המפלגה הקומוניסטית העיראקית, יריבתה משכבר הימים של מפלגת הבעת', זכתה גם היא לטעום מטיפולם הקשה של מנגנוני הביטחון. מסע המעצרים וההוצאות להורג נגדם נמשך לאורך כל שנת 1970 - מאות פעילים קומוניסטים נעצרו עונו והוצאו להורג. גל דיכויים מאוחר יותר של הקומוניסטים נערך לאחר הדיכוי האכזרי של מרידת הכורדים ב-1975, עם קבלת הסכם אלג'יר. קומוניסטים רבים נאסרו והוענשו. בשנת 1978 הוצאו להורג 21 מנהיגים קומוניסטים כלואים, תוך שנה חוסלה המפלגה הקומוניסטית במאסרים שלוו בעינויים והוצאות להורג.
נגד היהודים.
לאחר מבצע עזרא ונחמיה נותרו בעיראק כ-2,500 יהודים. פגיעה ביהודי עיראק הייתה דרך טובה להפגין את נאמנות מפלגת הבעת' לאנטי-ישראליות הטמונה ברעיון הפאן-ערבי. מצב של היהודים החמיר עם עליית הבעת' לשלטון, נכסיהם של יהודים רבים הוקפאו, עסקיהם נסגרו, הם גורשו מעבודותיהם הממשלתיות ורבים נכלאו באשמות ריגול והשתתפות בקנוניות. ב-27 בינואר 1969 נתלו תשעה יהודים לאחר שנמצאו אשמים בריגול לטובת ישראל ואיראן. גופותיהם נותרו תלויות במשך מספר ימים בכיכר ראשית בבגדאד. הרדיו העיראקי הממלכתי טען כי תליית היהודים הוא "הצעד הראשון לשחרור פלסטין" וקרא לציבור ליהנות מהמראות בכיכר. כחצי מיליון איש השתתפו בצעדות שמחה בכיכר, תוך קריאות "מוות לישראל" ו"מוות לבוגדים". לאחר שהגופות הורדו מעניבות החנק, ההמונים חיללו אותן. בעקבות צעדי דיכוי אלו עזבו מרבית היהודים הנותרים את עיראק במהלך שנות ה-70, בסיוע הכורדים, ששיתפו פעולה עם המוסד.
בתקופת שלטון סדאם.
במהלך שלטונו של סדאם חוסיין (1979–2003) הייתה הבעת' המפלגה המותרת היחידה בעיראק. כל הפקידים הלא זוטרים בממשל, אנשי הצבא והמורים בבתי ספר ובאוניברסיטאות היו חייבים להיות חברים במפלגה ולהפגין נאמנות אליה כדי להחזיק במשרותיהם. לאור חששו של סדאם מהפכה מצד הצבא, הוא חיזק את מיליציית הבעת' שכונתה "הצבא העממי", בה היו חברים כל חברי הבעת' בין הגילאים 18–45. עם פרוץ מלחמת איראן–עיראק מנתה מיליציה זו כ-650,000 איש ברמת אימון נמוכה. מלבד העובדה כי הצבא העממי לא הצטיין בקרבות, סבל הצבא העיראקי הסדיר מפוליטיזציה גבוהה. בראשו עמדו קרובי משפחתו ומקורביו של סדאם, שוב כדי להבטיח את נאמנות הצבא למשטר, אולם ההשפעה על יכולת הלחימה של הצבא הייתה הרסנית. "בתי דין מהפכניים" שהוקמו בצבא וקומיסרים פוליטיים שדיווחו על מידת נאמנות החיילים למשטר פגעו בסדר עדיפויות הלוחמים.
לדעת חוקרים אחדים, כגון עפרה בנג'ו, החל משנות ה-80 המוקדמות החל משטר הבעת' העראקי להפגין התקרבות לאסלאם, למרות חילוניותה המוצהרת של האידאולוגיה הבעת'יסטית. בכך ניסה סדאם הן לתת מענה להתחזקות הקנאות האסלאמיסטית, בעיקר לאחר המהפכה האסלאמית באיראן, והן לזכות באהדתם של בני הרוב השיעי. התקרבות זאת באה לידי ביטוי באימוץ רטוריקה אסלאמית (השוואת סדאם חוסיין לצלאח א-דין ולעלי בן אבו טאלב, כינויה של מלחמת איראן עיראק "קאדסיה של סדאם", ובהקצאת תקציבים רבים לבניית מסגדים. בשלהי שלטונו של סדאם הוא אף ניסח תורה מדינית חדשה בשם "הלאומנות המאמינה" (אלקומיה אלמואמינה), שעל פיה רק הערבים הם נושאי בשורתו האמיתית של האסלאם. על פי השמועה, האידאולוג של המפלגה, הנוצרי מישל עפלק, המיר את דתו לאסלאם לפני מותו.
