הטנגו הוא ריקוד בזוגות שבו הגבר מוביל את האישה והם הולכים תמיד יחד. הזוג רוקד צמוד בחלק העליון, אזור הלב. הריקוד באירועים נרקד שהזוגות נעים ברחבה נגד כיוון השעון. הריקוד הוא מינימליסטי וגם אם הוא כולל אלתורים והרמות רגליים התנועות הגרנדיוזיות באמת נשמרות למופעים. הרמות הרגליים מתבצעות בעזרת הרגל החופשית (הרגל שאין עליה את משקל הגוף).
ערב ריקודי טנגו נקרא מילונגה. הלבוש המסורתי: גברים בחליפות ערב ונעלים מצוחצחות ונשים בנעלי עקב ושמלות בדרך כלל חושפניות ובכל מקרה כאלו שיאפשרו את תנועות הרגלים. כיום ישנן נשים שרוקדות לבושות מכנסים.
צעדי הריקוד (כל השמות בספרדית)
מוזיקה.
מוזיקת הטנגו נולדה ממוזיקת המילונגה שקדמה לה. היא נוגנה בקונטרבס, בפסנתר בכינור ובחליל. את מקום הפסנתר תפסה בהדרגה הגיטרה - במיוחד היכן שהיה צורך בניידות. אך הכלי המזוהה יותר מכולם עם הטנגו הוא הבנדונאון המצטרף לנגינת טנגו בסוף המאה ה-19 ונותן לטנגו את הצליל ואת הקצב האופייניים לו, בקצב של שני רבעים.
שירת הטנגו.
שירת הטנגו מקורה בסרסואלה (Zarzuela) אופרטות קומיות מעין הצגות קברט שעירבו שירה וריקוד, ובתחילת המאה ה-20 כבר מופיע טנגו בהצגות אלו. מהצגות אלו התפתחה שירת הטנגו שמגיעה להתפתחותה הסופית רק בסוף שנות העשרה של המאה העשרים.
שירי הטנגו הראשונים שונים מאוד מהסגנון המוכר לנו כיום. אלו שירים עליזים המספרים על דמויות צבעוניות.
השיר שנחשב למכונן בשירת הטנגו הוא "לילי העצוב" (Mi noche triste) מ 1916 זהו השיר הראשון שמספר סיפור ומכאן ואילך זו תהיה הדרך שבא ייבנו שירי הטנגו. שירי הטנגו עוסקים לרוב בסיפור על יחסים שבינו לבינה ובדרך כלל מדובר על שברון לב, כאב, אכזבה, געגועים, ניכור ורגשות נוספים שיש בהם צער ויגון אולי בהשפעת המלנכוליה המובנית של המוזיקה. לעיתים שירי הטנגו יפתחו בנושא שנראה שאינו תואם את הדרך המקובלת אבל לקראת סוף השיר תתבצע תפנית בעזרת אלגוריה או האנשה ויתברר שהשיר מדבר בעצם על הנושאים המקובלים בטנגו. מי שנחשב לגדול זמרי הטנגו הוא הזמר והמלחין קרלוס גרדל שקריירת הסולו שלו בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים הזניקה אותו למעמד של כוכב ומותו הטרגי בתאונת מטוס ב־1935 במדיין קולומביה הפך אותו לאליל. הטנגו המפורסם ביותר שגרדל הלחין הוא Por una cabeza (בשל ראש) שהושמע בסצינות הריקוד בסרטים "ניחוח אישה", "שקרים אמיתיים" ו"רשימת שינדלר".
בארץ הולחנו שירים בקצב הטנגו אבל אלו אינם שירים ששאבו את מילותיהם מעולם התוכן המקובל בטנגו הארגנטיני, למעט יוצא הדופן אחד, "אל נא תאמר לי שלום" (מילים ולחן: סולי רביב). לשירי טנגו אמיתיים אחראים זמרים שעלו מארגנטינה ובעיקר שלמה יידוב שתקליטו "חולם בספרדית" כולל את השירים המתורגמים: "טנגו בלגן" (Cambalache), "חזרה בלילה" (Volvio una noche) ו"ביום שתרצי בי" (El dia que mi quieras) . האחרון אמנם אינו טנגו אבל הולחן והושר על ידי קרלוס גרדל, גדול זמרי הטנגו.
