האנדרטה שוכנת בפארק הפרסידיו שבצפון-מערב העיר סן פרנסיסקו, כ-1.5 קילומטרים מדרום לקצהו של גשר שער הזהב וכ-300 מטר מחוף האוקיינוס השקט. אתר האנדרטה משקיף על חוף האוקיינוס ועל המבוא ממנו אל תוך מפרץ סן פרנסיסקו.
האנדרטה היא קיר גרניט קשתי בגובה של כ-3 מטר, הניצב בצמוד לחורשת אורנים וברושים, ולפניו רחבה מרוצפת המוקפת משלושת צדדיה בדשא ופרחים. על גבי חלקו המרכזי של הקיר נחרתו שמותיהם של הנעדרים, תוך ציון דרגתם, השיוך החילי ומדינת המוצא שלהם בארצות הברית.
אגפו המערבי של הקיר בולט קדימה, ולפניו ניצב פסל אבן על גבי כן רבוע. זהו פסל של לוחמת האוחזת מגן בידה.
על גבי אגפו המזרחי של הקיר נחרתה כתובת זו:
מעל הכתובת החרותה נקבע תבליט אבן שטוח, ובו מופיעים סוס מכונף ודגים, המתארים שתי קבוצות כוכבים – פגסוס ודגים. זהו אזכור לכוכבי השמיים, אשר שימשו כעזר ניווט ליורדי הים.
הפסל באנדרטה נוצר על ידי הפסל ז'אן דה מרקו (Jean de Marco), אשר זכה על עבודתו זו בפרס ע"ש הפסל הנרי הרינג לשנת 1965.
האנדרטה נחנכה בטקס שנערך ב-29 בנובמבר 1960.
האנדרטה הוקמה על ידי הוועדה האמריקנית למצבות קרב. אנדרטה מקבילה, המוקדשת לזכרם של הנעדרים באוקיינוס האטלנטי (אנדרטת החוף המזרחי), הוקמה על ידי הוועדה בעיר ניו יורק.
עכבר - סיפורו של ניצול
התזמורת הפילהרמונית של באפאלו
ברוך רפפורט
ברוך (ברוס) רפפורט (באנגלית: Baruch "Bruce" Rappaport; חיפה, 1922 – 8 בינואר 2010) היה איש עסקים ונדבן ישראלי-שווייצרי.
קורות חיים.
רפפורט נולד בחיפה למשפחה שעלתה מאוקראינה בשנת 1919. אביו, יששכר, היה ממקימי מפעל המלט "נשר". הוא שירת בצבא הבריטי ובצה"ל והיה ממקימי חיל המשטרה הצבאית, אחר כך שימש כמשפטן, היה ממקימי הפרקליטות הצבאית ואף שימש כשופט צבאי. הוא הוסמך כעורך דין בשנת 1953. לאחר שחרורו מצה"ל עבד במשרדו של אהרן חטר-ישי לצידו של עו"ד יצחק טוניק שאת קשריו עמו המשיך לאורך שנים.
בשנת 1957 היגר לשווייץ עם משפחתו על מנת לעסוק בבנקאות. את מרכז עסקיו קבע בעיר ז'נבה. תחילה הוא הקים עסק קטן לאספקה לאוניות, אינטר מריטיים (International Maritime Supplies), אשר התרחב עד מהרה לחכירת אוניות. פריצת הדרך בעסקיו הייתה כאשר זכה בחוזה ענק להעברת נפט משדות נפט באינדונזיה, זאת בעזרת צי של כ-20 מכליות שחכר. מאז התפשטו עסקיו אלה למדינות נוספות וליעדים רבים, בעיקר בגאבון ובתאילנד. עסקי תובלת הנפט של רפפורט באינדונזיה הסתיימו בשנת 1976, כאשר חברת הנפט האינדונזית טענה כי הוא גובה דמי הובלה מופקעים. תביעה על הפרת חוזה שהגישה חברתו של רפפורט, אינטר מריטיים, הסתיימה בפשרה ולפיה שולמו לה פיצויים בסך 150 מיליון דולר, סכום זניח בהשוואה לגודלו של החוזה שהופר. בבעלותו היו בתי זיקוק לנפט בבלגיה ובאנטיגואה וצי מכליות להובלת נפט.
בשנת 1996 רכש מידי מדינת ישראל את השליטה בחברת לפידות חברת מחפשי נפט לישראל תמורת 10 מיליון דולר. בנובמבר 2000 מכר את השליטה בחברה זו לאיש העסקים יעקב לוקסנבורג תמורת 8.6 מיליון דולר ומאז לא השקיע בעסקים בישראל.
