בערך כמחצית משטח הפארק הם שטחים בהם אין צמחייה גלויה כלל. אלו כולל סלעים חשופים ודיונות חול. חשיבות מיוחדת יש לקרום הקרקע הביולוגי, חברת מיקרואורגניזמים הנמצאת בפני השטח באזורים צחיחים וצחיחים למחצה. מכילה אצות כחוליות, ירוקיות, חזזיות, חיידקי קרקע וטחבים, הנמצאים באינטראקציה עם חלקיקי הקרקע ויוצרים קרום על פני הקרקע. עובי הקרום נע מ-1 ועד 2 מ"מ (באזורים שיורדים בהם פחות מ-100 מ"מ גשם) ועד 15 מ"מ (באזורים שיורדים בהם כ-300 מ"מ גשם). קרומי הקרקע הביולוגיים בעלי תפקיד חשוב במערכת האקולוגית המדברית, הם קושרים חנקן, מווסתים נגר עילי, מלכדים את הקרקע ומונעים את סחיפתה, ומהווים מקור ייצור ראשוני של חומר אורגני בשרשרות מזון. נוכחות הקרום הביולוגי משפיעה על מכלול התהליכים הגאומורפיים, והקרקעיים המתרחשים בפני הקרקע ובתוכה.
מקומות מיוחדים.
בדרום-מזרח הפארק משתרע עד לנהר הקולורדו וכולל את הגדה הצפונית של הנהר, המאופיינת על ידי צוקים תלולים, כך שהנהר ומקורות המים שלו מאפיינים רק את אזור הגדה בלבד. במקור היה בגדה יער גדותיים של ערבות. הערבות הוחלפו ברובן על ידי אשל שהוא מין פולש. הנהר הוא מסדרון חשוב לנדידת עופות במדבריות יוטה. באביב ניתן לראות במקום אנפה כחולה גדולה. שלך ועיטם לבן-ראש, כמו גם עופות דורסים אחרים מתארחים בפארק בעונה זו. בין ציפורי השיר בולטים: שח צהוב-חזה, "Passerina caerulea" (באנגלית Blue grosbeak), "Pipilo erythrophthalmus" (באנגלית Eastern Towhee) וגדרון קניונים ("Catherpes mexicanus"), המשתמשים בעמק הקולורדו כנתיב נדידה.
מעיינות יוצרים גנים תלויים בחלק מגומחות הסלע המוגנות הכוללים שרכים, טחבים וצמחים בעלי פרחים אוהבי מים מהמשפחות רקפתיים, ומהסוגים אקווילגיה ("Aquilegia") ומימול ("Mimulus"). אזור המעיינות הוא בית גידול לדו-חיים כדוגמת מין הקרפדה "Anaxyrus punctatus" (באנגלית Red-spotted toad), מין החפרית האמריקאית חפרית האגן הגדול, צפרדע האחו ("Lithobates pipiens") והסלמנדרה המנומרת ("Ambystoma tigrinum"). צפרדע שור אמריקנית הובאה לאתרים אלו בידי האדם.
הבריכות הנוצרות בגבי המים בסלעים לאחר עונת הגשם הקצרה חשובות במיוחד למגוון יצורים. סרטנים מסננים חיים במרוץ קבוע נגד הזמן לאחר גשמי הקיץ הנדירים. הם חייבים להשלים את מחזור הרבייה השלם לפני שהבריכות מתייבשות. מהרגע שהביצים הוטלו, הם יכולים לחכות שנים ועשרות שנים עד שאותה בריכה תתמלא במים שוב.
סיכונים אקולוגיים.
אף על פי שפני השטח של האבן בפארק נראים קשים ועמידים לשחיקה, המציאות היא הפוכה. יותר ממיליון מבקרים בשנה מאיימים על המערכת האקולוגית המדברית העדינה. השכבה העליונה היא כאמור קרום קרקע ביולוגי שגונה שחרחר והמייצבת את הקרקע. שכבה זו רגישה למדרך כף רגל ואם היא נפגעת ההתאוששות שלה איטית, כשחזזיות וטחבים מתאוששים רק כעבור כמה מאות שנים.
בעלי חיים.
מיני החולייתנים החיים בפארק כוללים:
היסטוריה.
פרהיסטוריה.
