פרדריק "פרד" אדואר רובר דברוגרייב (בצרפתית: Frédérik ("Fred") Edouard Robert Deburghgraeve נולד ב-1 ביוני 1973) הוא שחיין עבר בלגי. האלוף האולימפי הראשון של בלגיה בשחייה, שיאן עולם ואלוף עולם שהתמחה בסגנון החזה.
ביוגרפיה.
פרד דבורגרייב נולד בפולקאפלה, מערב ולאנדרן, בלגיה. הוא גדל ברוזלרה, שם החל להתאמן בגיל 8 בקבוצת השחייה המקומית. אביו אימן אותו במשך 8 שנים. לאחר מכן שחה תחת הדרכתו של המאמן ההולנדי רונלד גאסטרה, בתנאים מאוד לא אידיאליים עבור שחיין על. מאמנו גר כ-100 ק"מ ממנו ולכן הוא נפגש איתו פעם בשבוע ויתר האימונים הועברו דרך הטלפון, כשהאב מעבירם בפועל. דבורגרייב היה השחיין הבוגר היחידי בקבוצה ובמרבית האימונים אף התאמן לבדו, מה שמעצים את הישגיו.
דבורגרייב השתתף לראשונה באליפות אירופה לנוער בשחייה בשנת 1990 וזכה בשתי מדליות ארד במשחים ל-100 מטר ול-200 מטר חזה.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1991 סיים דבורגרייב במקום השמיני ב-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.34 דקות, ראשון היה נורברט רוז'ה מהונגריה שקבע תוצאה של 1:01.49 דקות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) השתתף דבורגרייב בשלושה משחים. במשחה ל-100 מטר חזה הוא סיים במקום ה-34 בתוצאה של 1:05.10 דקות. במשחה ל-200 מטר חזה הוא סיים במקום ה-19 בתוצאה של 2:16.93 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב הוא וחבריו סיימו במקום ה-16 בתוצאה של 3:47.64 דקות, הזמן שקבע ב-100 מטר חזה ב"זינוק שליחים" היה 1:02.89 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, אנגליה בשנת 1993 סיים דבורגרייב במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.54 דקות, ראשון סיים קארוי גיוטלר מהונגריה שקבע תוצאה של 1:01.04 דקות, בשלב המוקדמות גיוטלר קבע שיא עולם חדש בתוצאה של 1:00.95 דקות והיה לשחיין הראשון בהיסטוריה שיורד מתחת ל-61 שניות. במשחה ל-200 מטר חזה הוא סיים במקום השמיני בתוצאה של 2:16.72 דקות, ראשון סיים ניק גילינגהם מבריטניה (2:12.49 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה 1994, זכה דבורגרייב במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.79 דקות, המנצחים במשחה היו השחיינים מהונגריה, רוז'ה (1:01.24 דקות), ושיאן העולם גיוטלר (1:01.44 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1995 זכה דבורגרייב בשתי מדליות, זהב וארד. הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.12 דקות, לפני שיאן העולם גויטלר (1:01.38 דקות) ואנדריי קורנייב מרוסיה (1:01.78 דקות). במשחה ל-200 מטר חזה הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 2:14.01 דקות, אחרי המנצחים קורנייב (2:12.62 דקות) וגיוטלר (2:12.95 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום החמישי יחד עם חבריו במשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:44.14 דקות, ראשונה סיימה הרביעייה מרוסיה (3:38.11 דקות).
מדליית זהב אולימפית ושיא עולם.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה דבורגרייב במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.65 דקות, לפני ג'רמי לין מארצות הברית (1:00.77 דקות) ומארק ורנקה מגרמניה (1:01.33 דקות). בשלב המוקדמות קבע דבורגרייב שיא עולם חדש בתוצאה של 1:00.60 דקות. גם התוצאה שקבע בגמר הייתה טובה יותר משיא העולם שלפני תחילת התחרות. במשחה ל-200 מטר חזה, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:16.10 דקות בלבד, שהציבה אותו במקום ה-15 ולא הצליח להתברג לשלב הגמר, לכן נימחק מגמר ב' ודורג לבסוף במקום ה-17.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' 1998 זכה דבורגרייב במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.34 דקות, לפני זנג קוואליאנג מסין (1:01.76 דקות) וקרוט גרוט מארצות הברית (1:01.93 דקות).
