זמן קצר לאחר מכן הוגשו נגדו עשרות תלונות על ידי מנהליו ועובדים הכפופים להם. בנוסף, נפתחו נגדו הליכים פליליים במשטרת ישראל שהובילו להגשת כתבי אישום בגין אלימות, איומים ואף אחזקת סמים מסוכנים ש"לא לשימוש עצמי" לאחר שבפשיטה משטרתית נמצאו בביתו סמים בכמות גדולה. על רקע זה החליטה הנהלת הרכבת לפטרו. הפיטורין אושרו בבית הדין שקבע בשלב זה כי המשך העסקתו מסכנת את בטיחות נוסעי הרכבת ואת שלומם. סמוך לפיטוריו נערכה בכנסת ישיבה. בנוכחות מבקר המדינה אליעזר גולדברג. בישיבה נדון מידע שמסר חזות לביקורת בנושאים שונים. בין היתר סכנת התלקחות בקרונות משומשים שנרכשו, מידע על מינויים פוליטיים, חשש לתאונות ועוד. המידע שמסר הופיע בהרחבה בשני דוחות מבקר המדינה שפורסמו אחר כך.
המאבק המשפטי לאחר הפיטורין.
חזות ניהל מאבק משפטי נגד ההחלטה לפטרו בסיוע עמותת עוגן, בו העלה טענות קשות נגד מנהליו והמשטרה, שהוגדרו בתחילת ההליך המשפטי כ"קפקאיות" והוא נשלח לבקשת בית המשפט לאבחון פסיכיאטרי. בין היתר טען שהסמים הושתלו בביתו על ידי אנשי הרכבת, וכי מנהליו יחד עם הוועד, יזמו את התלונות במטרה לפטרו, ואף כי גורמים במשטרה סייעו למנהליו באופן פסול. רכבת ישראל טענה כי אין לה קשר לתלונות הפליליות וכי העובד פוטר מנימוקים צודקים בשל עשרות תלונות שהוגשו נגדו. במקביל למשפט האזרחי, ניהל חזות הליכים הפליליים בגין האישומים שהוגשו נגדו. ב-2007 הסתיימו כל ההליכים בזיכוי, כשבאחד התיקים המליץ בית המשפט לחקור אנשי רכבת שהגישו נגדו תלונת שווא "דבר שיש לראותו בחומרה רבה והמהווה גם עבירה פלילית".
בשנת 2011 קבע בית הדין האזורי לעבודה, שטענותיו של חזות נכונות והחליט להחזירו לתפקידו ברכבת. זאת לפי חוק להגנת עובדים חשיפת שחיתויות. בית המשפט קבע בין היתר כי ההוכחות תומכות בעמדה כי הסמים הושתלו בביתו כפי שטען. במהלך המשפט התברר כי קצין משטרה שחתם על תלונות נגד חזות, שיתף פעולה עם ידידו שכיהן כמנהלו הישיר ברכבת, וביקש לפטרו. בפסק הדין נקבע כי הפעולות שנועדו לפיטוריו נעשו על רקע המידע שמסר. במקביל, הוגשו כתבי אישום בגין שוחד כנגד ראשי ועד העובדים שחזות טען כי הם מתנכלים לו במטרה לסייע להנהלה. בפסק דין נקבע גם כי חזות יקבל פיצוי כספי והחזרי שכר עבור חלק מהשנים בהן היה מפוטר.
הערעור.
רכבת ישראל ערערה על ההחלטה, וערעור הוגש גם על ידי חזות באמצעות עמותת עוגן. בית הדין הארצי לעבודה דחה את ערעור הרכבת וקיבל את ערעור חזות שביקש להגדיל את סכום הפיצוי, כדי שיכלול את מלוא השנים בהן לא עבד. סכומי הפיצויים שנפסקו לו הם הגבוהים ביותר שנפסקו אי פעם לעובד שחשף שחיתות בישראל.
המשמרת השנייה
המשמרת השנייה הוא מונח שטבעה הסוציולוגית האמריקאית ארלי הוכשילד בספרה הקרוי בשם זה, "המשמרת השנייה". מונח זה מעלה לתודעה ומתאר את היקף העומס הקיים בעבודות הבית וגידול הילדים כמשרה בפני עצמה ואת ההשלכות שיש לכך על הורים עובדים ועל אימהות בפרט. על פי תפישה זו ישנה הבדלה בין עבודות הבית, גידול הילדים וטיפול בבני משפחה חולים שאינן משולמות ובין יציאה לעבודה תמורת שכר. כאשר, על אף חשיבותן הרבה והזמן שהן לוקחות, עבודות הבית שאינן משולמות נראות כפחותות ערך וחשיבות. תופעה זו קיבלה שמות שונים וידועה גם בשם "העול הכפול" (Double Burden).
