לפי דעתו של החוקר שמואל קליין, בעקבות חורבן בית שני עברו כל העשרים וארבע משמרות -ומשמרת ישוע בתוכן- לעיירות הגליל -הן בגליל העליון והן בגליל התחתון. בכך, בני משמרת ישוע התיישבו בארבל אשר בגליל התחתון.
רבי אלעזר הקליר מקונן על המצב המדוכא כתוצאת חורבן בית המקדש וביטול משמרה זו מעבודתה במקדש באומרו;
בסדר משניות לזכר המשמרות.
היה מנהג קדום בארץ ישראל - ולפחות עד שנת ד'תשצ"ד, להזכיר את המשמרות בכל יום שבת ולומר פיוטים, כמו "איזו היא המשמרת -משמרת פלוני- הרחמן ישיב את המשמרת למקומה במהרה בימינו אמן". וכן מצאו בגניזת מצרים שם משמרה מסוימת כתוב לפני כל פרק של העשרים וארבע משניות של מסכת שבת, כי נהגו ללמודו באותה השבת, בכך יוצא פרק רבי עקיבא לפרקו של משמרת ישוע.
בני המשמרות.
יש משערים כי התנא נתאי הארבלי היה כהן מבני משמרת ישוע. ואילו בתקופת הגאונים נזכר כהן אחד מבני משמרת ישוע בארבל; "נקבר חזקיה ראש גולה מבבל ב"גבעת ארבל" אשר לישוע בן נשרף הכהן.
אורנה עקאד
אורנה עקאד (נולדה בשם אורנה כהן ב-31 בינואר 1962) היא מחזאית ובמאית תיאטרון, סופרת, מתרגמת מחזאות ושירה ערבית, זוכת פרס אקו"ם לעידוד היצירה לשנת 2002, המחלקת את חייה האישיים והמקצועיים בין שני המגזרים, הערבי והעברי.
קורות חיים.
עקאד למדה תיאטרון בלונדון. במשך מספר שנים ביימה בתיאטרון הקהילתי בטייבה, והייתה מדריכה ארצית להוראת התיאטרון בבתי ספר דוברי ערבית. לימדה תיאטרון דרך שילוב תרבויות באוניברסיטה העברית. תרגמה מחזות מערבית (ממצרים, מסוריה, ממרוקו ומפלסטין) שחלקם הוצגו בקריאה מבוימת על ידי שחקני תיאטרון החאן בפסטיבל ישראל ואחד בוים על ידה והוצג על ידי בוגרי סמינר הקיבוצים. בשנת 2013 ביימה גרסה ערבית של המחזה דוזה, פיש, וי, סטאס - ארבע נשים מאת פאם ג'מס באקדמיה לאמנויות המופע שהוצגה גם בתיאטרון אל-מידאן. בשנת 2018 ,זכתה עקאד בפרס ראשון בפסטיבל תיאטרונטו על ההצגה "ואדי מילח" (עבוד לרומן שכתבה), הייתה שותפה לכתיבת התסריט עכו חלומות עם הבמאי דני וקסמן (פסטיבל הסרטים חיפה 2018). שמשה כעורכת התוכן לתוכנית התרבות בערבית فنFun (כאן תאגיד השידור)- מרכזת מגמת תיאטרון ב"כנפיים עושים אומנות". עקאד הוצבה במקום השביעי ברשימת מפלגת דעם לכנסת ה-19.
מחזה על יצירתה של המשוררת פדווא טוקאן.
המחזה עננים בדרך הררית מאת עקאד הועלה בפסטיבל עכו, הפסטיבל לתיאטרון ישראלי אחר, בשנת 2004, בתיאטרון אל-מידאן בשנת 2006 ובתיאטרון תמונע ב - שנת 2010, הועלה המחזה בצפון אירלנד, בהפקת התיאטרון Sole Purpose. הצגה זו מתייחסת לאישה הפלסטינית הלכודה במיתוס הלאומי מחד גיסא, ומעמדה בחברה מאידך גיסא. במחזה מופיעה דמות פיקטיבית של המשוררת פדווא טוקאן המתמודדת עם טרוריסטית, מחבלת מתאבדת פלסטינית. המחזה מבוסס בחלקו על האוטוביוגרפיה "דרך הררית" שכתבה טוקאן, ובחלקו על מפגשים של עקאד עם אסירות ביטחוניות פלסטיניות. בראיון זה אומרת עקאד, שהיא חיה בשני עולמות שונים - הישראלי והפלסטיני - ולא נמצאת בצד של אף אחד.
רומן פרי עטה.
