לאחר כ-500 שנים נוספות, מלך בשם אמנופיס גירש את כל 80 אלף המצורעים במצרים לעבודה במחצבות ממזרח לנילוס. לאחר זמן רב, נעתר המלך לבקשתם והם הורשו לבנות מחדש את העיר אוריס ולהתגורר בה. המצורעים מרדו במלך, תחת הנהגת אסרסיף, כהן מהליופוליס שנתן להם תורה חדשה וציווה אותם שלא לעבוד את אלוהי המצרים, להקריב את החיות הקדושות שלהם ולהתנכר לכל מי שלא מצטרף לדתם החדשה. הוא הורה לבצר מחדש את העיר ושלח שליחים לירושלים והציע לעם הרועים לחבור למלחמה במצרים. 200 אלף אנשי מלחמה הגיעו מירושלים לעיר אוריס, אמנופיס נסוג עם צבאו לממלכת כוש ושתי האוכלוסיות השתלטו יחד על מצרים וחיללו את מקדשיה. מנתון ציין ש"אומרים" שכשחבר מנהיג המצורעים, הכהן אסרסיף, לעם הרועים, שינה את שמו למשה. כעבור 14 שנה גרש אמנופיס יחד עם בנו רעמסס את הרועים והמצורעים לסוריה.
כאירמון.
כאירמון מאלכסנדריה (פילוסוף סטואי והיסטוריון מהמאה ה-1 לספירה) טען כי אמנופיס גירש ממצרים 250 אלף מצורעים, בראשם עמדו טיסיתן ופטסיף, הם משה ויוסף, שהגיעו לעיר פלוסיום וכרתו ברית עם אוכלוסייה אחרת שאמנופיס לא נתן להם לרדת מצרימה (שמנתה 380 אלף איש, אך לא ברור מי הייתה ומדוע הושארה שם), ויחד איתם יצאו למלחמה במצרים. אמנופיס ברח לכוש, אך בנו רעמסס, גירש אחר כך את 200 אלף היהודים לסוריה, שלא ברור לאיזו משתי האוכלוסיות הם משתייכים.
לוסימכוס.
לוסימכוס (מדקדק אלכסנדרוני, אולי מהמאה ה-1 לספירה) טען שהיהודים היו המצורעים, שצבאו על המקדשים כדי לבקש מזון. מלך בשם בוֹכּחוֹריס גירש את כל הטמאים והכופרים ממצרים וציווה להטביע את המצורעים בים. לוסימכוס הוסיף שאיש אחד, משה, ציווה על היהודים (שברחו למדבר וניצלו מטביעה) להתנכר ולהתנכל לזרים ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות שימצאו בדרכם. לאחר נדודים במדבר, הגיעו היהודים לארץ מיושבת ועשו רעות לתושביה, שדדו את המקדשים והעלו אותם באש, והגיעו אל הארץ שנקראה אחר כך "יהודה", שם יסדו עיר שקראו לה "הירוסולה", ביוונית "שוד המקדש", בגלל מנהגם. לאחר זמן רב, אחרי שגדלו והתחזקו, התביישו היהודים בשם הזה וקראו לעיר "הירוסולימה" (ירושלים).
אפולוניוס מולון.
אפולוניוס מולון (רטוריקן יווני מרודוס מהמאה ה-1 לפנה"ס) טען שמשה היה מכשף רמאי שנתן ליהודים חוקים המלמדים לעשות רע. מולון טען כי היהודים אינם מאמינים באלהים והם שונאי אדם, חסרי אומץ אך גם פנאטיים ופראיים, והעם היחיד בין העמים הברבריים שלא התפתח בחיים האנושיים. כמו כן, הוקיע את היהודים על שאינם מוכנים לשהות בחברת אנשים בעלי אמונה דתית ומנהגים שונים משלהם. סופרים אחרים, דומיהם של מולון ולוסימכוס, כתבו שהיהודים הם הרעים והחוטאים ביותר בין בני האדם.
אפיון.
יוסף בן מתתיהו מתמודד עם הכפשותיו של אפיון רק במאמר השני של הספר, כשמתוך "שטנה שלמה" שחיבר אפיון על היהודים, הוא בוחר להתמקד בנושאים ספציפיים: יציאת מצרים, יהודי אלכסנדריה, בית המקדש וחוקי הדת היהודית.
