רוכב האופניים קריסטיאן מנאילה (Cristian Mănăilă) יזם יחד עם המוזיאון המחוזי בוזאו והתאחדות המועדון הספורטיבי "פנטלאו" את התחרות "גביע דומיטרו דן" ( Trofeul Dumitru Dan) בה התחרו רוכבי אופניים ממחוזות בקאו, בוזאו, דמבוביצה, גאלאץ, יאשי, אילפוב, פראחובה והעיר בוקרשט. התחרויות הן למרחקים של 200, 300, 400 ו־600 קילומטרים והתחרו בהם 40 רוכבי אופניים. התחרות הראשונה נערכה ביום 16 בנובמבר 2019.
בית הספר היסודי הרומני "ניקולה יורגה" בליברפול יזם תחרות בינלאומית מיועדת לגילאי 6 עד 16 בנושא "דומיטרו דן אגדה באופינצ'י". המשתתפים הוזמנו לשלוח חיבור בן מאה עד מאה וחמישים מילים וציור של דומיטרו דן. למצטיינים הובטחו פרסים.
לאחר מותו הוכרז דומיטרו דן אזרח כבוד של העיר בוזאו (מקום 24 ברשימה).
קברו של דומיטרו דן.
עם מותו נקבר דן בבית העלמין של הגיבורים (Cimitirul Eroilor) בבוזאו, אולם מעל לקבר הוצב רק צלב ברזל פשוט. ב־2015, העיתונאי הבריטי רוג'ר בוניאן (Roger Bunyan), שנודע לו על דן מהאינטרנט, ביקר במקום ולאחר שובו לבריטניה כתב לנשיא רומניה דאז והתלונן על הזנחת קברו של אישיות כה חשובה. מנשיאות רומניה פנו לעיר בוזאו ודרשו מהם לטפל בנושא וענו על כך לעיתונאי.
באוקטובר 2017 נחנכה חגיגית יד זיכרון על קברו של דן. בתרומה כספית שנתן דוקטור גאורגה דן, אחד מניניו של דומיטרו דן, מרצה באוניברסיטת אובידיוס בקונסטנצה, הוקמה במקום מצבה ועליה פסל של דומיטרו דן, גלובוס, וזוג אופינצ'י. לחנוכת האתר הגיעו בני משפחה של דומיטרו דן, נציגי הרשויות המקומיות, פרופסורים ותלמידים לשעבר של דן.
ב־13 ספטמבר 2018, בשנה ה־40 למותו של דומיטרו דן, ביוזמת איגוד עיתונאי וסופרי התיירות ברומניה, נערך טקס רשמי ליד קברו. בטקס השתתפו פרופסורים אוניברסיטאיים ואישים פוליטיים ובהם פרופסור ניקולאה נאקשו, מי שהיה מזכיר מדינה במשרד התיירות בשנים 1993 – 1995, פרופסור פטרה בארון, מי שהיה מזכיר מדינה במשרד התיירות בשנים 1990 – 1991, פרופסור ניקולאה דינסקו, דקאן הפקולטה "ספירו הארט" ונשיא איגוד עיתונאי וסופרי התיירות ברומניה, פרופסור סילביו נגוץ, מי שפעל לרישומו של דומיטרו דן בספר השיאים של גינס, האוצרת מדלינה אופראה ועיתונאים מקומיים ומיאשי
האי גריניארד
האי גריניארד (באנגלית: Gruinard Island; בגאלית סקוטית: Eilean Ghruinneard; הגייה באלפבית הפונטי הבינלאומי: ‎) הוא אי קטן, בלתי מיושב, השייך לסקוטלנד. צורתו אליפטית בקירוב, אורכו כ-2 ק"מ ורוחבו כ-1 ק"מ. בנקודה הקרובה ביותר ליבשת, האי מרוחק רק 1.1 ק"מ מחוף האי הבריטי. במשך כחצי מאה האי היה מזוהם בגחלת (אנתרקס) כתוצאה מניסוי בנשק ביולוגי.
אתר ניסויים בנשק ביולוגי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שימש האי גריניארד כאתר ניסויים בנשק ביולוגי. בשנים אלו, הממשלה הבריטית ביקשה לבדוק את ההיתכנות של מתקפה ביולוגית בעזרת גחלת. הממשלה ביקשה לבדוק את מידת הפגיעות של בריטניה בפני מתקפה גרמנית, ואת היכולת לתקוף את גרמניה בנשק זה.
