ב-28 בנובמבר 2019 האריך את חוזהו עד 2024, וב-1 בדצמבר 2019 כבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 4–2 על אספניול.
ב-8 ביוני 2021 חתם על חוזה לעשר שנים, עד ליוני 2031.
קריירת נבחרות.
במרץ 2021 שיחק מונקאיולה עם נבחרת ספרד עד גיל 21 באליפות אירופה, אך הפסיד את שלבי הנוקאאוט משום שחלה בבנגיף הקורונה.
בקיץ 2021 שיחק באולימפיאדת טוקיו 2020 עם הנבחרת האולימפית, וזכה במדליית הכסף.
קארוזו (שיר)
מצעד הגאווה הבלטית
מצעד הגאווה הבלטית (הידוע כ-"Baltic Pride") הוא מצעד גאווה שנתי והפגנה למען זכויות להט"ב המסתובב בתורו בין בירות המדינות הבלטיות: טאלין (אסטוניה), ריגה (לטביה) ווילנה (ליטא) ונתמך על ידי הארגון האירופי "ILGA-Europe".
מאז 2009, המארגנים העיקריים של המצעדים הם ארגון הלהט"ב הלטבי, מוזאיקה, הארגון הלאומי לזכויות להט"ב בליטא, הליגה הליטאית הגאה, ואגודת הלהט"ב האסטונית. האירוע זכה לתמיכה עקבית מארגונים במדינות שכנות בהם "RFSL" השוודי ואמנסטי אינטרנשיונל.
היסטוריה.
אסטוניה.
בין ה-6 ל-12 ביוני 2011, אסטוניה אירחה את מצעד הגאווה הבלטית. בין הדוברים המרכזיים באירוע היו ריהו ראווג'ה, סגן המזכיר הכללי למדיניות חברתית במשרד הרווחה, כריסטיאן ווסקה, המומחה הראשי במחלקת שוויון מגדרי במשרד, קארי קספר, מנהלת פרויקטים של קמפיין "המגוון מעשיר" מהמרכז לזכויות האדם האסטוני, האנה קאנלמי מאגודת הלהט"ב האסטונית, שגריר ארצות הברית באסטוניה מיכאל סי פולט, שגריר הממלכה המאוחדת פיטר קרטר והצלמת הבריטית קלייר ב. דמיון, שהציגה את תערוכת "גאים בזהותנו" במרכז סולאריס בטאלין ב-31 במרץ אשר כלל תצלומים של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים שצולמו באירועי גאווה שונים ברחבי אירופה, כולל תצלומים של חברי הקהילה אסטונים. טאלין אירחה את האירוע שוב ב-2014 וב-2017.
בשל מגפת הקורונה באירופה, ארגון אגודת הלהט"ב האסטונית החליט לבטל את קיום האירוע ב-2020 אשר תוכנן להתקיים ברחבי עיר הבירה.
לטביה.
אירוע הגאווה הראשון אשר נערך בלטביה התקיים בשנת 2005 תחת השם "Riga Pride", כמקביל המקומי לקיום מצעדי גאווה ברחבי העולם. התנגדות פוליטית לציונו התעוררה לאחר שהמארגנים קיבלו אישור לארגונו. ראש ממשלת לטביה אייגרס קלביטיס ממפלגת הימין השמרנית, המפלגה העממית, התנגד בפומבי לאירוע, וארגונו אושר רשמית רק לאחר שבית משפט ביטל את איסורו על ידי העירייה. סגן ראש עיריית ריגה יוריס לוג'נס התפטר במחאה על התרת קיומו. בעקבות גילויים פומביים של הומופוביה סביב האירוע הראשון באותה שנה, קבוצת אזרחים התאגדה וייסדה את ארגון הלהט"ב מוזאיקה, בניסיון לשפר את ההבנה והסובלנות כלפי זכויות להט"ב בלטביה.
משנת 2006, האירוע נודע רשמית כ-"ימי הגאווה והידידות של ריגה", והרחיב את תוכניתו מעבר למצעד כך שתכלול שירות מצד הכנסייה האנגליקנית של סנט גואל, וסמינרים בנושא סובלנות וזכויות להט"ב אם כי היא הופרעה באופן משמעותי על ידי מפגינים הומופובים בין היתר. הפרלמנט האירופי הביע את אכזבתו מ-"הכישלון של הרשויות בלטביה להגן כראוי על המצעד".
האירוע התקיים באופן שנתי גם בין השנים 2007 ו-2008 בלטביה.
