יום כאמפיריציסט גורס כי חוקי היצירה האמנותית יסודם זהה למה שמצוי ביסוד המדעים השימושיים, כלומר אלו העוסקים בניסיון (ולא המתמטיקה, למשל), ומהווים "התבוננויות כלליות בדברים שהכל נהנים מהם", בכל ארץ ובכל זמן. כלומר, תיאור אובייקט כיפה מחייב טענה כללית על יכולתו של הסובייקט ליהנות מהאובייקט בו הוא צופה.
לדעת יום, ישנם עקרונות טעם טוב אוניברסליים – "וזהים כמעט, אם לא לגמרי, אצל כל בני האדם" – אולם יום סבור כי למעטים יש את הכישרון לעמוד על ערכה של יצירת אמנות או "לקבוע את רגשותיהם כאמת המידה של היופי". יום גורס כי את "כללי האמנות" – כמו את חוקי הטבע - ניתן לגלות באמצעות תצפיות מדעיות, שיכולות לחשוף זיקה מסוימת בין מושאים אסתטיים לבין "רגשות משותפים לבני-אדם".
ניתן לומר כי יום מגזים, אולם הבה וניתן למילה "אוניברסלי" משמעות של "כללי", ובמדע יש הבחנה בין חוקים כלליים ואוניברסליים לחוקים כלליים שאינם כאלה (הסתברותיים). כלומר, יום טען שרוב האנשים יפיקו ברוב הזמנים הנאה כללית ממושא שניתן לומר עליו שהוא יפה.
אסתטיקה של תקופת הנאורות.
"ביקורת כוח השיפוט" של קאנט.
הגותו של הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט, בן המאה ה-18, התרכזה בניתוח ובהבחנה של עולם התופעות על ידי האדם. לצד "ביקורת התבונה הטהורה", ו"ביקורת התבונה המעשית" חיבר קאנט את "ביקורת כוח השיפוט" (1790), שבו פירט את תפיסתו האסתטית. זהו חיבור פילוסופי הנחשב לאחת מאבני היסוד של האסתטיקה. קאנט טוען כי קיומה של תאוריה כללית אודות היופי אינה אפשרית כיוון ואין חוקים כללים הקובעים "מה הוא יפה?". בכך, יצא קאנט כנגד תאוריות בנות זמנו, כמו למשל של באומגרטן, אשר שאפו לבסס תורה כזו.
באמצעות סדרה של "שיפוטי טעם" מוכיח קאנט כי קיומה של מהות יופי פנימית אינה ניתנת להוכחה כיוון והשיפוט של הצופה מבוסס בעצם על מושגים אחרים וקודמים שצברנו, כמו למשל הלוגיקה. כוח השיפוט מייצר בעבור המתבונן "מושג פרטי". "אנו תופסים עיקרון פנימי של סדר שהוא ייחודי לאותו אובייקט ומעריכים אותו על פי התאמתו לאותו אובייקט בלבד". בכך תופס קאנט את האמנות ואת תפיסתה על ידי האדם כבעלת משמעות מוסרית.
לדעתו של קאנט, הפעילות השכלית של האמן דומה מבחינות רבות לפעילות השכלית של מי שתופס יופי. הגאוניות היא כישרון שכלי אשר באמצעותו הטבע "נותן לאמנות את הכלל [ליצירת היפה]", כלומר, כישרון ליצור דברים שאינם מוגבלים על ידי כללים מוגדרים. הגאוניות היא ש"נותנת לאמנויות את הכלל", ולגאון יש כושר יצירה טבעי שאין היא מוגבלת על ידי כללים או חוקים. תכונת הגאון היא המקוריות המתבטאת ביצירות אמנות.
אסתטיקה של תקופת הרומנטיקה.
השפעתו של קאנט על הפילוסופים שבאו אחריו הייתה מכרעת. הרעיון כי חוקי האמנות אינם נתון קבוע, אלא מתכוננים ביחד עם האדם, כמו גם כינון מושג ה"גאון", יצר תפיסה חדשה של מושג הטבע - מגורם חיצוני ומקור להתבוננות ולהעתקה, אל כינון ה"חיים" כטבע.
