שורשיה של פילוסופיית החיים חוזרים להבחנה שעשה עמנואל קאנט ביחס לכריסטיאן וולף בין "פילוסופיית אסכולה" ("Schulphilosophie") תאורטית לפילוסופיה המבוססת על "מושג עולם" ("Weltbegriff"), שמגיעה מהחיים עצמם ומכוונת לחיים מעשיים. בסוף המאה ה-18 הפכו המונחים "חוכמת חיים" ("Lebensweisheit") ו"חוכמת עולם" ("Weltweisheit") לאופנתיים בחוגי האינטלקטואלים הגרמנים ולאופיינים לרוח הזמן. בתקופה זו "פילוסופיית החיים" הייתה פחות דוקטרינה פילוסופית סדורה ויותר הלך רוח תרבותי מסוים שהשפיע על חלקים נרחבים בתרבות. פילוסופיית החיים הושוותה ל"פילוסופיה הפופולרית" ("Popularphilosophie") שהתפשטה במאה ה-19, וכמותה הבדילה את עצמה בכוונה מפילוסופיית האסכולות כפילוסופיה של פעולה מעשית. הפילוסופיה הפופולרית שימשה כמקבילה הגרמנית לפילוסופיה של בעלי "הרוח החופשית" של הוגי הנאורות הצרפתיים והסקוטיים, והציבה לעצמה משימה לעסוק בפילוסופיה באופן נגיש לציבור המשכיל ולספק הסברים לציבור הרחב עבור עבור הרעיונות המודרניים, אך הבדילה את עצמה מהיחס עוין לדת של הנאורות הצרפתית.
מאז אותה תקופה, חכמת החיים והעולם הוצגו לעיתים קרובות באפוריזמים, למשל על ידי פרידריך היינריך יעקובי שכתב: "פילוסופיה היא חיים פנימיים. חיים פילוסופיים הם חיים מכונסים. באמצעות הפילוסופיה האמיתית הנשמה נעשית דוממת, סוף סוף אדוקה." החיבורים הפילוסופים הראשונים שהתייחסו במופרש לפילוסופיה של החיים היו חיבורו של גוטלוב בנדיקט פון שיראך "על היופי המוסרי והפילוסופיה של החיים" ("Über die moralische Schönheit und Philosophie des Lebens") משנת 1772 וחיבורו קארל פיליפ מוריץ "תרומות לפילוסופיית החיים" ("Beiträge zur Philosophie des Lebens") משנת 1780.
הציטוט של גתה מתוך "פאוסט", שנכתב באותה התקופה אופייני לגישת פילוסופיית החיים:
פילוסופיית החיים קיבלה עידוד חדש בתנועה הרומנטית. רומנטיקנים כמו נובאליס הדגישו כי לא רק התבונה, אלא גם הרגשות והרצון, הקשורים יותר לחיים, חייבים להילקח בחשבון בפילוסופיה. "פילוסופיית החיים מכילה בכוחי את המדע של חיים עצמאיים שנוצרו בעצמי - ושייכת לתורת אמנות החיים - או למערכת התקנות להכנת חיים כאלה.
בשנת 1793, עמנואל קאנט התנגד לסוג זה של "פילוסופיית סלון" (Salonphilosophie) במאמרו "על האמרה המקובלת: זה אולי נכון בתיאוריה, טוב אבל לא בפרקסיס" ("Über den Gemeinspruch: Das mag in der Theorie richtig sein, taugt aber nicht für die Praxis").
פילוסופיית החיים זכתה לתשומת לב ציבורית רחבה יותר בעקבות ה"הרצאות על פילוסופיית החיים" ("Vorlesungen über die Philosophie des Lebens") של פרידריך שלגל משנת 1827, שכוונו במפורש נגד הפילוסופיה השיטתית של קאנט ושל הגל. שלגל ראה במושגים הפורמליים של הלוגיקה רק הכנה לפילוסופיה אמיתית, ולא כפילוסופיה עצמה. פילוסופית חיים עבורו חייבת לתווך בין פילוסופיה רציונלית לבין מדע הטבע ולחקור את החיים הרוחניים הפנימיים במלואם. "הנשמה המפרשת" („deutende Seele“) כוללת בתודעה מלאה ולא רק שכל. "בנפש המפרשת, לעומת זאת, נכללים גם התבונה המבדילה, המחברת, המסיקה וגם הדמיון המהורהר, ההמצאתי, המצפה; היא מחבקת את שני הכוחות, ועומדת ביניהם. אבל הוא גם מהווה את נקודת המפנה של המעבר בין השכל לרצון וכחוליה המקשרת, ממלא את התהום הטמונה בין השניים ומפריד בין שניהם.
