דורית רביד היא בלשנית החוקרת בכלים פסיכולינגוויסטיים היבטים שונים של המרקם הלשוני העשיר והמורכב של העברית הישראלית משתי פרספקטיבות.
האחת היא חקר תכונותיהם הצורניות והמשמעותיות של רכיבי השפה – צורנים (מורפמות) כמו השורש, הבניין, המשקל ומוספיות הנטייה והגזירה, מילות תוכן (שמות, פעלים, תארים), צירופים מורפו-תחביריים ומבני תחביר. בהקשר זה היא מתבוננת בתפוצתם של אלה בשיח הדבור והכתוב של דוברי העברית ובפונקציות שהם משרתים בו ובונה מבדקים הבוחנים את הידע הסמוי והגלוי יותר של דוברי העברית על רכיבי לשונם.
הפרספקטיבה השנייה היא מעקב אחר רכישתם של פריטי מילון ומבנים מורפו-תחביריים אלה על ידי ילדים בגילים שונים (מפעוטות ועד ילדי בית ספר) ומתבגרים בהשוואה למבוגרים במבדקים מובנים ובשפה הספונטנית תוך התייחסות להקשר ההתפתחותי, הקוגניטיבי, האורייני והרגשי-חברתי שבו נלמדת השפה העברית על ידי דובריה הילידיים. מטרתה של רביד היא להגיע לתובנות עמוקות באשר לדרך שבה העברית מיוצגת ומתוהלכת בפי דובריה, לקשרים ארוכי הטווח והסמויים שבין מבנה ומשמעות לבין ההתנהגות הלשונית, וכן לאופן שבו הקוגניציה האנושית ניגשת לרכישתן של שפות שונות (כמו שפות שמיות) בכלים גמישים ויצירתיים.
עבודותיה של רביד על השפה העברית חובקות את הטווח ההתפתחותי שבין הגיל הרך, שנות בית הספר היסודי והתיכון ואף מתמקדת בשינויים הלשוניים החלים בקבוצת הגיל הייחודית של חיילים (ובנות שירות לאומי) בהשוואה למבוגרים בוגרים יותר. בעבודותיה הבלשניות חקרה (וכמעט תמיד מהיבטים של התפתחות לשונית ורכישת השפה) את הצירופים השמניים על יסודותיהם, את מבני הסמיכות לסוגיהם, את שמות הפעולה והשמות הגזורים, את התואר גזור השם וסוגי תארים אחרים, את מבני הסביל, מבני הדימינוטיב (הקטנה) והיבטים שונים של השורש והתבנית בפועל ובשם. את כל אלה היא חוקרת באוכלוסיות בעלות התפתחות תקינה ואוכלוסיות בעלות הפרעות התפתחותיות.
מקום ייחודי שמור במחקריה המורפולוגיים למבני הריבוי של השמות ולהתאם התואר להם בעבודות משותפות עם פרופ' רחל שיף מאוניברסיטת בר-אילן. עבודות אחרות מתמקדות באוריינות הלשונית בעברית. מצד אחד רביד עוסקת בפן הלשוני של שגיאות הכתיב בעברית: היא נחשבת למומחית הראשונה במעלה על הפסיכולינגוויסטיקה של הכתיב העברי, על מקורותיהן של שגיאות הכתיב, על הדרך שבה הכתיב נרכש ועל תפקיד המורפולוגיה בהפגת העמימות בכתיב.
מהבט נוסף, רביד עוסקת (בעקבות מורתה, פרופ' רות ברמן) בהתפתחות השיח הדבור והכתוב – כיצד דוברי עברית מפיקים טקסטים דבורים וכתובים מסוגות שונות כמו שיח הסיפור והשיח העיוני. התבוננותה בתשתית המילונית והמורפולוגית של התפתחות טקסטים בגילאי בית הספר הניבה פרסומים רבים. רביד הייתה גם החוקרת הראשונה שעסקה בצורה שיטתית תוך שימוש בכלים אמפיריים בחקר הערבית הפלסטינית הדבורה, בעיקר מן הפן של ריבוי השמות אך גם בהיבטים של אוריינות.
במוקד מחקרה בעשור השני של המאה ה-21, שלושה נושאים:
מפרסומיה.
Ravid, D. &amp; R. Schiff. 2012. From dichotomy to divergence: Number/gender marking on Hebrew nouns and adjectives across schoolage. Language Learning, 62, 133-169.
