לרדפילד ולשאר חברי הקבוצה הייתה השפעה עצומה על ציור הנוף האמריקאי של המאה העשרים. למעשה, צייר הנוף האמריקני המאוחר יותר, אמיל גרופה, שלא היה חלק מאסכולת ציור הנוף בפנסילבניה כתב: "אני עדיין זוכר את המופעים הגדולים של האקדמיה הלאומית. שלושה ציירים שלטו בתצוגה: אדוארד רדפילד, דניאל גרבר ואלמר שופילד. כולם הציגו צבעוניות מרשימה - ומעולם לא השוו אותם באופן ביקורתי, כי אהבת כל אחד כשעמדת מול ציוריו."
שלא כמו ניו יורק או בוסטון, פילדלפיה מעולם לא התפתחה למקדש של ציירים אימפרסיוניסטים. למעשה, ויליאם גרדץ כתב, "האימפרסיוניזם לא פרח בפילדלפיה אלא באזור סביב ניו הופ. סביב הדמות המרכזית - אדוארד רדפילד ..." אך רדפילד וחוגו היו בעיקר ציירי נוף. ולכן לא נראה מפתיע שהם העדיפו את מחוז באקס הכפרי הלא מפותח על פני ההתפשטות העירונית של פילדלפיה.
כעיר, רדפילד התרגש יותר מהארכיטקטורה של ניו יורק, ויצר כמה מהנופים העירוניים המשובחים ביותר. אמנם בסגנון טונליסטי ולא בסגנון אימפרסיוניסטי, רדפילד בילה לפחות שישה חודשים בעיר ניו יורק בשנת 1909 ביצירת קבוצת עבודות חשובה של נוף העיר. אלה היו עבודות גדולות מאוד, פנורמיות באופיין. מקורביו האמנותיים של רדפילד מפילדלפיה, ביניהם הנרי ג'ון סלואן, ויליאם גלקנס וג'ורג' לוקס (אסכולת אשקאן) כבר עברו למנהטן. אך בניגוד אליהם, רדפילד צייר נופים אידיאליים של חיי העיר - בעיקר באיסט ריבר.
הנופים האימפרסיוניסטיים של אדוארד רדפילד ידועים ביישום הנועז של צבעוניות תוססת. רדפילד צייר ישירות מהטבע ולא בסטודיו, לעיתים קרובות בתנאי מזג אוויר חורפיים אכזריים.
הוא נחשב לצייר האמריקני המוביל מהמאה ה-20 של ציורי חורף, וזכה בפרסים רבים יותר מכל צייר אמריקני אחר, למעט ג'ון סינגר סרג'נט. עבודותיו הוצגו בהרחבה ועשרים ושבע מהן הוצגו בתערוכה הבינלאומית פנמה-פסיפיק (1915) בסן פרנסיסקו, מקום חשוב לאמנים של אז.
רדפילד החל לצייר סצינות אביב בסוף שנות העשרה. ההשפעה עליו הייתה של סצינות האביב של וינסנט ואן גוך שצייר בארל (מפברואר 1888 עד מאי 1889). עם זאת, רדפילד כנראה מעולם לא הזכיר את ואן גוך.
בציור "הדרך לנהר" הוא מתאר את תחילת האביב בעמק דלאוור מצד פנסילבניה, עם גבעות ניו ג'רזי משמאלו של הצופה. ילדה הולכת בשביל מלווה בשני ברווזים, והעצים רק מתחילים לפרוח. הילדה עשויה להיות אחת משתי בנותיו, לואיז או אליז. אף כי במהלך חייו זכה לשבחים בעיקר בזכות נופי החורף שלו, סצינות האביב הן בין ציוריו היקרים ביותר בהווה.
החל משנת 1903 בילתה משפחת רדפילד (האמן, אשתו וחמשת ילדיהם) בקיץ בבותביי הארבור מיין, בשל נדיבותו של ד"ר סמואל וודוורד, שמימן את החופשות השנתיות הללו. בסופו של דבר, רדפילד רכש בית בנמל בותביי, שנודע ככפר דייגים מקסים וציורי. ביוני 1903, רוברט אנרי ואשתו החליטו לבלות שם את הקיץ עם רדפילד. רדפילד ואנרי הפליגו אל איים שכנים בחיפוש אחר נושא מתאים לציור.
בשנים מאוחרות יותר, רדפילד לא היה מרוצה מעבודתו המוקדמת. בשנת 1947 הוא שרף מספר גדול מציוריו המוקדמים. הוא הפסיק לצייר בשנת 1953.
