמידה הרוסית האיתנה במלחמה.
באביב 1943 עבר עם משפחתו למוסקבה. הסימפוניה השמינית שלו נכתבה שם, אך אופייה הקודר גרם להחרמתה למעשה עד 1960. הסימפוניה התשיעית, שכתב ב-1945, היא אירונית בסגנון קלאסי. שוסטקוביץ' המשיך להלחין גם מוזיקה קאמרית, ובמיוחד ראויה לציון שלישיית הפסנתר השנייה אופוס 67 שהוקדשה לזכרו של סולרטינסקי, המכילה בפרקו האחרון ריקוד מוות יהודי, תגובתו של שוסטקוביץ' לדברים שנודעו לו, לפיהם אילצו הנאצים את היהודים לרקוד לפני שירו בהם למוות.
הוקעתו לאחר המלחמה.
בשנת 1948 שוסטקוביץ' הוקע פומבית כ"פורמליסט" כלומר כממוקד בצורה, באמנות-לשם-אמנות, ולא בנתינת שירות מוזיקלי לקהל הסובייטי. הוא הואשם ב"סילופים צורניים, נטיות אנטי דמוקרטיות, התנוונות בורגנית וקקופוניה קפיטליסטית". רוב עבודתו נאסרה לפרסום בברית המועצות, הוא אולץ לפרסם התנצלויות שונות ומשפחתו איבדה זכויות יתר שהורגלה אליהן. יורי ליובימוב, במאי וידיד שלו, סיפר שבתקופה זו הוא ישן בחדר המדרגות וחיכה בלילות "ליד המעלית" למאסרו הפתאומי, כדי שלפחות משפחתו לא תופרע.
בשנים שלאחר מכן המוזיקה שלו התחלקה בין פסקולי סרטים לצורך פרנסה, מוזיקה "רשמית" לקידום שיקומו הפוליטי ועבודות רציניות שכתב למגירה. אלו האחרונות כוללות את הקונצ'רטו הראשון לכינור ואת מחזור השירים היהודיים שלו.
המגבלות על המוזיקה שלו ועל אורח החיים שלו הוקלו מעט ב-1949, כנראה במגמה לשתף אותו במשלחת סובייטית לארצות הברית. באותה השנה הוא גם כתב את האורטוריה "שירת היער" שהיללה את סטלין בתור "הגנן הגדול". ב-1951 הוא נבחר לסובייט העליון, מה שהשלים את שיקום מעמדו הפוליטי. מותו של סטלין ב-1953 היווה גם כן צעד גדול לקראת חזרתו לחיק הקונצנזוס בארצו. הסימפוניה העשירית שלו, שנכתבה במהלך שנה זו ובוצעה לראשונה בסופה, מסמלת במידה רבה את השחרור הזה. יש פרשנים הגורסים כי הפרק השני והברוטלי שלה, הוא דיוקן מוזיקלי של סטלין. הפרק השלישי מכיל ציטוטים רבים ממקורות שונים, ונשען על המוטיב הנגזר מראשי תיבות שמו של המלחין DSCH: רה-מי במול-דו-סי. מוטיב נוסף בפרק זה נגזר מהשם אלמירה, שם אחת מתלמידותיו.
בשנות הארבעים והחמישים היו לשוסטקוביץ' יחסים אינטימיים עם שתיים מתלמידותיו: גלינה אוסטרובסקאיה ואלמירה נזירובה. הוא לימד את אוסטרובסקאיה מ-1937 עד 1947.
מסטיסלב רוסטרופוביץ', הצ'לן הנודע, תיאר אותם כ"עדינים" ואילו אוסטרובסקאיה טענה בראיון ב-1995 שהיא דחתה הצעת נישואין משוסטקוביץ' בשנות החמישים.
היחסים עם אלמירה נזירובה היו ככל הנראה בשנות החמישים, על רקע הנישואים הפתוחים עם נינה וורזר עד למותה של זו ב-1954. שוסטקוביץ' נישא בשנית למרגריטה קאינובה ב-1956, אך הנישואים האלה לא החזיקו מעמד והם התגרשו לאחר שלוש שנים.
