עד סוף המאה ה-18 נחצבה הלווחה מבורות קטנים רבים על ידי שותפויות קטנות של גברים מקומיים, שלא היה להם ההון הנדרש להרחבה נוספת. החוצבים נאלצו בדרך כלל לשלם שכר דירה או תמלוגים לבעל הקרקע, אם כי החוצבים בקילגווין לא עשו זאת. במכתב שכתב סוכן אחוזת פנרין, ג'ון פאיינטר, בשנת 1738 הוא מתלונן כי התחרות מצד קילגווין השפיעה על מכירת הלווחה של פנרין. ניתן לחצוב את הלווחה של קילגווין בזול יותר ולמכור אותם במחיר גבוה יותר. מחצבת פנרין הכניסה לשוק גדלים גדולים יותר של לווחה בשנים 1730–1740, ונתנה לגדלים אלה את הכינויים שהפכו לסטנדרטיים. אלה נעים בין "דוכסיות" (Duchesses), הגדולה ביותר בגודל 24 אינץ' (610 מילימטרים) על 12 אינץ' (300 מילימטרים), דרך "רוזנויות" (Countesses), "גבירות" (Ladies) ו"כפולים" (Doubles), ועד "בודדים" (Singles) הקטנים ביותר.
צמיחה (1760–1830).
מתושלם ג'ונס (Methusalem Jones), בעבר חוצב בקילגווין, החל לעבוד במחצבת דיפויס (Diffwys) בבליינה פסטיניוג בשנות ה-60 של המאה ה-19, שהפכה למחצבה הגדולה הראשונה באזור. בעלי הקרקע הגדולים הסתפקו בהתחלה בהנפקת "רשימות", המאפשרים לאנשים לחצוב לווחה על אדמותיהם תמורת שכירות שנתית של כמה שילינגים ותמלוגים על הלוחות המיוצרים. בעל הקרקע הראשון שהשתלט על עבודת הלווחה על אדמתו היה הבעלים של אחוזת פנרין, ריצ'רד פננט (Richard Pennant), לימים הברון פנרין. בשנת 1782, הגברים שעבדו במחצבות באחוזה הפכו שכירים או נפלטו, ופננט מינה את ג'יימס גרינפילד כסוכן. באותה שנה פתח הלורד פנרין מחצבה חדשה ב-Caebraichycafn שליד בת'סדה, שבשם מחצבת פנרין תהפוך למחצבת הלווחה הגדולה בעולם. בשנת 1792 העסיקה מחצבה זו 500 איש וייצרה 15,000 טון לווחה בשנה. בדינורוויג פעלה שותפות אחת גדולה בשנת 1787, ובשנת 1809 לקח בעל הקרקע, תומאס אסשטון סמית, את ניהול המחצבה לידיו. חברה השתלטה על מחצבות קילגווין בשנת 1800, והעבודה המפוזרת בכל שלושת המקומות אוחדה למחצבה אחת. מנוע הקיטור הראשון ששימש את תעשיית הלווחה היה משאבה שהותקנה במחצבת הבודלאס (Hafodlas) שבעמק ננטל'ה בשנת 1807, אך רוב המחצבות הסתמכו על אנרגיית מים להנעת מכונות.
ויילס ייצרה אז יותר ממחצית תפוקת הלווחה של בריטניה, 26,000 טון מכלל הייצור בבריטניה של 45,000 טון בשנת 1793. ביולי 1794 הטילה הממשלה מס של 20% על כל הלווחה ששונעה לאורך החוף, מה שהעמיד את היצרנים הוולשים בעמדת נחיתות בהשוואה ליצרנים היבשתיים שיכולים להשתמש ברשת התעלות כדי להפיץ את המוצר שלהם. לא היה מס על הלוחות שנשלחו מחוץ לבריטניה, והיצוא לארצות הברית גדל בהדרגה. מחצבת פנרין המשיכה לצמוח, ובשנת 1799 הכניס גרינפילד לשימוש את מערכת ה"גלריות", מרפסות ענקיות בעומק של 9 מטרים עד 21 מטרים. בשנת 1798 בנה הלורד פנריין את מסילת ל'אנדגאי (Llandegai) של קרוניות רתומות לסוסים כדי להעביר לווחה ממחצבת פנרין, ובשנת 1801 הוחלפה במסילת רכבת מחצבת פנרין, אחת מקווי הרכבת הקדומים ביותר. הלוחות הועברו לים בנמל פורט פנרין שנבנה בשנות ה-90 של המאה ה-18. מסילת פדרן נפתחה בשנת 1824 עבור קרוניות רתומות לסוסים למחצבת דינורוויג, והוסבה למסילת רכבת בשנת 1843. מסילת ננטל'ה נבנתה בשנת 1828 והופעלה באמצעות סוסים כדי להוביל לווחה מכמה מחצבות לווחה בעמק ננטל'ה לנמל בקרנארבון.
