סמלת (שם שמורכב מראשי התיבות של השם בו נוסדה החברה: "סוכנות מכוניות לים התיכון בע"מ") היא חברה פרטית ישראלית, העוסקת ביבוא והפצה של כלי רכב פרטיים ומסחריים.
החברה הייתה היבואנית הבלעדית של חברת "פיאט" בישראל. החברה הייתה הנציגה הרשמית בישראל של תאגיד הרכב FCA () שהתמזגה לחברת סטלנטיס. כיום סמלת מייצגת חלק ממותגי החברה הממזוגת כולל: ג'יפ, אלפא רומיאו, פיאט, פיאט מסחריות, דודג', אבארט (Abarth) וראם. בנוסף החברה גם יבואנית ישירה של המותגים סובארו, איווקו, מזראטי ופרארי.
היסטוריה.
חברת סמלת הוקמה בשנת 1946 על ידי איש העסקים אברהם גולדשטיין-גורן, לאחר שקיבל את הזיכיון ליבוא רכבי קונצרן פיאט האיטלקי לשטחי ארץ ישראל המנדטורית ולמזרח התיכון. לאחר הקמת מדינת ישראל, המשיכה החברה המשיכה להחזיק בזיכיון בישראל, אם כי בשנים הראשונות הייבוא לישראל הוגבל עקב מחסור במטבע זר. בשנת 1960 הוסרו כל המגבלות על ייבוא כלי רכב והחברה גדלה במהירות תוך שנים ספורות. באמצע שנות ה-60 הוקמו אולם תצוגה ומוסך מרכזי בתל אביב. בשנת 1971, חנכה החברה אולם תצוגה ומוסך מרכזי בירושלים. בשנת 1989 נרכשה החברה על ידי התעשיין מיכאל לוי ושנתיים אחר כך, הפכה סמלת לנציגה הרשמית בישראל של המותג "אלפא רומיאו".
בשנת 2012 רכשה סמלת את אוטו-איטליה רומניה ואת פעילות מותג המשאיות והאוטובוסים IVECO. בשנת 2013 סמלת הפכה לנציגה הרשמית של סובארו בישראל עת רכשה את חברת יפנאוטו, יבואנית סובארו בישראל. בשנת 2014 רכשה סמלת בעלות חלקית על מותגי היוקרה פרארי ומזראטי: ראשית, רכשה מחברת "קרדן רכב" מקבוצת קרדן ישראל, 25% ממניות חברת "אוטו-איטליה", יבואנית פרארי ומזראטי לישראל, תמורת כ-5 מיליון שקל. בהמשך רכשה חברת יוניברסל מוטורס ישראל את "קרדן רכב", ובאוגוסט 2019 העבירה את מלוא הבעלות על אוטו-איטליה (75%) לסמלת. בשנת 2016 רכשה סמלת את פעילות מותגי ג'יפ, קרייזלר, ראם ודודג בישראל מידי חברת מכשירי תנועה בעקבות המיזוג של קונצרן פיאט עם חברת קרייזלר העולמית והקמת קבוצת FCA Automotive.
לסמלת רשת סניפים בפריסה ארצית ועובדים בה כ-350 איש.
מותגי החברה.
נכון לשנת 2021, החברה משווקת בישראל 11 מותגי רכב, מתוכם 9 הם בבעלות תאגיד FCA. באוקטובר 2019 הכריזו FCA וקבוצת PSA (המיוצגת בישראל על ידי קבוצת לובינסקי) על מיזוג. המיזוג הושלם בינואר 2021 ובמסגרתו הוקמה החברה המשותפת סטלנטיס המאגדת את כל פעילויות מותגי FCA ו-PSA. כך, החברה מייצגת כ-20% ממותגי הרכב בישראל.
המכלול האדריכלי של פמפוליה
המכלול האדריכלי של פמפוליה (פורטוגזית Conjunto Arquitetônico da Pampulha) שתוכנן בשנת 1940 סביב אגם מלאכותי, היה מרכז של נופש ותרבות במסגרת שכונת עיר גנים בעיר בלו הוריזונטה במרכז ברזיל. המכלול ממחיש את הדרך בה עקרונות של אדריכלות ופיתוח נופי מודרניים השתחררו מקונסטרוקטיביות קשיחה, והביאו לידי ביטוי את האקלים המקומי והסביבה הטבעית.
היסטוריה.
