באפריל 2020 מונה לאחראי לטיפול בבתי האבות בישראל במסגרת ההתמודדות עם נגיף הקורונה. הוא הקים את פרויקט "מגן אבות ואמהות" להגנה על אנשי גיל הזהב מהקורונה. ב־23 ביולי 2020 מונה גמזו לפרויקטור הלאומי לנגיף הקורונה לתקופה של שלושה וחצי חודשים, במסגרת ההתמודדות עם נגיף הקורונה. הוא עזב זמנית את תפקידו באיכילוב ובמקומו מונו גיל פייר ויצחק שפירא.
בצוות המטה הרפואי של גמזו היו חברים ראש מטה הקורונה באיכילוב פרופ' עידית מטות, מנהל המחלקה לטיפול נמרץ בבית החולים בילינסון פרופ' פייר זינגר ומנהל בית החולים לילדים בשיבא ד"ר איתי פסח. לצדם נמצאים גם מנכ"ל הדסה פרופ' זאב רוטשטיין, מנכ"ל משרד הבריאות לשעבר גבי ברבש, המשנה למנכ"ל שיבא פרופ' ארנון אפק, מנכ"ל אסותא פרופ' שוקי שמר וסגן מנכ"ל משרד הבריאות בעז לב.
עלייה מחודשת בתחלואה הובילה בספטמבר 2020 להחלטת ממשלה, בהמלצתו של גמזו, על סגר בתקופת חגי תשרי.
בנובמבר 2020 הוא סיים את כהונתו כפרויקטור ארצי למאבק בקורונה וחזר לנהל את בית החולים איכילוב.
חיים אישיים.
בשנת 2016 נולדה לו וזוגתו קארן ברונר, מנהלת המחלקה לקידום בריאות באסותא, בת בכורה.
פוט
פּוּט הוא דמות מקראית הנזכרת בספר בראשית כבנו השלישי מתוך ארבעה של חם בן נח. אחיהם של כוש, מצרים, וכנען. פוט מזוהה בכתובים עם לוב, וכאבי העם הלובי.
שמו של פוט מופיע במקור העמים שבספר בראשית:
צאצאי פוט.
לוחמים.
כבר בתיאורי ספר מלכים ודברי הימים על מסע המלחמה והכיבושים לפרעה שישק בארץ ישראל במאה העשירית לפנה"ס מוזכרים לוחמים פוטיים שעזרו לפרעה (שנעזר בעמים זרים בצבאו) במלחמתו בממלכת יהודה ובממלכת ישראל (926/5 לפנה"ס, 5 שנים לאחר מות שלמה המלך). לדברי ירמיהו היו צאצאיו של פוט עמים לוחמים. יחזקאל מזכיר אותם בהקשר דומה כמסייעים לצור, למצרים, וגוג.
פוט ולוב.
בשטחה של לוב זרם נהר פוט. בימיו של הנביא דניאל כבר נעשה שימוש בשם לוב. יוסף בן מתתיהו ציין שלוב נוסדה על ידי פוט, וכינה את הלובים בשם פוטים.
גם הנביא נחום מקשר בין פוט ולוב וטוען כי פוט והלובים מסייעים למצרים.
תרגום השבעים שינה את השם פוט בספר יחזקאל לשם ליבאוס.
ראו גם.
השערות אחרות.
ההיסטוריון הפרסי מוחמד אבן ג'ריר א-טברי סיפר על מסורת לפיה פוט נישא לבאכט, נכדתו של תירס וצאצאיהם היו הקופטים.
לנבוכי הדור
לנבוכי הדור הוא כינוי לחיבור של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, העוסק בדרכי ההתמודדות של היהדות עם הלכי הרוח המודרניים שרווחו בסוף המאה ה-19.
החיבור נכתב ככל הנראה בשנותיה הראשונות של המאה ה־20, שנות ה-30 לחייו של הרב קוק, כשכיהן ברבנות העיר בויסק שבלטביה, והוא מציג גישה מהפכנית בכל הקשור ליחס התורני הנדרש אל הזרמים המחשבתיים החדשים. היות שכתב יד זה הוכן כספר להמונים, הגותו של הרב קוק בנושאים אלו מוצגת בחיבור זה בצורה מבוארת ונרחבת יותר מאשר בכתביו המאוחרים יותר, שחלקם הגדול הוא פסקאות מלוקטות. ישנם חלקים מחיבור זה החוזרים ומודגשים בכתבים מאוחרים יותר, לעומת זאת בחלקים אחרים נראה כי הרב קוק שינה את גישתו ואת סגנונו מאוחר יותר. הספר כולל 53 פרקים.
