ב-4 באפריל הפליגה האונייה. כשהגיעה האונייה לכרתים קיבלו הודעה לשוב לפיומה, לאחר שהסתבר שאנשי הצוות אכן רכשו סירות נוספות.
המעפילים התנגדו לחזרה, מאחר שמלאי המזון והתרופות אזל, ומעפיל אחד נפטר.
האונייה עגנה בכרתים, שם הצטיידו המעפילים במזון ואף ערכו סדר פסח.
כשהיו קרובים ליעד הארצישראלי, נשלחה סירת מפרש ממפקדת "ההגנה" בארץ ישראל לצורך הורדת המעפילים. המפרשית נקשרה לירכתיים והאונייה פנתה לכיוון הארץ, אך באחד הלילות התגנבו המלחים הזרים, ניתקו את המפרשית ונמלטו עמה.
לאחר מכן, נכנסה האונייה למים הטריטוריאליים של ארץ ישראל, והמעפילים הורדו בחוף אשקלון ב-22 באפריל 1939.
כ-180 מכלל המעפילים נתקלו בחיילים בריטים, נעצרו, ושוחררו רק לאחר שמספרם נוכה ממכסת אשרות הכניסה הרשמיות לאותה שנה.
האונייה חזרה ליוון ושקעה ב-16 בפברואר 1940 בסמוך אליה.
נשימת יתר
נשימת יתר או אוורור יתר (באנגלית: Hyperventilation; היפרוונטילציה, בראשי תיבות: HV) היא נשימה מהירה מאוד המביאה לסילוק של פחמן דו-חמצני (CO2) המדרדרת את רמתו בדם. לעיתים קרובות תסמונת נשימת יתר נוצרת ממצבי חרדה או דחק והיא חופפת עם התקף פאניקה שבהפרעת פאניקה.
התופעה מתרחשת גם במצבים קשורים לשהייה בגובה רב, אחרי חבלת ראש, אירוע מוחי, הפרעות נשימתיות כמו אסתמה, דלקת ראות, פנאומותורקס, הפרעות של כלי הדם והלב כמו תסחיף ריאתי, בחום גבוה, אנמיה, תופעות לוואי לתרופות מסוימות.
אדם בריא נושם בין 12 ל-20 נשימות בדקה. קצב נשימות תקין מאפשר לגוף להעשיר את הדם בכמות החמצן הנדרשת ולפנות מהדם את הפחמן הדו-חמצני המיוצר בגוף. מצב של נשימה מהירה ושטחית לאורך זמן גורם לפינוי מוגבר של הפחמן הדו-חמצני מהגוף, וכתוצאה מכך לירידה ברמתו התקינה בדם. ירידה זו גורמת לירידה בחומציות של הדם (עליה ב-pH, בססת).
סימנים.
אדם שנמצא בהתקף נשימת יתר מרגיש נימולים בשפתיים, באצבעות הידיים ובאצבעות הרגליים כתוצאה מן הירידה ברמת הסידן בגוף (ירידה ברמת החומציות של הדם). ירידת רמת החומציות בדם מובילה בין היתר לכיווץ של כלי דם במוח מה שמוביל למעין מחסור בחמצן שגורם לסימנים נוספים כגון כאבי ראש, סחרחורות, אי שקט ובמקרים קיצוניים, ייתכן גם מצב הדומה לעילפון עד כדי חוסר תגובה של האדם.
במקרים רבים, ידי האדם שנמצא בהתקף יהיו בצורת האות "ר" (ספאזם) או "יד של מיילד" ולפעמים אף יחוש בכאבים בחזה עקב הנשימות המהירות (לא ממקור לבבי). סימנים נוספים הם נשימה מהירה, דופק מהיר, כאבים בחזה ותחושת חרדה.
טיפול.
הטיפול הוא בעיקרו החזרת מנגנון הנשימה לקצב תקין.
כיוון שלרוב הרקע להתקף מסוג זה הוא ממקור רגשי, עיקר הטיפול יהיה על ידי הרגעה ובידוד האדם מהסיטואציה שעוררה את ההתקף. רצוי לבקש מהאדם לקחת נשימות עמוקות ואיטיות ולהשתדל ל"החזיק" את האוויר בריאות 2–3 שניות לפי נשיפתו. בעבר, מקובל היה להורות לאדם בהתקף לבצע נשימות ושאיפות לתוך שקית אטומה הצמודה לפיו, זאת על מנת להכניס לריאות אוויר עשיר בפחמן דו-חמצני במטרה להעלות את ריכוזו בדם. פעולה זו אמנם מחזירה בדרך כלל את קצב הנשימה לקצב סדיר בתוך זמן קצר, אך אסורה כיום מתוך חשש לחנק.
