חידושיו של ארקרייט לא הוגבלו רק לפיתוח יישובי עובדים; הוא המציא פטנטים רבים הקשורים לטכנולוגיית טווייה המבוססת על מים. תוקף הפטנטים שלו פג ב-1785, וכעבור שלוש שנים היו למעלה מ-200 מפעלים כאלה בבריטניה. ניו לנארק שבסקוטלנד - אף הוא אתר מורשת עולמית - הושפע במידה רבה מפעילותו של ארקרייט בעמק דרוונט; המקום זוהה כאתר פוטנציאלי להקמת מפעל במסגרת ביקור שערכו בו ארקרייט ודייוויד דייל ב-1784. זמן מה לאחר מכן הקים דייל ארבעה מפעלים בניו לנארק; הם היו דומים למפעל מסון היל, ולפחות שניים מתוכם פעלו בטכנולוגיה שפותחה בעמק דרוונט, אם כי מערכת המפעלים הייתה שונה מזו שבעמק. ניו לנארק נרכש על ידי רוברט אוון ב-1799, והלה הרחיב במידה רבה את הפעילות החברתית בהשוואה לעמק. סלטייר - אף הוא אתר מורשת עולמית - הוקם ב-1853 והיה מאופיין במגורי עובדים ומתקניהם, ואף במאפיינים אחרים של מערכת המפעלים שפותחה על ידי ארקרייט.
ב-1774 העבירה הממשלה הבריטית חוק שלפיו חל איסור על ייצוא "כלים או מכשירים" ששימשו בתעשיות הכותנה והפשתן. כתוצאה מכך הדרך היחידה להפיץ את הטכנולוגיות החדשות שפותחו בבריטניה למדינות אחרות הייתה באמצעות ריגול תעשייתי. קארל דליוס עבר באנגליה והעביר את התוכניות של חלק מהמצאותיו של ארקרייט לאדם בשם יוהאן גוטפריד ברוגלמאן; ברוגלמאן ניצל את המידע על מנת להקים מפעל ברטינגן שליד דיסלדורף שבגרמניה, וזה החל לפעול ב-1784. הוא קרא ליישוב הסמוך למפעל בשם קרומפורד. היה זה מפעל ארקרייט הראשון ביבשת אירופה. השיטות לטוויית כותנה שפותחו בעמק דרוונט הגיעו גם לאמריקה. ב-1790 היו בארצות הברית פחות מ-2,000 פלכים שהונעו על ידי גלגלים המכונים Spinning jenny, ובאותה תקופה היו בבריטניה 2.4 מיליון פלכים כאלה. הדגם של מפעל ארקרייט הובא לאמריקה על ידי מהגרים כגון סמיואל סלייטר, שהיה במקור מעמק דרוונט, והקים את מפעל סלייטר. טכנולוגיות רבות שפותחו בעמק דרוונט אומצו בתעשיות טקסטיל אחרות; עד אמצע המאה ה-20 בוצע הטיפול במכונות ניפוץ שהומצאו על ידי ארקרייט. בזכות מערכת המפעלים ניתן היה לייצר בזול מוצרי טקסטיל וביגוד.
שימור.
ב-1971 נערך בעמק פסטיבל לזכרו של ארקרייט, וזמן קצר לאחר מכן הוקמה אגודת ארקרייט לשימור המונומנטים התעשייתיים בדרבישייר. המתחם של מפעל קרומפורד נרכש על ידי האגודה ב-1979, ובכך היא מנעה את הריסת המבנים הקשורים למפעל. מלבד מניעת הרס האתר שאפה האגודה להתחיל בשיקומו. המפעלים היו מזוהמים היות ששימשו לאחסון חומרים תעשייתיים שונים לאחר הפסקת ייצור הכותנה, וביוזמת האגודה המפעלים נוקו ושוקמו בעלוּת חמישה מיליון לירות שטרלינג ובסיוע המועצות המקומיות, סוכנות הפיתוח של מזרח המידלנדס, קרן המורשת האנגלית וקרן הלוטו למורשת. מפעל קרומפורד מאוכלס על ידי מספר עסקים קטנים ומשמש גם לחינוך.
