יבין נמנה עם צוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית (לימים - "הערוץ הראשון"), במסגרתה הגיש את מהדורת "מבט לחדשות" הראשונה ב-23 ביולי 1968, שנושאה המרכזי היה מטוס אל על שנחטף לאלג'יריה. מאז הופיעה דמותו על המסך יותר מכל אדם אחר בישראל, זאת במסגרת מהדורות "מבט לחדשות", "יומן השבוע", "מבט שני" ועוד. מלבד הגשה, שימש יבין גם כשליח רשות השידור בארצות הברית בין השנים 1970–1975 ובהמשך כעורך "מבט", מנהל מחלקת החדשות בטלוויזיה, עורך ומגיש "מבט שני", ועורך סרטי תעודה רבים. בשנים 1990–1986 היה מנהל הטלוויזיה הישראלית ובתפקידו זה היה אחראי ליצירת התוכניות "רואים עולם", "בשידור חוקר", "סיבה למסיבה" ו"שבשבת". ב-1993 שימש תקופה קצרה ככתב רדיו וטלוויזיה בגרמניה, שם עמל על סרטו התיעודי "ברלין - ירושלים וחזרה".
לצד הכינוי "מר טלוויזיה" שהפך למזוהה עמו, טבע יבין את המונח "מהפך" שהפך למטבע לשון, במשדר הטלוויזיה שליווה את ליל הבחירות לכנסת התשיעית ב-17 במאי 1977, שבהן ניצח הליכוד בראשות מנחם בגין את המערך. במשדר זה נעשה לראשונה שימוש במדגם, ועם סגירת הקלפיות שודרו תוצאות הסקר שלפיו תם עידן שלטון מפא"י הוותיק, שהוביל להקמת המדינה ומשל בה מאז. מספר חודשים מאוחר יותר, לאחר שידור אחד הראיונות עם ראש הממשלה, מנחם בגין, יבין הרים גבה, ובגין עורר פולמוס ציבורי כשאמר בתגובה "פרצופו של מר יבין יישאר עקום עוד הרבה זמן". בעקבות דבריו התעוררה סערה ציבורית, וחבר הכנסת יוסי שריד אף הגיש שאילתא בכנסת: "האם מר בגין יעקם בעצמו את פרצופו של יבין, או שמא ישלח את בריוני הליכוד?". זמן קצר לאחר מכן נפגשו יבין ובגין באירוע של סיעת חרות ובגין ליטף את לחיו של יבין ואמר: "הם איבדו לגמרי את חוש ההומור?".
במקביל לעבודתו בטלוויזיה, הנחה יבין קורסים לכתבי טלוויזיה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, באוניברסיטה הפתוחה ובמוסדות נוספים. ב-1997 עבר לתקופה קצרה לערוץ 2, שם יצר, ערך והגיש את תוכנית התחקירים "הערב החמישי" בזכיינית קשת. לאחר עונה אחת בלבד שוחרר מהחוזה ב"קשת" ובספטמבר 1998 שב להגיש את מהדורת מבט בערוץ הראשון. שכרו הגבוה בשידור הציבורי עלה מעת לעת לדיון ציבורי בישראל.
בנוסף לעיסוקיו, הקליט בשנות השבעים אלבומי סיפורים לילדים: "צ'יטי צ'יטי בנג בנג" מאת איאן פלמינג, "סיפורי באבאר הפילון" (עם דליה פרידלנד) מאת ז'אן דה ברונוף, "ג'ק ושיח האפונים", "אלאדין", "מר שמח וידידיו" מאת רוג'ר הרגריבס (עם אסתר סופר) ועוד. בתקליטים אלה שימש כקריין וגם שיחק דמויות וביצע שירים. כמו כן הופיע תחת שמו משחק קופסה ושמו "חידון טלוויזיה". ביום העצמאות תשנ"ז (1997), זכה יבין בפרס ישראל בתחום התקשורת.
ב-10 במאי 2007 הודיע חיים יבין כי בכוונתו לפרוש מהגשת מהדורת "מבט" לאחר כ-40 שנה בהן הגיש אותה. ב-5 בפברואר 2008 הגיש יבין את מהדורת "מבט" בפעם האחרונה שלו. בסיום אותה המהדורה פוצל המסך לארבעה חלקים, כשמגישי החדשות בשני הערוצים המתחרים מיקי חיימוביץ', יעקב אילון וכן דני קושמרו, הופיעו כדי לברך את יבין לרגל פרישתו, יחד עם מחליפיו בערוץ הראשון מירב מילר וינון מגל.
