הממשלה של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית הפכה פעילות הומוסקסואליות לחוקית בדצמבר 1917, בעקבות מהפכת אוקטובר וביטול הקוד המשפטי של רוסיה הצארית. באמצעות ביטול הקוד המשפטי הצארי, המפלגה הקומוניסטית הרוסית אפשרה פעילות הומוסקסואליות דה פקטו בעוד הקוד הפלילי הרוסי הסובייטי הראשוני לא הכיל הפללה של הומוסקסואליות בעוד שהנושא הושמט. עם זאת, ביטול החוק הצארי היה חלק מדחייה כוללת של חוקי האימפריה הרוסית, בעוד שהסובייטים מעולם לא נקטו בשום מסע להפחתת דעות קדומות נגד הומוסקסואליות.
התרתם של יחסים הומוסקסואלים פרטיים בין מבוגרים בהסכמה חלה רק על הרפובליקה הרוסית והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. הומוסקסואליות או כפי שכונתה "מעשה סדום" נותרו פשע באזרבייג'ן (בעודה עוברה אי-הפללה רשמית ב-1923), כמו גם ברפובליקות הסובייטיות הפדרליות הסוציאליסטיות בעבר-הקווקז ומרכז אסיה לאורך שנות ה-20. חוקים פליליים דומים נחקקו באוזבקיסטן ב-1926 וטורקמניסטן בשנה שלאחר מכן.
אף על פי ביטול הפללתה של הומוסקסואליות ב-1917, המדיניות החברתית הסובייטית הרחבה יותר בנושא זכויות הומוסקסואליות רחבות יותר והיחס להומוסקסואלים בשנות ה-20 הייתה מעורבת לעיתים קרובות. המדיניות הסובייטית הרשמית, הן ברפובליקה הרוסית והן בברית המועצות הרחבה יותר, בשנות העשרים של המאה ה-20, בנושא הומוסקסואליות, נעה בין סובלנות ותמיכה, ניסיונות לשוויון משפטי ומתן זכויות סוציאליות לעוינות מדינתית נגד הומוסקסואלים וניסיונות מדינה לסיווג הומוסקסואליות כ-"הפרעה נפשית שצריך לרפא".
במפלגה הקומוניסטית עצמה בתקופה זו של שנות ה-20 היו גם כן חילוקי דעות ומדיניות מסוגים אלו לגבי היחס הסובייטי להומוסקסואליות - החל מחיוב לשלילה או אמביוולנטי כלפי דעות לגבי הומוסקסואלים וזכויותיהם. חלקים ופלגים מסוימים של הממשלה הבולשביקית ניסו לשפר את הזכויות והתנאים הסוציאליים להומוסקסואלים בהתבסס על רפורמות משפטיות נוספות ב-1922 וב-1923, בעוד שאחרים התנגדו למהלכים. נציב הבריאות ניקולאי סמשקו, בתחילת שנות ה-20, אהד את האמנציפציה ההומוסקסואלית "כחלק ממהפכה מינית" והכיל רפורמות מסוגים אלו לזכויות הומוסקסואליות בתחומי האזרח והרפואה. לדברי וויין ר. דיינס, חלקים מסוימים מהבולשביקים של שנות העשרים ראו באופן פעיל בהומוסקסואליות "מחלה חברתית שיש לרפא" או דוגמה ל-"ניוון בורגני", בעוד שבולשביקים אחרים האמינו שיש לקבלה מבחינה חוקית/חברתית מכובד חברתי בחברה הסוציאליסטית החדשה.
הבולשביקים ביטלו בנוסף את האיסורים המשפטיים הצאריסטים על זכויות אזרחיות ופוליטיות הומוסקסואליות - במיוחד בתחום העסקת המדינה. בשנת 1918 מונה גאורגי צ'יצ'רין, הומוסקסואל גלוי, לקומיסר העם לענייני חוץ של הרפובליקה הרוסית. ב-1923 מונה צ'יצ'רין גם לקומיסר העם לענייני חוץ של ברית המועצות, תפקיד אותו מילא עד 1930.
