חיי קהילת הלהט"ב ברוסיה דווחו לאורך השנים כגלויים הרבה פחות מאשר במדינות המערב, עם מגמת קבלה גוברת בערים גדולות כגון מוסקבה וסנקט פטרבורג בהן נכללים מועדונים וגיי ברים כגון התחנה המרכזית וצדפה כחולה ופסטיבל הסרטים "Side by Side".
היסטוריה.
רוסיה של ימי הביניים הייתה ככל הנראה מוגדרת עם רמת קבלה גבוה מאוד כלפי הומוסקסואליות, כאשר מבקרים זרים במדינה הופתעו מגילויי חיבה בין הומוסקסואלים. החוקים הראשונים נגד הומוסקסואלים ברוסיה הגיעו במאה ה-18, תחת שלטונו של פיוטר הגדול, אך רק בחוקים צבאיים עבור חיילים.
בשנת 1832 כלל הקוד הפלילי את סעיף 995, שקבע כי "מוז'לוז'סטבו", או גברים השוכבים עם גברים, הוא מעשה פלילי שדינו בגלות לסיביר למשך עד 5 שנים. גברים השוכבים עם גברים התפרשו על ידי בתי המשפט כמשמעות של קיום מין אנאלי. יישום החוקים היה נדיר, ובתחילת המאה נמצאה הקלה של חוקים אלה והגברה כללית של סובלנות ונראות.
בעקבות מהפכת אוקטובר, המשטר הבולשביקי ביטל את הפללתה של הומוסקסואליות. עם זאת, תחת משטרו הרודני של יוסיף סטלין, ברית המועצות הפלילה מחדש הומוסקסואליות בצו שנחתם בסוף 1933. סעיף 121 החדש, שהעניש את מוז'לוז'סטבו במאסר של עד 5 שנים, כלל פשיטות ומעצרים בעוד הומוסקסואלים נשלחו למוסדות לחולי נפש או לעבודות פרך של כ-5 שנים.
סעיף 121 שימש לעיתים קרובות להארכת עונשי מאסר ושליטה במתנגדי משטר. בין הכלואים היו במאי הקולנוע הגאורגי סרגיי פרדג'אנוב והמשורר גנאדי טריפונוב. תחת ממשלו של מיכאיל גורבצ'וב, נוצר ארגון זכויות הלהט"ב הראשון ברחבי המעצמה אשר בראשו "ברית ההומואים והלסביות במוסקבה" עמדו יבגניה דבריאנסקאיה ורומן קלינין, שהפך לעורך עיתון הלהט"ב הרשמי הראשון, "Tema" (אפלה). התפרקותה של ברית המועצות האיצה את התקדמותם של זכויות להט"ב ברוסיה בעוד החלו להופיע פרסומים ומחזות הומוסקסואלים. בשנת 1993 נחתם חוק פלילי רוסי חדש אשר אינו כלל את סעיף 121 בתוכנו, בעוד גברים הומוסקסואלים שנכלאו החלו להשתחרר.
רוסיה המודרנית.
חיי קהילת הלהט"ב המודרניים ברוסיה נמצאים בתהליך של הגברת פתיחות החברה מאז תחילת המאה ה-21. העסקים הראשונים עם נטייה הומוסקסואלית החלו להופיע בהם: ברים, דיסקוטקים, סאונות ואף סוכנות נסיעות אם כי החיים של הומואים ולסביות במחוזות נותרו קשים, ישנם קהילות ותרבות להט"ב פתוחה בערים גדולות כגון מוסקבה וסנקט פטרבורג. עם זאת, מפלגת השלטון השמרנית, רוסיה המאוחדת, לאורך השנים הגבילה את חופש הביטוי של חברי הקהילה הרוסית וחוקקה חוקים נגד תרבות להט"ב.
במסיבת עיתונאים ב-1 בפברואר 2007, נשאל נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לחוות דעתו בעיצומה של המחלוקת על החלטתו של ראש עיריית מוסקבה, יורי לוז'קוב, לאיסור על קיום מצעד הגאווה במוסקבה בעודו השיב כי, "בקשר למה שראשי האזורים אומרים, אני בדרך כלל משתדל לא להגיב. אני לא חושב שזה העסק שלי. היחס שלי להפגנות הומוסקסואלים ולמיעוטים מיניים באופן כללי הוא פשוט - זה קשור לעניין שלי. חובות רשמיות והעובדה שאחת הבעיות המרכזיות של המדינה היא דמוגרפית. אבל אני מכבד ואמשיך לכבד את החופש האישי על כל צורותיו, על כל ביטוייו".
