בשנת 50 נפטרה אמה של הנסיכה האם, והקיסר גוָאנְגְווּ הגיע כדי להשתתף בלוויה באופן אישי. הוא גם העניק לגְווֹ צָ'אנְג, אביה של הנסיכה האם, תואר מרקיז שלאחר המוות, וקבר את ארונו קבורה חוזרת עם אשתו בטקס מכובד.
בשנת 52 נפטרה הנסיכה האם ונקברה בטקס מכובד, אך ללא הכיבודים הראויים לקיסרית, ואף לא בקברו המיועד של הקיסר גוָאנְגְווּ.
לואיק דובייה
לואיק דובייה (בצרפתית: Loïc Dauvillier, נולד ב-3 בינואר 1971 בקמברה) הוא תסריטאי ומו"ל צרפתי של ספרי קומיקס ובמאי סרטי אנימציה.
קורות חייו.
כאוהב ספרים מילדותו, בשנת 1996 הקים דובייה את ההוצאה לאור "שארט" (Charrette).
ז'אן-לוק לואייה שכנע אותו לכתוב לראשונה תסריטי לספרי קומיקס. כך בשנת 2004 הוא כתב את סדרת הקומיקס לבני נוער "המשפחה הקטנה" ("La petite famille") עם ציורים מאת מרק ליזאנו . היא פורסמה בהוצאה לאור "קאראבה". באו בעקבותיה הסדרות "עכברה קטנה, שטות גדולה" (Petite souris, grosse bêtise), ב-2012 -"חברי הסודי" (Mon copain secret) עם איורים מאת אלן קוקור, ב-2013–2014 הסדרה "מירמידון" (Myrmidon) (ציורים מאת טיירי מארטן) וב-2013 - Monsieur lapin ששלושת כרכיו אוירו על ידי בטיסט אמסלם.בהמשך עיבד דובייה לקומיקס את הספר "מסביב לעולם בשמונים יום" מאת ז'ול ורן.אחר כך ז'אן דוד מורבאן דחף אותו לעבד גם את הרומן של צ'ארלס דיקנס, אוליבר טוויסט.
בשנת 2009 יחד עם המאייר ז'רום ד'אוויו, חיבר דובייה סיפור קומיקס על היחסים בין גבר שתלטן לאישה.
מאז דובייה כתב תסריטי קומיקס רבים, ועוד עיבודים ספרותיים ("לה דוס" לפי סיפור מאת דוסטויבסקי,"הדיוקן" מאת גוגול "ההתנקשות" לפי הרומן מאת יסמינה חדרה, "מצוקים" (Falaises) לפי אוליבייה אדאן) וסיפורים חושפניים ("איך התאבדתי" ("Comment je me suis fait suicider"), "מה שנשאר"(Ce qu'il en reste), "אינס", "La Boucherie", באותו הז'אנר.
הקומיקס "המחבוא" (Enfant cachée) שצויר על ידי מרק ליזאנו, דן בסיפורה של ילדה יהודייה שהוסתרה בימי השואה.
לואיק דובייה חי לאחרונה בחבל ז'ירונד. הוא אחראי על התוכנית לעידוד היצירה בתחום הקומיקס Pôle Ressource Bande Dessinée בארמון "שאטו בריניון" שביישוב קרבון-בלאן בז'ירונד.
פינגווין צהוב עין
גבריל דרז'ווין
גברילה דרז'ווין
גברייל דרז'אוון
גברייל דרז'אווין
זוני
זוני (בשפת זוני: A:shiwi, באנגלית (מספרדית): Zuñi) הם קבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית, שבט המוכר על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית (federally recognized tribe), אחת מהקבוצות האתניות המכונות אנשי הפואבלו. בני השבט מתגוררים בשמורת זוני, שמורת אינדיאנים המשתרעת על שטח של 1,873.45 קילומטרים רבועים שבעמק הנהר הזוני, יובל של הקולורדו הקטן, במחוזות מקינלי וסיבולה במערב מדינת ניו מקסיקו שבדרום מערב ארצות הברית. מרבית התושבים מתגוררים בעיירה פואבלו זוני (Zuni Pueblo,), השוכנת במרכז השמורה, 55 קילומטרים דרומית לעיר גאלופ בניו מקסיקו. בנוסף לשמורה שייכים לשבט בנאמנות שטחים במחוזות קטרון בניו מקסיקו ואפאצ'י באריזונה. בני הזוני מכנים את מולדתם "שיווינאקין" (Shiwinnaqin – "אנשי הבשר").
היסטוריה.
עד המפגש עם האירופאים.
