ב-1988 הפיקו 5 סרטים קצרים, באורך 15 דקות כל אחד, על סיפורים מתוך דקאמרון, בשיתוף עם ערוץ 4 האנגלי.
בין השנים 1988 ועד 1995 ייצר הזוג בובות וסיפק תכנים נוספים עבור ערוצי טלוויזיה, ביניהם Televischn (תוכנית קברט של סאטירה פוליטית למבוגרים בגרמנית, עם בובות בגודל אדם). באותה עת גם הפיקו סדרת סיפורים בשם Kater Murr בהשראת א.ת.א. הופמן, ו-die bazillen עבור ערוץ ZDF הגרמני.
בין השנים 1991–1997 הקימו והפעילו הצמד נשר את נשר תיאטרון ניסיוני פרטי בעיירת הספא אלטוזי שבאוסטריה. ב-1998 הופיע הצמד בשנתו השנייה של הפסטיבל היהודי הבין-לאומי באיטליה ושיתף פעולה בתצוגה בנושא מגזרות נייר וצלליות במסורת היהודית, של המוזיאון היהודי בהוהנמס שבאוסטריה .
איטליה (1998–2004).
ב-1998 עזב הזוג נשר את אוסטריה והתיישב בקרבת ונציה שבאיטליה. עד שנת 2004 הם הפעילו בגטו היהודי בוונציה גלריה של צלליות, מגזרות נייר ודברי אומנות.
החזרה לישראל (2010-2004).
ב-2004 עזבו הזוג נשר את אירופה ושבו לישראל לקיבוץ ניר דוד. עד 2009 המשיכו להפיק אירועים ולהשתתף בהצגות ופסטיבלים באירופה. בין 2006–2007 הפיקו את "מוצרט בשחור", במסגרת חגיגות 250 להולדתו של מוצרט בווינה, בשיתוף עיריית וינה.
ב-2009 הפיקו הופעה בחסות Fondazione musei civici di venezia בשם Lo Speziale. באותה שנה הפיק הזוג גם את הופעת תיאטרון צלליות - "תיבת התבלינים" במסגרת פסטיבל אירועי תרבות ואמנות -"וינה בתל אביב" לרגל חגיגות 100 שנה לתל אביב (תרומת עירית וינה לתל אביב).
ב-20 בדצמבר 2009 נפטרה סילביה ממחלת הסרטן. את החומר הארכיוני, הכתבים, הצלליות ויצירותיה של סילביה שנצברו במשך חיים שלמים של יצירה, החליט יאיר נשר להוריש למרכז תיאטרון בובות חולון. מאז מוצגת תצוגה קבועה במוזיאון לזכרה של סילביה.
על מייסדי התיאטרון.
סילביה ארדי.
סילביה ארדי נולדה ב-1942 במרסיי שבצרפת. אביה של סילביה, אלכסנדר אלטר- ארדי, היה יהודי חרדי הונגרי שחזר ממלחמת העולם הראשונה כקומוניסט והיגר לצרפת. אימה, ליה ארדי, הייתה יהודייה ממוצא פולני. הוריה הכירו ב-1937, במהלך מלחמת האזרחים בספרד. שניהם התגייסו בנפרד כדי לסייע לכוחות הממשלה הדמוקרטית כמתנדבים בבריגדות הבינלאומיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה שהתה סילביה בדרום צרפת יחד עם הוריה. אביה היה פעיל במחתרת הצרפתית. ב-1948 החליט אביה לחזור להונגריה על מנת להצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית ולסייע בבניית המדינה מחדש לאחר המלחמה. ב-1956, בעקבות המרד ההונגרי, נמלטה המשפחה מהונגריה לוינה שבאוסטריה.
יאיר נשר.
יאיר נשר נולד ב-1941 בפלסטינה המנדטורית. אביו, אברהם אדלרשטיין (שינה שמו בישראל לנשר) היה יהודי ממוצא פולני ואמו, אסתר פוטשניק הייתה יהודייה אוסטרית מוינה. שני הוריו של יאיר הצליחו לעזוב את אוסטריה טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה. השניים נפגשו שוב בסוף 1938 בקיבוץ ניר דוד שבו היו פעילים כל חייהם.
ב-1965 היגרה סילביה לישראל והצטרפה לקיבוץ ניר דוד, שם הכירה את יאיר. סילביה ויאיר נישאו בקיבוץ ניר דוד ב-1966 שם הקימו יחד את תיאטרון הצלליות הראשון שלהם.