לאחר 2003.
ביוני 2003, לאחר הפלישה האמריקנית לעיראק, נאסרה החברות במפלגת הבעת'. כל חברי הבעת' הבכירים אולצו לעזוב את משרותיהם במשרדי הממשלה, בצבא ובמערכת החינוך. לאור הביקורת הרבה שהושמעה על המהלך והמחסור בכוח אדם מיומן, בוטל האיסור באופן חלקי בינואר 2008.
עם זאת, צבא המסדר הנקשבנדי, ארגון מורדים עראקי בפיקודו של עיזאת איברהים א-דורי, סגנו של סדאם חוסיין בשלהי ימי שלטונו, מצהיר על עקרונות בעת'יסטיים מובהקים, בעיקר הזהות בין הערביות והאסלאם האמיתי. גם סמלו של הארגון מזכיר מאוד את סמלה של מפלגת הבעת': מפת העולם הערבי מהאוקיינוס האטלנטי עד למפרץ הפרסי. מוחמד יונס אל-אחמד מוביל פלג אחר של המפלגה וגם הוא מנהל מאבק מזוין נגד השלטון הנוכחי.
מפלגת הבעת' במדינות אחרות.
אף על פי שהפיקוד הלאומי של המפלגה נמצא בדמשק, שלוחות של המפלגה ופיקודים אזוריים קיימים בארצות ערביות נוספות דוגמת מצרים, לבנון, תימן, ירדן, סודאן ועיראק. כיום לאף אחת מהשלוחות מחוץ לעיראק אין כוח משמעותי. פלג א-סאעקה שבאש"ף נוטה לייצג את העמדה הסורית הבעת'יסטית בקרב הפלסטינים, וארגון חזית השחרור הערבית ייצג את העמדה העיראקית.
בוסטון
בוסטון (באנגלית: Boston, ) היא בירתה של מדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית והעיר הגדולה ביותר בה. העיר, ששוכנת לחופה המזרחי של ארצות הברית, היא הגדולה שבערי ניו אינגלנד ומהווה את המרכז הכלכלי והתרבותי של האזור כולו. בשנת 2013 התגוררו בעיר כ-645,966 תושבים, והיא העיר ה-24 בגודלה בארצות הברית. במטרופולין בוסטון-קיימברידג'-קווינסי הסובבת את העיר (המטרופולין ה-11 ברשימת המטרופולינים הגדולות בארצות הברית) מתגוררים כ-4.5 מיליון תושבים. תושבי בוסטון מכונים "בוסטוניאנים" ("Bostonians").
היסטוריה.
מרכז העיר בוסטון הוא חצי אי המוקף על ידי מפרץ מסצ'וסטס ומפרץ בק (מוצא נהר צ'ארלס אל הים), אזור זה היה מיושב על ידי שבטים אינדיאנים כבר בתקופות פרה היסטוריות. במקום התגלו ממצאים מהאלף החמישי לפנה"ס המעידים על התיישבות במקום. העיר בוסטון נוסדה ב-17 בספטמבר 1630 על ידי מתיישבים פוריטנים שהגיעו מאנגליה. התיישבות זו אוחדה עם מושבת פלימות' (אשר נוסדה על ידי קבוצה נוספות של מהגרים מאנגליה, שנקראו אף הם "פוריטנים", אך שהיו הבדלים בין הקבוצות מבחינת מנהגי הדת) למושבה אחת בשם פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס בשנת 1691.
המתיישבים הראשונים מאירופה קראו לאזור "טרימאונטיין" (Trimountaine), אולם זמן קצר לאחר מכן נקרא היישוב על שם היישוב בוסטון שבלינקולנשייר באנגליה, משם הגיעו מרבית המתיישבים הראשונים.
המושל הראשון של המושבה, ג'ון וינתרופ שאף להקים במקום "עִיר יֹשֶׁבֶת עַל־הָהָר", מודל של קהילה נוצרית אדוקה. על מנת להגשים רעיון זה חתמו המתיישבים על הסכם קיימברידג' שנחשב למסמך המייסד של העיר.
