הדלפות של ויקיליקס גילו שהשלטונות של ארצות הברית נרתעו מאוד ממדיניות המנוגדת לכלכלת השוק שניהל אריסטיד והתנגדו לתנועתו. מצד שני פופולריותו של אריסטיד בקרב העם הייתה גדולה. לפי בקשת ארצות הברית, המזכיר הכללי של האו"ם ביקש מנשיא דרום אפריקה להבטיח השארתו של אריסטיד בגלות. אחרי בחירת פרבאל לנשיא, הוא הצהיר שיעשה ככל שביכולתו כדי להביא להחזרת אריסטיד להאיטי. ב-16 בדצמבר 2009 צעדו מפגינים בפורט או פרנס תוך דרישה להחזרת אריסטיד ומחאה נגד סילוק מפלגתו "פאנמי לאוואלאס" מהשתתפות בבחירות הבאות. ב-12 בינואר 2010, אחרי רעידת האדמה הקטלנית שהכתה את מולדתו, שלח מיד אריסטיד תנחומים לקרבנות והביע רצונו לחזור על מנת לסייע בשיקום האומה. בנובמבר 2010 הוא התלונן שהבחירות שהתקיימו לא היו הוגנות מפני שלא אפשרו את השתתפות מפלגתו. בינואר 2011 התאפשרה חזרתו של הדיקטטור לשעבר ז'אן קלוד דובלייה להאיטי. למרות בקשות לעיכוב יציאתו מדרום אפריקה מצד הממשל אובמה, ב-18 במרץ 2011 חזר אריסטיד גם הוא להאיטי והתקבל על ידי אלפי אוהדים בנמל התעופה. בתקשורת הועלו שמועות רבות סביב חקירות שנפתחו על ידי שלטונות ארצות הברית נגד אריסטיד בחשד לעבירות לקיחת שוחד מאנשי עסקים במיאמי ובמקומות אחרים. הוא יצא מן החיים הפוליטיים. ב-18 בספטמבר 2014 הועמד במעצר בית בגלל חדשות לשחיתות בתקופת נשיאותו.
דרור פויר
דרור פוֹיֶר (נולד ב-31 באוגוסט 1970) הוא עיתונאי, עורך, בלוגר, בעל טור ופובליציסט ישראלי. בין היתר גם כתב בעיתון גלובס, הגיש תוכנית טלוויזיה בערוץ כאן 11 ונמנה עם מייסדי ארגון העיתונאים בישראל. סולן להקת הרוק נאג' חמאדי, המורכבת מעיתונאים ואנשי תקשורת ישראלים.
ביוגרפיה.
פויר נולד וגדל בפתח תקווה. בצעירותו היה חבר בתנועת בני עקיבא. במהלך הקריירה העיתונאית שלו היה עורך מוסף "קפטן אינטרנט" בעיתון "הארץ" בשנים 1997–2000, פרסם אסופת טורים ב"טיים אאוט תל אביב", מספר כתבות בעיתון "חדשות", כתב וערך בעיתונים: "שישי", "צומת השרון", "מעריב", "הארץ", "דה מרקר", "טיים-אאוט תל אביב", הירחון "42 מעלות" והמגזין "מסע אחר". מ-2003 הוא כותב רשימות בבלוג "החיים בהיר".
ספרו הראשון, "צדוק בנפתולי התשוקה", יצא לאור בשנת 2002 בהוצאת בבל. לפי המבקר דן לחמן, הספר הוא: "כמעט ספר הגות פילוסופי אך עם זאת משעשע וידידותי למשתמש".
במהלך השנים האחרונות הוא משלב פעילות חברתית עם כתיבת טור קבוע בעיתון "גלובס" העוסק בנושאים חברתיים ופוליטיים, אקטואליים ואישיים. עמדותיו הפוליטיות העיקריות על פי הטורים שכתב הן נגד הטייקונים והשיטה הכלכלית הקפיטליסטית, נגד גירוש עובדים זרים ומבקשי מקלט, בעד המחאה החברתית ונגד המתנחלים. הוא השתתף בהקמת ארגון העיתונאים בישראל ובסערה התקשורתית בנוגע להוספת מנחם בן כשדר נוסף לקרן נויבך בתוכנית הרדיו "סדר יום", היו שהעבירו ביקורת על העמדה שהציג בשם ארגון העיתונאים החדש, שאיננו רואה לנכון להתערב במהלך זה מכיוון שלדעתו מדובר בצעד ניהולי במהותו.
