צבע השן מושפע משני אלמנטים המרכיבים אותה - זגוגית השן (או אמייל השן) ודנטין. הדנטין הוא השכבה הפנימית של השן וצבעו צהוב כהה. הזגוגית מצפה אותו וצבעה לבן, המאפשר העברת אור אך אינו שקוף לגמרי. כאשר שכבת הזגוגית עבה, פחות צבע צהוב משכבת הדנטין חודר דרכה, והשן נראית לבנה יותר.
צבע השיניים בעת בקיעתן עלול להיות מושפע מגורמים שונים בזמן תקופת היווצרות השיניים. תקופה זו מתחילה בסוף התקופה העוברית ונמשכת עד גיל 18. השפעה כזו יכולה להיווצר מנטילת תרופות שונות, כגון האנטיביוטיקה טטראציקלין, בתקופה זו, היכולה לגרום לצביעה שחורה של השן בדרגות שונות של חומרה
פגיעה כזו אפשרית גם בעובר במידה והאם נוטלת את התרופה בזמן ההריון או בהנקה. כמו כן, אם הילד חולה במחלת חום חריפה יכולות להיפגע כל קבוצת השיניים הנוצרת באותו שלב התפתחות. פגיעה כזו יכולה להיווצר בשיניו של העובר במידה ואמו חולה במחלה כשהיא בהריון מתקדם.
עם השנים השיניים משנות את צבעם והופכות כהות יותר. שינוי הצבע יכול להיות פנימי או חיצוני לשן. וייתכנו מספר גורמים לתופעה זו:
שיטות להלבנת שיניים.
יש מספר דרכים לטפל בשינויי צבע בכותרת השן. מובן, שיש לאבחן את הגורם לשינוי צבע השן לפני הטיפול.
השפעת תהליך ההלבנה.
בדומה לעצמות אחרות בגוף, השן מורכבת ברובה המוחלט ממינרל קשיח הנקרא הידרוקסי-אפטיט (Hydroxyapatite). שאר חומר השן הוא חומר רך הקובע את צבע השן, ועליו משפיע חומר ההלבנה. במחקר משנת 1993 בדקו חוקרים שן שעברה טיפול בהלבנה תחת מיקרוסקופ אלקטרוני סורק. במחקר נתגלה שחומר השן הקשה לא נפגע, ונפגע רק החומר הרך שסביבו. פגיעה זו הייתה זמנית ונמשכה כשלושה שבועות, שלאחריהם שחזר הגוף את כל שכבת הציפוי.
סיכונים וסיכויים.
הצלחת ההלבנה היא טובה בדרך כלל, אולם השפעתה איננה אחידה ומשתנה מאדם לאדם. תמיד יש אפקט כלשהו, אולם שינוי הגוון איננו בהכרח לצבע לבן מלא, אלא לגוונים בהירים יותר של צהוב. למעשה, עדיף לכנות את התהליך לא הלבנת שיניים, אלא הבהרת שיניים. הסיבה העיקרית לחוסר שביעות הרצון של מטופלים מהתהליך נובע מרמת ציפיות לא ריאלית מלכתחילה. אנשים רבים מבקשים להידמות לדוגמנים במודעות הפרסומת שבעיתונים, אולם מתעלמים מהעובדה שמה שהם רואים שם הוא בחלקו תולדה של עריכה גרפית, ולא צבע השיניים המקורי של הדוגמנים. בנוסף, התהליך עשוי אמנם לשפר משמעותית את צבע השיניים, אולם אין לו השפעה על סידור השיניים, או המתאר שלהן.
תופעות הלוואי הסיכונים בהלבנת שיניים הן בעיקר רגישות לחום, קור ולמאכלים מתוקים. רגישות זו מתפתחת אצל כ-60% מכלל מולבני השיניים והיא תופעת הלוואי העיקרית של ההלבנה. רגישות זו חולפת תוך יום מסיום הטיפול ואינה מסוכנת. בנוסף לכך, כשחומר ההלבנה בא במגע עם רקמה רכה, עלולות להיווצר שלפוחיות בצבע לבן, הנעלמות תוך כחצי שעה מתום הטיפול. שלפוחיות אלה אינן כואבות ואינן מזיקות, להוציא את האי נעימות האסתטית הרגעית.
