ב-23 באפריל 2021, דווח כי הצילומים יתקיימו באירלנד במהלך הקיץ ויסתיימו באוגוסט. חלק מצילומי הסרט יתקיימו באניסקרי, אירלנד, וצילומים נוספים עתידים להתקיים גם בוויקלו ודבלין. ב-6 במאי 2021, אישרה אדמס דרך פוסט באינסטגרם על הגעתה לאירלנד כדי להתחיל את צילומי הסרט. צילומי הסרט באירלנד הסתיימו ב-22 ביולי 2021.
מוזיקה.
ב-7 במרץ 2018, אדם שאנקמן חשף שאלן מנקן וסטיבן שוורץ ישובו לכתוב את השירים עבור סרט ההמשך, לאחר שכתבו את השירים לסרט הקודם. ב-22 במרץ 2020, מנקן חשף שהוא החל לעבוד על הלחנת המוזיקה עבור הסרט. ב-3 באפריל 2020, מנקן אישר שהוא ושוורץ יהיו אמונים על כתיבת השירים לסרט.
בראיון למגזין "ורייאטי" בסוף אפריל 2021, פטריק דמפסי חשף שהוא ישיר לראשונה במהלך עלילת הסרט. במאי 2021, אמר שוורץ כי הסרט יכלול שבעה שירים וחזרות, כולל שני שירים עבור דמותה של ננסי, אותה מגלמת אידינה מנזל, לאחר שבמקור היה לה שיר שהוצא מהעריכה הסופית של הסרט הראשון.
הפצה.
הסרט עתיד לעלות לשידור בשירות הזרמת המדיה של אולפני וולט דיסני, "דיסני+", ב-24 בנובמבר 2022.
חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים
חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים (ביוונית: Βίοι καὶ γνῶμαι τῶν ἐν φιλοσοφίᾳ εὐδοκιμησάντων; בלטינית: Vitae Philosophorum) היא ביוגרפיה של הפילוסופים היוונים, שנכתבה ביוונית ומיוחסת לדיוגנס לארטיוס. כתבי היד הקיימים העתיקים ביותר מתוארכים לסוף המאה ה-11 ועד תחילת המאה ה-12.
סקירה כללית.
החיבור "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים" מתיימר לספק דיווח על חייהם ואמרותיהם של הפילוסופים היוונים. ליצירה אין כותרת מדויקת בכתבי היד והיא מופיעה בצורות ארוכות שונות.
למרות שזה במקרה הטוב אוסף לא ביקורתי ולא פילוסופי, ערכו בכך שהוא נותן לנו תובנה על חייהם הפרטיים של חכמי יוון, מה שהביא את מישל דה מונטן לכתוב שהוא מצטער שבמקום לארטיוס אחד היו תריסר כמותו. מצד שני, חוקרים מודרניים יעצו לטפל בזהירות בעדותו של דיוגנס, במיוחד כאשר הוא לא מציין את מקורותיו. חשיבותו של דיוגנס גדולה הרבה יותר מסגולותיו, משום שאובדן של מקורות ראשוניים רבים, כגון שושלות הפילוסופים, ושל האוספים המשניים המוקדמים יותר, הותיר אותו כמקור הרציף העיקרי להיסטוריה של הפילוסופיה היוונית.
מבנה החיבור.
לארטיוס עוסק בנושא שלו בשתי חטיבות שאותן הוא מתאר כאסכולות האיונית והאיטלקית . הביוגרפיות של הראשונה מתחילות עם אנכסימנדרוס ומסתיימות עם קליטומאכוס, תאופרסטוס וכריסיפוס מסולי; החטיבה השנייה מתחילה בפיתגורס ומסתיימת באפיקורוס. האסכולה הסוקרטית על ענפיה השונים, מסווגת עם היונית, בעוד שהאלאטים והפירוניסטים נידונים תחת האיטלקית. הוא מכליל גם קטע פואטי משלו על הפילוסופים שהוא דן בהם.
ספרים 8–10: פילוסופיה איטלקית.
