לאחר שגנצוויך ושטרנפלד ברחו מהגרמנים בגלל עונש המוות שהוצא נגדם, הם עברו לצד "הארי" על מנת להסתתר ולהמלט מהעונש. לאחר כמה זמן נודע להם שבוטל העונש על שניהם. למרות זאת הוא עדיין לא חזר אל הגטו, אלא רק ביקר בו לעיתים קרובות.
באותה תקופה גנצוויך פעל בשני כיוונים:
גנצוויך השתמש בלזרוביץ (אחד מתומכיו הנלהבים) על מנת ליצור קשר עם עסקני הציבור בגטו, כדי לעזור להם בצורה החומרית לשרוד בגטו.
דינה אברמוביץ'
דינה אברמוביץ' (אנגלית: Dina Abramowicz רוסית: , 1908, וילנה - 2000 ניו-יורק, ארצות הברית) הייתה ספרנית ממוצא יהודי ביווא ומומחית לשפת היידיש, ניצולת גטו וילנה.
חיים מוקדמים וחינוך.
דינה אברמוביץ נולדה בשנת 1908 בוילנה, שהייתה אז תחת שלטון רוסי. הוריה היו מורים. כשהגרמנים כבשו את וילנה במהלך מלחמת העולם הראשונה, הם אפשרו ליהודים להקים בתי ספר משלהם. הוריה של אברמוביץ' שלחו אותה לבתי ספר יסודיים ותיכונים דוברי יידיש.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הייתה וילנה חלק מפולין העצמאית. אברמוביץ למדה באוניברסיטה ספרות פולנית. בשנת 1936 סיימה לימודי תואר במדעי הרוח באוניברסיטת סטפן. תחילה עבדה בספריית ילדים בווילנה ובהמשך הצטרפה לארגון ייווא עם הקמתו ב-1925.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, וילנה נכבשה תחילה על ידי ברית המועצות וביוני 1941 פלשה גרמניה הנאצית לעיר. יהודי וילנה נשלחו לגטאות. אברמוביץ ואימה נשלחו לגטו וילנה.
בגטו וילנה, הקים הרמן קרוק את ספריית הילדים. לאחר שביקש קרוק מאברמוביץ לעבוד בספרייה החלה לעבוד כספרנית. בספריית הילדים של גטו וילנה היו כ-1000 ספרים ומטרתם הייתה להסיח את דעתם של תושבי הגטו ולהקל על סבלם.
בשנת 1943 חוסל גטו וילנה ואמה של אברמוביץ, חנה, שעסקה בחינוך והמשיכה את תעסוקתה גם בגטו, נשלחה למחנה ההשמדה טרבלינקה, שם נרצחה. עם חיסול הגטו, נשלחה אברמוביץ למחנה עבודה, אך בעת שנפתחו דלתות הרכבת קפצה מהרכבת והצטרפה לפרטיזנים ביערות בתור אחות.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה עברה אברמוביץ לניו ורק שם נפגשה בשנית עם אביה שעבר לשם עוד לפני המלחמה. בשהותה בניו יורק פגשה במקס ויינרייך, מייסד ייווא והם פעלו להקים מחדש את מכון המדע היהודי שהוקם בווילנה ועצר את פעילותו עם כניסת גרמניה הנאצית לעיר. בשנת 1947, מונתה אברמוביץ לעוזרת ייווא ובשנת 1953 השלימה את התואר השני שלה במדעים, מבית הספר המדעי באוניברסיטת קולומביה. משנת 1962 עד שנת 1987 הייתה אברמוביץ ספרנית ראשית בספריית ייווא ולאחר מכן מונתה לספרנית מחקר, עד מותה.
בנובמבר 1988, נחשפה אברמוביץ' בכתב העת הסובייטי סאוועטיש היימלאנד (מולדת סובייטית) למאמר על גורלן של הספריות היהודיות בווילנה. במאמר נכתב כי 20,705 ספרים בעברית וביידיש נמצאים כעת בהיכל הספר של הרפובליקה הליטאית. אברמוביץ', שלקחה חלק פעיל בבריגדת הנייר שפעלה בגטו וילנה, לא ידעה כי הארכיון של הבריגדה ושל יווא מלפני המלחמה שרד בשלמותו ואוחסן במוזיאון היהודי בווילנה.
אנשים ראו באברמוביץ מקור מידע על תרבות היידיש במזרח אירופה. לאחר מותה של אברמוביץ יסדו ספריית יווא את מלגת לומדים המתעוררים של דינה אברמוביץ פוסט-דוקטורט בלימודי יהדות מזרח אירופה.
