הבי מטאל (באנגלית: heavy metal; תרגום חופשי: מתכת כבדה), הוא זרם מוזיקלי, שהתפתח בשלהי שנות השישים באנגליה מתוך סגנונות הרוק, הבלוז והרוק המתקדם. המטאל מתאפיין לעיתים קרובות במקצבים אגרסיביים, נגינה רועשת ומהירה, שימוש מרובה בדיסטורשן ובעיוותי צליל, סולואים טכניים וארוכים של גיטרה חשמלית ולעיתים קרובות שירים בנושאים אפלים. להקות הרוק האנגליות בלאק סבאת' (Black Sabbath), לד זפלין (Led Zeppelin) ודיפ פרפל (Deep Purple) נחשבות ללהקות ההבי מטאל הראשונות.
במהלך שנות השבעים והשמונים, התפתח המטאל במקביל באנגליה, בארצות הברית ובגרמניה, והיה לאחד הזרמים המרכזיים ברוק ואף התפתחה סביבו תרבות מעריצים. לקראת אמצע שנות התשעים המטאל נדחק מהמיינסטרים, אך החל לפרוח מתחת לפני השטח ברבות מארצות אירופה, ובמיוחד בצפון היבשת. בארצות אלה קמו להקות חדשות, אשר התמקדו בסגנונות הדת' מטאל והבלאק מטאל שהיו קיצוניים יותר מהסגנונות המסורתיים, מהם התפתחו.
כסצנה תרבותית מוזיקת המטאל היא למעשה חלק מתרבות הדארק.
הרקע המוזיקלי להיווצרות ההבי מטאל.
שנות השישים, תקופת פריחתו של הרוק הקלאסי, היו השנים בהן הבשילה הקרקע המוזיקלית ללידתו של ההבי מטאל. מוזיקת הבלוז האמריקאית הייתה פופולרית ומשפיעה בקרב אמני הרוק הבריטים הראשונים. להקות כמו הרולינג סטונז וציפורי החצר (הורתה של לד זפלין) ביצעו גרסאות כיסוי לשירי בלוז קלאסיים רבים, ולעיתים קרובות האיצו את הקצב והחליפו את הגיטרות האקוסטיות בצליל הגיטרה החשמלית, הרועשת יותר. תהליך דומה הוליד מוקדם יותר את הרוק אנד רול מהבלוז והקאנטרי, למשל אצל אלביס פרסלי.
המוזיקה המוגברת והמחושמלת החדשה זכתה לעניין אמנותי ואינטלקטואלי רב, ומוזיקאים החלו לעשות ניסיונות בגיטרות חשמליות להפקת צלילים חזקים ודיסהרמוניים יותר. בעוד שתיפוף הבלוז המסורתי נחשב לליווי פשוט, מתופפי הבלוז רוק החלו משתמשים במערכות תופים מורכבות ובעלות צליל עמוק יותר, על מנת להתאים עצמם לצליל הגיטרות החשמליות. גם הזמרים שינו את סגנונם והסתמכו יותר על ההגברה לשם יצירת אפקט דרמטי ומסוגנן. התקדמויות בטכנולוגיות ההגברה וההקלטה אפשרו להנציח את רוח הסגנון החדש וה"כבד" יותר על סרטי ההקלטה.
המוזיקה המוקדמת ביותר אותה ניתן לאפיין כרוק מטאלי הגיעה מברמינגהאם, אנגליה, בשנות ה-60 המאוחרות. להקות כבלאק סבאת' יישמו את הגישה החדשה שלהן למוזיקת הבלוז אך עדיין התבססו על עיבודי הבלוז המסורתיים. להקות אלו הושפעו גם מאמני רוק פסיכדלי אמריקאיים כג'ימי הנדריקס, חלוץ הבלוז רוק בגיטרה החשמלית, שגישר בין אמני הבלוז השחורים מארצות הברית לרוקיסטים הלבנים מאנגליה. אמנים משפיעים אחרים היו ואנילה פאדג', שהאט את מקצבי הפופ הפסיכדלי, ולהקות רוק בריטיות מוקדמות יותר כ"המי" (The Who) והקינקס שסללו את הדרך להבי מטאל בהכללת תיפוף אגרסיבי ואקורדים שונים מהמקובל עד אותה עת במוזיקת הרוק.
