קבורת הכורים המתים נעשתה תחת הגבלות ופיקוח, כשרק המשפחה הגרעינית מורשית להשתתף בלוויה. העיתונות התחילה לבקר את מעשי הממשלה בתקיפות הולכת וגוברת, כשבראש המבקרים עמד פנאיט איסטרטי. בפרלמנט הרומני הגנו על הכורים חברי פרלמנט ממפלגת השלטון, המקורבת לאיגוד של הכורים. תחילה ניסו הפקידים האחראים לטעון שהכורים הוסתו על ידי פרובוקטורים קומוניסטים, לאחר מכן ניסו להעביר את הדיון לקווים לאומניים, כיוון שמרבית הכורים שנהרגו היו ממוצא הונגרי. משזה זה לא עזר, הודחו מתפקידיהם כל הפקידים הממונים. הממשל התרצה ושילם פיצויים וגמלאות למשפחות ההרוגים.
ההנצחה.
לאחר 1948, בתקופה בה שרר ברומניה השלטון הקומוניסטי, נעשה ניכוס רעיוני של שביתת הכורים ובספר ההיסטוריה היחיד המורשה, שנכתב על ידי מיכאיל רולר, השביתה הוצגה כמאבק של המפלגה הקומוניסטית מול השלטון המדכא. לזכר השביתה נקבע חג "יום הכורים" ליום ראשון הראשון של חודש אוגוסט ונחוג עד נפילת המשטר הקומוניסטי.
ב-1963 הופק הסרט "Lupeni 29" בבימויו של מירצ'אה דראגאן (Mircea Dragan), סרט ברוח הגרסה הקומוניסטית של האירועים. בתפקיד הראשי בסרט שובצה ליקה גאורגיו (Lica Gheorghiu), בתו של השליט, גאורגה גאורגיו-דז'.
ראאד אל-עטאר
ראאד אל-עטאר (בערבית: رائد العطار; כונה "אבו אַיְמַן") (1974 - 21 באוגוסט 2014) היה מפקד בחמאס והמפקד בפועל של גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של ארגון חמאס. התגורר בעיר עזה, חוסל ברפיח על ידי צה"ל בתקיפה אווירית במהלך מבצע צוק איתן. אל-עטאר היה ממתכנני אירוע החטיפה של גלעד שליט בשנת 2006, וכן אחראי להחזקתו בשבי. כמו כן, שלח חוליות טרור מעזה לסיני על מנת שיירו רקטות לעבר אילת.
היסטוריה.
ב-18 באוקטובר 2011, יום שחרורו של גלעד שליט צולם אל-עטאר ביחד עם רמטכ"ל ומפקד חמאס ברצועת עזה אחמד ג'עברי, כאשר שניהם אוחזים בו.
ב-14 בנובמבר 2012, עם תחילתו של מבצע עמוד ענן ביצע צה"ל סיכול ממוקד בג'עברי, באמצעות ירי מדויק מכלי טיס של חיל האוויר. אל-עטאר אמנם ישב לצד ג'עברי במכוניתו, אך לא נפגע.
לאחר חיסולו של ג'עברי מונה מרוואן עיסא למפקד הזרוע הצבאית של חמאס במקומו. המינוי נחשב כמפתיע, משום שהציפייה הייתה שמי שייכנס לנעליו של ג'עברי יהיה אל-עטאר, שהיה המקורב ביותר לג'עברי. בהמשך התברר כי מצרים התנגדה למינויו של אל-עטאר, בטענה שהאיש היה מעורב ביולי 2012 בחיסול 16 חיילים מצרים בסיני. לדברי גורם ביטחוני ישראלי בכיר, מינוי של אל-עטאר היה גורם לפיצוץ ביחסים בין חמאס לשלטון האחים המוסלמים במצרים, ואילו מינויו של עיסא נועד לרצות את המצרים ולזכות בנקודות זכות.
בהמשכו של מבצע עמוד ענן צה"ל הפציץ את ביתו בדרום הרצועה, אך אל-עטאר לא שהה שם.
במהלך מבצע צוק איתן דווח כי צה"ל הפציץ את ביתו, אך הוא שוב לא שהה בבית באותה עת. ב-21 באוגוסט 2014 הצליח צה"ל לחסלו בהפצצה ממוקדת של חיל האוויר.
חיים אישיים.
אל-עטאר היה נשוי ואב לשני בנים.
