בסטודיו של מרקס עבדו אז עוד 17 מתכננים מרחבי העולם. בשלוש וחצי השנים הבאות דקל השתלב היטב בעבודת הסטודיו. בין מרקס לדקל נוצר קשר הדוק, והוא אף מונה לאחראי על פרויקטים. המשרד עבד על שורה של פרויקטים גדולים בוונצואלה, ודקל התבקש להצטרף לשלוחה של המשרד שם. דקל הבין שזאת מבחינתו צומת דרכים - קריירה בדרום אמריקה או בישראל ולבסוף החליט לחזור לישראל.
הקמת משרד בישראל.
ב-1960 חזר דקל לישראל, מצויד במטען הידע והניסיון שרכש במשרדו של מרקס. דקל עבר בחינה מקצועית אישית, שהכינו עבורו בטכניון ובפקולטה לחקלאות ברחובות, התקבל כחבר באיגוד אדריכלי הנוף בישראל, ואף שימש בהמשך כמזכירו. צבי ביקש להצטרף למשרדו של יוסף סגל, שעבד אז יחד עם אביו, יחיאל סגל, מראשוני אדריכלי הנוף בארץ. בהמשך הפך לשותף מלא במשרד, ושמו שונה ל-"סגל-דקל". ב-1966 נפרדו השניים, ודקל פתח משרד משלו. שורה של פרויקטים תכנן אז, אשר זכו לחשיפה תקשורתית ניכרת, וכמה מהם קיבלו אף אותות הוקרה ופרסים מקצועיים.
ב-1972 חברו יוסף סגל ודקל מחדש למשרד משותף, ולאחר צירופו של אדריכל הנוף, אורי מילר, שינה המשרד את שמו ל "תכנון נוף". המשרד היה לאחד משלושת המשרדים הגדולים בישראל, והעסיק מתכננים רבים. משרד "תכנון נוף" עסק בשלל פרויקטים בכל קני המידה ברחבי הארץ. שלושת השותפים, נהגו לחלק ביניהם את האחריות על הפרויקטים, כך שאת רובם ניתן היה לשייך לאחד מן השלושה. עבודות תכנון רבות בהן עסק המשרד בתקופה זו זכו בסיקור תקשורתי, ובהערכה מקצועית, כמו הפארק הלאומי בתמנע, מערכת השטחים הפתוחים בים המלח הכוללת טיילות המציעות מבטים אל הים, ומערכת השטחים הפתוחים של שכונת פסגת זאב בירושלים.
ב-1996 הצטרף למשרד אדריכל הנוף שלמה זאבי והפך בהמשך לשותף. לימים, יוסף סגל ואורי מילר פרשו מן המשרד. המשרד במתכונתו החדשה (לאחר איחוד עם משרד האדריכלים "יאיר אביגדור") ממשיך לעסוק בטווח רחב של פרויקטים נופיים, ומתמחה גם בפרויקטים מתאריים. המשרד המשיך לעסוק בפרויקטים מושכי עניין, אשר אחד מהם באחריותו של דקל, הוא פרויקט השיקום של גן העצמאות בתל אביב. כאן נסגר מעגל - דקל זכה לשקם את הגן שתכנן במקור אברהם קרוון, אביו של חברו הטוב דני קרוון, ומי שהיה לו בעצמו מדריך ומלווה בראשית צעדיו המקצועיים.
סגנון אדריכלי.
מקורות השראה והשפעה.
דקל הושפע רבות מרוברטו בורלה מרקס. מרקס היה איש צמחייה, אמן יוצר ואספן נלהב של אמנות ילידית של אמריקה הלטינית. "החווה" (sitio) שבנה לעצמו הייתה מימוש של שלוש אהבותיו הגדולות. היא הייתה מרכז של איקלום צמחייה טרופית, סטודיו בו יצר את האמנות שלו ומקום בו ריכז את אוסף האמנות העשיר שלו. גם עבודתו כאדריכל נוף הייתה שילוב של מעשה אמנות, של שימוש ייחודי בצמחייה, ושל מחוות לאמנויות ולסגנונות מקומיים. הוא יצר סגנון אדריכלי משלו, שאפשר לכנותו אולי "מודרניזם טרופי", אבל שלא כמודרניזם האירופי, גם רומנטי ומחובר לעבר ולמסורות עממיות, וכזה שאיננו נצמד לפונקציונליזם מחמיר. מרקס היה אמן השימוש היוצא מן הכלל בצמחייה, תוך הבלטת האיכויות העצמיות של כל צמח והפיסוליות שבו. בחלק מעבודותיו הוא יצר קומפוזיציות מורכבות המבליטות את אופיים של הצמחים. מרקס בלט גם בהקבצה של עצים מאותו המין לקבוצות מגובשות, ובעיקר התפרסם בכתמים הגדולים של צמחייה מאותו המין, כתמים צבעוניים וקווים בצורות חופשיות דמויות ציור, אשר הקנו לו את הכינוי "צייר בצמחים". את היכולות האלו הביא איתו דקל כשחזר לעבוד בארץ. במעבר מברזיל לישראל הוא היה צריך, אמנם, להחליף לגמרי את אופי הצמחייה, ולעבור מ"פאלטה" עשירה וצבעונית לזו המקומית, הצנועה יותר. גם את אופן השימוש בעצים הביא דקל, כשהשתמש בקבוצות מגובשות, גדולות או קטנות, של עצים מאותו המין. לדקל הייתה משיכה לאמנות עוד לפני נסיעתו לברזיל. העבודה המשותפת עם מרקס חיזקה אצלו את הקשר שבין אדריכלות לאמנות, והוא שאף לשלב אמנות בעבודותיו גם בישראל.
