באותה תקופה, הורה ז'בוטינסקי לאצ"ל לשמור על מדיניות ההבלגה שעליה החליטה ההנהלה הציונית. אולם לאחר שהעלו הבריטים את שלמה בן-יוסף לגרדום (יוני 1938), הורה לאצ"ל לשבור את ההבלגה ולפתוח בפעולות נגד הערבים בארץ ישראל. באותה עת גם נרקמה התוכנית לפלישה חמושה של אלפי אנשי בית"ר ואצ"ל מאירופה ומרד מזוין שיביא להפלת הבריטים (ראו עלייה ג').
בשנת 1938, בקונגרס של הצ"ח בפראג, נבחר ז'בוטינסקי שוב לראש ההסתדרות הציונית החדשה.
בסתיו אותה שנה, החל לפעול אצל ממשלות אירופה כדי לכנס קונגרס שידון בבעיה היהודית באירופה.
ביולי 1938 עמדו "ההגנה" והאצ"ל על סף התנגשות. מפקד ההגנה, אליהו גולומב, טס ללונדון וניסה לשכנע את ז'בוטינסקי כי דרוש הסכם כדי למנוע מלחמת אחים, אולם ז'בוטינסקי ראה בכך איום על חייליו וסירב למשא ומתן. אף על פי כן, התקיימו שיחות סודיות בין ראשי ההגנה ואצ"ל ובמחצית ספטמבר הסתמן הסכם, שקבע כי על פעולות תגובה לטרור הערבי יוחלט בוועדה שבה יהיה ייצוג שווה לשני הארגונים. לובינסקי, מראש האצ"ל, טס בדחיפות לוורשה ונפגש עם ז'בוטינסקי, שהחליט לאשר את ההסכם. אולם בן-גוריון התנגד להסכם בחריפות ואיים בהתפטרות, ובסופו של דבר ההסכם לא נחתם. הוא שאף להסדר כללי עם ז'בוטינסקי, שיכלול את התפרקות ההסתדרות הציונית החדשה שלו והתמזגותה מחדש בתוך ההסתדרות הציונית. ביולי 1939 הזמין ז'בוטינסקי את גולומב לפגישה בלונדון וביקש ממנו לפעול בדחיפות להשגת הסכם, משום שחשש ממלחמת אזרחים, אולם גם הפעם הכשיל בן-גוריון את התוכנית.
כשפורסם הספר הלבן של 1939, אשר הגביל את העלייה היהודית ל-75,000 נפש בלבד, הורה ז'בוטינסקי להגביר את קצב העלייה הבלתי-לגאלית שקיימה תנועתו, עליית אף על פי.
כל אותה עת חרד ז'בוטינסקי מפני קטסטרופה נוראה העומדת ליפול על היהודים באירופה:
בקיץ 1939 ביקר ז'בוטינסקי בפעם האחרונה בחייו את הגולה היהודית בפולין, ליטא, לטביה ואסטוניה.
לאחר סיום הקונגרס הציוני ה-21, באוגוסט 1939, נפגש ז'בוטינסקי בפריז עם ברל כצנלסון והזמין אותו אליו ללונדון. ב-31 באוגוסט נפגשו השניים בביתו של ז'בוטינסקי בלונדון. הפגישה נמשכה מהבוקר ועד הערב ולמחרת הגיע ז'בוטינסקי אל כצנלסון. בסך הכל נערכו ארבע שיחות שנסתיימו ללא הסכם כלשהו. נושאן העיקרי היה פעולות הטרור של אצ"ל והבעיה שעמדה במרכזן הייתה שאלת מרותה של ההסתדרות הציונית.
פטירתו וציון קברו.
בפברואר 1940, בזמן מלחמת העולם השנייה, יצא ז'בוטינסקי לארצות הברית במשלחת הסברה של הצ"ח למען הקמת צבא עברי. אז ביקר במחנה קיץ של בית"ר סמוך לעיירה האנטר שבמדינת ניו יורק, ובמוצאי שבת, כ"ט בתמוז ת"ש, 3 באוגוסט 1940, לקה ז'בוטינסקי בהתקף לב ונפטר בשעה 22:45. הספרים מציינים בטעות את תאריך פטירתו כ-4 באוגוסט עקב המרה שגויה מהתאריך העברי כ"ט בתמוז (שנכנס לאחר השקיעה בטרם התחלף התאריך הלועזי). במברק של סוכנות הידיעות היהודית, נכתב שהוא נפטר לפני חצות.
