בשלבים שלמן פרוץ מהפכת אוקטובר ועד לחתימת חוזה ברסט-ליטובסק, ולנוכח התפוררות החזית הרוסית, עלה חשש מנפילת ציוד רב לידי הגרמנים במקרה של התמוטטות רוסית מהירה, ומנגד גם נפילת ציוד רב בידי הקומוניסטים הייתה אפשרות מדאיגה, שהייתה שרירה וקיימת גם לאחר חתימת ההסכם. כיוון שציוד רב היה מרוכז בנמלי רוסיה או במחסנים סמוכים, שאפו מדינות ההסכמה להשתלט ראשית כל על נמלים אלה; מה גם שלגבי חלקם נראה היה שישנה סכנה שיפלו בידיים גרמניות, ואז הם עלולים היו לשמש כבסיסים לפעילות עוינת. אותם נמלים, שימשו בנוסף כצינור לאספקת ציוד לכוחות האנטי-קומוניסטיים. לנוכח הקשיים שתוארו שבהתערבות צבאית מסיבית, השתלטות על נמלים והשטח הסמוך להם היו מטרות ריאליות יותר. כמו הנמלים, גם נכסים אסטרטגיים אחרים, כמו שדות נפט ומסילות ברזל, למשל, שמשו יעד להתערבות מדינות ההסכמה ברוסיה, בין אם לצורך שימוש בהם ובין אם למנוע את אפשרות נפילתם בידי מעצמות המרכז או בידי הבולשביקים.
מטרת משנה של התערבותן של מדינות ההסכמה הייתה חילוצו של הלגיון הצ'כוסלובקי מרוסיה, על מנת שיוכל להילחם לצד מדינות ההסכמה. היה זה צבא של שבויי מלחמה, רובם מצ'כיה ומיעוטם מסלובקיה, שנפלו בשבי הרוסי עת שירתו בצבא אוסטרו-הונגריה, ושניאותו להילחם למען מדינות ההסכמה. השלטונות הקומוניסטיים הסכימו לאפשר לצ'כוסלובקים מעבר דרך סיביר, ומסיביר, דרך נמל ולדיווסטוק, לארצות הברית, ומשם לאירופה; אלא שתנאי מלחמת האזרחים ברוסיה הִקשו על ביצוע התוכנית.
מטרה אחרת – בלימת "הסכנה האדומה" – הייתה משותפת, באופן פרדוקסלי, למדינות ההסכמה ולמעצמות המרכז כאחד.
צפון-מערב רוסיה.
לאחר הסכם ברסט-ליטובסק נחתו חיילים גרמנים בפינלנד, ומדינות ההסכמה חששו לגורל נמלי מורמנסק וארכנגלסק, וכן מניתוק קו הרכבת שממורמנסק לפטרוגרד (Петроград, כיום סנקט פטרבורג (Санкт-Петербу́рг). כיוון שבריטניה וצרפת חשו שמשאביהן מתוחים עד כלות, הן פנו לארצות הברית שתספק חיילים לצורך נחיתה בנמלי צפון-מערב רוסיה. ביולי 1918 ארגנו האמריקנים כוח כמבוקש. בריטניה שלחה כוחות בריטיים וקנדיים, וכן כללו הכוחות חיילים אוסטרלים, שהתגייסו כפרטים. צרפת שלחה חיילים קולוניאליים. עוד השתתפו חיילים סרבים, איטלקים ופולנים. התערבות זו, שנדונה לכישלון, נמשכה עד סוף קיץ 1919, כלומר לאחר שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה.
בשתי החזיתות הקימו צבאות מדינות ההסכמה יחידות של רוסים אנטי-קומוניסטים, ובשתיהן לא הצליחו להרחיבם לכדי מסה קריטית שתוכל לשנות את מאזן הכוחות הפנימי ולאפשר את התפנות הצבאות הזרים. בכל זאת, כיוון שהמאבק היה רוסי אותנטי, לא לוותה נסיגת כוחות מדינות ההסכמה בהתמוטטות מתנגדי המהפכה מעין זו שהתרחשה בווייטנאם לאחר נסיגת האמריקנים; המאבק נמשך עם הזרים, וגם בלעדיהם.
במרחק מה מחזית זו נערכה המערכה הבריטית בים הבלטי (1918–1919), בה השיגו כוחות כוחות צי בריטיים עליונות מקומית, ואף הטביעו מספר אוניות של הבולשביקים.
חזית ארכנגלסק.
