לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1917, חששו במוזיאון מהפצצה כבדה על לונדון, ולכן האבן הועברה למקום מבטחים, יחד עם מוצגים בעלי ערך אחרים. במשך שנתיים הייתה האבן כ-15 מטר מתחת לפני האדמה, בתחנה של רכבת הדואר של לונדון במאונט פלזנט, הסמוך להוברן. למעט בתקופת המלחמה, האבן הוצאה מן המוזיאון רק פעם אחת, באוקטובר 1972, לצורך הצגתה במוזיאון הלובר לצד מכתבו של שמפוליון Lettre à M. Dacier, מכתב בו הוא מפענח באופן שיטתי את סימני כתב החרטומים, ביובל ה-150 לפרסומו. אף בעת עבודות השימור שעברה האבן בשנת 1999, נשארה האבן בגלריה על מנת להיות מוצגת לציבור.
הבקשות להשבת האבן למצרים.
ביולי 2003, לרגל 250 שנה להקמת המוזיאון הבריטי, ביקשה מצרים לראשונה את השבת אבן רוזטה, עת ביקש השר לענייני עתיקות דאז, זאהי חוואס, שהאסטלה תושב למצרים. בשיחה עם כתבים אמר חוואס: "אם הבריטים רוצים שיזכרו אותם, אם הם רוצים לשקם את המוניטין שלהם, הם צריכים להחזיר על דעת עצמם את אבן רוזטה משום שהיא סמל הזהות של מצרים". שנתיים מאוחר יותר, בעת היותו בפריז, חזר חוואס על הדרישה שלו בתארו את האבן כנכס צאן ברזל של המורשת התרבותית של מצרים, יחד עם הפרוטומה של נפרטיטי במוזיאון המצרי בברלין, הפסל של הפירמידה הגדולה בהילדסהיים שבגרמניה, הזודיאק דנדרה במוזיאון הלובר בפריז והפסל של אנכחף במוזיאון האומנות של בוסטון. בשנת 2005 הציג המוזיאון הבריטי במצרים העתק של האסטלה בגודלה האמיתי. ההעתק הוצג במוזיאון הלאומי המחודש ברוזטה, קרוב למקום שבו נמצאה האבן. בנובמבר 2005 הציע חוואס שהמוזיאון הבריטי ישאיל את אבן רוזטה למצרים לשלושה חודשים, בציינו שוב כי המטרה הסופית היא השבתה של האבן למדינה לצמיתות. בדצמבר 2009 הציע חוואס לוותר על הדרישה להשבת אבן רוזטה בתמורה לכך שהמוזיאון הבריטי ישאיל את האבן למצרים לשלושה חודשים לרגל פתיחתו של מוזיאון גיזה שהייתה צפויה להתרחש ב-2013.
קיימת התנגדות רבה בקרב מוזיאונים בעולם להחזרת פריטים בעלי חשיבות תרבותית בינלאומית, דוגמת אבן רוזטה, למולדתם. ב-2002, בתגובה לדרישות חוזרות ונשנות של יוון להחזרת שיש אלגין למדינה ודרישות דומות שקיבלו מוזיאונים אחרים בעולם, הוציאו למעלה מ-30 מוזיאונים מהמובילים בעולם, לרבות המוזיאון הבריטי, הלובר, מוזיאון פרגמון בברלין ומוזיאון המטרופוליטן בניו יורק, הודעה משותפת המכריזה כי "פריטים אשר נרכשו בתקופות מוקדמות צריכים להיבחן לאור הרגישויות השונות והערכים השונים של אותן תקופות" וכי "מוזיאונים משרתים לא רק אזרחים של מדינה מסוימת אלא אנשים מכל העולם".
פענוח הכתוב על האבן.
טרם גילויה של אבן רוזטה ופענוחה לא הייתה בעת החדשה הבנה כלשהי של השפה המצרית הקדומה ושל כתב החרטומים המצרי העתיק. השימוש בכתב חרטומים הפך לנדיר בסוף התקופה הפרעונית, ולקראת המאה ה-4 לספירה, רק מצרים מעטים ידעו לקרוא את הכתב. השימוש בכתב חרטומים פסק כמעט לחלוטין לאחר סגירת כל המקדשים הלא-נוצריים במצרים בשנת 392 לספירה על ידי הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון. הכתובת הידועה האחרונה שנכתבה בכתב חרטומים נמצאה באי פילה, והיא מתוארכת לשנת 396 לספירה.
