ב־1948, עם תחילת הלאמת עסקים פרטיים על ידי המשטר הקומוניסטי, עזבו יהודים רבים את המקום, מקצתם עלו לישראל ומקצתם היגרו לארצות אחרות. בית הכנסת ברחוב מוסקבסקה היה היחיד שנשאר בשימוש, בית העלמין היהודי נהרס עוד בימי המלחמה ובמקומו הוקם גן צבורי.
המצב הרוח הקשה שלאחר המלחמה בקרב יהודי אוסטי, התבטא בעיקר באובדן האמונה והמודעות לשורשיהם, כמעט חמישית מהם הפסיקו להצהיר על יהדותם, ורבים מהם כיבדו את שמותיהם כפי שהם נשמעים בגרמנית.
קושי כלכלי.
הקהילה היהודית השתנתה גם חברתית-כלכלית כתוצאה מהמלחמה. במהלך המלחמה ירד מספר חבריה ל-10% מהמספר המקורי, מה שהביא עימו בעיות חדשות של מסחר וייצוא עצמי כלכלי. לפני המלחמה בעיה זו לא הייתה, מכיוון שהיו חברים עשירים בכפר, אך לאחר המלחמה רוב חברי הקהילה היו עניים, במיוחד החברים שהתווספו מרוסיה התת-קרפטית. בסוף שנת 1953, נאלצה הקהילה לסגור את החלקה היהודית בבית העלמין המרכזי, מצבות מבית העלמין הונחו על הכביש הראשי ונמכרו למתעניינים, באזור המחלקה היהודית שבוטלה, קיימים כיום מיכלי פרופילן להפעלת אפיכלורוהידרין.
הקהילה המשיכה להיות נתמכת על ידי אישים וארגונים בינלאומיים יהודיים שונים. עם זאת, המשטר הקומוניסטי במדינה, נקט בנוקשות בעניין התרומות שהגיעו מבחוץ. כך למשל, בשנות השמונים, התורמים העיקריים היו משווייץ. אך מבין כל התרומות הללו, סכום גבוה באופן לא פרופורציונלי, של כ-30% מכלל התרומות שהגיעו לקהילה משווייץ, הועבר לממשל האזורי באוסטי.
בשנת 1987 עדיין חיו כ־50 יהודים בעיר וקיימו מסגרת יהודית.
לאחר מהפכת הקטיפה (1989).
התפתחות נוספת חזתה קהילת אוסטי נאד לבם וקהילות דתיות נוספות. לאחר מהפכת הקטיפה וסיום השלטון הקומוניסטי, השלטון החדש היה סובלני יותר מאשר הקומוניסטים. העיר עברה תהליך טיהור ונפטרה ממשתפי הפעולה עם המשטר הקומוניסטי. נכון להיום הנהלת העירייה מנסה בעיקר להבטיח את זקנתם השלווה של חבריה. חברים נפגשים באופן קבוע לשירותים, במיוחד בחגים חשובים. אף על פי כן, חיי הכפר כבויים מכיוון שנעדרת נוכחותם של חברים צעירים בקהילה שנכרת עזיבה משמעותית שלהם.
בשנת 2000 היו 50 חברים בקהילה, מתוכם רק 17 איש התגוררו באוסטי נד לבם עצמה. באמצע שנת 2005 היו רק 38 חברים רשומים בקהילה.
בית העלמין הישן.
בית העלמין היהודי באוסטי נד לבם, הוקם בשנת 1866 בנוכחות מועצת העיר, בקצה הדרום-מערבי של הפארק העירוני. הקהילה נהגה לקבור בשטח זה עד שנת 1893, כאשר הקהילה היהודית קיבלה חלקה משלה, בבית העלמין הכללי.
בשנת 1995, מכרה הקהילה הדתית היהודית את אדמת בית העלמין.
אנדרטה לזכר קהילת אוסטי.
בשנת 2005, הוקמה בשטח בית העלמין היהודי הישן, אנדרטה שהוקדשה לזכר קהילת יהודי אוסטי נד לבם, ואלף היהודים מאוסטי שנרצחו במהלך השואה. האנדרטה מורכבת ממגן דוד גרניט ענק, אשר קבור בחלקו באדמה.
במהלך חשיפת האנדרטה אמר ראש עיריית אוסטי פטר גנדלוביץ':
בית הכנסת היהודי באוסטי.
בית הכנסת באוסטי נד לבם, ממוקם במרכז העיר בצד הצפוני של רחוב מלה הרדני.
את מקום בית הכנסת רכשה הקהילה היהודית כבר בשנת 1866.