אפיון טען ששמע "מפי זקני מצרים" שמשה בא מהליופוליס ("עיר-שמש") במצרים וציווה לפנות בתפילות לכיוון השמש (למזרח). משה הוציא את היהודים (110 אלף מצורעים, עיוורים וצולעים) ממצרים והדבר התרחש רק בשנת 752 לפנה"ס. היהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בכאבים באזור החלציים, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה". מסיבה זו קראו היהודים ליום הזה בשם "שבת", כי המצרים קוראים לכאב הירכיים "סבתוסיס".
על יהודי אלכסנדריה, טען אפיון שאינם אזרחי העיר והיא אינה מולדתם ולראיה: בזמן בצורת, היהודים לא מקבלים מהלחם המחולק לתושבי אלכסנדריה. ואם היהודים הם אכן אזרחי העיר, תהה, מדוע אינם עובדים את האלים של אלכסנדריה?
לטענת אפיון (בעקבות פוסידוניוס ודיודורוס סיקולוס), במקדש בירושלים היה מוצב פסל זהב של ראש חמור שהיהודים סגדו לו (עלילת החמור), אך נעלם משם כשאוצרות המקדש נלקחו על ידי אנטיוכוס אפיפנס.
בעקבות פוסידוניוס ואפולוניוס מולון, ניסה גם אפיון ללמד סנגוריה על שוד המקדש של אנטיוכוס והאשים את היהודים בקרבן אדם. הוא סיפר שאנטיוכוס מצא במקדש אדם שוכב על מיטה ולידו שולחן מלא במאכלי בשר. האיש נפל לרגלי המלך והתחנן שישחררו, כי נותרו לו רק מספר ימים לחיות. הוא בכה וסיפר שהוא יווני שעבר בארץ יהודה לחפש פרנסה, נחטף ונכלא בבית המקדש, תוך שהוא מפוטם במזון. האנשים המגישים לו מזון סיפרו לו שליהודים יש חוק סודי די חדש לפיו הם תופסים איש יווני זר, מפטמים אותו במשך שנה שלמה ואז מוציאים אותו ליער, מעלים אותו לקרבן ואוכלים ממעיו, ונשבעים לשנוא יוונים תמיד.
אפיון הוסיף וקבע, כי היהודים נשבעים להרע לנוכרים ובמיוחד ליוונים, ואפילו טען כי מנהגם לשחוט את בהמות הבית למאכל עלול להביא להכחדת בהמות המרעה. הוא הסביר כי אין ליהודים חוקים ישרים ולכן אין להם שלטון עצמי והם תמיד נתינים של עמים אחרים. מלבד זאת, לא יצאו מתוכם אנשים חשובים, אנשי מדע, אמנים או פילוסופים.
פלורינה
פלורינה (ביוונית: Φλώρινα, בבולגרית: Лерин) היא עיר בצפון יוון בחבל מערב מקדוניה, בירת מחוז פלורינה ודרכה זורם הנהר סָאקוּלֶבַה. העיר שוכנת 13 קילומטרים דרומית מגבול מקדוניה, 159 קילומטרים מסלוניקי, 571 קילומטרים מאתונה ונודעת גם בשמה הסלאבי לֶרִין.
היסטוריה.
התיישבות אנושית מאורגנת באזור העיר פלורינה מתוארכת לתקופת האבן החדשה. בהמשך נשלט האזור על ידי הממלכה התראקית. במהלך המאה ה-4 לפנה"ס נכבש האזור על ידי ממלכת מוקדון, וב-352 לפנה"ס הרחיב וביצר המלך פיליפוס השני את היישוב שכונה ליגקיסטון. מועד זה נחשב לשנת ייסוד העיר. ב-148 לפנה"ס נכבשה העיר על יד צבא הרפובליקה הרומית, וב-48 לפנה"ס, במהלך המלחמה על השליטה באימפריה בין יוליוס קיסר לפומפיוס נכבשה העיר על ידי כוחותיו של יוליוס קיסר והועלתה באש.
