הבית בו גדול בקונטיקט הוכרז כמבנה היסטורי לאומי בדצמבר 1967 וכוונות לשיפוצו פורסמו ב-2008. כיום הבית משמש כמחסה לחסרי בית.
ז'אקופו טינטורטו
הסעודה האחרונה (טינטורטו)
הסעודה האחרונה היא שמה של יצירה מעשה ידי האמן הוונציאני ז'אקופו טינטורטו. היצירה מוצגת בכנסיית סן ג'ורג'ו מג'ורה, באי סן ג'ורג'ו מג'ורה שבוונציה.
היצירה נוצרה בין השנים 1592–1594.
תיאור היצירה.
היצירה המתארת את הסעודה האחרונה של ישו הנוצרי, שונה מהתאורים המקובלים של האירוע. בניגוד לתיאורים המקובלים המתארים את ישו במרכז התמונה ואת שליחיו משני צדדיו (ראו לדוגמה את הסעודה האחרונה של לאונרדו דה וינצ'י), ביצירה זו ישו ושאר השליחים נמצאים בשולי היצירה, ואילו במרכזה ההתרחשות המתוארת ביצירה ניתן לראות דמויות משניות - אישה הנושאת מנה לשולחן האוכל, ומשרתים המפנים כלים מהשולחן.
הדמויות המתוארות ביצירה לבושות בלבוש תקופתי, ולמעשה ניתן לראות ביצירה סעודה באכסניה ונציאנית מאותה תקופה.
איל רדנטורה
איל רנדטורה (באיטלקית: Il Redentore; "הגואל") או בשמה המלא "כנסיית סאנטיסימו רדנטורה (Chiesa del Santissimo Redentore; כנסיית הגואל הקדוש ביותר) היא כנסייה בתכנונו של אנדראה פלדיו הממוקמת באי ג'ודקה שבדרום העיר ונציה שבאיטליה, על גדת תעלת ג'ודקה.
היסטוריה.
הכנסייה נבנתה לאות תודה על הצלת העיר מהמגפה השחורה אשר פגעה בעיר בין השנים 1575–1576 והרגה כ-46,000 מתושביה (25%-30% מתושבי העיר).
סנאט העיר מינה את האדריכל פלדיו לתכנן את הכנסייה ועבודות הבניה החלו במאי 1577. הכנסייה נחנכה בשנת 1592 (טרם סיום עבודות הבנייה).
מדי שנה נהגו הדוג'ים והסנאטורים לחצות את תעלת ג'ודקה מצטרה לג'ודקה על גבי גשר זמני עשוי סירות, ולערוך מיסה בכנסייה. אירוע זה, שכונה פסטה דל רדנטורה נערך מעת חנוכת הכנסייה ועד ימינו, ביום ראשון השלישי בחודש יולי. כיום, לאחר מופע של זיקוקים עוברת תהלוכה לאורך גשר הסירות אל הכנסייה.
תיאור הכנסייה.
הכנסייה נחשבת לשיא יצירתו של פלדיו. חזית המבנה עשויה שיש לבן, ואילו המבנה מלבני ובמרכזו כיפה שבראשו פסלו של ישו.
כיוון שהכנסייה היא אתר עלייה לרגל, פלדיו התבקש ליצור ספינה רחבת ידיים שתכיל את עולי הרגל. דרישה זו הקשתה על פלדיו אשר ניסה לתכנן מבנה בסגנון קלאסי. עמודי פנים המבנה, לאורך אולם התווך, הם מהסדר הקורינתי, ומיקום הכיפה במפגש הספינה והטרנספט מהווים שילוב שאינו מקובל באדריכלות הקלאסית או הנאו-קלאסית.
בכנסייה מוצגות יצירות מעשה ידי פרנצ'סקו באסאנו, לזארו באסטיאני, קארלו סראצ'ני, ליאנדרו באסאנו, יאקופו באסאנו, פאולו ורונזה, רוקו מרקוני, ואלויזה ויוואריני, וכן יצירות מאת תלמידיו של טינטורטו.
החדשות 2
לתת (פירושונים)
מחוזות קוריאה הדרומית
מבחינה מנהלית קוריאה הדרומית מחולקת ל-8 מחוזות (do), מחוז אוטונומי מיוחד (teukbyeol jachido), 6 ערים מטרופולינים (gwangyeoksi) ועיר מיוחדת (teukbyeolsi) ועיר עצמאי (teukbyeol-jachisi). כמו כן, קיימת חלוקה משנית לנפות.
