בעקבות סירוב זה החליטה ממשלת ישראל על רכישת ביתו של הסוחר העשיר ניסים ולירו (בנו של חיים ולירו ואביו של פרופסור אהרון ולירו) הסמוך ברחוב אלחריזי 17 (הוא בית הנשיא יצחק בן-צבי), בתור לשכות בית הנשיא ומשרד הנשיא, וכן נבנו בסמוך שני "צריפים שוודיים" (גדול וקטן) על מנת לשמש אולמות קבלות פנים.
לאחר פטירתו של יצחק בן-צבי באפריל 1963, נתגלעה מחלוקת בין ראש הממשלה דוד בן-גוריון לאלמנה רחל ינאית בן-צבי לגבי גורלו של הצריף. בן-גוריון ניסה לשכנע אותה להניח לצריף "להישאר בית הנשיא", אולם רחל-ינאית התעקשה להמשיך להתגורר בו ולהנציח בו את מפעלו של בעלה.
תיאור המבנה.
הצריף הגדול שימש את נשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית לאירוח מבקרים מרחבי ישראל, לאספות ולכינוסים בשנים 1953–1972.
אל הצריף כונסו עתיקות מסותתות באבן ומטבעות קדומים שהובאו מחפירות ארכאולוגיות, חפצי אמנות ואומנות ייצוגיים שהוזמנו בסדנאות אומנים וב"משכית", בהם השטיח המרכזי שתוכנן על ידי האמן והסופר עודד בורלא יחד עם רחל ינאית, ונארג על ידי פועלות "משכית" מאום אל-פחם. כמו כן הוזמנה מנורת עץ שהוכנה על ידי הפסלת בתיה לישנסקי, וכן חפצים שהוכנו בבתי יוצר פרטיים כתשורה, כגון ציורים וקמיעות שנמסרו לנשיא מכל מגזרי העם ובהם בפרט השומרונים ובני הכפר פקיעין, שהיו בני טיפוחיו. כן הוצגו במקום לוחות החומר מקבר הנביא יחזקאל, שהובאו מעיראק.
הצריף הגדול שימש משנות ה-60 כאולם הרצאות של יד יצחק בן-צבי, והצריף הקטן ככיתת לימוד.
ממשלת ישראל כללה את צריף הנשיא כאחד מאתרי המורשת הראויים להעצמה, והחליטה בישיבתה במאי 2010 על שימורו הדקדקני. ההחלטה בוצעה במימון משרד ראש הממשלה עד דצמבר 2010.
במאי 2020 במהלך שיפוץ של הצריף, נתגלה במקרה עיטור שציירו מ. (משה) ברומברג, מורה לאמנות אשר עלה ארצה מפולין בשנות ה-50 ושימש כמורה בחוות הנוער הציוני ותלמידיו בשנות ה-50 על קורת עץ ששימשה כמשקוף של מבואת הכניסה של הצריף. העיטור היה חבוי במשך 50 שנה לאחר שכנראה הקיר נצבע בלבן בשנות ה-70.
עמידה (פירושונים)
אריה דוד אריאלי
אריה דוד אריאלי (לעיתים א. ד. אריאלי, ולרוב רק אריאלי, 1910–1978) היה צלם ישראלי שפעל בצרפת.
ביוגרפיה.