פרסים.
אברמוביץ זכתה בכמה פרסים בחייה.
מרישה אייזנשטט
מרישה מרים אייזנשטט (בפולנית: Marysia Ajzensztadt; נולדה בוורשה ב-1921, ונפטרה באומשלאגפלאץ ב-1942, ברציף רכבת הגירוש לטרבלינקה) הייתה פולנייה ממוצא יהודי, זמרת בגטו ורשה שזכתה לפופולריות. התפרסמה בזכות הקול והשירה שלה כשהייתה בלהקה שנועדה להרים את רוחם של היהודים.
ביוגרפיה.
עוד בצעירותה היה לה כישרון מוזיקלי מיוחד וזכתה לחינוך מוזיקלי בביתה. אביה היה מלחין ידוע ומנצח בבית-הכנסת הגדול ברחוב טלומצקה בורשה זאת הייתה פרנסתו. ארגוני פועלים הכירו אותו כמארגן של מקהלת הנוער והמחנך שלהם. בהיותו תמיד שקוע בעבודתו הרבה לא הספיק לפרסם בדפוס אף אחת מיצירותיו.
כשגדלה הלכה ללמוד באקדמיה למוזיקה שבוורשה, היא השתלמה בזימרה, למדה להכיר קולגות חשובות במוזיקה הרומנטית וטיפחה רפרטואר של שירים יהודיים עממיים.
לאחר שהסינגוגה ברחוב טלומצקה, יחד עם בניין המכון למדעי היהדות ועם הדירות שהשתייכו אליה, הופקעו מתחומי הגטו באביב שנת 1942, עבר אייזנשטט יחד עם אשתו ובתם לדירה שברחוב אוגרודובה.
לאחר שלושה חודשים החלה אקציית הגירוש, בשבוע השני או השלישי לאקציה סחבו לאומשלאגפלאץ ("כיכר השילוח") כמעט את כל התושבים שלא הספיקו לברוח. השאירו רק כמה יוצאים מן הכלל כמו אייזנשטט מרישה, הצעירים המוכשרים לא נלקחו לעבודה.
חייה לפני ובמהלך הגטו.
אייזנשטט הייתה זמרת צעירה בקושי בת 20 וברוכת כישרון, במלחמה התגלה כשרונה בשירה בפולנית, עברית ויידיש. הצליחה לכבוש את ורשה במופעים אומנותיים וספרותיים גדולים, בהם היא הייתה כוח המשיכה העיקרי. נעשתה דמות פופולרית ומקובלת ביותר.
מרישה השתתפה ברוב האירועים המוזיקליים שמוסדות התרבות ארגנו בגטו.
מרצ'לי רייך סיפר על אייזנשטט שהיא הייתה התופעה הגדולה בין הסולנים בגטו, היו לה קול נהדר, דיקציה מצוינת, מוזיקליות נדירה ובייחוד יכולת פרשנות מעמיקה ביותר. אלה הגורמים שסייעו לזמרת לזכות עד מהרה בפופולריות בכל הגטו.
לדברי ניישטט בספרו "חורבן אין אויפשטאנד פון די יידן אין ווארשע", מילאו מעריציה את האולם והיו 1000 בכל הופעה. היא הופיעה גם עם התזמורת הסימפונית ולכן בקונצרטים שאנשי המחתרת ארגנו בגטו. בדרך כלל בהופעות שלה ליווה אותה הפסנתרן איגנצי רוזנבאום, מוזיקאי בעל שם עולמי.
במהלך שהותה בוארשה בחודש אוגוסט בשנת 1942 חטפו אותה הגרמנים לאומשלאגפלאץ שם הציל אותה ואת ההורים שלה בחור בשם רמבה מקרון מהמוות ועוד אנשים רבים אחרים. במהלך הפעולה איש ס"ס הרגיש "בהברחה" זו חזר והדף את משפחת אייזנשטט במכות אימים.
לאחר כישלון זה רמבה ניסה שוב את מזלו להציל את המשפחה, הוא שלח את אנשיו, בעקבות המכות מרישה הייתה מטושטשת, למרות זאת ניסתה את מזלה בשנית. היא נורתה באומשלאגפלאץ בעת שהתנגדה לאנשי הס"ס לנגד עיני הוריה, שנשלחו באותו טרנספורט לטרבלינקה.
