סדרת עבודות הבדים שהחל גיל שחר ליצור בשנת 2002 התפתחה כהמשך ישיר ליציקות הלבוש בפסלי הדמויות. הבדים אינם דו-מימד ואינם תלת-מימד, אלה תבליטים מודרניים הנמצאים על התפר. כלבוש יש לבגד תפקיד של הסתרה, אולם בעבודות הבדים מסתירות יריעות הבד רק את צידן האחורי ואת קירות הגלריה. בעבודות אלה חוקר גיל אמצעים של תמרון והטעיה. במבט ראשון ניתן לחשוב שהבדים אמיתיים, כאילו תלויים על הקיר ומחוברים במסמרים אמיתיים. אך בחינה מקרוב מעוררת תחושה של קיפאון ועצירה בזמן. על הבדים מצוירים בהקפדה דגמים גאומטריים המושפעים מהאסתטיקה של האופ ארט. הדוגמה שעל הבדים מטעה את העין ויוצרת אשליות אופטיות מסוגים שונים. גיל מרבה להעלות שאלות על ההבדלים שבין פיסול לציור, תלת-מימד ודו-ממד. הבגדים בפסליו נאמנים מאוד למקור (למרקם ולנראות) אך עם זאת אינם משתייכים לזמן או סגנון מובהקים.
בכמה מעבודותיו של גיל חוזר המוטיב של אב ובן. ב-1991 יצר גיל ראש תלת ממדי מעץ בעל צורה גאומטרית, שלו אף ארוך שעליו מונח תפוח. האסוציאציה לסיפור של ג'פטו ופינוקיו ברורה. אב המייחל לבן ויוצר אותו לעצמו, אולם הבן צריך לעבור תהליך כדי להיחשב לבן אנוש. עד שיעבור את התהליך יראו בו בני-האדם צעצוע משחקי או פריק מוזר. בפסל נוצר גם קישור לוילהלם טל שהועמד בפני הבחירה בין חייו לבין סיכון חיי בנו בכך שירה חץ לתפוח שהונח על ראשו של הבן. הכישרון של האב יוכל להציל את בנו ולתת לו חיים. עולה כאן שאלת יכולתו של האדם ליצור דבר אנושי בעל רוח חיים. בעבודה ללא כותרת מ-1997, מציג גיל שחר עבודת קיר שמעלה בדמיון את כותונת הפסים של יוסף מן הסיפור התנ"כי. הכותונת המרהיבה ניצבה במרכז דרמת היחסים המורכבת והיצרית שבין יוסף הבן המועדף, אחיו ואביהם יעקב. עבודה מרשימה נוספת היא 'גלגול' מ-2005, המבוססת על סיפורו של פרנץ קפקא, שבו הופך הגיבור גרגור סאמסא בוקר אחד לחרק. אביו המבוהל משליך על בנו שהתגלגל בדמות חיפושית ענק, תפוח עץ. הבן מתייסר בכאבים מהתפוח שננעץ בגבו, גב שריון חיפושית, אך סובל יותר מהעובדה שהאב אינו מזהה אותו ומנדה אותו כבן. בפסל מוצג גב גברי עם זרוע מושטת לאחור, שאינה מצליחה להגיע לתפוח הנעוץ בו. המציאות המתחלפת, רגע אחד החיים מתנהלים על פי סדרי עולם ורגע לאחר מכן מתרחש אסון. התפוח החוזר בעבודותיו של גיל מתכתב גם עם התפוח פרי גן-העדן מסיפור בריאת האדם, שבו אנו ילדים ואבינו מזין אותנו בתפוח, אך גם מציב בפנינו באמצעותו בחירה בין החיים למוות. גיל חוזר על האלמנט של הבחירה ושל הבריאה והסכנות האורבות. ב-1997 יצר גיל אובייקט קיר, ראש מכוסה בפירות שבפיו תקוע גזר. זו התייחסות ראשונה של גיל לארצ'ימבולדו. ב-2003 יצר גיל פסל ראש המורכב כולו מכ-700 יציקות של פירות שונים. בעבודתו 'התפוחים של קפקא' מ-2005, שבה מונחים על משטח תפוחים מצומקים במצבי ריקבון שונים, שוב עולה קשר לסיפור גן העדן ולפירושים הפילוסופיים האוניברסליים שבעקבותיו. באותה שנה, יצר גיל אובייקט נוסף המציג יד הפורצת מהקיר ומחזיקה שני תפוחים בתנועת להטוטן. בעבודה נוספת מוצגת יד האוחזת תפוח ומגישה אותו לצופה אך אינה משחררת מאחיזתה. בעבודות שבהן אברי גוף מחוברים לעציצים עולה שוב הקשר לגן העדן ולעץ החיים, כמו גם לעץ המשפחתי של כל אדם, המוביל לאדם וחווה הראשוניים אך בה בעת גם מתרחק מהמקור.
