שרון רבין-מרגליות עוסקת בסוגיית החוק לשכר שווה לעובדת ולעובד אשר נחקק מחדש ב-1996 וההבדל בינו לבין החוק הישן משנת 1964 היה שבמקום להתייחס לעבודות זהות התייחס לעבודות "שוות בעיקרן". הבסיס להשוואה הוא על-פי הכישורים הנדרשים לתפקיד, המאמץ, המיומנות, האחריות והתנאים הסביבתיים של העבודה. שינוי זה נבע מהצורך ליצור מודל של הזכות לשכר שווה עבור עבודות שוות ערך כדי להתמקד בפערי שכר שמקורם בבידול התעסוקתי בין גברים לנשים (תעסוקת נשים מרוכזת במקצועות ובתפקידים נשיים, שהשכר בהם נמוך מהשכר המשתלם לעובדים במקצועות שבהם ריכוז הנשים נמוך -מקצועות גבריים). מטרת מודל השכר השווה היא לנסות לצמצם את פערי השכר על ידי מתן אפשרות לנשים שמועסקות בתפקידים "נשיים", שהשכר עבורם נמוך יותר, לתבוע השוואת שכר לעובדים בעבודות "גבריות", שהשכר המשתלם בהם גבוה יותר, בתנאי שהעבודות הן שוות ערך. לצורך הערכת התפקידים בהתאם למאפיינים הקובעים את הבסיס להשוואה, אפשר להיעזר במומחים שמוגדרים כמנתחי עיסוקים. הבידול התעסוקתי הוא זה שמנציח את מעמדם של המקצועות שנחשבים נשיים כפחותי ערך ומכניס אותם לקטגוריית מקצועות ה"צווארון הוורוד. מגבלתו של החוק לשכר שווה היא ההגדרה שמדובר בשכר אצל אותו מעביד ובאותם תנאים, כך שבסיס ההשוואה מצומצם, וכן התוספות לרכיבי השכר הבסיסיים שבהן לרוב זוכים הגברים ליותר הטבות, למשל - תשלום עבור עבודה בשעות נוספות – אפשרות שלנשים קשה לממשה בשל מחויבותן למשפחה.
בהתייחס לעובדות קבלן, החוק לשוויון הזדמנויות אינו רלוונטי עבורן שכן הן שייכות למעסיק אחר מהמעסיק של נשים בעלות קביעות. כך יוצא שאין הן זוכות להגנת החוק ובעצם מתקיימת כאן "עקיפת תקינה" - כלומר, אף על פי שיש חוק שאמור להגן על נשים, אין אפשרות למימוש תקנות החוק בשל התנאים הנובעים מהעסקת הנשים על ידי חברות כוח אדם .
מגמות שינוי והתארגנות במאה ה-21.
אורלי בנימין מעלה סוגיה משמעותית ביחס לתנאי העסקתן של נשים. לטענתה: "האפשרות שדואליות בשוק העבודה תגרור פגיעה בתנאי העסקה בעיסוקי הצווארון הוורוד, נפלה בין הכיסאות ונותרה מחוץ למעגל הפעילות הפמיניסטית בארץ". עד לפני מספר שנים לא הוגדרה העסקת נשים על ידי חברות כוח אדם כתופעה החוסמת נשים בתחום התעסוקה.
בכנס שנערך בנובמבר 2012 במכון ון-ליר בירושלים, שנושאו היה "קפיטליזם משתנה - פמיניזם משתנה: אזרחות חברתית וכלכלית של נשים בעידן הנאו-ליברלי", הציגה אורלי בנימין נתונים הנוגעים לאופן שבו המדינה מתייחסת לתביעות ההתארגנויות של מועסקות השירותים החברתיים. לטענתה, כתוצאה מההפרטה גדל בישראל בכל שנה המחיר שמשלמות נשים בעלות השכלה שמבקשות לעסוק במקצועות טיפוליים, במסגרתם הן מטפלות באחרים ומסייעות להם במקום לעסוק במקצועות אחרים בהם הן היו מתוגמלות בשכר גבוה יותר. כלומר, נשים משלמות מחיר כלכלי כבד עבור הזכות לעזור לאחרים! בנוסף, הנתונים ב-2012 הראו ששיעור המועסקות בשירותים החברתיים כעובדות קבלן הגיע ל-60% בחינוך, יותר מ-90% ברווחה ובסיעוד ומעל 80% בשירותים האישיים (למשל, מטפלות בקשישים בביתם). בנימין הסבירה בכנס שכדי לשנות את מצבן ואת תנאי העסקתן של הנשים צריך לחזק את הכוחות החברתיים שפועלים לשינוי, את התארגנויות העובדים החדשות ואת הקואליציה הארצית להעסקה ישירה .
