דיפנבייקר פרש למשרת נשיא אוניברסיטת ססקצ'ואן, משרה בה נשא עד מותו. ב-1975 נחלץ לעזרת ישראל כאשר תבע, יזם ודחף חקיקה בפרלמנט הקנדי שתתנגד באופן מפורש להחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם שהשוותה את הציונות לגזענות, ההחלטה עברה פה אחד וקנדה התנגדה להחלטה במליאת האו"ם. בשנת 1976 היה חבר כבוד בעת פתיחת ועידת המפלגה השמרנית באוטווה וזכה לתשואות ממושכות. הוא זכה לכיבודים הבאים: חבר מועצת המלוכה של קנדה, חבר החברה המלכותית של קנדה ואביר מסדר הכבוד של חבר העמים הבריטי (Order of the Companions of Honour). ב-16 באוגוסט 1979 נפטר דיפנבייקר באוטווה מאוטם שריר הלב. ארונו נשלח לססקטון ברכבת לקבורה באוניברסיטת ססקצ'ואן. על ארונו הונח דגל קנדה הרשמי, אך הוא כוסה בנס קנדה האדום, כאות כבוד למאבקו של דיפנבייקר.
הלווייתו הממלכתית של דיפנבייקר הייתה המורכבת ביותר בתולדות קנדה. הוא תכנן בחייו את מהלכה בקפידה בהתייעצות עם מחלקת הפנים. במשך שלושה ימים היה ארון הקבורה הפתוח שלו מונח באולם הכבוד הפרלמנטרי לפני שהועבר במצעד טקסי לקתדרלת כריסט צ'רץ' לשירות דו-דתי (גם של הכנסייה הקתולית וגם של הכנסייה הפרוטסטנטית). מאוטווה, רכבת הלוויות בת שמונה מכוניות הובילה את הארון ולמעלה מ-100 נוסעים מערבה לפרינס אלברט וססקטון, עם עצירות שתוכננו אך לא נקבעו לפרטים לקהל האבל לאורך הדרך. על גדותיו של נהר ססקצ'ואן הדרומי, נקבר "הצ'יף הזקן" ליד מרכז ג'ון ג'. (ג'ורג') דיפנבייקר הנכבד על שמו, שהוקם בשטח אוניברסיטת ססקצ'ואן כדי לאכלס את רישומיו וחפציו האישיים. ראש הממשלה השמרני החדש, צ'ארלס ג'וזף "ג'ו" קלארק, נשא את ההספד מטעם הממשלה, ותיאר את דיפנבייקר כ"פופוליסט הגדול של הפוליטיקה הקנדית... אדם שאין להשוות לו, שנולד לקבוצת מיעוטים, שגדל באזור מיעוט, מנהיג מפלגת מיעוט, שהמשיך לשנות את טבעה של ארצו ולשנות אותה לצמיתות." גופת אשתו הראשונה המנוחה אוליב הועברה מאוטווה לשכב לצידו.
מורשת.
בקנדה נחשב עדיין דיפנבייקר כדמות מעוררת מחלוקת. אין ערעור על תדמיתו העולמית כאיש זכויות האדם והאזרח וכמי שיצר קשר בלתי אמצעי עם "האדם הפשוט". בשנותיו הארוכות בפוליטיקה מעולם לא דבק בו רבב חשד לחוסר יושר אישי. התנגדותו לגירעון ארצו זכתה לעדנה ציבורית לאחר ירידתו מן הבמה הפוליטית וראש הממשלה פייר אליוט טרודו סילק את הנשק הגרעיני מקנדה ב-1971. בקרב רבים מצעירי המפלגה השמרנית-פרוגרסיבית מהווה דיפנבייקר את הנציג המובהק של האידאולוגיה והתדמית המפלגתית.
