כל שלושת הסוגים העיקריים של גיטרות התהודה הומצאו על ידי המוזיקאי הסלובקי־אמריקאי ג'ון דופירה (1893–1988) עבור החברות National ו־Dobro. גיטרות התהודה דומים במראם לגיטרות הפלאט־טופ, אף על פי שגוף הגיטרה עשוי לרוב מפליז, ניקל, כסף, פלדה או עץ, והצליל של גיטרות התהודה מופק על ידי אחד או יותר מחרוטי תהודה עשויים אלומיניום הממוקמים באמצע החלק העליון של הגיטרה. העיקרון הפיזי של הגיטרה לכן דומה לזה של הרמקול. המטרה המקורית של גיטרת התהודה הייתה להפיק צליל חזק מאוד - מטרה זו כבר הוחלפה ברובה באמצעות הגברה חשמלית, אף על פי כן גיטרת התהודה עדיין פופולרית כיום בשל הצליל הייחודי אותו היא מפיקה.
גיטרות חשמליות.
גיטרות חשמליות יכולות להכיל גוף מוצק, חצי חלול או חלול, ויפיקו לרוב צליל חלש ללא מגבר. לגיטרות החשמליות אין תיבת תהודה והן מוגברת באמצעות פיקאפים מגנטיים הממירים את תנודות מיתרי המתכת לזרם חשמלי. האות המתקבל מן הפיקאפים מוזן אל תוך המגבר באמצעות כבל או משדר רדיו לשם הגברת הצליל. הצליל משתנה לעיתים קרובות באמצעות מכשירים אלקטרוניים אחרים או בשל דיסטורשן (עיוות) טבעי של השסתומים במגבר. לגיטרה החשמלית יש צורות שונות והיא משמשת ככלי נגינה מרכזי בבלוז, ברוק ובמטאל. בניגוד לגיטרה קלאסית, הנגינה בגיטרה חשמלית מתבצעת לרוב בעזרת מפרט.
גיטרה בס דומה בצורתה לגיטרה חשמלית ומוגברת כמוה, באמצעות פיקאפים ומגבר. גיטרת הבס החשמלית מפיקה צלילים נמוכים מאוד (אוקטבה מתחת לגיטרה רגילה) והיא למעשה הצורה החשמלית של הקונטרבס. בגיטרת הבס הנפוצה יש ארבעה מיתרים עבים. גיטרת הבס משמשת באותם סגנונות בהם משמשת הגיטרה החשמלית הרגילה, והנגינה בה מתבצעת לרוב בעזרת האצבעות, באותה טכניקה בה מנגנים פלמנקו ("אפאיינדו").
חלק מדגמי הגיטרות החשמליות ודגמי גיטרות הבס החשמליות מכילות פיקאפים פיאזואלקטרים אשר מתפקד כמתמרים ומספקים צליל קרוב יותר לזה של גיטרה אקוסטית בלחיצת כפתור או בהזזת ידית ובכך חוסכים החלפת גיטרות.
מבנה.
מלמעלה למטה:
הצלילים העיקריים.
הכיוון המקובל ביותר לגיטרת שישה מיתרים מכונה "כיוון תקני" או EADGBe לפי שמות התווים באנגלית, מן הנמוך לגבוה [טריק קטן כדי לזכור אותם: Eat All Day, Get Big easy או בעברית: תאכל כל היום - תהפוך לשמן בקלות. או - Elliott Ate Dinamit, Good Bye elliott או בעברית: אליוט אכל דינמיט, להתראות אליוט], על שם התווים המתקבלים בפריטה על מיתרים פתוחים (ללא לחיצה באף סריג). כיוון זה מאפשר פריטה של כל האקורדים והתווים בקלות יחסית. משמאל "מפת תווים", כאשר השורה הראשונה מציינת את מספר הסריג הלחוץ, מאפס (מיתר פתוח).
לפי שיטה זו, הגיטרה ניתנת לכיוון על ידי ניצול העובדה שבלחיצה על שריג 5, למעט מיתר סול (שבו לחיצה על שריג 4), כל מיתר מפיק את הצליל של המיתר הפתוח הסמוך אליו והגבוה ממנו בצלילו.
בנוסף לכיוון התקני הנפוץ, משתמשים לעיתים נדירות יותר גם בכיוונים חלופיים רבים. כיוונים חלופיים בדרך-כלל מתקבלים על-ידי הנמכת הצליל של מיתר אחד או יותר, בחצי טון (סריג אחד) או יותר. ניתן גם ליצור כיוון חלופי באמצעות הגבהת הצליל, אך בכך מוגדלת מתיחות המיתר וגדל הסיכון לקריעתו, לכן נהוג קודם להנמיך את הצליל בעזרת מפתחות הכיוון, ובאם יש צורך להגביה מוסיפים קאפו על כל המיתרים.
