ארמדיל טאטו התפתח בבית-גידול חם וגשום, האזורים הטרופיים, ולכן הוא עדיין נפוץ במקומות המזכירים את ביתם של אבותיו הקדמונים. כבעל-חיים סתגלני במיוחד, בכל אופן, הוא יכול להימצא גם באדמות שיחים נמוכים, בערבות הנקראות "Prairies" (עם שיחים גבוהים ועצים), באזורים יבשים למחצה, בסוואנה וביערות הרריים. הוא לא משגשג באזורים חמים, קרים או יבשים במיוחד, זאת בגלל איטיות חילוף החומרים שלו ומפני ששטח הפנים הגדול שלו, שלא מבודד טוב עם שומן, רגיש במיוחד לחום, קור ואיבוד נוזלים.
בכל מקרה בו אספקת האוכל והמים נפוצה, ארמדיל טאטו יהיה סתגלן מאוד ביחס לבתי-גידול שונים; הם אף נצפו ליד ביצות מיוערות וביצות עשב.
תפוצה.
לארמדיל טאטו התחום הגאוגרפי הרחב ביותר מכל מיני האמרדילאים , תחום המשתרע על פני חלקים גדולים מאמריקה:
היסטוריית הנדידה.
מאז ההכחדה שהתרחשה בסוף הפליסטוקן היו רוב הדלשינאים מוגבלים למרכז ודרום אמריקה. לפני שנת 1850, ארמדיל טאטו לא היה מצוי מצפון לנהר הריו גראנדה. המכשולים העיקריים שניצבו בפני התפשטות הארמדיל לארצות הברית לפני שנת 1850:
הודות להתנחלות ההמונית של מתיישבים אמריקנים בטקסס בשנים המאוחרות של המאה ה-18, המחסומים הפיזיים והאקולוגיים האלו פחתו ואף הוסרו; דיכוי וטבח ילידים אמריקנים צמצם את הציד על ידיהם, עצירת שריפות שנתיות בערבות אפשרה ליותר חורשות עצי ינבוט (Mesquite)
לחדור אל הערבות הפתוחות, ציד וצמצום בתי-הגידול של טורפיהם אפשר לארמדילים להתרחב משני צדדי הנהר. הארמדיל אינו נוטה להגר, אלא אם האוכלוסייה צפופה, ולכן גורמים אלו, אשר תרמו לגידול האוכלוסייה, גרמו לו לעשות כן. בנוסף, הרבה ארמדילים הועברו את הנהר על ידי האדם. האדם אף עזר לארמדיל להתפשט, בין במכוון ובין בשוגג, בכך ששחררו לטבע. לדוגמה, קיומה של אוכלוסיית הארמדילים בפלורידה נבע משחרור פרטים מעטים לטבע מגן חיות קטן בשנת 1924, לצד מספר בריחות מקרקס נודד ב-1936. הארמדיל אף התגנב כנוסע סמוי לרכבות מסע של בקר מטקסס למדינות אחרות; ישנם דיווחים לא מעטים על כך שהארמדיל היה נפוץ ברכבות אלו. סחר בו כחיית-מחמד, הודות למראהו הקוסם בזרותו וצייתנותו, תרם אף הוא.
ב-150 השנים שעברו מאז התפשטותו החלוצית, ארמדיל טאטו הרחיב את תחום מחייתו צפונה לכיוון ארצות הברית. הוא התנחל בצורה מהירה ופתאומית מאוד במדינות הדרומיות בארצות הברית, מה שגרם לביולוגים רבים למדי לעמוד משתאים ולתהות על הגורמים לכך. שיעור ההתפשטות לשנה היה מהיר כמעט פי עשרה משיעור ההתפשטות הממוצע של יונק, ובכל שנה ושנה נצפו עוד ועוד פרטים ממין הארמדיל הזה, צפונה יותר בכל פעם.
לפלורידה הגיע לראשונה על ידי האדם במקביל לחצייתו את הריו גראנדה ממקסיקו. בסביבות 1995, המין התבסס היטב בטקסס, אוקלהומה, לואיזיאנה, ארקנס, מיסיסיפי, אלבמה ופלורידה, ואף נצפה הרחק באזור קנזס, מיזורי, טנסי, ג'ורג'יה וקרוליינה הדרומית. עשור לאחר מכן, הוא התבסס לחלוטין בכל האזורים הנ"ל והמשיך בנדידתו; הוא אף נצפה בצפון הרחוק יחסית של נברסקה הדרומית, דרום אילינוי, דרום אינדיאנה וקנטקי. ההתפשטות צפונה צפויה להמשיך עד שהמין יגיע רחוק לאוהיו, פנסילבניה וניו ג'רזי.
