בעבר לא היה ברור אם משרד הפנים אכן נדרש לרשום במרשם האוכלוסין בני זוג מאותו מין שהתחתנו מחוץ לישראל בתור "נשואים". הדברים הובהרו ב-21 בנובמבר 2006 בפסק-דין של בית המשפט העליון. בפסק-הדין הורה בית המשפט למנהל האוכלוסין לרשום חמישה זוגות הומוסקסואלים ישראלים שהתחתנו בקנדה בתור "נשואים". בית המשפט גם הבהיר כי אין לרישום במרשם האוכלוסין ובתעודת הזהות השפעה על הסטטוס של בני הזוג כרווקים או נשואים, והותיר פתוחה את שאלת תוקפם של הנישואים הללו בישראל, שהתשובה עליה "קשה וסבוכה".
ניסיונות שינוי הדין.
חקיקה.
במסגרת הניסיון להנהיג בישראל נישואים אזרחיים גם בלי שירשמו קודם במדינה אחרת, עלתה לא פעם השאלה האם יש לכלול במסגרת זו גם נישואים של זוגות מאותו המין. חלק מהצעות-חוק ברית הזוגיות, שנועד להסדיר נישואים אזרחיים בישראל, כללו בתוכן זוגות מאותו המין, אולם רובן נמנעו מכך כדי להגביר את הסיכויים שהחקיקה תתקבל בכנסת. קהילת הלהט"ב התנגדה בדרך-כלל להוצאתה מהצעות החוק הללו, שכן הן כללו גם ביטול של מוסד הידועים בציבור, או לימדו על הגבלת הזוגיות המוכרת לכזו שבין גבר לאישה. בנוסף עלה החשש, שהסיכוי שהקהילה תצליח להעביר חקיקה פרטנית בעניינהּ קטן בהרבה מהסיכוי שתוכל לקבל הכרה כחלק מהסדר כולל, הנוגע גם לעניינם של מגזרים אחרים.
חוק ברית הזוגיות לחסרי דת, התש"ע-2010, אשר התקבל לבסוף בכנסת ב-22 במרץ 2009 ונכנס לתוקף ב-22 בספטמבר 2010, אכן אינו חל על זוגות מאותו המין. ב-1 באפריל 2009 וב-23 בנובמבר 2009 הגיש חבר הכנסת ניצן הורוביץ הצעות חוק לנישואים וגירושים, שניתן לפרשן ככוללות גם זוגות מאותו המין. הצעות אלה לא הבשילו לכדי חוק.
עתירות לבתי המשפט.
באוקטובר 2015 הגישה אגודת הלהט"ב עתירה לבג"ץ בדרישה לאפשר נישואים של זוגות מאותו המין בישראל. בחודש אוגוסט 2017 דחה בית-המשפט את העתירה. השופטים כינו בהחלטתם את המצב הקיים "אפליה מובהקת נגד קהילת הלהט"ב", ואחת השופטות אמרה כי מדובר בפגיעה בזכויות יסוד, אולם קבעו בהחלטתם כי הסמכות לשנות את המצב נמצאת בידי הכנסת.
המערכת הפוליטית.
לפני הבחירות לכנסת ה-19 המפלגות הבאות הביעו תמיכה בנישואים של זוגות מאותו המין או ב'איחוד אזרחי' בין זוגות מאותו המין: יש עתיד, מפלגת העבודה, התנועה, מרצ וחד"ש.
בנוסף לתמיכת המפלגות שצוינו לעיל, נישואים של זוגות מאותו המין נתמכו על ידי מספר בכירים במערכת הפוליטית הישראלית, ביניהם: יו"ר האופוזיציה יצחק הרצוג (וכן קודמתו בתפקיד שלי יחימוביץ'), שמעון פרס שהביע את תמיכתו בזמן היותו נשיא המדינה, משה יעלון ממפלגת הליכוד, שהביע את תמיכתו בזמן היותו המשנה לראש הממשלה ועוד.
דעת הקהל.
