פינה באוש נולדה בזולינגן שבגרמניה והחלה לרקוד מגיל צעיר. ב-1955 החלה ללמוד באקדמיית פולקוואנג באסן, שאותה ניהל קורט יוס, שהיה הכוריאוגרף החשוב ביותר בגרמניה דאז, והיה אחד המייסדים של זרם הריקוד האקספרסיוניסטי הגרמני. לאחר סיום לימודיה זכתה במלגה והמשיכה ללמוד בבית הספר ג'וליארד שבניו יורק ב-1960. עם מוריה נמנים אנתוני טיודור, חוזה לימון, אנה סוקולוב ופול טיילור. בניו יורק הופיעה עם פול סנסדרו ולהקת המחול של דוניה פיור, עם הבלט האמריקאי החדש (New American Ballet), והייתה חברת להקת הבלט של המטרופוליטן אופרה.
ב-1962 הצטרפה ללהקת בלט פולקוונג של קורט יוס, שזה מכבר קמה. היא רקדה כסוליסטית וסייעה ליוס בעיצוב קטעי מחול רבים, לפני שביצעה את יצירתה הראשונה ככוריאוגרפית ב-1968. ב-1969 ירשה את יוס כמנהלת אמנותית. ב-1972 מונתה למנהלת האמנותית של בלט האופרה של וופרטל, ששינה מאוחר יותר את שמו לתיאטרון המחול של פינה באוש.
באוש שילבה בעבודתה הומור עם עצב, ניתן למצוא אינטראקציה בין גבר לאישה בנושאים שונים לאורך עבודתה. יצירתה הידועה "קפה מילר" מוצגת בפתיחת הסרט הפופולרי "דבר אליה" של הבמאי פדרו אלמודובר, ויצירה נוספת שלה מוצגת בסיומו של הסרט. המחול שלה מורכב מקטעים קצרים של דיאלוג ותנועה, לעיתים באופן סוריאליסטי. היא הרבתה להשתמש בביצוע אותו הקטע. הפקותיה הגדולות התאפיינו בעיצוב תפאורה מוקפד ובמוזיקה אקלקטית.
הייתה נשואה לרולף בורזיק ההולנדי, מעצב תפאורה שנפטר ב-1980. בורזיק השפיע במידה משמעותית על סגנונו החזותי של זרם תיאטרון המחול כבר מראשיתו, ומימן את באוש בשנותיה הראשונות עד שלהקתה זכתה להכרה בינלאומית, מעט לפני מותו.
ב-2008 קיבלה באוש את פרס גתה.
ב-30 ביוני 2009 נפטרה בגרמניה ממחלת הסרטן, ימים ספורים לאחר שאובחנה, והיא בת 68 שנים.
הנצחתה.
לי ינור יצרה את הסרט "קפה עם פינה" העוסק ביצירתה של באוש.
הבמאית אן לינסל יצרה סרט תיעודי בשם "חלומות ריקוד - בני נוער מבצעים את ‘אזור מגע' של פינה באוש", על חייה של פינה באוש.
הבמאי וים ונדרס יצר את סרט הקולנוע בתלת-ממד "פינה" העוסק ביצירתה.
פסה
המסגד הלבן (רמלה)
המסגד הלבן (ערבית: الجامع الأبيض, "אלג'אמע אלאביד") ברמלה הוא מבנה אסלאמי קדום, ששורשיו נעוצים בראשית המאה ה-8, בתקופת שלטונם של ח'ליפי בית אומיה. המסגד עבר מספר שינויים במהלך השנים, והבולט שבהם הוא הקמת המינרט הידוע בשם "המגדל הלבן" שנוסף לו בתקופה הממלוכית. שמו המדויק של המסגד הוא "ג'אמע ארבעין אל מוע'זי", כלומר "מסגד ארבעים הלוחמים" (של מוחמד) שעל פי מסורת מימי הביניים המאוחרים, נקברו בתחומי המסגד הלבן. המסורת הנוצרית ייחסה למסגד את מקום קבורתם של ארבעים המרטירים מסיוואס שבטורקיה.
היסטוריה.
על-פי המקורות ההיסטוריים, סלימאן אבן עבד אל מלכ, בונה רמלה, החל להקים בה מסגד שבנייתו נשלמה לאחר מותו, על ידי אחיו השאם. המסגד מוזכר בספרות בפשטות כמסגד של רמלה, ללא כל שם תואר. אף על פי שהראשון שקרא למסגד הלבן בשם זה היה ההיסטוריון מוקדסי בסוף המאה ה-10, מקובל להניח כי המדובר באותו מסגד, ונראה כי את ראשית המסגד יש לייחס לשנות העשרים והשלושים של המאה ה-8. שמו של המסגד ניתן לו בשל העובדה שהוא היה מכוסה בשיש לבן. מוקדסי, שזכה לראות את הבניין בתפארתו כתב:
המסגד חרב כמעט לחלוטין ברעידות האדמה של 1033 ו-1068, ושוב במהלך התקופה הצלבנית. המסגד והצריח שוקמו מחדש בתקופה הממלוכית, ואז גם נבנה המגדל הלבן. עם ירידת קרנה של העיר רמלה נעזב המסגד וחרב, ורק המגדל הלבן ומספר חורבות נותרו במקום.