מאפיינים סגנוניים.
קו ישיר מחבר בין סגנונו של דקל לבין זה של מרקס. דקל מרבה להשתמש באלמנטים גאומטריים מובהקים בתוכניותיו. השפה נעה מעיגולים ומקווים מעוגלים, לקווים ישרים אלכסוניים ולשאר מצולעים. בכל אחת מן העבודות ישנה בחירה עקבית באחת מן השפות העיצוביות האלו. ברובע אבישור בערד, בו העמדת כל הבניינים היא אורתוגונאלית (אדריכלים דויד בסט ואדם איל), שבר דקל את האורתוגונליות כשעיצב את קווי הפיתוח בין הבניינים. על מנת לייחד את החללים השונים, וליצור עניין בין בתי השיכון האחידים, הוא קבע לכל חלל שפה עיצובית משלו: אלכסונים, משושים או עיגולים. גם הקירות התומכים המלווים את בתי השיכון הארוכים בקווים אורתוגונאליים, מקבלים שם קיטום פינות ביחידות אלכסוניות, ופניהם העליונים מקבלים גם הם אלכסונים כשהם מלווים מהלכי מדרגות.
מודרניזם.
דקל מגדיר עצמו כמודרניסט ותופש את עבודתו כביטוי של מודרניזם. על מנת לתאר את היסודות המודרניסטיים בעבודתו של דקל, ראוי לבדוק מהו מודרניזם ומה היא אדריכלות נוף מודרניסטית. אם המודרניות היא התאמה לתנאי התקופה העכשווית ולחדשנות שהיא מביאה איתה, הרי שמודרניזם הוא אימוץ מכוון ומודע של המודרניות. הגישה המודרניסטית באדריכלות הנוף מבוססת על האמונה כי אדריכלות הנוף, כשאר האמנויות, צריכה להתפתח בהתאמה עם התנאים החברתיים והטכנולוגיים של החיים העכשוויים. אלא שאדריכלות הנוף התמקמה תמיד מאחורי האמנויות האחרות באימוץ רעיונות חדשים, ודשדשה זמן רב בהגדרת המודרניזם שלה (Treib 1993). מארק טרייב (Marc Traib) מתאר את שלבי התפתחות התפישות המודרניסטיות בתכנון של גנים ובאדריכלות הנוף, החל באוונגארד ובקוביזם של שנות ה-20 למאה הקודמת באירופה, דרך צמיחתם של אדריכלים מתווי דרך בארצות הברית ובבריטניה בשנות ה-30, ה 40 וה 50 למאה הקודמת, ועד לכיוונים המסתמנים בתקופתנו.
השקפת עולם מקצועית.
מתוך ראיונות עם ישראל דרורי, אדריכל נוף אשר עבד עם דקל וחוקר את עבודתו:
עבודות עיקריות.
בעשרות שנות עבודתו כאדריכל נוף בארץ עסק דקל ביותר מ-1,000 פרויקטים כמתכנן, כאדריכל מוביל וכאדריכל שותף. במשרד בו עובד צוות של מתכננים, מיוחסות העבודות לראש המשרד. הוא היוזם, ההוגה והמוביל. עבודות שדקל היה אחראי להן בתקופות השונות של שותפות, מיוחסות לו בפורומים המקצועיים, וכך הן תחשבנה גם כאן. הפרויקטים של דקל פזורים בכל רחבי הארץ, והם מגוונים באופיים ובקנה המידה שלהם. התיארוך של הפרויקטים איננו חד. רבים מהם נפרשו על כמה שנים, באחרים היו כמה שלבים של תכנון ושל ביצוע.