שיא הייצור (1831–1878).
התרחבות בבליינה פסטיניוג.
בשנת 1831 בוטל מס הלווחה, פעולה שסייעה ליצירת התרחבות מהירה בתעשייה, במיוחד מכיוון שהמכס על אריחים לא בוטל עד 1833. קו הרכבת פסטיניוג נבנה בשנים 1833–1836 כדי להעביר לווחה מבליינה פסטיניוג לעיירת החוף פורת'מאדוג, שם הועמסה על ספינות. מסילת הרכבת שודרגה כך שניתן היה להסיע עגלות לווחה עמוסות בכוח המשיכה במורד כל הדרך מבליינה פסטיניוג לנמל. העגלות הריקות הועלו בחזרה על ידי סוסים, שהוסעו למטה בקרונות מיוחדים. השיטה עזרה להתרחבות במחצבות בליינה פסטיניוג, שבעבר נאלצו לשנע את הלווחה לכפר מנטוורוג (Maentwrog) כדי להעמיס את לוחות הלווחה על סירות קטנות ולהושיט אותן במורד הנהר דאויריד (Dwyryd) לשפך, שם הם הועברו לכלי שיט גדולים יותר. הייתה התרחבות נוספת בבליינה כאשר ג'ון וייטהד גרייבס (John Whitehead Greaves), שניהל את מחצבת ווטי (Votty) מאז 1833, חכר את הקרקע שבין מחצבה זו לבין הכביש הראשי שבין פסטיניוג לבטווס-אי-קוייד. לאחר שנים של חפירות פגע בעורק הישן (Old Vein) המפורסם בשנת 1846 במה שהפך למחצבת ל'חאווד' (Llechwedd). שהרסה חלק גדול מהעיר המבורג בשנת 1842 גרמה לביקוש ללווחה לבנייה מחדש, וגרמניה הפכה לשוק חשוב, במיוחד ללווחה של פסטיניוג.
מיכון והגדלת הייצור.
בשנת 1843 הפכה מסילת פדרן לרכבת המחצבה הראשונה שהשתמשה בקטרי קיטור, והובלת הלווחה ברכבת ולא בספינה הפכה לקלה יותר כשחברת הרכבות "רכבת לונדון וצפון מערב" (London and North Western Railway) סללה שלוחות לחיבור פורט פנרין ופורט דינורוויג לקו הראשי בשנת 1852.
מסילת קוריס (Corris Railway) נפתחה ב-1859 כמסילה של קרוניות הנמשכות על ידי סוסים שחיברה את מחצבות הלווחה סביב קוריס ואברל'ווני עם רציפים בשפך הנהר . מסילת פסטיניוג הוסבה לרכבת קיטור בשנת 1863, ומסילת טאליל'ין (Talyllyn) נפתחה בשנת 1866 כדי לשרת את מחצבת ברין אגלוויס (Bryn Eglwys) מעל הכפר אברגינולווין (Abergynolwyn). מחצבה זו צמחה לאחת המחצבות הגדולות ביותר במרכז ויילס, העסיקה 300 עובדים וייצרה 30% מהתפוקה הכוללת של מחוז קוריס. מסילת קרדיגן (Cardigan Railway) נפתחה בשנת 1873, בחלקה כדי לשאת תנועת לווחה, ואפשרה למחצבת הגלוגו (Glogue) בפמברוקשייר לגדול ולהעסיק 80 איש.
