אלכסנדר ארקדייביץ' גאליץ' (ברוסית: Алексáндр Аркáдьевич Гáлич) הוא שם העט של אלכסנדר ארונוביץ' גינזבורג (ברוסית: Алексáндр Арóнович Г'инзбург; 19 באוקטובר 1918 – 15 בדצמבר 1977) משורר, מחזאי, תסריטאי, פזמונאי וזמר סובייטי ממוצא יהודי שכתב ברוסית. מגדולי הבארדים הרוסיים.
את שם העט שאימץ לעצמו, "אלכסנדר גאליץ'" – כשמה הרוסי של העיר ההיסטורית האליץ' – הרכיב כווריאציה על ראשי התיבות של שמו: גינזבורג אלכסנדר ארונוביץ'. השימוש שעשה בשם עט היה בשל רצונו להסתיר את מוצאו היהודי – שבברית המועצות של תקופתו היווה עול עבור דמויות ציבוריות. גם את שמו האמצעי (על שם האב) שינה מ-"ארונוביץ'" ל-"ארקדייביץ'".
תולדות חייו ויצירתו.
אלכסנדר גינזבורג נולד ב-19 באוקטובר 1918 בעיר דניפרופטרובסק (אז יקטרינוסלב). אביו אהרון גינזבורג (Арóн Семёнович Г'инзбург) עבד ככלכלן, ואמו פאני וקסלר (Фáнни Борисовна Векслер) הייתה מורה באקדמיה למוזיקה העירונית. בשנת 1923 עברה המשפחה למוסקבה. לאחר שסיים את הלימודים בכיתה ט', התקבל גאליץ' למכון ללימודי הספרות על שם מקסים גורקי. בו בזמן התקבל גם לאולפן לאופרה ודרמה על שם קונסטנטין סטניסלבסקי. עד מהרה עזב את המכון לספרות, וכעבור שלוש שנים עזב גם את האולפן. בשנת 1939 עבר לאולפן התיאטרון של המחזאי אלכסיי ארבוזוב. בפברואר שנת 1940 הציג האולפן את המחזה "העיר עם עלות השחר", שגאליץ' היה ממחבריו.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה גויס גאליץ' לצבא, אך כשנתגלה מום מולד בלבו, הוא שוחרר מהצבא ונשלח לדרום רוסיה. עבד בתיאטרון בעיר גרוזני עד דצמבר 1941, אז עבר לטשקנט, שבה הקים המחזאי ארבוזוב תיאטרון חדש, שאליו הזמין את תלמידיו. בראשית יצירתו כתב גאליץ' מחזות ותסריטים לכמה סרטים, ובהם הסרט "הרצה על פני הגלים", המבוסס על רומן מאת אלכסנדר גרין.
בסוף שנות ה-50 החל גאליץ' לחבר שירים, שאותם נהג לבצע אותם בעצמו וללוותם בגיטרה. בתחילה הושפע רבות מהרומנסה של אלכסנדר וורטינסקי, וכחלוף הזמן התבדל ונעשה לאחד המשוררים הבולטים בסוגה חדשה – שירת המחברים ("בארדים"). הסוגה נעשתה פופולרית במיוחד אחרי הופעת הרשמקולים וגליץ' היה בין הבולטים בה לצד ולדימיר ויסוצקי ובולט אוקודז'בה.
שיריו הראשונים של גאליץ' היו תמימים למדי מבחינה פוליטית, אך לא התאימו לאסתטיקה הרשמית של ברית המועצות. חלק ניכר מנקודת השבירה ביצירתו התחולל בעקבות המקרה שבו בוטלה הצגת הבכורה של המחזה פרי עטו, "שקט הימאים". המחזה נכתב על ידי גאליץ' עבור תיאטרון "בן זמננו" ("Современник"), והתיאטרון קיים חזרות עד שהיה מוכן להציגו; ברם לאחר כל החזרות החליטו השלטונות לאסור על הצגתו. הרשויות טענו כי גאליץ' מציג את תפקידם של היהודים במלחמת העולם השנייה באופן מסולף. גאליץ' תיאר את האירוע מאוחר יותר בסיפור "חזרה כללית".