היווצרותה של המשמרת השנייה.
אם בעבר הייצור נעשה בתוך ובסביבת הבית והקיום היה תלוי ביכולת הייצור של המשפחה הרי שהמהפכה התעשייתית העבירה את האמצעי לקיום המשפחה לעבודה בשכר מחוץ לבית וקיום המשפחה עבר מייצור משפחתי לעבודה בשכר הנמדדת בכסף. בתחילה הגברים יצאו לעבוד מחוץ לבית והנשים נשארו לשמר את הסביבה הביתית התומכת ולמעשה ביצעו את עבודות הבית וגידול הילדים. ובהמשך כאשר גם נשים יצאו לשוק העבודה בשכר האחריות על עבודות הבית וגידול הילדים נשארו אחריותן המסורתית הבלעדית ואליהן התווספה העבודה בשכר, כאשר עבודות הבית וגידול הילדים איבדו בהדרגה את ערכן.
בנוסף, כחלק מהמהפיכה התעשייתית וביסוס תפקיד האם כאחראית על הבית וגידול הילדים ויחד עם הצורך העולה ברכישת ידע והשכלה, הלכה והוגדרה דמותה של האם האידיאלית כתפקיד התובעני ששרון הייז הגדירה כ"אמהות אינטנסיבית" (Intensive Motherhood). לשיטה זו האם היא האחראית הבלעדית לגידול הילדים ועליה להשקיע את מיטב כספה, מרצה, זמנה וכלל משאביה לגידולם כאשר לגידול הילדים מתווספות שאר עבודות הבית. הייז הציעה לבחון את השאלה מהו הטיפול שבאמת זקוקים לו הילדים והבית. במקביל, בעולם העבודה, עובד אידיאלי נתפש ככזה הפנוי לדרישות העבודה בכל עת וללא כל הגבלה. רנן-ברזילי מביאה את דוגמת חוק ביטוח לאומי המגדיר מהי "עבודה מתאימה" לעובד ובתוך כך שורת הקלות הנוגעות למצב בריאותי ולהשכלה אך בשורת הקלות זו אין התייחסות לצרכים לטיפול במשפחה ובכך החוק מיישר קו עם תפיסת העובד האידיאלי. הייז טענה שבשל ערכים סותרים אלו האם העובדת עומדת למעשה בפני סתירה תרבותית מובנית המוכרת גם כקונפליקט עבודה-משפחה. בנוסף לנשים הנאלצות להתמודד עם קונפליקט זה, תובענות הדרישות מהעובד האידיאלי מקשה על גברים לקחת חלק בחיי המשפחה.
סקרים מראים כי בישראל חל גידול משמעותי בשיעור ההשתתפות של נשים בשוק העבודה. בשנת 2011 השתתפו בשוק העבודה 86.6% מכלל הנשים בגילאי העבודה (18-67), לעומת 45.2% בשנת 1980. אך עם זאת מסקרים הבודקים את חלוקת העבודה במשפחה בין בני זוג עובדים עולה כי נשים משקיעות שעות רבות יותר בעבודות הבית גם כאשר הן עובדות במשרה מלאה ואף יותר מגבר שאינו עובד כלל. אישה עובדת משקיעה כ- 12 שעות שבועיות לעומת כ- 6 שעות שבועיות שמשקיע גבר בין אם הוא עובד או לא כאשר חלוקת התפקידים ברורה בין המינים במטלות הבית. גברים לרוב יבצעו עבודות הנחשבות לגבריות ואשר אינן יומיומיות באופיין כגון תיקונים קטנים בבית בעוד לנשים אחריות בלעדית ולעיתים משותפת על תפקודו השוטף של הבית. המשימות שכמחצית מבני הזוג כן חולקים הן קניית מזון וטיפול בבני משפחה חולים. עוד עולה כי הדעה הרווחת היא כי נשים צריכות להשתתף בשוק העבודה בהיקף משרה משתנה לפי צורכי הטיפול בילדים אך ישנה מגמה של עלייה בתפיסה כי אישה צריכה לעבוד במשרה מלאה בכל תקופות החיים.
