המוסלמים שנכנסו לעיר שביצוריה שלמים, מחסניה מלאים ובתיה עומדים ללא נזק תפסו מכל הבא ליד, וחלקם אף התבסס והתיישב בעיר. צלאח א-דין חילק למקורביו ארמונות וביצורים ואת השלטון העיר מסר לבנו אלמלך אלאפדל שהפך את הכנסייה המרכזית של העיר "כנסיית הצלב הקדוש" למסגד. לאחר מספר ימי שהות בעיר, יצאו הגדודים המוסלמיים מעכו להמשך כיבוש ארץ ישראל.
עמידת צור.
העיר צור נותרה בשלטון צלבני לאחר שקונרד ממונפראטו הופיע בה וארגן את הגנתה, על פי הסיפור יצא קונרד המכונה "המרקיז" מקונסטנטינופול לעכו בעת שאביו גיום ממונפראטו נשבה בקרב קרני חיטין. במזל לא נפל לידי המוסלמים בעכו ומצא עצמו בצור. העיר הייתה במצב של ייאוש ומלאה פליטים שמספרם הלך וגדל עם התקדמות צבאות צלאח א-דין וכניעת מבצרי ממלכת ירושלים. קונרד תפס את מצודת העיר ואת השלטון והחליט להתגונן מההתקפות המוסלמיות, ביצורי העיר חוזקו והעיר התכוננה למצור.
ביום 12 בנובמבר הגיעו צבאות צלאח א-דין ושמו את העיר במצור. העיר עמדה בכל ניסיונות התקיפה מהיבשה וגם הצי המוסלמי שהגיע מאשקלון לא הצליח להביא את העיר לכלל כניעה. עם כניסת החורף החלו התנאים במחנה המוסלמי להיות קשים בעוד העיר סובלת מרעב אך מגיניה לא הראו סימני כניעה.
ביום 30 בדצמבר 1187, יצאו מנמל צור ספינות צלבניות שמשכו חלק מהצי המצרי אל מלכודת בנמל העיר, הספינות שנתפסו שלל שימשו את הצלבנים לפזר את שארית הצי המוסלמי שברח לכוון ביירות. התקפת נגד מוסלמית מכיוון היבשה נתקלה בתגובה צלבנית שהדפה את המוסלמים באבדות קשות. תבוסה זו הביאה להתפוררות המחנה המוסלמי ולהסרת המצור על העיר.
על אף שבטווח הקצר המשיך המצור המוסלמי על מבצרים נוצריים בלבנון, ועבר הירדן ומסע מלחמה מחודש בשנת 1188 חיסל את נסיכויות הצפון הצלבניות, הצלת העיר צור סימנה את תחילת המהפך ושמרה על האחיזה בארץ ישראל שתאפשר את כיבושה מחדש של עכו ותחילתו של מסע הצלב השלישי. עמידת העיר גם איפשרה לשליטה קונרד ממונפראטו לתבוע, ולקבל בסיכומו של דבר, את כתר ממלכת ירושלים.
שובו של גי דה ליזיניאן.
בקיץ של שנת 1188 שוחרר גי דה ליזיניאן, מי שנשא - עדיין את התואר מלך ירושלים משביו בדמשק, אשתו המלכה סיבילה, מלכת ירושלים חזרה והפצירה בצלאח א-דין שיעמוד בהבטחתו שניתנה בעת המצור על אשקלון בשנת 1187 עד שנתרצה.
המלך המשוחרר עשה את דרכו לטריפולי מלווה במפקד מסדר הטמפלרים, אחיו של המלך אמלריך דה ליזיניאן וגיום ממונפראטו. מכאן יצא בראש גדוד צלבני קטן אל צור - בעבר בתחום שלטון ממלכת ירושלים ככל הנראה להתבסס ולתפוס את כס המלכות - מחדש. בהגיעו לעיר הוברר כי מעמדו כמלך התערער קשות לאחר קרב קרני חיטין. קונרד ממונפראטו סגר בפניו את שערי העיר והודיע לגי דה ליזיניאן כי מעתה הוא - קונרד - אדון העיר.
באביב אותה שנה יצא גי דה ליזיניאן לכוון עכו עם גדוד קטן מפליטי טריפולי, מלווה בצי סיציליאני ועליו 200 אבירים וצי פיזאני שלווה אותם לאורך החוף. אל הכוח הקטן הצטרפו אבירים מהמסדרים הצבאיים, בהגיעם אל אזור נחל בצת הגיעה הידיעה על תנועתם לצלאח א-דין שהיה צר על מבצר הבופור. כאן עשה צלאח א-דין משגה טקטי ונמנע מליירט את הכוח הצלבני הקטן מתוך מחשבה כי בעת ריכוזם לפני עכו ייקל על המוסלמים להשמיד אותם.
