להבדיל משאר פליטי העולם המטופלים על ידי נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR), בעלי סטטוס של פליטים פלסטינים מטופלים על ידי אונר"א - סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטים פלסטינים (UNRWA). בערך זה המונח "פליט" מתייחס לפליט לפי הגדרת אונר"א. בתור שכאלה הפליטים הפלסטינים הם אוכלוסיית הפליטים היחידה בעולם שבה גם צאצאי הפליטים ובני-זוגם זכאים למעמד של פליט. הגדרת הפליטים של אונר"א אף אינה מחריגה ממצבת הפליטים את אלה מהם שקיבלו אזרחות במקום מושבם החדש או את אלה שביצעו פשעים שונים או אף פעלו נגד מטרות האו"ם (תנאים שיכולים לפסול זכאות של פליטים רגילים). המנדט שניתן לאונר"א, בניגוד למנדט הנציבות, אינו כולל טיפול בהשבת הפלסטינים למקום ממנו יצאו.
אוכלוסייה נוספת הקשורה במונח הם אלה מערביי ישראל שעזבו את ביתם הקבוע כתוצאה מהמלחמה אך עדיין נותרו בתחומי מדינת ישראל.
סמל מוכר של המאבק על זכויות הפליטים הוא מפתח המייצג את זכויותיהם על הבתים והקרקעות אשר נעזבו.
היציאה ההמונית במהלך המלחמה.
מיד לאחר החלטת החלוקה של ארץ ישראל באו"ם ב-29 בנובמבר 1947, למדינה ערבית ומדינה יהודית, החלו התקפות של ערביי ארץ ישראל על מטרות יהודיות. בין מועד החלטת החלוקה למועד פלישת צבאות ערב לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל ב-15 במאי 1948, הייתה המלחמה בין יהודים וערבים בארץ ישראל מלחמת אזרחים, בין "כנופיות" ערביות מקומיות ולצדן צבא ההצלה של הליגה הערבית, שחדר לתחומי ארץ ישראל המנדטורית בהעלמת עין של שלטונות המנדט, לבין כוח המגן העברי.
גלי היציאה של ערביי ארץ ישראל מהשטח שהפך בתום המלחמה למדינת ישראל, היו מקבילים לשלבי המלחמה, החל מפרוץ מעשי האיבה בעקבות החלטת החלוקה. את המניעים לבריחה בשלבים המוקדמים תיאר בכור-שלום שטרית בתזכיר שהגיש לדוד בן-גוריון, על סמך מגעיו עם תושבים ערבים שנותרו בארץ. אלה הזכירו, בין השאר, את מורשת הדיכוי העות'מאני, ניתוץ הדימוי הכנוע של היהודי בעיני הערבים, חששם של התושבים האמידים בעיקר מהתחדשות אנרכיה וטרור פנימי שחוו בתקופת המרד הערבי הגדול, אבל גם שגיאות שעשתה המנהיגות הפלסטינית, כמו בחירתה לנהל את המלחמה מבחוץ, האשליות שנטעו מנהיגים פלסטינים ובריטים על האפשרות שיחזרו לאחר סיום הקרבות, והמנטליות הערבית, כפי שתיאר אותה אבן ח'לדון במאה ה-14.
הגל הראשון: דצמבר 1947 עד מרץ 1948.
בגל הראשון, מדצמבר 1947 ועד מרץ 1948, יצאו כ-50–60 אלף ערבים, רובם מהמעמד הגבוה והבינוני בחיפה, ירושלים ויפו, מיעוטם בדווים וכפריים במישור החוף המרכזי, וחלקם עובדים זרים שחזרו לארצות מוצאם. תופעת היציאה החלה כבר מספר ימים לאחר פרוץ מעשי האיבה בארץ בעקבות החלטת החלוקה. היא בלטה במיוחד בשכונות שבמוקדי החיכוך בערים המעורבות, וגברה ככל שהורע המצב הצבאי של הערבים באותם המקומות. בזמן שפרצה המלחמה הבלתי-רשמית, רוב חברי "הוועד הערבי העליון" (ההנהגה הפלסטינית) לא ישבו בארץ ורבים מבני משפחות האליטה העירונית היו הראשונים לנטוש את מקומות מגוריהם. יש להניח כי הללו התכוונו ליציאה זמנית עד שתושג רגיעה, אולם הייתה לכך השפעה מוראלית וכלכלית הרסנית על הנשארים.
