כהן ייסד את קהילת "מבקשי דרך" בירושלים, שנועדה להוות מקום לקיום חיי תרבות יהודיים על פי עקרונות הזרם הרקונסטרוקציוניסטי. בתחילת הדרך כהן התנגד להקמת בית תפילה קבוע, מכיוון שלדעתו, בית תפילה יצמצם, באופן טבעי, את פעילות הקהילה הן במישור הגאוגרפי והן במישור הרוחני-תרבותי ודגל בהקמת מרכז חינוכי ותרבותי. אולם, לאור הצורך שעלה מחברי הקהילה של כהן, לבסוף הוקם בית הכנסת של קהילת מבקשי דרך. כיום, לאור חזונו של כהן, מתווסף לבית הכנסת גם מוסד חינוכי בדמות גני ילדים ומרכז לפעילות חינוכית לילדים ונוער.
כמו כן, בשיתוף עם הקהילה פועל "מרכז קפלן", שכהן היה מיוזמיו. "מרכז קפלן" פועל להנחלת מורשתו של הרב מרדכי קפלן והיהדות הרקונסטרוקציוניסטית, בעיקר באמצעות חוגים ופעילויות שונות.
ספריו.
כהן כתב 10 ספרים, ופרסם מאמרים בכתבי עת בישראל, ארצות הברית ובמדינות נוספות.
לודוויג מינקוס
לודוויג מינקוס (ידוע גם כלאון פיודורוביץ' מינקוס) (23 במרץ 1826 - 17 בדצמבר 1917), היה כנר ומלחין אוסטרי, מוכר בעיקר בשל המוזיקה שחיבר לבלט בשנות שהותו ברוסיה.
מינקוס נולד בווינה. הוריו היו יהודים שהתנצרו לפני חתונתם. בגיל ארבע החל ללמוד לנגן בכינור. בשנים 1838–1842 למד מוזיקה בבית הספר של החברה לידידי המוזיקה (Gesellschaft der Musikfreunde) בווינה. לאחר מכן הופיע ככנר ומנצח בארצות שונות ובשנת 1852 נתמנה לכנר ראשי בתזמורת האופרה של וינה.
ב-1853 עבר לסנקט פטרבורג ברוסיה כמנצח התזמורת של הנסיך יוסופוב, משרה בה החזיק עד 1855. אז שינה את שמו הפרטי ללאון פיודורוביץ'.
בשנים 1856–1861 שימש ככנר ראשי בתזמורת הבולשוי במוסקבה. הוא שימש גם כפרופסור לכינור בקונסרבטוריום במוסקבה שזה אך נפתח.
מינקוס שיתף פעולה עם שניים מגדולי הכוראוגרפים ברוסיה דאז: ארתור סנט-לאון (1821-1910) ומריוס פטיפה.
מהבלטים שלו יש לציין:
מינקוס גם הוסיף מוזיקה לבלטים של מחברים אחרים כמו לז'יזל של אדולף אדם.
בשנת 1886 פרש מינקוס מתפקידו ובשנת 1891 חזר עם אשתו לווינה. מספר בלטים שחיבר לא הצליחו. לאחר מות אשתו ב-1895 נשאר בודד והתקיים מפנסיה צנועה שקיבל מרוסיה. במלחמת העולם הראשונה הופסקה הפנסיה הזאת והוא נשאר בחוסר כל. בחורף 1917 לקה בדלקת ריאות קשה ונפטר בגיל 91.
בשנת 1939 הוצאה גופתו על ידי הנאצים בגלל מוצאו היהודי והועברה לקבר אחים אנונימי.
הבלטים של מינקוס עדיין מבוצעים בתכיפות על ידי טובי להקות ורקדני בלט בעולם.
דון קיחוטה הועלה בישראל ב-2005 על ידי להקת הבלט הישראלי וב-2011 על ידי להקת בוריס אייפמן מרוסיה.
המוזיקה של מינקוס היא קלה ונעימה לאוזן. אין בה תזמור מיוחד כמו בבלטים של צ'ייקובסקי שנכתבו באותה תקופה. הוא היה ידוע בעיקר ברוסיה אבל עם עריקת רקדנים כמו רודולף נורייב ומיכאיל ברישניקוב למערב, הוא התחיל להיות פופולרי גם שם.
נחום סלאוסטש
אנדי גולדוורת'י
אנדי גולדוורת'י (באנגלית: Andy Goldsworthy, נולד ב-26 ביולי 1956) הוא פעיל איכות הסביבה, פסל וצלם בריטי שעבודותיו מאופיינות בשימוש בחומרי טבע תוך שילובם בסביבתם הטבעית. חלק ניכר מעבודתיו נעשות באמצעות איזון אבנים. גולדוורת'י הוא קצין במסדר האימפריה הבריטית.