לוונטל
לופס
לוֹפֶּס (מלועזית: López או Lopez) הוא שם משפחה ספרדי נפוץ שפירושו בספרדית זאב. במקור היה זה פטרונים (שם המבוסס על שם האב), שמשמעותו "בנו של לופה". לופה (Lope), בתורו, הוא שם פרטי ספרדי הנגזר מהמילה הלטינית lupus (זאב).
המקבילה הפורטוגזית (Lopes) היא לוֹפֶּש (פורטוגזית אירופית) או לוֹפֶּס (פורטוגזית ברזילאית), המקבילה האיטלקית היא לוּפּוֹ (Lupo) והמקבילה הרומנית היא לוּפֶּסְקוּ (Lupescu). במדינות ובשפות שונות השתנתה הגיית השם ל.
ראול לופז
ריתם אנד בלוז
חורחה גרבאחוסה
חורחה גרבאחוסה צ'פארו ג'וניור (בספרדית: Jorge Garbajosa Chaparro Jr; נולד ב-19 בדצמבר 1977 בטורחון דה ארדוז שבמדריד, ספרד) הוא כדורסלן עבר ספרדי ששיחק בעמדות הפורוורד. גרבאחוסה, הידוע גם בכינויו גארבו, שיחק במספר קבוצות ברחבי אירופה, בטורונטו ראפטורס מליגת ה-NBA ובמדי נבחרת ספרד.
קריירת משחק.
אירופה.
את הקריירה החל גרבאחוסה בקבוצת טאו ויטוריה, בה שיחק עד עונת 1999/00, ואיתה זכה בגביע המלך בעונת 1998/99. לאחר מכן שיחק גרבאחוסה 4 עונות בבנטון טרוויזו (בין היתר תחת המאמן מייק ד'אנטוני) וזכה שם בשתי אליפויות הליגה האיטלקית, שני גביעים ושני תוארי הסופרקאפ האיטלקי. את עונת 2002/03 (אותה סיימה בנטון כסגנית אלופת אירופה) סיים עם 13.8 נקודות, 6.7 ריבאונדים ו-2.85 חטיפות (הכי הרבה ביורוליג) למשחק. גרבאחוסה נבחר לחמישיית העונה של היורוליג, ולשחקן השנה לשנת 2003 על ידי אתר היורוליג.
לאחר בנטון עבר גרבאחוסה לאוניקאחה מאלגה, וזכה איתה בדאבל בעונת 2005/06. הוא נבחר ל-MVP של גמר הגביע הספרדי ב-2005, של סדרת הגמר של הליגה הספרדית ב-2006 ולחמישייה השנייה של עונת 2005/06 ביורוליג. סך הכול ב-11 עונותיו ב-3 המועדונים האירופיים השיג גרבאחוסה ממוצעים של 10.4 נקודות, 5.2 ריבאונדים ו-1.4 חטיפות ב-362 משחקי ליגה, ו-13.0 נקודות, 6.3 ריבאונדים ו-1.8 חטיפות ב-105 משחקי יורוליג.
בקיץ 2006 חתם גרבאחוסה ל-3 שנים בקבוצת טורונטו ראפטורס מה-NBA תמורת יותר מ-12 מיליון דולר, שם לבש את החולצה מספר 15, שהייתה שייכת קודם לכן לכוכב הקבוצה וינס קרטר שעזב. גרבאחוסה, שהצטיין בחציה הראשון של העונה, נפצע במרץ של אותה עונה והחמיץ את סיומה. למרות זאת הוא נבחר לחמישיית הרוקיז ב-NBA בסיום העונה, לצד חברו לקבוצה אנדראה ברניאני. לאחר ניתוח שעבר שב גרבאחוסה לפעילות, אך לאחר תקופה קצרה נזקק לניתוח נוסף שהשבית אותו לתקופה ממושכת. ביוני 2008 קנתה טורונטו את השנה האחרונה בחוזהו של גרבאחוסה על מנת שתוכל לשחררו. לאחר ששוחרר מטורונטו חתם גרבאחוסה על חוזה לשנתיים בשורות חימקי מוסקבה הרוסית תמורת 18 מיליון דולר.
קריירה בינלאומית.
גרבאחוסה השתתף עם נבחרתו באולימפיאדות ב-2000 וב-2004. הוא זכה במדליית ארד ביורובאסקט 2001 ובמדליית כסף ביורובאסקט 2003.