כמפקד אד"ל קיבל בשם כל היחידה "צל"ש מיוחד מצבא לבנון, כהוקרה על תפקיד מפקדת אד"ל בהקמת צד"ל, ובהגנת המובלעות הנוצריות במשך השנים 1977–1978". בתקופת המזרחי נערכו מבצעים שונים, למשל מבצע קואופרטיב - התקפת טנקים ונגמ"שים, בסיוע גדוד 51 של חטיבת גולני לכיבוש תל שריפה ומרון א-ראס. בעקבות זאת, קיבל המזרחי גם צל"ש ומכתב הערכה אישי מהרמטכ"ל רפאל איתן על השתתפותו בפעולות שונות, בדרום לבנון על גבול המובלעות ומחוץ להן.
המזרחי הדגיש לכל אורך שירותו בפיקוד צפון ולאחר מכן בפיקודו על אד"ל את תפיסתו כי הלבנונים הדרומיים הם אדונים לגורלם ומשום כך ביקש להצניע כל קשר פיקודי ישיר בינם לבין צה"ל. בשנת 1980 החליט להתפטר מתפקידו בצבא ולעזוב את הארץ עקב מה שראה כשחיקת עצמאותם המבצעית של מפקדי צד"ל והפיכת דרום לבנון לאזור שצה"ל עושה בו כבתוך שלו. את הפיקוד על אד"ל קיבל אחריו מאיר דגן, שהוחלף מאוחר יותר על ידי אפרים סנה. לאחר שחרורו של המזרחי קיבל "מכתב ציון לשבח מיוחד" ממפקד הכוחות הלבנונים בשיר ג'ומייל "על תרומתך ותרומת פיקודיך להגנת זכויות הלבנונים בדרום המדינה והשתתפותכם האמיצה בקרבות לצד אנשינו".
פעילותו כעיתונאי.
בעבודתו כעיתונאי הועסק בתקשורת הישראלית וכן בחו"ל. היה סופר/תושב מטעם "הארץ" במצרים ובאפריקה. היה כתב הטלוויזיה הישראלית בצפון (בעברית ובערבית). היה כתב "קול ישראל" (בעברית ובאנגלית) וכתב גלי צה"ל. עבד בעיתונים: "הארץ", "מעריב", "ידיעות אחרונות", מקומונים, "ג'רוסלם פוסט" וכתב כתבות רבות בעברית, אנגלית וגרמנית. כסופר פרילאנס כתב עבור עיתון מקוון בארצות הברית והתמחה ביחסים בינלאומיים, טרור וביטחון. הוא סייר במדינות רבות כמרצה אורח בתחום הצבאי - לוחמה זעירה ומלחמה בטרור.
החל משנת 1982 התגורר המזרחי בעיר ויניפג שבקנדה, שם נפטר ב-2010 מסיבוכים של מחלת הסוכרת ולאחר שנה אפרו פוזר באזור מטולה. בעת שהותו בקנדה הוא נודע גם בשם יורם איסט (Yoram East).
המזרחי הרצה באוניברסיטאות קנדיות: אוניברסיטת מניטובה ואוניברסיטת ויניפג.
הוא פרסם שני ספרים בארצות הברית באנגלית וכן סיפורים קצרים באתר קולמוסנט.
הציג תערוכות מציוריו. צייר ואייר עטיפות ספרים ופלקטים.
מכניקה
מֵכָנִיקָה (מיוונית: μηχανική) היא ענף מדעי העוסק בהתנהגות גוף פיזי כאשר מופעל עליו כוח או העתק, וההשלכות מכך על סביבת הגוף. תחילתו של הענף ביוון העתיקה בכתבי אריסטו וארכימדס. בתקופה זו הייתה מקובלת הפיזיקה של אריסטו כאמת מדעית.
בתחילת העת החדשה, מדענים כמו גלילאו גליליי, יוהאנס קפלר ובמיוחד אייזק ניוטון הניחו את היסודות למה שכיום מוכר כמכניקה קלאסית - ענף של הפיזיקה העוסק בגופים העומדים או נעים במהירות הנמוכה בהרבה ממהירות האור. כמאה שנים לאחר מכן, נוסחו תורת היחסות הכללית והפרטית בידי אלברט איינשטיין העוסקות בגופים הנעים במהירות האור או במהירויות קרובות אליה, ובמקביל התגבשה תורה מדעית נוספת בתחום - מכניקת הקוונטים, זו העוסקת בדינמיקה של חלקיקים בסקאלות קטנות (מסדר גודל אטומי).
