קוסטה פרוטיץ' (בסרבית: Kosta Protić; 29 בספטמבר 1831, פוז'ארוואץ האימפריה העות'מאנית - 4 ביוני 1892 בְּרֶסְטוֹבָאצְ'קָה בָּאנְיָה, ממלכת סרביה) היה שר צבא נסיכות סרביה, גנרל ומפקד החזית של צבא הנסיכות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ראש הממשלה ועוצר המלוכה ב-1889.
פרוטיץ' נולד למשפחת אצולה סרבית אשר הייתה מעורה בחיים הפוליטיים. אביו מלוסאב, היה שר הצבא בנסיכות ואימו הייתה ביתו של דוכס מחוז הומוליה אשר בצפון סרביה.
פרוטיץ' כיהן כשר הצבא בנסיכות מ-1873 ועד אוגוסט 1875. עם פרוץ המלחמה העות'מאנית רוסית (1877–1878), ולאור הכישלון החרוץ שנחלו הסרבים במלחמתם נגד העות'מאנים שנה קודם לכן, מינה הנסיך מילאן הרביעי את פרוטיץ' להיות מפקד החזית, בדרגת גנרל.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), לחצו נציגי האימפריה הרוסית על הסרבים לפתוח חזית שנייה אל מול העות'מאנים, תוך הבטחה לסיוע כלכלי נדיב לאחריה. בספטמבר 1877 תקפו הכוחות הסרבים את העות'מאנים, אשר כוחותיהם היו מדוללים בשל המתקפה הרוסית והצליחו לכבוש את הערים ניש, פירוט, בלה פלאנקה ווראניה. רק איום מפורש של האימפריה האוסטרו-הונגרית אשר חששה מיצירת קשר יבשתי למונטנגרו, הפסיק את המתקפה הסרבית.
עיקר הכוחות אשר נלחמו כנגד הסרבים במלחמה זו, היו אלבנים, אשר יושבו לאורך השנים על ידי העות'מאנים במטרה ליצור איזון אתני מול הנוצרים מחד ולגייס עתודות כוח לוחם להתערבות מהירה, מאידך. הכוח האלבני מנה כ-40,000 לוחמים שאורגנו ב-72 גדודים.
פרוטיץ' היה גורם מרכזי לטיהור האתני שבוצע כלפי האוכלוסייה המוסלמית בחבל קוסובו ובמקדוניה לאחר הניצחון במלחמה וקבלת העצמאות. פרוטיץ' צוטט כאומר, שאין בכוונת הסרבים לאפשר יצירת קווקז משלהם בשטחי הממלכה החדשה.
בין ה-31 בינואר ועד ה-6 במרץ 1889, כיהן פרוטיץ' כראש ממשלת הנסיכות. במועד זה ויתר המלך מילאן על המלוכה ומאחר ובנו אלכסנדר היה רק בן 13, מונתה מועצת עוצרים ביחד עם המלך הצעיר בראשות אימו נטליה אוברנוביץ' ופרוטיץ' היה אחד מארבעת חברי המועצה וכיהן בתפקיד עד יום מותו.
קוסטיץ' הלך לעולמו מהתקף לב ב-4 ביוני 1892 בעת ששהה בכפר הנופש בְּרֶסְטוֹבָאצְ'קָה בָּאנְיָה.
מייק בורטון
ניקולאי רפנין
ניקולאי רפנין (ברוסית: Николай Васильевич Репнин; 11 במרץ 1734 - 12 במאי 1801) היה מצביא ודיפלומט רוסי, בין האנשים הבולטים בתקופת יקטרינה הגדולה.
ניקולאי רפנין כבר בגיל 15 השתתף במערכה צבאית בדרגת סמל. בשנת 1749 קודם לדרגת קצונה. התגורר תקופה ארוכה בגרמניה וקיבל חינוך גרמני. בתחילת מלחמת שבע השנים התנדב לצבא ובלט בקרב קונגס יגרסדורף, כיבוש קוניגסברג וקרבות נוספות. עוד במהלך המלחמה נשלח לצרפת כקצין קישור עם בעלי הברית. בשנת 1760 השתתף בכיבוש ברלין. עם סיום הלחימה, נשלח על ידי פיוטר השלישי להיות שגריר בפרוסיה. בתפקיד זה הכיר מקרוב את פרידיך השני וארגון צבא פרוסיה.
