לפי ההרכב הפרלמנטרי, ה-AKP היה זכאי ל-11 משרדים, ה-CHP ל-5 וגם ה-MHP ו-HDP היו זכאים ל-3 כל אחד. עם זאת, CHP ו-MHP סירבו להצטרף. דבוטאולו שלח הזמנות לחברי הפרלמנט של CHP ו-MHP למרות זאת. אחד מחברי הפרלמנט של MHP קיבל את ההזמנה באופן מפתיע ובהמשך הושעה מ-MHP בשל אי ציות לקו המפלגה. כל שאר חברי הפרלמנט של CHP ו-MHP דחו את ההזמנות לתפקידי שרים, כאשר תפקידי השרים שלהם הועברו מאוחר יותר למועמדים עצמאים שאינם חברי מפלגה פוליטית. הממשלה, שהושבעה ב-28 באוגוסט, הורכבה מ-12 חברי פרלמנט של AKP (כולל ראש הממשלה), 12 עצמאים ו-2 חברי פרלמנט HDP. רבים מהעצמאים, היו ידועים כתומכי AKP פעילים, אם כי לא היו חברים במפלגה. היו שהתפטרו מ-AKP על מנת להפוך לשרים עצמאיים.
תוצאות הבחירות.
מפלגת הצדק והפיתוח (AKP), ששלטה במשך 13 שנים השיבה את הרוב בפרלמנט.
מפלגת העם הרפובליקנית התחזקה מעט. מפלגת העם הדמוקרטית ומפלגת התנועה הלאומית נחלשו מאוד.
תאופיל דלקאסה
תֵאוֹפִיל פייר דֶלְקאסֶה (בצרפתית: Théophile Pierre Delcassé; 1 במרץ 1852 – 22 בפברואר 1923) היה פוליטיקאי ומדינאי צרפתי, שר החוץ בתקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית בין השנים 1898–1905 ופעם נוספת למספר חודשים בתחילת מלחמת העולם הראשונה עד אשר התפטר מתוקף קשיים בריאותיים.
דלקאסה היה דיפלומט מיומן ומנוסה והיה ל"אדריכל" ההסכמה הלבבית בין צרפת והאימפריה הבריטית, אשר ביחד עם הברית הצרפתית-רוסית היוותה את אבן היסוד של מדינות ההסכמה. דלקאסה היה חבר המפלגה הרדיקלית, והיה במקור בן חסותו של לאון גמבטה. כהונתו הארוכה בת שבע השנים בראש משרד החוץ הצרפתי הגיעה לסיומה עם פיטוריו בידי ראש הממשלה מוריס רובייה במהלך המשבר המרוקאי הראשון.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות וקריירה עיתונאית.
דלקאסה נולד ב-1852 בפאמייר (Pamiers), מחוז (département) ארייז' בחבל אוקסיטניה, הקיסרות הצרפתית השנייה, למשפחה בורגנית צנועה. אביו היה עובד זוטר בבית משפט. אמו של דלקאסה נפטרה שנים ספורות לאחר הולדתו וב-1857 נישא אביו בשנית. אמו החורגת הייתה קרירה כלפיו ודלקאסה הצעיר נשלח באופן שכיח להתגורר לצד סבתו. ב-1874, לאחר סיום לימודיו בפקולטה לספרות בטולוז, עבר לבירה פריז, איפה שלא הצליח לפרנס את עצמו מעיסוקו כמחזאי ועל כן עבר לעבוד בהוראה ועיתונאות. דלקאסה החל בקריירה עיתונאית והיה לעורך בעיתון "הרפובליקה הצרפתית" ("La République française") שהיה בראשותו של לאון גמבטה, אופוזיציונר פוליטי לשלטונו הקיסרי של נפוליאון השלישי. דלקאסה עבר בין מספר עריכות של עיתונים שונים עם הקמתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית ונותר בן חסותו של גמבטה.
פוליטיקה מוקדמת.
דלקאסה נישא ב-1887 לאלמנה עשירה, אשר השקיעה חלק נרחב מכספה לקידום הקריירה הפוליטית שדלקאסה תכנן לעצמו. ב-1889 נבחר לחבר האספה הלאומית מטעם מחוז הולדתו כחבר מתון של הסיעה הרדיקלית (בהמשך התפתחה לכדי המפלגה הרדיקלית). דלקאסה עבד תחילה במסגרת ענייניה הקולוניאליים של צרפת קודם מונה לשר החוץ בידי ראש הממשלה אנרי בריסון , גם הוא בן המפלגה הרדיקלית. דלקאסה, אדם נמוך, גונה בידי יריביו הפוליטיים בכינוי "הגמד" ועל אף שלא הרשים את עמיתיו ביכולת אינטלקטואלית היה בעל כושר עבודה, והוכיח את חשיבותו ליחסי החוץ של צרפת. אמיל לובה, נשיא צרפת, הניח לדלקאסה לפעול באופן עצמאי לגמרי והלה מצידו נהג לעיתים לעבוד במשרד החוץ מלפנות שחר ועד חצות הלילה.
