הרומן הוא סאטירה על החברה ככלל, המאופיינת בצביעות ובאופורטוניזם, אך הוא אינו עוסק ברפורמה חברתית. אין בו כל רמז כי שינויים חברתיים ופוליטיים או שאדיקות ומוסריות רבה יותר יביאו לתיקון טבע האדם. כך מצטיירת תמונה קודרת למדי של מצב האנושות. התמונה מודגשת על ידי קולו של תאקרי כמספר יודע כל, הוא מעיר כל הזמן הערות צדדיות על הדמויות ברומן, ומשווה אותן לשחקנים ולבובות על חוט. תאקרי נחשב לאחד הסופרים הידועים בשימוש בטכניקה זו בהצלחה רבה.
לעיתים קרובות משווים את "יריד ההבלים" עם רומן היסטורי אחר המתרחש בתקופת מלחמות נפוליאון, הרומן "מלחמה ושלום" מאת טולסטוי. בעוד שטולסטוי שם דגש על הפירוט ההיסטורי ועל ההשפעה שיש למלחמה על גיבורי הרומן, תאקרי משתמש בסכסוך כתפאורת רקע לחייהם של הדמויות שלו. לאירועים הכבירים המתרחשים באירופה אין השפעה מכרעת על התנהגותן של הדמויות ב"יריד ההבלים", והחולשות שלהן רק מתגברות עם הזמן, בניגוד לדמויות של "מלחמה ושלום" שאצלם העימות מביא ל'גאולה'. עבור תאקרי כל מלחמות נפוליאון יכולות להחשב כחלק מן "ההבלים" שבכותרת ספרו.
ג'ון סת'רלנד בספרו "האם היתקליף רוצח? תמיהות בספרות המאה התשע עשרה", טוען כנגד הרעיון המועלה בסוף הרומן, שייתכן שבקי הרגה את ג'וס. אמנם בקי מתוארת כבעלת חוש מוסרי מפוקפק למדי, אבל הרעיון שהיא זוממת רצח בכוונה תחילה הוא עליית מדרגה באופיה הרע. תאקרי היה מבקר חריף של ספרות הפשע הפופולרית באותה עת, במיוחד ספרים מאת אדוארד בולוור-ליטון. היו אלה תיאורים מזעזעים וסנסציונים, שכונו "הרומנים של ניוגייט", ושקיבלו את השראתם ולעיתים גם סיפורים שלמים, מתוך "לוח השנה של ניוגייט" (עלון שהכיל רשימות על הוצאות להורג שנערכו בכלא ניוגייט). תאקרי התנגד בעיקר להאדרת מעשיהם של הפושעים, ולכן זה נראה מוזר אם היה מתאר את בקי כפושעת כזאת. ייתכן שכוונתו הייתה ללכוד את הקורא הוויקטוריאני בדעותיו הקדומות, שיתאר לעצמו את הגרוע מכל על בקי שארפ, גם אם אין לו כל הוכחה לכך. כנגד פירוש זה אפשר להביא לדוגמה את שלישיית עורכי הדין שבקי שוכרת את שירותיהם, ברוק, תארתל והייס שנקראו על שמות שלושה רוצחים ידועים מאותה תקופה (ובכך יש השתלחות נוספת במקצוע עריכת הדין).
אף על פי שתאקרי אינו מיישב סופית את הנקודה של רצח ג'וס על ידי בקי, אפשרות זו עולה בקנה אחד עם המגמה הכוללת של התפתחות הדמויות ברומן. עם התקדמות העלילה, הטון של הרומן הופך להיות קודר יותר. בהתחלה, בקי היא בחורה מבריקה עם רצון עז לשיפור מעמדה החברתי על ידי נישואים, היא אינה רגשנית ומוצגת כחברה טובה לאמיליה. בסוף הרומן נרמז שהיא הופכת לנואפת ולרוצחת. אמיליה בהתחלה היא טובת לב וידידותית, אם כי רגשנית ונאיבית, בסוף הסיפור היא מתוארת כריקנית ורדודה. דובין שמתואר כנאמן ורחב-לב, גם אם אינו מודע למעלותיו, בסוף הוא מתואר כ'שוטה טרגי', ואסיר של תחושת החובה שלו. הוא יודע שהוא מבזבז את זמנו על אמיליה, אך אינו יכול לחיות בלעדיה. אין לדעת אם תאקרי תכנן את השינוי הזה בטון של הסיפור, או אם זה התפתח במהלך כתיבת היצירה. המבט שהופך להיות קודר יותר במהלך הרומן, יכול להביא את הקורא במבוכה, כאשר הוא מתייחס באהדה אל דמויות ואחר כך הן נראות שאינן ראויות לאהדה.
