ב-1893 פעל הדיפלומט הבריטי מורטימר דוראנד יחד עם שליט אפגניסטן לקבוע את קו הגבול בין אפגניסטן לאימפריה הבריטית (נקרא "קו דוראנד" ). קו זה הכניס את בני השבטים הללו לשליטתה של בריטניה דבר שהעצים את התסיסה כנגד הבריטים.
המלחמה המוהמנדית.
העילה לפרוץ המלחמה.
החל מיוני 1897 באה ההתנגדות הגוברת לבריטים מצד השבטים הפשטונים לידי ביטוי בסדרה של התקפות על מצודות בריטיות ושיירות שנעו בדרכים:
בסיומן של התקפות אלו הצליחו הפשטונים לסלק את הבריטים מרוב עמדותיהם ולהשתלט על מעבר ח'ייבר דבר שאילץ את הבריטים לצאת למלחמה להחזרת שליטתם במעבר ובסביבותיו.
ההכנות לתגובה הבריטית.
הפיקוד הבריטי החליט לפעול תחילה כנגד השבטים המוהמנדים מצפון לפשוור ולדחות את הפעולה נגד השבטים האפרידים מדרום לפשוור. יעד המערכה היה הכנעת השבטים המורדים והענשתם.
הבריטים הקצו למתקפה זו 2 כוחות:
סה"כ מנו הכוחות הבריטים כ-10,000 חיילים ומספר תותחים.
שחרור מלקנד וצ'קדרה.
המשימה הראשונה שאליה יצאה הדיוויזיה של בלאד היה להציל את הכוחות הבריטים בעיירות צ'קדרה ומלקנד (כ-60 ק"מ מצפון לבסיס ההתארגנות בנושארה). בעיירות אלו עמדו הכוחות תחת מצור והתקפות בלתי פוסקות של לוחמים פשטונים מאז 26 ביולי. כוחותיו של בינדון בלאד הגיעו למלקנד ב-1 באוגוסט ולצ'קדרה ב-2 באוגוסט 1897 שחררו את הנצורים והדפו את הלוחמים הפשטונים צפונה.
המערכה בצפון פקיסטן.
לאחר כיבוש צ'קדרה פיצל בלאד את כוחותיו כשחלק פנו מזרחה וחלק פנו מערבה למחוז באז'ור שם תוכנן לחבור לכוחותיו של אלס שהתקדמו מפשוור. באמצע ספטמבר 1897 נפגשו הכוחות וניהלו קרבות נגד כוחות פשטונים חזקים במחוז באז'ור ובהמשך במחוז ממונד (Mamund valley).
בסוף ספטמבר בסתיימו הקרבות בגזרה של אלס והוא חזר לפשוור להתארגן למערכה מול השבטים האפרידים. בלאד המשיך את המערכה במזרח המדינה עד כניעת השבטים ב-5 באוקטובר 1897. "כוח מלקנד" המשיך להחזיק את עמדותיו עד 21 בינואר 1898 ואז פורק.
תיעוד המערכה.
למערכה זו הצטרף לוטננט משנה וינסטון צ'רצ'יל ככתב צבאי. את חוויותיו קיבץ בספר בשם "The Story of the Malakand Field Force" אותו הקדיש למפקדו מייג'ור גנרל סר בינדון בלאד .
דויד גלימברטי
דויד גלימברטי (באיטלקית: Davide Galimberti, נולד ב-19 באפריל 1976) הוא פוליטיקאי איטלקי המכהן כראש עיריית וארזה מאז 2016.
הוא חבר במפלגה הדמוקרטית של איטליה ונבחר לראשות עיריית וארזה בבחירות המקומיות באיטליה ב-2016. הוא נכנס לתפקידו ב-21 ביוני 2016.
קריירה פוליטית.
שנים ראשונות.
בצעירותו הצטרף לאגודה הלאומית של פרטיזנים איטלקים סניף וארזה. מגיל צעיר התעניין בפוליטיקה, ובסופו של דבר הצטרף למפלגה הדמוקרטית.
ראש עיריית וארזה.
ב-2016 הוא התמודד על תפקיד ראש עיריית וארזה, לאחר שנבחר כמועמד של המרכז-שמאל בבחירות המקדימות.
בסיבוב הראשון הוא השיג 41.95% מהקולות, והעפיל לסיבוב השני נגד פאולו אוריגוני, מועמד עצמאי שנתמך על ידי קואליציית מרכז-ימין, שהשיג כ-47% מהקולות. בסיבוב השני, ניצח גלימברטי עם 51.84% מהקולות ונבחר לראשות עיריית וארזה.