אך הבנייה החלה רק בשנת 1880, על פי תוכניותיו של האדריכל אלווין קוהלר, המבנה עוצב בסגנון אוריינטלי, כמבנה אקלקטי גבוה שכללה עזרת נשים, כל המבנה מומנן מתרומות הקהילה, סך התרומות עמד על מטבעות זהב.
בראשית המאה העשרים הורחב הבניין והוסף לו עוגב של חברת 'Rieger'.
לאחר סיפוח חבל הסודטים לגרמניה הנאצית. על אף שבית הכנסת שרד את אירועי ליל הבדולח, הוא נשרף לבסוף ב־31 בדצמבר 1938, ומהשריפה שרדו רק הקירות החיצוניים של המבנה.
בשנת 1940 נרכש המבנה על ידי חברת אטליזים, שבנתה במקום מפעל ובית ספר לאטליזים.
המבנה נפגע בחלקו במהלך הפצצת העיר בשנת 1945, על ידי בעלות הברית. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, הקימה הוועדה הלאומית של העיר המקומית שירותים ציבוריים במרתף המקורי של בית הכנסת.
בשנת 2005 החלה בניתו של מרכז מסחרי בשטח המבנה, המרכז המסחרי 'Forum' נפתח לקהל בשנת 2009.
תעשיינים ונושאי משרות יהודיים באוסטי.
היהודים באוסטי נד לבם היו מעורבים פעילים בתעשייה ובתרבות במשך השנים. בין יהודי אוסטי היו תעשיינים ויזמים, סוחרים, בעלי מלאכה, רופאים ועורכי דין בעלי מוניטין.
יהודי הידוע בשם משפחתו "המרשלאג", מראשוני המתיישבים באוסטי, היה גובה מס-המעבר על גשר הבילה.
יהודי העיר היו שולטים בעיסקי הפחם בעיר, הרמן פולטשק (1858–1926), היה מנהל מכרה הפחם באוסטי נאד לבם. יעקב ויינמן, סוחר פחם, ניהל ב־1874 את עסקי הפחם של "איגוד הבנקים בפראג" וחלקו היה רב בפיתוח תעשיית הפחם בצפון-מערב בוהמיה כולה. ויינמן היה גם נדבן ותרם להקמת בית מחסה, בית יתומים ומעון לילדים, תמך בבית החלמה ליולדות ובבית הספר לעיוורים שבמקום, בנה ספרייה עם אולם קריאה והקים סנטוריום לחולי ריאות בשפיגלסברג.
מפעל "אלקה" למצברים, הגדול מסוגו במרכז אירופה, היה בבעלות היהודי מאוסטי ויקטור לאנגשטיין. ד"ר וילהלם ויטנברג, רופא שיניים מאוסטי, פעל במרכז ההבראה לילדים יהודים. ואיגנאץ פצ'ק, סוחר פחם, פעל לפיתוח העיר.
מאקס פליישר, היה משורר, מחזאי ומבקר אמנותי בשפה הגרמנית וויקטור אולמן, מנצח האופרה המקומית, היו יהודיים בני המקום.
איתן לוסטיג עבד בין השאר כמנצח בתיאטראות ובבתי אופרה באוסטי נד לבם.
כמה יהודים מאוסטי לחמו במלחמת העולם השנייה בשורות הצבא הצ'כי.
בשנת 2010 ירוסלב אחאב היידלר יהודי גר יליד צ'כיה, רץ ללא הצלחה בבחירות המוניציפליות למועצת העיר אוסטי. כעבור ארבע שנים, בבחירות 2014 נבחר כחבר מועצת העיר, הוא התמנה למועצת התרבות והאמנות העירונית, אך פרש בשל ניגוד עניינים.
משרות הקהילה.
ליפמן דלר, ה'מו"ץ' (מורה צדק) הראשון, שרת את הקהילה עד שנת 1879.
לוי וינטרברג, שימש כחזן וכמלמד עד 1888, ומאז ועד 1910 מילא את התפקיד ר' סלמון בס.
איש הולך מעבר לפינה
איש הולך מעבר לפינה (באנגלית: Man Walking Around a Corner) היה סרט מוקדם, קצר ואילם, שצולם בפריז על ידי לואי לה פרינס ב-1887. על פי הסרט התיעודי The First Film של דייוויד וילקינסון משנת 2015, הוא לא סרט, אלא סדרה של 16 פוטוגרפים, שכל אחד מהם נלקח מאחת העדשות מהמצלמה של לה פרינס. לה פרינס המשיך לפתח את מצלמת העדשה האחת, וב-14 באוקטובר 1888, הוא יצר את התמונה הנעה הראשונה בעולם.
