בנוסף לכך, האתר גם העניק למשתמשים את האפשרות לשאוב השראה מיתר חברי הקהילה, על ידי צפייה ביעדים הפופולריים ביותר באתר, או על ידי צפייה ברשימות יעדים של משתמשים מסוימים באתר מרחבי העולם, ולשקול אף לאמץ יעדים אהובים במיוחד של משתמשים אחרים. בחירת יעד אשר כבר קיים באתר מקשר את המשתמש לפרופילים של המשתמשים האחרים המקווים גם הם להשלים מטרה זו ו/או לפרופילים של משתמשים אשר כבר הצליחו להשלים את היעד. באופן זה ניתן היה לשאול את המשתמשים האחרים שאלות הנוגעות לאופן בו הם הצליחו להתקדם או להשלים את אותו היעדים, ולעיתים אף לשאוב רעיונות, השראה או מוטיבציה ממשתמשים אחרים או לספק למשתמשים אחרים רעיונות השראה או מוטיבציה.
האתר הושק ב-1 בינואר 2005, על ידי חברת Robot Co-op, חברה קטנה הממוקמת בסיאטל.
נכון ליולי 2012 היו רשומים באתר מעל ל-3 מיליון משתמשים. האתר נסגר עם תחילת שנת 2015.
בשנת 2005 האתר זכה בפרס Webby בקטגוריית אתר הרשת החברתית הטוב ביותר.
ימית (פירושונים)
הכונס הרשמי
מרכז הקצה
מרכז הקצה או בשמו המלא "מרכז הקצה לאמנות, תרבות וחברה בגליל" היה מוסד ללא כוונות רווח, בנהריה. המרכז הוקם בשנת 2006 על ידי זוג האמנים יצחק דה לנגה ולי רמון, כתגובה למלחמת לבנון השנייה. המרכז נסגר בסוף שנת 2017.
גלריה לאמנות.
מרכז הקצה הפעיל גלריה לאמנות בה הציגו בתערוכות יחיד מבכירי אמני ישראל: שמואל כץ, חיים מאור, ז'אק ז'אנו, רפי פרץ, יעקב שטיינהרט, רות קסטנבאום, דרור בן עמי, מריק לכנר, חיה גרץ-רן, דוד גרשטיין, יואל גילינסקי, אברהם אילת, משה קסירר ועוד. כמו כן, טיפח המרכז אמנים צעירים בראשית דרכם כגון קרן מאי-מטקלף ואורן סומך, יהונתן כיס-לב ורינת בלסון. במלאת 75 לעיר נהריה קיים מרכז הקצה סדרת תערוכות אשר עסקו בנהריה העיר, וביניהן הוצגו צילומי הפסיפס הביזנטי הנמצא בנהריה ואינו חשוף לציבור. הגלריה תרמה להרחבת פעילות האמנות בצפון, ובמקביל משתמשת באמנות ככלי לפעילות קהילתית.
פעילות קהילתית.
מרכז הקצה פעל באמצעות האמנות לחיזוק תחושת השייכות לעיר ולאזור, ולטיפוח גאווה וזהות מקומית באמצעות הפעלת פרויקטים קהילתיים עם קהלים שונים: הציבור הכללי, מבוגרים בני נוער וילדים. אוכלוסיות מיוחדות כמו נוער בסיכון (היחידה לקידום נוער, פרויקט חממה) קשישים, ניצולי שואה, נוער בעלי נכויות שונות (פיזיות, חושיות ובעלי פיגור שכלי) וכן באמצעות קיום מפגשים בין ערבים ויהודים.
פעילות להשבת החיילים החטופים.
מרכז הקצה היה שותף במאבק להשבת חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון (2006), באמצעות מספר תערוכות אמנות שנדדו ברחבי הארץ, ביניהן:
ההסכם האנגלו-עיראקי (1922)
ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1922 נחתם בין ממשלת בריטניה ששלטה בעיראק מכוח מנדט של חבר הלאומים, ובין ממשלתה של עיראק
לאחר מלחמת העולם הראשונה חולקו שטחי האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון בין צרפת ובריטניה. המחוזות העות'מאניים לשעבר, בגדאד, מוסול ובצרה הושמו תחת שלטון מנדט בריטי שנקרא "המנדט הבריטי על מסופוטמיה". בועידת קהיר (1921) הוחלט לסיים את "המנדט על מסופוטמיה" ולהשליט על עיראק את השושלת ההאשמית. צעד זה אמור היה להיות מאושר במשאל עם ולהסתיים בחתימת הסכם עם בריטניה. ב-23 באוגוסט 1921 פיצו הבריטים את פייסל איבן חוסיין על הפלתו מכס מלכותו קצרת הימים בסוריה ביולי 1920 על ידי הצרפתים, והמליכו אותו על שטחי המנדט הבריטי על מסופוטמיה ששינו שמם לממלכת עיראק.
