בראש תע"צ כיום עומד יגאל צחור והמזכ"ל הוא מישל חלימי. עם בכירי התנועה נמנים יו"ר קרן קיימת לישראל, גזבר הסוכנות היהודית, ארבעה חברי הנהלת הסוכנות היהודית ובכירים בגופים נוספים.
צעירי תנועת העבודה הציונית העולמית הם המסגרת העולמית של הצעירים והתנועות, הכלולות בתנועת העבודה הציונית העולמית, בשיתוף תנועת "המחנות העולים" ותנועת "הבונים דרור" העולמית. התנועה הצעירה, שהחלה את פעילותה מחדש בשנת 2009, כוללת צעירים יהודים בישראל ובעולם בגילאי 18-35 אשר מזדהים עם ערכי הציונות החברתית-סביבתית. מבנה צעירי התנועה מורכב מהמזכירות, מהוועידה העולמית ומהצוותים הגאוגרפיים, המהווים גשר בין ישראל לבין צעירים בקהילות ברחבי העולם. יו"ר צעירי תע"צ כיום הוא יוני יצחק.
הספרייה הלאומית המרכזית פירנצה
הספרייה הלאומית המרכזית של פירנצה (איטלקית Biblioteca Nazionale Centrale di Firenze) בפירנצה היא אחת משלוש הספריות הלאומיות באיטליה, ביחד עם הספרייה הלאומית ברומא ונאפולי.
הספרייה הוקמה בשנת 1714 כאשר אנטוניו מליאבקי (Antonio Magliabechi), מוציא לאור איטלקי מפורסם תרם את כל אוספו הספרותי (שהכיל כ-30,000 פריטים) לעיריית פירנצה. החל בשנת 1743 נקבעה חובת הפקדה בספרייה של עותק מכל עבודה שיצאה לאור ברחבי טוסקנה, והספרייה, שעד אז נקראה "ביבליוטקה מלייבקיאנה" (Biblioteca Magliabechiana), נפתחה לציבור הרחב ב-1747. בשנת 1861 התאחדה הספרייה עם ה"ביבליוטקה פלטינה" (Biblioteca Palatina - "ספריית הארמון"), גם היא מפירנצה, והשתיים היו ל"ספריה הלאומית". בשנת 1870 שונה שם הספרייה ל"הספרייה הלאומית המרכזית", וחובת ההפקדה הורחבה לכל רחבי איטליה.
בשנת 1935 עברה הספרייה למבנה על גדות נהר ארנו, וחלקים נרחבים ממנו נהרסו בשיטפון שפקד את העיר בשנת 1966. השיטפון גרם להרס של כמעט שליש מפריטי האוסף.
משנת 1985 מפעילה הספרייה קטלוג מקוון חינמי לציבור, והוא נגיש באתר האינטרנט של הספרייה. בספרייה היכל כתבי יד נדירים, היכל למוזיקה, בו נערכים קונצרטים מדי פעם, וישנן תערוכות ארעיות בנושאים שונים.
בספרייה יש כיום כששה מיליון ספרים, ועוד מספר רב של כתבי עת, מגזינים ועיתונים.
ג'אום ברטומאו
חואן אנריק ויוס אי סיציליה
אוסקר ואן-דילן
אוסקר ון-דילן
מריו גומס
אוניקו וילהלם ון וסנאר
אוניקו וילהלם ואן-וסנאר
אוניקו וילהלם ון-וסנאר
הדריך את מנוחתו
הדריך את מנוחתו (או: הפר את מנוחתו) הוא ביטוי שמשמעו המקובל הוא הטריד את מנוחתו. מקור המילה "הדריך" במובן זה של הביטוי הוא מהמילה השאולה "דרוך" במשמעות של מתוח ומוכן לפעולה.
מקור הביטוי.
מקור ההשראה לביטוי הוא בתנ"ך בפסוק (). הפסוק מדבר על רדיפת בני בנימין וכותב: . הכוונה בפסוק, לפי הפרשנים וכך גם לפי הטעמים היא שכיתרו את בנימין וצעקו זה לזה רדפוהו, כשהשיגו את בנימין במקום מנוחתו צעקו שוב "רמסוהו". משמעות המילה "הדריכוהו", בפסוק, היא א"כ כפשוטה מלשון דריכה ורמיסה.
