באירופה פגשה בקבוצת נוער עולה ובה תלמידי הגימנסיה העברית בברלין ונערים ללא הכשרה קודמת. חברי הקבוצה היו רשומים במזכירות המשרד של עליית הנוער ויועדו לחברת הנוער בעין חרוד. מזכירות המשק הטילה עליה ועל שני חברים נוספים להדריך קבוצה זו. במרץ 1939 חזרה לארץ. בשנים הבאות מילאה תפקידים שונים בקיבוץ: בגן הילדים, במזכירות ובחדרי החולים.
פעילות ציבורית בארץ ישראל.
מזכירת ועדת הפועלות בחיפה.
לאחר שחזרה מפולין גויסה על ידי אחדות העבודה לעזרת מועצת פועלי חיפה ומונתה לתפקיד מזכירת ועידת הפועלות בעיר. המשבר הכלכלי ביישוב העצים את מצוקת הפעולות והמחסור השפיע על היחסים שבין הפועלים ומוסדותיהם. שיבוצה בתפקיד זה העלה אותה לדרגת פעילה בעלת חשיבות בהיררכיה ההסתדרותית. לפי כתביה של בת-רחל, בחיפה עבדו אז 500 פועלות, מהן 120 קיבלו סיוע: חמישים עבדו במשק בית והיתר עבדו בתפירה, בבתי חרושת לסיגריות, לקופסאות ובבתי מלאכה קטנים. תחילה החלה לארגן את עובדות משק הבית, שהיו לא מאורגנות בהסתדרות ומחוסרות כל הגנה מקצועית. היא נהגה לפגוש אותן ולדבר איתן על תנאי עבודתן ועל הצורך בהתארגנות במסגרת ההסתדרות והזמינה אותן לשיחת חברות או לאספה. היא החלה לפעול כדי לארגן את החייטים והתופרות לאגודה אחת ולצרפם להסתדרות. הייתה זו עבודה חלוצית בתחום ארגון עובדים ועובדות בחיפה, שחיזקה את כוחה של הסתדרות העובדים הכללית.
תפקידים נוספים.
בין השנים 1944–1947, לאחר הפילוג במפא"י, עבדה במרכז קופת חולים כחברת מרכז ראשונה. בנוסף, גויסה למזכירות אחדות העבודה והייתה נציגת המפלגה באספת הנבחרים, חברה בוועד הלאומי וחברת הנשיאות בו.
לאחר הפילוג בעין חרוד שימשה מזכירת ועדת הביקורת המרכזית של ההסתדרות וייצגה את אחדות העבודה בכינוסים ובוועידות הבינלאומיות של פדרציית הנשים הדמוקרטית העולמית, והייתה צירה בקונגרס הציוני ה-20 והקונגרס הציוני ה-23 בקונגרס למען השלום בהלסינקי, בקונגרס האימהות בלוזאן, בכינוסים של הפדרציה לנשים הדמוקרטיות בז'נבה ובפקינג, ובקונגרס היהודי העולמי.
המאבק לשוויון נשים בקיבוץ.
בארץ ישראל נחשפה לאי השוויון בין גברים לנשים עוד בזמן עבודתה בבניין בבית החרושת בתל אביב כשראתה שפועל גבר השתכר שכר גבוה יותר לפי שעת עבודה מפועלת אישה, על אף שתפוקתם הייתה שווה. כמו נשים אחרות בעלייה השלישית, שהמהפכה הבולשביקית וקידוש ערך השוויון עיצבו את תפיסת עולמן, האמינה כי על השוויון לחול גם בין גברים לנשים:
כמו נשים אחרות בעלייה השלישית ציפתה למצוא בארץ ישראל הוויה פועלית שיתופית ושוויונית, אך עם הזמן התברר כי השתלבותן בקרב הפועלים חייבה אותן לצנן את להט מהפכני זה. האפליה התבטאה גם בוועד הפועלים, אליו נבחרו חברים בלבד וחבריו לא ראו צורך מיוחד בהגנה על השוויון בשכר הפועל והפועלת, כיוון שלא הבינו שבכך נגרם עוול לחברה. היא האמינה כי על החברה "לחנך את עצמה לעצמאות, לפעילות, ליכולת להתמודד באותם תחומים שהיא מסוגלת לגלות בהם את יכולתה, משוחררת מכבלים של מסורת, של משפטים קודמים.
שיתוף נשים בחיים הציבוריים.