באוגוסט 1918 נחתו בארכנגלסק, עיר נמל לחוף ים הלבן, בצפון רוסיה, בשפך נהר הדווינה הצפונית (Двина́), כוחות של מדינות ההסכמה: תחילה כבשו הבריטים את העיר מן הכוחות הבולשביקים שהחזיקו בה, במה שהיה המבצע המשולב ים-אוויר-יבשה הראשון בהיסטוריה; אחר כך נחתו בה אמריקנים (כ-5,500 חיילים), שסייעו למלחמה בבולשביקים באזורים הסמוכים לעיר. כן השתתפו בכוחות של מדינות ההסכמה באותה חזית קנדים, כוחות צרפתיים קולוניאליים, פולנים וסרבים. המפקד של כוחות מדינות ההסכמה באותה חזית היה הגנרל הבריטי אדמונד איירונסייד. עזרה רבה קיבלו הנוחתים מספינות תותחים בריטיות, שיכלו לשוט מרחק רב אל פנים הארץ בנהרות הרחבים שבאזורי הקרבות – הדווינה במזרח ונהר הוואגה ממערב לו.
מארכנגלסק התקדם הצבא הפולש עד לאובוזרסקאיה, כ-160 ק"מ דרומה משם, ובכיבושה נעזר במטוסי חיל האוויר המלכותי הבריטי. בהמשך, עד אמצע ספטמבר, הנוחתים הרחיבו מאוד – וכפי שנתברר, הרחיבו מדי – את השטח שבחזקתם, והגיעו עד שנקורסק שעל הוואגה, כמה מאות קילומטרים דרומה מארכנגלסק. אלא שהכוח היה קטן מכדי להחזיק בשטח שנתפס; מכאן ואילך, הפך מסע מלחמה זה בעיקרו לנסיגה ממושכת, רובה בתנאי חורף מחרידים – שכן משנתעשת הצבא האדום, נאלצו הפולשים במהלך 1919 לוותר על כל כיבושיהם. משנקורסק, הנקודה המרוחקת ביותר שהגיעו אליה, הם נהדפו ב-19 בינואר, לנוכח מתקפה עזה של הבולשביקים. לבסוף, בקיץ 1919, נסוגו כוחות מדינות ההסכמה גם מעיר הנמל.
חזית מורמנסק.
מטרת התערבות מדינות ההסכמה בחזית זו הייתה תפיסת הנמל, שהיה היחיד שבנמלי צפון רוסיה החופשי מקרח כל השנה, אבטחתו, ושמירת קו מסילת הברזל לפטרוגרד. בחזית זו היו בין הכוחות המתערבים חיילים בריטים, אמריקנים, איטלקים ועוד. במרס 1918 נכנסו חיילים בריטיים למורמנסק כאשר מטרתם המוצהרת הייתה שמירת מחסני הציוד הצבאי שבה, אך למעשה הם גם פקחו עין על המתרחש בפינלנד הסמוכה, שבה התרחשה מלחמת אזרחים, כאשר ידם של המצדדים בגרמנים על העליונה. באופן אירוני, כך נוצרה זהות אינטרסים בין שלטונות רוסיה לפולשים, שכן גם הראשונים לא היו מעוניינים בהשתלטות פינית, ואולי גרמנית, על האזור.
ביוני 1918 השתלטו מדינות ההסכמה על מורמנסק. השליטים הסובייטים המקומיים שיתפו פעולה עם הנוחתים, ובין היתר, דאגו לשמור את קו המסילה לפטרוגרד פתוח, שכן כוחות מדינות ההסכמה דאגו לצרכים הבסיסיים של האוכלוסייה, וגם כשנתקבלה הוראה מהשלטון המרכזי להפסיק שיתוף פעולה זה, היא נתקלה בהתעלמות.
החל מאוקטובר, הנוחתים, בפיקודו של הגנרל הבריטי צ'ארלס מיינארד (Maynard), הרחיבו מאוד את השטח שהחזיקו, השתלטו על שטחים בחצי האי קולה ובקרליה (Карелия), כאשר בדרכם השתלטו גם על קנדלקשה וקם שעל חוף הים הלבן. הפולשים המשיכו והדרימו מאות קילומטרים לאורך מסילת הברזל המוליכה לפטרוגרד, עד לימת אונגה (Онежское озеро), שאליה הגיעו בקיץ 1919. בימת אונגה התרחש קרב ימי, שבו צי בריטי הטביע שתי ספינות סובייטיות ונכבש נמל טלווייסקי. עד לסוף 1919 התפנו כל הכוחות הפולשים שבאותה חזית, על פי הוראות שנתקבלו מהפיקוד שבארצות המוצא.
חזית ולדיווסטוק וסיביר.