בתחילת שנות העשרים של המאה ה-20 הממשל הסובייטי והקהילה המדעית גילו עניין רב במחקר מיני, אמנציפציה מינית ואמנציפציה הומוסקסואלית. בשנות ה-20 שלחה ברית המועצות נציגים מקומיסריון הבריאות, בראשות קומיסר הבריאות סמשקו, בינואר 1923, למכון הגרמני לסקסולוגיה, וכן למספר כנסים בינלאומיים בנושא מיניות אנושית בין השנים 1921 ו-1930 שם הביעו תמיכה בהתרתם של יחסים הומוסקסואלים מבוגרים, פרטיים ובהסכמה, ושיפור הזכויות ההומוסקסואליות בכלל העמים. הן ב-1923 והן ב-1925 פרסם ד"ר גריגוריי בטקיס, מנהל המכון להיגיינה חברתית במוסקבה, את דו"ח "המהפכה המינית ברוסיה" שקבע כי הומוסקסואליות היא "טבעית לחלוטין" ויש "לכבד אותה מבחינה משפטית וחברתית". בברית המועצות עצמה ראו בשנות ה-20 התפתחויות במחקר הסובייטי הרציני על מיניות באופן כללי, לעיתים בתמיכה ברעיון המתקדם של הומוסקסואליות כחלק טבעי מהמיניות האנושית - כגון עבודתו של ד"ר בטקיס לפני שנת 1928. משלחות ומחקרים אלה נשלחו, אושרו ונתמכו על ידי הקומיסריון העממי לבריאות תחת הקומיסר סמשקו.
עם זאת, בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 השתנתה המדיניות והגישה הסובייטית לגבי הומוסקסואליות וזכויות הומוסקסואלים, לצד תגובת נגד חברתית נרחבת יותר בכלל ברית המועצות. יחד עם הדיכוי המוגבר של מתנגדים פוליטיים ולאומים שאינם רוסים תחת סטלין, נושאים וסוגיות להט"ב התמודדו עם צנזורה ממשלתית רשמית גוברת, ומדיניות נוקשה יותר באופן אחיד ברחבי ברית המועצות כולה. הומוסקסואליות סומנה רשמית כמחלה והפרעה נפשית בסוף שנות ה-20 בייחוד במהלך התקופה שבין השנים 1927-1930. באקלים זה צמצם הקומיסר סמשקו את תמיכתו בזכויות הומוסקסואליות וד"ר בטקיס וחוקרי מין אחרים דחו (ב-1928) את הדיווחים המדעיים הקודמים שלהם על הנטייה כחלק ממיניות אנושית טבעית. מהלכים אלו התרחשו בעקבות נטיות סובייטיות קודמות בחלקים של הקהילות הרפואיות והבריאותיות, בהם בתחילת שנות ה-20, לסווג הומוסקסואליות, אם לא כפשע, אז כדוגמה למחלה נפשית או פיזית. דוגמאות מוקדמות יותר לסוג זה של יחס סובייטי נוקשה כלפי הומוסקסואליות כוללות את הדו"ח משנת 1923 של הקומיסריון העממי לבריאות בשם "חיי המין של הנוער העכשווי" שחיבר יזרעיל גלמן, שקבע כי "המדע התבסס כעת, בדייקנות שמוציאה כל ספק, שהומוסקסואליות אינה רצון רע או פשע אלא מחלה. עולמו של הומוסקסואל זכר או נקבה מעוות, הוא זר למשיכה המינית הרגילה שקיימת באדם נורמלי" - העמדה הרשמית אשר חלה מסוף שנות העשרים של המאה הקודמת.
מאמר מאת האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה משנת 1930 שנכתב על ידי המומחה הרפואי סרייסקי (מבוסס על דו"ח שנכתב בשנות ה-20) מסכם הומוסקסואליות בברית המועצות באומרו כי:
שלטון סטלין: 1933–1953.
ב-1933 הממשלה הסובייטית, תחת השליט יוסיף סטלין, הפלילה מחדש פעילות הומוסקסואליות. ב-7 במרץ 1934 נוסף סעיף 121 לקוד הפלילי, עבור ברית המועצות כולה, שאסר במפורש הומוסקסואליות גברית, עם עד חמש שנות עבודת פרך בכלא. עם זאת, לא היו חוקים פליליים לגבי הומוסקסואליות נשית (לסביות). בתקופת המשטר הסובייטי, משקיפים מערביים האמינו שבין 800 ל-1,000 גברים נכלאו מדי שנה על פי סעיף 121. הסיבה המדויקת לחקיקת חוק ההפללה עדיין נותרה במחלוקת מסוימת.
