ב-1970 השתתף גוריון במופע "עולמו של ז'אק ברל". באותו מופע ביצע את השיר אותו תרגם מצרפתית "הנה הבאתי לך בוטנים". באותה שנה השתתף גם בתיאטרון הקאמרי במחזהו של חנוך לוין "מלכת אמבטיה", בו שר מספר שירים בולטים ובהם: "אנשי בסדר", "הגטו שלי" ו"אבי היקר".
ב"הבימה" השתתף בהצגות: "ביקור הגברת הזקנה", "היום המטורף או נישואי פיגארו", "הנפש הטובה מסצ'ואן", "יושע עגל", "יתוש בראש" ו"תמול שלשום".
ב-1976 השתתף בהצגה "פופר - קומדיה עם פזמונים", שכתב וביים חנוך לוין, בתיאטרון חיפה.
ב-1979 השתתף בהצגה "הוצאה להורג - אופרטה אכזרית", שכתב וביים חנוך לוין, ב"קאמרי".
גוריון עסק גם בבימוי, בעיקר במסגרת הצגות לילדים.
ב-1986 ביים את המחזה בתיאטרון לילדים ולנוער את הצגת הילדים "נחמן", על סיפור ילדותו של חיים נחמן ביאליק, מאת עוזי בן כנען.
ב-1989 ביים את המחזה "סוגרים את הלילה" מאת יוסף מונדי. השתתף בתוכנית שירי זימה בשם "עומד לי על קצה הלשון". ב-2004 השתתף בהצגה "שלמה המלך והדבורה", במסגרת תיאטרון חולון בחג הסוכות.
ב-2001 ביים בקאמרי את "קברט לוין", מופע הורכב ממבחר מערכוניו של חנוך לוין.
ב-2004 שיחק גוריון במחזמר לילדים ״טרזן וג'יין״ שביים חנוך רוזן, כתב אפרים סידון, הלחין ועיבד מוזיקלית חזי שקד, ולצידם של יהודה לוי, יעל בר זוהר, טל מוסרי, יוסי טולדו, רוני בליץ, וניר שלמון.
הצגת הילדים בבימויו "הברווזון המכוער", של תיאטרון אורנה פורת בשיתוף הסטודיו למשחק ניסן נתיב, זכתה בחמישה פרסי הבמה לילדים ולנוער מטעם אסיטז' – המרכז הישראלי לתיאטרוני ילדים לשנת 2011/12, בהם פרס הבמאי לגוריון ופרס הצגת השנה לילדים.
בנוסף ביים גוריון את הצגות הילדים ״פים פם פה״ ״דיג דיג דוג״ ו״במבוני אין כמוני״ בהפקת מילשטיין הפקות, כתבה מיכל חזון, והלחינה נורית הירש.
בקולנוע.
גוריון שיחק במספר סרטי קולנוע וביניהם: "דליה והמלחים", "חור בלבנה", "נס בעיירה", "שוד הטלפונים הגדול", "שלום, תפילת הדרך", "הצילו את המציל", "כפויים במחלוקת", "טעות במספר", "גרין", "אויבת יקרה שלי" ו"הדודה מארגנטינה". הוא שיחק גם בתפקיד ראשי בסרט ביוגרפי על דוד בן-גוריון. בשנת 1995 דיבב את דמותו של ג'ימיני הצרצר בסרט הקלאסי של אולפני דיסני ״פינוקיו״ ושר את שיר הנושא של הסרט שנקרא "אם תביעו משאלה".
פרסומות.
בשנת 2006 השתתף גוריון כפרזנטור בפרסומת לתוסף המזון "מגה גלופלקס", יחד עם חנה לסלאו ויאיר קרני.
בשנת 2018 גילם גוריון יחד עם איתן מסורי את "צמד הדקלאים" המוזיקלי, כחלק מקמפיין פרסומי עבור הדקלאים, קואופרטיב מגדלי ומשווקי תמרים.
מופעים נוספים.
ב-1979 גוריון הנחה את פסטיבל שירי ילדים יחד עם עזרא דגן ודורין כספי, ואף התחרה בו עם השיר "נחום תקום" שזכה במקום השישי.
ב-1983 הששתף גוריון בפסטיגל והתחרה בו עם השיר "מחבואים" שזכה במקום התשיעי.
גוריון מרבה להופיע במופעי יחיד שבהם הוא משלב את כישוריו הרבים: שופע הומור, עורך חיקויים ומנגן על סקסופון. הוא מלווה את עצמו בדרך כלל בגיטרה כמו במופע "צמד הדודאים".
מופע שערך ושמהווה מעין סיכום ביניים שלו הוא "מהדודאים עד גשר הירקון".
