מלחמת העולם השנייה החלה עבור אדמירל שר ב-4 בספטמבר 1939, כאשר מפציצים בריטיים תקפו את האונייה, שעגנה בנמל וילהלמסהאפן. האונייה נפגעה משלוש פצצות שלא התפוצצו; ארבעה מהמטוסים התוקפים הופלו באש נ"מ. שתי אחיותיה של אדמירל שר יצאו לפשיטות על נתיבי הסחר הבריטיים, אך האונייה התעכבה בשל שיפוץ שנערך בה. דויטשלנד הצליחה להטביע שתי אוניות אויב בלבד, אך אדמירל גרף שפה זכתה להצלחה רבה יותר, והטביעה תשע אוניות סוחר של בעלות הברית במי דרום האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי, עד שנלכדה בידי שלוש סיירות של הצי המלכותי הבריטי מול פתח הנהר ריו דה לה פלטה, באורוגוואי; בקרב שהתפתח, קרב נהר לה פלטה, בו נפגעה קשות אחת מהסיירות הבריטיות, ושתי האחרות נפגעו קלות. אדמירל גרף שפה נפגעה אך הצליחה לחמוק לנמל מונטווידאו, שם הוטבעה בידי צוותה. הצלחותיהן של דויטשלנד ואדמירל גרף שפה לא היו מסחררות, אך הוכיחו את הפוטנציאל של הפשיטות על נתיבי הסחר.
אדמירל שר הייתה בשיפוצים במהלך החודשים הראשונים של 1940, ובין השאר נעשה שיפוץ יסודי במנועים והוחלף גשר הפיקוד. לאחר השיפוץ סווגה האונייה מחדש כסיירת כבדה. השיפוץ הסתיים בסוף יולי 1940, ובחודשיים הבאים עסקה האונייה באימונים. ב-14 באוקטובר חמקה האונייה מהמצור הימי הבריטי, ונכנסה אל האוקיינוס האטלנטי. המודיעין הימי הגרמני, B-Dienst, (בשמו המלא: Beobachtungs-Dienst, שירות התצפית) זיהה את השיירה HX-84 שהפליגה מנובה סקוטיה לבריטניה, והפנה אליה את אדמירל שר. המטוס הימי של האונייה זיהה את השיירה, וסבר שלשיירה אין ליווי. ואולם, כאשר התקרבה אדמירל שר אל השיירה, הסתבר שהשיירה מלווה בידי אוניית סוחר חמושה, ג'רוויס ביי. בתקופה זו לא היו די אוניות ליווי, ולפיכך הייתה אונייה זו אוניית הליווי היחידה. למרות שלא היה לה כל סיכוי לעמוד מול האונייה הגרמנית העדיפה ממנה בהרבה, פנתה ג'רוויס ביי אל אדמירל שר; האונייה הגרמנית נאלצה להתעכב בהשמדת ג'רוויס ביי, ובזמן זה הצליחו רוב אוניות השיירה להתפזר ולחמוק. האונייה הבריטית הוטבעה, ו-190 מאנשי צוותה טבעו עמה (65 ניצלו על ידי אוניית סוחר). אדמירל שר הצליחה להטביע עוד חמש אוניות סוחר ולפגוע באונייה נוספת, אך רוב אוניות השיירה ניצלו בזכות הקרבתה של ג'רוויס ביי. מפקד האונייה הבריטית זכה לצלב ויקטוריה על מעשהו. בעקבות ההתקפה של אדמירל שר שינתה האדמירליות הבריטית את מדיניותה, ומאז החלו אוניות שטח גדולות, אוניות מערכה וסיירות מערכה ללוות את השיירות, מדיניות שריתקה רבות מאוניות הצי הבריטי לפעילות זו על חשבון פעילויות אחרות.
הצי הבריטי החל במרדף אחרי אדמירל שר, אך זו הצליחה לחמוק דרומה, שם חברה למכליות, שתדלקו ותספקו אותה. במהלך החודשים הבאים לכדה והטביעה אדמירל שר 12 אוניות סוחר בריטיות, בדרום האוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס ההודי. למרות מאמצי הצי הבריטי ללכוד את האונייה, ולמרות שידורי מצוקה שהצליחה אחת האוניות האחרונות לשדר לפני שטובעה, הצליחה האונייה הגרמנית לחזור לגרמניה ב-1 באפריל 1941 ללא פגע, לאחר שעברה 85,000 ק"מ במסעה והטביעה 17 אוניות.
