בשנת 1931 פריסל החלה לעבוד כצלמת עבור המגזין ווג כשולייתו של הצלם ססיל ביטון ובייעוצו של הצלם אדוארד שטייכן. בהמשך עבדה גם עבור מגזין הרפרס בזאר. צילומי האופנה שלה אופיינו בגישה מהפכנית לאותה תקופה ונערכו במקומות חיצוניים ולא באולפן, דבר אשר הדגיש את האישה האקטיבית. בנוסף הצילומים מאופיינים בזוויות צילום ייחודיות.
בשנים 1941 עד 1943 התנדבה פריסל כצלמת עבור הצלב האדום בארצות הברית, אנגליה וסקוטלנד. בהמשך שימשה גם כצלמת עבור חיל האוויר השמיני של ארצות הברית וכצלמת רשמית של חיל הנשים של צבא ארצות הברית. צילומיה של פריסל שימשו בין היתר גם לצורך הסברה וחיזוק הפופולריות של נושאי הצילום, כך לדוגמה צילומים של נשות חיל הנשים האמריקאי במהלך ביקור של נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט נועדו לחיזוק תדמית חיובית עבור שירות של נשים בצבא וצילומים של טייסי הקרב השחורים של להק הקרב 332 (332d Fighter Group) נועדו לחזק את היחס הציבורי לגבי כשירותם של אפרו-אמריקאים לבצע שירות משמעותי ותובעני בצבא.
בשנות ה-50 צילמה פריסל דיוקנים לא רשמיים של אישים כגון וינסטון צ'רצ'יל, אלינור רוזוולט, ג'ון קנדי וז'קלין קנדי. בשנת 1953 החלה לעבוד כצלמת האישה הראשונה במגזין הספורט ספורטס אילוסטרייטד. עבדה גם עבור מגזין לייף.
ב-1970 תרמה פריסל לספריית הקונגרס אוסף של כ-340,000 פריטים הכולל סרטי צילום, תמונות וכתבי יד.
חיים אישיים.
טוני פריסל נישאה בשנת 1932 לפרנסיס מק'נייל בייקון ולזוג נולדו 2 ילדים. פריסל נפטרה בגיל 81 ממחלת אלצהיימר במוסד סיעודי בלונג איילנד.
ספרים מעוטרים בצילומיה.
פריסל פרסמה מספר ספרים המאוירים בצילומיה:
שניות לעריות
שניות לעריות הוא איסור מדרבנן המהווה הרחבה לאיסור עריות (איסור נישואים עם קרובות) שבתורה. איסור זה תוקן על פי המסורת על ידי שלמה המלך.
רמז בתורה.
למרות ששניות לעריות אינן נחשבות איסור מהתורה, מצאו החכמים רמזים שונים בתורה לאיסורי עריות, חלקם בפרשת קדושים שבה נאמרו איסורי עריות, וחלק בספריו של שלמה המלך שתיקן את האיסור בפועל. רמזים אלו חלוקים ככל הנראה בגדר האיסור:
לפי פרשנותו של רבא, קיים רמז בפסוק לכך שגם על עריות קיים איסור מסוים, הנחשב כ"איסור קל" לעומת האיסור החמור שהם איסורי עריות רבא מסביר כי מילה "האל" - משמעותה "קשות" (כמו: ואת אילי הארץ לקח) כלומר - יושבי הארץ עשו את כל התועבות הקשות, ומכאן שיש גם תועבות קלות יותר, הן השניות לעריות.
מקור אחר לאיסור נמצא על ידי רב יהודה, ולפיו איסורי שניות לעריות אינן איסור מיוחד, והן רק כעין תקנת חכמים כדי להרחיק את העם מאיסורי עריות: נאמר אודות שלמה המלך מייסד התקנה, בספר קהלת: , ועל כך פירש עולא בשם רבי אלעזר: "קודם שבא שלמה, הייתה תורה דומה לכפיפה שאין לה אזנים (כלי שאין לו ידית כדי לאחוז בו), עד שבא שלמה ועשה לה אזנים".
לפי רבי אושעיא איסורי שניות לעריות אינן איסור נפרד משאר איסורי עריות, והן כלולים מדרבנן באיסור החמור של שאר העריות: , - הגדילהו לאיסור והוסיף עליו כדי שלא תעבור בו, כמו (במדבר ו ה): "גַּדֵּל פֶּרַע שְׂעַר רֹאשׁוֹ" (רש"י).
