ניתן לחלק את תולדות ישראל והאו"ם לשלוש תקופות: הראשונה, בה החליט האו"ם ב-29.11.47 על הקמתן של שתי מדינות - מדינת ישראל ומדינה ערבית - בשטחי ארץ-ישראל המנדטורית ממערב לירדן; השנייה, תקופת הקיטוב בין ארצות הברית לברית המועצות (והתייצבותה לצד מדינות ערב) ויצירת רוב לצד הערבים כאשר האו"ם נתפס כעוין ישראל; השלישית, הייתה תקופת מפנה. בעקבות סיום המלחמה הקרה וההתקדמות לשלום במזרח התיכון, על-פי מדיניותה של ישראל וגישת משלחת ישראל לאו"ם, התחולל שינוי מהותי במערכת היחסים עם המדינות החברות באו"ם ובמערכת קשרי העבודה בינה לבין מזכירות האו"ם, מוסדותיו וסוכנויותיו. לפתיחות חדשה זו הייתה השפעה חיובית על יחסי הכלכלה, המדע והסחר של ישראל ועל מעמדה הביטחוני והבינלאומי.
בשנת 1955 טבע ראש הממשלה דוד בן-גוריון את המונח "אום שמום" כתשובה לקביעתו של משה שרת, שהאו"ם לא ייראה בעין יפה את ההחלטה של ישראל לגרש את המצרים מרצועת עזה בעקבות פיגועי הפדאיון. משמעות הביטוי הייתה כי אין חשיבות למה שהאו"ם אומר או עושה.
החלטות משמעותיות בנוגע לישראל.
להחלטות מסוימות של האו"ם נודעה חשיבות גדולה לישראל. בין ההחלטות הנוגעות לישראל, ניתן למנות את יש את החלטת מועצת הביטחון 242 מנובמבר 1967 והחלטה 338 מאוקטובר 1973. החלטות אלו קובעות מסגרת מוסכמות ליישוב הסכסוך הערבי-ישראלי. במשך שנים רבות האו"ם פעל להביא לידי הפסקת פעולות האיבה בין ישראל והמדינות הערביות השכנות לה על ידי מינוי מתווכים, מתן חסות להפסקת אש והסכמי שביתת נשק והצבת כוחות או"ם בין המדינות האויבות.
נטיית האו"ם לקבל את עמדת הערבים בעניינים הנוגעים לסכסוך הישראלי-ערבי באה לידי ביטויה הקיצוני בהחלטה 3379 שקיבלה העצרת הכללית ב-1975, ובה נקבע שהציונות היא תנועה גזענית. החלטה זו הייתה חלק מניסיון של הגוש הערבי והמדינות הבלתי-מזדהות להביא לסילוקה של ישראל מן האו“ם. ב-1991 בוטלה ההחלטה, אך האו"ם איבד בעיני ישראלים רבים את סמכותו כגורם בינלאומי נטול משוא פנים. גם בעיני המדינות הערביות, בימת או"ם מתאימה יותר לתעמולה ולהסברה מאשר להשגת תוצאות ממשיות.
תפקיד השגריר.
תפקידיו העיקריים של השגריר כוללים:
התכונות הדרושות לשגריר מקצועי כדי למצות את מיטב הכישורים שיאפשרו לו לשרת בנאמנות את מדינתו:
לעיתים תכופות מתנהלים מאבקים בין כותלי בניין האו"ם באשר להחלטות הנוגעות לפעילות ביטחונית של ישראל אל מול אויביה. השגרירים מבצעים עבודה דיפלומטית רבה ומאומצת כדי שלא תהיה הודעת גינוי על פעולות ישראל או לחלופין להבעת תמיכה בעמדות ישראל והטלת סנקציות על המדינות העוינות.
ישראל משקיעה מאמצים רבים להעלאת המודעות לנושא היהודי באו"ם. בשנת 2005 הצליח השגריר דן גילרמן להביא לכינוס מיוחד של העצרת הכללית לרגל יום ה-60 לשחרור מחנות הריכוז הנאציים באירופה ולשם אימוץ החלטה חדשה של העצרת הכללית על יום זיכרון שואה שנתי.
מינוי השגריר.
