עיקר תפוצתם של הצבים הוא באטול אלדברה שבאיי סיישל. האטול מוגן מהשפעות אנושיות ומאכלס קרוב ל-100,000 צבים, ריכוז אוכלוסיית הצבים הגדול ביותר בעולם. אוכלוסייה מבודדת נוספת שוכנת באי צ'נגו, ליד זנזיבר ואוכלוסייה נוספת שוכנת בשביה בשמורות טבע באיים מאוריציוס ורודריג שבמאוריציוס. הצבים מסוגלים לחיות בסביבות גידול שונות כגון כרי עשב, אזורי שיחים נמוכים, ביצות מנגרובים וחופי דיונות.
אקולוגיה.
סביבת מחיה.
כמויות האוכל הגדולות להן זקוקים הצבים והרגלי התזונה שלהם הביאו להתפתחות של סביבת מחיה ייחודית, תערובת של למעלה מ-20 סוגי דשאים ועשבים שבתהליך אבולוציוני הצטמקו והתפתחו כך שזרעיהם גדלים קרוב לאדמה על מנת להתחמק מפיותיהם הרעבתניים של הצבים.
הצבים הם החיה הגדולה ביותר בסביבתם הביולוגית, וככאלה יש להם תפקיד דומה לזה של הפילים בסביבתם. חיפושם המתמיד אחרי מקורות מזון מפלס בשטחי המחיה שלהם דרכים שבהן משתמשים גם בעלי חיים אחרים.
אקולוגיית תזונה.
הצבים הם הרביבורים כמעט לחלוטין וניזונים על עשב, עלים וגזעי עצים. לעיתים ייזונו על חסרי חוליות קטנים ואף על נבלות, כשישנם מקרים שבהם הצבים אכלו אף מנבלותיהם של צבים מתים אחרים. בשבי אוכלים הצבים גם פירות כגון תפוחים ובננות, כמו גם גלולות דחוסות העשויות מירקות.
סביבתם הטבעית של הצבים ענייה במי שתייה, ורוב הלחות לה הם זקוקים מגיעה ממזונם.
לצב היבשה הענק שני מופעי שריון עיקריים. צבים המתגוררים באזורים בהם המזון זמין בעיקר על הקרקע הם בעלי שריון דמוי כיפה יותר, שחלקו הקדמי נמשך כלפי מטה לאורך הצוואר. פריטים המתגוררים באזורים בהם המזון זמין יותר מעל לקרקע הם בעלי שריון שטוח יותר שחלקו הקדמי מתרומם מעט על מנת לאפשר לצוואר להימתח כלפי מעלה באופן חופשי.
הרכב תזונה.
מזונם של הצבים מורכב מהצמחים הבאים:
התנהגות.
ניתן למצוא את צבי היבשה הענקיים הן כפריטים בודדים והן כעדרים המתכנסים בעיקר בכרי המרעה הפתוחים. הצבים פעילים בעיקר בשעות הבוקר כשהם תרים אחר מזון.
הצבים חופרים מאורות או נחים בביצות על מנת להגן על עצמם מחום היום.
למרות היותם איטיים וזהירים מטבעם, הצבים מסוגלים לנוע במהירות מעוררת הערכה. הצבים ידועים גם בביצוע מעשי לוליינות אקרובטיים מסוכנים, כגון התרוממות על רגליהם האחוריות תוך הישענות על גזע עץ במטרה להגיע לענפים הגבוהים יותר, מעשה שעלול להסתיים בהתהפכות של הצב על גבו. התהפכות כזו משמעותה מוות מאחר שהצב אינו מסוגל להתהפך בחזרה על רגליו.
עקב יכולת הציפה הטבעית שלהם הצבים הם שחיינים מצוינים. יכולת השחייה שלהם היא שסייעה להפצת מיני הצבים השונים, קרוביהם של צבי היבשה הענקיים (שחלקם התפצלו כנראה מאב קדמון משותף), ברחבי האוקיינוס ההודי.
תוחלת חיים.
