משה שרת, דב הוז ואליהו גולומב למדו יחדיו במחזור הראשון של הגימנסיה הרצליה בתל אביב, היו חבורה מלוכדת ופעילה בטיולים ובאימוני ספורט והגנה עצמית. הם היו מארגני השמירה העברית על העיר תל אביב ונודעו כ"נסיכי תל אביב". ערב מלחמת העולם הראשונה נסעו הוז וגולומב לעבוד בדגניה, ושרת נסע לטורקיה ללימודים. עם פרוץ המלחמה חבר הוז לשרת והשניים שירתו כקצינים בצבא האימפריה העות'מאנית. מלבד הקשר האידאולוגי והרעות שנוצרה במיזמים השונים שמרכזם כינון כושר עמידה עברי, נקשרו בקרבם גם קשרים משפחתיים ענפים. משה שרת הכיר את ציפורה, אחותו של שאול אביגור, ונשא אותה לאישה. דב הוז נשא לאישה את רבקה שרתוק, אחותו של משה שרת, ואליהו גולומב נשא לאישה את עדה שרתוק, אחותה הצעירה.
משפחת שרתוק התגוררה בשדרות רוטשילד 23 בתל אביב. הבית הוקם על ידי יעקב שרתוק (אביהם של משה שרת, יהודה, רבקה ועדה) ואחיו זאב שרתוק, והוא תוכנן על ידי האדריכל יוסף ברלין. במשך שנתיים התגוררו בבית רבקה ודב הוז, ולאחר מכן התגוררו בו עדה ואליהו גולומב. הבית נקרא "בית גולומב" או "בית הגיסים", ושימש כמטה "ההגנה" בו נערכו ישיבות הנהגת "ההגנה" בראשות "הגיסים" הוז, גולומב ואביגור, בהן התקבלו כמה מן ההחלטות החשובות ביותר בתקופות היישוב בנושאי התיישבות וביטחון בהן מבצע חומה ומגדל, מבצעי העפלה, הקמת הפלמ"ח ועוד. אגף אחורי תוכנן על ידי יוחנן רטנר, שהיה גם הוא מבכירי ההגנה. כיום שוכן בבית המשוקם מוזיאון ההגנה.
ב-29 בדצמבר 1940 נספו דב ורבקה הוז ובתם תרצה, צביה שרת (אשתו של המלחין יהודה שרת, אחיו של משה שרת) ויצחק בן-יעקב בתאונת דרכים ליד פרדסיה, עת חזרו מביקור אסירים בכלא עכו.
שאול אביגור קבור בבית הקברות כנרת, ושלושת הגיסים האחרים קבורים בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
חי (אלבום 1983)
חי (אלבום 2005)
אגודת הנוקדים
אגודת הנוקדים בישראל אגודה שיתופית חקלאית בע"מ, הידועה בשם המקוצר אגודת הנוקדים, היא אגודה שיתופית חקלאית המייצגת את מגדלי הכבשים בישראל.
בין מטרות האגודה, לפתח, לייעל ולשכלל את משק הכבשים בישראל לטובת העוסקים בענף והציבור
ולעודד צריכת מוצרי חלב כבשים ובשר כבש מתוצרת ישראל.
האגודה עוסקת בקידום השיווק בארץ ובייצוא גבינות לחו"ל. היא עורכת כנסים ושותפה בעיצוב המדיניות של משרד החקלאות והגורמים החקלאיים הקשורים לענף הכבשים. כן מספקת האגודה חומר ומידע לציבור ולמשרדי הממשלה.
משרדי האגודה ממוקמים בקרית מטלון בפתח תקווה. האגודה קמה בשנת 1930 בשם "הנוקד", בין מייסדיה היה מתתיהו שלם שאף ערך את הספר "הרועה העברי" שיצא בהוצאת האגודה.
מנכ"ל האגודה בשנים 2009 עד 2014 היה איציק שניידר מבית אלעזרי, ולאחריו משמש כמנכ"ל מועצת החלב ויו"ר האגודה הוא יצחק גרהרד ממושב מרחביה.
קורמורן גדול
הקורמורן הגדול (שם מדעי: "Phalacrocorax carbo") הוא עוף ימי גדול ממשפחת הקורמורניים.
הקורמורן נפוץ בעיקר בימי האוקיינוס האטלנטי, חופי אירופה המערבית, דרום וצפון אפריקה כולל איסלנד וגרינלנד. בתי הגידול המועדפים עליו הם: שפכי נהרות, אגמים וחופי ים.
מאפיינים.
