לאחר המפגש המרגש ומסירת פרטי הטרגדיה של מות מרץ וניניס, נודע למוסון, שהאונייה הפליגה שש שעות קודם לכן, לאחר המתנה ממושכת, מחשש שהקרח יסגור עליה וימנע את יציאתה. שידור רדיו הודיע על בוא מוסון והזעיק אותה חזרה אל כף דניסון, אבל כאשר הגיעו למפרץ קומונוולת', השתוללה סופה שמנעה את ההתקרבות אל החוף והורדת סירה לאסוף את האנשים, שחיכו, עם כל המטען החיוני, לרגע זה. האונייה נאלצה לחזור ולהפליג ומוסון וששת אנשיו שהמתינו לשובו נאלצו לבלות את החורף בכף דניסון עד שהאונייה תוכל לחזור לקחתם באביב הבא. מגורי החורף הוכנו לאפשרות זאת, ורב החובל דייוויס ידע, שאם לא יגיע בעוד מועד לאסוף את קבוצתו של פרנק ויילד, שלא הייתה מצוידת לשהייה במשך החורף, יגזור בכך מוות בטוח על שמונת האנשים. קבוצת החוף הסכימה, בצער ובאי-רצון, שזו ההחלטה הנכונה, אך רבים מן הימאים זעמו על נטישת מוסון, במצב בריאותו המעורער ואחרי התלאות שעבר, בכף דניסון הנידח למשך כל החורף. הם הביעו את נכונותם לרדת בסירה כדי לחלץ את האנשים גם במחיר הסיכון שבכך, אך דייוויס שלל את האפשרות וכשהוג'מן יצא אל קצה החוף המערבי ב-10 בפברואר וראה שהאונייה איננה עוד, היה זה רגע קשה לו ולאנשיו, מה גם שבינתיים נרגעה הרוח וסירה הייתה יכולה לבוא אל החוף לקחתם ללא קושי. עם זאת, כפי שמוסון אמר לאחר זמן לפיליפ לואו, שעמד אז בראש הארגון הלאומי האוסטרלי של משלחות חקר לאנטארקטיקה (ANARE), סביר להניח שהאילוץ להישאר במגורי החורף בכף דניסון הציל את חייו, כי הוא לא האמין שהיה שורד את המסע בים, זמן קצר כל כך אחרי הניסיונות הקשים שעמד בהם. עם זאת, השהות הממושכת בקור העז ובבידוד של כף דניסון גבתה מחיר משלה. סידני ג'פריס, מפעיל הרדיו שהגיע עם ה"אורורה" ונשאר עם אנשיו של מוסון למשך החורף, לא עמד בקשיים והחל לגלות סימני אי-שפיות. הוא חשב, שיתר אנשי הקבוצה זוממים לרצוח אותו ואיים לחשוף את מזימותיהם בשובו לאוסטרליה. עם זאת, בתוך טירופו גילה גם רגעי שפיות והגיון, והמשיך על אף הכל במשימה הקשה והתובענית של שמירת קשר הרדיו הדו-כיווני עם מקווארי ומשם לאוסטרליה. מוסון, שחשש מהשפעתו המידבקת של השיגעון על שאר האנשים, בודד את ג'פריס ושם אותו ללעג לפני שאר הקבוצה בציינו, כי "בתי המגורים מועטים ומרוחקים זה מזה באנטארקטיקה". ג'פריס המשיך בתפקידו כקצין רדיו, עד שבספטמבר נמצא ששלח הודעה כוזבת בשם מוסון, ולא הייתה ברירה אלא לשלול ממנו את הגישה לרדיו. עם שובם לאוסטרליה ב-1914 אושפז ג'פריס בבית חולים פסיכיאטרי. במבט לאחור אל 1913 סיפר מוסון לארוסתו, פקואיטה, כי במשך החורף הזה היה עסוק רוב הזמן בשמירת שפיותו הוא וזו של אנשיו.
סוף דבר.
ה"אורורה" חזרה אל כף דניסון בקיץ הבא, באמצע דצמבר, להחזיר את האנשים הביתה.