מפעלים רבים בעמק שרדו לאורך השנים למרות דעיכת תעשיית הכותנה המקומית, וחלקם שימשו עבור מטרות אחרות. רוב בתי הפועלים עדיין קיימים כמקומות מגורים. בשנות ה-70 וה-80 ניסו הרשויות המקומיות וקרן המורשת האנגלית למנוע את ההידרדרות במצב הבתים והמפעלים באמצעות ייעוץ לבעליהם ומענקים לעבודות השימור. כאשר הוגשה המועמדות להכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, היו 26 מתוך 838 הבניינים הרשומים באזור במצב שימור גרוע, וברשימת המבנים בסיכון של קרן המורשת האנגלית.
המפעלים בעמק דרוונט הועמדו להכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. האתר הוצע להכללה ברשימה (יחד עם הנוף התעשייתי בבלנאבון, ניו לנארק וסלטייר) על מנת להגדיל את ייצוגם של אתרים תעשייתיים היסטוריים. ההצעה התקבלה, והמפעלים הוכרזו בשנת 2001, לפי הקריטריון השני והקריטריון הרביעי להכללה ברשימת אתרי המורשת העולמית, כאתר מורשת עולמית תרבותי. "שותפות מפעלי עמק דרוונט" אחראית, בשם הממשלה הבריטית, לניהול האתר. ביוני 2009 נפגע מפעל באת' סטריט שבדרבי עקב שרפה. הבניין היה חלק מאתר המורשת העולמית, ותוארך למאה ה-18.
מוזיאון עבודת הטקסטיל שבמפעל מסון היל מציג את אוסף האשוות (Bobbin) הגדול ביותר בעולם. בבניין הצפוני של מפעל בלפר שוכן מרכז המבקרים של העמק. במרכז זה יש תצוגה של מכונות ופריטים נוספים הקשורים להיסטוריה של תעשיית הטקסטיל המקומית. במפעל לום, השוכן בקצה הדרומי של האתר, נמצא המוזיאון התעשייתי של דרבי.
המפעלים בעמק דרוונט הם נקודת עוגן (Anchor point) במסלול האירופי למורשת תעשייתית (European Route of Industrial Heritage).
לקריאה נוספת.
מסמך המועמדות של שותפות מפעלי עמק דרוונט:
המצור על עזה
וריאציות גולדברג
וריאציות גולדברג, רי"ב 988, הוא קובץ של אריה ו-30 וריאציות לצ'מבלו מאת יוהאן סבסטיאן באך. היצירה יצאה לאור לראשונה בשנת 1741 כסדרה, שבאך קרא לה Clavier-Übung ("תרגילים למקלדת") והיא נחשבת לאחת הדוגמאות החשובות ביותר לצורת הווריאציה. היא קרויה על שם יוהאן גוטליב גולדברג, ואפשר שהוא היה הראשון לבצע אותה.
חיבור הווריאציות.
סיפור חיבורן של הווריאציות מקורו בביוגרפיה מוקדמת של באך, מאת יוהאן ניקולאוס פורקל:
פורקל כתב את הביוגרפיה הזו בשנת 1802, יותר מ-60 שנה אחרי התרחשות האירועים הנזכרים בה, ודיוקה מוטל בספק. העדר הקדשה בדף השער של "אריה ווריאציות" אף הוא עושה את סיפור ההזמנה לבלתי סביר. גילו של גולדברג בזמן פרסום הווריאציות (14 שנים) הוזכר גם הוא כיסוד לפקפק בסיפור של פורקל, אם כי הנער היה מוכר כנגן מקלדת מוכשר שהצטיין בקריאה מן הדף. במחקר עדכני רחב-יריעה טוען חוקר המקלדת ויצירות באך פיטר ויליאמס, כי סיפורו של פורקל בדוי מראשית עד אחרית.
האריה שלה נכתבו הווריאציות לא נכתבה, לדברי ארנולד שרינג, על ידי באך. ספרות מחקר מאוחרת יותר (כמו ההוצאה בעריכת כריסטוף וולף) גורסת, שאין יסוד לספקות כאלה.
הוצאה לאור.
באופן יוצא דופן לגבי יצירות באך, יצאו וריאציות גולדברג לאור עוד בחייו, בשנת 1741. המו"ל היה ידידו של באך, בלתאזאר שמידט מנירנברג. שמידט הדפיס את היצירה באמצעות גלופות נחושת חרותות (במקום להשתמש בסדר זחיח); מכאן שהתווים בהוצאה הראשונה כתובים בכתב ידו של שמידט עצמו. ההוצאה מכילה טעויות הדפסה שונות.
