סימני חשיפה ל-CS כוללים גרוי בעיניים, דמעות, עווית העפעף (blepharospasm), תחושת צריבה באף ובגרון, ריור, תחושת התכווצות בחזה וחנק, עיטוש ושיעול ותחושות שרפה או דקירה בעור. בריכוזים גבוהים יותר עשוי CS לגרות את הקיבה ולגרום הקאות ושלשול.
ריכוז הסף לזיהוי החומר באוויר בחוש הריח הוא 4 מיקרוגרם למטר מעוקב; בריכוז 0.5 מ"ג למטר מעוקב אנשים יעזבו את השטח, ריכוז של 1 מ"ג למ"ק יגרום דמעות וריכוזים שמעל 10 מ"ג למ"ק ירתיעו גם כוחות מנוסים. הריכוז הנחשב למזיק בריאותית ל-50% מהנחשפים הם כ-10–20 מ"ג למ"ק לדקת חשיפה. פוטנציאל הגירוי של CS מושפע מתנאי הסביבה - עליה בחום ובלחות היחסית מחמירה את הפגיעה. אנשים מגלים סבילות גבוהה יותר כאשר הריכוז עולה בהדרגה. ריכוז של 1.5 מ"ג למ"ק נסבל במשך 90 דקות כאשר מגיעים לריכוז הזה בהדרגה לאורך 30 דקות.
בשנת 2002 דווח על אירוע הרעלת CS של תשעה נחתים אמריקנים במהלך אימון המדמה מלחמה - מצב בו ממילא אסור לירות גז מדמיע לפי הסכמים בינלאומיים. כשתי יממות של אימון גופני מפרך לאחר שאיפת הגז, החיילים החלו להראות סימני הרעלה. החיילים אושפזו וסבלו מקשיי נשימה, יריקת דם (hemoptysis) וחוסר חמצן. ארבעה מהחיילים נזקקו לטיפול נמרץ וכולם החלימו בתוך 3 ימים מהופעת הסימנים.
חשיפת נשים הרות ל-CS עשויה לגרום הפלה.
ביקורת על השימוש ב-CS.
מאז 1969 נכלל "גז מדמיע" בקטגוריה של "נשק כימי" האסור לשימוש צבאי, בהתאם לאמנת ז'נבה, כך שהשימוש בו הותר ליישומים משטרתיים בלבד של שמירה על הסדר. כך למשל, לאחר פיזור CS ממסוקים לפיזור התקהלות בבגדאד בשנת 2005, הואשמה חברת האבטחה בלקווטר בהפרת אמנת הנשק הכימי (CWC). החברה טענה להגנתה, כי השימוש בחומר לא היה בנסיבות מלחמתיות.
מתנגדי השימוש בחומר טוענים, כי בשל סכנת ההרעלה, יש להוציאו משימוש לחלוטין. ריכוז החומר הדרוש לפגיעה ממשית (אלפי מ"ג למ"ק אוויר) אמנם גבוה בהרבה מהריכוז המרתיע שיגרום לאנשים לעזוב את השטח (מיליגרמים בודדים למ"ק) אבל רימון הגז יוצר ענן בקוטר 6–9 מטרים ובו הריכוז נע בין 2,000 ל-5,000 מ"ג למ"ק. מכאן, שאנשים שיימצאו קרוב לנקודת הפגיעה עלולים להיחשף לריכוזים גבוהים של הגז. אם הגז יפוזר בחלל סגור, עלול הריכוז המקומי שלו להיות אף גבוה יותר ומסוכן.
בשנת 2003 נערך מחקר בקרב תלמידי תיכון פלסטינים, באזור רמאללה, על השפעה הבריאותית הנפשית, כולל מחלות פסיכוסומטיות (מחלות גופניות כתוצאה ממצוקה נפשית) של חשיפה לאירועים אלימים ומשפילים. המחקר נערך בעזרת דיווח סובייקטיבי בשאלון ובדק, בין השאר, את הקשר בין הבריאות לבין היחשפות לאירועים שבהם נורה גז מדמיע. על פי ממצאי המחקר, 60% מהתלמידים (עירוניים, כפריים וממחנות פליטים) נחשפו לאירועים בהם נורה גז מדמיע (72% מהבנים ו50% מהבנות). במחנות הפליטים דיווחו 84% מהנערים על חשיפה לאירועים אלימים שבהם נורה גז מדמיע בשנה שקדמה לעריכת הסקר. נמצא מתאם מובהק בין מחלות פסיכוסומטיות לחשיפה לאירועים בהם נעשה שימוש בגז מדמיע (עליה של כ-40% אצל מי שנחשפו לאירועים אלימים בעלי מאפיין זה). היחשפות לאירוע בו נורה גז מדמיע, נתגלתה במחקר זה כמזיקה יותר, מבחינה נפשית, מאשר היחשפות לאירוע בו נהרג אדם, אך מזיקה פחות מהיחשפות לאירוע הטרדה מינית או חיפוש גופני.