הגורם למחלותיהם של מוסון ומרץ עודנו, בחלקו, בגדר תעלומה. בימים ההם ייחס מקלין - הרופא הראשי של המשלחת ואחד האנשים שנשארו בכף דניסון - את מחלתם לדלקת מעיים; מוסון כתב ב"משכן הבליצארד", הדין וחשבון הרשמי של המשלחת, שמרץ מת מאפנדיציטיס, חום גבוה, רעב וחשיפה לקור. מחקר של ג'ון ברטון קללאנד ורונאלד ורנון סאות'קוט מאוניברסיטת אדלייד הסיק, שמן התסמינים שמוסון תיאר - נשירת שיער, התקלפות עור וירידה במשקל, דיכאון, דיזנטריה וזיהומי עור חוזרים ונשנים - עולה, שהאנשים סבלו מהיפרוויטמינוזיס A, צריכת-יתר של ויטמין A. ויטמין זה נמצא בכמויות גבוהות מן הרגיל בכבדים של כלבי האסקי גרנלנדי, שהן מרץ והן מוסון אכלו כמויות גדולות מהם.
אף כי היפרוויטמינוזיס A התקבלה על דעת הרוב כאבחנה למות מרץ ולמחלתו של מוסון, היו שהתנגדו לתאוריה זו, בהם פיליפ לואו, שגרס כי בה במידה ייתכן שהחשיפה הממושכת לקור הייתה הגורם, ודניס קארינגטון-סמית העלה סברה, כי אפשר שהמתח הנפשי שחולל מותו של חבר קרוב ומות הכלבים שמרץ טיפל בהם, יחד עם המעבר החד מדיאטה צמחונית הוא שקטל את מרץ, ולא היפרוויטמינוזיס A.
בעת מסע הרצאות של מוסון בארצות הברית לאחר המשלחת ציטטו כמה עיתונים אמריקאים את מוסון כמי שאמר, כי שקל לאכול מבשרו של מרץ לאחר מותו, אך מוסון הכחיש טענות אלה מכל וכל וכינה אותן "שערורייתיות" ו"המצאה". הביוגרפים של מוסון סבורים, שאין ממש ברמזים לקניבליות; בו ריפנבורו מדגיש, שמוסון טיפל במרץ במשך ימים, על אף הסיכון האפשרי לחייו הוא. יתר על כן, הוא מוסיף ואומר, מוסון לא ידע מה הגורם למותו של מרץ; אכילת בשרו הייתה עלולה להוות סכנה חמורה בשבילו. גם פיליפ איירס מצדד בדעה זו ומוסיף, שלאחר מותו של מרץ היו למוסון די מנות מזון בלי שייאלץ לבחור בקניבליות. לואו, שהכיר את מוסון היטב, גרס, כי "הוא היה אדם בעל ערכי מוסר איתנים ושמרניים מאוד. היה זה בלתי אפשרי מבחינתו לשקול מעשה כזה."
בנובמבר 1913, זמן קצר לפני שהגיעה ה"אורורה" להחזירם לאוסטרליה, הקימו האנשים שנשארו בכף דניסון צלב זיכרון למרץ וניניס על גבעת אזימוט, צפונית-מערבית לצריף הראשי.
הרולד אלכסנדר, רוזן אלכסנדר הראשון מתוניס
הרולד רופרט ליופריק ג'ורג' אלכסנדר, רוזן אלכסנדר הראשון מתוניס (באנגלית: Harold Alexander, 1st Earl Alexander of Tunis; 10 בדצמבר 1891 - 16 ביוני 1969) היה פילדמרשל בצבא הבריטי אשר לחם בין היתר בשתי מלחמות העולם ונודע במיוחד עבור פיקודו במערכה בצפון אפריקה והמערכה בזירת הים התיכון במלחמת העולם השנייה.
לאחר שירותו הצבאי, שימש אלכסנדר בין היתר בתור המושל הכללי של קנדה, ה-17 מאז איחוד קנדה ומזכיר ההגנה ה-6, זאת בשנים שלאחר המלחמה.
ביוגרפיה.
הרולד אלכסנדר נולד בלונדון, הבן השלישי לרוזן ורוזנת קלדון (Caledon), כאשר אימו הייתה אף היא בת לרוזן מאירלנד. משפחת אלכסנדר הייתה נצר למשפחות האצולה פרוטסטנטיות באזור אולסטר באירלנד. אלכסנדר התחנך בבית ספר פרטי ולאחר מכן החל את לימודיו במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט בתור צוער. בספטמבר 1911, משסיים בהצלחה את לימודיו בסנדהרסט, קיבל אלכסנדר דרגת לוטננט משנה והחל את שירותו במשמר האירי, בהמשך קודם לדרגת לוטננט.
