עם שובו לעיר החדשה ב-7 ביוני, הוא הושם במעצר בית. למרות זאת, ב-9 ביולי, הוא נבחר להיפגש עם עבדאללה א-תל, שכעת היה מפקד הצבא הירדני בעיר העתיקה, לדון בשחרורם של השבויים מהרובע היהודי, קבורת הגופות שנותרו ברובע, והצלתם של כל ספרי התורה ששרדו. ב-17 באוגוסט הוא הופיע בפני ועדה שחקרה את האירועים בעיר העתיקה. עדותו הייתה ביקורתית כלפי פעולות ההגנה, ותיארה מבוכה כללית במהלך שבוע הלחימה האחרון, ללא ניסיון צבאי לשמור על קשר עם האזרחים. על פי דב יוסף, שבויים שחזרו תיארו את וינגרטן כ"יומרני, תאב-כוח ובקשר קרוב באופן מחשיד עם הבריטים".
עד מותו, חי וינגרטן בהתאם לחוקי האבלות - סימן אישי של צער על אובדן הרובע אותו ניהל במשך הרבה שנים. על מכתביו נהג לחתום: "מרדכי ויינגרטן - גלות רחביה". וינגרטן נפטר ב-1964, בגיל 68, ולא הספיק לראות את איחודה של ירושלים והחזרה לרובע היהודי.
לאחר מלחמת ששת הימים, חזרה משפחת וינגרטן לביתה ברובע היהודי והקימה את מוזיאון חצר היישוב הישן.
זלמן רונקיל (השני)
רבי שלמה זלמן רונקיל (או רונקֶל; נפטר בשנת ה'שכ"ב, 1562) היה רב ולמדן מחכמי קראקא בדורו של הרמ"א.
ביוגרפיה.
נולד לרב יואל רונקיל מצאצאי רבי זלמן רונקיל אב"ד מגנצא. למד בישיבה בפדובה אצל רבי אברהם מינץ בנו של רבי יהודה מינץ, נישא לרייזל קצנלנבוגן, נכדת רבו, בת חתנו רבי מאיר קצנלנבוגן (מהר"ם פדובה).
עמד לימין רבו, רבי אברהם מינץ בעת המחלוקת עם רבי יעקב פולק, ומוזכר לגנאי ב"כתב החרם" שהוציא האחרון נגד רבו.
הוא נפטר בקראקא בשנת ה'שכ"ב, 1562, ונקבר בה. בנו היה רבי חיים, וצאצאיהם כונו ח"ר על שם בנו ואשתו: חיים רייזל'ס.
יש המייחסים לו את החיבור "חתן דמים" (פראג שס"ה), אך כבר הוכיח יצחק יודלוב שהזיהוי שגוי וכי המחבר הוא רבי זלמן רונקיל הראשון.
זלמן רונקיל
רבי שלמה זלמן רונקיל (או רונקֶל; נפטר בח' בחשוון, בין השנים ה'קע"א-ה'קפ"ז 1410–1426) היה רב ראש ישיבה ומקובל מגדולי רבני יהדות אשכנז במפנה המאה ה-15, רבן של מגנצא וורמיזא ורבו של מהר"י וייל.
רבי יעקב הלוי בן משה מולין (מהרי"ל) חי בזמנו במגנצא והתמנה בה כרב עוד בחייו, בדרשת שבת הגדול שלו, נהג ליטול רשות בתחילת הדרשה מרבי זלמן רונקיל מפני כבודו.
פסקי הלכה ודיונים הלכתיים שלו, הובאו בכתבי בני דורו והדור שלאחריו, כמו תלמידו מהר"י וייל, מהרי"ל, מהר"י ברונא ומהר"ם מינץ. מקובל לייחס לו את הספר "חתן דמים" (פראג שס"ה), הכולל פירושים קבליים לתורה בדרך גימטריה, דרשות ומנהגים לברית מילה וטקסי חתונה. הספר הושלם בידי רבי יצחק בן שמשון כ"ץ, אב"ד ניקלשבורג וערים נוספות, וחתנו של מהר"ל מפראג. אולם, יש המייחסים את הספר לרבי זלמן רונקיל השני.
משפחתו.
מבין בניו ידוע הרב גוטליב המוזכר בשו"ת מהרי"ל. בין צאצאיו, רבני משפחת ליפשיץ: רבי ישראל ליפשיץ מחבר "תפארת ישראל", זקנו רבי ישראל ליפשיץ מקליווא ואבותיהם שכיהנו כרבנים בקהילות אשכנז ופולין.