לה קומפרסיטה La Cumparsita היא מוזיקת הטנגו הנודעת ביותר. פירוש השם בסלנג לונפרדו קבוצת רקדנים. היצירה נכתבה על ידי כררדו הרמן מטוס רודריגס מאורוגוואי ועובדה על ידי רוברטו פריפו שתזמורתו הייתה הראשונה שניגנה את המנגינה בפומבי. היצירה הוקלטה ב-1916 או לכל המאוחר ב-1917 והפכה פופולרית למשך תקופה מסוימת. ב-1924 לאחר שכבר נשתכחה כתבו פסקוואל קונטורסי ואנריקה פדרו מרוני מילים למנגינה תחת השם "Si Supieras" (לו ידעת) ששר קרלוס גרדל. מטוס רודריגס זעם וכתב מילים משלו שלא היו מוצלחות ונשתכחו אך המוזיקה נשתמרה.
טנגו חדש.
טנגו נוגן בתחילה על ידי מספר כלים מצומצם אבל ככל שהוא נהפך פופולרי יותר ויותר הלהקה שמלווה את הנגן גדלה עד שהוא החל להיות מנוגן על ידי תזמורות שלמות. המעבר של הטנגו מנגינה במספר כלים לתזמורות סימפוניות מחייב עיבוד מחדש של המוזיקה כיוון שכעת מנגנים אותו כלים שהמוזיקה לא נכתבה עבורם. זה הגרעין של תופעה שתקרא טנגו חדש.
הטנגו ירד מגדולתו משנות החמישים ואילך אבל אז עולים אנשים חדשים שמנסים לחדש את הטנגו על ידי שילובו במוזיקה אחרת.
האיש שטבע את המונח וניתן לומר שגם המציא את הטנגו החדש הוא אסטור פיאצולה. נגן בנדונאון ומלחין ששילב את הטנגו עם מוזיקה קלאסית וג'אז ליצירת יצירות מוזיקליות ארוכות יותר משירי הטנגו הדומות באורכן ליצירות הקלאסיות.
הלוח המהפכני הסובייטי
הלוח המהפכני הסובייטי הוא לוח שנה שהונהג בברית המועצות בשנים 1930–1931. הנהגת הלוח החלה ב-1 באוקטובר 1929.
בלוח זה כל תריסר החודשים, כולל פברואר, היו בני 30 ימים, ובנוסף להם היו עוד 5 ימי פגרה (בשנים מעוברות - 6 ימים) שלא נכללו באף חודש. לפיכך, תאריכים שנרשמו ברוסיה בשנים 1930 ו-1931 עשויים להיות כאלה שאינם מקובלים כלל בלוח הגרגוריאני, כדוגמת 30 בפברואר.
החגים.
ימי החג שלא היו שייכים לאף חודש, פוזרו במשך השנה באופן הבא:
שילוב חג התעשייה בחודש נובמבר הביא לכך שבין 1 בנובמבר ל-30 בנובמבר היו למעשה 32 ימים.
שינוי החלוקה לשבועות.
גם החלוקה לשבועות הוחלפה, תחילה ב"שבוע" בן חמישה ימים, כשלכל עובד היה יום פגרה אחר. כל יום בשבוע נקרא בשם של צבע - צהוב, ורוד, אדום, סגול וירוק - והעובדים חולקו לקבוצות של "צבעים", למשל "עובד צהוב" הוא עובד שנח ביום ה"צהוב" ועבד בארבעת ימי השבוע האחרים. זאת במטרה ליצור משק פעיל ללא יום פגרה שבועי, כשהעובדים יוצאים ליום מנוחה שבועי בתורנות. יישום הרעיון היה בעייתי מאוד - קשה היה לתאם את יום המנוחה השבועי בין בני משפחה אחת, וקשה היה לארגן פעילות קהילתית ביום המנוחה. כמו כן, הנתונים הראו שהשיטה החדשה אינה מייעלת את העבודה ואינה מגבירה את פריון העבודה. בנוסף, לא תמיד הצליחו לאכוף את השינוי, בייחוד באזורים הכפריים, אבל אפילו במוסדות הרשמיים. פראבדה, העיתון הרשמי של השלטון הקומוניסטי, מציין את התאריך 1 במרץ ביום שאחרי 28 בפברואר, וזאת בשנים 1930 ו-1931 שבהן נהג הלוח המהפכני באופן רשמי.