באוגוסט 2009 הכריז ראש המחוז המנהלי הצפוני של מוסקבה, אולג מיטבול, על כוונתו לסגור את מועדון ההומואים המוביל "Dusha i Telo" במוסקבה. פעיל הלהט"ב הרוסי ניקולאי אלכסייב ועמיתיו הובילו בקמפיין נגד סגירת המועדון. באוקטובר 2009 ארגן אלכסייב מסיבת עיתונאים במרכז העיתונות העצמאית בה דיברו כוכבי פופ רוסים בהם לוליטה מילבסקיה ולהקות "Shura" ו-"Mirazh" לתמיכה בקיום המועדון. "Dusha i Telo" נסגר מאוחר יותר בעוד בתי המשפט קבעו כי סיום החוזה היה בלתי חוקי, אם כי המועדון לא נפתח שוב. באוקטובר 2010 פוטר אולג מיטבול מתפקיד ראש המחוז.
ב-2013 חתם פוטין על החוק נגד תעמולה הומוסקסואלית לאחר שהתקבל בדומה הממלכתית. החוק אוסר על הפצת "תעמולה הומוסקסואלית" לקטינים לכאורה, אם כי בפועל, אסר על כול הפגנה למען זכויות להט"ב, דיבור המגן על זכויות להט"ב או קביעה שמערכות יחסים חד-מיניות שוות למערכות יחסים הטרוסקסואליות. החוק מחייב אזרחים רוסים שנמצאו אשמים בקנסות של עד 5,000 רובל ופקידי ציבור לקנסות של עד 50,000 רובל בעוד ארגונים או עסקים ייקנסו עד מיליון רובל וייאלצו להפסיק את פעילותם למשך עד 90 יום. זרים עשויים להיעצר ולהיכנס למעצר עד 15 ימים ולאחר מכן להיות מגורשים מהמדינה וכן להיקנס בסך של עד 100,000 רובל. אזרחים רוסים המשתמשים באינטרנט או בתקשורת כדי לקדם "יחסים לא מסורתיים" ייקנסו עד 100,000 רובל. בהתייחסו להצעת החוק טרם העברתה, הצהיר הנשיא פוטין, במהלך ביקור באמסטרדם באפריל 2013 באומרו כי, "אני רוצה שכולם יבינו שברוסיה אין הפרות של זכויות מיעוטים מיניים. הם אנשים, בדיוק כמו כולם, והם נהנים מזכויות וחירויות מלאות".
במרץ 2018 אסרו השלטונות הרוסיים על אתר אינטרנט הלהט"ב הגדול במדינה, "Gay.ru" בשל "תעמולה של מערכות יחסים מיניות לא מסורתיות".
בשנת 2019, רוסיה צנזרה סצנות הומוסקסואליות במחזמר הסרט "רוקטמן" המבוסס על חייו של הזמר הבריטי אלטון ג'ון ובן זוגו. בתגובה, גינה ג'ון את הפעולה באומרו כי "אינה מקבלת באכזריות אהבה בין שני אנשים".
סרטים תיעודיים.
מספר סרטים תיעודיים על חיי הומוסקסואלים ברוסיה עלו בשנות ה-90 לאחר התפרקות ברית המועצות, בהם: "Kiev Blue" ,"To My Women Friends" ו-"Moscow Fags".
"Moscow Pride '06" הוא סרט תיעודי המציג את מצעד הגאווה הראשון במוסקבה בשנת 2006. הכרנת בכורתו נערכה ב-27 בנובמבר, שישה חודשים לאחר קיומו. כמה מוקדים של הסרט כללו את הפסטיבל הנורדי, תחרות התרבות הגאה הרוסית, הרצאתו של מרלין הולנד על סבו אוסקר ויילד וכנס היום הבינלאומי נגד הומופוביה (IDAHO). הסרט מתמקד בנוסף בצרות סביב הקרמלין ובית עיריית מוסקבה כאשר המשתתפים התאספו למחות על איסור קיום המצעד ועל החלטת בית המשפט טברסקוי לאשר את החלטת ראש העיר יורי לוז'קוב לאיסורו. ולאד אורטנוב, עורך לשעבר של "Argo", אחד ממגזיני הלהט"ב הוותיקים ברוסיה, תיאר את הסרט התיעודי כ-"מסמך היסטורי אנושי גדול שיאמר הרבה לדורות הבאים".
מדיה.
