נכון לעונת 2020/2021, בליגה 16 קבוצות, והיא מחולקת ל-2 בתים של 8 קבוצות. כעבור 2 סיבובים הבתים מחולקים ל-2: 4 הקבוצות הראשונות מעפילות לפלייאוף האליפות, ו-4 הקבוצות האחרונות בבית מגיעות לפלייאוף הישרדות. הקבוצות המסיימות במקום הראשון (האלופה) והשני (סגניתה) בפלייאוף האליפות מעפילות למוקדמות ליגת האלופות האפריקאית, והקבוצות שמסיימות במקום השלישי והרביעי מעפילה לגביע הקונפדרציה האפריקאי, בעוד 2 הקבוצות במקומות האחרונים בפלייאוף ההישרדות יורדות לליגת המשנה הסודאנית, ו-2 הקבוצות הלפני אחרונות מגיעות לפלייאוף הישרדות נוסף.
קבוצת אל-הילאל קלאב היא הקבוצה המצליחה ביותר בסודאן, עם 27 זכיות באליפות הליגה (מאז 1965). שנייה בדירוג היא אל-מריח' עם 21 אליפויות, ושניהן שולטות בכדורגל הסודאני ומקורן מהעיר אומדורמאן.
הקטור הודלר
הקטור הודלר (Hector Hodler; 1 באוקטובר 1887, ז'נבה - 31 במרץ 1920, לוזאן, שווייץ) היה אספרנטיסט בעל השפעה מרכזית על תנועת האספרנטו העולמית, ויוזם הקמת אגודת האספרנטו העולמית.
ביוגרפיה.
הודלר היה בנם של הצייר השווייצרי פרדיננד הודלר, אשר לאחר שנות עוני ארוכות זכה להצלחה רבה, ושל אוגוסטין דופין, שהייתה תופרת. משפחתו התגוררה בכפר קטן בקרבת העיר ברן.
בגיל 16 למד הודלר הצעיר אספרנטו יחד עם חברו לכיתה אדמון פריווה (יליד 1889). יחדיו הקימו מועדון אספרנטו ומגזין בשם 'האספרנטיסט הצעיר' (Juna esperantisto), אותו ערכו מספסל לימודיהם במשך חמש שנים כשהם מנהלים את הדפסת המגזין, רשימת כתובות המנויים וההתכתבות עם הקוראים. בהמשך למדו עוד שתי שפות עזר מלאכותיות מתחרות לאספרנטו - אידיאום נטורל ובולק, במטרה לבחון האם אספרנטו היא אכן השפה הבינלאומית המוצלחת ביותר. לצד עריכת העיתון שלהם, כתב הודלר מאמרים לעיתונים נוספים (בהם העיתון Tra La Mondo - מסביב לעולם) באספרנטו ותרגם את הספר 'פאול ווריג'יניה מאת ברנרדין דה סיינט פייר לאספרנטו.
ב-1906 ארגנו הודלר וחברו פריווה את קונגרס האספרנטו השני בעירם ז'נבה, שם נחשף להצעותיהם של תיאופיל רוסו ואלפונס קרלס ליצירת רשת 'קונסולים לאספרנטו' כהזדמנות להגשים את תוכניתו ליצור מערכת עזרה הדדית בינלאומית, המבוססת על רצון טוב ועל שפת האספרנטו. זה היה גרעין הרעיון להקמת אגודת האספרנטו הבינלאומית (UEA), שהודלר היה בגרעין המייסד שלה.
ב-1907 רכש את "מגזין אספרנטו" מידי מייסדו פאול ברת'ולט, החל לערוך אותו, והפך אותו למגזין מרכזי המתמודד עם שאלות הארגון של תנועת דוברי האספרנטו הבינלאומית. הגיליון הראשון בעריכתו יצא ב-12 בפברואר אותה שנה. הוא ביקש להשתמש בו כדי ליצור "קשר חזק של סולידריות בין חברים דוברי שפות שונות". המגזין כלל מאמרים רבים על חיי החברה של האספרנטיסטים ברחבי העולם. הודלר ערך אותו במשך 13 שנים עד מותו, למעט שישה חודשים ב-1914 במהלך תקופת מלחמת העולם הראשונה. הוא כתב ותרגם מאמרים ויצירות רבות, כשהוא מציע להתמקד בתרגום יצירות מופת במקום דברים של מה בכך. על מאמריו חתם באותיות A.R. חברו אדמון פריווה אף הוא ערך במגזין.
