מוזיקה טרנסאלפינה היה קובץ של מדריגלים איטלקיים, רובם משל פראבוסקו ומארנציו, שהותאמו להם מילים אנגליות. הציבור אהב אותם וכמה אנתולוגיות דומות יצאו לאור מיד לאחר הצלחתה של הראשונה. יונג עצמו הוציא לאור "מוזיקה טרנסאלפינה" שנייה בשנת 1597, בתקווה לחזור על הצלחת הקובץ הראשון.
בעוד שוויליאם בירד, שהיה כנראה המלחין האנגלי המפורסם ביותר בזמנו, ניסה את כוחו בצורת המדריגל, הרי בפועל לא כינה מעולם את יצירותיו מדריגלים, וזמן קצר לאחר שכתב כמה שירים חילוניים בסגנון מדריגלי, חזר לכתיבת מוזיקה דתית ברובה הגדול.
מלחיני המדריגלים המשפיעים ביותר באנגליה, אלה שיצירותיהם שרדו במירב ההצלחה עד לימינו, היו תומאס מורלי, תומאס וילקס וג'ון וילביי. מורלי הוא המלחין היחיד מאותה תקופה, שהמוזיקה שכתב לבתי שיר של שקספיר שרדה עד היום. סגנונו מלודי, נוח לזמרה ועודנו מקובל על קבוצות של שירת א-קפלה. תפוקת ההלחנה של וילביי הייתה קטנה מאוד, אבל המדריגלים שלו בולטים בייחודם במבע רגשי ובכרומטיות; בשום פנים אי אפשר לטעות בינם לבין קודמיהם האיטלקיים. גם וילקס הלחין מוזיקה עתירת מבע ולעיתים כרומטית (והיה גם מלחין מיומן של מוזיקה כנסייתית, אבל לרוע מזלו כילה את עצמו בגיל צעיר, כשהפסיד במאבק עם אלכוהוליזם ודיכאון.)
השורה האחרונה של "ברבור הכסף" מאת אורלנדו גיבונס (1612):
נחשבת לעיתים קרובות לקינה על מות המסורת האנגלית.
אחד הקבצים החשובים ביותר של מדריגלים אנגליים היה "ניצחונות אוריאנה", אוסף מדריגלים שכינס תומאס מורלי, שהכיל 25 מדריגלים מאת 23 מלחינים שונים. הקובץ התפרסם בשנת 1601 כביטוי הוקרה לאליזבת הראשונה, מלכת אנגליה; כל אחד מן המדריגלים מכיל אזכור לאוריאנה, שם שהתייחס למלכה.
חיבור מדריגלים נמשך באנגליה עד שנות ה-20' של המאה ה-17, אבל השיר (air) ו"מוזיקת הרצ'יטטיב" עשו אותו למיושן; באיחור מה, הופיעו לבסוף מאפייני סגנון הבארוק באנגליה. בעוד המוזיקה של אסכולת המדריגל האנגלי כתובה בדרך כלל באיכות גבוהה ועודנה פופולרית גם כיום. התפוקה הכוללת של מלחיניה קטנה יחסית: לוקה מארנציו האיטלקי לבדו הוציא לאור יותר ספרי מדריגלים מסך כל פרסומי המדריגלים באנגליה, ופיליפה דה מונטה כתב יותר מדריגלים (מעל 1100) משנכתבו באנגליה במשך כל התקופה.
מלחינים.
הרשימה הבאה כוללת כמעט את כל מלחיני אסכולת המדריגלים האנגלית שיצירותיהם התפרסמו. רבים מהם היו מלחינים חובבים, מהם שנודעו רק בספר מדריגלים יחיד, ואחרים בתרומות קטנות עוד יותר.
נט אדרלי
פרדי הברד
לאסה האלסטרום
קאב קאלווי
סאלאמי
בני קארטר
נובל ואג
נוּבל ואג (צרפתית: Nouvelle Vague - "גל חדש") הוא קולקטיב מוזיקלי צרפתי הפעיל משנת 2003. כל שירי הקולקטיב הם גרסאות כיסוי בסגנון בוסה נובה לשירי פאנק, פוסט-פאנק וניו וויב משנות השמונים. שם הקולקטיב הוא משחק מילים משולש המתייחס בו זמנית גם לסגנון המוזיקלי של הביצועים המקוריים (new wave - גל חדש באנגלית), גם לסגנון המוזיקלי של הביצועים החדשים (בוסה נובה - גל חדש בפורטוגזית), וגם לגישה האמנותית של הגל החדש בקולנוע הצרפתי.