בניית בירה חדשה למדינת מינאס ז'ראיס במקום אורו פרטו אושרה ב-1891, והקמת בלו הוריזונטה החלה ב-1897. כדי לשכן בין 200,000 ל-300,000 תושבים העיר נבנתה בתבנית שתי וערב, ונשתלו בה אזורים פרווריים עם תכנון פחות מוקפד ועם שדרות רחובות יותר. הצמיחה המטאורית של העיר בעשורים שלאחר מכן הביאה להתפוצצות אוכלוסין בשנות ה-20 של המאה ה-20, וזו הועצמה מצידה על ידי תיעוש וגרמה לבעיות בתוכניות הקיימות. בתגובה, בין השנים 1938–1940, נוסחה תוכנית עירונית חדשה שהתייחסה לצורך בהקמת פרוורים חדשים ואזורי תכנון לעיר. במסגרת תוכנית חדשה זו פותח אזור פמפוליה. מאגר פמפוליה הוקם בצפון העיר בין השנים 1936–1938 כדי לספק מים לאזור נרחב. גודלו של המאגר שולש בשנתיים הבאות, ותוספת זו נוצלה כדי ליפות את האגם ולהופכו לעיר-לוויין לתיירות ולפעילות נופש. לשם כך נשכרו שירותיו של אוסקר נימאייר ב-1940, והמטרה המוצהרת הייתה למשוך את בני המעמד הגבוה ועידודם להקים לעצמם בתי אחוזה סביב האגם. אזורי המגורים הצטיינו ברחובות רחבים, בנייה לא רווייה ושטחים ירוקים נרחבים - כל מאפייניה של "עיר גנים". התחבורה שופרה על ידי סלילת דרכים חדשות והקמת שדה תעופה סמוך.
המוקד העיקרי של השטח החדש היה מכלול של מבנים בודדים שהתמקדו בפנאי, ספורט ותרבות, ושמוקמו בנקודות מפתח סביב האגם - הקאזינו, מועדון יאכטות וגולף, אולם נשפים וכנסייה. כל אלה רוכזו סביב האגם ולאורך שדרה היקפית, שמעבר לה נבנו מבנים נמוכי קומה. שבילי הליכה יצרו חיבורים בין האלמנטים של התוכנית, אך הוקמו גם רציפי עגינה עבור סירות שחצו את האגם. לא כל התוכניות יוצאו לפועל - מגרש הגולף לא פותח ומשמש כיום כגן חיות, ואילו תוכניות להקמת בית מלון על חצי אי ומסעדה על אי האהבה לא התממשו. מה שאכן יצא לפועל, השתנה בשל תנאים סוציאליים וסביבתיים. הקזינו תפקד שנים בודדות בלבד, עד שב-1946 נאסרו הימורים במדינה. ב-1954 הסכר המחזיק את מי האגם נפגע, וגרם להצפות כמו גם לשינויים בחופי האגם. ובככלל, הרעיון למשוך משפחות אמידות לבנות את בתיהן בפמפוליה לא צלח. הסתבר כי אזור מגורים יוקרתי לא מצא את מקומו ליד אתר נופש פופולרי. עם השנים נוספו אצטדיון כדורגל ב-1965 ואצטדיון ספורט כללי ב-1980, ובעוד שאלה חיזקו את אוריינטציית הנופש של האתר, הם פגעו בתפיסה המקורית של הפרויקט.
פמפוליה מתוארת כיום כאזור נופש המתאים לשכבות הביניים, ושינוי זה בייעודה יצר בעיה למצוא רוכשים לבתי המידות שנבנו במקום בידי משפחות אמידות בתחילת דרכו. משנות ה-60 של המאה ה-20, נחשף מאגר המים ללחצים תעשייתיים ולפיתוח עירוני מוגבר, ושתיים משלוחותיו נסתמו (אחת מהן משמש כפארק אקולוגי). גופי המים המזינים את האגם זוהמו והתמלאו בסחף. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הבעיה כה החמירה עד כי התושבים המקומיים החלו לדרוש פתרון מלא; ובעשרים השנים האחרונות החלו הרשויות לנקות את האגם ובמקביל לשמר את המבנים.
האתר.
