הפרטים על המרד היחדי שפרץ באושוייץ לא היו ידועים זמן, וגם היום קיימים גרסות שונות בקשר לאירעים הללו. הסיבה היא קודם כל שנרצחו למעלה מ-500 אנשי הזונדרקומדו ואיש מין המשתתפים במרד לא נותר בחיים.
האחיות (אסתר ואנה) הצטרפו למחתרת בזמן שעבדו במפעל התחמושת. אסתר, אנה ואסירים אחרים, כולל אלה גרטנר, רגינה ספירשטיין, ורוז מת' הבריחו אבק שריפה מהמפעל ונתנו אותו לחברת המחתרת רוז'ה רובוטה. רובוטה, שעבדה במיון פריטי לבוש בבירקנאו, נתנה את אבק השריפה לזונדרקומנדו, קבוצה של אסירי מחנות המוות שנאלצו להעביר את גופות האנשים שנרצחו בתא הגזים למשרפות.
אנה וייסבלום, אחותה הצעירה של אסתר, כתבה כעבור מספר שנים:
"החלטנו שלא נאפשר שיקחו אותנו ללא מאבק [...] אבל השריפה היה בידינו. חשבנו: אנחנו יכולות להשתמש בו! מישהי בקבוצה ידעה שהזונדרקומנדו מתכננים למרוד. אמרנו: בואו ניתן להם את אבק השריפה!".
לאסתר הייתה גישה ישירה לאבק השריפה ואחותה שכנעה אותה לעשות זאת. אלה גרטנר הסבירה לאחיות וייסבלום. (אסתר וייסבלום וחנה וייסבלום)
את הצורך באבק השריפה בשביל המרידה המתוכננת. המקור להשגת אבק השריפה היה ה"פולווראום", המקום היחיד באוניון שהייתה בו גישה אל אבק השריפה.
החדר היה קטן, מסודר וסגור, שרק מנהל העבודה הגרמני ואסירות שעבדו בו הורשו להיכנס אליו. העדויות על מספרן ושמותיהן של נשים שעבדו בו חלקיות ואף סותרות. אך, עולה מהן שב"פולווראום" עבדו שמונה או תשע נשים קבועות ביניהן אסתר וייסבלום, רוז'ה רוברטה, רוז מת', רגינה ספירשטיין אלה גרטנר, הדסה זלוטניצקה, מרתה בינדיגר, גניה פישר, אינגה פרנק ואילזה ואנטיצ'קה.
גנבת אבק השריפה והוצאתו מחדר היו כרוכות בקשיים רבים, משום שאבק השריפה נשקל בדייקנות. לדברי רוז מת':
"שלושתנו יכולנו לאסוף כשתי כפיות מדי יום" אך, וייסבלום הציעה "לגנוב את אבק השריפה ישירות מתוך הכספת חסינת האש שבה אוחסן, כאשר המנהל השאיר את המפתחות על השולחן או שכח לנעול את הכספת".
העובדות ב"פולווראום" עברו חיפוש גופני, ולכן הן הוציאו את אבק שריפה מין החדר בעורמה. הילמן העמידה פנים כי הוטל עליה לפנות את פחי אשפה במפעל. פעם אחת ביום הייתה נגשת גם ל"פולווראום" ומקבלת מאחותה קופסה מלאה באשפה כדי לרוקנה בפח. אסתר וייסבלום החביאה בה כמויות זעירות של אבק שריפה עטופות בפיסות בד וקשורות בחוט. זה היה האות לאלה גרטנר ולפגוש אותי בשירותים שם חילקנו בינינו את אבק השריפה, במהלך התקוממות הצליחו האסירים להרוג ארבעה אנשי אס אס ולפוצץ את גג קרמטוריום III.
בשנת 1944 בחודש ספטמבר, 200 אנשי הזונדרקומנדו נרצחו. שאר אנשי הזונדרקומנדו ידעו שגורלם זהה. הם החליטו להתקומם וב-7 באוקטובר 1944 והשתמשו באבק השריפה כדי לפוצץ את הקרמטוריום הרביעי בבירקנאו, הן פרצו את גדרות המחנה, ופתחו במנוסה.
התקוממות דוכאה באותו היום וכל המתמרדים נהרגו. שלטונות המחנה חקרו את מקרה המרד, והם חשפו שאבק שריפה שפוצץ את הקרמטוריום נמצא בבית החורשת לתחמושת "אוניון" הסמוך.