עדויות ראשונות לנוכחות אנושית בפארק של ימינו מתוארכות לשלהי עידן הקרח האחרון, לפני למעלה מ-10,000 שנים. האזור עשיר בצור וכלקדון. עם זאת, עקבות לקיום חקלאות באזור הם בני 2,000 שנים בלבד. נתגלו שרידים לשדות שבהם גידלו תירס, שעועית ודלעת. עם זאת, לא נתגלתה כל עדות להתיישבות אנושית מתקופה זו. משערים כי התושבים בתקופה זו התגוררו בסמוך לארבע הפינות, הגבול בין ארבע המדינות: אריזונה, קולורדו, ניו מקסיקו ויוטה, לא רחוק מהפארק, ורק עיבדו את השדות בתחומי הפארק הלאומי ארצ'ס. התושבים היו שייכים לתרבות פרימונט או לאבות הקדמונים של תרבות הפואבלו. הם התגוררו במבנים דומים למבנים המעוררים הערצה עד היום במסה ורדה. אף שאין באזור שרידי מבני מגורים, יש שפע פטרוגליפים מתקופה זו. הצאצאים של בוני הפואבלו חיים עדיין בפואבלו, לדוגמה האינדיאנים בני ההופי. בני תרבות פרימונט היו בני זמנם של בוני הפואבלו וההבדלים בין שתי התרבויות לא נחקרו דיים. שתי התרבויות נטשו את האזור כמעט במקביל לפני כ-700 שנים.
במקומם התיישבו באזור בני שבט הפאיוט, עם זאת, תקופת ההתיישבות אינה לגמרי ברורה. המפגשים הראשונים עם שבט זה אירעו ב-1776. פטרוגליפים משויכים גם הם לבני הפאיוט, כיוון שבהם מתוארים סצנות ציד שבהם ציידים רוכבים על סוסים. סוסים הגיעו לאמריקה הצפונית רק עם בוא הספרדים ליבשת.
התיישבות של האדם הלבן.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו ספרדים. המיסיונרים הספרדים שהגיעו לאזור ב-1775 פגשו אנשים משבטי האינדיאניים יוט ופאיוט. התאריך המתועד הראשון להגעה של אדם לבן לאזור הוא מצייד פרוות בשם דניס ג'וליאן (Denis Julien). הוא נהג לחקוק את שמו ואת התאריך על סלעים באזורים שבהם צד. העדות המוקדמת ביותר בפארק מתוארכת ל-9 ביוני 1844.
המורמונים יסדו ב-1855 מיסיון הקרוי מיסיון הר אלק (Elk Mountain Mission), כיום מואב. בשל כמה עימותים עם האינדיאנים מבני היוט הם נאלצו לנטוש את המיסיון. בין 1880 ל-1890 המיסיון הנטוש יושב מחדש על ידי חקלאים, ציידי פרוות וכורים, אבל מעטים בלבד ניסו ליישב את השטח המדברי צפונית ליישוב. טמפרטורות עד ל-40°C, ומקורות מים מעטים הכשילו כל ניסיון. התיעוד היחיד הוא לחווה שהקים ג'ון וסלי וולף (John Wesley Wolfe), ותיק מלחמת האזרחים האמריקנית, שהתיישב ב-1898 יחד עם בנו הבכור פרד באזור שכיום עובר בו שביל קשת דליקייט. ב-1906 הצטרפו אליהם בתו פלורה עם בעלה וילדיהם, ששבו למואב ב-1908. וולף מכר את חוותו לטומי לרסון (Tommy Larson) ב-1910 ושב לאוהיו שממנה הגיע ליוטה במקור.
העיתונאי לורן "ביש" טיילור (Loren "Bish" Taylor), שהוציא לאור את העיתון של מואב מ-1911, דיווח שוב ושוב בעיתונו על יופיו של האזור צפונית למואב. לסיוריו נלווה לעיתים קרובות הרופא הראשון בעיירה, ג'ון "דוק" ויליאמס (John "Doc" Williams). נקודת התצפית שאליה הגיעו לעיתים קרובות ושממנה צפו באזור קרויה עדיין "נקודת דוק ויליאמס" (Doc Williams Point).
הדיווחים של טיילור התפרסמו, ולכן כתב מחפש זהב בשם אלכסנדר רינגהופר (Alexander Ringhoffer) לחברת הרכבת המערבית דנוור וריו גראנדה (Denver and Rio Grande Western Railroad) והציע להם לפתח את האזור לתיירות. הוא ליווה את הנציגים של חברת הרכבת בביקורם באזור, והם התרשמו כל כך שהם התחילו מיד פרויקט ליזום הגנה על האזור ולמשוך תיירים, ובכך לנצל טוב יותר את קו הרכבת שלהם בין דנוור לסולט לייק סיטי שעבר כ-60 קילומטרים צפונית למואב.
