וסילי יוסיפוביץ' ג'וגאשווילי (1921–1962), בנו הצעיר של סטלין, אף הוא מאשתו נדיה, למד בבית ספר לתעופה והתגייס לחיל האוויר הסובייטי. במלחמת העולם שירת כטייס והתקדם בסולם הדרגות. הוא הודח מתפקידו האחרון כמפקד חיל האוויר באזור מוסקבה בדרגת לוטננט-גנרל, עקב תאונה אווירית ב-1952. אחרי מות אביו, הוא נעצר באשמת חשיפת סודות ביטחוניים ונידון לשמונה שנות מאסר, כפי הנראה מסיבות פוליטיות, על מנת שלא יאיים על יורשו של סטלין. בתום המאסר הוחזר למוסקבה, נעצר שוב אחר כך והוגלה לקאזאן, שם מת מאלכוהוליזם.
הפעילות המחתרתית.
ב-1899 הורחק יוסיף מהסמינר הרוחני של טביליסי אחרי שלא התייצב לבחינות, והחל בפעילות מחתרתית קומוניסטית בעיר בתומי, בדרום-מערב גאורגיה. סמוך לחג המולד של 1899 התקבל לעבודה בשירות המטאורולוגי, אך הצליח להחזיק בעבודה זו רק שלושה חודשים. זו הייתה העבודה היחידה שביצע סטלין אי פעם מחוץ למשרד. הוא היה אחד המהפכנים המצטיינים באזור והצליח לברוח ממאסרים רבים, תוך כדי הטעיית המשטרה החשאית - האוכרנה. באותה תקופה נהגו המהפכנים לאמץ שמות בדויים, ויוסיף בחר בשמו של גיבור ספרו של קזבגי "רוצח אב" - "קובה". השם ליווה אותו עד 1913, כששינה את שמו הגאורגי בעל הצליל הזר לשם רוסי: "סטלין", שפירושו "איש הפלדה". סטלין הושפע אז מאוד מחיבורו של לנין, "מה לעשות?", בו נמתחה ביקורת חריפה על אי העשייה של הקומוניסטים, ובו הציע לנין דרכי פעולה חדשות: העיקרית שבהן הייתה שאין צורך להמתין עד הבשלתו ורקבונו של הקפיטליזם כפי שדורש המרקסיזם. לטענת לנין, עימה הסכים סטלין, ברוסיה ניתן לקצר את המסלול באמצעות הפיכה אלימה שיחוללו קומץ מהפכנים, שמייצגים את האינטרסים של מעמד הפועלים. בהשפעת רעיונות לנין, ארגן אז סטלין שורה של הפגנות אלימות, כשבגדולה שבהן נהרגו 13 איש וכמה עשרות נפצעו. לראשונה נעצר ב-5 באפריל 1902, ובעקבותיו הוגלה סטלין לסיביר.
השהות ב-כלא הרוסי הייתה אכזרית עבורו. לא רק שהכאת האסירים על ידי הסוהרים הייתה מקובלת - השלטונות אף עודדו יחס אכזרי כלפי הכלואים. בנוסף ליחס הסוהרים הקשה, סבל סטלין גם מנחת זרועם של האסירים הפליליים, ששהו אז בצוותא עם האסירים הפוליטיים, ובזכות כוחם הפיזי העדיף וארגונם יכלו להתעלל ולהשיג טובות הנאה מהאסירים הפוליטיים. אך סטלין, למרות ממדי גופו הממוצעים וכוחו הפיזי המועט, הצליח לכבוש את לב האסירים הפליליים, ועד מהרה הקיף את עצמו בחבורת בריונים שסרה למרותו. הסוהרים לא הקלו עמו, ויש עדויות שספג מהם מכות בקתות רובים, אך עמד בכך והצליח לשרוד.
בהיותו בכלא קיבל סטלין מכתב מלנין. לפי לאון טרוצקי, היה זה מכתב שרשרת מאת אשתו של לנין (קרופסקאיה) לכל תומכי בעלה, שכתבה בנוסח אחיד עם חתימה מצולמת של לנין. סטלין, שלא ידע זאת, חש רוממות רוח אדירה ובנובמבר 1903 ניסה לברוח מהמעצר, אך חזר מחמת הקור והיעדר ביגוד חם. לבסוף ברח ב-5 בינואר 1904, חזר לגאורגיה והמשיך שם בפעילות מחתרתית. שנה אחר כך פרצה מהפכת 1905. סטלין נמנע מלהשתתף בה, לא בפעילות פוליטית ולא בקרבות הרחוב.
