ג'ו ניקל כתב שרבים מאלה שהכירו את בטסי חשדו בה בהונאה, וסיפור מכשפת בל "נשמע בצורה מחשידה כמו דוגמה ל"תסמונת זיוף פולטרגייסט" שבה מישהו, בדרך כלל ילד, גורם לשובבות".
איימי פלוקר, חוקרת גרסת מיסיסיפי של האגדה המשויכת לאוניברסיטת מיסיסיפי , הביעה שלאגדה יש ערך אחר. "כהיסטוריונית של זיכרון קולקטיבי, זה פחות משנה למחקר שלי אם רדיפות הן אמיתיות או לא. זה משנה שאנשים מאמינים שכן. כתוצאה מכך הם יכולים לעזור לנו להבין את נקודות המבט במקרה זה של אמריקאים במאות ה-19 וה-20."
טיפול באישפוז יום
מוטי מזרחי
מוטי מזרחי (נולד ב-22 בפברואר 1946) הוא אמן ישראלי רב-תחומי, עוסק בצילום, פיסול, וידאו, ומולטימדיה.
ביוגרפיה.
מוטי מזרחי נולד בשנת 1946 נולד בשכונת שבזי בתל אביב להורים יוצאי עיראק, וגדל בשכונת רמת ישראל. מזרחי נכה בשתי רגליו מילדותו כתוצאה ממחלת הפוליו והוא נעזר בזוג קביים לשם הליכה, ונכותו זאת מתבטאת לעיתים בעבודותיו השונות. בשנים 1969–1973 למד באקדמיה לאמנות בצלאל.
עשייה אמנותית.
מזרחי משתמש בהומור ואירוניה עצמית בעבודותיו, בדגש על הגוף האנושי, פגמיו והנאותיו, ובחינת הדיכוי והשליטה של הקבוצות החזקות בחלשות מבחינה חברתית ופוליטית. סגנונו פיגורטיבי ויצירתו הושפעה רבות מהאמן יוזף בויס.
בתחילת שנות ה-70 החל מזרחי ליצור מייצגים שקשורים בנכותו ובתהליכי ריפוי רוחניים. בזמן לימודיו בבצלאל הציג שלושה ממיצגיו הקאנונים: ב"ויה דולורוזה" תועד מזרחי צועד ברחובותיה הצרים של ירושלים, במסלול שעשה ישו בעיר העתיקה, כשהוא נושא על גבו את דיוקנו ונתמך בקביו. ב"מלך ירושלים" הוא מצולם בהר הזיתים כשהוא יושב על כיסא, קביו לצדיו, חובש לראשו מעין כובע צילינדר עשוי נייר וצופה אל העיר העתיקה. ב"בצק" הוא מקיים יחסי מין עם בת זוגו בזמן ששניהם מכוסים בבצק. הוא יוצר מתוך חוויות פרטיות והקשבה למתרחש.
במהלך שנות ה-70 התקשר מזרחי עם אסכולת המדרשה לאמנות שהתרכזה סביב מפגשים קבועים אצל רפי לביא. והיו בה חברים: תמר גטר, מיכל נאמן, יאיר גרבוז, אפרת נתן, נחום טבת, דוד גינתון, ואליהם הצטרפו דגנית ברסט ומזרחי שהגיעו מבצלאל. המשותף להם הוא בהתייחסות לתכנים אישיים במרכז היצירה.
ב-1980 במסגרת הביאנלה הראשונה לפיסול הישראלי, שנערכה, מזרחי הציג מופע מורכב בשם "שעת היונה" על רחבת הדשא ליד חצר תל חי. "בעקבות פעולות של נשים בלבוש ובעירום, המניחות ואוספות ביצים על הדשא, מזרחי החל לנוע על הדשא ואיבר מינו צבוע לבן. בעודו גורר בחבלים צמיג ממולא בקופסאות קרטון ומאחוריו צעירה המגוננת עליו עם מטרייה ועוד ארבעה יחדים הפוסעים מאחורי הצמיג, הופעלו הממטרות והאמן החל להטיל את מימיו על אחת מהן. באותו רגע שיחררו הילדים יונים מתוך קופסאות הקרטון לרגלי אנדרטת האריה השואג. מזרחי מתפקד כשאמאן המפעיל כוחות של התעלות רוחנית (ריחוף היונים) ובמקביל במעשה ההשתנה, מבזה את אידיאל הגבורה וההקרבה הצבאית"
בשנות ה-80 החל ליצור פיסול פיגורטיבי בעזרת אסיסטנטים. ייצג את ישראל בביאנלה בפריז בשנת 1980, בשנים 1981 ו-1987 בביאנלה לאמנות בסאו פאולו, ובשנת 1988 נבחר לייצג יחד עם צדוק בן דוד את ישראל בביאנלה של ונציה תחת אוצרותו של אדם ברוך. לקראת סוף שנות ה-90 עבר ניתוח על מנת לשפר את מצב בריאותו, אולם תוצאותיו לא החזיקו מעמד והשפיעו על יכולתו ליצור באינטנסיביות.
