את אחד המחלקים ניתן להזיז כדי לנהג את הסירה. במקור, כלי שיט כאלה היו סירות בעלות מבנה תומך, שרכבו על ההמחליקיים והובלו עם להב אחורי, כמו עם הגה רגיל. ככל שהתפתחו ספינות הקרח, המבנה הפך למסגרת עם מושב או תא טייס עבור המלח של ספינת הקרח, שנשען על הלהבים, וההיגוי הועבר לחזית.
בגלל התנגדותן הנמוכה לתנועה קדימה מעל קרח, סירות הקרח מסוגלות לנוע בהירות העולה על 100 קילומטרים בשעה. תודות למהירותן, שימשו הסירות להובלת אנשים בתקופות הקרח במדינות קרות, כאשר נהרות ותעלות מים היו קופאים ומשמשים כנתיבי תעבורה למחליקים, ואילו הדרכים קשות למעבר בגלל השלג. סירות הקרח משמשות כיום הן לבילוי והן למרוצים. כלי שיט למרוצים בדרך כלל נושאים אדם אחד.
פעילות דומה, הפלגה ביבשה, משתמשמשת כלי שיט הדומים לסירות קרח, שיש להן גלגלים במקום מחליקיים.
בתרבות נזכרות סירות קרח בספר "מחליקי הכסף" של מרי מייפס דודג' שם הן מחליקות לצד אנשים מחליקים בתעלות הולנד ומשמשות להובלת נוסעים בדומה למונית שירות.
נילסון מאטה
נילסון מאטה (Nilson Matta; נולד ב-1 במרץ 1949) הוא נגן קונטרבס ומלחין ברזילאי. מתגורר בניו יורק מאז 1985. הוא ידוע גם כנגן בהרכב הברזילאי "Trio De Paz", וכן בשיתופי פעולה עם הפסנתרן דון פולן והרכב "African Brazilian Connection".
ביוגרפיה.
נילסון נולד בסאן פאולו ברזיל. למד לנגן על בס באוניברסיטה הפדרלית בריו דה ז'ניירו (UFRJ) אצל סנדרינו סנטורו, נגן בס קלאסי ברזילאי. במהלך שנות חייו בברזיל ניגן נילסון עם נגנים כמו ז'ואאו ז'ילברטו, הרמטו פסקואל, רוברטו קרלוס, שיקו בוארקי דה אולנדה, ננה קאימי, ז'ואאו בוסקו, ג'וני אלף, הליו דלמירו, לואיס בונפה והרכב "MPB4".
נילסון עבר לניו יורק בשנת 1985. מאז הוא הופיע והקליט עם אמנים כמו נגני הסקסופון ג'ו הנדרסון, ופקיטו ד'ריברה, נגן הטרומבון סלייד המפטון, החלילן הרבי מאן, הזמר מארק מרפי, הגיטריסט אוסקר קסטרו נבס, ואחרים. לאחר שעבר לעיר ניו יורק, ייסד נילסון, יחד עם הפסנתרן דון פולן, את הפרויקט "African Brazilian Connection", הקבוצה הוציאה שלושה אלבומים בחברת התקליטים "בלו נוט".
לאחר מכן החל נילסון לנגן עם הרכב משלו, "טריו דה פז" עם הנגנים -רומרו לובמבו ודודוקה דה פונסקה . השלישייה הוציאה חמישה אלבומים.
מ -1995 עד 1998, מאטה עבד רבות עם הסקסופוניסט ג'ו הנדרסון. ניגן באלבום Big Band, שזכה בפרס הגראמי ל"הופעת אנסמבל הג'אז הגדול הטוב ביותר" לשנת 1998.
נגן הצ'לו, יו-יו מה, בחר את נילסון לנגן באלבומו Obrigado Brazil ובאלבום שהוקלט בהופעה חיה באולם קרנגי הול, - "Obrigado Brazil - Live in Carnegie Hall Concert with Yo Yo Ma", שניהם זכו בגראמי.
בעקבות אלבומים אלה יצא ההרכב לסיבוב הופעות עולמי שנמשך שנתיים. נילסון הקליט עם יו יו מה את אלבומו "Songs of Joy &amp; Peace" בשנת 2008.
מאז 2006, נילסון מאטה מתמקד בפרויקטים משלו. באותה שנה הוציא את האלבום "Walking with My Bass". הוא חבר ב"אגודה הבינלאומית לבסיסטים" ולעיתים קרובות מתארח ומופיע בכנסים שלהם. מאטה ידוע גם ביכולת ההוראה שלו, שהופגנה במסגרות שונות ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2013 הופיע עם נגן הסקסופון סטיב וילסון והזמרת לני אנדרדה בתוכנית Black Orpheus, בהשראת פסקול הסרט של אנטוניו קרלוס ז'ובים אורפאו נגרו משנת 1959.
