רוג'ר טוני נולד במחוז קלברט שבמרילנד למייקל טוני החמישי. סב-סבו, מייקל טאני הראשון, התיישב ב-1660 במרילנד והמשפחה הייתה למשפחת בעלי אדמות קתולים בולטת. מאחר שאחיו הבכור, מייקל טוני השישי, היה צפוי לרשת את המטע המשפחתי, עודד אותו אביו ללמוד משפטים. בגיל 15 הוא נשלח ללמוד בקולג' דיקינסון שבפנסילבניה, שם הוא למד אתיקה, לוגיקה, שפות, מתמטיקה ונושאים אחרים. לאחר סיום לימודיו בדיקינסון ב-1796 הוא למד משפטים באופן עצמאי בהנחייתו של השופט ג'רמייה צ'ייס באנאפוליס. ב-1799 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מרילנד.
נישואים ומשפחה.
ב-7 בינואר 1806 נשא טוני לאישה את אן פיבי צ'רלטון קיי, אחותו של עורך הדין והמשורר פרנסיס סקוט קי, מחברו של המנון ארצות הברית. לזוג נולדו שש בנות. אף על פי שטוני בעצמו נשאר באמונה הקתולית, גודלו כל שש בנותיו על פי אמונתה האפיסקופלית של אן. בשנות שירותו בממשל הפדרלי שכר טוני דירה, אך הוא ורעייתו החזיקו בבית קבוע בבולטימור. לאחר מותה של אן ב-1855 עברו טוני ושתי בנותיו הרווקות באופן קבוע לוושינגטון.
ראשית הקריירה הפוליטית.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של מרילנד, פתח טוני משרד עורכי דין מצליח בעיר פרדריק. בעידודו של אביו, הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים של מרילנד מטעם המפלגה הפדרליסטית. בסיועו של אביו, ניצח טוני בבחירות, אך במסע הבחירות לבחירה מחדש הוא הפסיד. הוא המשיך להיות חבר בולט במפלגה הפדרליסטית במשך כמה שנים, עד שפרש ממנה על רקע תמיכתו במלחמת 1812. ב-1816 הוא ניצח בבחירות לכהונה של חמש שנים בסנאט של מרילנד. ב-1823 הוא העביר את עסקיו המשפטיים לבולטימור, שם הוא זכה לפרסום בשל יכולות ההתדיינות שלו. ב-1826 ייצגו טוני ודניאל ובסטר את הסוחר היהודי סולומון אטינג בתיק שהתקיים בו דיון בבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-1827 מונה טוני כתובע הכללי של מרילנד. הוא תמך באנדרו ג'קסון בבחירות לנשיאות של 1824 ובאלו של 1828. הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית של ג'קסון ושימש כמנהל מערכת הבחירות שלו במרילנד בבחירות של 1828.
עמדתו של טוני בשאלת העבדות הייתה מורכבת. ב-1819 הוא שחרר את העבדים שהיו בבעלותו ואף העניק פנסיה לאלו שהיו זקנים מדי כדי לעבוד. הוא הגן על כומר מתודיסטי מתנגד העבדות שהואשם בהסתה להתקוממות עבדים כאשר גינה את העבדות בהתכנסויות. בטיעוני הפתיחה שלו בתיק זה, גינה טוני את מוסד העבדות כ"כתם בדמותנו הלאומית".
חבר הקבינט.
התובע הכללי.
כתוצאה מפרשיית התחתונית שאירעה ב-1831, ביקש הנשיא אנדרו ג'קסון מרוב חברי הקבינט שלו להתפטר, כולל מהתובע הכללי ג'ון מקפרסון ברין. גקסון פנה לטוני כדי למלא את מקומו של ברין וטוני היה ליועצו המשפטי הבכיר של הנשיא. באחת מחוות הדעת המשפטיות שהוא כתב לנשיא, טען טוני שההגנות של חוקת ארצות הברית לא יכולות להיות מיושמות כלפי עבדים שחורים משוחררים. בשלב מאוחר יותר של הקריירה שלו הוא בחן מחדש את הסוגיה. כמו קודמיו בתפקיד המשיך טוני לעסוק בעריכת דין באופן פרטי במקביל לכהונתו כתובע הכללי והוא שימש כיועץ המשפטי של עיריית בולטימור בתיק שנוהל בבית המשפט העליון והיווה ציון דרך משפטי, ברון נגד בולטימור .
