בסוף העשור עיצב שריר תפאורה ותלבושות להפקת האופרה הנשכחת של קורט וייל "הדרך הנצחית" בבית האופרה העירוני בקמניץ, גרמניה. ההפקה הוצגה לאחר מכן בברוקלין אקדמי בניו יורק ובאופרה הישראלית. לקראת העלאת האופרה בגרמניה הזמין המוזיאון העירוני בקמניץ את שריר להציג תערוכה בנושא "מהאטלייה לבמה" : תערוכה רטרוספקטיבית של ציורים, שטיחי קיר וציורי תלבושות ומודלים שנעשו להפקת "הדרך הנצחית".
בקיץ 2000 הוצגה בפסטיבל קיסריה הפקה שעיצב שריר לאופרה הישראלית - "אלקטרה" מאת ריכרד שטראוס, בבימויה של רנה ירושלמי. הפקה זאת הוצגה בפסטיבל סוונלינה בפינלנד באותה שנה. עם הבמאי יוסי יזרעאלי והמלחין גיל שוחט עבד שריר בעיצוב המחזה ההיסטורי של מתתיהו שוהם – "צור וירושלים", שהועלה בשנת 2003 בתיאטרון בית ליסין.
משנת 2006 התמסר שריר לעבודה על סידרה של ארבעים ציורים בנושאים מתוך ספר תהילים. סידרה זאת הוצגה בשנת 2010 בגלריה פקר בבוסטון ותופיע בשנת 2013 כספר בשילוב הטקסטים התנ"כים בהוצאת גפן הירושלמית.
משנת 2003 משמש דוד שריר כיועץ אמנותי ואוצר הגלריה במגדל שלום, תל אביב.
ציוריו.
את תחביר שפתו היצירתית ניסח דוד שריר בציוריו מהמחצית השנייה של שנות השישים וראשית השבעים: שבילי גן הנדסיים, פרחים וציפורים אקזוטיים וחושניים, חזיתות ארמונות, מלאכים עם תפרחות כנפיים וכו' – כולם פועלים יחד בשירות ההידור והפיאור החגיגיים של המציאות, בריאתה של אלטרנטיבה לפרוזאי, אלטרנטיבה אידילית, אביבית לנצח ומסוגננת להפליא. כאן, אין הכרה בגבולות בין אתמול להיום, בין מזרח למערב, בין גבוה לנמוך. עולם שבו כל ההיררכיות נתערבבו: בני מרום, מלכים ופשוטי עם גרים אלה במחיצת אלה. עולם שבו האמן נמנה עם כל הגילדות שבאפשר: הוא הצייר, הוא הבנאי, הוא הגנן, הוא החייט, הוא הכובען…
תפיסת האדם של שריר, המשותפת לציורי התנ"ך שלו ולציוריו בנושאי תחרויות ספורט, קרקס, הווי ביתי וכיוצא בזה, שורשיה ב-1966, משהכין הצייר בן ה-28 תפאורה להצגת "אסתר המלכה" – עיבודו של נתן אלתרמן ל"מגילת אסתר". שנתים קודם הפסיק את לימודי האדריכלות ועיצוב תפאורה באוניברסיטה של רומא ובאותה שנה – 1966 – התחתן. אך בתפאורה שעיצב להצגה ב"תיאטרון הקאמרי" שב הצייר הבוגר אל ילדותו ואל ציורי פורים שלו מאז ושלבם בתמונות של אמנות עממית רוסית (הללו פורסמו בחוברות "אוגניוק", שנקראו בבית שריר הילד), דוגמת ציורי "פָּאלֶח" – אותם קישוטי קופסאות המשלבים ביזנטיות ונימות פרסיות מובהקות. את כל אלה הפגיש האמן עם פרסיותה של "מגילת אסתר". פתיחת ההצגה ב- tableau מרהיב של שחקנים בתלבושותיהם המהודרות הניצבים על גשר וחוברים ל"שטיח פרסי" ססגוני – סימנה מפנה "פרסי" שכמעט לא ירפה עוד מאמנותו של דוד שריר.
הכמיהה לאהבה, ליבידו שעודן בסובלימציה אסתטית מרבית. כך הפך הבית (סטודיו, ארמון, "תיבה" וכו') למרחב משפחתי אינטימי המגונן ביצירת שריר על אהבה, ארוס והרמוניה שלווה. במקביל, אדם וחווה שלו הם אוהבים בגן עדן שאינו נבדל מהותית מערוגות הבושם או מכל גן אהבה אחר המאכלסים את מכלול יצירת שריר.
