הגרסה הראשונה של הרקוויאם, שכללה חמישה פרקים בלבד (הליברה מה, שכבר הולחן, לא נכלל בגרסה זו) בוצעה לראשונה ב-16 בינואר 1888, בטקס לוויה בכנסיית מדלן בפריז, שם עבד פורה כמנצח המקהלה ונגן העוגב. לאחר הטקס פנה הכומר לפורה ואמר לו שהרפרטואר במדלן עשיר דיו, ואין צורך בחידושים הללו. גרסתו הראשונה של הרקוויאם הולחנה לתזמורת קאמרית קטנה. בשנת 1890 הוציא פורה מהדורה מעודכנת של הרקוויאם בתוספת שני פרקים: ליברה מה והוסטיאס וכן הרחבות בפרקים הקיימים, גם מהדורה זו נכתבה כיצירה קאמרית. במקביל, בין השנים 1889–1890 נכתב עיבוד של היצירה לתזמורת מלאה. לא ידוע אם העיבוד נכתב על ידי פורה עצמו או על ידי אחד מתלמידיו. ביצוע הבכורה של הרקוויאם בגרסתו האחרונה היה ב-12 ביולי 1900, בארמון טרוקדרו הישן בפריז, בזמן התערוכה העולמית, בניצוחו של פול טפנל.
פורה הופתע מהצלחת הרקוויאם, כפי שכתב באחד ממכתביו באוקטובר 1900: "מבצעים את הרקוויאם שלי בבריסל, נאנסי, מרסיי ובקונסרבטוריון בפריז! בקרוב אהיה מלחין מפורסם!"
בהלווייתו של פורה, בשנת 1924 בוצע הרקוויאם בגרסתו התזמורתית המלאה.
מילים ומוזיקה.
המילים ברקוויאם של פורה הן בעיקרן המילים של הרקוויאם הקתולי, אך פורה ערך בהן שינויים. הבולט ביותר הוא ההשמטה של הדיאס אירה, שברקוויאמים מסורתיים הוא אחד החלקים העיקריים והארוכים. פורה הוסיף קטעים שאינם נכללים תמיד במיסה: "ליברה מה" ו"אין פארדיסום". חלקים אלה לקוחים מתוך טקס הקבורה שנערך לאחר המיסה, לפני שהגופה מונחת באדמה. בחלק מן הקטעים שינה פורה את הטקסט שינויים קלים, אך באופרטורה ערך שינויים של ממש: השמיט ושינה משפטים והוסיף "או" בפתיחה ו"אמן" בסוף. בראיון משנת 1902 אמר פורה שמטרתו הייתה "להתרחק מהשביל המבוסס, אחרי כל השנים בהם ניגנתי בלוויות! נמאס לי מהם. רציתי לעשות משהו אחר."
המוזיקה של הרקוויאם רגועה ושקטה יחסית להלחנות אחרות של הרקוויאם. פורה התייחס לכך וטען שהיצירה שלו "נשלטת מתחילתה ועד סופה ברגש מאוד אנושי של אמונה במנוחת עד."
היא נעדרת את הגרנדיוזיות והדרמטיות שיש ברקוויאמים של ורדי ושל ברליוז, אלא השלמה ומוות מתוך אושר. דבר זה ניכר גם בהשמטה של הדיאס אירה, המזמור המתאר את אימת יום הדין.
הרקוויאם יועד להשמעה בכנסייה, ולא בקונצרטים. לכן, הסגנון שלו לא כולל את המודולוציות וההרמוניות המתקדמות שאפיינו את יצירותיו של פורה כבר באותה התקופה.
היצירה כוללת שבעה פרקים הבנויים באופן סימטרי, בשתי יחידות סביב הפרק הרביעי Pie Jesu. שלושת החלקים הראשונים מהווים יחידה אחת וכוללים מוטיב חוזר הנמצא בשלושתם. אפשר לשמוע את המוטיב ב Introit et Kyrie בשורה של הסופרן: "Te decet hymnus, Deus in Sion". המוטיב הזה חוזר ב Offertoire בסולו של הבריטון: "Fac eas Dominae de morte transire", וב Sanctus בתפקיד הסולו של הכינור. לכל פרק ביחידה הראשונה ישנו פרק מקביל ביחידה השנייה. הפרק הראשון, Introit et Kyrie מקביל לפרק החמישי, Agnus Dei. אפשר לראות סימן להקבלה בחזרה על קטע מפתיחת ה Introit, בסיום ה Agnus Dei. הפרק השני, Offertoire מקביל לפרק השישי, Libera Me. בשניהם קיים סולו בריטון. שני הפרקים הללו נוספו בשלב מאוחר בהלחנה, ככל הנראה סביב 1893. נראה שפורה יצר מבנה סימטרי במקור, ושמר עליו בהמשך ההלחנה. הפרק השלישי, Sanctus, מקביל לפרק השביעי, In Paradisum. שני הפרקים רגועים ויש בהם קו מלודי מרחף בודד מעל גלי ארפג'ו. אלה גם הפרקים היחידים בהם יש סולו של כלי מיתר: סולו כינור ב Sanctus, וסולו ויולה ב In Paradisum.