הוא ראש העיר הראשון של וארזה שאינו חבר בליגה הצפונית מאז 1993 וראש העיר הראשון מטעם המרכז-שמאל מאז 1992.
בבחירות לראשות עיריית וארזה ב-2021, הוא נבחר מחדש כראש העיר, לאחר שניצח את מועמד המרכז-ימין מתאו לואיג'י ביאנקי עם 53.20% מהקולות.
חיים אישיים.
גלימברטי נשוי ואבא לשני ילדים.
ורנר פון יאנובסקי
ורנר פון יאנובסקי (בגרמנית: Werner von Janowski; בשמו המלא ורנר אלפרד ולדמר פון יאנובסקי; נולד באולשטין שבפרוסיה המזרחית) היה מרגל נאצי שנשבה בתקופת מלחמת העולם השנייה שהיה הסוכן הכפול הראשון של משטרת הפרשים הקנדית. בשל מאבקי כוח בין סוכנויות הביון הקנדיות והבריטיות במהלך מלחמת העולם השנייה וחוסר הניסיון של משטרת הפרשים במבצעי ריגול, המבצע להפעלתו הוגדר ככישלון וייתכן ששימש כסוכן משולש. יאנובסקי סיפק מעט מידע מודיעיני משמעותי לבעלות הברית: סוכני אבווהר לא נעצרו ולא נתפסו צוללות גרמניות, למרות שיתוף הפעולה שלו לכאורה. תוך שנה המבצע הופסק ויאנובסקי נשלח לכלא בבריטניה.
יאנובסקי המרגל.
ינובסקי ירד מהצוללת הגרמנית U-518 במפרץ צ'אלור, ארבעה קילומטרים מערבית לניו קרלייל, קוויבק, בסביבות השעה 5 בבוקר, ב-9 בנובמבר 1942. יעדו היה מונטריאול, לאחר שעצר תחילה בניו קרלייל כדי שיוכל לקחת את הרכבת הראשונה היוצאת. הוא החביא את מדיו באקדח והתלבש בבגדים אזרחיים לפני שפנה למלון המקומי. בשעה 6:30 בבוקר, תחת הכינוי ויליאם ברנטון, יאנובסקי עשה צ'ק-אין במלון ניו קרלייל וביקש חדר עם אמבטיה. בנו של בעל המלון, ארל אננט ג'וניור, חשד בו, עקב חוסר התאמה לסיפורו של המרגל הגרמני. האיש אמר שהוא לקח את האוטובוס באותו בוקר לפני שהלך למלון, אבל האוטובוס לא עבר דרך ניו קרלייל באותו יום, וגם אם כן, הוא היה מוריד אותו במלון. אננט גם שם לב שהוא מדבר אנגלית במבטא פריזאי, לבגדיו היה סגנון אירופאי ושהוא שילם עבור הסיגריות שלו בשטר דולר קנדי ​​מיושן שלא היה במחזור די הרבה זמן. גם לזר היה ריח מוזר; הוא השתמש בגפרורים בלגיים שלא נשאו את החותם הממשלתי הקנדי שהוחל על קופסאות גפרורים באותה תקופה. פחות משלוש שעות לאחר הגעתו ולפני שאננט הספיק לאשר את חשדותיו, שילם הזר את החשבון שלו ועשה את דרכו לתחנת הרכבת שם שתה קפה בזמן שהמתין לרכבת הבאה.
אננט עקב אחריו לתחנה, התיישב לידו והציע כמה סיגריות. פון יאנובסקי הדליק את הסיגריה באמצעות אותם גפרורים בלגיים שהיו לו במלון. אננט חשדן עוד יותר והתריע בפני השוטר אלפונס דוצ'נו ממשטרת מחוז קוויבק, שעלה על קרון הרכבת בדיוק ביציאה מהתחנה. דוצ'נו עצר את יאנובסקי, שטען שהוא ויליאם ברנטון, מוכר רדיו מטורונטו. הוא דבק בסיפור הזה עד שהשוטר ביקש לחפש בתיקים שלו; יאנובסקי אמר מיד לדוצ'נו, "לא יהיה צורך לחפש את המזוודות שלי. אני קצין גרמני שמשרת את ארצו כפי שאתה משרת את שלך." בדיקה של חפציו האישיים של פון יאנובסקי עם מעצרו גילתה שהוא נשא בידו משדר רדיו חזק, בין היתר. הוא הסכים להפוך לסוכן כפול ולעבוד במשטרת הפרשים המלכותית הקנדית. הוא שלח מידע מקודד לגרמנים במשך שנה וקיבל מידע על ארגון צבאי סודי. עם זאת, התברר כתרומתו למבצעי הביון הקנדיים הייתה מזערית, אם בכלל.