לאורך למעלה מחמישים שנות יצירה, חוב תרבותי עמוק לאמנות האיטלקית הקלאסית, אותה הפנים בעת לימודיו ברומא. יחד עם זאת, דוד שריר הוא אמן יהודי, לבטח בציורי התנ"ך והחגים שלו, בהם הוא ממשיך במסורת העיצוב האומנותי-דתי היהודי לדורותיה. "אינני איש דתי", הוא אומר, "אך אני קשור קשר עז למסורת היהודית. אין לי מסורת אחרת."
תפאורות שעוצבו להפקות שונות בישראל ומחוצה לה.
אלקטרה.
התפאורה תוכננה לבמה הפתוחה של התיאטרון הרומי בקיסריה כניסיון ליצור במרחב הגדול את תחושת המחנק והנקמה הרצחנית שבסיפור המיתולוגי ובמוזיקה של ריכרד שטראוס. קיר באורך 22 מטרים ובגובה 12 מטרים סגר את מרחב הבמה. את הקיר ציפו לוחות אלומיניום מחורצים ומעוותים שעליהם הותזו צבעי דם קרוש. בקיר נקרעו חלונות שדרכם נראו שלדים של קורבנות, חלקי קירות נפתחו והפכו למרפסות ורצפת הבמה התרוממה ויצרה גשר בין פתח גדול בקיר לבין קדמת הבמה, הגשר התרומם גם בכיוון ההפוך.
האופרה הוצגה בקיץ אותה שנה (2000) בפסטיבל סוונלינה בפינלנד עם שינויים קלים והתאמות שנעשו בתפאורה.
בעיתון פיני נכתב על התפאורה:
חנון רון כתב ב"ידיעות אחרונות":
מזמור לירושלים.
החלק הראשון של המחול מבוסס על טקסט ממגילת איכה. את תחושת החורבן וההרס בחר שריר לבטא בהשראת המצווה הקדומה - לחגור שק. את השק כבגד לא חגרו הרקדנים: שק בלוי וקרוע היה הרקע לתמונת החורבן : רצועות של ספוג עבה נארגו כשתי וערב פרום וחוברו כיריעות מלבניות למשטח רפוי שהיה תלוי בעומק הבמה. בחלקו השני של הריקוד - "הללויה", ירדה טלית ענקית בצבעי לבן, צבעי תכלת, לבן ופסי קטיפה שחורים וכיסתה את השק שברקע.
תקוה ראובני כתבה ב"ידיעות אחרונות":
ההולנדי המעופף.
חתך רוחב בגוף אונית מפרשים מהמאה ה-17 היה האלמנט המרכזי בעיצוב התפאורה וקווי המתאר שלו שימשו כמסגרת לפתח הבמה. מאחוריה התגלה פנים האוניה על שלל מפרשיה, ספינת דיג נורווגית חצתה את מרחב הבמה, פנים בית בכפר הדייגים היה הרקע למקהלת הנשים הטוות במערכה השנייה ובתמונת הנמל במערכה השלישית ירכתי ספינת הדיג שימשו במה לחגיגת הנישואים. חזית האוניה נבנתה בגובה רב מחוץ למסגרת הבמה וממנה הזדקר לתוך האולם התורן הקידמי שהגיע עד ליציע. עם הופעת ההולנדי במערכה הראשונה נותק המפרש הקידמי מהקורה שהיה מחובר אליה ונפרש לכל רוחבו כטרפז ענק מעל לראשי הקהל. מזח גבוה מוקם בתוך דות התזמורת וגשר נמתח מעל הנגנים מהבמה אל האולם.
ריצ'רד דייר כתב ב"הבוסטון גלוב":
מקום אחר.
ההצגה מתקיימת במקום אחד - קיבוץ, שהוא גם ריבוי של מקומות: חדרים שונים, מדשאה, אספת חברים, חורשה ובית קברות. שריר בחר ליצור משטח טרפזי מדורג מצופה בדשא ומחולק לריבועים (חדרים) המופרדים בשבילי בטון שגם מובילים בגבהים שונים אל מאחורי הקלעים. בין השבילים "ניטעו" גזעי אורנים למלוא גובה הבמה. בחדרים - ללא קירות - ריהוט אחיד: מיטה, שידה, כיסא מתקפל וקומקום חשמלי. העלילה עוברת מחדר לחדר, מתרחשת סימולטנית במספר חדרים ובין השבילים, ובתמונות הכלליות - על כל משטח הבמה.
