בתחום המוזיקלי, אל-כנדי היה התאורטיקן הגדול הראשון של המוזיקה הערבית. הוא היה מייצגיה של האסכולה הפיתוגיראית במוזיקה. "אל-כנדי התמקד בקשר שבין ארבעת מיתרי העוד ויסודות העולם. הוא טען לקיומה של זיקה בין המיתרים וארבעת המרכיבים הבסיסיים של העולם: אדמה, מים, אוויר ואש... לכך היו, לדעתו, השלכות על משמעותה, כוחה והשפעתה של המוזיקה" הוא הציע להוסיף מיתר חמישי לעוד ודן במשמעויות הקוסמולוגיות של המוזיקה. סך הכל פרסם חמש-עשרה מסות בתאוריה של המוזיקה, מתוכן שרדו חמש. באחד מחיבוריו מופיעה לראשונה בערבית המילה מוזיקה.
שמואל אומני
שמואל (שמוליק) אוּמָני (שמו המקורי: שמואל אוּמַנְסקי; 7 בספטמבר 1934 – 9 ביוני 2022) היה שחקן קולנוע ותיאטרון, במאי, מפיק ומסעדן ישראלי.
ביוגרפיה.
שמואל אומני נולד וגדל בקיבוץ עין חרוד, בנם של טוביה ומרים אומני. שירת בסיירת צנחנים. לאחר שחרורו מצה"ל עבד כמכונאי רכב ואחר כך היה מנופאי בנמל חיפה. בסוף שנות ה-50 למד משחק בחוג לדרמה שייסד פיטר פריי בחיפה, אך כשנפסקה פעולת הסטודיו, זנח את התחום. ב-1963 התקבל לתפקיד ראשי, ביטניק אמריקאי בשם ג'רי, בסרטו של פריי "אשת הגיבור".
בין השנים 1968–1971 למד תיאטרון באוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1970 שיחק בלינקולן סנטר בניו יורק בהצגה "קמינו ריאל", כשבתפקיד הראשי השחקן אל פצ'ינו. לאחר שובו ארצה היה בעל מסעדה.
בשנת 1984 נישא בפעם הרביעית לזמרת מירי אלוני ונולדו להם שני בנים. לאחר נישואיו לאלוני, הסב את עיסוקו והיה למנהלה האישי. בין השאר, הפיק עבורה את המופע "נשים על פי ברכט", שזכה להצלחה בשנות ה-80.
אומני נפטר ב-9 ביוני 2022 בגיל 87, בבית החולים תל השומר, אחרי שנים של מאבק בבעיות בריאותיות.
מעורבות בפלילים.
אומני הורשע מספר פעמים בעבירות אלימות שונות בהם אונס, תקיפה, איומים, העלבת עובד ציבור וגרימת נזק לרכוש.
ב-1965 הוא נעצר בחשד להכאת אשתו והוריה.
בשנת 1978 הורשע באונס מלצרית שעבדה בפאב שבבעלותו. הוא נידון למאסר שנה בפועל ושנתיים על תנאי, אך בית המשפט העליון המתיק את עונשו והמיר את המאסר בחודשים ספורים ושנה על תנאי.
בשנת 1986, אומני איים על מפיק מופע שלא הזמין את אשתו לשיר.
בשנת 2005 הורשע ב-12 אישומים של איומים על עובדי ציבור, העלבת עובד ציבור וזילות בית המשפט, ונגזרו עליו ארבעה חודשי עבודות שירות, חצי שנת מאסר על תנאי וקנס של 4,000 שקל.
ניקולאי דולז'אל
ניקולאי דולז'אל (ברוסית: Николай Антонович Доллежаль ; 15 באוקטובר (הלוח היוליאני, 19 באוקטובר הלוח הגרגוריאני) 1899 – 29 בנובמבר 2000) היה מתכנן כורים גרעיניים סובייטי. במהלך עבודתו הוא היה אחראי על התכנון של מירב הכורים של ברית המועצות. על פעילותו הוענקו לו עיטור לנין (6 פעמים), עיטור הדגל האדום, גיבור העמל הסוציאליסטי (פעמיים), פרס לנין ו-5 פעמים פרס ברית המועצות.
חייו.
דולז'אל נולד בכפר בקרבת זפוריז'יה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה של מודד קרקעות. בשנת 1912 עברה המשפחה להתגורר בעיירה במחוז מוסקבה. בשנת 1923 סיים דולז'אל את לימודיו בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה והוסמך כמהנדס מכונות. לאחר עבודה של מספר שנים במשרדי תכנון הוא נשלח בשנת 1929 להשתלמות באירופה. עם חזרתו בשנת 1930 הוא נעצר בהקשר למשפט מפלגת התעשייה אך שוחרר לאחר כשנה וחצי ללא אישום. דולז'אל המשיך לעבוד בתחום התכנון.