בעין חרוד ראתה כי גם בקיבוץ לא שורר שוויון, כי החברים הם שהכריעו ונשים נטו להימנע מהבעת עמדה באסיפות, והגיעה למסקנה כי יש הכרח באקטיבציה של החברה כדי לשבור את השגרה המקובלת. היא פרסמה בביטאון ההסתדרות דבר רשימה בנושא הקמת בית תינוקות לאימהות עובדות, כדי שהאישה לא תהיה כבולה לבית ולילדים, תוכל לצאת לעבודה ולהשתתף בחיים הציבוריים, החברתיים והמדיניים. לדבריה, "חוג החברות בעין חרוד הגיע למסקנה כי הפעלת החברה צריכה גם יוזמה ארגונית וקביעת כללים מסוימים לבחירת מוסדות משקיים ביישוב הקיבוצי ובארגוני הקיבוץ הכלליים". החלטה זו הצמיחה את הרעיון אותו הובילה ליליה בסביץ, לפיו בכל רשימת מתמודדים ביישוב ובקיבוץ יוקצה שליש מהמקומות לחברות. בשנת 1928 הוציאה עם בסביץ חוברת על החברה בקיבוץ. על פי בת-רחל, יצחק טבנקין עודד מאבק זה ופעל תמיד לקידום החברה בכל התחומים. "חוק השליש" התקבל והיה לאבן יסוד בתנועות הקיבוציות, ההסתדרות, והמפלגות. למרות זאת לא תמיד מומש והיו חברות שראו בכך פגיעה וטענו כי בקיבוציהן הן אינן זקוקות לכך. לאחר זמן מה, כשלאחת המועצות של הקיבוץ הארצי לא נבחרה אף חברה, הגיעה התמיכה והדרישה גם מחברות קיבוץ זה.
היא כתבה רשימות לביטאון הפועלות דבר הפועלת ובמרץ 1940 ערכה יחד עם ליליה בסביץ את הקובץ "חברות בקיבוץ" בו השתתפו כ-120 חברות. עיקרה של העבודה היה רישום מפי חברות ביישובי הקיבוץ על חייהן, עבודתן, התלבטויותיהן ופעילותן בכל תחומי החיים הקיבוציים במשק ובחברה. מטרתו של הספר, כתבה, הייתה "שסיפור חיי הנשים החלוצות, שמסרו נפשן לעבודה ולבניין החברה הקיבוצית יישאר כעדות לדורות". ממרחק הזמן כתבה כי "אין ספק שהקובץ העלה לא רק את ההערכה העצמית של האישה בקיבוץ, הוא נתן דחיפה רבת עוצמה ליתר פעילות של החברה בחיי החברה הקיבוצית. ואף בחי האישה במשפחה בעיר".
המאבק על שיתוף החברות בשמירה.
עם פרוץ המרד הערבי דרשו החברות בקיבוץ עין חרוד להשתתף שמירה ובהגנה יחד עם החברים. חברי המפקדה טענו כי הדבר רק יכביד על השמירה. בסופו של דבר, כתבה, "ניצחה הדעה שאין לעצור בעד החברה, כי היא אחראית לחייה כשם שהגבר הוא אדון לחייו, ושאין כאן הכבדה אלא עזרה להגנה". על פי בת-רחל, למאבק זה היו הדים ביישוב כולו: "לאחר השתתפות חברות ונשים בבריגדה בימי מלחמת העולם השנייה, השתתפות חברות בפלמ"ח בשנות מלחמת העצמאות, וגיוס נשים לצה"ל במדינת ישראל, התחיל עידן חדש במאבקה של האישה לזכויותיה ולעצמאותה".
בשנותיה האחרונות חיה בקיבוץ נען, בו חיו בתה ונכדיה. נפטרה ב-18 באוגוסט 1989 ונקברה לבקשתה בקיבוץ עין חרוד.
כתביה ובעריכתה.
ערכה את הביטאון "צרור מכתבים" ואת יומן משק עין חרוד. פרסמה מאמרים ורשימות בעיתונים דבר ולמרחב, בביטאון הקיבוץ המאוחד מבפנים ודבר הפועלת ובעיתון "בעתיד" של תנועת החלוץ בפולין.
לקריאה נוספת.
בת-שבע מרגלית-שטרן, גאולה בכבלים: תנועת הפועלות הארץ ישראלית 1920-1939, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2006, עמ' 139–140.
תוכן מקודם
טופאק אמארו
טופאק אמארו (בקצ'ואה: Túpac Amaru, מילולית הנחש המלכותי, 1545–1572) הידוע לעיתים גם כטופאק אמארו הראשון (להבדילו מטופאק אמארו השני) היה המונרך (סאפה אינקה) האחרון של ממלכת וילקבמבה (המכונה גם מדינת נאו-אינקה), שריד של אימפריית האינקה שבירתה בווילקבמבה במזרח פרו של ימינו. הוא הוצא להורג על ידי הספרדים לאחר מרדף שנמשך חודשים ארוכים לאחר נפילת המעוז האחרון של מדינת נאו-אינקה.