הוצאת הספר ומהדורותיו.
כתב היד של החיבור תואר בעבר בשם 'מורה נבוכים החדש' (בהשאלה מספרו המפורסם של הרמב"ם). החיבור מופיע ברשימת כתבי הראי"ה שפרסמה האגודה להוצאת כתבי הרב קוק שנוסדה לאחר מותו במטרה לפרסם את כתביו.
גרסה בלתי ערוכה (אך שלמה מבחינה תוכנית) הופצה ברשת בשנת 2010. כמה חודשים לאחר מכן, בתמוז תש"ע, יצא לאור החיבור בהשמטות, בתוך הספר פנקסי הראי"ה - חלק ב', בהוצאת מכון הרצי"ה, ללא השם "לנבוכי הדור".
מהדורה שלמה, ערוכה ומוגהת יצאה לאור בשנת 2014, על ידי הרב שחר רחמני בהוצאת ידיעות ספרים. המהדורה מבוססת על עבודת הדוקטורט של רחמני שעוסקת בספר ובמקומו בין כתבי הרב קוק. המהדורה כוללת גם תוכן מפורט, מפתח מקורות ומפתח הפניות לכתבי הרב קוק. בסוף המהדורה הוסיף רחמני אחרית דבר בשם "שיפולי גלימתו", הממקמת את החיבור על רצף כתביו של הראי"ה ומתארת את תולדות כתב היד של החיבור.
בניגוד לרובם של כתבי הרב קוק, הספר לא עבר עריכה של בנו הרב צבי יהודה קוק או של הרב דוד כהן ("הרב הנזיר"). יש הטוענים כי הרב קוק עצמו החליט שלא לפרסמו, ועל כן, יש מן הרבנים, בהם הרב שלמה אבינר, שאמרו על עצמם שהם נמנעים מללמוד בספר זה.
מטרת כתיבת החיבור.
בפרק ב' של החיבור מציג הרב קוק את מטרת כתיבת החיבור, ומזכיר בכך את הקדמתו של הרמב"ם לספר מורה הנבוכים, ממנו שאל הרב קוק את שם ספרו:
נושאים הנידונים בחיבור.
התורה והמוסר האנושי.
העיקרון המרכזי ביותר בחיי האדם "שלא ייתכן לשום אדם בעל תכונה אנושית להכחישו, הינו היושר והצדק". לכן על אנשי התורה למצוא את הדרך להסביר את המקומות בהם נראה כי דברי התורה מנוגדים למוסר האנושי, וזאת על ידי דרישת טעמי התורה והדגשת הצד הלאומי שבהם.
התורה והדטרמיניזם.
גדולי ישראל דחו מכל וכל את "שיטת הקדמות" של אריסטו, לפיה העולם קיים מאז ומתמיד, ולא נברא, בעיקר מכיוון שהמסקנה הנובעת ממנה היא כי העולם "מוכרח" (דטרמיניסטי), ואם כן אין לכאורה מקום לרצון ולבחירה החופשית. מכיוון שהמדע העכשווי (סוף המאה ה-19) נוטה לדעה שהעולם מוכרח, הרי שיש להדגיש כי גם אם כך הדבר, הרי גם מציאות הרצון עצמו היא מוכרחת ביסודה, אלא שהשגתנו אינה מאפשרת הבנה של מושג זה כשלעצמו, ואדרבה - כבני אדם אנו פועלים לפי תחושתנו כבעלי רצון חופשי.
מעשה בראשית.
העיקרון הבסיסי בהבנת מעשה בראשית המתואר בתורה הינו, כי הדברים אינם כפשוטם, אלא הם מסתרי התורה, ועיקר כוונתם היא היישרת הצד המוסרי של האדם ולאו דווקא תיאור פיזיקלי-מדעי של תהליך הבריאה, ו"אחת לנו אם נפרש שהיה המעשה ההוא מכוון ביום תמים של כ"ד שעות, או שסתמה התורה כמה עלה זמן לכל שכלול". גם למעשה עץ הדעת מוצע פירוש מוסרי-טבעי (בהתאם לגישה הכללית של החיבור), לפיו האדם הגיע "מטבעו ורגשו הפנימי" להכרה כי ראוי לו שלא להיכנע לתשוקותיו מעבר למה שראוי לו, ואז נגלה אליו דבר ה' שציווהו לאכול מכל עץ הגן מלבד עץ הדעת. לו דבק האדם במצב "המנוחה הטבעית" (= ללא תשוקה אל הרע), אזי לא היה צורך בפירוד הנפש מן הגוף, והאדם היה חי לעולם. לפיכך אין ולא יכולה להיות כל סתירה בין גילויי המדע לבין התורה, ואדרבה - כל הגילויים החדשים רק יגרמו להגדלת דעת האלהים, אהבתו ויראתו.