לפי רב כהנא נמצא רמז בתורה לאיסורי שניות לעריות, בפרשת עריות: במילים "ושמרתם את משמרתי" אומרת התורה "עשו משמרת למשמרתי".
גדר האיסור.
איסורי שניות לעריות מוגדרים על פי מספר הכללים.
כינוי משפחה שווה.
הכלל העיקרי הוא, כל הקרובים שקורבתם דומה לקורבה אחרת שאוסרת את הנישואין בין בעל ואישה - מהתורה.
קיימת מחלוקת אמוראים על מספר הדורות שנאסרו שניות לעריות:
לפי רב, איסורי שניות לעריות נחלקים לשניים, "עילאי" - למעלה, כלומר סבתות ונשות סבים, שהן אסורות גם כאשר קורבתם היא במרחק של דורות מרובים, ואילו שאר האיסורים של הדודות והכלות מוגבלות לשני דורות בלבד.
הסיבה לכך מוסברת בכך שאיסורים אלו נחלקים למעשה לשתי קבוצות: הקרובות שנאסרו מכיוון ששם הקרובה שלהן דומה לעריות האסורות, למשל אשת אב אביו - היא קורבה דומה לאשת אביו האסורה מהתורה ולכן אין לה הפסק וגם אשת אב אביו עד אשתו של אברהם אבינו אסורה לנו, כמו כן אם אמו היא קורבה הדומה לאמו האסורה מהתורה, ולכן גם שרה אמנו - אסורה לנו כיוון שהיא אם אם אמו של כל יהודי שאינו גר. הוא הדין גם באשת אח אביו שאסורה מהתורה וכסייג לה נאסרו גם אחיותיו של הסב והסבא רבא. לעומת זאת קיימים איסורי שניות לעריות שנאסרו רק בגלל שהן דומות בקרבה המשפחתית לשניות לעריות האחרות שנאסרו בגלל שהן דומות לעריות מהתורה, כמו כלת בתו, שנאסרה רק בגלל שהיא דומה לכלת בנו שגם היא אסורה רק כסייג לאיסור כלתו. בידו של רב מקובל היה כי מסוג נשים אלו ישנן "ארבע נשים שיש להן הפסק", כלומר שרק הן עצמן נאסרו ולא דור אחד לפניהם, והן אשת אבי אמו, אשת אחי אמו מצד האב ואשת אחי אביו מצד האם, כולם הן מהסוג הפחות חמור, שנאסרו בגלל שהן דומות לאיסורי שניות לעריות אחרים.
לפי שיטת זעירי המקילה יותר, גם איסור אשת אבי אמו מוגבל, שהרי איסור אשת אב אמו קיים גם הוא רק בגלל שגם היא דומה בקורבתה לאשת אב אביו שהיא מאיסורי שניות לעריות, ולכן היא חמורה פחות, ולא אסרו דור אחד לפניה - דהיינו אשת אב אבי אמו. ואף על פי שרב סבור שקיים חשש שמא יבואו להחליף בין הגבלת האיסור בסבים מצד האם להגבלת האיסור (שאינה נכונה) בסבים מצד האב, דבר העלול להביא למכשול, סבור זעירי שההבדל בין משפחת אם למשפחת אב ברור ואין אנשים טועים ביניהם, שכן אנשים מבינים כי קורבת האם אינה נחשבת כל כך "קורבה" (שהרי לכן הותרו איסורי עריות בקרובים מצד האם מדאורייתא), שהרי אנשים רגילים יותר ממשפחת האב ממשפחת האם.
כל שבנקבה ערווה גזרו על אשתו.
כלל נוסף הוא הכלל אותו טבע רב יהודה בר שילא לפיו , כלומר כל אדם שאם הוא היה נקבה הוא - היא הייתה אסורה מהתורה, גזרו על אשתו ואסרו אותה. ככלל זה זכה לתמיהה רבתי על ידי רבא, מכך שידוע שאשת חמיו מותרת למרות שחמותו אסורה מהתורה, ואשת בן חמיו (אשת גיסו) למרות שבת חמותו (אחות אשתו) אסורה מהתורה, כמו כן אשת בנו חורגו (בן אשתו) מותרת למרות שבת אשתו אסורה ("את אשה ובתה לא תיקח"), ועל כן סייג רבא את הכלל וקבע שתקנה זו תוקנה רק על קרובות שהקשר המשפחתי בינו לבינה הוא על ידי קשר נישואין אחד, כמו אשת אחיו של אמו מצד אמה, שהדוד עצמו הוא קרוב משפחה אמיתי ואשתו הצטרפה למשפחה על ידי נישואין, ולא אסרו אשת חמיו, שהיא הצטרפה למשפחת חמיו על ידי נישואין, וגם חמיו עצמו הצטרף למשפחת קרוביו על ידי נישואין.