פעילות בוורשה.
בשנת 1763 בתחילת שלטונה של יקטרינה הגדולה התמנה לשגריר באיחוד הפולני-ליטאי. מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי היה תלוי בתמיכה רוסית ולכן השפעת רפנין על הנעשה במדינה הייתה גדולה ביותר. מילותיו "זה רצון הקיסרית" היו חשובות מאוד בקבלת החלטות בסיים של פולין. בשנת 1768, לאחר לחציו התקבל חוק שלפיו זכויות נוצרים אורתודוקסים ופרוטסטנטים נעשו שווים לזכויות של קתולים. כתוצאה מכך החל מרד בקרב מתנגדי החוק החדש. מרד זה דוכא על ידי הצבא של האימפריה הרוסית. על פעילות בוורשה רפנין קיבל תואר סגן-אלוף, עיטור אלכסנדר נבסקי ופרס כספי משמעותי.
קריירה צבאית.
עם פרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית (1774-1768) רפנין חזר למולדת ונשלח לחזית. אוגדה בפיקודו הצליחה למנוע מהצבא הטורקי לעבור את נהר פרוט. לאחר מכך הוא צורף לארמייה ראשית בפיקוד של פיוטר רומיאנצב. הוא השתתף בקרב לרגה וקרב קגול, כאשר יחידות בפיקודו היו בין המצטיינים בקרבות. עבור תרומתו לניצחונות הוא קיבל עיטור גאורגי מדרגה השנייה.
בהמשך הוא קיבל תחת פיקודו כול הכוחות שהוצבו בוולאכיה. בקרב ליד בוקרשט הוא ניצח את הכוח הטורקי. לאחר ויכוחים עם פיוטר רומיאנצב על דרך להמשך המערכה הוא עזב את הצבא. בשנת 1774 הוא חזר לפעילות צבאית והשתתף במספר קרבות. הוא היה בצוות משא ומתן בהקשר להסכם קוצ'וק קאינרג'ה. בהנחיית פיוטר רומיאנצב הוא נשלח לסנקט פטרבורג עם מסמכי ההסכם החתום.
פעילות בין המלחמות.
בשנת 1775 הוא נשלח לאיסטנבול כראש שגרירות. בשנת 1776 הוא חזר לבירה. יקטרינה הגדולה חשדה שהוא קשור לתוכניות לעלות לשלטון את פאבל הראשון וגם לא אהבה את השתתפותו בארגון של הבונים החופשיים. הוא התמנה למושל סמולנסק. בהמשך הוא נשלח בראש כוח צבאי רוסי שתמך באוסטריה במלחמתה נגד פרוסיה. על פעילות זו שתרמה לסיום הלחימה הוא קיבל מהקיסרית עיטור אנדריי הקדוש וגם עיטורים אוסטרים ופרוסים.
פעילות במלחמה 1787–1792 עם הטורקים.
עם פרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792), רפנין חזר לפעילות צבאית. הוא היה פעיל במצור אוצ'קוב וכיבושו, כיבוש איזמאיל וקרבות נוספות. בשנת 1791, כאשר גריגורי פוטיומקין נסע לסנקט פטרבורג, הוא התמנה למפקד העליון של הכוחות בשטח. בניגוד להנחיות של פוטיומקין הוא החל בפעילות התקפית. בקרב מצ'ין הוא הביס את הכוח הטורקי. לאור הניצחון המוחץ כבר למחרת הטורקים החלו בשיחות על הפסקת הלחימה. למרות ההצלחות הוא לא התמנה לגנרל-פלדמרשל ככל הנראה לאור הפעילות שלו במסגרת הבונים החופשיים שלא הייתה לרוחה של הקיסרית.
השנים האחרונות.
לאחר המלחמה הוא היה מושל ריגה ולאחר מכך טאלין. בזמן התקוממות בפולין בשנת 1794 הוא התמנה למפקד העליון של הכוחות. למרות זאת, אלכסנדר סובורוב ניהל את המערכה באופן עצמאי וכבש את ורשה ללא תיאום עם רפנין.
