האזור הבריטי של המושבה הגרמנית לשעבר שולב בגאנה בשנת 1957 לאחר משאל עם במאי 1956, בו 58% מתושבי האזור הבריטי הצביעו להצטרף לגאנה עם עצמאותה, במקום להישאר תחת נאמנות האו"ם שנוהלה על ידי בריטניה.
האזור הנשלט על ידי צרפת הפך לרפובליקה של טוגו בשנת 1960 וכיום הוא מכונה טוגו. בשנת 1960 הזמינה המדינה החדשה את מושל גרמניה האחרון של טוגולנד, הדוכס אדולף פרידריך ממקלנבורג, לחגיגות העצמאות הרשמיות במדינה.
סמלים מתוכננים לטוגולנד.
בשנת 1914 נעשתה סדרת טיוטות לסמלים ודגלים עבור המושבות הגרמניות. עם זאת, מלחמת העולם הראשונה פרצה לפני גמר התכנון והדגלים והסמלים מעולם לא היו בשימוש.
הוגו הארדטל
הוגו הארדטל (בגרמנית: Hugo Haerdtl; 1846, קרניולה – 1918, ווינה) היה פסל אוסטרי.
הארדטל נולד בקרניולה.
הארדטל למד פיסול באקדמיה לאמנויות בווינה אצל פרנץ מלניצקי. איתו הוא גם עבד.
לאחר מותו של מלינצקי בשנת 1876 עבד הארדטל באופן עצמאי.
הארדטל נקבר בבית העלמין המרכזי בווינה.
אספת נציגי העם
האספה הכללית של נציגי העם (בערבית: مجلس نواب الشعب), או בפשטות אספת נציגי העם, היא הרשות המחוקקת ובית הנבחרים של תוניסיה. בסמכות האספה לחוקק חוקים ולהביע אמון בממשלת תוניסיה אשר מציג בפניה ראש הממשלה. אספת נציגי העם נקבעה כבית מחוקקים חד-ביתי עם קבלת החוקה החדשה בשנת 2014. באספה קיימים 217 מושבים, המחולקים לסיעות. לפני מהפכת 2011, הפרלמנט התוניסאי היה דו-ביתי, וחולק לבית הנציגים ובית הנבחרים.
חוק הבחירות בתוניסיה מחייב "שוויון מגדרי מפלגתי", כלומר בתוך כל מפלגות האספה חייב להתקיים שוויון מגדרי בין גברים לנשים באופן המיטבי. חוק זה אינו נאכף במלואו ואחוז הנשים הוא נמוך ביחס למדינות המערב, אך הגבוה ביותר מבין כל מדינות ערב: 68 מתוך 217 הנציגים באספה הן נשים, נכון ל-2015.
הדובר הנוכחי של האספה כיום הוא ראשיד אל-גנושי, שנבחר לתפקיד זה ב-13 בנובמבר 2019.
בחירות.
הבחירות הראשונות לאספה התקיימו ב-26 באוקטובר 2014, קצת לפני מלוא ארבע שנים למהפכה בתוניסיה, בה כוננה לראשונה דמוקרטיה בתוניסיה. מפלגת נידא תוניס זכתה במספר הרב ביותר של קולות שתורגם לכ-85 מושבים באספה מתוך 217 מושבים, ובכך ניצחה את מפלגת א-נהדה (69 מושבים) ומפלגות קטנות נוספות.
הבחירות השניות לאספה התקיימו ב-6 באוקטובר 2019, לאחר הדחתו של יוסיוף ג'האד מתפקיד ראש הממשלה. הוא הוחלף על ידי אליאס אל-פח'פאח' שזכה באותן בחירות והוחלף מספר חודשים מאוחר יותר על ידי הישאם משישי.
הסוכנות הפדרלית למימון דיור
הסוכנות הפדרלית למימון דיור (באנגלית: The Federal Housing Finance Agency) היא סוכנות פדרלית הפועלת בארצות הברית והוקמה לאחר שפוצלה ממחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית.
בין תפקידיה של הסוכנות הייתה להלאים את פאני מאי ופרדי מאק והיא בתפקידים רגולטורים של כ-11 בנקים פדרליים נוספים.
בספטמבר 2019 קבע בית המשפט החמישי לערעורים כי מבנה הסוכנות אינו חוקתי, התיק המשפטי הזה תלוי ועומד בפני בית המשפט העליון.
נכון ל-2019 עובדים בסוכנות בערך 730 עובדים.
