לעומת 72 הפינים שהיו בזיכרונות EDO DRAM שקדמו לו, או 30 פינים בזיכרונות מוקדמים יותר, התקן SDRAM משתמש בתושבת בעלת 168 פינים.
רקע – זיכרון גישה אקראית (RAM).
זיכרון גישה אקראית (RAM) הוא אמצעי מהיר לאחסון מידע. במחשבים, נעשה שימוש בזיכרון זה על מנת לספק גישה לנתונים ולקוד. הזיכרון נחשב "אקראי", שכן ניתן לגשת לכל פיסת מידע אקראית בזיכרון באותה מהירות.
קיימים שני סוגי זיכרון גישה אקראית:
בלבו של תא זיכרון דינמי יש קבל שיכול להיות טעון (ולייצג את הספרה הבינארית 1), או פרוק (0). ניתן לדמות את תא הזיכרון הדינמי לדלי דולף: כמו שרמת המים בדלי הדולף הולכת ויורדת, כן המתח על הקבל הולך ופוחת עקב זרם הזליגה. אם אדם ימתין מספיק זמן, שוב לא יוכל להבדיל בין תא המייצג "0" ובין תא שייצג "1" שרוב מטענו זלג, כשם שלא יוכל להבחין בין דלי שהיה ריק מלכתחילה לבין דלי מלא שמימיו דלפו. כדי להשתמש בזיכרון דינמי, יש לחדש את מטענו של הקבל בתוך פרק זמן הקצר משמעותית מהזמן בו שוב אי אפשר להבחין אם הקבל טעון או לא. לצורך כך, זיכרון דינמי מכיל מעגל חשמלי העובר לארוך כל התאים בזיכרון באופן מחזורי ומחדש את מטענם של התאים המייצגים "1". פעולה זו נקראת "רענון".
זיכרון גישה אקראית דינמי סינכרוני (SDRAM).
זיכרון SDRAM הוא זיכרון DRAM סינכרוני, כלומר מסונכרן עם השעון של אפיק הנתונים של המחשב.
ל-DRAM הקלאסי יש ממשק אסינכרוני, כלומר הוא מגיב במהירות המרבית לשינויים באותות הבקרה. ל-SDRAM יש ממשק סינכרוני, כלומר הוא ממתין לאות שעון לפני שהוא מגיב לאותות בקרה וכך הוא מסונכרן עם אפיק הנתונים של המחשב. שעון זה מניע מכונת מצבים סופית המנהלת צינור עיבוד נתונים (Pipeline) להוראות נכנסות. הדבר מאפשר תבניות פעולה מורכבות יותר מאלה של ה-DRAM האסינכרוני, מה שמאפשר מהירות עבודה גבוהה יותר.
הצנרה (Pipelining) היא שיטה בה ניתן לקבל הוראות חדשות לפני שמסתיים הטיפול בקודמות. בכתיבה בצינור נתונים ניתן לשלוח פקודת כתיבה נוספת מיד לאחר פקודת כתיבה בלא להמתין שהמידע ייכתב למערך הזיכרון. בקריאה בצינור נתונים המידע הנדרש מגיע מספר מחזורים קבוע לאחר פקודת הקריאה ובמהלך מחזורי שעון אלה ניתן לשלוח פקודות נוספות (מספר מחזורי ההמתנה (Latency) מהווה שיקול חשוב בבחירת SDRAM למחשב).
מידע טכני.
ה-SDRAM הוא וריאציה של DRAM, על כן גם הוא מאחסן ביטים של מידע תוך שימוש בטרנזיסטור וקבל במקום 6 טרנזיסטורים כפי שישנם ב-RAM סטטי. בהינתן כתובת לקרוא או לכתוב אליה, הטרנזיסטורים הדרושים 'נפתחים' והקבל נטען לערך הביט או לערך הנכתב אליו בהתאם לפעולה. במטרה לצמצם את ההשפעה של דליפת מטען בקבלים כל השורות מרועננות מדי פעם במטרה לרענן את המתח גם כאשר לא מתקבלות בקשות קריאה וכתיבה. מלבד מטבעו הסינכרוני ל-SDRAM יש גם את היכולת לבצע הצנרה של פקודות במטרה לטפל ביותר מבקשת קריאה או כתיבה אחת בכל פעם כתוצאה מהמורכבות הגדולה יותר שלו. ה-SDRAM עצמו לא אחראי לטיפול ברמה גבוהה בבקשות מבחוץ. ניהול ה-SDRAM ווידוא שהוא מטפל בבקשות בצורה נכונה מבוצע על ידי בקר שמתרגם את הבקשות מהמשתמש לאותות בקרה הנשלחים ל-SDRAM תוך כדי מעקב אחר מצבו של ה-SDRAM. הבקר גם מתרגם את הפלט של ה-SDRAM למשתמש. לכן לא ניתן לנתח את ה-SDRAM בלא לנתח גם את הבקר.