התקדמותו לתוך ארצות הברית ואזורים אחרים מוגבלת על ידי הטמפרטורות והגשמים. מאחר שאין לארמדיל שכבת שומן מבודד עבה, הוא מתקשה לשמר חום, ולכן תקופות ארוכות של קור קיצוני מסוכנות, במיוחד לצעירים. הוא אינו מסוגל לקיים מושבות יציבות אם הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא מתחת לשתי מעלות צלזיוס. בנוסף, הארמדיל צריך מקור מים קבוע; אומדנים מצביעים על כך שהארמדיל יכול לשרוד באזורים בהם המשקעים השנתיים הם לפחות 38 סנטימטר. החוקרים טאולמן ורובינס (ראו) השוו מידע זה עם נתוני מזג-האוויר והמשקעים השנתיים בארצות הברית, ויצרו מפת התפשטות אפשרית לארמדיל טאטו. הם העריכו שהוא יכול לקיים מושבות מנברסקה עד ניו-יורק וצפון-מזרח קייפ קוד. חרף מכשולים פיזיולוגיים המונעים ממנו לעבור מערבה בעצמו, האדם יכול לעזור לו לעשות זאת באריזונה, קולורדו וניו מקסיקו. פרטים שישוחררו בחוף המערבי יוכלו להרחיב את שטחם מקליפורניה עד וושינגטון, אורגון ואולי גם חלק מצפון-מערב איידהו. המסקנה שנבעה מפרסום מפת ההתרחבות הנ"ל היא שרק חצי מתחום המחיה האפשרי של ארמדיל טאטו מאוכלס. נכון לנתונים משנים 2000–2013, ההשערה הייתה מדויקת למדי.
תת-מינים.
לתת-המינים הצפון-אמריקניים יש שונות גנטית נמוכה בהשוואה לאלו ממרכז ודרום אמריקה, מה שמצביע על כך שמוצאם מאוכלוסייה קטנה יחסית שהיגרה לצפון אמריקה.
התנהגות ואורח חיים.
ארמדיל טאטו הוא יצור מתבודד הפועל בחושך; מתחיל בחיפוש אחר מזון בשעות בין-הערביים וגומר לעשות כן עם עלות הבוקר. כאשר אינם מחפשים אחר מזון, הם מדשדשין באיטיות, ועוצרים לפעמים כדי להריח סימני סכנה. אם ייבהל, הוא יכול לנוס במהירות מפתיעה לכיוון מאורתו או לסבך צפוף; הוא אף יכול לקפוץ בבהלה לגובה של כ-91–120 סנטימטר באוויר ולמרחק אפילו יותר גדול, רפלקס שיכול להבהיל טורפים, אך לפעמים דבר זה פועל לרעתו כאשר הוא קופץ אל כביש. הוא חופר לו לבית מאורה באורך מספר מטרים עם ציפורניו הארוכות. המין כנראה טריטוריאלי. המין הוא "חפרן מקיף"; לפעמים פרט אחד יכול לתחזק עד 12 מחילות בשטחו. מאורות אלו רוחבן 20 סנטימטר בערך, עומקן 2.1 מטר, ו-7.6 מטר אורכן. הארמדיל מסמן את שטחו באמצעות שתן, גללים, והפרשות המופקות בבלוטות ריח הנמצאות על עפעפיו, אפו ורגליו. נקבות נוטות לקיים טריטוריות בלעדיות המוגדרות באופן ברור; זכרים מחזיקים בטריטוריה גדולה יותר, וזאת לפעמים חופפת עם שטחיהן של מספר נקבות. מאבקים טריטוריאליים מיושבים בעזרת בעיטות ורדיפות. הוא אינו נודד לצורכי רבייה או לשם התיישבות זמנית במעונות-חורף באזורים חמים.
תזונה.
