ב-1940 מונה גאורגי ז'וקוב לפקד על אזור קייב באוקראינה. בגרמיאן כתב לו כי ברצונו לשרת תחת פיקודו ונענה בחיוב. הוא הציג לז'וקוב תוכנית למתקפת נגד שהרשימה את ז'וקוב אשר מינה אותו לראש אגף המבצעים של הארמייה ה-12 בדרגת קולונל. כעבר שלושה חדשים מונה בגרמיאן לסגן מפקד החזית הדרום-מערבית תחת פיקודו של מיכאיל קירפונוס.
ב-22 ביוני 1941 נשלח בגרמיאן עם שיירה צבאית לטרנופול ולחם בקרבות הקשים נגד הורמאכט באוקראינה. תוך ימים ספורים כתר הצבא הגרמני את הצבא האדום באוקראינה. החזית הדרום-מערבית קרסה וקירפונוס נהרג. בגרמיאן הצליח להימלט מהכיס הנצור. המרשל סמיון בודיוני המליץ להוציאו להורג על כישלון זה אבל ניקיטה חרושצ'וב הגן עליו. בגרמיאן מונה לסגנו של סמיון טימושנקו והשתתף בהגנת רוסטוב על הדון.
ב-מרץ 1942 נסע עם כרושצ'וב לסטלין והציג לו את תוכניות ההתקפה על חרקוב. סטלין התרשם מכך ומינה אותו לסגן מפקד החזית הדרום-מערבית.
המתקפה הידועה כקרב חרקוב השני החלה ב-12 במאי 1942 והסתיימה בתבוסה קשה של הצבא האדום. ביוני 1942 שוחרר בגרמיאן מהפיקוד על החזית והורד בתפקידו לקצין המבצעים של הארמייה ה-28.
למרות כישלון זה הצליח ז'וקוב לשכנע את הסטבקה בכישוריו של בגרמיאן ושכנע את הפיקוד לתת לו תפקיד פיקודי. ביולי 1942 מונה למפקד הארמייה ה-16 והחליף את קונסטנטין רוקוסובסקי שמונה למפקד חזית בריאנסק. תחת פיקודו תוגברה הארמייה ושמה שונה לארמיית המשמר ה-11.
בקרב קורסק שהחל ב-5 ביולי 1943 הכינו הסובייטים מתקפת נגד. ב-12 ביולי 1943 בעת שהתחולל קרב פרוחורובקה המכריע, החל בגרמיאן במתקפת נגד שכונתה מבצע קוטוזוב. עד 18 ביולי 1943 הצליח לתקוע טריז של 72 ק"מ בין כוחות הגרמנים. על כך הועלה לדרגת קולונל גנרל.
ב-19 בנובמבר 1943 קיבל בגרמיאן פיקוד על החזית הבלטית הראשונה שכללה את ארמיית המשמר ה-11 שלו וכוחות נוספים והועלה לדרגת גנרל. הוא המשיך להתקדם לעבר בלארוס וכבש את העיר ויטבסק. ב-24 בדצמבר 1943 כבש את העיירה גורודוק שהייתה מרכז חשוב של הצבא הגרמני. במוסקבה ירו 124 פגזים לכבודו ולכבוד החזית הבלטית הראשונה על ניצחון זה.
ב-יוני 1944 השתתף במבצע בגרטיון, השמיד את ארמיית הפאנצר השלישית וכבש את העיר פולוצק. על כך הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות.
בגרמיאן השתתף במבצע פרוסיה המזרחית. ב-10 באוקטובר 1944 הוא כבש את העיר ממל. ב-אפריל 1945 השתתף בכיבוש קניגסברג.
לאחר מכן קיבל פיקוד על החזית הבלארוסית השלישית מידי אלכסנדר ואסילבסקי. ב-9 במאי 1945 קיבל את כניעת הכוחות הגרמניים בחצי האי קורלנד שבלטביה.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה מונה בגרמיאן למפקד האזור הצבאי הבלטי ופעל נגד פרטיזנים לאומנים בליטא ולטביה.
ב-1954 מונה לסגן שר ההגנה וב-1955 לשר ההגנה והועלה לדרגת מרשל ברית המועצות. כן היה מפקד האקדמיה הצבאית של המטה הכללי ומפקד כוחות המילואים של הצבא הסובייטי.
ב-אוגוסט 1967 התלווה לליאוניד ברז'נייב ואלכסיי קוסיגין במשלחת לצפון וייטנאם כדי לקדם שם סיוע צבאי במערכה שהחלה להתפתח נגד הצבא האמריקאי.