לצורך ניסויים בגחלת, היה צריך למצוא שדה ניסוי שעלול להיות מזוהם למשך שנים ארוכות. האי גריניארד נמצא מתאים והממשלה הבריטית רכשה אותו בכפייה מבעליו.
זן הגחלת שנבחר לניסוי באי גריניארד היה זן אלים במיוחד בשם "Vollum 14578", אשר נקרא על שם R. L. Vollum, פרופסור לבקטרילוגיה באוניברסיטת אוקספורד, שסיפק את החידק לניסויים. שמונים כבשים נלקחו לאי, והאי הופצץ בפצצות מלאות בנבגי גחלת, קרוב למקום בו שהו הכבשים. הכבשים חלו בגחלת והחלו למות ימים אחדים לאחר החשיפה. חלק מהניסויים תועדו בסרטי 16 מ"מ צבעוניים, אשר נשארו מסווגים עד 1996. סרטון אחד מראה פיצוץ של פצצת גחלת תלויה על תורן גבוה. כשהפצצה מתפוצצת, ענן בגוון חום נראה נישא לעבר הכבשים. סרטון מאוחר יותר מתעד את שריפת גופותיהן של כבשים נגועות בגחלת, לאחר סיום הניסוי.
מדענים בריטיים הסיקו לאחר השלמת הניסויים, שהפצת כמות גדולה של נבגי גחלת תגרום לזיהום יסודי של ערים גרמניות, ותותיר אותן בלתי ניתנות ליישוב למשך עשורים. מסקנות אלו אוששו על ידי הניסיונות המוקדמים לטהר את האי, ניסיונות אשר נכשלו עקב העמידות הגבוהה של נבגי הגחלת. במשך שנים ארוכות, טיהורו של האי עד למצב שיאפשר גישה לציבור הכללי נחשב יקר מדי ומסוכן מדי לביצוע. האי גריניארד הושם בהסגר לזמן בלתי מוגבל. ביקורים באי נאסרו כליל, למעט בדיקות תקופתיות למדידת רמת הזיהום.
מבצע "קציר אפל".
בשנת 1981 עיתונים בריטים החלו לקבל מכתבים תחת הכותרת Operation Dark Harvest ("מבצע קציר אפל"), ובהם דרישה מהממשלה לטהר את האי. המכתבים טענו כי "צוות של מיקרוביולוגים משתי אוניברסיטאות" עלה לאי ואסף כ-130 ק"ג של אדמה. הקבוצה איימה להשאיר דוגמיות מהאדמה המזוהמת "במקומות מתאימים אשר יבטיחו את היעלמותה המהירה של אדישות הממשלה ואת החינוך המהיר באותה המידה של הציבור הכללי". באותו היום, חבילה אטומה של אדמה הוצבה מחוץ למכון מחקר צבאי; בדיקות הראו שהאדמה הכילה חיידקי גחלת.
ימים אחדים לאחר מכן, חבילה אטומה נוספת של אדמה הושארה בעיר בלאקפול (Blackpool), בה התקיימה באותה העת הוועידה השנתית של מפלגת השלטון השמרנית. אדמה זו לא הכילה גחלת, אך דווח שהיא דומה לסוג האדמה שנמצאת באי.
טיהור.
החל משנת 1986, ממשלת בריטניה עשתה מאמץ נחוש לטהר את האי. 280 טון של תמיסת פורמאלדהיד מדולל ב-2000 טון מי ים רוססו מעל כל רחבי האי. באזורים המזוהמים ביותר, השכבה העליונה של האדמה הנגועה הועברה מהאי בתיבות אטומות. בשלב זה העלו לאי עדר של כבשים והן נותרו בריאות. ב-24 באפריל 1990, לאחר 48 שנים של סגר, ו-4 שנים לאחר הטיהור,
מייקל ניוברט, שר זוטר במשרד ההגנה, ביקר באי והכריז על בטיחותו, על ידי הסרת שלטי האזהרה האדומים מהמקום. נכון לאוקטובר 2007, לא נצפו מקרים נוספים של מחלת הגחלת בכבשים שעל האי.
בתאריך 1 במאי 1990, האי נרכש על ידי יורשיו של הבעלים המקוריים, תמורת סכום המכירה המקורי - 500 ליש"ט.