רק הוא עצמו ידע, בשנותיו האחרונות, על מחלה בלבו. מותו הפתאומי הדהים את חסידיו ומתנגדיו; יגון קודר ירד על תומכיו ואנשי תנועותיו. העיתון "הגה" דיווח על מותו: "נדם לבו הסוער של זאב ז'בוטינסקי, סוער ונסער בצבוריות היהודית כארבע עשרות שנים, סוער נסער ומסעיר". לפי העיתון "דבר" מ-8 באוגוסט, משטרת ניו יורק דיווחה על מסע הלווייתו כי "הייתה זו ההלוויה הגדולה ביותר שראתה ניו יורק". ז'בוטינסקי נקבר בבית העלמין ניו מונטיפיורי בלונג איילנד.
כיסוי מותו של ז'בוטינסקי בעיתונות העברית הצביע על הבדלים שורשיים ומהותיים ביחס שהעניקו העיתונים בשנת 1940 למנהיג הימין הרוויזיוניסטי. מחד, הנרטיב הכללי של כיסוי מותו של ז'בוטינסקי בעיתונים מפלגתיים-סוציאליסטיים, כגון 'דבר', היה, באופן מפתיע, מכובד ברובו. שכן, ז'בוטינסקי הוצג כציר מרכזי ובעל-השפעה חיובית בתנועה הציונית. מאידך, הוא הואשם בהסתה לרצח ארלוזורוב, ספג ביקורות והשמצות, זכה להיקף סיקור קצר בהרבה ממנהיגים שהלכו לעולמם לפניו ואף גונו עיתונים שבחרו להריע לו. בשבועון 'המשקיף' הרוויזיוניסטי הובנתה תשתית מיתית של דמותו של ז'בוטינסקי כנפיל, אמיץ-לב, גיבור-עם ומנהיג ענק שהממסד ההגמוני לא השכיל להכיל.
בקשתו האחרונה, בצוואתו שנכתבה בנובמבר 1935, הייתה שלא להעלות את עצמותיו לארץ ישראל אלא "בפקודתה של הממשלה היהודית של ארץ זו כשתקום". ממשלת בן-גוריון לא נתנה יד לדבר בשנותיה הראשונות של המדינה. בן-גוריון נימק את הסירוב בטענה ש"אין אנו זקוקים לעצמות", אף שהתיר העלאת עצמותיהם של מנהיגים אחרים.
רק ב-15 במרץ 1964 התיר ראש הממשלה לוי אשכול להעלות את עצמות זאב ורעייתו יוענה למנוחת עולם בארץ ישראל. עם נחיתת ארונו בארץ קיבל אותו יו"ר מפלגת חרות מנחם בגין כשהוא קורא: "אדוני ראש בית"ר, אבינו, מורינו ורבינו, שבת לארץ אבותיך ובניך". ארונו הוצב בכיכר הרברט סמואל בתל אביב, ותור גדול השתרך מכיכר הרברט סמואל ועד כיכר המושבות כדי לעבור על פניו. לאחר מכן הוצב ברמת גן על ידה של האנדרטה לזכרו של דב גרונר שם ניצב יממה שלמה כשמשמר כבוד מתחלף לצידו, גם שם עברו אלפים על פניו. במסע ההלוויה השתתפו עשרות אלפי אנשים. בני הזוג קבורים בחלקת משפחת ז'בוטינסקי בהר הרצל בירושלים, בסמוך לקברי בנו ואשתו ובסמוך אל קבר חוזה המדינה. ביום השנה לפטירתו מתנהל טקס ממלכתי במקום.
מורשת ז'בוטינסקי.
במהלך שנות פעילותו יצא ז'בוטינסקי כנגד הזרם המרכזי בתנועה הציונית. הוא התנגד לאופיה הסוציאליסטי של הציונות ושל ההתיישבות, למדיניותה הפשרנית מדי לטעמו במשא ומתן עם הבריטים ולמדיניות ההבלגה כנגד האלימות הערבית. בניגוד לזרם המרכזי של התנועה הציונית, אשר הדגיש את ערכי ההתיישבות ופיתוח הארץ, ז'בוטינסקי הדגיש את הממד הצבאי וזכות היהודים להילחם בכוח על מולדתם. ז'בוטינסקי ראה בחזונו צבא יהודי גלוי ועצמאי בארץ ישראל – חזון אשר לא זכה לראות את התגשמותו.