רק בשנת 1796 בתקופת פאבל הראשון, הוא התמנה לגנרל-פלדמרשל. בשנת 1798 הוא נשלח לברלין ווינה במטרה לגבש ברית נגד הצרפתים. היחסים שלו עם הקיסר לא היו טובים ובנובמבר 1798 הוא פוטר מהשרות.
הוא התגורר במוסקבה ונפטר בגיל 67. הוא הוטמן במנזר דונסקוי.
גרגוריוס המאיר
גרגוריוס הַמֵּאִיר (ארמנית קלאסית: Գրիգոր Լուսաւորիչ, "גריגור לוֹסָבוֹרִיץ'"; 240 או 257? – 332 או 337?) או גרגוריוס הקדוש נחשב כמטבילה לנצרות של האומה הארמנית וכמייסדה של הכנסייה האפוסטולית הארמנית. מסורות ואגדות נשזרו אלה באלה עד כי קשה להבחין מהי האמת והיכן האגדה.
על פי המסורת הארמנית, גרגוריוס נולד לאיש אצולה. אביו נפטר בילדותו והאומנת נטלה אותו לקפדוקיה ושם קיבל חינוך נוצרי. משבגר חזר לארמניה והכריז על אמונותו לנצרות, על כך עונה ונכלא במקום המזוהה כיום עם מנזר חור ויראפ. גרגוריוס הצליח להימלט ולהסתתר מרודפיו במשך שנים רבות. בכוח אישיותו אסף קהל מאמינים ושכנע את מלכה של ארמניה, טירידאטס השלישי מלך ארמניה, בצדקת אמונותו. כשליט בעת ההיא הנהיג את הדת שבחר כדת המדינה וארמניה הפכה לראשונה מבין הארצות לארץ נוצרית. הכנסייה הארמנית נקראת גם "הכנסייה הגרגוריאנית".
בקפלת הלנה הקדושה בכנסיית הקבר בירושלים, מופיעים שלושה ציורי קיר על הקיר הצפוני, המתארים אירועים בחייו של גרגוריוס המאיר: שחרורו מן המאסר, הטבלת טירידאטס השלישי לנצרות, והקמת כנסיית האם של ארמניה.
ראו גם.
ורדאפט - נזיר ומטיף ארמני.
יאקות אל-מסתעצמי
יָאקוּת אל-מֻסְתַעְצִמִי (בערבית: ياقوت المستعصمي) היה קליגרף מפורסם שפיתח את שיטת "ששת הקולמוסים" (אל-אקְלאם א-סִתַּה) בקליגרפיה האסלאמית.
הוא נולד במאה ה-13 בעיר אמסיה שבאנטוליה, וכנראה, כבר בילדותו הובא לבגדאד, שם שירת את הח'ליף העבאסי אל-מסתעצם באללה (מכאן כינויו "אל-מסתעצמי"). בשנת 1258 כבשו המונגולים את בגדאד, אך יאקות נשאר בעיר והמשיך את עבודתו גם תחת שלטונם. הוא מת בין השנים 1297–1299 ונקבר בבגדאד, סמוך לקברו של אחמד אבן חנבל.
ליאקות היו שישה תלמידים שהמשיכו את עבודתו והפיצו את הסגנון הקליגרפי שפיתח, וקליגרפים אחרים הגיעו במיוחד לבגדאד כדי ללמוד ממנו ולעבוד אתו.
לאחר מותו, המוניטין שלו בעולם האסלאם הלכו וגדלו, וסופרים ואומנים חיקו את הסגנון שלו כדבר שבשגרה.
אריאל שוייצר
אריאל שוייצר הוא היסטוריון של הקולנוע, מבקר ואוצר הפועל בצרפת ובישראל.
ביוגרפיה.
שוייצר למד לתואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ולתואר שני ולדוקטורט במחקר קולנועי באוניברסיטת ה-Sorbonne Nouvelle בפריז. פרסם מספר ספרים על הקולנוע הישראלי בצרפת, איטליה וישראל, ומאמרי מחקר בכתבי עת ישראלים (אלפיים, זמנים) וצרפתיים (Positif, Trafic, Vertigo, Cinémaction), וכן תרגם לעברית את ספרו של הבמאי הצרפתי רובר ברסון, "הערות על הסינמטוגרף".