האוסף כולל גם יצירות אמנות מארמונות אחנתון באל-עמארנה: אריחים צבעוניים, חריטות וציורי קיר, וכן יצירות אומנות רבות אחרות וחשובות מיישובים מצרים ונובים, ומאתרי קבורה. המוזיאון הוא גם המקום בו מוצג האוסף הגדול ביותר של דיוקנות של מומיות מהתקופה הרומית.
דן בבלי
דן אברהם בבלי (נולד ב-29 באוגוסט 1929) הוא רואה חשבון ועיתונאי ישראלי. עמד בראש משרד רואי חשבון בבלי מילנר ושות', שנחשב לאחד המובילים בישראל בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, פרסם מספר ספרים בנושאי כלכלה ומדינה, וכיהן במגוון תפקידים בשירות הציבור.
ביוגרפיה.
בבלי נולד בירושלים, בזמן מאורעות תרפ"ט, בן בכור לפייגלה (פני) סמית', שעלתה מארצות הברית ב-1928, ואליעזר (לאזר) בבלי, שעלה מאמסטרדם ב-1919, מנהל מחלקת ההתיישבות בסוכנות היהודית, ולימים החשב הכללי הראשון של ממשלת ישראל. בהיותו ילד עברה משפחתו להתגורר בתל אביב. בבלי למד בגמנסיה בלפור, ובבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
במלחמת העצמאות הצטרף לחטיבת גבעתי, ובמסגרת הלחימה היה בשיירות שניסו לפרוץ דרך שער הגיא, והשתתף בקרבות הקשים בגזרה הדרומית מול הצבא המצרי, שם נפצע בידו בקרב על אשדוד ביוני 1948. ב-1951 השלים קורס קצינים במילואים, ולאחר מילוי תפקידים שונים במערך המילואים הגיע ב-1976 לדרגת סגן-אלוף במסגרת שירותו בדובר צה"ל. במהלך שירותו בממשל הצבאי אחרי מלחמת ששת הימים נפגש בבלי עם מנהיגים פלסטינים, ובהם היו מי שהציגו תוכניות לפתרון הסכסוך ולהקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל. כמו כן השתתף בדיונים עם בנקאים ירדנים שפעלו לנורמליזציה כלכלית בשטחים המוחזקים. מאוחר יותר היה חבר ב'קבוצת רחובות' שהכינה תוכניות מפורטות אשר תכליתן הייתה להביא לידי קיום חיים נורמליים של אוכלוסיית מדינת ישראל לצד האוכלוסייה הפלסטינית. את חוויותיו מתקופה זו סיכם בספרו 'חלומות והזדמנויות שהוחמצו'.
בבלי החל את לימודיו באוניברסיטה העברית באוקטובר 1949 בלימודי כלכלה ומדעי המדינה. ב-1955 התקבל לעבודה כעיתונאי בג'רוזלם פוסט, שם עבד עד 1957. במסגרת עבודתו בעיתון נסע לאתיופיה (חבש) שם ראיין את קיסר חבש. ב-1957 חזר לעבוד במשרד בבלי מילנר ושות' – משרד שהוקם על ידי אביו, אליעזר בבלי, במאי 1933. לאחר שהוסמך כרואה חשבון ב-1960 הפך בבלי לשותף במשרד. כעבור עשור הפך בבלי לשותף המנהל של המשרד. בניהולו, גדל והתרחב המשרד, ופיתח קשרי חוץ עם חברות ברחבי העולם.
עם לקוחות המשרד נמנו חברת תדיראן, מלונות דן, אל על, מקורות, ובנק לאומי. בעקבות מסקנות ועדת בייסקי שחקרה את ויסות מניות הבנקים בתחילת שנות השמונים, הואשם בבלי, בהיותו השותף האחראי על הביקורת בבנק לאומי, ברישום כוזב במסמכי תאגיד, והועמד לדין בפני בית המשפט המחוזי. בעוד שרואי החשבון של הבנקים האחרים שהיו מעורבים בפרשה חתמו על עסקאות טיעון ונמנעו ממשפט, בחר בבלי לעמוד על חפותו. בבית המשפט המחוזי קבעה השופטת מרים נאור כי בבלי אשם בעבירה שיוחסה לו, אך בערעור לבית המשפט העליון קבע פה אחד הרכב חמשת השופטים בראשותו של השופט דב לוין, כי יש לזכות את בבלי מכל אשמה. בבלי פרש מהמשרד ב-1995.
