ב-1963 זכה פולר במדליית הזהב ע"ש צ'סני (Chesney), מטעם המכון המלכותי של השירותים המאוחדים (מכון בריטי ללימודי ביטחון ואסטרטגיה, הידוע בקיצור RUSI), על הישגיו בכתיבה צבאית.
פולר נפטר באנגליה בשנת 1966, כשהוא בן 87.
עיסוקו באוקולטיזם.
ב-1903, עם הצבתו בחיל-המצב הבריטי בהודו, החל פולר לגלות עניין במיסטיקה ואוקולטיזם: הוא חקר וכתב על דתות המזרח-הרחוק ומנהגיהן. לאחר חזרתו לאנגליה, ב-1906, הוא חבר לאליסטר קראולי, משורר ומיסטיקן בריטי, אותו שיבח פולר על כתיבתו בחיבורו מ-1907: "The Star in the West", על עבודתו של קראולי. יחד הם ערכו את המגזין "The Equinox" שפרסמה תנועתו של קרואלי "Argenteum Astrum" ("כוכב הכסף").
עקב סכסוך משפטי (אשר נסוב, לפי שמועות, סביב יחסי מין הומוסקסואליים, שהיו אסורים לפי חוק בבריטניה באותה תקופה) הסתכסכו פולר וקראולי, ושותפותם הופסקה ב-1911. אז התייחס פולר לחיבורו מ-1907 כ"גיבוב של מילים הכתוב באופן ילדותי". ההשערה היא כי פולר החל לחשוש מפגיעה בקריירה הצבאית שלו, ובשל כך הפנה את עורפו לקראולי ולתנועתו. למרות זאת, המשיך פולר לעסוק במיסטיקה ופרסם עוד מספר ספרים בנושא, בין השאר על בודהיזם, יוגה ותורת הקבלה.
נטייתו לפשיזם.
לאחר פרישתו מהצבא המשיך פולר לעסוק באותם רעיונות אותם פיתח ולהם הטיף במהלך שירותו, במסגרת עיסוקו כעיתונאי ופרשן. עקב קוצר-רוחו מחולשתו של המשטר דמוקרטי באימוץ רפורמות צבאיות, הלך פולר והתקרב לימין הפוליטי בבריטניה. בשנת 1934, חצי-שנה לאחר פרישתו מהשירות הצבאי, הצטרף ל"איחוד הבריטי" (British Union, או BU) — התנועה הפשיסטית הבריטית של אוסוואלד מוסלי, והיה לאחד ממנהיגיה. בכך הפך למוקצה עוד יותר בקרב צמרת הצבא והממשל הבריטי.
הוא שימש ככתב צבאי של ה"לונדון דיילי מייל", ובגישתו הפשיסטית סיקר מאתיופיה את הפלישה האיטלקית ב-1935 ומספרד את מלחמת האזרחים (1935-1939). בתקופה זו פגש מנהיגים פשיסטים ידועים כמו אדולף היטלר, בניטו מוסוליני ופרנסיסקו פרנקו, וכן קצינים בכירים רבים של הוורמאכט, כמו היינץ גודריאן. בספריו וכתביו, במיוחד מתקופה זו, ניתן למצוא רמיזות והערות גזעניות ואף אנטישמיות רבות.
באפריל 1939, כנציג התנועה הפשיסטית בבריטניה, היה אורח-כבוד במצעד ראווה לכבוד יום-הולדתו ה-50 של היטלר, שכלל מצעד בן שלוש שעות של כוחות ממונעים. מסופר כי במהלך המצעד, עת צפו בוורמאכט העתיר כלי רכב, שאל היטלר את פולר: "אני מקווה שאתה מרוצה מילדיך?", שאלה לה ענה פולר: "הוד מעלתך, הם גדלו כל-כך עד שאינני מזהה אותם עוד".
משפרצה מלחמת העולם השנייה ביקש פולר לחזור לשירות צבאי על-מנת לייעץ לפיקוד העליון, אולם סורב. הוא היה נתון תחת פיקוחם של שירותי הביטחון הצבאיים בבריטניה, אולם ביוני 1940, עת נעצרו ונכלאו חברי התנועה הפשיסטית בה היה חבר גם פולר, הוחלט שלא לעצרו בשל עברו הצבאי. במהלך המלחמה מיתן מעט את עמדותיו הפשיסטיות, אולם בכתביו עדיין נטה לגישה גזענית. כל אותו הזמן המשיך להיות כותב פורה בתחומים רבים. במלחמה חזה בפעם הראשונה בהתגשמותם של רוב רעיונותיו הצבאיים בשדה-הקרב — באופן אירוני — על ידי גרמניה הנאצית, אויבת ארצו.