אותות בקרה.
בנוסף לאותות בקרה אלו, ל-SDRAM ישנם גם אפיקי נתונים המשמשים לקבלת מספר שורה או טור ובנק מהבקר, ואפיק נתונים דו כיווני לקבלת ושליחת מידע. בפקודות אשר לא דורשות את כל 12 ביטי מספר השורה או הטור (פעולות טור אשר היות שמספר הטורים הוא בן 11 ביטים בלבד ולכן ניתנות לייצוג בעזרת הביטים A0-A9 ופעולות אשר לא דורשות כתובת) ביט הכתובת A10 משמש כאות בקרה נוסף המאפשר בחירת אפשרות שונה למימוש הפקודה המתקבלת.
מספר מחזורי השעון הנדרש לביצוע כל פקודה תלוי בעיצוב ה-SDRAM ובתדר השעון, על-כן במטרה להימנע ממתן פקודות ל-SDRAM כשעדיין אינו יכול לטפל בהן, הבקר יתוכנת עם ערכי התזמון של ה-SDRAM בו הוא אמור לשלוט.
מהניתוח הטכני של ה-SDRAM ניתן לראות כי אין קשר ישיר בינו לבין המעבד. במקום זאת כל הבקשות מטופלות על ידי הבקר השולח אותות בקרה מתאימים ל-SDRAM ומידע הנקרא מה-SDRAM למעבד.
בקר ה-SDRAM.
הבקר הוא החולייה המקשרת בין ה-SDRAM לבין המשתמש (Host) המבקש לקרוא או לכתוב ל-SDRAM. בדרך כלל הוא ממומש בקוד כמכונת מצבים. הבקר מוכרח לעקוב אחר ה-SDRAM במטרה לטפל בבקשות המשתמש, המעקב כולל:
כל בקשה של המשתמש מתקבלת בבקר, שקובע האם ה-SDRAM יכול לטפל בבקשה כעת ופועל בהתאם. הבקר מתרגם כל בקשה לפקודות הדרושות כדי שה-SDRAM יטפל בבקשה ושולח את אותות הבקרה המתאימים. במידת הצורך, הבקר ממתין בין פקודות למספר המחזורים הדרוש.
יוניקס (סימן מסחרי רשמי UNIX®) היא מערכת הפעלה מרובת משימות ומרובת משתמשים, הנחשבת ליעילה ואמינה. דרישות המערכת הנמוכות מאפשרות להריצה גם על מחשבים חלשים יחסית. יוניקס שוכתבה ושימשה השראה למשפחה גדולה של מערכות הפעלה, ביניהן לינוקס, המהווה את הליבה של רוב שרתי האינטרנט ומרבית הציוד לניהול רשתות והעברת מידע ומערכת ההפעלה של חברת אפל, הנקראת macOS ובמידה פחותה גם מערכות ההפעלה לטלפונים אנדרואיד ו-iOS. יוניקס נכתבה, ברובה, בשפת תכנות עילית – שפת C, דבר שאפשר לה להיות מוסבת לארכיטקטורות מעבדים שונות, ולשרוד עם הזמן. זאת בעוד שמערכות הפעלה מזמנה, שנכתבו ברובן בשפת סף (אסמבלי), בדרך כלל לא שרדו את המעברים לארכיטקטורות מחשבים חדשות.
היסטוריה.
באמצע שנות ה-60, חוקרים מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שיתפו פעולה עם ג'נרל אלקטריק ומעבדות בל ליצירת מערכת הפעלה מסוג שיתוף זמנים שתיקרא Multics, על פי רעיונותיו של ג'יי סי אר ליקלידר. חוקרי מעבדות בל, שהתייאשו מגודלו וממורכבותו של הפרויקט, עזבו אותו. אחד החוקרים - קן תומפסון, החליט לשכתב את מערכת Multics כך שתתאים למיקרו-מחשב PDP-7. בשנת 1970, בעקבות הצלחת הפעלת המערכת על PDP-7, קרא פיטר נוימן למערכת UNICS, אך האיות השתנה עם הזמן ל-UNIX.