פרס אלפונסו פורד
פרס אלפונסו פורד (באנגלית: Alphonso Ford Trophy), המוכר גם כפרס "מלך הסלים של היורוליג", הוא פרס שנתי המוענק לקלע הבולט בליגת היורוליג. הפרס, שחולק לראשונה בעונת , קרוי על שמו של אלפונסו פורד, שהיה אחד הקלעים הגדולים בתולדות היורוליג.
מלכות הסלים ביורוליג תועדה כבר מעונת , אך פרס אלפונסו פורד הוענק לקלע המוביל רק החל מעונת 2004/05. הקריטריון לקבלת הפרס הוא ממוצע הנקודות שקלע כל שחקן לאורך העונה הסדירה, לא כולל שלב הפיינל פור.
איגור רקוצ'ביץ' (שלוש פעמים), קית' לנגפורד ואלכסיי שבד (פעמיים) הם השחקנים היחידים שזכו בפרס יותר מפעם אחת. ניקוס גאליס ואלפונסו פורד הובילו פעמיים את טבלת קלעי היורוליג בטרם הוענק הפרס. בעונת המפוצלת הוביל פורד את טבלת קלעי היורוליג, בעוד מירוסלב בריץ' היה מלך הסלים של הסופרוליג. בסיום עונת הוביל חואן קרלוס נבארו את טבלת קלעי היורוליג עם 16.8 נקודות למשחק, אך רקוצ'ביץ' הוא שזכה בפרס אלפונסו פורד, כיוון שקלע ממוצע נקודות גבוה יותר עד תחילת שלב הפיינל פור (16.2).
בלאז'ובה
בלאז'ובה (בפולנית: Błażowa; ביידיש: בלאזשאוו, בלאזעוו) היא עיירה במחוז ז'שוב שבפרובינציית פודקרפאטי בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב.
התיעוד הראשון ליישוב הוא מן המאה ה-14, אז היה בבעלות פרטית. במהלך המאה ה-17 נשרף היישוב בידי גייסות האימפריה השוודית, ולאחר מכן בידי הקוזקים הטרנסילבנים.
היישוב נחרב פעם נוספת במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, ובסוף המאה ה-18 קיבל היישוב זכויות עיר.
יהודי בלאז'ובה.
יישוב יהודי בעיירה התקיים עוד במאה ה-18, ובתחילה הייתה כפופה הקהילה בעיירה לקהילת ז'שוב. במקום פעלה חצר אדמו"רים, משושלת הרב צבי אלימלך שפירא, שהפכה לחסידות בלאז'וב.
בנובמבר 1918 ערכו איכרים מקומיים פרעות ביהודי העיירה, וכ-200 משפחות יהודיות נשדדו, ללא התערבות המשטרה. בשנים שלאחר מכן הוטל חרם על האוכלוסייה היהודית בעיירה, פורסמה במקום תעמולה אנטישמית, ובמקרה אחד נרצחו בני זוג יהודים. במקרה אחר, הופצה עלילת דם לפיה יהודי רצח נוצרייה כדי להכין מדמה מצות.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, לרבות של תנועות נוער ציוניות. בתקופה זו נמנו בעיירה כ-930 יהודים, מתוך כ-5,100 תושבים.
לאחר כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, נרצחו בעינויים 22 מיהודי המקום. בימים שלאחר מכן הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים ממערב פולין, והקהילה במקום התגייסה לעזרתם. בעיירה הוקם יודנרט, ופעל במקום סניף של היס"ס. ביוני 1942 גורשו יהודי העיירה לגטו ז'שוב באקציה שבמהלכה נרצחו זקנים וחולים, שייתכן שאחד מהם היה האדמו"ר המקומי, הרב מאיר שפירא.
מגטו ז'שוב הועברו יהודי העיירה ביולי 1942 עם יתר יהודי הסביבה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בלאזשאוו
מקדש בעל שמין בתדמור
מקדש בעל שמין בתדמור היה מקדש עתיק באתר הארכאולוגי בעיר תדמור בסוריה. המקדש הוקדש לאל הכנעני בעל שמין, שהיה אל השמים השמי, אחד משני האלים הראשיים של העיר תדמור.
היסטוריה.
השלב המוקדם ביותר של המקדש מתוארך לסוף המאה השנייה לפנה"ס. המקדש נבנה מחדש בשנת 131 לספירה. המזבח שבחזית המקדש תוארך לשנת 115 לפנה"ס. עם כניסת הנצרות לאזור במאה החמישית לספירה, המקדש הוסב לכנסייה.