בחגיגות הזמר העברי בחולון נערך לישראל גוריון מופע מחווה בהשתתפותו, לרגל ציון 50 שנותיו על הבמה. במופע לקחו חלק "הפרברים", חנן יובל ועוד אמנים אשר הביעו את הוקרתם למי שנחשב במובנים רבים אחד ויחיד.
החל מסוף 2009 מופיע גוריון עם בנו של שותפו לצמד הדודאים - המוזיקאי אסף אמדורסקי. השניים מעלים שירים מהרפרטואר של צמד הדודאים בעיבודים הנאמנים למקור.
ב 2015 כיכב גוריון במופע "ימים של קולנוע" לצד חני נחמיאס, מאיר סויסה ואילן שס וגם בקברט הסאטירי "רואים ת'סוף" שכתבו ב. מיכאל ואפרים סידון וביים מוטי קירשנבאום בתיאטרון צוותא.
חיים אישיים.
גוריון נשוי מ-1972 למיקי, ולהם שני בנים. מתגורר בתל אביב.
חיים גורי
חיים גורי (כ"ט בתשרי ה'תרפ"ד, 9 באוקטובר 1923 – ט"ו בשבט ה'תשע"ח, 31 בינואר 2018) היה משורר, סופר, פזמונאי, עיתונאי וקולנוען ישראלי. היה לוחם ומפקד בפלמ"ח ונמנה עם משוררי דור תש"ח. חתן פרס ישראל לשירה לשנת 1988, פרס ביאליק, פרס סוקולוב ופרס ניומן.
ביוגרפיה.
חיים גורי נולד בתל אביב בשם חיים גורפינקל לגילה וישראל גורי. הוא התחנך בבית החינוך לילדי עובדים בתל אביב, בחברת הילדים בקיבוץ בית אלפא, בבית-הספר המחוזי בגבעת השלושה ובבית הספר החקלאי כדורי שלמרגלות הר תבור והיה חניך בתנועת הנוער המחנות העולים.
בשנת 1941 הצטרף גורי לפלמ"ח. בהמשך יצא לקורס מ"כים ובשנת 1944 לקורס מ"מים (קורס הקצינים של ההגנה). לאחר מכן מונה למפקד מחלקה בפלוגה א' בגדוד הראשון.
בשנת 1946 השתתף בפיצוץ תחנות הרדאר בסטלה מאריס.
בשנת 1947 שהה בשליחות "ההגנה" במחנות העקורים בהונגריה ופעל שם בקרב שרידי תנועות הנוער הציוניות, על מנת לארגן את ניצולי השואה לקראת העלייה לארץ ישראל. משם עבר לצ'כוסלובקיה ושימש כמפקד קורס הצנחנים הראשון של צה"ל שהתקיים בתוך הצבא הצ'כי.
במלחמת העצמאות לחם כסגן מפקד פלוגה בגדוד השביעי של חטיבת הנגב בקרבות חזית הדרום. במבצע האחרון של מלחמת העצמאות, מבצע עובדה, היה סגנו של אברהם אדן (ברן), מפקד פלוגת אנשי גח"ל.
במלחמת ששת הימים השתתף בקרב על ירושלים כמפקד פלוגה.
בשנת 1968 הועבר לתפקיד קצין חינוך ובמלחמת יום הכיפורים היה קצין חינוך לוחם בעוצבת שריון בחצי האי סיני.
ספרו הראשון, "פרחי אש", אותו הוציא בשנת 1949, התקבל בהתלהבות הן בקרב קהל הקוראים והן בקרב הממסד הספרותי, והפך אותו לאחד ממייצגיהם הבולטים של הלוחמים ממלחמת העצמאות.
בשנים 1950−1952 למד ספרות עברית, פילוסופיה ותרבות צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1953 למד בסורבון.
משנת 1954 פרסם טור בעיתון למרחב, ולאחר מכן בעיתון דבר לצד יצירתו הספרותית.
גורי פרסם יותר מ-12 ספרי שירה, 10 ספרי פרוזה, רשימות ועדויות עיתונאיות, וגם תרגומי שירה צרפתית, פרוזה ומחזות.
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון והאוניברסיטה העברית בירושלים, אזרח כבוד של העיר תל אביב ו"יקיר ירושלים".
גורי המשיך בפעילות ספרותית ועיתונאית, כתבות שלו התפרסמו ב"הארץ" ובעיתונים אחרים. הספר "עיבל" יצא לאור ב-2009. פרופסור נסים קלדרון מאוניברסיטת בן-גוריון כתב על הספר: .