גיורא מנור כתב ב"על המשמר":
שירה.
במת "צוותא" בתל אביב הכתיבה את אופי התפאורה ומידותיה: קיר צר וארוך עם טקסטורה של אבנים ירושלמיות ושתי כנפיים בצורת משולשים הצמודים למשקוף של פתח יחיד בקיר. מתוך המשולשים נשלפו ספרייה ומיטה על ידי השחקנים שגם הזיזו אותם ימינה ושמאלה. בעזרת וילונות בצבעים שונים שהתחלפו מאחורי הפתח נוצרו חללי במה שיצרו מכלול מקומות בהם מתרחשת ההצגה.
מיכאל הנדלזלץ כתב ב"הארץ":
פר גינט.
מעגלי החיים של פר גינט העלו את האסוציאציה לחתך רוחב בגזע עץ שבו נראים שנות חייו כמעגלים קוצנטרים. זאת הייתה נקודת המוצא לעיצוב התפאורה. מכאן בא החומר שממנו נבנתה : גזעי עצים חתוכים שציפו קונסטרוקציה מתכתית של אמפיתיאטרון עגול שעליו מוצגת מסכת חייו ומפגשיו של פר גינט עם העולם הסובב אותו.
עדית זרטל כתבה ב"דבר":
דידו ואניאס.
האופרה של פרסל עוצבה כקימרון קוצני עשוי מתכת שעטף את חלל הבמה. דרך פתחים בקימרון עברו הסולנים, חברי המקהלה והרקדנים ועל שלד הקימרון טיפסו "שדונים" שצפו מלמעלה, התערבו בנעשה על רצפת הבמה ויחד עם שלוש המכשפות קידמו את העלילה המיתולוגית. שטיח בצבעי זהב וכסף שניתלה מהקימרון והפך לחופת נישואין ומפרשים בעומק הבמה נמוגו בחשיכה בתמונת הפרידה של אניאס.
שוש אביגל כתבה ב"הארץ":
הנזל וגרטל.
האופרה תוכננה כהפקה נודדת בערים שונות בניו אינגלנד ולכן נבנתה כיחידה קומפקטית שהכילה את כל אביזרי הבמה, המסכים, חלקי התפאורה הקבועים, גשרי התאורה ומכשירי התפעול. 12 עצים מפוסלים ומערכת קלעים עליונה מצוירת בצבעי שלכת הרכיבו את מסגרת הבמה. שישה עצים ניידים הופעלו על ידי ניצבים ויצרו מקומות שונים ביער. 14 המלאכים בתמונת החלום היו מריונטות שתופעלו וירדו לבמה מגישרי התאורה. הקיר האחורי בתמונת הבית במערכה הראשונה היה מטאטא ענק שסימל את העיסוק המשפחתי. הרהיטים המוגדלים רקדו יחד עם הילדים. בית הממתקים הגיח מעומק הבמה, הכלוב שלתוכו הוכנס הנזל עלה וירד ושלוש בובות בדמות המכשפה התעופפו מעל התפאורה ומעל הקהל באולם. התנור, שלתוכו נדחפה המכשפה על ידי הילדים, התפוצץ, ומתוכו הוציאו הנזל וגרטל עוגה גדולה בדמותה של המכשפה שחולקה בין קהל הילדים שבאולם.
ריצ'רד דייר כתב ב"הבוסטון גלוב":
ספור גן-עדן.
גן-עדן של איציק מאנגער הוא פנטזיה של העיירה היהודית במזרח אירופה עם רבניה, גביריה, בעלי המלאכה והשוליות וגם המשוגעת של העיירה. הפנטזיה ממומשת על הבמה בעזרת מוטיבים מהאמנות היהודית העממית - מגזרות נייר. פתח הבמה ממוסגר בשער קשתי גדול העשוי כמגזרה לבנה על רקע כחול ועיירה שלמה, עשויה גם היא כמגזרה, תלויה באוויר מאחוריו. הפנטזיה על גן העדן של הגויים (השוכן בסמוך לגן העדן היהודי) מוגשת כתמונת מזבח רוסית עממית בצבעוניות חריפה וכיפות בצל מוזהבות.
חוה נובק כתבה ב"דבר":
שידוכין.