חייו.
בנו של פ' אלין גולדוורת'י (1929–2001), פרופסור למתמטיקה שימושית באוניברסיטת לידס.
אנדי גולדוורת'י נולד בצ'שייר וגדל בלידס, במערב יורקשייר, בבית שנמצא בשולי החגורה הירוקה, אזור טבעי ולא בנוי. מגיל 13 הוא עבד בחווה, ואת העבודה החזרתית שבחווה הוא השווה לחזרתיות ולקצב שבמלאכת הפיסול.
גולדוורת'י למד אמנות במכללה לאמנות ברדפורד (1974–1975) ובטכניון של פרסטון בלנקשייר (1975–1978) (כיום אוניברסיטת מרכז לנקשייר), שם קיבל תואר ראשון.
לאחר שעזב את המכללה, חי ביורקשייר, לנקשייר וקאמבריה. בשנת 1985, עבר לדמפרישייר בסקוטלנד, ושנה מאוחר יותר לפנפוט.
בשנת 1993 הוא קיבל תואר כבוד מאוניברסיטת ברדפורד וכיום הוא מרצה באוניברסיטת קורנל.
בשנת 2001 צולם סרט תיעודי אודות גולדוורת'י ועבודתו בשם "נהרות וגאות" (Rivers and Tides) בבימויו של תומאס ריידלשימר.
סגנון אמנותי.
חומרי היצירה של גולדוורת'י הם חומרים מהטבע כמו פרחים, נטיפי קרח, עלים, בוץ, אצטרובלים, שלג, אבנים, ענפים, וקוצים והם מאופיינים בצבעוניותם וארעיותם.
הוא צוטט באומרו:
"אני חושב שזה אמיץ מאוד לעבוד עם פרחים ועלים ועלי כותרת אבל אני חייב. אני לא יכול לסנן את החומרים שאני עובד איתם. באחריותי לעבוד עם הטבע כמכלול."
גולדוורת'י נחשב בדרך כלל כמייסד הטכניקה המודרנית של איזון סלעים (Rock balancing).
בעבודותיו הארעיות הוא מרבה להשתמש בידיו החשופות, שיניו וכלים מאולתרים, אולם עבור פסלים קבועים שלו הוא משתמש גם בכלים ממוכנים.
כמו "גג", "נהר אבן" ו"שביל באור ירח" (פטוורת', מערב סאסקס, 2002) ואת "אבני גיר" בדאונס דרום, ליד מערב דין, מערב סאסקס הוא השתמש גם במכונה.
הצילום ממלא תפקיד מכריע באמנות בשל ארעיותה. על פי גולדוורת'י "כל עבודה גדלה, נותרת, נרקבת - חלקים בלתי נפרד ממחזור החיים שלה שהתצלום מנציח ברגעי השיא, מסמן את הרגע שבו העבודה היא חיה בעוצמה מרבית."
גולדוורת'י יצר עבודה בשם "Drawn Stone" בהזמנת מוזיאון דה יאנג בסן פרנסיסקו אשר מתייחסת לרעידות האדמה התכופות וההשפעות שלהן.
היצירה כללה סדק ענק במדרכה שהתפצל לסדקים קטנים יותר המשמשים כספסלים. הסדקים הקטנים נוצרו בפטיש, דבר שהוסיף מימד של חוסר ודאות בתהליך היצירה.
ליצירתו האחרונה הוא קרא חיי ההודים, ביצירה זו התייחס גולדוורת'י לילדה הודית בשם הילי.
חייו האישיים.
גולדוורת'י התחתן בשנת 1982 עם ג'ודית גרגסון. יש להם 4 ילדים והם גרים בכפר פנפוט בדרום מערב סקוטלנד. כיום הוא חי שם עם בת זוגו טינה פיסק, היסטוריונית של האמנות אותה הכיר כשבאה לעבוד איתו מספר שנים אחרי שנפרד מאשתו.
קרב לושונקואו
קרב לושונקואו (ביפנית: 旅順口の戦い) היה קרב במלחמת סין–יפן הראשונה שנערך בלו'שונקואו (לימים תקרא פורט ארתור) שבמנצ'וריה, בין כוחות האימפריה היפנית לכוחות צ'ינג הסיניים. במקורות מערביים מכונה קרב זה לעיתים בשם הקרב על פורט ארתור (אף על פי שהכוונה היא בעיקר לקרב שפתח את מלחמת רוסיה–יפן).
רקע.