ראש הסוכנות הוא מארק א. קלבריה
היסטוריה.
החוק שבמסגרתו הוקמה הסוכנות הפדרלית למימון דיור הוא חוק הרפורמה הרגולטורית הפיננסית של הדיור שחוקק ב-2008 ונחתם על ידי נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש ב-30 ביולי של אותה שנה.
הסוכנות הוקמה ב-4 בספטמבר 2008.
הסוכנות הפדרלית למימון שיכון
פירס באטלר
פירס באטלר (באנגלית: Pierce Butler; ) היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1923 ועד מותו. הוא בלט במיוחד בהיותו שופט בית המשפט העליון הראשון שמוצאו ממינסוטה ובשל היותו דמוקרט שמונה על ידי נשיא רפובליקני, וורן הרדינג.
ראשית חייו.
פירס באטלר נולד במחוז דקוטה שבמינסוטה לפטריק ואן מרי באטלר, קתולים שהיגרו ממחוז ויקלו שבאירלנד. השניים הכירו בגאלנה שבאילינוי לאחר שעזבו את אותו חלק של אירלנד בשל רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד. זמן קצר לאחר מכן התיישבו השניים בסקיוטה, אז ווטרפורד, שבמחוז דקוטה, מינסוטה. בנם פירס היה השישי מבין תשעת ילדיהם שנולדו בקתת מגוריהם. כולם, למעט אחותו של פירס, הגיעו לבגרות.
באטלר סיים את לימודיו בקולג' קרלטון, שם הוא היה חבר באחוות פי-קאפא-פסי. הוא למד משפטים בקריאה עצמי וב-1888 התקבל ללשכת עורכי הדין. ב-1891 הוא נשא לאישה את אנני מ. קרונין.
קריירה.
ב-1892 נבחר באטלר כתובע של מחוז רמזי וב-1894 הוא נבחר לכהונה נוספת בתפקיד. ב-1896 הוא הצטרף למשרד עורכי הדין האו ואילר, שלאחר מותו של השותף הומר אילר שנה לאחר מכן שונה שמו להאו ובאטלר. הוא קיבל הצעה לעבוד בסיינט פול, שם הוא עסק בייצוג בבית המשפט בסוגיות שקשורות לענף הרכבות עבור ג'יימס היל, ונחל הצלחה בעיסוק זה.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
מינויו.
אף על פי שהוא זכה לתמיכתו של נשיא בית המשפט העליון ונשיא ארצות הברית לשעבר ויליאם הווארד טאפט, התנגדותו של באטלר לפרופסורים "ראדיקלים" ו"לא נאמנים" באוניברסיטת מינסוטה (שם הוא שימש כחבר במועצת המנהלים), הפכו אותו למועמד שנוי במחלוקת לבית המשפט העליון כאשר מועמדותו הוצעה על ידי הנשיא הרפובליקני וורן הרדינג. הסנאטור הנבחר מטעם מדינתו של באטלר, הנריק שיפסטד, התנגד למינויו, כפי שעשה הסנאטור הפרוגרסיבי מוויסקונסין רוברט לה פולט. בנוסף יצאו נגד מינויו פעילי האיגודים המקצועיים, כמה עיתונים ליברלים (הניו ריפבליק ו-The Nation) והקו קלוקס קלאן, שהתנגדו למינויו בשל אמונתו הקתולית. בכל אופן, בתמיכתם של הציבור הקתולי, עמיתיו עורכי הדין (לשכת עורכי הדין של מינסוטה תמכה בו בהתלהבות), קבוצות עסקיות (במיוחד חברות רכבת), והסנאטור השני ממינסוטה קנוט נלסון, אושר מינויו של באטלר ב-21 בדצמבר 1922 ברוב של 61 תומכים מול 8 מתנגדים. הסנאטורים שהצביעו נגדו היו חמישה דמוקרטים ושלושה רפובליקנים. ב-2 בינואר 1923 הושבע באטלר לכהונתו כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
כהונתו.