גם לאחר המלכתו של פייסל, הממלכה החדשה המשיכה להיות מדינה הנשלטת על ידי בריטניה במסגרת מנדט של חבר הלאומים.
הסדר זה, מנדט של חבר הלאומים, לא היה לרוחם של הלאומנים העיראקים, וגם לא של הבריטים שנציגיהם בפרלמנט התלוננו על העלות הגבוהה של החזקת הצבא בעיראק. הלאומנים העיראקים חפצו במידה רבה יותר של עצמאות, ואילו הבריטים רצו לשמור על האינטרסים הצבאיים והאסטרטגיים של בריטניה, ועל שליטה בתעשיית הנפט, אך להמעיט את מעורבותם בענייניו הפנימיים של האזור. הדרך שנבחרה להשגת מטרות אלו הייתה כריתת הסכם שיעגן את מעמדה של עיראק כמדינה עצמאית, אך ישמור על תלותה בבריטניה, ועל היכולת הבריטית לשלוט במשאביה ובנכסיה האסטרטגיים והטריטוריאליים.
משא ומתן על ההסכם התקיים במהלך שנת 1922. בתחילת יולי 1922 התפטר שר המסחר של עיראק בגלל תנאי האמנה.
ההסכם נחתם על ידי הנציב הבריטי סיר פרסי קוקס ב-10 באוקטובר 1922. הלאומנים העיראקים שהרכיבו את ממשלת עיראק ואת הפרלמנט העיראקי שהיה צריך לאשרר את ההסכם לא ראו את ההסכם בעין יפה. ההסכם אושר על ידי הפרלמנט העיראקי רק בשנת 1924 לאחר שתקופתו נקבעה לארבע שנים.
עיקרי ההסכם היוו הכרה ב"ריבונותה הלאומית" של עיראק, תוך חיובה להיעזר ב"סיועה ועצתה" של בריטניה בכל הנוגע למדיניות החוץ, ומחויבויותיה הכלכליות. בריטניה, מצידה, תסייע לעיראק להקים מוסדות עצמאיים ותמליץ על קבלתה לחבר הלאומים.
ההסכם נשאר בתוקפו עד לשנת 1930. ב-1926 הוארך תוקפו ל-25 שנה, אך במקביל החל משא ומתן לניסוחו מחדש. ב-1930 הוחלף ההסכם בהסכם חדש.
ההסכם האנגלו-עיראקי (1930)
ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930 נחתם בין ממשלת בריטניה ששלטה בעיראק מכוח מנדט חבר הלאומים (המנדט הבריטי על מסופוטמיה), ובין ממשלת עיראק. ההסכם נועד להחליף הסכם קודם שנחתם בין הצדדים בשנת 1922.
לאחר קבלת המנדט של חבר הלאומים על עיראק, המליכה בריטניה על עיראק את המלך פייסל איבן חוסיין מן השושלת ההאשמית. בריטניה רצתה להעניק למדינה החדשה מידה של עצמאות, אך לשמור על האינטרסים הצבאיים והאסטרטגיים שלה באזור, ועל שליטה בתעשיית הנפט. הלאומנים העיראקים, מאידך, חפצו בעצמאות מלאה.
בשנת 1922 חתם הנציב הבריטי סיר פרסי קוקס על ההסכם האנגלו-עיראקי ולפיו הכירה בריטניה בריבונות עיראק, אך זו, מצידה, הותירה את ניהול יחסי החוץ שלה וכלכלתה לבריטניה. מלכתחילה לא ראו העיראקים את ההסכם בעין יפה, והוא אושרר על ידי הפרלמנט העיראקי בשנת 1924.
לאחר חתימת ההסכם אירעו מספר התפתחויות, שהעיקרית שביניהן היא גילוי שדות נפט גדולים, והענקת הזיכיון להפקת הנפט לחברת הנפט העיראקית, תאגיד בשליטה בינלאומית ובריטית. הסדר המנדט, שלא בוטל במפורש על ידי ההסדר משנת 1922, נראה מיושן. הצדדים החלו בסוף שנות ה-20 במשא ומתן לכריתת הסכם חדש בין הממשלה הבריטית ובין ראש הממשלה הפרו בריטי נורי סעיד.