הוא מת ב-21 בספטמבר 1982 ואפרו נטמן בחומת הקרמלין. בארמניה הוא נחשב כגיבור לאומי ופסל גדול שלו מוצב בירוואן. פסל שלו הוצב גם בכפר הולדתו באזרבייג'ן אבל הוא נהרס על ידי האזרים בתקופת משבר נגורנו קרבך.
אמיל מוריס
אמיל מוריס (בגרמנית: Emil Maurice; 19 בינואר 1897 – 6 בפברואר 1972) היה מחבריה הראשונים של המפלגה הנאצית ונמנה עם מייסדי האס אס. מוריס היה חבר של אדולף היטלר, שדאג להעניק לו מעמד "ארי לשם כבוד" על אף מוצאו היהודי החלקי.
ביוגרפיה.
מוריס היה שען במקצועו, והיה חבר קרוב של היטלר; עוד משנת 1919 החלו היחסים האישיים ביניהם. עם ייסוד האס אה בשנת 1920, מוריס היה מפקדו הראשון של הארגון.
בשנת 1923, מוריס היה למפקד דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה, יחידת אס אה שהייתה אחראית על אבטחת היטלר בכנסים ובעצרות של המפלגה הנאצית. הוא נאסר יחד עם היטלר ורודולף הס בכלא לנדסברג לאחר הפוטש במרתף הבירה. בעודו כלוא העלה על הכתב את הפרקים הראשונים של הספר מיין קמפף, עד שהוחלף בהס. ב-1925, שנתיים לאחר ניסיון הפוטש הכושל, מוריס והיטלר הקימו מחדש את יחידת הלייבשטנדרטה וכן את האס אס. בזמנו, היטלר היה החבר מספר 1 באס אס וחברו נעשה למספר 2 ברשימה. מוריס קיבל דרגת אס-אס-פיהרר בארגון החדש, אם כי הפיקוד על האס אס ניתן לראשונה ליוליוס שרק. מוריס נעשה לנהגו של היטלר. היו שמועות על כך שהסיבה לכך שאיבד את המשרה לבסוף הייתה פרשת אהבים עם גלי ראובל, אחייניתו של היטלר.
כאשר האס אס התארגן מחדש והתרחב בשנת 1932, מוריס קיבל דרגת אוברפיהרר. אף כי הוא מעולם לא קיבל תפקיד בכיר באמת, הרישום שלו כמספר 2 ברשימת הארגון העניק לו יוקרה בקרב הארגון, לדוגמה, היינריך הימלר שהיה הרבה יותר בכיר ממנו, היה רק מספר 168 ברשימה.
לאחר שהימלר מונה למפקד העליון של האס אס, נאלץ מוריס לעמוד בתקנות שקבע הרייכספיהרר לטוהר הגזע של המשרתים. ב-1935, לפני שנישא, היה עליו להציג מסמכים לגבי ההיסטוריה של משפחתו. כל קציני האס אס היו צריכים להוכיח שלא היה פגם באילן היוחסין שלהם עד 1750. למוריס היו שורשים יהודיים: שארל מוריס שוורצנברגר (1896-1805), המייסד של תיאטרון תליה בהמבורג, היה אבי-סבו. מבחינה גזעית, הוא היה שמינית-יהודי. לדבר לא היו השלכות מבחינת חוקי נירנברג (שסיווגו רק רבע-יהודים ומעלה והתעלמו מפחות מכך), אולם הימלר ביקש לסלקו מהאס אס בהתאם לתקנות, יחד עם אחרים ממשפחתו. אך היטלר תמך בחברו הוותיק. במכתב חשאי שנכתב ב-31 באוגוסט 1935, היטלר הורה להימלר לחרוג מן החוקים בנוגע למוריס ולאחיו. הם הוכרזו "ארים של כבוד" והותר להם להישאר באס אס.
ב-29 במרץ נעשה לחבר ברייכסטאג מטעם המפלגה הנאצית, ובשנת 1937 מונה ליושב-ראש איגוד בעלי המלאכה במינכן. בשנים 1940 עד 1942 הוא שירת בלופטוואפה כקצין.
לאחר המלחמה בשנת 1948 הוא נידון ל-4 שנים במחנה עבודה, אך שוחרר מוקדם.