השיר הראשון שניתן לזהות בו מאפיינים מובהקים של מוזיקת רוק מטאלי הוא "You Really Got Me" של הקינקס משנת 1965. בסוף 1968 צלילי הבלוז הכבדים כבר החלו מפציעים מכל עבר. מעריצים ומבקרים רבים מצביעים על גרסת הכיסוי של בלו צ'יר ללהיטו של אדי קוקרן "Summertime Blues" כשיר ההבי מטאל האמיתי הראשון. אוהדי הביטלס לעומתם מציגים את "Helter Skelter" מהאלבום הלבן מאותה שנה כמציב סטנדרטים חדשים של רעש, עיוות צליל ואגרסיביות באלבום פופ.
האלבום הראשון של להקתו של ג'ף בק, Truth, מאותה שנה, נחשב לאלבום רוק מטאלי חשוב ומשפיע, מעט לפני צאת אלבומם הראשון של לד זפלין. עם זאת, אין עוררין כי האלבום הראשון של לד זפלין מ-1969 הוא הראשון שהצליח משמעותית והפנה את תשומת הלב לסגנון החדש שנולד.
מקור המונח.
מקור השם הבי מטאל כהגדרה לז'אנר מוזיקלי שלם אינו ידוע בבירור. המונח נטבע על ידי הסופר ויליאם ס. בורוז. בספרו "The Soft Machine" משנת 1962, מתוארת הדמות "וילי מאורנוס, ילד הבי מטאל". בספרו הבא, Nova Express (1964), בורוז המשיך לפתח את מוטיב ההבי מטאל והשתמש בו כדימוי לסמים ממכרים. מוטיב נוסף בספרים אלו היה השימוש בצלילי מוזיקה מוקלטים לשחרור האישיות מהחיים הממוכנים והמנוכרים שתוארו בספרים אלו.
המפיק, המנהל וכותב השירים הראשון של בלו אויסטר קאלט (Blue Öyster Cult), טוען כי הוא היה הראשון לטבוע את המונח "הבי מטאל" ביחס למוזיקת רוק.
בשנות השישים המאוחרות, ברמינגהאם עדיין הייתה מרכז משמעותי של תעשיית המתכת, ויש הטוענים כי עובדה זו בשילוב עם מספר הלהקות הרב שהגיע מברמינגהאם, כגון לד זפלין, בלאק סבאת' The Move ואחרות, היא זו שקיבעה את המונח "הבי מטאל".
סברות אחרות מצביעות על ציטוט של מבקר על הופעה של ג'ימי הנדריקס או הקצפת: "זה היה כמו מתכת כבדה שנופלת מהשמיים". המונח מופיע גם במילות השיר "Born To Be Wild" של Steppenwolf משנת 1968:
המילה "כבד" כמציינת "רציני" או "משמעותי" נכנסה לעגה של תרבות הנגד והביטניקים עוד מוקדם יותר בשנות השישים: אלבום הבכורה של איירון באטרפליי נקרא "Heavy" (1968), ולד זפלין התגאו בהיותם "כבדים", כפי שמעיד השם אותו בחרו לעצמם.
כיום, הביטוי "הבי מטאל" מתייחס לרוב למטאל של שנות השמונים, כאשר המונח "מטאל" מתאר את הסגנונות המאוחרים יותר.
היסטוריה.
ההיסטוריה של מוזיקת ההבי מטאל היא מקור לא אכזב לוויכוחים בקרב חובבי המוזיקה ומבקריה.
הגל הראשון של להקות מטאל היה בשנים 1967–1974. להקות המטאל, אשר כאמור באו מהרוק, אימצו את מנהג אומני רוק לגדל שיער ארוך- מנהג שהפך למסורת בקרב יוצרי הסגנון, אשר נשמרה לאורך כמעט מעל ל-40 שנות קיומו עד היום.
נקודה מעניינת בהיסטוריה של המטאל היא, שהרוב המוחלט של יוצריה, במיוחד ב"דור המייסדים", אך גם בהמשך, הוא גברים. נשים החלו להשתלב במידה מסוימת בסצנת המטאל רק בשנות התשעים ואילך. גם קהל המטאל תמיד היה מורכב ברובו מבנים, אם כי ביחס פחות קיצוני. כמו כן, למרות העובדה כי רבים מיוצרי המטאל המובילים בעולם הם אמריקאים, כמעט כולם לבנים, בניגוד לרוק הקלאסי, שצמח מהבלוז האפרו-אמריקני.
שנות השבעים - דור המייסדים.