המונח "עובדי משרד החוץ המקצועיים" מכוון לעובדים שנכנסו למשרד החוץ בגיל צעיר, בין אם זה דרך קורס הצוערים של משרד החוץ הייחודי של משרד החוץ או בדרכים אחרות, החלו לעבוד בו מן הדרגים הנמוכים ובמהלך השנים עבדו במגוון רחב של תפקידים בישראל ומחוצה לה. עבור אנשים אלו שירות החוץ הוא מקצוע ואורח חיים. מאז כינונו של משרד החוץ קיים נוהג ששר החוץ יכול למנות עד 11 אנשים לתפקידים במשרד החוץ על דעתו בלבד ומבלי להתחשב בוועדת המינויים של המשרד. סוג זה של מינויים נקרא "מינויים מן החוץ" או בלשון המקובלת "מינויים פוליטיים". נוהג זה קיים גם במדינות אחרות בעולם. נראה כי לתפקידים הבכירים בשירות החוץ כגון השגריר באו"ם והשגריר בוושינגטון, מדלגים על התהליך הרגיל ובוחרים מועמדים מהחוץ שהוצעו על ידי שר החוץ וראש הממשלה.
הדעות חלוקות לגבי הליך בחירת השגרירים. יש ביקורת רבה על שיטת המינויים הפוליטיים, כיוון שהם גורמים לתרעומת ולירידה ברוח הצוות בקרב אנשי הסגל המקצועי ובמקרים רבים נראה כי הם אינם מוצלחים מבחינה עניינית עקב העדר ניסיון דיפלומטי. מנגד יש הטוענים כי השגרירים (בייחוד בשגרירויות החשובות) חייבים להיות מקורבים לראשי השלטון (רה"מ ושר החוץ), בעלי גישה ישירה ונהנים מאמונם האישי. לא תמיד ניתן למצוא אנשים כאלו בפקידות המקצועית ולכן יש לחפשם בפוליטיקה או בחוגים אחרים אף על פי שלא עברו את מסלול ההכשרה הדיפלומטי המקצועי.
חוק שירות המדינה (מינויים) מסדיר את סוגיית המינויים בשירות המדינה.
שגרירי ישראל באו"ם.
מאז קום המדינה כיהנו מטעם ישראל 18 שגרירים:
מוסא אבן ג'עפר
עדות (משפט עברי)
התכוונות (אינטנציונאליות)
אינטנציונאליות
ספריית פבזנר
ספריית פבזנר היא הספרייה המרכזית של עיריית חיפה. היא נקראת על שם שמואל פבזנר וממוקמת בשכונת הדר הכרמל.
בעשור השני של המאה ה-21, מנהלת הספרייה היא רונית ברזילי.
היסטוריה.
שורשה של ספריית פבזנר ב"אגודה להשתלמות במדע", שנוסדה בתל אביב על ידי קבוצה שכללה את אהרן צ'רניבסקי. בעקבות קשיים כלכליים נתקבלה בשנת 1923 הצעתו של שמואל פבזנר לשכן את ספריית האגודה בבניין הטכניון בחיפה. לקראת סוף שנת 1925 הכילה הספרייה מעל 4000 ספרים במדע, פילוסופיה ואמנות והיא שירתה חינם כ-750 קוראים מדי חודש. הספרייה הייתה פתוחה בימי השבוע לאחר שעות העבודה בשעות 5-10 ובשבת למשך 7 שעות ויותר. הספרייה רכשה את כל הספרים המדעיים שיצאו בעברית, הייתה מנויה על מספר כתבי עת והחזיקה אוסף של צילומים וגלויות. בשנת 1925 נערכה האגודה להקמת בית לספריה ותוכנית מפורטת לבניין הוכנה על ידי אלכסנדר ברוולד. בשנת 1932 הכילה הספרייה 9000 ספרים וכללה את ספרייתו של ישראל פרידלנדר במדעי היהדות.
הבניין לספרייה נבנה על מגרש שנקנה מכספו של תורם יהודי מרוסיה בשם א. הורביץ, אשר ביקש שיוקם בכספו "בית עם" בחיפה. הבניין נבנה על ידי "קרן פבזנר" שהוקמה למטרה זאת על ידי ועד הדר הכרמל, וב-18 במרץ 1933 נחנך בית פבזנר. התורם מחה על שינוי הייעוד של תרומתו ופנה לבית המשפט כנגד ועד הדר הכרמל אשר בנה בכספו ספרייה במקום בית עם.