בינואר 2008 נכנס לתוקף תיקון לחוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם שנחקק ב-1996. התיקון נמצא בסעיף 12א - שהגביל את ההעסקה על ידי חברת כוח אדם לתשעה חודשים שלאחריהם יהיה העובד מועסק ישירות על ידי המעסיק, וקבע שיש להשוות בין תנאי העבודה של העובדים על-פי הסכם קיבוצי במקום העבודה לתנאי העסקתם של עובדים המועסקים על ידי קבלני כוח-אדם באותו מקום עבודה. לכאורה, התיקון משפר את מצב המועסקים, אך בפועל מעסיקים אשר אינם מעוניינים בהשוואת התנאים מבקשים מחברת כוח-האדם להחליף את העובדים לאחר תשעה חודשי-העסקה ובכך מונעים מהם לממש את זכויותיהם כעובדים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלו התארגנויות של עובדים שמטרתן לעורר מודעות בשיח הציבורי בישראל לתנאי העסקתם של עובדי קבלן לפעול למען שינוי בתנאים. בשל אופי העיסוקים המתווכים על ידי חברות כוח-אדם, הנפגעות העיקריות הן הנשים שמהוות, כפי שהוצג למעלה, את הרוב בקרב עובדי קבלן. בנוסף, הולכת וגוברת המודעות לתנאי העסקתן של נשים בכלל וצומחת פעילות ארגונית במטרה להביא לשינוי.
חלק מההתארגנויות הן:
היפה והחיה 2
סלומון לוי
ד"ר סָלוֹמוֹן (מוֹנִי) לוי (בסרבית קירילית: Саломон Леви; 17 בפברואר 1896, טראווניק, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 20 במאי 1986, סרייבו, יוגוסלביה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ומאיור-גנרל בצבא העממי היוגוסלבי.
ביוגרפיה.
מוני לוי נולד בטראווניק. הוא למד רפואה באוניברסיטת וינה ושם התערה בחוגי תנועות העובדים הסוציאליסטיות. ב-1928 לאחר תום לימודיו, שב ליוגוסלביה והצטרף למפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית. ב-1929 נעצר, נשפט ונדון ל-10 שנות מאסר בשל "פעילות מהפכנית".
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, הצטרף מוני לוי ליחידות הפרטיזנים. הוא כיהן כקומיסר פוליטי של גדוד פרטיזנים ובהמשך התקדם עד לתפקיד ראש מערך הרפואה של גיס הפרטיזנים ה-3. לאחר תום מלחמת העולם השנייה מילא מוני לוי שורת תפקידים במערך הרפואה של צבא יוגוסלביה ובכלל זה מפקד האקדמיה הצבאית לרפואה. ב-1956 השתחרר מהצבא בדרגת מאיור-גנרל. הוא מילא תפקידי מינהל במערכת הבריאות היוגוסלבית עד לפרישתו לגמלאות ב-1958. לוי כתב שורת מאמרים וספר על התפתחות שירות הרפואה היוגוסלבי מתקופת הפרטיזנים ועד ימי יוגוסלביה.
מוני לוי הלך לעולמו ב-1986 בסרייבו והוא בן 90 שנים.
ועדת האתיקה של הכנסת
אילון ערמון
אילון ערמון (נולד ב-1963, תל אביב) הוא מעצב ריהוט, מוצר וחלל ישראלי, מרצה מוביל לעיצוב ולשעבר ראש המחלקה לעיצוב תעשייתי במכון הטכנולוגי חולון.
ערמון גדל בתל אביב, התחנך בבית הספר היסודי "תל נורדאו" ובתיכון עירוני ה' בעיר. את שירותו הצבאי עשה במערך הנ"מ, והשתחרר בדרגת סרן מתפקידו האחרון כמפקד סוללה.
עבודתו.
השכלה.
