יצחק ג'יבלי (1930 – 18 בנובמבר 2008, כ' בחשוון ה'תשס"ט) שירת בפלמ"ח, היה מלוחמי יחידה 101 ומגיבורי פעולות התגמול בשנות ה-50. מראשוני סיירת מטכ"ל ומאוחר יותר שירת בשב"כ. ג'יבלי נודע כאשר בשלב הנסיגה בפעולת תגמול במחנה עזון דרש מחבריו מגדוד 890, בפיקודם של אהרן דוידי ומאיר הר-ציון, שלא יסכנו את עצמם וינטשו אותו במקום ההיתקלות כשהוא פצוע. ג'יבלי ננטש, ונפל בשבי הירדנים. על מעשהו זה הוענק לו עיטור העוז.
חייו.
יצחק, בן שרה ואברהם יחיא ג'יבלי, נולד בשנת 1930 במצרים ועלה לארץ ישראל בעודו תינוק עם משפחתו, שהתיישבה בצפון תל אביב. מפאת מצוקת המשפחה הוא נשלח לאימוץ במושב תל עדשים. כבן 17 התגייס לפלמ"ח והשתתף במלחמת העצמאות. לאחר ששירת בצה"ל כנהגו של רחבעם זאבי, הצטרף ליחידה 101 בימיה הראשונים ב-1953. עם מיזוג יחידה 101 עם גדוד 890 של הצנחנים חמישה חודשים לאחר מכן ב-1954, המשיך לשרת במסגרת החדשה שלימים כונתה סיירת מטכ"ל.
בעקבות רצח של חקלאי בשדה ליד כפר סבא הוחלט לערוך פעולת תגמול בשם "ברוך 1" נגד מחנה עזון של הלגיון הירדני על ידי חיילים מגדוד 890. עם ג'יבלי נבחרו למשימה עוד שישה חיילים: אהרן דוידי, מאיר הר-ציון, יורם "ימו" נהרי, עמירם הירשפלד, אלישע בן-צור וגלעד הראל. הכוח יצא עם רדת החשיכה ב-29 ביוני 1954 מקיבוץ אייל. בקרב במחנה נהרגו מספר חיילים ירדניים וג'יבלי נפצע קשה, אך המשיך לתפקד. עם נסיגת הכוח מהיעד ניסו הר ציון ונהרי לפנות את ג'יבלי לשטח ישראל אך התברר כי הפינוי מעכב את הכוח ומסכן אותו בהתקלות בתגבורת ירדנית. הוא דרש מחבריו להשאיר אותו בשטח ולא להסתכן בעבורו. הוא נלקח בשבי ולאחר סיום אשפוזו הועבר לבית כלא בזרקא. במשך זמן רב לא היה ידוע בישראל על גורלו. על התנהגותו במבצע זה הוענק לו עיטור העוז כעשרים שנה לאחר מכן, באפריל 1973.
חבריו של ג'יבלי ארגנו שלוש פעולות כדי לשבות חיילים ירדנים שיוחלפו תמורתו. הראשונה שבהן נערכה באוגוסט ובגלל החשש שהפעולה לא תאושר, היא נעשתה ללא אישור הרמטכ"ל. הפעולות כונו פעולות גי"ל על בסיס הסיסמה ג'בלי יצחק לחופש. בעקבות הצלחת הפעולות שוחרר ג'יבלי בעסקת חילופי שבויים.
לאחר שחרורו מצה"ל החל לעבוד כחבר אגד, ולאחר מכן בשירות הביטחון הכללי כקצין ביטחון במספר שגרירויות ישראליות וכמאבטח במטוסי אל על ובמוסד כנהג ומאבטח ביחידת המבצעים "קולוסוס" בצרפת. לאחר פרישתו לגמלאות עבד כשומר סף במועדון של רפי שאולי, וכן שימש נהגו ועוזרו האישי של יעקב נמרודי. הוא נפטר בתל אביב והותיר אחריו אישה, שני ילדים ונכדים.
בנו הוא המאייר גיל ג'יבלי. הוא נקרא על שם המבצע שיזמו חבריו של יצחק ג'יבלי לזירוז שחרורו מהשבי הירדני.
Kurt Angle
אלינור סטבר
אלינור סטבר (באנגלית: Eleanor Steber, 17 ביולי 1914, ווילינג, וירג'יניה המערבית - 3 באוקטובר 1990, לנגהורן, פנסילבניה) הייתה זמרת סופרן אופראית אמריקאית. ייחודה של סטבר הוא בהיותה אחת מזמרות האופרה הגדולות הראשונות, שהגיעו לפסגת ההצלחה בתחומן בהכשרה ובקריירה שבסיסן בארצות הברית.
