Social Cues הוא אלבום רוק של הלהקה האמריקאית "Cage The Elephant". האלבום כולל רצועה המורכבת מ-13 שירים, ואורכו 44 דקות ו-35 שניות. זהו אלבום האולפן החמישי של הלהקה, והוא הוקלט על ידי חברת התקליטים RCA בהפקתו של ג'ון היל. האלבום הוקלט ב-2018, ויצא לאור ב-19 באפריל 2019.
האלבום זכה לשבחי המבקרים, זכה בפרס גראמי לאלבום הרוק הטוב ביותר וזכה גם להצלחה מסחרית בקרב הקהל עם מכירות גבוהות.
תיאור כללי.
במהלך טיול של סולן הלהקה מאט שולץ עם רעייתו בפומפיי, השניים חוו משבר בזוגיות והחליטו על גירושים. שולץ כתב בדיכאון את השיר "Ready to Let Go", סביב הפרידה של השניים ונכונותו לשחרר את אהבתו. בנושא זה, נכתבו גם השירים "Love's the Only Way", "What I’m Becoming" ו-"Goodbye". שיר הנושא של האלבום, "Social Cues", עוסק בחרדת התהילה של שולץ בעקבות הצלחת הלהקה. "Black Madonna" חוקר את האיזון שבין היופי בהצלחה לבין תחושת הריקנות שבאה בעקבותיה. גם "Skin and Bones" ו-"House of Glass" עוסקים בתהילה.
היגיינה גזעית
המונח היגיינה גזעית שימש לתיאור גישה לאיגניקה בתחילת המאה ה-20, שמצאה את יישומה הנרחב ביותר בגרמניה הנאצית. על ידי גישה זו ניסו הנאצים, שדגלו בתורת הגזע למנוע נישואים בן-גזעיים , והקבילו ניסיון זה לניסיונם של מגדלי חיות למנוע הכלאות כדי לשמר את מה שהם כינו "טוהר הגזע" של חיות (כגון כלבים או פרות). ניסיון זה הונע לעיתים קרובות על ידי האמונה בקיומה של היררכיה גזעית והחשש שבנים למה שכונה "גזעים נחותים" "יזהמו" "גזעים עליונים". כמו רוב האיגניסטים באותה תקופה, הדוגלים בהיגיינת הגזע האמינו שאי יישומה של איגניקה יוביל לניוון חברתי מהיר ושקיעת הציוויליזציה על ידי התפשטות מאפיינים "נחותים" בקרב הפרטים באוכלוסייה.
שורשי המונח.
הגרמני הדוגל באיגניקה אלפרד פלוץ הציג את המונח "היגיינה גזעית" () בשנת 1895 בספרו "קווים מנחים להיגיינה של הגזע" (). הוא דן בחשיבות ההימנעות מ"כוחות-נגד סלקטיביים" כמו מלחמה, רביית כלאיים, שירותי בריאות חינם לעניים, אלכוהוליזם ומחלות מין. ראשוני האיגנים היו מודאגים יותר מהירידה בשיעור הילודה בגרמניה, מהתרבות חולי נפש ונכים במוסדות המנוהלים על ידי המדינה ומעלויותיהם למדינה, מאשר מאשר היו מודאגים ממה שכינו "השאלה היהודית" ו"התנוונות הגזע הנורדי" () שלימים שלטה בפילוסופיה בגרמניה משנות ה-20 ועד מלחמת העולם השנייה.
בסוף המאה ה-19, התאורטיקנים של תאוריית היגיינת הגזע הגרמנית אלפרד פלוץ ווילהלם שלמאייר ראו באנשים מסוימים נחותים והתנגדו לאפשר להם להתרבות. תאורטיקנים אלה האמינו שכל ההתנהגויות האנושיות, כולל פשע, אלכוהוליזם וגירושים, נגרמות על ידי גנטיקה.
גרמניה הנאצית.
במהלך שנות ה-30 וה-40, מכוני מחקר בגרמניה הנאצית חקרו גנטיקה, יצרו רישומים גנטיים וחקרו תאומים. גם מדענים נאצים חקרו דם ופיתחו תיאוריות על הספציפיות הגזעית כביכול של סוגי הדם, במטרה להבדיל בין "ארי" ליהודי על ידי בדיקת דם. בשנות ה-30 סיפק יוזף מנגלה, רופא באס אס, שרידי אדם שנלקחו מאושוויץ - דם, גפיים וחלקי גוף אחרים - למכוני מחקר. ברותמם את ההיגיינה הגזעית כהצדקה למחקריהם, השתמשו המדענים באסירים מאושוויץ ומחנות ריכוז אחרים לשם ניסויים בבני אדם.