לאחר המלחמה הקדיש עצמו לכתיבה בענייני היסטוריה צבאית, וב-1948 פרסם את אחד המחקרים המקיפים הראשונים אודותיה, בחוקרו את הטקטיקות והאסטרטגיות ששימשו בה — שבחלקן נסמכו על רעיונותיו שלו. כתביו ההיסטוריים, אף עלך פי שנגועים בהערות גזעניות (כמו הטלת האשמה על פריצת המלחמה על "היהודי הבינלאומי", וכן התייחסות לסובייטים כמונגולואידים), ידועים בניתוחים צבאיים מזהירים ומדויקים, המשמשים בלימוד ומוצאים לאור גם היום.
כתביו.
כאמור, פולר היה כותב פורה ביותר: הוא כתב כ-45 ספרים ופרסם עשרות מאמרים. הרשימה הבאה היא רשימה חלקית של ספריו.
מצד חצבה
מצד חצבה היא תל ארכאולוגי מתקופת הברזל ועד לתקופה המוסלמית המוקדמת. האתר נמצא בסמוך לצומת עין חצבה שבערבה. לימים הוקם במקום היישוב עיר אובות. שמו העברי של המקום הוא עין חצבה המתבסס מורפולוגית על שמו הערבי של המעיין הקדום עין חוסוב (בערבית שפע).
גאוגרפיה.
האתר ממוקם על צומת דרכים חשוב, שבו נפגשות גם היום הדרך היורדת ממעלה עקרבים עם הדרך המגיעה מים המלח. במקום יש גם מעיין, "עין חוצוב", אולם קידוחי מים שביצעה חברת מקורות באזור בשנות ה-60 גרמו לירידת מי התהום ולהתייבשות המעיין, וכיום רק עץ השיזף הגדול מעיד על מקומו של המעיין. מסורות שונות מספרות שזהו העץ העתיק ביותר בישראל, וההערכות הן שגיל העץ הוא בין 500 ל-1000 שנים. קשה לקבוע בוודאות את גיל העץ היות שעץ השיזף לא יוצר טבעות שנתיות בגזע. העץ מושקה כיום.
זיהוי האתר.
האתר זוהה בידי חוקרי ארץ ישראל בתחילת מאה ה-20 כמצודה רומית. הזיהוי המודרני של המקום עם תמר המקראית, שנזכרת במקרא כאחת מן הערים שנבנו על ידי שלמה המלך, נעשה בשנות ה-50. תמר המקראית זוהתה בעבר גם עם מצד תמר (קצ'ר ג'הינייה) שעל כביש מס' 25 בין צומת צפית וצומת הערבה. בעקבות החפירות שהתבצעו במצד תמר בין 1973 ל-1976, התברר כי המצד התקיים כנראה מהתקופה הנבטית ועד התקופה הביזנטית, וכי השלבים בו ניתנים לאבחנה בעיקר במישור הארכיטקטוני ופחות במישור הסטרטיגרפי. לפי הנראה כיום, מצד תמר ניטש במהלך התקופה הביזנטית או לקראת סופה. היות שבעין חצבה המצודה הרומית יושבת על שרידים קדומים יותר, הקשורים כפי הנראה לגבולה הדרומי של ממלכת יהודה, מקובל על רוב החוקרים לזהות את תמר המקראית ותמרה הרומית (הנזכרת אצל תלמי (גאוגרפיקה ה' 5), במפת פויטינגר, במפת מידבא, באונומסטקון של אבסביוס (8, 8) ובנוטיטיה דיגניטטום (46, 74)) בעין חצבה ולא במצד תמר. הראשון שהציע לזהות את המקום עם תמר המקראית היה פרופ' יוחנן אהרוני, אך כיוון שהזיהוי היה נתון במחלוקת, הועדף ה"עיברות" של השם הערבי של המקום.
החפירות.