בשנת 2000 יצר פרויקט פיסולי תחת השם "רואנדה- קזנובה" שעסק בניצול נשים והוצג בתערוכת יחיד גדולה במוזיאון חיפה לאמנות.
ב-2004 הציג תערוכת יחיד שהתפרשה על שלוש גלריות והייתה סוג של גרסה עכשווית למיצגיו בשנות ה-70. התערוכה כללה את המיצב "נהי" בגלריה דביר, המיצב "תשוקה" בגלריית שלוש ומיצב "רחמים" בגלריית המדרשה. במיצב "תשוקה" הצופים מוזמנים להתבונן מבעד לחור הצצה שנקבע בקיר הפרדה אדום/כתום החוצה את חלל הגלריה, דרכו נראים יגאל עמיר ומרדכי ואנונו. במרכז המיצב "נהי" נחשפה העבודה "מאחורי השאהיד" – וילון שעליו רקומים משפטי אהבה מתוך שיר של אום כולתום. החלל עצמו הוסב למקשת אבטיחים, ועל אחד מקירותיו הוקרנה דמותו של הזמר האיראני אמיר שאהסר, השר שירי געגועים למולדת. במיצב "רחמים", חלל הגלריה התמלא בעשרות הליכוני-נכים תועים שעליהם מגבות ורודות, ובפנסי תאורה המכוונים לשום מקום. הצופה, שלא נשאר לו מקום בחלל הגלריה, נאלץ להתבונן בתערוכה מבחוץ. באותה שנה נבחר שוב לייצג את ישראל בביאנלה בוולנסיה.
ב-2014 בתערוכה "איך בין א מענטש" (אני בן אדם) הציג מזרחי רישומים שהחל לרשום ב-2010 לאחר שגופו החל לבגוד בו ולאחר הפסקה של שלושה עשורים בהם נמנע מלהציג רישום. בתערוכה זאת התמקד בדמות היהודי הגלותי שבחולשתו מצא חוכמה וכוח. שמשון העלוב האנטי גיבור מהעשור האחרון של מזרחי, ההפך מהצייד הכנעני "נמרוד" של דנציגר, נושא על כתפיו איל ברזל המנגח את חומת האטימות והאנטגוניזם החברתי.
אחת מעבודותיו המוכרות היא פסל עין השמש המתנשא לגובה 18 מטרים באשדוד.
רועי מנחם מרקוביץ'
רועי מנחם מרקוביץ' (נולד ב-1979) הוא אמן וידאו, פיסול ומיצב ישראלי, זוכה פרס משרד החינוך התרבות לאמן וידאו בכיר בשנת 2019.
ביוגרפיה.
רועי מנחם מרקוביץ' נולד ב-1979. בין השנים 2003 ו-2007 למד במדרשה לאמנות בבית ברל. חי ועובד בתל אביב. בשנת 2019 זכה מרקוביץ בפרס לאמן וידאו בכיר של משרד החינוך והתרבות.
עשייה אמנותית.
לאחר סיום לימודיו ב-2007 העמיק מרקוביץ' את עיסוקֿו בעבודות וידאו המשלבות אלמנטים פיסולים. הוא יצר סביבות פיסוליות מצולמות, המופעלות ידנית מחוץ לפריים ונקט בשיטה של וואן שוט או וואן טייק להגברת אפקט המתח והסלפסטיק שבשוט. במקביל פיתח סגנון וידאו תיעודי ניסיוני המשלב מניפולציות על חומרים טלוויזיוניים.