הודלר התייחס בין היתר התייחס מעל דפי המגזין לצורך ביצירת ארגון בינלאומי לתנועה - צורך שהתחדד על רקע המשבר בתנועת האספרנטו והתפצלות תומכי שפת האידו. ארגון שכזה היה נחוץ לשיטתו בין היתר כל מנת לקדם את אימוץ האספרנטו על ידי מוסדות בינלאומיים וממשלות כשפה בינלאומית. לשיטתו נדרש היה ליצור תנועה חיה, תוססת ורבת פעלים מספיק כדי שלא תצטרך לנהל לובי בקרב הממשלות והארגונים הבינלאומיים לקידום השפה - אלא כזו שתמשוך את הממשלות והארגונים הבינלאומיים עצמם לפנות אליה במטרה לאמצה בשל הצלחתה. הוא סבר שהשיח בתנועת האספרנטו נוטה מידי לדיון פילוסופי במקום לקידום פעולות שיטתיות וממשיות במציאות. כמו כן, הוא התנגד לשימוש בשפות לאומיות בכינוסים ומפגשים של אגודות האספרנטו.
הצעותיהם של רוסו וקרלס השתלבו ברעיונותיו שלו, ונדונו מעל דפי מגזין אספרנטו, שם זכו לתמיכה מצד קוראים וכותבים נוספים. בקונגרס האספרנטו השלישי ב-1907 השתתפו כ-200 'נציגים' של קהילות מקומיות. ב-28 באפריל 1908 ייסדו הודלר, רוסו ואחרים את אגודת האספרנטו הבינלאומית והודלר נתמנה למזכירה הכללי ולסגן הנשיא. בתקופת מלחמת העולם הראשונה ארגן הודלר עם מזכיר ה-UEA הנס ג'קוב סיוע לחברי הארגון שפעל ממטה הארגון בשווייץ הנייטרלית. לאחר המלחמה נבחר לנשיאות הארגון.
במהלך המלחמה ב-5 בינואר 1915 פרסם מניפסטו תחת הכותרת 'ממעל' במגזין אספרנטו: "מוטלת עלינו החובה שלא לשכוח... שלצד הסימפתיות שלנו יש לנו גם חובות שהאספרנטיסטיות שלנו מטילה עלינו... החובה להאמין שלאף עם אין מונופול על הקידמה התרבותית או האנושית... שלאף עם אין מונופול על הברבריות, הבוגדנות או הטפשות... כשמאות אלפי אנשים שוכבים בשדות הקרב וההריסות של המנצחים והמנוצחים, הדבר מעיד על ההתקדמות הטכנית ולא המוסרית של הציוויליזציה שלנו. מישהו יעלה פתרון כלשהו, ולמרות הכל היחסים הבנלאומיים יתחברו מחדש. יש דבר מה מעל האומות, אולם... אם נרצה לבנות בית חדש על ההריסות הקיימות, נצטרך את אותם עובדים שלא יפחדו מקשיי עבודת השיקום. עלינו האספרנטיסטים להיות העובר של האליטות הללו. על מנת לבצע את המשימה שלנו כראוי, הבה נשמור על האידיאל שלנו, ואל נאפשר לעצמנו לשקוע בייאוש או בחרטה".
הודלר התעניין בעיקר בסוגיות חברתיות, בפציפיזם, ובהגנת בעלי החיים. פריווה כתב עליו "ליוזמה הגאונית של זמנהוף בתחום הלשוני, הוא הוסיף את הבסיס הדרוש בהיבט החברתי". ב-1916 כתב ספר בן 387 עודים בצרפתית על ארגון החברה בדרכי שלום.
בשנות האחרונות הרבה לחלות והקדיש עיתותיו לשאלות מדעיות. הוא נפטר ב-31 במרץ 1920, והוא רק בן 33.
לאחר מותו ב-1920 הקדיש את ספרייתו לאגודת האספרנטו העולמית, וכן העביר לידיה את מגזין אספרנטו, אותו היא מוציאה לאור עד היום, לצד סכומי כסף גדולים שנועדו להבטיח את המשך המפעל.
קיה פרג'יו
קיה פרג'יו (באנגלית: Kia Pregio) היא מכונית מסחרית מתוצרת יצרנית הרכב הדרום קוריאנית קיה אשר יוצרה בין השנים 1995–2006.
בנוסף דגמי "קיה פרג'יו" יוצרו בארצות הבאות: אקוודור על ידי Automóviles de Ecuador , ובמלזיה על ידי Naza Automotive Manufacturing .