החיבור כולל הערות אגב על פילוסופים רבים אחרים, ויש תיאורים מועילים הנוגעים להגסיאס מקירנה , אניקריס ותאודורוס (האסכולה הקירנאית); פרסאיוס (סטואית); ומטרודורוס והרמרכוס (אפיקוראיים). ספר 7 אינו שלם ונקטע במהלך חייו של כריסיפוס מסולי. מתוכן עניינים באחד מכתבי היד (כתב היד P), ידוע כי הספר הזה המשיך עם זנון מטארסוס , דיוגנס מבבל , אפולודורוס מסלאוקיה , בואתוס מצידון , מנסרכוס איש אתונה , מנסגורס , נסטור מטארסוס , בסילידס , דארדנוס איש אתונה , אנטיפטרוס מטארסוס , הרקלידס מטארסוס , סוסיגנס , פנאיטיוס , הקאטון מרודוס , פוסידוניוס, אתנודורוס קורדיליון , אתנודורוס קנניטס , אנטיפטרוס מצור , אריוס דידימוס ולוקיוס אנאיוס קורנוטוס . ספר 10 כולו מוקדש לאפיקורוס, ומכיל שלושה מכתבים ארוכים שנכתבו על ידי אפיקורוס, המסבירים את התורות האפיקוריאניות.
המקורות הראשיים שלו היו פאוורינוס ודיוקלס ממגנסיה , אך חיבורו גם מתבסס (במישרין או בעקיפין) על ספרים מאת אנטיסתנס מרודוס , אלכסנדר פוליהיסטור, ודמטריוס ממגנסיה , כמו גם חיבורים של היפובוטוס , אריסטיפוס, פנאיטיוס , אפולודורוס מאתונה, סוסיקראטס , סאטירוס הפריפטטי , סוטיון , ניאנתס מקיזיקוס , הרמיפוס מסמירנה, אנטיגונוס מקריסטוס , הרקלידס למבוס , הירונימוס מרודוס ופמפילה מאפידאורוס .
כתבי היד העתיקים ביותר הקיימים.
ישנם כתבי יד רבים של החיבור, אם כי אף אחד מהם אינו עתיק במיוחד, ומקור כולם באב קדמון משותף, מכיוון שכולם חסרים את סופו של הספר השביעי. שלושת כתבי היד השימושיים ביותר ידועים בשמות P, B ו-F. כתב יד B (קודקס בורבוניקוס) הוא מהמאה ה-12 ונמצא בספרייה הלאומית של נאפולי. כתב יד P (פריז) מתוארך למאה ה-11/12 ונמצא בספרייה הלאומית של צרפת. כתב היד F (פירנצה) מתוארך למאה ה-13 ונמצא בספרייה הלורנציאנית. כותרות הביוגרפיות האישיות שבשימוש במהדורות מודרניות נעדרות מכתבי היד המוקדמים הללו, אולם ניתן למצוא אותן בתוך החללים הריקים והשוליים של כתב היד P, לשם הוכנסו על ידי יד מאוחרת יותר.
נראה שהיו כמה תרגומים לטיניים מוקדמים, אבל הם לא שרדו. יצירה מהמאה ה-10 בשם "Tractatus de dictis philosophorum" מראה קצת ידע על דיוגנס. ידוע כי הנרי אריסטיפוס תרגם במאה ה-12 לפחות חלק מהחיבור ללטינית, ובמאה ה-14 עשה מחבר אלמוני שימוש בתרגום לטיני עבור חיבורו "De vita et moribus philosophorum" (מיוחס בטעות לוולטר בורלי ).
מהדורות מודפסות.
המהדורות המודפסות הראשונות היו תרגומים לטיניים. הראשונה, "Laertii Diogenis Vitae et sententiae eorum qui in philosophia probati fuerunt" (Romae: Giorgo Lauer, 1472), הדפיסה את התרגום של אמברוגיו טראוורסארי (שעותק כתב היד שהציג לקוזימו דה מדיצ'י מתוארך ליום 8 בפברואר 1433) ונערך על ידי אליו פרנצ'סקו מרקזה (Elio Francesco Marchese). הטקסט היווני של חיי אריסטו ותאופרסטוס הופיע בכרך השלישי של כתבי אריסטו בדפוס אלדין בשנת 1497. המהדורה הראשונה של כל הטקסט היווני הייתה זו שפורסמה על ידי הירונימוס פרובן בשנת 1533. המהדורה היוונית/לטינית משנת 1692 מאת מרקוס מייבומיוס , חילקה כל אחד מעשרת הספרים לפסקאות באורך שווה, ומספרה אותם בהדרגה, ובכך סיפקה את השיטה שעדיין בשימוש כיום.