הגאון, בעקבות קאנט, הוא זה אשר ביכולתו ליצור את יצירת האמנות. לפיכך, בשיפוט האמנות יש לקחת בחשבון את האפשרות של קיומה של "רוח" ביצירה, רוח המעמידה את שיפוט הטעם במקום משני. על הגאון למצוא בתוכו את הכוחות של אותה "רוח". עליו להביא את אותם כוחות לא מודעים הקיימים בו, ולהעלותם אל יצירת האמנות. ההתרחקות של האמן מן הטבע יצרה מושג התייחסות אסתטי חדש - "חוויה" (Erlebnis), השמה דגש על הניסיון האנושי. בתוך ה"חיים" (Leben), הנתפשים כאחדות, משמשת החוויה כאמצעי להתקשרות עם מה שמחוץ לאדם, עם הטוטאליות, עם האינסוף. בכך טמונה הביקורת הרומנטית על רוח הרציונליזם של עידן האורות.
פרידריך שילר לדוגמה, יצר סינתזה בין מחשבתו של קאנט עם זו של קארל ריינהולד (Karl Leonhard Reinhold). הוא מזהה את האמנות כמכשיר לאיזון בין צורכי "דחף החומר" (tofftrieb) הפראי והייצרי לבין אידיאל צורניות והרמוני, אשר מקורו בתרבות הפרה-חברתית בנוסח רוסו. לשם האיזון, פיתח שילר תפיסה של האמנות כ"דחף משחק" (Spieltrieb) הבאה ליישב בין לחצים שנגרמים על ידי גורמי הטבע לבין גורמים המצרים את החיים. במסגרת "משחק" זה אנו חורגים מן העצמיות שלנו ומציבים את עצמנו, למשל על ידי דמיון, במקומו של האחר.
ארתור שופנהאואר פירש את מושג ה"דבר כשהוא לעצמו" (נואמנון) של קאנט כעולם ממשי הקיים מאחורי עולם התופעות, שהוא אשליה. לפי קאנט, התודעה מטילה על הדברים כשהם לעצמם את צורות ההסתכלות: החלל והזמן, ואת הקטגוריות שלה כדוגמת קטגוריית העצם או הסיבתיות; וכך מכוננת את העולם המוכר לנו - עולם התופעות. שופנהאואר צעד צעד נוסף וטען כי כל הבחנה המוכרת לנו בין שני דברים יסודה בזמן, במרחב או בסיבתיות. לפיכך הנואמנון, שאינו כפוף לקטגוריות האלה חייב להיות דבר אחד המסתתר מאחורי ריבוי התופעות. הדרך לחמוק מן ה"רצון" שבאחדות התופעות הוא על ידי
התבוננות האסתטית המתייחסת לאובייקט באופן טהור, משוחרר מתשוקות ואינטרסים מעשיים, ובכך היא מהווה שחרור זמני. ומאחר וסובייקט ההכרה וסובייקט הרצון אחד הם, הרי שעל ידי התבוננות באידאה שהיא מושא האמנות הסובייקט והאובייקט נהיים לאחד. שופנהאואר העדיף את המוזיקה על האמנויות הפיגורטיביות, כגון ציור, שכן היא משוחררת לחלוטין מעיסוק בעולם התופעות ועוסקת ברצון עצמו.
אסתטיקה מודרנית ומודרניזם.
אסתטיקה אצל ניטשה.
ב"הולדת הטרגדיה" (1872), הציג הפילוסוף פרידריך ניטשה, מבנה של דיאלקטיקה בין כוחות "דיוניסאים" לבין כוחות "אפולוניים". בתהליך היצירתי גובר הכוח האפולוני על היצר הדיוניסאי. מודל יצירה אסתטי זה משמש גם אותו כאידיאל לחיים כ"פנומן אסתטי" אשר במסגרתם נתפשת האמנות כמרחב שבו מתעדנים היצרים החייתיים שבאדם.
