ב-1901 נפגעה בתאונה ועזבה את המופע של באפלו ביל. היא החלה להופיע בדרמה בשם "The Western Girl" ("נערת המערבון") אך לא זנחה את הופעות הראווה ואת התחרויות.
ב-1922, בת 62, פגעה בתחרות קליעה בפיטסבורג ב-100 צלחות חרס ממרחק 15 מטר.
מותה.
היא נפטרה מאנמיה ממארת בביתה באוהיו. בעלה נפטר 18 ימים אחריה.
בתרבות.
היצירה הנודעת ביותר המבוססת על תולדות חייה של אוקלי היא המחזמר מברודוויי, אנני אוקלי אשת לפידות לפי ספר מאת דורותי פילדס. את דמותה של אוקלי גילמה בהפקה המקורית ב-1946 ובחידוש ב-1966 אתל מרמן. על פי המחזה הופק ב-1950 סרט באותו שם ועם אותם שירים, את דמותה של אוקלי גילמה בסרט בטי האטון.
עקומת תמורה לינארית
עקומת תמורה של חוסר התמחות
רציסיבי
קרנבל המסכות בוונציה
קרנבל המסכות בוונציה הוא אירוע ייחודי המתקיים בעיר ונציה שבצפון מזרח איטליה ומתרחש כל חורף באמצע פברואר ונמשך כשבועיים.
במהלך המאה ה-13 החגיגות של הקרנבל נועדו לציין את המעבר מהחורף לאביב. כמו כן, הקרנבל היווה הזדמנות נדירה לבני המעמדות השונים בעיר "להתערבב" אלה באלה, ולהסתיר את זהותם האמיתית למשך שבועות ואפילו חודשים. תקופות הקרנבל נודעו במעשי הוללות ופריקת עול, ואפשרו לבני כל המעמדות בעיר לשמוח כשווים. במאה ה-18 נאסרה פעולת ההתחפשות, וכל שלטון הטיל הגבלות אחרות על המנהג. בתקופתו של בניטו מוסוליני בוטל קרנבל המסכות. ורק בשנת 1980 חידשו האיטלקים את אירועי הקרנבל בשנית.
כיום אירוע הפתיחה החגיגי של הפסטיבל מתקיים בכיכר סאן מרקו. ובמסגרת אירוע הפתיחה מתקיימת תהלוכת תחפושות, ובסופו מתקיים מופע זיקוקים מרהיב. מלבד אירועי הרחוב, קרנבל המסיכות בוונציה ידוע בנשפי הפאר שמתקיימים במהלכו, ממש כמו אלה שהתקיימו בעבר. נשפים אלה מתקיימים באולמות מפוארים ברחבי העיר וכוללים ארוחות וריקודים.
קרנבל המסכות האחרון התקיים מ-30 בינואר עד 16 בפברואר 2021.
קרנבל המסכות של שנת 2020 היה מתוכנן להתקיים מ-8 בפברואר עד 25 בפברואר. הקרנבל הופסק יומיים לפני תאריך הסיום המתוכנן בשל התפשטות נגיף הקורונה באזור צפון איטליה.
המסכות הוונציאניות.
מקור המסכות לא ברור וישנם מספר הסברים. אחד מהם לוקח אותנו אחורה לימי הביניים, שבהם התחוללו בוונציה נשפים ומסיבות אליהם הגיעו האצילים עם תלבושות מהודרות ומסכות, שנועדו לשמור על האנונימיות שלהם. בעזרת המסכות האצילים יכלו ליהנות ולשחק במועדונים יחד עם פשוטי העם, להמר במשחקי מזל ולהסוות את זהותם. מסמך שנכתב ב-1268 על ידי עיריית ונציה אוסר על קיום מפגשים מסוג זה, משום שמשתתפי הנשפים היו ידועים בפריצות ומתירנות מינית.
מקור אחר של הקרנבל הוא הקומדיה דל ארטה, תיאטרון של אלתור שנוצר במאה ה-16 בברגמו (Bergamo). זהו תיאטרון של אלתור, המבוסס על נושא קבוע מראש, עם קטעים מבדחים שמבצעים שחקנים מחופשים, המייצגים טיפוסים מוכרים וידועים לכלל הצופים. המסכות הידועות ביותר מן הקומדיה דל ארטה הם: 'הקפיטן' שהוא חייל פחדן; 'פולצ'ילנה' הרברבן, 'קולומבינה' משרתת הגבירה; 'פירו' המאהב החושני; 'פנטלונה' הליצן בעל הגינונים; 'סקאפינו' הנוכל; 'סקאראמוש' השועל; 'ארלקינו' המשרת התמים והשוטה, המדבר בשפה עממית ומרבה להתקוטט; פולצ'ינלה, אחיו של ארלקינו, בעל האף הארוך והעקום.