בשנת 2009 קיום המצעד הותר על ידי בית המשפט לעניינים מנהליים של ריגה. ציונו היה לראשון שנקרא תחת השם "הגאווה בלטית" אשר החל ברוטציה מדי שנה בין כל בירת מדינה בלטית בשיתוף עם הליגה הליטאית הגאה, אגודת הלהט"ב האסטונית ומארגני אירועי גאווה מקומיים.
בציון המצעד בשנת 2012 בריגה, כ-400 איש צעדו לתמיכה בזכויות להט"ב בלטביה, אליהם הצטרפו דיפלומטים אמריקאים.
בשנת 2015 התקיים המצעד כחלק מאירוע הגאווה האירופים "Europride" בריגה. קיום האירועים היוו את הפעם הראשונה שציונו במדינה מברית המועצות לשעבר.
בשנת 2018, מספר הצועדים בריגה גדל משמעותית והגיע ל-8,000 איש.
ליטא.
המצעד התקיים בבירת ליטא, וילנה בשנת 2010. זה היה מצעד הגאווה הציבורי הראשון שאורגן בליטא.
ב-2013 ניסה ראש עיריית וילנה, ארתור זווקאס, להעביר את המצעד לגדת הנהר (שם התקיים ב-2010), ברחוב נידח מחוץ למרכז העיר. שני פסקי בתי משפט קבעו כי המעשה אינו ישים, בטענה כי למצעד ישנה את הזכות להשתמש באותו מסלול המשמש הפגנות ציבוריות בנושאים אחרים.
יורשו של זווקאס, רמייג'וס שימאציוס, מהתנועה הליברלית הצהיר שאין לו התנגדות לכך שהעיר תארח את המצעד בשנת 2016. ב-18 ביוני 2016, קהל של 3,000 איש השתתפו במצעד הגאווה הבלטית בשדרה המרכזית במרכז וילנה. הצעדה התקיימה ללא תקריות חמורות. במהלכה המשתתפים צעדו מכיכר "Lukiškių" לגן ברנרדין, במשך 2.3 ק"מ. לאחר הצעדה, התכנסו המשתתפים במפעל האומנות לופטאס למופע מוזיקלי. המצעד שימש עידוד דיון ציבורי על הכרה באיגודים חד-מיניים בליטא. מצעד הגאווה הבלטית ב-2019 התקיים בין 4 ל-9 ביוני בווילנה. במהלכו, צעדו מספר שיא של משתתפים עם מעל ל-10,000 איש ב-8 ביוני.
אלעזר גוטמנאס
אלעזר גוטמנאס (28 באוקטובר 1939 – 26 באוקטובר 2019) היה פיזיקאי ישראלי, מומחה להנדסת חומרים, פרופסור אמריטוס בפקולטה למדע ולהנדסה של חומרים בטכניון.
ביוגרפיה.
נולד ב-28 באוקטובר 1939 בקובנה שבליטא במשפחה יהודית. אביו היה עיתונאי, מתרגם ומורה לאנגלית. אמו הייתה מרצה לפיזיקה באוניברסיטה ובמכון טכנולוגי בוילנה.
אלעזר גוטמנאס סיים את לימודיו במכון הפוליטכני בעיר לנינגרד (היום סנקט פטרסבורג) בשנת 1962 ובשנת 1970 קיבל תואר דוקטור ממכון לפיזיקה של מצב מוצק בעיר צ'רנוגולובקה (ליד מוסקבה).
בשנת 1973 עלו אלעזר גוטמנאס משפחתו ארצה. בשנת 1974 הוא הצטרף לטכניון וכעבור זמן קצר נקלט במחלקה להנדסת חומרים (החל משנת 1994 — פקולטה למדע והנדסה של חומרים) שעל שורותיה נמנה לאורך כל שנותיו בטכניון. במהלך תקופה זו הנחה גוטמנאס עשרות סטודנטים לתארים מתקדמים, פרסם מעל למאה מאמרים בכתבי עת מדעיים ונטל חלק בכינוסים בינלאומיים רבים. במשך שנים גוטמנאס שיתף פעולה עם תעשיות בישראל ומחוצה לה. הוא שימש כמדען אורח במכון מקס פלאנק בשטוטגרט והחזיק בטכניון בקתדרה ע”ש זנדמן בחומרים קרמיים.
פטירה.