תרגומים לעברית.
הרומן תורגם לעברית ב-1962 בידי עטרה זיסלמן.
תרגום נוסף לעברית יצא לאור ב"מוסד ביאליק" בשנת 1987. תרגמה מאנגלית והוסיפה הערות אסתר כספי, כתב אחרית דבר ה.מ. דלסקי. בספר שנים עשר איורים מאת המחבר.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה.
לספר נעשו מספר עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה
עגור
טייסת 100
טייסת 100 המכונה גם "טייסת הגמל המעופף", היא טייסת מטוסי תובלה בחיל האוויר הישראלי, הטייסת הראשונה בחיל האוויר. הטייסת מפעילה כיום מטוסי "צופית" (ביצ'קראפט קינג אייר B-200) ו"חופית" (בוננזה), ועוסקת במשימות איסוף מודיעין, סיוע לכוחות קרקע ואוויר, והדרכה. הטייסת מוצבת בבסיס חצור.
היסטוריה.
שורשי הטייסת בטייסת שהוקמה בנובמבר 1947 והפעילה את המטוסים הראשונים של שירות האוויר, מפקדה הראשון היה אלי פיינגרש והיא כונתה טייסת א' או טייסת תל אביב. בעקבות הגידול במספר המטוסים והגזרות השונות של פעילותם, פוצלה הטייסת לשלושה גפים: טייסת א' שפעלה משדה דב, גף הנגב שהוקם באזור רוחמה וגף הגליל שהופעל מיבנאל ואחר כך ממחניים ומרמת דוד. במאי 1948 מונה גדעון אלרום למפקד טייסת א', שפעלה משדה דב.
ב-29 בינואר 1949 הוקמה טייסת 100 בתל נוף כמסגרת ארגונית של מטוסי החיל הקלים שלא שימשו למשימות הדרכה, הטייסת הפעילה גפים בשדה תימן, אילת ורמת דוד.
ב-1951 עברה הטייסת לשדה התעופה רמלה (היום מחנה רחבעם) וב-1959 לשדה דב.
במלחמת סיני השתתפו טייסי הטייסת במשימות חילוץ, אספקה, הפצצה והובלת מפקדים, חמישה מלוחמיה קיבלו לאחר המלחמה ציונים לשבח בהם, בנימין כהנא.
בשנת 1974, כלקח ממלחמת יום הכיפורים, פוצלה הטייסת והוקמה טייסת 135, שעסקה בתחילה בתובלה בלבד.
במשך השנים קיבלה טייסת 135 משימות נוספות: איסוף מודיעין סיגינטי, סיוע לכוחות הקרקע והאוויר, לוחמה אלקטרונית יחד עם יחידת 9900, הדרכת קא"מ תובלה ועוד.
בתחילת 2019 אוחדו חזרה הטייסות תחת שמה של הראשונה, טייסת 100, כחלק מתהליך סגירת שדה דב ומעבר הטייסת לבסיס חצור.
כיום הטייסת היא מהגדולות והמגוונות שבחיל.
סמלי טייסת נוספים.
מיתוס על סמל הטייסת: טייסת 100 הייתה הטייסת הראשונה. במלחמת העצמאות, צבא מצריים הכריז: "ביום שבו ליהודים יהיו מטוסים, לגמלים יהיו כנפיים".
ובעקבות זאת, לחיל האוויר הישראלי קיימים מטוסים אז סמל הטייסת מסמל את הגמלים המעופפים.