ישנם כתבי עת חדישים לחברי קהילת הלהט"ב הרוסי בהם מגזין קוויר יחד עם כתבי עת ותיקים יותר, כגון "Tema", מגזין הלהט"ב הרשמי הראשון במדינה.
זאזה נאפולי
ולדים ולדימירוביץ' קזנצב (ברוסית: Vladimirovich Kazantsev; נולד ב-14 באפריל 1973), הידוע יותר בשם הבמה זאזה נאפולי (רוסית: Заза Наполи), הוא דמות דראג, זמר, שחקן ואמן פופ רוסי.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
ולדים קזנצב נולד ב-14 באפריל 1973 בירובייה, מחוז אלטאי. בשנת 1991 סיים את לימודיו במכללה וקיבל תעודת מורה עבור בית ספר יסודי. לאחר שעבד כשנה אחת בתור מורה, עזב ונכנס למכון התרבותי הממלכתי של מזרח סיביר במחלקה לאמנות תיאטרון בהתמחות בתיאטרון וקולנוע.
קריירת משחק ושירה.
ב-1997 עבר למוסקבה. לפני שהחל במעברו לבירה, התגורר באולן-אודה ועבד בחברת השידור הממלכתית הכל-רוסית לרדיו וטלוויזיה (VGTRK) המקומית, ניגן בתיאטרון ואירח קונצרטים רשמיים. בשנת 1998 הקים את תיאטרון הקרוס-דרסינג, "Paradise Birds" (ציפורי גן עדן).
ב-2002 שיחק בסרט הפשע "עידן הקרח".
בשנת 2006, השתתף בתור שם הבמה זאזה נאפולי בסדרה "אל תיוולד יפה" ושיחק גם במותחן "גן עדן ארור", הקומדיה "מלכי המשחק", ועוד. בשנת 2007, הפך למגיש הטלוויזיה של התוכנית "Bitch-Love" בערוץ "NTV".
ב-2017 הוציא את אלבום אולפן הבכורה שלו בשם "...Для тебя" שכלל כ-22 רצועות והקליט קליפים לשירים מתוכו "Бабушки", "Давайте выпьем" ו-"Подруга". באותה שנה הוציא את אלבומו השני, "...Это можно", אשר כלל כ-12 רצועות.
בשנת 2020 הוציא לאור את אלבומו השלישי, "Бархатный рай". באותה שנה היה למנחה תוכנית היוטיוב, "מאחורי זכוכית מגדלת". שנה לאחר מכן, הוציא את אלבומו הרביעי, "!Улыбнись".
קזנצב הוא הבעלים של מספר פרסים כגון: "Night Life Awards", "Best Club Show" ו-"Silver Galosh".
אן לינדה
אן כריסטין לינדה (בשוודית: Ann Christin Linde; נולדה ב-4 בדצמבר 1961) היא פוליטיקאית ודיפלומטית שוודית המשתייכת למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה, אשר מכהנת כשרת החוץ של שוודיה מאז 7 בספטמבר 2019, ראשית בקבינט השני של לוון, והחל מ-30 בנובמבר 2021 בקבינט של אנדשון. בעלת קריירה פוליטית ענפה בפרלמנט השוודי, בממשלה השוודית, במדינות הנורדיות ובאיחוד האירופי.
קריירה פוליטית.
לינדה למדה מדע המדינה, סוציולוגיה וכלכלה באוניברסיטת סטוקהולם, ובעלת תואר ראשון במדעי המדינה מ-1994. במהלך שנות ה-90 לינדה עבדה במשרדי ממשלה שונים, בין היתר במשרד לעניינים חברתיים, במשרד ההגנה ובמשרד החוץ השוודי.
בין השנים 2000–2013 הייתה לינדה ראש מערך החוץ של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השוודית, ובשנים 2013–2014 לינדה כיהנה כראש השלוחה האירופית של המפלגה במפלגת הסוציאליסטים האירופאים בבריסל. כמו כן, עבדה במרכז לשלום ולזכויות אדם על שמו של ראש הממשלה לשעבר אולוף פלמה.
בין 25 במאי 2016 עד 21 בינואר 2019 כיהנה כשרה לענייני האיחוד האירופי (כחלק ממשרד החוץ השוודי), לאחר כשנתיים בהן לא כיהן שר בתפקיד זה, בהן אחריות המשרד הוטלה על שרת החוץ באותה תקופה. לאחר התפטרות מרגוט ולסטרם בספטמבר 2019 מונתה לינדה לשרת החוץ השוודית.
הנוף התרבותי של אוראמאן-אוראמאנט