באליפות ארצות הברית הפתוחה לבריכות קצרות שנערכה בסוף שנת 1998 קבע דבורגרייב שיא עולם חדש בתוצאה של 58.79 שניות.
דבורגרייב פרש משחייה תחרותית לאחר שלא הצליח להעפיל לאולימפיאדת סידני (2000). מאז הוא עובד למחייתו במכירת נעליים ופעיל במועצה המקומית של לנגמארק-פולקאפלה.
ג'ק דוידסון
אהרון ילינק
אהרון סולובייצ'יק
רבי נתן הבבלי
המלחמה הסורית השישית
המלחמה הסורית השישית (169–168 לפנה"ס) התחוללה בין הממלכה הסלאוקית לבין הממלכה התלמיית, עת פלש המלך הסלאוקי אנטיוכוס הרביעי למצרים התלמיית.
רקע.
את הרקע הכללי למלחמה הסורית השישית, בדומה למלחמות הסוריות הקודמות, אפשר למצוא במלחמה הסורית הראשונה. היא פרצה בעקבות טענות הסלאוקים על סוריה שהייתה אמורה ליפול לידיהם לפי הסכם שחתמו עם התלמים אחרי תבוסת אנטיגונוס מונופתלמוס במלחמות הדיאדוכים. אנטיגונוס אכן הפסיד, אך התלמיים לא כיבדו את ההסכם וקוילה סוריה נותרה תחת שליטתם. במהלך המאה ה-3 לפנה"ס נלחמו מצרים והממלכה הסלאוקית כמה מלחמות על הטריטוריה, עד שלבסוף כבש אותה אנטיוכוס השלישי בעת המלחמה הסורית החמישית.
הרקע המיידי לפרוץ המלחמה היה התבוסה המוחצת של הממלכה הסלאוקית במלחמה נגד הרומאים. הסכם אפאמיאה שנחתם בשנת 188 לפנה"ס בין רומא לממלכה הסלאוקית וסיים את מעשי האיבה הותיר את הממלכה הסלאוקית פגועה ומוכנה להתפרקות בגל מרידות פנימיות. בנוסף לכך, אנטיוכוס הרביעי, המלך הסלאוקי, עלה לשלטון רק כמה שנים מוקדם יותר ועדיין היה צעיר ולא מנוסה, כך לפחות בעיני המצרים שביקשו לנצל את התקופה לעימות עם הסלאוקים.
בנוסף לחולשה מדינית זו, אחותו של אנטיוכוס הרביעי, קלאופטרה, שהייתה העוצרת של בנה הצעיר, תלמי השישי במצרים, נפטרה בשנת 173 לפנה"ס. קלאופטרה הייתה נכס חשוב לסלאוקים בבולמה את השאיפות של הסיעה האנטי סלאוקית בחצר התלמית לנצל את מצבה הקשה של הממלכה הסלאוקית אחרי תבוסתה בידי הרומאים. עם מותה עלו גורמים אלה ותפסו את הגה השלטון. דובריה הקולניים ביותר של הסיעה היו אאולאוס, הסריס הראשי, ולנאוס, יליד סוריה.
הסיעה האנטי-סלאוקית במצרים ביקשה להשיב את סוריה שאבדה אך לפני דור אחד בעת המלחמה הסורית החמישית. הכנות נמרצות נעשו באלכסנדריה להשבת הטריטוריה האבודה והשבת היוקרה המדינית שספגה מכה קשה בעת שלטונו של תלמי החמישי. אנטיוכוס חשש מההתפתחות העניינים במצרים וערך הכנות להדיפת הסכנה המצרית. חששותיו של אנטיוכוס התאמתו כשהמצרים הכריזו מלחמה על הסלאוקים בשנת 170 לפנה"ס והמלחמה הסורית השישית פתחה מחדש את המאבק בין היריבות הוותיקות.