במהלך החודשים הבאים עברה אדמירל שר שיפוץ נוסף, והייתה חלק מהצי הבלטי. מאוחר יותר הועברה צפונה, לנורווגיה הכבושה. ב-2 ביולי 1942 יצאה האונייה למשימתה הבאה, תקיפת השיירה . אדמירל שר הייתה מלווה בסיירת הכבדה אדמירל היפר ובכמה משחתות. המודיעין הבריטי סבר בטעות שלכוח הימי הצטרפה גם אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ, מן האוניות החזקות בעולם באותה תקופה; בשל כך ניתנה לשיירה הוראה שנויה במחלוקת להתפזר. התפזרות השיירה הפכה את אוניותיה לטרף קל עבור צוללות ומטוסים; 26 ממתוך 37 האוניות בה הוטבעו, אסון השיירות הגדול ביותר במלחמה. בפועל, לא הייתה טירפיץ בדרכה לתקוף את השיירה; אדמירל שר ומלוותיה הוחזרו לאחר כמה שעות לבסיסן, משהסתבר שצוללות ומטוסים ישמידו את השיירה לפני שאוניות השטח יספיקו להגיע לזירה.
באוגוסט 1942 יצאה אדמירל שר למבצע "וונדרלנד" (Wunderland) באוקיינוס הארקטי, שנועד לפגוע בשיירות הסובייטיות וליצור בסיס קבוע לפעילות באזור. האונייה הפגיזה את התחנה המטאורולוגית הסובייטית בקצה הצפוני של נוביה זמליה, ולאחר מכן הטביעה שוברת קרח חמושה. יחד עם זאת, אדמירל שר לא הצליחה להגיע למגע עם שיירה שנעה באזור. האונייה הגרמנית נעה לנמל נובי דיקסון, שם הפגיזה אוניות סובייטיות שעגנו בנמל, והנחיתה חיילים בחוף. ואולם, מגיני הנמל השיבו אש באמצעות תותח הוביצר מיושן, והצליחו לגרום לאדמירל שר נזק מסוים. הגרמנים השיבו את החיילים לאונייה, ונסוגו. הכוח הגרמני שב לבסיסו בנורווגיה, ללא שהצליח לפגוע בשיירות באזור, בשל תנאי מזג האוויר הקשים והראות הלקויה.
אדולף היטלר הלך ואיבד את אמונו בצי הגרמני, בעקבות הישגיו המוגבלים; בעקבות קרב ים ברנץ הכושל התפטר מפקד הצי, גרוסאדמירל אריך רדר. מחליפו, גרוסאדמירל קרל דניץ, היה איש צי הצוללות, וצי אוניות השטח הוזנח. בסוף פברואר 1943 נערכה התקפה אווירית של בעלות הברית על נמל וילהלמסהאפן שבו עגנה אדמירל שר; האונייה סבלה מנזק קל, אך הוחלט להרחיקה מזרחה לשווינמונדה. בחודשים הבאים שימשה האונייה כאוניית אימונים; בסתיו 1944 סייעה האונייה באש תותחיה לורמאכט הנסוג לחופי הים הבלטי. גם בחודשים הראשונים של 1945 עסקה האונייה במשימות אלו, אך במרץ נשחקו תותחי האונייה במידה כזו, שנאלצה לשוב לקיל. ב-9 באפריל 1945 הופצץ נמל קיל על ידי יותר מ-300 מפציצים של חיל האוויר המלכותי. אדמירל שר נפגעה והתהפכה במעגנה. רוב הצוות לא היה עליה בעת ההתקפה; 32 איש נהרגו. לאחר המלחמה נקברו שרידי האונייה תחת השפוכת שהצטברה בנמל.
קשת השלום
קשת השלום (באנגלית: Peace Arch) הוא מונומנט בדמות שער ניצחון בגובה 20.5 מטרים הנמצא על גבול ארצות הברית–קנדה במעבר הגבול בין בליין, וושינגטון, ארצות הברית וסארי, קולומביה הבריטית, קנדה. הקשת נמצאת ב"פארק קשת השלום" שחלקו הצפוני נמצא בקנדה וחלקו הדרומי בארצות הברית. הקשת עצמה שוכנת בדיוק על קו הגבול כאשר חלקה בקנדה וחלקה בארצות הברית.
היסטוריה.
