בבוקר שלמחרת השתלטו הבריטים על הביצורים. במבצר הראשי היו שני תותחי 52-ליטראות, שניים בני 32 ליטראות ושמונה של 24 ליטראות. בחוף הייתה סוללה של חמישה תותחי 18-ליטראות; כמו כן הוגן המקום על ידי מגדל מרטלו ובו שני תותחי 12-ליטראות וסוללה בגב המבצר ובה שני תותחי-שדה של 12 ליטראות ושישה של 6 ליטראות. לפני נטישתם את המבצר שיתקו האמריקנים את התותחים על ידי סתימת לועותיהם; מלחים וחיילי צי בריטיים שהונחתו בחוף השלימו את השמדת התותחים והרסו בעיקר את עגלותיהם. אובדן המבצרים וסוללות התותחים הותירו את העיר אלכסנדריה ללא הגנה.
בין 31 באוגוסט ל-6 בספטמבר המשיכה השייטת, ו"ארבוס" בתוכה, לפעול בנהר הפוטומק. הבריטים השתלטו על אלכסנדריה ותפסו בשבי 21 ספינות סוחר. הם בזזו את החנויות והמחסנים כשהם נוטלים עמם 16,000 חביות קמח, 1,000 חביות גדולות של טבק, 150 חבילות של כותנה וכן יין, סוכר ומוצרים אחרים בשווי של כ-5,000 דולר.
האמריקנים הציבו סוללה של שני תותחי שדה על גבעה רמה ב-White House Plantation (פורט בילוור של ימינו), וירו על אה"מ "פֶרִי" ("Fairy") כאשר עשתה דרכה אל גורדון. ב-1 בספטמבר שלח גורדון את "פרי" ו"מטאור" לשתק את הסוללה, אך הדבר לא עלה בידן. הסוללות שהציבו האמריקנים מנו סך הכל 11 תותחים – חמישה תותחים ימיים ארוכים ושמונה תותחי שדה.
ב-2 בספטמבר עסקו הבריטים בעיקר בהכנת אוניותיהם וספינות השלל להפלגה חזרה והמתינו לרוח טובה. תוך כדי כך עמלו לחלץ את "דווסטיישן", שעלתה על שרטון.
ב-3 בספטמבר הצטרפו ספינת ההרעשה "אטנה" ו"ארבוס" להתקפה על הסוללות האמריקניות. באותו יום עצמו ניסה קומודור ג'ון רודג'רס, עם ארבע ספינות תותחים אמריקניות וכמה ספינות הבערה, להשמיד את "דווסטיישן", אך ללא הצלחה. הבריטים הוסיפו להמטיר אש רובים ותותחים גם ב-4 וב-5 בספטמבר, אז הגיעה למקום המיליציה של וירג'יניה כדי לנסות ולמנוע נחיתת כוחות בריטיים בגדת הנהר, למרגלות הסוללות.
ב-6 בספטמבר שטו הפריגטות "סיהורס" ו"יוּרְיֵלוּס" ("Euryalus") במורד הנהר והצטרפו אל "פֶרִי". שלוש האוניות העבירו את הַנֶטֶל (ballast) שלהן לצד שמאל, כדי שיוכלו להגביה את קני 63 תותחיהן בזווית שתבטיח פגיעה בסוללות. אחר כך פתחו באש, ולאחר 45 דקות נדמו התותחים האמריקנים.
כל שמונה אוניות המלחמה הבריטיות ועמן ספינות השלל (ספינות סוחר כלילות-מעטה, בריגים וסקונרים) עשו דרכן אל עיקר הצי. אבדות הבריטים תוך כדי השיט במורד הנהר הסתכמו בשבעה הרוגים ו-35 פצועים בלבד; אחד מהם היה צ'ארלס דיקסון, הלפטננט השני של "פרי". עם זאת, ל"ארבוס" לבדה היו הרוג אחד ו-16 פצועים; שניים מתוכם מתו, שמונה נפצעו קשה, וקומנדר ברתולומיו, לפטננט רובן פֵּין (Paine) וארבעה אחרים נפצעו קל. ב-1847 העניקה האדמירליות את מדליית השירות הימי הכללי עם הכיתוב "הפוטומק 17 באוגוסט 1814" למלחי וקציני האוניות הבריטיות שהשתתפו בפעולה ועדיין היו בחיים.
בולטימור.