המיכון הונהג בהדרגה כדי לייעל את רוב ההיבטים של התעשייה, במיוחד בבליינה פסטיניוג, שם הלווחה מתור האורדוביק הייתה שבירה פחות מהלווחה מהקמבריון צפונה יותר, ולכן קלה יותר לעיבוד במכונה. מפעלי הלווחה התפתחו בשנים 1840–1860, מונעים על ידי קו כוח אחד העובר לאורך הבניין ומאגד פעולות כגון ניסור, הקצעה וחיתוך לגודל הרצוי. בשנת 1859 המציא ג'ון וייטהד גרייבס את שולחן הניסור של גרייבס כדי לייצר בלוקים למפצל, ובשנת 1856 הציג מכונה עם סכין מסתובבת לחיתוך הלווחה המפוצלת. המיכון לא הצליח לפצל בלוקים לייצור לוחות קירוי לגגות, ופעולה זו המשיכה להיעשות בעזרת פטיש ואזמל. מקור הכנסה נוסף משנות ה -60 של המאה ה-19 היה ייצור של "לוח גוש", חלקים עבים יותר של לווחה אשר תוכננו ושימשו למטרות רבות, למשל ריצוף, מצבות ושולחנות ביליארד.
המחצבות הגדולות יותר עשויות היו להיות רווחיות ביותר. כתב העת "ז'ורנל הכרייה" (Mining Journal) העריך בשנת 1859 כי מחצבות פנרין הניבו רווח נקי שנתי של 100 אלף ליש"ט, ומחצבת דינורוויג 70 אלף ליש"ט בשנה. משנת 1860 ואילך מחירי הלווחה עלו בהתמדה. המחצבות התרחבו ואוכלוסיית מחוזות החציבה עלתה, למשל אוכלוסיית קהילת פסטיניוג גדלה מ-732 בשנת 1801 ל-11,274 בשנת 1881. סך הייצור הוולשי הגיע ל-350 אלף טון בשנה עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-19. מכלל זה יותר מ-100,000 טון הגיעו מאזור בת'סדה, בעיקר ממחצבת פנרין. בבליינה פסטיניוג ייצרו כמעט אותה כמות, ומחצבת דינורוויג לבדה ייצרה 80,000 טון בשנה. מחצבות עמק ננטל'ה ייצרו 40,000 טון, בעוד שאר ויילס מחוץ לאזורים אלה ייצרו כ-20,000 טון בשנה בלבד. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, ייצרה ויילס 450,000 טון לווחה בשנה, לעומת קצת יותר מ-50,000 טון בשאר בריטניה, שכללה אז את אירלנד. בשנת 1882, 92% מהייצור של בריטניה היה מוויילס כאשר המחצבות בפנרין ובדינורוויג לבדן ייצרו מחצית מזה. אלון ריצ'רדס (Alun Richards) מעיר על החשיבות של תעשיית הלווחה:
השגשוג בתעשיית הלווחה הוביל לצמיחתם של מספר תעשיות נלוות אחרות. בניית הספינות גדלה במספר אתרים בחוף, במיוחד בפורת'מאדוג, שם נבנו 201 ספינות בשנים 1836–1880. חברות הנדסה הוקמו לאספקה למחצבות, בעיקר דה ווינטון (De Winton) בקרנארבון. בשנת 1870, חברת דה וינטון בנתה וציידה בית מלאכה שלם למחצבת דינורוויג, עם מכונות המונעות על ידי גלגל המים הגדול ביותר בבריטניה, בקוטר של יותר מ-15 מטרים.
עובדים.
במחצבות היו קטגוריות שונות של עובדים. החוצבים בפועל, שהיוו מעט יותר מ-50% מכוח העבודה, עיבדו את הלווחה בצוותים של שלושה, ארבעה, שישה או שמונה, המכונים "כנופיות המציאה" (bargain gangs). כנופיה של ארבעה כללה בדרך כלל שני "אנשי סלע" (rockmen) שפוצצו את הסלע כדי לייצר בלוקים, מפצל (splitter), שפיצל את הגושים בפטיש ואזמל, וחותך (dresser). רייבלור (rybelwr) היה בדרך כלל ילד שלמד את המקצוע, שהיה מסתובב בין הטרסות ומציע סיוע לכנופיות. לפעמים כנופיה הייתה נותנת לו גוש לווחה לפיצול. קבוצות אחרות היו "אנשי הסלע הרע" (bad rockmen) שעבדו בדרך כלל בצוותים של שלושה, הסירו סלע בלתי ניתן לעיבוד מהחזית ו"אנשי האשפה" (rubbish men) פינו את סלעי הפסולת מהטרסות ובנו את ערמות הפסולת שהקיפו את המחצבה. טון אחד של לווחה בר מכירה היה יכול לייצר עד 30 טון פסולת.