בדומה למדינות אחרות, גם בישראל נושא הנישואים של זוגות מאותו המין נמצא במחלוקת ציבורית, אולם סקרים מראים שרוב הציבור בישראל תומך במתן אפשרות לנישואים כאלה (בדומה לדעת הקהל במדינות רבות אחרות, בעיקר באירופה). על-פי סקר שהתפרסם בעיתון הארץ בחודש אוגוסט 2009, 61% מהציבור בישראל תומך במתן אפשרות לנישואים אזרחיים להומוסקסואליים ולסביות. מספר זה היה גבוה מהמקביל לו באיחוד האירופי.
בספטמבר 2015 פרסמה עמותת חדו"ש שלפי סקר שערכה 64% מהיהודים בישראל תומכים בהכרה בנישואין חד מיניים או בברית זוגיות. בפילוח לפי הצבעה, נכללו בתומכים רוב מצביעי הליכוד, רוב מצביעי המחנה הציוני, וכל מצביעי מרצ. בפברואר 2016 ישראל חופשית פרסמה סקר על-פיו 70% מהישראלים שנשאלו באיזה אופן יש לאפשר נישואים אזרחיים בישראל, בחרו באפשרות לאפשרם כמסלול מקביל לנישואים ברבנות, או באפשרות לאפשרם רק לפסולי חיתון (כולל להט"ב).
הכרה על ידי רשויות מקומיות.
בשנת 2020, מספר ערים בישראל החלו ליישם הליך להכרת העירייה בזוגיות ובמשמורת על ילדי בן הזוג על סמך תצהיר שיוגש לעירייה, ללא תלות בעדכון מרשם האוכלוסין וללא תלות במין המצהירים. הראשונה בין הערים להודיע על קידום המהלך הייתה תל אביב, ואליה הצטרפו גבעתיים, רמת-גן, ראשון לציון וחיפה.
גירושים.
עמית קמה ועוזי אבן, שנישאו בקנדה ונרשמו כנשואים בישראל, לא יכלו להתגרש בקנדה, משום שהליך הגירושים פתוח שם לתושבי המדינה בלבד. לפיכך פנו למערכת המשפט בישראל. עמדת משרד הפנים הייתה שהסמכות הבלעדית לעניין היא בתי הדין הרבניים, אולם בסוף 2012 הורה לו בית המשפט למשפחה ברמת גן למחוק את רישום נישואיהם.
פרדיננד שרנר
גנרל פלדמרשל פרדיננד שרנר (בגרמנית: Ferdinand Schörner; 12 ביוני 1892 – 2 ביולי 1973) היה המפקד האחרון של צבא גרמניה הנאצית (ה-OKH) במלחמת העולם השנייה. ידוע באכזריותו הרבה כלפי פקודיו.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
שרנר נולד ב-12 ביוני 1892 במינכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1911 התגייס שרנר לצבא הגרמני הקיסרי, והתגייס לרגימנט המשמר הבווארי, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה בחזיתות השונות. ב-29 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת לויטננט, ובאביב 1915 הועבר לרגימנט האלפיני הבווארי, שבו מונה ב-15 בספטמבר 1916 למפקד פלוגה. באוקטובר 1917 השתתף בקרב קפורטו שבו הנחיל צבא אוסטרי - גרמני, תבוסה קשה לצבא האיטלקי שנאלץ לסגת 100 ק"מ עם אבדות כבדות בהרוגים ופצועים. על השתתפותו בקרב זה קבל שרנר ב-5 בדצמבר 1917 את העיטור הגבוה ביותר בצבא הגרמני בעת ההיא - פור לה מריט, וב-15 במרץ 1918 הועלה לדרגת אובר לוטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי הפור לה מריט, צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף שרנר לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי הדרכה ומטה. ב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד הרגימנט ההררי ה-98. במהלך הגיוס לקראת מלחמת העולם השנייה הועלה שרנר ב-27 באוגוסט 1939 לדרגת אוברסט.
מלחמת העולם השנייה.