בורון
אבן-נגף
ג'ורג' ברסנס
יאן גרברק
יאן גרברק (Jan Garbarek נולד בנורווגיה ב-4 במרץ 1947) הוא סקסופוניסט ומלחין נורווגי ממוצא פולני. גרברק, המנגן בסקסופון סופרן וטנור, פעיל במוזיקת ג'אז, מוזיקת עולם ומוזיקה קלאסית.
חייו ויצירתו.
גרברק נולד לשבוי מלחמה פולני, צ'סלב גרברק, ובת איכרים נורווגית בעיר מייסן. הוא קיבל אזרחות נורווגית בגיל שבע וגדל באוסלו.
הוא החל לנגן בסוף שנות השישים והתמקד בתחילה במוזיקת אוונגרד, ג'אז אוונגרדי, מוזיקת רוק ומוזיקה קלאסית עכשווית. בין היתר היה חבר בלהקת ג'אז-רוק מתקדם והופיע בנגינת יצירות משל המלחין האוונגרדי ג'רג' ראסל. בשנת 1973 נטש את האוונגרד ועבר לפתח סגנון אישי המושפע מג'אז חופשי, ממלחינים סקנדינביים, ממוזיקת עם סקנדינבית וממוזיקת עולם (בעיקר מוטיבים מהודו וממוזיקה סופית). כמעט את כל הקלטותיו עשה גרברק במסגרת חברת התקליטים ECM והצליל שלו הפך לאחד מהצלילים המזוהים ביותר עם "הצליל של ECM".
הצליל של גרברק חודר. הוא משתמש בטכניקה של נגינת צלילים ארוכים במיוחד ובפיסוק (פרייזינג) ייחודי, הכולל הפסקות שקטות ארוכות. בשנות השבעים השתתף יחד עם הפסנתרן קית' ג'ארט ב"רביעיית הג'אז האירופית" (בין השנים 1974–1979, עם פלה דניאלסון בקונטרבס וג'ון כריסטיאנסן בתופים). אלבומו פורץ הדרך מ-1976 "Dis", יחד עם ראלף טאונר בגיטרה של 12 מיתרים ובהשתתפות נגנים אורחים בקטעי המוזיקה השונים בכלי נשיפה, כלי הקשה וכלי מיתר אתניים, ביניהם סוג של נבל סקנדינבי עתיק (אך ללא מערכת תופים או חטיבת קצב) יצרה זרם מוזיקלי חדש אמביינט-ג'אז.
שיתופי הפעולה שלו בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים כללו את מיטב האמנים של ECM. עם הגיטריסטים אגברטו ג'יזמונטי, ג'ון מקלפלין וטרייה ריפדאל, נגני הגיטרה בס צ'ארלי היידן ומירוסלאב ויטוס, נגני כלי ההקשה הברזילאי ננה וסקונסלוס וההודי זקיר חוסיין, נגן הבנסורי האריפראסאד צ'אוראסיה, נגנן האקורדיון רישאר גליאנו ואחרים עסק בהקלטת מוזיקה המושפעת מאמביאנט, מוזיקת עולם ושירי עם. עם ביל פריזל ואברהרד וובר הקליט יצירות פיוז'ן וג'אז המושפע ממוזיקה אלקטרונית.
גם בשנים שלאחר מכן ממשיך גרברק לחקור מוזיקת עם, מוזיקה אלקטרונית, פיוז'ן ועוד והוא מושפע מטקסטים השייכים ל"עידן החדש" (New Age) באלבומים כמו "I Took Up The Runes", "Madar", "Ragas and Sagas" ועוד. אחד האלבומים המצליחים ביותר בו השתתף הוא תקליט מוזיקת העולם "Making Music" מ-1987 (שכמו כל האלבומים לעיל יצא אף הוא בהוצאת ECM) עם ג'ון מקלפלין בגיטרה, זקיר חוסיין בטאבלה והאריפראסאד צ'אוראסיה בבנסורי.
בשנת 1994 פנה אליו מפיק ECM, מנפרד אייכר, בהצעה לשתף פעולה עם אנסמבל היליארד, השרים מזמורים גרגוריאנים מימי הביניים, כך נוצר התקליט "Officium", שזכה להצלחה אדירה ובעקבותיו הוקלטו שיתופי פעולה נוספים של גרברק ואנסמבל היליארד.
גרברק מלחין גם פסקולים לסרטים, הצגות ומחול. בין היתר הלחין את פסקול סרטו של עמוס גיתאי, כיפור.
בתו היא המוזיקאית והזמרת אניה גרברק.