ארמדיל טאטו ניזון בעיקר מחרקים – נמלים, טרמיטים, חיפושיות (מהוות את מקור המזון העיקרי), מגוון פגיות, תולעים וכו'. הוא יכול לאכול גם סוגים שונים של ענבה (כמו פירות יער) ושאר סוגי צמחים רכים. הארמדיל משוטט, ודוחף את חוטמו לאדמה רכה, בין הצמחייה או באשפה צמחית. לצופה מהצד הוא יראה כאחוז-תזזית, חופר באדמה בדפוסים לא קבועים, ועוצר לפעמים אחרי שגילה זחל או מזון אחר, אותו הוא בולע באמצעות לשונו הדביקה. אפם הרגיש יכול לאתר מזון מבעד ל 20 סנטימטר של אדמה. המין נצפה מתגלגל או קופץ על קני-נמלים במטרה לאוכלן. הם מגוונים לפעמים עם דו-חיים וזוחלים קטנים, במיוחד בחודשים קרים בהם טרף כזה נוטה להיות איטי ועצל יותר, כמו כן בביצי עופות ופעוטות יונקים. יכול להיות שהמין אף יאכל פגרים, אך לרוב מקרה כזה יתרחש אחרי שימשך לרימות הנמצאות בהם יותר מאשר לבשר עצמו. פחות מ-10 אחוז מתזונת המין מורכבת מחומרים לא חייתיים, כמו פטריות, פקעות, פירות וזרעים. לפעמים הארמדיל נעמד על רגליו האחוריות, מאזן עצמו עם הזנב ומרחרח את האוויר כדי לגלות סכנות ומזון.
רבייה.
ההזדווגות מתרחשת בעונת-רבייה שנמשכת 2–3 חודשים, בין יולי לאוגוסט בחצי הכדור הצפוני ובין נובמבר לינואר בחצי הכדור הדרומי. עונת הרבייה מתוזמנת לתחילת הגשמים. במהלך העונה, זוגות זוגות של ארמדילים נצפים מהלכים יחדיו; דבר זה לא רגיל מכיוון שהם חיות מתבודדות. במהלך השוטטות בזוגות, הזכר נשאר ליד הנקבה, כמטרים בודדים, ומדי פעם מחפש איתה אחר מזון. התנהגויות נוספות שנצפות בזמן זה הן נגיעות בגב, כשכוש בזנבות, הרמת הזנב (אצל הנקבה, מה שחושף את איברי-המין), רחרוח או אף מגורים במאורה משותפת.
קרבת הזכר אל הנקבה בזמן זה נחשבת להתנהגות שנועדה לשמור עליה מזכרים אחרים; אם זכר זר יתקרב, הזכר הראשון ילחם עליה. נקבות מתחמקות בקביעות מזכרים הרוצים אותה לעצמם כאשר אינה מוכנה להזדווג; כשהיא מבייצת, הנקבה מפרישה ריח שונה מהרגיל מבלוטות הריח האנאליות. לנקבה דגדגן חיצוני גדול, בעוד שאשכי הזכר פנימיים.
ההזדווגות לא רגילה יחסית ליונקים מהלכים על ארבע, זאת מכיוון שהנקבה מתהפכת על גבה בזמן הפעולה.
ביצית אחת מופרית, אך השתרשותה ברחם מושהית למשך שלושה–ארבעה חודשים כדי להבטיח שהתינוק ייוולד בזמן נוח ומתאים. אחרי שהזיגוטה משתרשת ברחם, תקופה של בין ארבעה לחמישה חודשי היריון חלה , ובה הזיגוטה מתחלקת לארבעה עוברים זהים שלכל אחד שליה משלו. עוברי השגר נולדים מפותחים למדי, במשקל של כ-66 גרם , ומזכירים את הוריהם, רק קצת יותר קטנים ובצבע ורדרד-חום. עיניהם נפתחות מהר, אך עורם מתקשה לכדי שריון רק אחרי מספר שבועות.
אחרי לידתם של העוברים המפותחים, הם נשארים במאורה, ניזונים מחלבה של אמם במשך שלושה חודשים בערך. לאחר מכן, הם מתחילים לשוטט עם אמם בחיפוש אחר מזון, עוזבים בגיל שישה חודשים עד שנה, ומגיעים לבגרות מינית בגיל שנה עד שנתיים. הם מתרבים לרוב על בסיס שנתי לאורך 12–15 שנות חייהם (בטבע); נקבה יחידה יכולה להוליד למעלה מ-56 צאצאים לאורך חייה. "תפוקת" הרביעיות הלא רגילה, נוסף לאורך החיים וליכולת להשהות את השתרשות הביצית ל 14 חודשים או יותר, תרמה לשגשוגו ולעובדה כי רק ארמדילים מעטים נצרכים כדי לפתח אוכלוסייה משגשגת.
השפעה על הסביבה.
שיטוטו אחר מזון יכול לגרום נזק קל למערכת השורשים של צמחים מסוימים, אך הם "מפצים" על זאת בכך שהם מספקים בתים לבואשים, אוגרים מהסוג "Sigmodon", כוסי מחילות, נחשים מהמין ""Pituophis melanoleucus" ועכסנים. בנוסף, מחילותיו נודעו כמאיצות ומחריפות שחיקה, וכמערערות יסודות מבנים.