לבוסטון היה תפקיד מרכזי במלחמת העצמאות האמריקנית. בעיר נערכה "מסיבת התה של בוסטון", כמו גם טבח בוסטון. בבוסטון התגורר ופעל הפטריוט פול רוויר, והקרבות הראשונים במהפכה האמריקאית נערכו בפרוורי העיר:
כוחות הצבא הקונטיננטלי בראשות ג'ורג' וושינגטון צרו על העיר זמן ממושך - מצור שנודע כמצור על בוסטון.
לאחר המהפכה הפכה בוסטון לאחת מערי המסחר החשובות בעולם - וייצאה מארצות הברית רום, דגים, מלח וטבק.
חוק האמברגו של 1807 שנחקק במהלך מלחמות נפוליאון וכן מלחמת 1812 הפחיתו משמעותית את פעילות הנמל, אולם לאחר סיום המלחמות שב הנמל לפעילותו.
בראשית המאה ה-19 הפכה התעשייה למרכיב מרכזי בכלכלת העיר, העולה בחשיבותו על הסחר הבינלאומי. במהלך המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20 הייתה בוסטון אחד ממרכזי התעשייה העיקריים של ארצות הברית - בייחוד בתחום הטקסטיל והביגוד. הנהרות הרבים שסביב העיר הקלו על המסחר הפנים מדינתי ובמקביל איפשרו שימוש בתחנות מים על מנת להפעיל את המפעלים הרבים שהוקמו על גדות הנהרות.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 הפכה בוסטון למרכז תרבותי, וסופרים רבים התגוררו בעיר ויצרו בה. בוסטון הפכה למרכז של הגות מדינית ושל תנועת ההתנגדות לעבדות. ב-1831 ייסד ויליאם לויד גאריסון את הליבריטור ואת האבולישיוניסט - שני כתבי עד המתנגדים לעבדות ודורשים שחרור כל העבדים.
גלי ההגירה של ראשית המאה ה-19, ובייחוד גלי ההגירה של שנות ה-20 של המאה ה-19 הביאו לגידול משמעותי באוכלוסיית העיר ולשינוי הרכבה האתני. בין השנים 1820 ו-1850 הגיעו לעיר 35,000 מהגרים מאירלנד. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 הגיעו לעיר מהגרים רבים מקנדה, וכן מהגרים יהודים מרוסיה ופולין.
עד סוף המאה ה-19 הפכו הרבעים הוותיקים של בוסטון לאזורי מהגרים. איטלקים התגוררו בעיקר באזור הנורת' אנד, אירים באזור דרום בוסטון, ויהודים מרוסיה ופולין במערב בוסטון. גלי הגירה אלה שינו את ההרכב הדתי של העיר - עד הגעתם של האירים והאיטלקים לא היו כמעט קתולים בעיר. גלי ההגירה הפכו את הדת הקתולית לדת הנפוצה ביותר בעיר.
בשנת 1872 נשרפה בוסטון ב"שריפה הגדולה השנייה". השריפה החלה ברחוב לינקולן ב-9 בנובמבר, ושרפה 260,000 מ"ר של העיר - מעל 776 בניינים ורובו של הרובע הכלכלי נהרסו, ונגרם נזק בשווי של מעל 60 מיליון דולר.
בין השנים 1630–1890 שילשה העיר את שטחה - בעיקר באמצעות ייבוש ביצות ואזורי ים רדודים שהיו סביב העיר. ייבוש זה התבצע על ידי שיטוח גבעות העיר ושימוש באדמה לצורך מילוי המפרצים. מפעל היבוש הגדול ביותר החל בשנת 1807 במסגרתו השתמשו בחלק העליון של גבעת ביקון למילוי אגם מיל. כיום אזור זה משמש את כיכר היימארקט שבעיר. על ראש מה שנותר מגבעת ביקון ממוקם כיום בניין מדינת מסצ'וסטס. על אזורים שיובשו ממוקמים מרבית אזורי סאות' אנד, הווסט אנד, הרובע הפיננסי של בוסטון, ואזור צ'ינטאון של בוסטון. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 יובשו כ-2.4 קמ"ר משטחי הנהר צ'ארלס (בין היתר, תוך שימוש בהריסות הבתים מהשריפה הגדולה).
במחצית השנייה של המאה ה-19 סיפחה העיר לשטחה את הערים הסמוכות - בשנת 1868 סופחה רוסבורי, ב-1870 דורצ'סטר, וב-1874 הערים: ברייטון, מערב רוקסבורי, ג'מייקה פליין, רוזינדייל וצ'ארלסטאון.
ב-1 בספטמבר 1897 נפתחה בבוסטון הרכבת התחתית הראשונה בצפון אמריקה.