כבר בתחילת המלחמה, בדצמבר 1947 ובינואר 1948, החלו לצאת מארץ ישראל, קמעה קמעה, משפחות ערביות אמידות. העיתון הערבי היפואי "אל-שעב" ("העם") גינה את התופעה ב-30 בינואר 1948: "הקבוצה הראשונה של הגיס החמישי שלנו כוללת אותם אנשים הנוטשים את בתיהם ומסחריהם והולכים לגור במקום אחר... לנוכח סימן ראשון של תלאה הם נושאים רגליהם כדי להימלט מלשאת בעול המאבק". כעבור חודשיים, ב-30 במרץ, האשים השבועון "אל-צריח" את תושבי הכפר שייח' מוניס וכפרים אחרים בסביבת תל אביב, ש"המיטו חרפה על כולנו" על ידי "נטישת כפריהם".
הוועד הערבי העליון ניסה לבלום את זרם היוצאים מהארץ. בין היתר, עשה הוועד, כמו גם הוועדות הלאומיות ו"צבא ההצלה", מאמצים שכללו הטלת מס על היוצאים וכן איומים להחרים את רכושם.
בכינוס מועצת הליגה הערבית שנערך בפברואר 1948 בקהיר, הועלה הצורך להגיש סיוע לפליטים והוחלט להטיל במדינות ערב מס אזרחי שהכנסותיו יוקדשו לסיוע הומניטרי לפלסטינים.
ב-8 במרץ 1948 כתב אמין אל-חוסייני איגרת אל ממשלות סוריה, מצרים ולבנון, בה ציין את הנטייה "של רבים מערביי פלסטין לעזוב את עריהם ולהתיישב בארצות ערביות שכנות". הוא הצהיר בה כי הוועד הערבי העליון החליט שאיש לא יורשה לעזוב את הארץ בלי הסכמתו, וכי "הערבים הפלסטינים המרובים שעזבו את ארצם מאז תחילת הקרבות", יחויבו לחזור "למען האינטרס הלאומי". לפיכך ביקש משלוש הממשלות שתסרבנה להאריך את רישיונות ישיבתם ולהוציא רישיונות חדשים בלי הסכמת הוועד הערבי העליון.
בתזכירים רשמיים שהגיש באותו יום הוועד הערבי העליון למדינות ערב, הוא ביקש שלא להעניק אשרות כניסה לפלסטינים אלא במקרים מיוחדים ולאחר אישורה של "הוועדה הלאומית המקומית". אולם הממשלות הערביות לא שיתפו פעולה בעניין זה.
הגל השני: אפריל עד יוני 1948.
הגל השני של היציאה התרחש בחודשים אפריל–יוני 1948, כתוצאה ישירה ממתקפת "ההגנה" על פי "תוכנית ד'". רוב היוצאים היו תושבי הערים הגדולות שנכבשו על ידי הכוחות היהודים לפני פלישת הצבאות הערביים: טבריה, חיפה, צפת, בית שאן ויפו. חלק קטן מהם יצאו מכפרים באצבע הגליל, הגליל המערבי ומבואות ירושלים. חלק מהיוצאים בגל הזה עזבו לערים וכפרים בתוך ארץ ישראל.
במרץ 1948 עוצבה תוכנית ד' של ה"הגנה", שנועדה להבטיח את שטחי המדינה היהודית לקראת הכרזת העצמאות שלה והפלישה הערבית הצפויה בעקבותיה. בהתאם לתוכנית, כבשה ההגנה כפרים בפרוזדור ירושלים, סביב קיבוץ משמר העמק ולאורך כביש החוף, ותושביהם ברחו.
עד אפריל 1948, עדיין נותרו בשטח שקבע האו"ם למדינה היהודית כמחצית מהאוכלוסייה הערבית. אולם לאחר כיבוש הכפר דיר יאסין ליד ירושלים וההרג הרב שהתרחש בו ב-9 באפריל, החל שלב חדש ביציאה ההמונית. הכפרים מלאו שמועות על מעשי זוועה של היהודים וחלק גדול מהאוכלוסייה הערבית נתקף בהלה. במאמר שפורסם ב"דיילי מייל" הלונדוני ב-12 באוגוסט 1948, כתב מפקד הלגיון הערבי, ג'ון גלאב: "האזרחים הערבים נתקפו בהלה ונסו מנוסה מבישה. לעיתים קרובות נעזבו כפרים עוד בטרם יאיים עליהם מהלך המלחמה".