לאחר מקרה זה החריפה הנימה הפוליטית בשיריו של גאליץ', והחלה להופיע בהם קריאת מחאה – מה שהוביל אותו לסכסוך עם השלטון: נאסר עליו לשיר בפומבי או להוציא תקליטים, והפסיקו להוציא לאור את חיבוריו. אף על פי כן, המשיך גאליץ' בחיבור ובביצוע שיריו: הוא היה שר בהופעות בדירות פרטיות, ושיריו הוקלטו על ידי חבריו, שהיו מפיצים את קלטות השמע בחשאי; הפופולריות של גאליץ' רק התחזקה. בשנת 1969 הוציאה לאור הוצאת ספרים את ספר שיריו, ובעקבות זאת סולק גאליץ' בשנת 1971 מאגודת הסופרים של ברית המועצות, שבה היה חבר משנת 1958. בשנת 1972 סולק גם מאגודת עובדי הקולנוע, ובשנה זו עבר את התקף הלב השלישי בחייו. באותה שנה נטבל גאליץ' לנצרות האורתודוקסית על ידי האב אלכסנדר מן.
בשנת 1974 נאלץ גאליץ' להגר מברית המועצות; כל יצירותיו שפורסמו קודם נאסרו בברית המועצות. גאליץ' נסע לנורווגיה, ומשם עבר למינכן, בה עבד ברדיו אירופה החופשית. בהמשך התגורר בפריז, ובה נהרג ב-15 בדצמבר 1977 בהתחשמלות כאשר ניסה לתקן אנטנה.
מותו המסתורי של גאליץ'.
ישנן גרסאות סותרות ובלתי מאומתות לגבי מותו. לפי גרסה אחת, נרצח גאליץ' בידי סוכני הק.ג.ב. משום שבפעילותו הדיסידנטית הפריע למשטר; לפי גרסה אחרת (סותרת), נרצח בידי סוכני ה-CIA. יש הטוענים כי גאליץ' התגעגע מאוד אל מולדתו, והשתדל לשוב אליה. חזרתו הייתה אמורה לפגוע בתנועה הדיסידנטית בברית המועצות, שכן הדיסידנטים לא היו חוזרים במחאה נגד המשטר. חרף זאת, חבריו של גאליץ' שביקרו בדירתו 20 דקות אחרי מותו, הביעו את שכנועם כי מותו לא יכול היה להיגרם אלא בשל אסון.
"קדיש".
שיא יצירתו הפואטית של גאליץ' הוא הפואמה "קדיש", המוקדשת לזכר נשמתו של הסופר, הרופא והפדגוג הפולני הגדול יעקב גולדשמיט (יאנוש קורצ'אק), שנרצח יחד עם חניכיו מבית היתומים בוורשה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
אידי פאלקו
אידית' "אידי" פאלקו (באנגלית: Edith "Edie" Falco , נולדה ב-5 ביולי 1963) היא שחקנית אמריקאית, זוכת ארבעה פרסי אמי, שלושה פרסי גילדת שחקני המסך ושני פרסי גלובוס הזהב.
ביוגרפיה.
פאלקו נולדה בברוקלין, ניו יורק לג'ודית אנדרסון, שחקנית, ולפרנק פאלקו, מתופף ג'אז. היא גדלה בנורת'פורט ובווסט אייסליפ בלונג איילנד. לפאלקו שני ילדים, בן ובת, אותם אימצה.
פאלקו הודתה שהייתה אלכוהוליסטית, היא טענה שהחליטה להתגבר על ההתמכרות אחרי "לילה ספציפי של הוללות". היא חלתה בעבר בסרטן השד והחלימה.
קריירה.
אידי פאלקו ידועה בעיקר בשל משחקה בתור כרמלה סופרנו בסדרת הטלוויזיה "הסופרנוס" של HBO.
ב-1994 שיחקה בקומדיה "קליעים מעל ברודוויי" של וודי אלן. ב-1995 התארחה בסדרת המשטרה "ניו יורק בהסוואה" בתפקיד סמלת קלי. ב-1996 שיחקה בסרט הקומדיה הטלוויזיוני של CBS "צמד בכותרות" לצד וודי אלן ושרה ג'סיקה פרקר. בשנת 1999 שיחקה בסרטו של סידני לומט "אהבה מקרית" בכיכובו של האריסון פורד.
בשנת 1997 החלה לשחק בסדרת הדרמה המתרחשת בכותלי בית סוהר "אוז", בתפקיד הסוהרת דיאן וויטלסלי אשר מנהלת רומן עם טים מקמאנוס, מנהל אגף M "ברקת". את תפקידה זה גילמה עד לעונתה השלישית בתפקיד ראשי, ובעונה הרביעית שבה לתפקיד אורח. בשנה זו שיחקה בדרמת הפשע "צרות בפינה" בכיכובו של טוני גולדווין.