ה-FBI הואשם, כי השימוש ב-CS בעת ביצוע ההשתלטות על המתחם בקרבת וייקו, גרמה לפגיעה נרחבת בחפים מפשע, כולל בילדים.
שימוש בגז מדמיע במחנה מעצר לפליטים בהונג קונג בשנות ה-90 גרם כוויות ל-96 אנשים: כאלו שהיו קרובים לנקודת פיצוץ רימון הגז, כאלו שנכוו ממגע עם המכל החם עצמו וכמה שסבלו מכוויה כימית עקב ספיגת הCS בבגדים.
פגיעה בבלתי-מעורבים.
לאחר שפוזר הגז הוא נע באוויר עם כיוון הרוח ויכול לפגוע באזרחים המרוחקים ממוקד העימות. בדיקת יעילות השימוש בגז מדמיע בסכסוכים ממושכים העלתה כי יעילותו יורדת עם הזמן משום שהמשתתפים בהפרות הסדר מפתחים אמצעי התגוננות (כגון כיסוי הפנים במטליות רטובות או שימוש במסכות גז) ורוכשים מיומנות בהתמודדות עם הגז ודווקא האוכלוסייה הנפגעת אקראית כשאינה מוכנה לכך סובלת מפגיעה קשה יותר. כך למשל בעימות בצפון אירלנד נמצא כי שימוש נרחב באמצעי זה חיזק את ההתנגדות לבריטים בקרב האוכלוסייה והסלים את האלימות. בעימותים מול מפגינים פלסטינים התלוננו מתנחלים על פגיעה מגז מדמיע המופעל נגד פלסטינים בקרבתם.
תרסיס פלפל.
תרסיס פלפל הוא סוג של גז מדמיע המצוי גם בשימוש אזרחי, המופק משרף צמח הפלפלת. הוא חלש מבחינת השפעתו מהגז המצוי בשימוש כוחות משטרה וביטחון. הוא משמש בעיקר כנגד תוקפים בודדים, לעיתים בצורה של ספריי, ולעיתים הוא מגיע בצורה של אקדח על מנת להרתיע את התוקף.
החומר הפעיל בגז מדמיע זה הוא בדרך כלל רעלן עצבים טבעי, כמו הקפסאיצין, המופק מפלפלים חריפים.
דרכי התגוננות.
ההתגוננות הטובה ביותר נגד גז מדמיע היא בעזרת מסכת גז או מסכת סינון אוויר. בזמן הפגנה, מפגינים יכולים להשתמש בציוד פשוט כמו צעיף רטוב או פריטי ביגוד המכסים את הפה והאף, וכן משקפי מגן או משקפי צלילה. יש ללבוש בגדים ארוכים, על מנת לכסות את העור ככל האפשר, וכן להימנע מעדשות מגע או איפור. יש לנסות לעבור למקום גבוה, כי חלקיקי גז מדמיע שוקעים למטה.
פעילים בהפגנות בארצות הברית, צ'כיה, ונצואלה וטורקיה דיווחו כי על פי ניסיונם אפשר לצמצם את השפעת הגז המדמיע על ידי בליעת תרופה נגד צרבת מדוללת במים.
במהלך המחאות בהונג קונג (2019–2020) והמחאות בצ'ילה (2019–2020), מונו צוותים של מפגינים לטיפול בתקיפת גז מדמיע. חברי הצוות צוידו בבגדי מגן וכפפות חסינות חום, ולעיתים כיסו את הידיים והרגליים בניילון נצמד כדי למנוע גירוי בעור. בזמן תקיפת גז מדמיע, חברי הצוות מאתרים את מכלי הגז וזורקים אותם בחזרה לעבר השוטרים, או מכבים אותם במים. כמו כן הם מצוידים בתמיסת מלח המיועדת לשטיפת עיניהם של הנפגעים.