מכחולים ושיער הם דימויים נוספים ביצירותיו של גיל שחר ומקשרים בין עולם הדו-מימד (המכחולים כמייצגים את אמנות הציור) לעולם התלת-מימד. המכחולים ששימשו את האמן במשיחת שרף האפוקסי מתגלגלים כרגליים תומכות בעבודות הראשים. בתהליך הפיסול לא ניתן לצקת ישירות על שיער ראשם של הדוגמנים ולכן הם חייבים להיות קירחים, או שהם זוכים לקרחת מידי האמן. לאחר היציקה מצייר גיל את שער הראש והפנים של פסליו בתהליך מדיטטיבי ממושך ובעזרת מכחולים עדינים. השיער הוא נושא טעון בדתות השונות, והיה בסיס למיתוסים שונים כגון סיפורם של שמשון הגיבור, מרים המגדלית, יוחנן המטביל. נושא שיער הראש רגיש במיוחד בהקשר של דמויות נשים, מגילוח הכלה היהודיה והלבשתה בפאה ועד לכיסוי הראש של הנשים המוסלמיות ממבטם של גברים זרים. שיער נשי נחשב כגורם פיתוי. אצל הגברים מסמל שיער הפנים את ההפך והוא מסמלי הכבוד. בתרבויות המזרח הרחוק מסמל גילוח הראש סגפנות דתית. אמנים נוספים שעסקו בנושא השיער הם רוברט גובר, רונה פונדיק, ג'ודי פוקס, קיקי סמית. המכחולים שקודם שימשו למשיחת האפוקסי פוגשים כעת את הראשים באופן לא נעים, הם חודרים לראש וכמו משפדים אותו. הדבר מזכיר שיפוד אדם על צלב, כשמסמר נושא את משקלו של הגוף. ניתן גם לראות במכחולים מעין דמויות אנושיות מוקטנות כששיער המכחול מייצג את שיער הראש. בשמשם כרגלי הפסלים המכחולים נראים כדמויות הניצבות על ראשן בעמידת ראש מדיטטיבית.
בפסל 'דרייפוס' מ-2007 (Dreifuss בגרמנית: שלוש רגליים), הראש כבד במיוחד על שלוש רגלי המכחול והפנים מכווצות באי-נוחות, הצוואר נפרם והבשר והעור נוטפים, הרגע קפוא במעבר ממצב של אנושיות, אל מוות וסופיות. נראה שבכל מפגש של הפסלים עם עולם הציור משהו אכזרי קורה.
עבודה מ-2007 ראש בעל פנים רגועות משופד מכל הכיוונים על ידי עשרות מכחולים ומונח כמרחף באוויר כך שפתח הצוואר מאפשר הצצה אל תוכו החשוך ואל קצוות המכחולים החודרים פנימה מכל עבר כמעשה קוסם בחרבות.
בפסל 'טום' מ-2007 שוב נראה ראש מונח על צדו, הפעם מוחזק על ידי ארבעה מכחולים ובתוכו צומחות חמש אוזניים.
בעבודה 'חלומו של רסול' מ-2007, מחוברים אל הראש ארבעה מכחולים באזור הצוואר, ועל קודקודו מונחת פחית שממנה דולפת נזילה אדומה מהצד האחורי לכוון העורף. פחית הצבע על הראש שוב מדגישה את הקשר בין שיער הראש למכחול, אך הקישור החזק ביותר הוא לדם, לפצע ולאסון. הצבע שאמור לשרת את הציור מדמם מתוך פסליו של גיל כפצע שאין לו מרפא. האבסורדיות של העבודה יוצרת תחושה טרגית-קומית, שבה האמן נע בין קטבים של רצינות חמורה להומור.
עבודה נוספת מציגה ערמת מכחולים מושחרים כקרשים במדורה, ועליהם מונח ראש בעל מבע שליו. שוב נוצר קשר לקורבן או לקדוש וכן לכוח המעניק חיים מול כוח שנוטל אותם.