ביום 26 באוגוסט הגיע הכוח הצלבני שכלל ככל הנראה 600 פרשים וכ-7000 חיילים רגלים למישור עכו, ובחסות החשיכה עלה גי דה ליזיניאן על תל עכו הידוע גם בשם תל אל-פחאר והתבצר עליה.
המצור על עכו.
ביצורי העיר עכו.
העיר עכו הייתה מוקפת בחומות מצידה הצפוני והמזרחי המתחברות במגדל גדול ממדים שנקרא המגדל הארור על ידי הצלבנים (לטינית: Turris Maledicta) ומגדל הקרבות על ידי המגינים המוסלמים, ומוקפות בחפיר יבש. העיר ישבה על חוף הים ולה נמל המוגן על ידי מצודה הידועה בשם מגדל הזבובים.
עמדות הצדדים.
נחל נעמן תוחם את מישור עכו מדרום ואליו היו צמודות דיונות חול. במרכז מישור עכו עומדות מספר גבעות ששימשו כעמדות לצדדים הניצים, תל עכו - עמדתם המבוצרת של הצלבנים, מתנשא לגובה של כ 30 מטר מעל פני הים עמד מרחק של 1200 מטר מחומת העיר ונקרא בפי הצלבנים "הגבעה" (לטינית: Toron) בעוד המוסלמים קוראים למקום בכינוי הגנאי "תל הניצלבים" ומזרחה ממנו תל כיסן מקום מפקדתו של צלאח א-דין, אך למעשה נע צלאח א-דין ממפקדות בתל ח'רובה (כ 12 קילומטר מזרחית לעכו), תל אל-עיאדיה (צפונית לח'רובה ובמרחק 8 קילומטר מעכו) ולעיתים אף ישב בשפרעם. מחנות צבא וריכוזים צבאיים מוסלמיים היו גם באכזיב ובחיפה.
בתחילת המערכה התמקמו הכוחות המוסלמים בתל ח'רובה כאשר אגפם הימני מגיע לתל אל-עיאדיה והשמאלי לנעמן, כאשר הבסיס הלוגיסטי נקבע בציפורי. בשלב זה הצלבנים על ה"טורון" לא היוו איום של ממש על העיר ומגיניה לא טרחו לסגור את שערי העיר, הצבא המוסלמי שקיפאון אחז אותו סגר על העמדה הצלבנית אך לא ניסה להתקיפה ישירות או לנתק את העמדה הצלבנית מחוף הים ולמנוע אספקה ותגבורות. כך בנו הצלבנים צפונית לחומות העיר במפרצון קטן ורדוד מזח הידוע בשם מזח המרקיז - על שם המרקיז קונרד ממונפראטו. עם התקרבות אוניות נוצריות לחוף היה גדוד צלבני יוצא מתל עכו אל המזח ופורק את מטענן, בחלק מהמקרים היו הצלבנים מעלים את הספינות לחוף ומפרקים אותן כחומר גלם לביצורים או מכונות מצור.
אופי הלחימה.
תנאי השטח היו מרכיב בהכתבת אופי הלחימה אך אלו הושפעו - מחזורית בעיקר מעונות השנה. בעונות הלחימה המסורתיות האביב והקיץ היה במחנה הצלבני מתמלא בעולי רגל מאירופה שהגיעו להילחם בעכו ויזמו התקפות וקרבות שהשתוללו סמוך לחומות העיר, בעוד מכונות המצור השונות תוקפות, לעיתים ללא הפסקה, את ביצורי העיר. עונות הלחימה איפשרו לגדודים מוסלמיים להגיע מכל רחבי האימפריה האיובית ולהשתתף בלחימה. בעונת החורף, בעת שגשמים מלאו את אפיק הנעמן בזרימת מים ומישור עכו הפך בוצי הייתה הלחימה משתתקת.
בהיות עכו עיר נמל היה ללוחמה ימית מקום מרכזי בקרבות, הן כאמצעי אספקה עיקרי אם לא יחיד לצרים (שהיו מנותקים מבסיסיהם על ידי צבאו של צלאח א-דין) שקיבלו דרך הים את כל אספקתם כולל נשק ותחמושת והן לחיל המצב של עכו.
במספר קרבות ימיים בסמוך לחופים הייתה ידו של הצי הנוצרי בדרך כלל על העליונה והמצור על נמל עכו בדרך כלל הצליח למנוע כניסת אספקה לעיר.
