הסבב הוקם על ידי היין פרבריכן, נשיאו של האיגוד דאז, בשנת 2005. הסבב וממשיכו, סבב UCI World Tour, כוללים מספר קבוצות אופניים מהדרג הראשון בעולם, אשר על פי חוזה עליו הן חתומות, מחויבות להשתתף בכל מרוצי הסבב בכל עונה. שיטה זו החליפה את שיטת דירוג הקבוצות הישנה, סבב הגביע העולמי באופני כביש, שנוסדה ב-1989. סבב הפרו טור, שנבנה לפי מודל הפורמולה 1, עמד במוקד החיכוך בין מנהלי הקבוצות, מנהלי האיגוד ומארגני המרוצים (במיוחד מארגני הגרנד טורס). בשנת 2009 הוחלפה שיטה זו באופן חלקי בשיטה דירוג חדשה, UCI World Ranking וב-2011 אוחדו שיטת הדירוג החדשה והמערכת של הקבוצות והמרוצים הנכללים בסבב תחת השם UCI World Tour. סבב זה כולל 27 מרוצים; 13 מרוצים חד-יומיים ו-14 מרוצי קטעים בהם משתתפות כל הקבוצות שהוגדרו כקבוצות פרו-טור.
בסבב הפרו טור היו חברות 19 קבוצות והן קיבלו הזמנה אוטומטית לכל מרוצי הסבב. מרבית המרוצים התקיימו באירופה, בתקופה שבין מרץ ואוקטובר. קבוצה שהחליפה ספונסר, חויבה במציאת קבוצה חלופית או נותן חסות חדש.
ג'ט בלו איירוויז
פרו טור
שלטון עצמי
טום ויזדום
טום ויזדום (באנגלית: Tom Wisdom; נולד ב-18 בפברואר 1973) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטי.
בין הסרטים ששיחק בהם ניתן למנות את "היי מיסטר די-ג'יי" (2005) ו-"300" (2007).
ביוגרפיה.
טום ויזדום נולד בבריטניה. אביו שירת בחיל האוויר המלכותי של בריטניה. בעקבות כך נאלצה המשפחה לעבור דירה פעמים תכופות. לויזדום יש 2 אחים. הוא בוגר המכללה בסאות'המפטון, שם התאמן בלימודי דרמה.
בטלוויזיה, ויזדום שיחק את טום פרגוסון בטלנובלה "רחוב ההכתרה" (1999-200). בתיאטרון הוא שיחק ב"ארץ אחרת" (2000) ובהצגה "סוף המסע" (2005). התפקיד הידוע ביותר שלו הוא כ"אסטוניס" בסרט "300". הוא שיחק גם בסרט "רדיו רוק" (2008), ואת איאן בסרט "אחוות הג'ינס 2" ו"אש וקרח".
חזית השינוי והרפורמה
חזית השינוי והרפורמה הוא גוש פוליטי לבנוני, בהנהגת הגנרל לשעבר מישל עאון, הפועל כיום בשיתוף עם קואליציית 8 במרץ הפרו-סורית.
בבחירות לפרלמנט הלבנוני ביוני 2009, זכתה החזית ב-30 מושבים לפרלמנט (מתוך 57 סך הכל בקואליציית 8 במרץ).
המפלגות הפוליטיות העיקריות בו הן: הזרם הפטריוטי החופשי של מישל עאון, בריגדת מרדה, הפדרציה המהפכנית הארמנית והמפלגה הדמוקרטית הלבנונית.
לון
איטליה במשחקים האולימפיים
איטליה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אתונה (1896), ומאז נעדרה מהם פעם אחת בלבד (אולימפיאדת סנט לואיס (1904)). כן השתתפה איטליה בכל אולימפיאדות החורף.
במהלך השנים צברו הספורטאים האיטלקים במשחקי הקיץ 616 מדליות, מהן 215 מדליות זהב, והיא מדורגת במקום השישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה, צרפת וסין. הענפים בהם הושגו המספר הרב ביותר של מדליות הם סיף (131 מדליות, מהן 49 מדליות זהב; איטליה מדורגת במקום הראשון בטבלת המדליות המצטברת של ענף זה), רכיבת אופניים (63 מדליות, מהן 35 מדליות זהב; איטליה מדורגת במקום השני בטבלת המדליות המצטברת של ענף זה, אחרי צרפת) ואתלטיקה (62 מדליות, מהן 21 מדליות זהב). בקליעה מדורגת איטליה במקום הרביעי בטבלת המדליות עם 42 מדליות, אחרי ארצות הברית, סין וברית המועצות.
