מבריח ארי מנכסי חברו הוא דין הלכתי בדיני ממונות, הקובע כי אדם שהציל חפץ של אדם אחר שהיה עומד להיפסד, לא מגיע לו תשלום מהבעלים עבור מעשיו.
הדין מכונה בחז"ל ובספרות התורנית בשם "מבריח ארי" ולקוח מהדוגמה המובאת בתלמוד, במקרה שאריה ניסה לטרוף בהמות של אדם, ומישהו הבריח את האריה ומנע את טריפת הבהמות.
הסבר הדין.
באופן כללי, אדם שנהנה מחבירו, וחבירו נחסר אפילו במעט, מחויב לשלם לו דמי הנאתו, חוב זה נקרא "נהנה". אך במקרה של מבריח ארי שהמציל לא נחסר כלל בהצלת הבהמה, בעל הבהמות פטור מלשלם למבריח האריה תשלום כלשהו.
אמנם, במקרה בו היו הוצאות למבריח האריה, מחויב בעל הבהמות לשלם לו את הוצאותיו, שהרי הוא אינו מחויב להוציא הוצאות מכיסו בשביל להשיב אבידה לבעליה.
חזקה בקרקע על ידי מבריח ארי.
דין נוסף, במקרה שאדם בא לקנות קרקע בחזקה, אין מועילה לו חזקה על ידי סילוק מזיק, אלא רק על ידי פעולה חיובית כמו נעילת גדר ופריצתה. הרשב"ם כותב כי טעם הדין הוא שמבריח ארי הוא משיב אבדה ויש חיוב על כך, ואינו יכול לזכות אחר שמחויב להציל חברו מהיזק, בדיני השבת אבדה.
נטיית שם
בבלשנות, נטיית שם (בלעז: Declension) היא שינוי צורת המילה, בדרך כלל כדי לבטא את תפקידה התחבירי במשפט, בדרך של הטיה כלשהי. גזרות עשויות לחול על שמות עצם, כינויי גוף, שמות תואר, תוארי פועל ותוויות כדי לציין מספר (למשל, יחיד, זוגי, רבים), יחסה דקדוקית (למשל נושא או מושא במשפט), מגדר דקדוקי (למשל זכר או נקבה), ועוד מספר קטגוריות דקדוקיות.
נטיית שם מתרחשת בשפות רבות ברחבי בעולם. היא מאפיין דקדוקי חשוב של משפחות שפות רבות, כמו שפות קצ'ואה, שפות הודו-אירופיות (ביניהן גרמנית, ליטאית, לטבית, רוסית, סנסקריט, לטינית, כורדית ויוונית עתיקה ומודרנית), שפות בנטו (למשל זולו), שפות שמיות (למשל ערבית ועברית), שפות פינו-אוגרית (למשל הונגרית, פינית ואסטונית) ושפות טורקיות (למשל טורקית ואזרית).
היסטוריה.
ליוונים הקדמונים היה ככל הנראה מושג "עמום" לגבי צורותיהם של שמות עצם בשפתם. נראה שקטע מאת אנקריון מאשר את הרעיון הזה. אף על פי כן, לא ניתן להסיק שהיוונים הקדמונים באמת ידעו מה היו היחסות הדקדוקיות. הסטואים פיתחו תפיסות בסיסיות רבות שהיום הן חלק מיסודות הבלשנות. מקור הקונספט של היחסה הדקדוקית מגיע מהסטואים, אבל עדיין לא ברור לגמרי למה בדיוק התכוונו עם מונח היחסות שלהם.
בשפות שונות.
לטינית.
שמות עצם ותארים בשפה הלטינית נוטים במספר יחסות דקדוקיות, וכמו כן לפי מספר (יחיד או רבים). תארים בלטינית נוטים גם לפי המגדר הדקדוקי של העצם אותו הם מתארים. נהוג לחלק עצמים בלטינית לחמש קבוצות נטייה, שמוגדרות לפי סיומות הנומינטיב והגנטיב שלהן, ולכל אחת מהן דפוס נטייה אחיד.
לדוגמה, טבלת הנטייה של המילה "Dominus", שמשמעותה אדון או שליט, ומשתייכת לנטייה השנייה (Second Declension).
פאל שאנדור (במאי)
פאל שאנדור (בהונגרית: Sándor Pál; בודפשט, 19 באוקטובר 1939) הוא במאי יהודי-הונגרי, תסריטאי, מפיק, זוכה פרס על שם בלה באלאז', פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול ופרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
ביוגרפיה.