בשנת 1960 שוסטקוביץ' הצטרף למפלגה הקומוניסטית. צעד זה התפרש במגוון אופנים: החל מהפגנת מחויבות ולויאליות אמיתית ועד לסימן לפחדנות וכניעה ללחץ. אמנם דיכויו של שוסטקוביץ' פחת לאחר מות סטלין אך בנו של שוסטקוביץ', מקסים, טען שצעד זה הביא את אביו לדמעות ושהוא נסחט לבצעו. בתקופה זו בריאותו של שוסטקוביץ' הידרדרה. הוא כתב את הרביעייה השמינית שלו, אשר כמו הסימפוניה העשירית מכילה ציטוטים רבים וסובבת בחלקה סביב המוטיב "DSCH". הרביעייה השמינית מעלה בשנית גם את הנושא היהודי משלישיית הפסנתר השנייה.
בשנת 1962 התחתן שוסטקוביץ' עם אשה צעירה בשם אירנה סופינסקאיה. במכתב לחברו איזק גליקמן הוא כתב: "הפגם היחיד שלה הוא שהיא בת 27. בכל שאר המובנים היא נהדרת: חכמה, עליזה, ישירה ומאוד נחמדה." הוא היה נשוי לה עד מותו באוגוסט 1975.
באותה שנה שוסטקוביץ' חיבר את הסימפוניה השלוש-עשרה "באבי יאר" (על שם הטבח בבאבי יאר). הסימפוניה מכילה טקסטים של המשורר הצעיר יבגני יבטושנקו, כשהפרק הראשון שעל שמו נקראת הסימפוניה כולה הוא על פי השיר "באבי יאר", העוסק ברצח יהודי קייב וסביבותיה שבוצע שם על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה ובו גם ביקורת כלפי אנטישמיות בכלל ואנטישמיים רוסים בפרט. לאחר הבכורה של הסימפוניה, יבטושנקו אולץ על ידי השלטונות להוסיף בית לשירו, המזכיר שגם רוסים ואוקראינים נרצחו בבאבי יאר.
שנותיו האחרונות.
בשנות חייו המאוחרות, שוסטקוביץ' סבל מבעיות בריאות כרוניות, אך סירב לוותר על וודקה וסיגריות. כבר מ-1958 הוא סבל מחולשה בידו הימנית שבסופו של דבר אילצה אותו לוותר על נגינה בפסנתר. ב-1965 הוא אובחן כחולה בסוג נדיר של פוליו.
למעשה לפי אופי ההתחלה, המהלך והתסמינים של המחלה, מדובר בהפרעה נוירולוגית כרונית משתקת ונדירה מסוג אחר. הוא סבל גם מהתקפי לב ב-1966 וב-1971. מספר פעמים הוא נפל ושבר את רגלו. ב-1967 הוא כתב במכתב ציני לידידו: "מטרות שהושגו עד כה: 75% (רגל ימין נשברה, רגל שמאל נשברה, יד ימין דפוקה. כל מה שאני צריך זה להרוס את יד שמאל, ואז 100% מהגפיים שלי יצאו מכלל שימוש)".
תחושת המוות המתקרב חודרת לרבות מיצירותיו המאוחרות, במיוחד הרביעיות המאוחרות והסימפוניה הארבע עשרה מ-1969. הסימפוניה הזו היא מחזור שירים העוסקים במוות ונוקטים בגישה מוזיקלית קיצונית יותר, עם שימוש בשיטת שנים-עשר הטונים. הסימפוניה האחרונה והחמש עשרה שלו, משנת 1971, היא דווקא יותר מלודית, עם ציטוטים עצמיים וגם ציטוטים מוגנר ומרוסיני.