הקורמורן הגדול מקנן על צוקים או על גבי עצים. הוא עוף רחב שמשקלו נע בין 1.5-5.3 ק"ג. גודלו עד 70-102 ס"מ ומוטת כנפיו 121-160 ס"מ. הצוואר ארוך ועבה, המקור חזק ומעוקל כלפי מטה. צבע הבוגר בחורף שחור, בסיס המקור צהבהב. בעונת החיזור מופיעים צבעים לבנים בראש ובירך. לקורמורן הצעיר בטן לבנה. הקורמורן הגדול מתלהק ולעיתים נצפה בלהקות בנות אלפי פרטים.
כנפי הקורמורן קצרות יחסית וזנבו ארוך למדי. צווארו ארוך, גדול ומאונקל ויוצא ממנו שק קטן המשמש לאחסון הדגים. ברגליו יש קרום שחיה ובשל היותן קצרות ועבות, הן מקשות על הליכתו על היבשה ומכריחות אותו לזקוף את גופו.
הוא ניזון מדגים אותם הוא צד על ידי צלילה אל תוך המים. בצאתו מהמים הוא פורש את כנפיו כדי ליבשן בשמש.
הקורמורנים בחצי הכדור הצפוני נודדים.
בישראל הקורמורן הגדול הוא חורף מצוי. אלפי פריטים ממין זה נצפים בצפון הארץ ומרכזה. . ניתן למצוא אותם בחופי הכנרת, עמק בית שאן, עמק החולה, חוות חפציבה (של חברת החשמל בחדרה), נמל קיסריה, שפך נחל שורק ולגדות הירקון.
רכס הרי אולימפיק
רכס הרי האולימפיק (באנגלית: Olympic Mountains) הוא רכס הרים בחצי האי האולימפי במערב וושינגטון, בארצות הברית. הרים אלה אינם גבוהים במיוחד: הגבוה ביותר (2,427 מטר) הוא הר האולימפוס.
רוב ההרים נכללים בגבולות הפארק הלאומי אולימפיק. הרי האולימפיק מסודרים בצורת אשכול, פסגותיהם תלולות ומוקפות ביערות.
באזור ההרים יורדת כמות גדולה של משקעים ולכן יש מספר גדול של קרחונים המגיעים עד לגובה 1,500 מטר מעל גובה פני הים. על הרי האולימפיק יש כ-266 קרחונים והבולט ביותר נמצא על הר האולימפוס, ומכסה כ-10 קילומטרים רבועים.
הרי טאיחנג
דגל נוויס
דגל נוויס הוא הדגל הרשמי של האי נוויס, חלק מרפובליקת סנט קיטס ונוויס באנטילים הקטנים שבקריביים.
הדגל משלב בתוכו את דגל סנט קיטס ונוויס המופיע בקנטון הדגל (הרביע העליון הקרוב לניצב הדגל).
יתרת הדגל בעלת רקע צהוב (שדה זהב) המסמל את אור השמש. במרכז הדגל משולש ירוק שבמרכזו משולש לבן. בתחתית המשולש פס כחול. המשולש המייצג את צורתו החרוטית של הר הגעש פסגת נוויס במרכז האי.
הפס הכחול המסמל את הים הקריבי (במספר גרסאות של הדגל צבוע הפס בצבע שחור). צבעו הירוק של המשולש מסמל את היערות של גדות ההר, ואילו המשולש הלבן מסמל את השלג שבראש ההר, או את העננים המכסים את פסגתו.
ברנהרד פון בריידנבאך
ברנהרד פון בריידנבאך (Bernhard von Breidenbach/Breydenbach; בסביבות 1440 - 5 במאי 1497, במיינץ, גרמניה) היה אחד מן הפקידים והפוליטיקאים המובילים של הארכידיוקסיה של מיינץ. הוא ידוע כנוסע מפורסם בארץ ישראל, כמחבר ספר מסעות נודע, כרופא, וכעורך המדריך הראשון לצמחי מרפא בשפה הגרמנית.
תולדות חייו.
ברנהרד פון בריידנבאך היה בן למשפחת אצולה עשירה מהסן, שמקורה בעיר מרבורג של היום. הוא התחנך לכמורה ואחרי כן קיבל תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת ארפורט. הוא החזיק בשלל משרות כנסייתיות ואזרחיות בעיר מיינץ, ובכללן קאנון בקתדרלת העיר, ורופא.
בשנים 1483-1484 ערך מסע לארץ הקודש (ראו להלן) ומיד עם שובו, בשנת 1484, התמנה לדיאקון הקתדרלה במיינץ. בשנים שלאחר מכן מונה בריידנבאך לרופאו של הארכיהגמון, וכן פרסם מדריך מעוטר לצמחי מרפא.