חוק לאנג
חוק לאנג (בצרפתית: Loi Lang) הוא כינויו של חוק בצרפת שמספרו 81-766, אשר נחקק ב-10 באוגוסט 1981, המסדיר את מחירי הספרים במדינה. החוק קובע מחיר אחיד לספרים הנמכרים בצרפת, ומגביל את גובה ההנחה על מחיר הספר ל-5%. כינויו של החוק נגזר משמו של שר התרבות הצרפתי, ז'ק לאנג, אשר כיהן בעת החקיקה.
חוק לאנג פועל על פי העקרון הבא:
חוק לאנג נחקק בצרפת כתוצאה מלחץ של בעלי חנויות הספרים הקטנות, אשר נפגעו כתוצאה מהנחות משמעותיות על מחירי ספרים שניתנו ברשתות הספרים הגדולות. חוקים דומים לחוק לאנג נחקקו אף במספר מדינות אחרות באירופה: אוסטריה, דנמרק, גרמניה, יוון, הונגריה, איטליה, הולנד, פורטוגל, וספרד. במדינות אחרות נכרתים הסכמים בין הוצאות הספרים לחנויות הספרים.
בישראל בה התעצמה בשנת 2009 היוזמה לחקיקת חוק דומה, זכה החוק לכינוי "החוק הצרפתי".
לאונרד פאת'אר
Nouvelle vague
הרי בלפונטה
הספיישלז
ס' ארקדי
ספרות ארקדי
ארקדי ספרות
ז'ילבר ססברון
ז'ילבר ססברון (בצרפתית: Gilbert Cesbron; 13 בינואר 1913 - 13 באוגוסט 1979) היה סופר צרפתי.
ביוגרפיה.
ז'ילבר ססברון נולד בפריז. הוא למד בבית הספר התיכון "קונדורסה" שבעיר, ואחר כך במכון למדעי המדינה. ראה את יעודו כחבר מועצת המדינה, אך דרכו הובילה אותו לקריירה ברדיו - פעילות שהמשיך בה במקביל להתלהבותו מן הכתיבה. ב-1934 פרסם לקט שירה בשם "פלג הרים".
הרומן הראשון שלו "התמימים מפריז" (1944) זכה להצלחה מיידית. באותה שנה קיבל את פרס אגודת הסופרים. שמו הלך לפניו אחרי פרסום הרומן "בית הכלא שלנו הוא ממלכה" (1948) שבעטיו קיבל את פרס סנט-בוו. המחזה "הגיעה שעת חצות, דוקטור שוויצר" (1952) עובד לרדיו ולקולנוע. במשך כל ימי חייו המשיך לכתוב רומנים, נובלות, סיפורים, מסות ואת ה"יומן ללא תאריך" שיצא לאור בשלושה כרכים (1963, 1967 ו- 1973).
ב- 1972 החל בפעילות חברתית והומניטרית. בין היתר פעל ב"אגודה לעזרה קתולית". ב- 1978 קיבל את פרס עירית פריז לאות הוקרה על פעילותו זו.
ז'ילבר ססברון מת ב-1979 בפריז, ונקבר בבית הקברות דה בורה במחוז לואר-א-שר שבחבל סאנטר-עמק הלואר.
יצירתו.
הרומנים של ססבורן עוסקים בבעיות חברתיות כמו מעמדם של הכמרים ("הקדושים הולכים לגיהנום", 1952), בעבריינים צעירים ("כלבים אבודים ללא קולר", 1954 על ילד יתום ושופט נדיב שעובד לקולנוע ב- 1955), בהמתת חסד ("השעה מאוחרת יותר מכפי שאתם חושבים", 1958), ובאלימות ואי אלימות ("בין כלבים וזאבים", 1962).
רומנים אלה מאופיינים על ידי הרצון לשקף את המציאות החברתית של תקופתו מנקודת מבטו של נוצרי המאחל לטוב: "יש ברצוני לעודד את המוסר מבלי להיות מטיף". ססברון מטפל בכתביו בבעיות העוני הסבל וההשפלה של המעמדות הנחותים שבחברה. סגנונו העממי והנושאים שבהם הוא מטפל גרמו להערכה הרבה שבה ספריו התקבלו בציבור.
דרם אנד בייס
פיאצה דל קמפו
פיאצה דל קמפו (באיטלקית: Piazza del Campo) הוא המרחב הציבורי הראשי של העיר סיינה שבאיטליה, ואחת הכיכרות הגדולות באירופה של ימי הביניים. מסביב לפיאצה נמצאים הפלאצו פובליקו עם הטורה דל מנג'ה, מגדל הפעמונים שלו, ומבנים נוספים. זו אחת הסיבות לכך שאונסקו מכירה בסיינה כהתגלמות אידיאלית של עיר מימי הביניים.