האופי הציורי של כתב החרטומים לא נעלם מעיניהם של סופרים בימי הביניים שדאגו להדגיש עובדה זו ולהשוותו לאלפבית היווני והלטיני שנעדרו מאפיין זה. במאה ה-5 לספירה כתב הכומר הוראפולו את הספר "הירוגליפיקה", שניסה לספק הסבר לכ-200 סימנים הירוגליפיים. הספר סיפק מידע מבלבל, ובמידה רבה מטעה, על כתב החרטומים, אף על פי שחוקרים מאמינים שהוא נכתב בחלקו על בסיס ידע אמיתי שהיה קיים על הכתב באותה תקופה. ספר זה וספרים אחרים, שיצאו בתקופות מאוחרות יותר וסיפקו גם הם מידע מוטעה על כתב החרטומים, היוו מכשול להבנת הכתב במשך שנים רבות.
ניסיונות לפענח את כתב החרטומים נעשו על ידי היסטוריונים ערבים במאות ה-9 וה-10. היסטוריונים אלה ניסו לפענח את הכתב על ידי השוואתו לשפה הקופטית שהייתה נפוצה באותה תקופה בקרב כמרים קופטים. חוקרים אירופאים ניסו אף הם לפענח את הכתב אולם גם מאמציהם לא נשאו פרי. עם החוקרים האירופאים הבולטים שחקרו את כתב החרטומים ניתן למנות את יוהנס גורפיוס בקאנוס בן המאה ה-16, אתנסיוס קירכר בן המאה ה-17 וגאורג סואגה (Georg Zoëga) בן המאה ה-18. גילויה של אבן רוזטה בשנת 1799 סיפק את המידע המכריע החסר לצורך פענוח הכתב. חשיבותו של המידע החקוק על האבן לצורך פענוח כתב החרטומים נחשף בהדרגה על ידי מספר חוקרים והם שאיפשרו לז'אן-פרנסואה שמפוליון להבין את האופי האמיתי המסתורי של כתב החרטומים ולהביא לפענוחו.
הכתב היווני.
הכתב היווני החקוק על אבן רוזטה סיפק את נקודת ההתחלה של התרגום. יוונית עתיקה הייתה שפה ידועה לחוקרים בני התקופה, אולם הטקסט על האבן היה כתוב בניב הקוינה. בניב זה נעשה שימוש בכתבים ממשלתיים במצרים בתקופה ההלניסטית והוא היה מוכר פחות. מסיבה זו, ניתן להבחין כי בתרגומים הראשונים של הטקסט היווני נאבקו המתרגמים להבין את ההקשר ההיסטורי ואת הז'רגון המנהלי והדתי שבו נעשה שימוש לאורך הטקסט. חוקר העתיקות סטפן ווסטון היה בין הראשונים להציג תרגום אנגלי אפשרי של הטקסט היווני. התרגום הוצג באופן מילולי בלבד בכנס של אגודת חוקרי העתיקות של לונדון ב-1802. במקביל, הגיעו שני העתקים ליתוגרפיים של האבן שנעשו במצרים לידי המכון של צרפת בפריז, שם החל גבריאל דה לה פורט די תיי, חוקר עתיקות וספרן במכון, במלאכת התרגום של הטקסט היווני. זמן קצר לאחר מכן, הועבר די תיי למקום אחר בהוראת נפוליאון והשאיר את עבודתו הלא-גמורה בידיו של עמיתו לעבודה, איבר-פסקל אמלון. ב-1803 פרסם אמלון לראשונה תרגום כתוב ראשון של הטקסט היווני. התרגום פורסם הן בלטינית והן בצרפתית על מנת להבטיח תפוצה נרחבת ככל האפשר. באותה שנה, עבד החוקר ריצ'רד פורסון מאוניברסיטת קיימברידג' על השלמת הטקסט היווני החסר בחלק הימני-תחתון של האבן. פורסון הציע שחזור מתקבל על הדעת של הטקסט החסר והוא הופץ בתוך זמן קצר ברבים על ידי אגודת חוקרי העתיקות של לונדון. במקביל, פרסם ההיסטוריון הקלאסי כריסטיאן גוטלוב היינה מאוניברסיטת גטינגן תרגום חדש לטקסט היווני. התרגום נעשה לשפה הלטינית והוא היה מהימן יותר מזה של אמלון.