היסטוריה של הפארק.
על בסיס התוכניות של חברת הרכבות הכריז נשיא ארצות הברית הרברט הובר על האזור כמונומנט לאומי במטרה להגן על פלאי הטבע הרבים שבו. הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט הרחיב את השטח ב-25 בנובמבר 1938. המונומנט הורחב שוב ב-1960 וב-1969.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 לא בוצע במונומנט הלאומי כל פיתוח. הסופר אדוארד אבי עבד כשומר פארקים באזור במשך כמה קיצים וכתב על בסיס חוויותיו את ספרו האוטוביוגרפי "Desert Solitaire" (1968), ספר שהייתה לו השפעה גדולה על התנועה לשמירת הסביבה. המצב השתנה בעקבות תוכנית משימה 66, שבמסגרתה הושקעו קרוב למיליארד דולר בתשתיות ובמתקני תיירות בפארקים בשנת ה-50 לייסוד שירות הפארקים הלאומיים.
ב-12 בנובמבר 1971 חתם הנשיא ריצ'רד ניקסון על החוק שעבר בקונגרס ששדרג את מעמד האתר לפארק לאומי, אם כי הוא צמצם את גודל השטח. ב-1988 הרחיב הנשיא ביל קלינטון במעט את שטח הפארק.
בשנת 2022 התקיים בפארק ניסוי ייחודי, שהיתנה כניסה לפארק בהזמנה מראש של כרטיסים המוגבלים לשעת כניסה מסוימת.
תיירות.
בפארק מבקרים בממוצע קרוב ל-1.5 מיליון תיירים מדי שנה, מקום 16 בפארקים הלאומיים של ארצות הברית. אל הפארק אפשר להגיע בכביש 191 של ארצות הברית, צפונה ממואב, או דרומה מכביש בין-מדינתי 70. מרכז המבקרים נמצא בכניסה לפארק וממנו נמשך כביש נופי המתפצל לכמה אזורים בולטים. אל הקשתות המפורסמות ביותר ניתן להגיע בשבילים קצרים המובילים מהכביש. אל אתר "גן השטן" (Devil's Garden) ובו אוסף גדול של קשתות ייחודיות אפשר להגיע בסיומו של שביל הליכה בן 10 קילומטרים.
אין בפנים הפארק שבילים מוסדרים, ולכן סיורים רגליים מחוץ למסלולים הרגילים מתאימים רק למי שיש לו ידע טוב בניווט וניסיון בשהות במדבר. חובה להירשם קודם במרכז המבקרים. באזור המכונה פיירי פרנס (Fiery Furnace) במרכז הפארק יש סיורים מאורגנים יומיים ממרץ ועד אוקטובר. משום שמבני הסלע באזור זה רגישים במיוחד חייבים תיירים המבקשים לסייר בכוחות עצמם בפיירי פרנס לקבל היתר במרכז המבקרים. המבקרים מקבלים הרצאה מקדימה על ההתנהגות של אבן החול הפריכה. בדרך כלל מותר טיפוס חופשי בפארק, אבל לא על הקשתות כמו גם על תוואי נוף מסוימים. במטרה להגן על הנוף, נאסר לטפס או לגלוש.
בקצה הכביש, כ-28 קילומטרים מהכניסה לפארק יש אתר מחנאות (Devils Garden Campground) עם 52 עמדות ומעט שירותים (מי שתייה, שירותי בול פגיעה, שולחנות פיקניק). משום כך פחות מ-30,000 מתוך מעל למיליון וחצי המבקרים בפארק ישנים בפארק עצמו. מקומות לינה בכל הרמות זמינים בעיירה מואב הסמוכה ובסביבתה.
גלעד גולוב
גלעד גולוב (נולד ב-26 ביולי 1965) הוא מנכ"ל מכון התקנים הישראלי. קודם לכן שימש בתפקיד מנכ"ל החברה לשירותי איכות הסביבה, ומרצה לתארים מתקדמים בתחומי הניהול (מחקר ופיתוח) והסביבה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה.
את שירותו הצבאי הסדיר עשה כלוחם וכמפקד בנח"ל המוצנח, ובמילואים שירת במשך כ-21 שנה בחטיבת הצנחנים הדרומית.