חיבורו התורני הגדול, המכונה "יאיר מבין", עוסק בכללים והגדות בש"ס ובפוסקים. בשל מצבו הכלכלי, שלא איפשר לו להוציא לאור את הספר, פרנסי יפו ייסדו ועדה להדפסתו, בהם אהרון שלוש, נסים קורקידי, יוסף בן שמחון ועוד, שהחלו בהוצאתו בשלבים בחוברות. חלק גדול מהחיבור עודנו בכתב יד בלבד. בשער החוברת תואר החיבור כך:
הלך לעולמו ביפו בכ"ב באדר ה'תרס"ו (1906).
משפחתו.
בניו: יעקב וחיים. בתו זינבול נישאה לאברהם מויאל.
הכול אבוד
פסניארי
פסניארי (Песняры, מבצעי שירים) הוא אנסמבל ווקאלי ואינסטרומנטלי נודע שנוסד במינסק בשנת 1969 ופעל בברית המועצות ובלארוס עד לשנת 1998. הבסיס לשירי הלהקה היה הפולקלור הבלארוסי. שירי הלהקה בוצעו בבלארוסית וברוסית. היא הגיעה לשיא הפופולריות בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
הלהקה נוסדה ב-1 בספטמבר 1969 כאשר קבוצת מבצעים ממינסק קיבלה הכרה רשמית כלהקה. אומנם כבר בשנת 1968 הקבוצה הופיע במספר הופעות כליווי לזמרים וגם עם שירים שבוצעו על ידי חבריה. השם של הלהקה היה "ליאבוני". מייסד ומנהלה היה ולדימיר מוליאבין.
בשנת 1970 הלהקה השתתפה בתחרות זמר כלל ארצית וזכתה במקום השני. באותה שנה הוחלט לשנות את שמה ל"פסניארי". בשנת 1970 ללהקה הצטרף לאוניד בורטקביץ'. באביב 1971 הוצא התקליט הראשון של הלהקה. הלהקה המשיכה להשתתף בהצלחה בתחרויות זמר בברית המועצות ואף נשלחה לתחרויות מחוץ לגבולות ברית המועצות. בשנת 1976 היא לראשונה הופיע עם סדרת הופעות בארצות הברית.
בשנים 1973-1976 הלהקה שולבה במספר סרטים בה בוצעו שיריה הפופולריים.
בשנת 1976 הלהקה הופיע עם אופרת רוק ובשנת 1978 עם אופרת רוק נוספת. האופרות התבססו על פולקלור בלארוסי. בשנת 1979 למייסד הלהקה ולדימיר מוליאבין הוענק תואר אמן העם. רפרטואר הלהקה כלל בעיקר שירים שנכתבו על ידי ולדימיר מוליאבין על פי מילים של שירי עם בלארוסים. בנוסף לכך היו שירים שהולחנו על ידי אלכסנדרה פחמוטובה, אוסקר פלצמן ונוספים.
בתחילת שנות ה-80 לאוניד בורטקביץ' עזב את הלהקה. לקראת סוף שנות ה-80 רק מוליאבין ונגן סקסופון ולאדיסלב מיסביץ' נותרו מההרכב המקורי של הלהקה.
בשנת 1998 ולאדיסלב מיסביץ' מונה למנהל הלהקה. כצעד מחאה מוליאבין פנה לאלכסנדר לוקשנקו והנשיא החליט על הקמת להקה חדשה בראשות מוליאבין. ללהקה זו חזר גם לאוניד בורטקביץ'. אומנם בשנת 2003 מוליאבין נהרג בתאונת דרכים ולהקה התפרקה.
בשנת 2013 קיימות מספר להקות שמבצעות שירי הלהקה המקורית וטוענות להיות יורשים של הלהקה המקורית.
בוריס סוברין
בוריס סוברין (בצרפתית: Boris Souvarine, ברוסית: Бори́с Суварин;‏ 5 בנובמבר 1895 - 1 בנובמבר 1984) הידוע גם בשם בַֿרין, היה פוליטיקאי ופעיל מרכסיסט ממוצא יהודי צרפתי, היסטוריון של התנועה הקומוניסטית, סופר, מוציא לאור ועיתונאי.
סוברין היה ממייסדי המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, ובתפקידו כציר צרפת באינטרנציונל הקומוניסטי היה הלא רוסי היחיד שהיה חבר בקומינטרן במשך שלוש שנים ברציפות. הוא חיבר את הביוגרפיה הראשונה של יוסיף סטלין, שפורסמה ב-1935 בשם "Staline, Aperçu Historique du Bolchévisme" (סטלין, סקירה היסטורית של הבולשביזם) וניהל התכתבויות הדוקות עם לנין ולאון טרוצקי עד מותם.