בשנת 1751 הגיעה משלחת שבראשה עמדו רוברט ווד וג'יימס דוקינס . המשלחת למדה את האתר ואת המבנים הארכיטקטוניים שלו. בין המבנים שתוארו על ידיה היה גם מקדש בעל שמין. המשלחת פרסמה את ממצאיה בשנים 1753 ו-1757.
המקדש נחפר בין השנים 1956-1954 על ידי משלחת ארכאולוגית שווייצרית  שאורגנה על ידי אונסק"ו. המקדש היה אחד מהמבנים העתיקים המושלמים ביותר ששרדו בתדמור. בשנת 1980 הוכרז המקדש על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית יחד עם האתר העתיק של תדמור. במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה נכבשה העיר תדמור על ידי ארגון המדינה האסלאמית ובחודש אוגוסט 2015 המקדש פוצץ ונהרס על ידו.
המבנה.
המבנה נבנה באתר, שעוד לפני בניית המקדש, שימש לכל אורך המאה הראשונה לספירה והעשורים הראשונים של המאה השנייה כמקום קדוש שבו הועלו זבחים לכבודו של האל בעל שמין.
המקדש היה במקורו חלק ממתחם גדול של שלוש חצרות שייצגו עירוב סגנונות בנייה אדריכליים רומיים וסוריים. המבנה שכן בצדה הדרומי של החצר המרכזית. הפרופורציות של המקדש והכותרות היו רומיות, ואילו האלמנטים על גבי הקורה הראשית הארכיטרב וצדי החלונות היו בסגנון סורי. הכותרות של העמודים עוטרו בעיטורים בסגנון הסדר הקורינתי המזכיר את צמח הקוציץ. הפורטיקו - מבנה השער היה מורכב משישה עמודים. הקירות הצדיים היו מעוטרים בפילסטרים, שהם רכיבי בניין אדריכליים דמויי עמוד הצמודים לקיר.
כתובת והקדשה.
על תושבת העמוד התומך בפרוטומה של מַלֵה אגריפה, שתמך בהקמת המקדש, נמצאה כתובת בשפות יוונית ותדמורית (ניב מקומי של השפה הארמית, שנכתב בכתב מרובע הדומה לכתב הארמי), שציינה את אגריפה ואת תמיכתו ונכתב בה שהמבנה הוקם בשנת 131 לספירה. הכתובת ציינה גם את ביקורו של הקיסר הרומי אדריאנוס בתדמור בשנת 129 לספירה. הכתובת היא:
הרס המקדש.
בשנת 2013, במלחמת האזרחים בסוריה, הופצץ חלק מהמבנה וניזוק. פינתו הדרומית-מערבית של המקדש ניזוקה על ידי בוזזים, שפרצו שני פתחים במבנה כדי לבזוז את הריהוט של אולם המבקרים. ב-23 באוגוסט 2015, פוצץ המקדש על ידי ארגון המדינה האסלאמית, שאנשיו הניחו חומר נפץ בתוך מבנה המקדש. ארגון אונסק"ו הכריז שפיצוץ המקדש הוא פשע מלחמה. כשבוע לאחר מכן נהרס באתר גם מקדש בל. ב-5 באוקטובר 2015 פורסם כי הקשת המונומנטלית, שהייתה חלק חשוב באכסדרה הגדולה בתדמור, פוצצה גם היא.
בלאזעוו
טורי פילנובסקי
ויקטוריה (טורי) ויינברג פילנובסקי (נולדה ב-23 בפברואר 1995) היא מתעמלת אומנותית ישראלית. אלופת ישראל בשנים 2012 ו-2016. אולימפיאדת נוער סינגפור 2010, זוכת מכבייה 2009. מקום 5 בגמר אליפות אירופה מינסק 2015, מקום 6 באליפות אירופה 2016 זוכת מדליית זהב בגביע עולם בפורטוגל 2017, מדליית זהב בגמר גביע עולם בבאקו-2017 .זוכת מדליות בשלל גביעי עולם ותחרויות הגראנד פרי.
קריירה.
פילנובסקי נולדה בסנקט פטרבורג שברוסיה. משפחתה עלתה לישראל כשהייתה בת 5, והשתקעה בפתח תקווה. היא החלה להתאמן בהתעמלות אמנותית בגיל 6, ובגיל 13 החלה להתאמן עם נבחרת ישראל. באליפות אירופה בהתעמלות אומנותית לנערות שנערכה בברמן ב-2010 סיימה במקום החמישי בתרגיל האלות ובמקום השישי בתרגיל הסרט. באולימפיאדת הנוער שנערכה באותה שנה בסינגפור סיימה במקום השישי בקרב-רב.