במרץ 2013 פרסם פויר טור דעה ב"גלובס" שעורר הדים רבים. בטור שכותרתו הייתה "שמאלנים נמאסתם", תקף פויר את השמאל בישראל וכינה אותו "חבורה נרפית של רואי שחורות צקצקנים". באותו טור, ובטור תגובה שבא אחריו, הוא הודה לראשונה כי חש לעיתים הזדהות עם חלק מהמסרים של הימין הפוליטי בישראל. "בזמן האחרון אני בהחלט מזדהה יותר עם כמה מטענות הימין (בעיקר עם הנרטיב הבסיסי, אבל גם עם לא מעט מההחלטות ומהצעדים) מאשר הזדהיתי בעבר" כתב פויר.
בפברואר 2015 פרסם פויר סטטוס ב"טוויטר" שבו טען כי במהלך כנס באוניברסיטת תל אביב, השר נפתלי בנט קרא לכל הערבים גנבי רכב. בעקבות כך הגיש בנט תביעת דיבה על סך מיליון שקלים נגד פויר מאחר שלטענתו מדובר בשקר. התביעה הסתיימה כעבור כחצי שנה בהסכם גישור שפרטיו נותרו חסויים.
בנוסף לעיסוקו בכתיבה, פויר הוא גם סולן להקת הרוק "נאג' חמאדי", המורכבת מעיתונאים ואנשי תקשורת משני צדי המפה הפוליטית בישראל, ובהם אראל סג"ל, דרור גלוברמן, אור הלר וטל לזר. באוקטובר 2014 הוציאה הלהקה את הסינגל הראשון "אל תלכי לישון" מתוך אלבום בכורה, שיצא באוקטובר 2015 תחת השם "להיטי הזהב ששינו את העולם (חלק א')", הכולל 10 שירים בהקלטה אולפנית ושלושה נוספים שהוקלטו בהופעה חיה.
במאי 2017, הגיש את תוכנית הטלוויזיה "חמש מקורי" בערוץ כאן 11, לצדה של ענת קורול-גורדון.
ביוני 2021 עזב את "גלובס" לאחר 17 שנה.
חיים אישיים.
פויר מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לתאומים. פויר הוא אתאיסט.
ב-27 ביולי 2019, האשימה העיתונאית הדר קנה מהעיתון TheMarker את פויר בהטרדה מינית ומעשה מגונה. בתגובה להאשמות אמר פויר כי הוא "נבוך ומבויש מההתנהגות שלי".
ב-2014 עבר השתלת כליה שתרמה לו אמו ותיאר זאת בטורו כאחת החוויות החזקות והעמוקות שעבר בחייו.
פויר אוהד את קבוצת הכדורגל הפועל פתח תקווה.
שיקגו טריביון
השיקגו טריביון (באנגלית: Chicago Tribune) הוא עיתון יומי גדול הממוקם בשיקגו שבאילינוי, ארצות הברית והפרסום שמהווה את ספינת הדגל של חברת הטריביון. הטריביון, שבעבר הגדיר את עצמו כ"העיתון הגדול ביותר בעולם", נשאר העיתון היומי הנקרא ביותר באזור המטרופולין של שיקגו ובאזור הימות הגדולות של אמריקה הצפונית (אזור הכולל את שמונה מדינות ארצות הברית: אילינוי, אינדיאנה, מישיגן, מינסוטה, ניו יורק, אוהיו, פנסילבניה וויסקונסין, כמו גם את פרובינציית אונטריו שבקנדה). הטריביון מדורג כעיתון התשיעי בגודלו בארצות הברית ותפוצתו, נכון ל-2019, 238,103 עותקים. באופן מסורתי יוצא לאור הטריביון כברואדשיט, אך ב-13 בינואר 2009 הודיע הטריביון כי הוא ימשיך להיות מופץ כברואדשיט במשלוח הביתה, אך יפורסם בפורמט טבלואיד לדוכני העיתונים, תיבות למכירת עיתונים ובנקודות מכירה בתחנות בהן עוברים נוסעים.
