לאחר מכן התייחס האפיפיור לביקורו ביד ושם, תוך שהוא משתמש במילה העברית "שואה". הוא תיאר את פגישתו עם הניצולים ביד ושם, ושרטט קו מחבר בין פגישה זו לבין רשמיו מביקורו באושוויץ שלוש שנים קודם לכן, מקום בו:
הפעם נקט בנדיקטוס השישה עשר באופן מפורש בפועל "הושמדו", הוא התייחס לאכזריותו של המשטר הגרמני-הנאצי ונגע בנקודות הרגישות של זכר השואה ואיסור הכחשתה.
האפיפיור המשיך והתייחס ליחסי ישראל והפלסטינים. הוא הביע את צערו על שפיכות הדמים המתמשכת ואת תקוותו לשלום, וציין את מראה גדר ההפרדה שהסב לו, לדבריו, צער עמוק. גם כאן היו דבריו ישירים, ונשאו מסרים ברורים:
האפיפיור סיים את נאומו במילה "שלום".
301 לפנה&quot;ס
אפנדקטומיה
אפנדקטומיה (באנגלית: Appendectomy) היא ניתוח חירום לכריתת תוספתן, בעקבות דלקת התוספתן או סרטן התוספתן.
היסטוריה.
תיעוד האפנדקטומיה הראשון היה על ידי אמייאן, רופא בצבא האנגלי. הוא הציג את התהליך בשנת 1735 ללא הרדמה. הראשון שבכלל אבחן אפנדיציטיס ובין הראשונים לבצע ניתוח מסוג זה היה פתולוג בשם רג'ינלד הבר פיץ (Reginald Heber Fitz) בשנת 1886, אך מכיוון שלא היה מנתח מוסמך לא ייחסו לכך חשיבות. מקרים מוקדמים יותר היו של המנתחים ויליאם גראנט בארצות הברית ב-4 בינואר 1885, אברהם גרובס (Abraham Groves) בקנדה ב-10 במאי 1883 ורוברט לוסון טייט (Robert Lawson Tait) בבריטניה ב-1880.
מאוחר יותר, בסוף המאה ה-19, ביצע בהצלחה H.Hancock ניתוח להסרת תוספתן בחולה עם אפנדיציטיס חריפה. כמה שנים לאחר הניתוח של Hancock, פרסם C.McBurney שורה של דו"חות על אופן האבחון והניתוח של תוספתן חולה באפנדיציטיס.
אפנדקטומיה, בניתוח לפרוסקופי או בניתוח פתוח, היא דרך הריפוי השלמה לחולי אפנדיציטיס. לפני שנים תועד מקרה יוצא דופן על אישה אשר חלתה באפנדיציטיס וטופלה באנטיביוטיקה, לאחר 10 חודשים חזרה לה האפנדיציטיס. בעקבות התקדמות הרפואה שיעורי התמותה מאפנדיציטיס הם אפסיים.
הניתוח.
מהלך הניתוח כולל כריתה של התוספתן והוצאתו דרך חתך באורך 2-4 ס"מ בצד הימני התחתון של הבטן. ניתוח זה נמשך כפחות משעה אם לא הופיעו סיבוכים. במקרה שפותחים את הבטן ומגלים שהבעיה היא לא בתוספתן, מתחילים בניתוח בטן חוקר ומעמיק. גם אם הבעיה היא לא בתוספתן בכל זאת חותכים אותו. הסרת תוספתן היא פעולה פשוטה: מרחיקים את התוספתן מן הרקמה המקיפה אותו וחותכים אותו מצד שמאל, ולבסוף תופרים את הנקב שנוצר במעי.
סיבוכים.
אם לא מטפלים באפנדיציטיס, התוספתן יכול להיקרע בתוך פחות מ-24 שעות. כאשר הוא נקרע, תכולתו משתחררת לחלל הבטן ויוצרת דימום וזיהום. לרוב נוהגים להכניס את החולה לחדר ניתוח ברגע שאפשר, אך מחכים שהחולה יפסיק לאכול ולשתות כדי למנוע סיבוכים של הקאה בזמן ההרדמה.
שיקום.
לאחר כ-24 שעות החולה מתחיל לאכול ולאחר כ-48 שעות הוא מתחיל ללכת ויכול להשתחרר לביתו.
יוהאן גוסטב דרויזן
יוהאן גוסטב דְרויְזֶן (בגרמנית: Johann Gustav Droysen; 6 ביולי 1808, פומרניה – 19 ביוני 1884, ברלין) היה היסטוריון גרמני נודע, טובע המונח "הלניזם".