"ארבוס" הייתה אחת מן האוניות שנטלו חלק בהרעשת פורט מק הנרי במהלך קרב בולטימור. היא חומשה בסוללת רקטות קוֹנְגְרִיב במשקל 32 ליטראות, שהוצבו מתחת לסיפון הראשי וירו דרך פתחים בדופן האונייה. הייתה זו גרסה משופרת של סוללת הרקטות הראשונה שהציב קונגריב באה"מ "גלגו" ("Galgo"). ב-12 בספטמבר 1814 הפליגו "ארבוס", "מטאור", "אטנה", "טרור" ("Terror"), "הרון" ("Heron") ו"דווסטיישן" במעלה נהר פטפסקו (Patapsco) להתקפה על בולטימור. הן פתחו בהרעשת פורט מק הנרי וסוללות החוף ב-13 בספטמבר, אך למחרת נצטוו לסגת. האש שנורתה מ"ארבוס" היא שיצרה את "בוהק הרקטות האדום" אותו מתאר פרנסיס סקוט קי בשירו "הדגל זרוע הכוכבים".
ג'ורג'יה.
בפברואר 1815 הייתה "ארבוס" אחת מאוניות השייטת בפיקודו של ג'ורג' קוקברן (Cockburn) שפעלה בחופי ג'ורג'יה. היא העמידה את סירותיה לרשות כוח בן 186 מלחים וחיילי צי בפיקוד קפטן פילוט (Phillott) מה"פרימרוז" ("Primrose"). הכוח הפליג במעלה נהר סנט מרי כשמשימתו תקיפת יחידה אמריקנית.
לאחר שעבר כבר מרחק די גדול במעלה הנהר, נורתה על הכוח במפתיע אש מפלורידה הספרדית. הבריטים הצליחו לשתק מיד את מקורות הירי, אך פילוט החליט לסגת, שכן קטע הנהר שלפניהם היה צר (30 עד 40 יארד בסך הכל) ומאחוריהם בתים ונקודות שליטה גבוהים. במהלך הנסיגה הונחתה על חיל המשלוח אש תופת במשך למעלה מעשר שעות. אבדות חיל המשלוח הבריטי, בסופו של דבר, הסתכמו בשלושה הרוגים ו-15 פצועים. ברתולומיו, מן ה"ארבוס", נפגע ארבע פעמים. בפעם הראשונה נפגע בראשו ואחר כך פגע כדור באחת מאצבעותיו כשהרים את ידו מעלה כדי לבדוק את מקום הפציעה הראשונה. אחר כך ספג עוד שני כדורים, אחד בצוואר ואחד בגרון. פילוט, גם הוא, נפצע פעמיים.
ב-16 במרץ 1815, במפרץ ווסואו (Wassaw Sound), ירתה "ארבוס" את כדור התותח הלפני אחרון במלחמה על ספינת התותחים מס' 168, למרות שברתולומיו ידע כי המלחמה הסתיימה ומפקד ספינת התותחים, ג'ון ה' הרלברד, הודיע כי הוא נושא עמו מכתבים לקוקברן. ספינת התותחים הצליחה לירות רק כדור תותח אחד לפני חרטומה של "ארבוס" ואז הרכינה את דגליה לאות כניעה. כשעלה הלברד אל סיפונה של "ארבוס", התנצל ברתולומיו ואמר כי לא נתן כל פקודת ירי. למרבה המזל הייתה הירייה גבוהה וגרמה נזק קטן בלבד לחבלים אחדים ולמפרש של סת"ח 168.
אחריתה.
"ארבוס" שבה אל אנגליה ב-28 באפריל. ברתולומיו קודם לדרגת פוסט קפטן ב-13 ביוני, אך נשאר ב"ארבוס" עד לאחר שהחזירה האונייה פצועים בריטיים מווטרלו דרך אוסטנדה אל אנגליה. ביוני 1815 קיבל את הפיקוד על האונייה קומנדר פרנסיס לה האנט (le Hunte).
ב-25 ביוני ושוב ב-5 ביולי הגיעו "ארבוס" ו"פוקסהאונד" אל דִּיל עם שבויי מלחמה צרפתיים. בהפלגה הראשונה לוותה שיירת אוניות ובהן כ-8,000 שבויים.
"ארבוס" הוצאה מן השירות בדפטפורד ב-1816. היא נמכרה על ידי האדמירליות לגריטה ב-22 ביולי 1819 למר מֶנְלַאב בתמורה ל-1,150 לירות שטרלינג.
קבוע הדיסוציאציה
טום בייקר
תומאס סטיוארט "טום" בייקר (באנגלית: Tom Baker; נולד ב-20 בינואר 1934) הוא שחקן אנגלי. תפקידו הידוע ביותר הוא דמותו של הדוקטור הרביעי בסדרת המדע בדיוני הבריטית "דוקטור הו". בתפקיד זה הופיע בין השנים 1974–1981.
