בשנת 1903 התפרסם הכרך הראשון של החיבור "אסטרונומיקה" מאת המחבר הרומי מרקוס מניליוס בתרגומו של האוסמן. בשנים 1912, 1916, 1920 ו-1930 ראו אור ארבעת הכרכים הבאים. זה היה מפעל חייו בחקר התרבות הקלאסית. בשנת 1911 מונה לפרופסור ללטינית באוניברסיטת קיימברידג', והיה חבר בטריניטי קולג'. האוסמן חי ועבד בקיימברידג' עד למותו.
בשנת 1922 התפרסם ספרו השני "שירים אחרונים" (Last Poems), אך הוא לא זכה להצלחה של "נער משרופשיר". לאחר מותו פרסם אחיו לורנס את יתרת עיזבונו הפואטי בספרים "עוד שירים" (More Poems) ו"שירים נוספים" (Additional Poems).
האוסמן הלך לעולמו בשנת 1936 בקיימברידג'.
נער משרופשייר.
הספר מכיל 63 שירים. משמו של הספר ניתן, אולי, לקבל רושם כי חבל שרופשייר שבאנגליה הוא מקום הולדתו ונערותו של המשורר, אך אין הדבר כך. האוסמן נולד וגדל הרחק למדי מן האזור שעליו נקרא ספר שיריו. דומה כאילו בחר לעצמו המשורר מולדת אידיאלית כמקום שממנו בא, ואין ידוע במפורש מדוע.
למרות שאחד השירים הידועים יותר מן הקובץ: "עץ הדובדבן", דומה כי ב"נער משרופשייר" המוות הוא אולי המוטיב העיקרי. הוא מופיע כמעט בכל שירי הקובץ. אף על פי שהתוצאה היא אחת - חידלון מוחלט - האוסמן דן בנושא בדרכים שונות ואף משונות. אחדות מפורשות, אחרות רק נרמזות.
שיר 1.
בשיר הראשון בקובץ המוות גלום בכוח ובפועל במוטיב החייל. זוהי מעין הקדשה למלכה ויקטוריה, שציינה בשנת 1887 מלאת חמישים שנה לשלטונה, אך יש בו ביקורת נוקבת, לפיה לא די בכך שהאל ינצור את המלכה, ויש צורך במסירת הנפש של החיילים שקברותיהם פזורים ברחבי העולם. האוסמן לא היה חייל, אך שירים לא מעטים עוסקים בחיילים ובגורלם. ה'נער משרופשייר' התפרסם בשנת 1896, כלומר עוד לפני מלחמת הבורים ולפני מלחמת העולם הראשונה, היא המלחמה "הגדולה", שגבתה מן החברה האנגלית מחיר כבד ביותר, אך כבר אז שבה החייל הבריטי את תשומת לבו של המשורר.
אף על-פי שבכל אדם גלום המוות בכוח, בחיילים – הוא מוחשי ומידי יותר. בשיר 35 (למרבית השירים אין כותרת והם ידועים לפי מספרם הסודר) מוגדר גורלם של החיילים במפורש, להיות טרף לאבק השריפה - בשר תותחים המכלה את רוח האדם ומותיר את עצמותיו להלבין על פני השדות.
שיר 56.
שיר 56 עשוי לתת את הרושם שהמשורר היה עריק מן הצבא. אך הוא שקל היטב את החלופות: לערוק ולמות ביום אחר ולזכות בהלוויה בזויה של עריקים, לעומת העמידה בגבורה במלחמה, שהיא העשייה הראויה, אך היא זו המזכה בכדור בראש. דעתו של המשורר הייתה בוודאי אנטי-צבאית ואנטי-מלחמתית, אך השיר הזה עשוי לתעתע מעט בקוראים שעשויים לקבל דעה הפוכה, פטריוטית. כך מתברר מתוך מכתביו של האוסמן (מכתבים, 140), שבימי מלחמת העולם הראשונה פנו אליו בבקשה לפרסם אחדים משיריו בדפדפת לחיילים בחזית, שכן היה מי שהחליף, בטעות, את הביקורת האנטי-מלחמתית שלו, ברגשות פטריוטיים כביכול.
בתוך שירי החיילים ומוטיב המוות השזור בהם ניתן למצוא, פה ושם, כמה נימות חיוביות. בשיר 22, המתאר את מפגש מבטם, להרף עין והחד-פעמי, של המשורר ושל חייל אדום-מדים אלמוני, מאחל המשורר לחייל שלומות.
שירים 45,44.