ניתן להגדיר את המכניקה כתורה העוסקת בתנועה ובכוחות המופעלים על גופים.
בעוד שהמכניקה הקלאסית היא מערכת שלמה ומסודרת, שהמחקר בה - בהכללה כמובן - הגיע לתומו, הרי שמכניקת הקוונטים עדיין סובלת מסתירות בסיסיות וחוסר הבנה שלמה של חוקיה. לשם השלמתה של מכניקת הקוונטים, חסרה התאוריה של הכול שהמדע מתקשה להגדירה.
גנבה ספרותית
גנבה ספרותית (פְּלַגְיָאט בלועזית) היא שימוש לא נכון או גנבה של מילים, מחשבות, רעיונות וביטויים של האחר והצגתם כשלך. לעיתים יש הרואים את תופעת הפלגיאט כשקולה להפרת זכויות יוצרים, אולם שני המושגים הללו נבדלים זה מזה בשני עקרונות מרכזיים: האחד, בעוד חוק זכויות יוצרים מגן על צורת הביטוי ולא על הרעיון עצמו, ביצוע גנבה ספרותית משמעותו שימוש ברעיון גם כאשר צורת הביטוי שונה. השני, תוקפה של זכות היוצרים פג 70 שנה לאחר מות היוצר, אך העתקת יצירה והצגתה בשמך לעולם תיחשב כגנבה ספרותית.
הגנבה הספרותית נפוצה במגוון תחומי היצירה, כגון: מוזיקה, תיאטרון, ספרות, עיתונאות ואקדמיה.
יש מקרים בהם הגנבה הספרותית היא לא מודעת, אצל אנשים הסובלים מקריפטומנזיה, הפרעת זיכרון, שמקשה על הסובלים ממנה להבדיל בין דברים שהגו בעצמם ובין דברים שקראו או שמעו.
הלשונאי והבלשן יצחק אבינרי הציע ב-1946 תחת המילה פלגיאט את המילה גְּנובֶת (במשקל פסולֶת) – ותחת פלגיאטור גנבר, אולם הצעותיו אלה לא קנו להן אחיזה.
מקור המונח פלגיאט.
שורשיו של המונח פלגיאט טמונים במילה הלטינית "Plagiarius", אשר משמעותה חוטף. מילה זו שימשה עד שלהי המאה ה-17 לתיאור מעשי חטיפה של ילדים ועבדים
לצד ציון מעשי גנבה ספרותית. לדעת ההיסטוריונים, השוואת פעולת הגנבה הספרותית לגנבת העבד/הילד מלמדת על החשיבות הרבה שיוחסה ליצירה האמנותית וממחישה את תפיסת חומרת המעשה.
גנבה ספרותית במהלך ההיסטוריה.
בימי הביניים.
בימי הביניים כותבי שירים ופיוטים ניסו להתגבר על תופעה זו, באמצעות הצפנת שמם ביצירה. המקובל ביותר היה שימוש באקרוסטיכון - התחלת כל בית של השיר באות מהשם (לדוגמה - הפיוט לכה דודי).
ברנסאנס.
בתקופת הרנסאנס השתפר מאוד מצבם של המשוררים והסופרים, כיוון שהאמנות עלתה למעמד חדש ועליון. הגנבה הספרותית בתחומים אלו הייתה מאוד לא מקובלת, ונחשבה לבגידה באמון הבסיסי בין אמן ואמנותו. לעומתם, המחזאים סבלו מבעיה קשה עוד יותר, היות שהגנבה הספרותית לא רק שהייתה חוקית אלא גם מקובלת, וכל תיאטרון היה מעלה אילו הצגות שרצה, שחלקן נכתבו על ידי מחזאי הבית, וחלקן נכתבו על ידי מחזאים זרים. להקות רבות לא עסקו בכתיבה כלל אלא רק העתיקו מלהקות אחרות. כדי למנוע העתקות, צריך היה כל מחזאי לכתוב את המחזה כך שיתאים בדיוק ללהקתו, ובכך להקשות על להקות אחרות להציגו. אצל ויליאם שייקספיר לדוגמה, אפשר לראות איך במחזות שונים הדמויות מקבילות זו לזו, ותפקידו של שחקן אחד הותאם לדמויות רבות במחזות שונים. רבים ממחזותיו של שייקספיר, כמו "הסוחר מוונציה", "המלט", ו"הנרי הרביעי" היו נחשבים כיום לגנבה ספרותית, כיוון שישנו שימוש רב בנושאים, בדמויות (פלסטף, למשל, ב"המלך הנרי הרביעי", הוא דמות שנגנבה מן המחזאות האיטלקית) ואפילו בטקסטים שנכתבו על ידי מחזאים קודמים.