הקשת נבנתה ב-1921 על ידי סם היל , איש עסקים אמריקאי שהשקיע רבות בצפון-מערב ארצות הברית בתחילת המאה ה-20 לזכר הסכם גנט שנחתם ב-1814 וסיים את המלחמה בין ארצות הברית ובריטניה. על גג הקשת שגובהה 20.5 מטרים מתנוססים דגלי ארצות הברית וקנדה (כל אחד בצד שלו), וכתובת חקוקה באבן על האפריז. בצד האמריקאי חקוק המשפט "ילדיה של אם משותפת" ובצד הקנדי חקוק המשפט "משכן משותף באחדות משותפת". בתוך הקשת רשומה ההקדשה "שהשער הזה לא ייסגר לעולם" בשני הצדדים.
מעבר הגבול.
מעבר הגבול מחבר את כביש בין-מדינתי 5 (I-5) המוביל מכיוון קליפורניה וסיאטל מהצד האמריקאי לכביש 99 בצד הקנדי הממשיך לוונקובר. מעבר גבול זה לא נסגר מעולם ומסמל את השלום בין שתי המדינות. שמו הרשמי של מעבר הגבול בצד הקנדי הוא "מעבר דאגלס" על שמו של סר ג'יימס דאגלס, המושל הראשון של קולומביה הבריטית. בזכות הקשת, מעבר הגבול נקרא בפי אנשים רבים "מעבר גבול קשת השלום". מעבר הגבול של דגלאס, הידוע גם כמעבר קשת השלום, הוא מעבר הגבול השלישי העמוס ביותר בין ארצות הברית לקנדה עם כ -3,500 עד 4,800 מכוניות העוברות בו מדי יום.
אתר האינטרנט של הפארקים בקולומביה הבריטית מציין כי הצד המנוהל בקנדה של פארק קשת השלום הוא תשעה דונם. אתר האינטרנט של פארקי המדינה האמריקניים מציין כי החלק המנוהל על ידי ארצות הברית בפארק קשת השלום הוא כתשעה דונם.
אירועים היסטוריים.
בשנת 1952 הזמר האפרו-אמריקאי פול רובסון לא הורשה לצאת מגבולות ארצות הברית ובכך נמנעה יציאתו להופעה בקנדה, ממש מעבר לגבול. הוא החליט למחות על כך והופיע מהצד האמריקאי כאשר מאות קנדים עומדים מעבר לגבול ורואים את הופעתו המאולתרת על משאית עם מרכב שטוח.
ניתוח ויפל
ניתוח ויפל (באנגלית: Whipple surgery), ידוע אף בשם הליך ויפל (באנגלית: Whipple procedure) ובשם פנקריאטיקודואודנקטומי (בלטינית: Pancreaticoduodenectomy) הוא ניתוח ארוך ומורכב בחלל הבטן, המתבצע על הלבלב, התריסריון, ואיברים פנימיים נוספים. יעודו העיקרי של ניתוח זה הוא לטיפול בגידולים ממאירים בראש הלבלב, גידולים ממאירים בצינור המרה או בתריסריון סמוך ללבלב.
היסטוריה.
ההליך הניתוחי הננקט בניתוח ויפל תואר לראשונה על ידי אלסנדרו קודיווילה בשנת 1898. השימוש הראשון בהליך לסרטן התרסריון בוצע על ידי המנתח הגרמני ואלטר קאוש בשנת 1909 ותואר על ידו בספרות הרפואית בשנת 1912. ההליך נקרא על שמו של המנתח האמריקאי אלן אולדפת'ר ויפל, אשר שכלל את שיטת הניתוח ופרסמה בשנת 1935, ואף הוסיף ושכלל את השיטה לאורך השנים.
הליך הניתוח.
הרעיון הבסיסי בהליך ניתוח ויפל הוא בעובדה שראש הלבלב מקבל אספקת דם מאותו עורק המוביל אף לתרסריון. כלי דם זה עובר דרך הלבלב, כך שבעת כריתת הלבלב, מתחייבת אף כריתת התריסריון. הסרת ראש הלבלב ללא כריתת התריסריון, תותיר את האחרון ללא אספקת דם מספקת.
ההליך המקובל של ניתוח ויפל כולל כריתה של החלק הרחיקני של הקיבה, החלק הראשון והשני של התריסריון, ראש הלבלב, החלק הרחיקני של צינור המרה המשותף, המעי הריק הקריבני, בלוטות הלימפה באזור הניתוח, וכיס המרה. חלקו המשחזר של הניתוח מורכב מחיבור החלק הנותר של הלבלב למעי הריק וחיבור צינור המרה למעי הריק, כדי לאפשר למיצי העיכול ומיצי המרה לזרום לדרכי העיכול וכן חיבור של הקיבה אל המעי הריק כדי לאפשר מעבר מזון.