מהלך המצור.
ביום 31 באוגוסט 1189 זמן קצר לאחר התבססות המחנה הצלבני על גבעת "טורון" יצאו הלוחמים הנוצרים במתקפת פתע אל חומות העיר כשהם נעזרים בסולמות בלבד, ההתקפה נהדפה אך הצלבנים הבהירו את רצינות כוונותיהם.
עד ספטמבר 1189 גדל המחנה הצלבניעל ידי צי מדנמרק, וצי פלמי ואחריהם גדודים של צלבנים מאנגליה וגרמניה ולאחר מכן גדודים מצפון איטליה, אספקת הצבא נעשתה על ידי קונרד ממונפראטו באוניות מצור.
בשלב זה נתהדק המצור הצלבני על העיר, ומסביב התהדק המצור המוסלמי על הצבא הצלבני. האסטרטגיה המוסלמית גרסה תגובות להתקפות הנוצריות - ומתן היוזמה לצבא הצלבני. כך כל התקפה על חומות העיר גררה איתות עשן מתוך העיר והתקפה מוסלמית מבסיסיהם אל כוון גבעת "טורון", מתקפות צלבניות אל בסיסי המוסלמים גררה יציאה מן החומות של כוח חיל המצב.
עד מהרה הביאה אסטרטגיה זו להתפתחות מערכת מצור יוצאת דופן, כאשר העיר מוקפת בחפיר וביצורים צלבנים משני הכוונים - אחד מול העיר ואחד מול צבאו של צלאח א-דין.
ביום 14 בספטמבר נטלו המוסלמים את היוזמה וכוח חזק בפיקוד אחיו של צלאח א-דין של תקי א-דין יצא מתל על עיאדיה ותקף את גבעת "טורון", עמדות הצלבנים הסמוכות לגבעה נפרצו והדרך המובילה צפונה אל כוון אכזיב נתפסה על ידי המוסלמים, מיד הועברו לעיר אספקה ולוחמים.
הקרבות באזור זה שעתיד היה להיקרא "מון מיזאר" בעכו הצלבנית נמשכו מספר ימים אך החזית התייצבה, והמחנה המוסלמי שינה את מיקומו ומשקלו בשדה המערכה על מנת לנצל את הצלחה. כך מנעו המוסלמים אפשרות להתקפה ישירה על החומות ואיימו באופן ישיר על עורף הביצורים הצלבניים.
ביום 4 באוקטובר פתחו הצלבנים בהתקפה מאסיבית על נקודות תורפה בקו ההגנה המוסלמי בצפון העיר, אגרוף ברזל של פרשים צלבניים בעיקר מהמסדרים הצבאיים מוגן על ידי קשתים רגליים מוטטה את חייליו של תקיא-דין ותפסה מחדש את גבעת "מון מיזאר" משם המשיכה ההתקפה הצלבנית אל האגף הימני המוסלמי והביאה אותו לכלל נסיגה, הצבא הצלבני התקדם במהירות שהפתיע את המוסלמים אל כוון תל אלעיאדיה, אז נפתחו הקווים הצלבניים והאבירים שטפו את הביצורים המוסלמיים.
ברגע מכריע זה החלו החיילים הצלבנים לבזוז את המחנה המוסלמי ושוק המזון שפעל סמוך אליו, המחנה המוסלמי ובעיקר האגף השמאלי שלא נכנס כלל למגע יזם התקפת נגד שהביאה את הצלבנים לכלל נסיגת בהלה, כוח מחיל המצב של העיר יצא להתקיף את הנסוגים שחזרו מוכים ובאבדות כבדות לגבעת "טורון".
בסיכומו של יום הקרב המוסלמים לא הצליחו לנצל את המומנטום, לא הצליחו לסלק את הצלבנים מעמדותיהם החדשות ב"מון מיזאר" ומפקדי הכוחות של צלאח א-דין סירבו לחדש את הקרבות.
ביום 31 באוקטובר הופיע צי מוסלמי בן 50 ספינות מול נמל עכו ופרץ את טבעת המצור הימי והציל את העיר מרעב. צי נוסף ממצרים הצליח לפרוץ, שוב את המצור במהלך חודש דצמבר.
חורף שנת 1190 תפס את הצלבנים במגורים ארעיים החשופים לפגעי מזג האוויר שבנוסף לכך הביא לניתוק עורק האספקה הסדירה, בעוד חיל המצב של עכו פטור מהתמודדות עם הגשם והקור ועם עתודות אספקה. במהלך חמשת חודשי החורף הושבתה הלחימה בשדה.