לאחר פרישתו מהמשרד שימש בבלי כעמית מחקר בבית הספר לממשל על-שם קנדי שבאוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית. עם שובו לישראל מונה כיו"ר חבר הנאמנים של מכללת תל-חי, תפקיד בו כיהן עד 1999. בנוסף, בבלי היה חבר בהנהלות של האוניברסיטה העברית, האוניברסיטה הפתוחה, ואוניברסיטת חיפה. בין השנים 2003–2009 כיהן בבלי כיו"ר המרכז היהודי-ערבי של אוניברסיטת חיפה.
בבלי מתגורר כיום במצפה חרשים בגליל. הוא נשוי לאילון בבלי (לבית זפשטין), אב לשתי בנות ושלושה בנים.
יעקב שילה
יעקב שילה (נולד ב-1937 בגדרה) הוא קריקטוריסט ומאייר ישראלי.
נולד במושבה גדרה, למד בתיכון העירוני רחובות, חניך המכבי הצעיר ובוגר "בצלאל" (1958–1962).
דרכו האמנותית.
בתחילת דרכו האמנותית צייר קריקטורות ל"פי האתון" - ביטאון אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
היה הקריקטוריסט הפוליטי של "דבר" (1966–1964),
מאייר ביקורת התיאטרון של "ידיעות אחרונות",
צייר/כתב של "במחנה" (1972–1965),
מאייר ביטאון חיל השריון- "בשריון" (1981–1975),
קריקטוריסט הבית של "מעריב" (2002–1981) ושל "מקור ראשון" (2003–2004).
כיום עצמאי ומפרסם את עבודותיו באתרו הפרטי.
כשיריונר בהכשרתו הצבאית (סא"ל במיל') מקדיש שילה רבים מאיוריו להצגת הווי חיל השריון.
סמואל הירש מרגוליס
ראובן מרגוליס
אפרים זלמן מרגוליס
Ben 10
מרגוליס
מרגוליס היא שושלת רבנים נודעת עם קשר גנאלוגי לרש"י. במאה ה-15 מוזכר לראשונה רב הנושא שם זה, הרב יעקב מרגוליס שהתפרסם כבקי בתלמוד. ב-1527 מינה זיגמונד הראשון, מלך פולין, את סמואל מרגוליס ל"סניור" של יהדות פולין.
השם הוא מטרונים הנגזר מהשם "מרגלית".
צבי אריה סלור
צבי אריה סלור (1 בינואר 1875 - 15 ביוני 1959), היה רופא בפתח תקווה וכפר סבא. הצטיין בעזרתו לפליטי תל אביב שגורשו לכפר סבא על ידי הטורקים במלחמת העולם הראשונה. חנוך סלור הוא נכדו.
קורות חייו.
סלור נולד בירושלים ובהיותו נער נתקל בקצין טורקי הפוגע בכבודה של אישה יהודייה. הוא הכה את הקצין מכות נמרצות וכדי להצילו מעונש מוות הבריחו אותו הוריו לגרמניה.
סלור למד רפואה במשך שלוש שנים בהמבורג אבל יצר הנדודים גבר עליו וביחד עם חברו יצא למסע נדודים ברחבי אירופה. כעבור שנתיים התגייסו השניים ללגיון הזרים הצרפתי ונשלחו לשרת במאוריטניה. לאחר שנתיים מאסו בשירות הצבאי והחליטו לערוק למרות שידעו כי העונש על עריקה הוא מוות.
בהיותם במדבר התנפלו עליהם שודדים ששדדו את נשקם ורצו להרוג אותם. סלור, שדיבר ערבית, הציג את עצמו וחברו כתיירים מוסלמים מטורקיה ושכנע את השודדים לא להרוג אותם כי בין כה וכה הם ימותו במדבר ללא אוכל ומים.
לאחר ששוחררו על ידי השודדים נישבו השניים על ידי נוודים ברברים שהפכו אותם לעבדים. שנה שלמה עבדו בכריתת שיחי הרותם המדברי להסקה. כשחלה אחד מבני השבט התנדבו השניים לרפאו והצליחו. שמם יצא למרחוק וחולים רבים משבטי הברברים בדרום מרוקו נהרו אליהם.
בשלב מסוים הציע ראש השבט לסלור את בתו לאישה. סלור חשש כי סירוב יסכן את חייו ונישא לה. בשנת 1899 נולדה לו בת.
לבסוף הצליחו השניים להימלט ולהגיע למרקש. בהיותם עריקים הם ביקשו מקלט בביתו של הרב היהודי במקום.