קריירה.
אלינור סטבר הופיעה לראשונה במטרופוליטן אופרה בשנת 1940 והייתה בין האמנים המובילים בה עד 1961. היא נודעה בקולה הגדול והגמיש, הצלול כפעמון של כסף, בייחוד בתפקידי הסופרן הגבוהים של ריכרד שטראוס. בה במידה נודעה גם בגילום התפקידים הליריים של גיבורות מוצרט, רבות מהן בשיתוף עם המנצח ברונו ולטר. מעבר למוצרט ושטראוס, היה לה רפרטואר עשיר ומגוון. היא נחלה הצלחה במוזיקה של וגנר, אלבן ברג, פוצ'יני ובאופרות צרפתיות. סטבר שרה את התפקיד הראשי בהצגת הבכורה העולמית של האופרה האמריקאית "ונסה" מאת סמיואל בארבר. כן הופיעה במספר רב של בכורות במטרופוליטן אופרה, ביניהן "אראבלה" של שטראוס, החטיפה מן ההרמון של מוצרט וווצק של ברג.
מחוץ למטרופוליטן כללה הקריירה שלה הופעה בפסטיבל ביירוית בשנת 1953, שם נחלה הצלחה גדולה בתפקיד אלזה בלוהנגרין, בהצגה שהוקלטה בחברת דקה. היא שרה בניצוח טוסקניני עם התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בשידור של פידליו מאת בטהובן. בשנת 1954 הגישה הופעה מעולה בפסטיבל האביב של פירנצה בתפקיד מיני באופרה "הנערה מן המערב הזהוב", בניצוחו של דימיטרי מיטרופולוס. עם סרגיי קוסביצקי והתזמורת הסימפונית של בוסטון שרה ב-1948 בהצגת הבכורה העולמית של "נוקסוויל, קיץ 1915" מאת סמיואל בארבר, יצירה שנכתבה בהזמנתה.
מעבר לאופרה, סטבר הייתה פופולרית בקרב מאזיני הרדיו והטלוויזיה בהופעות תכופות בתוכניות The Bell Telephone Hour, The Voice of Firestone ואחרות.
תפוקת ההקלטות המקיפה שלה כללה מספר רב של בלדות ונעימות מתוך ואופרטות פופולריות, נוסף לאריות, שירים אמנותיים ואופרות שלמות. חוש ההומור של סטבר וההרפתקנות שלה חיבבו אותה על קשת רחבה של מאזינים. בשנות ה-70' הקליטה אפילו בשביל תקליטי RCA אלבום שירים באתר ניו-יורקי, שאירח אז בקביעות את בט מידלר. בה בעת שרה ברסיטל בקרנגי הול וכן, בהופעה ראויה לציון בשלהי הקריירה, את "ארבעה שירים אחרונים" של ריכרד שטראוס עם ג'יימס לוויין ותזמורת קליבלנד.
במקביל למוניטין שלה כאמנית העונה על אמות המידה הגבוהות ביותר, יצא לסטבר שם של חובבת בילויים והנאות החיים מחוץ לבימת האופרה. היו מבקרים שחיוו את דעתם, שחייה האישיים, שתוארו כסוערים, נתנו במשך הזמן את אותותיהם בקולה. ידוע הסיפור, כי לאחר הצלחה מבריקה שנחלה ב-1946 בתפקיד הרוזנת בנישואי פיגארו של מוצרט בפסטיבל אדינבורו, הזמינה אותה חברת HMV "(קול אדוניו)" להקליט כמה אריות פופולריות, של מוצרט ושל אחרים. לפי עדותו של וולטר זוסקינד, מנצח ההופעות באדינבורו וההקלטות המתוכננות, הגיעה סטבר לאולפנים כשאינה חשה בטוב אחרי שהייתה ערה במשך רוב שעות הלילה. היא לא יכלה לשיר את האריות הרגילות שלה ואמרה, "אין לי חשק לשיר את זה." זוסקינד, שרצה להציל את זמן ההקלטות, שאל, "מה יש לך חשק לשיר?" סטבר הרהרה לרגע ואמרה, "בואו ננסה את "Depuis le jour" . תפקידי התזמורת לאריה מתוך "לואיז" נמצאו והתקליט נוצר בניסיון אחד. ההקלטה, המציגה קו ווקאלי לירי יוצא מן הכלל ופרשנות רטורית מעולה, זכתה לפרסום רב.