האיבוד העצמי לדעת הוא מוטיב מצוי אצל האוסמן. שיר מס' 44 עוסק בכך במפורש ומצדיק את המעשה. על שיר זה אמר לורנס, אחי המשורר, כי בצמוד אליו מצא בעזבונו של אחיו קטע עיתון ובו כתבה על צוער-חיילים שאבד עצמו לדעת משום גודל הבושה שחש על ההומוסקסואליות שלו, ומשום פחדו מן החרפה אם הדבר יתגלה. מעניינת העובדה שהאוסמן טרח לגזור ולשמור קטע זה, ולקשרו לשיר הזה. המשורר מצדיק את מעשה ההתאבדות. הוא מעריך אותו כמוצא נכון ומכובד ממצב קשה, שאיננו מוגדר בשיר, אך מוערך כמצב ללא פתרון שיש לקחתו אל הקבר. בשיר מס' 45 מציין המשורר במפורש כי החיסול העצמי הוא המעשה הנכון לעשותו כאשר הנפש חולה.
שיר 53.
גם השיר "המאהב הנאמן" (שיר מס' 53) מספר על איבוד עצמי לדעת, אך בדרך מפתיעה ביותר. מעשה השחיטה העצמית של הגבר הצעיר, בשעת האהבים עם נערתו, איננו מובן. זאת אינה אהבה נואשת, שכן הנערה מחזירה לצעיר את אהבתה, והוא גומל לה במעשה מחריד. האם אין כאן כוונה נסתרת, ואולי מסווה לאהבה מסוג אחר, אסורה, שדינה מוות?
שיר 47.
בן הנגר בשיר מס' 47 הוא כמובן ישו הנוצרי. בעיקר חשובה ההבחנה של הנידון המעיד על עצמו כי נתלה משום שפשעו היה שהביע אהבה. הסיבה הרשמית לגזר הדין איננה נמסרת. מהי אותה אהבה? בנקודה זו הציעו חוקרים כי השיר רומז להומוסקסואליות של המשורר, שבזמנו נחשבה עדיין לחטא שיש לתת עליו את הדין. המקרה המפורסם באנגליה היה משפטו ומאסרו של אוסקר ויילד, בן זמנו של האוסמן. דומה שהמקרה הזה השאיר על האוסמן רושם עמוק.
שיר 9.
הוצאה להורג היא פיתוח של המין האנושי. שיר מס' 9 מספר על הציפייה הנוראה של הנידון למוות בתליה, כאשר כל רחש או תזוזה בסביבתו מגבירים את האימה.
שיר 8.
רצח אח מתואר בשיר מס' 8. הרוצח מספר על המעשה רגע לפני מנוסתו ממקום המעשה. הפרידה המוחלטת גם היא סוג של מוות, בעיקר כאשר אדם נאלץ לעזוב את מולדתו.
שירים: 27, 43, 63.
סוף דרכו של אדם הוא בקבר, מוטיב שחוזר אצל האוסמן פעמים אחדות (שירים 27, 43, 63). מפתיע למדי למצוא אצל משורר ומלומד איש-רוח את הדעה שהחלק הנצחי הנותר מן האדם הוא דווקא שלד עצמותיו, ולא הישגיו הרוחניים הנשארים בכתובים.
טא' שביאש
טא' שביאש (במלטית: Ta' Xbiex) היא עיר זעירה לחופו המערבי של נמל מרסמשט בצפון-מזרחו של האי מלטה במלטה. היא שוכנת בחצי אי גבעי הבולט אל מימי הנמל, בין ערוץ מסידה מדרום וערוץ לצרטו מצפון, ושטחה 0.3 קמ"ר בלבד. בשנת 2005 מנתה אוכלוסיית העיר 1,846 תושבים.
היסטוריה.
מקור שמה של העיר אינו ברור. ייתכן כי מקורו במין של פטל המכונה במלטזית "שאובס" (Xawbas), במילה "טבשביש" (Tbexbix) שפירושה זריחה, או בצירוף המילים "טא' שביאק" (Tax-Xbiek) שמשמעותו "של הרשתות". תחילתה של העיר ככפר דייגים, וב-1948 החלה בה הקמתו של המנזר הכרמליטי. ב-1954 הונחה אבן הפינה לכנסייה היחידה בטא' שביאש הניצבת במרכזה הגאוגרפי. הכנסייה נחנכה ב-28 בנובמבר 1958 והוקדשה ליוחנן הקדוש של הצלב. ב-1969 הוענק לכנסייה מעמד של כנסיית רובע, ויום חגו של הקדוש החל ב-16 בנובמבר, נחוג בפסטה כמקובל במלטה.
העיר כיום.
