השלד הועבר למוזיאון בארדו באלג'יר. ב-1968 פורסמו ממצאים חקר השלד. גובה האישה היה בין 1.72 ל 1.76 ס"מ מקבוצה אתנית של הים התיכון שלא הולידה ילדים, כמו כן הייתה צולעת על סמך מבנה מותניים ועצם העצה.
פדרו דה אשקובר
פֶדְרוּ דה אֶשְקוּבָּר (בפורטוגזית: Pedro de Escobar; סביבות 1465 - לאחר 1535), הידוע גם בשם פדרו דו פורטו, היה מלחין פורטוגזי מתקופת הרנסאנס, שעיקר פעילותו היה בספרד. הוא היה אחד המלחינים הראשונים והמיומנים ביותר בכתיבה פוליפונית בחצי האי האיברי, שיצירותיהם שרדו עד ימינו.
חייו.
דה אשקובר נולד בפורטו, ממלכת פורטוגל, אבל דבר אינו ידוע על חייו עד שהחל לעבוד בשירות איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה בשנת 1489. שם משפחתו קסטיליאני במקורו, ואפשר שנולד למהגרים קסטיליאנים או לצאצאיהם, שהתיישבו בפורטו, אבל בני קסטיליה ראו בו פורטוגזי.
דה אשקובר היה זמר בקאפלה הקתולית של המלכה במשך עשר שנים, וברור שעבד גם כמלחין בתקופה זו; נוסף לכך היה החבר היחיד בקאפלת המלכה שהוזכר ברשומות הקאפלה כפורטוגזי. בשנת 1499 חזר לפורטוגל מולדתו, אבל בשנת 1507 קיבל הצעת עבודה, שלה נענה בחיוב, כמאסטרו דה קאפילה בקתדרלה בסביליה.
בתקופת כהונתו בקתדרלה היה ממונה על נערי המקהלה, משרה שכללה השגחה על מגוריהם וארוחותיהם של הנערים נוסף ללימודי הזמרה; הוא התלונן על שכרו הנמוך, ובסופו של דבר התפטר. בשנת 1521 עבד בפורטוגל, כמסטרה דה קאפלה אצל הנסיך דום אלפונסו, הנסיך-קרדינל של פורטוגל, בנו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל. קריירה זו הסתיימה, ככל הנראה, בכי רע, כיוון שהאזכור האחרון לחייו שם היא רשומה במסמך משנת 1535, לפיו הידרדר לאלכוהוליזם וחי בדלות מחפירה. הוא מת באבורה.
מוזיקה והשפעה.
שתי מיסות של אשקובר שרדו בשלמותן, אחת מהן רקוויאם (מיסה פרו דפונקטיס - מיסה למתים), המוקדמת ביותר מאת מלחין מחצי האי האיברי. במכלול יצירתו המוכר גם מגניפיקט, 7 מוטטים (בהם "סטבאט מאטר" אחד), 4 אנטיפונים, 8 שירי קודש ו-18 וילאנצ'יקוס, אבל סביר מאוד להניח, שבשלל היצירות האנונימיות שבכתבי היד הפורטוגזיים והספרדיים קיימות לא מעט יצירות נסתרות משלו. המוזיקה שלו הייתה פופולרית, כפי שאפשר ללמוד מהופעתם של העתקים במקומות רחוקים; לדוגמה, כותבים ילידים העתיקו שניים מכתבי היד שלו בגואטמלה. המוטט שלו Clamabat autem mulier Cananea נהנה במיוחד משבחי בני תקופתו, ושימש מקור ליצירות אינסטרומנטליות מאת מלחינים מאוחרים יותר.
איסמאעיל פאשה
דבורה דותן
דבורה (דקובסקי) דותן (נולדה ב-1940) היא זמרת ושחקנית קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה למשפחה מסורתית. כילדה הופיעה לראשונה בהצגה “שלושת הדובים" בתיאטרון ילדים שליד מרכז המורים והגננות בתל אביב.
בתיכון למדה בגימנסיה הרצליה ובמקביל למדה בסטודיו של הבימה.
בראשית שנות השישים שירתה בלהקת הנח"ל במחזור שכלל גם את עליזה רוזן ויהורם גאון. יחד עם רוזן הצטרפה ב-1963 לתוכנית השנייה של להקת התרנגולים ולאחר מכן הופיעו השתיים בהרכבים נוספים של נעמי פולני, החמציצים והתיאטרון לילדים "פשוש".
