הדיוויזיה ה-11 של צבא ארצות הברית הוקמה פעמיים במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן היא הוקמה מחדש בפעם השלישית כ"דיוויזיית פנטום" של מלחמת העולם השנייה כחלק מ-Fortitude South II.
היסטוריה.
מלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה ה-11 הוקמה לראשונה כדיוויזיית המשמר הלאומי בתחילת 1917, והורכבה מיחידות של המשמר הלאומי של מישיגן וויסקונסין. בסוף אותה שנה הפכה הדיוויזיה ה-11 לדיוויזיית הרגלים ה-32.
הדיוויזיה ה-11 הוקמה מחדש כדיוויזיה של הצבא הלאומי באוגוסט 1918, ועליה פיקד לזמן קצר ג'וזף אלפרד גסטון ואחריו ג'סי מקי. קרטר. הדיוויזיה זכתה לכינוי דיוויזיית לה פאייט, וסמל שרוולי הכתף שלה כלל צללית של לה פאייט. רגימנט הרגלים ה-17 ורגימנט הרגלים ה-63 היו שתי היחידות שנבחרו כקאדר שסביבו תיווצר הדיוויזיה. רגימנטים הרגלים ה -71 וה-72 נוצרו מקאדרים של הרגימנטים ה -17 וה-63 . חטיבת ארטילריית השדה של הדיוויזיה הוכשרה בווסט פוינט, קנטקי, ומעולם לא הצטרפה לדיוויזיה במחנה מיד. הדיוויזיה החלה לנוע לאנגליה ב-25 באוקטובר 1918, והגיעה ב-8 בנובמבר 1918. עם שביתת הנשק, פעילויות נוספות הופסקו והדיוויזיה התפרקה ב-29 בנובמבר 1918 במחנה מיד, מרילנד.
מלחמת העולם השנייה (היווצרות הונאה).
דיוויזיית הרגלים ה-11 הוקמה מחדש בפעם השלישית בשנת 1944 כחלק ממבצע Fortitude, והיא נועדה להחליף את דיוויזיית השריון ה-4 האמיתית כאשר היא תעבור לנורמנדי.
הדיוויזיה הוצגה לגרמנים כיחידה מאומנת היטב המבוססת באזור סביב נורת'וויץ', צ'שייר, כשהמפקדה שלה ממוקמת בבית דלאמיר. כאשר דיוויזיית השריון ה-4 עברה לנורמנדי, דיוויזיית הרגלים ה-11 תוארה כשהיא עוברת לתוך הרבעים שהתפנו סביב בורי סנט אדמונדס . שם, כחלק מהקורפוס האמריקאי ה-33 של הארמייה ה-14 היא הוצגה כמי שאמורה לבצע את הנחיתות בפה-דה-קאלה. בעקבות Fortitude South II, הדיוויזיה ה-11 תוארה כשהיא עוברת לווינצ'סטר בהמפשייר במהלך אוגוסט 1944. לאחר ההונאה עברה הדיוויזיה ה-11 לאברגאבוני שבדרום ויילס במהלך אוקטובר 1944, כאשר ההונאה הופסקה על ידי הודעה שהדיוויזיה ה-11 פורקה כדי לספק תחליפים ליחידות אחרות. בהטעיה הורכבה דיוויזיית הרגלים ה-11 מרגימנטים הרגלים ה-178, ה-352 וה-399, בנוסף ליחידות ארטילריה ותמיכה.
חואן פוית'
האגודה הישראלית לכרטוגרפיה ומערכות מידע גיאוגרפי
האגודה הישראלית לכרטוגרפיה ולמערכות מידע גאוגרפיות
אילש דשי
אילש דשי (במקור דויטש, בהונגרית: Dési Illés; בודפשט, 12 בנובמבר 1931 – בודפשט, 3 בינואר 2018) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, טוקסיקולוג, פרופסור אמריטוס, דוקטורנט למדעי הרפואה (1965), דוקטור (Ph.D) במדעי הרפואה (1979).
ביוגרפיה.
