במכביה השנייה שנערכה באפריל 1935 זכתה פלטשר לכבוד לשאת את דגל ישראל במצעד המשלחות והייתה לנושאת דגל אישה היחידה מבין כל המשלחות. באליפות ארץ ישראל הראשונה באתלטיקה שנערכה ב-28 בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, בהטלת כידון בתוצאה של 23.38 מטר, אחרי חברתה לאגודה ויקטוריה לרנר (25.27 מטר) ולפני מרגלית ספיר ממכבי רחובות (19.85 מטר) ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 22.07 מטר, אחרי ויקטוריה לרנר (23.56 מטר) ולפני עליזה שורנר ממכבי רחובות (19.74 מטר).
באליפות ארץ ישראל שנערכה במאי 1942 היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 20.76 מטר, אחרי פרידה ליכטבלאו ממכבי תל אביב (21.55 מטר) ולפני רות מנדלה ממכבי חיפה (20.75 מטר) ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 7.13 מטר, אחרי פרידה ליכטבלאו (9.48 מטר) ורות מנדלה (9.43 מטר).
לאחר שובה לישראל הכירה פלטשר את הארי פלטשר, יהודי ציוני ממוצא בריטי שהיה פעיל בהגנה, ונישאה לו. לבני הזוג נולדו 3 בנות: תמר לוריא, אשת עסקים; דורית מילשטיין, אשת עסקים אף היא; וד"ר רותי פלטשר-לנג (ז"ל), מומחית למחלות זיהומיות שהקימה את המחלקה למטייל בבית-החולים "מאיר".
בעקבות עבודתו של הארי פלטשר כנציג הבונדס, עברו בני הזוג פלטשר לניו-יורק לאחר נישואיהם. בניו-יורק השתלמה לאה פלטשר באיפור וטיפוח, ומשם המשיכה לבריטניה, בה התמחתה בנימוסים והליכות. לאחר מכן עברה פלטשר לצרפת, שם למדה הוראת דוגמניות.
באמצע שנות ה-50, לאחר שובם של בני הזוג לארץ, החלה פלטשר ללמד נימוסים והליכות לצד טיפוח חן. תוכנית הלימודים כללה נימוסי שולחן, יציבה והליכה נכונה, התנהגות נאותה בחברה והיגיינה. פלטשר אף לימדה את הנערות התעמלות למטרות חיטוב והרזייה. בהמשך הוציאה פלטשר תקליט ל"התעמלות עצמית לבריאות ויופי" שנועד להתעמלות והרזייה ביתיים.
משגבר זרם התלמידות פתחה פלטשר את בית-הספר הישראלי הראשון לנימוסים והליכות, במתכונת ה"" שראתה בחו"ל. בית-הספר נקרא "אולפן לאה פלטשר לטיפוח החן והנימוסים, דוגמנות והתעמלות", ומוקם ברחוב אבן גבירול בתל אביב.
בראשית שנות ה-60 החלה פלטשר ללמד משלחות נוער וגדנ"ע שהשתתפו בתוכניות חילופי תלמידים בארצות זרות. פלטשר התמקדה בנימוסי שולחן ונימוסים כלליים, לצד הלכות הופעה בחברה. בנוסף לימדה פלטשר את התלמידים על מנהגים מקומיים המקובלים בארצות היעד על-מנת שיימנעו מהתנהגות שמבלי דעת עלולה לפגוע במארחים.
פלטשר התמחתה גם בהוראת דוגמניות, שכללה גם לימודי נימוסים והליכות, ולצדם הליכת מסלול, עמידה מול מצלמה וכולי. פלטשר הכינה דוגמניות לתחרויות בדרך קבע, החל מ"מלכת המים", תחרות היופי הראשונה שארגן שבועון "העולם הזה" ב-1958, ועד לתחרויות מלכות היופי של השבועון "לאישה" עד סוף שנות ה-80. לאולפנה של פלטשר הגיעו גם נערות ששאפו לדגמן. פלטשר, שייצגה בארץ את סוכנות הדוגמניות האמריקאית "פורד" של איילין פורד גילתה, בין היתר, דוגמניות כאילנה שושן, תמי בן-עמי, יהודית מזור, חני פרי ורבות אחרות. בהמשך, לאחר שחדלה מללמד דוגמניות, שימשה פלטשר כשופטת בתחרויות היופי של "לאישה".