במרכזה של התוכנית משתרע אגם מלאכותי גדול, וסביבו אמורים אמנות, תרבות וספורט לשגשג בארבעה מבנים עיקריים ליד המים או בסביבתם. הקזינו שהיה אבן משיכה בערים רבות באותה עת, הוא מוקד להנאה; אולם נשפים יועד לשמש כמקום מפגש; מועדון הגולף והיאכטות הציעו ספורט, במיוחד במי האגם; והכנסייה סימלה את אופייה הדתי החזק של החברה. דרך רחבה לאורך חוף האגם חיברה את המבנים, ולאורכה משתלו 500 עצי דקל. הלאה משם נסללו שדרות היקפיות והוקמו שכונות מגורים חדשות שהצטיינו בבנייה נמוכה ובשטחים ירוקים גדולים. חלק מהבתים היו בתי אחוזה. ארבעת המבנים תוכננו על ידי האדריכל אוסקאר נימאייר כמכלול שמרכיביו צופים זה אל זה ואל ההרים המיוערים שבאופק. על המבנים ובתוכם צייר קנדידו פורטינרי ציורי קיר ואריחים, ויצירותיהן של אמנים אחרים השתלבו בסגנון האדריכלי. כל אחד ממבנים מוקף בצמחייה צפופה שתוכננה על ידי אדריכל הנוף רוברטו בורלה מרקס, ושדרכה מעברים מקושטים באריחים יוצרים קשר עם המסורת הברזילאית. אף שכל אחד מארבעת המבנים מציע פתרון אדריכלי שונה במקצת לאתגר התאמת ההקשר המודרניסטי לאקלים ולסביבה של העיר החדשה; התוצר הכולל הוא של אדריכלות המאפשרת למבנים להוסיף איכות למראה האגם וההרים. ארבעת המבנים מוכרזים ביחד עם חלק מהאגם, השבילים סביבו והשטחים הירוקים.
ארבעת המבנים באתר:
ג'ורג' דיק
ג'ורג דיק (בערבית: جورج ديك; נולד ב-1984) הוא דיפלומט ערבי-ישראלי. ב-2018, מונה דיק לשגריר ישראל באזרבייג'ן והפך בכך להיות הערבי-הנוצרי הישראלי הראשון שהפך לשגריר.
קורות חיים.
דיק גדל במשפחה נוצרית אורתודוקסית בשכונת עג'מי ביפו, בבניין בו שאר הדיירים כללו מוסלמים, קתולים, יהודים וכומר קתולי ממוצא יהודי. אביו, יוסף דיק, עבד כיועץ מס והיה ממנהיגי העדה הנוצרית ביפו. הוא כיהן כיו"ר האגודה האורתודוקסית, ונחשב דמות מוכרת ואהודה בעיר עד שב-2015 נחנכה כיכר לזכרו בעיר יפו בהשתתפות ראש העיר רון חולדאי. דיק מספר כי סבו וסבתו ברחו ללבנון להבטיח את שלומם בעת ​​מלחמת העצמאות, לאחר שנאמר להם שהיהודים ישחטו אותם אם הם יישארו בבתיהם, אך ציפו לחזור לביתם לאחר שצבאות ערב יביסו את היהודים. לפי דיק, עם סיום המלחמה סבו וסבתו חשו כי הם "רומו", והחליטו לחזור באופן בלתי חוקי לביתם ביפו במקום להישאר בלבנון כפליטים. מכיוון שהכניסה המחודשת למדינה הייתה בלתי חוקית, סבו של דיק, חשמלאי, נעצר ונכלא. קרובי משפחה נוספים של דיק שנמלטו בשנת 1947 לא חזרו ומתגוררים ברחבי העולם.
דיק הוא בוגר בית ספר הארי רדזינר למשפטים. הוא גם למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון על מלגת פולברייט.
קריירה.
דיק הצטרף למשרד החוץ בשנת 2008. הוא היה סגן מפקד המשלחת בניגריה בין השנים 2009–2012. הוא הוצב בנורווגיה בין השנים 2012–2015. באוסלו שימש כסגן שגריר; הוא היה השגריר בפועל במהלך מבצע צוק איתן בשנת 2014.
בשנת 2018, בגיל 34, מונה דיק לשגריר ישראל באזרבייג'ן ובכך הפך לערבי-הנוצרי הישראלי הראשון בדרגת שגריר. בעבר היו לישראל שגרירים ערבים. עלי יחיא היה שגריר בפינלנד וביוון.
אניטה רה
אניטה קלרה רה (בגרמנית: Anita Clara Rée; 9 בפברואר 1885 המבורג – 12 בדצמבר 1933 בקמפן) הייתה ציירת אוונגרדית בתקופת רפובליקת וויימר ממוצא יהודי.
ביוגרפיה.
היא נולדה למשפחה יהודית ותיקה של סוחרים בהמבורג שסחרו בסחורות מהודו. היא הייתה בתם של ישראל רה וקלרה, לבית האן. עם זאת, אניטה ואחותה אמילי הוטבלו וגדלו כלותרניות, בהתאם לנורמות החברתיות של מעמד הביניים הגבוה והמשפחות היהודיות המתבוללות במעמד הגבוה בגרמניה באותה עת.