ב-1967 הקליטה יחד עם עליזה רוזן את להיטה הגדול ביותר: "האם את בוכה או צוחקת" (מילים: יובב כץ, לחן: דוד קריבושי), על תקופת ההמתנה וכיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים ששיחררה את קיבוצי הצפון מאימת ההפגזות הסוריות.
ב-1968 שיחקה בסרטו של אורי זהר "השכונה שלנו" והופיעה במחזמר "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ" ובהצגה "כל ממזר מלך". יעקב אגמון הציע לה להשתתף במופע "איש חסיד היה". כמו כן עם תום נישאה לחברה, גדעון שפיגל, מהנדס טקסטיל במקצועו. השניים עברו לקריית שמונה, שם עבד שפיגל במפעל הטקסטיל "גיבור".
לאחר מכן עברו לדימונה, בה גרו שנתיים ושבו לתל אביב.
דותן שיחקה ב-1971 בסדרת הדרמה חדוה ושלומיק בתפקיד מירי וכן השתתפה בתוכניות הטלוויזיה "כל המנגינות".
במקביל סיפרה סיפורים לילדים במסגרת "אמנות לעם" ובמוזיאון תל אביב, ובהמשך הפסיקה להופיע.
חיים אישיים.
לדותן ולבעלה, גדעון שפיגל, בת משותפת ונכדות .
זופיה קוסאק-שצ'וצקה
זופיה קוֹסַאק-שְצ'וּצקה (Zofia Kossak-Szczucka; 10 באוגוסט 1889 – 9 באפריל 1968) הייתה סופרת פולנייה ולוחמת מחתרת במלחמת העולם השנייה אשר הצילה יהודים מסיבות נוצריות, ועל כך זכתה לתואר חסידת אומות העולם. היא ייסדה את ארגון ז'גוטה כדי לסייע ליהודי פולין להימלט בזמן השואה.
ביוגרפיה.
ראשית דרכה.
סופיה היא אחייניתו של הצייר וויצ'ך קוסאק ונכדתו של הצייר יוליוש קוסאק . היא נישאה פעמיים (בפעם השנייה לזיגמונט שַטקובסקי (Szatkowski)), ושמרה את השם שצ'וצקה מנישואיה הראשונים. בשנת 1924 התיישבה בכפר גורקי וילקייה שבשלזיה הצ'שינית (אזור היסטורי בדרום מזרח שלזיה, בסביבת העיר צ'שין ). היא הייתה קשורה לחבורה הספרותית "צ'רטק" (Czartak), וכתבה בעיקר לעיתונות הקתולית. היצירה הידועה ביותר שלה מאותה תקופה היא "התלקחות", ספר זיכרונות על המהפכה הרוסית של שנת 1917. היא כתבה גם מספר רומנים היסטוריים נוספים. בשנת 1936 קיבלה את אות הזהב היוקרתי "דפנת הזהב" מטעם האקדמיה הפולנית לספרות.
מחאה והתנגדות לנוכח השואה.
בזמן הכיבוש הגרמני של פולין עבדה קוסאק בעיתונות המחתרת. בשנים 1939–1941 היא הייתה אחת מעורכי העיתון המחתרתי "חיי פולין". בשנת 1941 ייסדה את הארגון הקתולי "החזית לתחיית פולין" וערכה את העיתון שלו, Prawda ("האמת"). במחתרת היא השתמשה בשם הקוד ורוניקה.
בקיץ של שנת 1942, כאשר החל חיסול גטו ורשה, פרסמה קוסאק עלון שכותרתו "מחאה", שנדפס ב-5,000 עותקים, בו תארה במונחים גרפיים את התנאים בגטו, את הנסיבות המחרידות של הגירושים וקראה לפולנים למחות כנגד ההרג ההמוני של היהודים:
ב-1942 ייסדה קוסאק את "הוועד הזמני לעזרה ליהודים" אשר מאוחר יותר הפך ל"מועצה לעזרת יהודים" תחת שם הקוד "ז'גוטה", ארגון מחתרת שמטרתו היחידה הייתה להציל יהודים בפולין מהשמדה בידי הנאצים. הארגון עזר להברחתם ולהצלתם של יהודים רבים.
על מחאתה של קוסאק ב-1942 כתבו החוקרים צ'רי ואורלה-בוקובסקה כי "היא קראה בתוקף להתערבות פעילה בהצלת יהודים - דווקא בשמה של הנצרות הקתולית הפולנית והפטריוטיות הפולנית. הגירושים מגטו ורשה זירזו שיתוף פעולה של ז'גוטה באותה שנה עם הארמייה קריובה בהקמת יחידה שמטרתה היחידה הייתה להציל יהודים.