באוקטובר 2007 מסר את ארכיון כתביו העשיר לבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
בשנת 2015 הוכרז כזוכה פרס היצירה בתחום הציונות על ספרו "אף שרציתי עוד קצת עוד", אך סירב לקבל את הפרס, לדבריו: "זה פרס ציונות. אני ציוני מיום שנולדתי ואמות ציוני וכל חיי לחמתי למען הציונות, אבל לא נראה לי שהספר הזה ראוי לפרס הזה. הספר חורג מהמרחב הזה אבל הודיתי לשופטים שבחרו בו, שרצו לעשות משהו טוב ולכבד אותי, וביקשתי שיעניקו ליוצרים צעירים בתחילת דרכם".
יצירתו.
יצירתו של חיים גורי משתרעת על פני עשרות שנים ועוסקת במגוון רחב של נושאים כמו אהבה, מלחמה, זמן וזקנה. היא כוללת שירים אישיים וגם שירים בעלי זיקה לנושאים חברתיים-לאומיים.
ראובן שהם, פרופסור באוניברסיטת חיפה, כותב בספר "בין הנודרים ובין הנדרים: פואטיקה, תמטיקה ורטוריקה ביצירת חיים גורי" על יצירתו של חיים גורי: "יצירתו היא חוליה במסורת הגדולה של הספרות העברית החדשה, שנטלה על עצמה את עול 'הצופה לבית ישראל', שראשיתו במסורת הנבואית של הנביא יחזקאל, חידושו בסאטירות של יצחק ארטר (אמצע המאה התשע עשרה), והמשכו בשירת יל"ג, ביאליק, גרינברג, שלונסקי ורבים אחרים... נושאי מפתח המעסיקים אותו מראשית הופעתו על בימת השירה העברית: מלחמות הקיום של העם היהודי, השואה, זהותו הישראלית-יהודית, עמדתו כ'צופה לבית ישראל' וכ'צליין חילוני'."
חלק מהשירים שכתב גורי מהווים חלק בלתי נפרד מהאתוס הישראלי. אחד משיריו הידועים ביותר, "הנה מוטלות גופותינו", נכתב בתקופת מלחמת העצמאות לזכרם של חבריו ממחלקת הל"ה, שנפלו בדרכם לגוש עציון הנצור. השיר מעלה על נס את חשיבות הזיכרון ונכתב בלשון רבים. את השיר כתב גורי כשעוד היה בהונגריה והוא פורסם בעיתונות ולאחר מכן בספר הראשון "פרחי אש".
כתב גם מספר פזמונים ידועים. שניים מהם, "הרעות" ו"באב אל וואד" הפכו לסמל המלחמה על הקמת המדינה. פזמונים שלו ושל חיים חפר מאותה התקופה מופיעים בספר "משפחת הפלמ"ח".
שירו הראשון שפורסם, "היא עמדה בחלון", נכתב בשנת 1941, בעקבות המסע השלישי של פלוגה א' פלמ"ח. סיפור השיר, מתואר בספר "משפחת הפלמ"ח".
"הרעות" (בהלחנת סשה ארגוב), שבוצע במקור על ידי להקת הצ'יזבטרון שנה לאחר פתיחת מלחמת השחרור, הפך לשיר זיכרון ידוע לזכר הנופלים, והשורה מתוכו "ונזכור את כולם, את יפי הבלורית והתואר" נהפכה לביטוי שגור לתיאור לוחמי תש"ח. השיר ידוע גם בביצוע להקת הנח"ל, שושנה דמארי, יהורם גאון ובעז שרעבי.
"באב אל וואד" (המלחין שמואל פרשקו) נכתב לזכר חבריו שלחמו ונפלו בשיירות האספקה לירושלים באותה המלחמה. השיר ידוע בביצוע יפה ירקוני, שושנה דמארי, יהורם גאון, יזהר כהן, בעז שרעבי, ושלמה גרוניך.
השפעת השואה ניכרת היטב בשיריו ובסרטיו של גורי, אף שלא חווה אותה על בשרו. הוא ספג את השפעתו ממנה עוד כשהיה שליח במחנות העקורים, כששוחח ארוכות עם ניצולי השואה שוכני המחנות. מצבם העגום של הניצולים וסיפוריהם על השואה חדרו עמוק לליבו, דבר שהתבטא בהמשך ביצירותיו.
אירוע שהשפיע עליו מאוד היה משפט אייכמן. הוא סקר את המשפט בשנת 1961 כעיתונאי בעיתון "למרחב". הרשימות, שבהן הביא את מבטו האישי בהתייחסותו לעדויותיהם הנוראות של ניצולי השואה, כונסו בספר "מול תא הזכוכית".