על פי דו"ח הביניים מפברואר 2021 של פרויקט הכביש החשמלי של שוודיה, הספק המקלט של אלקטריאון בהדגמה הוא עד 25 קילוואט עם צפי לשיפור עד 40 קילוואט בעתיד והספק המקלטים של החברות האחרות שהשתתפו בהדגמות הוא החל מ-200 קילוואט עם צפי לשיפור עד 800 קילוואט בעתיד. בניסוי בנסיעה ב-20 קמ"ש, אלקטריאון התקינו שלושה מקלטים של 25 קילוואט על אוטובוס וארבעה מקלטים של 25 קילוואט על משאית. כשהמשאית נעה במהירות 20 קמ"ש המקלטים איבדו בערך 15% מההספק. כשהמשאית נעה במהירות עד 60 קמ"ש עם חמישה מקלטים של 20 קילוואט (סה"כ 100 קילוואט) הצליחה המשאית לקבל בממוצע 70 קילוואט, איבוד של בערך 30% מההספק. על פי אחד ממנהלי קבוצת המחקר לטכנולוגיית כבישים חשמליים של משרד האקולוגיה הצרפתי, כשהמקלטים של אלקטריאון מותקנים על משאיות הם מאבדים 20%-25% מההספק, בגלל המרחק בין גחון המשאית למשדרים בכביש. אלקטריאון האריכו את הפיילוט בשוודיה על מנת לבדוק מקלטים של 30 קילוואט. על פי אלקטריאון, המקלטים עם ההספק הגבוה העבירו בממוצע 25 קילו-וואט למקלט תוך כדי נסיעה במהירות עד 60 קמ"ש.
מחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14
מחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14 (באיטלקית: Cicli di affreschi del XIV secolo di Padova, או גם Padova Urbs picta) הם אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו הכולל ארבעה מתחמים, ובהם שמונה מבנים או מתחמי מבנים, דתיים או חילונים, השוכנים כולם בתחומי העיר העתיקה המבוצרת של פדובה, כפי שהייתה במאה ה-14. במבנים, הפתוחים כולם לציבור, יש ציורי פרסקו שנעשו בין 1302 ל-1397 על ידי אומנים שונים עבור פטרונים שונים, ועם זאת הם מתאפיינים באחידות בסגנון ובתוכן. בין הציורים נכלל גם מחזור הציורים של ג'וטו די בונדונה בקפלת סקרובני שנחשב לסמן של תחילת ההתפתחות המהפכנית של ציורי הקיר, כמו גם מחזורי פרסקו של ציירים אחרים. קבוצת מחזורי הפרסקו מדגימה כיצד במהלך המאה ה-14 התפתחה אומנות הפרסקו במסגרת פרץ יצירתי וההבנה איך ליצור אשליה של מרחב תלת-ממדי.
האתרים.
אתר המורשת העולמית כולל ארבעה מתחמים ובהם שמונה מבנים או מתחמי מבנים המוקפים באזור חיץ בשטח של 5.3 קילומטרים רבועים הזהה לשטח העיר המבוצרת פדובה במאה ה-14.
אמנות נאו-מושגית
אמנות נאו-מושגית או נאו-קונספטואלית הוא מונח בתולדות האמנות, המתאר גישה אמנותית משנות השמונים ובעיקר משנות התשעים, שנפוצה עד היום. זרם האמנות הנאו-מושגית נובע מתוך האמנות המושגית, תנועה משנות השישים ומשנות השבעים. האמנות הנאו-מושגית כוללת, למשל, את תנועת ה-Moscow Conceptualists , אמנים נאו-מושגיים אמריקאיים כגון שרי לוין ואת הקבוצה האנגלית המכונה אמנים בריטים צעירים, וביניהם במיוחד דמיאן הירסט וטרייסי אמין. בבריטניה מתקיימת גם תנועת נגד בשם Stuckism שמעודדת חזרה לציור פיגורטיבי, וכן מושמעת ביקורת כלפי האמנות הנאו-מושגית מפי קבוצת האמנות הקונספטואלית של שנות ה-70, אמנות ושפה.
היסטוריה.