בשנת 1999 התפרסמה לקהל הרחב בשל תפקידה ככרמלה סופרנו בסדרת הדרמה המצליחה של HBO "הסופרנוס", כאשתו של טוני סופרנו למשך 6 עונות כאשר הפרק האחרון שודר ב-10 ביוני 2007. על תפקידה בסדרה הייתה מועמדת ל-6 פרסי אמי לשחקנית ראשית בסדרת דרמה מתוכם זכתה בשלושה פרסים לשנים (1999, 2001, 2003). הייתה גם מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה 7 פעמים מתוכם זכתה פעמיים לשנים (2000, 2003). זכתה גם למספר פרסים בפרס סטלייט ולפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2002 שיחקה לצד אנג'לה באסט בסרט "סאנשיין סטייט". בשנת 2005 גילמה את ספרא בסרט "המופלא החדש", לצד מגי ג'ילנהול.
בשנת 2009 החלה לגלם את דמותה של ג'קי פייטון בסדרה הקומית "האחות ג'קי", אחות בבית חולים המכורה למשככי כאבים, למשך 7 עונות כאשר הפרק האחרון שודר ב-28 ביוני 2015. על תפקידה בסדרה זכתה פאלקו לפרס אמי לשחקנית ראשית בסדרה קומית לשנת 2010. הייתה גם מועמדת לפרס גלובוס לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית לשנים 2010 ו-2011 ולפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית באותן שנים.
בשנת 2010 שיחקה בסרט הדרמה העצמאי של אריק מנדלסון "3 Backyards" לצדם של אליאס קוטיז ואמבת' דייווידץ. בשנת 2013 שיחקה בסרט "האלים משתוללים", דרמה קומית בכיכובה של אליסיה סילברסטון.
בשנת 2016 גילמה את מילר בדרמה הקומית "הקומיקאי" בכיכובו של רוברט דה נירו.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הקולנוע "מייגן לוי", ובסרט "טלפון נייח", לצד ג'ון טורטורו.
בשנת 2018 שיחקה בדרמות "ארץ ההרגלים היציבים", "מבחוץ פנימה", ובסרט "מועדון צפע" בכיכובה של סוזן סרנדון.
בשנת 2020 כיכבה בדרמת הפשע המשטרתית של רשת CBS "טומי" בתפקיד הראשי של אביגיל "טומי" תומאס, קצינה במשטרת לוס אנג'לס.
בשנת 2021 לוהקה לסרטו של ג'יימס קמרון ""; סרט המשך לשובר הקופות משנת 2009, והוא אמור לצאת לאקרנים בדצמבר 2022.
פתרון שלוש המדינות
"פתרון שלוש המדינות" (באנגלית: Three-state solution), המכונה גם "הפתרון המצרי-ירדני" (Egyptian–Jordanian solution) או "האופציה הירדנית-מצרית" (Jordan–Egypt option), היא גישה ליישוב הסכסוך הישראלי-פלסטיני – על ידי העברת השליטה על רצועת עזה לידי מצרים – ואת ואזור יהודה ושומרון לידי ירדן. כשגישה זו לוקחת מחד גיסא בחשבון שאלו שתי מדינות שכנות שלהן גם הסכם שלום עם מדינת ישראל, ומאידך גיסא שכל אחת מהן שלטה כבר בעבר במשך כשני עשורים חופפים על האזור המוזכר לגבייה בין השנים 1949–1967.
היסטוריה.
פתרון שלוש המדינות הוא פתרון אשר מחזיר לאזור את המצב אשר שרר בו משנת 1949, בעקבות הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, ועד מלחמת ששת הימים בשנת 1967. בשנת 1949 מצרים כבשה את שטח רצועת עזה, ירדן כבשה את יהודה ושומרון ואת אזור מזרח ירושלים. בשנת 1950 סופח באופן רשמי אזור יהודה ושומרון לשטחה של ירדן. כך שבאותה התקופה לא-הייתה קיימת ישות ערבית-פלסטינית עצמאית.
ישימות.
בשנים שלאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה, פתרון שלוש המדינות צבר יותר ויותר פופולריות. בינואר 2009 דיווח הניו יורק טיימס כי מצרים וירדן מודאגות יותר ויותר מהאפשרות לפיה הן ייאלצו לקחת אחריות על אזור רצועת עזה ויהודה ושומרון. הבכיר הפלסטיני הרשמי לשעבר ע'ית' אל־עמרי (Ghaith al-Omari, غيث العمري) הזהיר כי התמוטטות פוליטית בשטחים עלולה לאלץ שליטת כוחות מצרים וירדנים באזור.