בשנות ה-60 הגיעו גם דיילי אל-על לאולפנה של פלטשר, שהלימודים בו היו חובה וחלק אינטגרלי מתוכנית הלימודים בקורס הדיילים של אל-על. הדיילים, שנתפסו אז כנציגים רשמיים של ישראל בשחקים ובחו"ל, למדו כיצד להתאפר, ללכת, לפנות לנוסעים וכולי. בעקבות הדיילים, הגיעו אל פלטשר גם טייסי החברה, שלימודיהם התמקדו בנימוסים והליכות. גם צה"ל שלח קצינים בכירים ללימודים אצל פלטשר בטרם צאתם לתפקיד רשמי בחו"ל. בסוף שנות ה-70, עם ההבנה שלאלו המייצגים את מדינת ישראל בחו"ל יש צורך של ממש בלימודים כאלו, הגיעו אל פלטשר גם דיפלומטים רבים.
ב-1966, בהיותה בת 50, נפטר בעלה של פלטשר. 5 שנים לאחר מכן נישאה פלטשר בשנית לאלוף במיל. צבי איילון, סגן הרמטכ"ל במלחמת העצמאות ולימים שגריר ישראל ברומניה.
פלטשר, שראתה בחינוך הישראלים לנימוסים והליכות נאותים פעילות ציונית של ממש, הייתה נחושה להנחיל ערכים אלו לאנשים רבים ככל האפשר. בשל כך הרבתה להתנדב ומראשית ימיו של "אולפן לאה פלטשר" תרמה הרצאות בכל רחבי הארץ ובפני כל שכבות החברה. בין היתר הרצתה פלטשר בהתנדבות בפני קציני וחיילי צה"ל, נשות ויצו, מיח"א, האגודה למלחמה בסרטן, ועוד. בנוסף נמנתה על מקימי עמותת "עם יפה עם אחד", שנוסדה ב-1976 במטרה לקרב בין כל חלקי העם ולסייע לנזקקים. פלטשר המשיכה להרצות וללמד כמעט עד יומה האחרון.
RSA Security
דרינקר
דרינקר (שם מדעי: "Drinker") הוא סוג של דינוזאור צמחוני אורניתופוד שחי באמריקה הצפונית בתור היורה המאוחרת. נקרא על שם הפלאונטולוג אדוארד דרינקר קופ (Edward Drinker Cope).
הדרינקר היה דינוזאור אורניתופוד קטן: אורכו 2 מטר ומשקלו היה 10-25 ק"ג. הוא הלך על שתי רגליו האחוריות שהיו ארוכות, חזקות ובעלות כפות רחבות על מנת שלא ישקע בקרקע הביצה שבה חי. זרועותיו הקדמיות היו קצרות.
הוא נתגלה בוויומינג, ארצות הברית, ותואר על ידי רוברט בקר ב-1990. לצידו נתגלו מאובנים של דגי ריאות וצמחיית ביצה, ממנה הסיק בקר שהדרינקר חי (או לפחות מת) בסביבה ביצתית. הועלתה סברה שהדרינקר חי במחילות.
פלסטרינה (עיר)
פלסטרינה (באיטלקית: Palestrina, בכתיב עתיק ובלטינית: Praeneste, פרנסטה) היא עיר עתיקה, בלאציו, 35 ק"מ מרומא (המחוברת אליה על ידי הדרך הרומית וִיָה פלסטרינה). בן העיירה המוכר ביותר הוא המלחין ג'ובאני פלסטרינה. בין 1297 ל-1630 הייתה העיר נחלת משפחת קולונה ומ-1630 הפכה העיירה לנחלתם של בני משפחת ברבריני, שהבכיר בהם נושא בתואר נסיך פלסטרינה.
היסטוריה.
העיר הייתה מיושבת כבר במאה ה-7 לפנה"ס, במישור למרגלות גבעת העיר נמצא נקרופוליס שבקבריו נמצאו פריטים המשויכים לתרבות האטרוסקית יחד עם תכשיטים פניקיים. בקברים מפוארים מ-240 לפנה"ס לערך נמצאו ארון קבורה עשוי ארד ומראה מארד מלוטש, המייצגים את מיטב האמנות האטרוסקית וכן כתובות באטרוסקית ובלטינית ארכאית.