אנטיוכוס ניסה לבסס את מעמדו בזירה הבינלאומית ושלח את מלאגר לשתי שליחויות דיפלומטיות רומא. אחת בשנת 170 והשנייה בשנת 169. מטרת השליחות הייתה לשכנע את הסנאט הרומי שהתוקפן האמיתי בסכסוך בסוריה הוא מצרים ולא אנטיוכוס. גם המצרים לא עמדו מהצד וגם הם שלחו משלחת דומה לסנאט. הרומאים היו עסוקים במלחמתם בפרסאוס, מלך מוקדון שדרשה כוחות נוספים ובשלב מסוים עשרות אלפי חיילים רומאים הועסקו בזירה המקדונית. המאבק שטרם הוכרע דרש זהירות מצד הרומאים כי ייתכן שהיו נזקקים לסיוע של מעצמות הלניסטיות במאבקם נגד מוקדון. בסופו של דבר החליטו הרומאים להעביר את העניין לטיפולו של קווינטוס מרקיוס פיליפוס, קונסול של שנת 169, שעמד לצאת ליוון.
הצבאות היריבים ופיקודם.
הסלאוקים.
הפיקוד העליון על הצבא הסלאוקי, בדומה לצבאות הלניסטיים אחרים, היה נתון בידיו של המלך שאף יצא עם הכוחות לקרב. למרות הפגיעה שספג בחתימת הסכם אפאמיאה בשנת 188 לפנה"ס בסיום מלחמת אנטיוכוס, שקיצץ מאוד מכוחו של הצבא הסלאוקי, היה זה עדיין צבא מרשים שכלל כמה עשרות אלפי חיילים.
ידיה של הממלכה הסלאוקית היו חופשיות ובגלל השקט הפנימי בתוך הממלכה יכול היה אנטיוכוס להפנות את מירב המשאבים המלחמתיים של מדינתו למאבק בתלמיים. סך כל הצבא שהשתתף במלחמה מנה כמה עשרות אלפי חיילים.
התלמיים.
הצבא התלמיי בדומה לצבא הסלאוקי היה בנוי על יסודות הלוחמה היוונית. חיל הרגלים הכבד ששירת במערך הפלנקס יחד עם הפרשים היו גרעין הצבא המלכותי. בדומה לצבא הסלאוקי היו בצבא התלמיי שכירי חרב רבים וחילות עזר. בניגוד לסלאוקים, המתיישבים הצבאיים, אלה שהיו אחראים למילוי השורות בפלנקס ובחיל הפרשים איבדו את העניין בלחימה והתגייסו לצבא כלאחר יד. גם המצב הכלכלי-פוליטי הקשה בתוך מצרים, שכלל החלפת מלכים בתדירות גבוהה, מרידות של הילידים ותככי חצר שנמשכו לאורך כל המלחמה, היה בעוכרי הצבא המצרי.
טקטיקה ואסטרטגיה.
הטקטיקה שאפיינה את המהלכים הקרביים העיקרים תאמה את המקובל בתקופה ההלניסטית. עיקרה היה הסתמכות על חיל רגלים כבד הערוך במערך פלנקס ופרשים באגפיו.
למרות שהמצרים הם אלה שיזמו את המלחמה והם אלה שפלשו לתחומי הממלכה הסלאוקית, היוזמה הייתה נתונה בידי הסלאוקים - שבתוך זמן קצר הצליחו להשמיד את הצבא התלמי בקרב פלוסיום ואחר כך הטילו מצור על כמה ערים, בהם על הבירה התלמית, אלכסנדריה. התגובה התלמית למהלכים ההתקפיים של הסלאוקים הייתה רפה מאוד והם דגלו במדינות של "שב ואל תעשה". רק בגלל ההתערבות הרומית ניצלה המדינה התלמיית מחורבן מוחלט.
מהלך המלחמה.
המצרים לא המתינו לסיום תפקידה של המשלחת הדיפלומטית שלהם והצבא יצא לדרכו במטרה לפלוש לקוילה-סוריה. אלא שאנטיוכוס, שציפה את ההתפתחות, יצא לקראת המצרים בראש צבא גדול. הצבאות נפגשו ליד פלוסיום, עיר בדלתה של הנילוס על גבולה המזרחי של מצרים. קרב פלוסיום (169 לפנה"ס) הסתיים בתבוסה מוחצת לצבא המצרי. המבצר עמד עדיין בדרכו של אנטיוכוס, אך היה ברור שמצב זה לא יימשך זמן רב. בהלה אחזה את החצר המצרית והמלך הצעיר תלמי השישי הועלה על ספינה כדי לחמוק מהאויב הסלאוקי. למרות ניסיון הבריחה, לכד הצי הסלאוקי את הספינה ותלמי נפל בידיו של אנטיוכוס.