בשנת 1986 החל ללמוד עיצוב תעשייתי במכון הטכנולוגי חולון. את ההחלטה ללמוד עיצוב מייחס ערמון לאינטואיציה – "אני סומך על האינטואיציות שלי. הלכתי ללמוד עיצוב מתוך אינטואיציה. לא הכרתי אף אחד שעסק בעיצוב ולא ידעתי מה עושה מעצב, או מה עיצוב עושה." המחלקה לעיצוב תעשייתי בחולון, שנקראה אז המגמה לעיצוב – המרכז לחינוך טכנולוגי" הייתה בחיתוליה (המחזור הראשון סיים ב-1987) ואחת ממטרותיה המרכזיות הייתה הכשרת מורים לעיצוב לשנים הבאות. ערמון נוהג לספר שכבר בשבוע הראשון ללימודים הצהיר שבעוד עשור ילמד בעצמו במחלקה, תחזית שאכן התגשמה.
במהלך לימודיו זכה במלגות הצטיינות מטעם המכון הטכנולוגי חולון, מהקונסוליה הבריטית ומקרן העץ והרהיטים (התאחדות התעשיינים). בעזרת מלגות אלו ותיק עבודות עשיר, נסע ב-1991 ללונדון ללימודי תואר שני ב (Royal College of Art), שם התמחה בעיצוב ריהוט.
בזמן שהותו באנגליה הקים חברה בשם Armon Design והחל לעבוד כמעצב עצמאי. בעזרת מלגה נוספת ממשרד התעשייה הבריטי, הציג ערמון את עיצוביו בתערוכות מסחריות בארצות הברית, אנגליה, גרמניה, סינגפור ומדינות נוספות, ועבודותיו נמכרו ברחבי העולם. את שנותיו באנגליה מתאר ערמון כשנותיו היפות ביותר, בהן התחדדה זהותו המקצועית ואופיו כמעצב.
הוראה.
בשנת 1995, עם הולדת בתו הבכורה, חזר ערמון לישראל. החזרה לישראל לא הייתה קלה. ערמון מתאר את המפגש עם היצרנים והספקים המקומיים כמלחמה מתישה, שלא אפשרה לו לייצר רהיטים ומוצרים ברמה אליה הורגל בלונדון. זמן קצר לאחר חזרתו סגר את החברה ועבר להתמקד בהוראה.
באותו השנה החל ללמד עיצוב ריהוט במכללת "אורט" והעביר השתלמויות שונות בתחום. בשנת 1995, עשר שנים לאחר שהחל את התואר הראשון שלו, החל ערמון ללמד במכון הטכנולוגי חולון. זה למעלה משני עשורים שערמון מרכז את תחום הריהוט במחלקה לעיצוב תעשייתי ומכהן כמרצה בכיר המכשיר דורות של מעצבים באחד המוסדות המובילים בישראל ללימודי עיצוב. ערמון אף כיהן כראש המחלקה בשנים 1999-2001.
בתפקידו כמרצה וכראש מחלקה, ערמון מקפיד לספר לתלמידיו על עולם העיצוב שמחוץ לאקדמיה. בשנותיו כראש המחלקה נהג לקבל את פני הסטודנטים החדשים בהצהרה: "ברוכים הבאים, אני רוצה לומר לכם, בנוכחות המלווים וההורים שאם הגעתם לפה כדי לרכוש מקצוע ולהתפרנס אני ממליץ לכם לעזוב עכשיו וללכת ללמוד כל מקצוע אחר. אם הגעתם לפה כי העיצוב הוא בדמכם ואתם לא יכולים לנשום בלעדיו אני אשמח ללמד אתכם".
יצירה עצמאית.
לצד פעילותו הענפה כמרצה לעיצוב, ממשיך ערמון לעסוק בעיצוב ריהוט ועיצוב פנים למשרדים וחנויות, ובעיקר בפרויקטים עצמאיים בהם מונע מעניין אישי.
בשנת 2001 נפתחה תערוכת היחיד הראשונה של ערמון. התערוכה "בעקרון" הציגה סדרת כיסאות מתקפלים, נשענים על עקרון שפיתח בעת לימודיו בלונדון. מאז חזרתו לישראל הציג בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות רבות במגוון גלריות ומוזאונים. ברטרוספקטיבה משנת 2018 כתב ערמון "אני יכול להגיד שאני מרגיש בר מזל. עיסוקי העיקרי בחיים הוא הנושא האהוב עליי ביותר."