בנוסף לשיכון הספרייה שימש בית פבזנר להשתלמויות והרצאות של האגודה להשתלמות במדע ולכינוסים ציבוריים שונים, כמו כנס התאחדות בעלי הבתים. כן התקיימו בבית פבזנר תערוכת שונות של אמנים בהם ציונה תג'ר ומרדכי לבנון (צייר), ובתחילת מלחמת העולם השנייה התקיימה בבית תערוכה של אמצעי הגנת שמשות (בניהולו של מרדכי נמצא-בי).
הספרייה נוהלה במשותף על ידי האגודה להשתלמות במדע וועד הדר הכרמל ובגלל זו האחרונה ניתן לראותה כסוג של ספרייה עירונית. אחרי עליית הנאצים לשלטון, והאיסור על יהודי גרמניה להוציא משם את רכושם, ניצלה הספרייה פרצה בחוק הגרמני שאיפשרה להעביר ספרים לספריות בישראל, וכך הגדילה את אוסף הספרים. בצורה זו הגיעו לספרייה אוספיהם של אפרים ריינרד וכתבי אלברט איינשטיין שנתרמו על ידי ג' ברג.
בפברואר 1933 נפטר רוכש הקרקעות וסוחר-הספרים בנימין בן-ישראל ברשטיין (בנימין עברי). בצוואתו הוא הוריש את אוסף הספרים שלו שהכיל קרוב ל-10,000 ספרים, שבו נכללו בין היתר ספרי יודאיקה רבים לספריות בחיפה, ספרי העיון לאגודה להשתלמות במדע וספרי הקריאה לספריה הציבורית. וכך, ב-1934 קבלה ספריית האגודה תרומה של כ-7000 ספרים מספרייתו של בנימין עברי. כן קבלה הספרייה תרומות ספרים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ואנשים פרטיים.
ב-1934 נחתם הסכם לאיחוד שתי הספריות, המדעית – של האגודה להשתלמות במדע, והעיונית של ועד הדר הכרמל, לספרייה אחת - "הספרייה הציבורית בהדר הכרמל". ההסכם כלל סעיף בו הוסכם שגם להבא ספרי "ספרות יפה" יהיו שייכים לוועד ואילו ספרי מדע יהיו שייכים לאגודה. עם זאת, רק ב-1941 בוצע האיחוד בפועל. עם קום מדינת ישראל היו בספרייה כ-40,000 ספרים - מתוכם, כמחצית ספרי מדע ומחצית ספרות יפה. במהלך השנים שלאחר מכן הפכה הספרייה לספרייה עירונית ואוספי הספרים שתרמו עברי, ריינרד וברג היוו את הבסיס להקמת ספריית אוניברסיטת חיפה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 קיבלה הספרייה תרומה של כ-2000 ספרים משגרירות ארצות הברית בישראל במסגרת פעילות המרכז לתרבות, במקום להחזיק ספרייה בחיפה נוסף על אלו בתל אביב וירושלים.
בתחום בית פבזנר פועל סניף ארגון חברי ההגנה, וסניף של הגרפוטק הישראלי.
התכוונות
חורשת הנשיאים
הפרעה סטרית
פרויקט מסלול הישראלי
אי-אפשי בתקנת חכמים
בוסטון פטריוטס
בילי קנינגהאם
יצחק ליב ברוך
יצחק ליב ברוך (במקור ברוכוביץ; ידוע בעיקר בשם העט י"ל ברוך; תשרי תרל"ה, 26 בספטמבר 1874, – 7 בנובמבר 1953) היה משורר, סופר ומתרגם עברי. על אף שכתב גם על נושאים מקראיים, סגנון כתיבתו היה לא מליצי.
ביוגרפיה.
יצחק ליב ברוכוביץ נולד למשפחה אדוקה בעיירה טבריג (טאורגה) שבפלך קובנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בליטא), שם למד בתלמוד תורה ובישיבה המקומית. כשהגיע לגיל 25 עבר להתגורר באודסה והתיידד שם עם סטודנטים, שם גם פרסם את שירו הראשון. כשהיה בן 29 נסע לשווייץ, והחל ללמוד באוניברסיטת ברן עד לקבלת תואר דוקטור. בשנת 1907 החל ללמד בגימנסיה העברית בווילנה, ועסק שם גם בכתיבה, תרגום ועריכה. במלחמת העולם הראשונה ברח יחד עם תלמידיו וכל שאר הגימנסיה ליקטרינוסלב, ובחוזרו לימד בגימנסיה בקובנה. בשנת 1923 עבר להתגורר בבאד הומבורג שבגרמניה, שם התיידד עם סופרים רבים, בהם ש"י עגנון.