ב-2008 הגיש תוכנית אישית ברדיו ללא הפסקה.
ב-11 במרץ 2019 במהלך טקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2018 ולאחר שהעניק פרס מפעל חיים לבילי סגל גזליוס מעד יבין ונפצע קל.
ב-20 במאי 2022 במהלך ראיון לאולפן שישי לאילן לוקאץ' במסגרת ציון יום השנה לבחירות 1977 טען יבין כי "בפוליטיקה אתה מדבר על כוח. מי נוטל את הכוח. מפא"י שלטה, שלטה במשך שנים. בא הליכוד, הפך את העניינים, גרם לאותו מהפך, למהפכה, ותפס את השלטון. אין לך ביטוי יותר מתאים – תפס את השלטון." דבריו עוררו סערה.
סרטי התעודה.
בין פועליו של יבין בטלוויזיה היו סדרות התעודה אותן ערך והגיש, ביניהן הסדרה "גחלת לוחשת" (1991) על מצבה של יהדות ברית המועצות לאחר נפילת הקומוניזם, סדרות על מערכות הבחירות לכנסת "הנבחרים" (1981), "המהפך השני" (1992) ו"בין המהפכים" (1999) אשר סקרו את הפוליטיקה ואת החברה הישראלית באותה עת, וסדרה על ערביי ישראל בשם "תעודה כחולה" (2008).
ב-2005 ביים יבין את הסדרה הדוקומנטרית ארץ המתנחלים בערוץ 2. הסדרה עסקה בסקירת המצב בשטחי יהודה ושומרון, על פי נקודת מבטו. התוכנית הציגה את המתנחלים כאנשים שפטורים מחוקי מדינת ישראל, וחשפה תופעות נפוצות של לאומנות אגרסיבית.
גורמים בימין ראו בסדרה תוכנית תעמולה המזוהה עם השמאל ומכפישה ציבור גדול של מתנחלים, ערב ההתנתקות מרצועת עזה. כמו כן נטען, כי לא עולה על הדעת שמגיש חדשות בערוץ הציבורי ינקוט עמדה פוליטית מובהקת. לאחר תלונות רבות על חוסר איזון, נעתרה הזכיינית טלעד וקיימה בסופה של כל תוכנית דיון באולפן. יבין טען כי הוא מקפיד על איזון במשדרי החדשות, אך בסדרה דוקומנטרית ניתן לנקוט עמדה אישית, וכי הוא נתן בה פתחון פה נרחב לנציגי המתנחלים.
הסדרה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2006 לסדרת התעודה הטובה ביותר.
ב-2011 ביים יבין את הסדרה הדוקומנטרית "צבא העם", סדרה בת שלושה חלקים, שבוחנת את האתוס הצבאי ובודקת האם מחלוקות פוליטיות מפוררות את צה"ל.
בנובמבר 2009 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בסוף שנת 2016 הוקרן סרטו התיעודי האחרון עד כה, "ירושלים - עיר של חלומות שבורים".
חיים אישיים.
ב-1967 נישא יבין ליוספה לבית קרונפלד. יוספה עבדה בבנק ישראל במשך 25 שנים בתפקידים שונים בנושאי כלכלה ומחשוב, וכיום היא עורכת דין העוסקת בגישור עסקי. לזוג ארבעה ילדים: העיתונאי והסופר יונתן יבין, דפנה ומיכאל - עורכי דין, וחגי - רופא פנימי וקרדיולוג.
במשך עשרות שנים התגוררה המשפחה בירושלים. בשנת 1999 העתיקו בני הזוג יבין את מגוריהם לתל אביב.
בדצמבר 2016 שתי נשים טענו כי הטריד אותן מינית. יבין הכחיש את הטענות. בנובמבר 2017 בעיצומה של סערת Me Too, העיתונאית נרי ליבנה טענה בריאיון כי חיים יבין אמר לה: "אם נהיה חברים ממש טובים - אז תהיה לי עבודה טובה בשבילך". יבין הגיב לטענה כי "מדובר בשטויות".
הארי פוטר
הארי פוטר (באנגלית: Harry Potter) היא סדרת ספרי פנטזיה מצליחה שנכתבה על ידי הסופרת הבריטית ג'יי קיי רולינג, וגיבורה הוא הנער הארי פוטר. הראשון מבין שבעת ספרי הסדרה, "הארי פוטר ואבן החכמים", יצא בשנת 1997, והאחרון בסדרה, "הארי פוטר ואוצרות המוות" יצא בשנת 2007.