בתעמולה הנאצית, המונח "גזע" שימש לעיתים קרובות לסירוגין כדי להצביע על בני "הגזע הארי", "העל-אדם", "האדם העליון" (), שנאמר כי הוא מייצג גזע עליון, אידיאלי וטהור שעדיף מבחינה ביולוגית על כל הגזעים האחרים. בשנות ה-30, תחת האיגניסט ארנסט רודין (Rüdin), האידאולוגיה הנציונל-סוציאליסטית אימצה פרשנות ל"היגיינה גזעית" שדרשה טוהר גזעי ארי וגינתה את נישואי התערובת. אמונה זו בחשיבותו של טוהר הגזע הגרמני שימשה עמוד השדרה התאורטי של מדיניות נאצית לגבי עליונות גזע ומאוחר יותר שימשה אחת ההצדקות לרצח עם. יישומה של המדיניות החל בשנת 1935, כאשר הנאצים חוקקו את חוקי נירנברג, אשר עיגנו בחוק טוהר גזעי על ידי איסור על יחסי מין ונישואים בין ארים ללא-ארים, וקבעו זאת כראסנשאנדה (Rassenschande - חילול הגזע, או בושה גזעית).
תיאוריות על היגיינת גזע הובילו לתוכנית עיקור משוכללת, במטרה לחסל את מה שהנאצים ראו כמחלות מזיקות למין האנושי. אנשים מעוקרים, טענו הנאצים, לא יעבירו את מחלותיהם לילדיהם. חוק העיקור, שעבר ב-14 ביולי 1933, הידוע גם בשם החוק למניעת צאצאים חולים במחלות תורשתיות, קרא לעקר, אם יש צורך אז גם בכפייה, כל בעל מחלה גנטית. חוק העיקור נוסח על ידי כמה מבכירי התאורטיקנים של היגיינת הגזע בגרמניה, כולל פריץ לנץ, אלפרד פלוץ, ארנסט רודין, היינריך הימלר, גרהרד וגנר ופריץ טיסן. רוברט נ' פרוקטור הראה כי בין המחלות שנכללו בחוק היו "חולשת נפש, סכיזופרניה, מאניה דיפרסיה, אפילפסיה, מחלת הנטינגטון, עיוורון גנטי" ו"אלכוהוליזם חמור". המספר המשוער של אזרחים שעברו עיקור בגרמניה הנאצית נע בין 350,000 ל-400,000. כתוצאה מחוק העיקור, רפואת העיקור והמחקר הפכו במהרה לאחד מענפי הרפואה הגדולים ביותר.
תאורטיקנים של היגיינת הגזע מילאו תפקידי מפתח בשואה, המאמץ הגרמני הנאצי לטהר את אירופה מיהודים, וכן במאמצי הנאצים להפחית את אוכלוסיות הצוענים באירופה, הסלאבים, השחורים, האנשים ממוצא מעורב וכן אנשים עם מוגבלות פיזית או מנטלית. בתוכנית T4, היטלר הורה להוציא להורג חולי נפש באמצעות המתת חסד ולהציג מוות זה כמוות משבץ ומחלות. השיטות והציוד ששימשו לרצח של אלפי חולי נפש הועברו לאחר מכן למחנות ריכוז, וזאת לאחר הוכחת הצלחתם ויעילותם של החומרים והמשאבים הדרושים להרג המוני ביעילות. האחיות והצוות שסייעו וביצעו את ההרג הועברו לאחר מכן למחנות ההשמדה. אלה נבנו עם תאי גזים, מתקנים ששימשו לפני כן במבצע ההמתה ההמוני של הגרמנים הארים ה"פגומים" (מעורבים, בעלי לקויות, חולי נפש, אלכוהוליסטים ועוד), על מנת להפעילם לשם רציחות המוניות של יהודים, פולנים, רוסים ועוד.