Schiff, D. &amp; D. Ravid. 2012. Linguistic processing in Hebrew-speaking children from low and high SES backgrounds. Reading &amp; Writing, 25, 1427-1448
Saiegh-Haddad, E., A. Hadieh &amp; D. Ravid. 2012. Acquiring noun plurals in Palestinian Arabic: Morphology, familiarity, and pattern frequency. Language Learning, 62, 1024-1051.
Ravid, D. 2013. Syntactic complexity in discourse production across different text types. In Catherine Bolly &amp; Liesbeth Degand (eds), Across the Line of Speech and Writing Variation. Corpora and Language in Use – Proceedings 2. Louvain-la-Neuve: Presses universitaires de Louvain, 51-66
חטיבה 646
חטיבה 646, (לשעבר חטיבה 525) המכונה גם "עוצבת שועלי מרום", היא חטיבת צנחנים במילואים בצבא ההגנה לישראל. תג היחידה היה שועל מכונף בצבע צהוב על רקע אדום. מכונה גם "הדרומית", משום שבעבר הייתה אחת משלוש חטיבות הצנחנים במילואים שהיו תחת פיקוד ישיר של הפיקודים המרחביים, כאשר חטיבה זו הייתה כפופה לפיקוד הדרום. החטיבה הייתה כפופה, החל משנת 2000, לעוצבת סיני, ובשנת 2020 עברה לעוצבת הבזק.
היסטוריה.
החטיבה הוקמה ב-1974 בעקבות מלחמת יום הכיפורים. הבסיס לחטיבה היה גדוד 48 (כיום גדוד 8105), גדוד מילואים בפיקודו של שמעון כהנר (קצ'ה) שהוקם ב-1970 ולחם במלחמת יום הכיפורים בקרבות התעלה ובגזרת אסמאעיליה, אליו צורפו שני גדודים חדשים שהוקמו על בסיס יוצאי חטיבת הצנחנים הסדירה. גדוד 420 בפיקודו של מיכה בן ארי (קפוסטה), וגדוד 466 בפיקודו של נתן שונרי.
החטיבה לחמה במלחמת לבנון הראשונה, תחת פיקודו של דובי הלמן, בקרבות לכיבוש צור, צידון, עאליי ובחמדון. כאשר גדוד 420 בפיקוד אבנר חרמוני, נלחם באזור סולטאן יעקב כחלק מחילוץ יחידות שריון. בהמשך פעלה החטיבה, תחת פיקודו של אבנר חרמוני, בפעילות מבצעית בלבנון בתקופה הארוכה של שהיית צה"ל ברצועת הביטחון. כן ביצעו גדודי החטיבה לאורך השנים תעסוקה מבצעית שוטפת באינתיפאדה הראשונה. ובאינתיפאדה השנייה. לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות פעלו לוחמי החטיבה בגזרת רצועת עזה במספר פשיטות ומבצעים מיוחדים, אותם ביצע גדוד הסיור (6646) של החטיבה. כמו כן לחמה החטיבה גם במבצע עופרת יצוקה בגזרת בית לאהיא, וגויסה גם במבצע עמוד ענן. בשנת 2009 זכתה החטיבה בפרס מפקד זרוע היבשה ליחידות מצטיינות. בדצמבר 2012 זכתה החטיבה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
עוצבת שועלי מרום
חטיבת שועלי מרום
אתר מפה
מכון הנפט
איבנה בקוארו
סמל ברנדנבורג
סמל ברנדנבורג (כינויו בגרמנית: Märkischer Adler, נשר המרקיז) הוא סמלה הרשמי של המדינה הגרמנית ברנדנבורג. הסמל הנוכחי נבחר ב-1991 והוא מבוסס על סמלה ההיסטורי של המדינה.
הסמל מורכב ממגן בצבע לבן שעליו מוטען עיט אדום, מביט ימינה. כנפיו מעוטרות בגבעולי תלתן זהב ומקורו וטפריו זהובים אף הם.
היסטוריה.