ביוגרפיה.
בייקר נולד בליברפול, לנקשייר. אמו מרי ג'יין פלמינג הייתה מנקה ואביו ג'ון סטיוארט בייקר היה מלח שלא הרבה לשהות בביתו. בגיל 15 עזב בייקר את בית הספר כשבכוונתו להיות נזיר קתולי, והתמיד בכך במשך שש שנים. . הוא התגייס ב-1955 ושירת בחיל הרפואה של הצבא הבריטי (Royal Army Medical Corps) עד 1957. באותה תקופה החל לשחק בהתחלה כתחביב ואחר כך באופן מקצועי.
קריירה.
בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים היה בייקר שחקן ב"תיאטרון הלאומי של לורנס אוליבייה". הפריצה שלו בקולנוע הייתה בסרט "ניקולאי ואלכסנדרה" בתפקיד רספוטין, שקיבל בהמלצת אוליבייה. עוד השתתף ב-1972 בסרטו של פייר פאולו פאזוליני לפי "סיפורי קנטרברי". תפקידו היה הבעל הצעיר של האישה מבאת'.
דוקטור הו (1974-1981).
בשנת 1974 החליף בייקר את ג'ון פרטווי בתפקיד הדוקטור. ביל סלייטר שביים את בייקר לתוכנית הטלוויזיה "Play of the Month" התרשם מבייקר והמליץ עליו לבארי לטס המפיק של דוקטור הו. לטס השתכנע שבייקר מתאים לתפקיד כשראה אותו בסרט "מסע הזהב של סינבד".
עד מהרה נכנס לתפקיד. סגנונו האקסצנטרי בלבוש ובדיבור הפכו אותו לדמות מוכרת בקרב קהל הצופים. סימני ההכר שלו היו בעיקר הצעיף הצבעוני והארוך וחיבתו לסוכריות jelly babies). בייקר גילם את הדוקטור במשך 7 עונות רצופות בתקופה של שבע שנים, משך זמן הכי ארוך לתפקיד זה. בייקר עצמו הוסיף היבטים שונים לאישיותו של הדוקטור, אך הצעיף הארוך נוצר בטעות. מעצב התלבושות סיפק יותר מידי צמר לסריגה, והאשה שסרגה את הצעיף השתמשה בכול הכמות. בייקר הציע להשתמש בצעיף הארוך עד כדי גיחוך.
הדוקטור בגילומו של טום בייקר (1974–1981) נחשב לעיתים קרובות לפופולרי ביותר של מבין ההתגלמויות של הדוקטור. בסקרים שנערכו על ידי מגזין דוקטור הו, בייקר איבד את התואר "הדוקטור הטוב ביותר " רק שלוש פעמים:. פעם אחת לסילבסטר מקוי בשנת 1990, ופעמיים לדייוויד טננט בשנים 2006 ו 2009.
במשך השנים המשיך בייקר להיות מזוהה עם הדוקטור, הוא מופיע בתוכניות דוקומנטריות כמו "סיפורו של דוקטור הו", ו"מאחורי הקלעים של דוקטור הו" ומתראיין על תקופת השתתפותו בתוכנית. ב-1993 חזר והופיע כ"דוקטור" בתוכנית הספיישל "Dimensions in Time" שנועדה לצדקה, ובקולות הרקע במשחק המחשב "Destiny of the Doctors".
בעוד שחקנים אחרים שגילמו את הדוקטור, פיטר דייוויסון, קולין בייקר, סילבסטר מקוי ופול מקגאן, חזרו לתפקיד בהקלטות אודיו של "דוקטור הו" שהופקו על ידי "ביג פיניש", טום בייקר סירב להקלטות אודיו עד ל-2009. לדבריו כי התסריטים לא מצאו חן בעיניו. ב-2009 הופקה סדרה של אודיו-דרמה בהפקת ה-BBC בכיכובו של בייקר ובהשתתפות ריצ'רד פרנקלין בתפקיד קפטן מייק ייטס. כמו כן הסריט בייקר ב-1992 קטעים עבור הסדרה הבלתי גמורה "Shada".
ב-2011 הוכרז כי בייקר יופיע כדוקטור הרביעי בשתי סדרות של Big Finish Productions, לצידה של המלוות שלו לילה (Leela) השחקנית לואיז ג'יימסון ורומנה (מרי טאם). הסדרה הראשונה הכוללת שישה פרקים יצאה בינואר 2012. "ביג פיניש" תכננו להקליט סדרה המפגישה את הדוקטור עם שרה ג'יין סמית, אבל השחקנית אליזבת סליידן שגילמה את שרה ג'יין נפטרה באפריל 2011.