הצוללים הראשונים עסקו בשליית חפצים מספינות טבועות. ידוע על לוחות תשלומים לצוללים כבר בשנת 300 לפנה"ס. אמצעי העזר היחידים שהיו בשימוש בתקופה זו הם אבנים ששימשו כמשקולות והקלו על שקיעת הצולל. הצולל יכול היה לשהות מתחת למים דקות מעטות בלבד - רק למשך הזמן בו יכול היה לעצור את נשימתו. צלילה זו נקראת גם "צלילה חופשית" ועד היום היא משמשת שולי פנינים ואף מהווה ספורט ימי אתגרי.
אריסטו מייחס לאלכסנדר הגדול פיתוח של פעמון צלילה פשוט העשוי מזכוכית, בזמן המצור על צור.
פיתוח דומה נעשה בסין סביב 200 לפני הספירה.
התקדמות משמעותית בתחום הצלילה נעשתה במאה ה-19, שבה הומצאו אמצעים חדשים לצלילה: הפעמון והחליפה.
פעמון.
פעמון צלילה היא שיטה שממנה התפתח מאוחר יותר "פוד הצלילה". כלי אטום גדול בצורת פעמון מושקע במים כאשר תחתיתו פתוחה. כשצולל או חבורת צוללים נמצאת בתוכו. האוויר הכלוא בתוכו היה מאפשר לצוללים לנשום. משמש לצלילה באספקת שטח.
חליפה.
את החליפה פיתח המהנדס הגרמני אוגוסטוס זיבה ב-1830. מתוך חליפה זו התפתחה חליפת הצלילה המודרנית של היום. החליפה הייתה עשויה גומי מסוג ניאופרן עטוף בשתי שכבות בד שכיסה את רוב גוף האמודאי (למעט כפות הידיים, כפות הרגליים והראש). שולי החליפה היו מהודקים לגוף כדי למנוע חדירת מים. סוליות הנעליים היו עשויות עופרת כדי להגביר יציבות.
על החזה והגב היו משקולות שסייעו לאמודאי לשקוע. על ראשו הייתה קסדה עגולה סגורה הרמטית אשר הכילה את כל הראש ונסגרה בצוואר. הקסדה הייתה עשויה מברזל, נחושת או פליז ומזכוכית שאפשרה לאמודאי לראות. מתוך הקסדה יצא צינור אוויר אל פני השטח, בדרך כלל אל ספינה, ודרכו הוזרם אוויר בלחץ שאפשר לאמודאי לנשום. לצינור הייתה גם סגולה "טלפונית". דרכו התאפשר לאמודאי לדבר עם אנשי הספינה ועם הצוללים שלצידו.
בעזרת החליפה הצוללים שומרים על חום גופם מתחת למים.
מכל צלילה.
אבי הצלילה המודרנית והצילום התת-מימי הוא לוטננט קולונל (מקביל לדרגת סגן-אלוף) ז'אק-איב קוסטו. קוסטו ערך בשנות ה-30 וה-40 ניסויים בצלילה במים רדודים עם מסיכות ושנורקל. הוא וחבריו פיתחו את מכל הצלילה הראשון שאיפשר לצלול לעומק מבלי להיות מחובר בצינור אל ספינה שמעל ופעילות תת-מימית משוחררת יותר.
במהלך מלחמת העולם השנייה פותחו מערכות נשימה סגורות, אשר מנעו הופעת בועות מסגירות על פני המים, וכך הקשו על גילויים ואיכונם של צוללנים. מערכת זו סללה את הדרך להופעתן של יחידות קומנדו ימי המורכבות מצוללים לוחמים. יחידות עילית אלו קיימות בצבאותיהן של רוב מדינות העולם, לרבות שייטת 13 בצה"ל.
תא צלילה.
בשנות ה-50 הוחלף הפעמון בתא צלילה סגור ומשוכלל אשר יכול להציף ולהשקיע את עצמו באמצעות מערכות הדומות למערכות הפועלות בצוללת. תא זה השתכלל עם השנים וכיום תאים אלה יכולים להגיע לעומק רב מאוד (קילומטרים) - טווח גדול בהרבה מזה שמסוגל לו צולל ללא תא. בתא נשמר לחץ נסבל. אילו היה שורר בו הלחץ שמחוץ לתא, היה גוף הצולל נמחץ. בתא ניתן לשהות אפילו שבועות.