על פי המסורת, סמל הנשר האדום אומץ על ידי הנסיך גֶרוֹ שליט נסיכות ברנדנבורג, במאה ה-10, או על ידי אלברכט ה"דב", מרקיז ברנדנבורג מהמאה ה-12. ב-1415 קיבל בית הוהנצולרן את השליטה בברנדנבורג והפך אותה למדינה חשובה במסגרת האימפריה הרומית הקדושה. שליט ברנדנבורג היה לנסיך בוחר של הקיסר ולכבוד כך, עוצב סמל המשפחה מחדש כאיחוד של סמלה המקורי, סמל נסיכות נירנברג וסמל הנשר של ברנדנבורג. ככל שהנסיכות גדלה והפכה לממלכה תוך שהיא מספחת לשטחה נסיכויות וערים שכנות, אוחד והועמס סמלה בפרטי סמליהן ונוספו לו חלקים שהעידו על עוצמתה של הממלכה. כשהנסיך הבוחר פרידריך השלישי לקח לעצמו את התואר פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה ב-1701, הוא שינה משמעותית את הסמל, הסיר את שלטי האצולה הקטנים והדגיש את הנשר האדום.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם התפרקותה הסופית של פרוסיה נזנח הסמל המסורתי וסמל חדש עוצב בברנדנבורג ללא כל אזכור לישן. אולם סמל זה שהראה את זריחת השמש מאחורי עץ אלון, עם צבעי אדום ולבן בתוספת מגן כחול, ירוק ולבן, לא זכה לפופולריות רבה. עם זאת, עיצוב דגל העיר ברנדנבורג הושפע ממגן זה. ב-1990, לאחר איחוד גרמניה נבחר סמל הנשר ללא עיטורים נוספים לסמלה של המדינה.
אם אשכחך
אם אשכחך או ציון תמתי, הוא שירו של מנחם מנדל דוליצקי. הולחן על ידי היימן כהן, ועובד על ידי גיל אלדמע. עיבוד מוזיקלי נוסף של אריה לבנון. עיבוד מוזיקלי נוסף משויך ליצחק אדל. השיר ומנגינתו נעשו אהודים מאוד בקרב שוחרי התנועה הציונית ברחבי תבל וביישוב היהודי בארץ ישראל. השיר זכה לעיבודים וביצועים רבים במאה ה-20 וה-21.. בין המבצעים השונים : יהורם גאון, חבורת שוהם, הגבעטרון, עירית סנדנר, אסנת פז, לואי דנטו.
אמירות ותכנים.
נושאי השיר המחורז הכולל שני בתים, הם האהבה והגעגועים לארץ ישראל במשך הדורות ועל ההצמדות הנחושה אל זכרה של הארץ בכל אתר ואתר, אשר הפכו לעיקר במורשת היהודית לדורתיה ומסד לרעיון הציוני ממחצית המאה ה-19.
המשורר משוחח על שני צירים-קטבים בחיי האדם: האחד, ציר הזיכרון והשיכחה על אודות הארץ, והשני, ציר החיים והמוות. לכאורה קיימת תקבולת בין הזיכרון והחיים מחד, לבין השיכחה והמוות מאידך, אותה מערער המשורר בהכרזותיו על מהותה הנצחית של הארץ, בתודעת הדורות.
בבית הראשון משתמש המשורר בכינויי אהבה: "חֶמְדָּתִי" ו"תַּמָּתִי" הלקוחים משיר השירים. הוא ממשיך את מסורת דורות רבים, כאשר הוא מתאר את געגועיו העזים לארץ האבות, וייתכן שבהשתמשו במילה "הוֹמִיָּה", התכתב המשורר עם מילות השיר הנודע "תִּקְוָתֵינוּ" (שגרסה מקוצרת ממנו נעשתה להמנון התנועה הציונית ואחר כך להמנון מדינת ישראל בשם "התקווה") של נ"ה אימבר: "כָּל עוֹד בִּלְבָבוֹ שָׁם פְּנִימָה / נֶפֶשׁ יְהוּדִי הוֹמִיָּה.
בהמשך חוזר המשורר, במילותיו, על שבועת הזיכרון בתנ"ך, בספר תהילים: "אִם אֶשְׁכָּחֵךְ יְרוּשָׁלָםִ תִּשְׁכַּח יְמִינִי תִּדְבַּק לְשׁוֹנִי לְחִכִּי אִם לֹא אֶזְכְּרֵכִי אִם לֹא אַעֲלֶה אֶת יְרוּשָׁלִַם עַל רֹאשׁ שִׂמְחָתִי: ומכריז כי שבועתו תקפה עד מותו, כאשר קברו יכוסה בעפר ויסגר - יאטר, על פי הפסוק בתהילים: "וְאַל-תֶּאְטַר-עָלַי בְּאֵר פִּיהָ".