לאחר סיום לימודיו נכנס למפעל הסרטים MAFILM, שם עבד כעוזר מעבדה וכיוצר סרטים. בשנת 1959 התקבל לאוניברסיטה לאמנויות התאטרון והקולנוע. הוא סיים בכיתה של יאנוש הרשקו ב-1964.
שאנדור לימד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע במשך שנים רבות, היה המנהל של חברת הפקת הסרטים ההונגרית-גרמנית נובופילם (Novofilm) במשך יותר מעשר שנים ובשנת 2000 הקים חברת סרטים משלו בשם Filmstreet. הוא מנהל את אולפן הסרטים הוניה (Hunnia Filmstúdió) מאז 2003.
מבין 24 ההכרות המקצועיות היוקרתיות הבינלאומיות, הבולטות ביותר הן "דוב הכסף של ברלין", פרס פיפרסקי מקאן (The International Federation of Film Critics (FIPRESCI)), פרס הוגו סילבר משיקגו (Silver Hugo Award) ופרס המבקרים של קרלובי וארי.
לפי הקטלוג של מאגר התיאטרון, הוא גם הציג את עצמו כבמאי תיאטרון שבע פעמים. ביים בין היתר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט וב"תיאטרון הרוק".
חייו הפרטיים.
אשתו: אנה ספרנק (Safranek Anna), דוגמנית. יש להם שני ילדים.
סרטיו.
כבמאי.
בשפת המקור:
בתרגום:
כתסריטאי.
בשפת המקור:
בתרגום:
כמפיק.
בשפת המקור:
בתרגום:
גרנד סלאם תל אביב 2022
גרנד סלאם תל אביב בג'ודו 2022 נערך בתל אביב-יפו, ישראל, בין 17 ל-19 בפברואר 2022.
בתחרות נטלו חלק 298 ג'ודאים מ-34 מדינות.
צפייה בתחרות.
האירוע שודר באופן חופשי בערוץ היוטיוב IJF.
זוכי התחרות.
גברים.
&lt;section begin=2022m /&gt;
&lt;section end=2022m /&gt;
נשים.
&lt;section begin=2022w /&gt;
&lt;section end=2022w /&gt;
תאוריאת
תאוריאת (בערבית מרוקאית: تاوريرت) היא עיר במחוז תאוריאת שבצפון מרוקו.
העיר הגדולה ביותר במרוקו מבחינת גידול ושיווק זיתים. יש בה כ-176 מפעלים. בעיר קיים שוק הגרוטאות הגדול ביותר במרוקו למכוניות ופלדה.
העיר חשובה גם כנקודת תחבורה מרכזית, היות שמסילת הרכבת הראשית ממזרח-מערב קזבלנקה, רבאט ופאס עוברת דרך העיר. כמו כן קווי אוטובוס הנוסעים מכמה ערים במחוז נאדור עוברים בעיר. הקו המסועף החדש של מסילות הברזל של מרוקו העובר מתאוריאת לנדור, נפתח בשנת 2009. קו זה עובר לצד הכביש הקיים, דרך ההרים, עד לנדור.
תאוריאת ידועה גם בגלל הטירה העתיקה (המכונה במרוקאית 'הקסבה') הנמצאת בעיר, שנבנתה לפני כשבע מאות שנה והיקפה יותר מ-800 מטרים.
הקהילה היהודית.
בעיר תאוריאת התקיימה קהילה יהודית לאורך מאות שנים, עד לעליית יהדות מרוקו לארץ ישראל. הקהילה התבססה בעיקר על תושבים שהיגרו מהעיר דבדו והיו ברובם כהנים ממשפחת כהן סקלי.
בשנת ה'תרע"ח התמנה לרב העיר הרב שמואל מרציאנו דלחימר. הוא פעל לבניית מקווה ציבורי, בשטח שבבעלות משותפת של רבי שלמה הכהן זאגורי שגר באוג'דא, ואחיו רבי יהודה.
כיכר העצמאות (קייב)
מחוז שש
מחוז שש (באפריקאנס: Distrik Ses) היה אזור מגורים בקייפטאון, דרום אפריקה, בתקופת האפרטהייד. מעל ל-60,000 מתושבי המחוז גורשו ממנו בכוח במהלך שנות ה-70 ובתיהם נהרסו.
לאחר נפילת משטר האפרטהייד חזרו חלק מהתושבים לבתיהם.
תולדות השכונה.