ב-2 באפריל 2007 הודיעה חברת הטריביון על תוכנית מיזוג בראשות איל הנדל"ן משיקגו, סאם זל, ששוויו אז עמד על כ-8.2 מיליארד דולר, לצד רכישה חוזרת של מניות ב-34 דולר למניה ותוכנית בֵעלות של מניות עובדים. העסקה נסגרה ב-20 בדצמבר 2007 עם זל כיו"ר החדש של החברה. במסגרת העסקה מכרה החברה את השיקגו קאבס ואת נכסיה, בכלל זה אצטדיון ריגלי ונתח מ-Comcast SportsNet Chicago למשפחתו של ג'יי גוזף ריקטס. פחות משנה לאחר השלמת העסקה הביא היחס בין ההון לחובות התופחים את הטריביון לפנות לבית המשפט כדי לקבל הגנה מפני נושיה על בסיס צ'פטר 11, ב-8 בדצמבר 2008.
היסטוריה.
הטריביון נוסד על ידי ג'יימס קלי, ג'ון אי וילר וג'וזף קיי סי פורסט. הגיליון הראשון התפרסם ב-10 ביוני 1847. בשמונה השנים הבאות התחלפו מספר פעמים הבעלות על העיתון, כמו גם הדמויות שערכו אותו. בתחילה לא זוהה הטריביון מבחינה פוליטית, אך נטה לתמוך במפלגה הוויגית (ארצות הברית) או במפלגת ה-Free Soil (מפלגה שהתמודדה בבחירות ב-1848 וב-1852 ואשר מטרתה העיקרית הייתה לפעול נגד הרחבה העבדות בארצות הברית לטריטוריות מערביות). בסוף 1853 פרסם הטריביון לעיתים קרובות מאמרי מערכת קסנופוביים שמתחו ביקורת על זרים ועל הכנסייה הקתולית. באותה התקופה הפך הטריביון גם לתומך נלהב של ה-temperance movement (תנועה חברתית שדחקה לשימוש מופחת או באיסור על שימוש במשקאות חריפים). עם זאת, ככל שמאמרי המערכת שלו התאפיינו בנייטיביזם, רק ב-10 בפברואר 1855 החל הטריביון לזהות עצמו באופן רשמי עם נייטיביסטים אמריקאים או עם תנועת שאינם יודעים דבר אשר נציגהּ, לוי בוּן, נבחר לראשות עיריית שיקגו בחודש שלאחר מכן.
בסביבות 1854 שכנעו ג'יי די וובסטר וד"ר צ'ארלס ה. ריי את ג'וזף מדיל להתמנות לתפקיד העורך האחראי. ריי הפך לעורך הראשי, מדיל התמנה לעורך הניהולי (managing editor, דרגה מתחת לעורך הראשי) ואלפרד קאוולס סיניור התמנה למנהל החשבונות. כל אחד מהם רכש שליש מהטריביון. תחת הנהגתם הרחיק עצמו הטריביון מתנועת שאינם יודעים דבר והפך לעוגן המפלגה הרפובליקנית בשיקגו. כך או אחרת, העיתון המשיך לפרסם מאמרים אנטי-איריים ואנטי-קתוליים. הטריביון בלע שלושה עיתונים אחרים משיקגו תחת העורכים החדשים: ה-Free West ב-1855, ה-Democratic Press ב-1858 וב-1861 את ה-Chicago Democrat אשר עורכו, ג'ון וונטוורת, עזב את תפקידו כדי להתמנות לראש העיר שיקגו. בין השנים 1858 ל-1860 נודע העיתון כ-Chicago Press &amp; Tribune. אחרי נובמבר 1860 הוא הפך ל-Chicago Daily Tribune. לפני ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, העורכים החדשים קידמו אג'נדה אבולושיוניסטית ותמכו בעוז באברהם לינקולן אשר את בחירתו לנשיא ארצות הברית ב-1860 עזר מדיל להבטיח. העיתון נשאר כוח משפיע בפוליטיקה הרפובליקנית במשך שנים לאחר מכן. ב-1861 פרסם הטריביון מילים חדשות לשיר "John Brown's Body" של ויליאם וסטון פאטון והקדים בחודשיים את הגרסה שפורסמה כחודשיים לאחר מכן על ידי ג'וליה וורד האו.
במאה ה-20, תחת עריכתו של רוברט מקורמיק, תמך העיתון בתוקף בבדלנות והפגין הטיה בולטת בסיקור החדשות הפוליטיות והמגמות החברתיות בכנותו עצמו "The American Paper for Americans", גינה את הדמוקרטים ואת הניו דיל, בז בנחישות לבריטים ולצרפתים והביע התלהבות מצ'יאנג קאי שק ומהסנאטור ג'וזף מקארתי.