בהמשך חזר סטלין לבאקו, הסתנן למפעל לזיקוק תוצרי נפט, והחל בפעילות מהפכנית בקרב הפועלים. הוא ארגן במקום שביתות רבות וגרם לתסיסה רבה. הוא הצליח לחמוק ממאסר שנתיים שנגזר עליו, ובתקופה זו התחתן עם יקטרינה (קאטו) סבאנידזה.
עלה בידיו שוב לברוח, בהמשך שוב נתפס, גורש שנית לסיביר, ונמלט שוב. הדבר חזר על עצמו מספר פעמים עד 1917 כשפרצה מהפכת פברואר; שלטון הצאר הופל וסטלין שוחרר סופית. לפי גרסאות שונות הבריחות הקלות של סטלין, שמונה כחבר בוועד המרכזי של המפלגה הבולשביקית ב-1912, נבעו מכך שהיה סוכן כפול שפעל גם בשירות האוכרנה. לטענה זו לא נמצאו הוכחות חד–משמעיות, כיוון שתיעוד המודיעים המשטרתיים נשרף בתחילת ההפיכה הקומוניסטית.
ממהפכת אוקטובר ועד מות לנין.
עם שחרורו מהכלא לאחר מהפכת פברואר 1917, מונה סטלין לעורך הביטאון הבולשביקי "פראבדה", לצדו של לב קמנייב, כתב המאמרים הראשי ושופר התעמולה הקומוניסטית. סטלין לא בלט ושמר על פרופיל נמוך, ואף שיתף פעולה עם השמאל המתון כדי להתקרב לסובייט פטרוגרד שהוקם ב-27 בפברואר והיה תחת שליטתם. באותה העת הסובייטים (מועצות הפועלים והאיכרים) היו בעלי כוח רב, וללא תמיכתם יכלה הממשלה הזמנית ליפול תוך ימים. הסיבה לכך נעוצה בעובדה שבנוסף לנציגי הפועלים, הסובייט כלל גם נציגי חיילים מהצבא. הנציג הבולט ביותר של הסובייט - קרנסקי, ממפלגת ה-SR - קיבל מושב בין שרי הממשלה הזמנית. סטלין שיחק באותה עת משחק כפול: אף שהתייצב לצד דורשי הפשרה וחלוקת השלטון עם השמאל המתון, דאג להימנע מלעמוד בחזית המאבק כדי שלא להתעמת עם לנין הגולה, שהתנגד לכך.
לאחר משבר יולי, במהלכו היה סטלין בעיקר איש קשר בין פטרוגרד ללנין, תוך שדאג לו למקומות מסתור שונים, התחוללה ההפיכה הבולשביקית באוקטובר. תחת הנהגתו של לנין, ששב לרוסיה בחסותה ובמימונה של גרמניה, נכבשה פטרוגרד בידי הבולשביקים, וסטלין מונה לקומיסר הפוליטי של הצבא האדום. בתפקיד זה נשלח להגן על העיר צאריצין, ולהבטיח אספקת תבואה ממנה במלחמת האזרחים ברוסיה. העיר נקראה לאחר מכן על שמו, סטלינגרד.
סטלין המשיך להתקדם תוך שקיבל על עצמו תפקידים ביצועיים ומנהליים שונים, בראשם את תפקיד הקומיסר לענייני לאומים, עד שמונה ב-3 באפריל 1922 המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, תפקיד אותו הפך לבעל העוצמה הגדולה ביותר במדינה. ריכוז כוח זה בידיו היה לצנינים בעיני לנין, שלקה באותה עת בראשו בסדרה של אירועי שבץ, וכוחו לא עמד לו כדי לבלום את הידיד שהפך ליריבו. צוואת לנין המכילה ביקורת חריפה על סטלין, הועלמה ולא הובאה לידיעת הציבור, בין השאר גם כי יריביו של סטלין להנהגה - ביניהם קמנייב, זינובייב ולאון טרוצקי - זכו בה לקיתונות של ביקורת. בצוואה כתב לנין: "סטלין הוא גס מדי, וחסרון זה הוא ללא נשוא אצל אדם המכהן כמזכיר כללי...לכן, מציע אני לחברים שימצאו דרך לסלק את סטלין מתפקיד זה וימנו תחתיו אדם אחר – סובלני, נאמן ומנומס יותר, שייתן את דעתו על צורכי החברים ויהיה פחות קפריזי."
עלייתו לשלטון.