חייו.
דרויזן נולד בעיר טְרֶפְּטוֹב (Treptow) שבפומרניה (כיום טְזֶ'בְּיַאטוֹב (Trzebiatów) בפולין). אביו, יוהאן כריסטוף דרויזן, היה כומר צבאי. בילדותו היה יוהאן גוסטב דרויזן עד למלחמות הנפוליאוניות ששטפו את ארצו. למראות המלחמה שהיה עד להם בילדותו הייתה השפעה גדולה על חייו הבוגרים.
התחנך בבית ספר בשטטין והשלים את חוק לימודיו באוניברסיטת ברלין. בשנת 1829 התחיל ללמד בגימנסיה הברלינאית בגראואן קלוסטר (Berlinisches Gymnasium zum Grauen Kloster), אחת מן הגימנסיות העתיקות בברלין. משנת 1833 התחיל להרצות באוניברסיטה, ובשנת 1835 קיבל תואר פרופסור.
בתקופה זו התמקד בעולם הקלאסי. פרסם תרגום לכתביו של אייסכילוס ויצירות אחרות. יצירתו העיקרית באותה תקופה היא ספרו "תולדות אלכסנדר הגדול" (1833). ספרים נוספים שפרסם עסקו בתולדות התקופה ההלניסטית.
בשנת 1840 התחיל להרצות באוניברסיטת קיל ובתקופה מסוימת היה מעורב פוליטית בתנועה להגנת זכויות של דוכסויות האלבה, שהעיר קיל הייתה מרכזן. בשנת 1848 נבחר לפרלמנט של פרנקפורט והיה מזכיר הוועדה שחיברה את החוקה.
בשנת 1851 עזב את קיל ועבר ללמד באוניברסיטת יינה, ובשנת 1859 עבר לברלין, שם נותר עד יום מותו.
דרויזן היה נשוי פעמיים. בנו, גוסטב, המשיך את מסורת אביו והיה היסטוריון נודע בזכות עצמו, אשר פרסם כמה ספרים.
תיבת אדג'וורת'
תיבת אדג'וורת' היא דרך נפוצה בכלכלה להציג משק בעל משאבים מוגבלים. לרוב מפשטים את המצב לשני סוגי משאבים, ואז ניתן לומר כי יש "משאב X" ו"כל יתר המשאבים" במקרים מסובכים יותר. נקראת על שמו של פרנסיס אדג'וורת'.
ציר X של התיבה הוא המקסימום הקיים במשק ממשאב 1 וציר Y הוא המקסימום הקיים במשק ממשאב 2.
פתרון הבעיה בתיבת אדגוורת':
קו החוזה.
כאשר שני המשתמשים נמצאים בנקודה שהיא יעילה פארטו, כלומר אינם רוצים להמשיך ולסחור ביניהם במשאבים ניתן לומר כי הם על קו החוזה. על קו החוזה מתקיים שוויון של התועלות השוליות.
אם שני המשתמשים יכולים עדיין להשתמש בסחר כדי לשפר את מצבם, אזי התועלות השוליות אינן שוות. בתיבה זה מתבטא על ידי קטע מקו החוזה המכונה "ליבה". כל נקודה על הליבה עדיפה פארטו, על פני נקודת המענקים. במילים אחרות, שני הפרטים יכולים לסחור ביניהם ולהגיע למצב שבו, לכל הפחות, מצבו של אחד מהם משתפר מבלי להרע את מצבו של השני.
תיבה עבור משק מענקים.
במקרה הזה כל אחד מהצרכנים מקבל מענק מסוים מכל אחד משני המוצרים. לפי הגדרת
מערכת ההעדפות שלהם, הם רוצים כמה שיותר מכל אחד מהמוצרים, אך כיוון שהמשאבים במשק מוגבלים הם נאלצים למקסם את תועלתם עם המשאבים הקיימים.
שני הצרכנים יתחילו סחר ביניהם במטרה להגיע להקצאת משאבים שתמקסם עבורם את התועלת. ברור שככל שהם מוותרים יותר על אחד המוצרים, הם דורשים פיצוי הולך וגובר מהמוצר השני עקב הנחת תועלת שולית פוחתת.
כל אחד מהצרכנים יספר לשני על העדפותיו בנודע למוצרים. נניח שהמוצרים הם בננות ותפוזים. אם שניהם רוצים תפוזים מעבר למענק שקיבלו, מחיר התפוזים יעלה ומחיר הבננות ירד, עד שמישהו מהם יהיה מוכן להציע תפוזים למכירה.