ולדיווסטוק הייתה נמל שממנו שוגרה אספקה מאמריקה לרוסים, לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה, כל עוד נלחמו אלה במעצמות המרכז, וכן הייתה פתח היציאה המיועד עבור הלגיון הצ'כוסלובקי. כאמור, השלטונות הקומוניסטיים הסכימו לאפשר לצ'כוסלובקים מעבר דרך סיביר, ודרך נמל ולדיווסטוק, לארצות הברית, ומשם לאירופה. אלא שתנאי מלחמת האזרחים ברוסיה הקשו על ביצוע התוכנית, ורק כמחצית מכ-60,000 חיילי הלגיון הצליחו לעשות את הדרך ללא הפרעות. אלה נגרמו בגין מלחמת האזרחים ברוסיה, קיבולתה המוגבלת של הרכבת הטרנס-סיבירית, שובם של שבויי מעצמות המרכז לארצות מוצאם באותו נתיב עצמו וגורמים אחרים. שאר חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי נאלצו לעבור אודיסיאה עד שיצאו מתחומי רוסיה.
ב-31 בדצמבר 1917 עגנו סמוך לחוף ולדיווסטוק ספינות מלחמה בריטיות, אמריקניות ויפניות. באפריל 1918 הותקף רכושה של חברה יפנית בעיר, ובתואנה של הגנה על אזרחיהן נחתו בעיר חיילים בריטים ויפנים. לחזית זו, שהתערבות מדינות ההסכמה נוספות החלה בה באוגוסט 1918, נשלחו כ-8,000 חיילים אמריקנים (כוח המשימה האמריקני בסיביר), כ-4,000 קנדים, כ-1,500 בריטים, כמה אלפי איטלקים – מהם כ-2,500 שבויים לשעבר, ששירתו קודם לנפילתם בשבי בצבא אוסטרו-הונגריה כנגד רוסיה – וכן כוח צרפתי.
הכוח הזר הגדול ביותר היה זה של יפן, שהשתתפותה עד אז במלחמת העולם הראשונה הייתה מינורית. לנוכח ההזדמנות שסיפקה לכאורה מלחמת האזרחים ברוסיה לסלק מעצמה מתחרה ומאיימת מן האזור הסמוך לתחומי השפעתה, שאפה יפן להקים אזור חיץ בסיביר שירחיק את האיום הרוסי. וכך נשלחו למטרה זו עשרות אלפי חיילים יפנים, יחד עם חיילים סינים, שחצו את הגבול שבין הארצות. סין הייתה קרועה אז במלחמות אזרחים, וחיילים אלה היוו כוח סמלי מצד פלג שצידד ביפן ואף נתמך על ידה. מספרם הגדול של היפנים לעומת משלחות מדינות ההסכמה האחרות עורר דאגה אצל אלה האחרונות, מה גם שהיפנים שמרו על פיקוד עצמאי, ולא הכפיפו עצמם לפיקוד המשותף של משלחת מדינות ההסכמה.
בחמישי לספטמבר 1918 התחברו לראשונה כוחות יפניים עם חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי. חיילים בריטים, צרפתים ואיטלקים התקדמו מערבה כדי לקדם את חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי, בעוד היפנים, שמעייניהם היו נתונים למזרח הרחוק, סירבו להתקדם מעבר לימת באיקל. הם השתלטו על אזור המזרח הרחוק הסיבירי שממזרח לעיר צ'יטה, כולל אזורי חוף האוקיינוס השקט. לעומתם, האמריקאים הסתפקו בשליטה על העיר ולדיווסטוק, ולא נאותו להרחיק ממנה.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה נותרו הצבאות הפולשים ברוסיה, כשמטרתם כעת הצטמצמה בתמיכה בצבאות האנטי-בולשביקים. בעוד יתר מדינות ההסכמה ריכזו תמיכתן באדמירל אלכסנדר קולצ'ק, היפנים תמכו בשני מתחרים, אנטי קומוניסטים אף הם.
במהלך פברואר ומרץ 1920 ערך כוח של אנרכיסטים טבח בתושבי העיירה ניקולאייבסק על נהר האמור שבה היה חיל מצב יפני קטן. עם התקרבות חיל משלוח יפני במאי 1920 לעיירה נמלטו הכוחות האנרכיסטים לאחר שהוציאו להורג את כל התושבים ושרפו אותה עד הייסוד, אירוע זה מכונה "תקרית ניקולאייבסק".
ביוני 1920 נסוגו כל הכוחות המתערבים לבד מן היפנים, שהיו מעוניינים להפוך את השטחים לאזור השפעה יפני; אלה האחרונים נסוגו רק ב-1922.
חזית אוקראינה והים השחור.