בשנת 1770 מתו כעשרה מיליוני בני אדם ברעב המוני בחבל בנגל . רעב זה נגרם בעקבות המעבר לגידול אופיום בשטחים חקלאיים (אשר נכפה על חקלאים מקומיים בידי חברת הודו המזרחית הבריטית כחלק מן האסטרטגיה לייצאו לסין), אשר הוביל למחסור קטלני במזון עבור האוכלוסייה המקומית. רעב המוני נוסף יכה חבל זה בשנת 1943 ויגרום למותם של כשלושה מיליון בני אדם כתוצאה מליקויים בחלוקת המזון.
במהלך המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, הפך השלטון הבריטי בהודו לכוח החזק והדומיננטי בתת-היבשת. הכוחות האירופאים בהודו הלכו ודעכו לכדי מספר בודד של ערים הולנדיות, צרפתיות ופורטוגליות. האימפריה המוגולית הלכה ודעכה החל משנות ה-30 של המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 התקיימה רק באופן פורמלי, האימפריה המראטהית שניסתה לתפוס את מקום המוגולים, הייתה אף היא בדעיכה כנגד ההתרחבות הבריטית. מספר מערכות ומלחמות כנגד ממלכות הודיות שונות הביאו את חברת הודו המזרחית לשלוט בחלקים הולכים וגדלים של תת-היבשת, בין היתר ארבע מלחמות כנגד ממלכת מייסור (1767–1799) ושלוש מלחמות כנגד האימפריה המראטהית (1775–1818). לאחר 1818 עם הניצחון הבריטי כנגד האימפריה המראטהית וביטולה למעשה, שלטו הבריטים באופן ישיר או דרך ממלכות חסות, ברוב הגדול של הודו.
בסוף המאה ה-18 ובמהלך המאה ה-19 התפתח בהודו מעמד חברתי-תרבותי שקיבל את הכינוי בהדרהלוק. קבוצת אנשים זו תיווכה בין הודו לבין המערב שיוצג על ידי בריטניה. חברי שכבה זו היו בני שתי הווארנות הגבוהות כלומר ברהמינים וקשטריה. מאוחר יותר נוספו אליהם בני תערובת אנגלים-הודים.
הראג' הבריטי (1858–1947).
במאי 1857 התפרץ המרד ההודי ברחבי צפון ומרכז הודו. כתוצאה מהטראומה שבהתפרצות הדרמטית של המרד וניהולו הבעייתי, למרות הדיכוי שלו לבסוף, בוטל שלטון החברה המזרחית ההודית וזה הוחלף בשלטון ישיר של הממלכה המאוחדת. החל מאוגוסט 1858 אם כן, כוחות צבא הודו הבריטית וגופי הניהול והאדמיניסטרציה עברו לידי השלטון הבריטי, בנוסף הוקם המשרד לענייני הודו בממשלה הבריטית שהיה אחראי לניהול הודו בפיקוח הפרלמנט. השלטון הישיר על הודו (שכללה בתוכה גם את שטחי בנגלדש, פקיסטן ומיאנמר בנות זמנינו) נמשך 90 שנים, עד שניתנה להודים עצמאותם מידי הבריטים. במהלך תקופה זאת פותחה המדינה באופן נרחב, הוקמו בין השאר מערכות חינוך, משפט ותחבורה, בנוסף הפכה הודו לחלק חשוב באימפריה הבריטית, כאשר חיילים הודים משרתים בכל המערכות הבריטיות הגדולות במשך השנים.
אפרים חזן
אפרים חזן (נולד בג'רבה, תוניסיה, בתאריך ו' באלול ה'תש"ג, 6 בספטמבר 1943) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לספרות עם ישראל שבאוניברסיטת בר-אילן וחבר האקדמיה ללשון העברית. תחום מחקרו העיקרי הוא הפיוט והשירה ביהדות צפון אפריקה. יושב ראש עמותת אלגריבה לבניית בית כנסת בשם זה בירושלים, המשמר במבנהו ובעיצובו את המקורי, הקיים באי ג'רבה בתוניסיה.
ביוגרפיה.