העיר הייתה חברה בברית הלטינית עד ליצירת ברית עם רומא ב-499 לפנה"ס (לדברי ההיסטוריון טיטוס ליוויוס פטווינוס). לאחר מלחמת בעלות הברית (88-91 לפנה"ס) סופחה העיר לנחלת רומא ולתושביה ניתנה אזרחות רומית. בעת מלחמת האזרחים של סולה (82 לפנה"ס) הייתה העיר, שהייתה מעוזם של הפופולרים, נתונה תחת מצור, בו נכלא גאיוס מריוס הבן. לאחר פריצת המצור והתאבדותו של מריוס (שהעדיף להרוג את עצמו מאשר ליפול לידי סולה) התחולל בה טבח ועל חלק משטחה הוקם מחנה צבא.
לאחר תקופה בה חוותה העיר תקופת שקיעה, הוקם בה אזור נופש לאצילי רומא, שהקימו בה וילות שהשקיפו על הנוף ונהנו מהבריזה הנעימה. העיר הוגדרה מוניקיפיום על ידי טיבריוס, שנפש בה כמו גם אביו אוקטביאנוס, מרקוס אורליוס, פליניוס הצעיר והדריאנוס.
המקדש המרכזי בעיר הוקדש לפורטונה (Fortuna Primigenia) והיה בו אורקל.
בימי הביניים הוקמה העיר על חורבות מקדש פורטונה. בשנת 313 מוזכר לראשונה בישוף פרנסטה. ב-1297 מרד שליט העיר (שנקראה פלסטרינה) באפיפיור וכתגמול נחרשה אדמת העיר במלח בהוראת האפיפיור בוניפקיוס השמיני, שהעניק את נחלותיה למשפחת קולונה. העיר הוקמה מחדש ב-1437 והוחרבה מחדש בהוראת אאוגניוס הרביעי מספר שנים לאחר מכן. ב-1448 הקים אותה מחדש סטפנו קולונה. ב-1630 נרכשה העיר על ידי האפיפיור אורבנוס השמיני עבור אחיינו טדאו ברבריני, שנשא לאשה את אנה קולונה שנתיים מאוחר יותר. אורבנוס הפך את העיר לנסיכות זעירה.
בראשית המאה ה-19 התקיים ליד העיר קרב בין גריבלדי לצבא נפולאון. המרכז העתיק של העיר נחרב בהפצצות בעת מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה יצאו מאזור העיר שלוש אניות מעפילים לארץ ישראל. במרץ 1946 'וינגייט' עם 238 מעפילים, בנובמבר 1947 'קדימה' עם 794 מעפילים ובינואר 1948 'ל"ה גיבורי גוש עציון' עם 273 מעפילים.
פרנסטה
סנטה מריה מג'ורה
קוני
מזרקת טריטון
מזרקת טריטון (באיטלקית: Fontana del Tritone) היא מזרקה בפיאצה ברבריני ברומא, ליד ארמון ברבריני. המזרקה נוצרה ב-1643 על ידי ג'ובאני לורנצו ברניני לכבוד פטרוניו האפיפיור אורבנוס השמיני ומשפחת ברבריני.
המזרקה מתארת טריטון, אל ים ושליח המצולות (בנו של פוסידון, אל הימים והאוקיינוסים, ושל הנימפה אמפיטריטה) - בן-ים, בעל פלג גוף עליון של אדם ופלג גוף תחתון של דג הניצב על צדפת-ענק הנישאת על זנבותיהם של ארבעה דולפינים. ראשו של הטריטון מונף אל על והוא לוגם מקונכייה שהוא מגיש אל שפתיו. לפי האמונה, הקונכייה היא כשופר, ותפקידה לשכך סופות וסערות. כאשר החלה סופה או סערה, נפטון היה פוקד על טריטון להרגיעה, והוא היה עושה זאת באמצעות תקיעה בשופר הקונכייה. מיתוס זה בא להסביר את תפקידו הפונקציונלי של האל ושליחו וסיועם לבני האדם. בין זנבות הדולפינים נמצא שלט האצולה של משפחת ברבריני (שלוש דבורים), עם נזר אפיפיורי ושני המפתחות מסמל הוותיקן. מי המזרקה מגיעים מאקוודוקט (אמת מים) אקווה פליצ'ה (Acqua Felice) ששוקמה בהוראת אורבנוס השמיני.
המזרקה נתנה את השראתה לפרק השני ("בוקר במזרקת טריטון") מן הפואמה הסימפונית "מזרקות רומא" מאת אוטורינו רספיגי (1916).
מעבר לכביש נמצאת מזרקה נוספת שנבנתה גם כן על ידי ג'ובאני לורנצו ברניני ובמימון האפיפיור אורבנוס השמיני, מזרקת הדבורים.
פארק ג'ן-הייאה
יואל ברוצקוס