לאחר לכידתו וחקירתו, ניסה הצבא הקנדי לאתר את הצוללת הגרמנית שבה הגיע יאנובסקי. למרות חיפוש נרחב במפרץ צ'אלור, הן ספינת המלחמה HMCS ברלינגטון והן מטוסי חיל האוויר המלכותי הקנדי לא הצליחו לאתר את U-518. בסוף אוגוסט 1943 נשלח יאנובסקי לאנגליה, שם נכלא במחנה 020. הוא נשאר שם למשך כל ימי המלחמה. הוא הוחזר למחנה המעצר באזור הבריטי של גרמניה ביולי 1945.
הוא שוחרר ב-1947. ליאנובסקי לא היה בית לחזור אליו, שכן אלנשטיין ורוב פרוסיה המזרחית סופחו לפולין ואוכלוסייתה גורשה. בסופו של דבר הוא מצא עבודה כמתורגמן ובשנות ה-60 עבד עבור הצי הגרמני. יאנובסקי מת בספרד בשנת 1978.
טומבס
טומבס (בספרדית: Tumbes) היא עיר השוכנת במפרץ גוואיקיל בצפון-מערב פרו, 1,256 קילומטרים צפונית ללימה. העיר שוכנת על גדות הנהר , בסמוך לגבול עם אקוודור. זוהי הבירה של מחוז טומבס, כמו גם של ו. נכון לשנת 2017 חיו בטומבס 96,946 תושבים. את העיר משרת .
היסטוריה.
העיר טומבס נוסדה לפני תקופת האינקה, כאשר היא הייתה מיושבת על ידי קבוצה אתנית של ילידים בשם טומפיס (Tumpis). בשיאה הגיעה אוכלוסייתה לפי הערכות ל-178,000 תושבים. העיר נכבשה על ידי ממלכת צ'ימור סביב שנת 1450, ולאחר שהיא הובסה על ידי אימפריית האינקה סביב 1470 עברה העיר לידי האינקה. מאוחר יותר הרחיב קיסר האינקה ואיינה קאפאק את טומבס על ידי הוראה לסלילת דרכים ובניית בתים וארמונות.
הכיבוש הספרדי.
הקונקיסטאדור הספרדי פרנסיסקו פיסארו ביקר לראשונה בטומבס בתחילת הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה בשנת 1528. הוא שלח לחוף את אלונסו דה מולינה (Alonso de Molina), שציין שטומבס הייתה עיר מאורגנת היטב. פיסארו יזם משלחת נוספת באפריל 1531, במהלכה נתקל בהתנגדות מצד הקוראקה (המפקד) צ'ילימסה (Chilimaza) במה שנודע כקרב המנגרובים (Batalla de los manglares). פיסארו הצליח בסופו של דבר לנצח בקרב ומספרים שהוא נטע צלב בשטח אליו פלש כסימן לניצחון הספרדי. פליפייו (Felipillo) ומרטינייו (Martinillo), המתורגמנים הראשונים ילידי אמריקה הדרומית שסייעו מאוחר יותר לפיסארו וחייליו במהלך כיבוש פרו, נולדו בטומבס.
התקופה הקולוניאלית ועצמאות פרו.
במהלך התקופה הקולוניאלית שלה, טומבס הייתה מאוכלסת בדלילות והייתה חלק מהאאודינסיה של קיטו בהתאם לצו (Cedula) של 1563 ולצו של 1740. כאשר טומבס הכריזה על עצמאותה מספרד, היא בחרה להצטרף לפרו מתוך אמונה בזכות ההחלטה החופשית של התושבים. על החלטה זו ערערה תחילה רפובליקת קולומביה הגדולה, שרוב האזור הצטרף אליה, ואחר כך תבעה אקוודור לזכויות דה יורה בזכות הצווים המלכותיים הקולוניאליים (Real Cédulas), אך ללא הועיל. הפרוטוקול של ריו דה ז'ניירו שנחתם ב-1942 עם אקוודור וסיים את מלחמת פרו–אקוודור אישר משפטית את זכויותיה בפועל של פרו על טומבס. עם זאת, שלום בר קיימא בין שתי המדינות לא הושג עד 1998, לאחר מלחמת סנפה ב-1995. נשיא פרו אלברטו פוג'ימורי ונשיא אקוודור חתמו על מסמך שבו ויתרה אקוודור לפרו על טומבס ושטחים אחרים שאקוודור תבעה עד אז.
אקלים.