מאז הגל הראשון של האמנות המושגית, אמנים עכשוויים המשיכו לעסוק ברעיונות שעניינו את התנועה החלוצית בימי פעילותה. על אף שרבים מהאמנים העכשוויים הללו לא יכנו את עצמם "ניאו מושגיים", הם ממשיכים לעסוק ביצירתם ברעיונות שהעסיקו את האמנות המושגית, עם דגש מיוחד על נושאים כגון התנגדות למסחריות של האמנות, ביקורת חברתית ופוליטית, אמנות דיגיטלית ושימוש ברעיונות או מידע כמדיום; זאת במיוחד בקרב אמנים העובדים באמצעות אמנות דיגיטלית, אמנות מיצב, אמנות מיצג (פרפורמנס), נט. ארט ואמנות אלקטרונית. מבקרים ואמנים רבים העוסקים בזרם זה עשויים להתמקד דרך כך בהיבטים מושגיים המתבטאים אצל אמן או ביצירה מסוימים, המשקפים את ההשפעה המתמשכת שיש לאמני האמנות המושגית המקוריים על עולם האמנות שהתפתח לאחר מכן.
ניו יורק.
מי שניסחו את הרעיון העומד מאחורי האמנות הנאו-מושגית (שלעיתים מכונה גם אמנות פוסט-מושגית) הם טרישיה קולינס וריצ'רד מילאצו. השניים עברו כחלק מצוות בשם קולינס&amp;מילאצו בתחילת שנות השמונים בניו יורק. באמצעות כתביהם ופעילותם האוצרותית, הם הביאו למרכז הבמה דור חדש לגמרי של אמנים ועיצבו במקור את ההקשר התאורטי של האמנות המושגית החדשה. בהקשרים אלה גם כונסו יחד לראשונה יצירותיהם של רבים מהאמנים השייכים לתנועת האמנות הנאו-מושגית (או כפי שחלק מהמבקרים כינו אותה: סימולאציוניזם או נאו-גיאו), כמו: רוס בלקנר, ג'יימס וולינג, סטיבן פארינו, ריצ'רד פרינס, פיטר נגי, ג'וזף נצ'ווטל, שרה צ'ארלסוורת', מארק אינרסט, אלן מקולום, פיטר האלי, ג'ונתן לסקר, חיים שטיינבך, פיליפ טאפה, רוברט גובר וסנט קלייר צ'מין.
מוסקבה.
במהלך שנות השבעים והשמונים במוסקבה פעלה תנועה בשם ה-Moscow Conceptualists, שביקשה לערער על האידאולוגיה הסוציאליסטית תוך שימוש באסטרטגיות מתוך האמנות המושגית או מתוך אמנות הניכוס . הדמויות המרכזיות בתנועה זו היו איליה קבקוב והצמד ויטאלי קומר ואלכסנדר מלאמיד. הקבוצה כללה גם את אריק בולאטוב ואת ויקטור פיבוברוב.
לונדון.
הקבוצה האנגלית המכונה אמנים בריטים צעירים (YBAs), ובראשה דמיאן הירסט, התפרסמו בשנות התשעים ויצירתם תוארה בעת ההיא כנאו-קונספטואלית, למרות הסתמכותה המשמעותית על האובייקט האמנותי. השימוש במינוח של אמנות נאו-מושגית ביחס אליהם נסמך על כך שהאובייקט אינו יצירת האמנות עצמה, או שלעיתים קרובות מדובר באובייקט המשמש כרדי מייד, קרי, אובייקט מן המוכן שהאמן לא נזקק למיומנות אמנותית בייצורו. טרייסי אמין נתפסת כאמנית מובילה נוספת במסגרת הקבוצה האנגלית וכאמנית נאו-מושגית, אף על פי שהכחישה את שייכותה לזרם והדגישה את הביטוי הרגשי והאישי שבעבודתה. צ'ארלס האריסון, חבר בקבוצת אמנות ושפה בשנות השבעים, ביקר את האמנות הנאו-מושגית של שנות התשעים וכינה אותה אמנות מושגית "ללא תחושת איום או אי נוחות" וכ"ריקה". אמנים בולטים נוספים הקשורים לאמנות הנאו-מושגית בבריטניה הם מרטין קריד, ליאם ג'ילק, בת'אן הווס, סיימון פטרסון, סיימון סטארלינג ודאגלס גורדון.
מחלוקות בבריטניה.
בבריטניה העלייה לגדולה של האמנים הבריטים הצעירים לאחר תערוכת האמנות "הקפאה" משנת 1988, שאצר דמיאן הירסט, והקידום לו זכתה הקבוצה לאחר מכן על ידי גלריית סאצ'י במהלך שנות התשעים, גרמו לתגובות תקשורתיות שבהן המונחים "אמנות מושגית" ו"נאו מושגית" נאמרו אגב גיחוך ולעג וביחס לאגפים שונים בתוך האמנות העכשווית. גישה זו התעצמה לאור רשימת המועמדים לפרס טרנר שבה האמנים ה"רדיקליים" יותר, ובעיקר הסרט ואמין, עוררו מחלוקת שנתית.
