צמיחתו של הירחון מקבילה למתרחש בעולם המערבי באותה תקופה. היא קשורה לתהליך רכישת ההשכלה של נשים, היותן חלק מכוח העבודה היצרני ופוטנציאל צרכני הולך וגדל. הם שיקפו את היחס לאישה כעקרת בית מצד אחד – מדורים של עצות לניהול הבית, ומצד שני הכרה באוטונומיה של נשים שזכותן ללמוד, לרכוש השכלה ולפרנס את עצמן.
בראשית היישוב העברי בארץ ישראל החלו נשים להיאבק למען שוויון זכויות. במסגרת התאגדותן למען נשים הקימו ארגון ארצי "התאחדות נשים עבריות למען זכויות בארץ ישראל" (1919) ואת עיקר רעיונותיהן ביטאו באמצעות "האשה".
מרבית הכותבות ב"האשה", בטווח הגילאים הרחב שבין עשרים לשישים שנה, עלו לארץ בעליות השנייה והשלישית, ובייחוד בשנות העשרים של המאה הקודמת. רובן נולדו באירופה - בגרמניה, וברוסיה ובארצות הברית. הן באו מבתים בורגניים. בספרי הזיכרונות שכתבו ובמסמכים אוטוביוגרפיים מעידות לפחות חלקן על מצב כלכלי שפיר במשפחות המוצא ועל בתים פטריארכליים, שבהם הונהגה חלוקת עבודה מסורתית. רוב האבות עסקו במקצועות חופשיים, ורוב האמהות היו עקרות בית. הבנות עודדו לרכוש השכלה. רובן נשלחו ללמוד לתארים גבוהים, לעיתים בערים אחרות מאלה שמהן באו, וכך הרחיבו את אופקיהן. תחומי עיסוקן נשאו אופי ציבורי: נשות חינוך, עובדות סוציאליות, משפטניות, פעילות בארגוני נשים ועוד.
רוב הכותבות בעיתונים לא היו עיתונאיות אלא כתבו מתוך אידאולוגיה. הן הכירו זו את זו והיו ביניהן קשרים טובים עוד לפני הקמת העיתון. "האשה" ביקש לבחון את מעמדן של נשים בתוך המרחב הביתי ולהציגו כמשתלב בבניין האומה. לכן, העיתון עסק בעיקרו בצורך של האישה בת החוגים האזרחיים לפעול במסגרת הלאומית, ומצד שני, לא להזניח את משפחתה הפרטית ואת משק ביתה, שהיוו את הבסיס לאומה. רוב כתיבתן עסקה ביחס לתפקיד האישה כאם הדורות הבאים ומכאן מחויבותה לחינוך ולבריאות הדור הבא.
טהון
טהון הוא שם משפחה ממקור גרמני (Thon).
נורמן קוטה
נורמן קוטה (באנגלית: Norman Daniel Cota 30 במאי 1893 - 4 באוקטובר 1971) היה גנרל בצבא ארצות הברית נודע בעיקר בזכות לחימתו הנועזת בחוף אומהה בפלישה לנורמנדי.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
ב-1913 התקבל לאקדמיה הצבאית וסט פוינט אותה סיים ב-1917. שם הכיר את דוויט אייזנהאואר שסיים שנתיים לפניו. בשנים 1924–1928 שירת בהוואי ולאחר מכן למד בבית הספר לפיקוד ומטה פורט לוונוורת' אותו סיים ב-1931.
מלחמת העולם השנייה.
בשנים 1942 -1943 היה ראש מטה של הדיוויזיה ה-1. הוא השתתף בנחיתה בצפון אפריקה (מבצע לפיד) ובפלישה לסיציליה (מבצע האסקי) והועלה לדרגת בריגדיר גנרל. הוא נשלח לבריטניה והשתתף בתכנון הפלישה לנורמנדי. ערב הפלישה מונה לסגן מפקד הדיוויזיה ה-29. הוא התנגד לנחיתה באור יום אך הפיקוד העליון האמין שלהפצצות אוויריות ועליונות טכנולוגית יש סיכוי גדול יותר באור יום.
לאור יום ה-6 ביוני 1944 החלה נחיתת האמריקאים בחוף אומהה. הם נתקלו באש קטלנית מעמדות הגרמנים על הגבעות. לקראת הצהרים הגיע מספר ההרוגים למעלה מ-1000 והועלתה אפשרות של פינוי הכוח דרך הים.