כיוונים חלופיים מאפשרים נגינה קלה יותר של סולמות, צירופי אקורדים וסגנונות מסוימים. למשל, כיוון כל המיתרים לאקורד "פתוח" כמו G או D שימושי לנגינת סלייד, וכיוון DADGAd פופולרי בעיקר במוזיקה קלטית לנגינה בסולם D מז'ור, כאשר ניתן לפרוט את המלודיה על המיתרים הגבוהים בו-זמנית עם נגינת ליווי הטוניקה D והדומיננטה A על המיתרים הנמוכים ה"פתוחים".
אביזרים לגיטרה.
קאפו.
קאפו (קיצור של קאפוטסקטו) הוא אביזר אשר משמש לקיצור כל המיתרים, ובכך לטרנספוזיציה של הנגינה לסולם גבוה יותר. הקאפו שימושי בייחוד לצורך ליווי שירה או כלי אחר בסולם גבוה יותר, ללא צורך לשנות את פוזיציות אצבעות יד שמאל שנוגנו בסולם המקורי.
סלייד.
טכניקת "סלייד" היא טכניקה מיוחדת לנגינה בגיטרה בה נעזרים בסלייד מיוחד אותו מחליקים על המיתרים לאורך צוואר הגיטרה על מנת לשנות את אורך הרעידות וגובה הצליל. טכניקת "גיטרת סלייד" משמשת בעיקר על מנת להפיק גליסנדו או "אפקט הוואי". כיום ישנם שני סוגים של "סלייד": סלייד מזכוכית וסלייד ממתכת. לכל אחד מהם צליל שונה ומגוון.
חלק מהאמנים אשר נודעים בשימוש בטכניקה זו הם רוברט ג'ונסון, מאדי ווטרס ודייוויד גילמור.
מפרט.
מפרט הוא משטח קטן של חומר נוקשה המוחזק באצבעות יד ימין, ומשמש לפריטה על המיתרים. מפרטים משמשים בעיקר לצורך נגינה בגיטרות חשמליות, אך גם עבור נגינה בגיטרה האקוסטית והקלאסית. פריטה באמצעות מפרט בדרך-כלל מפיקה צליל חד וצלול יותר מאשר פריטה באצבעות, ונפוצה במיוחד בסגנונות שונים של רוק, קאנטרי וג'אז. המפרטים כיום מופקים ממגוון חומרים שונים, ביניהם פלסטיק, סיבי פחמן, טרטקס, קרן, שנהב, שריון צב, עץ או מתכת, ובמגוון צורות וגדלים. עוביים של המפרטים נע לרוב בין 0.5 מ"מ ל־2 מ"מ.
בפריטה באצבעות יש הנעזרים לעיתים במפרט בוהן בצורת טבעת הנענד על הפרק האחרון של האגודל, ובכך מותיר את האצבעות האחרות חופשיות לפריטה. נדירים יותר מפרטי אצבע הנענדים על שאר האצבעות, בדומה למפרטים המשמשים בנגינה על בנג'ו.
בתרבות.
גיטרות וינטג'.
בדומה לכלי-נגינה מסוגים אחרים, ובעיקר כינורות, הערך הכספי של גיטרות מובחרות עשוי לעלות עם השנים, כך שגיטרות עתיקות, נדירות ומשובחות עשויות להימכר בסכומי כסף גבוהים בהרבה ממחירן המקורי, ולהפוך לפריטי אספנות נחשקים.
לתופעה זו תורמת גם דעה המקובלת על בוני ונגני גיטרות אקוסטיות וקלאסיות, כי הצליל של גיטרות מובחרות "נפתח" (בעגה אנגלית: open), כלומר משביח עם השנים, ככל שהעץ ממנו נבנתה הגיטרה ממשיך להתייבש, ובתנאי שממשיכים לנגן בה תכופות. השבחת הצליל נחשבת לתכונה של עץ "מלא" (היינו – שגולף בחתיכה אחת ואיננו עץ לבוד) ובעיקר של "עצי צליל" (אנגלית: tonewood), שיש להם מוניטין של עצים מתאימים לבניית כלי-נגינה, כגון אשוחית סיטקה, ארז, סיסם ומהגוני. המילה האנגלית vintage פירושה בציר, והיא נשאלה מתחום היין, שאף הוא נחשב כמשביח עם השנים.