הכתב הדמוטי.
בעת גילוי האבן, עבד הדיפלומט והפלאוגרף השוודי, יוהאן דויד אקרבאלד, על כתב לא מוכר אשר דוגמאות שלו נמצאו זמן קצר לפני כן במצרים. כתב זה נודע בשם "הכתב הדמוטי". לכתב היה דמיון מסוים לאלפבית הקופטי, ואקרבאלד היה משוכנע שגם הכתב הדמוטי קשור לשפה זו. ב-1801 העביר ז'אן-אנטואן שפטל, שר הפנים של צרפת, את אחד הליתוגרפים הראשונים של אבן רוזטה לידיו של האוריינטליסט הצרפתי סילבסטר דה סאסי. סאסי, שהיה בקיא בעבודתו של אקרבאלד, הבין שהטקסט האמצעי שעל האבן חקוק בכתב הדמוטי שאותו חקר אקרבאלד. הוא העביר מידע זה לאקרבאלד והשניים פתחו במאמצים משותפים לפענח את הטקסט האמצעי, תוך שהם יוצאים מנקודת הנחה שהכתב הוא אלפביתי. השניים ניסו להשוות בין הטקסט הדמוטי לטקסט היווני, על מנת למצוא את המקומות בטקסט הדמוטי שבהם מאוזכרים שמות יווניים. מאמציהם נשאו פרי כאשר ב-1802 גילה סאסי לשפטל שהוא הצליח לזהות חמישה שמות ("אלכסנדרוס", "אלכסנדריה", "תלמיוס", "ארסינואי" ותוארו של תלמי "אפיפנס"), בעוד אקרבאלד פרסם זמן קצר לאחר מכן אלפבית של 29 אותיות דמוטיות (שיותר ממחציתן היו נכונות כפי שהתברר מאוחר יותר). אף על פי כן, השניים לא הצליחו לפענח את שאר סימני השפה. כיום ידוע שהשפה הדמוטית כוללת לא רק סימנים פונטיים, כפי שחשבו סאסי ואקרבאלד, אלא גם אידאוגרמות וסימנים מסוגים נוספים אחרים.
כתב החרטומים.
דה סאסי נטש לבסוף את עבודתו על האבן, אך לפני כן תרם תרומה נוספת להבנתה. ב-1811, בהשראת דיון עם סטודנט סיני על מערכת הכתב הסינית, החליט דה סאסי לבחון סברה של גאורג סואגה מ-1797, לפיה השמות הזרים נכתבו בכתב החרטומים בצורה פונטית; כמו כן, זכר את הסברה שהציע ז'אן-ז'ק ברתלמי כבר ב-1761, לפיה הטקסט המוקף בתיבות כרטוש בכתב החרטומים מייצג שמות פרטיים. כך, כאשר כתב אליו בשנת 1814 תומאס יאנג, מזכיר החוץ של החברה המלכותית של לונדון, בעניין האבן, הציע לו דה סאסי בתשובה כי בנסותו לקרוא את כתב החרטומים, כדאי שיחפש אחר תיבות כרטוש, שאמורות להכיל שמות יווניים, וינסה לזהות ביניהן תווים פונטיים.
יאנג פעל כעצתו והשיג שתי תוצאות חשובות שיחד סללו את הדרך לפענוח הסופי. הוא גילה בטקסט את התווים הפונטיים "p t o l m e s" (בתעתיק בן ימינו "p t w l m y s"), שבאמצעותם נכתבה המילה היוונית "Ptolemaios" (תלמיוס). הוא אף גילה כי התווים הללו דמו למקביליהם הדמוטיים, ובעקבות זאת המשיך וגילה עוד 80 נקודות דמיון בין כתב החרטומים לטקסט הדמוטי באבן; הייתה זו תגלית חשובה, מאחר שקודם לכן נחשבו שתי מערכות הכתב שונות לחלוטין האחת מהשנייה. גילויים אלו הובילו אותו למסקנה הנכונה שמערכת הכתב הדמוטית היא פונטית רק בחלקה, וכוללת גם תווים אידאוגרפיים שמקורם בכתב החרטומים. גילוייו החדשים של יאנג הובלטו בערך הארוך שכתב על מצרים באנציקלופדיה בריטניקה ב-1819. עם זאת, יאנג לא הצליח להשיג תוצאות נוספות מעבר לכך.