לאחר חלוקת האימפריה עבר היישוב לחזקת האימפריה הביזנטית והעיר נקראה בניב המקדוני המקומי בשם florós, אשר ממנו נגזר שמה המודרני פלורינה. במהלך המאה ה-10 נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הבולגרית הראשונה והפכה לזירת קרבות בין הבולגרים לביזנטים. בסיליוס השני קיסר האימפריה הביזנטית החזיר את העיר לידיים ביזנטיות, תוך שהוא מביס את הבולגרים ודוחק את צבאם לכוון הרי הבלקן. באמצע המאה ה-14 נשלטה העיר על ידי הדספוט סטפאן דושאן נסיך סרביה ומתקופה זו נודעה גם בשמה הסלאבי לרין. ב-1385 נכבשה על ידי צבא האימפריה העות'מאנית בראשות הסולטאן מוראט הראשון ונותרה בחזקת העות'מאנים עד 7 בנובמבר 1912 עת שוחררה העיר על ידי הצבא היווני במהלך מלחמת הבלקן הראשונה.
ב-25 באוגוסט 1916 נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת בולגריה. הבולגרים בפיקודו של הגנרל קלמנט בוידז'ייב ובסיוע חיל האוויר הגרמני ניצחו בקרב לרין במסגרת החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, השתלטו על שטח נרחב של הממלכה היוונית וניצבו בעמדת איום על סלוניקי. ב-18 בספטמבר שוחררה העיר על ידי קואליציית כוחות מצבאות מדינות ההסכמה לאחר קרב כבד שבמהלכו נפגעו אזרחים רבים ונגרמו נזקים כבדים לרכוש.
במהלך מלחמת איטליה–יוון שוב הפכה העיר לזירת לחימה, כאשר הצבא היווני הצליח להדוף את המתקפה האיטלקית. ב-6 באפריל 1941 הצטרפה גרמניה הנאצית למערכה ופלורינה הייתה אחת מהערים הראשונות שנכבשה. ב-1 בנובמבר 1944 שוחררה העיר על ידי הצבא היווני ובעת מלחמת האזרחים ביוון הפכה לעיר המטה של כוחות הצבא הדמוקרטי של יוון, הפרו קומוניסטי. ב-12 בפברואר 1949 נערך קרב פלורינה אשר חרץ למעשה את גורל המלחמה לטובת כוחות הממשלה.
כלכלה.
עיקר התוצר המקומי הגולמי של פלורינה מגיע מחקלאות, תיירות וטקסטיל. עיקר הגידולים החקלאיים הם ירקות, חיטה, תות שדה, אגסים, פלפלים וענבים. בעיר תיירות קיץ למטרות נופש, אקולוגיה ותיירות חורף שעיקרה למטרות סקי ובמסגרתה מהווה פלורינה תחנת יציאה ולינה לאתר הסקי "ויגלה" הממוקם בעיירה פיסודרי, שמרוחקת 19 קילומטרים מהעיר. בפלורינה פועלת שלוחה של אוניברסיטת מערב מקדוניה, קיימות בה 8 תחנות רדיו ומוצאים לאור 2 עיתונים יומיים, 4 שבועונים ו-2 עיתוני ספורט. במהלך שנות ה-60 הייתה הגירת עבודה משמעותית מהעיר לאירופה, מרביתה לגרמניה המערבית. בראשית המאה ה-21 עם קבלתה של יוון לאיחוד האירופי התהפכה מגמת ההגירה ותושבים רבים חזרו לפלורינה.
תחבורה.
בסמיכות לעיר נמצא הכביש המהיר אגנטיה אודוס המקשר את העיר לסלוניקי, אתונה ומשם דרך כביש E-90 גם למדינות הגובלות ביוון. כמו כן מקושרת העיר לכביש מספר 3 היווני, אשר המשכו הוא עורק התחבורה האירופי E-65 החולף במקדוניה וממנה ממשיך למרכז וצפון אירופה. מפלורינה יוצאים קווי אוטובוס ישירים לאתונה וסלוניקי היוצאים אחת ליום וכן קווי רכבת במסלול מאסף לאותם היעדים. שדה התעופה הקרוב ממוקם ליד העיר קסטוריה, מרחק שעת נסיעה מפלורינה.
אקלים.
בעיר שורר אקלים ממוזג ללא השפעות ממתנות. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.5oc, כשערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-0.5oc בחודש ינואר ועד 23.1oc בחודש יולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 646 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא דצמבר בו יורדים 86.2 מילימטרים של גשמים ושלגים המתפרשים בממוצע על פני 13 ימים.
תרבות וספורט.
בעיר מצוי מוזיאון ארכאולוגיה המציג מוצגים מתקופת האבן החדשה ועד התקופה העות'מאנית, מוזיאון לאמנות מודרנית המציג 480 עבודות של 254 אמנים בתחומי הציור, הפיסול והגילוף ומוזיאון פולקלור.