נילסון מעביר שיעורים לבסיסטים צעירים בנוסף לשיעורי כיתת האמן שלו. הוא לימד בקמפוס הג'אז של ליצ'פילד שבקונטיקט.
נילסון הוא המנהל האמנותי/מוזיקלי של סדנאות "סמבה פוגש ג'אז", עם תוכניות קוליות ואינסטרומנטליות למבוגרים בבר הארבור שבמדינת מיין, החוף הצפוני של בוסטון, כמו גם במקומות אחרים בעולם.
מקאם שיח' נוראן
מקאם שיח’ (נֶבִּי, וַּלִיּ) נוּרַאן, הוא מבנה בעל כיפה עגולה, שנבנה באתר הקשור לקדוש מוסלמי, לכבודו של "השיח' הצדיק" שיח' נוראן שידע לרפא חולים חשוכי מרפא. כפי המסופר בפי הבדואים.
המקאם נמצא על גבעת כורכר, בגובה 135 מטרים מעל פני הים, בתחומי קיבוץ מגן שבמועצה האזורית אשכול, נ"צ 0790-0952; בעבר המקאם היה במטה השבט הבדואי תראבין. בסמוך לו נמצאת באר בשם ביר אבוּ גֻ’רָיְדֶה. ליד מקאם שיח’ נוראן, לפי פרסומי "אגודת מַעִין אבו סיתה" מרפיח, היה בית-עלמין לילדים. סביבו שרידי רצפות פסיפס ושרידי בניינים מהתקופה הביזנטית. במלחמת העצמאות נכבש המקום מידי הצבא המצרי, בראשית דצמבר 1948, במהלך מבצע אסף על ידי גדוד 89 של חטיבה 8, היא חטיבת יצחק שדה.
במרגלות המזרחיים של הגבעה עליה מוצב המקאם, בתאריך בתאריך 16 באוגוסט 1949 עלה על הקרקע גרעין קיבוץ מגן, שהתיישב על שרידי משלט שיח' נוראן. גבעת השיח' היא הנקודה הגבוהה ביותר באזור ומשמשת נקודת תצפית אל עבר יישובי המועצה האזורית אשכול ודרום רצועת עזה.
תיאור.
בניין המקאם הוא גדול מהרגיל בארץ. החוקר עארף אל-עארף מתאר בשנת 1933 את המקאם כמבנה-קבר מונומנטלי. קירותיו עבים ובנויים מאבנים שסותתו כנראה בימי הביזנטים, שהובאו מחוץ לאזור. האתר נמצא במרחק 40 קילומטרים ממערב לבאר שבע, בנקודה הגבוהה ביותר בחבל הבשור בגובה של 135 מטרים מעל פני הים, בראש שלוחת כורכר המשתרעת מצומת גבולות (מפגש הכבישים, כביש 222 וכביש 232) לכיוון שיח' צוּלֵיבּ שמצפון לצומת מעון. לכן מבנה המקאם נראה ממרחק. בשנים 1917–1918 נסלל קו הרכבת בין רפיח לבאר שבע. באותם ימים הועברה המסילה במעקף רחב מצפון לגבעה שהיוותה מכשול טופוגרפי. קו הרכבת פעל בין השנים 1917–1927, סביב מקאם שיח' נוראן היו שתי תחנות רכבת משני צדי רכס הכורכר. התחנה המערבית נקראה תחנת שיח' נוראן והתחנה המזרחית באזור נחל הבשור נקראה תחנת שלאלה.
בצילום אווירי משנת 1919 אפשר להבחין במדרונות שמסביב למקאם בציוני קברים, בשרידי תעלות קשר טורקיות, בבורות מים ובגדרות צמחי חצב וצבר התוחמות שטחים באזור. בצפון מערב נראה מנחת מטוסים בריטי ובשיפולי הגבעה חונה קרון של "הצלב האדום". מדרום מערב לגבעה קיימים שרידים מהתקופה הביזנטית.
היסטוריה.
