ב-1992 נישאה למלחין איתן שטיינברג, ושיתוף הפעולה ביניהם הוא מרכזי בפעילותה. בין השאר, שיתפה פעולה עם שטיינברג בביצוע יצירותיו הקונצרטנטיות, בביצוע פרויקטים של שירי-עם בעיבודיו, ובביצוע מופעי תיאטרון מוזיקה שהולחנו על ידי שטיינברג, ואשר נכתבו, עוצבו ובוימו על ידי בן-זקן.
פעילותה של בן-זקן כאמנית-יוצרת כוללת יצירות תיאטרון, יצירות ספרותיות, מיצבי קול ועבודות פלסטיות. היא עוסקת גם במחקר, בעיקר בנושא ההיבטים הפרפורמטיביים של שירי-עם וסיפורי-עם, ובמעבר מהקשרם המסורתי במשפחה ובקהילה אל במות התיאטרון והקונצרטים. המחקר שלה נושא אופי של מחקר-מבוסס-יצירה, ועד כה הניב פרויקטים רבים, ביניהם שתי הצגות דו-לשוניות שיצרה עבור סטודנטים יהודים וערבים באוניברסיטת חיפה, בהשראת סיפורי-עם ושירי-עם מקהילותיהם.
אתי בן-זקן ואיתן שטיינברג מתגוררים בזכרון יעקב.
פעילות כמבצעת בתחום אמנות-קול.
הרפרטואר של בן-זקן כולל יצירות עכשווית, מרביתן כאלה אשר נכתבות במיוחד לקולה, ואשר עושות שימוש בטכניקה קולית מורחבת. היצירות שאיתן שטיינברג ומלחינים ישראלים נוספים כותבים לקולה כוללות לעיתים קרובות שילוב של שירה ודיבור, מלמול ולחישה, אפקטים קוליים, שימוש בריבוי-שפות, בשברי-שפה ובאין-שפה. אתי בן-זקן מבצעת גם מוזיקה עתיקה מימי הביניים, הרנסאנס והבארוק, ופרויקטים רבים של שירי-עם בעיבוד איתן שטיינברג. בין פרויקטים אלה, המבוצעים ביותר הם: "הכלה מתירה צמותיה, החתן מתעלף" – שירי-אהבה יהודים-ספרדים בלאדינו ובחכיתיה; "I Love My Love" (הפרויקט נקרא גם "תרופת אהבה") – שירי-אהבה עממיים באיטלקית, אנגלית, ארמנית, חכיתיה, יידיש, לאדינו, ספרדית, עברית, צרפתית וטורקית; "فرحه שמחה" - פיוטים, שירי-אהבה, שירי-חתונה ושירי-ילדים מהקהילות האתניות בישראל בג'והורי, חכיתיה, יידיש, לאדינו, מליאלם, עברית, ערבית ורוסית.
בשנת 2013 אתי בן-זקן ואיתן שטיינברג יסדו את אנסמבל "מודאליוס" – אנסמבל רב-סגנוני ובין-תרבותי של סולנים מתחומי המוזיקה הקלאסית והאתנית.
בן-זקן הופיעה כסולנית לצד המנצחים אנדרס מוסטונן, וכטאנג קחיזדה, יניב דינור, עומר מאיר ולבר, אילן וולקוב, ברק טל, דורון סלומון, ריצ'רד פיטמן ופביאן פניסלו; תזמורות ואנסמבלים עימם הופיעה כסולנית כוללים את הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית של טביליסי (גאורגיה) התזמורת הפילהרמונית של אסטוניה, תזמורת kymi Sinfonietta (פינלנד), אנסמבל הורטוס מוזיקוס (אסטוניה), אנסמבל Boston Musica Viva (ארצות הברית), אנסמבל המאה ה-21, אנסמבל מוזיקה נובה, אנסמבל מיתר ואנסמבל סולני תל אביב; פסטיבלים בהם השתתפה כסולנית כוללים את פסטיבל Musiktriennale בגרמניה, "Autumn Tbilisi" בגאורגיה, הביאנלה למוזיקה בת-זמננו בתל אביב, חג המוזיקה הישראלית, פסטיבל אבו גוש למוזיקה ווקאלית, פסטיבל האביב הבינלאומי בראשון לציון, פסטיבל הרנסאנס ביחיעם, החג של החגים בחיפה, פסטיבל טאלין – תל אביב, פסטיבל פליציה בלומנטל בתל אביב, פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון, ופסטיבל קלאסיקאמרי באילת.
