ב-12 במרץ הגיע לביקור בעיר אדולף היטלר, שגדל בלינץ, ותושבי העיר נדרשו להקביל את פניו. בלינץ נאם היטלר את נאומו הראשון על אדמת אוסטריה, ונפגש עם הקנצלר האוסטרי הנאצי ארתור זייס-אינקווארט, שם הכריזו וחתמו על סיפוח אוסטריה לרייך השלישי. מיד לאחר מכן, החל גל מעצרים של יהודים, החרמת רכוש יהודי ואף שילוח של חלק מן היהודים למחנה הריכוז דכאו. במאי של אותה השנה נאסר על יהודים לבוא לבתי הספר הכלליים ולכן מאותו החודש למדו כל ילדי היהודים בבית הספר היהודי הקטן בעיר העתיקה. נאסר על יהודים לנהוג ברכב, לשבת על ספסל ציבורי בפארק או ללבוש בגדים אוסטריחם מסורתיים. צעירים רבים ניסו לעזוב את לינץ, וחלקם השיגו סרטיפיקטים מארגונים כמו ויצו ועליית הנוער. הגסטאפו מינה יהודי בשם מקס הירשפלד לטפל בהוצאת היהודים מלינץ. פעולותיו שנויות במחלוקת עד היום. ביולי נצטוו היהודים לעזוב את העיר מהר ככל הניתן. בני המזל הצליחו להימלט לארצות הברית, בריטניה, דרום אמריקה, ארץ ישראל, הולנד, צרפת וצ'כוסלובקיה, אך רובם נותרו בלינץ.
בליל הבדולח נשרף בית הכנסת, והוחרמו תשמישי הקדושה, מסמכי הקהילה וכספים ציבוריים, נעצרו 96 יהודים ובוצעו כמה מעשי התעללות.
היהודים שנותרו בעיר גורשו לווינה, וגורשו להשמדה יחד עם יהודי וינה. גם ליהודים שנמלטו לצ'כוסלובקיה, הולנד וצרפת המתין גורל דומה עם בוא הכיבוש הנאצי לארצות אלו. בסך הכל, נספו בשואה כ-150 מיהודי לינץ.
סמוץ ללינץ פעל מחנה הריכוז מאוטהאוזן. בלינץ עצמה פעלו מחנות לעובדי כפייה בתעשייה המקומית ומרפאות להשמדת בני אדם במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה.
לאחר המלמה.
בלינץ ובסביבתה הוקמו ארבעה מחנות עקורים שפעלו עד 1950, בהם: מחנה בינדרמיכל ומחנה ווגשייד. רוב היהודים שבהם עזבו לאחר הקמת מדינת ישראל ועלו אליה. ניצול השואה שמעון ויזנטל הקים בשנת 1947 את "המרכז לתיעוד יהודי" בלינץ, שעסק בצֵיד נאצים. המרכז נסגר ב-1955.
שרידים מיהודי לינץ בצירוף כמה עקורים שברו להישאר בעיר ייסדו מחדש את הקהילה בשנת 1951. הקהילה החדשה טיפלה בראש ובראשונה בפליטים היהודים שנותרו במקום. בית כנסת חדש נבנה בשנץ 1968.
חיי הדת.
בית כנסת.
בתי הכנסת הראשונים.
בית כנסת היה קיים בלינץ לפחות משנת 1335. בגרוש הגדול במאה ה-15, הפך בית הכנסת לאתר תפילה נוצרי. גם לאחר שוב היהודים ללינץ היו להם בתי תפילה, אך היתר רשמי לעריכת תפילות ניתן רק בשנת 1789.
בשנת 1861 הוקם בית כנסת קבוע ברחוב מאריין (Marienstraße).
בית הכנסת החדש.
בית הכנסת בלינץ
רבנים.
לאחר השואה, יהודים ניצולים רבים הגיעו למחנות העקורים שסביב לינץ. במחנה ווגשייד הוקמה מעין ישיבה ברוח חב"דית, שכללה ארבעה תלמידים, שאותם לימד הרב לייב איידלמן.
בית עלמין.