בשנת 1943 קוסאק נעצרה, אבל הגרמנים לא ידעו במדויק על מעשיה. היא נשלחה לבית הסוהר הראשון בפאוויאק ולאחר מכן לאושוויץ, שם היא הוחזקה במחנה הריכוז ולא במחנה ההשמדה הסמוך (בירקנאו). היא שוחררה אודות למאמצים של המחתרת הפולנית וחזרה לוורשה. בסוף 1944 היא השתתפה במרד ורשה הפולני כנגד הכיבוש הנאצי.
לאחר המלחמה.
בסוף מלחמת העולם השנייה, ביוני 1945, כשהמשטר הקומוניסטי החל לבסס את עצמו בפולין תחת סמכות סובייטית (בשם הרפובליקה העממית הפולנית), היא זומנה על ידי יאקוב ברמן, שר הפנים הפולני החדש, שהיה יהודי, שהמליץ לה לעזוב את המדינה באופן מיידי על מנת להגן על עצמה בגלל דעותיה האנטי קומוניסטיות, ובכך כנראה הציל את חייה. קוסאק ברחה למערב, אבל חזרה לפולין בשנת 1957, לאחר סיומה של התקופה הסטליניסטית.
ב-1946 היא פרסמה את הספר "מן המצר: זכרונות מהמחנה" המתאר את חוויותיה באושוויץ וספרים נוספים, חלקם לילדים.
בשנת 1985, 17 שנים לאחר מותה, העניק לה יד ושם את התואר "חסידת אומות העולם". בשנת 2009, הנפיק הבנק הלאומי של פולין מטבע המנציח את תרומתם של קוסאק, אירנה סנדלר ומטילדה גטר בהצלת יהודים בשואה.
Moment 4 Life
Moment 4 Life (בעברית: רגע לחיים) הוא שיר של הזמרת הטרינידדית ניקי מינאז' בהשתתפות הראפר הקנדי דרייק. השיר יצא לאור ב-7 בדצמבר 2010 כסינגל השלישי מאלבום האולפן הראשון של מינאז', Pink Friday.
בארצות הברית הגיע השיר למעמד פלטינה ודורג במקום ה-13 במצעד הסינגלים בילבורד הוט 100, ובמקום הראשון במצעד שירי הראפ של בילבורד. בטקס פרסי גראמי ה-54 היה מועמד השיר לפרס הופעת הראפ הטובה ביותר, אך לבסוף זכה בפרס השיר Otis של הראפרים ג'יי זי וקניה וסט.
הופעות.
ב-28 באוגוסט 2022, מינאז' כובדה לקבל את פרס החלוציות על שם מייקל ג'קסון בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2022, לאחר נאומה הזמרת ביצעה את מיטב להיטיה הגדולים ביניהם; "Roman's Revenge", "Monster", "Beez in the Trap", "Chun-Li", "Moment 4 Life", "Super Bass", "Anaconda", ו-"Super Freaky Girl". מגזין "בילבורד" סקר את מופעי טקס המוזיקה ודירג את הופעתה של מינאז' במקום הראשון.
סן לורנצו (פירושונים)
Pyramid
Pyramid הוא האלבום השלישי של להקת הרוק המתקדם, The Alan Parsons Project, אשר יצא בשנת 1978. זהו אלבום קונספט (כמו כל אלבומי הלהקה) העוסק בפירמידות בגיזה. בתקופה ההיא, האלבום היה יזום, העניין בכוח הפירמידות ותות ענח' אמון היה נפוץ בארצות הברית ובבריטניה. ב-1978, האלבום היה מועמד לפרס גראמי לאלבום בעל הנדסת הקול הטובה ביותר, לא קלאסית.
האלבום גם הציג צליל חדש ו"מסחרי" יותר המושפע ממוזיקת הניו וייב אשר הייתה פופולרית באותה תקופה בבריטניה, בניגוד לשני האלבומים הקודמים שהתאפיינו ביותר רוק מתקדם ואוונגרד. בתקופה ההיא, להקות רוק מתקדם רבות החלו לשנות כיוון לצלי "מסחרי" ו"פופי" יותר באלבומיהם, ונטשו את צליל הרוק המתקדם בשנות ה-80 בשל ירידה בפופולרית הז'אנר, ומשבר כלכלי קשה באותה תקופה בבריטניה.
רשימת שירים.
כל השירים נכתבו על ידי אלן פרסונס ואריק וולפסון
ניקולא בורבקי
Eve הוא האלבום הרביעי של להקת הרוק המתקדם, The Alan Parsons Project אשר יצא בשנת 1979.