משפחת קולונה
משפחת קולונה (באיטלקית: Famiglia Colonna) היא משפחת אצולה איטלקית עתיקה ומכובדת, ממשפחות האצולה של רומא ויריבתה של משפחת אורסיני. בני המשפחה כיהנו כקרדינלים ופוליטיקאים ומשורותיה יצא אפיפיור אחד (מרטינוס החמישי). עיקר כוחה של המשפחה היה בעת ימי הביניים והרנסאנס האיטלקי.
היסטוריה.
באופן מסורתי מתייחסת המשפחה אל משפחת קולונה מטוסקולום, משפחת האצולה החשובה ביותר בלאטיום שראשיתה במאה ה-10, ממנה יצאו עד המאה ה-12 מספר אפיפיורים.
במהלך המאה ה-13 ניצבה משפחת קולונה בראש מפלגת הגיבלינים ברומא, תומכי האימפריה הרומית הקדושה, מול משפחת אורסיני, שעמדה בראש מפלגת הגואלפים, שתמכה במדינת האפיפיור. ב-1297 חברו שלושה אחים מהמשפחה (אוטונה, מטאו ולונדולפו) לצד האפיפיור בוניפקיוס השמיני, שהעניק להם חזקה על נחלות המשפחה בקולונה ואת נכסיה בפלסטרינה. שאר המשפחה הצהירה שבוניפקיוס השמיני איננו לגיטימי כיוון שהדיח שלא כדין את קודמו סלסטינוס החמישי. המשפחה פרצה במרד חמוש וגלוי וברומא פרצה מלחמת אחים כלשונה. לאחר כשנה ניצחו שלושת האחים נאמני האפיפיור, שנעזרו בצבא בפיקודו של לונדולפו ושאר בני המשפחה נמלטו מאיטליה. ב-1303 הכריז פיליפ הרביעי, מלך צרפת על בוניפקיוס השמיני כעריץ מושחת, ודרש את פיטוריו. ביוני השתלטו 2,000 שכירי חרב של פיליפ הרביעי על ארמון האפיפיור בעיר מולדתו אניאני, והחזיקו אותו שם במעצר. בראש הכוח עמד שיירה קולונה (Sciarra Colonna), שסטר לאפיפיור על פניו. בשל צעד זה התיר ב-1328 קיסר האימפריה הרומית הקדושה למשפחה להוסיף כתר לשלט האצולה שלה.
אוטו קולונה התמנה ב-1417 לאפיפיור מרטינוס החמישי. הוא ביסס את מעמדם של בני המשפחה והעניק להם משרות ונכסים. עם זאת, יורשו, אאוגניוס הרביעי, לא ראה בעין יפה את התחזקות המשפחה בפרט ואצילי העיר רומא בכלל, ביחס לותיקן. הוא הצר את צעדיהם ונישל אותם ממשרות כנסייתיות והכיבודים שבצידן. לפיכך, הובילו בני קולונה מרד של העיר רומא בסמכות האפיפיורית והכריזו על הקמת רפובליקה בעיר. בראשית יוני 1434 נמלט אאוגניוס מן הוותיקן באישון לילה על גבי סירה לפירנצה. עם שובו, מחוזק בקונדוטיירי (מפקד צבא שכיר) פרנצ'סקו ספורצה, החריב אאוגניוס את מעוז המשפחה בפלסטרינה.
ארמון המשפחה ברומא, פלאצו קולונה, למרגלות גבעת הקווירינאליס, הוקם בראשית המאה ה-13 ולפי המסורת התארח בו המשורר דנטה. במאה ה-16 שיפץ והרחיב אותו פיליפו קולונה (Filippo Colonna ;1578–1639). הארמון, ששייך למשפחה עד היום, מכיל גלריה המאכסנת את אוסף האמנות המשפחתי הכולל יצירות משל טינטורטו, אניולו ברונזינו, דומניקו גירלנדיו ואחרים.
ב-1511 קץ האפיפיור יוליוס השני ביריבות בין משפחות קולונה ואורסיני והוציא בולה אפיפיורית המשכינה שלום בין שתי המשפחות. ב-1571 נחתם השלום בין המשפחות כאשר ראשי שתי המשפחות נשאו לנשים את אחייניותיו של האפיפיור סיקסטוס החמישי.
משנת 1710 נושאים בני המשפחה בזכאות לתואר נסיכי מדינת האפיפיור (Principe assistente al Soglio pontificio), תפקיד בו מכהנים בכל עת זוג נסיכים משתי משפחות אצולה רומאיות שונות המתמנים על ידי הקוריה הרומאית (הקוריה של מדינת האפיפיור).