פיתוח של עמדה זו הציג ניטשה בכתביו המאוחרים ובייחוד בחיבורו "המדע העליז" (1882). עמדה זו מורכבת מאמנות "שלילית" המנסה להגן על החיים על ידי יפויים בצורה אשלייתית - אמנותית ואמנות "חיובית" המשמשת כאמצעי להעצמת החיים ואינה זקוקה עוד לאשליה. האמנות העליזה והחיובית עוזרת לאדם על ידי עמידה לצד הכוחות הרציונליים והמוסריים. זו היא מוסריות חמורה פחות כיוון שעיסוקה אינו סובב עוד סביב הצגת נחמה בעבור האדם. בכך משמשת האמנות כאופק מנחה לפעולתו של האדם. "כל אמנות, כל פילוסופיה" כותב ניטשה במדע העליז, "מותר לראותן כסם מרפא ומכשיר עזר בידי החיים הגדולים ונאבקים: הן מניחות כתנאי מוקדם להן את מציאותם של הסבל ושל הסובלים. אולם ישנם שני סוגים של סובלים, אלה הסובלים משפעה יתירה של החיים ורוצים באמנות דיוניסאית וכן בהבטה והבנה טרגית בחיים - ומאידך, אלה הסובלים מדלדולם של החיים, המבקשים למצוא בעזרת האמנות וההכרה מנוחה, דממה, ים חלק, גאולה מעצמם... "
פורמליזם.
כהמשך רעיוני של רוח האסתטיקה הרומנטית, התפתחה באסתטיקה של האמנות ובאמנות בסוף המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20 תאוריה שהגדירה את היצירה האמנותית כצורה אסתטית. הביטוי הבולט לכך באמנות החזותית היה ההפשטה האמנותית.
בכתיבתו של חוקר תולדות האמנות היינריך ולפלין נוצר אחד הסממנים התאורטיים שיובילו מגמה זו. במושגים כגון "רוח העין" (Augengeist) ו"רוח הצורה" (Formgeist) הוא ניסה להראות את הקשר המשותף בין יצירות אמנות לבין החברה והזמן בה נוצרו. לשם כך פיתח שיטה של מחקר אמנות השוואתי בין יצירות אמנות מתקופות שונות על ידי יצירת צמדי ניגודים כגון קווי-ציורי, שטוח-עמוק, חתום-פתוח, ריבוי-אחדות, בהירות מוחלטת ובהירות יחסית, קלאסי-בארוק. "אופני הראייה" שפיתח ולפלין המעיטו בחשיבות הנושא והדגישו את המאפיינים הצורניים של יצירת האמנות.
הפילוסופים הפורמליסטים הבולטים באסתטיקה היו קלייב בל, רוג'ר פריי, מונרו בירדסלי, וקלמנט גרינברג.
וסילי קנדינסקי, אבי האמנות המופשטת תיאר בחיבורו "על הרוחני באמנות" (1912) את היחס בין הטבע לאמנות במונחים של השפעה פסיכולוגית-הכרתית המלווה בנטייה לסמליות מטאפיזית. הייצוג האמנותי קוטלג על פי קנדינסקי למונחים של שפה אמנותית "טהורה". את ההתרשמות הראשונית מן הטבע כינה קנדינסקי בשם "התרשמות". יחס אחר לטבע הוא הבעה ספונטנית בעלת אופי פנימי ו'רוחני' אותה כינה בשם "אימפרוביזציה" ואילו השלישי הוא רגשות המעוצבים והמעובדים שוב ושוב. עיבוד זה הוא כבר פעולה שכלתנית שבה שותפים ההכרה והשכל ונקראת "קומפוזיציה".
במאמרו "בנייה, נוכחות, חשיבה", מציג מרטין היידגר את פעולת הבנייה כבעלת משמעות אונטולוגית, פעולה המשקפת ומכוננת את ההוויה של האדם. יצירת המרחב אינה מהווה רק פעולת ייצוג, אלא ביטוי עמוק לפעולת ההכרה של האדם. גישה דומה הציג היידגר גם במאמרו "על מקורה של יצירת האמנות" (1935). במאמר, מסביר היידגר את מהותה של האמנות במונחים של הוויה (being) ושל אמת. הוא טוען כי אמנות אינה רק דרך ביטוי לאמת בתוך התרבות, אלא האמצעי ליצירתה. היא יוצרת מצע עליו יכולה להופיע ולהיחשף ההוויה. יצירות אמנות אינן רק ייצוג חיצוני של אובייקטים: הן יוצרות הבנה משותפת של הקהילה. בכל פעם שיצירת אמנות נוספת לתרבות, משתנים מושגיה הפנימיים.
אסתטיקה פוסט-מודרנית ופוסטמודרניזם.
הגישה הפוסט-מודרנית לאסתטיקה, כמו גישתו של הפוסט-מודרניזם לכל דבר, היא לשונית ורלטיביסטית. כל דיון אסתטי הוא דיון לשוני, ולכן ניתוח הלשון יש בו כדי לסייע בניתוח האסתטי.