בדור המייסדים של ההבי מטאל, שהדגישו נגינת גיטרה וירטואוזית ומקצבים חזקים ניתן לציין את ג'ימי הנדריקס, איגי פופ, לד זפלין, בלאק סבאת', ודיפ פרפל. שלוש האחרונות - שלושתן להקות אנגליות אשר החלו את דרכן בשלהי שנות השישים - נחשבות ללהקות האם המייסדות של זרם ההבי מטאל.
אחת היצירות הנחשבות למהפכניות ולפורצות דרך בהבי מטאל הייתה "Dazed and Confused" של לד זפלין משנת 1969 - אשר מתחילה בפתיחת בס אפלולית, ממשיכה בריפים כבדים של גיטרה חשמלית ובהמשך פורט הגיטריסט, ג'ימי פייג', על המיתרים באמצעות קשת של כינור. באותה שנה ביצעה לד זפלין יצירה זו בהופעה בדנמרק מול קהל של כמה אנשים בודדים - זו הייתה אחת מהופעות המטאל הראשונות בעולם. שירים מפורסמים נוספים אשר היוו את פריצת הדרך של המטאל הם Child in Time של דיפ פרפל משנת 1970 ו-Iron Man של בלאק סבאת' מאותה שנה.
בעוד האומנים הנ"ל הביאו את הבשורה האומנותית החדשה, להקות אחרות בשנות ה-70, אשר לקחו אף הן את הרוק לכיוון הכבד והרועש, סחפו את הקהל באמצעות הופעה חיצונית בלתי שגרתית, כגון תלבושת בית ספר אצל AC/DC האוסטרלים ואיפור כבד אצל קיס ואליס קופר, התפרעות על הבמה ושימוש במוטיבים "שטניים" בשירים ובהופעות. יש המצביעים על תקופה זו כתקופת "התמסחרות" שבה להקות כבלו אויסטר קאלט זכו להצלחה מתונה בקרב קהל "אמצע הדרך" וסצנת ה"גלאם מטאל" של לוס אנג'לס החלה לפרוח ולהגיע לקהלי הפופ, במיוחד בשנות השמונים המאוחרות.
להקות חשובות נוספות משנות השבעים הן אקספט וסקורפיונז הגרמניות, שתיים מחלוצות הרוק הכבד והבלדות רוק ולהקת ג'ודס פריסט האנגלית, אשר חבריה אף זכו לכינוי "אלי מטאל".
שנות השמונים.
הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי.
הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי הקיף מאות להקות שקמו בשנים 1980–1984 (רובן לא שרדו), כשהמפורסמות שבהן הן איירון מיידן, דף לפרד ודיאמונד הד, אשר שילבו אלמנטים מהמטאל והרוק המתקדם הבריטי של שנות ה-70, ומהפאנק הבריטי והייתה פופולרית מאוד בזמנה, גם בשוק האמריקאי. להקות אלו, ביחד עם מספר להקות לא-בריטיות, כגון מנוור האמריקאית, וואספ האמריקאית, גרייב דיגר הגרמנית, Helloween הגרמנית ומרסיפול פייט הדנית, מהוות את הגרעין של ההבי מטאל הקלאסי, המתאפיין ביצירות ארוכות ומורכבות, נגינה כבדה ואגרסיבית אך מלודית, שירה מלודית בקול חזק וגבוה, מיקוד על הרמוניה בין שתי גיטרות, ריפים אגרסיביים וסולואים ארוכים, טכניים ומהירים של גיטרה חשמלית.
לצד הדגש החזק שניתן לכלי הנגינה, ובמיוחד לגיטרה חשמלית, בולטים במטאל הקלאסי הזמרים בעלי הקול הגבוה. המפורסמים שבזמרי המטאל הקלאסי בשנות השמונים שזכו לתהילה על קולם ועל שירתם רבת העוצמה הם רוב הלפורד (ג'ודס פריסט), ברוס דיקינסון (איירון מיידן), קינג דאיימונד (מרסיפול פייט) ואחרים.
בנוסף, התפתחה סצנת רוק ענפה גם בקצה השני של העולם, ביפן. היפנים משכבר הימים היו לחובבי רוק מושבעים ומצרכני התרבות הגדולים ביותר של עולם הרוק. בתחילת שנות השמונים התפתחה תנועת רוק ומטאל עצומה וחובקת, להקות כמו Vow Wow, Loudness, Anthem, Ezo, Magnum .44 וX Japan קבעו את היסודות לתרבות הרוק היפנית.