בשנת 1926 נסעו ליין, הלן דור בוילסטון והמשרתת הצרפתייה שלהן מצרפת לאלבניה במכונית שלה העניקו את השם זֶנוֹבִּיה. המסע תואר לימים בספר בשם "Travels With Zenobia: Paris to Albania by Model T Ford," שראה אור בשנת 1983. ליין התאהבה באלבניה, והתגוררה בה כמה תקופות ארוכות במהלך שנות העשרים, לצד פרקי שהות בפריז ובחוות רוקי רידג' של הוריה במיזורי. באופן לא רשמי אימצה ילד אלבני צעיר בשם רֶג' מֶטָה (Rexh Meta), שלטענתה הציל את חייה במסע מסוכן בהרים. מאוחר יותר מימנה את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג'. מֶטָה עבד בשירות הציבורי באלבניה, ונכלא במשך למעלה משלושים שנה על ידי הפשיסטים האיטלקיים ואחריהם הקומוניסטים האלבנים. הוא מת בטירנה ב־1985.
בשנת 1928 חזרה ליין לגור בחווה של הוריה. מתוך ביטחון במכירות של ספריה וסיפוריה הקצרים, כמו גם בהשקעותיה הגדלות בבורסה, הוציאה ליין כסף בחופשיות, בבניית בית חדש להוריה על אדמתם ובשיפוץ בית המגורים בחווה עבור עצמה ועבור זרם קבוע של אורחים מחוג ידידיה בעולם הספרות.
שיתוף פעולה ספרותי.
מידת מעורבותה של ליין בסדרת ספרי בית קטן בערבה של אמהּ נותרה לוטה בערפל. הוריה השקיעו את כספם אצל יועץ ההשקעות של ליין על פי עצתה, וכשהשוק קרס בשפל הכלכלי הגדול, מצאו עצמם בני משפחת ויילדר במצוקה כלכלית. ליין הגיעה לחווה בגיל 46, גרושה וללא ילדים, עם כסף מועט מאוד.
בסוף 1930, פנתה אל ליין אמהּ ובידיה כתב יד סיפורי טיוטתי בגוף ראשון, המתאר את ילדותה כחלוצה בתנאים קשוחים, תחת הכותרת "הנערה החלוצה". ליין ראתה פוטנציאל בכתב היד והחלה להפעיל את קשריה בעולם ההוצאה לאור. למרות מאמציה, מו"לים דחו את כתב היד שוב ושוב. עורך אחד המליץ לעבד את התחלת כתב היד לרומן לילדים. ליין ואמהּ עבדו על הרעיון והתוצאה הייתה הספר "בית קטן ביער הגדול". הספר התקבל לפרסום על ידי הוצאת הארפר ואחיו בסוף 1931, והגיע למדפים ב־1932. הצלחת הספר הביאה להחלטה להמשיך את הסדרה, ולעקוב אחר לורה הצעירה עד סיום התבגרותה.
רומנים מצליחים.
חוקרי ספרות סוברים כי שיתוף הפעולה בין השתיים הועיל לקריירה של לֵיין לא פחות משהועיל לזו של לורה אינגלס ויילדר. הסיפורים הקצרים הפופולריים ביותר של ליין, ושני הרומנים המצליחים ביותר שלה מבחינה מסחרית, נכתבו בתקופה זו וניזונו מחומר שנלקח ישירות מזיכרונותיה של ויילדר מהפולקלור המשפחתי של שבט אינגלס-ויילדר. הספר "Let the Hurricane Roar" (שלימים נדפס בשם "Young Pioneers"), והספר "Free Land" עסקו שניהם בקשיי ההיאחזות בדקוטה הצפונית והדרומית בסוף המאה ה־19, וכיצד ה"אדמה חינם" דווקא רוששה את המתיישבים מכל חסכונותיהם. העיתון "Saturday Evening Post" שילם לליין סכומים גבוהים תמורת הזכות לפרסם את שני הרומנים בהמשכים (30 אלף דולר – שהם כחצי מיליון דולר בעשור השני של המאה ה־21 – תמורת פרסום "אדמה חינם" בהמשכים). מאוחר יותר, עובדו שניהם לתסכיתים מצליחים, אחד מהם בכיכובה של הלן הייז.
בשנת 1938, הודות להכנסות מהרומן "אדמה חינם", הצליחה ליין לפרוע את כל החובות שצברה. היא עברה לדאנברי, קונטיקט ורכשה שם בית כפרי עם שלושה אקרים מיוערים, ושם חיה עד סוף ימיה. במקביל, תמלוגים גדלים והולכים מסדרת ספרי הבית הקטן סיפקו להוריה של ליין הכנסה בטוחה ומספקת.