ארתור שופנהאואר.
ארתור שופנהאואר נחשב לאחד ממבשרי פילוסופיית חיים, בכך שכבר עבורו התבונה איננה ניצבת במרכז הפילוסופיה, אלא את ה"רצון" ובכך החיים בפועל. הרצון הוא הראשוני, הבסיס של הרעיונות. זהו דחף עיוור, בלתי ניתן לעצירה, המקיף את כל הטבע. התבונה והידיעה תלויים בו ומהווים ביטוי לרצון. כל כוח החיים של העולם משתקף ברצון. “מכיוון שהרצון, הדבר כשלעצמו, התוכן הפנימי הוא מה שחיוני בעולם; החיים, העולם הגלוי, ה, אבל רק מראה הרצון; זה ילווה את הרצון בצורה בלתי נפרדת כמו הצל של הגוף: וכאשר יהיה רצון, החיים, העולם, יתקיימו גם. לכן החיים בטוחים לרצון לחיות. בפרק 46 של העולם כרצון וכדימוי שכותרתו "על הכלום והסבל של החיים", שופנהאואר מתאר את הישות האנושית כאדם סובל ואובד שמוצא גאולה רק דרך המוות. האדם חי בתשוקה מתמדת עם רצונות בלתי מוגבלים ודרישות בלתי נדלות כך שלעולם לא יוכל למצוא אושר וישועה. אם משאלה מתגשמת, היא מיד הופכת ללא מציאותית ורק עצב וכאב נשארים. כך חייו של האדם הם הבל, וריקנות, המכוסים ב"צעיף המאיה" האשלייתי (מושג השאוב מסנסקריט). בחיים הארציים האדם יכול להימלט מהריקנות הזו רק באמצעות צניעות וסגפנות, שצורתם הגבוהה ביותר, התבוננות מלאה, נמצאת באמנות ובפרט במוזיקה.
פרידריך ניטשה.
פרידריך ניטשה נחשב גם הוא למבשר של פילוסופיית החיים, הודות לפילוסופיית התרבות הביקורתית שלו. כבר ביצירתו המוקדמת, "הולדת הטרגדיה", הוא העמיד את החשיבה הרציונלית, כיסוד האפולוני, מול התשוקה האימפולסיבית, כיסוד הדיוניסי.
רעיונות מרכזיים שניטשה פיתח בהמשך השפיעו רבות על התפתחות פילוסופיית החיים. ניתן לציין את כותרת יצירתו "אנושי, אנושי מדי", ואת תפיסות "הרצון לעוצמה" ו"השיבה הנצחית". ניטשה המיר את תפיסת הרצון של שופנהאואר כרצון להמשיך לחיות לתפיסת "הרצון לעוצמה", כשאיפה למממש חיים בעלי ערך.
פילוסופיית החיים כמתודולוגיה.
הזרם הפילוסופי של פילוסופיית החיים בסוף המאה ה-19 חורג הרבה מעבר לטענה שהועלתה מאה שנים קודם לכן בדבר הצורך לתת אוריינטציה לחיים המעשיים. הפילוסופים המודרניים של החיים עוסקים באופן ביקורתי בתורת ההכרה המודרנית ומבקשים להשיג נקודת מבט שיטתית. פילוסופיית החיים היא חלק מתגובה לרוח הזמן המעוצבת על ידי ההתקדמות המהירה של הטכנולוגיה, התיעוש והרציונליות של המדעים החיוביים והכלכלה המודרנית. במפנה המאה העשרים, תנועת הנוער, האר נובו או סימבוליזם והשירה דקדנסית התאחדו כדי למצוא יציאה חדשה נגד אילוצי הציוויליזציה המודרנית.
בעיניי רבים, פרידריך ניטשה, וילהלם דילתיי והנרי ברגסון בפרט נחשבים למייסדי דרך החשיבה החדשה בפילוסופיית החיים.
