החל מימי סרגון השני, החלו האשורים לזהות את אנשר עם אשור בגרסתם למיתוס הבריאה, בגרסה זו בת זוגו היא נינ-ליל (NinLil).
טל שטריקר
טל שטריקר (נולד ב-29 במאי 1979) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל בשחייה שהשתתף באולימפיאדת סידני במדי נבחרת ישראל.
ביוגרפיה.
שטריקר נולד ברמת גן. הוא התאמן בקבוצת השחייה של מכבי קריית אונו בהדרכתו של רובי שלו.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באתונה, יוון במרץ 2000 סיים שטריקר במקום 14 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:13.96 דקות ובמקום 26 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש נוסף של 1:02.85 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2000 סיים שטריקר במקום ה-12 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:17.35 דקות, במקום ה-22 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.88 דקות ובמקום ה-26 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.19 שניות. בנוסף, הוא סיים במקום השמיני במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:25.21 דקות, ביחד עם איתן אורבך, אורן אזרד ויואב ברוק (התוצאה שקבע בזינוק שליחים הייתה 52.11 שניות) ובמקום השמיני במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:43.48 דקות, ביחד עם אורבך, יואב מאירי וברוק (התוצאה שקבע בזינוק שליחים הייתה 1:03.15 דקות).
באולימפיאדת סידני (2000) סיים שטריקר במקום ה-32 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.99 דקות ובמקום ה-32 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.33 דקות. בנוסף, הוא דורג במקום ה-17 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:43.39 דקות, ביחד עם אורבך, מאירי וברוק (התוצאה שקבע בזינוק שליחים הייתה 1:02.65 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 2002 זכה שטריקר בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.23 דקות, אחרי דב מלניק מהפועל ירושלים (1:05.10 דקות) ולפני דני מלניק ממכבי ראשון לציון שקבע שיא ישראלי לגילאי 18-17 (1:05.42 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.41 דקות, אחרי דב מלניק (2:17.86 דקות) ולפני דני מלניק (2:21.49 דקות).
הערות שוליים.
ונצואלה במשחקים האולימפיים
ונצואלה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לונדון (1948). לאורך השנים, צברו הספורטאים הוונצואלים 19 מדליות, בהן שלוש מדליות זהב. 6 מהמדליות הושגו בענף האיגרוף. ונצואלה השתתפה גם ב-4 אולימפיאדות חורף מאז אולימפיאדת נאגנו (1998), אך לא הגיעה בהם להישגים משמעותיים.
היסטוריה.
הספורטאי הוונצואלי הראשון שזכה במדליה אולימפית היה ארנולדו דבוניש, שזכה במדליית ארד בקפיצה משולשת באולימפיאדת הלסינקי (1952). באולימפיאדת רומא (1960) היה זה הקלע אנריקו פורסיה שזכה במדליית ארד, בירי מ-50 מטר בשכיבה. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה המתאגרף פרנסיסקו רודריגס במדליית הזהב הראשונה בתולדותיה של ונצואלה, בקטגוריית המשקל של עד 48 ק"ג. רודריגס כשל בניסיונו להגן על תוארו באולימפיאדת מינכן (1972), והודח כבר בסיבוב הראשון.
במהלך שני העשורים הבאים, המשיכו המתאגרפים הוונצואלים להגיע להישגים נאים: פדרו גמארו זכה במדליית כסף באולימפיאדת מונטריאול (1976), ברנרדו פיניאנגו זכה במדליית כסף באולימפיאדת מוסקבה (1980), ומרסלינו בוליבר ואומאר קטארי זכו במדליות ארד באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). בנוסף לבוליבר וקטארי, זכה השחיין רפאל וידאל במדליית ארד באולימפיאדת לוס אנג'לס, במשחה ל-200 מטר פרפר. במשחה ל-100 מטר פרפר סיים וידאל במקום הרביעי, ושחיין נוסף, אלברטו מסטרה, סיים במקום החמישי במשחה ל-200 מטר חופשי ובמקום השישי במשחה לחצי המרחק.