רדפילד נפטר ב-19 באוקטובר 1965. כיום ציוריו נמצאים במוזיאונים גדולים רבים, כולל במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק ובמוזיאון האמריקאי לאמנות סמית'סוניאן בוושינגטון הבירה.
בנג'מין תומפסון
בנג'מין תומפסון, הרוזן רמפורד (באנגלית: Benjamin Thompson, Count Rumford; בגרמנית: Reichsgraf von Rumford; 26 במרץ 1753 – 21 באוגוסט 1814) היה פיזיקאי וממציא בריטי יליד אמריקה שניסיונותיו ליצור תיאוריה פיזיקלית היוו חלק מהמהפכה של המאה ה-19 בתחום התרמודינמיקה. הוא שירת כלוטננט קולונל בדרגוני המלך האמריקאיים, חלק מהכוחות הבריטים הלויאליסטים, במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית. לאחר סוף המלחמה הוא עבר ללונדון, שם כישוריו המנהליים זכו להכרה, הוא קודם לדרגת קולונל וקיבל תואר אבירות מהמלך ג'ורג' השלישי. כמעצב פורה, תומפסון גם שירטט עיצובים לספינות קרב. מאוחר יותר, הוא עבר לבוואריה, מונה לשליש הצבאי של נסיך בוואריה ובשנת 1792 קיבל את התואר רוזן מהאימפריה הרומית הקדושה.
קורות חייו.
שנים מוקדמות.
תומפסון נולד ב-26 במרץ 1753 בכפר ווברן שבמדינת (אז מושבת) מסצ'וסטס, הבית בו נולד משומר כמוזיאון. הוא קיבל חינוך בסיסי בבית הספר של הכפר, והלך מדי פעם מרחק של כמעט 10 מייל לקיימברידג' עם ידידו המבוגר ממנו לואמי בולדווין על מנת להקשיב להרצאותיו של פרופסור ג'ון ווינטרופ בקולג' הרווארד. בגיל 13 הוא נאלץ לעבוד כדי לעזור בכלכלת המשפחה, ועבד כשוליה של ג'ון אפלטון, סוחר בנמל סיילם. תופסון הצטיין במסחר, ולראשונה בא במגע עם אנשים מלומדים מהחברה הגבוהה, כשהוא מאמץ רבים מהגינונים שלהם, כולל עניין במדע. כאשר הוא החלים בווברן מפציעה בשנת 1769, תומפסון ביצע ניסויים על טבעו של החום והתחיל להתכתב עליהם על לואמי בולדווין ואחרים. מאוחר יותר באותה השנה הוא למשך כמה חודשים עבור חנווני בבוסטון ולזמן קצר היה לשוליה של רופא בוובורן, ללא הצלחה.
גורלו של תומפסון השתנה בחדות בשנת 1772, כאשר הוא פגש את האלמנה העשירה והמקושרת שרה רולף (לבית ווקר), הקסים אותה והתחתן איתה. אביה של שרה היה שר, ובעלה המנוח השאיר לה נכס בקונקורד, ניו המפשייר שאז נקראה רמפורד. הם עברו לפורטסמות', ניו המפשייר, שם, בעזרת השפעתה של אשתו על המושל, מונה תומפסון לרב-סרן (מייג'ור) במיליציה של ניו המשייר. בתם, שנקראה שרה כמו אמהּ, נולדה בשנת 1774.
מלחמת העצמאות האמריקאית.
כאשר החלה מלחמת העצמאות האמריקאית תומפסון היה אדם בעל רכוש ומעמד בניו אינגלנד והתנגד להתקוממות. הוא היה פעיל בגיוס לויאליסטים כדי להילחם נגד המורדים. דבר זה הקנה לו את איבת הפטריוטים תומכי העצמאות, ולקראת סוף שנת 1774 המון זועם התנפל על ביתו של תומפסון. הוא ברח לקווי הבריטים, כשהוא נוטש את אשתו, כפי שהתברר, לצמיתות. תומפסון התקבל בברכה על ידי הבריטים, מסר להם מידע בעל ערך על הכוחות האמריקאים והפך ליועץ לגנרל תומאס גייג' וללורד ג'ורג' ג'רמיין.