לב נוסימבאום
לב אברמוביץ' נוסימבאום ([ברוסית: Лев Абрамович] 17 באוקטובר 1905, קייב, האימפריה הרוסית - 27 באוגוסט 1942, פוזיטנו, איטליה) היה סופר ועיתונאי יהודי שכפי הידוע התאסלם וכתב תחת הפְּסֵידוֹנִים 'אסד ביי', ישנם הסבורים כי השם 'קורבאן סעיד' המתנוסס מעל הספר 'אהבתם של עלי ונינו', גם הוא שם עט של נוסימבאום. הוא כתב בשפה הגרמנית, ובין יצירותיו הספר אללה הוא אכבר, שנכתב תוך שיתוף פעולה עם העיתונאי הסופר והרופא בנימין זאב פון וייזל.
ביוגרפיה.
לב נוסימבאום נולד באוקטובר 1905 בקייב שבאימפריה הרוסית, לאביו 'אברהם לייבוסוביץ' נוסימבאום', נובוריש יהודי, יליד העיר טביליסי בירת גאורגיה, שעבר להתגורר בבאקו בירת אזרבייג'ן, והתעשר מהשקעות בנפט. אמו, 'ברטה בסיה דוידובנה סלוצקין נוסימבאום', ילידת בלארוס התאבדה כאשר לב היה בגיל חמש שנים, ואביו שכר את שירותיה של 'אליס שולטה', אישה ממוצא גרמני, להיות האומנת של בנו.
לאחר ניצחונם של כוחות הברית במלחמת העולם הראשונה, שרר באזרבייג'ן חוסר יציבות בטחוני, ועקב מאבקים בין כוחות פוליטיים שונים, התרחשו ברחובות באקו מעשי טבח. בשל כך נוסימבאום ואביו נמלטו מבאקו, ובמסעם עברו בטורקסטן ובפרס.
מקס וינדמילר
מקס וינדמילר' (בגרמנית: Max Windmüller; 7 בפברואר 1920, אמדן (Emden), מזרח פרזיה (אנ') - 21 באפריל 1945 צ'אם, אוברפפאלץ, גרמניה) היה חבר גרמני-יהודי בהתנגדות ההולנדית לכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה ועזר להבריח מאות יהודים, בעיקר צעירים, לארץ ישראל. וינדמילר פעל בזהות בדויה תחת השם "קוֹר" או "כור אנדרינגה", ונעזר גם בתעודה אישית גרמנית שניתנה לו מהמחתרת, מ-15 בפברואר 1944 על שם ארט ון נורדן (Aart van Noorden). בעזרת תעודות של משטרת הביטחון הגרמנית יכול היה לנוע בחופשיות בדרכים ולהשיג הקלות לחברים שנסעו בחסותו.
ילדותו והבריחה להולנד.
מקס וינדמולר נולד בגרמניה לקצב וסוחר הבקר, מוריץ וינדמולר ולג'ט (לבית זליגמן). היו לו ארבעה אחים. הוא נקרא מקס על שם אחיו של אביו שמת במלחמת העולם הראשונה. בשנים 1926 עד 1933 למד בבית הספר היסודי היהודי באמדן. בשנת הלימודים האחרונה הוא הצטרף לליגת הנוער הסוציאליסטית של גרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, משכו השלטונות הגרמניים את רישיון העסק של אביו והמשפחה החליטה להגר להולנד. הם עברו תחילה לביילן שבהולנד אל דודתו של מקס, ומשם אל העיר חרונינגן. שם הצטרפו וינדמילר ואחיו הבכור יצחק אל ארגון המחתרת החלוצית בהולנד,"וסטרוויל" (Westerweel). במחתרת וסטרוויל פעלו יחד יהודים ובני דתות אחרות להצלת היהודים מרדיפות. שיתוף פעולה כזה לא היה מובן מאליו בהולנד. חברי קבוצת וסטרוויל ארגנו תעודות זיהוי, מקומות מסתור והזדמנויות מילוט, במיוחד לילדים וצעירים יהודים-גרמנים שברחו מגרמניה. לימים, הפך יצחק למנהיגה של קבוצה זו בעוד שוינדמילר השלים הכשרה לחקלאות בעיר אסן לקראת העלייה לארץ ישראל. זמן קצר לפני פרוץ המלחמה ב-1939 יצחק הפליג לארץ ישראל על אוניית המעפילים "דורה" ואילו מקס, שכבר היה על הסיפון ותכנן להפליג יחד עם אחיו, שוכנע על ידי הפעיל היהודי, רון כהן, להישאר בהולנד.²