מנתק המים
מנתק המים הוא סרטו העלילתי הארוך הראשון של עידן הובל, בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים של ונציה (הוקרן במסגרת Orizzonti לבמאים צעירים) וזכה בפרס השחקן הטוב ביותר למשה איבגי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
הסרט נבחר על ידי מגזין הקולנוע האיטלקי "רפורטו קונפידציאלה" כאחד מחמשת הסרטים הטובים בעולם לשנת 2012. מנימוקי הבחירה:
עלילה.
גבי (משה איבגי), הוא אדם פשוט בן 52. עיסוקו הוא לנתק מים לאנשים שלא שילמו את חשבון המים. הוא מקבל 11 ש"ח בכל פעם שהוא מנתק את המים לדירה, וככל שהוא מנתק יותר – כך הוא מרוויח יותר. כדי לעשות זאת הוא מתגנב בהיחבא לחצרותיהם של בנייני המגורים, שם נמצאים שעוני המים. עבודתו כרוכה בגידופים והשפלה שמפנים כלפיו האנשים, להם הוא מנתק את המים.
העלילה מבוססת על סיפורו האמיתי של אביו של הובל, שעבד כמנתק מים בעירייה.
לכלוך
לכלוך הוא אי-ניקיון, בפרט בהתייחסות לחפצי אדם, בגדיו או גופו.
סוגי לכלוך נפוצים:
ניקוי.
לכלוך הגוף מוסר באמצעי היגיינה אישית - רחצה, צחצוח שיניים, חפיפת שיער, גזיזת ציפורניים וכדומה. בין המכשירים והחומרים המאפשרים שמירה על ההיגיינה האישית: סבון, שמפו, נייר טואלט, מברשת שיניים ומשחת שיניים, קיסם שיניים, מקל ניקוי אוזניים, צמר גפן, ספוג ועוד. ביוון העתיקה וברומא העתיקה, לפני היותם של סבונים יעילים, נעשה שימוש בסטריגיל, מכשיר מתכתי מעוקל, לקירצוף הגוף מלכלוך. לפני הקירצוף נמרח הגוף בשמן מבושם, הקירצוף הסיר את השמן עם הלכלוך והזיעה.
היפטרות מלכלוך על משטחים ועצמים נעשית על ידי פעולות מכניות באמצעות כלים ומכשירים - טאטוא על ידי מטאטא, שטיפת רצפה באמצעות מגב וסחבה, כביסה (ידנית או במכונת כביסה; בעבר באמצעות קרש כביסה), שטיפת כלי אוכל (ידנית או באמצעות מדיח כלים).
לשיפור הניקוי נעשה שימוש בחומרים כימיים - סבון, נוזלי ניקוי (למשל נוזל ניקוי רב תכליתי, נוזל לניקוי אסלות, ליזול, אקונומיקה, נוזל כביסה), אבקות ניקוי (למשל אבקת כביסה) ואף חומרים אורגניים כגון חומץ, חומצת לימון. כמו כן קיימים מוצרים לניקוי משטחים ספציפיים העשויים זכוכית, נירוסטה, עץ, עור ועוד. לניקוי טקסטיל שלא על ידי שטיפה במים מבוצע ניקוי יבש באמצעות ממס אורגני.
ניקוי בהתזה משמש למשל לניקוי מבנים. ניקוי בלחץ מים משמש לשטיפת מכוניות. ניקוי בהתזת חול משמש לניקוי גופי אוניות משאריות צבע.
טיפול בפסולת.
במשק בית פסולת מאוחסנת זמנית בפח אשפה ביתי או בשקית אשפה ומועברת לאחר שהצטברה למכל פסולת ציבורי. יש הנוקטים בשיטות הפרדת הפסולת לפי סוג מרכיביה (פלסטיק, נייר וקרטון, פסולת אורגנית, זכוכית), אם מיוזמה אישית או על פי תקנות הרשות המקומית או המדינה, ובהמשך מעבירים את הפסולת למכלים ציבוריים מותאמים לסוג הפסולת. הפסולת מועברת על ידי הרשויות למיחזור, מזבלה, שרפה, או גריסה.
יש המשתמשים בטוחן אשפה ביתי לטחינת האשפה האורגנית וסילוקה למערכת הביוב.
בריאות ונוירוזה.
בחברות מודרניות, בשל המודעות לתרומת ההיגיינה לבריאות, הלכלוך צומצם מאוד. ישנה סברה כי ייתכן שהלכלוך צומצם יותר מידי - על פי השערת ההיגיינה אי היחשפות מספקת בילדות לפתוגנים משפיעה על התפתחות מערכת החיסון כך שישנה עלייה בפגיעות למחלות אלרגיות.