על פי ממצאים ארכאולוגיים היו בני הזוני חקלאים שהתגוררו במיקומם הנוכחי במשך 3,000 עד 4,000 שנים. חקלאות מבוססת השקיה שהתרכזה סביב הפלגים והנחלים החלה לפני כ-3,000 שנים. המחקר המודרני משייך את תרבות הזוני הן לתרבות מגיון (Mogollon culture) והן לאנשי הפואבלו הקדומים, ששכנו במדבריות של ניו מקסיקו, אריזונה, יוטה ודרום קולורדו במשך למעלה מ-2,000 שנים. "הכפר של הקיוות הגדולות" (Village Of The Great Kivas- קיווה – הוא מבנה תת-קרקעי, בדרך כלל עגול, ששימש כאתר פולחן לאנשי הפואבלו) שסמוך לפואבלו זוני של ימינו נבנה במאה ה-11. עם זאת, אזור הזוני היה ככל הנראה מאוכלס בדלילות על ידי ילידים שהתגוררו ביישובים חקלאיים קטנים עד המאה ה-12 שבה האוכלוסייה והיישובים החלו לגדול. במאה ה-14 שכנו בני הזוני בתריסר פואבלו שבהם היו בין 180 ל-1,400 חדרים. כל הפואבלו, למעט פואבלו זוני ננטשו בתחילת המאה ה-15. במהלך 200 השנים הבאות הוקמו תשעה פואבלו חדשים.
הכיבוש הספרדי.
בשנות השלושים של המאה ה-16 החלו להגיע שמועות לספרדים ששלטו במקסיקו, אז מלכות המשנה של ספרד החדשה, על ערים עשירות מאוד מעבר למדבר צפונית למקסיקו. מקור השמועה בארבעת הניצולים היחידים מתוך 400 ממשלחתו של פַּאנְפִילוֹ דֶה נַארְוַואֶס (Pánfilo de Narváez) שיצאה מפלורידה ב-1528 ונתגלו ב-1536 כשהם קרובים למות באזור הנהר סינלואה, כ-1,100 קילומטרים צפונית מערבית למקסיקו סיטי. הניצולים סיפרו על ערים עשירות שפגשו בדרכם, ובהם העיר סיבולה (Cíbola). שם זה היה עיוות של השם שבו מכנים בני הזוני את עצמם ("שיווינה"). הספרדים קשרו את סיפורם של הניצולים לאגדה על שבע ערי הזהב (siete ciudades de oro), אגדה על שבעה בישופים שנמלטו מספרד בזמן הכיבוש המוסלמי עם אוצרותיהם למקום לא ידוע שבו הקימו שבע ערים עשירות, שאחת מהן קרויה סיבולה. על סמך דיווחים אלו שלח פרנסיסקו וסקס דה קורונדו, מושל נואבה גליסיה (גַלִיסְיָה החדשה, פרובינציה של ספרד החדשה השוכנת בצפון מערב מקסיקו וכללה את מדינות מקסיקו חליסקו, סינלואה ונאיאריט של ימינו), את הכומר הפרנציסקני מרקוס דה ניסה ואת העבד המשוחרר אסטוואניקו (כינוי חיבה לאסטבן) בראש משלחת צפונה. שני אלו נבחרו משום שהכירו את תרבותם ומנהגיהם של האינדיאנים בגבול הצפוני של ספרד החדשה. דה ניסה פעל שנים רבות בקרב האינדיאנים בגבול הצפוני של ספרד החדשה ואֶסְטֶוַואנִיקוֹ היה אחד מארבעת הניצולים היחידים ממשלחת פַּאנְפִילוֹ דֶה נַארְוַואֶס.
המשלחת יצאה מקוליאקאן (כיום בירת מדינת סינלואה) ב-7 במרץ 1539, אבל רק הכומר דה ניסה חזר בחיים מהמסע. בספטמבר של אותה שנה דיווח דה ניסה לאנטוניו דה מנדוסה המשנה למלך שהוא הגיע לסיבולה והיא עיר עשירה ביותר, ושתושבי העיר, הילידים בני עם הזוּנְי הרגו את אסטוואניקו. הוא אומנם סיפר שהוא לא נכנס לעיר סִיבּוֹלָה ורק ראה אותה מרחוק, אבל העיר שניצבה על גבעה רמה, נראתה עשירה וגדולה כמו טנוצ'טיטלאן בירתם של האצטקים (כיום מקסיקו סיטי).
