הקשיים של השפל הגדול הגדילו את התמיכה הציבורית בלייבור, אך גם גרמו למתחים בין הלייבור לבין המפלגה המאוחדת. ב-1931, נקטה המפלגה המאוחדת במספר צעדים שמבחינת הלייבור פגעו במעמד העובדים וההסכם בין שתי המפלגות קרס. בעקבות זאת הקימה המפלגה המאוחדת קואליציה עם המפלגה הרפורמיסטית, והלייבור הלכה לאופוזיציה. הקואליציה שמרה על כוחה בבחירות של 1931, אך בהדרגה חדל הציבור להיות שבע רצון מכישלונה של הקואליציה לפתור את בעיותיה הכלכליות של ניו זילנד. בבחירות של 1935 נחלה הלייבור ניצחון סוחף והיא זכתה ב-53 מושבים בפרלמנט מול 19 של הקואליציה.
ממשלת הלייבור הראשונה.
ב-6 בדצמבר 1935 נבחר מנהיג המפלגה, מייקל ג'וזף סאבג', להיות ראש ממשלת הלייבור הראשונה. עד מהרה החלה הממשלה החדשה ליישם שורה של רפורמות משמעותיות, כולל ארגון מחדש של מערכת הרווחה ויצירתה של מערכת השיכון הממשלתית. הלייבור גם יצרה שיתוף פעולה עם תנועת ה"ראטנה" (Rātana) המאורית. סאבג' עצמו זכה לאהדה ציבורית משמעותית בשורות מעמד העובדים ודיוקנו היה תלוי על קירות של בתים רבים ברחבי ניו זילנד.
בינתיים, תקפה האופוזיציה את הלייבור על צעדי המדיניות היותר שמאליים שלה והאשימה אותה בחתירה תחת יסודות היוזמה החופשית והעבודה הקשה. שנה לאחר ניצחונה של הלייבור בבחירות, לקחו המפלגה הרפורמיסטית והמפלגה המאוחדת את שיתוף הפעולה ביניהן צעד אחד קדימה והסכימו להתמזג. המפלגה החדשה נקראה המפלגה הלאומית של ניו זילנד, יריבתה העיקרית של מפלגת הלייבור עד היום.
מפלגת הלייבור נאלצה גם להתמודד עם אופוזיציה פנימית. בעוד שהמפלגה הוגדרה כסוציאליסטית בעת ייסודה, היא נסוגה בהדרגה מגישתה הרדיקלית. מותו של מנהיג המפלגה הראשון, הארי הולנד, היה נקודת מפנה בתולדותיה. חוגים מסוימים במפלגה התרעמו על השינוי בגישתה של המפלגה, שהמרכזי מביניהם היה ג'ון א. לי. כוחו של לי, שדעותיו היו תערובת של סוציאליזם ושל תאוריית האשראי החברתי, עלה כאחד המבקרים הקולניים ביותר של הנהגת המפלגה, שאותה הוא האשים בהתנהגות רודנית ובבגידה בציבור הבוחרים שלה. לאחר ויכוח מר וממושך, הורחק לי משורות הלייבור והקים מפלגה משל עצמו, "מפלגת הלייבור הדמוקרטית" (Democratic Labour Party).
ב-1940, הלך סאבג' לעולמו לאחר מאבק במחלה קשה ובמקומו נבחר כמנהיג המפלגה פיטר פרייזר, שהיה ראש הממשלה שתקופת כהונתו הייתה הארוכה ביותר מבין ראשי הממשלה מטעם הלייבור. פרייזר ייזכר בניו זילנד כמי שהנהיג אותה במשך רוב שנות מלחמת העולם השנייה. יחד עם זאת, בעידן שלאחר מהמלחמה, בעיות מחסור וסכסוכי עבודה שהלכו והחמירו, עלו ללייבור בירידת הפופולריות שלה והמפלגה הלאומית, בהנהגתו של סידני הולנד, הצליחה להביס את הלייבור בבחירות של 1949.
זמן קצר לאחר הבחירות מת פרייזר ובמקומו נבחר וולטר נאש, שהיה שר האוצר שתקופת הכהונה שלו הייתה הארוכה ביותר בתולדות ניו זילנד. בחירתו של נאש התרחשה זמן קצר לפני חזרתה של הלייבור לשלטון, אך נאש היה חסר את הכריזמה של קודמיו והמפלגה הלאומית ניצלה את התוהו ובהו שהיה בתחום יחסי העבודה, בעיקר שביתת עובדי הנמלים של 1951 כדי לזכות בתמיכה. בכל אופן, בבחירות הכלליות של 1957 זכתה הלייבור בניצחון דחוק ושבה לשלטון.