לאחר סיום העבדות בדרום אפריקה בשנת 1833 החלו להתיישב במחוז תושבים רבים, בהם עבדים משוחררים, בעלי מלאכה, סוחרים ומהגרים אחרים, כמו גם מלזים רבים שהובאו כעבדים מאסיה לדרום אפריקה על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית במהלך שליטתה במושבת הכף.
עם תחילת משטר האפרטהייד, לאחר מלחמת העולם השנייה, מחוז שש היה שכונה מעורבת, שהתגוררו בה תושבים צבעוניים, מוסלמים ממוצא מלזי, שחורים מבני הקוסה וכן אפריקנרים, לבנים דוברי אנגלית והודים.
פינוי התושבים.
בשנת 1950 נחקק בדרום אפריקה חוק בשם המעגן הפרדה גזעית בשכונות מגורים. עם חקיקת החוק החלה הריסת הבתים במחוז שש. נציגי הממשלה נתנו מספר נימוקים לחוק זה. הם טענו כי אינטראקציה בין-גזעית גורמת לסכסוכים, ולכן נדרשת הפרדה גזעית. כמו כן אמרו שמחוז שש הוא שכונת עוני שיש בה פשע רב, הזקוקה לפינוי ושיקום. למרות הסיבות הרשמיות, רוב התושבים האמינו שהממשלה הייתה מעוניינת בקרקע בגלל קרבתה למרכז העיר ולנמל.
ב-2 באוקטובר 1964 התכנסה ועדה ממשלתית שביצעה תכנון עירוני מחודש למחוז ולמספר שכונות סמוכות. ביוני 1965 הכריז שר השיכון על תוכנית בת 10 שנים לשיקום השכונה, והוקפאו כל עסקאות הנדל"ן במחוז. הוטל איסור של 10 שנים על הקמת בניינים חדשים או שינויי בנייה.
בשנת 1966 קיבל המחוז את שמו הרשמי: "המחוז העירוני השישי של קייפטאון".
ב-11 בפברואר 1966 הכריזה הממשלה על מחוז שש כאזור ללבנים בלבד, במסגרת "חוק אזורי הקבוצות", והתגבר קצב הרס הבתים בשכונה. בתקופה זו נבנו בה כמה בניינים שיועדו ללבנים בלבד. על פי נתונים של מהנדס העיר, ד"ר ס"ס מוריס, בשנת 1966 פונו 33,446 תושבים, מתוכם 31,248 שחורים וצבעוניים. עד שנת 1975 פונו כ-20,000 תושבים נוספים, רובם לבתים שהוקצו עבורם בפרברים של קייפטאון באזור Cape Flats, במרחק של כ-25 ק"מ מהשכונה.
הפינוי הושלם בשנת 1982. מעל ל-60,000 בני אדם גורשו מהשכונה וכמעט כל בתיה נהרסו, למעט מספר כנסיות ומסגדים. בתים בודדים שלא נהרסו נמכרו לתושבים לבנים. אולם תוכניות השיקום של הממשלה לא יצאו לפועל עקב לחץ בינלאומי ופעילות של ארגוני זכויות אדם בדרום אפריקה. ממשלת האפרטהייד הקימה במחוז מעט מאוד מבנים, בהם אוניברסיטת קייפ לטכנולוגיה, שנועדה ללבנים בלבד, ומספר תחנות משטרה. רוב שטח המחוז נשאר שומם עד היום.
שיבת התושבים.
לאחר נפילת האפרטהייד ב-1994 הכירה ממשלת דרום אפריקה בתביעות הנדל"ן של התושבים שהתגוררו בשכונה, והם הורשו לבנות מחדש את בתיהם.
בשנת 2003 החלה בנייה מחודשת לתושבים המקוריים של השכונה, חלקם מעל גיל 80. ב-11 בפברואר 2004, בדיוק 38 שנים לאחר החלטת הממשלה על שינוי ייעוד המחוז, מסר נלסון מנדלה, נשיא דרום אפריקה לשעבר, את המפתחות לתושבים הראשונים שחזרו, אבראהים מוראט, בן 87, ודן נדזבלה, בן 82. כ-1,600 משפחות שבו לשכונה במהלך שלוש השנים הבאות.
הוקמה ועדת בדיקה ייעודית לצורך בירור טענות נדל"ן של תשובי השכונה המקוריים. בשנת 2006 חל סכסוך בין חברי הוועדה לעיריית קייפטאון, אולם כעבור זמן מה יושרו ההדורים.
מוזיאון מחוז שש.