כעבור מספר עשרות שנים, העיר נחרבה עקב תקרית שהתרחשה במהלך פסטיבל ה"אגונגון" (Egungun), המהווה חלק מהפולחן של שבט היורובה, שבו חולל כבודו של אחד המשתתפים. הידיעה הגיעה לאוזניו של מלך ממלכת אויו, ששלטה באזור שבו נוסדה איבדאן, והוא ציווה להחריב את העיר.
לאגלו היה בשנותיו המאוחרות לחייו בעת ההתקפה על העיר, ולא היה באפשרותו לעשות דבר על מנת למנוע התקפה זו. הוא וחלק מאנשיו שרדו את ההתקפה על העיר, ומצאו מקלט בגבעות הסמוכות לחורבות העיר. לאגלו ואנשיו החלו לעבד את האדמות שבגבעות וגידלו סוגי דגנים שונים, שמהם ניזונו במהלך שהותם בגבעות. בסופו של דבר, החליטו לאגלו ואנשיו להקים עיר נוספת בקרבת מקום בשם "אבדן" (Eba'dan). העיר חדשה התפתחה ושגשגה במהירות, והחלה למשוך תשומת לב רבה. לאגלו נפטר מספר שנים לאחר קום העיר, והותיר אחריו עיר יציבה בעלת ידע ומשאבים. השליט החדש של העיר נשא את ניקן, בתו היחידה, לשליט העיר "אוו" (Owu) על מנת להדק את הקשר בין הערים. אנשי ה"אוו" נדרשו להקריב קורבן אדם באחד ממסעותיהם על מנת לחצות נהר בבטחה. הקורבן שנבחר היה ניקן, בתו של שליט אבדן. השליט הזדעזע לנוכח הידיעה על מות בתו, ויזם יחד עם מלכי שבט היורובה התקפה על העיר "אוו". הלוחמים הצליחו למוטט את העיר, אך רובם סירבו לחזור לעריהם והחלו לבזוז את הערים והכפרים הסמוכים. לבסוף, הלוחמים כבשו את אבדן ושינו את שמה לאיבדאן.
איבדאן הפכה למרכז עירוני מרשים ושופע, ולקראות סוף 1829 שלטה באזור מבחינה צבאית, פוליטית וכלכלית. עוצמתה הצבאית של העיר גדלה עוד יותר כאשר אלפי פליטים שנטשו את אדמותיהם לאחר נפילתה של ממלכת אויו מצאו מחסה בעיר. שבטים יריבים כבשו אזורים מהעיר, אך עד ל-1840 נהדפו לחלוטין על ידי הצבא האיבאדני.
ב-1893 האזור כולו הפך למדינת חסות בשליטתה של בריטניה. באותה תקופה העיר מנתה כ-120 אלף תושבים. האזור פותח על ידי הבריטים במטרה לטפח את קשרי המסחר של הבריטים עם התושבים המקומיים. טיפוח זה הפך את איבדאן למרכז מסחרי מרכזי בניגריה.
חינוך.
עם בואם של המתיישבים הראשונים מאירופה בשנת 1853, חלה צמיחה ברמה החינוכית באזור והוקמו מספר בתי ספר בעיר.
הבריטים תרמו רבות לפיתוחה את התשתית החינוכית של העיר. בתקופת הקולוניאליזם הבריטי שימשה איבדאן כמרכז חינוכי ומשכה אליה מלומדים מכל רחבי אפריקה. האוניברסיטה הראשונה בניגריה נוסדה באיבדאן בשנת 1948 תחת השם אוניברסיטת איבדאן. תחילה השתייכה המכללה לאוניברסיטת לונדון, אך הפכה לגוף אוטונומי בשנת 1962. האוניברסיטה נחשבת לאחת המוסדות להשכלה גבוהה הטובים ביותר באפריקה. האוניברסיטה למדעים מדויקים (פוליטכניון) שהוקמה באיבדאן הייתה הראשונה מסוגה ונחשבת עד היום לטובה ביותר בניגריה. באיבדאן נוסדו מספר מוסדות נוספים הראויים לאזכור: בית החולים הראשון המשלב לימודי רפואה כללית בניגריה, המכון לחקר הקקאו והמכון לחקלאות טרופית. כמו כן, בעיר ישנם מספר בתי ספר יסודיים ובתי ספר תיכוניים.
תחבורה.