אילש דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של אימרה דויטש (1896–1944), אורולוג שניספה בשואה ושל אנה אדלר (1899–1994) רופאת שיניים. סבו מצד אמו היה הרב אילש (אליהו) אדלר (1868–1924). הוא למד בבית הספר היסודי ברחוב הולאן בבודפשט ולאחר מכן סיים את הגימנסיה הממלכתית דניאל ברז'ני בבודפשט. בין 1950 לבין 1956 היה סטודנט באוניברסיטת זמלווייס לרפואה. לאחר מכן למד לדוקטורט בהנדסה טכנית ותואר בהנדסת סביבה באוניברסיטת התעשייה הכימית בעיר וספרם (1974–1976) כיום שמה אוניברסיטת פאנון (Pannon Egyetem). ב-1959 עבר את הבחינות ברפואת מעבדתית וברפואה תעסוקתית וב-1980 בפתופיזיולוגיה ובאלקטרואנצפלוגרפיה. הוא השיג הסמכה גם בטוקסיקולוגיה ב-1984. דשי היה בעל מלגה של ארגון הבריאות העולמי (WHO) ב-1965, ובעל מלגה ממלכתית הונגרית ב-1971. הוא ערך מספר רב של נסיעות לימודיות מחוץ להונגריה.
מאוקטובר 1956 עד אוקטובר 1969 היה מרצה בכיר במכון לפתופיזיולוגיה של אוניברסיטת בודפשט לרפואה, מ-1969 עד 1984 היה ראש המחלקה לטוקסיקולוגיה של המכון הלאומי ההונגרי לבריאות הציבור, ב-1971 ראש המחלקה לטוקסיקולוגיה והמחלקה הראשית להיגינה ביולוגית (Higiénés Biológiai Főosztály). בין 1984 לבין 1994 היה ראש המחלקה לבריאות הציבור ואפידמיולוגיה של אוניברסיטת סגד, פרופסור מן המניין וראש קתדרה. הוא קיבל פרופסור אמריטוס מאוניברסיטת סגד בשנת 2001. רעייתו הייתה אניקו גרגיי עורכת, מתרגמת. ילדיהם הם יאנוש דשי וד"ר ג'רג' אנדראש דשי.
תפקידים אקדמיים.
דשי היה חבר בוועדה לרפואה מונעת של האקדמיה ההונגרית למדעים ונציג באספה הכללית של האקדמיה ההונגרית למדעים. בין השנים 2001–2006 היה חבר ב-MAB - ועדת ההסמכה ההונגרית להשכלה גבוהה. הוא היה העורך הראשי של כתב העת של "האגודה ההונגרית של היגיינים" (Magyar Higiénikusok Társasága), בשם "מדעי הבריאות" (Egészségtudomány). דשי היה חבר ב"מועצת הדוקטורט הלאומית" כפרופסור אמריטוס.
לרגל יום הולדתו ה-80 של פרופסור אילש דשי, הוועדה האקדמית של סגד של האקדמיה ההונגרית למדעים והמכון לבריאות הציבור של אוניברסיטת סגד ארגנו מפגש מדעי ב-7 בדצמבר 2011. ההרצאות שנישאו שם פורסמו בגיליון 3 של 2012 על ידי כתב העת "מדעי הבריאות" (Egészségtudomány).
שדה מחקר.
בריאות הציבור, טוקסיקולוגיה, נוירוטוקסיקולוגיה. הדגמה של ההשפעה המוקדמת של מינונים קטנים ואפילו תת-קליניים של חומרי הדברה ופלסטיק על ידי שיטות נוירופיזיולוגיות EEG, EMG, התנהגותיות, חיסוניות וגנטיות. הכרה ומניעה של השפעות רעילות מוקדמות הנגרמות מכמויות קטנות של חומרי הדברה בשימוש בחקלאות, תוך שימוש במערכת עצבים רגישה (נוירופיזיולוגית והתנהגותית), מחקרים חיסוניים וגנטיים בחיות ניסוי ועובדי הגנת הצומח במחוז צ'ונגרד.
הדיוויזיה ה-257 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-257 (בגרמנית: 257. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה בפולין, בקרב על צרפת, בקרבות החזית המזרחית, והושמדה במהלך מבצע יאשי-קישינב. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה כדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-257, שלחמה בחזית המערבית עד תום המלחמה.
היסטוריה.
הדיוויזיה ה-257.
