במשחתת אח"י יפו (ק-42) - ב-21 באוקטובר 1968 נמצאה המשחתת אח"י יפו במרכז הים התיכון, בדרכה לנמל אוגוסטה באיטליה, למפגש עם אח"י חיפה (ס-322) שבאה משרבורג. בקטע הים שבין כרתים לסיציליה, הים היה גבוה והמשחתת רכבה עם כיוון הגלים במהירות 18 קשר. הסיפונים היו יבשים וחלק מצוות המשחתת שלא היו בתפקיד נמצאו על הסיפון מאחורי הארובה. לפתע גל גדול הציף את הסיפון מצד שמאל לצד ימין. החיילים נרטבו ולאחר שעבר הגל הבחינו החיילים כי אחד המכונאים, ג'ורג' גודל, חסר. הכבל במעקה הסיפון במקום בו עמד לאחרונה נמצא קרוע.
מפקד המשחתת, סא"ל פנחסי, הורה מיד להפנות את האנייה בנוהל תמרוני חילוץ אדם בים, שינוי כיוון תנועת האוניה ימינה ואחר כך שמאלה ב-180 מעלות בחזרה על אותו הנתיב. המשחתת האטה מהירותה והחלה בחיפושים אך החשיכה הפחיתה את יעילותם. בבוקר הצטרפו לחיפושים מטוסים של חיל האוויר האיטלקי ומטוס נורד של חיל האוויר הישראלי. אף על פי שהנעדר היה חגור בחגורת ההצלה כמו כל אנשי הצוות אך הוא לא נמצא.
תחקיר האירוע, שבוצע מיד עם חזרת האנייה לחיפה, מייחס את המקרה לגל פרא פתאומי ובודד, שהגיע מכיוון החרטום, בעוד שהגלים עד אז וגם לאחר מכן, הגיעו כולם מכיוון הירכתים. הימאי שנעדר
היה בוגר מחזור י"א של בית הספר לקציני ים עכו ומניצולי צוות אח"י אילת. הוא נלקח על ידי הים בדיוק ביום השנה לטיבוע המשחתת אילת.
אח"י נגה (ק-22) - שימשה כאוניית הדרכה לקורס חובלים ובתי ספר ימיים. בקיץ שנת 1969, בעת שהפליגה בפיקוד דב רם, בקרבת החוף מדרום לאשדוד עם חניכי קורס חובלים. נפל חובל שהתכופף מעבר לסיפון כדי להקיא. הדבר היה בלילה, באונייה לא הבחינו בנפילתו והיא המשיכה בדרכה. החובל שחה לכיוון החוף והתקרב למצוף התקשרות במעגן קו צינור אילת אשקלון שהיה אז בבנייה. גוררת שיצאה מאשדוד והביאה עובדים גילתה ואספה אותו.
הלקח שנלמד בכל אניות חיל הים איסור להקיא מעבר לדופן. בפינות המבנה הוצבו דליים לשם הקאה.
דייג נפל למים מספינת הדיג 'כרמל', ב-14 בפברואר 1972, מערבית לחוף שפיים, החלו חיפושים על ידי אח"י חנית (סער 3), דבור, ספינת משטרה ומטוס סיור הדייג לא נמצא.
מאח"י בת שבע - נפל ב-18 באוגוסט 1976 רב"ט ידידיה יצחק, אחד המכונאים, בעת הפלגת אימונים מדרום לאי טירן. היה זה לקראת רדת החשיכה והמכונאי הלך לבדו לבדוק פעילות המנועים החיצוניים. לאחר שהובחנה היעדרותו החלו חיפושים אך הוא לא נמצא ונחשב כנעדר.
לוחם דבור - נפל למים מדבור 871 בעת סיור מול אשדוד, ב-5 בינואר 1984. נערכו חיפושים על ידי כלי שיט ומסוקים אך הנופל לא נמצא ונחשב חלל צה"ל שמקום קבורתו לא נודע.
משכיל לאסף למה אלהים זנחת לנצח
יהודה גרמי
ההפיכה בסרביה ב-1903
נומורה
בסיס חיל האוויר המלכותי מרהאם
בסיס חיל האוויר המלכותי מרהאם (אנגלית: RAF Marham) הוא בסיס של חיל האוויר הבריטי, השוכן במחוז נורפוק שבאנגליה. הוא אחד מבסיסי הטיסה המבצעיים העיקריים של חיל האוויר המלכותי ומוצב בו בין היתר כוח מטוסי הקרב לוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II העיקרי של החיל, הכולל כיום את טייסת 617 וטייסת 207.
היסטוריה.