לכאורה אין לפרש את המילה "הדריך" בביטוי הדריך את מנוחתו, מלשון רמיסה, כבפסוק, והכוונה שדרך על מנוחתו - רמס את מנוחתו, כי אז היה צריך לומר: הדריך על מנוחתו. מאידך, יש אפשרות שהביטוי השתרש על סמך הפסוק, כשלמילה הדריך ניתנה משמעות מילולית ישירה של "רמס" ומאחר ו"רמס את מנוחתו", נכון תחבירית, השתרש "הדריך את מנוחתו" על סמך הדמיון בין המילה "דרך" למילה "רמס". אך, כפי הנראה, מילון אבן שושן, שולל זאת, ומקור המילה "הדריך" לתאר הטרדת מנוחה הוא במילה "דרוך" במובן של מתוח ומוכן לפעולה. מובן זה של דרוך, הוא שאול ומקורו מהנוהג שהיה מקובל לדרוך על קצה החוט של הקשת כדי למתוח אותו. אדם דרוך נמצא בסיטואציה מנוגדת לאדם נח, ולפי זה הדריך את מנוחתו היינו הפך את מנוחתו לדריכות ומוכנות לפעולה ותגובה.
פירוש אפשרי נוסף לפסוק המקור הוא כי "מנוחה" היא מקום (אולי "מנחת", היא מלחה), ולכן הפשט של "מנוחה הדריכֻהו" עשוי להיות - "במנוחה השיגוהו".
תחביר.
במשמעות המקובלת של הביטוי, הטריד את מנוחתו, יש שגיאה תחבירית מסוימת בביטוי בגלל שהמילה "הדריך" היא במשקל הפעיל, משקל שאינו מתאים לפירוש המכוון של הביטוי. תחבירית נכון יותר המשקל פעל והיה צריך לומר דרך את מנוחתו. בנוסף לפי כוונת המילה הדריך, הרי שצריך לומר הדריך את הנח, כשהנשוא הוא האדם הנח, ולא את מנוחתו. כי הרי המנוחה מנוגדת לדריכות, כך שאי אפשר לומר שמנוחה מודרכת, אלא שהאדם הנח הודרך (=נהיה דרוך) ולפיכך מנוחתו הוטרדה. הביטוי משתמש ב"מנוחה" כנשוא בגלל התוצאה הישירה של דריכות האדם, והיא הפרעת מנוחתו.
הדריך מנוחתו
מדע שימושי
מדע שימושי הוא מחקר מדעי המכוון לפתרון בעיה מעשית לתועלת האדם. מדע שימושי נבדל ממדע טהור, שמטרתו הרחבת הידע האנושי, ללא תועלת מיידית. מדע שימושי נבדל גם מהנדסה, העוסקת בניצול ידע קיים לפתרון בעיות מעשיות. פעילות בתעשייה הקרובה למדע שימושי היא פעילות של מחקר ופיתוח (R&amp;D).
פעילות של מדע שימושי נעשית בעיקרה באוניברסיטאות ובמכוני מחקר, כתוספת לפעילות המדע הטהור. יתרונו של העיסוק במדע שימושי על פני מדע טהור הוא בקלות היחסית של גיוס תקציבי מחקר מגופים חוץ-אוניברסיטאיים, כגון מערכת הביטחון ויצרני תרופות, המעריכים שיוכלו להפיק תועלת מהישגי המחקר במסגרת זו.
לואי פסטר אמר בהקשר זה: "אין קטגוריה של המדע הקרויה מדע שימושי; יש מדע וישנם היישומים שלו, הקשורים למדע כשם שהפירות קשורים לעץ שעליו צמחו".
גם ידע שהושג במסגרת מדע טהור עשוי להתגלות, ברבות השנים, כבעל היבטים מעשיים. דוגמאות אחדות לכך:
מתמטיקה שימושית היא ענף של המתמטיקה שהוא בגדר מדע טהור, אך קיבל את שמו משום שלחלק מהתוצאות שלו יש שימוש בפיזיקה, שאף היא בגדר מדע טהור, אך לתוצאותיה השפעה רבה בתחומי ההנדסה; כך שיש בהן, בסופו של דבר, תועלת מעשית.