קוטה סבר שהתמוטטות ההתקפה בחוף אומהה תביא להתמוטטות הפלישה כולה. בנקודת המשבר הוא הצליח לאסוף כמה קציני הנדסה שהצליחו לפוצץ את עמדת הבטון הגרמנית שחלשה על החוף. דבר זה איפשר את פריצת הכוחות ויצירת ראש גשר שאיפשר הנחתת כוחות שריון. בהמשך ארגן קוטה כוח שכונה הבריגדה הממזרית של קוטה שהמשיכה את הפריצה אל תוך הארץ. על חלקו של קוטה בכיבוש חוף יוטה עוטר בצלב השירות המצוין.
בסרט היום הארוך ביותר מגלם השחקן רוברט מיצ'ם את דמותו של קוטה.
ב-14 באוגוסט 1944 מונה קוטה למפקד הדיוויזיה ה-28. לאחר שחרור פריז התכבד קוטה לצעוד בראש חייליו לאורך השאנז אליזה ב-29 באוגוסט 1944, כמייצגים את צבא ארצות הברית.
קוטה ואוגדתו השתתפו בקרב יער הורטגן שם היו להם אבדות כבדות. קוטה קיבל על כך הערות ממפקדיו למרות שהיו לו השגות על תכנון הקרב עוד לפני שהתחיל. בתקופה זו ערק החייל אדי סלוביק מיחידתו ונשפט למוות. פסק הדין אושר על ידי קוטה שאמר לאחר מכן שאלה היו 15 הדקות הקשות בחייו אבל לא הייתה לו ברירה אלא לאשר את גזר הדין כדי שיוכל להמשיך להסתכל בעיני חייליו. סלוביק היה אז החייל האמריקאי הראשון שהוצא להורג בעוון עריקה מאז מלחמת האזרחים האמריקאית.
לאחר המלחמה.
ב-30 ביוני 1946 פרש קוטה משירות פעיל בדרגת מייג'ור גנרל. הוא מת בוויצ'יטה, קנזס ב-4 באוקטובר 1971 ונקבר בבית הקברות וסט פוינט.
עיתונות נשים עברית
עיתונות נשים עברית צמחה בארץ ישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20 והתפתחה לכתבי עת עצמאיים לנשים ולמדורים בעיתונות הכללית.
רקע.
נשים נעדרו כמעט לגמרי מן העיתונות היהודית-עברית עד ראשית המאה ה-20. באותה תקופה נשים משכילות, שידעו עברית והיו בעלות מסוגלות לכתיבה, השתייכו למיעוט ולכן גם כתיבתן יועדה למיעוט המשכיל. רוב הנשים כתבו ביידיש שפנתה לקהל קוראות וקוראים רחב יותר.
נשים החלו לכתוב לקראת סוף המאה ה-19 בעיתונות ביידיש. הכותבות בעיתון "קול מבשר" שהופיע באודסה ובפטרבורג בשנים 1862–1871, אופיינו בהיותן בעלות מודעות נשית, ביכולתן לכתוב מנקודת-מבט נשית ובמחאתן נגד קיפוח האישה. למשל: נחמה פוחצ'בסקי וחמדה בן-יהודה. גם בעיתון "יידישעס פאלקס-בלאט" שהחל להופיע ב-1881 בליטא ובאוקראינה שותפו נשים בכתיבה. אחת הכותבות הבולטות בעיתונות עברית היא רחל מורפורגו שכתבה ב"כוכבי יצחק" שהופיע בווינה.
מהמאה ה-19 עד לשנותיה הראשונות של המדינה.
כאשר החלו נשים להשתתף בכתיבה בעיתונות, ספגה כתיבתן ביקורת רבה בעיקר מצד כותבים גברים שראו בהן נשים מפונקות שאינן מכירות את החיים האמיתיים – חיי הפועלות. נשים אלה נמנו על החוגים האזרחיים שהוגדרו כעירוניים, בורגנים בעלי תפיסה קפיטליסטית המנוגדת לתפיסתם של חוגי הפועלים הסוציאליסטים.
אולם, העיתונות הנשית עברה תמורות ושינויים לאורך השנים מאז שיצא העיתון הראשון – "האשה" (1926). ירחון זה, לדברי העורכת הראשונה שלו, חנה טהון, (1886–1954) שאף ליצירת טיפוס חדש של האשה הארץ-ישראלית אשר רואה את פעילותה בביתה כחלק מהבניין הלאומי-הציבורי.
