בילי מגיע לשיעור הפרטי הראשון שלו ומביא עמו את הדברים כדי לערוך ריקוד מיוחד לאודישן. הוא מתחיל ללמוד ומדביק בהתלהבות את גברת וילקינסון בזמן שהוא מפתח ביצוע מרשים לאודישן שלו. דבי, בתה של הגברת ווילקינסון, מנסה להרתיע את בילי מכיוון שהיא מאוהבת בו. בינתיים, אביו של בילי ואחיו טוני עוסקים בקרבות יומיומיים עם המשטרה, במהומות שלעיתים קרובות עקובות מדם. הם נאבקים כדי לפרנס את המשפחה בדוחק רב באמצעות תשלומי האיגוד, משימה קשה שנמשכת קרוב לשנה.
כאשר יום האודישן בבית הספר לבלט המלכותי מגיע, המשטרה נכנסת לעיירה וטוני נפגע על ידה. מכיוון שבילי לא הגיע לאולם על מנת לנסוע לאודישן, גברת וילקינסון הולכת לבית משפחת אליוט. בני משפחתו של בילי וחלק מחברי הקהילה מתאספים. היא נאלצת לחשוף שהיא מלמדת את בילי בלט כהכנה ליום הזה. ידיעה זו מרגיזה את אביו של בילי ופורץ ויכוח בין טוני לבין הגברת וילקינסון, שבסופו מנסה טוני לכפות על בילי לרקוד על השולחן לעיני כולם. כשהמשטרה מגיעה וכולם בורחים, בילי אומר לאביו כי אמו הייתה נותנת לו לרקוד, אך אביו מסרב לקבל זאת, ואומר לו: "אמא שלך מתה!". בילי זועם ויוצא לרקוד ברחוב על רקע המהומות והשוטרים. במשך קרוב לשנה הוא נשאר רחוק מכל דבר הקשור לבלט.
מערכה II.
במופע חג המולד השנתי של הכורים שישה חודשים מאוחר יותר, הם מחקים באופן נלעג את ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר, שנתפסת כיריבת כורי הפחם. אביו של בילי משתכר ושר שיר עממי ישן שמעורר אצלו זכרונות מאשתו המנוחה, והאיש המאופק הזה יוצא החוצה בדמעות. מייקל נשאר לבד עם בילי במרכז הקהילתי ומגלה לו שיש לו רגשות כלפיו, אולם בילי מסביר לחברו כי העובדה שהוא אוהב בלט לא אומרת שהוא הומו, ובתגובה, מייקל נותן לו נשיקה על הלחי. מייקל מנסה להראות לבילי כמה ריקודים, אך בילי עצוב ואומר לו פשוט לעזוב.
מייקל יוצא, אבל משאיר נגן מוזיקה. בילי, בפעם הראשונה מאז אותו היום המר של האודישן, מרגיש רצון לרקוד ומבצע את "אגם הברבורים" תוך כדי חלום להיות רקדן בוגר. הוא רק לא שם לב שאביו מגיע ורואה אותו רוקד. אביו הנרגש הולך לביתה של גברת וילקינסון לדון בסיכוייו של בילי כרקדן. היא מאשרת את הכישרון של בילי, אבל לא בטוחה לגבי סיכוייו להתקבל לבית הספר המלכותי לבלט. גברת וילקינסון מציעה לעזור לשלם עבור הנסיעה לאודישן בלונדון, אך מר אליוט מסרב. הוא זונח את גאוות מעמד הפועלים שלו ואת עתידו המקצועי לטובת בנו.
מר אליוט מחליט שהדרך היחידה לעזור לבילי היא לחזור לעבודה. כאשר טוני רואה את אביו מפר שביתה, הוא מתרתח ושניהם מתווכחים מה חשוב יותר: אחדות הכורים או לעזור לבילי להגשים את חלומו. הוויכוח אף מגיע למכות ובילי נפגע בטעות. אחד הכורים נוזף בהם ואומר כי הדבר החשוב ביותר הוא הדאגה לילד. אחד אחד, נותנים הכורים כסף כדי לעזור לשלם עבור הנסיעה לאודישן, אבל לבילי אין עדיין מספיק כסף לנסיעה ללונדון. מפר-שביתה מגיע ומציע לו מאות פאונד. טוני זועם ומנסה לדחות את תרומתו, אך אף אחד אחר לא תומך בו. כעת, חסר תקווה, טוני מהרהר אם יש עוד טעם להילחם על משהו בחיים, ויוצא.
