הכוח המבצע מנה 150 לוחמים: צוות בריטי בן שתים עשרה לוחמים אחראי על משימת החבלה, 86 אנשי ELAS ו-52 אנשי מה-EDES, שירתקו וינטרלו את חיל המצב. לפי התוכנית, זמן התקיפה היה ב-25 בנובמבר בשעה 23:00. שני צוותים של שמונה לוחמי גרילה אמורים לנתק את קווי הרכבת והטלפון לשני הכיוונים, לחפות על הגישה לגשר עצמו, הכוח העיקרי – 100 לוחמים ינטרל את חיל המצב. כוח החבלה, המחולק לשלושה צוותים, ימתין במעלה הנהר עד להכנעת חיל המצב, ואז יניח את המטענים.
ההתקפה על מאחזי חיל המצב בשני צידי הגשר החלה בזמן, אך התארכה מעבר למתוכנן. מאיירס החליט לשלוח את צוותי החבלה פנימה בזמן שהקרב נמשך. הנחת המטענים התעכבה מכיוון שקורות הגשר היו שונות מהמצופה ואילצה את החבלנים הבריטיים לחתוך את מטעני הנפץ הפלסטיים ואז להרכיב מטענים חדשים. לאחר הנחת המטענים והדלקת הפתילים, הפיצוץ הראשון התרחש ב-01:30, תוך פגיעה קשה במזח המרכזי והתמוטטות שתי מוטות. הבריטיים הניחו חומר נפץ חדש במזח השני הפיצוץ התרחש 02:21. עמדות הגרילה עצרו רכבת תגבורת איטלקית. הכוח התוקף, שסבל מארבעה פצועים, נסג בהצלחה לשטח הכינוס ב-04:30.
אחרית דבר.
משימת החבלה הצליחה. זו הייתה הפעולה הגדולה ביותר שה-SOE ביצעה עד אז. מטרת המשימה המקורית: שיבוש פעילות הרכבות - הפסיקו לעבוד במשך שישה שבועות. עקב כך כוחות רומל, הנסוגים ממצרים נפגעו קשות.
הצלחת המבצע לימדה את הבריטים על משמעות המבצעים המיוחדים ביעדים אסטרטגיים. המשימה עודדה את SOE לסייע בחיזוק תנועות התנגדות, ויצרה עידוד מורלי ביוון הכבושה. בעקבות המשימה, הכוח הבריטי לא נסוג מיוון, בשונה מהתכנון אלא הונחה להישאר ולהקים את תשתיות למשימה הצבאית הבריטית ביוון. הצלחתו של המבצע לא הסתכמה בקריסת הגשר האסטרטגי. מאיירס שהפך לאהוד על הפרטיזנים המקומיים. בזכות מאמציו בקיץ 1943 חתמו שתי התנועות המחתרתיות היריבות, הליברלים והקומוניסטים, על הסכם שיתוף פעולה. מאיירס המשיך להילחם ומאוחר יותר הפך לראש הענף למבצעים מיוחדים של אייזנהאור במהלך הפלישה לאירופה והשתתף במבצע ״גן השוק״ כקצין הנדסה של הדיוויזיה המוטסת הראשונה של הבריטים.
לגבי היוונים, זו הייתה הפעם האחרונה בה ELAS ו-EDES, כוחות הגרילה הגדולים במדינה, שיתפו פעולה צבאית; תוך חודש התרחשו העימותים הראשונים בין כוחות ELAS ו-EDES. הקדמה לסכסוך הגלוי שיתפרץ בין ELAS לבין קבוצות ההתנגדות האחרות בשנת 1943, ובישר על מלחמת האזרחים ביוון בין 1946–1949.
הגשר עצמו תוקן תוך 19 יום על ידי גדוד IV של מהנדסי הרכבות, של הצבא המלכותי האיטלקי. המהנדס שתכנן ובנה את הגשר המקורי היה מהגר איטלקי בשם אגוסטינו טקוני. הוא השתמש בהנדסה חכמה תוך שימוש בחלקים ייחודיים שהקשו על שיקום הגשר.
בתגובה לפעולה הוציאו הגרמניים להורג 16 יוונים מקומיים.
השפעה.
על מבצע הרלינג לומדים באקדמיות צבאיות ובאוניברסיטאות ברחבי העולם. במורשת היוונית הוא נחרט כהצלחה המשמעותית ביותר של התנגדות המחתרת לכיבוש הנאצי.