העיר נחשבת לאזור מגורים יוקרתי, ובה מספר וילות מהמאה ה-19. בערוץ לצרטו שמדרום לטא' שביאש שוכנת המרינה הגדולה ביותר במלטה, ובסמלה של העיר אשר אומץ באופן רשמי בשנת 1993, נראה הגה של ספינה. העיר מוקפת בטיילת (Ix-Xatt) הנמשכת בצורת פרסה לאורך חופה, ושוכנות בה מספר שגרירויות זרות, וכן משרדיהן של כמה חברות ספנות וטכנולוגיית מידע.
טא שביש
ולדימיר דוואלישווילי
סינפסין
סינפסין (Synapsin) היא משפחת חלבונים ייעודית לסינפסות של תאי עצב, המתבטאת בכל מערכות העצבים של בעלי החוליות. חלבוני סינפסין מעורבים בוויסות ובבקרה של נדידת שלפוחיות סינפטיות לעבר האזור הקדם-סינפטי בזמן פעילות עצבית חזקה או מתמשכת אשר דורשת ניצול של כל מאגרי השלפוחיות שבתא העצב.
במצב מנוחה, מעגנים הסינפסינים את השלפוחיות הסינפטיות אל סיבי אקטין ומרכיבים אחרים של שלד התא. כניסת יוני סידן אל התא גורמת להפעלת אנזימי קינאז משופעלי-סידן, אשר מזרחנים את הסינפסינים ומרפים את אחיזתם בשלפוחיות. חלבוני G ייעודיים ממשפחת Rab מנחים את השלפוחיות המשוחררות אל האזורים הפעילים, שם מעגנים אותן חלבונים ממשפחת SNARE. סביר להניח כי חלבונים רבים נוספים מעורבים בבקרת תהליכים אלה.
כה עשו חכמינו
כה עשו חכמינו היא סדרה של חמישה כרכי מעשיות וספורי חז"ל מעובדים לילדים, מאת יוכבד סגל. הספר הראשון בסדרה יצא בשנת 1976, והספרים זכו להוצאה מחודשת בשנת 2007, עיבוד לקלטות שמע ותרגומים לשפות רבות; ביניהן יפנית, גרמנית, אנגלית והונגרית. הספרים אוירו על ידי בינה גבירץ ומ. אריה במהדורה הראשונה, ועל ידי ר. גרשוני בהוצאה המחודשת. נערכו בידי אשר וסרטיל. הסדרה זכתה להצלחה ופופולריות רבה.
לדברי המחברת, הסדרה מיועדת ל"מחנכי ילדים צעירים". האגדות לקוחות בעיקר מן התלמוד ומהספרות המדרשית. הסדרה נכתבה במטרה להקנות לילדים "ממעשיהם הטובים ומדותיהם הנעלות" של חז"ל, וכן להראות להם "דברי מוסר וחכמה, רעיונות עמוקים, ויסודות התורה".
בתחילה נכתבה הסדרה כדף מידע שבועי לגננות, אולם לאחר מכן עברה עיבוד לצורת הספר. הסיפורים מחולקים לפרקים, כל פרק בעל נושא שונה (כגון ענוה, שבת, כיבוד אב ואם וכדומה) בכל סיפור או מעשיה, מצוין מקורם, ובסוף כל פרק מובאות אמרות חז"ל הרלוונטיות לנושא הפרק.
בשפה השתרש הביטוי "זה כה עשו חכמינו מפורש", כאשר הכוונה היא לסיפורי גמרא שהם מוכרים וידועים לכולם.
מרד מונמות
מרד הקלשון
מרד הקילשון
טא' שביש
מאת'יו בריידי
מאתיו בריידי
אליהו משה גניחובסקי
רדומסק
פואטו-שרנט
מיסת פארפרזה
אדמירל גרף שפה
אדמירל גרף שפה (Admiral Graf Spee) הייתה אוניית מערכה זוטא או אוניית מערכה של כיס (בגרמנית: Panzerschiff; באנגלית: Pocket battleship) מסדרת דויטשלנד, ששירתה בקריגסמרינה, הצי הגרמני, במלחמת העולם השנייה. ההגדרה "אוניית מערכה זוטא" הייתה של הצי הבריטי; הצי הגרמני הגדיר את האונייה כסיירת כבדה. אדמירל גרף שפה הייתה אחת האוניות המפורסמות ביותר במלחמה, פרסום שזכתה לו לאחר המרדף המקיף שערך הצי המלכותי הבריטי בעקבותיה, וקרב נהר לה פלטה שבו נלחמה נגד שלוש סיירות בריטיות. בעקבות הקרב, החליט קפטן האונייה להטביע אותה, מכיוון שחש שהגיע למצב אבוד.