ב-2009 נפטרה סילביה ממחלת הסרטן. יאיר מתגורר בקיבוץ גבע אשר בעמק יזרעאל.
הון סיכון בישראל
הון סיכון בישראל מתייחס לתעשיית ההון סיכון הישראלית, בה מושקעים כספים במיזמים אשר הערכת הסיכונים בהם היא גבוהה, מתוך ציפייה לתשואות גבוהות במקרה של הצלחתם. בישראל, כמו במרבית מדינות העולם הון סיכון נפוצה בעיקר בהשקעה בחברות סטרטאפ בתחום ההיי-טק.
בישראל יש כיום כ-70 קרנות הון סיכון פעילות, 14 מהן קרנות הון סיכון בינלאומיות עם משרדים בישראל. ענף ההון סיכון ביחד עם החממות הטכנולוגיות ממלא תפקיד חשוב במגזר ההיטק הישראלי שזכה לכינוי "סיליקון ואדי" ונחשב לטובים בעולם.
על פי IVC Research Center (מרכז המחקר הישראלי) ב-2015 עמדו ההכנסות מאקזיטים על כ-9 מילארד דולרים, עלייה של כ-16% לעומת 2014. בנוסף לכך לדברי המכון, ההשקעות בהון סיכון בישראל עמדו על כ-4.43 מילארד דולרים, הסכום השנתי הגבוה ביותר בתולדות ישראל, לשם השוואה ב-2008 עמד סכום ההשקעות בהון סיכון בישראל על כ-1.9 מילארד דולרים.
היסטוריה.
קרן הון הסיכון הראשונה בישראל, "קרן אתנה", הוקמה בשנת 1985 על ידי גדעון טולקובסקי ביחד עם אביו, מפקד חיל האוויר לשעבר, דן טולקובסקי ופרד אדלר, משקיע הון סיכון מניו יורק. אתנה השקיעה בחברות EFI של אפי ארזי ובמרקיורי אינטראקטיב בראשית דרכן.
בשנת 1990, הוקמה תוכנית "ענבל", יוזמה לעידוד פעילות קרנות הון סיכון המגובה בכספי הממשלה, באמצעות חברת הביטוח הממשלתית ענבל שהייתה ערבה ל-80% מההשקעות בקרן. במסגרת התוכנית הוקמו 4 קרנות הון סיכון: "מרתון", "תעוזה", "שדות מו"פ" ו"מופת" שנסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
תעשיית הון סיכון ענפה בישראל התפתחה, בין השנים 1992 ל-1994, לאחר שהממשלה הקימה את "תוכנית יוזמה" בשיתוף המדען הראשי של משרד התמ"ת, אשר מימנה הקמה של עשר קרנות הון סיכון וחממות טכנולוגיות רבות שסייעו משמעותית לזינוק תעשיית ההייטק בישראל והפיכת תעשיית ההון סיכון בישראל לאחת הגדולות בעולם. כתוצאה מהמאמצים עלו הוצאות השנתיות של הון סיכון בישראל פי 60 מהתקופה שלפני יישום התוכנית, מספר החברות שהושקו באמצעות קרנות הון סיכון בישראל עלו מ-100 ל-800.
על אף שתעשיית ההון סיכון של ישראל מילאה תפקיד חשוב בתחום ההיי-טק המשבר הכלכלי שפגע בעולם ב-2008 השפיע גם על זמינות ההון סיכון בישראל, כאשר ב-2009 בוצעו בישראל כ-63 מיזוגים ורכישות בשווי כולל של כ-2.54 מילארד דולרים, ירידה של כ-7% מהמצב ב-2008 שבאותה שנה כ-82 חברות ישראליות מוזגו או נרכשו וזאת בשווי של כ-2.74 מילארד דולרים.
ב-2019 נחשבו חברות הון סיכון ישראליות פופולריות אף יותר מעמיתיהן האמריקאיות, לשם השוואה היקף ההשקעות בחברות סטארטאפ ישראליות צמח בכ-140% בשנים 2014–2018 ולעומת זאת, ההשקעות בחברות סטארט אפ אמריקאיות צמחו בכ-64% אחוזים בלבד. החברות הישראליות הפכו לכל כך אטרקטיביות עד שהיוו מחצית מכלל העסקאות של מיזוגים ורכישות ב-2018.