בשנת 1972, כתב דניס ריצ'י את שפת C, שהייתה מבוססת על שפת תכנות בשם B, שנכתבה מוקדם יותר על ידי תומפסון. Unix נכתבה מחדש על ידי קן תומפסון ודניס ריצ'י בשפת C, והמעבר משפת סף לשפה העילית גרם למערכת להיות ניידת יותר בין סביבות מחשוב. בשנת 1974 פרסמו תומפסון וריצ'י מאמר על מערכת Unix, והוא הביא לבקשות רבות של אוניברסיטאות לקבל לידיהן עותק של המערכת ממעבדות בל. כיוון שנאסר על AT&amp;T, חברת האם של מערכות בל, למכור מערכות הפעלה למחשבים, היא הסכימה לתת עותקים של המערכת תחת רישיון. ב-1984 פורקה החברה, ההגבלות עליה הוסרו והיא חדלה לספק את יוניקס ללא תשלום. האוניברסיטאות לימדו יוניקס, פיתחו גרסאות שונות של התוכנה והפיצו אותן. אוניברסיטת ברקלי הפיצה את BSD, ריצ'רד סטולמן החל לעבוד על גנו, ולינוס טורבאלדס פיתח את הליבה של מערכת ההפעלה לינוקס.
סטנדרטים.
החל מסוף שנות השמונים, נעשו מאמצים לקבוע תו תקן אחיד ליוניקס הידוע בשם POSIX. מטרתו הייתה לספק בסיס לכלל מערכות ההפעלה. ארגון התקינה IEEE ביסס את POSIX על המבנה המצוי של גרסאות יוניקס נפוצות, והוציא לאור את המפרט הראשון מסוג זה בשנת 1988. באותה שנה יצא גם מפרט Single unix specification על ידי קבוצת אוסטין המבוסס על עבודות מוקדמות יותר של IEEE. החל מ-1998 החלו הסטנדרטים בפעולת מיזוג, וכיום הם מאוחדים.
במאמץ להשגת תאימות, הסכימו מספר יצרנים על מפרט המכונה ELF -
Executable and Linkable Format כמכנה משותף למבנה הקבצים הבינאריים והאובייקטים. שיטה זו הבטיחה תאימות מסוימת בין קבצים בינאריים העובדים על אותו CPU.
מבנה מערכת הקבצים של מספר מערכות מוגדר על פי Filesystem Hierarchy Standard (מפרט מבנה עץ הקבצים). עם זאת, מפרט זה שנוי במחלוקת, ואף בקהילת לינוקס נמצאים חריגות מגישה זו.
דפדפן
דפדפן (באנגלית: Browser) הוא תוכנה המציגה דפי אינטרנט (או של כל רשת מחשבים אחרת) ומאפשרת לעבור בין דפים שונים (פעולת הדפדוף מכונה גלישה) ולעיתים אף לתקשר עם תוכן הדפים. הדפדפן מוגדר כתוכנת לקוח היות שהוא מקבל את דפי האינטרנט משרתי ה-World Wide Web שבאינטרנט אך מורץ על מחשבו של הגולש. היכולת הבסיסית ביותר של תוכנת הדפדפן היא לקבל כתובת אינטרנט מהמשתמש ולהציג את דף האינטרנט שנמצא בכתובת זו. הצגת התוכן כוללת לכל הפחות את המלל שנמצא בדף האינטרנט המבוקש, אך לרוב כוללת גם הצגת גרפיקה ותמונות וכן יכולת להוריד קבצים מהאינטרנט אל המחשב. דפדפנים מתקדמים מציגים אף סרטונים ומולטימדיה.
לרוב, הדפדפנים תומכים במגוון פרוטוקולים, כגון FTP, HTTP, HTTPS ובקבצים שונים כגון קובצי תמונות (gif, png, jpg) קובצי תוכן כגון: HTML, CSS ,JS ,SWF ועוד.
היסטוריה.
הדפדפן הראשון בעולם בשם WorldWideWeb נוצר בידי טים ברנרס-לי שהציגו ב-26 בפברואר 1991. דפדפן זה רץ אך ורק על פלטפורמה בשם NeXTcube, לאחר הצגת הרעיון החדשני הזה לעובדי CERN החלו להיווצר דפדפנים בקצב גבוה, רובם פשוטים מאוד ודומים בפונקציונליות שלהם אחד לשני.
בסתיו 1992 טוני ג'ונסון פרסם דפדפן בשם MidasWWW המבוסס על Motif/X, ובאותה שנה פותח הדפדפן ViolaWWW שהפך לפופולרי יותר מקודמו.
הדפדפן שיצר את התפנית בנוגע לרשת היה מוזאיק (NCSA Mosaic) שנכתב בשנת 1993 רק למערכת הפעלה יוניקס ולאחר מכן הוסב גם למערכות ההפעלה של מיקרוסופט ואפל. רוב הדפדפנים כיום מבוססים על רעיונות וגם על קוד שנכתב בשביל מוזאיק.