שוסטקוביץ' נפטר ב-9 באוגוסט 1975 מסרטן ריאות. הוא הותיר אחריו את אשתו השלישית ואת שני ילדיו, שלושתם בשנות הארבעים המאוחרות לחייהם. ההודעה הרשמית על פטירתו הופיעה בפראבדה באיחור של שלושה ימים, כנראה בשל הצורך באישור הנוסח המדויק על ידי ברז'נייב והפוליטבירו. עוד בחייו הוא זכה בכבוד של קריאת חצי אי באנטארקטיקה על שמו, בין "חצי האי בטהובן" ו"מדף הקרח באך" מצד אחד, לבין "מפרץ סטרווינסקי" ו"חצי האי מונטוורדי" מצד שני.
דמותו כאדם.
בתו, גלינה, סיפרה שהוא היה אובססיבי מבחינות רבות: חולה ניקיון, מסנכרן את השעונים בבית ללא הרף, שולח מכתבים לעצמו כדי לבדוק את יעילות הדואר וכדומה. ידידים אחרים טוענים שהיה עצבני ופגיע. הוא אהב ספורט (בעיקר כצופה) והיה שופט כדורגל מוסמך. הוא אהב גם כתיבה סאטירית, והכותבים האהובים עליו היו גוגול, צ'כוב ומיכאיל זושצ'נקו. האחרון העיד על שוסטקוביץ' שהוא: "שברירי, חלש, מסוגר, ישיר מאוד, ילדותי... אבל גם קשה, שנון, מאוד אינטליגנטי, אולי תקיף, רודני ולא במיוחד נעים הליכות (אם כי הוא נעים הליכות כשהוא בוחר בכך)."
הוא היה ביישן מטבעו. פלורה ליטבינובה אמרה עליו שהוא "איננו מסוגל לומר 'לא' לאיש". מצד שני הוא היה מוכן לעזור לכל אדם בתוקף סמכותו כראש איגוד הקומפוזיטורים והנציג בסובייט העליון. מבחינה פוליטית נראה שהוא אמנם היה מוכן להתיישר עם דרישות השלטון, אך שמר לעצמו את הזכות לתעב אותו.
הנצחה.
חצי האי שוסטקוביץ' באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של דמיטרי שוסטקוביץ'.
ספרים חיצוניים
כתבי יד אבודים בתולדות ישראל
בהיסטוריה של עם ישראל מצויים כתבי יד אבודים רבים - עד תקופת המשנה. במהלך השנים שבין יציאת מצרים לבין תקופת המשנה, נכתבו ספרים רבים בידי שליטים, אנשי דת ואנשים פשוטים בעם היהודי. חלק מהספרים אוגדו בתנ"ך, חלק נשמרו מחוצה לו, וחלק אבדו. ישנם ספרים אבודים שנמצאה ידיעה לגבי זהותם ואילו על אחרים, שאת מספרם קשה להעריך, לא נמצאה ידיעה כזו.
רקע.
חתימת התנ"ך העברי תרמה באופן משמעותי לאובדן כתבי יד רבים.
מחד, לא הוכנסו כתבים אלה לספר הקודש, ומאידך, כדי להבדיל את התנ"ך מספרים אחרים, אסרו חז"ל את קריאתם או העתקתם של כתבי יד אחרים. "הברית הישנה" כפי שקרוי התנ"ך בנוסח של הנוצרים, כוללת כתבי יד נוספים, אך גם חתימתה תרמה לאובדן כתבי יד רבים, משעה שאלה לא הוכנסו אליה. "הברית הישנה" מתבססת על "תרגום השבעים" של התנ"ך העברי לשפה היוונית, והיא שונתה מעט במרוצת הדורות. כמו כן, לכל זרם בנצרות יש נוסח אחר של "הברית הישנה", כאשר ההבדל העיקרי ביניהם הוא קידושם של כתבי יד נוספים מעבר לאלה המצויים בתנ"ך העברי. ברם, תרגומים, בחלקם משובשים, אינם יכולים להחליף כתב יד בלשונו המקורית, ואנו רק יכולים לנסות ולשחזרם לפי שעה.