מזכיר האוצר.
טוני לקח חלק חשוב ב"מלחמת הבנק" , שהייתה מאבק של הנשיא ג'קסון עם (או "הבנק הלאומי"). שלא כמו שאר חברי הקבינט, טען טוני שקיומו של הבנק הלאומי מנוגד לחוקה ושעל ג'קסון לפעול לסגירתו. בגיבויו של טוני, הטיל ג'קסון וטו על הצעת חוק לחדש את הזיכיון של הבנק, שהיה אמור לפוג ב-1836. מלחמת הבנק הפכה לציר המרכזי של הבחירות לנשיאות של 1832, שבהם הביס ג'קסון את הנרי קליי שתמך בבנק. התנגדותו ללא חת של טוני לבנק, בשילוב עם ניצחונו המוחלט של ג'קסון בבחירות, הפכו אותו כתובע הכללי לאחד מחברי הקבינט של ג'קסון הבולטים ביותר.
לאחר הבחירות הסלים ג'קסון את מאבקו בבנק. כאשר סירב מזכיר האוצר ויליאם ג'ון דואן לאשר את העברתם של הפיקדונות הפדרליים מהבנק, הדיח אותו ג'קסון ומינה במקומו את טוני. טוני דאג להעברתם של הפקדונות מהבנק הלאומי אל בנקים מועדפים בזיכיון מדינתי, שנודעו בכינוי בנקי מחמד . ביוני 1834 דחה הסנאט של ארצות הברית את מינויו של טוני כמזכיר האוצר והותיר אותו ללא תפקיד בקבינט. היה זה המקרה הראשון שמועמדות לתפקיד בקבינט לא אושרה על ידי הסנאט.
נשיא בית המשפט העליון.
מינויו.
על אף דחיית אישור מינויו של טוני כמזכיר האוצר על ידי הסנאט, בינואר 1835 מינה אותו ג'קסון למלא את מקומו של שופט בית המשפט העליון, גבריאל דובאל. מתנגדיו של טוני דאגו לכך שההצבעה על מועמדותו לא תתקיים לפני תום מושב הסנאט, וכך הפילו את המועמדות. בבחירות לסנאט שהתקיימו ב-1834 וב-1835 גדל ייצוגם של הדמוקרטים בבית. ביולי 1835 הציג ג'קסון את מועמדותו של טוני להחליף את נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל שנפטר באותו חודש. אף על פי שמתנגדיו של טוני מהמפלגה הוויגית ניסו גם כעת להכשיל את מינויו, אושר המינוי במרץ 1836. הוא היה לקתולי הראשון שכיהן כשופט בבית המשפט העליון.
בית המשפט תחת נשיאותו.
במהלך 35 שנות נשיאותו שלט ג'ון מרשל בבית המשפט העליון ביד רמה וחוות דעתו בפסק הדין מרבורי נגד מדיסון סייעה לו לבסס את מעמדם של בתי המשפט הפדרליים כזרוע שוות סמכות מול שאר רשויות הממשל. לתדהמתם של חסידי זכויות המדינות, פסיקותיו של בית המשפט בתקופתו של מרשל במקרים כמו אישרו את כוחם של החוק והממשל הפדרליים מול אלו של המדינות. ויגים רבים האמינו שטוני היה "שכיר חרב פוליטי" ודאגו בשל הכיוון שהוא יוביל אליו את בית המשפט העליון. אחד מבעלי בריתו העיקריים של מרשל, השופט ג'וזף סטורי, נשאר לכהן בבית המשפט כאשר טוני התמנה כנשיא, אך השופטים אשר מונו על ידי ג'קסון היו לרוב בבית המשפט. אף על פי שטוני עצמו הוביל את בית המשפט להלך רוח לטובת זכויות המדינות, לא דחה בית המשפט בראשותו את סמכות הממשל הפדרלי לרמה שממנו חששו ויגים רבים.