מרכז למחקרי יהדות מתקדמים
המרכז למחקרי יהדות מתקדמים (באנגלית: Center for Advanced Judaic Studies) באוניברסיטת פנסילבניה הוא המוסד היחיד בעולם המוקדש למחקר פוסט-דוקטורט בתרבות יהודית. הוא נמצא ברובע העתיק של פילדלפיה. מנהל המרכז הוא פרופ' סטיב ויצמן (בעבר עמד בראשו פרופ' דוד רודרמן).
היסטוריה.
דרופסי קולג'.
המכון הידוע היום בשם מרכז ללימודי יהדות מתקדמים נוסד ב-1907 כדרופסי קולג' ללימודי עברית ונושאים קרובים () ולבסוף כאוניברסיטת דרופסי. היא נקראה על שם התורם, משה אהרן דרופסי (1821–1905) שהיה גֵר שציווה את כל הונו לקידום הוראת העברית והשפות הקרובות ובספרויות שלהן.
דרופסי העניקה יותר מ-200 תוארי דוקטור בין הקמתה עד סגירתה כמוסד המעניק תארים ב- 1986. היא גם המו"ל של Jewish Quarterly Review שנחשב בזמנו ככתב העת היוקרתי ביותר בתחום מדעי היהדות .
אחרי סגירתה ב-1986 כמוסד מעניק תארים היא נעשתה לאחד המוסדות החשובים בארצות הברית בהם יש תוכנית פוסט דוקטורט בין תחומית. היא התאחדה עם אוניברסיטת פנסילבניה ב- 1993 ואחרי כן שונה שם המוסד למרכז למחקרי יהדות מתקדמים. הוא ממשיך לפרסם את Jewish Quarterly Review שהוא כתב העת הוותיק ביותר היוצא לאור בתחום מדעי היהדות באנגלית.
עמיתים.
כיום תומך המרכז ב-24 עמיתים בכל שנה המנהלים את המחקרים שלהם באוניברסיטת פנסילבניה. כל עמית מקבל משרד משלו במרכז העיר פילדלפיה והעמיתים נפגשים לסמינר פעם בשבוע. החיבורים שהם כותבים מתפרסמים בתום שהותם בתוכנית על ידי הוצאת אוניברסיטת פנסילבניה.
בכל שנה יש נושא מיוחד. החוקרים פונים אם נושא מחקרם העכשווי מתאים לנושא של אותה שנה. כך למשל, הנושא עבור השנה האקדמית 2005-6 היה "הספר היהודי: טקסטים והקשרים השוואתיים". הנושא לשנה 2006-7 היה "חייהם של יהודים, נוצרים ומוסלמים תחת שלטון החליפים והסולטאנים".
ספרייה.
צירוף ספריית דרופסי/אננברג עם זו של אוניברסיטת פנסילבניה יצר אוסף של 350,000 כרכים ביודאיקה הכולל יותר מ-8,000 ספרים נדירים ומבחר של לוחות בכתב היתדות. הטקסטים הזמינים לחוקרים הם בעברית, אנגלית, גרמנית, יידיש, לדינו, ערבית ולטינית.
כמו כן יש 451 קודקסים ב-11 סוגי אלפבית ב-24 שפות ודיאלקטים. בין השפות והדיאלקטים נכללים ערבית יהודית, ארמנית, טלוגו וסורית. משלימים את האוסף קטעים מגניזת קהיר וקטעים אחרים הכתובים בקופטית ובכתב דמוטי על פפירוסים.
יש ברשות הספרייה, גם, מכתבים של יותר מ-50 מנהיגים יהודים אמריקאים מן המאה ה-19 והמאה ה-20. ביניהם מכתבים של יצחק ליסר, אברהם נוימן, סיירוס אדלר (שהיה נשיא של דרופסי קולג'), שבתאי מוראיס ואחרים.
מרכז ללימודי יהדות מתקדמים
דרופסי קולג'
עיר ההוללות
עיר ההוללות (באנגלית: Swingtown) היא סדרת טלוויזיה אמריקנית שנוצרה על ידי מייק קלי ושודרה ברשת CBS. מדובר בסדרת דרמה תקופתית המתרחשת ב-1970 המציגה את ההשפעה של שחרור מיני וחברתי במשקי בית בפרבר אמריקאי, דרך סיפורים מעורבים של נישואים פתוחים ומסיבות סקס.
סקירה כללית.
"סווינגטאון" שודרה לראשונה ביום חמישי 5 ביוני 2008 במשבצת הזמן שהייתה שייכת בעבר לסדרה "ללא עקבות". הסדרה שודרה גם בקנדה, בריטניה, אירלנד, אוסטרליה, איטליה, דרום אמריקה, פולין, נורווגיה, ניו זילנד וברומניה.