סורסטרומינג (הרינג חמוץ)
לודוויג דה קודר
לודוויג דה קודר (בגרמנית: Ludwig des Coudres; 10 במאי 1820 – 23 בדצמבר 1878) היה צייר היסטוריה ודיוקנאות גרמני. היה פרופסור ומורה לקלאסיקה ולציור ומנהל זמני של האקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה. בנו היה צייר הנוף אדולף דה קודר.
קורות חייו.
לודוויג דה קודר נולד ב-10 במאי 1820 בקאסל. אביו יוהאן דה קודר היה הדור השלישי שניהל מפעל לקישוטים באובר קניגשטראסה. כשלודוויג היה בן שנתיים אביו נפטר. אוצרות הטבע והאמנות של קאסל, כמו גם הקשרים המשפחתיים עם מנהל האקדמיה של קאסל, לודוויג הומל, גירו את לודוויג לצייר.
בשנת 1836 החל ללמוד אדריכלות בבית הספר הפוליטכני שהוקם באותם ימים. בשנה שלאחר מכן אמו איפשרה לו לעבור לאקדמיה לאמנויות בקאסל. לודוויג אמיל גרים, אחיהם של יקוב וילהלם גרים, היה המורה שלו לציור שם. על מנת להשתחרר מהרוח של האקדמיה, עזב דה קודר את האקדמיה לאחר זמן קצר עם חבריו פרידריך גונקל (1819–1876) וגוסטב קאופרט (1819–1897). השלושה שכרו סטודיו משותף והתאמנו עם בעלי גלריית התמונות בקאסל. בשנת 1839 המשיך דה קודר את לימודיו באקדמיה במינכן אצל יוליוס שנור פון קרולספלד. לאחר שובו לקאסל, בשנה שלאחר מכן, ניסה את כוחו בתמונות היסטוריות. בשנת 1843 עבר לרומא לשנתיים, שם התגורר עם בני ארצו. הוא חזר לקאסל בשנת 1845, שם פגש את הצייר יוהאן וילהלם שירמר.
שירמר המליץ לו ללמוד עם קרל פרדיננד זון, וילהלם פרידריך שדו באקדמיה לאמנות בדיסלדורף. שם הוא פנה לציור פורטרטים. בנוסף לשני האחים אוסוולד ואנדראס אטנבאך, צייר הנוף הנורווגי הנס גודה היה אחד מחבריו הקרובים. בדיסלדורף היה לודוויג דה קודר ממייסדי עמותת האמנים מלקסטן.
על פי הצעתו של שירמר, שמונה לבית הספר לאמנות בקרלסרוהה, על ידי יורש העצר הנסיך ואחר כך הדוכס הגדול פרידריך הראשון מבאדן בשנת 1854, התקבל לודוויג דה קודר לבית הספר לאמנות בקרלסרוהה כפרופסור ומורה לקלאסיקה ולציור בקיץ 1855. יחד עם שירמר עבד על הקמת האקדמיה החדשה. עם כישרונו הדידקטי, מקצוע ההוראה בקרלסרוהה הפך לייעוד האמיתי שלו. תלמידיו המפורסמים ביותר כללו ציירי באדן הנס תומה ורודולף אפ.
בשנת 1858 התחתן לודוויג דה קודר עם אליז פון רק, בתו של אלוף-משנה מבאדן בקרלסרוהה. הילדים לואיז (1859–1915) וצייר הנוף אדולף דה קודר (1862–1924) היו ילדיהם.
המזכר שלו על החוק להגנת זכויות יוצרים ביצירות ספרות ואמנות, שפורסם על ידי הוועד המרכזי של הקואופרטיב הגרמני לאמנות בוויימאר בשנת 1864, הייתה חשיבות רבה. לאחר מותו של שירמר בשנת 1863, לקח דה קודר את ניהול האקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה. עם זאת, נפילה על הקרח בשנת 1864 הובילה לפציעה קשה, ממנה לא התאושש עד מותו ב־23 בדצמבר 1878.
יצירתו.
בקארלסרוהה, דה קודר התמסר לציור פורטרטים, אך גם לציורי היסטוריה דתית. קפדנות הצורה והדיוק של הרישום משולבים ביצירותיו של לודוויג דה קודר עם ציור מסודר ואלגנטי, כדי לייצר ציור מאופק באופן מיוחד. הוא לא היה חלוץ של אמנות הצביעה החדשה, אבל העשור בדיסלדורף נתן לו הבנה לגבי הטיפול הנקי בצבע. תלמידו החשוב ביותר היה הנס תומה.