בני אדם ובעלי חיים עשויים לאכול אובייקטים בלתי מזינים, שבהקשר אכילתם נתפסים כלכלוך או זבל (כגון עפר, צבע מגורד מקירות, חימר, חול), זאת בשל הפרעה נפשית (הפרעת פיקה) או חוסר תזונתי במינרלים. התופעה קיימת לעיתים אצל נשים הרות.
מיזופוביה היא פוביה ספציפית פתולוגית שמתבטאת בפחד קיצוני מלכלוך וממגע עם משטחים שנתפסים כלא נקיים, מחשש להידבקות בזיהומים או בחיידקים. לעיתים היא נלווית להפרעה טורדנית-כפייתית.
מעשייה אורבנית
מעשייה אורבנית הוא סרט קולנוע עצמאי ישראלי בבימויו של אליאב לילטי, שיצא להקרנה בסינמטקים ב-6 במרץ 2013. הוא הוקרן בהקרנת טרום בכורה בפסטיבל קולנוע דרום 2012 במסגרת תחרות קולנוע פרינג'.
"מעשייה אורבנית" השתתף בפסטיבל "First Time Fest!" בניו יורק, תחרות שנערכה בין תריסר סרטים בראשית מרץ 2013.
תקציר העלילה.
אח בן 17 ואחות בת 18 מתעוררים בוקר אחד במיטה עירומים. אמם נפטרה שבועות מספר קודם לכן ובקשתה האחרונה מילדיה הייתה שיאתרו את אביהם שעזב אותם כשהיו תינוקות. למסעם בעקבות האב מצטרפת הצלע השלישית, שבינה לבין הנערה קשר אינטימי. הנער לא שבע נחת מקשר זה, הוא חפץ באחותו לעצמו. ואת תסכוליו המיניים הוא פורק אצל מורתו לתנ"ך, שמצידה נשואה לאיש פרסום מתוסכל. בעודם מנהלים חיים רומנטיים ומיניים פעילים, מסעם בעקבות האב מוליך אותם אל בתי חולים, מוסדות סיעודיים ובתי מעצר, הם נקלעים למפגשים עם שלל דמויות המאפשרות להם הצצה אל העתיד האפשרי הצפוי להם.
הפקת הסרט.
אליאב לילטי החל לכתוב את התסריט בשלהי 2007 - ראשית 2008, ועורך התסריט היה אסף ציפור. סיפור האהבה בין האח לאחות והבחורה הנוספת מבוסס על אח ואחות שלילטי הכיר בחייו וכמו כן על הסרט "הילדים הנוראים" של קוקטו. לילטי הושפע בעשיית הסרט גם מבמאי הקולנוע לארי קלארק.
בשלב מסוים הצטרף ללילטי כמפיק שי ורקר (שהפיק את "חכמת הבייגלה" ו"ברונו מאוהב").
לילטי ערך אודישנים במשך שנתיים, עד שמצא את הנער והנערה אותם חיפש (ברק פרידמן ונעה פרידמן) לתפקידים הראשיים.
הצילומים נערכו במשך 24 ימים בחודשים דצמבר 2009 וינואר 2010. עוזרת הבמאי של לילטי הייתה דפני ליף, לפני המהפכה החברתית, שהייתה בין מנהיגיה.
הסרט צולם במצלמות רפלקס דיגיטליות של חברת קנון מסוג D1 ו-7D. אלו מצלמת וידאו ברזולוציה גבוהה, שמאפשרת לצלם במינימום תאורה מבלי לאבד איכות. זוהי הפעם הראשונה שצולם בישראל סרט קולנוע במצלמה זו.
על המוזיקה לסרט הופקד יובל מסנר, אשר ערך עיבודים ליצירות קלאסיות של בטהובן (סונטת ליל ירח), באך (שאקון) ושוברט. כמו כן מופיעה בתפקיד אורח הזמרת זהר וגנר ולהקתה, "המסריחים".
העבודה על הסרט הסתיימה באפריל 2012.
המרכז האולימפי לקליעה ע&quot;ש יגאל אלון ז&quot;ל
אילנה זינגר
מעשיה אורבנית
בושנאקים
לודוביקו גרוסי דה ויאדאנה
לודוביקו גרוסי דה ויאדאנה (באיטלקית: Lodovico Grossi da Viadana סביבות 1560 - 2 במאי 1627) היה מלחין איטלקי, מורה ונזיר פרנציסקני ממסדר האחים שומרי המצוות המינוריים. הוא היה המלחין החשוב הראשון שעשה שימוש בטכניקה החדשה של בס ממוספר, אחד העזרים המוזיקליים שהגדירו את סוף תקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק במוזיקה.
חייו.