הכבישים העיקריים העוברים דרך איבדאן מקשרים בין העיר לערים לאגוס ובנין. תשתית הכבישים באיבדאן רעועה, מרבית הכבישים אינם סלולים כהלכה ולרוב לא מכילים אף תמרור. מצב זה מקשה ומסכן את הנהגים, במיוחד בעונות הגשומות של השנה.
התחבורה הציבורית המופעלת בעיר היא שירותי אוטובוסים, מוניות, וניתן לשכור כלי רכב בעיר לתקופת זמן מסוימת. כמו כן, בעיר ישנו נמל תעופה ותחנת רכבת המחברת בין הערים לאגוס וקנו, אך היא הושבתה בשנים האחרונות.
בשנת 2000 התרחשה התפוצצות מכלית הדלק באיבדאן בה נהרגו לפי חלק מהערכות עד 200 אזרחים.
כלכלה.
איבדאן משמשת כמרכז מסחרי בניגריה. העיר ממוקמת בדרך המחברת בין הערים לאגוס וקנו. מיקום אסטרטגי זה מקנה לעיר את אופייה המסחרי. ענפי המסחר העיקריים בעיר הם מניהוט מצוי, קקאו, כותנה, עצים, גומי, ושמן דקלים. התעשייה בעיר מתמקדת בעיקר בעיבוד תוצרים חקלאיים, טחינת קמח, עבודת בד והכנת רהיטים. כמו כן, בעיר ישנו שפע של חרסית, קאוליניט, אקוומרין, ובעיר מצויות רפתות, משחטות וחוות רבות.
קסולסיגיאה
קסולסיגיאה (בלטינית: Xulsigiae) הוא שמן של שלוש אלות רפואה במיתולוגיה הקלטית ובדת הגאלית-רומית. פולחנן התקיים במקדש שנבנה לצד מעיין מרפא בסמוך לטריר (בגרמניה של ימינו).
ישנה סברה שמדובר בשלוש נימפות; לפי סברה אחרת מדובר באלות בית.
מקדשן ניצב בסמוך למקדש לנוס מרס, והיה קדום ממנו. במקום התגלתה כתובת המוקדשת הן ללנוס מארס והן לקסולסיגיאה.
נמפה
ארוורנוס
ארוורנוס (בלטינית: Arvernus) היה אל במיתולוגיה הקלטית ובדת הגאלית -רומית שהתפתחה לאחר המפגש בין התרבות הקלטית והתרבות הרומית. לאחר מפגש זה זוהה האל אוורנוס, שהיה קודם לכן האל המגן על שבט האוורני, עם האל מרקוריוס מהמיתולוגיה הרומית.
על ההר פוי דה דום (בצרפת של ימינו) ניצב מקדש שהוקדש לאל, ובו התגלו כתובות המקדשות לו. באזור נהר הריין בסמוך לקלן ולגריפסוולד (בגרמניה של ימינו), וכן בהולנד התגלו כתובות המוקדשות ל"ארוורנוס מרקוריוס".
ישנה סברה לפיה משמעות שמו של ארוורנוס היא "מלך חורשת הסמבוק".
פרנץ יגרשטטר
פרנץ יגרשטטר (גרמנית: Franz Jägerstätter; 1907–1943) היה סרבן מצפוני אוסטרי במלחמת העולם השנייה שהוצא להורג. הוא הוכרז כקדוש מעונה על ידי הכנסייה הקתולית.
חייו.
פרנץ יגרשטטר נולד בעיירה קטנה הסמוכה לערים זלצבורג ובראונאו אם אין באוסטריה, כבן מחוץ לנישואים של רוזליה הובר ופרנץ באכמייר. תחילה חי אצל סבתו מצד האם, אליזבת הובר. אביו נהרג במלחמת העולם הראשונה כשהיה ילד ואמו נישאה בשנית להינרייך יגרשטטר, שאת שם משפחתו אימץ פרנץ. בשנת 1933, כשהיה בן 26, נולדה לו בת מחוץ לנישואין, הילגרד אוור שמה. בשנת 1936 הוא נישא לפרנציסקה שוואניגר, נערה מכפר סמוך ואת ירח הדבש הזוג בילה ברומא, שם חווה פרנץ, שהיה קתולי מלידה, התעוררות דתית. אחרי חזרתו החל לעבוד בכנסייה הקתולית המקומית.