פרופסור גוטמנאס המשיך את עבודתו בטכניון גם לאחר שהגיע לגיל הפרישה. הוא נפצע קשה מאוד בתאונה שהתרחשה במעבדתו בערב חג הסוכות ב-13 באוקטובר 2019 ונפטר מפצעיו ב־26 באוקטובר 2019, יומיים לפני יום הולדתו ה-80. הותיר אחריו אישה, שלושה בנים ונכדים.
מצעד הגאווה בנוק
מצעד הגאווה בנוק (הידוע גם כ-"Nuuk Pride") הוא מצעד גאווה והפגנה למען זכויות להט"ב בגרינלנד המתקיים מדי חודש יוני בנוק, בירת גרינלנד מאז 2010. האירוע מתואר כססגוני וחגיגי, ומשלב נושאים פוליטיים עם קונצרטים, סרטים צעדה ועיבודים שונים. המצעד נפתח במרכז התרבות "Katuaq" במרכז העיר.
היסטוריה.
ב-15 במאי 2010 ערכה גרינלנד את מצעד הגאווה הראשון בשטחה בעיר הבירה נוק אשר במהלכו השתתפו כ-1,000 איש (מתוך אוכלוסייה של כ-15,000 אזרחים בבירה, ו-56,000 ברחבי כלל המדינה) מה שהפך את ציונו להפגנה השנייה בגודלה בתולדות המדינה. במהלכו נציגים מהמפלגה הדמוקרטית צעדו בקדמת המצעד. בשנת 2012, נאמה במהלכו ראש העיר אסי קמניץ נרופ .
ליאו הרמן
ליאו הרמן (נולד ב־1888, בלנדסקרון, אוסטריה-הונגריה; נפטר ב־1951, בירושלים) היה מנהיג ציוני ועיתונאי יהודי צ'כי.
ביוגרפיה.
ליאו למד משפטים באוניברסיטת קארל בפראג, בשנת 1906 הפך הרמן לחבר באגודת הסטודנטים היהודים באוניברסיטה בפראג, אגודת "בר כוכבא", והיה יושב הראש שלה בשנים 1908–1909, באותה התקופה הזמין את מרטין בובר לפראג, לשאת שם את שלושת נאומיו על היהדות. הרמן היה עורך השבועון הציוני "סלבסטווהר" בין השנים 1910–1913. הוא כתב גם עבור ה־"Jüdische Volksstimme" בברנו ו־"Jüdische Zeitung" בווינה.
ליאו הרמן היה בן דודו של הסופר הוגו הרמן. בשנת 1913 עבר לברלין, שם עבד כמזכיר ההסתדרות הציונית העולמית. כיורשו של הוגו הרמן, הפך ליאו לעורך הראשי של העיתון "Jüdische Rundschau". ב־1914 פרסם הרמן קונטרס על נתן בירנבאום ואת החוברת "במערכה על השפה העברית". אוסף המאמרים שלו, "Die Treue", פורסם ב-1916. הוא נתן חסות למגזין "Der Jude" של מרטין בובר, שהופיע לראשונה ב־1916. לאחר תום המלחמה השתייך הרמן למשלחת הצ'כוסלובקית בועידת השלום בפריז.
בשנת 1920, חבר לאו הרמן לברתולד פייבל, בייסודה של קרן היסוד הציונית, והפך למזכירה הכללי של הקרן, תחילה בלונדון, ומאז שנת 1926 בירושלים המנדטורית. ליאו הרמן היה אחראי להפקתם של כמה סרטי תעמולה על היישוב היהודי בארץ ישראל המנדטורית, ביניהם הסרט "לחיים חדשים".
היות שרוב רובו של המחנה הציוני דחה ואף החרים את רעיון המדינה הדו-לאומית בו תמך (האידאולוגיה של תנועת ברית שלום), איים ליאו הרמן ב־1929 להתפטר מניהולה של קרן היסוד, אך בסופו של דבר נשאר במשרתו.
מצעד הגאווה במילאנו
מצעד הגאווה במילאנו (הידוע גם כ-"Milano Pride") הוא מצעד ופסטיבל המתקיימים בסוף יוני בכל שנה במילאנו, איטליה, עבור שיפור מעמד זכויות להט"ב באיטליה.
היסטוריה.
מצעד הגאווה במילאנו מתקיים מדי שנה עם שמות שונים. מאז שנת 2013, מורגן על ידי קבוצה בשם "Milano Pride", שחבריה מגיעים מארגוני זכויות להט"ב איטלקים נוספים בעיר. מדי שנה חברי הקבוצה מארגנים את קיומו ואת אירועי "שבוע הגאווה".
שבוע הגאווה.