האזור הפתוח היה בעברו שוק שהוקם לפני המאה ה-13 באזור משופע, סמוך למפגש של שלושה יישובים שהתמזגו והפכו לעיר סיינה.
האתר אינו שוכן על חורבות פורום רומי, כפי שנהוג לחשוב לפעמים. הרחבה נסללה בשנת 1349 בלבנים אדומות בצורת אדרה של דג המסודרות בעשר שורות, אשר מחלקות את הפיאצה לתשעה אזורים שונים, הסובבים את פתח ה"גבינונה" (gavinone אזור הניקוז הראשי) מול הפלאצו פובליקו. החלוקה לתשע מסמלת את שלטון התשעה (נובצ'י), שהקימו את הקמפו ושלטו בעיר סיינה בימי הביניים, בתקופת הזוהר שלה, בשנים 1292-1355. מגדל טורה דל מנגיה מתנשא מעל הכיכר וגובהו 102 מטרים עד קצה מוט הברק. הוא נבנה בין השנים 1325 עד 1348, ובנוי מלבנים טיפוסיות בצבע טרקוטה ומעליו טרפנטין לבן. בבסיס טורה דל מנגיה, נמצאת קפלת פיאצה שנבנתה בין השנים 1352 עד 1376 לכבוד לה מדונה, המודה לה על הרחקת ההשפעות של המגפה השחורה משנת 1348.
הכיכר הייתה ונשארה מוקד החיים הציבוריים של העיר. מהפיאצה יוצאים אחד עשר רחובות צרים ומוצלים לתוך העיר. כיום הכיכר עדיין מארחת אירועים מרכזיים, פעילויות סביב הקרנבל בפברואר ובקיץ הממשלה המקומית מארגנת יוזמות רבות בחוץ בערב, תחת הכוכבים. עם זאת במהלך היום, זהו אזור ייחודי בו מגיעים התיירים לשבת, אחרי שהלכו ברחובות הרומנטיים של סיינה, סיירו בדואומו ובמוזיאונים הרבים שלה.
מרוץ הסוסים הדו-שנתי המפורסם, פאליו, נערך בהיקף הפיאצה.
קישורים חיצוניים.
‪‬
מוזיאון יד לשריון
כיתת נחשון
אלן אלדה
אלן אלדה (באנגלית: Alan Alda; נולד ב-28 בינואר 1936) הוא שחקן קולנוע, במאי ותסריטאי אמריקאי זוכה 6 פרסי גלובוס הזהב ו-6 פרסי אמי. היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2005 על תפקידו בסרט "הטייס".
ביוגרפיה.
נולד בשם אלפונסו ג'וזף ד'אברוזו (Alphonso Joseph D'Abruzzo) ברובע הברונקס בניו יורק שבארצות הברית, למשפחה קתולית. הוריו הם "מיס ניו יורק" לשעבר ג'ואן בראון והשחקן-זמר רוברט אלדה. בגיל שבע חלה במחלת שיתוק ילדים. בסיוע פיזיותרפיה אינטנסיבית החלים ממרבית התסמינים של המחלה.
אלדה למד ב"תיכון ארכיבישוף סטפינק", ולאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת פולדהאם. בנעוריו למד אלדה גם בפריז, שיחק במחזה מקומי ברומא והופיע עם אביו באמסטרדם. לאחר שסיים את לימודיו שירת אלדה בצבא ארצות הברית כתותחן והוצב בקוריאה.
קריירה.
את קריירת המשחק שלו החל אלדה בתחום הטלוויזיה באמצע שנות ה-50 כשהופיע במספר סדרות מקומיות ובראשן בסדרה הקומית זוכת 8 פרסי אמי "המופע של פיל סילברס".
ב-1966 פנה אלדה לתחום התיאטרון ושיחק בתפקיד ראשי במחזמר המוזיקלי "עץ התפוח". הוא קיבל על הופעתו הראשונה על בימת ברודוויי מועמדות לפרס טוני.
את קריירת הקולנוע שלו החל אלדה ב-1963 בדרמה הקומית "אבדו הימים ההם" לאחר מכן, ב-1968, שיחק בקומדיית הספורט "נמר של נייר"; על משחקו בסרט היה אלדה מועמד לפרס גלובוס הזהב.