אחת מעבודות הווידאו המרכזיות של מרקוביץ היא "והיינו עובדים" שצולמה בין השנים 2009–2012, וכוללת שלושה פרקים הבוחנים את מנגנוני שימור וזיכרון הטראומה הלאומית. הפרקים מתעדים את אלישבע ניצולת שואה. בפרק הראשון מנסה אלישבע לספר את סיפור חייה, כאשר בני המשפחה, המראיינת והצלם קוטעים אותה ללא הרף. השליח עם הפיצה מגיע, הבת שהיא המראיינת צריכה לשירותים, בני המשפחה מרעישים והקלטת נגמרת באמצע המשפט. בפרק השני צוות מטעם ארכיון שפילברג מגיע והופך את סלון דירתה לסט צילומים עם עמודי תאורה וכבלים מסועפים. בזמן שהצלם מאפר את אלישבע הוא מנהל עם המראיינת שיחה חוצבת על החזרי נסיעות ועל השחיקה הכרוכה בעבודת תיעוד מסוג זה. בפרק השלישי צמד חיילים צעירים מגיעים לדירתה של אלישבע להעניק לה תעודת הוקרה כחלק מתוכנית של צה"ל להוקרתם של ניצולי שואה בבניית הארץ, החיילים יושבים בפינת האוכל כשאלישבע מגישה להם תה. הם מבטיחים לה שדבר כזה כמו שקרה בשואה לא יקרה שוב לעולם ומעניקים לה תעודה מודפסת וחתומה. החומרים מאחורי הקלעים, שיכלו למצוא עצמם על רצפת חדר העריכה, הופכים אצל מרקוביץ לליבת העבודה.
בשנת 2011, בתקופת המחאה החברתית, החל ליצור בדירתו "מינימנטים" – מונומנטים זעירים, כלומר פסלונים קטנים שמייחסים לפיסול מודרניסטי איקוני – כתשובה למצב מחירי הדירות והאילוץ להסתגל לחללי מגורים קטנים אך עדיין יקרים. ב-2013 מרקוביץ הציג לראשונה את המינימנטים בתערוכת יחיד "טיפת מזל" בגלריה רו-ארט. בשנת 2017 בתערוכה "שוד ושבר" במשכן האמנים בהרצליה, המשיך מרקוביץ לעסוק במינימנטים ולהציג דרכם עבר מלאכותי ומדומיין, שנטווה לפי צורכי ההווה השבור. הפסלונים של מרקוביץ משתמשים כפרפרזה על התנופה והעוצמה של ראשית הפיסול הישראלי ובייחוד על האנדרטאות שיצרו הפסלים בני הדור המייסד.
ב-2018 בתערוכה "ממ"ד ביניים" בגלריה רו-ארט, הציג מרקוביץ את עבודת הווידאו "Suddenly", מחווה לסצנה האייקונית The Odessa Steps מסרטו של סרגי אייזנשטיין "אניית הקרב פוטיומקין" משנת 1925. מרקוביץ שיחזר את הסצנה במדרגות פוטיומקין בה נראים חיילי הצאר יורדים במדרגות בשורות מסודרות תוך כדי שהם טובחים באזרחים, ביניהם נשים וילדים, באמצעות ירי רובים. סצנת הטבח של אזרחי אודסה שתמכו במרד התחלפה בדיירי בניין מגורים אשר נסים על נפשם למקלט, בשל אזעקת צבע אדום ובדרך נתקלים במכשולים כמו משקפיים אבודות, פסנתר שצונח מהקומה האחרונה ועגלת תינוק שמתדרדרת במדרגות. לצד הווידאו הוצגה הסדרה השלישית של המינימנטים וכמו שתי סדרות המינימנטים הקודמות, לוותה במניפסט.
ב-2020 הציג מרקוביץ' את תערוכת היחיד המוזיאלית הראשונה שלו במוזיאון אורי ורמי נחושתן בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד. התערוכה כללה שתי עבודות וידאו חדשות: "circles" ו"המועדון" וסדרת פסלי קו חלולים שכינה אותם פסלי קומבינה. הפסלים גדלו והתנפחו והם מהווים נקודת מפנה בגישתו הפיסולית.
חושנים.
מרקוביץ נתקל לראשונה בפסל "חושן" של יצחק דנציגר על כריכת הקטלוג "אמנות ישראלית בבנק דיסקונט לישראל" בספריית בית הוריו ועם השנים החל לפסל גרסאות משלו. ראשית יצר פסלון חושן קטן מנייר שהופיע בווידאו "משקולות נייר" ב-2011 ולאחר מכן יצר פסל גדול יותר מברזל, מרוסס ספריי זהב, שהוצג בתערוכה "דג זהב" בבית האספן סרג' תירוש. פסל זה הוצג שוב ב-2012 והפעם במרכז חלל גלריית המדרשה במסגרת התערוכה "קונגו" שאצר בועז ארד. בגלגולו האחרון הוצג חושן בתערוכה "קרוב רחוק" במוזיאון תל אביב ב-2018, באוצרות אלן גינתון, לצד החושן המקורי של דנציגר מאוסף בנק דיסקונט.
מרכז הפיקוד הצבאי הלאומי