באולימפיאדות החורף צברו הספורטאים האיטלקים 124 מדליות, מהן 40 מדליות זהב, ואיטליה מדורגת במקום ה-12 בטבלת המדליות של כל הזמנים. הענפים הבולטים הם סקי אלפיני (32 מדליות, מהן 14 מדליות זהב; איטליה מדורגת במקום החמישי בענף, אחרי אוסטריה, שווייץ, ארצות הברית וצרפת), סקי למרחקים (35 מדליות, מהן 9 מדליות זהב) ולוג' (17 מדליות, מהן 7 מדליות זהב; בענף זה מדורגת איטליה במקום השלישי, אחרי גרמניה וגרמניה המזרחית).
בספירה מצטברת של אולימפיאדות קיץ וחורף, צברו הספורטאים האיטלקים 701 מדליות, מהן 246 מדליות זהב, ואיטליה מדורגת במקום החמישי, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, גרמניה ובריטניה.
אירוח המשחקים.
משחקי קיץ.
איטליה אירחה את משחקי הקיץ פעם אחת, באולימפיאדת רומא (1960). רומא הועדפה אז על פני לוזאן, דטרויט, בודפשט, בריסל, מקסיקו סיטי וטוקיו. רומא הייתה אמורה לארח את המשחקים כבר ב-1908, אך התפרצות הר הגעש וזוב ב-1906 שגרמה לנזקים כבדים בעיר נאפולי, הביאה את שלטונות איטליה להעדיף להקצות משאבים לשיקום העיר ולא לאירוח המשחקים, והם נערכו בסופו של דבר בלונדון.
רומא הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים 3 פעמים נוספות: ב-1924, אז נבחרה פריז; ב-1944, אז נבחרה לונדון, אך המשחקים בוטלו במילא בשל מלחמת העולם השנייה; ב-2004, אז דורגה במקום השני, אחרי אתונה. היא גם אחת המועמדות הסופיות לאירוח המשחקים ב-2024
משחקי חורף.
אולימפיאדות החורף נערכו פעמיים על אדמת איטליה: אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956) (קורטינה ד'אמפצו הועדפה על פניהן של מונטריאול, קולורדו ספרינגס ולייק פלאסיד) ואולימפיאדת טורינו (2006) (טורינו הועדפה על פני סיון).
קורטינה ד'אמפצו הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים מספר פעמים נוספות. היא הייתה אמורה לארח את אולימפיאדת החורף כבר ב-1944, אך זו בוטלה בשל מלחמת העולם השנייה. היא הגישה את מועמדותה פעם נוספת, לאירוח המשחקים של 1952, אך אוסלו הועדפה על פניה. 32 שנה לאחר שאירחה את המשחקים, הגישה קורטינה ד'אמפצו את מועמדותה ברביעית, לאירוח המשחקים של 1988, אך דורגה במקום השלישי והאחרון, אחרי קלגרי ופאלון. ארבע שנים מאוחר יותר דורגה במקום הרביעי, אחרי אלברוויל, סופיה, פאלון ולילהאמר.
ב-1998 ניסתה את מזלה אאוסטה, אך היא דורגה במקום החמישי והאחרון, אחרי נאגנו, סולט לייק סיטי, אסטרסונד וחאקה.
היסטוריה.
אולימפיאדת אתונה (1896).
משתתף בודד ייצג את איטליה באולימפיאדת אתונה, הקלע ג'וזפה ריוואבלה, שלא העפיל לשלב הגמר, ואולם הספורטאי האיטלקי המפורסם ביותר במשחקים אלה היה דווקא ספורטאי שכלל לא השתתף בהם. רץ המרתון קרלו אירלודי שאף להשתתף במשחקים, אך התקשה במציאת מימון למסע. אירלודי החליט בסופו של דבר ללכת לאתונה ברגל, ואת עלויות המסע המועטות מימן כתב העת "לה ביצ'יקלטה", בתמורה לסיקורו הבלעדי. הוא צעד ברגל ממילאנו לאתונה במשך 28 ימים, במהלכם אף שבר את ידו, אך משהגיע לאתונה סירבו המארגנים לרשום אותו, בטענה שקיבל בעבר פרס כספי בעבור זכייתו במירוץ מילאנו-ברצלונה, ולכן אין הוא יכול להיחשב כספורטאי חובבני, כפי שנדרש בכללי המשחקים.