אנטוניו דה מנדוסה שהתרשם מסיפוריו של דה ניסה החליט למנות את קורונדו, שהיה ידידו, לפקד על משלחת שמטרתה למצוא ולספח לספרד החדשה את סיבולה ואת הערים העשירות סביבה. קורונדו יצא מקומפוסטלה (כיום במדינת נאיאריט) ב-23 בפברואר 1540 בראש משלחת גדולה שכללה מעל ל-300 חיילים אירופאים (מרביתם ספרדים) ובין 1,300 ל-2,000 אינדיאנים מקסיקנים מבני בריתו. ב-22 באפריל יצאה משלחת קורונדו מקוליאקאן, חצתה את הגבול של ימינו בין מקסיקו לאריזונה לניו מקסיקו, והתקדמה לאורך הגבול בין אריזונה לניו מקסיקו של ימינו עד שהגיעה למקורותיו של הקולורדו הקטן ומשם פנתה לעבר הנהר זוני (Zuni River). קורונדו המשיך לאורך הזוני עד שגילה את האזור שבו התגוררו בני עם הזוני. סיבולה ששכנה מעבר לגבול בניו מקסיקו הייתה קרובה מתמיד. המשלחת הגדולה עוררה התרגשות בקרב הילידים והם שלחו אותות עשן לסיבולה להודיע על התקדמות הספרדים.
ביולי 1540 הגיע הצבא הקטן של קורונדו מול העיר האינדיאנית ואכזבתם הייתה רבה. לא היה כל קשר בינה לבין "העיר המוזהבת" שתיאר דה ניסה. "העיר" הייתה בעצם כפר גדול של בקתות בנויות ללא כל סדר (פואבלו). הזוני קראו למקום האוויקו, כיום חורבות האוויקו (Hawikuh Ruins, ). חברי המשלחת הגיעו למקום ב-7 ביולי 1540 שהם כמעט גוועים ברעב ודרשו מתושבי המקום להרשות להם להיכנס. התושבים סירבו. בתגובה קרא קורונדו בפניהם את הרקרימיינטו, מסמך המשפטי הדורש את נאמנותם של ילידי העולם החדש למלכי ספרד, ואת קבלתם את הנצרות. קבלת הילידים את המסמך הבטיחה להם, לכאורה, אושר ושלום תחת חסות הכתר הספרדי כנתיניו לכל דבר. דחייתו, לעומת זאת, שימשה את העילה החוקית להשית עליהם מלחמה צודקת, לכבשם ולשעבדם תוך הצדקתה בשם הדת. מכיוון שהמסמך לא עשה על האינדיאנים רושם החליט קורונדו לכבוש את הכפר. האינדיאנים ניסו להתנגד, ובקרב נפצע קורונדו, אבל לא היה להם כל סיכוי כנגד הספרדים ו"הקרב", הקרוי בכרונולוגיה הספרדית "כיבוש סיבולה", הסתיים תוך שעה. במכתב למנדוסה כתב קורונדו:
הספרדים נשארו באזור עוד כשנתיים, ואז חזרו בבושת פנים למקסיקו, לאחר שלא הצליחו לגלות בשום מקום בסביבה הקרובה והרחוקה זהב או אבנים יקרות. הספרדים השתלטו מחדש על האזור ב-1598, וב-1629 הקימו בהאוויקו מיסיון (Mission La Purisima Concepcíón de Hawikuh). הספרדים הפעילו ביישוב אנקומיינדה (שיעבוד של התושבים לביצוע עבודות כפייה) וב-1632 התקוממו הזוני שרפו את המיסיון ורצחו את המיסיונרים. הספרדים חזרו והקימו ב-1643 מיסיון אחר בהאלונה (Halona). ב-1650 הצטמצם מספר הכפרים של בני הזוני לשישה. המיסיון בהאוויקו נשרף שוב ב-1672 (הפעם על ידי פושטים אפאצ'ים).
מספר הכפרים הצטמצם עוד יותר ובזמן מרד הפואבלו של 1680 (מרידה שבה השתתפו כל בני הפואבלו וגם ההופי כנגד הספרדים) היו רק שלושה כפרים. כל התושבים מצאו מקלט ב"דובה יאלאנה" (Dowa Yalanne), הר שולחן תלול כ-5 קילומטרים דרומית מזרחית לפואבלו זוני של ימינו, כיום אתר קדוש לבני הזוני. הספרדים שגורשו מהאזור בשל המרד חזרו ב-1692, והזוני התיישבו מחדש במיקומם הנוכחי בפואבלו זוני, למעט תקופה קצרה ב-1703 שבה נמלט חלק מבני הזוני חזרה לדובה יאלאנה, לאחר שהרגו שלושה ספרדים.
תחת שלטון אמריקני.