עד מותו המשיך לשרת במשרות ציבוריות שונות, בין השאר כראש בית המשפט האזרחי של מיינץ וכשגריר הארכיבישוף של מיינץ לוותיקן. פון בריידנבאך נפטר בגיל 57 ונקבר בקתדרלת מיינץ.
מסעו לארץ ישראל ולמצרים.
בשנים 1483-1484, בימי הסולטאן הממלוכי קאיתבאי, ערך בריידנבאך מסע צליינות לארץ הקודש. המסע הקשה והיקר התאפשר בתקופה זו רק לעשירים, והיווה מפתח לקידום חברתי באירופה הקתולית. התיירות האירופית לארץ ישראל התפתחה בתקופה הממלוכית ושימשה מקור הכנסה משמעותי לתושבי הארץ. ההערכות הן כי כ-300 עד 500 צליינים אירופים ערכו את המסע מדי שנה בסוף המאה ה-15.
בחבורתו של בריידנבאך, שיצאה ברכיבה ממיינץ, היו שני אצילים נוספים, האביר פיליפ פון ביקן והרוזן הצעיר יוהאן מסולמס. את שלושת האצילים שירתו טבח ומתרגם בשם יוהאן קנוס, והתלווה אליהם המאייר ההולנדי ארהרד רויוויך שרשם את נופי המסע. פון בריידנבאך היה הנוסע הראשון שצירף צייר למסעו.
הנוסעים יצאו ברכיבה לוונציה, אליה הגיעו בתום שבועיים. שם הצטרפו אליהם צליינים נוספים - רבים מהם אצילים אירופים ואנשי כמורה, ובהם הנזירים פאול ולטר ופליקס פברי, שכתבו גם הם ספרים על מסעם. הם עלו על ספינה ונציאנית והפליגו דרך הנמלים הוונציאניים קורפו מודון ורודוס, דרך הרקליון שבכרתים. הספינה הגיעה לארץ ישראל בתום כחודשיים של הפלגה ועגנה בנמל יפו.
העולים לרגל נאלצו להמתין מספר ימים בספינה בטרם ניתן להם אישור מן השלטונות הממלוכיים לעלות ליבשה.
את מסע הצליינות בארץ ישראל ארגנו נזירים פרנציסקנים שהתגוררו בארץ ישראל. בהדרכתם עלו הנוסעים לירושלים, כדי לבקר באתרים הקדושים לנצרות בעיר עצמה ובבית לחם הסמוכה.
בירושלים נפרדה חבורתו של בריידנבאך מן המדריכים הפרנציסקנים ומרוב הצליינים האירופים והמשיכה דרומה לחברון ולעזה.
הם הצטרפו לשיירות ערביות בדרך לסיני וביקרו במנזר סנטה קתרינה ובג'בל מוסא. משם המשיכו ברכיבה לקהיר והפליגו במורד הנילוס לרוזטה. בריידנבאך וחבורתו שבו לאירופה בספינה ונציאנית עליה עלו בנמל אלכסנדריה, שם גם מת הרוזן מסולמס מדיזנטריה.
הספר "מסע לארץ הקודש".
אחרי שובו למיינץ פרסם בריידנבאך את רשמיו בשפה הלטינית בספר "מסע לארץ הקודש" (Peregrinatio in Terram Sanctam).
את הטקסט עצמו כתב, על סמך תיאורי בריידנבאך, הנזיר הדומיניקני מרטין רות', שלא השתתף במסע, אך שלט בלטינית. את הספר ליוו תחריטי עץ של רויוויך, שגם הדפיס את הספר בבית הדפוס שלו, בשיטה שהומצאה כ-30 שנה לפני כן על ידי יוהאן גוטנברג במיינץ.
הספר, שפורסם לראשונה ב-1486, הפך לרב-מכר, לא במעט הודות לאיורים, ותורגם על ידי בריידנבאך גם לסאקסונית תחתית. בשנים הבאות הוא תורגם גם לשפות אירופיות נוספות.
בהתאם למוסכמה התקופתית, גינה הספר את האסלאם ונביאו מוחמד ואת תושבי הארץ המוסלמים, אותם הוא מכנה "סרצנים".
תיאורה של ירושלים מתמקד בעיקר במקומות הקדושים לנצרות כוויה דולורוזה וכנסיית הקבר, אך תיאורה של הבירה הממלוכית קהיר, על ארמונותיה ומרחצאותיה, מלא רושם.
הספר מתאר את יושבי הארץ על עיסוקיהם ומלבושיהם.