מלחמת העולם הראשונה.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, נשלח אלכסנדר כמפקד פלוגה יחד עם הגדוד הראשון של רגימנט המשמר האירי, מהיחידות הראשונות שנשלחו כחלק מחיל המשלוח הבריטי חזית המערבית עם תחילת האש. הוא לחם במהלך קרב הנסיגה ממונס ולאחר מכן נפצע בקרב איפר הראשון (אוקטובר-נובמבר 1914) ונשלח להחלמה קצרה בבריטניה. ב-7 בפברואר 1915 הוא הועלה לדרגת קפטן וקיבל תפקיד פיקודי בגדוד השני של המשמר שהוקם בתקופה זו כדי לסייע למאמץ המלחמתי.
באוגוסט 1915 חזר אלכסנדר לחזית המערבית והשתתף בקרב לוס, שם הוא אף שימש למשך עשרה ימים מפקד של הגדוד הראשון כמחליף למפקד שנהרג, לאחר מכן חזר לגדוד השני. על גבורתו במהלך הקרב ופיקודו עוטר אלכסנדר בצלב הצבאי בינואר 1916. לאחר מכן אלכסנדר לקח חלק במערכה על הסום (יולי-נובמבר 1916), על גבורתו בקרב באזור פלרס-קורסלט ב-15 בספטמבר הוענק לו באוקטובר אות השירות המצוין, בכתב העיטור נכתב:
על פיקודו במהלך מערכת הסום הוא גם זכה בתואר אביר במסדר לגיון הכבוד של צרפת. בדצמבר הוא קודם לסגן מפקד הגדוד הראשון, בדרגה הזמנית של מייג'ור, דרגה אשר קיבל באופן מלא רק ב-1 באוגוסט 1917. באוקטובר 1917, שוב פיקד בפועל על הגדוד השני כשהוא מכהן בתפקיד של לוטננט-קולונל, הוא פיקד על הגדוד בקרב איפר השלישי בו נפצע קלות, ובהמשך בקרב קמברה, שם איבד הגדוד שלו 320 חיילים מתוך 400 במהלך הלחימה סביב חורשת בורלון. במרץ 1918 פיקד אלכסנדר באופן זמני על הגדוד הרביעי ובאפריל שב לפקד על הגדוד השני בלחימה סביב הייזברוק, שם ספג הגדוד אבדות כל כך קשות שהוא לא שב להילחם עד סוף המלחמה. בעודו בעל מינוי כלוטננט-קולונל באופן לא רשמי, נשלח אלכסנדר לפקד על מחנה אימון של חיל הרגלים באוקטובר 1918. לימים חיבר הסופר רודיארד קיפלינג ספר אודות קורות רגימנט המשמר האירי (שם שירת בנו ונפל בקרבות) במלחמת העולם. קיפלינג תיאר בספרו את אלכסנדר כך:
בין המלחמות.
בשנת 1919 נשלח אלכסנדר לסייע לכוחות הלטבים במהלך מלחמת העצמאות של לטביה, שם פיקד על יחידות לטביות בלחימה כנגד הבולשביקים במזרח המדינה. במהלך תקופתו שם נפצע ב-9 באוקטובר על ידי אחד מחייליו שירה בו בשוגג. במאי 1920 חזר אלכסנדר לבריטניה, עדיין בדרגת מייג'ור וקיבל את תפקיד סגן מפקד הגדוד הראשון של המשמר האירי, במאי 1922 הוא הועלה לדרגת לוטננט-קולונל וקיבל את הפיקוד על הגדוד. בתקופה זו נשלח עם גדודו להצבה בטורקיה, שם הגדוד הוצב כחלק מהשמירה הסכם סוור והיה במקום במהלך משבר צ'נקלה. באוקטובר 1922 נשלח הגדוד בפיקודו של אלכסנדר לגיברלטר ומשם חזרה ללונדון באפריל 1923.
בינואר 1926 הוחלף אלכסנדר בפיקוד הגדוד הראשון והוא התפנה לתקופת לימודים במכללה למטה בקמברלי (מחוז סארי). משסיים בהצלחה את לימודיו, הועלה לדרגת קולונל בפברואר 1928 וקיבל את הפיקוד על המחוז הרגימנטלי של המשמר האירי וחטיבת המילואים ה-140 (הרביעית של לונדון) של הצבא הטריטוריאלי. בינואר 1930 חזר אלכסנדר לתקופת לימודים נוספת הפעם במכללת ההגנה הקיסרית, שם למד במשך כשנה ובין המחנכים שם היו אלן ברוק וברנרד לו מונטגומרי, שני קצינים מוערכים שעתידים היו לפקד לצידו במהלך מלחמת העולם השנייה וככל הנראה לא התרשמו במיוחד מיכולותיו במהלך לימודיו במכללה.