חגי בן גד
חַגִּי הוא דמות מקראית, בנו השני של גד ונכדם של יעקב ושל זלפה שפחת לאה. לחגי היו שישה אחים: צפיון, שוני, אצבון, ערי, ארודי ואראלי. למשפחתו של חגי קראו משפחת החגי.
שמו.
השם חגי (או חגיב) שכיח במכתבי יב ואף ידוע בחותמות עבריות וטביעות על גבי שנמצאו בארץ ישראל, וכן הוא ידוע גם מדרום ערבית ומפיניקית. ככל הנראה, השם חגי הוא קיצור של שם תאופורי, כגון השם חגיה או חגאל.
במדרשים ובחז"ל.
דעת מקרא כותב שחגי נקרא כך משום שנולד בחג ומועד.
בספר הישר מסופר שאמו של חגי נקראה עוצית, והיא הייתה אשתו של גד.
בספר היובלים חגי נקרא "אגתי".
יש מדרש האומר שחגי נקרא בשם זה מפני שהיה מפחיד כל הנלחמים נגדו, כמו שנאמר בישעיהו שהדבר במצרים היה לחגא, כלומר גרם לפחד ולזעזועים.
אות המערכה ברצועת הביטחון
אות המערכה ברצועת הביטחון בלבנון הוא אות מערכה, שמוענק על ידי צה"ל או משרד הביטחון למשתתפים במערכה ברצועת הביטחון מ-30 בספטמבר 1982 ועד 24 במאי 2000, מכוח החלטת ממשלת ישראל ובהתאם לחוק העיטורים בצבא הגנה לישראל.
באפריל 2020 הורו שר הביטחון נפתלי בנט והרמטכ"ל אביב כוכבי על הקמת ועדה שתדון בנושא. לראשות הוועדה מונה רא"ל בדימוס שאול מופז. ב-1 במרץ 2021 החליטה ממשלת ישראל על חלוקת האות, והענקתו בפועל לזכאים החלה בטקס רשמי במחנה גלילות ב-7 ביוני באותה שנה. האות יוענק אף על פי שהמערכה ברצועת הביטחון לא הוכרה כמלחמה. זהו אות המערכה הישראלי התשיעי בסדר החקיקה, שביעי בסדר הענידה והשני (אך המוקדם יותר כרונולוגית) המוענק לעימות צבאי שלא הוגדר כמלחמה.
עיצוב האות.
במרכז האות מופיעים הצבעים כחול ולבן - המסמלים את דגל ישראל. בנוסף מופיעים הצבעים: ירוק ואדום – המסמלים את דגל לבנון, כמו גם את הלחימה בשטח רווי צמחייה (ירוק) ואת הנפגעים ואת עוז הלחימה (אדום) ואפור המסמל את הפעילות הצבאית הממושכת ואת צבע המוצבים. זהו אות המערכה הישראלי הראשון שבעיצובו שולבו פסים אופקיים והשני עם פסים אופקיים בין כלל האותות והעיטורים הישראליים אחרי אות ההתנדבות.
ככל אותות המערכה בישראל, האות מעוצב בצורת סרט בגודל 40×10 מ"מ המחובר באמצעות סיכות לבגד. האות מיוצר ממתכת מצופה אמייל.
את האות עיצב יגאל גבאי.
זכאות לאות.
את האות מקבלים חיילי צה"ל ואנשי צד"ל שלחמו בלבנון או סייעו באופן ישיר ללחימה בגזרת לבנון, מ-30 בספטמבר 1982 ועד 24 במאי 2000, וכן שוטרי משטרת ישראל וכבאים ששירתו ביחידות מזכות המפורטות בתקנות.
בניגוד לאותות מערכה אחרים, שניתנו לכל מי ששירת בתקופה הרלוונטית, התקנות להענקת אות המערכה ברצועת הביטחון קובעת שהאות יינתן רק למי ששירת ביחידה צבאית מזכה, שאותה ייקבע ראש אכ"א, כאשר היא יחידה צבאית שפעלה בתקופה הקובעת בגזרת לבנון או סייעה באופן ישיר ללחימה בגזרת לבנון, לתקופה כוללת של 30 ימים לפחות, או יחידה צבאית מיוחדת כמשמעותה בפקודות הצבא, שפעלה בתקופה הקובעת בגזרת לבנון.
חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל מקנה סמכות להענקת אותות מערכה לחיילי צה"ל בלבד. כדי לאפשר את הענקת האות גם לאנשי צד"ל תוקן חוק אנשי צבא דרום לבנון ומשפחותיהם, כך שיסמיך את שר הביטחון להעניק את האות גם לאנשי צד"ל.