בשנת 1938, כאשר הגרמנים נכנסו לאוסטריה, היה יגרשטטר האדם היחיד בכפרו שהצביע נגד סיפוח אוסטריה לגרמניה. אף שלא היה מעורב בשום תנועה פוליטית, הוא התנגד גלויות לנאצים והכריז שלא ילחם במלחמה, זאת למרות אימון צבאי קצר שעבר. לאחר מספר דחיות, נקרא בפברואר 1943 לשירות פעיל בצבא הגרמני. באותו זמן כבר היה אב לשלוש בנות, הגדולה בהן בת שש. ב-1 במרץ התייצב במשרד הגיוס והצהיר שאינו מוכן להילחם מטעמי מצפון, אולם הסכים לבצע כל משימה בלתי-מלחמתית. הוא נענה בשלילה ונכלא, ראשית בלינץ, ואחר כך בברלין. ב-6 ביולי הועמד למשפט צבאי באשמת פגיעה במאמץ המלחמתי. הוא הורשע, נגזר עליו עונש מוות, והוא הוצא להורג בגיליוטינה ב-9 באוגוסט 1943, בגיל 36.
מעמד כמבורך.
ביוני 2007, אישר האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר לוועדה לענייני קדושים לפרסם צו המכריז על יגרשטטר כמרטיר, ובכך הסתיים תהליך הבירוך (מעמד של קדושה הנמוך בדרגה אחת מקדוש) שלו בכנסייה הקתולית. טקס הבירוך נערך ב-26 באוקטובר 2007 בלינץ. בטקס נכחה אלמנתו בת ה-94, פרנציסקה, וארבע בנותיו.
בתרבות.
מחזהו של יהושוע סובול, "עד ראייה", מבוסס על המקרה של יגרשטטר. המחזה הועלה לראשונה בשנת 2002 בתיאטרון הקאמרי, בבימוי האוסטרי פאולוס מנקר, עם איתי טיראן בתפקיד יגרשטטר.
טרנס מאליק ביים סרט קולנוע על חייו של יגרשטטר בשם "A Hidden Life", שעלה להקרנה במאי 2019, בכיכובם של אוגוסט דיל, ואלרי פאצ'נר, יורגן פרוכנו, מתיאס שונארטס, מרטין ווטקה והוא מסרטיהם האחרונים של מיכאל ניקוויסט וברונו גנץ.
חימום השראתי
חימום השראתי הוא תהליך בו מחממים עצם העשוי מחומר מוליך חשמל, באמצעות השראה אלקטרומגנטית הגורמת לזרמי מערבולת במוליך, שהתנגדותו מייצרת בו הפסדים ג'אוליים וכתוצאה מכך הוא מתחמם. כל שימוש בטכנולוגיה זו, כולל סליל שבו מוזרם זרם חילופין בתדר גבוה. ניתן לייצר חום גם באמצעות הפסדי היסטרזיס מגנטי, בחומרים שמקדם המגנטיות שלהם הוא מהותי. התדר הנבחר הוא בהתאם לגודל החלק שיחומם, החומר, החיבור המגנטי בין סליל העבודה לחלק ועומק החדירה הרצוי.
יישומים.
חימום השראתי מאפשר חימום ממוקד ליישומים כגון חיסום שטח, התכה, הלחמה, ריתוך, חישול ועוד. ברזל וסגסוגותיו, הם החומרים המתאימים ביותר לחימום השראתי בזכות תכונותיהם הפרומגנטיות, אך ניתן להשתמש בטכנולוגיה, בכל חומר מוליך שניתן ליצור בו זרמי מערבולת וכן בכל חומר פרומגנטי. שימושים נוספים בטכנולוגיית החימום ההשראתי הם: חימום נוזלים (כגון מתכות ניתכות) וגזים מוליכים (פלזמות), חימום כורי היתוך העשויים גרפיט (כשבתוכם חומרים המיועדים להתכה), חימום צורן בתעשיית המוליכים למחצה, וייצור מרקעים שטוחים.
חיסום.
חיסום הוא תהליך בו מתכת חמה מקוררת מהר מאוד על מנת להקשותה. השינוי בתכונות המתכת חשוב בהרבה מוצרים, לדוגמה שיניי גלגל שיניים, להבי חיתוך ועוד. בניגוד לחימום רגיל באמצעות מקור חום, חימום השראתי מאפשר חימום סלקטיבי של חלקו החיצוני של המוצר, מה שמוביל לחסכון אנרגיה ולשליטה מדויקת יותר בתכונותיו.
כיריים
קיימות כיריים אשר עושות שימוש בחימום השראתי, אלו נקראות בעברית "אינדוקציה" (שיבוש של Induction). בכיריים אלו, משטח הכיריים מחולל השראה אלקטרומגנטית שמחממת את תחתית כלי הבישול.
חימום השראתי בישראל.
פיתוח.