רוב הפרשנים וההיסטוריונים לא היו אדיבים בהערכותיהם כלפי דיפנבייקר. כל חייו הבוגרים של דיפנבייקר כוונו לקראתה של קריירה פוליטית. הוא נודע בשאפתנות ותחושת אי צדק שהיא אישית ומקומית כאחד, נחישות להצליח במרכז הפוליטיקה הקנדית באוטווה ובכך לאשר את שוויון זכויותיהם של אלה שלפיו הוצאו מהכוח וההשפעה בקנדה. גישותיו עוצבו בשנות העשרים והשלושים, כאשר חיי הציבור הקנדיים נשלטו על ידי מעגל מיוחס של פוליטיקאים באונטריו וקוויבק במפלגות הליברליות והשמרניות. עם זאת בעיסוקו האישי והמערבי, הוא לא הצליח להשיג את תמיכתם רבת ההשפעה של הקנדים הצרפתים ברחבי המדינה, שרובם טענו על הדרה מתפקיד מלא בחיים הלאומיים. עבור קנדים רבים מאוד שמו הוא עדיין בראש ובראשונה האיש שהרג את פרויקט האוורו ארו. על שמו נקרא אגם בססקצ'ואן, בית ספר ללימודי קנדה באוניברסיטת ססקצ'ואן, שדה התעופה של ססקטון ומספר רב של מוסדות אחרים. בישראל נקראת על שמו דרך דיפנבייקר בפארק יצחק רבין, ליד שער הגיא.
בעל נחישות נדירה שחיזקה ולא התעמתה על ידי הקלות ותבוסות מוקדמות, טיפח דיפנבקר כישרון רטורי שנחשב להיות מהגדולים בהיסטוריה הקנדית במקור כעורך דין פלילי אשר שימש אותו היטב כחבר באופוזיציה, אם כי פחות כחבר בממשלה. הוא היה קנדי ​​בעל אופי תרבותי בריטי עם קשר רגשי לקשר עם מוסדות המלוכה והמוסדות הפרלמנטרים של קנדה כאחד. אמונותיו בנושא מדיניות הרווחה והתעסוקה עוצבו בשנות הארבעים על ידי ניסיונו מהשפל הגדול בערבות והקבילו באופן חלקי לדעותיהם של מנהיגים ליברלים. לעומת זאת, בגישתו למדיניות הפיסקלית והומניטרית, הוא נשאר שמרן. לפי הטמפרמנט דיפנבייקר מעולם לא היה שחקן קבוצתי. לאחר שהחלה הנהגתו בראשות הממשלה, ניכר במהירות כי הוא אינו היה מסוגל לייצר הרמוניה בקבינט שלו, וגם לא יכול להשתלט על המורכבות הטכנית של מדיניות פיננסית, ביטחון וחוץ. הוא היה המום מבעיות הממשל ופעל בחופשיות רבה יותר בבית הנבחרים ובתיקים הפליליים בבית המשפט, איפה שהודגש מלוא כישרונו. שם, הוא היה מלודרמטי ומתנשא, קומי להפליא, גחמני וסרקסטי. הוא הציג מופע רטורי מוצלח ביותר אשר סחף את דעת הקהל הקנדית פעמים רבות. הוא היה אחד המנהיגים הדמוקרטיים שלפני העידן הטלוויזיוני, שחיפשו כיוון וביטחון עצמי על ידי חיבור פנים אל פנים עם מצביעיו ולא על ידי סקרים, קבוצות מיקוד וניהול דעות. לאורך שנותיו בפוליטיקה הוא שמר על גרעין של פוליטיקאים נאמנים מחויבים מאוד עד סוף חייו. המפלגה השמרנית הפדרלית שהוא החיה נשארה דומיננטית במחוזות הערבה במשך 25 שנה לאחר שעזב את ההנהגה.
ארקטיקה
צ'ארלס רוברטס שווארט
דגל האיחוד המלכותי
Billie Jean
Billie Jean הוא הסינגל השני מתוך האלבום "Thriller" של הזמר והיוצר מייקל ג'קסון, אשר יצא ב-2 בינואר 1983. השיר זכה להצלחה רבה ברחבי העולם והוא נחשב לאחד השירים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של מוזיקת הפופ. השיר זכה בשני פרסי גראמי בשנת 1984.
הפקה.
באוטוביוגרפיה שלו כתב ג'קסון כי השיר מבוסס על מפגשיו עם מעריצים שלו ושל אחיו בתקופת חמישיית הג'קסונים. לפי ביוגרפיה שכתב ג'. רנדי טרבורלי על ג'קסון, השיר מבוסס על סיפור אמיתי מ-1981 על מעריצה של ג'קסון שהטרידה אותו במכתבים בהם טענה כי הוא אבי תאומיה. היא שלחה לו מכתבי אהבה רבים ובהמשך גם חבילה עם תמונתה ואקדח. מאוחר יותר גילתה משפחתו של ג'קסון כי האישה אושפזה במוסד פסיכיאטרי.
כשג'קסון הופיע לראשונה עם תנועת "הליכת הירח" המפורסמת שלו הוא שר את Billie Jean, בטקס לציון 25 שנים לחברת מוטאון.