דלקאסה ראה בבוז את רוב עובדי משרד החוץ (הקי ד'אורסיי) ועשה כמיטב יכולתו להסתיר את פעילותו ולשמור על חשאיות, ואף להשאיר אנשים בעמדות מפתח ללא הידיעה הנדרשת על אשר עשה משרדו. דלקאסה היה אדם פטריוטי ונהג לצטט את גמבטה באומרו כי צרפת היא "האישיות המוסרית ביותר בתבל".
שר החוץ (1898–1905).
הברית עם בריטניה.
דלקאסה שאף להקמתה של אימפריה צרפתית לאורך חופי הים התיכון, שאיפה שנתמכה בידי קולוניאליסטים צרפתים רבים בני תקופתו והובילה להתנגדות צרפתית נחרצת להשתלטות של האימפריה הבריטית על מצרים במהלך המלחמה האנגלו-מצרית. השאיפות הצרפתיות בנוגע למזרח התיכון התרכזו בעיקר בסולטנות מרוקו ובאימפריה העות'מאנית שהייתה בתהליך דעיכה ממושך. מצבה של האימפריה העות'מאנית והאפשרות לנצל מצב זה הובילו את דלקאסה לתמוך בהגנה על המיעוטים הנוצרים בשטחי האימפריה העות'מאנית וזאת על אף היותו מתנגד בכל אופן לעירוב הדת בענייני המדינה. בכדי לקדם את שאיפותיה האימפריאליסטיות של צרפת שאף דלקאסה, עוד משנות ה-80 של המאה ה-19, לקדם ברית של צרפת עם בריטניה, בנוסף לברית הצרפתית-רוסית.
ניסיונותיו המוקדמים של דלקאסה לקדם חימום יחסים בין בריטניה לצרפת כשל שכן ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, רוברט גסקוין ססיל, הלורד סולסברי, סירב לנטוש את מדיניות הבדידות הבריטית (ראו "בדידות מזהירה") ותמיכת דעת הקהל הצרפתית ברפובליקה הדרום-אפריקאית ובמדינת אורנג' החופשית במלחמת הבורים השנייה, כמו גם תקרית פשודה שגררה עמה שערורייה ומשבר פוליטי, הובילה להמשך היחסים הקרירים בין בריטניה וצרפת. בשנת 1900 החל דלקאסה לקדם את שאיפותיו בקשר למרוקו, עם השתלטות על נווה מדבר לגבולות אלג'יריה הצרפתית והסכם עם ממלכת איטליה שקבע כיבוד בין שתי המדינות של חופש פעילות איטלקית בטריפוליטניה העות'מאנית וחופש פעילות צרפתית במרוקו. לאחר שמשברים פנימיים בתוך הרסטורציה הספרדית פגעו בניסיונותיו לקדם ברית עם ספרד, החל דלקאסה לרכז מאמץ דיפלומטי רב יותר להגעה להסכם עם בריטניה. ב-1903 הורה דלקאסה לשגריר צרפת בבריטניה, פול קמבון, לקדם משא ומתן לברית עם משרד החוץ הבריטי. קמבון הציע ויתור על כלל הזכויות הצרפתיות בניופאונדלנד ותיאום ציפיות בעניין המושבות בצפון אפריקה. הבריטים מצידם לא התחייבו לדבר מחשש כי קמבון פעל באופן עצמאי.
בריטניה עדיין לא ניסחה מדיניות ברורה בעניין צרפת ועודנה פעלה להגיע להסדר וברית עם הקיסרות הגרמנית, אפשרות שנתמכה בעיקר בידי ג'וזף צ'מברלין אך לא התממשה בסופו של יום. בהמשך 1903 התקיים צעד מקדים לברית כאשר בנקים בריטים, צרפתים וספרדים העניקו הלוואה למרוקו שהובילה להישענותה על האירופאים וב-1904 אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ביצע ביקור ממלכתי לפריז. אדוארד היה למונרך חוקתי אך בשיחתו האישית עם דלקאסה הזהיר אותו מפני וילהלם השני, קיסר גרמניה (שהיה אחיינו של אדוארד) והביע תמיכה במתן יד חופשית לצרפת במרוקו.