צבי הענק הם אחד מהמינים מאריכי החיים ביותר המוכרים. הסברה טוענת כי חלק מצבי אלדברה החיים כיום הם בני יותר מ-200 שנה, אך מאחר שהצבים נוטים להאריך חיים מעבר למטפליהם, קשה לאמת את הטענה. פרט בשם אדווייטה הובא במאה ה-18 על ידי יורד ים מאיי סיישל כמתנה לרוברט קלייב מחברת הודו המזרחית הבריטית והועבר לגן החיות בכלכותה בשנת 1875. הסברה היא כי במותו בחודש מרץ 2006 היה אדווייטה בן 255 שנה (שנת לידתו המוערכת היא 1750, על פי תיארוך פחמן של שריונו של הצב). גיל זה נחשב לגיל הגבוה ביותר שנמדד אי פעם. גילה של אסמרלדה, צבת אלדברה מאי הציפורים בסיישל, מוערך ב-170 שנה, ונכון לשנת 2019 היא נחשבת לצב הזקן ביותר.
בשבי.
בשנים האחרונות הפכו צבי היבשה הענקיים זמינים יותר בשוק חיות המחמד. לעיתים נדרש רישיון על מנת להחזיקם. מחירם הגבוה הופך אותם לחיית מחמד אקסקלוסיבית. הטיפול בצבים דורש מחויבות רבה. הצבים הבוגרים הם חזקים מאוד ועלולים להיות הרסניים בסביבת פרברים. כוחם מאפשר להם למוטט גדרות ודלתות. המכלאה הנדרשת על מנת להחזיקם בביטחון ובנוחות היא יקרה למדי. הצבים זקוקים לטמפרטורה הנעה בין 27 ל-35 מעלות צלזיוס.
רבייה.
בין החודשים פברואר למאי מטילה הנקבה בין 9 ל-25 ביצים בעלות מרקם גומי בקן רדוד ויבש. בדרך כלל פחות ממחצית מהביצים יהיו פוריות. הנקבות יכולות להטיל מספר הטלות בעונה. לאחר תקופת דגירה של כ-8 חודשים יבקעו מהביצים בין החודשים אוקטובר לדצמבר אבקועים עצמאיים.
גן החיות בטולסה הצליח להרבות את הצבים בשבי. תאריכי הדגירה בשבי אינם קבועים כפי שהם בטבע, ונוטים להשתנות בין פרטים שונים. זמן הדגירה השתנה בהתאם לטמפרטורה בה נשמרה הביצה.
שימור.
לצב אלדברה היסטוריה ארוכה בתחום ניסיונות השימור הממוסדים. אלברט גונת'ר מהמוזיאון הבריטי, שעבר מאוחר יותר למוזיאון להיסטוריה של הטבע של לונדון (וגייס את צ'ארלס דרווין ומדענים מוכרים אחרים לסייע לו) עבד בסוף המאה ה-19 בשיתוף עם ממשלת מאוריציוס במטרה להקים שמורה לטובת הצבים.
מיזם נוסף החל בשנות ה-60 של המאה ה-20 והתמקד בשימור ורבייה של צבים בסביבה מבוקרת והשבתם לטבע לאחר שהעמידו צאצאים רבים. נכון לשנת 2020 נולדו במסגרת תוכנית זו כ-2,000 צבים, כאשר כ-40% מתוכם צאצאיו של צב שהתגלה כפורה במיוחד.
המין צב ענק סיישלי ("Dipsochelys hololissa") הקשור לצב אלדברה, אם כי מובחן ממנו, כמו גם צב הענק של ארנולד ("Dipsochelys arnoldi") נמצאים במוקד תוכנית רבייה בשבי והחזרה לטבע שמארגנת הקרן להגנת הטבע של איי סיישל.
צב אלדברה
Aldabrachelys gigantea
גידולים אנדוקריניים משולבים
גידולים אנדוקריניים משולבים (באנגלית: Multiple Endocrine Neoplasia, בראשי תיבות: MEN) אלו אוסף של תסמונות אנדוקריניות בהן יש גידולים שונים בהם מעורבים לפחות שני איברים אנדוקריניים שונים (בלוטת התריס, הלבלב, בלוטת האדרנל וכדומה), אצל מספר בני משפחה. תסמונות אלו מחולקות לתתי קבוצות: MEN1, MEN2 (שמחולקת ל- MEN2A ו-MEN2B) וכן תסמונות משולבות אחרות. בימינו, ניתן למפות תסמונות אלו באופן גנטי.
תסמונת MEN 1.