הרופאים שביצעו ניסויים באסירים במחנות ריכוז התמחו בהיגיינה גזעית והקנו חזות מדעית כביכול לניסוייהם הרפואיים. חלק מהניסויים שימשו למחקר רפואי כללי, למשל הזרקה לאסירים עם מחלות ידועות כדי לבדוק חיסונים או ריפוי אפשרי. ניסויים אחרים שימשו לקידום אסטרטגיית המלחמה של הגרמנים על ידי הכנסת אסירים לתאי ואקום כדי לראות מה יכול לקרות לטייסים אם ייפלטו בגובה רב או על ידי טבילת אסירים במי קרח כדי לראות כמה זמן ישרדו ואילו בגדים יכולים לשמש להארכת חייהם אם ילבשו אותם טייסים גרמנים שהופלו מעל תעלת למאנש. המבשרים של רעיון זה היו ניסויים רפואיים מוקדמים יותר שרופאים גרמנים ביצעו בשבויי מלחמה אפריקאים במחנות ריכוז בנמיביה במהלך רצח העם של ההררו והנאמה.
היבט מרכזי של הנציונל-סוציאליזם היה הרעיון של היגיינה גזעית והוא הועלה למדרגת הפילוסופיה העיקרית של הקהילה הרפואית הגרמנית, תחילה על ידי רופאים, במיוחד פסיכיאטרים. רעיון זה קודם ומוסד לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, במהלך תהליך ההאחדה (Gleichschaltung), במסגרתו בוצע ייעול של מקצוע ההיגיינה הרפואית והנפשית (בריאות הנפש) והכפפתו להיררכיה עם מנהיגות נציונל-סוציאליסטית בראשה.
התוכנית הנאצית לגבי בני גזעים אחרים נכתבה על ידי ארווין באור (Erwin Baur), פריץ לנץ (Fritz Lenz) ואוגן פישר (Eugen Fischer) ופורסמה תחת הכותרת תורת התורשה האנושית והיגיינת הגזע (1936).
לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נזנח רעיון "ההיגיינה הגזעית" ברוב ארצות אירופה. האידאולוגיה הגזענית הוקעה כבלתי מדעית, אך נותרו תומכים ואוכפים של האיגניקה גם לאחר שהייתה מודעות רחבה לטבעה של האיגניקה הנאצית. לאחר 1945, תומכי האיגניקה כללו את ג'וליאן האקסלי ומארי סטופס, אך הם בדרך כלל הסירו את ההיבטים הגזעיים של התיאוריות שלהם, או הפחיתו בחשיבותם.
יאסארוקסאלאש
יאסארוקסאלאש (בהונגרית: Jászárokszállás) היא עיר קטנה במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, בנפת יאסברן.
מיקום.
היישוב ממוקם באזורים הצפוניים ביותר של מחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, באזור כפרי שטוח, 17 ק"מ צפונית-מזרחית ליאסברן. נחל ג'נג'ש זורם בפאתי היישוב.
נגישות.
ניתן להגיע ברכבת על MÁV קו הרכבת 86 (ואמושגיירק - אויסאס - סולנוק). תחנת הרכבת ממוקמת בין ואמושגיירק לבין יאסדוז'ה.
היסטוריה.
ימי הביניים.
דיולה קוציאן (1847-1896), הפקיד הפטריוט המקומי של יאסארוקסאלאש, קבע ביצירתו "העבר וההווה של יאס - ארוקסאלאש", כי "היסודות של ארוקסאלאש דאז הונחו על ידי היאסים שיושבו במקום בשנים 1084–1085 על ידי המלך לאסלו הקדוש (לאסלו הראשון, מלך הונגריה)". (היאסים היו קבוצה אתנית דוברת שפה הודו-איראנית. האוסטים החיים בקווקז כיום הם קרובי משפחה של היאסים). הספרות המאוחרת כבר לא קיבלה את התזה הזו, אלא חיפשו את מקור הקמת היישוב במאה ה-14. קוציאן התייחס לשנת 1313 כאל האזכור הכתוב הראשון של ארוקסאלאש.
עיר מאורגנת (1886-1879).
1879 הייתה שנה חשובה בתולדות היישוב, כאשר יאסארוקסאלאש הפכה לעיר עם מועצה מסודרת. ראש העיר הראשון שלה היה אלאיוש מוצר (1819–1889). הרפורמטורים המקומיים נלחמו למען שימור דרגת העיר, אך בעלי הקרקע העשירים ביותר במקום פרקש יוז'ף מאגם בלטון ואנטל פטש מקצ'קמט חשבו שהעומס הכספי גדול מדי עבור היישוב ובשנת 1886 ארוקסאלאש הפך בחזרה לכפר גדול. עם זאת, המחלוקת נמשכה גם אחרי 1911, לאחר מותם של רוב המשתתפים בוויכוח.
וירג'יניה מן-יי לי