חברות ובוני גיטרות בעלי-שם לעיתים מנסים להגדיל את הסיכויים שמקצת מן הגיטרות שלהם תהפוכנה עם השנים לגיטרות וינטג'. שיטות אופייניות הן בניית גיטרות בודדות או בסדרות מוגבלות במספרן, מסוגי עץ נדירים, באיכות גבוהה ועם עיטורים רבים. לפעמים גיטרות מסדרות אלו חתומות על-ידי אמנים וגיטריסטים ידועי-שם, ואז הן נקראות "גיטרות חתומות" (Signature guitars). גיטרות כאלו נקראות על שם האמן החותם, ולעיתים יש לו תרומה לעיצובן. גיטרות חתומות וגיטרות ייחודיות אחרות לפעמים נרכשות במיוחד כהשקעה כספית, מתוך תקווה שערכן בשוק האספנות יעלה עם השנים.
שמריהו גור-ארי
סום אוזבקי
סוּם אוּזְבֵּקִי (באוזבקית: so'm - באלפבית לטיני; сўм - בכתב קירילי) הוא המטבע של אוזבקיסטן וההילך החוקי בה. המטבע נכנס לראשונה לשימוש ב-1993, עת החליף את הרובל הרוסי שהיה בשימוש במדינה לאחר התפרקות ברית המועצות. ב-1994 הוחלף הסום במטבע חדש בעל אותו שם, לפי ערך של 1,000 סום ישן לסום חדש. הסום נחלק ל-100 טִייִין, אם כי בפועל, לא נעשה בהם שימוש, בשל ערכו הנמוך של המטבע. סימונו של הסום לפי תקן ISO 4217 הוא UZS.
מקור השם.
בקרב דוברי האוזבקית, כמו גם קירגיזית וקזחית, נקרא הרובל הסובייטי בשם "סום", וכך הודפס על גבי שטרות הרובל הסובייטי שנשאו את שם המטבע ב-15 שפות המדינה. משמעות המילה היא "טהור", וככל הנראה הקשר למטבע הוא בתיאור הזהב כטהור.
היסטוריה.
כמו ברפובליקות אחרות של ברית המועצות לשעבר, המשיכה אוזבקיסטן להשתמש ברובל הרוסי גם לאחר קבלת עצמאותה. ב-15 בנובמבר 1993 החליפה אוזבקיסטן את הרובל בסום ביחס של 1:1. לסום אז לא היו חלוקות משנה ושטרות בלבד הודפסו בעריכים: 1, 3, 5, 10, 25, 50, 100, 200, 500, 1,000, 5,000, ו-10,000. מאחר שהסום הראשון יועד להיות מטבע מעבר, עיצוב השטרות היה פשטני למדי. סמל אוזבקיסטן הופיע בחזית כל השטרות ובגב השטרות מדרסת שר-דור שברגיסטן בסמרקנד.
ב-1 ביולי 1994 הוחלף הסום במטבע חדש בשיעור של 1,000 סום ישן לסום חדש. הסום החדש נחלק ל-1,000 טייין. המטבעות נשאו עריכים של 1, 3, 5, 10, 20, 50 טייין, והשטרות נשאו עריכים של 1, 3, 5, 10, 25, 50, 100 סום. בעת השקתו היה ערכו של הסום החדש שווה ל-0.04 דולר אמריקאי.
נכון ליולי 2016, העריך הגבוה ביותר של שטרות הסום, שטר 5,000 סום, שווה לערך 1.70 דולר אמריקאי, והדבר מצריך נשיאת כמות גדולה של שטרות לצורך תשלום. כמו כן, שטרות ומטבעות בעריכים נמוכים מ-25 סום נדירים במחזור ושוויים מזערי. האינפלציה הדוהרת נחשבת לסוגיה פוליטית רגישה באוזבקיסטן, דבר אשר הביא את הממשלה באוזבקיסטן להאט את קצב הנפקת השטרות בעריכים גבוהים יותר.
מטבעות.
שתי סדרות מטבעות הונפקו מאז הושק המטבע. הראשונה הונפקה לראשונה ב-1994 ונשאה כיתוב קירילי, ואילו השנייה הונפקה החל משנת 2000 ונשאה כיתוב לטיני.
שני מטבעות הנצחה בעריכים של 100 סום הונפקו בשנת 2009 לציון 2,200 שנים להתיישבות בעיר הבירה טשקנט. מטבע הנצחה נוסף בעריך של 500 סום הונפק ב-2011 לציון 20 שנות עצמאות לאוזבקיסטן.
שטרות.