שיבה לעיתונאות והשקפות חברתיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, החלה ליין שלב חדש בקריירת הכתיבה שלה. משנת 1942 עד 1945 כתבה טור שבועי בעיתון "The Pittsburgh Courier", שהיה באותה עת העיתון האפרו-אמריקאי הנקרא ביותר.
במקום להסתיר או להגביל את דעותיה המוצקות בעד מדיניות לֵסֶה פֶֿר, ניצלה ליין את ההזדמנות לשווק אותן לקהל קוראיה. היא חיפשה נושאים רלוונטיים במיוחד לקהל שלה. הטור הראשון שלה הגדיר את קמפיין Double V חלק מהמאבק הרחב למען חירות הפרט בארצות הברית, והיא כתבה בו: "הנה, סוף סוף, מקום שאליו אני שייך. הנה האמריקאים שיודעים את ערכם של שוויון וחירות". הטורים שלה הדגישו סיפורי הצלחה של שחורים כדי להמחיש נושאים רחבים יותר: יזמות, חירות, ויצירתיות. בטור אחד השוותה את ההישגים של רוברט לי ואן (מייסד ועורך העיתון) לאלו של התעשיין הנרי פורד. סיפור העלייה לגדולה של ואן נועד להמחיש את היתרונות ב"חברה קפיטליסטית, שבה יתום חסר פרוטה, בן למיעוט מבוזה, יכול ליצור את [העיתון הזה] ולתקוף בפומבי, במרץ, בבטחה, את דעת הרוב", בעוד שפורד הראה כיצד מכונאי עני יכול ליצור "מאות מקומות עבודה, [...] ולהכניס אפילו קבצנים למכוניות".
ליין שילבה תמיכה במדיניות לסה פר עם התנגדות לגזענות. הדעות שהביעה בנושאי גזע היו דומות לאלו של זורה ניל הרסטון, אף היא אינדיבידואליסטית וסופרת, שהייתה אפרו־אמריקאית. הטורים שלה הדגישו את השרירותיות של קטגוריות גזע, ואת מרכזיותו של הפרט. ליין גרסה שבמקום להיכשל ב"כשל המגוחך, האידיוטי והטרגי של גזע, [שבאמצעותו] השלה את עצמו מיעוט מאוכלוסיית כדור הארץ במהלך המאה האחרונה", הגיע הזמן שכל האמריקאים, שחורים כלבנים, "יתכחשו לגזעם". לשיטתה, שיפוט על פי צבע העור דומה לקומוניסטים, שייחסו אשמה או מעלות על בסיס מעמד חברתי. לדעת ליין, הכשלים של גזע ומעמד מקורם ב"הבחנה הישנה של ה'מעמד' האנגלי־פיאודלי". כמו כן האמינה שבקולקטיביסטים, לרבות במי שאימצו את הניו דיל של הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט, האשם במילוי "מוחות צעירים באשליות של 'גזעים' ו'מעמדות' ו'המונים', אשר נתונים כולם לשלטון אלילים ששמם דטרמיניזם כלכלי או החברה או הממשלה".
לצד הרסטון ופטרסון, מתחה ליין ביקורת על רוזוולט בשל מדיניות החוץ שלו, והייתה נגד גיוס צעירים למלחמת חוץ.
הספר "גילוי החירות".
במשך כמה חודשים בשנת 1940, הלהט הגובר של ליין לליברטריאניזם הוביל אותה אל הסופר הנודד העצמאי ג'ון פטריק, הוגה דעות פוליטי בעל עמדות דומות לשלה, ששיא פועלו בהסברת רעיונות ליברטריאנים היה ספרו "Yankee Hobo in the Orient", שיצא בשנת 1943. ליין ופטריק בילו מספר חודשים בנסיעות ברחבי המדינה במכוניתו של פטריק כדי להתבונן בהשפעות השפל הגדול על המדינה ולהחליף רעיונות. הטיול הסתיים בשהות בת חודשיים בבלינגהאם, וושינגטון.