הטיפול באדם שנפגע מגז מדמיע דומה לטיפול בכוויה, ולא קיימת תרופה לריפוי פגיעות מסוג זה. אופן הטיפול הנפוץ הוא שאיפת אוויר צח, הסרת בגדים המזוהמים בגז, הימנעות משימוש במגבות משותפות והסרת עדשות מגע.
קווין
קווין (באנגלית: Queen) היא להקת רוק בריטית פופולרית, שפעלה בשנות ה-70, ה-80 וה-90 של המאה ה-20, אשר הייתה מורכבת מפרדי מרקיורי כזמר ופסנתרן, מבריאן מיי כגיטריסט הראשי, ג'ון דיקון כבסיסט ורוג'ר טיילור כמתופף. מאז הקמתה ועד היום, נחשבת לאחת הלהקות המגוונות, המשפיעות והמצליחות בהיסטוריה ולחלוצה בסגנון הגלאם רוק.
קווין דורגה במקום ה-52 בקטגוריית "האמנים הגדולים בכל הזמנים" במגזין הרולינג סטון. מאז 2005 מובילים בריאן מיי ורוג'ר טיילור את הלהקה בסיבובי הופעות בשם "קווין +" עם פול רוג'רס כסולן, אותו החליף בהמשך אדם למברט.
ערוץ המוזיקה VH1 דירג את קווין במקום ה-17 ברשימת "100 האמנים הגדולים בכל הזמנים".
היסטוריה.
התקופה שלפני "קווין".
גרעין הלהקה החל להיבנות בשנת 1968, כאשר הגיטריסט בריאן מיי וחברו לספסל הלימודים באימפריאל קולג' שבלונדון, נגן הבס והזמר טים סטאפל, החליטו להקים הרכב חדש לאחר שניגנו יחדיו בהרכב אחר שנקרא 1984. השניים פרסמו מודעה בלוח הסטודנטים שהודיעה כי הם מחפשים חבר נוסף שינגן בתופים בסגנון של ג'ינג'ר בייקר מלהקת קרים. למודעה נענה רוג'ר טיילור, סטודנט לרפואת שיניים והוא צורף ללהקה, שנקראה סמייל. השלישייה הקליטה מספר שירים, אך רק שניים מתוכם יצאו באותה התקופה כסינגלים לשדרי רדיו, בארצות הברית בלבד. כמו כן, רוב פעילות הלהקה הייתה בביצוע מופעי חימום לג'ימי הנדריקס, פינק פלויד, יס וג'נסיס.
פַֿרוֹךְ (פרדי) בּוּלְסָרָה, שהיה שותף לחדר של סטאפל במכללה וחברו מלימודי האמנות עקב אחר ההתפתחות המוזיקלית של חברי הלהקה לאורך כל תקופת פעילותה ואף נהג לייעץ להם רבות, במיוחד בנוגע לתדמית החיצונית שלהם.
באביב 1970 נטש סטאפל את הלהקה לטובת להקה אחרת, Humpy Bong, ו-Smile התפרקה. לאור המצב החדש, החליט בולסרה לשכנע את מיי וטיילור להקים עמו להקה, שבה יהיה הסולן. מכיוון שסטאפל היה גם הבסיסט של הלהקה, החלו חברי ההרכב החדש לחפש בסיסט חדש. ב-27 ביוני 1970 הופיעה הלהקה לראשונה עם הבסיסט מייק גרוס אך בסופו של דבר החליטה שהוא אינו מתאים להרכב. לאחר מכן בחנה עוד שלושה נגני בס: ברי מיטשל, דאג בוגי ולבסוף ג'ון דיקון, שצורף ללהקה בשנת 1971. לאחר שנוצר ההרכב הסופי החל בולסרה בגיבוש רעיונות לתדמית הלהקה, שלפי רוחו רצה שתהיה ססגונית ותאטרלית באופן יוצא דופן, עם תלבושות אקסטרווגנטיות ועם הופעות דרמטיות במיוחד. כיוון אמנותי זה זכה לביטוי כאשר הלהקה החלה בחיפושים אחר שם והצעתו הפרובוקטיבית של בולסרה התקבלה; השם הנבחר ללהקה היה Queen. באותה תקופה החליט בולסרה לשנות את שם משפחתו מבולסרה למרקיורי ומאז נודע לכל בשם פרדי מרקיורי.
תחילת הדרך (1971–1974).