בין המלחינים הישראלים הרבים שבן-זקן ביצעה והקליטה מיצירותיהם נמנים בטי אוליברו, אלונה אפשטיין, אבל ארליך, גיא בן-טוב, ארי בן שבתאי, נעה בלאס, יוסף ברדנשווילי, מיכאל וולפה, רון וידברג, אלכס וסרמן, חן וגנר, עודד זהבי, סיון כהן-אליאס, יוסי מר-חיים, אורי נתנאל, עדו עקוב, ירח פישמן, ציפי פליישר, ג'ואן פרנק-ויליאמס, ענת פיק, הגר קדימה, שירי רייזמן, שרה שוהם ויובל שי-אל.
בן-זקן הקליטה שבעה אלבומים כסולנית:
אתי בן-זקן מופיעה כסולנית-אורחת באלבומים רבים נוספים, בסרטי תעודה וביצירות וידאו-ארט.
פעילות כיוצרת בתחום אמנות-קול.
יצירותיה המוזיקליות של אתי בן-זקן הן יצירות לקול ופסקול, על פי טקסטים מאת יוצרים עבריים (ביניהם ריקי דסקל, הדסה טל, רונית מטלון וש"י עגנון), טקסטים עממיים, וטקסטים מהתנ"ך והמדרש. אחדות מיצירותיה נוצרו כפסקול לתערוכות (למשל, לשתי תערוכות של האמנית אדוה דרורי) וליצירות וידאו-ארט (למשל, לסרט "שם" מאת אינגה פונר קוקוס). כמו כן יצרה יצירות קוליות קצרות במשותף עם אמנית הקול ענת פיק.
יצירות ספרותיות.
בן-זקן כתבה עד כה שלושה ספרים:
כמו כן כתבה סיפורים, מאמרים, טקסטים לתיאטרון וליצירות מוזיקליות, וכן מאמרים אקדמיים אחדים בנושאי פולקלור.
יצירות פלסטיות.
בין העבודות הפלסטיות של בן-זקן ישנן יצירות "עצמאיות"' למשל סדרת יצירות הבד למיצב "סגולה להרחבת הלב", ולצדן יצירות שיצרה "בשירות" פעילותה בתחומים אחרים: מיניאטורות מצוירות מעשה ידיה (אקריליק על קרטון) מופיעות כציורי העטיפה של שני ספריה בספרית פועלים "קלף הקיסרית" ו"מה שכתוב למעלה"; כציורי העטיפה של תקליטור הבכורה שלה "הכלה מתירה צמותיה, החתן מתעלף", ושל התקליטור בהשתתפותה "Rava Deravin – מיצירות איתן שטיינברג"; עבודות פלסטיות שלה מלוות את כל מופעי התיאטרון שיצרה, ביניהן סדרת מסיכות גדולות ממדים לתיאטרון-המוזיקה "נסיכת חמשת הפנים"; קולאז' בדים (6X3.5 מטר) למופע תיאטרון-המוזיקה "סטאבט מאטר - תפילה אנושית"; קולאז' בדים (4X4 מ') להצגה "סיפורי בדים"; ועוד מגוון בובות, מסיכות, שטיחי-טלאים אביזרים ובובות.
ג'ירו הוריקושי
ד"ר ג'ירו הוריקושי (ביפנית: 堀越 二郎; 22 ביוני 1903 - 11 בינואר 1982), מהנדס אווירונאוטיקה יפני, שהיה המתכנן הראשי של רבים ממטוסי התקיפה היפנים במלחמת העולם השנייה, שהמפורסם ביניהם מטוס הקרב מיצובישי A6M זירו.
ילדות, נעורים ותחילת הקריירה.
הוא נולד בעיר פוג'יאוקה, במחוז גונמה, יפן. בשנת 1927 הוא סיים את לימודי האווירונאוטיקה במסגרת המחלקה להנדסה של האוניברסיטה של ​​טוקיו, והחל לעבוד בחברת מיצובישי.
העבודה הראשונה של ג'ירו הוריקושי הייתה תכנון מטוס ניסיוני לא מוצלח בשם מיצובישי 1MF10, שמעולם לא עבר את שלב אב הטיפוס לאחר מספר טיסות ניסוי שנעשו עליו. יחד עם זאת, לקחים שהופקו מתכנון מטוס זה הובילו לפיתוח של מטוס הרבה יותר מוצלח בשם מיצובישי A5M (שם הקוד של בעלות הברית למטוס זה היה "קלוד") אשר נכנס ליצור המוני בשנת 1936.
תכנון ה-A6M זירו.