חזן עלה לישראל בשנת 1952 יחד עם הוריו, והם השתכנו במעברת פרדס חנה. מגיל צעיר התבלט בכישוריו הלימודיים, ועבר ללמוד בעיר הסמוכה חדרה. בשנות התיכון למד בישיבת הדרום ברחובות שם גם למד בסמינר למורים.
לאחר סיום לימודיו ושירותו הצבאי למד באוניברסיטה העברית בחוג לספרות עברית ובחוג ללשון. בשנת 1967 קיבל מלגה על שם יצחק בן צבי לצורך מחקר על הפיוט והשירה העממית העברית בתוניסיה. הוא קיבל תואר שני בספרות עברית בשנת 1973. את עבודת הדוקטורט שלו כתב בתחום שירת ימי הביניים אודות פיוטיו של רבי יהודה הלוי בהדרכתו של הפרופסור אהרון מירסקי. עבודה זו שהוקדשה לחקר הפואטיקה של שירת ספרד ראתה אור בספרו 'תורת השיר בפיוט הספרדי לאור שירת הקודש של ר' יהודה הלוי', (ירושלים תשמ"ו). ברבות השנים הוא הרחיב את מחקרו זה ובחן גם את מורשת הפואטיקה הספרדית בארצות המזרח במאות האחרונות.
פעילותו של פרופ' חזן בתחום חקר השירה העברית בארצות המזרח בכלל, ובצפון אפריקה בפרט, הביאה לפריצת דרך בתחום בו לא עסק המחקר עד אז. בשנת 1976 הוא הוציא לאור מהדורה של שירי פרג'י שוואט (ירושלים תשל"ו), שהייתה המהדורה המדעית הראשונה שהוקדשה לאחד מפייטני צפון אפריקה. במהלך השנים הוציא לאור מהדורות של פיוטי משוררים נוספים ויוזכרו הספרים 'פיוטי רבי משה בוג'נאח איש טריפולי' (ירושלים תשמ"ט), וכן 'תהלה לדוד: שירת רבי דוד בן חסין (בשיתוף עם פרופ' דוד אליהו אלבאז, לוד תשנ"ט). חשיבות מיוחדת נודעת לספריו שניסו למפות את מכלול שירתם של משוררי צפון אפריקה, כגון האנתולוגיה 'השירה העברית בצפון אפריקה' (ירושלים תשנ"ה), והאנתולוגיה 'השירה העברית באלג'יריה' (לוד תשס"ט).
בשנת 1984 קיבל את פרס הברמן של מכון הברמן למחקרי ספרות.
פרופ' חזן הוא חבר האקדמיה ללשון העברית, כתב מאמרים על לשון-השירה, והוציא לאור ספר מיוחד המוקדש ללשון השירה העברית בספרד (תל אביב תשס"ג). פעיל בברית עברית עולמית ובמסגרת זו השתתף בכנס בודפשט של הברית אשר התקיים בשנת 2013. פרופ' חזן לימד שנים רבות במכללות להכשרת מורים כגון מכללת אפרתה ומכללת דוד ילין וכן שימש כמפקח ארצי בתחום לימודי הספרות בבתי הספר היסודיים והעל-יסודיים בחינוך הממלכתי דתי, וכראש החוג לספרות עם ישראל וכדיקן הסטודנטים באוניברסיטת בר-אילן.
פרופ' חזן נשוי לחוה, ולהם שישה ילדים.
דרכי לימוד בתלמוד
הורמון משחרר הורמון גדילה
הורמון משחרר הורמון גדילה (באנגלית: Growth-hormone-releasing hormone, ובקיצור: GHRH) הוא הורמון משחרר המיוצר בגרעין הקשתי בהיפותלמוס ומשפיע על בלוטת יותרת המוח לייצר ולהפריש הורמון גדילה. גודלו של הורמון זה הוא 44 חומצות אמינו, כאשר החלק הפעיל מתוכן הוא 29 חומצות האמינו הראשונות. ההשפעה של הורמון משחרר הורמון גדילה על ההיפותלמוס מתבטאת הן ברמת ההפרשה, אשר באה לידי ביטוי תוך שניות, והן ברמת ייצור ההורמון, אשר באה לידי ביטוי תוך שעות. ההורמון המשחרר הורמון גדילה נקשר לקולטן המצומד לחלבון G, ודרך המתווך השניוני cAMP הוא מפעיל את הקינאז פרוטאין קינאז A שפועל על שני המסלולים, הפרשה וייצור. ההפרשה תלויה בכניסת סידן, המביאה לדה-פולריזציה של קרום התא ולשחרור בועית המכילות הורמון גדילה, ואילו הייצור תלוי בזרחון ושפעול של גורמי שעתוק כמו CREB, הנכנסים לגרעין התא ומשפיעים על שעתוק הגן להורמון גדילה.