בתקופת המהפכה התעשייתית.
אחד השינויים העיקריים של המהפכה התעשייתית הוא המצאת זכויות היוצרים. בזמן שהומצא גם הפטנט הומצאו זכות היוצרים על כל קניין רוחני. על כן נעשו אותן גניבות בלתי חוקיות, ועל אף שהן המשיכו להתקיים מספרן קטן בצורה משמעותית. בבריטניה למשל כמעט שלא היו גניבות ספרותיות באותה עת.
גנבה ספרותית בעידן המודרני.
בעידן המודרני התופעה חוזרת להתפשט, כיוון שקלות הפרסום וכמות יצירות אדירה מביאים לכך שהסיכוי להיתפס קטן מאוד. רשת האינטרנט מגבירה עוד יותר את זמינות התופעה, מכיוון שבעזרתה ההעתקה נעשית בקלות, ופרסום היצירה נוח מאוד. גם הקושי באכיפת החוק באינטרנט מקל על כך.
קונספירציות ותאוריות קשר.
בנוסף, ואולי בגלל הקלות של ההעתקה, נוצרו עשרות קונספירציות בקשר ליצירות מסוימות, בטענה שהן מועתקות. דוגמה בולטת לתופעה זו היא סדרת הספרים "הארי פוטר" של הסופרת ג'יי קיי רולינג. בעבר נטען שהסופרת העתיקה אלמנטים רבים בספרה מספר אחר לא מוכר. כמו כן דובר על דמיון רב בין ספרה לבין סדרת הקומיקס של ניל גיימן (The Books of Magic). ניל גיימן עצמו הכריז שלדעתו הדמיון בין הספרים מקרי.
דת ומדע
המונח דת ומדע, במשמעותו הרחבה, כולל כל ידע והגות השייכים להקשרים שבין תחומי הדת והמדע. במובן הצר, הוא מתייחס לקונפליקטים בין תפיסת הטבע וההיסטוריה המשתקפים מכתבי הקודש של הדתות האברהמיות לבין התפיסות המדעיות שלהם. היחסים המורכבים בין הדת למדע מעסיקים אנשי דת ומדענים, בעיקר מדענים האדוקים בדתם, מזה מאות בשנים.
בדרך כלל מניחים המאמינים בדת מסוימת שסתירה בין תורתם לתגליות המדע אינה אפשרית, מפני שאם הדת נכונה - אף התורה שלה נכונה. ר' יהודה הלוי ביטא תפיסה זו בספר "הכוזרי": "חלילה לאל, מהיות דבר התורה סותר עדות דבר הנראה עין בעין, או דבר שהוכח במופת שכלי!" (מאמר ראשון, פסקה ס"ז). משום כך, כאשר ישנו קונפליקט בין הנאמר בתורת הדת לבין מוסכמה מדעית כלשהי, הברירה היא או לטעון שהמוסכמה המדעית אינה מבוססת; או לפרש את הפסוקים בצורה שתיישב את הסתירה; או לדחות את האמונה בשלמות הטקסט הדתי.
קונפליקטים מרכזיים בין דתות רבות למדע הם:
היסטוריה של היחסים בין הדת והמדע.
היסטוריה של היחסים בין הדת הנוצרית והמדע.
לפי התאולוגיה של אקווינס, כל חקירה אנושית היא חקירה של האל, ולכן כל מדע הוא כלי של התאולוגיה, ומטרתה של כל חקירה מדעית היא לעשות את התאולוגיה טהורה יותר. האוניברסיטאות הראשונות, בימי הביניים, היו מוסדות דתיים. במאות ה-16 וה-17 היו לימודי כמורה יעדם של המשכילים. לכישרון וליכולת האנליטית התלוותה גם סקרנות. ולכן הכמרים לא הסתפקו בתשובות של הדת, אלא ניסו למצוא הסברים לתופעות טבע על ידי ההיגיון ועל ידי תצפיות טבע. אין פירוש הדבר שהם שללו את קיום האל או יצאו נגד הדת. המדענים הראשונים האמינו שבתגליותיהם הם מהללים ומפארים את שם האל, כי בכך הם חושפים את תוכניתו האלוהית ואת תבנית מעשיו; את ההגיון שמאחורי הבריאה. וכך היו רוב המדענים הראשונים כמרים בהכשרתם. מדענים רבים טענו שהמדע הוא הדרך הנעלה להתחקות אחר תפארת מעשיו של האל, כי האל קבע את חוקי הטבע.