בתעשיית עובדי המין, המונח מיושם על אנשים סטרייטים, כולל עובדי זנות גברית, שיש להם מגע מיני או סצנות עם לקוח או עובד מיני אחר מאותו המין. אף על פי שלעיתים קרובות, מגע מיני מעורב בסצינות מין או סצינות סולו (כמו אוננות), או אפילו סצנת BDSM, לגירוי הלקוח יכולים להתרחש. עוררות מינית ללא מגע מיני ישיר עשויה להתרחש גם באמצעות עבודת שרירים. כמו בעבודות פורנו, זהות הומוסקסואלית אינו דבר הכרחי בשביל להרוויח כסף מלקוחות ומצרכנים הומואים.
רקדני גו-גו.
הופעתו הראשון של רקדני הגו-גו היה בשנות ה-60 של המאה ה-20. ברים שהופעו רקדני גו-גו נקראו "ברי גו-גו". רקדני גו-גו הופיעו בגיי ברים ב-1965–1968. לאחר מכן, הופתעם של רקדני גו-גו בגיי ברים הופחתה, עד לתחייה מחדש בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר ריקודי גו-גו נהפכו שוב לאופנתיים (ונשארו כך מאז). "רקדני גו-גו" המופיעים במועדוני לילה, מסיבות מיוחדות, סירקואיט פארטי או ריקודי רייב. במסיבות דיסקו גדולות ובמועדונים הומוסקסואליים, לעיתים קרובות, ישנם רקדני גו-גו שמאפשרים לפטרונים לגעת ולשפשף בהם, אך רק בשביל לקבל טיפים. הופעה של רקדני גו-גו בגיי ברים, נפוץ בתאילנד, ובמספרים ערים בארצות הברית, כמו למשל ניו יורק ולוס אנג'לס. יש אלו המבקרים את הנוהג להעסיק רקדני גו-גו סטרייטים שיופיעו באופן אירוטי לקהל הומו, גם כאשר מופיעים רקדני גו-גו הומוסקסואליים.
בקולנוע וטלוויזיה.
הקהילה הגאה הביעה חשש מהשימוש בשחקנים סטרייטים לגלם דמויות הומוסקסואליות, כמו כן גם מסטרייטוושינג. הדבר קורה במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה, וביניהם: קרא לי בשמך (ארמי האמר וטימותי שאלאמה), הר ברוקבק (הית' לדג'ר, ג'ייק ג'ילנהול), משפחה מודרנית (אריק סטונסטריט), פילדלפיה (טום הנקס), טרומן קפוטה (פיליפ סימור הופמן) ו-מילק (שון פן).
בקולנוע ובטלוויזיה, "הוורדת פנים" הוא השימוש בשחקנים סטרייטים לגלם דמויות להט"ביות. אנה קינג, מהמגזין Time Out, השוותה בין "הוורדת פנים" לבין השחרת פנים. הקהילה הגאה עלתה דאגה מהסרט ברונו, בו שחקן סטרייט (סשה ברון כהן) מגלם בתפקיד ההומוסקסואל כדי "... לעשות כיף לקהילה הקווירית." דניס לים קובע כי תיאורי הומואים בסרטי המיינסטרים כוללים, בדרך כלל, את "הבדיחה ההומוסקסואלית". הבדיחה, שבה מתוארים אנשים להט"בים דרך הומור, מתארת גברים הומוסקסואליים באופן רציני כ-, או לחלופין, מראים אישה לסבית כבוצ'ה. הבדיחה, לפעמים, מייצרת פאניקה מוסרית מהומוסקסואליות ומלסביות, בשל פחדיהם של סטרייטים מחוויה מינית מצד הומואים, ביסקסואלים ולסביות. בין הסרטים שמראים את הבדיחה הוא הסרט שוטטות של ויליאם פרידקין, שקישר גברים הומואים למבצעי רצח. "הוורדת פנים" שונה מסטרייטוושינג, בכך שהוא אינו מוחק דמויות ונושאים להט"בים בסיפורי קולנוע וטלוויזיה.
"הוורדת פנים" בפרסומות בטלוויזיה הושווה גם להשחרת פנים. בדומה לאופן בו הופיע השחרת פנים במאה ה-19, "הוורדת פנים" גרם ליצירת סטריאוטיפים על להט"בים בחברה, והציגה "תרבות להט"בית כנחותה, בלתי הולמת ומגוחכת". "הוורדת פנים" הוא גם , שכן הן מחזקות, על ידי מניפולציה חברתית, את הסטנדרטים ההטרונורמטיבים, ויוצרות סטיגמות על זהויות קוויריות.