חוקר ארץ ישראל אלואיס מוסיל ביקר במקום בשנת 1902, הכין תרשים של המצד וקבע כי הוא מבנה רבוע ולו מגדלי-פינה בולטים. הוא הבחין במבנה נוסף, הצמוד לו מדרום, ובו חדרים אחדים, ובשרידי בית המרחץ במזרח. בשנת 1914 ביקר באתר תומאס אדוארד לורנס ("לורנס איש ערב") ותיאר ביומנו: "התקדמנו מערבה עד שהופיע באופק העץ הגבוה והענף של חוסוב ושמענו את שקשוק המים מהמעיין הגדול הזורם משורשיו". בשנת 1930 ניזוק המצד ותוכניתו המקורית נפגעה בעת שממשלת המנדט בנתה את תחנת משטרה במקום. בשנת 1932 סייר במקום החוקר הגרמני פריץ פרנק, ובעקבות זה חוקר תולדות ארץ ישראל אלברכט אלט קבע כי המבנה הגדול בחצבה הוא מצד רומי. הארכאולוג נלסון גליק, שסייר באתר בשנת 1934, סבר כי המבנה הוא חאן שהוקם בידי הנבטים, וכי הרומאים המשיכו להשתמש בו. הוא זיהה את חצבה עם "איסבה", המופיעה ברשימה המפרטת שמות מקומות בנגב, ואת סכום המס השנתי שהוטל עליהם על ידי השלטון הביזנטי. בנימין מזר ומיכאל אבי-יונה, שביקרו בחצבה בשנת 1950, מצאו מלבד חרסים נבטיים מעוטרים וחרסים מהתקופה הרומית-ביזנטית חרסים מתקופת הברזל בארץ ישראל. בעקבות תגלית זו, הציע יוחנן אהרוני לזהות את חצבה עם "תמר המקראית" ותמרה הרומית. נגד דעה זו יצא בנו רותנברג, שסייר במקום בשנת 1960, וביסס את דעתו על העובדה שלא נמצא בחצבה אף מטבע רומי קדום למאה ה-4.
בשנת 1972, ערך ארכאולוג מחוז הנגב ברשות העתיקות, רודולף כהן, חפירת הצלה באתר. בחפירה זו נחשף המגדל הדרום-מערבי. כהן ערך חפירות נוספות בחודש פברואר 1987, ולסירוגין בשנים 1988–1990 יחד עם הארכאולוג ישראל יגאל. ישראל יגאל חפר שוב באתר מטעם רשות העתיקות בשנת 2007. בשנת 2015 נערכה חפירת הצלה באמת המים מהתקופה הרומית בעין חצבה, מחשש לפגיעתה כתוצאה מזרימה חזקה של מים בנחל חצבה לאחר שנערכו בו עבודות פיתוח ושיקום. החפירה, מטעם רשות העתיקות נעשתה במימון "רשות ניקוז ונחלים ערבה".
ממצאים.
צומת הדרכים החשוב והמעיין הנובע במדבר הפכו בימי קדם את הנקודה למיקום בעל חשיבות רבה. חפירות ארכאולוגיות העלו במקום 6 שכבות עיקריות.
תקופת הברזל.
באתר התגלה רצף של שלוש מצודות מתקופת הברזל בארץ ישראל, המצודה הראשונה, שרק שרידים מעטים שלה נמצאו, תוארכה למאה ה-10 לפנה"ס. המצודה השנייה, שתוארכה למאה ה-9 לפנה"ס ומאה ה-8 לפנה"ס, היא מצודה גדולה ששטחה כ-10 דונם (כגודלו של כל תל באר שבע) שהוקפה בחדרי סוגרים, וחוזקה במגדלי פינה, כאשר הפן הקיצוני של החומה הוא קדמות ונסוגות. במקום נחשפו מחסנים, ממגורות ובית שער גדול. כיום אפשר לראות בשטח את יסודות הקירות של מצודה זו, כמו גם שרידי שתי ממגורות ששימשו לשמירת תבואות. הממגורות היו מדופנות בטיח על מנת למנוע חדירת לחות ומכרסמים פנימה. לתוך אחת הממגורות בנו הרומאים מאוחר יותר בור מים. בפינת המצודה נמצאת חומה עליונה גבוהה, חלקה משוחזר בבנייה חדשה לגמרי - זהו קו החומה הרומית. כן אפשר לראות את השער היהודאי, שלו 2 תאים מכל צד, ואומנות בולטות פנימה. משני צידי השער יש גם מגדלים גדולים שנראית בהם אומנה גדולה שכנראה תמכה במדרגות עץ שעלו למעלה. לחומה יש מין חלקלקה קדמית קטנה- היא בנויה קדמות ונסוגות. בנוסף, לחומה יש סוגרים קונסטרוקטיביים- חללים שמולאו בעפר ולא שימשו כחדרים כמו בבאר שבע. בנו קיר קדמי וקיר אחורי, ואת החלל באמצע מילאו בעפר. במצודה שבתל אל-ח'ליפה (ליד עקבה) סגנון הבנייה דומה, כמעט זהה בתוכנית של מצודה זו. המצודה הגדולה נהרסה כנראה ברעש האדמה הגדול שאירע בשנת 760 לפנה"ס.