השפעת המשמרת השנייה על חוסן המשפחה.
הוכשילד זיהתה שלוש אידאולוגיות מגדר מובחנות בהן בוחרים הגבר והאישה במצב החדש שנוצר בו הן הגבר והן האישה יכולים לצאת לעבודה בשכר מחוץ לבית. גישה אחת היא הגישה המסורתית לפיה האישה אחראית על הבית והילדים בלבד והגבר אחראי על הפרנסה בלבד. גישה שנייה היא הגישה השוויונית על פיה הן הגבר והן האישה חולקים באופן שווה את נטל הפרנסה ואת עבודות הבית. ובין שתי גישות אלו קיימת אידאולוגיית המעבר שנמצאה כרווחת ביותר. בגישת מעבר זו פעמים רבות מתקיים פער בין הגישה המוצהרת ובין המעשים בפועל. הוכשילד הביאה כדוגמה טיפוסית לאישה המתנהלת על פי אידאולוגיית מעבר אישה שמצד אחד בניגוד לגישה המסורתית מזהה עצמה גם כאישה עובדת אך גם כאישה של בית וילדים ומצד שני בניגוד לגישה השוויונית היא מצפה שבעלה יבסס עצמו יותר כאיש של עבודה. כדוגמה לגבר טיפוסי המתנהל על פי אידאולוגיית מעבר, הוכשילד תיארה גבר שמעודד את זוגתו לעבוד אך מצפה ממנה לקחת אחריות גם על הבית והילדים. על פי המחקר, משנות ה-80 של המאה ה-20, שעליו התבססה הוכשילד היא הסיקה כי כל גבר ואישה בוחרים אידאולוגיית מגדר המתאימה לצרכיהם לפי ההיצע העומד בפניהם באותה נקודת זמן כגון בני זוג אפשריים בעלי אידאולוגיות מגדר שוויוניות יותר או פחות והזדמנויות תעסוקתיות. הפערים בין האידאולוגיה המוצהרת לזו שבפועל מייצרים קונפליקטים ומתחים רבים בין בני הזוג במבנה המשפחה המשתנה המשליכים הן על בריאותם ותפקודם של בני הזוג והן על חינוך הילדים, ועל מנת לחזק את החוסן המשפחתי יש להתייחס אליהם ולטפל בהם.
השפעת המשמרת השנייה על נשים.
חלוקת העבודה המגדרית בין בית ועבודה מתחילה לבוא לידי ביטוי אצל מרבית הזוגות כאשר מצטרפים הילדים למשפחה. נשים נשארות בבית עם הילד בחודשים הראשונים שלאחר הלידה, מתוקף חופשת הלידה, ומתחילות לצבור ידע ומומחיות בטיפול בילדים ובמשימות הבית. ככל שהשהייה בתחומי הבית מתארכת האישה צוברת אליה את משימות הבית והילדים ובה בעת הגבר מעמיק את מחויבותו והזדהותו עם העבודה שהיא מקור הפרנסה. וכך כאשר האישה כבר חוזרת למעגל העבודה היא תבחר עבודות שיאפשרו לה להמשיך ולטפל בילדים גם במחיר של שכר נמוך יותר ותפקידים פחות משמעותיים. בסופו של דבר זהו מעגל שמזין את עצמו (Circular Feedback Loop) ומקבע את חלוקת התפקידים המסורתית ואת חיזוק דמותו של "העובד האידיאלי" ככזה שמחויבותו הראשונה והכמעט בלעדית היא למקום העבודה. וכך נשים ממשיכות לחוות הן חוסר שוויון במקומות העבודה והן קשיים במימוש תפקידן כאימהות. גם גברים עובדים המעוניינים לממש את הורותם מתקשים לעשות זאת תחת חלוקת התפקידים המסורתית ובפרט תחת ההגמוניה לה זוכה דמותו של "העובד האידיאלי".
נמצא כי רבים מאלו שמחלקים את חייהם בין התפקידים מדווחים כי הם יותר מסופקים בחייהם, פחות דיכאוניים ובעלי הערכה עצמית גבוהה יותר ולמעשה החיים בשני התפקידים, תחת לחץ סביר, מאפשרים איזון ולמידה בין שני התפקידים. ואכן גברים המעוניינים לממש את הורותם הם תופעה רווחת, הן אם בשל אבהות חד-הורית שנכפתה כתוצאה מגירושין והן בשל מודעות גוברת לצורך.
הורות פעילה.