בילי ואביו מגיעים לבית הספר המלכותי לבלט לצורך אודישן. בעוד מר אליוט מחכה בחוץ, לונדוני מהמעמד הגבוה מדגיש את הניגוד בין אליוט לבין משפחותיהם של המועמדים האחרים. מר אליוט פוגש רקדן בעל מבטא צפוני כבד, שמתוודה שאביו אינו תומך בקריירת הבלט שלו. הוא מייעץ באופן ברור למר אליוט לעמוד מאחורי בנו. בילי עצבני ומסיים את האודישן בתחושת נרפות שהוא לא עשה אותו טוב. בעודו אורז את חפציו, הוא מאפשר לרגש לגבור עליו ומכה מתמודד אחר שניסה לנחם אותו. ועדת האודישן מזכירה לבילי את התקנים המחמירים של בית הספר. הם קיבלו מכתב נלהב מגברת וילקינסון המסביר את הרקע ואת מצבו של בילי, ומבקשים ממנו לתאר איך הוא מרגיש כשהוא רוקד. בילי מגיב בהצהרה מעומק הלב המבהירה את תשוקתו לריקוד.
בחזרה לדרהאם, משפחת אליוט מנסה לשרוד, אך הזמנים קשים והכורים מפעילים בית תמחוי כדי להבטיח תזונה לכולם. בסופו של דבר, בילי מקבל מכתב מבית הספר לבלט. המום ומפוחד מהידיעה שהוא עשוי להתבשר על סיום החיים שהוא מכיר, הוא מודיע למשפחתו שלא התקבל. טוני מרים את המכתב מפח האשפה ומגלה שאחיו כן התקבל. במקביל, איגוד הכורים נכנע והפסיד את השביתה. בילי מבקר את גברת וילקינסון בשיעור הריקוד שלה על מנת להודות לה על כל מה שעשתה עבורו. בתה דבי עצובה על כך שבילי מוכרח לעזוב.
בילי אורז את חפציו לנסיעה לבית הספר לבלט, ונפרד מהכורים המובטלים שחוזרים בצער לעבודה. הוא אומר שלום גם לאמו המתה, שלעיתים קרובות מבקרת אותו בדמיונו. מייקל מגיע להיפרד ובילי נותן לו נשיקה על הלחי, לוקח את המזוודה שלו ויוצא. לאחר מכן, כל צוות השחקנים יוצא לבמה וקורא לבילי לחזור כדי לחגוג את העתיד המזהיר שמצפה לו.
המחזמר בישראל.
בקיץ 2016, לאחר כ-10 חודשים של הכנות וחזרות, עלה לראשונה המחזמר בישראל בתרגומו של אלי ביז'אווי, בבימויו של אלדר גרויסמן, בניהולו המוזיקלי של בן זיידמן ובכיכובם של שון זילברשטיין וארנון הרינג בתפקידי בילי, אבי קושניר, דפנה דקל, אושרי כהן ודינה דורון}. ב-31 באוגוסט 2017, לאחר 115 הצגות, ירד המחזמר מהבמות.
הילה של חומר אפל
משה לוין (רב)
הרב משה לוין (תרס"ז, 1907 – תשל"ז, 30 במאי 1977) היה הרב הראשי של נתניה.
תולדותיו.
נולד בעיירה דרעוונא שבליטא. למד בישיבת ברנוביץ אצל הרב אלחנן וסרמן, בישיבת ראדין ובישיבת מיר. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל ולמד בכולל היכל התלמוד בתל אביב. נישא לאסתר, בתו של הרב אליהו אפשטיין, רבו של המושב בלפוריה. חתנו השני של הרב אפשטיין היה דוד מלמד, אביו של הרב זלמן מלמד.
בשנת 1938, לאחר פטירת חותנו התמנה הרב לוין לשוחט ורבה של בלפוריה. בתחילת 1947 מונה לרב של קריית חיים.
בשנת 1953 עבר לכהן כרב בנתניה לצידו של הרב דוד שלוש. הרב לוין היה מינוי של המועצה הדתית של נתניה, לאחר שרב העיר, הרב אברהם ורנר סירב לשתף פעולה עם המועצה הדתית. בפועל כיהן הרב לוין כרב העיר מטעם המועצה הדתית ומסוף שנות ה-50 הופיע שמו של הרב לוין בעיתונות עם התואר "רבה של נתניה" במקביל למתן כינוי זה לרב ורנר.