אולימפיאדת פריז (1900).
באולימפיאדת פריז (1900) ייצגו את איטליה 11 ספורטאים. רוכב הסוסים ג'ובאני ג'ורג'ו טריסינו היה לאיטלקי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית בתחרות הקפיצה לגובה. טריסינו זכה באותה תחרות גם במקום הרביעי, לאחר שהתחרה עם סוס אחר, וכן זכה במדליית כסף בתחרות הקפיצה למרחק. הסייף אנטוניו קונטה זכה אף הוא במדליית זהב, בתחרות החרב, וסגנו היה איטלו סנטלי.
רוכב האופניים אנריקו ברוסוני ניצח במרוץ הנקודות, והוועד האולימפי האיטלקי רואה בהישגו של ברוסוני חלק מהישגי המשלחת, ואולם תחרות זו לא הוכרה על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי כתחרות רשמית שנערכה כחלק מהמשחקים.
אולימפיאדת לונדון (1908).
אולימפיאדת סנט לואיס (1904) הייתה האולימפיאדה היחידה ממנה נעדרה איטליה. היא שבה והשתתפה באולימפיאדת לונדון (1908), אותה הייתה אמורה לארח בעצמה, ושלחה 68 ספורטאים.
על אף שהמשלחת הייתה גדולה בהרבה, הישגי המשלחת היו דומים לאלה שהגיעו אליהם בפריז - 4 מדליות, מהן שתי מדליות זהב, בהן זכו המתעמל אלברטו בראליה (בקרב-רב) והמתאבק אנריקו פורו. נבחרת הסיף בדקר זכתה במדליית הכסף לאחר שהפסידה לנבחרת הונגריה וגברה על נבחרות גרמניה ובוהמיה בבית הניחומים. במדליה הרביעית זכה אמיליו לונגי, בריצת 800 מטר.
ספורטאי איטלקי נוסף, רץ המרתון דורנדו פייטרי, נכנס ראשון לסבב הסיום באצטדיון וייט סיטי, אך התמוטט מספר פעמים, ואף רץ בכיוון הלא נכון. מרחק קצר לפני הסיום ניגשו שניים מהמארגנים לסייע לו. הוא חצה בעזרתם ראשון את קו הסיום, אך נפסל בשל כך, והאמריקני ג'וני הייס נקבע כמנצח. אלכסנדרה, נסיכת דנמרק, רעייתו של מלך אנגליה אדוארד השביעי, העניקה לפייטרי גביע מיוחד.
אולימפיאדת סטוקהולם (1912).
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) ייצגו את איטליה 61 ספורטאים, שזכו ב-6 מדליות, בהן 3 מדליות זהב. המתעמל אלברטו בראליה שמר על תוארו בקרב רב, ואף היה שותף לזכייתה של הנבחרת האיטלקית בתחרות הקבוצתית. מתעמל שלישי, אדולפו טונסי, שהיה אף הוא שותף לזכייה הקבוצתית, זכה במדליית הארד בקרב-רב. הסייף נדו נדי זכה במדליית הזהב השלישית, וסגנו היה פייטרו ספצ'אלה. במדליה השישית זכה פרננדו אלטימני, שזכה במקום השלישי בהליכה ל-10 ק"מ.
אולימפיאדת אנטוורפן (1920).
מספר הספורטאים שייצגו את איטליה באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זינק ל-162, ובהם לראשונה גם אישה אחת, הטניסאית רוזטה גליארדי. הספורטאים האיטלקים זכו ב-23 מדליות, בהן 13 מדליות זהב, ואיטליה דורגה במקום השביעי בטבלת המדליות.
הענף הבולט ביותר היה הסיף (6 מדליות, בהן 5 מדליות זהב). המשלחת האיטלקית זכתה בשלוש התחרויות הקבוצתיות, ונדו נדי, שנטל חלק בשלושתן, זכה בשתי מדליות זהב נוספות, בתחרויות הדקר והחרב ובסך הכל ב-5 מדליות זהב, מספר מדליות הזהב הגדול ביותר שזכה בו עד אז ספורטאי כלשהו באולימפיאדה אחת, שיא שנשבר רק לאחר 52 שנים על ידי השחיין מארק ספיץ. אחיו הצעיר של נדי, אלדו, שאף הוא היה שותף לזכייה בשלוש התחרויות הקבוצתיות, זכה גם במדליית כסף בתחרות החרב.