בפרוץ המלחמה היה שרנר מפקד הרגימנט ההררי ה-98, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין כחלק מקבוצת ארמיות דרום. ב-1 ביוני 1940 מונה שרנר למפקד הדיוויזיה ההררית ה-6, ופיקד עליה במהלך המערכה על צרפת כעתודת הארמייה השביעית. ב-1 באוגוסט 1940 הועלה שרנר לדרגת גנרל מיור, ובמהלך הקרב על יוון לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-12. ב-20 באפריל קיבל שרנר את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל על חלקו בפריצת "קו מטאקסס", שאותו לא הצליחו האיטלקים לחדור קודם לכן. במהלך מבצע ברברוסה לחם שרנר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מארמיית נורווגיה, שתקפה את הרוסים מכיוון פינלנד. ב-15 בינואר 1942 מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-19 שהיה חלק מארמיית נורווגיה שהפכה בהמשך לארמייה ההררית ה-20, והשתתף עמו בהתקפה הכושלת הגרמנית - פינית על מורמנסק. ב-27 בינואר 1942 הועלה שרנר לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל הכוחות ההרריים. ב-15 בנובמבר 1943 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-40, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה ולאחר מכן חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום בחזית המזרחית, וב-17 בפברואר 1944 קיבל על פעולותיו בקרבות תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 במרץ 1944 הועלה שרנר לדרגת גנרל-אוברסט, וב-2 במרץ מונה למפקד הארמייה ה-17 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות A. ב-31 במרץ מונה שרנר למפקד קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, וב-23 ביולי מונה למפקד קבוצת ארמיות צפון שלחמה באזור הארצות הבלטיות. ב-28 באוגוסט 1944 קיבל שרנר תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, על הצלחתו במניעת כיתור קבוצת ארמיות צפון. לאחר מכן לחם שרנר עם קבוצת הארמיות בקורלנד, ועל הצלחתו בקרבות קיבל ב-1 בינואר 1945 תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-17 בינואר 1944 מונה שרנר למפקד קבוצת ארמיות A שהפכה ב-25 בינואר לקבוצת ארמיות מרכז שלחמה נגד הצבא האדום בצ'כוסלובקיה ולאורך חלקו העליון של נהר האודר.
שרנר היה נאצי מושבע ומעריץ נלהב של היטלר. הוא הנהיג בכוחותיו משמעת נוקשה. סיסמתו הייתה "עוצמה באמצעות פחד". הוא היה מרוצה רק כאשר פקודיו פחדו מן העונשים שיטיל עליהם יותר מאשר מהאויב. חיילים שנמצאו מחוץ ליחידותיהם ללא מסמך כתוב, נידונו במקום למוות בתלייה. גופותיהם נתלו על עמודי חשמל במקום בולט למען יראו וייראו ולגופותיהם הוצמדו כתובות כמו: "מי שנלחם עלול למות, מי שבוגד במולדתו חייב למות".
כמו שהיה שנוא על פקודיו, היה חביבם של היטלר וגבלס, וב-4 באפריל 1945 הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל. הוא הצליח לשכנע את היטלר שהמתקפה של הרוסים מכוונת כלפי פראג ולא כלפי ברלין. היטלר קבל את דעתו והורה להעביר שלוש דיוויזיות שריון מקבוצת ארמיות ויסלה שנועדו להגן על ברלין, לפיקודו של שרנר. זו הייתה השגיאה החמורה ביותר של היטלר בשלב האחרון של המלחמה.
ב-25 באפריל 1945 הוזמן שרנר לבונקר של היטלר בברלין. היטלר הטיל עליו לארגן את המבצר הלאומי (Alpenfestung) באזור הרי טירול. זאת הייתה תוכנית יומרנית של הנאצים שהייתה יותר מיתוס ממעשי. הוסבר לו כי אזור זה שהוא קשה לכיבוש, יבוצר ויאויש בטובי הלוחמים ומיועד להיות המבצר האחרון לא נגד בעלות הברית אלא נגד הבולשביזם. אזור דומה היה אמור לקום על ידי קרל דניץ באזור תעלת קיל בצפון. כאשר יהיה צורך להיכנע למערב יהיו אזורים אלה מבוצרים ונשלטים חזק ואייזנהאואר יתיר לראשי המטה הגרמנים להוסיף ולקיים בידיהם את הפיקוד עליהם. כאשר ייווכחו בעלות הברית כי ברית המועצות משתלטת על מזרח אירופה הם יבקשו מהכוחות המאומנים האלה לעזור להם במלחמתם נגד הצבא האדום.