ב-1930 נחתם ההסכם החדש. ההסכם ביטל את המנדט, והעניק לעיראק עצמאות מלאה. על פי ההסכם היה על בריטניה לפעול לקבלת עיראק כמדינה עצמאית לחבר הלאומים, והדבר אכן בוצע בשנת 1932. ההסכם כולל ברית צבאית בין עיראק ובין בריטניה, לפיה במקרה של מלחמה תסייענה זו לזו, ומעניק לבריטניה את הזכות להחזיק צבא בבסיס חיל האוויר בחבניה ובבסיס בשם אל שועייבה באזור בצרה, וכן להחזיק כוחות צבא במקומות נוספים למשך חמש שנים, ובתמורה תאמן את הצבא העיראקי. כן תעמיד עיראק לרשות הבריטים במקרה מלחמה את השימוש במסילות הברזל, הנמלים, ושדות התעופה. תוקף ההסכם - 25 שנה, והוא נכנס לתוקף ביום בו תתקבל עיראק לחבר הלאומים.
כאשר דן חבר הלאומים בקבלת עיראק כחברה, לא היה די לו בהוראות החוזה, והוא דרש ערבות לשוויון זכויות למיעוטים. לאחר שזו ניתנה, התקבלה עיראק כחברה, בשנת 1932 וההסכם נכנס לתקפו.
מלכתחילה התנגדו הלאומנים העיראקים להסכם. עיראק של שנות ה-30 הייתה מדינה לא יציבה, בה היו מרידות של מיעוטים ומעשי טבח, השושלת ההאשמית השלטת הייתה שנואה על העם ונתפסה כגורם חיצוני שהומלך על המדינה בלחץ המעצמות, והפיכות צבאיות זיעזעו את המדינה.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, בעוד ההסכם בתוקף, לא פעלה ממשלת עיראק על פי הוראות ההסכם. היא ניתקה את היחסים עם גרמניה הנאצית, אך לא הכריזה עליה מלחמה. משנכנסה איטליה הפשיסטית למלחמה, לא טרחה ממשלת עיראק אף לנתק איתה את היחסים. באפריל 1941 עלתה לשלטון בהפיכה צבאית ממשלה פרו נאצית בראשות רשיד עאלי אל-כילאני. הממשלה גירשה את העוצר הפרו בריטי עבד אל-אילה, ששלט בשמו של המלך פייסל השני שהיה פעוט. לאחר מכן דרשה את ביטול ההסכם, ואת סילוק הצבא הבריטי משטחי עיראק. במאי 1941 פרצה המלחמה האנגלו-עיראקית בה פלשו צבאות בריטניה ובעלות בריתה לשטחי עיראק, הביאו לסילוק אל-כילאני והחזירו את השושלת ההאשמית לשלטון. הבריטים שלטו בעיראק שלטון צבאי, למעשה, במשך יתר ימי המלחמה.
הסכם פורטסמות' 1948.
ב-1948 חתמו הצדדים על הסכם פורטסמות' 1948, שנועד להחליף את ההסכם מ-1930. ההסכם אמור היה לבסס מחדש את יחסיהם, להסדיר את נסיגתם הכוללת של כוחות הצבא הבריטיים מעיראק תוך הותרת מעמדם הכלכלי והפוליטי המיוחד של הבריטים על כנו, לחמש את הצבא העיראקי ולסכם את עמדת הצדדים בשאלת ארץ ישראל. בבגדד פרצו מהומות דמים בהובלתה של המפלגה הקומוניסטית העיראקית בעידודה של ברית המועצות. עוצר עיראק עבד אל-אילה נסוג בתוך שבוע מההסכם.
הצטרפותה של בריטניה לברית בגדאד ב-1955 העמידה את היחסים עם עיראק על בסיס אזורי, רב צדדי. לאחר מהפכת הקצינים החופשיים ב-1958 ורציחתו של פייסל השני, בוטל ההסכם כליל.
ההסכם האנגלו-עיראקי
כייפא
מניות באוצר
מניית אוצר
מניות אוצר
ליליה סקלה
לילה סקלה (באנגלית: Lilia Skala; 28 בנובמבר 1896 - 18 בדצמבר 1994) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית- אוסטרית מועמדת פרס אמי, שני פרסי גלובוס הזהב
ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1963 על תפקידה בסרט "חמש נזירות וגבר אחד".
ביוגרפיה.
נולדה בשם לילה סופר בווינה.
אמה קתרין סקלה הייתה קתולית ואביה היה ג'וליוס סופר היה יהודי.