אריאלי נולד בשנת 1910 בעיר סופיה שבבולגריה. בנעוריו הצטרף לתנועת "השומר הצעיר". סיים לימודי תיאטרון וספרות בבית ספר לאמנות התיאטרון בסופיה. ב-1932 עלה לארץ ישראל כחלוץ עם חברי התנועה ובהשפעת מדריכו בתנועה, יעקב חזן, הצטרף לקיבוץ מעברות. ב-1934, כעבור כשנתיים, עזב את הקיבוץ על רקע רצונו לעסוק באמנות. הוא הגיע עם אשתו ובנו לתל אביב, עבד בעבודות שונות: בניין, מסגרות ונגרות, ולבסוף היה למורה לציור, ועבד במקצוע זה במשך יותר מעשר שנים. בנוסף היה עיתונאי ב"דבר לילדים" וב"במעלה", ובקומדיה הארץ ישראלית של מרים ברנשטיין-כהן ומיכאל גור. כשלוש שנים לפני מלחמת העצמאות הצטרף לתיאטרון "הקאמרי", ובו גילם מספר תפקידי משנה. עם פרוץ המלחמה עזב את הקאמרי וייסד להקה צבאית בת שלושה חברים, שנקראה על שמו, והופיע איתה במשלטים וביחידות "ההגנה". עם תום המלחמה ירד הביקוש לבידור, ואריאלי הקדיש מספר חודשים לכתיבת ספר על תולדות התיאטרון ביוון העתיקה ("התיאטרון היוני העתיק", ירושלים תש"ז). הואיל וביקש לעסוק באמנות בפועל, נסע ללונדון ללמוד צילום צבע וקולנוע (הסרטה). פרנס בדוחק את גרושתו ובנו ממכירת תצלומים לעיתונות. ב-1952 התקבל לגלריה בפריז, ולאחר ששהה בישראל לשם הכנת תצלומים להצגה באירופה, השתקע בפריז ב-1954. תערוכתו הראשונה, שהוצגה בגלריה "רפלה די מונד" בפריז ב-1955, נקראה "דמותה של ישראל", והוצגה לאחר מכן בערים נוספות, בהן ברלין וז'נבה. תערוכה זו הייתה לאלבום תצלומים, שראה אור עם מבוא שכתב הסופר הצרפתי פרנסואה מוריאק, והופיע בתרגומים לשש שפות. בהמשך פרסם אריאלי שלושה ספרים נוספים בנושא ישראל. כיהן כמנהל ההוצאה לספרי אמנות "אדיסיון די קולומביה" (Éditions du Colombier) בפריז, שהוציאה אלבומים אמנותיים, מהם אלבומים של תצלומיו שלו.
אריאלי פרסם יותר מ-20 אלבומי תצלומים על ארצות שונות ונושאים שונים בארצות רבות באירופה, מהם הוקדשו 6 לספרד, והציג יותר מ-100 תערוכות ברחבי העולם, בהן כ-15 תערוכות במוזיאונים ידועים. בין תצלומיו המפורסמיו: תצלום הפסל גברתנו של התקווה מאקארנה (Esperanza Macarena; דמותה של מרים, אם ישו) בסוויליה שבאנדלוסיה (ספרד); גני אלהמברה שבעיר גרנדה (באנדלוסיה).
ב-1968 נערכה תערוכה של תצלומיו, ובה תצלומים מרחבי העולם של נוף, חי, צומח ודומם, בספרייה הלאומית של צרפת – כבוד יוצא דופן, שכן ממנהגה של הספרייה היה להציג תערוכות של אמנים ידועים שנפטרו, ורק אמן חי אחד זכה בכבוד לפניו: מארק שאגאל. עם תום התערוכה החליט משרד התרבות של צרפת להפיצה בבירות העולם. התערוכה הוצגה בין השאר במוסקבה ובבייג'ינג, ובחודש אוגוסט 1969 הוצגה במוזיאון ישראל. בישראל הציג עוד תערוכה על אלהמברה במוזיאון רוקפלר שבירושלים ובבית לייוויק שבתל אביב.
ב-1968 ייסד אריאלי מחלקה לצילום אמנותי-דוקומנטרי ליד הספרייה הלאומית בפריז.
החל באותה שנה חילק את חייו בין צרפת, שבה קיבל מהממשלה בית קטן בכפר האמנים לנוויל, לישראל, שבה התגורר בשכירות בדירה בבת ים שקיבל ממשרד הקליטה, והתקשה למצוא את מקומו, חרף (או בגלל) מעמדו הבינלאומי.
אריאלי זכה ב-6 פרסים בינלאומיים, בהם מדליית הזהב לתיירות ספרד ופרס דקארט ההולנדי ופרס לדיוקן. כן זכה באזרחות כבוד של קורדובה ושל מאיורקה.
א&quot;ד אריאלי
א. ד. אריאלי
ניר שיתופית
א.ד. אריאלי
ניר–חברה שיתופית להתיישבות עובדים עבריים
ניר - &quot;חברה שיתופית להתיישבות עובדים עבריים&quot;
מצעד הגאווה בתל אביב
מצעד הגאווה בתל אביב הוא מצעד הגאווה הגדול ביותר במדינת ישראל וביבשת אסיה.
זהו אירוע המוני דמוי קרנבל, הנערך מדי שנה בתחילת הקיץ בתל אביב, בהשתתפות מאות אלפי אנשים. האירוע הכולל הפנינג רב משתתפים המתקיים לפני ואחרי המצעד. המצעד עצמו נהנה מחסויות מסחריות ומתמיכת עיריית תל אביב-יפו.
תל אביב היא העיר הראשונה בישראל בה צוינו אירועי הגאווה, ובה גם התקיים מצעד הגאווה הראשון.
ניסיונות ראשונים להקמתו.