בשנת 1943 הועמד דולז'אל בראש משרד לתכנון מכונות לתעשייה כימית. החל משנת 1946 היה המשרד קשור לפיתוח פצצה גרעינית. בראשות דולז'אל פותחו הכורים הגרעינים הראשונים של ברית המועצות ששימשו לייצור פלוטוניום. לאחר הניסוי הראשון של פצצה גרעינית RDS-1 בברית המועצות החל דולז'אל לפתח כורים המתאימים להתקנה על ספינות.
בשנת 1952 הועמד דולז'אל בראש מכון לתכנון כורים גרעינים. בשנת 1954 סיים המכון את הפיתוח הראשון אך כאשר התברר שהכור לא מתאים לשימוש בצי הוא הועבר לשימוש בתחנת כוח גרעינית הראשונה שנבנתה בברית המועצות. בהמשך הוא תכנן כור ששימש צוללות גרעיניות. בשנת 1958 הסתיימו פיתוח ובנייה של כור גרעיני לייצור פלוטוניום וחשמל. בשנת 1964 הופעלה תחנת כוח גרעינית גדולה סובייטית ראשונה והיא צוידה בכור מתכנון של דולז'אל. ברוב הפרויקטים שיתף דולז'אל פעולה עם מכון קורצ'טוב שבראשו עמד אנטולי אלכסנדרוב.
בשנת 1961 הקים דולז'אל קתדרה "מכונות אנרגיה" בבית הספר הגבוה להנדסה במוסקבה. קתדרה זו הכינה מהנדסים לתכנון כורים. דולז'אל עמד בראש הקתדרה במשך 25 שנים.
בשנת 1962 התקבל דולז'אל כחבר באקדמיה הסובייטית למדעים.
חלק ממומחי גרעין בברית המועצות האשימו את דולז'אל באחריות על אסון צ'רנוביל. הוא אומנם לא הואשם באופן רשמי אך בשנת 1986 עזב את התפקיד של מנהל מכון לתכנון כורים בראשו עמד מעל ל-30 שנים.
בשנת 1998, בגיל 99, פרסם דולז'אל מאמר מדעי בתחום מתמטיקה.
אמסטרדם (פירושונים)
מעבר איסראן
מעבר איסראן (Col de l'Iseran) הוא מעבר הרים בגובה 2770 מטרים. איסראן הוא מעבר ההרים הגבוה ביותר בצרפת, והגבוה ביותר בהרי האלפים בעל דרך סלולה. המעבר ממוקם באזור האלפים המערביים בקרבת הכפר ואל דיזר, אזור חבל סבואה, צרפת. עקב גובהו הרב, המעבר פתוח לתנועה בחודשי הקיץ בלבד.
מעבר איסראן החל את דרכו במהלך המאה ה-17 כשביל פרדות אשר שימש להובלת גבינות לשווקים בפיימונטה דרך מעבר מון סני. בשנת 1912 הוחלט להפוך אותו לדרך סלולה. העבודה החלה בשנת 1929 כאשר 600 פועלים סללו 29 קילומטרים, והסתיימה בשנת 1937. חנוכת המעבר נערכה בנוכחות הנשיא אלבר לברן. בשנת 1939 נבנתה גם כנסייה בסמוך לשיא המעבר.
אורכו הכולל של מעבר איסראן הוא 48 קילומטר וכולל בתוכו שינוי גובה של 1955 מטרים בשיפוע ממוצע של 4.1%. מכיוון צפון, בחלקו האחרון, בעלייה מואל דיזר הנמשכת 15 ק"מ השיפוע הממוצע עולה ל-6%. מכיוון דרום, בחלקו האחרון בעליה מבונבאל סור ארק, מגיע השיפוע לממוצע של 7.3% לאורך 13 קילומטר ובשיאו אף ליותר מ-10%.
מעבר איסראן שימש מספר פעמים כאתר רכיבה במסגרת הטור דה פראנס, לראשונה בשנת 1938, ולאחר מכן שש פעמים נוספות.
מלכה באיה
מלכה באיה הייתה להקת סרף רוק (Surf Rock) ישראלית.
הלהקה התחילה את דרכה ב-1997, והתפרקה ב-2002. הלהקה לא הוציאה אלבום באותה תקופה, אך יצרה קהל מעריצים שהעביר המוזיקה דרך הקלטות של הופעות חיות, שנחשבות פריט לאספנים.