ב-1 בדצמבר 1931 הוחלט לחזור ולהנהיג את הלוח הגרגוריאני, וגם לבטל את שיטת התורנות ביום המנוחה השבועי. אורך ה"שבוע" נקבע לשישה ימים, כשיום המנוחה הוא כללי. ימי המנוחה היו ה-6, ה-12, ה-18, ה-24 וה-30 בכל חודש. בחודשים שבהם 31 יום היה ה-31 בחודש יום עבודה רגיל. כיוון שבחודש פברואר יש 28–29 ימים בלבד, נקבע ה-1 במרץ כיום מנוחה. גם השיטה הזאת החזיקה מעמד שנים ספורות בלבד, והיא בוטלה ב-1940 כשהתחוור לשלטונות שהם אינם מצליחים לאכוף את השינויים. גם הצורך בתיאום זמנים טוב יותר עם יתר מדינות אירופה הביא למסקנה כי יש לחזור לשיטה המסורתית.
פרידריך שילר
יוהאן כריסטוף פרידריך שילר, מאז 1802 פון שילר (10 בנובמבר 1759, מרבאך על נהר נקאר – 9 במאי 1805, ויימאר) היה משורר, מחזאי, פילוסוף והיסטוריון גרמני, הנחשב ביחד עם יוהאן וולפגנג פון גתה לנציגה הבולט ביותר של הקלאסיקה של ויימאר. רבים ממחזותיו נמנים עם המחזות הקנוניים של התיאטרון הגרמני, והבלדות שכתב הן מן האהובות ביותר בשירה הגרמנית. היה רופא בהכשרתו.
חייו.
ילדות, הכשרה והצלחות ראשונות.
פרידריך שילר נולד ליוהאן קספר שילר, קצין ורופא מנתח, ולאשתו אליזבת דורותאה שילר לבית קודוויס בעיירה מרבאך על נהר נקרבשנת 1759. לאחר שאביו התמנה לקצין בצבא הקבע, עקרה המשפחה בשנת 1763 לעיר לורך בדוכסות וירטמברג. מעט לאחר לידת אחותו לואיזה בשנת 1766, עברה המשפחה ללודוויגסבורג. באותה השנה החל שילר לפקוד את בית הספר היסודי. בגיל שלוש עשרה חיבר שני מחזות בוסר שלא נשמרו, "אבסלון" ו"הנוצרים".
לפי ציוויו של דוכס וירטמברג ובניגוד לרצון הוריו, הצטרף בשנת 1773 לאקדמיה הצבאית "Hohe Karlsschule" בשטוטגרט, בירת דוכסות וירטמברג, שם החל בלימודי משפטים. היחס לחניכי האקדמיה היה נוקשה ביותר. ייתכן שבשל כך סבל שילר עוד בנעוריו מהרטבת לילה. פעמיים נענש בשל כך קשות. חניכי האקדמיה הריחו בסתר טבק וקראו בכתבים שנאסרו על ידי הצנזורה.
בשנת 1775, עם מעבר האקדמיה מטירת Solitude למרכז שטוטגרט, החליף שילר את תחום לימודיו והחל בלימודי רפואה. במהלך תקופה זו קרא בשקידה את יצירותיהם של משוררי הסער והפרץ וכן את שיריו של קלופשטוק. באותה השנה חיבר גם את המחזה "הסטודנט מנסאו", שלא נשתמר. בשנה החולפת הופיע לראשונה בדפוס שיר משלו, "הערב" (Der Abend). שילר התעמק בכתביהם של פלוטרכוס, שייקספיר, וולטייר, רוסו וגתה. במהלך 1776 החל גם בעבודה על המחזה "השודדים", שרוח החירות מנשבת בין שורותיו. בשנת 1779 עמד בבחינות ההסמכה הרפואיות הראשונות וביקש לעזוב את האקדמיה הצבאית. רק לאחר סיום כתיבת התיזה שלו, בשנת 1780, הותר לו לעזוב את האקדמיה הצבאית, והוא כבר רופא צבאי.
בשנת 1781 סיים את כתיבת המחזה "השודדים", אשר נדפס כבר באותה השנה בעילום שם. הצגת הבכורה של המחזה נערכה בהצלחה רבה ב-13 בינואר 1782 בתיאטרון העיר מנהיים, אצל מנהל התיאטרון וולפגנג הרברט פון דלברג. המחזה עורר התרגשות בעיקר בקרב קהל הצופים הצעיר. למרות איסורו של הדוכס, נכח שילר עצמו בבכורה, ביחד עם חברו אנדריאס שטרייכר. בתגובה שלח הדוכס קרל אויגן את שילר הסורר לארבעה עשר יום בכלא ואסר עליו לכתוב עד הודעה חדשה קומדיות ו"כל דבר דומה". בחודשים שעקבו לבכורת המחזה, הקימו בני נוער שוחרי חירות רבים בדרום גרמניה מועדונים שנקראו "חבורות שודדים", בהשראת המחזה.