עקומת התועלת: formula_1
מגבלת התקציב: formula_2
הסבר: מחיר השוק של p יחידות y הוא יחידת x אחת, כלומר מנרמלים את המשק על פי מחיר X.
פתרון הבעיה בתיבת אדגוורת':
השקת שתי עקומות התועלת של הצרכנים למגבלת התקציב:
formula_3
מונופול בתיבה.
במקרה הזה קיימים שני צרכנים.
אחד מהם מוגדר מונופול. בהקשר של תיבת אדג'וורת' הכוונה היא שהוא מציע יחס-מחירים מסוים שהוא מתכוון למכור/לקנות בו כל כמות שירצה צרכן 2.
אם צרכן 2 מסכים להצעה יהיה סחר על פי המחירים שהציע צרכן 1 ובכמויות שרוצה צרכן 2.
יום ירושלים הראשון
יום ירושלים הראשון היה הציון הראשון של יום שחרור ירושלים שנחוג בשנת ה'תשכ"ח (1968), שנה לאחר שחרורה של ירושלים במלחמת ששת הימים. את ההחלטה על ציון היום קיבלה הרבנות הראשית לישראל. מאבק ציבורי התנהל סביב היוזמה לקיים עצרת חגיגית ליד הכותל המערבי.
ההחלטה על ציון היום.
עוד בזמן המלחמה החליטה מועצת הרבנות הראשית בכ"ט באייר תשכ"ז לקיים בשבת הסמוכה תפילת הודיה.
בעצרת שהתקיימה כשבועיים לאחר המלחמה, בי"ד בסיוון תשכ"ז, קרא הרב הרב הראשי לישראל, הרב איסר יהודה אונטרמן, לקבוע את כ"ח באייר כיום חג לדורות. במחצית הראשונה של שנת תשכ"ח התקיימו כמה ישיבות של מועצת הרבנות בעניין. הרב שאול ישראלי הציע לחגוג את ראש חודש סיון, שבו ממילא אומרים הלל. הוא נסוג מן ההצעה לאחר שלא הצליח לקבל את הסכמת רבני אגודת ישראל לכך. בח' בטבת החליטה המועצה ברוב דעות לקבוע את כ"ח באייר כיום הודיה. בי"ז באדר היא החליטה לגבי סדרי התפילה באותו יום, שכללו בין היתר הלל שלם בברכה. המועצה פנתה לשר הדתות שיביא את החלטתה בפני הממשלה. בג' בניסן תשכ"ח כתב שר הדתות, הרב ד"ר זרח ורהפטיג, אל הרבנים הראשיים: "הבאתי את החלטתכם לידיעת הממשלה ולא מצאתי נכונות להכרזה על יום ההודיה כיום חג נוסף ליום העצמאות החל באותו חודש".
התנגדות הממשלה לעצרת המרכזית.
לאחר החלטת הרבנות הראשית לקבוע את כ"ח באייר כיום הודיה, החלו ראשי המשמרת הצעירה של המפד"ל, זבולון המר, אליעזר שפר ודניאל ורמוס, בארגון אירועים וסיורים באתרי הקרבות בירושלים, בעיר העתיקה ובהר הבית, ובתכנון עצרת מרכזית ליד הכותל המערבי. ארגון חלק מהאירועים נעשה על ידי מועצת הסטודנטים. אוניברסיטת בר-אילן הכריזה על היום כיום שבתון, אך הנהלות מוסדות אקדמיים אחרים התנגדו להפסקת הלימודים ואף איימו בסנקציות על הסטודנטים שיעדרו מהלימודים. למרות זאת השתתפו בסיורים סטודנטים מהטכניון, מאוניברסיטת בר-אילן ומאוניברסיטת תל אביב. בלטו בהיעדרם הסטודנטים מהאוניברסיטה העברית. בעקבות זאת, התפרצו סטודנטים מחיפה בשירה להרצאות באוניבסיטה העברית, ולפי טענתם, אף הסירו את דגל האוניברסיטה ולקחו אותו לטכניון.
לאחר הגשת הבקשה לאישור העצרת על ידי משטרת ישראל, הוזמן שפר לשיחה אצל ראש הממשלה לוי אשכול, שתבע ממנו לבטל את העצרת מחשש לביקורת בינלאומית. גם ראש עיריית ירושלים טדי קולק סירב להשתתף בעצרת. גם שרי המפד"ל תבעו לבטל את האירוע המרכזי. הנהלת המפד"ל החליטה לדרוש מהמשמרת הצעירה לבטל את העצרת, וחבר הכנסת משה אונא אף תבע להעמיד את המארגנים למשפט בבית הדין של התנועה.