חלק מפרסומות הטלוויזיה, שמכילות "הוורדת פנים", מתארות גברים זקנים, שעירים לבושים דראג, ולועגת על נשים טרנסיות ומציגה תיאור סטיגמטי של טרנסים. פרסומת הבירה "Clown", של באד לייט, מ-2003, תיארה עיוות של גברים הומוסקסואליים, על ידי הצגת גבר בתלבושת ליצן שנראה כאילו שותה בירה מפי הטבעת שלו, כפי ש-. הפרסומת "Chest hair", של מותג חטיפי השוקולד, "סניקרס", מ-2007, הראתה שני גברים אוכלים את אותו החטיף, ואז בטעות מתנשקים כשהם אוכלים את כל החטיף, מה שגורם להם לצרוח ולקרוע את שיער החזה, כלומר אם שני גברים מתנשקים, עליהם "להוכיח" את גבריותם עם "התנהגות יתר-גברית" שגורמת לכאב. הפרסומת רמזה לכך ש-
גארי נון, מהעיתון היומי הבריטי, הגרדיאן, ציין כי גדל כילד בארון, ואמר כי אמנם הוא מבין את רצונותיהם של להט"בים הוא מאמין כי
סטרייט-פור-פיי.
סטרייט-פור-פיי (באנגלית: Straight-for-pay) הוא מונח שנגזר מ-"גיי-פור-פיי", והוא מתאר גברים הומוסקסואליים שמקיימים יחסי מין עם נשים בתשלום. המונח הוטבע לראשונה בתיאור הסרט הפורנוגרפי, "" , עקב הצגת כוכבי הפורנו ההומואי, קמרון מרשל ובלייק ריילי, בסצינות הטרוסקסואליות.. ארפד ספג ביקורת רבה על קיום הסצנה באתר Straight Guys for Gay Eyes (SG4GE). מנהל החברה של SG4GE, ג'ייק קרוז, הגן על הסצנה ואמר שהסצנה היא , וכי
באוגוסט 2018, אתר הפורנו ההומואי, Men.com , פרסם את הסצנה הפורנו הביסקסואלית הראשונה של האתר, "The Challenge". ארד ווינווין, כוכב הסצנה, שמזהה את עצמו כהומו, התמודד עם תגובת נגד מצד מעריצי האתר, כאשר חלק מהם האשימו אותו כסטרייט כמה מעריצים האשימו אותו שהוא סטרייט או כמישהו שעבר טיפול המרה להטרוסקסואל או לביסקסואל. ווינווין אמר לאתר הגאה, "Str8UpGayPorn" כי:
אולם אליס טאלי
אולם אליס טאלי (באנגלית: Alice Tully Hall) הוא אולם קונצרטים במרכז לינקולן לאמנויות הבמה באפר וסט סייד, מנהטן, ניו יורק. הוא קרוי על שם אליס טאלי, זמרת ופילנתרופית ניו יורקית, שתרומותיה סייעו בהקמת האולם. טאלי הול נמצא בתוך בניין בית הספר ג'וליארד, מבנה בסגנון בברוטליזם, שתכנן האדריכל הנודע פייטרו בלוסקי. המבנה הושלם ונפתח בשנת 1969. מאז פתיחתו, התארחו בו הופעות ואירועים רבים, בהם
פסטיבל הסרטים של ניו יורק. באלם טאלי 1,086 מושבים.
היסטוריה.
הקשר ובנייה.
לפני בניית אולם אליס טאלי, התקיימו רוב מופעי המוזיקה הקאמרית בניו יורק באולם העירייה ברחוב 43 מערב, שנבנה בשנת 1921. מייסדי מרכז לינקולן רצו באולם מוזיקה קאמרית בתשלובת הבניינים של המרכז, משום שהיה עדיין צורך במקום שייוחד לתכלית זו. לפני תחילת הבנייה במרכז לינקולן, שקלו האדריכלים את האפשרות להקים אולם מוזיקה קאמרית בקומת המרתף של אולם הפילהרמונית (ששמו שונה מאז לאולם דייוויד גפן, לשעבר אולם אייברי פישר). ואולם, בהתחשב בכך, שבית הספר ג'וליארד היה זקוק לאולם קונצרטים בגודל מתאים לאולם מוזיקה קאמרית, החליט מרכז לינקולן לבנות קולן בבניין ג'וליארד. העבודה בבניין ג'וליארד החלה בשנת 1965 - על מגרש במרחק רחוב אחד צפונית לתשלובת מרכז לינקולן המקורית ועל חלקה, שיועדה לשיפור כחלק מהתחדשות עירונית. מחירו של האולם למוזיקה קאמרית נאמד ב-4.2 מיליון דולר, סכום שאת כולו תרמה אליס טאלי, פטרונית מוזיקה קאמרית תושבת ניו יורק וזמרת בעברה.