לאחר שלושה חודשים חלתה בתו של מלך מרוקו. המלך העביר קול קורא בארצו להתפלל לשלום בתו ובאותה העת הוכרז שאם היא תמות יוצאו כל היהודים במרוקו להורג.
סלור התנדב לטפל בחולה בתנאי שתוענק לו חסינות. הוא בדק אותה בעזרת מישוש כשהוא עומד מאחורי וילון וממשש את בטנה. בצורה זו אבחן סלור את מחלתה וטיפל בה בהצלחה. המלך ביקש מסלור להיות רופא החצר שלו ופרש את חסותו על שני העריקים.
סלור פתח מרפאה במרקש ושימש בה כ"רופא" לקהילה היהודית ולאנשי החצר של המלך.
שובו לארץ ישראל.
בשנת 1901 חזר סלור לארץ ישראל לאחר שקיבל רשות מהמלך. הוא התיישב בפתח תקווה ובשנת 1911 פתח מרפאה ובית מרקחת במושבה כפר סבא. תוארו הרשמי היה רוקח-חובש היות שלא הוסמך כרופא אולם בימי הטורקים לא הקפידו על כך והוא שימש למעשה גם כ"רופא".
במרץ 1917 בעת מלחמת העולם הראשונה, עם התקדמות הבריטים, הוטלה גזירת גירוש על 9,000 יהודי תל אביב ויפו. בתל אביב הוקם וועד הגירה מרכזי בראשות מאיר דיזנגוף שתפקידו היה לסייע לוועדי ההגירה המקומיים בקליטתם ובטיפולם במגורשים. רבים העדיפו להגיע לכפר סבא בגלל קרבתה לתל אביב. בחירה זו התבררה עד מהרה כטעות. במושבה היו רק כמה עשרות תושבים שלא יכלו לקלוט את המגורשים שמספרם הגיע למעלה מ-1200 נפש. לא היו מקומות דיור, תעסוקה, מזון ותנאי תברואה. המגורשים בנו סוכות ביער האקליפטוסים המוכר כיום בכפר סבא כ"יער אוסישקין".
סלור נטל על עצמו לטפל במגורשים. הוא בנה בית חולים מאולתר וטיפל בחולי המלריה וטיפוס הבטן שהתפרצו בגלל תנאי ההגיינה הירודים והמחסור במים זורמים. הוא טיפל ללא תמורה כספית ואף קנה בכספו חיטה בכפרים הערביים הסמוכים. באחת הפעמים אסרו הטורקים את הגברים והובילו אותם לטולכרם סלור יצא מיד ושכנע את הפחה לשחרר אותם.
המחלות עשו שמות במגורשים. 248 גברים נשים וטף נפטרו ונקברו בבית הקברות שהוא היום בית הקברות הצבאי וגן הזיכרון. במקום רק 47 מצבות, ברובן אנונימיות.
השלטונות הבריטים דרשו מסלור להציג תעודה של רופא מוסמך שלא הייתה ברשותו. בשנת 1926 בהיותו בן 51 יצא לז'נבה להשלים את לימודי הרפואה. הוא חזר לכפר סבא כרופא מוסמך וביקש לפתוח שוב את מרפאתו. משנתקל בקשיים עזב שוב למרוקו ועבד במקנס ובקזבלנקה. במאי 1946 חזר שוב ארצה. ב-16 ביוני 1946 נהרג בנו, יחיאל סלור ב"ליל הגשרים" בפיצוץ גשר א-זיב. ד"ר סלור המשיך לעסוק ברפואה עד פטירתו ונקבר בכפר סבא.
ישראל מרגוליס
ישראל מרגוליס (ברומנית: Israel Margulies; 1856–1923) היה רבם של יהודי בראילה בין השנים 1906–1923.
ישראל מרגוליס התפרסם במאבקו נגד שבועת היהודים וכדי להכשיל את השימוש בה ציווה על סגירת כל בתי הכנסת בבראילה על מנת שלא יוכלו לקיים שם את השבועה. הוא נקנס, אך עמד בסירובו לאפשר את טקס שבועת היהודים.
ישראל מרגוליס היה נכדו של הרב יעקב (ינקל) מרגוליס.
רוסיה הצארית
רוסיה הצארית (ברוסית: Царство Русское או Российское царство) הוא הכינוי הרשמי של הישות הפוליטית ברוסיה בין עלייתו לשלטון ב-1547 של איוואן הרביעי, הראשון שכינה עצמו "צאר" ועד להכרזתו של פיוטר הגדול על הקמת האימפריה הרוסית ב-1721.