האווירה הציבורית במדינת ישראל בעשורים הראשונים לקיומה הייתה שמרנית והומופובית ולא סובלנית כלפי אוכלוסיית הלהט"ב. למרות הקשיים, מספר פעמים נעשו ניסיונות לקיים מצעד גאווה בתל אביב.
בשנת 1975 נוסדה אגודת הלהט"ב, שכונתה עם ייסודה "האגודה לשמירת זכויות הפרט" על ידי אנשים פרטיים. בשנים הראשונות לקיומה היה עיקר פועלה של העמותה עריכת מסיבות ומפגשים חברתיים לחברי קהילת הלהט"ב. באותה תקופה, די היה באזכור נטייתו המינית של אדם כהומוסקסואל או לסבית, על מנת שייפגעו מעמדו החברתי והתעסוקתי באופן ניכר. חברי האגודה נרשמו תחת שמותיהם הפרטיים, ומסרו רק את כתובות תאי הדואר שלהם. בין 1977 ועד אמצע שנות השמונים, פעלה האגודה מביתו של יונתן דנילוביץ'.
בשנת 1979 אירחה האגודה, ביוזמת דנילוביץ', את כנס ארגוני הלהט"ב היהודיים. האורחים מחו"ל השתתפו באירוע שישנם המחשיבים כמצעד הגאווה הראשון, שהתקיים בכיכר מלכי ישראל (כיום כיכר רבין). פעילות זו הייתה ראשונה מסוגה במדינת ישראל באותם זמנים, לוותה בעוינות, גינוי ציבורי רב ואף חשש מאלימות, ולא חזרה להתקיים במשך זמן רב.
בשנות התשעים ביקשו ראשי ציבור הומואים ולסביות בתל אביב, לקיים אירועים פומביים בדרישה לשיויון זכויות. הם קיימו מספר אירועים סמליים שהתאפיינו במספר משתתפים מועט, בגלל החשש להיראות בפומבי באירועים הקשורים להומואים וללסביות. האירוע הראשון לציון יום הגאווה התקיים ב-4 ביולי 1993 בגינת שינקין בתל אביב. במקום הוצב ארון עץ ממנו יצאו הנוכחים באופן טקסי. צילום של חייל במדים שיצא מאותו ארון עץ התפרסם בעיתון "חדשות", ובעקבותיה הועמד החייל לדין, על שהתראיין לעיתון והצטלם ללא אישור. זאת בעוד חיילים אחרים שהצטלמו לעיתון והתראיינו באותו שבוע בנושאים אחרים, לא זכו להתייחסות דומה. החייל, יוסי מקיטון, נשפט ל-28 ימי מאסר על תנאי וסולק מהנח"ל.
כמו כן, באותו יום נערכו הופעות ברחבת הסינמטק בתל אביב, האומנית היחידה שהסכימה להופיע הייתה דפנה ארמוני, ואותה חימם הרכב האלטרנטיב זרטוסטרה. הנוכחות הייתה דלה ולא נרשמו גילוי חיבה פומביים של הקהילה.
אירוע פומבי נוסף התקיים ב-1996 שאורגן על ידי אור מרוני-פנר ובמסגרתו יצאה שיירה של כ-40 כלי רכב פרטים מרידינג לכיוון גן מאיר, מעוטרת בדגלי גאווה ושלטים הדורשים שוויון זכויות. השיירה כונתה "המתגלגאים" ואף על פי שלא נדרש אישור משטרתי לקיומה, המשטרה עצרה במהלכה שתי רוכבות אופנוע לסביות, שנסעו בקדמת השיירה, בטענה שעברו על החוק האוסר רכיבה בצמד במקביל.
הפיכתו למצעד רב משתתפים.
רק בשנת 1998 הפך מצעד הגאווה בתל אביב, לראשונה, לאירוע רב המשתתפים המוכר כיום. בשנת 1998 אירעו שני אירועים שתרמו לכך. היו אלו זכייתה של דנה אינטרנשיונל באירוויזיון, ואירועי ויגסטוק, שהסתיימו בעימות חריף עם המשטרה. מאז מתקיים מצעד הגאווה בתל אביב מדי שנה, והפך לאחד מהסמלים העיקריים במאבק לניראות ולדרישה לשוויון לאוכלוסיית הלהט"ב. מצעד הגאווה בתל אביב הפך לחגיגת רחוב המונית, בה משתתפים עשרות אלפי אנשים מדי שנה, והנהנית מחסויות מסחריות. בין המשתתפים להט"בים, אזרחים התומכים במאבקם, ורבים אחרים שבאים ליהנות מאווירת הפסטיבל ומחגיגת הרחוב הייחודית.