במשחקים הבאים לא הצליחו הספורטאים הוונצואלים לזכות במדליות, ולהישג השיא בשנים אלה הגיע השחיין פרנסיסקו סאנצ'ס, שסיים במקום השביעי במשחה ל-50 מטר חופשי ובמקום השמיני במשחה ל-100 מטר חופשי באולימפיאדת אטלנטה (1996). באולימפיאדת אתונה (2004), 20 שנה לאחר הפעם האחרונה שבה עמדו ספורטאים ונצואלים על הפודיום, הצליחו לעשות זאת שניים נוספים - לוחמת הטאקוונדו אדריאנה קרמונה, שהייתה לוונצואלית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, ומרים המשקולות ישראל חוסה רוביו. שניהם זכו במדליות ארד. מרים משקולות נוסף, חוליו ססר לוניה, סיים במקום החמישי. ספורטאים בולטים נוספים כללו את רוכבת האופניים רוכבת האופניים דניאלה לאריאל שסיימה במקום השמיני בספרינט, והסייף סילביו פרננדס שהעפיל לשלב רבע הגמר בדקר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הייתה לוחמת הטאקוונדו דליה קונטרראס הספורטאית הוונצואלית היחידה שזכתה במדליה, במדליית ארד. הישגים נאים נוספים רשמו סייפי הדקר, שסיימו במקום השישי, המתעמל חוסה לואיס פואנטס, שדורג במקום השמיני בסוס הסמוכות והמתאגרפים הקטור מנסאנייה ואלפונסו בלנקו, שהעפילו לרבע הגמר.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה סייף הדקר רובן לימארדו במדליית הזהב הראשונה לזכות ונצואלה מזה 44 שנים. הייתה זו גם המדליה היחידה בה זכו הספורטאים הוונצואלים במשחקים אלה, אם כי כמה מהם הגיעו להישגים גבוהים: מרים המשקולות ג'וניור סאנצ'ס סיים במקום החמישי, נבחרת השליחים ל-400X4 מטר סיימה במקום השביעי והשחיינית אנדראינה פינטו סיימה במקום השמיני במשחה ל-800 מטר חופשי. אלחנדרה בניטס השתתפה במשחקים האולימפיים בפעם השלישית.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הוונצואלים בשלוש מדליות. יולימאר רוחאס זכתה במדליית כסף בקפיצה לרוחק רוכבת האופניים סטפני הרנאנדס זכתה במדליית ארד במרוץ אופני BMX והמתאגרף יואל פינול זכה אף הוא במדליית ארד. המתאבקים פדרו סבאיוס וברטסאבת ארגואיו סיימו במקום החמישי, לוחם הטאקוונדו אדגר קונטרראס סיים אף הוא במקום החמישי, המתעמלת ג'סיקה לופס סיימה במקום השישי בתרגיל המקבילים המדורגים ובמקום השביעי בקרב-רב, מרימת המשקולות יאניוסקה אספינוסה סיימה במקום השביעי והמתאגרף גבריאל מאסטרה הודח בשלב רבע הגמר.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
אנצאר
אל-אנצאר (בערבית: الانصار; מילולית: העוזרים/תומכים) הוא מונח איסלאמי המייצג במקור את תושבי ית'רב (כיום אל-מדינה) המוסלמים שסייעו לעדת מאמיניו של מוחמד לאחר הגירתם ממכה בשנת 622. מרבית האנצאר נמנו עם שני שבטים: האוס והח'זרג', ויחד עם המהאג'רון (ראשוני המאמינים המהגרים ממכה) הם מהווים את הצחאבה, קבוצת רעי מוחמד המהווים מקור לתחיקה משפטית ומודל לחיקוי למוסלמים. האנצאר זכורים באדיקותם ובאומץ לבם ובין הבולטים שבהם היו מעת' בן ג'בל, סהל בן סעד וסעד בן עבידה.