בשנת 2005 מכר את בנק "אינטר מריטיים" לבנק הפועלים תמורת 350 מיליון ש"ח. עסקיו היו בתחום הבנקאות, הספנות והנפט ועל פי חלק מן ההערכות, הונו נאמד במיליארדי דולר.
לצד עסקיו עסק רפפורט בנדבנות למטרות שונות, בעיקר במוסדות ישראלים ויהודים, אך גם בתחומים אחרים, בין השאר תמך בטורנירים של גולף וטניס ואף מימן בשנות ה-80 את בניית הארכיון הלאומי של מדינת אנטיגואה וברבודה. בסוף שנות ה-90 שימש שגריר אנטיגואה וברבודה בישראל וברוסיה. בשנת 1979 הוא תרם הון להקמת בניין בית הספר לרפואה של הטכניון בצמוד לקמפוס של בית החולים רמב"ם, והקים את מכון רפפורט למחקר בטכניון. לאורך כ-30 שנה תרם עשרות מיליוני דולר לפעילות הפקולטה לרפואה של הטכניון הקרויה על שמו ועל שם אשתו. בשנת 2001 מימן את הקמת מרכז רפפורט לחקר ההתבוללות ולחיזוק החיוניות היהודית באוניברסיטת בר-אילן. נודע כמקורב לשמעון פרס. בשנת 2004 תרם כסף לפרס לקראת הבחירות המקדימות לראשות העבודה. על תרומה זאת מתח מבקר המדינה ביקורת קשה ב-2006. הוא תרם כסף לשיפוץ והרחבת מרכז ברוך ורות רפפורט לתרבות ואמנות במרכז הכרמל בחיפה.
רפפורט קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1979 קיבל תואר דוקטורט למדע של כבוד מהטכניון ובשנת 1998 קיבל את מדליית הטכניון. כמו כן, הוענק לו מעמד של תושב כבוד של חיפה. קרן ברוך ורות רפפורט ייסדה בשנת 2006 את "פרס רפפורט", לכבוד רות וברוך רפפורט, המוענק מדי שנה לשני ציירים, בכיר וצעיר, המתגוררים ופועלים בישראל.
רפפורט נקבר בז'נבה בשווייץ, והותיר אחריו את רעייתו רות ובנותיו עירית, ורד, שושנה ונוגה. לאחר מותו נוסדו פרס רפפורט למצוינות בתחום המחקר הביו-רפואי ועשייה נשית פורצת דרך ומחוללת שינוי בחברה הישראלית.
רעייתו רות נפטרה ב-6 בפברואר 2018.
ברוס רפפורט
כפר ברו
כפר ברו הוא ישוב המופיע בתעודות מזמן מרד בר כוכבא ומזוהה עם מינאת אל-חסן הנמצא ממזרח לים המלח, מעל המעיינות החמים (חממאת מעין) של ואדי זרקא-מעין, כחמישה קילומטרים מצפון מערב למכוור, לערך מול נחל דרגה. הכפר מוזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו, בספרות התלמודית, באונומסטיקון של אוסביוס, בביוגרפיה של הנזיר פטרוס מאיבריה ובמפת מידבא. הימצאותו של הכפר בתעודות מימי מרד בר כוכבא מראה כי חלק מעבר הירדן המזרחי, הפראיה, היה תחת שליטת מינהלו של בר כוכבא.
זיהוי כפר ברו.
הכפר מופיע כמקום כתיבת שטר שהתגלה בפפירוס שנמצא בנחל צאלים והנקרא מס 8 (ראה להלן). בתחילה, קרא החוקר מיליק את מקום כתיבת השטר, הנזכר בשורה 1, "כפר בביו", אך מאוחר יותר הציעו אברמסון וגינזברג כי יש לקרוא "כפר בריו/ בריי". היגוי זה אומץ על ידי ברושי וקימרון. הם הציעו לזהות את כפר ברו במיניאת אום-חסן, מעל המעיינות החמים של ואדי זרקא, ליד ואדי זרקא-מעין (נ.צ: 207113 ), כ 5 ק"מ מצפון מערב למכוור.
מספר מקורות קדומים אחרים מורים כי יש לחפש את "ברו" באזור זה:
מסמכים המזכירים את כפר ברו.