מספר היסטוריונים ציינו כי בתקופה זו החלה התעמולה הסובייטית לתאר הומוסקסואליות כסימן לפשיזם, וכי סעיף 121 עשוי להיות כלי פוליטי פשוט לשימוש נגד מתנגדי משטר, ללא קשר לנטייתם המינית האמיתית, ועבור חיזוק ההתנגדות הרוסית לגרמניה הנאצית, שהפרה את הסכמה עם רוסיה.
הממשלה הסובייטית עצמה אמרה מעט מאוד בפומבי על השינוי בחוק, ונראה כי מעטים היו מודעים לכך שהוא קיים. בשנת 1934, הקומוניסט הבריטי הארי ווייט כתב מכתב ארוך לסטלין בו גינה את החוק, ואת מניעיו הפוגעניים בו הציב עמדה מרקסיסטית נגד דיכוי הומוסקסואלים, כמיעוט חברתי, והשווה הומופוביה לגזענות, שנאת זרים וסקסיזם. עם זאת, מכתבו לא נענה רשמית.
דה-סטליניזציה ואילך: 1953–1991.
לאחר שסטלין עלה לשלטון, הומוסקסואליות הפכה לנושא שאינו ראוי לתיאור פומבי, הגנה או דיון. סובייטים הומוסקסואלים וביסקסואלים (גברים או נשים) אשר רצו בתפקיד בתוך המפלגה הקומוניסטית היו צפויים להינשא לאדם מהמין השני, ללא קשר לנטייתם המינית האמיתית, ולנהל מערכת יחסים הטרוסקסואלית כפויה. דוגמה בולטת לתופעה הייתה במאי הקולנוע הסובייטי סרגיי אייזנשטיין, אשר ניהל חיים כפולים בעודו נשוי לאישה אך ניהל מערכות יחסים רומנטיות עם גברים, והפיק סרטים שהנעימו פוליטית עבור סטלין.
לאחר מותו של סטלין ב-1953, הוא הוחלף בניקיטה חרושצ'וב, שהמשיך לליברליזציה של חוקי עידן סטלין בנוגע לנישואים, גירושים והפלות, אם כי החוק הפלילי נגד הומוסקסואליות נותר. ממשלת חרושצ'וב האמינה כי בביטול החוק הפלילי נגד הומוסקסואליות, הנטייה הרומנטית בין הגברים הנאשמים אשר התרחשה בסביבות בתי הסוהר תתפשט לאוכלוסייה הכללית לאחר שחרורם מתקופת סטלין. בעוד שממשלת סטלין שילבה בין הומוסקסואליות לפדופיליה, ממשלת חרושצ'וב שילבה בין הומוסקסואליות לבין מעשים מיניים מצביים, לעיתים כפויים, בין אסירים גברים.
בשנת 1958 שלח משרד הפנים מזכר סודי לרשויות אכיפת החוק והורה להם להגביר את האכיפה של החוק הפלילי נגד הומואים. עם זאת, במהלך שנות ה-50 המאוחרות - תחילת שנות ה-60, אלין מוסבי, כתבת זרה ברוסיה באותה תקופה, ייחסה גישה ליברלית יותר לממשלת חרושצ'וב לאור העובדה כי ראתה זוגות הומוסקסואלים בפומבי, מצב אותו תיארה כלא נדיר לראות גברים הומוסקסואלים מחכים מחוץ לתיאטראות מסוימים בעודם מחפשים דייטים רומנטיים עם אמנים גברים.
מדריך "סקס סובייטי" משנת 1964 הורה: "עם כל הטריקים העומדים לרשותם, הומוסקסואלים מחפשים וזוכים באמונם של צעירים. ואז הם ממשיכים לפעול. אל תאפשרו להם בשום פנים ואופן לגעת בכם, יש לדווח על אנשים כאלה מיד לאיברים המנהליים כדי שניתן יהיה להוציאם מהחברה".