אזרחים עובד צה"ל, עובדי משטרת ישראל שאינם שוטרים ורכזי ביטחון שוטף צבאי יקבלו תעודות הוקרה, בהתאם לחוק הוקרה לאזרחים במערכות ישראל והתקנות שהותקנו מכוחו, כאשר הם עומדים בתנאים המפורטים בתקנות.
המאבק לקבלת אות הלחימה.
אות מערכת שלום הגליל הוענק ללוחמים במלחמת לבנון הראשונה בין 5 ביוני 1982 ל-29 בספטמבר 1982. שאר הלוחמים שלחמו עד נסיגת צה"ל בשנת 2000 קיבלו את אות השירות המבצעי.
בינואר 2012 הסכים שר הביטחון אהוד ברק לבדוק מחדש את בקשת הפורום "רצועת הביטחון מלחמה ללא שם" להענקת אות לחימה "ללוחמי רצועת הביטחון".
באפריל 2020 הסכים שר הביטחון נפתלי בנט להקים ועדה שתבדוק את כיצד ניתן להוקיר את החיילים ששירתו ברצועת הביטחון בלבנון מאמצע שנות ה-80 ועד שנת 2000.
בנובמבר 2020 הרמטכ"ל כוכבי אימץ את המלצת הוועדה שמינה, וקבע כי התקופה שבין 30 בספטמבר 1982 ל-24 במאי 2000 תיחשב באופן רשמי למערכה, שתיקרא "המערכה ברצועת הביטחון בלבנון".
ב-1 במרץ 2021 אישרה הממשלה להעניק אות מערכה לחיילים ששירתו ברצועת הביטחון בשנים 1982–2000. האות יוענק גם ללוחמי צד"ל.
אות השירות בלבנון
פרידריך אוגוסט פון קולבאך
פרידריך אוגוסט פון קולבאך (בגרמנית: Friedrich August von Kaulbach; 2 ביוני 1850- 26 בינואר 1920) היה צייר גרמני. הוא היה בנו של צייר ההיסטוריה פרידריך קולבאך ומפורסם בזכות דיוקנאותיו הדקורטיביים והנלהבים של החברה הנשית בעיקר בסגנון הצרפתי של המאה ה -19.
חיים.
פרידריך אוגוסט פון קולבאך למד בבית הספר המלכותי לאמנויות יישומיות בנירנברג (אצל אוגוסט פון קרלינג וקרל ראופ) ולאחר מכן אצל אביו פרידריך קולבאך. בשנת 1871 עבר למינכן. הוא התאמן בציור באקדמיה במינכן עם וילהלם פון דיץ והפך שם למורה לציור בעצמו בשנת 1883.
יחד עם פרנץ פון לנבאך ופרנץ פון שטוק, הוא היה אחד מחשובי הציירים במינכן והפך לאחד מציירי הדיוקנאות הגרמניים שהרוויחו טוב. הדיוקנאות שלו היו בעיקר מוזמנות, ומתארות כמעט אך ורק את חברי המעגל החברתי הגרמני והאמריקאי הגבוהים ביותר. בתמונתו ״קרנבל הילדים״, המציג את חמשת ילדי משפחת פרינגסהיים, מראה את קטיה מאן (שמאל קיצוני) כילדה. לתומאס מאן הייתה רפרודוקציה של התמונה תלויה בחדרו הרבה לפני שפגש את אשתו לעתיד.
הוא שהה זמן מסוים בפריז. בשנת 1886 מונה למנהל האקדמיה במינכן. הוא היה גם חבר באקדמיה לאמנויות בברלין. בתו האחת הייתה נשואה לפסל טוני שטדלר, בתו מתילדה התחתנה עם הצייר מקס בקמן בשנת 1925.
בשנת 1929 אלמנתו של קולבאך הוציאה את אוסף האמנות שלו למכירה פומבית על ידי הסניף במינכן של סוחר האמנות הנודע הוגו הלבינג בווילה קולבאך במינכן. אוגוסט ליבמן המאייר כתב את הקדמה לקטלוג המכירות הפומביות.
בין אחיו נמנים הצייר זיגמונד קולבאך (1854-1894), ואחיו למחצה הצייר אנטון קולבאך.
בשנת 1893 בנה הצייר את וילת קולבאך באולשטאדט, בבוואריה עילית, ששימשה אותו כמעון קיץ שני עד מותו. המקום הפך למוזיאון מאז יולי 1997, המציג כ -30 ציורים ו -25 רישומים מאת קולבאך. חדר הסטודיו וחדר הלימוד נגישים ונשמרים במצבם המקורי.