במהלך העבודה עם הכוחות הבריטיים באמריקה הוא ערך ניסויים למדידת הכוח של אבק השריפה, שתוצאותיהם זכו לשבחים רבים כאשר פורסמו בשנת 1781 בפרוטוקולים הפילוסופיים של החברה המלכותית. בזכות ניסויים אלו הוא הגיע ללונדון בסוף המלחמה עם מוניטין של מדען.
שהות בבוואריה.
בשנת 1785 תומפסון עבר לבוואריה והתמנה לשליש הצבאי של הנסיך הבוחר קרל תאודור. הוא שהה אחת עשרה שנים בבוואריה, ארגן מחדש את צבאהּ וייסד בתי עבודה לעניים. הוא גם המציא את מרק רמפורד, מרק מזין המיועד לעניים ומבוסס על תפוחי אדמה, והתחיל גידול של תפוחי אדמה בבאווריה. הוא למד שיטות לבישול, חימום ותאורה ובדק את המחירים היחסיים והיעילות של נרות שעווה, נרות חלב ומנורות שמן. לבקשתו של הנסיך קרל, הוא הקים את הגן האנגלי במינכן בשנת 1789. הגן קיים עד היום והוא ידוע כאחד מהגנים הציבוריים העירוניים
הגדולים בעולם. הוא נבחר לחבר זר של כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1789. בזכות הישגיו, תומפסון הפך בשנת 1792 לרוזן של האימפריה הרומית הקדושה. הוא לקח את השם "רמפורד" על שם העיירה רמפורד שבניו המפשייר בהּ נישא, שנקראה מאוחר יותר קונקורד, ונעשה "רייכסגראף פון רמפורד" (בעברית: הרוזן האימפריאלי רמפורד).
בשנת 1796, במסגרת מלחמות המהפכה הצרפתית, צבאות אוסטריה וצרפת פלשו לבוואריה וניסו כל אחת לכבוש את מינכן לפני שהצד השני יכבוש אותה. רמפורד הצליח להרוויח זמן בעזרת דיפלומטיה עד שהצרפתים נאלצו לסגת בעקבות תבוסה של אחד מצבאותיהם על הריין התחתון. בעקבות הניצחון רמפורד מונה למפקד משטרת בוואריה וקודם לדרגת גנרל.
חיים מאוחרים.
בשנת 1798 רמפורד מונה על ידי הנסיך קרל תיאודור למיופה כוחו בלונדון (למעשה, שגריר בוואריה בבריטניה), אבל המלך ג'ורג' השלישי סירב לקבל את כתב האמנתו. אחרי 1799, הוא חילק את זמנו בין צרפת לאנגליה. ביחד עם סר ג'וזף בנקס, הוא ייסד את המכון המלכותי של בריטניה הגדולה בשנת 1799. השניים בחרו בסר האמפרי דייווי בתור המרצה הראשון. המכון שגשג והפך למפורסם בעולם בזכות מחקרו החלוצי של דייווי. העוזר של דייווי, מייקל פאראדיי ביסס את מעמדו של המכון כמעבדת מחקר ראשונה במעלה, שבנוסף ידועה בצדק בסדרת הרצאות פומביות שהפיצו את המדע לציבור הרחב. מסורת זו נמשכת עד ימינו, והרצאות חג המולד המשודרות בטלוויזיה מושכות אליהן קהל גדול.
תומפסון ייסד מתרומה שלו את מדליית רמפורד של החברה המלכותית והאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (והיה הראשון שזכה בה, בשנת 1800) ותרם פרופסורה (קתדרת רמפורד לפיזיקה) באוניברסיטת הארווארד. בשנת 1803 הוא נבחר לחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים ונעשה חבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
בשנת 1804 הוא נשא לאישה את מארי-אן לבואזיה, אלמנתו של הכימאי הצרפתי הדגול אנטואן לבואזיה (אשתו האמריקאית, שרה, אותה נטש בפרוץ מלחמת העצמאות האמריקאית, מתה בשנת 1792). תומפסון נפרד מאשתו השנייה אחרי שלוש שנות נישואים, אבל הוא התיישב בפריס והמשיך בעבודתו המדעית עד מותו ב-21 באוגוסט 1814. תומפסון נקבר בבית הקטן של אאוטאויל בפריס, לא הרחק מקברו נקבר אדריאן-מארי לז'נדר. אחרי מותו בתו מנישואים ראשונים, שרה תומפסון, ירשה את תארו והפכה לרוזנת רמפורד.
מחקרים מדעיים.
ניסויים בחום.