קיימות מספר לא מועט של ידיעות על תולדות היישוב העתיק במקום עוד מימי לימס פלשתינה הרומי. השליטים הביזנטיים במאות ה-5–6 הבינו את ערכה הביטחונית של הגבעה והקימו עליה יישוב. במקום נתגלו חרסים שאפשרו לשחזר כדים וקערות בשלמות. אודות בניינים מפוארים שעמדו על הגבעה מעידים שרידי רצפות פסיפס צבעוניות, לוחות שיש מגולפים, כותרות עמודים ביזנטיים ובסיסי עמודים משיש לבן.
החל ממחצית השנייה של המאה ה-18 החלה חדירה מסיבית של בדואים לאזור הנגב המערבי, ובאופן טבעי נבחרה הגבעה כאתר קבורה, שאליה הובאו למנוחת עולמים "בצילו של השיח' הצדיק". כפי המסופר בפי הבדואים שיח' נוראן ידע לרפא חולים חשוכי מרפא. לפי סימנים שונים אפשר לקבוע שאותו נוראן "המרפא" חי בסוף המאה ה-15.
בשנת 1863 חצה את האזור (חבל הבשור) החוקר הצרפתי ויקטוֹר אונורה גֵרֵן, שעבר בקרבת הגבעה אך הוא אינו מזכיר כלל את קיומו של המבנה הבולט הזה. יודעי דבר, מתארים את גרן כחוקר חד-עין שידע לפרט היטב את מה שראה. מאחר שלא תיאר את המבנה יש לשאר שהוא לא היה קיים באותה שנה.
בשנת 1933 החוקר עארף אל-עארף מתאר את המקאם בספרו "שבטי הבדואים במחוז באר שבע". כקבר קדוש (מקאם) בשטח אדמת אלדַוַּאבְּחַה במרחק 40 קילומטרים ממערב לבאר שבע. הטורקים הרסו את המקאם בימי המלחמה, כגְּזֵרָה שמא ישמש מטרה לתותחים של האנגלים. המקאם הוקם שנית על ידי ממשלת בריטניה לאחר הכיבוש הבריטי. אל-עארף ממשיך בספרו ומתאר: באים הבדואים לביקור בחגים ובכל זמן שרוצים לקחת ממנו ברכה. מאמינים הם שהוא נמנה עם הצדיקים והקדושים, ולכן הם נודרים לו נדרים ומקריבים קורבנות במקום. יש בדואים המביאים שמה את הילודים, מתוך אמונה כי ביקור במקום יביא להם אריכות ימים... יש המאמינים כי מנביאי ישראל הוא; ויש האומרים שחי אחרי תקופת ישו. אולם רובם אומרים שהוא נביא "לא שָׁלוּחַ" (לא מדרגת השליחים).
במלחמת העולם הראשונה בוצר כל הרכס עליו היה מקאם נוראן, על ידי הטורקים, בתעלות קשר ובונקרים. ממזרח לרכס באזור שלאלה (נחל הבשור) הם הקימו מחנה צבא. באפריל 1917 נכבש המקום על ידי "חיל המשלוח המצרי" (יחידה בצבא הבריטי וניספחיו) שהתקדמו ממערב מאזור עזה, במטרה לתפוס את מעיינות השלאלה (נכון לשנת 2021 המעיינות נמצאים בפארק אשכול). מפקד חיל המשלוח המצרי היה הגנרל הבריטי אלנבי. בעיניו מיגור הטורקים ששלטו בארץ ישראל הייתה כמעט מלחמת קודש. בשעה שאלנבי התקדם מדרום הוא הרעיש את מקאם שיח' נוראן וגרם להריסתו החלקית. בהמשך להרס שנגרם למבנה בהפגזות הבריטים הטורקים בעצמם הרסו את המבנה עד היסוד על מנת שלא ימשיך לשמש כנקודת טיווח לתותחנים הבריטים. אחרי הכיבוש גנרל אלנבי בנה מחדש את הבניין, כדי לא לפגוע ברגשות המסורתיים של הבדואים.
בשנת 1918 לאחר הצהרת בלפור, ההסתדרות הציונית החלה בתוכניות להקמת הבית הלאומי לעם היהודי. היה ברור שרק רכישת קרקעות בשטחים גדולים וקליטת עליה נרחבת יסיעו במימוש היעד להקמת הבית הלאומי. בהכנת התוכנית היו מעורבים חיים ויצמן, אהרן אהרונסון ונציגים שונים מהיהדות העולמית. במסגרת תוכנית זו יצאה משלחת לבדוק שטחים בנגב ובמסע של שבוע ימים נכלל גם סיור באזור מקאם שיח' נוראן. התוכניות לרכישת קרקעות בנגב לא התממשו בסופו של דבר בגלל הספר הלבן.