בז צפון
דער יוד
דער יוּד (נהגה: "דֶר יִיד"; יידיש: 'היהודי') היה שבועון ציוני ביידיש שהופיע בפולין הרוסית בין ינואר 1899 לדצמבר 1902.
העיתון נערך בוורשה, אבל הודפס בקרקוב (שתחת שלטון אוסטריה) כדי לעקוף את הצנזורה הרוסית. העיתון יצא לאור על ידי חברת אחיאסף, ונערך על ידי יהושע חנא רבניצקי ויוסף לוריא. הוא כלל בדרך כלל 16 עמודים, ודיווח על ידיעות מתחום המושב. בעיתון פורסמו חיבוריהם של סופרים מפורסמים כגון שלום עליכם, מנדלה מוכר ספרים ומרק ורשבסקי. חיים נחמן ביאליק פרסם שיר ביידיש בעיתון.
בשנת 1953 החל לצאת בניו יורק עיתון יידי בעל שם דומה, "דער איד" (אנגלית: ); בניגוד ל"דער יוד" הציוני, זהו עיתון חרדי מבית חסידות סאטמר.
ג'ונגל הערים
ג'ונגל הערים (בגרמנית: Im Dickicht der Städte) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי המודרניסטי הגרמני, ברטולט ברכט.
הכתיבה וההפקות הראשונות.
המחזה נכתב בשנים 1924-1921. הצגת הבכורה הראשונה נקראה "בג'ונגל" (Im Dickicht) והתקיימה ברזידנץ תיאטר במינכן, ב-9 במאי 1923. במאי ההפקה היה אריק אנג'ל ומעצב התפאורה היה קספר נהר. בין השחקנים היו אוטו ורניק, בתפקיד סוחר העצים המלאי שלינק, ארוין פאבר בתפקיד ג'ורג' גרגה ומאריה קופנהופר בתפקיד אחותו מרי. "בג'ונגל" הופק גם בדויטשס תיאטר, תאטרונו של מקס ריינהרדט בברלין, בו הועסק ברכט כדרמטורג. הצגת הבכורה התקיימה ב-29 באוקטובר 1924, עם אותו הבמאי ואתו מעצב התפאורה, אולם עם פרולוג חדש (ראו להלן) ובשם: "ג'ונגל – שקיעתה של משפחה" (Dickicht: Untergang einer Familie). פריץ קורטנר גילם את דמותו של שלינק ווולטר פרנק גילם את דמותו של ג'ורג'. בהצגה שיחקו גם פרנציסקה קינץ, פול בילט, מתיאס ויימן, וגרדה מילר. וילט ומנהיים סיפרו שההפקה "לא זכתה להצלחה".
ברכט שיכתב את המחזה להפקה בה הוצגה גרסתו הסופית ב-1927, בשם: "ג'ונגל הערים". כותרת המשנה היא: "קרב בין שני אנשים בעיר הגדולה שיקגו". ההצגה עלתה בהאסיצז לאנדסנתיאטר בדרמשטאדט, בבימויו של קארל אברט.
בפרולוג למחזה ברכט מודיע לקהל:
תקציר העלילה.
ג'ורג' גרגה ושלינק מתוארים כשני מתאגרפים מטפוריים שלכודים בקרב לכל אורך המחזה. שלינק הוא סוחר עצים אמיד וגרגה הוא פקיד בספרייה.
בראשית המחזה שלינק ושותפיו לעסקים - סקיני, התולעת והבבון - מגיעים לספרייה אשר בה עובד גרגה. שלינק מברר מה דעתו של גרגה על ספר מסוים, ולאחר מכן מציע לקנות את דעתו של גרגה על הספר - דהיינו לשלם לו כסף כדי שיאמר דעה אחרת, אולם גרגה מסרב לכך. כתוצאה מכך, שלינק מכריז עליו מלחמה ומתחיל להרוס את חנות הספרים. מאיינס מגיע במהרה ויורה בגרגה. אחרי שגרגה עוזב, שלינק משלם על הנזקים ועוזב.
גרגה מופיע במחסן העצים ושלינק הופך עצמו לעבדו של גרגה, גרגה נאות לכך, בעסק שבנה בעמל רב וניהל עד כה. העסקה הראשונה שגרגה מבצע זמן מועט לאחר מכן היא מכירתו של אותו משלוח קורות עצים פעמיים, ובכך הוא מרמה את אחד הקונים. הוא מזמין איש צעיר מצבא הישע לחדר ומבטיח לתרום ליתומים ולשיכורים את הבניין כולו, אם האיש ירשה להם לירוק בפניו. שלינק ניגש אליו ויורק בפניו. נראה שאת המעשים הללו גרגה עושה כדי לפגוע בשלינק.