כשופט בבית המשפט העליון התנגד באטלר בתקיפות לרגולציה על המגזר העסקי וליישום תוכניות הרווחה של הממשלה הפדרלית בשל היותם לטענתו נוגדים את החוקה. במהלך השפל הגדול, הוא פסק נגד תאימותם לחוקה של חוקי ניו דיל רבים, חוק ההתאמה החקלאית ומנהל השיקום הלאומי , שהקמתם הוצעה על ידי עמיתו למפלגה הדמוקרטית, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. עמדותיו אלו הקנו לו מקום בקרב קבוצת ארבעת הפרשים, שעליה נמנו גם השופטים ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ג'ורג' סאת'רלנד וויליס ואן דוונטר. ב-16 שנותיו על כס השיפוט כתב באטלר 327 חוות דעת רוב ו-50 חוות דעת מיעוט.
באטלר כתב את חוות דעת הרוב, שהתקבלה ברוב של שישה מול שלושה בפסק הדין "ארצות הברית נגד שווימר" , שבו בקשתה של מהגרת הונגריה לאזרחות נדחתה בשל סירובה הגלוי לשאת את השבועה "לאחוז בנשק" עבור מולדתה החדשה. בפסק הדין "פאלקו נגד קונטיקט" היה באטלר השופט היחידי שהתנגד לדעת הרוב. שאר השופטים סברו שמדינה לא מנועה מלשפוט אדם פעמיים על אותה עבירה. באטלר סבר שפסק דין זה הפר את התיקון ה-14 לחוקה.
באטלר צידד בדעת הרוב בפסק הדין "פירס נגד אגודת האחיות" , שקבע את אי תאימותו לחוקה של חוק של מדינת אורגון שאסר על הורים לשלוח את ילדיהם לבתי ספר פרטיים או דתיים.
ב-1927, בפסק דין באק נגד בל, היה באטלר השופט היחידי שהתנגד לדעת הרוב, וחוות דעתו של השופט אוליבר ונדל הולמס הבן קבעה שעיקור כפוי של אישה מווירג'יניה, שהייתה לכאורה "רפת שכל", נוגד את החוקה. הולמס האמין שאמונתו הדתית של באטלר השפיעה על שיקוליו בפסק דין זה, והעיר ש"באטלר יודע שזהו חוק טוב, אני תוהה אם יהיה לו האומץ להצביע עמנו על אף אמונתו הדתית". אף על פי שבאטלר התנגד לדעת הרוב הן בפסק הדין באק והן בפסק הדין פאלקו, הוא לא כתב חוות דעת מיעוט באף אחד משני התיקים. הנוהג של שופט שמציין את התנגדותו לדעת הרוב מבלי לכתוב חוות דעת מיעוט היה שכיח אז יותר מאשר בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21.
חוות דעת מיעוט חשובה נוספת של באטלר הייתה חוות דעתו בפסק הדין "אולמסטיד נגד ארצות הברית" , שבו אושרה חוקיותן של האזנות סתר. הוא פירש פירוש רחב את התיקון הרביעי לחוקה.
מותו ומורשתו.
פירס באטלר נפטר ב-16 בנובמבר 1939 בוושינגטון די. סי. לאחר שיום קודם לכן הוא נכנס לניתוח לטיפול ב"חולי קל". הוא היה בן 73 במותו ונפטר בעת כהונתו בבית המשפט העליון. הוא היה אחרון השופטים שנותרו בחיים שמונו על ידי הנשיא וורן הרדינג. הוא נטמן בבית הקברות קאבלרי שבסיינט פול. באטלר היה הרביעי לפי סדר המינוי מבין 15 שופטי בית המשפט העליון הקתולים לדורותיהם. נתיב פירס באטלר, הוא רחוב בסיינט פול שקרוי על שמו.
פרוקרבזין
פרוקרבזין (באנגלית: Procarbazine), המכונה גם נאטולן, היא תרופה כימותרפית, המשמשת לטיפול בלימפומת הודג'קין ובסרטן המוח (גליומה, אסטרוציטומה).
בעת טיפול בלימפומת הודג'קין, הפרוקרבזין ניתן יחד עם וינקריסטין, כלורמתין, ופרדניזון; בעת טיפול בסרטן המוח מסוג גליומה או אסטרוציטומה או גליובלסטומה מולטיפורמה הפרוקרבזין ניתן יחד עם לומוסטין (המכונה לעיתים קרובות CCNU) ווינקריסטין.
תופעת לוואי שכיחה כוללת ספירת תאי דם נמוכה והקאות. תופעות לוואי אחרות כוללות עייפות ודיכאון.
השימוש בתרופה בעת הריון פוגע בעובר, כמו כן אין להניק בעת שימוש בתרופה.
היסטוריה.
פרוקרבזין אושר לשימוש רפואי בארצות הברית בשנת 1969.