באוניברסיטה העברית בירושלים הוקם "בית הספר למדע שימושי ולטכנולוגיה", כצעד ראשון לקראת התרחבותה של האוניברסיטה להוראת הנדסה. במסגרת בית הספר ניתנו קורסים שמקורם בפקולטות המחקריות של האוניברסיטה, שיש להם חשיבות מעשית (כגון קורסים במדעי המחשב, הרלוונטיים גם להנדסת תוכנה), וכן קורסים ייחודיים לבית הספר, בתוכניות לימוד שמטרתן השתלבות של בוגרי בית הספר בתעשייה. לאחר שנים אחדות שינה בית הספר את שמו ל"בית הספר להנדסה ולמדעי המחשב". יחידות למדע שימושי פועלות גם באוניברסיטאות נוספות בעולם (בקלטק, למשל: Division of Engineering and Applied Science).
שבועת אמונים (נובלה)
שבועת אמונים היא נובלה מאת שמואל יוסף עגנון, שפורסמה לראשונה כספרון בשנת 1943. במסגרת "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון" נכללת הנובלה בכרך "עד הנה".
עלילה.
הנובלה מתארת את קורותיו של יעקב רכניץ, בוטניקן צעיר שעלה מאוסטריה לארץ ישראל, התיישב ביפו וקיבל בה משרת מורה לגרמנית ולרומית. כמורה "בחר בספרים טובים ולא הכביד דברים שמביאים לידי שעמום, לא זרק מרה בתלמידים ולא נתגאה על שאר מורים, שרובם אבטודידקטים". במקביל לעבודתו כמורה המשיך בחקר אצות הים התיכון, רכש מומחיות ומוניטין בתחום זה, ואף נקראה על שמו אצה, קולרפא רכניצאי.
רכניץ בא ממשפחה ענייה, והתגורר בילדותו בסמוך לביתו של גוטהולד אהרליך, "סוחר עשיר היה וקונסול כבוד של מדינה קטנה שאינה תופסת מקום מרובה במפה". אהרליך עודד אותו ותמך בו כספית. רכניץ הילד שיחק עם בתו היחידה של הקונסול, שושנה, "תינוקת קפריצית שקירבה אותו משאר הילדים ולא נתנה לשום תינוקת לשחק עמו, שהייתה אומרת יעקב שלי הוא, כשאהיה גדולה אקח אותו לאיש. לתוספת חיזוק נטלה תלתל מתלתליה ושער מבלוריתו ועירבבה אותם ושרפתם ואכלו את אפרם ונשבעו זה לזה שבועת אמונים." לאחר שמשפחת רכניץ עברה לדירה מרוחקת יותר, הצטמצמו קשריו של יעקב עם שושנה, ולאחר שחלתה אמהּ - התנתקו כליל (אף שנמשכו קשריו של רכניץ עם אביה, תחילה במפגשים שנערכו אחת לחצי שנה, ולאחר עליית רכניץ לארץ ישראל - במכתבים).
ביפו התיידד רכניץ עם אחדות מבנות העיר: רחל, לאה, אסנת, רעיה, מירה ותמרה. הוא נהג לטייל אתן, וכאשר טיילו כולם יחד כינו אותם בעיר "שבעה כוכבי לכת".
הקונסול, שהתאלמן, יצא לטיול ממושך בעולם עם בתו, והודיע לרכניץ על כוונתו להגיע לביקור קצר בארץ ישראל. רכניץ שמח על כך, "ראשית, על שיראה את הקונסול. ושנית, על שניתן לו מקום להשיב לו קצת על כל טובותיו". הקונסול ובתו הגיעו ליפו, והתאכסנו במלון בשכונת הגרמנים. פעמים אחדות הוזמן רכניץ לסעוד עם הקונסול ובתו, ובהזדמנות כשטיילו הזכירה שושנה ליעקב את שבועת האמונים שנשבעו: "נשבעים אנו באש ובמים, בשערות ראשנו ובדם לבנו, שנישא זה לזה ונהיה איש ואשה, ואין שום כח שבעולם יכול לבטל את שבועתנו, נצח סלה ועד". לאחר ששושנה שאלה את יעקב פעמים אחדות האם עודנו עומד בשבועתו, ענה לבסוף שכן, הוא מוכן לקיים את השבועה.
תוכניתם של הקונסול ובתו לטייל בארץ ישראל סוכלה עקב מחלת השינה שחלתה בה שושנה בטיולם באפריקה, אך הם המשיכו לשהות ביפו.