כל אחד מספרי הסדרה מתאר שנת לימודים בבית הספר הוגוורטס לכישוף ולקוסמות. הסדרה מתאפיינת, בין השאר, ביצירת עולם חדש של מושגים ומונחים פרי דמיונה של הסופרת (וחלקם גם באים מהשפה הלטינית). על אף שקהל היעד העיקרי של הסדרה הוא ילדים ובני־נוער, הסדרה מעוררת עניין בקרב בני כל הגילאים.
הסדרה זוכה להצלחה יוצאת דופן, וספריה נמכרים במאות מיליוני עותקים בעשרות שפות ברחבי העולם. הספר מופיע בקביעות ברשימת עשרת הספרים הנמכרים בעולם, ועשה את רולינג לאחת הנשים העשירות בממלכה המאוחדת ולסופרת העשירה ביותר בעולם. סדרת הספרים גיבשה לעצמה קהל מעריצים עולמי - דבר שהביא לשיווק מוצרים רבים הנוגעים לדמויות ולפרטי העלילה.
הסדרה הוסבה לשמונה סרטי קולנוע, שעד לשנת 2015, היוו את סדרת הסרטים המכניסה ביותר בהיסטוריה של הקולנוע (שיא שנשבר ב־2015 על ידי היקום הקולנועי של מארוול).
עלילה.
גיבור הספר, הארי פוטר הוא נער רזה וממושקף, בעל עיניים ירוקות ושיער שחור וצלקת בצורת ברק על מצחו. הארי הוא יתום, כיוון ששני הוריו, לילי וג'יימס פוטר, נהרגו כשהיה בן שנה על ידי לורד וולדמורט, קוסם האופל הגדול בכל הזמנים, על ידי קללה ממיתה (ה'אברה קדברה'), אך הארי עצמו שרד, כשהקללה שניסה וולדמורט להטיל עליו חזרה על עקבותיה והשמידה את הקוסם האפל.
הארי, שחי עם דודתו ודודו, פטוניה וורנון דרסלי ובנם (בן דודו של הארי) דאדלי דרסלי, התגוררים בפריבט דרייב מספר 4, אינו מודע להיותו קוסם עד גיל 11, אז מגיע אליו מכתב מהוגוורטס, המזמין אותו להצטרף לבית הספר ולעולם הקוסמים. במהלך נסיעתו לבית הספר פוגש הארי את שתי הדמויות שילוו אותו במהלך הסדרה: רון ויזלי והרמיוני גריינג'ר.
במשך שבע שנות לימודיו בבית הספר לקוסמות הוגוורטס, ובעיקר בשנתו האחרונה בה אינו נמצא בבית הספר, מתוארות בספרים, מתרחש מאבק בין כוחות הטוב, שאותם מייצגים הארי פוטר וחבריו רון ויזלי והרמיוני גריינג'ר, בראשם מנהל בית הספר אלבוס דמבלדור, לבין כוחות האופל שמייצגים לורד וולדמורט ואוכלי המוות (תומכיו), כשוולדמורט מנסה לחזור ולהשתלט על קהילת הקוסמים. במשך הזמן מגלה הארי פוטר יותר ויותר על עולם הקוסמים, על הוריו המתים ועל המלחמה שהייתה בעבר אל מול וולדמורט ותומכיו, אוכלי המוות. הניצחון במלחמה הזו תלוי אך ורק בהארי.
בשנתו הראשונה בהוגוורטס המתוארת בספר הארי פוטר ואבן החכמים, הארי נלחם בלורד וולדמורט, המנסה לחזור לעולם הקוסמים בעזרת אבן החכמים, שיכולה לייצר את סם החיים, שיכול להקנות לו חיי נצח, בעזרת קווירל, המורה להתגוננות מפני כוחות האופל.
בשנה השנייה המתוארת בספר הארי פוטר וחדר הסודות, מנסים הארי וחבריו למצוא את האחראי לתקיפות מסתוריות בבית הספר שגורמות ל של כמה מתלמידי בית ספר, רוח רפאים והחתולה של פילץ', אב הבית. בסופו של דבר, הארי מתעמת עם האחראי לכך - זיכרון שמור של הלורד וולדמורט שהופיע בתור יומנו של טום רידל (שמו הראשון של וולדמורט ושל אביו) שהשתלט על ג'יני ויזלי, אחותו הקטנה של רון, וגרם לה לשחרר את הבסיליסק (נחש ענק שמבט ישיר בעיניו גורם למוות) שגרם לאיבונים.