לאחר הניצחון בקרב ג'יוליאנצ'נג ובמספר תקריות אחרות, הציבו היפנים לעצמם את כיבוש לושונקואו כמטרה אסטרטגית. לעיר הנמל נודעה חשיבות בשל אופייה הגאוגרפי, הביצורים שלה והנמל המוגן שלה, ונחשבה כבלתי ניתנת לכיבוש. בנמל היה גם המבדוק היבש היחיד ברשות צי בייאנג, ציה הקיסרי של סין, וציוד מודרני אחר, ואובדנם פירושו אובדן היכולות לתקן ולצייד את ספינות הצי. בנוסף, מיקומה בקצה חצי האי ליאודונג חולש למעשה על נתיבי השייט לטיינג'ין ולבייג'ינג, ולכך נודעה חשיבות אסטרטגית רבה.
הקרב.
הארמייה הראשונה של צבא יפן, תחת פיקודו של גנרל איוואו אויאמה, התחלקה לשתי קבוצות. קבוצה אחת נעה צפונה לכיוון העיר מוקדן, כפעולת הסחה, והקבוצה השנייה צעדה במורד חצי האי ליאודונג לכיוון לושונקואו. הארמייה השנייה נחתה מצפון ללושונקואו וכבשה את העיר ג'ינז'ואו ב-6 בנובמבר, ובכך למעשה בודדה את עיר הנמל. ביום המחרת כבשה הארמייה גם את דאליין ללא התנגדות מרובה, שכן מגיניה נסו דרומה.
צי בייאנג, שעגן באותה עת בלושונקואו, קיבל פקודה מהרשויות הסיניות לסגת לנמל ווייהאיוויי, על מנת להימנע מעימות עם ספינות הצי הקיסרי היפני, שעתידות היו להגיע לאזור על מנת לסייע לכוחות הקרקע. כך נותרו מגיני העיר חשופים למתקפה מהים.
עימותים בפאתי העיר החלו ב-20 בנובמבר, ובשעה 02:00 ב-21 בנובמבר נפתחה המתקפה היפנית. הרעשה ארטילרית הקדימה את ההתקדמות החיילים, ועל אף שהסינים ניסו להעמיד התנגדות, היא לא הספיקה על מנת לעצור את היפנים, ששלטו בקרב. עד שעות הצהריים התמוטטה ההגנה הסינית והיפנים השתלטו על כל עמדות ההגנה מסביב לעיר ועל מתקני הנמל, כולל המבדוק היבש.
טבח.
בכניסה לעיר עצמה תלו הסינים את גופותיהם המושחתות של מספר חיילים יפנים שנהרגו, והדבר עורר זעם בקרב היפנים, כשאלה נכנסו לעיר. בנוסף, בעיר עצמה לחמו הסינים מבית לבית, וירו על החיילים היפנים ממחסה. בתגובה, פתחו היפנים במסע טבח חסר הבחנה, במהלכו נרצחו לפחות 2,000 בני אדם חפים מפשע.
טמרין רעמתי זהוב-ראש
טמרין רעמתי זהוב-ראש (שם מדעי: "Leontopithecus chrysomelas") הוא מין של קוף ממשפחת המרמוסטיים. מין זה אנדמי לברזיל ותחום תפוצתו מצומצם מאוד, בצפון מדינת באהיה. בעקבות תפוצתו המצומצמת הוא נתון בסכנת הכחדה ומעריכים כי בטבע נותרו בין 6,000 ל-10,000 פרטים, אך אזור היערות בו הוא חי קטֵן בכ-0.5% בשנה, וכן הוא גם ניצוד בשל מראהו.
לטמרין רעמתי פרווה שחורה בכל הגוף מלבד רעמתו, זנבו ורגליו להם צבע זהוב. אורכו 26 ס"מ, אורך זנבו 38 ס"מ ומשקל הנקבה עד 590 גרם והזכר יכול להגיע עד 700 גרם. לטמרין אצבעות דקות וארוכות שמאפשר להם לתפוס חרקים בצורה יעילה כך שחרקים הוא מזונו העיקרי, בנוסף הוא אוכל עלים ופירות.
הטמרין חי בקבוצות בגודל ממוצע של ארבעה עד שבעה פרטים, בשטח של 660–860 דונם. הוא נע על צמרות עצים ביערות עד לגובה 120 מטר מעל גובה פני הים.
כרטיין מטרואה
החוויה האולימפית
החוויה האולימפית הוא מרכז מבקרים אקטיבי שהוקם בשנת 2009 על ידי הוועד האולימפי בישראל ונמצא בבניין האולימפי במרכז הספורט הלאומי תל אביב (נקרא גם: "מרכז הספורט - הדר יוסף") במתחם שכונת הדר יוסף בתל אביב-יפו.