ז'בוטינסקי משך אליו בכוח אמונתו העזה תומכים ומעריצים; זרם שלם בציונות נבנה סביב רעיונותיו, כתביו ודמותו. עם זאת, היו רבים שהתנגדו לו בעם היהודי ובקרב מנהיגי התנועה הציונית על שבחר פעמים רבות את עמדת האופוזיציה וההתרסה נגד עמדת התנועה הציונית הרשמית ומוסדות היישוב. המחלוקת העזה בין ז'בוטינסקי ותומכיו לבין מנהיגים בהסתדרות הציונית הביאה אותו, על אף שהיה מההנהגה המובילה, לפרישה ממנה, ולהקמת הסתדרות ציונית "אלטרנטיבית". רבים בתנועת העבודה ראו בו ובתנועתו יריב רעיוני, והעוינות בין המחנות נשארה גם שנים לאחר מותו.
בשל חוסר פשרנותו המדינית, עמדתו התקיפה כנגד האלימות הערבית, התנגדותו לסוציאליזם והחשיבות הרבה שהעניק לצבא, נחשב ז'בוטינסקי לאחד מאבות מחנה הימין הישראלי, אשר היווה במשך שנים ארוכות את העמדה שכנגד לתנועת העבודה ושל מפלגת הליכוד בפרט. בנוסף, גם מפלגות ישראל ביתנו ותקווה חדשה רואות עצמן כממשיכות דרכו.
בנוסף לפועלו הצבאי והמדיני, ז'בוטינסקי יצר נכס תרבותי עברי גדול: יצירות ספרותיות, תרגומים, נאומים ומאמרים בסגנון אמנותי ייחודי.
עקרונות שוויון הזכויות במדינה העתידית.
בספרו "חזית-המלחמה של עם ישראל", תש"א, הגדיר ז'בוטינסקי את השקפותיו (בטיוטת החוקה אשר אשר ניסח בספרו הנ"ל) ביחס לשוויון האזרחי במדינה שתוקם. העקרונות הם: "1. יש להנהיג את עקרון שיווי הזכויות בשביל כל האזרחים מכל הגזעים, הדתות, השפות או המעמדות, ללא כל הגבלה, בכל שטחי החיים הצבוריים של הארץ. 2. בכל קאבינט, שבו ישמש יהודי כראש ממשלה, יהיה סגן ראש הממשלה — ערבי ; וכן להפך . 3. השתתפות פרופורציונלית של יהודים וערבים גם בחובות שמטילה המדינה וגם בטובת ההנאה שהיא מעניקה. כלל זה — כחו יפה לגבי בחירות פרלמנטאריות, השרות האזרחי והצבאי וההענקות התקציביות. 4. הכלל הזה יהא נהוג גם לגבי עיריות או מועצות מחוזיות מעורבות."
בעניין השפה דגל ז'בוטינסקי בשוויון מלא בין השפה העברית לשפה הערבית :
"1. השפה העברית והשפה הערבית תהיינה שוות בזכויותיהן ובתוקף החוקי שלהן . 2. שום חוק מדיני, או מנשר, או פקודה ; שום מטבע או שטר כסף, או בול של המדינה! שום הוצאה או כתובת, שנתפרסמה על חשבון המדינה, לא ייחשבו לבעלי תוקף חוקי, אלא אם יוצאו בשתי השפות במדה שוה — גם בעברית וגם בערבית. 3. אפשר יהיה להשתמש על יסוד חוקי שווה גם בערבית וגם בעברית — בפרלמנט, בבתי המשפט, בבתי הספר ובכל משרד או מוסד של המדינה, וכן בכל בתי הספר מכל הדרגות. 4. כל משרדי המדינה ייענו לכל דורש, שיפנה אליהם בעל פה או בכתב, בין אם שפת בקשתו תהיה עברית ובין אם תהיה ערבית."
נושאים נוספים שהציע ז'בוטינסקי בטיוטת החוקה היו:
1. אוטונומיה תרבותית - הקיבוציים הלאומיים, היהודי והערבי, יּוכּרו בתור גופי־ציבור אוטונומיים, בעלי מעמד שווה לפי החוק, מבחינת דת ומעמד אישי, חינוך ועוד.
2. קרקע - הקרקעות תימסרנה, בפיקוחו של בית דין ארצישראלי לענייני קרקעות (שיכלול, בין שאר חבריו, שופטים ומומחים חקלאיים משני הקיבוצים הלאומיים), למגישי בקשות יהודים וערבים ולקבוצות, ללא אפליה ביניהם
תפיסתו הכלכלית והחברתית של ז'בוטינסקי.
תפיסתו הכלכלית והחברתית של ז'בוטינסקי מורכבת וחוקרים בולטים נחלקו לגביה. פרופסור רפאלה בילסקי בן חור סברה כי ז'בוטינסקי תמך במדינת רווחה ואילו פרופסור יעקב שביט טען כי ז'בוטינסקי תמך במודל של "חברת מופת". חוקרים נוספים מנסים להסביר את גישתו הכוללת כאיחוד של מרכיביה השונים.