ההיסטוריון הישראלי ניצן ליבוביץ' כתב כי בעקבות השלישייה הפילוסופיית ניטשה-דילתיי-ברגסון, שפעלה בעיקר בסוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים, פילוסופית החיים שאימצה את הגותם, קיבלה מעמד של מתודולוגיה מרכזית בתוך הדיסיפלינה הפילוסופית. בנוסף, בתחילת המאה העשרים ההגותם של השלישייה חדרה לזרמים שונים במחשבה האירופית:
הוגים עיקריים.
וילהלם דילתיי.
וילהלם דילתיי (1833–1911) הפך את החיים לנקודת המוצא של החשיבה הפילוסופית שלו. "החיים הם הבסיס שחייב להוות את צורת הפילוסופיה. זה מה שידוע מבפנים, מה שאי אפשר לחזור ממנו לאחור. לא ניתן להביא חיים בפני בית המשפט של התבונה". דילתיי השתמש במושג החיים בשתי משמעויות שונות. מצד אחד הוא תיאר את חייו של האדם הבודד. ומצד שני השתמש במונח כדי לתאר את החיים באופן כללי. עם ההבחנה הזו הוא אמר: "החיים [במובן השני] לוכדים כאן את החיים [במובן הראשון]".
כמו כל הפילוסופים של החיים, דילתיי מתח ביקורת על הפילוסופיה המודרנית המסורתית, שהתמקדה ברציונליות והזניחה את ממדי הרצון וההרגשה. "בעורקי הסובייקט היודע שנבנה על ידי לוק, יום וקאנט לא זורם דם אמיתי, אלא מיץ התבונה המדולל כפעילות מחשבתית בלבד." לדידו רק כאשר ניגשים לחוויה השלמה, המלאה, והבלתי מדוללת בהתפלספות, ניתן לתפוס את המציאות השלמה והמלאה. את החיים האמיתיים יש להבין רק מבפנים החוצה, וזה אומר לקחת בחשבון את הנפש. מכיוון שהחיים הם גבול ההתפלספות, דילתיי קרא לוותר על ממדים טרנסצנדנטליים כנקודות התייחסות לפילוסופיה.
בניגוד לידע הרציונלי, דילתיי שם את הניסיון במרכז שיקוליו. מעל לכל, הוא התנגד להגבלה של המדע לשיטה המדעית הדטרמיניסטית, כפי שהניחו ג'ון סטיוארט מיל, הרברט ספנסר ואחרים. חוויה היא חוויה של קשרים שאי אפשר פשוט לפרק אותם לאלמנטים בודדים. "הרחבת הידע על מה שניתן בחוויה מתרחשת באמצעות פרשנות האובייקטיביות של החיים, ופרשנות זו, בתורה, אפשרית רק מתוך העומק הסובייקטיבי של החוויה. על ידי פרשנות, דילתיי הבין את "ההבנה האמנותית של ביטויי חיים קבועים קבועים" שיטת ההרמנויטיקה כתורת פרשנות פרשנית הושפעה באופן משמעותי מדילתיי. חפצים הם כולם דברים ותהליכים קונקרטיים, יומיומיים שהפכו להיסטוריים. "רק דרך רעיון החפצה של החיים אנו מקבלים תובנה על מהות ההיסטוריה. הכל נוצר באמצעות עבודה אינטלקטואלית ונושא אופי של היסטוריות. הוא שזור בעולם החושי עצמו כתוצר של ההיסטוריה. […] ההיסטוריה אינה דבר הנפרד מהחיים, שום דבר המופרד מההווה בגלל המרחק שלה בזמן. במושג ההיסטוריות מתרחק דילתיי מהגל: "הגל בונה באופן מטפיזי; אנו מנתחים את הנתון. והניתוח של היום של הקיום האנושי ממלא את כולנו בתחושת השבריריות, בכוחם של דחפים אפלים, בסבל מחושך ואשליות, בסופיות של כל מה שהחיים הם, גם היכן שמתפתחות מהם התצורות הגבוהות ביותר של חיי הקהילה. הרוח האובייקטיבית אינה נובעת מרוח עולם מוחלטת, אלא מההקשר המבני של החיים. זה חל גם על אמנות, דת ופילוסופיה.