מרבית היצרנים מבקשים להימנע מביצוע הלבנת שיניים במהלך תקופת הריון. כמו כן, מומלץ לבצע הלבנת שיניים רק מעל גיל 18 - הגיל המשוער בו מסתיים תהליך בקיעת השיניים. חשוב להדגיש כי יש לטפל בעששת או בכל מחלת חניכיים אחרת טרם ביצוע ההלבנה.
משך הזמן שבו נותרת השפעת ההלבנה תלוי באורח החיים של האדם. הרגלי חיים שיכולים לגרום להכתמה חיצונית, כגון עישון או שתייה תכופה של קפה ותה, יכולים לפגום בהלבנה לאורך זמן. באופן כללי, השפעות ההלבנה דועכות לאיטן במשך כשנה עד שנתיים ואז ניתן לחזור על התהליך שוב. יחד עם זאת, ישנן עדויות לכך שגם לאחר ארבע ושמונה שנים צבע השן נותר בהיר יותר מצבעה המקורי.
הרכבה עצמית
הרכבה עצמית היא תהליך הפיך שבו אוסף בלתי מסודר של חומרי גלם או רכיבים הופך למבנה או דפוס מסודר באופן ספונטני כתוצאה מהאינטראקציות בין חומרי הגלם וללא הכוונה חיצונית. תהליך זה מתרחש מאחר שבאופן כללי מערכות בטבע שואפות להיות במינימום מקומי של אנרגיה. לדוגמה: מים זורמים במורד, אולם לא כל המים זורמים לים המלח, המקום הנמוך בעולם. אם, תחת תנאים מסוימים, מינימום מקומי של אנרגיה של מערכת יהיה כאשר הרכיבים מסתדרים במבנה או דפוס מסודר, הם יעשו זאת באופן ספונטני ללא השקעת אנרגיה חיצונית וללא הכוונתם למקומם על ידי התערבות חיצונית.
שלושת המאפיינים המרכזיים של תהליך ההרכבה העצמית הם:
הרכבה עצמית בטבע.
גבישים הגדלים באופן טבעי הם דוגמה להרכבה עצמית (גם אם לא מעניינת במיוחד, כיוון שגביש בהגדרתו הוא מערכת שחוזרת על עצמה). דוגמה מעניינת יותר מספק לנו עולם החי והצומח: תחת תנאים מסוימים (ומורכבים לאין שיעור) נוצרות באופן טבעי בטבע מערכות מורכבות להפליא. בניגוד לגבישים, שהרכבתם העצמית היא סטטית (כלומר: המערכת מגיעה למינימום מקומי של אנרגיה ונשארת שם), במערכות החי והצומח ההרכבה העצמית היא דינמית. התא כולו אינו נמצא בשיווי משקל (במינימום מקומי של אנרגיה) אך החלבונים והאנזימים מתרכבים עצמית – כל אחד למינימום מקומי של אנרגיה תחת התנאים הרגעיים בסביבתו המקומית כדי לבצע את תפקידו בתא.
בני האדם רתמו מספר מקרים כאלה לעזרתם; למשל: DNA. המולקולה הנושאת את החומר התורשתי מורכבת משני גדילים, אשר כל אחד מהם הוא רצף של ארבע אבני בניין (G, T, A ו-C). מבחינה אנרגטית – כדי להגיע למינימום מקומי של אנרגיה תחת תנאים פיזיולוגיים – עדיף שזוג גדילים יקשרו זה לזה או גדיל יחיד יתקפל ויקשר לעצמו כך ש-A נקשר ל-T ו-C נקשר ל-G. בעזרת מערכת פשוטה זו ותכנון ובנייה של גדילים ספציפיים הצליחו מדענים ליצור בעזרת DNA צורות גאומטריות שונות דו או תלת ממדיות, וכן הצליחו ליצור מכונת מצבים פשוטה אשר עשויה למשל להיות מתוכננת לחשב כמה פעמים מופיעה האות A ברצף מסוים של DNA.
הרכבה עצמית בידי האדם.
באופן כללי, ניתן להגדיר שתי גישות שונות לבנייתהּ של מערכת מורכבת: גישת ה-Top Down – היכולת לעשות מניפולציה לאבני הבניין הקטנות בעזרת כלים שונים ולבנות אותם בסדר רצוי, וגישת ה-Bottom Up – הרכבה עצמית.
לכאורה, קל יותר לעשות דברים בגישת ה-Top Down; מרגע שקיימים הכלים לתפעל את אבני הבניין, ניתן לבנות מהן כל שרוצים. ולראיה, זוהי הגישה השלטת היום בתכנון מערכות מיקרואלקטרוניקה. ברם אם יורדים לרמה מערכות ננו-מטריות, מתגלה כי אליה וקוץ בה:
גישת ההרכבה העצמית באה לפתור בעיות אלו ולהציג דרכי בנייה זולות ויעילות.