המהדורה הביקורתית הראשונה של כל הטקסט, מאת H.S. Long ב-Oxford Classical Texts, הופקה רק בשנת 1964; את מקומה של מהדורה זו, תפסה המהדורה המשופרת של טויבנר מאת מירוסלב מרקוביץ', שפורסמה בין השנים 1999–2002. מהדורה חדשה, מאת טיציאנו דורנדי (Tiziano Dorandi), פורסמה על ידי הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2013.
תרגומים לאנגלית.
התרגום השלם הראשון לאנגלית נעשה בסוף המאה ה-17 על ידי עשרה אנשים שונים. תרגום טוב יותר נעשה על ידי צ'ארלס דיוק יונג (1853), אך למרות שתרגום זה היה מילולי יותר, הוא עדיין הכיל אי דיוקים רבים. התרגום הבא היה של רוברט דרו היקס (1925) עבור ה-Loeb Classical Library, אם כי הוא מצונזר מעט. תרגום חדש מאת פמלה מנש (Pamela Mensch) פורסם בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 2018.
מלך הפ'אנק
מלך הפ'אנק הוא המיקסטייפ הראשון של הראפר נתי חסיד. המיקסטייפ יצא לאור ב-2011.
המיקסטייפ כולל 15 רצועות שהופקו על ידי שמעון וויינר, אורי שוחט, ג'וזף, שי פישמן, טונה, קספר וראף.
במיקסטייפ מתארחים איזי, תכל'ס, ראף, אקסטרה ג'י, סגול 59, לוקץ', רבל סאן, וולקן, הקרטל, טונה, איתמר אליאסי, שי 360 ואורטגה.
שארקו (אי)
האי שארקו (באנגלית: Charcot Island) או ארץ שארקו (באנגלית: Charcot Land) הוא אי בים בלינגסהאוזן בסמוך לארץ פאלמר שבאנטארקטיקה.
האי נחשב חלק מהאזור המוגן במסגרת האמנה האנטארקטית.
האי ממוקם 102 קילומטרים ממערב לאי אלכסנדר, ו-57 קילומטרים צפונית לאי לאטאדי.
אורכו של האי 56 קילומטרים; ורוחבו 46 קילומטרים.
האי מכוסה ברובו קרח, למעט מספר הרים בולטים המתנשאים מעל החוף הצפוני של האי.
הנקודה הצפונית ביותר של האי היא כף בירד.
שיא גובהו של האי - 600 מטרים מעל פני הים (בהר מוניק).
היסטוריה.
גילוי האי.
האי שארקו התגלה ב־11 בינואר 1910, על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
שארקו וצוותו ראו את האי ממרחק, ולא ידעו כי מדובר באי.
העובדה שמדובר באי הוכחה על ידי סר יוברט וילקינס, שטס סביב האי ב-29 בדצמבר 1929 (קודם לכן לא ידעו אם מדובר באי או בחצי אי).
האי צולם מהאוויר על ידי צי ארצות הברית ב-8 בפברואר 1947, במסגרת מבצע קפיצה לגובה.
האי צולם מהאוויר על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון (RARE), בפיקודו של פין רון ב-21 בנובמבר 1947.
הראשונים שנחתו לחוף האי היו משלחתו של פין רון, ב-21 בנובמבר 1947.
האי מופה לראשונה בשנת 1957 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בהתבסס על תצלומי האוויר.
מקור השם.
צוותו של שארקו התעקש שקראו לאזור שהתגלה "ארץ שארקו" (בצרפתית: Terre Charcot) (בעת גילויו, לא ידוע כי מדובר באי). שארקו הסכים לכך, מתון כוונה ברורה לקרוא לאי על שם אביו - ז'אן-מרטן שארקו, רופא צרפתי מפורסם(ולא על שמו שלו).
התמוטטות גשר הקרח.
גשר הקרח שחיבר את מדף הקרח וילקינס עם חוף אנטארקטיקה ועם האי שארקו, היה גשר קרח שאורכו 40 קילומטרים, ורוחבו כ-500 מטרים (בנקודה הצרה ביותר).
באפריל 2009 נשבר מגשר הקרח אזור שאורכו 30 קיומטרים ורוחבו 2.4 קילומטרים. בעקבות שבר זה קרס במהירות הגשר כולו, ונהפך למאות קרחונים צפים.
לקריאה נוספת.
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 209