נפוצה במיוחד המסכה באוטה, המוכרת כבר מימי הביניים. המסכה מכסה את כל הפנים ויש לה אופי מפחיד. חובשי מסכה זאת לובשים בדרך כלל ביחד גם גלימה השחורה "טאבארו" וכובע שחור בעל שלש פינות. מסכה מפורסמת אחרת היא מסכת הרופא בזמן מגפת דבר. המסכה בעלת אף ארוך דמוי מקור ומשקפיים, והיא אכן שמשה רופאים. מסכה מפורסמת המיועדת לנשים נקראה "מורטה", ומזכירה שפחה צפון אפריקאית. הפה במסכה זו חסום, רמז לנשים שלא לתת את קולן בציבור.
ישנן תחפושות המדמות סגנון לבוש מימי הביניים המאוחרים או הרנסאנס.
בנוסף למסכות ותלבושות אלו, קיימת קבוצה שנייה של מסכות, ואלו "מסיכות של רעיון", מסכות של המצאה, שאפשר לראות בהן יצירות אומנות מקוריות, מעין פיסול חי.
סוגי המסכות.
מסורתית ישנם 7 סוגי מסכות שלובשים בקרנבל המסכות בוונציה:
קרנבל המסכות של ונציה
ויטלי גינזבורג
שלדון גלשו
שלדון גלשאו
תת לחץ
מטבע (פירושונים)
תת-לחץ
פרס ACM למערכת תוכנה
פרס ACM למערכת תוכנה (ACM Software System Award) הוא פרס שמוענק אחת לשנה, החל משנת 1983, על ידי ה-ACM. הפרס מוענק ל"ארגון או יחידים, לאות הוקרה על פיתוח מערכת תוכנה בעלת השפעה ארוכת טווח, המשתקפת בתרומה ובעקרונות של המערכת או בהצלחתה המסחרית. הפרס הוא בגובה 35,000 דולר. תמיכה כספית בפרס ניתנת על ידי חברת IBM".
זהו הפרס החשוב ביותר בתחום התוכנה, והמערכות שזכו בו הן ציוני דרך עיקריים בהתפתחות התוכנה מתחילת שנות ה-80 ואילך.
וינטון סרף
שליו-שיחים סלעי
שליו-שיחים סלעי (שם מדעי: Perdicula argoondah), הוא מין של עוף קטן עד בינוני ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Perdicula), החי בעיקר בדרום הודו, וכולל שלושה תת-מינים, הנבדלים זה מזה בגוון נוצותיהם. ניתן לצפות בו בפתאומיות, בקבוצות משפחה קטנות, כאשר הם מתפרצים כולם ביחד, ומגיחים בטיסה מהירה מתחת לצמחייה. מין זה דומה במיוחד, עד כדי תאימות מוחלטת, למין שליו-שיחים מיוער. בית הגידול של "שליו-שיחים סלעי" הוא באזורי סוואנה בתוך סבך של צמחיית קוצים יבשה, והוא ניזון מזרעים וחרקים.
מבצר סנט אלמו
מבצר סנט אלמו (במלטזית: Il-Forti Sant'Iermu, באנגלית: Fort Saint Elmo) הוא מבצר השוכן בקצה הצפון-מזרחי של חצי האי הצר שברס (Sceberras), עליו בנויה ולטה, בירת מלטה. המבצר שולט על הכניסה לשני הנמלים משני צדדיו של חצי האי - הנמל הגדול (Grand Harbour) ממזרח, ונמל מרסמשט (Marsamxett Harbour) ממערב.
היסטוריה.
במקום ניצב מגדל תצפית לפני הגעתם של ההוספיטלרים למלטה בשנת 1530. בשנת 1533 החלו הוספיטלרים לבצר את האתר, ובעת המצור הגדול על מלטה שהטילו העות'מאנים על האי ב-1565, כבר ניצב במקום מבצר קטן בצורת כוכב שהוקם בסגנון הרנסאנס.