בעבר הירדן ובמערות במדבר יהודה התגלו מסמכים הכתובים על פפירוסים מתקופת מרד בר כוכבא. חלק מהתעודות מזכירות את כפר ברו. ל"אוסף נחל צאלים" יוחס גם פפירוס נחל צאלים 8, שנמצא בעיזבונו של ידין ("תעודת כפר ברו"), למערת האיגרות. ח' אשל טען כי מקור התעודה, כמו גם תעודת "כפר ברו" שפורסמה על ידי מיליק ב-1954, עשוי להיות בעבר הירדן, בסביבתו של ואדי זרקא מעין המזוהה עם כפר ברו. יובל שחר פקפק בדעתו של אשל, לפיה יהודים הסתתרו במערות מפלט מזרחית לים המלח - הן בזיהוי הגאוגרפי של כפר ברו, והן בהשערה כי מקור התעודות בעברו המזרחי של הים - לפחות כל עוד לא אותרו מערות מפלט באזור זה. למרות הביקורת של יובל שחר, יש לראות בתעודות כפר ברו ייצוג לחייהם של היהודים בעבר הירדן המזרחי במהלך מרד בר כוכבא ואף לקראת סופו.
טל אילן עמדה על כך ששלושת העדים בפפירוס נחל צאלים מס' 8א - אלעזר בן-מתת, אלעזר בן-שמעון ויהודה בן-יהודה - נזכרו כעדים במסמכים מארכיונה של בבתא, מן השנים 128-130. מכאן, שהיו אנשים שברחו ממחוזא שבפרובינקית ערביה לכפר ברו, בזמן מרד בר כוכבא, בין השנים 132 ל-136. מן התעודות ניתן ללמוד שתחומי שלטונו של בר כוכבא היו נרחבים יותר ממה שהיה מקובל עד כה, וכי הם כללו גם שטחים מסוימים בעבר הירדן המזרחי, בפראיה.
פפירוס נחל צאלים 8.
פפירוס נחל צאלים 8 נמצא בעזבונו של יגאל ידין, והיא פורסמה לראשונה ב-1986 על ידי ברושי וקימרון. הם ציינו כי מוצאו של השטר אינו ידוע וכי "ייתכן שנתגלה במערות מורבעאת אבל קרוב יותר לשער, שנתגלה בנחל צאלים". הם לא פסלו אף את האפשרות שמוצא התעודה בנחל חבר. הנחתם התבססה על דברי הבדואים שמסרו את ה"השטר מכפר בביו" (לימים פפירוס נחל צאלים 8א'), הובא מנחל צאלים.
עדה ירדני הצליחה לקרוא מספר מילים נוספות בחלק התחתון של תעודה זו ולשייך לה חלקים נוספים שהיו מפוזרים בלוחות שונים במוזיאון רוקפלר. בפרסום הסופי של "אוסף נחל צאלים" פורסמו עוד 22 קטעים מתעודה זו שלא נכללו בפרסום של ברושי. על פי נוסחת התאריך בראש השטר, הוא נכתב "[ב ].. לאדר שנת תלת לחרות ישראל על ימי שמעון בן כוסבה נשי ישר[אל בכפ]ר ברו", כלומר בשנת 135 לספירת הנוצרים. מן התעודה עולה שיהונתן בן-עלי, תושב כפר ברו, מכר לשאול בן-חרשה, גם הוא בן אותו כפר, בית ו"דרת [=חצר] בית קורה", תמורת 36 דינרים. מן התעודה עלה כי הסופר שכתב את פפירוס נחל צאלים 8 כתב גם את פפירוס נחל צאלים 8א'.
בשורות 1 ו 2, נזכר כפר ברו" כמקום כתיבת השטר. בכך, התבהר הספק באשר לקריאתה של מילה זו בפפירוס נחל צאלים 8א'. נוה הסביר כי האותיות "ו" ו- "יו", הן חלופות אורתוגרפיות המציינות o סופית, ולכן יש לקרוא Baro או Bero ולא Baru..
פפירוס נחל צאלים 8א'.
פפירוס נחל צאלים 8א' פורסם לראשונה על ידי מיליק בשנת 1954. זהו שטר המכר היחיד בין שטרי המכר ממדבר יהודה שאינו שטר כפול. על פי נוסחת התאריך שבראש השטר, הוא נכתב "בעסר[ה] לאדר/איר שנת תלת לחרת ישראל בכפר בריו", כלומר בשנת 134 לסה"נ. בתעודה זו לא נזכר במפורש מניין מרד בר כוכבא, אך לאור הקרבה בתוכן ובסגנון בין שתי התעודות מכפר ברו, ניתן לקבוע כי גם בתעודה זו התייחס המניין למרד בר כוכבא. מן התעודה עולה שבתאריך י' באדר, חדד בן-יהודה מכפר בריו, מכר בית לאלעזר בן-אלעזר שכנו, המכונה "שטרא". ירדני פירשה מונח זה כשוטר. לא מן הנמנע שכינוי זה קשור למשלח ידו של
אלעזר בן-אלעזר כסופר, או "כותב שטרות".
טירת פח'ר א-דין אל-מעני