ממשלת הלייבור השנייה.
נאש, השלישי מבין ראשי ממשלת הלייבור, נכנס לתפקידו ב-1957. עם כניסתו לתפקיד, הוא החליט על צורך בטיפול דרסטי במאזן התשלומים. החלטה זו הובילה להגשתו של מה שנודע בכינוי "התקציב השחור" על ידי שר האוצר החדש, ארנולד נורדמאיר. במסגרת תקציב זה הועלו מיסים, בעיקר על אלכוהול וסיגריות והוא היה מאוד לא פופולרי. מקובל לחשוב שתקציב זה היה תחילת הדרך לתבוסת הלייבור בבחירות של 1960, שבהן זכתה המפלגה הלאומית לניצחון גדול.
ב-1963, נאש, שכבר היה זקן וחולה, פרש ממנהיגות המפלגה והוחלף בנורדמאיר, אך הכתם של "התקציב השחור" גרם לכך שנורדמאיר לא הצליח לרענן את התמיכה הציבורית בלייבור. ב-1965 נבחר להנהיג את המפלגה נורמן קירק הצעיר, שרבים האמינו שהוא יוכל להפיח רוח חיים במפלגה. בשתי מערכות הבחירות הבאות נוצחה הלייבור, אך ב-1972 היא נחלה ניצחון משמעותי.
ממשלת הלייבור השלישית.
קירק הוכיח את עצמו כראש ממשלה אנרגטי ונקט במספר צעדי מדיניות חדשים. בלטה במיוחד מדיניות החוץ שלו, שבמסגרתה הוא מתח ביקורת קשה על הניסויים הגרעיניים ועל משטר האפרטהייד של ממשלת דרום אפריקה. ב-1974 מת קירק לאחר מאבק במחלה קשה ובמקומו נבחר ביל רולינג שלא ניחן באותה כריזמה כמו קירק. בבחירות של 1975 הובסה הלייבור שוב על ידי המפלגה הלאומית בהנהגתו של רוברט מולדון.
במשך כמה שנים לאחר מכן המשיך רולינג לכהן כמנהיג הלייבור. בבחירות של 1978 ו-1981 זכתה הלייבור במספר קולות גבוה יותר מזו של המפלגה הלאומית, אך לא הצליחה לעבור אותה במספר המושבים בפרלמנט. רולינג עצמו זכה להשוואה לא מחמיאה מול סגנונו האגרסיבי של מולדון ולא הצליח להתמודד מולו. בסופו של דבר הוא הוחלף בדייוויד לאני, שנראה היה שהוא מסוגל להתמודד בצורה מוצלחת יותר עם מתקפותיו של מולדון. בבחירות של 1984 נחלה הלייבור ניצחון נוסף והקימה ממשלה חדשה.
ממשלת הלייבור הרביעית.
עם הקמתה של ממשלת הלייבור הרביעית בראשותו של דייוויד לאני, נחשף דבר קיומו של משבר פיננסי שהוסתר על ידי ממשלת המפלגה הלאומית היוצאת. החוב הממשלתי הרקיע שחקים, בעיקר עקב עלות ההלוואות שנלקחו כדי לשמור על שער חליפין קבוע. כאשר התבררו תוצאות הבחירות, ביקש לאני ממולדון, שבפועל היה עדיין ראש הממשלה עד להרכבת הממשלה החדשה, לפחת את שער הדולר הניו זילנדי. מולדון סירב לעשות כן, ובכך גרם למשבר חוקתי, שבין השאר זירז את יצירתם של כמה מהשינויים בחוק החוקה של 1986 (Constitution Act 1986).
לכל אורך הקדנציה הראשונה של ממשלת הלייבור הרביעית, נותר הקבינט מאוחד מאחורי הרפורמות הכלכליות הרדיקליות שהופעלו. ב-1987 ניצחה הלייבור בפעם האחרונה בבחירות בשיטה הרובנית (שיטת הבחירות הנוכחית, השיטה היחסית המעורבת, הונהגה בניו זילנד רק ב-1996). רק בקדנציה השנייה של ממשלת הלייבור הרביעית, שבה גדל הרוב של הלייבור בפרלמנט, בעיקר הודות למדיניות האנטי-גרעינית שלה, החלו להתגלע מחלוקות פנימיות משמעותיות בנוגע למדיניות הכלכלית של הממשלה. שר האוצר, רוג'ר דאגלס, היה תומך נלהב של כלכלת השוק ודחף ליישומן של רפורמות גורפות (שכונו על שמו "רוג'רנומיקס" – Rogernomics) בכלכלה ובמערכת המיסוי. אחרים במפלגה ראו במדיניות זו בגידה בשורשיה השמאליים של מפלגת הלייבור. בין שאר הגורמים שמתחו ביקורת על המפלגה הייתה מועצת האיגודים המקצועיים.