בלינץ נמצאה מצבה יהודית שעליה נכתבה שנת הפטירה ה'צ"ו (1335/1336).
לאחר חידוש הקהילה, לא היה בית עלמין יהודי בלינץ עד 1863, ונפטרי הקהילה היו נקברים בעיר רוזנברג שבבוהמיה, במרחק של כמאה ועשרים ק"מ מלינץ. בשנה זו, הוקם בית עלמין יהודי בעיר. בית העלמין הופקע על ידי הנאצים, ובסוף 1939 הוחכר להנהלת בית הקברות הנוצרי. כיום מצבו של בית העלמין טוב. תועדו בו 1801 מצבות.
בלה אנגיאלושי
בלה אנגיאלושי (בהונגרית: Angyalosi Béla ; 1918 –? ) היה חייט הונגרי, שהוכר כחסיד אומות העולם על הצלת יהודים בתקופת השואה.
קורות חיים.
בלה אנגיאלושי היה נוצרי קתולי יליד העיר אגר (Eger) בהונגריה. עבד לפרנסתו כחייט בעיר הבירה בודפשט.
הוא תמך כלכלית בהוריו, השתמט מגיוס לצבא ההונגרי במלחמת העולם השנייה, הוכרז כעריק, וכתוצאה מכך נאלץ להסתתר.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
בשנת 1943, במהלך פגישה של איגוד החייטים המקצועי בבודפשט, פגש בלה בתופרת היהודיה רג'ינה אברמוביץ'. בלה ורג'ינה התיידדו לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית במרץ 1944, הוטלו על היהודים במדינה איסורים רבים ובין היתר נאסר עליהם לנסוע ברכבת ללא אישור מיוחד. רג'ינה וחברתה היהודיה אלה קריזמן' לא הצליחו להשיג את האישור לנסיעה ברכבת. בעקבות כך, שתי הנשים נשארו לתקופה בבודפשט בעוד שבאותו הזמן משפחותיהן נשלחו לאושוויץ. ביוני 1944 יהודי בודפשט רוכזו בבתים שסומנו בכוכב צהוב והצעירים מביניהם הועסקו בעבודות כפייה, בעיקר בפינוי הריסות. בלה עזר לאברמוביץ להשיג תעודת זהות מזויפת ארית, והציג אותה בפני אמו כארוסתו. בינתיים הוחמר מצבם של היהודים בהונגריה ובהם מצבה של קריזמן ושל הרמן ליבוביץ'. בלה נרתם לעזרתם והבריח אותם למרתף בבית אמו, שם הסתיר אותם עד שחרור אגר בנובמבר 1944. בלה דאג לכל צורכי היהודים להם עזר תוך סיכון רב לעצמו משום שהיה עריק שהתחמק מגיוס לצבא, ולאמו. כדי להימנע ממעצר בידי השלטונות, הוא שהה במסתור יחד עם היהודים.
לאחר המלחמה.
בשנת 1945 בלה התחתן עם רג'ינה אברמוביץ. הם גרו באגר ונולדו להם שני ילדים. אלה קריזמן היגרה לארצות הברית ושמרה על קשר עם בני הזוג במשך שנים.
הכרה והנצחה.
ב-20 ביוני 1995 הוכר בלה אנגיאלושי כחסיד אומות העולם וב-23 באוגוסט 1995 קיבל את התעודה הרשמית מיד ושם בטקס שהתקיים בבודפשט. שמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
קהילת יהודי זלצבורג
בעיר זלצבורג (בגרמנית: Salzburg; בבווארית: Soizburg), בירת מדינת זלצבורג באוסטריה, קיימת קהילה יהודית מהגדולות באוסטריה, שראשיתה מימי הביניים.
תולדות הקהילה.
בימי הביניים.
יישוב יהודי ראשוני בלזצבורג התקיים כנראה משנת 803, כאשר הגיעו יהודים בפמלייתו של קרל הגדול. בשנת 1349 הגיעו לזלצבורג גלי האנטישמיות בימי המוות השחור, ונערכו פרעות ביהודי העיר. למעלה מ-120 יהודים נרצחו. רבים נמלטו לקהילת רגנסבורג שהושיטה יד לעזרת הפליטים. היהודים שבו לזצלבורג ב-1352. ב-1370 ישנה כבר עדות לקיומו של בית כנסת. היהודים התגוררו ברובע היהודים , ועסקו בעיקר בהלוואה בריבית.