סביב המבצר נערכו חלק מהקרבות הכבדים ביותר במהלך המצור, והוא הופגז תדירות על ידי סוללות תותחים עות'מאניות החל ב-24 במאי 1565. התותחים הוצבו על חצי האי שמדרום למבצר, ועל הגדה המערבית של נמל מרסמשט. במשך חודש הגנו 100 מהאבירים וכ-700 חיילים על המבצר, והוא נכנע לבסוף ב-23 ביוני 1565. למעט תשעה חיילים אשר נפלו בשבי ובודדים אשר נמלטו מהמבצר בשחייה דרך הים, איש מהמגינים לא שרד את הקרב. מאידך, הטורקים איבדו בין 8,000 ל-10,000 חיילים בכיבוש המבצר.
המבצר שחרב כמעט לחלוטין, הוקם מחדש לאחר תום המצור על ידי הגראנד מאסטר זא'ן דה לה ולט, שזכה לתמיכתם של האפיפיור פיוס החמישי ומלך ספרד פליפה השני. עבודות השיקום החלו בשנת 1566 והמבצר שולב בחומת הים של העיר ולטה שהוקמה כרובע מבוצר בצורת ריבוע, ונקראה על שמו של דה לה ולט, מייסדה.
המבצר כיום.
המבצר בנוי בצורת כוכב מחומש שאורכו הכולל הוא כ-200 מטרים ורוחבו המרבי עומד על 110 מטרים. מאז אמצע המאה ה-20 שוכנים במבצר בית הספר לשוטרים של משטרת מלטה ומוזיאון המלחמה הלאומי. המוזיאון נחנך בשנת 1975 כדי להנציח את המצור על מלטה במלחמת העולם השנייה, ובין היתר מוצג בו צלב ג'ורג' המקורי, שהוענק לתושבי האי על ידי המלך ג'ורג' השישי ב-1942, כהוקרה על עוז רוחם בעת המצור. הסרט אקספרס של חצות המתאר את קורותיו של אמריקאי בכלא הטורקי צולם במבצר.
קרנבל ונציה
צארסקויה סלו
צארסקויה סלו (ברוסית: Ца́рское Село́ - "כפר הצאר") הוא אתר מגורים של משפחת הצאר הרוסי בתקופת שלטון בית רומנוב. האתר, הממוקם בעיירה פושקין, כ-26 ק"מ דרומית לסנקט פטרבורג (באותה עת בירת האימפריה הרוסית), הוכרז בשנת 1990 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו כחלק מהמרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים.
היסטוריה.
במהלך המאה ה-17 הייתה האחוזה בבעלותו של אציל שוודי. באותה עת נקראה האחוזה בפינית: "סארי סלו" - "כפר האי" או "הכפר הגבוה". לימים עוות השם על ידי התושבים הרוסיים של האזור ל"צארסקויה" - שמשמעו "של הצאר".
בשנת 1708 הוענק השטח על ידי הצאר פיוטר הגדול לרעייתו, הקיסרית יקטרינה הראשונה, אשר הקימה בכפר את כנסיית הבשורה
בשנת 1724 ושינתה את שם הכפר ל"בלאגווסצ'נסקויה" (כפר הבשורה). שם זה לא תפס ותושבי הכפר המשיכו לקרוא לו בשמו המקורי.
יקטרינה החלה לבנות באתר מגורי נופש קיסריים לחודשי הקיץ. בתה, הקיסרית יליזבטה הורתה לאדריכל ברתולומאו רסטרלי להקים במקום את הארמון, שיקרא לימים ארמון יקטרינה.
הארמון הורחב בהוראת הקיסרית יקטרינה השנייה, אשר שכרה את האדריכל צ'ארלס קמרון להרחיב את הארמון לממדיו הנוכחיים.
כיום האזור כולל שני ארמונות:
פארק יקטרינה כולל גנים רשמיים בסגנון צרפתי, וגנים אנגליים טבעיים ובהם מבנים רבים (מבני שטות) ובהם בית האדמירליות ההולנדי, הפגודה החורקת, עמוד צ'זמה, אובליסק קאגול וגשר עשוי שיש.
בפארק אלכסנדר נבנה הכפר הסיני.
בשלהי המאה ה-18 הפך האזור לאתר הנופש הפופולרי של האצילות הרוסית, אשר שאפה לנפוש בסמוך למשפחה הקיסרית. בצידו הדרומי של הארמון הוקמו מבני המשמר הקיסרי, ובסמוך, בשנת 1770 יסדה יקטרינה הגדולה את העיירה "סופיה" (שמה הגרמני של הקיסרית). בתקופה זו נבנתה בעיירה קתדרלת העלייה, בתכנונו של צ'ארלס קמרון (בסגנון ניאו קלאסי).
בשנת 1808 אוחדו סופיה וצארסקויה סול, והפכו לעיירה אחת.