במחצית השנייה של המאה התשע עשרה התאספה חבורת אינטלקטואלים ערבים-נוצרים, בראשותו של בטרס בסתאני, שהגו באותה עת את הרעיון של מולדת ("וטן") סורית. אחד מאנשי חוג זה, ח'ליל אל-ח'ורי הגדיר בשנת 1866 את גבולות סוריה כדלקמן: "מן הפרת במזרח, עד הים התיכון במערב, וממדבר ערב בדרום ועד אנאטוליה בצפון". אולם הבריטים, ערב מלחמת העולם הראשונה, סברו אחרת לגבי גבולותיה של סוריה. בספר העזר של האדמיראליות הבריטית נקבע אמנם, כי "סוריה, במובנה הרחב ביותר, היא אותה ארץ השוכנת בין חופו המזרחי של הים התיכון לבין מדבריות ערב". אולם הוסף: "במובן הצר יותר מתייחס לאותו חלק של סוריה שאינו נכלל בארץ-ישראל. זהו השימוש הצרפתי הרגיל".
באותה עת התפתחה בצרפת תפישה אימפריאליסטית, הדוגלת בשליטה צרפתית באזור סוריה, לכשתתמוטט האימפריה העות'מאנית. האימפריאליסטים הצרפתים, ראו בסוריה אומה מיוחדת ושונה משאר האומות הערביות ולכן טענו שיש לדאוג להתפתחותה בנפרד. בריטניה הסכימה לתפישה זו, ונתנה לצרפת להשתלט על סוריה לאחר כיבושה במלחמת העולם.
המנדט הצרפתי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה האימפריה העות'מאנית התפרקה, ובשנת 1920 חבר הלאומים חילק את הוילאייטים העות'מאנים במזרח התיכון בין בריטניה שקיבלה את ארץ ישראל ועיראק ובין צרפת אשר קיבלה את סוריה ולבנון וכן את אצבע הגליל.
בשנות מלחמת העולם הראשונה, עתיד האזור כולו (בין מצרים לטורקיה של היום) היה נתון לשורה של הבטחות והסכמים סותרים בין צרפת לבריטניה (סיכומים בכתב בברית לונדון, הסכם סייקס–פיקו וכן סיכומים בין לויד ג'ורג' לז'ורז' קלמנסו), ובין האחרונה לעוד גורמים (פייצל הראשון - מכתבי חוסיין-מקמהון וכן התנועה הציונית - הצהרת בלפור). אמנם הבריטים דאגו לפזר הבטחות שניסוחן לא מחייב (בראייתם), אבל זה לא מנע ממקבלי ההבטחות לדרוש אותם, כמובטח. לפי חלופת המכתבים בין חוסיין למקמהון, סוריה הייתה אמורה להיות חלק מהמדינה הערבית הגדולה שתקיף את כל חצי האי ערב, עיראק ועד גבול טורקיה, בעוד שהבריטים, ראו עצמם מחויבים יותר לעמיתיהם הצרפתים, שלהם הובטחה סוריה ולבנון.
ב-1918 ממלכה ערבית עצמאית סורית נוצרה תחת שלטון המלך פייסל הראשון מהשושלת ההאשמית, אשר לאחר מכן מלך על עיראק. הבריטים העלימו עין מהצעד הזה, שכן הצרפתים עוד לא היו מוכנים לשלוח כוחות לממש את שלטונם על האזור מפני המחסור בחיילים ובתקציב, עקב המלחמה בשטחה נגד גרמניה, שאך זה הסתיימה. הממלכה הערבית של סוריה לא שרדה זמן רב. כעבור שנתיים בלבד, הצרפתים שלחו כוחות ללבנון, והבריטים, שהממלכה הסורית פעלה בחסותם, התפנו משם כדי לממש את הבטחתם. פייצל לא ויתר, ושלח את צבאו להיאבק בצרפתים. לקראת סיום מלחמת סוריה-צרפת, הוא הובס בקרב מייסלון, והצרפתים כבשו את סוריה, ולאחר מכן קיבל כיבוש זה גושפנקא של מנדט חבר הלאומים. המנדט עיצב מחדש את גבולותיה של סוריה. ראשית, נוצרה המדינה החדשה לבנון. שנית, נמסרו לידי טורקיה חלקים ממחוז חלב, וכן מחוז אלכסנדרטה, לאחר מכן.