רקע.
טופאק אמארו היה בנו של מאנקו אינקה יופאנקי, אחיו הצעיר של קיסר האינקה אטוואלפה. בשנת 1532 כבשו הספרדים את אימפריית האינקה, הוציאו להורג את אטוואלפה, ומינו את מאנקו אינקה יופאנקי כשליט בובה במקומו. אולם מאנקו אינקה יופאנקי נמלט מקוסקו הבירה, גייס צבא אינדיאנים והטיל מצור על חיל המצב הספרדי בקוסקו. הספרדים קיבלו תגבורת, ומאנקו אינקה יופאנקי נאלץ לסגת לווילקבמבה והכריז עליה כעל עיר הבירה של קיסרות אינקה חדשה. לקראת סוף שנת 1544, זמן קצר לפני לידתו של טופאק אמארו רצחו ספרדים, ששהו בקרב האינקה לאחר שמרדו בפיסארו, את מאנקו אינקה יופאנקי. בנו, סאיירי טופאק, עלה לשלטון, והוא הנהיג מדיניות פייסנית כלפי הספרדים והסכים להיטבל לנצרות. הוא מת בשנת 1561, ואחיו טיטו קוסי עלה לשלטון והמשיך באותה מדיניות. טיטו קוסי מת במפתיע (היו שטענו שהורעל) בשנת 1571, והותיר את הכס פנוי לאח השלישי והצעיר ביותר, טופאק אמארו.
המרד נגד הספרדים.
הספרדים, שלא ידעו על מות הקיסר, שלחו שני שגרירים לווילקבמבה לצורך משא ומתן, אך הם נרצחו על הגבול בידי קצין בצבא האינקה. כשהוא משתמש בעילה שהאינקה הפרו מוסכמה שאין לפגוע בשגרירים, הכריז המושל הספרדי של פרו, פרנסיסקו דה טולדו, מלחמה. האינקה ניהלו לוחמת גרילה, אולם לא יכלו לכוח המשותף של הספרדים ובעלי בריתם. הספרדים הטילו מצור על וילקבמבה. האינקה הגנו בחירוף נפש על העיר, אולם ב-24 ביוני 1572 נכנסו הספרדים לעיר והרסו אותה. הם גילו שהקיסר טופאק אמארו, יחד עם כמאה קרובי משפחה ומצביאים בכירים, הספיק להימלט. קבוצת הנמלטים התפלגה לכמה קבוצות כדי להקשות על המחפשים. הספרדים לכדו את רוב הנמלטים, אולם הקיסר הצליח להתחמק מהם. קבוצה של ארבעים לוחמי עלית נשלחה בעקבותיו, והם גילו שהקיסר הפליג במורד הנהר קאונקו אל מקום שנקרא מומורי. אולם הקיסר התקדם לאט מכיוון שאשתו הייתה בהיריון. הספרדים גילו אותם כאשר הם הדליקו מדורה כדי להתחמם. הם הבטיחו להם שלא יאונה להם כל רע אם ייכנעו, וכך הם עשו. הם הובלו חזרה אל הריסות וילקבמבה ומשם אל קוסקו.
ההוצאה להורג.
הספרדים ניסו לשכנע את טופאק אמארו להמיר את דתו, אולם הוא סירב ונגזר עליו עונש מוות בעריפת ראש. לא ברור האם טולדו חרג מסמכויותיו כאשר הורה לערוף את ראשו של הקיסר, או שמא מכיוון שטופאק אמארו מרד והרג שגרירים היה מותר לו לעשות זאת. הוא הוצא להורג בטקס המוני בקוסקו, בו השתתפו גם אינדיאנים רבים. על פי עדותו של כומר שנכח בטקס מילותיו האחרונות היו: "פאצ'ה קאמק, ראה איך אויבי שופכים את דמי!". מרידתו העניקה השראה למנהיגים אינדיאנים רבים לאורך ההיסטוריה, שהבולט שבהם היה טופאק אמארו השני.
סימני הזמן
סימני הזמן הוא אלבומו השביעי של הזמר משה פרץ אשר יצא לאור ב-11 במאי 2015.
הפקה.
האלבום בושל באולפן הביתי של פרץ ובשיתופם של המעבדים הוותיקים תמיר צור, יעקב למאי וניצן קייקוב.
סינגלים.