בדף השער, הנראה בתמונה לעיל, נאמר בגרמנית:
"תרגילי מקלדת, המכילים אריה עם וריאציות שונות לצ'מבלו בעל שתי מקלדות, שחוברו למען מביני דבר לרענן את רוחם, מאת יוהאן סבסטיאן באך, מלחין חצר המלוכה של פולין וחצר הנסיך הבוחר של סקסוניה, קאפלמייסטר וממונה על המוזיקה הכוראלית בלייפציג, נירנברג. בלתאזאר שמידט, מו"ל."
ב"תרגילי מקלדת" יש הסבורים, שבאך מיקם את ה"ווריאציות" כחלק הרביעי בסדרה של יצירות מקלדת (עוגב וצ'מבלו) (כשבחלק הראשון בסדרה נמצאות שש הפרטיטות, רי"ב 825-830, בשני הקונצ'רטו האיטלקי, רי"ב 971 ו"אוברטורה בסגנון צרפתי", רי"ב 831 ובחלק השלישי סדרה של פרלודים כוראליים לעוגב, משובצים בין פרלוד ופוגה במי במול מז'ור. כיון שבאך לא הגדיר בפירוש את ה"ווריאציות" כחלק הרביעי, העניין עומד לדיון.
תשעה-עשר עותקים של ההוצאה הראשונה שרדו עד ימינו, שהיקר ביותר בהם הוא ה-"handexemplar", השמור בספריה הלאומית של צרפת בפריז וכולל תיקונים ותוספות שנעשו בידי המלחין, כולל נספח עם ארבעה-עשר קאנונים המבוססים על שמונת צלילי הבס הראשונים של האריה, רי"ב 1087.
העותקים האלה מספקים למעשה לעורכים בני ימינו את המידע היחיד, שיכול לסייע להם בשחזור כוונותיו של באך; הפרטיטורה הכתובה ביד לא שרדה. עותק כתוב ביד של האריה בלבד נמצא ב"ספר של אנה מגדלנה". כריסטוף וולף מעלה סברה, על יסוד ראיות של כתב-יד, שאנה מגדלנה העתיקה את האריה מן הפרטיטורה בכתב ידו של באך בסביבות 1740; היא מופיעה על שני דפים, שהושארו ריקים לפני כן.
צורה.
אחרי תצוגה של האריה בפתיחת היצירה, מגיעות שלושים וריאציות בזו אחר זו. הווריאציות אינן עוקבות אחר המלודיה של האריה, אלא עושות שימוש בקו הבס ובהולכת האקורדים שלה. מסיבה זו נוהגים להגדיר את היצירה כשאקון - בהבדל אחד, שנושא השאקון נמשך בדרך כלל לא יותר מארבע תיבות, בעוד שהאריה של באך מחולקת לשני קטעים בני שש-עשרה תיבות, כל אחד מהם חוזר על עצמו.
קו הבס נרשם בתווים בידי רלף קירקפטריק בהוצאה שלו לביצוע כדלהלן:
הספרות שמעל התווים מציינות את ההיפוך של האקורד כפי שהוא מוגדר במערכת של בס ממוספר; במקום שספרות מופרדות בפסיק, הן מציינות אופציות שונות שמשמשות בווריאציות שונות. במקום שיש סולמית מעל התו, ישנו אקורד שאחד מהתוים שלו מוגבה בחצי טון (לרוב אקורד מז'ורי במקום מינורי הטבעי לסולם).
כל וריאציה שלישית בסדרה של 30 היא קאנון בהתאם לתבנית עולה (3, 6, 9, 12, 15, 18, 21, 24 ו-27). על כן, וריאציה מס' 3 היא קאנון באוניסונו, וריאציה מס' 6 היא קאנון הסקונדה (הכניסה השנייה מתחילה במרווח של סקונדה מעל הכניסה הראשונה), וריאציה מס' 9 היא קאנון בטרצה, וכן הלאה עד לווריאציה מס' 27, שהיא קאנון בנונה. הווריאציה האחרונה, במקום להיות כצפוי קאנון בדצימה, היא קוודליבט, תערובת חופשית של מלודיות שונות (בווריאציות גולדברג, באך שילב בין שני שירים עממיים גרמניים), שמטרתה על פי רוב לבדח את המאזין.