הקים את ישיבת תפארת נתניה, בראשה עמדו הרבנים שמעון משה דיסקין וצבי פרידמן. כמו כן עמד בראשות כולל שהקים בעיר. פרסם מאמרים תורניים בכתבי עת שונים ובהם ב"שבילין". במקביל לימד תלמוד בתיכון הדתי בעיר.
בשנת 1960, על רקע סכסוך בין משרד הדתות והמועצה הדתית לבין הרב ורנר, מונה על ידי הרב יצחק נסים לרב הראשי של נתניה, מינוי שלא הוכר על ידי שר הדתות. עם השנים הוכר מעמדו כרב העיר האשכנזי.
נפטר בשנת תשל"ז- 1977.
צאצאיו.
בפטירתו בשנת 1977 נכתב שהוא השאיר שלושה בנים, כולם רבנים, שניים בארצות הברית, ושתי בנות.
הנצחתו.
לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בנתניה.
בביתו של הרב לוין פועל "מרכז תורני בית הרב".
שלמה בלזר
שלמה בּלָזֶר (תרמ"ט, 1889 - תש"ך, 1960) היה עורך כתב העת "שערי ציון" ומעסקני הציבור ביישוב הישן בירושלים.
תולדותיו.
נולד בקובנה, בנו של הרב יצחק בלזר, מראשי תנועת המוסר. בשנת תרס"ד (1904) עלה לארץ ישראל עם אביו והם התיישבו בירושלים.
בשנות ה-20 ערך את כתב העת "שערי ציון", יחד עם הרב אהרן יצחק זסלנסקי.
היה מעסקני היישוב הישן בירושלים ונשא בתפקידים רבים. בין השאר היה מנהל ישיבת תורת חיים, מנהל כולל וילנה וחבר הנהלת בית החולים ביקור חולים.
נפטר בשנת 1960, בגיל 71.
משפחתו.
בנו, יצחק, נולד זמן קצר לאחר פטירת סבו ונקרא על שמו. בשנות ה-20 הוא היגר לדרום אמריקה ושימש שם כמורה לעברית. נכדו הוא השופט מרדכי בלזר.
גיסו, בעל אחותו בריינה, היה הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי. גיסו מצד אשתו היה הרב מרדכי לייב רובין, ראב"ד העדה החרדית.
מרדכי בלזר
מרדכי בלזר (14 באפריל 1931 - 23 באוגוסט 2012) היה סגן נשיא בית המשפט השלום בנתניה. בין השנים 1991 - 1992 היה נשיא גדול של הלשכה הגדולה של מסדר הבונים החופשיים בישראל.
ביוגרפיה.
נולד בסלבדור דה-בהייה שבברזיל. אביו, יצחק בלזר, היה בנו של שלמה בלזר ונכדו של הרב יצחק בלזר. בשנות ה-20 היגר אביו מירושלים לברזיל, שם נישא ללאה גורסקי, ילידת סטולין שבבלארוס שהיגרה עם הוריה לברזיל. במשך מספר שנים הוא שימש מורה לעברית בבתי ספר יהודיים במדינות דרום אמריקה.
בשנת 1936 עלתה המשפחה לישראל. מרדכי בלזר למד בתלמוד תורה בירושלים, בבית ספר ברחובות, בבית הספר תחכמוני בתל אביב ובבית הספר חורב בירושלים. סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
היה חבר בלח"י. במלחמת העצמאות לחם בחטיבת ירושלים. לאחר הסמכתו כעורך דין שימש כתובע צבאי בפיקוד הדרום ובפיקוד המרכז.
בשנת 1952 נישא לרנה, בתו של צבי לבהרי, שהיה סגן יו"ר המועצה המקומית ברעננה במשך 40 שנה. אחיה הוא הכלכלן פרופ' דוד לבהרי.
בין השנים 1955 – 1981 היה עורך דין עצמאי בתל אביב. במשך כעשר שנים שימש כתובע בבית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין במחוז תל אביב.
בשנת 1981 התמנה כשופט בבית המשפט השלום בנתניה, ולימים התמנה לסגן נשיא בית משפט זה. עם מינויו לשופט התמנה גם כשופט צבאי ולאחר מכן שימש כאב בית דין בפיקוד מטכ"ל. את שירותו הצבאי סיים בדרגת סגן-אלוף במילואים.
בשנת 2001 פרש לגמלאות. בשנים שלאחר מכן כיהן כיו"ר ועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר, כיו"ר ועדת בוררות של סוכני הנסיעות בארץ וכבורר מטעם לשכת עורכי הדין.