ההתנגדות למדיניותו של דאגלס המשיכה להיות חזקה ובסופו של דבר, פרש חבר הפרלמנט ג'ים אנדרטון מהלייבור והקים את "מפלגת הלייבור החדשה" (NewLabour Party), שלאחר מכן הייתה לאחד המרכיבים של מפלגת "הברית" (Alliance) השמאלית. לאני אילץ את דאגלס להתפטר וזמן קצר לאחר מכן התפטר בעצמו והוחלף בג'פרי פאלמר.
פאלמר לא היה מסוגל להתמודד עם חוסר שביעות הרצון בקרב תומכיה המסורתיים של הלייבור וכמה חודשים לפני בחירות 1900 הוא הוחלף במייק מור. בבחירות אלה נחלה הלייבור את התבוסה הגדולה ביותר שלה מאז 1935.
בין יוזמות החקיקה שהעבירה ממשלת הלייבור הרביעית היו: החוק לתיקון הסכם ואיטנגי, חוק החוקה, חוק להתרת יחסים הומוסקסואלים, חוק ההגירה (ביחוד לבעלי מקצועות), חוק להכרה בשפה המאורית כשפה רשמית, חוק התאגידים הממשלתיים, חוק המגזר הפרטי, חוק לשקיפות בהוצאה הציבורית, חוק הרזרב בנק וחוק מגילת הזכויות. בנוסף מיסדה ממשלת הלייבור את שיטת הבחירות החדשה והכריזה על ניו זילנד כאזור חופשי מגרעין.
מור הוחלף בסופו של דבר בהלן קלארק שהנהיגה את המפלגה באופוזיציה מול ממשלת המפלגה הלאומית בראשותו של ג'ים בולגר. במהלך תקופת ישיבתה באופוזיציה, נקטה מפלגת הלייבור בצעדים להתנערות ממדיניות ה"רוג'רנומיקס", למרות שהיא עדיין לא חזרה למעמדה האיתן באגף השמאלי של המפה הפוליטית של ניו זילנד (כיום היא מגדירה את עצמה כמפלגת "שמאל-מרכז" יותר מאשר מפלגת "שמאל"). בבחירות שהתקיימו ב-1996, שהיו הראשונות שהתנהלו על פי השיטה היחסית המעורבת החדשה, עלה כוחה של מפלגת "ניו זילנד תחילה" (New Zealand First) כלשון מאזניים ורבים האמינו שהלייבור תשוב לשלטון, אך מפלגת "ניו זילנד תחילה" העניקה את תמיכתה למפלגה הלאומית. קואליציה זו הייתה בלתי יציבה ובסופו של דבר קרסה והותירה את המפלגה הלאומית לעמוד בראש ממשלת מיעוט. בבחירות של 1999 שבה הלייבור לממשלה.
ממשלת הלייבור החמישית.
לאחר הבחירות הכלליות של 1999 הוקמה קואליציה בראשות הלייבור ובשותפות עם מפלגת "הברית", כשהלן קלארק עומדת בראשותה. ממשלה זו, בעודה מיישמת מספר רפורמות, לא הייתה מהפכנית במיוחד בהשוואה לממשלות לייבור קודמות והצליחה לשמור על רמה גבוהה של אהדה ציבורית. יחד עם זאת, ירד כוחה של מפלגת "הברית" והיא התפלגה. מסיבה זו הכריזה קלארק על עריכתן של בחירות מוקדמות ב-2002 שבהם הצליחה הלייבור לזכות בניצחון קל.
בראשית 2004 ספגה מפלגת הלייבור מתקפות על רקע מדיניותה בנוגע למחלוקת על חופי הים של ניו זילנד. נוצרו מתחים פנימיים קשים במפלגה, שכתוצאה מהם פרשה השרה הזוטרה טריאנה טוריה והקימה את המפלגה המאורית.