שינויים אלה משקפים את השינויים שחלו בדימוי העצמי של נשים, ביחס החברה אליהן, בציפיות מהן ובקשרים המתקיימים בין נשים. השינויים מביאים לידי ביטוי הבניות חברתיות חדשות לפיהן יש מקום להשמעת קולן של נשים בעלות עוצמה שמהוות דוגמה לכך שגם נשים חזקות יכולות להתעניין בטיפוח ובטיפול בבית ובילדים.
עיתונות הנשים שימשה במה ליצירותיהן של נשים בפרוזה ובשירה, העלתה מאמרי-ביקורת על ספרים שכתבו נשים, כתבות על אירועים ספרותיים שנשים לקחו בהם חלק, מחקרים ודיוקנאות של נשים יוצרות. אך גם בין עיתוני הנשים היו הבדלים: עיתון "האשה" נתן מקום גם לכותבים גברים אם התייחסו לסוגיות של נשים. לעומת זאת – "דבר הפועלת" קידם כותבות שענו על צרכיו הרעיוניים: רחל כצנלסון כתבה שמגמת העיתון לדובב את שתיקתה של הפועלת, להביא את קולה של האישה שמתחבטת בהתמודדותה עם הקשיים בחיי העבודה, המשפחה והרגשות. הכותבות ייחסו משמעות רבה לאופן כתיבתן השונה והאישית של נשים, אשר לטענתן מושכת יותר את הקורא. התייחסות זו עודדה נשים רבות לכתוב ולספר על עצמן ללא חשש.
מרבית הכותבות ב"האשה", בטווח הגילאים הרחב שבין עשרים לשישים שנה, עלו לארץ בעליות השנייה והשלישית, ובייחוד בשנות העשרים של המאה הקודמת. רובן נולדו באירופה - בגרמניה, וברוסיה ובארצות הברית. הן באו מבתים בורגניים. בספרי הזיכרונות שכתבו ובמסמכים אוטוביוגרפיים מעידות לפחות חלקן על מצב כלכלי שפיר במשפחות המוצא ועל בתים פטריארכליים, שבהם הונהגה חלוקת עבודה מסורתית. רוב האבות עסקו במקצועות חופשיים, ורוב האמהות היו עקרות בית. הבנות עודדו לרכוש השכלה. רובן נשלחו ללמוד לתארים גבוהים, לעיתים בערים אחרות מאלה שמהן באו, וכך הרחיבו את אופקיהן. תחומי עיסוקן נשאו אופי ציבורי: נשות חינוך, עובדות סוציאליות, משפטניות, פעילות בארגוני נשים ועוד.
רוב הכותבות בעיתונים לא היו עיתונאיות אלא כתבו מתוך אידאולוגיה. הן הכירו זו את זו והיו ביניהן קשרים טובים עוד לפני הקמת העיתון. "האשה" ביקש לבחון את מעמדן של נשים בתוך המרחב הביתי ולהציגו כמשתלב בבניין האומה. לכן, העיתון עסק בעיקרו בצורך של האישה בת החוגים האזרחיים לפעול במסגרת הלאומית, ומצד שני, לא להזניח את משפחתה הפרטית ואת משק ביתה, שהיוו את הבסיס לאומה. רוב כתיבתן עסקה ביחס לתפקיד האישה כאם הדורות הבאים ומכאן מחויבותה לחינוך ולבריאות הדור הבא.
בארץ-ישראל החלה עיתונות הנשים כמדורים בעיתונים קיימים, בהם שולבו עצות לנשים, בענייני נימוסים, טיפוח הבית וטיפוח החן. בעיתון "השקפה" של אליעזר בן-יהודה הופיע מדור אופנה ב-1904. החל משנות ה-30 של המאה ה-20 הופיעו מדורי נשים בסגנון אלה שהיו בעיתונות האירופית אך במקביל אליהם, משנות ה-40 החלו להופיע גם מדורים שעסקו בסוגיות של זכויות נשים, רווחתן, שילובן בבניית תפריט (בתקופת הצנע) ובארגוני נשים
עם היווסדם של ארגוני נשים נוצר הצורך בכתיבה עיתונאית שהיוותה כוח הסברתי של תעמולה, מידע ושיח מתוך מגמה ליצור לכידות ותמיכה של נשים בארגונים אלה וגם על-מנת ליצור קשר עם ארגוני נשים באירופה ובאמריקה.