משתרשי ליה
משתרשי ליה הוא נימוק הלכתי לדין במשפטי-עברי, לפיו קיים חיוב תשלומין לאדם שגרם לאדם אחר חיסכון כספי.
בניגוד לחיוב "נהנה", שבו מקבל ההנאה נהנה בפועל הנאה ממשית מהמהנה כך שאם ההנאה היא הנאה כספית ניתן לדרוש עליה כסף, ב"משתרשי ליה" האדם מרוויח כסף בעקיפין ואינו נהנה מחבירו הנאה ישירה.
אטימולוגיה.
בפירוש המילה משתרשי ישנם דעות שונות, יש הסוברים שהוא מלשון "שורש", ויש סוברים שהוא מלשון ירושה והרווחה.
המקור.
המקור לחיוב זה הוא בתלמוד בו נאמר כי מי שברשותו גורן שטבול למעשרות (=תבואה שהתחייבה בתרומות ומעשרות אך טרם הפרישו אותה) והמלך נטל ממנו את התבואה על פי חוקי המדינה, בעל התבואה חייב לשלם לשבט לוי ולכהנים את המעשרות שנגזלו מהם, מכיוון שבכך שלקחו ממנו את השדה במקום סכום קצוב שאותו היה צריך לשלם למכס, נמצא שהוא חסך כסף על חשבון התרומות ומעשרות ששיכים ללווים ולכהנים.
התוספות קובעים, כי חיוב משתרשי הוא רק במקרה שברור שהאדם אכן חסך ממון בכך (כבמקרה הנ"ל בחיוב מס הנגבה בכוח על ידי המלך), אך לא בחיוב שניתן היה לחסוך (כמו אוכל שחסך, שיכול לומר "הייתי מתענה"). מדבריהם עולה לכאורה, כי קיים חילוק דיני בין חיוב "משתרשי" לחיוב "נהנה", שבו חייב אדם לשלם על הכסף שחסך על ידי הנאה מממון חבירו, כגון אדם שדרכו לשכור דירה להתגורר בה ובמקום זה התגורר בדירת חבירו העומדת להשכיר. אמנם הקצות החושן והנתיבות המשפט מסייגים את הדברים, ולדעתם, כי בניגוד לדין נהנה ששווה בדיניו לחיובי מזיק וניזק שהם תקפים רק ב"ממון שיש לו תובעין" ולא בממון שאין לו תובעים (כמו מעשר, שאין אדם שיש לו זכות משפטית מעשית עליו), חיוב משתרשי הוא חיוב אמיתי של "ממוני גבך" שאינו תלוי בתביעה משפטית.
טעם הדין.
בטעם החיוב נחלקו הפוסקים:
חיובים מקבילים.
מלבד חיוב 'ימשתרשי ליה', ישנם בתלמוד סוגי חיוב נוספים, שהאדם מתחייב בהם אף שלא חיסר או הזיק לחבירו:
הואצין
הואצין (שם מדעי: "Opisthocomus hoazin") הוא מין של עוף אוכל עלים; זהו המין היחיד ששרד ממשפחת ההואצינאים. בתי הגידול של ההואצין הם ביצות, יערות מנגרובים ונחלים, בין השאר באגני האמזונאס והאורינוקו, בדרום אמריקה. הוא תועד לראשונה בשנת 1776.
מאפיינים.
ההואצינים קבוצתיים, וניזונים מעלים ומצמחי ביצה אחרים בקבוצות של כ-10 עד 50 פרטים. הם מחפשים מזון בשעות הבוקר והערב המוקדמות, ובחלק הנותר של היום הם בדרך כלל יושבים על ענפים ומעכלים את העלים שאכלו.
תזונתו של ההואצין מורכבת בעיקר מעלים, ובמידה פחותה גם פירות ופרחים. אורכו כ-65 ס"מ, ומשקלו כ-1 ק"ג; צווארו ארוך וראשו קטן יחסית. נוצותיו צהובות-חומות בחלקן התחתון, ומפוספסות בשחור ולבן בחלקן העליון. מסביב לעיניו יש עור חשוף בצבע כחול, ומעל ראשו יש ציצת נוצות שאורכה 4 עד 8 ס"מ. העיניים חומות.