את אולם טאלי תכנן האדריכל פייטרו בלוסקי ועמו האדריכלים הנלווים אדוארדו קאטאלאנו והלגה וסטרמן. מומחה האקוסטיקה הנדע היינריך קיילוהולץ תכנן את האקוסטיקה באולם. לאליס טאלי היה חלק חשוב בעיצוב האולם. "היא הייתה קפדנית ומדויקת מאוד בבחירת הצבעים ופרטים אחרים שרצתה באולם שיישא את שמה," אמר פטריק מקגיניס, לשעבר ממונה על התפעול ומנהל אולם אליס טאלי, בראיון משנת 1992. טאלי עמדה גם על השארת רווח נכבד בין שורות המושבים, "לאפשר למאזינים בכל גובה לשבת בנוחיות."
פתיחה, שימוש ושיפוץ.
אולם טאלי נפתח ב-11 בספטמבר 1969. בליל הפתיחה ניתן קונצרט הראשון של אגודת המוזיקה הקאמרית החדשה שח מרכז לינקולן. הניו יורק טיימס שיבח את העיצוב הפנימי המאופק והאלגנטי, בעץ תרזה, שטיחים בצבע לבנדר כהה ומושבים בצבע פטל," ומילדרד שמרץ מ"ארכיטקטורל רקורד" כתבה, שאולם אליס טאלי והאולמות האחרים בניין בית הספר ג'וליארד "מוכיחים, שאפשר ליצור אולמות אלגנטיים במונחים מודרניים בלי לחפש מוצא בשחזור דל ונוסטלגי של עיטורי הזהב, הגבס והבדולח של אולמות העבר הגדולים. מאז פתיחתו, מארח אולם אליס טאלי אירועים רבים מספור, בהם "בעיקר מוצרט, מבצעים דגולים", פסטיבלי הסרטים של ניו יורק, ו"ג'אז במרכז לינקולן. ב-1975 הותקן באולם עוגב תואם-קתדרלה, בן 4,192 צינורות.
באפריל 2004 גילה מרכז לינקולן את התוכניות לשלב הראשון של מיזם פיתוח ההתחדשות שלו, שכללו את הרחבת בניין ג'וליארד ועיצוב מחדש של אולם אליס טאלי. התוכנית אושרה והעבודות החלו במרץ 2006. מבקרי אדריכלות רבים שיבחו את התוכנית, אבל הייתה גם ביקורת מצד תומכי שימור, שרצו לשמר את בניין בלוסקי המקורי ללא שינוי. הצעה משנת 2005 למעמד של אתר לשימור הוצעה ונדחתה על ידי הוועדה לשימור אתרים. "דוקומומו אינטרנשיונל", ארגון הפועל להגנת בניינים ואתרים מודרניסטיים מן המאה ה-20 היה בין מובילי ההתנגדות לחידוש. המחלוקת התמקדה בעיקר בשינויים שנעשו בחלקים אחרים של מרכז לינקולן, בשלב השני של מיזם הפיתוח.
עד יוני 2006 גייס מרכז לינקולן בע"מ 339 מיליון דולר, 75% אחוז מ-459 מיליון הדולר שהתחייב לגייס למיזם. סכום היעד הסופי הסתכם ב-650 מיליון דולר, ואת שאר הכסף סיפקו הממשל הפדרלי, העיר ניו יורק וממשלת מדינת ניו יורק. מרכז לינקולן קיבל גם 20 תרומות של 5 מיליון דולר או יותר, תשע מהן בסך 10 מיליון או יותר. התורמים היו יחידים, חברות וקרנות, בהם מורגן סטנלי, קרדיט סוויס ובנק ניו יורק מֶלון. מלאכת הבנייה הסתיימה וטאולם טאלי נפתח מחדש בפברואר 2009, בשבועיים של חגיגות.
Gay-for-pay
סטרייט-פור-פיי
סיירה רמירז
סיירה אלכסה רמירז (באנגלית: Cierra Alexa Ramirez; נולדה ב-9 במרץ 1995) היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
ביוגרפיה.