תורה שבעל-פה וקבלת האומה.
מבקרי התורה שבעל-פה כפרו בסמכותה, בטענם כי היא התפתחה בידי בני אדם במשך הדורות, ולא באופן אלוהי (בהקבלה לתורת האבולוציה בעולם הפיזי). טענה זו שגויה מעיקרה, שהרי אינה דומה התפתחות פיזית הדורשת זמן רב, ל"תעופת השכל" המסוגל ברגע קט לסקור עולם ומלואו. אך מעבר לכך, עיקר אמונתנו בתורה שבעל-פה אינה רק מצד אלהיותה, אלא גם - ואולי בעיקר - מצד קבלת האומה שקיבלה על עצמה את התורה שבעל-פה, בין אם נאמרה למשה משמיים ובין אם נוצרה על ידי חכמי כל דור ודור. וראיה לכך, שאפילו לעשרת הדיברות עצמן, שוודאי נאמרו מפי ה', נדרשה הסכמת עם ישראל, שאמר "נעשה ונשמע". לפיכך, כל הכופר בסמכות התורה שבעל-פה מאיזו סיבה שלא תהיה, הריהו מוציא עצמו מכלל האומה, ו"הדבר הזה הוא ממושכלות הפשוטות שחובת האומה בכללה להתנהג אחרי זקניה וחכמיה, וזאת היא ודאי חובת דין תורה ממש, והיא למעלה מכל חובה".
תורת עם ישראל והיחס לתורות שהסתעפו ממנה.
אושרה של האנושות יתאפשר רק כאשר כל אומה תפתח את כשרונותיה, ללא שאומות אחרות יצרו את צעדיה. הכישרון של האומה הישראלית הינו חכמת האלהות והמוסר (וזה מוכח הן על פי טבע האומה והן על פי ההיסטוריה שלה), ועל כן תפקידה הלאומי הוא להיות לאור גויים על ידי חכמת התורה, ומכאן ששמירת התורה היא צורך לאומי ולא רק דתי. עם זאת, אין לראות את התורות שהסתעפו מתורת ישראל בעין רעה, שכן יש בהן גרעין מוסרי חיובי (ולכן אף ייתכן שלמייסדיהן נעשו מופתים ושהייתה להם מעין רוח הקודש), אך בתנאי שיבטלו את טענתם לפיה בטל ערכו של עם ישראל, שהרי טענה זו עוקרת את כל ההצדקה לקיומן. מכאן ניתן להבין את ההתנגדות החריפה של עם ישראל להמרת דת, שמהווה למעשה בגידה לאומית. ואף המרת דת ליהדות (גיור) הינו תהליך שלא קל לעם ישראל לקבלו, שכן לגר אין את התודעה הלאומית של העם והוא אף נטש את לאומיותו-שלו, אך עם זאת סוף כל סוף הוא תורם בגיורו לקידום האנושות כולה את יעדה.
הגביע הגרמני
הגביע הגרמני (בגרמנית: Deutscher Fußball-Bund-Pokal) הוא טורניר כדורגל המאורגן על ידי התאחדות הכדורגל הגרמנית, הוא הטורניר השני בחשיבותו בגרמניה אחרי הבונדסליגה, ומשוחק בשיטת הנוק אאוט.
הקבוצה המעוטרת ביותר בתולדות המפעל היא באיירן מינכן אשר זכתה בגביע 20 פעמים.
היסטוריה.
בטורניר הראשון, בשנת 1935, השתתפו 63 קבוצות ובסיומו זכתה נירנברג לאחר שניצחה במשחק הגמר את שאלקה 04 בתוצאה 0-2. בשנת 1944 הושעה הטורניר עקב מלחמת העולם השנייה וחודש בשנת 1953.
בגביע הגרמני משתתפות 64 קבוצות, כאשר לכל קבוצות הבונדסליגה והבונדסליגה השנייה מובטח מקומם בטורניר, ואילו שאר המתמודדות נבחרות מהליגות הנמוכות יותר.