חריגתו מהקו המקובל והביקורת המוקדמת שלו על סטלין גרמו לו להתנתק מהמפלגה ב-1924. בעשורים שלאחר מכן, סוברין המשיך לפרסם כסובייטילוג מוביל ואנטי-סטליניסט.
חיים מוקדמים.
סוברין נולד בשם בוריס קונסטנטינוביץ' ליפשיץ בקייב למשפחה יהודית . משפחתו של סוורין עברה לפריז ב-1897, שם הפך לפעיל סוציאליסט מגיל צעיר. הוא למד כמעצב תכשיטים.
בוריס סוברין נולד ב-1895 בקייב, באימפריה הרוסית, למשפחה יהודית, בשם בוריס קונסטנטינוביץ' ליפשיץ. כשהיה בן שנתיים, עברה משפחתו לפריז וב-1906 זכתה המשפחה לאזרחות צרפתית. סוברין הוכשר כמעצב תכשיטים, והיה פעיל סוציאליסט מגיל צעיר.
בגיל 14 נוצר קשר בינו לבין התנועה הסוציאליסטית הצרפתית. הוא החל להשתתף באסיפות שערך ז'אן ז'ורס.
סוברין חווה את הטראומה הראשונה שלו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הוא גויס לצבא צרפת ב-1914, ובמהרה נחשף לזוועות מלחמת החפירות. במרץ 1915 הוא שכל את אחיו הגדול שנהרג בלחימה בחזית.
המלחמה דחפה את סוברין לפוליטיקה ולתנועה האנטי-מיליטריסטית . הוא הצטרף למפלגת הפלג הצרפתי של אינטרנציונל הפועלים . ב-1916 החל לכתוב בביטאונים של המיעוט הסוציאליסטי האנטי-מלחמתי כמו "Le Populaire" , עליהם חתם בשם העט Souvarine (סוברין) בו החזיק עד סוף חייו. את שם העט לקח בוריס ליפשיץ משמה של אחת הדמויות בספר ז'רמינל, מאת אמיל זולא.
מהפכת אוקטובר.
המוניטין העיתונאי של סוברין גדל במהירות במהלך שנות המלחמה כסופר מוכשר ומעודן וכווכחן מיומן. הוא קיבל בהתלהבות את המהפכה הרוסית ב-1917 וידיעתו ברוסית עזרה לו לדווח על האירועים לחוגי השמאל בצרפת ולהתקבל לעיתון Новая Жизнь (חיים חדשים) של מקסים גורקי ככתב חוץ. בעקבות מהפכת אוקטובר כתב סוברין:
הקמת המפלגה הקומוניסטית.
ב-1919, הצטרף סוברין לוועדת הקומינטרן והפך לאחד מחבריו הפעילים ביותר, ועזר להפיץ כמות גדולה של ספרות פוליטית ותועמלנית ברחבי אירופה. באחד מעלוני העמולה האלה כתב:
בשנת 1920, הוא נבחר כציר לקונגרס של הפלג הצרפתי של אינטרנציונל הפועלים, שם הוא תמך בחברות חוצת מפלגות באינטרנציונל הקומוניסטי. במרץ 1920, הוא ייסד את ה"-Bulletin Communiste" (הידיעון הקומוניסטי) רב השפעה, שפורסם פעמיים בחודש כשופר של האינטרנציונל השלישי.
קונגרס טור.
ב-17 במאי 1920 נעצר במסגרת דיכוי ממשלתי, והואשם יחד עם מספר מנהיגים קומוניסטים ופעילים מהפכניים בקשירת קשר אנרכיסטי נגד המשטר. הוא זוכה מחוסר ראיות במרץ 1921 יחד עם פרנאן לוריוט ופייר מונאט.
בכלא, סוברין עסק בקדחתנות בכתיבה העיתונאית והפוליטית שלו ובמאמריו, וכתב כמעט ללא הפסקה עבור "Bulletin communiste", "l'Humanité", "La Vague" ו-"La Vie Ouvrière" . בתקופה זאת כתב הצע לקונגרס טור שהביאה בסופו של דבר לפיצול הפלג הצרפתי של אינטרנציונל הפועלים והקמת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
בדצמבר 1920, פרנאן לוריוט וסוברין נבחרים לנשיאי הכבוד של קונגרס טור. למעלה מ-75% מצירי הקונגרס מאמצים את הצעת סוברין שיצרה את הפלג הצרפתי של האינטרנציונל הקומוניסטי. שנים מאוחר יותר, לאחר שתעבור המפלגה סטליניזציה, היא נודעה כמפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
שבר עם המפלגה הקומוניסטית.