הורמון משחרר הורמון גדילה מופרש באופן דופקי (פולסטילי), דבר אשר מביא גם להפרשה הדופקית של הורמון גדילה. לכך מצטרף הורמון אחר הנוגד את פעולתו של ההורמון המשחרר הורמון גדילה – סומטוסטטין.
נרות שבת קודש
שטאופנברג
תלייה, גרירה וביתור
תלייה, גרירה וביתור (או: תליה גרירה וריבוע) הייתה שיטת הוצאה להורג שהתקיימה באנגליה בעוון בגידה חמורה. השיטה תועדה לראשונה בתקופת שלטונם של הנרי השלישי (1216–1272) ויורשו אדוארד הראשון (1272 - 1307), ונעשה בה שימוש נפוץ החל מ-1351. אכזריות העונש נקבעה כנגד חומרת הפשע: תקיפת המלך ושלטונו.
הנדונים למוות נקשרו לסוס שגרר את גופם על הקרקע עד הגעתם לרחבה ציבורית. ברחבה הם נתלו בחיים וסורסו, מעיהם הוצאו וקרביהם נשרפו באש, לעיתים לעיניהם. לבסוף ראשם נערף וגופם בותר לארבעה חלקים (בספרות העברית עונש זה תואר כ"ביתור וריבוע"). ראשם וחלקי גופם הוצגו לראווה ברחבי המדינה, בדרך כלל בגשר לונדון או במצודת לונדון.
עונש זה נחשב החריף ביותר שניתן להטיל באנגליה והוא הופעל במשך מאות שנים על כמרים קתולים אנגלים רבים שהוצאו להורג במהלך התקופה האליזבתנית, וכן מספר אנשים שהיו מעורבים בהוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון. לעומת זאת, נשים שהורשעו בבגידה חמורה הועלו על המוקד מטעמי צניעות.
בסדרה של רפורמות משפטיות במהלך המאה ה-19, הומר העונש תחילה להטבעה, למוות בתליה, ולעריפת ראש וביתור לאחר המוות, עד שבשנת 1870 בוטל לחלוטין. עונש המוות בכל צורה שהיא בוטל לחלוטין ב-1998. הגדרת הבגידה החמורה עודנה קיימת בספר החוקים של הממלכה המאוחדת.
בגידה באנגליה.
במהלך שיא ימי הביניים נקבעו באנגליה עונשים אחדים למורשעים בבגידה, לרבות גרירה ותלייה. במאה ה-13 החל שימוש נרחב בעונשים אכזריים יותר וביניהם הוצאת המעיים לאדם חי, שריפת קרביו לעיניו, עריפת ראשו וביתור גופתו.
מתיו פריז, רושם רשומות אנגלי בן המאה ה-13, תיאר את עונשו של מי שניסה להתנקש בחיי הנרי השלישי בשנת 1238.
מתנקש זה היה ככל הנראה שלוחו של ויליאם דה מריסקו, פושע שנמלט לאי לונדי (בתעלת בריסטול) שנים אחדות קודם לכן, אחרי שהרג אדם שזכה להגנת המלך. דה מריסקו עצמו נתפס ב-1242, וגם הוא הומת במוות זה. לפי פקודת המלך הנרי הוא נגרר מווסטמינסטר למצודת לונדון שבה נתלה על הגרדום עד שנפח את נשמתו. לאחר מותו נעקרו מעיו מתוך גופו, קרביו נשרפו, גופתו בותרה, וחלקיה נשלחו לתצוגה פומבית בערים גדולות ברחבי המדינה.