זמן מה לאחר מכן, בשנת 1937, הוריקושי וצוותו בחברת מיצובישי התבקשו לתכנן מטוס עבור הצי הקיסרי היפני כמחליף למיצובישי A5M אשר לא תאם את דרישות הצי. במאי 1937 קיבלו החברות מיצובישי ונאקאג'ימה מפרט למטוס קרב חדש המיועד לנושאות מטוסים. במפרט נדרש מטוס המסוגל לטוס במהירות של 500 קמ"ש בגובה 4000 מטר ונסיקה ל-3000 מטר תוך 3.5 דקות. על המטוס לשהות באוויר שעתיים בפעולה רגילה, ו-6 עד 8 שעות במהירות שיוט חסכונית עם מכלי דלק נתיקים. החימוש נדרש להיות צמד תותחי 20 מ"מ, צמד מקלעי 7.7 מ"מ ושתי פצצות 30 או 60 ק"ג. כמו כן, דרש הצי לצייד את המטוס במכשיר קשר ואמצעי ניווט. כושר התמרון הנדרש ממנו היה להיות לפחות זהה לזה של ה-A5M, תוך הקפדה על כך שמוטת כנפיו לא תעלה על 12 מטר. צוות התכנון של נאקאג'ימה סבר כי הדרישות החדשות הן מגוחכות ובלתי אפשריות ופרש בינואר מתכנון המטוס. אולם הוריקושי נרתם לפרויקט, הוא החליט שהמשימה אפשרית אם יצליח להוריד את משקל המטוס למינימום האפשרי, הוא וצוותו עשו שימוש בכל טכניקת הפחתת משקל אפשרית, וחלקים רבים נבנו מאלומיניום. התכנון הסופי, עם כנף תחתית משתפלת, כן נסע רחב ומתכנס ותא טייס סגור במלואו היה בזמנו חדשני ביותר.
המטוס שנודע בכינוי זירו (="מודל אפס") או בשמו המלא A6M זירו, היה לאחד ממטוסי הקרב המעולים של תקופת מלחמת העולם השנייה ולבעל מוניטין אגדי כמעט. עם זאת, פגמים בתכנונו וחוסר קריטי במנועים חזקים חרצו את גורלו לעומת מטוסים אמריקאיים מתקדמים דוגמת P-38 לייטנינג ו-F-6F הלקט.
חייו בשנות המלחמה.
למרות הקשר ההדוק של חברת מיצובישי לממסד הצבאי היפני והשתתפותו הישירה של הוריקושי במאמץ של האומה היפנית לקראת מלחמת העולם השנייה, הוא התנגד בתוקף למה שהוא ראה כמלחמה חסרת תוחלת כנגד ארצות הברית והביע זאת ביומנו האישי שפורסם לציבור בשנת 1956.
חייו לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה, הוריקושי השתתף ביחד עם המהנדס קימורה הידמאסה בתכנון מטוס הנוסעים/התובלה היפני YS-11. לאחר פרויקט זה הוא החליט לעזוב את חברת מיצובישי ולהשקיע את מרצו בלימוד במוסדות חינוך ומחקר ביפן.
אחרית ימיו.
הוריקושי מת מדלקת ריאות בבית חולים בטוקיו ב-11 בינואר 1982, בגיל 78.
הוריקושי בתרבות.
הסרט "הרוח העולה" של האנימטור היפני הייאו מיאזאקי מבוסס על חייו של הוריקושי.
קו ג'ה-צ'אול
קו ג'ה-צ'אול (בקוריאנית: 구자철; ) הוא כדורגלן דרום קוריאני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אל-גארפה מליגת העל הקטרית.
לקו 79 הופעות במדי נבחרת קוריאה הדרומית, בה הוא שימש קפטן עד לפרישתו ממנה בשנת 2019.
קריירת מועדונים.
קו הופיע בשנת 2006 באליפות בתי הספר התיכונים שהתקיימה באי ג'ג'ו. הוא הוביל את קבוצתו למקום השני בטורניר עם ביצועים מרשימים. בעקבות זאת, מאמן ג'ג'ו יונייטד החתים אותו בשנת 2007 על חוזה בקבוצה. תחילה הוא שיחק בקבוצת המילואים של ג'ג'ו, ולא הרשים עקב פציעות רבות. למרות זאת, עם חלוף הזמן הוא התחיל להוכיח את עצמו ולהרשים בהופעותיו, והחל לשחק באופן קבוע בקבוצה הראשונה של ג'ג'ו, בעיקר כקשר הגנתי. בעונת קו הוביל את ג'ג'ו לסגנות ליגת העל של קוריאה הדרומית. באותה עונה נבחר לשחקן המצטיין בליגת העל הקוריאנית. הוא היה גם מלך הבישולים באותה עונה בליגה.