בסיס מרהאם נפתח באוגוסט 1916 סמוך לבסיס נרבורו (שנסגר לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה) בתור מנחת לילי, לאחר מספר חודשים הועבר לגיס התעופה המלכותי וטייסת 51 הוצבה בו. לאורך המלחמה שימש הבסיס למשימות הגנה אווירית כנגד התקפות צפלין בשמי אזור נורפק, לצד משימות ההגנה, שימש הבסיס גם לאימון טיסות ליליות על בסיס טייסת האימון 191 (לילי). לאחר המלחמה, במאי 1919 הועברה טייסת 51 לבסיס חיל האוויר המלכותי הורנצ'רץ' בצפון-מזרח לונדון ובסיס מרהאם נסגר.
בתחילת 1935 הוחלט לפתוח מחדש את מרהאם ועבודות בניית התשתיות והרחבת המנחת החלו, ב-1 באפריל 1937 מרהאם נפתח מחדש כבסיס תחת פיקוד להק 3 של פיקוד המפציצים. במאי הוצבה בבסיס טייסת 38 עם מפציצי פיירי הנדון וחודש לאחר מכן הוצבה גם טייסת 115 בבסיס עם מפציצי הנדלי פייג' הארו, בחודשים שקדמו לפרוץ מלחמת העולם השנייה שתי הטייסות הועברו למפציצי ויקרס ולינגטון. בנובמבר 1940 הועברה טייסת 218 לבסיס, גם היא טייסת מפציצי ולינגטון, עד שבדצמבר 1941 היא קיבלה גם מפציצי שורט סטירלינג ולחמה על בסיס שני סוגי המפציצים עד אמצע 1942. במהלך 1941 טייסת 105 הוצבה אף היא בבסיס עם מטוסי דה הבילנד מוסקיטו, בבסיס התנהלו מספר ניסויים ופרויקטים של ניווט מפציצים כגון פרויקט "אבוב" (Oboe) לניווט באמצעות גלי רדיו.
במרץ 1944 נסגר הבסיס לטובת עבודות שיפוץ והרחבה של מסלולי הנחיתה והתאמתם לשימוש מפציצים כבדים, בכך היה לבסיס אחד מבין שניים שכללו מסלולי נחיתה ארוכים מהנהוג ומותאמים למפציצים (לצד בסיס חיל האוויר סקלתורפ). עבודות השיפוץ ערכו עד לסיום המלחמה והבסיס נפתח מחדש רק בתחילת 1946 עם הקליטה של טייסת 44 עם מפציצי אוורו לינקולן, בנוסף הייתה לו חשיבות רבה לאימונים משותפים וביקורים של יחידות מפציצים כבדים מכוחות האוויר של ארצות הברית. מרהאם היה מהבסיסים הבודדים שיכלו לשמש את המפציצים הכבדים כגון ה-בואינג B-29 סופרפורטרס וה-B-52 סטרטופורטרס ומשום כך, הפך בשנותיה הראשונות של המלחמה הקרה לבסיס בעל חשיבות אסטרטגית רבה.
החל משנות ה-50 מרהאם שימש יחידות אינגליש אלקטריק קנברה ובהמשך כוח מפציצי ה-"V" של חיל האוויר המלכותי, בהם האוורו וולקן, ויקרס וליאנט וההנדלי פייג' ויקטור, מפציצים ששימשו בתור כוח ההרתעה וההפצצה האסטרטגית העיקרי אל מול איום הגוש המזרחי. בתחילת שנות ה-80 הבסיס עבר שיפוץ נרחב כחלק ממהלך קליטת מטוסי תקיפה פאנאוויה טורנדו והצמצום הדרגתי של המפציצים האטומיים הכבדים. ב-1983 טייסת 617 הוקמה מחדש והייתה לראשונה לקלוט את מטוסי הטורנדו במרהאם, כמה חודשים לאחר מכן גם טייסת 27 הוקמה מחדש במרהאם על בסיס הטורנדו.
ב-1986 טייסת 57 של מפציצי אוורו וולקן נסגרה והותירה את טייסת 55 בתור האחרונה בבסיס עם מפציצי הוולקן, ב-1993 גם טייסת 55 נסגרה, האחרונה לשרת על בסיס הוולקן בחיל האוויר המלכותי. באותה שנה טייסת 39 (צילום אווירי) הוצבה במראהם עם מטוסי אינגליש אלקטריק קנברה, בשנת 1998 כחלק מצמצום הכוחות הבריטים בגרמניה, נקלטו בבסיס גם טייסות 9 ו-31. בשנת 2006 טייסת הקנברה 39 נסגרה בבסיס, והביאה לסיום 52 שנות שירות של הקנברה במרהאם.