צרפת חילקה את השטח שבאחריותה, בו נכללו ארבעת הוילאייטים העות'מאניים עליהם נמסר לה מנדט, חלב, דיר א-זור, ביירות (להוציא חלק מצפון ארץ ישראל שנותר בידי המנדט הבריטי) ודמשק לשש מדינות: לבנון, דמשק, חלב, מדינה עלאוית, סנג'ק אלכסנדרטה, ומדינת ג'בל א-דרוז שבהר הדרוזים. במהלך תקופת המנדט הצרפתי האליטה המקומית הסורית מהתקופה העות'מאנית שמרה על מעמדה, ותפקדה כגורם מתווך בין השלטונות הצרפתיים לבין האוכלוסייה המקומית. בתקופה הזו הזרם הלאומי ערבי היה הזרם הדומיננטי בסוריה, אך בשונה מהעבר, הזרם הלאומי דגל באופן גובר והולך בלאומיות ערבית-סורית על חשבון הפאן-ערביות.
עם תבוסתה של צרפת במלחמת העולם השנייה, והקמת משטר שיתוף הפעולה (צרפת של וישי), נותר תפקידו של "הנציב העליון" מטעם צרפת בידי הגנרל אנרי פרנאן דנץ, איש וישי. דנץ שיתף פעולה עם גרמניה הנאצית במהלך מרד רשיד עאלי אל-כילאני בעיראק והבריטים חששו כי סוריה ולבנון יהפכו לבסיס גרמני פעיל כנגדם. ביוני 1941 יצאו כוחות בריטים, וכוחות צרפת החופשית למבצע לכיבוש סוריה ולבנון, שהסתיים בכיבוש שטחים אלה, והחלת שלטון אנשי צרפת החופשית במקום זה של צרפת של וישי.
סוריה הכריזה על עצמאות בשנת 1941 אך רק ב-1 בינואר 1944 הוכרה כרפובליקה עצמאית. תחת לחץ של לאומנים סוריים פינו הצרפתים את כוחותיהם ב־17 באפריל 1946 (ותאריך זה נחשב ליום חגה הלאומי של סוריה) והשאירו את הארץ בידיה של הממשלה הסורית שנוצרה עוד בזמן המנדט.
מעצמאות סוריה ועד לשנת 1970.
למרות שהכרזת העצמאות הסורית לוותה בפיתוח כלכלי מואץ, הפוליטיקה הסורית עד לשנות השישים המאוחרות הייתה בסימן של תוהו ובוהו. בין 1946 ו-1956 סוריה נשלטה על ידי 20 ממשלות שונות, וקיבלה ארבע הצעות שונות של חוקה.
בשנת 1948 הייתה סוריה מעורבת במלחמת העצמאות נגד ישראל. הצבא הסורי גורש משטח ישראל, אך הצליח לבצר מתחמים ברמת הגולן, ולשמור על הגבולות הבינלאומיים. התבוסה במלחמת העצמאות, וזרם הפליטים הפלסטינים שזרם אל סוריה, גרמו לתחושות של יאוש ואכזבה. תחושות אלו ערערו את המשטר, שהיה בלתי יציב ממילא. סדרה של הפיכות צבאיות שהחלה בשנת 1949 העלתה לבסוף לשלטון את הקולונל אדיב א-שישכלי בשנה זו. ב-1954 איבד הקולונל שישכלי את כיסאו, לטובת משטר שהיו בו אלמנטים לאומניים ערביים וסוציאליסטים.
אל מול ישראל הייתה מדיניות סוריה תחת כל המשטרים מדיניות עוינת ואגרסיבית. סכסוכים על מקורות המים, פשיטות והפגזות על יישובים הסמוכים לגבול, הביאו לפעולות תגובה כגון מבצע כנרת ב-11 בדצמבר 1955, במהלכה פשט צה"ל על מוצבים סוריים שחלשו על הכנרת, ותוצאתה הייתה עשרות הרוגים ושבויים סוריים.
במלחמת סיני ב-1956 הוכרז משטר צבאי בסוריה. יחידות צבא סוריות ועיראקיות הוזרמו אל ממלכת ירדן על מנת למנוע פלישה ישראלית. יחידות אלו היו בין הגורמים באפריל 1957 לניסיון הפיכה פרו נאצריסטי בירדן, אשר נכשל.
בנובמבר 1956 חתמה סוריה על ברית צבאית עם ברית המועצות ובכך איפשרה לברית המועצות מעוז נוח בליבו של המזרח התיכון. הברית איפשרה לצבא הסורי אספקה של מטוסים וטנקים חדישים.