כחבר בקומינטרן, סוברין שמר על קשר קבוע עם ליאון טרוצקי. כשהגיע לכינוס של הקומינטרן בברית המועצות הוא ביקר אסירים אנרכיסטים בכלאם ושוחח עם קומוניסטים אופוזיציונרים. כאשר טרוצקי הפך למטרה להשמצה במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, סוברין עודד תמיכה בטרוצקי לקונגרס ה-13 של הבולשביקים ב-1924 בקרב חברי המפלגה הקומוניסטית הצרפתית. בכך הוא נקשר בתודעה לאופוזיציה הקומוניסטית נגד סטלין. סוברין הודח מתפקידיו הרשמיים במפלגה הקומוניסטית הצרפתית בתחילת 1924, והורחק מהקומינטרן ביולי באותה שנה.
הוא התקרב לדמויות קומוניסטיות אנטי-סטליניסטיות בפריז כמו מרסל בודי, כריסטיאן רקובסקי והסופר פאנאיט איסטרטי, וכתב בעילום שם שליש מהטרילוגיה אל להבה אחרת שפרסם איסטרטי. באוקטובר 1925, סוברין השיק מחדש את ה-"Bulletin communiste" ובפברואר 1926, הוא ארגן את תומכיו בחוג מרקס-לנין הקומוניסטי. בסוף שנות ה-20, הוא נשאר פעיל באופוזיציה הקומוניסטית, היה מקורב לפייר מונה ואלפרד רוזמר וכתב ב-"La Révolution Prolétarienne". הוא חלק כמה מעמדותיו עם האופוזיציה השמאלית וגם עם האופוזיציה הימנית , אך הוא סירב לקחת חלק בוועידה הבינלאומית שלה, שכונסה על-ידי היינריך ברנדלר ואוגוסט טהלהיימר בברלין ב-1930. שמו של חוג מרקס-לנין הקומוניסטי שונה ל"המעגל הקומוניסטי הדמוקרטי" "."
ה-"Bulletin communiste" המשיך להתפרסם, וסוברין ייסד גם את "La critique sociale". הניתוק ההולך וגובר שלו עם טרוצקי בא לידי ביטוי בניתוחו של ברית המועצות כמיישמת קפיטליזם מדיני, בניגוד להגדרתו של טרוצקי כ'מדינת פועלים מנוונת' .
ב-1934 הפגיש סוברין בין ג'רוג' בלומברג, מהגר יהודי-רומני לצרפת, ועדיה גורביץ', ממייסדי תנועת הכנענים, וסביב היכרות זאת נרקם החוג הרעיוני "שֵם" שהיה מהביטויים המוקדמים ביותר לתנועה הכנענית.
בשנת 1936, עודד סוברין את הסופר הגולה ויקטור סרז' להמשיך בפעילותו הפוליטית. בשלב זה, טרוצקי מתח ביקורת קשה על מאפייניו האישיים של סוברין וטען שסוברין הוא עיתונאי ולא מהפכן. ההגנה של סרז' על סוברין ועל אנטי-סטליניסטים אחרים שחרגו מעמדותיו של טרוצקי הייתה בין הגורמים שהובילו לחשדנות וחוסר אמון בין סרז' לטרוצקי.
בשנת 1935 ייסד סוברין את המכון להיסטוריה חברתית, שלוחה צרפתית של המכון הבינלאומי להיסטוריה חברתית באמסטרדם , אשר נוצר במקור כדי לשמר את ארכיון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
בנובמבר 1936 גנבו פורצים את הארכיון של טרוצקי שהופקד במכון. ב-1940 נבזז המכון על ידי הנאצים, שהביאו חלק מאוספיו לגרמניה. לאחר מלחמת העולם השנייה ובמהלך המלחמה הקרה, סוברין אימץ יותר ויותר עמדות אנטי-סובייטיות. לאחר שובו לצרפת ב-1948 ובעזרתו של ז'אק שבאלייה, הוא ייסד מחדש את המכון להיסטוריה חברתית. המכון הוציא לאור את כתב העת "Le Contrat Social".
חייו המאוחרים.