תסמונת MEN 1 מאופיינת בגידולים שונים של בלוטות הפראתיירואיד, הלבלב ומערכת העיכול וכן את בלוטת יותרת המוח (ניתן לזכור לפי שלושת ה-P: Parathyroid, Pancreatic, Pituitary). אך ייתכנו גם גידולים שונים אחרים בחלק מן המקרים.
התסמינים הקליניים קשורים להפרשות יתר של הורמונים אלו והטיפול הרפואי נגזר מהתהוותם של הגידולים הללו. במרבית המקרים יש לטפל באמצעות ניתוח להסרת הגידול או בשילוב תרופתי שנועד להקטין את השפעת ההורמונים המופרשים בעודף.
תסמונת זו, המורשת באופן אוטוזומלי דומיננטי, נגרמת עקב מוטציה בגן MEN1. גן זה מקודד לחלבון בגרעין התא הנקרא Menin. מוטציה זו נמצאה אצל מעל 90% מהמשפחות הנושאות את התסמונת. אצל ילדים שנמצאו נשאים של הגן ניתן לעשות בדיקות סקירה לאיתור מוקדם של גידולים שונים כפי שיתוארו בהמשך.
תסמונת MEN1 היא הנפוצה ביותר מכלל תסמונות ה-MEN השונות. הסיכוי של תינוק לחלות במחלה במידה ואחד מהוריו חולה עומד על 50%. עם זאת, המחלה מופיעה בתדירות משתנה ולא כל אותם התסמינים הקליניים יהיו דומים בין בני משפחה, מה שהופך את האבחנה המבדלת של המחלה למאתגרת.
טיפול.
הטיפול בתסמונת משלב טיפול בגידולים השונים, וכולל בין היתר ניתוחים להסרת הגידולים, כאשר לרוב יש צורך במספר פרוצדורות ניתוחיות כיוון שלגידולים יש נטייה לחזור. הטיפול יכלול ניתוחים להסרה של בלוטות הפראתיירואיד במידה ונמצאת עדות להיפרקלצמיה ותסמיניה כשאלו מבוצעים בשתי גישות עיקריות: האחת, הסרה של כל 4 הבלוטות של הפראתיירואיד כאשר חלק מרקמת הפראתיירואיד מושתלת בזרוע כדי להמשיך את ייצור ההורמונים. במידת הצורך, ניתן להסירה אם קיימת עדות בהמשך לגידול המתהווה בה ומפריש את הורמון ה-PTH ביתר). השנייה, הוצאת 3-3.5 בלוטות והשארת כ-50 מ"ג של רקמת פראתיירואיד במקומה. מאחר שלעיתים מיקום חלק מן הבלוטות עלול להיות שונה, יש צורך בביצוע CT ברזולוציה גבוהה טרום הניתוח על מנת לאתר את מיקום הבלוטות עצמן.
גידולים הקשורים ללבלב בתסמונת MEN1 הם מסובכים יחסית לטיפול לעומת גידולים אנדוקריניים רגילים בלבלב. זאת כיוון שהם נוטים להתמקם במספר מקומות, ונוטים להיות ממאירים בכשליש מן המקרים. כריתה מלאה של הלבלב כטיפול אף היא בעייתית מאחר שהיא דנה את החולה לסוכרת על שלל סיבוכיה השונים. לכן, נכון ל-2012 מקובל להחליט בהתאם לסוגי הגידולים עצמם. משמע, גידולים המפרישים אינסולין, גלוקגון, וכן הורמונים כגון VIP, GHRH או CRH אלו גידולים שהטיפול התרופתי בהם אינו אפקטיבי ולכן יש אינדיקציה לכרות אותם. לעומת זאת, גידולים המפרישים גסטרין (גסטרינומות) אלו גידולים הניתנים לטיפול באמצעות תרופות סותרות חומצה בחלק מן המקרים. נוסף על כך, במשפחות בהן נמצא שיעור גבוה של גידולים ממאירים בלבלב, יש לעיתים אינדיקציה לכריתה מלאה של הלבלב בגילאים מוקדמים יחסית. עם זאת כריתה מלאה של הלבלב לא מונעת לחלוטין התהוות של גידולים חוץ-לבלביים. כאשר גידולים הופכים להיות גרורתיים, הטיפול בהם מסובך עוד יותר וכולל בין היתר מתן תרופות שונות שמטרתן לחסום את ההפרעות האנדוקריניות, כגון סומטוסטטין, טיפול כימותרפי, everolimus ועוד.