עם פרישתה מן השירה, פנתה סטבר להוראה והצטרפה לסגל המורים במכון למוזיקה של קליבלנד. היא נחשבת לאחת הסופרניות האופראיות הגדולות ביותר שנולדו, למדו והוכשרו לקריירה באמריקה. הקלטותיה הרבות עודן מצויות בשוק, וכן קלטות שמע ווידאו של שידוריה ברדיו ובטלוויזיה ב"קול פיירסטון". שום סקירה של שירת אופרה באמריקה לא תהיה שלמה בלי התייחסות רצינית לסטבר.
אלינור סטבר מתה ב-3 באוקטובר 1990 בלנגהורן, פנסילבניה לאחר ניתוח של שסתום הלב והיא קבורה בבית הקברות גרינווד בעיר הולדתה וילינג.
חג'ה (מחוז)
מחוז חג'ה (בערבית: محافظة حجة) הוא מחוז בצפון-מערבה של תימן. בירת המחוז היא העיר חג'ה. המחוז הוא החמישי בגודלו בתימן מבחינת אוכלוסייה (1,479,568 איש) והמחוז ה-13 בגודלו מבחינת שטח (9,376 קמ"ר). המחוז גובל בצפון עם ערב הסעודית ועם צעדה, במזרח עם עמראן, בדרום עם אל-מחוית ועם אל-חודיידה ובמזרח עם ים סוף. בעבר שימשה העיר חג'ה כעיר הקיט של האימאמים של תימן, ובה היה מצוי ארמונו של האימאם יחיא.
פרובינציית מנדוסה
סן חואן (פירושונים)
המהפכה הכימית
המהפכה הכימית, המכונה גם המהפכה הכימית הראשונה, היא הניסוח מחדש של הכימיה על בסיס חוק שימור החומר ותאוריית הבעירה של החמצן.
המהפכה התבססה בעיקר על עבודתו של הכימאי הצרפתי אנטואן לבואזיה (ידוע כ"אבי הכימיה המודרנית").
ב-20 בפברואר 1773 כתב לבואזיה: "חשיבות הקץ אותו אנו רואים הביאה אותי לקחת על עצמי את כל העבודה הזו, שנראה כי נועדה להביא מהפכה ב...כימיה. נותר לבצע סדרת ניסויים כבירה." כאשר כתב מילים אלה במחברת המעבדה שלו, עמד לשנות לעד את הפרקטיקה והרעיונות של הכימיה.
כמה גורמים הביאו למהפכה זו, ביניהם ההוכחה כי אוויר אינו יסוד, אלא מורכב משבעה גזים שונים. כימאים כמו הנרי קוונדיש וג'וזף פריסטלי ביצעו ניסויים רבי חשיבות להוכחת עובדות אלה. לבואזיה גם תרגם את עולם המושגים הארכאי והטכני של הכימיה לשפה מובנת יותר להמונים הלא-משכילים. הדבר הביא לעניין ציבורי בלימוד ועיסוק בכימיה. כאשר תיאר את המשימה של חידוש הנומנקלטורה הכימית, ציין לבואזיה: "עלינו לבצע טיהור מוחלט, כי הם עשו שימוש בשפה אניגמטית, ייחודית להם עצמם, המציגה משמעות אחת ליודעי-דבר, ואחרת להמונים, ובאותה עת אינה מכילה דבר ניתן להבנה הגיונית על ידי אלה או אלה."
המהפכה החלה ב-1789, עת פורסם חיבורו של לבואזיה, "Traite Elementaire de Chimie" ("יסודות הכימיה"). בפרסום זה, ובאלה שבאו אחריו, גילה לבואזיה את הרכב האוויר והמים, וטבע את המונח "oxygen" (חמצן). הוא הסביר גם את תיאורית הבעירה, ונפטר מתיאורית הפלוגיסטון, אותה החליף ברעיון הקלוריק. "יסודות" שילב כמה רעיונות של "הכימיה החדשה", ותיאר את הניסויים וההגיון שהובילו את לבואזיה למסקנותיו.
ניתן לומר כי "יסודות הכימיה" עשה לכימיה, מה ש"עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע", ספרו של ניוטון עשה לפיזיקה.
בנוסף, בן זמנו של לבואזיה, יונס יעקב ברצליוס המציא שיטת כתיבה מקוצרת לציון תרכובות כימיות, על בסיס תיאורית המשקלים האטומיים של ג'ון דלטון.
במהפכה הכימית, כימאים מודרניים הפריכו טענות אותן העלו היוונים הקדמונים, ונחשבו לעובדות במשך אלפי שנים. לדוגמה, הכימאים החלו לציין כי כל המבנים הכימיים מורכבים מיותר מארבעה יסודות.
תרמית פונזי
שון רייט-פיליפס