קבוצת האמנים Stuckist, שנוסדה בשנת 1999, הכריזה על עצמה כ"בעד ציור פיגורטיבי עכשווי עם רעיונות ונגד אמנות מושגית, בעיקר לאור היעדר המושגים שבה". הם גם כינו את האמנות המושגית יומרנית ו"חסרת חשיבות ומשעממת"; ב-25 ביולי 2002 הניחו ארון קבורה מחוץ לגלריית הקוביה הלבנה בלונדון, כסמל ל"מות האמנות המושגית". כמו כן, חברי הקבוצה ערכו הפגנות שנתיות כגד פרס טרנר.
בשנת 2002, איבן מאסו, יו"ר המכון לאמנויות עכשוויות בלונדון, מיתג את האמנות המושגית כ"יומרנית, מפונקת, נטולת מלאכה" וכאמנות ש"מובלת על ידי צארים תרבותיים כמו אדון הטייט, ניקולס סרוטה". בעקבות זאת נאלץ מאסו להתפטר. בסוף אותה שנה שרת התרבות הבריטית, קים האוולס (בוגרת בית ספר לאמנות), גינתה את פרס טרנר במילים "בולשיט קר, מכני וקונספטואלי".
באוקטובר 2004 שחררה גלריית סאצ'י הצהרה לתקשורת לפיה "הציור ממשיך להיות הדרך הרלוונטית והחיונית ביותר בה בוחרים אמנים לתקשר". בעקבות זאת, אספן האמנות צ'ארלס סאצ'י החל למכור יצירות בולטות מאוסף האמנים הבריטיים הצעירים שברשותו.
הר אידית' קאוול
חלקת סיילם
חלקת סיילם (באנגלית: Salem's Lot) הוא ספרו השני של הסופר האמריקני סטיבן קינג. הסיפור עוקב אחר בן מיר, סופר, שחוזר לביקור בעיר בה הוא גדל בין גילאי 5 ל-9 בשם "חלקת ירושלים" (שמכונה בקיצור "חלקת סיילם" JeruSalem) במיין, והתמודדתו עם הגילוי שתושבי העיירה הופכים לאיטם לערפדים. קינג חוזר לעיירה הבדיונית סיילם בסיפורים קצרים שכתב מאוחר יותר, שפורסמו באוסף הסיפורים הקצרים שלו "משמרת לילה" (1978). בזמן שיצא לאור הספר היה מועמד לפרס הפנטזיה העולמי ב-1976, ומספר שנים לאחר היה מועמד לפרס לוקוס עבור ספר הפנטזיה הטוב ביותר של כל הזמנים ב-1987.
בשתי ראיונות נפרדים בשנות ה-80, קינג אמר שמכל ספריו, "חלקת סיילם" הוא הספר האהוב עליו. קינג אמר בראיון לפיל קונסטנטין למגזין "Highway Patrolman"
ארנולף מקרינתיה
ארנולף מקרינתיה (850 - 8 בדצמבר 899) היה דוכס קרינתיה שהדיח את דודו, הקיסר קרל השמן, הפך למלך הקרולינגי של פרנקיה המזרחית משנת 887, מלך איטליה שנוי במחלוקת משנת 894 והחולק על הקיסר הרומי הקדוש מ-22 בפברואר 896 ועד מותו ברגנסבורג, בוואריה .
חיים מוקדמים.
אי חוקיות וחיים מוקדמים.
ארנולף היה בנם הלא חוקי של קרלומן מבוואריה, וליוסטווינד, אשר הייתה כנראה אחותו של ארנסט, רוזן בוואריה באזור של אוברפפאלץ, או אולי רוזן העיר של פסאו, על פי מקורות אחרים. לאחר לידתו של ארנולף, התחתן קרלומן, לפני 861, לבתו של אותו הרוזן ארנסט, שמת לאחר 8 באוגוסט 879. כיוון שזוהי ההיסטוריוגרפיה המערבית-פרנקונית שמדברת על אי-חוקיותו של ארנולף, בהחלט ייתכן ששתי הנשים הן למעשה אותו אדם וכי קרלומן התחתן עם אמו של ארנולף, ובכך נתן לגיטימציה לבנו.