הווידאו קליפ לשיר נחשב לפורץ דרך בכך שהוא אחד הווידאו קליפים הראשונים של אמנים אפרו-אמריקאים ששודרו בערוץ המוזיקה MTV. כמו כן הוא נחשב לאחד הקליפים שהביאו את MTV למרכז תשומת הלב הציבורית בתחילת דרכו.
השיר דורג על ידי מגזין הרולינג סטון במקום ה-58 מתוך "500 השירים הטובים בכל הזמנים".
מצעדים ודרוגים.
"Billie Jean" שהה במקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 במשך 7 שבועות, ובמקום הראשון במצעד הבילבורד רית'ם אנד בלוז במשך 9 שבועות.
השיר כבש את המצעדים במדינות רבות. בצרפת הגיע השיר למקום ה-45. לאחר מותו של ג'קסון ב-2009, חזר השיר למצעדי העולם, ובצרפת הגיע למקום הראשון. השיר זכה ל-1.198 מיליארד צפיות באתר יוטיוב.
גריניץ' הימית
אפרים לוזון
אפרים לוזון (1912 - ?) היה עיתונאי וסופר יהודי, ממייסדי תנועת בית"ר בתוניסיה (1931). ב-1935 התמנה לנציב בית"ר בתוניסיה.
ביוגרפיה.
לוזון נולד למשפחה ציונית בספקס שבתוניסיה. אביו ניסים לוזון ייסד את האגודה הציונית הראשונה בעיר ספקס, "אוהבי ציון". אחיו אליהו לוזון היה ממייסדי התנועה הרוויזיוניסטית ב-1911, ונציג התנועה הציונית בקונגרס הציוני של 1931. אח נוסף, יצחק לוזון, היה ממקימי "השומר הצעיר" ב-1935, ובין החלוצים הראשונים של קיבוץ דן.
לוזון היה ממייסדי תנועת בית"ר בתוניסיה ב-1931. ב-1935 התמנה לנציב התנועה בתוניסיה. כיהן בתפקיד זה עד עלייתו לישראל ב-1955.
בספר "בית"ר קורות ומקורות" כותב ההיסטוריון בן ירוחם חיים, בין היתר, על אפרים לוזון ותנועת בית"ר בתוניסיה:
לוזון ערך והוציא לאור את העיתון הציוני של תנועת בית"ר "Cahier du Betar" בין השנים 1937-1939, בו פורסמו כרוניקה על בית"ר ועל ארץ ישראל והגולה היהודית, וכן עיבודים לסיפורים קצרים מתורגמים לצרפתית מסופרים עבריים שונים כמו י.ל. פרץ. כמו כן תרגם לשפה הצרפתית מאמרים של זאב ז'בוטינסקי, ובין היתר, חוברת על חייו ופועלו של זאב ז'בוטינסקי (שערך וכתב יהודה בן ארי). הוא הוציא מאמרים אלו לאור בתוניס ומשם נשלחו גם לצרפת ובלגיה.
לאחר עלייתו לישראל ב-1955, עבד לוזון כעיתונאי בעיתון "חירות" (La Liberté). היה מועמד לכנסת השלישית מטעם תנועת החירות.
לאחר מותו, ביוזמת חבריו לתנועה, הונצח שמו בשמות רחובות בבאר שבע ובלוד.
הנרי טיודור
הדרקון האדום
הדרקון האדום (בולשית: Y Ddraig Goch) או דרקון ויילס הוא מפלצת מיתולוגית המזוהה עם ויילס.
הדרקון מתואר לראשונה בסיפורי מבינוגיון והיסטוריה בריטונום. שם מוצג הדרקון האדום כמפלצת המסמלת את הוולשים הקדמונים. הדרקון הוצג לראשונה כמטען הרלדי במאה ה-15 עת צעד הנרי השביעי עם גיסותיו על ויילס לכיוונו של קרב בוסוורת'. הדגל הציג את הדרקון האדום צועד על רקע של לבן וירוק - צבעיו של בית טיודור.
בשנת 1953 קיבל הדרקון האדום מעמד של כבוד, כאשר הוטען במרכזה של הסיכה המלכותית של ויילס. ובשנת 1959 הוטען במרכזו של דגל ויילס כדגלו של הנרי השביעי.
דרקון ויילס
מטריצה הפכית
בית סחור
מספר מחזורי
אינדוקציה לאחור