שער עלייה
סקס אנד דה סיטי
סבון משומן אדם במלחמת העולם השנייה
על פי שמועות שהופצו במהלך מלחמת העולם השנייה, הנאצים ייצרו סבון מרקמות שומן אדם, ובפרט מרקמות שומן של יהודים שהושמדו בשואה. ישנה מחלוקת בקרב היסטוריונים האם אכן נעשה ניסוי יחידי כזה בשטוטהוף, ליד דנציג, אולם ישנה הסכמה שהוא לא הגיע לכדי ייצור תעשייתי. ישנה כמו כן הסכמה בקרב ההיסטוריונים שלא היה שימוש בקרבנות יהודים לייצור סבון. בשל כך מוזיאון יד ושם איננו מתייחס לאירוע זה במסגרת זיכרון השואה.
השמועות במלחמת העולם הראשונה.
בידיעה שהופצה בהסברה הבריטית, שנקראה בגרמנית: Kadaververwertungsanstalt (בתרגום חופשי, "היחידה לשימוש בגופות", נהגה: קדאפרפרברטונגסאנשטאלט), נטען כי בגלל מחסור בשומן, שנועד לייצור ניטרוגליצרין, נרות וחומרי סיכה, השתמשו הגרמנים בגופות חיילים גרמנים וחיילי מדינות ההסכמה שנהרגו בחזיתות, ליצירת שומן.
השמועות בתקופת המלחמה.
שמועות על כך שהנאצים מייצרים סבון מגופות בני אדם הופצו בשלב מוקדם של מלחמת העולם השנייה, ורבים האמינו בנכונותן.
רבים ידעו שהנאצים עקרו שיני זהב מפיות נרצחים במחנות ריכוז והשמדה, כדי להתיך אותן לגושי זהב, והשתמשו בשערם כמילוי למזרנים.
דיווח על ייצור סבון מגופות על ידי הנאצים פורסם בניו יורק טיימס ב-26 בנובמבר 1942 על ידי סטיבן וייז. בעקבות הפרסום, הוציא הימלר הוראה בכתב ב-30 בנובמבר 1942 שלא לעשות שימוש לא ראוי בגופות.
כמו כן ביקש הימלר לחקור האם השמועות נכונות ולהודיע לו על כל מקרה.
עדויות לאחר המלחמה.
המכון האנטומי של דנציג.
העיתונאי והסופר הבריטי, ממוצא רוסי, אלכסנדר ורט, שביקר בדנציג אחר המלחמה, העיד:
במשפטי נירנברג העיד זיגמונד מאזור, שהיה עוזר במעבדה ליד מחנה שטוטהוף, 35 ק"מ מזרחית לדנציג, שבמעבדה בה עבד נעשו ניסויים בייצור סבון מגופות בני אדם. בעדותו אמר שמנהל המעבדה, פרופסור רודולף שפנר (Rudolf Spanner), נתן לו מתכון להכנת סבון שכלל שומן אדם, ושהוא הכין 25 קילוגרם סבון משומן שאסף מכ-40 גופות. הוא סיפר שבמקום ביקרו בכירים מהמשטר הנאצי, בהם אלברט פורסטר מנהיג המפלגה הנאצית בדנציג וברנהרד רוסט שר החינוך הנאצי.
שני שבויים בריטיים שהקימו את המחנה העידו על ייצור הסבון ואמרו שמכונה לייצור סבון הוכנה בסביבות מרץ-אפריל 1944. בעקבות זאת, קבעו שופטי משפטי נירנברג: .
בשנת 1947 מנה הרופא ד"ר מאיר דבורז'צקי את עשיית סבון האדם בין פשעי הרופאים הגרמנים.
בבדיקות מעבדה שנעשו באוניברסיטה החקלאית של ורשה בשנת 2006 על ידי החוקר אנדז'יי סטוליחווֹ (Andrzej Stolyhwo), נמצא שומן אדם בפיסת סבון, שהוצגה במשפטי נירנברג ושככל הנראה הגיעה משטוטהוף. מחקרים שנעשו על ידי הפרופסורים ניאנדר ועל ידי הפרופסורים טומקביץ' וסמקוב שללו את האפשרות שנעשה ניסוי שכזה במעבדה בשטוטהוף.
טענות לשימוש בקרבנות יהודים לייצור סבון.
טענה נוספת שנשמעה הייתה שסבון עליו נחרטו האותיות RIF (העשויות להיקרא כ-RJF), נעשה משומן של בני אדם ושהאותיות RIF הן ראשי תיבות של "Rein Judisches Fett" (שומן יהודי טהור), או של "Rein Idisches Fett". ניצולי שואה רבים העידו שבזמן היותם במחנות סיפרו להם שהסבון שעליו האותיות RIF עשוי מגופות של יהודים, וכן היו עדויות על אנשים שבמחנות ההשמדה נמנעו מלהשתמש בסבון, או קברו אותו בגלל היותו מגופות של יהודים.