פסק דין גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן.
אחד התיקים המרכזיים הראשונים שבהם דן בית המשפט בנשיאותו של טוני היה פסק הדין גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן (Charles River Bridge v. Warren Bridge). ב-1785 העניק בית המחוקקים של מסצ'וסטס זיכיון לחברה שתבנה גשר על נהר צ'ארלס. ב-1828 העניק בית המחוקקים לחברה אחרת זיכיון לבניית גשר שני, גשר וורן, כמאה מטרים מעבר לגשר הראשון. בעלי גשר נהר צ'ארלס הגישו תביעה, בטענה שהזיכיון שהוענק להם נתן להם מונופול להפעלה של הגשרים באותו חלק של הנהר. עורך הדין שייצג את בעלי הגשר, דניאל ובסטר, טען שמדינת מסצ'וסטס הפרה את כאשר התעלמה מהמונופול שאותו היא העניקה ללקוח שלו. התובע מטעם מסצ'וסטס, סיימון גרינלי, קרא תיגר על הפירוש של וובסטר לזיכיון, בציינו שבזיכיון לא ניתן במפורש מונופול לגשר נהר צ'ארלס. הוא טען שבעוד שסעיף הסחר מונע ממחוקקי המדינה להפר את ההוראות המפורשות של החוזה, יכול בית המשפט לפרש את תנאי החוזה במקרה שהם מתנגשים עם רווחתה הכללית של המדינה. טוני נימק שכל פירוש אחר עלול למנוע את פיתוח התשתיות, מאחר שבעלי הזיכיון האחר עלולים לדרוש פיצויים עבור שלילת זכויות המונופול המפורשות שלהם.
פסק דין ראש עיריית ניו יורק נגד מילן.
בפסק הדין "ראש עיריית ניו יורק נגד מילן" (Mayor of the City of New York v. Miln) משנת 1837 עתרו התובעים נגד חוק של ניו יורק שדרש מבעלי אוניות נכנסות לספק מידע על כל הנוסעים שהם הכניסו לארצות הברית, כלומר, גיל, מצב בריאותי, מקום מגורים חוקי אחרון וכו'. השאלה שהובאה לפני בית המשפט בראשותו של טוני הייתה אם החוק חותר תחת סמכותו של הקונגרס לפקח על הסחר, או שהיה זה צעד משטרתי, כפי שטענה עיריית ניו יורק, שזה בסמכותה הבלעדית של המדינה. טוני ועמיתיו ביקשו לאזן בין הסמכות הפדרלית לסמכות המדינתית, ופסקו לטובת עיריית ניו יורק.
פסק דין בריסקו נגד בנק הקהילה של קנטקי.
בפסק דין "בריסקו נגד בנק הקהילה של קנטקי" ( Briscoe v. Commonwealth Bank of Kentucky), שנדון ב-1837 והיה התיק המשמעותי השלישי של טוני, הוא התעמת מול מערכת הבנקאות, במיוחד זו המדינתית. נושים ממורמרים דרשו את פסילתם של שטרות שהוצאו על ידי בנק הקהילה של קנטקי במהלך הבהלה של 1819 כדי לסייע לשיקום הכלכלה. הבנק נשען על ביטחונות של אוצר מדינת קנטקי והערך של קרקעות ציבוריות שלא נמכרו, ומכל בחינה היו שטרות אלו מהסוג שנאסר עליו בחוקה הפדרלית. בריסקו דרש שמנפיקי השטרות יחויבו לשלם את החובות בשטרות בטוחים או במתכות יקרות ערך, כפי שהותנה בחוזים. פקידי הממשל של קנטקי טענו שהבנק החייב לא הוציא שטרות מהסוג שנאסר בחוקה.