בעבודותיו גולש האמן בחופשיות בין פיסול לציור גם מבלי שידגיש זאת במפורש. בעבודות הבדים מעצים גיל את הקשר שבין האמנויות ומקרב עוד את הציור אל הפיסול. הוא מתעתע בצופה בכלים של צייר שציוריו מנסים להפוך תלת-ממדיים. מן הבחירה ללכת בין עולמות הדו והתלת מימד, יוצר לעצמו האמן פורמט ותהליך עבודה המתאימים ביותר לאופי אמנותו. ביציקות מן הזמן האחרון, הקרובות יותר לדו-ממד, יוצר גיל מה שנראה ממבט ראשון כנייר שקומט ונפרש מחדש ועליו רישומים הנראים כצללים של אובייקטים שונים. אולי אלה הם אובייקטים שמסתתרים מאחורי הנייר ואולי זה צל המוטל מאחד הפסלים. באחת מעבודות אלה, דמות הצל היא של האמן עצמו, ממש ברגע מעשה הציור, בעודו רושם את גבשושית אפה של דמות צל אחרת, של הפסל "ריימונד" ובהתייחסות קפדנית לקמטי הנייר. מחוות הרישום מזכירה את ציורו של מיכלאנג'לו בריאת העולם ואף מעוררת אסוציאציה למיתוס של בריאת הציור מן הצל. בכך נוצרים יחסים מורכבים בין המצויר לבין המפוסל, במיוחד כאשר עבודות מסוג זה מוצגות ביחד עם פסלי התלת מימד באותו אולם תצוגה. מבט שני על 'הנייר המקומט' מגלה שזוהי יריעה דקיקה וקשיחה של שרף אפוקסי. מתי נייר הופך לפסל? והאם מדובר בנייר? אלה שאלות שעולות תוך כדי שיטוט בין הפסלים במרחב ובין היריעות התלויות על הקיר.
נושא העולה בעבודות הוא הפיצוי שנוצר לעיתים בחושים מסוימים ובהיעדרם של חושים אחרים. דוגמה לכך ניתן לראות בפסל "טום" מ-2007, שבו ראש שעיניו עצומות מונף על ארבעה מכחולים ובתוך חלל הראש חמש אוזניים (שהן שכפול של אוזניו של האמן).
עבודה מ-2005 המציגה דמות עצומת עיניים מנגנת בחליל, מתייחסת לקשר בין האיברים לחושים וגם לתופעת המוזיקאים העיוורים. אמנים שהתעסקו בנושא הם בין היתר יאן ברויגל האב ביצירה 'אורפאוס בשאול' מ-1594 ו-Kokoschka.
נושא העיוורון מועצם בפסל 'מילן' מ-2005, בו מוצגת דמות לבושה חולצה לבנה ועיניה מכוסות ברצועת בד לבן, כדמות של אדם בחקירה במצב של חוסר אונים. גם שלל הראשים בעלי האוזניים הגדולות והבולטות, יוצרות יחס מיוחד לאיבר זה. גיל מתאר את האוזניים כאיברים של תקשורת, הם הפתחים היחידים בפסלים מלבד פתחי הצוואר. האוזניים מאפשרות קשר בין העולם הפנימי לחיצוני.
בעבודה מ-2007 מציג גיל ראש שעיניו עצומות ועליהן מונחות מטבעות זהב אותן יצק בעצמו. על המטבעות מוטבעת דמות של אל שבהיפוך נראית כשטן. המטבעות הן סמל לדרכו האחרונה של האדם (מטבעות ככיסוי לעיני המתים מגיעות מן המסורת האיטלקית והאירית).
עבודה יוצאת דופן מ-2007, 'האף הנצחי', שבה מוצג אפו הבודד של הדוגמן "ריימונד", מעלה כמה אסוציאציות כגון המיתוס האנטישמי של 'האף היהודי', או סיפורו של ניקולאי גוגול אודות אף שהפך לבעל חיים עצמאיים. ביצירתו המוזיקלית של דימטרי שוסטקוביץ על פי גוגול, סיפור האף הופך לאלגוריה ביקורתית על המשטר הסובייטי.
לסיכום.
בעבודתו של גיל שחר נוצר מתח הנובע מן הניגודים שבין האנושיות הפגיעה לבין הדיוק הריאליסטי של הפסלים, בין השלווה המוקרנת מהם לדימויים קטועי האיברים, ראשים שהופרדו בגסות מגופיהם שיכולים להזכיר תקופות חשוכות של מהפכות וחיסול חשבונות אכזרי. כפי שתיאר זאת מבקר האמנות איתמר לוי, באופן עשייתן נעות עבודותיו של גיל שחר על הגבול שבין האורתודוקסי לבין הפרדוקסי.
חכמת מנוח
יחזקאל שרגא ליפשיץ הלברשטאם