ביצוע של היצירה לוקח כ-35 דקות.
הרכב.
גרסתו הראשונה של הרקוויאם כוללת: מקהלה של כ-40 גברים ונערים, סולן סופרן (ילד) ותזמורת הכוללת: נבל, טימפני, עוגב וכלי קשת (כינור סולו, ויולה, צ'לו וקונטרבס). הגרסה הקאמרית המעודכנת הוסיפה להרכב הזה: סולן בריטון, שתי חצוצרות, ארבע קרנות ושלושה טרומבונים. בנוסף, במהדורה השנייה פורה מאפשר הרכב של מקהלה מעורבת ושימוש באישה כסולנית סופרן.
הגרסה התזמורתית כוללת: מקהלה מעורבת (של ארבעה קולות), שני סולנים (סופרן ובריטון) ותזמורת הכוללת: שני חלילים, שני קלרינטים, ארבע קרנות, שני בסונים, שתי חצוצרות, שלושה טרומבונים, עוגב, טימפני וסקצית כלי קשת מלאה.
אבאיודאייה
ליאנג קאי
ליאנג קאי (בסינית: 梁楷, פין-יין: Liáng Kǎi; בסביבות 1140–1210) היה צייר סיני בשושלת סונג הדרומית (1127–1279). ליאנג כינה עצמו "המשוגע ליאנג" והיה ידוע בכינויו זה.
הוא נולד בשאנדונג (Shandong), ועבד בלין אן (Lin An) (הידועה כיום כהאנגג'ואו; Hangzhou). הוא היה בין הציירים הבולטים באסכולת צ'אן בודהיזם (זן; zen) והיה ידוע בעיקר בציוריו המשקפים את עניינו בצ'אן בודהיזם.
קורות חייו.
ליאנג קאי החל את דרכו כצייר באקדמיה הקיסרית לציור בלין-אן והיה לאחד מחסידיו של מאסטר ג'יא שה-גו (Jia Shigu, 1160-1130 לספירה) ממנו למד לצייר. ליאנג התעלה על מורו ביכולתו להעביר את החסד והנושא של הדמויות, הנופים והקטנת נושאים אחרים בציור. הוא מפורסם בעיקר בהתהוות או הפיתוח - ה"שיה יי" (xie yi; שמתורגם לעיתים כ"סגנון הסקיצה") של הציור, אשר מטרתו היא לעורר את הנושא או האווירה עם שימוש מינימלי בפרטים. לסגנון זה נדרשת שליטה מעמיקה של טכניקת ציור וריכוז מושלם, אך גם מתאפשרת יצירת יופי של אפקטים מקריים. סגנון "שיה יי" קשור קשר הדוק עם "ההארה הפתאומית", "מודעות", והיבטים "ספונטניים" בבודהיזם.
ליאנג היה גם חבר האקדמיה הקיסרית לציור בין השנים 1201-1204. בשנת 1201, הוא זכה באות הכבוד הגבוהה ביותר הניתן לחברי האקדמיה, חגורת הזהב ובמשרה רשמית בארמון. למרות דרגתו הגבוהה והזכייה בחגורת הזהב כאות לכבוד, הוא סירב למעמד, התפטר מתפקידו הרשמי ועזב את האקדמיה. לאחר עזיבת האקדמיה עבר לגור במקדש ליו-טונג (LiuTong) ליד לין-אן שהיה, מרכזו של ציור הצ'אן, לתרגל צ'אן בודהיזם. סגנון הציור החדש של ליאנג היה רחוק מהמסורת והשמרנות האקדמאית בתחילת דרכו. ציוריו המאוחרים יותר משקפים את מעורבותו בבודהיזם. לדוגמה, מרבית מעבודותיו המאוחרות נמצאות כיום ביפן, שם השפיע רבות על ציורי זן.