בתחילת שנות ה־40, התרחקה ליין מכתיבת ספרות מסחרית (פרט לשיתוף הפעולה שלה עם כתיבתה של אמהּ, לורה אינגלס ויילדר), על אף בקשות חוזרות ונשנות מצד עורכים לסיפורת ולחומר עיוני. בתקופה זו הפכה ידועה בקרב הליברטריאנים ונחשבה בעלת השפעה בתנועה. היא התנגדה נחרצות לניו דיל, פסלה "סוציאליזם זוחל", ביטוח לאומי, קיצוב בזמן מלחמה, ואת כל צורות המיסוי. ליין חדלה מלכתוב ספרות מסחרית וריווחית כמחאה על תשלום מס הכנסה. היא חיה ממשכורת קטנה מהטור שלה בעיתון, וכבר לא הייתה צריכה לפרנס את הוריה או את בניה המאומצים. היא צמצמה את הוצאות המחייה שלה למינימום, וחיה גרסה מודרנית של חיי החלוצים של אבותיה על אדמתה הכפרית ליד דנברי. היא זכתה לתשומת לב תקשורתית מסוימת על סירובה לקבל תעודת קיצוב, ועל שבמקום זאת שיתפה פעולה עם שכניה הכפריים בגידול ובשימור פירות וירקות ובגידול תרנגולות וחזירים לבשר. מבקרת הספרות והמסאית הפוליטית איזבל פטרסון דחקה בליין לעבור לקונטיקט, שם היא תהיה רק "כמה קילומטרים במעלה הדרך" מפטרסון, שהייתה חברתה במשך שנים רבות.
לאחר שחוותה קומוניזם ממקור ראשון במהלך מסעותיה עם הצלב האדום בברית המועצות, הייתה ליין מתנגדת נחרצת לקומוניזם. כתיבתה על אינדיבידואליזם ועל משטר שמרני הגיעה לשיא עם ספרה "גילוי החופש", שיצא בשנת 1943. באותה שנה התפרסמו גם ספרה של פטרסון, "אלוהי המכונה" והרומן "כמעיין המתגבר" של איין ראנד. בשל כתבים אלה, מכוּנוֹת שלוש הנשים הללו "האמהות המייסדות של התנועה הליברטריאנית האמריקאית".
העיתונאי והמבקר הליברטריאני אלברט ג'יי נוק כתב שהחיבורים העיוניים של ליין ושל פטרסון היו "הספרים הנהירים היחידים על פילוסופיית האינדיבידואליזם שנכתבו באמריקה במאה [העשרים]". לדבריו, שתי הנשים "הדגימו לעולם הגברי של תקופה זו כיצד לחשוב באופן בסיסי. [... ] הן לא מגששות ומקשקשות - כל חץ נורה ישר למטרה". העיתונאי הליברטריאני ג'ון צ'מברלין נותן לראנד, לפטרסון, ולליין את הקרדיט על ה"המרה" הסופית שלו מסוציאליזם למה שהוא כינה "פילוסופיה אמריקאית ותיקה יותר" של רעיונות ליברטריאניים ושמרנים.
בשנת 1943, הגיעה ליין למרכז תשומת הלב ברחבי ארצות הברית כשהשיבה לסקר שיזמה תחנת רדיו בעניין הביטוח הלאומי. היא שלחה בדואר גלויה ובה תגובה שהשוותה את מערכת הביטוח הלאומי להונאת פונזי שבסופו של דבר תשמיד, לדעתה, את ארצות הברית. עקב מלחמת העולם, התקיים מעקב אחרי דברי דואר, וזה הוביל בסופו של דבר להתייצבות שוטר של מדינת קונטיקט בביתה כדי לברר את מניעיה. תגובתה התַּקיפה להפרה זו של זכות חופש הביטוי שלה הביאה לשפע מאמרים בעיתונים ולפרסום חוברת, "מה זה פה, הגסטפו?", שנועדה להזכיר לאמריקאים לשמור על זכויותיהם על אף אילוצי המלחמה. החוברת הופצה על ידי "המועצה הלאומית לכלכלה, בע"מ", ארגון אנטישמי שתמך בממשלה הפאשיסטית בספרד. במהלך תקופה זה, פתחה הבולשת הפדרלית (FBI) תיק מעקב שעסק בליין.
בזקנתה, התגבשו דעותיה הפוליטיות של ליין לכדי ליברטריאניות איתנה. כשנתקלה באי הסכמה, אופן ההגנה שלה על מה שנחשב בעיניה כעקרונות אמריקאים בסיסיים של חירות נתפס בעיני חלקים בציבור כחריף ומחוספס. מתועד כי בשנת 1946 נפרדה מחברתה הוותיקה ובעלת בריתה הפוליטית איזבל פטרסון. במהלך תקופה זו ועד שנות ה-50, ניהלה ליין גם התכתבות חריפה עם הסופר הסוציאליסט מקס איסטמן.
שלהי חייה ומותה.