תאי צלילה מוכרים גם בשמות כמו בתיספרה או בתיסקף. תאים אלו משמשים למחקר תת-ימי באזורים אשר צוללים לא יכולים להגיע אליהם בגלל עומקם.
צלילה כיום.
צלילה מקצועית: צלילה למטרת ביצוע עבודות תת-מימיות.
צלילה באספקת שטח.
צלילה באספקת שטח זו שיטה לצלילה בה מקור האוויר נמצא מעל פני המים (סירה/רציף/אסדה/חוף). אספקת האוויר מגיעה לקסדת הצולל דרך צינור טבור. על כל מהלך הצלילה מפקח ומנהל צולל בכיר היושב מעל פני המים. בין הצולל לצולל הבכיר ישנה מערכת תקשורת לדיבור ושמיעה בשני הצדדים. מטרת שיטה זו היא לביצוע עבודות צלילה מורכבות ומסובכות.
צלילה חופשית.
צלילה חופשית מבוצעת ללא עזרי נשימה (כלומר אחסון האוויר הוא בריאות בלבד) וציוד הצולל הוא: סנפירים, מסיכה ולעיתים משקולות ושנורקל. הצולל שואף אוויר מלוא ריאותיו ויורד לעומק הרב ביותר שאליו הוא יכול להגיע ואז עולה. ספורט זה גם נחשב כספורט אתגרי, כאשר הצוללים המשתתפים בו מנסים להגיע לעומקים ומרחקים גדולים בצלילה יחידה אשר תימשך זמן רב ככל הניתן - כל זאת ללא עזרי נשימה.
ספורט זה בטוח יותר ממה שנראה להדיוט. מחקרים הוכיחו לאחרונה כי קיימת סכנת דקומפרסיה גם בצלילה חופשית. הסכנה הגדולה ביותר בספורט זה היא אובדן הכרה מתחת לפני המים (עלפון בצלילה חופשית מתרחש באופן כמעט בלעדי ב-15 המטרים הקרובים ביותר לפני המים בסיום הצלילה, עקב ירידה בלחץ החלקי של החמצן בריאותיו של הצולל ועל כן נקרא גם עילפון מים רדודים) . &lt;BR&gt;
הישג השיא בצלילה חופשית עומד כיום על הגעה לעומק העולה על 214 מטר וזמן החזקת נשימה של 11:35 דקות.
צלילת סקובה.
צלילת הסקובה (SCUBA - ראשי תיבות של המונח self-contained underwater breathing apparatus, בתרגום לעברית: "מנגנון עצמאי לנשימה מתחת למים") היא צלילה בעזרת מערכת המספקת אוויר לנשימה לצולל (ווסת צלילה). צלילה מסוג זה דורשת הכשרה בשימוש בציוד הצלילה.
צלילה בעזרת מכשירים רועשת למדי לצולל מתחת למים, בניגוד למה שנהוג לחשוב על "עולם הדממה". הבועות והאוויר העובר בווסת מקימים רעש רב יחסית.
סוגים של צלילת סקובה כוללים בעיקר:
הצולל נושא עליו את כל הציוד הנדרש לצלילה. ציוד זה כולל:
עקרונות הצלילה הספורטיבית.
אחד מעקרונות הצלילה העיקריים הוא השליטה בציפה. שליטה זו מושגת על ידי שינוי כמות האוויר בתוך גוף הצולל (בריאות) ועל גופו (במאזן הציפה). על ידי שינוי בכמות האוויר הצולל יכול להיות באחד משלושה מצבים:
על הצולל להיות מסוגל להשיג את שלושתם במהלך הצלילה (כדי לשקוע, לשמור על עומק ולעלות לאחר מכן).
צלילה טכנית.
צלילה בה נעשה שימוש ביותר מתערובת נשימה אחת ובתערובות גזים הכוללות הליום. הוספת גז ההליום לתערובת הנשימה מאפשרת צלילות לעומק רב יותר מאשר צלילה ספורטיבית ללא סכנת שכרון מעמקים ותוך הפחתת טעינת החנקן ברקמות הגוף. בסוג צלילה זה נעשה גם שימוש במערכות מחזור נשימה. בצלילות טכניות מבצעים במהלך העלייה, חניות בעומקים שונים תוך שימוש בתערובות גז המכילות ריכוזי חמצן שונים על מנת לווסת את פינוי הגזים האינרטיים מרקמות הגוף (דקומפרסיה). צלילה טכנית נחשבת גם היא לצלילה ספורטיבית אם כי מתקדמת יותר וכוללת ענפים שונים כגון צלילה לספינות טרופות, צלילת מערות וצלילה תחת קרח.