חקירות שערכו הגרמנים לאחר דיכוי המרד הובילו לארבע אסירות יהודיות: אלה גרטנר אסתר וייסבלום רגינה ספירשטיין ורוזה רובוטה, הן נעצרו ועונו בעוון תפקידן במרד. למרות חקירות רבות ועינויים קשים הן לא הסגירו פרטים על משתתפים נוספים בהתקוממות.
אנה היילמן שהייתה עדה לתלייה של אסתר וייסבלום מספרת: "הייתי היסטרית לאחר מה שקרה לאסטושיה (אסתר) ורק הודות לעזרתן של מרתה והבנות האחרות הצלחתי להחזיק מעמד, אסטושיה הייתה נתונה באותם ימים לחקירתיהם האכזרית של אנשי "המחלקה הפולטית" (הגסטפו) באושוויץ, והיה ברור שגורלה נחרץ".
הוצאתה הפומבית להורג.
ב-6 בינואר 1945, שלושה שבועות לפני שחרור מחנה אושוויץ על ידי הצבא האדום, הוצאה אסתר להורג בתלייה בחצר המחנה, יחד עם שלוש חברותיה. ארבע הנשים הוצאו להורג בפומבי ואסירות אחרות היו עדות לו.
אחותה, אנה שרדה והועברה לתת-מחנה של ראוונסבריק בשם נוישטט-גלווה (Neustadt-Glewe). המחנה שוחרר במאי 1945, כשאנה הייתה בת שש עשרה.
הנצחה.
בשנת 2013 נחנך גל-עד לזכרן של ארבע הנשים באתר "יד-זיכרון לקדושי זגלמביה" :
"לזכר ארבע גיבורות המחתרת היהודית באושוויץ-בירקנאו
אלה גרטנר (זגלמביה)
אסתר וייסבלום (ורשה)
רגינה ספירשטיין (זגלמביה)
רוזה רובוטה (צ'אחנוב)
ב-7 באוקטובר 1944 פרץ בבירקנאו מרד הזונדרקומנדו - עובדי הכפייה  שפינו את הגופות מתוך תאי הגזים ושרפו אותן. ארבעת הנשים צעירות שעבדו בבית החרושת "אוניון" הבריחו למורדים אבקת שרפה ששמשה לפיצוץ אחת המשרפות. הגרמנים דכאו את המרד באכזריות וב-6 בינואר 1945 תלו את ארבעת הנשים בפומבי."
חיל הים של ברזיל
יהדות קישינב
יהדות קישינב או יהדות קישינאו, היא קהילה יהודית מאורגנת, שהתקיימה במשך שנים רבות בעיר קישינב, ותרמה רבות לכלכלתה ולתרבותה של העיר ושל חבל בסרביה. הקהילה נחרבה לחלוטין בתקופת שואת יהודי רומניה, בניה ברחו, הוגלו ונרצחו. אחרי מלחמת העולם השנייה שבו אל העיר ניצולים מעטים ויהודים נוספים וכעת זו הקהילה של עיר הבירה של רפובליקת מולדובה.
על קיומו של יישוב יהודי מאורגן בקישינב מעיד התקנון של חברת קדישא המקומית משנת תקל"ג (1773). לאחר סיפוח בסרביה לאימפריה הרוסית ב-1812, השתררה יציבות, שהביאה לשגשוג והתרחבות קישינב וגם של הקהילה היהודית בה. בשנת 1887 נפתח בית העלמין שפועל עד היום.
אנטישמיות גוברת באימפריה הרוסית ותנאים כלכליים טובים יותר, גרמו ליהודים רבים להתיישב בקישינב. ב-1900 היו 43% מתושבי קישינב יהודים, מהאחוזים הגבוהים באירופה בזמן ההוא. ב-1903 וב-1905 התרחשו בעיר פרעות קישינב נגד היהודים. בשנת 1913 נבנה בית הכנסת הכוראלי של קישינב, שהיה לבית הכנסת הגדול מבין 77 בתי הכנסת של העיר. הוא פועל עתה כתיאטרון עירוני.
במלחמת העולם השנייה, בעת כיבוש קישינב והפרעות ביהודיה (1941), נרצחו רבים מיהודי הקהילה ואחרים ברחו מהעיר. יתר יהודי העיר כונסו בגטו קישינב ובהמשך גורשו לטרנסניסטריה - מרביתם נרצחו בדרך.
הרב זלמן אבלסקי שליח חב"ד כיהן כרב הראשי של מולדובה עד לפטירתו בשנת תשע"ד, ובהנהגתו הוקמו בקישינב בית כנסת, מקווה טהרה, מוסדות חינוך ומרכז גמילות חסדים לרווחת הקהילה.