בשנת 2017 הרומן יצא לאור בשפה הגרמנית.
מתרגומיה.
מחזותיה תורגמו לערבית ואנגלית, "עננים בדרך הררית" הוצג בערבית בתיאטרון אלמידאן, חיפה 2007 ואנגלית בצפון אירלנד על ידי קבוצת התיאטרון הרפרטוארי Sole Purpose ב-2010.
זוג הראשון, מלך אלבניה
תל מרדיך
רבותיי ההיסטוריה חוזרת
פארק גייטקומב
אלן רוב גרייה
סבטלנה ברגר
סבטלנה בּרֶגֶר (נולדה ב-1972) היא מעצבת תפאורה ותלבושות ישראלית.
ביוגרפיה.
ברגר נולדה וגדלה בעיר קריבוי רוג שבברית המועצות (כיום באוקראינה).
בין השנים 1987 ל-1991 למדה עיצוב אופנה ותלבושות לתיאטרון בקולג' בית הספר המקצועי לאמנות על שם גרקוב בעיר רוסטוב על הדון ברוסיה. באוגוסט 1991 עלתה לישראל עם משפחתה.
בשנים 1993-1998 למדה עיצוב תפאורה לתואר ראשון ושני בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
עבודה בתיאטרון.
עבודתה הראשונה של ברגר בעיצוב תיאטרון, בשנת 1998, הייתה עיצוב התפאורה למחזה "התחתונים" מאת קארל שטרנהיים, בתיאטרון הבימה, בבימויו של גדליה בסר ובכיכובו של דורון תבורי. בשנה שלאחר מכן עיצבה את התפאורה למחזה "צל חולף" מפרי עטו ובבימויו של מיקי גורביץ' בתיאטרון החאן, מאז היא עובדת ברציפות בעיצוב בתיאטרון הרפרטוארי.
עיצבה תפאורות ותלבושות בתיאטרון הבימה, התיאטרון הקאמרי, תיאטרון החאן הירושלמי, תיאטרון גשר, תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע, אנסמבל תיאטרון הרצליה, תיאטרון יידישפיל, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, תיאטרון הילדים מדיטק חולון, תיאטרון תמונע, קבוצת מחול נעה דר והסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בין השאר, עבדה עם הבמאים מיקי גורביץ', יבגני אריה, ישראל גוריון, עודד קוטלר, גדליה בסר, רוני ניניו, אודי בן-משה, רפי ניב, משה נאור, בן לוין, מוטי אברבוך, רביד דברה, חגית רכבי ניקוליבסקי, רוני פינקוביץ', מישה לוריה ועירד רובינשטיין.
ברגר היא זוכת פרס הבמה לילדים ונוער לשנים 2009-2008 על עיצוב התפאורה להצגת "אמיל והבלשים" במדיטק, בבימויו של רפי ניב.
הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי :
לשנת 2011 על עיצוב התפאורה להצגה "חוקר פרטי" בחאן הירושלמי בבימויו של מיקי גורביץ'.
לשנת 2012 על עיצוב תפאורה להצגה " החולה המדומה" בתאן הירושלמי בבימויו של אודי בן-משה.
לשנת 2013 על עיצוב תלבושות להצגה "הגיבן מנוטרדם" בתיאטרון באר שבע בבימויו של עידו ריקלין.
בשנת 2012 חידשה ביחד עם מעצבים נוספים את פעילות אמב"י - האגודה למעצבי במה בישראל והיא נמנית עם הוועד המנהל של האגודה.
בשנת 2018 זכתה בפרס התיאטרון הישראלי על עיצוב התפאורה להצגה "מלך הכלבים" בתיאטרון בית ליסין.
חיים פרטיים.
ברגר נשואה לעיתונאי תני גולדשטיין ואם לשתי בנות. היא מתגוררת ברמת גן.
מהגרים דיגיטליים
תאוריית הזהות החברתית
זהות חברתית היא החלק במושג העצמי של הפרט שמושפע מהשתייכותו לקבוצה חברתית משמעותית.
כפי שהוגדרה במקור על ידי הנרי טג'פל וג'ון טרנר בשנות ה-70 וה-80, תאוריית הזהות החברתית הציגה לראשונה את מקומה של הזהות החברתית בדרך לביאור התנהגות בין־קבוצתית.