לאחר מות לנין ב-1924, הוקם "טריאומוירט" של סטלין, קמנייב וזינובייב, שהתיימרו לייצג זרם מרכזי במפלגה - כנגד לאון טרוצקי משמאל, ובוכרין מימין. בתקופה זו נטש סטלין את המדיניות הבולשביקית המסורתית שגרסה מהפכה בינלאומית, לטובת מדיניות של "סוציאליזם בארץ אחת". בזאת מצא לו יריב משמעותי בטרוצקי, שהאמין ב"מהפכה מתמדת" בינלאומית. ב-1928 ביסס סטלין את מעמדו כראשון בין שווים בהנהגת המפלגה, ושנה לאחר מכן הצליח להגלות את טרוצקי לטורקיה. ב-1929 הוא הצליח לדחוק גם את בוכרין הימני, תוך שהוא מטיף לקולקטיביזציה ולתיעוש מהיר. כך הצליח לבסוף לבסס שליטתו במפלגה, ובברית המועצות. עם זאת, סטלין עדיין לא הרגיש שמעמדו חזק דיו כדי לצאת באופן גלוי כנגד גורמי האופוזיציה שנותרו בהנהגת המפלגה. לראיה, הוא עמד כנראה מאחורי רצח סרגיי קירוב, מזכיר המפלגה בלנינגרד (ב-1934) כשהפופולריות שלו איימה עליו, אך מעולם לא הודה בכך. הוא אף עמד בראש טקס ההלוויה הממלכתי שנערך לקירוב.
המדיניות הכלכלית והקולקטיביזציה.
בסוף שנות ה-20 החליט סטלין לבטל את ה"תוכנית הכלכלית החדשה" נא"פ שהנהיג לנין ואשר אפשרה יוזמה פרטית מצומצמת. במקום לתת לאיכרים תמריצים עבור הגדלת התפוקה החקלאית, החליט סטלין לכפות עליהם להצטרף לחוות קולקטיביות בבעלות המדינה. במקביל, החל בתוכניות שאפתניות לתיעוש המדינה. כדי לתעש במהירות את ברית המועצות, הוא הגה בסוף שנות ה-20 את תוכניות החומש, שהראשונה בהן החלה בשנת 1928. שתי תוכניות החומש הראשונות התבצעו במלואן והשלישית הופסקה באמצע עקב הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941. תוכניות החומש נועדו להגדיל את היכולת התעשייתית של ברית המועצות, והתמקדו בעיקר בתעשייה הכבדה. הן נאכפו ביד ברזל על תושבי ברית המועצות, והגשמת יעדיהן עלתה במחיר חייהם של מיליוני בני אדם. היו אלו תוכניות שאפתניות מאוד, שניסו לגרום לתיעוש מהיר של ברית המועצות על בסיס כלכלי רעוע. המהפכה התעשייתית ברוסיה החלה כבר במאה ה-19, אך לפני פרוץ המהפכה הבולשביקית היא עדיין פיגרה בהרבה אחרי מעצמות המערב. קצב התיעוש המהיר בתקופת שלטונו של סטלין הפך את ברית המועצות למעצמה תעשייתית, שיכלה להתחרות במדינות תעשייתיות מובילות באירופה, כמו גרמניה. הדרך לביצוע תוכניות החומש הייתה ריכוז מירב המשאבים של המדינה בתוכניות התיעוש, על חשבון התעלמות מהצרכים של האזרחים הסובייטים הפשוטים, ופגיעה בתעשיות הקלות שנועדו לספק את צורכיהם. מדיניות הקולקטיביזציה נועדה, בין השאר, לחסוך בידיים עובדות בחקלאות, ובכך לאלץ את המוני האיכרים לעבור לערים ולהפוך לפועלי תעשייה, כדי להאיץ את התיעוש של ברית המועצות.
משטרו של סטלין כפה על האיכרים קולקטיביזציה של החקלאות. התוכנית נועדה להחליף את החקלאות הכפרית המסורתית, שהתבססה על משקים קטנים, שהשתמשו באמצעים פרימיטיביים לעיבוד האדמה, בחקלאות ריכוזית, המאורגנת בחוות גדולות, קולחוזים או סובחוזים, המשתמשים באמצעים מודרניים, כדי שניתן יהיה לייצר מזון באופן יעיל יותר. בפועל גרמה התוכנית להרס מעמד האיכרים בעלי הרכוש (שכונו "קולאקים"), לירידה דרסטית ברמת החיים של האוכלוסייה בברית המועצות בכלל והאוכלוסייה הכפרית בפרט, עד כדי גרימת רעב המוני, ולהתנגדות אלימה לשלטון הסובייטי בקרב האיכרים.