הסכסוך האוקראיני-רוסי
הסכסוך האוקראיני-רוסי (באוקראינית: російсько-українська війна; מילולית "מלחמת אוקראינה–רוסיה") הוא סכסוך ממושך ביחסים בין רוסיה לאוקראינה שהחל בפברואר 2014, והתמקד בתחילה במעמדה של חצי האי קרים וחלקים בדונבאס המוכרים בינלאומית כחלק מאוקראינה. שמונה השנים הראשונות של הסכסוך כללו את הסיפוח הרוסי של קרים (2014) ואת המלחמה בדונבאס (2014-הווה) בין אוקראינה לבין בדלנים שנתמכו על ידי רוסיה, כמו גם תקריות ימיות, לוחמת סייבר ומתיחות פוליטית, בעקבות הצטברות צבאית רוסית בגבול רוסיה-אוקראינה מסוף 2021. הסכסוך התרחב באופן משמעותי כאשר רוסיה פתחה בפלישה בקנה מידה מלא לאוקראינה ב-24 בפברואר 2022.
בעקבות מחאת יורומאידן והדחתו לאחר מכן של נשיא אוקראינה, ויקטור ינוקוביץ', ב-22 בפברואר, ובתוך תסיסה רחבה ברחבי דרום ומזרח אוקראינה, חיילים רוסים ללא סימנים מזהים השתלטו על עמדות אסטרטגיות ותשתיות בשטח קרים. ב-1 במרץ 2014, מועצת הפדרציה של הפדרציה הרוסית אימצה פה אחד החלטה בעתירה של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין להשתמש בכוח צבאי על שטחה של אוקראינה. ההחלטה אומצה מספר ימים לאחר מכן לאחר תחילת המבצע הצבאי הרוסי ל"השבת קרים". אז סיפחה רוסיה את קרים לאחר משאל עם שנערך, שספג ביקורת נרחבת על כך שאורגן על ידי רוסיה לאחר כיבוש הפרלמנט של קרים על ידי "הגברים הירוקים הקטנים" בתמיכת הרוסים ובו הצביעה אוכלוסיית הרפובליקה האוטונומית של קרים להצטרף כמחוז לפדרציה הרוסית. תוצאות רשמיות (על פי הדיווחים כ-95.5% מהמצביעים המשתתפים בחצי האי קרים, כשאחוז ההצבעה עמד על 83%) היו בעד פרישה מאוקראינה והצטרפות לרוסיה). באפריל, הפגנות של קבוצות פרו-רוסיות באזור דונבס באוקראינה הסלימו לכדי מלחמה בחבל הארץ בין ממשלת אוקראינה לבין הכוחות הבדלניים הנתמכים על ידי רוסיה של הרפובליקות העממיות דונייצק ולוהנסק. באוגוסט חצו כלי רכב צבאיים רוסיים את הגבול בכמה מקומות במחוז דונייצק. פלישת הצבא הרוסי נתפסה כגורם העיקרי האחראי לתבוסת הכוחות האוקראינים בתחילת ספטמבר.
בנובמבר 2014 דיווח צבא אוקראינה על תנועה אינטנסיבית של כוחות וציוד מרוסיה לחלקים המזרחיים של אוקראינה בשליטת הבדלנים. סוכנות הידיעות AP דיווחה על 80 כלי רכב צבאיים לא מסומנים בתנועה באזורים בשליטת המורדים. הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה (OSCE) המשימה המיוחדת לפיקוח על הארגון צפתה על שיירות אמצעי לחימה כבדים וטנקים בשטח שבשליטת הרשויות הבדלניות של דונצק ללא סמלים מזהים. פקחי OSCE עוד ציינו שהם צפו בכלי רכב להובלת תחמושת וגופות חיילים שחצו את הגבול האוקראיני-הרוסי במסווה של שיירות סיוע הומניטרי. החל מתחילת אוגוסט 2015, OSCE צפתה ביותר מ-21 כלי רכב מסוג זה המסומנים בקוד הצבאי הרוסי לחיילים שנהרגו בפעולה. על פי העיתון "מוסקבה טיימס", רוסיה ניסתה להפחיד ולהשתיק עובדי זכויות אדם שדנו במותם של חיילים רוסים בסכסוך. ארגון OSCE דיווח שוב ושוב כי ממשקיפיו נמנעה גישה לאזורים הנשלטים על ידי "כוחות משולבים רוסים-בדלניים".
רוב חברי הקהילה הבינלאומית וארגונים כמו אמנסטי אינטרנשיונל גינו את רוסיה על פעולותיה באוקראינה שלאחר המהפכה, והאשימו אותה בהפרת החוק הבינלאומי והפרת הריבונות האוקראינית. מדינות רבות יישמו סנקציות כלכליות נגד רוסיה, אנשי עסקים רוסים וחברות רוסיות, עליהן הגיבה רוסיה בסנקציות משלה.