הדיוויזיה ה-257 הוקמה ב-26 באוגוסט 1939 בברלין-קרלסהורסט במחוז הצבאי ה-3 כחלק מגל הגיוס ה-4. היא כללה בתחילה את רגימנטים הרגלים ה-457, ה-466 וה-477, וכן את רגימנט הארטילריה ה-257. שלושת הרגימנטים של הדיוויזיה לקחו את הגדודים הראשוניים שלהם ממספר מערכי מילואים של המחוז הצבאי השלישי, כולל רגימנט הרגלים ה-8 (פרנקפורט אן דר אודר), רגימנט הרגלים ה-9 (ויטנברג), רגימנט הרגלים ה-39 (גרינברג בשלזיה), רגימנט הרגלים ה-67 (ברלין-שפנדאו), רגימנט הרגלים ה-68 (רטנאו), ורגימנט הרגלים ה-150 (ברלין-טגל). המפקד הראשון של דיוויזיית הרגלים ה-257 היה מקס פון ויבאן.
לאחר הפלישה לפולין, שבה הייתה הדיוויזיה בעתודת קבוצת ארמיות דרום, היא שימשה ככוח כיבוש בגזרת קרקוב. ב-29 בינואר 1940, דיוויזיית הרגלים ה-257 העבירה גדוד חי"ר של הרגימנט ה-466 לדיוויזיית הרגלים ה-293 של גל הגיוס ה-8.
ביוני 1940, במהלך הקרב על צרפת, עמדה דיוויזיית הרגלים ה-257 מול קו מאז'ינו, כחלק מקבוצת ארמיות C. לאחר סיום המערכה במערב הועברה הדיוויזיה חזרה לפולין. ב-4 באוקטובר 1940, שליש מהדיוויזיה הועברה לדיוויזיית הרגלים ה-123 כחלק מגל הגיוס ה-11. קרל זקס קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ב-1 במרץ 1941.
בין יוני 1941 לקיץ 1942, דיוויזיית הרגלים ה-257 לחמה בקרבות מתמשכים בחזית המזרחית. היא השתתפה בלחימה באומן והשתתפה בכיתור קייב. בסוף שנת 1941, דיוויזיית הרגלים ה-257 עסקה בפעולות הגנה נגד מערכת החורף הרוסית 1941–1942.
במאי 1942 לחמה הדיוויזיה בקרב חרקוב השני. על דיוויזיית הרגלים ה-257 פיקד כעת קרל גימבל, שנכנס לתפקידו ב-1 במאי 1942. גימבל הוחלף ב-1 ביוני על ידי קרל פיכלר. ב-5 בנובמבר 1943 קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה אנטון ריכרד פון מאוכנהיים גנאנט בכטולסהיים. ב-2 ביולי 1944 קיבל פרידריך בלימקה את הפיקוד על הדיוויזיה.
באוגוסט 1944 הושמדה דיוויזיית הרגלים ה-257 כשלחמה תחת קבוצת ארמיות דרום במהלך מבצע יאשי-קישינב. היא פורקה רשמית ב-9 באוקטובר 1944. המפקד האחרון שלה, שמונה ב-1 באוקטובר 1944, היה אריך זיידל.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-257.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-257 הוקמה ב-13 באוקטובר 1944, תוך שימוש בשרידי דיוויזיית הרגלים ה-257 וכן באנשי דיוויזיית הצללים Groß-Görschen, הידועה גם בשם דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-587, שהייתה חלק מגל הגיוס ה-32. רגימנטים הגרנדירים של דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-257 היו הרגימנטים ה-457, ה-466 וה-477, כפי שהיו תחת דיוויזיית הרגלים ה-257. דיוויזיית ההפולקסגרנדיר ה-257 הושמדה על ידי כוחות צבא ארצות הברית בפוסן במאי 1945.
המפקד היחיד של דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-257 היה אריך זיידל.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-257 (ורמאכט)
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-587 (ורמאכט)
The Windmills of Your Mind
The Windmills of Your Mind (בעברית: טחנות הרוח של מחשבתך) נכתב והולחן ב-1968 כשיר נושא עבור הסרט "פרשת תומאס קראון" (נקרא בעברית השוד המושלם) שיצא לאקרנים באותה שנה (בכיכובם של סטיב מקווין ופיי דאנאוויי). השיר זכה ב-1969 בפרס האוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
השיר זכה, לאורך השנים, לביצועים רבים ובין השאר שר אותו סטינג ברימייק השוד המושלם שיצא לאקרנים ב-1999 (בכיכובם של פירס ברוסנן ורנה רוסו).
יציאת השיר והסרט.