ערב המלחמה הייתה בחיפה אוכלוסייה של כ-70,000 ערבים. לאחר כניעת ההנהגה הערבית ל"הגנה" ב-22 באפריל, הודיעה המשלחת הערבית בבית העירייה כי הקהילה הערבית תתפנה מן העיר. הבריטים סיפקו משוריינים לליווי שיירות היוצאים וספינות שהוציאו אותם מהעיר, ועד 1 במאי 1948 עזבה כמעט כל האוכלוסייה הערבית. בתחילת מאי נותרו בעיר בין 3,000 ל-4,000 ערבים בלבד.
ב-5 במאי דיווח הכתב של ה"טיימס" הלונדוני בירושלים כי "הרחובות הערביים שוממים להפליא, וכפי הנראה בעליל הייתה, בעקבות הדוגמה העלובה של המעמד המבוסס יותר, יציאה המונית גם מירושלים, אם גם לא באותו היקף כמו ביפו ובחיפה".
במהלך השבועות שבין אפריל לאמצע יוני 1948 יצאו לגלות בין 250,000 ל-300,000 פליטים פלסטינים. הגורם הראשי שדחף ליציאתם הייתה המתקפה הצבאית היהודית של ההגנה והאצ"ל, ובעיקר החשש ממתקפה כזו: רוב הכפרים והערים התרוקן מיד כשהגיעה לפתחם. לדברי ההיסטוריון בני מוריס, נפילת הערים הערביות הגדולות והיציאה מהן באפריל ובמאי גרמו לתחושת פחד וייאוש בקרב תושבי הכפרים, שנותרו ללא מנהיגות פוליטית וחיקו את התפנותם של המעמדות הבינוניים.
לטענת בני מוריס, נעשו ביוזמת ה"הגנה" וצה"ל מעשי גירוש נקודתיים של ערבים, אולם "לא הייתה תוכנית גדולה או כוללת של גירוש". עם זאת, מתוך שיקול צבאי של מניעת חזרת התושבים והצורך לשוב ולהילחם כדי לכבוש את אותו יישוב, התגבש בתקופה זו דפוס פעולה של כיבוש כפרים והריסתם, והדבר יצר למעשה מצב של גירוש בפועל.
לפי מסמכים שנחשפו בארכיון צה"ל, גורם מרכזי למנוסת התושבים היה שורה של מעשי טבח, אלימות וביזה שנערכו על ידי צה"ל בכפרים כגון צפצאף, דווימה, עין זיתון ועוד. אחד המסמכים מציין כי שיטות נוספות להברחת התושבים היו אולטימטומים שהוכרזו בערבית באמצעות רמקולים, "פעולות לחישה" שכונו "עצה ידידותית יהודית" וכן פעולות של אצ"ל ולח"י. בנגב נערכו פעולות של השמדת עדרים של בדואים ושריפת אוהליהם.
בתקופה זו הגבירו הוועד הערבי העליון, צבא ההצלה והממשלות הערביות את המאמץ לבלום את זרם הפליטים, וזאת באמצעות פינוי נשים, ילדים וזקנים; איומים מטעם קאוקג'י בכרוזים ובשידורים ברדיו רמאללה להחרים את רכוש העוזבים ואף לפוצץ את בתיהם; וניסיונות להחזיר ממדינות ערב פליטים גברים. אלא שלמאמצים אלה הייתה השפעה מזערית וזרם הפליטים רק גבר לקראת 15 במאי. בסוף אפריל הקציבה הליגה הערבית 100 ליש"ט לסיוע לפליטים ובמדינות ערב הוקמו ועדות ממשלתיות לטיפול בבעיה. ב-12 במאי נענתה לבסוף הליגה לבקשת המופתי והחליטה כי מדינות ערב תענקנה מקלט לפליטים, אך לא לגברים המסוגלים לשאת נשק.
פלישת הצבאות הערביים לארץ ישראל ב-15 במאי לא שינתה באופן משמעותי את דפוס התנהגותה של האוכלוסייה הפלסטינית. היא נותרה במקומה רק כאשר נמצאה באזור שליטתו של כוח ערבי חזק דיו אל מול הכוח היהודי.
בישיבת הממשלה הזמנית שנערכה ב-16 ביוני 1948, סוכם על ידי השרים בראשות בן-גוריון, למנוע את שובם של הפליטים הפלסטינים לתחומי מדינת ישראל. בישיבה זו תיאר שר החוץ משה שרת את "התרוקנות היישוב הערבי" כדבר "יותר מפתיע מאשר הקמת המדינה העברית". הממשלה מעולם לא פרסמה את החלטתה.