בראשית המאה ה-15 נדרשו יהודי העיר על ידי איש-דת נוצרי מקומי לספק לו מזוזה שתעניק לו שמירה והגנה. יהודי העיר פנו אל המהרי"ל, שהורה להם לא להיעתר לבקשה, משום חשש לבזיון המזוזה. ב-1404 הואשמו כל יהודי העיר, מעל 70 במספר, בחילול לחם הקודש, ורובם הועלו על המוקד. יהודים חזרו להתגורר בזלצבורג ב-1409, ומתקופה זו ואילך החלה יציאת היהודים מהרובע היהודי. ב-1478, בעקבות עלילת הדם בפסאו, נשקפה סכנה גם ליהודי זלצבורג, אך הם ניצלו אודות להתערבותו של הקיסר פרידריך השלישי. לקהילה הימי-ביניימית היו בית כנסת, מקווה טהרה ובית עלמין.
ב-1498 גורשו יהודי זלצבורג, והעיר הייתה ריקה מיהודים משך כ-400.
הקהילה המחודשת בעת החדשה.
ניסיונות ספורדיים לחידוש היישוב היהודי בזלצבורג נעשו במהלך המאות ה-18 וה-19. החוק האוסר על יהודים להתגורר בעיר בוטל סופית רק ב-1867, והיהודי הראשון שקיבל היתר רשמי לגור בעיר לאחר 400 שנה היה סוחר העתיקות ההונגרי אלברט פולאק בשנת 1872. ב-1893 הוקמה חברה קדישא. הקהילה שהתגבשה בעיר הייתה מסונפת לקהילת יהודי לינץ. היהודים ניסו לכונן קהילה עצמאית, אך נסיונותיהם נדחו פעם אחר פעם על ידי השלטונות. רק בשנת 1911 ניתן אישור ממשלתי להקמת קהילה עצמאית בזלצבורג, ונתמנה רב מקומי (ראו להלן).
יהודי זלצבורג התפרנסו ברובם ממסחר ועסקים. שני מפעלים באזור, אחד לייצור גפרורים ואחד לייצור זכוכית, היו בבעלות יהודית. בעיר פעלה תנועת נוער יהודית מקומית, "התקווה", שנוסדה על ידי הרב המקומי אדולף אלטמן. כמו כן, היו בעיר סניף של ויצו ושל המוסדות הציוניים.
מספר חיילים יהודים בני זלצבורג זכו לאותות הצטיינות מצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה הגיעו לעיר ולסביבותיה כ-2000 פליטים יהודים מגליציה ובוקובינה. ב-1930 נוסדה בזלצבורג "התאחדות יהודי אוסטריה" שנועדה לקדם את השתלבות היהודים בחברה הכללית, וב-1936 נוסדה "התאחדות לוחמי החזית היהודים".
אנטישמיות.
עד שנת 1785 התנוסס על בניין העירייה תבליט של חזירת יהודים. ב-1899 ניצתה עלילת דם נוספת בזלצבורג, אך היא לא הגיעה לכדי פגיעה פיזית ביהודים. רוב האגודות והמועדונים בעיר היו סגורים בפני יהודים. בבתי הקפה הוקצו מקומות נפרדים ליהודים. כשהופיעו אמנים יהודים בפסטיבל זלצבורג, הופנו כלפיהם גילויי אנטישמיות כמעט מדי שנה.
האנטישמיות התגברה בעקבות הגעתם של פליטים יהודים מזרח-אירופאים לאחר מלחמת העולם הראשונה. ברחבי אוסטריה החלה לתפוס תאוצה "הליגה האנטישמית" , והמשבר הכלכלי העולמי בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 החריף את שנאת היהודים עוד יותר.
שיאה של האנטישמיות הגיע לאחר סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938, שהוביל בהמשך לשואת יהודי אוסטריה (ראו להלן).
בשואה.