לאחר כינון ממלכת איטליה ב-1870 הייתה המשפחה חלק מ"האצולה השחורה" ("nobiltà nera" או "aristocrazia nera"), קבוצה של משפחות אצולה רומאיות (בהן גם משפחת אורסיני ובית בורגזה) שתמכה באופן מסורתי במדינת האפיפיור ולא בשלטון החילוני ששלט ברומא.
אישים בולטים.
אג'ידו קולונה (Egidio Colonna; 1243-1316) היה אוגוסטיני, תלמידו של תומאס אקווינס ומורו הפרטי של פיליפ הרביעי, מלך צרפת.
הקרדינל ג'ובאני קולונה (Giovanni Colonna; 1295-1348) היה פטרונו של פטררקה, שהתגורר בביתו ברומא. הוא ערך מחקר שמטרתו לקשור בין משפחת קולונה לשושלת היוליו-קלאודית.
אודונה קולונה (Oddone Colonna) נבחר ב-11 בנובמבר 1417 לאפיפיור מרטינוס החמישי.
סתם יינם
סתם יינם הוא מושג הלכתי שמשמעו יין של גוי, או יין של ישראל שנגע בו גוי. חז"ל גזרו על יין זה שיהיה אסור בשתייה ובהנאה והשוו את דינו ליין נסך.
איסור זה הוא מזמן התנאים. מלבד גזירה זאת נגזרה גזירה מאוחרת נוספת שגם יין שנגע בו יהודי משומד יאסר אף הוא כדין 'סתם יינם'.
חז"ל הקלו ביין שנתבשל שאינו נאסר באיסור "סתם יינם", מאחר שיין זה נחשב כפגום, ואין דרך הגויים לנסכו לעבודה זרה.
טעם האיסור.
בסיבת האיסור, יש שכתבו שהטעם הוא מחמת שניסוך יין לעבודה זרה יכול להיות גם על ידי נענוע בלבד, ולכך ישנו חשש שמא הגוי התכוון לנסך את היין לעבודה זרה.
ויש שכתבו טעם אחר לפיו חז"ל חששו שעל ידי שתייה הדדית של יין שישתה היהודי עם הגוי, תיווצר קרבה בין היהודי לגוי, דבר שיוביל בעתיד לאיסור חתנות, לכך אסרו ייו זה בשתייה והנאה.
האנשים הפוסלים.
מומר.
האיסור הראשוני היה על נגיעת גוי ביין, אך חכמים החמירו להחשיב בכלל האיסור אף יהודי מומר לעבודה זרה וכן מחלל שבת בפרהסיה, לעניין איסור סתם יינם.
יש שכתבו שיהודי שימנע מלחלל שבת בפני רב גדול, או שיחלל מאחר שחונך לחילול שבת מקטנותו ונחשב לתינוק שנשבה, לא נחשב כ'מומר' לעניין -"סתם יינם".
אך מחללי שבת בפרהסיה המצהירים שנוהגים כך מתוך חקירה ובדיקה, אינם נחשבים לתינוקות שנשבו.. כמו כן, כתב הבניין ציון שאם אותו מחלל שבת לכל הפחות עושה קידוש או הולך להתפלל בבית כנסת, לא שייך לומר עליו שדינו כמי שעובד עבודה זרה, כי במעשים אלו מגלה כי הוא מאמין באלוהי ישראל על אף שנכשל בחילול שבת. ולכן גם יין שנגע בו אינו יאסר בשתייה.
גוי שאינו עובד עבודה זרה.
לדעת הרמב"ם, יין שנגע בו גוי מאותן אומות שאינם עובדים עבודה זרה, היין נאסר בשתייה בלבד אבל מותר בהנאה, ולכך הוא סבור שמוסלמי שנוגע ביין אין היין נאסר בהנאה, אבל נוצרי שנוגע ביין היין נאסר אף בהנאה. לעומתו הרשב"ם כותב בשם רש"י שגם יינו של נוצרי אינו אסור אלא בשתייה, היות שעבודתם אינה כוללת ניסוך יין (כי מה שהם שותים מיין האוכריסטיה אינו נחשב לניסוך). גם המאירי התירו בהנאה לפי שיטתו הידועה כי הנוצרים אינם נחשבים כעובדי עבודה זרה.
לדעת השולחן ערוך סתם יין של גוי אסור בשתייה ובהנאה, אולם דעת הרמ"א להקל ולהתיר באיסור הנאה בשעת הדחק ביין של נוצרים .