סוללת בגדאד
סוללת בגדאד המכונה גם "הסוללה הפרתית" (Parthian Battery), היא ככל הנראה הסוללה הקדומה ביותר. הסוללה מתוארכת לתקופה הפרתית, והיא בת כ־2,000 שנה. הסוללה התגלתה בשנת 1936 בהריסות הכפר פארטיאן שבעיראק באזור בו נמצאת כיום העיר בגדאד. במהלך החפירות להנחת פסי רכבת, עובדי הרכבת חשפו מתקן עשוי חימר. תחילה לא ידעו כיצד להתייחס לממצא; מאוחר יותר, בשנת 1938, וילהלם קניג, חוקר גרמני במוזיאון הלאומי של עיראק, מיין את המוצגים באוספי המוזיאון והעלה סברה כי מדובר בתא גלווני.
מבנה הסוללה.
הסוללה מורכבת מכד חרס בגובה של כ־130 מ"מ, אליו הוכנס צילינדר נחושת ובתוכו מוט ברזל. הכד היה מלא בנוזל חומצתי כגון חומץ, מיץ לימון או מיץ ענבים. הסברה המקובלת גורסת כי המתקן שימש ככל הנראה לצורך אלקטרוליטי, ולא כמקור אנרגיה. ייתכן שהפרתים, ששלטו בבגדאד (בערך 250 לפנה"ס), עשו שימוש בסוללות אלו כדי לצפות כלים ותכשיטים בכסף וזהב .
בתוכנית הטלוויזיה "מכסחי המיתוסים" בנו שחזור של הסוללות והגיעו למסקנה שחיבור של עשרה כדים בטור יכול להפיק מתח בעל פוטנציאל של 4.5 וולט.
סנפנים (דג)
משה מנשהוף
משה מנשהוף (נולד ב־1958) הוא סופר, מתרגם, פילוסוף, ומוציא לאור ישראלי. מחבר ספרים בסוגת המדע הבדיוני שתרגם לעברית את שירתו של ג'לאל א-דין רומי.
קורות חיים.
משה מנשהוף נולד באספהאן שבאיראן. למד בבית הספר "אתהאד" של אליאנס שבעיר הולדתו ועלה לישראל בשנת 1979, לאחר שירות חובה בצבא איראן כחובש.
בשנה הראשונה לשהותו בארץ התגורר בקיבוץ. בשנת 1986 סיים תואר ראשון בפילוסופיה ובמחשבת ישראל באוניברסיטה העברית שבירושלים. בתקופת לימודיו בירושלים היה בין השאר לתלמידו של פרופ' ישעיהו ליבוביץ' ונמנה עם החוג המצומצם שפקד את ביתו מדי מוצאי שבת.
ב־1994 סיים את לימודי התואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. נושא התזה שלו היה: "יחסם של האיראנים אל היהודים ערב המהפכה האסלאמית באיראן". בלימודי התואר השלישי שב לעסוק בפילוסופיה. נושא עבודת המחקר שלו היה "תפיסה וזיכרון", ובה ניסה להציג תאוריה מקורית, המתארת כיצד אנחנו תופסים ואיך אנחנו זוכרים. בעבודה זו שלא הוגשה ניסה להתמודד עם בעיות שונות מהספרות הפילוסופית הקשורות לנושא זה. בנושאים אלו המשיך לעסוק ואף הציג ביטויים ממחשבותיו בספריו למיניהם, בעיקר בסוגת המדע הבדיוני, עד שבסוף שנת 2016 פרסם את הספר "חלום וזיכרון". בספר זה ארבע מסות: מסה על התפיסה, מסה על הזיכרון, מסה על השינה ומסה על החלום. נושאים אלו מוסברים בספר בהיקף נרחב וביסודיות. מנשהוף יוצר שפה ייחודית ומציג באמצעותה תאוריה כוללת ומקורית משלו. הוא מסביר את כל הנושאים האלה בספרו בלי להזכיר את הלא-מודע אפילו פעם אחת. במאמר "האם הכרחי להניח את קיום הלא-מודע?" הוא מציג את עמדתו: הנחת הלא-מודע מיותרת ומסבכת, ואפשר להסביר נושאים כמו חלום, זיכרון ואף את הרגשות בלא להיזקק לה.
ב"רגש והרגשה", ספר ההמשך, מציג מנשהוף את התאוריה היסודית והמקיפה שלו על הרגשות וממשיך בכיוון שהתווה הספר "חלום וזיכרון". הוא מתבסס על הנחות יסוד זהות ודן במסגרת תאורטית זהה. במרכזה של תאוריה זו עומדת ההבחנה הקטגוריאלית בין רגש (כגון כעס או פחד) שמוגדר בתור היערכות פיזיולוגית וקוגניטיבית של האדם במצבים הנתפסים בתודעתו כקריטיים. לבין הרגשה (כגון הנאה או סבל) שמוגדרת בתור גורם הכוונה רגשי.