מועדוני צלילה.
מועדוני צלילה קיימים ליד אתרי צלילה רבים בעולם. רובם מאוישים על ידי מדריכי צלילה מקצועיים (ברמת שלושה כוכבים ומעלה ובעלי תעודת מדריך). המועדונים מספקים הכשרות ברמות שונות, החל מרמת צולל מים פתוחים (כוכב אחד) ועד הכשרות מקצועיות כמו תפעול מצבי חירום בצלילה, צלילת לילה, צלילת אניות טרופות או צלילת מערות. המועדונים מספקים גם שירותי צלילות מודרכות לבעלי כוכב אחד או יותר, כאשר הכניסה לים היא מהחוף או מסירה.
צלילה בישראל.
ישראל היא אחת המדינות היחידות בה קיים חוק צלילה. קובע כי על הצולל לעבור קורס עם מדריך צלילה מוסמך ומבחני הסמכה. כמוכן קובע החוק כי לעולם אין לצלול לבד (החוק מתייחס לצלילה ספורטיבית ולא לצלילה מקצועית); כל צולל בישראל נדרש לביטוח ייעודי לצלילה (ביטוח צלילה).
החוק גם מסדיר את העומקים המותרים לצולל: צלילה זאת מוגבלת לכוכב ראשון מגיל 12 וכוכב שני מגיל 15. עם כוכב צלילה אחד מותר לצלול עד לעומק של 20 מטרים ואילו עם שני כוכבים מותר לצלול עד לעומק של 30 מטרים.
רוב מועדוני הצלילה בישראל נמצאים באילת ומיעוטם סמוכים לאתרי צלילה לחוף הים התיכון. במפרץ אילת קיים מגוון של דגים ואלמוגים ומימיו נחשבים לשקטים וחמים יחסית גם בחורף. באתרי צלילה בים התיכון קיימות תצורות סלעים ומערות (חלקם באזור ראש הנקרה), עתיקות (כמו בקיסריה), ריף (כמו בהרצליה, צלילה מסירה) וספינות טבועות רבות. קיימים גם דגים ססגוניים רבים, אך הם נדירים יחסית לשפע שבאילת.
בישראל קיים מקצוע הקרוי "רופא צלילה". אחד מתפקידו של רופא הצלילה הוא לאשר מבחינה בריאותית התקבלות מועמדים לקורס צלילה. ההסתדרות הרפואית בישראל מסמיכה "רופאי צלילה".
בחיל הים הישראלי ישנם יחידות של צוללים מקצועיים (ילת"ם) וסנפיר. האמונות על משימות צלילה מקצועית ומשימות אבטחה.
ויליאם שייקספיר
ויליאם שייקספיר (באנגלית: William Shakespeare; נטבל ב־26 באפריל 1564 – מת ב־23 באפריל 1616) היה מחזאי, משורר ושחקן תיאטרון אנגלי. נחשב בעיני רבים לגדול הכותבים בשפה האנגלית ובתרבות המערב, כמו גם לאחד המחזאים הבולטים שפעלו אי פעם.
שייקספיר כתב את מחזותיו בין 1586 ל־1616, אף על פי שהכרונולוגיה המדויקת שלהם אינה ודאית. עבודותיו תורגמו לשפות רבות, והן ממשיכות להיות מוצגות על במות בכל העולם ונחשבות ליצירות מופת. בנוסף לכך מצויים ציטוטים מיצירותיו בשימוש יום יומי בכל שפות העולם. ביצירתו הענפה, שכללה אלפי תחדישים, תרם תרומה גדולה לשפה האנגלית.
ביוגרפיה.
שנים מוקדמות.
שייקספיר נולד בעיירה סטרטפורד אפון אייבון במחוז ווריקשייר בממלכת אנגליה, באפריל 1564, בנו של ג'ון שייקספיר, סוחר כפפות, ומרי ארדן, בת לאיש האצולה הכפרית. הטבלתו לנצרות מתועדת ל־26 באפריל באותה השנה. בשל העובדה כי באותה העת נהוג היה להטביל את התינוקות בעודם בני ימים ספורים, נהוג לקבוע את ה־23 באפריל כיום הולדתו. תאריך זה הוא אף יום מותו, 52 שנה לאחר מכן.