לאחר סיום ביקורו של המלך אדוארד השביעי היה דלקאסה משוכנע כי הממשלה הבריטית תהיה מוכנה לקידום המשא ומתן ולכדי ברית. חודשיים מאוחר יותר ביקר דלקאסה, ביחד עם הנשיא לובה, בלונדון. במשך 9 חודשים נערך משא ומתן ממושך בין משרדי החוץ של בריטניה וצרפת לקראת הסכם. הקשיים הקולוניאליים לא פעם כמעט וגרמו לתרפוד של ההסכם ומתוכם הקושי המרכזי נע סביב זכויותיה של קהילת הקנדים הצרפתים בניופאונדלנד הבריטית. לאחר סדרת ויתורים לבריטניה שבסופו של יום הובילו לביקורת על דלקאסה, נחתמה ב-8 באפריל 1904 ההסכמה הלבבית, ברית פרנקו-בריטית שבמרכזה עמדה ההכרה הצרפתית בחסות הבריטית על מצרים ובהענקת יד חופשית לצרפת במרוקו מצידה של בריטניה. דעת הקהל בצרפת גם היא נעה באותה העת לתמיכה גדולה יותר בברית הממשמשת וקרבה עם בריטניה וההגעה לכדי חתימת ההסכם הייתה להישג המרכזי של הקריירה הפוליטית של דלקאסה, ולאבן יסוד במערכת הבריתות שקדמה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
נושאים נוספים.
ב-1898 פרסם ניקולאי השני, קיסר רוסיה, קריאה להתכנסות מנהיגי המעצמות לפתור את מה שהגדיר כבעיית העלייה החריפה בהתחמשות של המעצמות באמצעי שלום. על אף תנועת הפציפיסטים הגדולה בצרפת, דלקאסה דאג שוועידה שכזאת תמנע מצרפת כל דרך להשיב את אלזס-לורן שאבדה במלחמת צרפת–פרוסיה, ואשר הייתה נעוצה בלב צורכי הלאומיות הצרפתית:
במסגרת ההסכמה הלבבית נסוגה צרפת מדרישותיה בניופאונדלנד ובתמורה על כך הועברו לידיה מספר אלפי איים משניים בחזקה בריטית לחופי גיאנה הצרפתית ופלך קטן משטחיה של צפון ניגריה הבריטית שסופחו לתוך אפריקה המערבית הצרפתית. במהלך מלחמת רוסיה–יפן, כאשר הצי הבלטי הרוסי נע לעזרת צי האוקיינוס השקט במאבק נגד היפנים, היה עליו לעבור מסביב לאפריקה בכדי להגיע אל עבר המזרח הרחוק. במהלך המסע התיר דלקאסה עגינה של הצי הרוסי לחופי מושבותיה של צרפת במערב אפריקה קודם המשיכו בדרכן. במסגרת יחסיה של צרפת עם רוסיה וההסכמה הלבבית, דלקאסה הפעיל לחץ דיפלומטי על האימפריה הרוסית בכדי שזאת תגיע להסדר יחסים עם בריטניה, שהיו מתוחים וקרירים. המטרה הייתה להניע את בריטניה ורוסיה יחדיו נגד גרמניה, יריבתה הראשית של צרפת.
ב-1904 אמר דלקאסה:
המשבר המרוקאי הראשון.
המשבר המרוקאי הראשון פרע עם ניסיון גרמניה לפרק את ההסכמה הלבבית על בסיס שאלת מרוקו. בתחילת 1905 וילהלם השני, קיסר גרמניה, רכב על סוס ברחובות טנג'יר והכריז על תמיכתו בעצמאות שלטונו של עבד אל-עזיז, סולטאן מרוקו. גרמניה לא הכירה בחסותה של צרפת על מרוקו ודלקאסה חשש שגדילת הצי הקיסרי הגרמני במרוץ החימוש שלו מול הצי המלכותי הבריטי נועדה בין לבין בכדי לאתגר את צרפת במזרח התיכון. דלקאסה סירב בתוקף למשא ומתן דיפלומטי עם גרמניה, שיציג את צרפת למעשה מתכופפת למורת רוחה של גרמניה וינפץ את יוקרתה הבינלאומית ומעמדה. ראש הלשכה הפוליטית במשרד החוץ הגרמני, פרידריך פון הולשטיין , התנגד למלחמה אך ראה בה הכרחית עבור זה אשר החשיב לאינטרסים של גרמניה.