שאינם יודעים דבר (תנועה)
שאינם יודעים דבר (באנגלית Know Nothing) הייתה תנועה נייטיביסטית פוליטית אמריקנית אשר פעלה במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19. התנועה ניזונה מהפחדים של קבוצות בקרב האמריקנים שמהגרים איריים קתוליים, שנחשדו כעוינים לערכי היסוד האמריקניים וכנשלטים על ידי האפיפיור ברומא, עומדים להשתלט על המדינה.
עיקר פעילות התנועה הייתה בשנים 1854 עד 1856, והיא פעלה לצמצם את ההגירה ואת האזרוח, אם כי מאמצים אלו זכו להצלחה מועטה. היו לתנועה מעט מנהיגים בולטים, ובין חברי התנועה, שכמעט כולם היו פרוטסטנטיים (למעט ציר בית הנבחרים היהודי מפילדלפיה לואיס צ'ארלס לוין), ובאו בעיקר מהמעמד הבינוני, הייתה מחלוקת רצינית בנושא העבדות. בסופו של דבר, בהגיע מועד הבחירות לנשיאות ארצות הברית של שנת 1860 הצטרפו רובם למפלגה הרפובליקנית.
התנועה נוסדה בניו יורק ב-1843 כמפלגה הרפובליקנית האמריקנית. היא התפשטה למדינות נוספות כמפלגה האמריקנית הנייטיביסטית (באנגלית: Native American Party, כלומר של ילידי המקום) והפכה למפלגה לאומית ב-1845. ב-1855 שנתה המפלגה את שמה למפלגה האמריקנית. מקור הביטוי "אינם יודעים דבר" היה בארגון החשאי למחצה של המפלגה. כשחבר במפלגה נשאל על פעולותיה, הוא היה אמור לענות "אינני יודע דבר".
היסטוריה.
הגורמים הנסיבתיים.
ההגירה במספרים גדולים של איריים וגרמנים קתולים לארצות הברית בתקופה שבין 1830 ל-1860 הפכה את הבדלי הדת בין קתולים לפרוטסטנטים לנושא פוליטי. המתחים שיקפו עימותים אירופיים בין קתולים לפרוטסטנטים. אלימות התפרצה מדי פעם על רקע בחירות.
אף על פי שהקתולים טענו כי פוליטית הם בלתי תלויים בכמרים, האשימו הפרוטסטנטים שהאפיפיור פיוס התשיעי דיכא את המהפכות הליברליות של 1848 וכי הוא מתנגד לעקרון חירות האדם ולדמוקרטיה. חששות אלו העצימו תאוריות קשר בנוגע לתוכניותיו כביכול של האפיפיור להכפיף את ארצות הברית למרותו באמצעות גל הגירה מתמשך של קתולים הנשלטים על ידי בישופים איריים שנבחרו אישית על ידי האפיפיור ולכן מצייתים להוראותיו. ב-1849 יסד אדם בשם צ'ארלס ב. אלן בניו יורק אגודת סתרים שהמצטרפים אליה היו חייבים להישבע שבועת סתרים וכינוייה "המסדר של הדגל זרוע הכוכבים". היא הפכה לגרעין של קבוצות במפלגה האמריקנית.
פחד מההגירה הקתולית הובילה לאי שביעות רצון מהמפלגה הדמוקרטית, שמנהיגותה כללה באזורים רבים קתולים אירים אמריקניים. פעילים הקימו קבוצות חשאיות, תיאמו את ההצבעות והטילו את כובד משקלם מאחורי מועמדים שהיו אוהדים למטרתם. כשנשאלו לגבי ארגונים חשאיים אלו, היו החברים אמורים לענות "איני יודע דבר", דבר שהוביל לכינויים העממי "שאינם יודעים דבר". תנועה זו זכתה בבחירות בערים ראשיות משיקגו ועד בוסטון ב-1855, כמו גם בתפקיד מושל מדינת מסצ'וסטס ובבחירות לבית הנבחרים של מדינה זו.
עלייה מטאורית.