הפקה.
הסרט נמשך כ-1.7 שניות, כולל 19 פריימים והוא צולם במצלמת 16 עדשות.
עלילה.
איש הולך מעבר לפינה בפריז.
היסטוריה.
הסרט צולם בפינת רחוב בוכארט-דה-שארון ושדרת טרודיין ברובע התשיעי של פריז. תמונות מהסרט נשלחו במכתב ב-18 באוגוסט 1887 לאשתו של לה פרינס.
לואי לה פרינס נעלם ברכבת מדיז'ון לפריז ב-16 בספטמבר 1890.
What Other People Say
What Other People Say (בעברית: מה אנשים אחרים אומרים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר האמריקאי סם פישר, בהשתתפות הזמרת האמריקאית דמי לובאטו. את השיר הוציאו חברות התקליטים "איילנד רקורדס" ו-"RCA רקורדס" ב-4 בפברואר 2021, והוא נכלל כרצועה העשירית באלבומה של לובאטו, "Dancing with the Devil... the Art of Starting Over". השיר נכתב על ידי לובאטו ופישר, ג'וף וורברטון וריאן ויליאמסון, והופק על ידי Rykeyz.
רקע.
ב-2 בפברואר 2021, לובאטו הכריזה על צאת השיר בעמוד הטוויטר שלה. "מילות השיר מיוחדות וקרובות לליבי. אינני יכולה לחכות להוציא את השיר" כתבה בציוץ. לאחר ההכרזה של לובאטו, פישר פרסום טיזר לשיר בעמוד הטיקטוק שלו. בטיקטוק, כ-15,000 משתמשים השתמשו בסאונד השיר לפני יציאתו הרשמית.
תחילה, כתב פישר את השיר עבור אמן אחר לפני כמה שנים. לאחר שלובאטו הסכימה לבצע את השיר בדואט איתו, הוא פרסם את משמעות השיר בפלטפורמות המדיה השונות.
ביקורות.
ג'ניפר דרייסדייל מ-"Entertainment Tonight" כינתה את השיר כ"דואט מרגש בין שני זמרים מוכשרים".
אוהומודו מהאמדו
אוהומודו מהאמדו (; נולד ב-1954) הוא פוליטיקאי ניז'רי, המכהן כראש ממשלת ניז'ר מאז 3 באפריל 2021. מהאמדו כיהן גם כשר האנרגיה והתעשייה בין השנים 1991–1993 וכשר האוצר בין השנים 2011–2012.
ביוגרפיה.
בממשלת המעבר של שנת 1991, מונה מהאמדו לשר האנרגיה והתעשייה. הוא כיהן בתפקיד עד 31 בינואר 1993, לאחר שממשלת המעבר התפרקה. מהאמדו לא נכלל בממשלה החדשה שהושבעה ב-23 באפריל 1993. בין השנים 1993–1998, כיהן כסגן המזכיר בפועל של הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה, ולאחר מכן, עבד כנציג האזורי של הסיוע הלותרני למערב אפריקה.
לאחר שמהמדואו איסופו ניצח בבחירות לנשיאות ניז'ר, מהאמדו מונה לשר האוצר הניז'רי. מהאמדו כיהן בתפקיד כשנה עד שפוטר ב-2 באפריל 2012. הוא מונה לנציב הבנק המרכזי של ניז'ר. ב-3 באפריל 2021, ניצח מהאמדו בבחירות לראשות הממשלה, והושבע כראש הממשלה ה-15 של ניז'ר.
ג'ים ולנטינו
ג'ים ולנטינו (באנגלית: Jim Valentino; נולד ב-28 באוקטובר 1952) הוא כותב, עפרונאי, עורך ומוציא לאור של קומיקס אמריקאי, הנודע בעיקר בזכות עבודתו על "שומרי הגלקסיה" משנת 1990–1992 עבור מארוול קומיקס, ובהיותו בין מיסדיה של אימג' קומיקס, חברה המוציאה לאור קומיקס בבעלות היוצרים.
באימג', ולנטינו פרסם מספר ספרי קומיקס כמו גיבור העל ShadowHawk, ואת הקומיקס האוטוביוגרפי-למחצה "מגע של כסף" ב-1997. ולנטינו שימש גם כמוציא לאור של אימג' בין השנים 1999–2003, במהלכו הוא היה אחראי על הגיוון בהוצאות של אימג' באמצעות גילויו של יוצרים כמו רוברט קירקמן, שיצר את הכותר "המתים המהלכים".
קריירה.
שנות ה-70 ועד 1992.