חוסר היציבות הפנימית בסוריה, והאמונה בלאומיות הערבית שעורר גמאל עבד אל נאצר שנחשב בעיני העולם הערבי לאחר מבצע סיני כמי שעמד מול הישראלים והמעצמות הקולוניאליות וניצח, הביאו לאיחוד בין מצרים לסוריה. ב-1 בפברואר 1958 הכריז הנשיא הסורי שוכרי אל כוותלי על איחוד בין שתי המדינות ועל הקמת הקהילייה הערבית המאוחדת (קע"מ). המדינה המשותפת הייתה בעלת דגל אחד, פרלמנט אחד, ונשיא אחד – הוא גמאל עבד אל נאצר.
הקמת הרפובליקה היוותה סיכון למדינת ישראל, והמדיניות העוינת מצד סוריה לא פסקה. ב-30 במרץ 1958 התנהלו באזור הכנרת קרבות ארטילריה ושריון בין כוחות סוריים לכוחות ישראליים. הפגזות אלו המשיכו, והגיעו לשיא בנובמבר 1958.
האיחוד לא היה הצלחה. מבחינת הסורים, האיחוד התאפיין בעיקר בשלטון ריכוזי של הנשיא גמאל עבד אל נאצר. האידאולוגיה הפאן ערבית, אשר דגלה באיחוד כלל המדינות הערביות, סבלה ממכה קשה בשל חוסר הצלחת קע"ם. מנהיגי מפלגת הבעת', מישל עפלק וצלאח א-דין אל ביטאר, חרף תמיכתם ברעיון הפאן ערבי, תמכו בפירוק קע"ם. לאחר הפיכה צבאית נוספת, ב-28 בספטמבר 1961, חזרה המדינה הסורית הנפרדת להתקיים, ונקראה הרפובליקה הערבית הסורית.
אי שקט ליווה את הקמת המדינה, ובמשך השנה וחצי שלאחר מכן בוצעו לא פחות מ-18 הפיכות, עד 8 במרץ 1963 – כאשר קצינים סורים הכריזו על הקמת מועצת מפקדת המהפכה, שתפסה את השליטה בממשל האזרחי והצבאי הסורי. בהפיכה זו בלט לראשונה קצין חיל האוויר הסורי בשם חאפז אל-אסד. המהפכה העלתה לשלטון את מפלגת הבעת' הסורית, מפלגה לאומנית בעלת גוון שמאלי, שפעלה בסוריה ובמדינות ערב אחרות כמו עיראק, החל משנות הארבעים.
הפיכת הבעת' בסוריה לוותה בהפיכה דומה בעיראק, כמה שבועות לאחר מכן. הממשלה הסורית החדשה החלה במגעים על איחוד משולש: סוריה - עיראק - מצרים, אך מגעים אלו נכשלו. שיחות על איחוד בילטרלי בין סוריה לעיראק לא הצליחו אף הן, ובנובמבר 1963 נפל משטר הבעת' העיראקי. במאי 1964 הכריז הנשיא אמין אל-חאפז על חוקה זמנית.
בתוך הבעת', היו שתי קבוצות עיקריות. קבוצה אחת, שבה היו המנהיגים המסורתיים של הבעת', עפלק וביטאר וכן אל אמין אל-חאפז, דגלה בפאן ערביות. קבוצה שנייה, אשר הורכבה בעיקר מאנשי צבא וביניהם חאפז אל-אסד וסלאח ג'דיד, נקראה "המחוזיים" ותמכה ביתר עצמאות של המחוזות בתוך האומה הערבית (סוריה נחשבה מחוז). ב-23 בפברואר 1966, הקבוצה השנייה בראשותו של סלאח ג'דיד לקחה לידיה את השלטון והדיחה את אמין אל-חאפז, במהלך שתואר כניסיון ל"טיהור אידאולוגי" של המשטר, מכיוון שסטה מהקו של מפלגת הבעת'. במשטר זה קיבל חאפז אל-אסד את תפקיד שר ההגנה, ולמעשה היה לשליט סוריה מאחורי הקלעים. ההנהגה הוותיקה של הבעת' הוגלתה, אך עדיין נחשבה להנהגה הלגיטימית על ידי הבעת' בעיראק, וזה היה מקור לסכסוך בין שתי המדינות במשך שנים רבות.
סוריה הצטרפה לנאצר ולמצרים במלחמת ששת הימים נגד ישראל. עם תחילת המלחמה, ב-5 ביוני 1967, הושמד חיל האוויר של סוריה בעודו על הקרקע. ב-9 ביוני 1967 החל צה"ל לנוע לכיוון רמת הגולן, והרמה נכבשה תוך שעות ספורות.