במרכז תאוריית הזהות החברתית עומד ניבוי התנהגויות בין־קבוצתיות מסוימות לפי הסטטוס החברתי, הלגיטימיות והלכידות של הקבוצות עצמן. להבדיל, במקרים מסוימים המושג "תאוריית הזהות החברתית" מתייחס לתאוריות כלליות על תפיסה עצמית חברתית. למרות שיש חוקרים שבחרו להתייחס אליה כך, התאוריה לא נועדה להפוך לתאוריה כללית בנושא קטגוריזציה חברתית. המודעות לטווח המוגבל שכוללת התאוריה הובילה את ג'ון טרנר ועמיתיו לפתח תאוריה מקבילה, "תאוריית הקטגוריזציה העצמית" שנשענת על מסקנות תאוריית הזהות החברתית ומציגה הסבר כללי יותר לתהליכים עצמיים וקבוצתיים מפרספקטיבה זו. המונח "פרספקטיבת זהות חברתית" משמש לתיאור היסודות המשותפות לשתי התאוריות האלו.
אספקטים בתאוריה.
הרצף הבין־אישי-בין־קבוצתי.
תאוריית הזהות החברתית גורסת כי התנהגות חברתית נעה על הרצף שבין התנהגות בין־אישית להתנהגות בין־קבוצתית. התנהגות בין־אישית לגמרי היא התנהגות שיסודה במערכות היחסים האישיות והאפיונים העצמיים של האדם בלבד. התנהגות בין־קבוצתית לגמרי היא התנהגות שיסודה רק בהשתייכותו של האינדיבידואל לקטגוריה חברתית זו או אחרת; בחלק זה של הרצף, לזהותו החברתית של האדם תהיה השפעה מקסימלית.
הוגי התאוריה קובעים כי התנהגות "טהורה", באחת משני הקצוות, לא סביר שתופיע במצבים חברתיים ריאליסטיים. למעשה, כל התנהגות תהיה התפשרות כלשהי בין שני הצדדים. הטבע הקוגניטיבי של המאבק בין זהות עצמית וחברתית, ומערכת היחסים ביניהן, נחקר לעומק בתאוריית הקטגוריזציה העצמית. במקום, תאוריית הזהות החברתית מתמקדת בפקטורים של מבנה חברתי כדי לנבא איזה קצה של הספקטרום יהיה המכריע בהתנהגותו של היחיד, ואילו צורות עשויה התנהגות זו ללבוש.
ייחודיות חיובית.
אחת מהנחות היסוד בתאוריית הזהות החברתית היא שהיחידים שואפים במהותם להשיג ייחודיות חיובית ("גאוות יחידה"). כלומר, היחידים "חותרים למושג עצמי חיובי". כיוון שהיחידים מוגדרים במידת מה על ידי זהויותיהם החברתיות, טוענת התאוריה ש"אינדיבידואלים חותרים להשיג או לשמר זהות חברתית חיובית". עם זאת, טבעה המדויק של חתירה זו לתפיסה עצמית חיובית עומד לדיון.
גם הרצף הבין־אישי-בין־קבוצתי וגם הנחת הייחודיות החיובית נובעים ממסקנות מחקרים בפרדיגמת הקבוצה המינימלית (MGP). בפרט, נמצא שתחת תנאים מסוימים האדם יאשר הפצת משאבים שתמקסם את ייחודיותה של הקבוצה אליה הוא משתייך מול קבוצת האחר, אפילו במחיר העדפותיו ורצונותיו הפרטיים.
אסטרטגיות ייחודיות חיובית.
בהתבסס על המשתנים לעיל, תאוריית הזהות החברתית מפרטת מספר אסטרטגיות המשמשות ליצירת ייחודיות בין־קבוצתיות. משוער כי ההתנהגות בה יבחר היחיד היא במידה רבה תוצר של מערכות יחסים בין־קבוצתיות; בפרט, בחירת האסטרטגיה נובעת מתפיסת חדירות הקבוצה, כמו גם תפיסת היציבות והלגיטימיות של היררכית הסטאטוס הבין־קבוצתי.
להלן התנהגויות אפשריות המופיעות בתאוריית הזהות החברתית; למרות שהן מובאות מנקודת מבטו של חבר בקבוצה מסטאטוס נמוך, התנהגויות דומות עשויות להופיע גם אצל חברים בקבוצה מסטאטוס גבוה.
ניידות היחיד (Individual mobility).
צפוי שתחת תנאים בהם גבולות הקבוצה נחשבים חדירים (למשל, כאשר חבר קבוצה יכול לעבור מקבוצה בסטאטוס נמוך לקבוצה בסטאטוס גבוה) חברי הקבוצה יבחרו באסטרטגיות ניידות היחיד. כלומר, היחידים "יתנתקו מקבוצתם, וירדפו מטרות אישיות שנועדו לשפר את גורלם ולא את זה של קבוצתם".