במרץ 2011, מטוסי טורנדו של טייסת 9 יצאו ממרהאם בטיסה של כ-4,800 קילומטרים לתקיפת מטרות בלוב כחלק ממבצע אלמאני. באותה שנה נסגרו טייסות הטורנדו 13 ו-14 כחלק מצמצום רוחבי בכוחות המזוינים של בריטניה, טייסת 14 נפתחה מחדש על בסיס מטוס הסיור קינג אייר בבסיס חיל האוויר המלכותי ודינגטון.
בשנת 2016 החל במרהאם פרויקט הרחבת תשתיות משמעותי תחת השם 'פרויקט סדן' כחלק מההכנות לקליטת מערך לוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II, הפרויקט שעלותו נעמדה על כ-250 מיליון ליש"ט כלל הרחבה וחיזוק של מסלולי הטיסה, הקמת מרכז אימון חדש ושיפוץ תשתיות הבסיס. העבודות הסתיימו במהלך 2018 והטייסות החלו במהלך פרישת מטוסי הטורנדו והמעבר ללייטנינג, בפברואר טייסת 12 נסגרה ובמרץ 2019 טייסות הטורנדו האחרונות 9 ו-31 נסגרו גם הם בטקס חגיגי של פרידה מהטורנדו. ביוני 2018 נקלטו מטוסי הלייטנינג הראשונים עם הקמתה מחדש של טייסת 617, בינואר 2019 כבר הייתה מבצעית ומספר חודשים לאחריה גם טייסת 207 הוקמה מחדש והצטרפה למערך הלייטנינג.
יחידות מוצבות בבסיס.
חיל האוויר המלכותי:
הצבא הבריטי:
אכילת דגים בשבת
ניקולאי קרזין
ניקולאי ניקולאביץ' קרזין (ברוסית: Николай Николаевич Каразин: 1908-1842) היה קצין צבא, צייר וסופר רוסי. הוא ידוע בעיקר בציוריו המתארים מלחמות ומקומות אקזוטיים.
ביוגרפיה.
ניקולאי קרזין נולד למשפחה של אנשים משכילים. אביו סבו וסילי קרזין היה אינטלקטואל נאור רוסי יליד יוון-בולגריה, ממציא ומייסד אוניברסיטת חרקוב. אביו ניקולאי ואסילבך קרזין היה ממציא שניסה לשווק עשן נוזלי ל"עישון מיידי" של בשר.
ניקולאי קרזין סיים את לימודיו בבית הספר לצוערים במוסקבה בשנת 1862. בשנים 1865–1867 למד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג.
כקצין צבא השתתף במערכה נגד מרד ינואר בפולין (1864), ובמסעות הצבאיים בטורקסטאן (1864–1870). בשנת 1871 פרש מהשירות הצבאי אך המשיך להשתתף ככתב צבאי ומאייר במלחמת רוסיה-טורקיה, 1877–1878 עם צבאות סרביה ורוסיה. על שירותו הצבאי הוענק לו מסדר ולדימיר הקדוש וחרב זהב. בשנים 1874–1879 הוא עבד עם משלחת מדעית שחקרה את מרכז אסיה. בשנים 1885–1886 נסע קרזין להודו יחד עם איבן מינייב. הוא גם נסע למצרים, איטליה, שווייץ ומקומות אקזוטיים רבים אחרים.
לאחר פרישתו מהשירות הצבאי, כתב קארזין סיפורים ורומנים רבים.
הפופולרי ביותר היה ספר הילדים שלו, "עגורים עפים דרומה", המספר את סיפורו של עגור שנדד מביצות אוסטשקוב לנילוס העליון. הספר שילב סיפור מעניין, תיאורים גאוגרפיים של המקומות בהם עף העגור ואיורים של המחבר.
מאוחר יותר התפרסם קרזין בעיקר כצייר ומאייר. הוא צייר בדים גדולים רבים שהוקדשו לקרבות ובעיקר לפעולות צבאיות בטורקסטאן. הוא היה מאייר ספרים פורה ואחד המחברים הבולטים של גלויות.
ב-1902 השתתף בפרויקט הראשון (שנדחה על ידי הממשלה) של המטרו של מוסקבה והפיק ציורים רבים המציגים את חזונו לגבי הפרויקט. בשנת 1904 קראזין הפך לאקדמאי של האקדמיה הקיסרית לאמנויות.
קישורים חיצוניים.
Magic!
מג'יק! (באנגלית:Magic!) היא להקת רגאיי מקנדה שפועלת בעיר טורונטו.
כל חברי הלהקה פעלו בטורונטו במסגרות שונות לפני הקמת הלהקה.