לאחר מות מוחמד הפך המונח אנצאר לכינוי כללי ליחידות הצבא הערביות שפלשו לאזורים הסובבים את חצי האי ערב. האנצאר כבשו את האימפריה הסאסאנית והכו נמרצות את האימפריה הביזנטית. בהדרגה התיישבו חיילות המצב במחנות צבא שהפכו ברבות השנים לערים כמו קהיר, בצרה, כופה ואחרות. האנצאר היו חמושים בכידונים, רמחים, חרבות, קשתות ורכובים על סוסים שהקנו להם יכולות תמרון וניידות גבוהות. האנצאר שימשו לעיתים גם כחיל רגלים. הם היוו את סוג היחידה העיקרית בצבא הח'ליפות עד למאה ה-9, עת הוחלפו בידי חיילים-עבדים זרים המכונים ע'למאן או ממלוכים.
בסוף המאה ה-19 קבוצות מוסלמיות חסידיו של המהדי מוחמד אחמד יצאו לג'האד כנגד חדירת המערב בסודאן וקראו לעצמם האנצאר. השם נמצא בשימוש קבוצות טרור וחמושים אסלאמיות שונות ברחבי העולם המוסלמי, ביניהם ב: אינדונזיה, הודו, פקיסטן, אפגניסטן, עיראק, תימן, סומליה, סודאן, מצרים, אלג'יר, מרוקו וישראל.
התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש (1941)
התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש (באנגלית: The Palestine Post Occupational Scheme) הייתה תוכנית שיזמו הבריטים בשנת 1941, בימי מלחמת העולם השנייה להגנת ארץ ישראל מפני פלישה מצפון של הנאצים.
הרקע.
בימי מלחמת העולם השנייה עמדה ארץ ישראל שבשלטון המנדט הבריטי פעמיים בפני סכנת פלישה של הנאצים ובעלי בריתם.
הסכנה הראשונה החלה ביוני 1940 כאשר כבשה גרמניה את צרפת, והשליטה בצרפת ובמושבותיה הייתה בידי משטר וישי הפרו-נאצי. בכך באו סוריה ולבנון תחת שלטון פרו-נאצי. הנחת העבודה של הבריטים הייתה שפלישה גרמנית לארץ ישראל מצפון היא אפשרות ריאלית.
בקיץ 1940 החלו הבריטים להקים קווי ביצורים להגנת הארץ מפני פלישה ולהכנת פעולות התנגדות לכובשים, אם תפול בידי האויב.
מיוני עד יולי 1941 ניטשה המערכה בסוריה ובלבנון. בתום המערכה כבשו כוחות בריטיים את המדינות מידי משטר וישי, אך האיום הנאצי לא הוסר. הצטרפות יפן למלחמה בדצמבר 1941 אילצה את בריטניה לדלל באופן ניכר את צבאה במזרח התיכון ולהפנות כוחות למזרח הרחוק. בנוסף, העריכו הבריטים כי הצבא האדום עלול להתמוטט והנאצים יתקדמו דרומה, יכבשו את הקווקז ויפלשו לארץ ישראל מצפון. אז יזמו הבריטים בשיתוף עם ההגנה את התוכנית שנקראה "התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש", להכנת כוחות גרילה ללוחמה בעורף האויב.
בהמשך בשנת 1942, התקדם קורפוס אפריקה של הגנרל רומל בצפון אפריקה מזרחה וגבר החשש מפני נפילת תעלת סואץ. בשל חשש זה הגו הבריטים את תוכנית "המבצר האחרון" (Palestine final fortress). ליצירת קו הגנה באזורים ההרריים של צפון הארץ. עם התקדמות קורפוס אפריקה לכיוון תעלת סואץ השתררה ביישוב חרדה, ובהנהגת היישוב החלה להרקם תוכנית "מצדה על הכרמל" לריכוז כלל אנשי היישוב בהר הכרמל וסביבותיו לקרב הגנה הרואי ואולי סופי. תקופה זו בתולדות היישוב קיבלה את הכינוי מאתיים ימי חרדה.
כל התוכניות לא עמדו למבחן; לאור ניצחון הבריטים בקרב אל עלמיין השני והדיפת האויב מצפון אפריקה בנובמבר 1942 הוסר איום הכיבוש מארץ ישראל.