פרישתו של ליאנג קאי מהחיים הרשמיים סימנה את השינוי הרדיקלי בסגנונו האמנותי. עבודותיו המוקדמות מאופיינות במשיכות מכחול נקיות (baimia), סגנונו מסורתי ועסק בעיקר ברוחות רפאים, אלים שמימיים, קונפוציאניזם ודאואיזם. ביטוי לסגנונו המוקדם ניתן למצוא בציור "המלומד של הגדה המרכזית" (Scholar of the Eastern Fence) המתאר את המשורר הגדול טאו יאן-מינג (Tao Yuanming; 365-427 לספירה). ליאנג קאי היה בקיא גם בסגנון הנוף המונומנטלי של תקופת סונג הצפונית (960-1279). נסיגתו מהאקדמיה סימלה את כניסתה של הטכניקה הספונטנית בעלת משיכות מכחול מקוצר (jiǎnbǐ; 減筆), אשר מזוהה עם ציורי הצ'אן אשר אותה הוא למד יחד עם מסטר הצ'אן וואוג'ון (Wuzhun; 1177–1249). עבודותיו המאוחרות של ליאנג חושפות השפעות חזקות של קליגרפיה, שליטה מוחלטת בגווני הדיו וגמישות בתנועות המכחול. דרך התמציתיות והצִיוּרִיוּת של משיכות המכחול שלו, יכול היה לנצל את מלוא תכונותיהם של הדיו והמברשת. משיכות מכחול אלו מתחברות אל טכניקת הציור המסורתי.
יצירות מרכזיות.
ציוריו של ליאנג צבועים בשלל גוונים הנוגעים בנושאים בודהיסטים מסורתיים. עבודת המכחול ומספר משיכות המכחול המצומצמות שמשו בציור דמויות בודהיסטיות ודאואיסטיות כדי להעביר את האיכויות החופשיות של הישויות העל טבעיות. יצירותיו של ליאנג נוצרו במשיכות מכחול חזקות, עם זאת הוא גם השכיל להפיק תועלת מהחלק הרטוב, דהיינו, הטכניקה "ללא עצמות", בו ניתן לראות מריחה של גוני דיו בהדרגה ללא קווים. היה נהוג במיוחד לעשות שימוש בטכניקה זו בז'אנר חדש המכונה תמונות של הארת הצ'אן (Chan ji tu). ציור המרווה שלו היא הדוגמה היחידה לסגנון ספונטני זה הנמצא באוסף הקיסרי. זהו דיוקן דמיוני שבוצע בטכניקת "התזת דיו" (pomo), עם גירודים וקווים רטובים שזורמים אל תוך שטיפות או אזורים רטובים בתהליך שנשלט באופן חלקי בלבד. משיכות המכחול הרחבות מלחינות את הניגודים של מבנה המרווה יחד עם הקווים הדקים שמגדירים את תווי הפנים. טכניקה זו בולטת במיוחד ב-"חווינשנג, פטריארך הצ'אן השישי, קוצץ במבוק ברגע של הארה" (Huineng, the Sixth Chan Patriarch, Chopping Bamboo at the Moment of Enlightenment).
"בן-אלמוות" (Immortal in Splashed Ink) היא יצירה גם מתקופתו המוקדמת של ליאנג בה שתה לשוכרה וצייר בספונטניות, הדמות המצוירת שיכורה במקצת, בן למעמד גבוה. ניתן להבחין בפרופורציות השונות שלו מאשר מבני תמותה רגילים. המצח הבולט והבטן העגולה מודגשים על ידי מקבץ שערות ובגלימה מוזנחת המקיפה אותו ונתלת ברפיון כלפי מטה. ליאנג לא עשה שימוש בקווים ליצירת חלקיו של הציור, מלבד כמה משיכות אלכסוניות וקצרות שעסקו בהגדרת חלק מהפרטים כמו החגורה. ניתן לראות כיצד ליאנג מעניק אור לציור באמצעות שטיפת הדיו ולאחר מכן הוספה של דיו כהה יותר לפני התייבשות הדיו, כדי ליצור את תחושת משקל הגוף של הדמות. בעבודה זו רואים כיצד טכניקת "המברשת המקוצרת" באה לידי ביטוי.
יצירה נוספת היא דיוקנו של המשורר לי באי (701-762 ,Li Bai), בציור רואים מעט מאוד משיכות מכחול, ועם זאת הוא מעביר בצורה בהירה את אופי הדמות אשר מעבר לצורה, או במילים בודהיסטיות - מעבר לעולם האשליה, העולם הגשמי. הציור כפי הנראה תוצאה של מדיטציה מוקדמת, ונעשה לאחריה. סגנון זה נחשב לטכניקה מדיטטיבית להגיע להארה, משום שיש לבצעה בכוונה ובהתחברות מלאה.