בעיר שני בתי ספר יהודים של רשת אורט עולמי, אחד נקרא על שם הרמב"ם והשני על שם הרצל.
המודל הליניארי המוכלל
תומאס ל. יאנג
תומאס לאורי יאנג (באנגלית: Thomas Lowry Young; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-33 ממרץ 1877 ועד ינואר 1878, ולאחר מכן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ראשית חייו.
תומאס יאנג נולד בקילילה שבמחוז דאון, שבאירלנד, באותה עת חלק מהממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד. באותה עת עבד אביו כגנן באחוזותו של . בגיל 12 היגר יאנג עם משפחתו לארצות הברית וגדל בניו יורק.
שירות צבאי.
ב-1848 התגייס יאנג לצבא ארצות הברית, מלכתחילה כנגן. הוא התקדם בסולם הדרגות של חיל התותחנים והיה לסמל ראשון ברגימנט הארטילרי השלישי בפיקודו של ג'ון ריינולדס. לאחר תום שירותו בינואר 1858 עבר יאנג לפנסילבניה ושנה מאוחר יותר לסינסינטי, שם הוא שימש כעוזר מפקח ראשי במוסד לעבריינים צעירים.
במרץ 1861, בהבינו שהמלחמה ממשמשת ובאה, כתב יאנג לגנרל וינפילד סקוט שהוא מתנדב לשרת תחתיו. חודש לאחר מכן הוא התגייס רשמית לשירות במלחמת האזרחים. בחודשים אוגוסט עד דצמבר אותה שנה הוא שירת תחת ג'ון פרימונט כקפטן והוצב במיזורי. בראשית 1862 פורקה היחידה בה שירת, ויאנג עזב את השירות. לאחר מכן הוא עבד עבור עיתון של המפלגה הדמוקרטית בסידני שבאוהיו, ודיבר נגד ממשלו של הנשיא אברהם לינקולן, בהאמינו שעד אז הוא לא היה החלטי דיו. בספטמבר אותה שנה התגייס יאנג שוב והוצב כמייג'ור ברגימנט הרגלים ה-118 של אוהיו, שם הוא נשאר עד תום שירותו. בפברואר 1863 הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל ובאפריל 1864 לדרגת קולונל. ב במאי אותה שנה, הוביל יאנג תקיפה נגד האויב שהובס עד מהרה. בקרב נהרגו 116 מתוך 270 החיילים שבפיקודו בתוך דקות ספורות. במהלך הוא חלה, ובסיומה בחודש ספטמבר 1864 הוא פרש מהשירות. עבור שירותו העניק לו הנשיא לינקולן ב-13 במרץ 1865 דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל.
קריירה פוליטית.
לאחר פרישתו מהשירות, שב יאנג לסינסינטי, שם הוא סיים ב-1865 את לימודיו בבית הספר למשפטים. זמן קצר לאחר מכן הוא החל בקריירה הפוליטית שלו כאשר מונה לעוזר מבקר העיר, משרה בה הוא שימש עד סוף אותה שנה. לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של אוהיו, וכיהן בו בשנים 1866–1868. באוקטובר 1867 היה יאנג לרשם של מחוז המילטון, תפקידו בו הוא שימש עד שבסוף 1868 מינה אותו הנשיא אנדרו ג'ונסון למפקח הכנסות הפנים בדרום אוהיו, ובתפקיד זה הוא שימש עד סוף 1869. לאחר שפרש מתפקידו זה, עבד יאנג בעסקי המקרקעין עד שב-1871 הוא נבחר לסנאט של אוהיו. באותה עת הוא נחשב לדמות מרכזית במפלגה הרפובליקנית, וכאשר הוא נבחר לסנאט, הוא זכה ביותר קולות מכל שאר הרפובליקנים באוהיו.
ב-1875 נבחר יאנג למשרת סגן מושל אוהיו ה-12, לאחר שניצח בבחירות את סמואל קארי, וב-1876 החל לכהן בתפקידו. בהמשך אותה שנה, כאשר המושל רתרפורד הייז התפטר כדי לכהן כנשיא ארצות הברית, הושבע יאנג במקומו כמושל אוהיו וכיהן בתפקיד עד תום כהונתו המתוכננת של הייז בינואר 1878.
בסיום כהונתו כמושל, נבחר יאנג לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו שתי תקופות כהונה של שנתיים עד שב-1882 נוצח בבחירות לכהונה שלישית.