אולם, גם בגישה זו יש חסרונות. ראשית, היא קשה מאוד לתכנון. במידה רבה, האחריות כאן עוברת מהבונה למתכנן. כיום (2016) עובדות קבוצות מחקר רבות בעולם על ייצור מתקנים ויישומים שונים בשיטה זו, בין השאר בשיטות ביולוגיות, אורגניות או ייצור רכיבים סינתטיים. עם זאת, המחקר עדיין רחוק מגילוי של שיטה מסחרית. אחת הבעיות בהן נתקלים המתכננים היא בעיית תיקון השגיאות. מעצם הגדרת התהליך, לפעמים קורות שגיאות (למשל: רבים המקרים בהם שכפול של DNA אינו מושלם). בעבור מקרים כאלו "דאגה" האבולוציה למנגנוני תיקון שגיאות (ומה גם שכל עוד קורה הדבר אחרי שפרט מסוים כבר התרבה, אין לשגיאה חשיבות מבחינה אבולוציונית). התעשייה, לעומת זאת, אינה "סובלת" שגיאות.
הרכבה עצמית של מכוניות.
כבר בתחילת תעשיית הרכב רעיון למכור חלקים להרכבה עצמית התקבל כסביר. בשנת 1912 היה ניתן לרכוש מכונית מדגם Lad's Car תמורת 160 $ או חלקים להרכבה עצמית תמורת 140 $. בסוף שנות ה-50 היה ניתן לרכוש סט מלא של מכונית Opperman Unicar תמורת 400 פאונד. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 יצרנים מכרו אלפי סטים להרכבה עצמית. בבריטניה היה ניתן לרכוש חלקים להרכבה מכונית מדגם DRK עד לשנת 1996.
כיום נמכרים בהצלחה סטים להרכבת מכוניות ספורט מוצחלות דוגמת AC Cobra ו- Lotus 7.
לפי סקר שנערך בבריטניה ובארצות הברית להרכבת מכונית נדרשות כ-100-1500 שעות בתלות במורכבות בדגם וניסיון המרכיב.
מוקש לשון
מוקש-לשון
מוקשי לשון
מרתף 10
תבנית Factory Method
בתחום הנדסת התוכנה, תבנית Factory Method (שיטת המפעל) היא תבנית עיצוב שתכליתה יצירת אובייקטים החולקים ממשק אחיד מבלי להכיר את המחלקות שלהם. התבנית מתבססת על הגדרת שיטה עצמאית ליצירת עצמים. מחלקות שיורשות יכולות לדרוס את השיטה בשיטה משלהן וכך ניתן לציין את הטיפוס המפורש המתבקש.
מהות תבנית המפעל היא להגדיר ממשק ליצירת עצם תוך מתן האפשרות לתת-המחלקות המממשות את הממשק להחליט לאיזה מחלקה ליצור מופע. יצירת המופע נדחית לתת המחלקות. מקובל להשתמש בתבנית ב-Toolkit וב-Framework שם הקוד צריך לייצר עצמים מסוגים שונים אשר עשויים להיות נורשים על ידי אפליקציות אחרות. כן נעשה שימוש בתבנית כאשר עצמים מהיררכיה אחת נדרשים ליצור אובייקטים מתאימים מהיררכיה אחרת.
פונקציות מפעל מבצעות כימוס (אנקפסולציה) ליצירת עצמים. הדבר שימושי כאשר תהליך היצירה של מחלקה מורכב ותלוי בהרבה גורמים למשל בגורמי תצורה או קונפיגורציה של האפליקציה או בקלט משתמש.
דוגמה.
בדוגמה הבאה הפונקציה MazeGame היא פונקציית תבנית המתארת משחק ועושה שימוש ב-Factory Method בשם makeRoom ליצירת חדרים במשחק (בניגוד לצורה הרגילה ליצירת אובייקט של חדר - בעזרת האופרטור new), ובצורה זו לא מכירה את הסוג הספציפי שלהם:
public class MazeGame {
public MazeGame() {
Room room1 = makeRoom();
Room room2 = makeRoom();
room1.connect(room2);
this.addRoom(room1);
this.addRoom(room2);
protected Room makeRoom() {
return new OrdinaryRoom();