עד לשנות ה-80 של המאה ה-20 התקיימו חגיגות "נבי סלאח" שנמשכו 4 ימים בסמוך למגדל הלבן ברמלה. המועד המדויק היה נקבע בהתאם למועד של "שבת האור" של הנוצרים (6 ימים לאחריה). במהלך ארבעת ימי החגיגה התקבצו אלפי מוסלמים מרחבי הארץ (לרבות יהודה, שומרון ועזה - באותה תקופה היה מעבר חופשי), אשר נהנו מיריד צבעוני, קולני וריחני. ילדי רמלה והסביבה, מכל הדתות, נהגו להגיע ליריד וליהנות מדברי המתיקה הייחודיים שנמכרו במקום.
ארכאולוגיה.
החפירות הארכאולוגיות במקום התעכבו עד שנת 1984, ויעקב קפלן היה הארכאולוג הראשון שחפר במקום. קפלן זיהה שלושה שלבי בנייה במסגד: הראשון, שנבנה ישירות על גבי החולות שנתנו לרמלה את שמה, השני, שניכר היטב בסטייה בת 6 המעלות באולם התפילה, שבו נוסף האגף המערבי, והשלישי, שבו התווסף המגדל הלבן:
שלב אפשרי נוסף, שתיארוכו קשה במיוחד שלב הקמת מאגרי המים. בריכת הקשתות ברמלה, בה נעשה לראשונה בעולם שימוש שיטתי בקשת המחודדת, היא המבנה הבודד בארץ ישראל שניתן לשייכו בוודאות לתקופה העבאסית. אם כי בתוך המאגרים שבמסגד לא התגלו ממצאים המסייעים בתיארוכו, הדמיון הרב לברכת הקשתות מצביע על כך שהמדובר בתוספת עבאסית למבנה, דבר המצביע על כך שהשלב השני של המסגד אכן נבנה במחציתו השנייה של המאה ה-8. בהזדמנות זו, הורחבה חצר המסגד צפונה.
המבנה.
המסגד, בעל תוכנית הקרקע המלבנית, השתרע על שטח 93x84 מטר. מרבית השטח נתפס על ידי חצר. בצידה הדרומי של החצר שכן אולם מקורה, ובו קיר הקיבלה שבאמצעיתו המחראב. בצמוד למרכזו של הקיר הצפוני של המסגד ניצב המגדל, ובמרכזה של החצר שלושה מאגרי מים תת-קרקעיים בעלי קיבולת של כאלפיים ממ"ק כל אחד, הקשורים לאמת המים שהקים סלימאן עם ייסוד העיר. עוד נמצא בחצר מבנה נוסף שעל מהותו נחלקים החוקרים. המבנה המסיבי, שרק יסודותיו נחשפו, היה בצורת ריבוע שאורך צלעותיו שמונה מטרים, וסביב לו הייתה מעין מדרכה מוגבהת. קפלן שיער כי המדובר בסביל, אך הוא לא היה בטוח בכך.
מספר הצעות הועלו לגבי שימושו של המבנה, ובהן בית אוצר, ואף שריד למינרט בן המאה ה-13
המגדל הלבן.
המגדל הלבן, שהוקם בשנת 1318 על ידי הסולטאן אל מלכ אל נאצר מוחמד בן קלאון, הוא מהאלמנטים הבולטים ביותר בנופה של רמלה. מאז ימי הביניים נודע המגדל גם בשם "מגדל הארבעים", וההיסטוריון והשופט מוג'יר א-דין כתב אודותיו כדלקמן:
המגדל הרשים את הבריטים עד כדי כך ששלטונות המנדט הבריטי בחרו בתמונתו כדי לעטר שטרות כסף בערכים שונים. כמו כן לא נבנו במשטרת רמלה הסמוכה מגדלים, כדי שלא יאפילו עליו.
המגדל מתנשא לגובה של 30 מטרים, ובנוי מאבני גזית בגווני לבן-צהבהב, בשילוב של שיש לבן במקומות שונים, לרוב בשימוש משני. אורך כל אחת מצלעות המגדל הוא כשבעה מטרים, ובשלוש קומותיו הראשונות, הוא מחוזק על ידי זוג אומנות אחוזות בכל צלע, המעבות את בסיסו לכדי שמונה מטרים. פתח הכניסה פונה דרומה. מבחוץ, המגדל נראה כמחולק לשישה מפלסים, אולם מבפנים הוא מחולק אף לתתי-קומות, המחוברות ביניהן ב-119 מדרגות (כיום ניתן לטפס 111 מתוכן).
בדרך כלל נטען שהמגדל נועד להיות מינרט, אך דעה זו מעוררת קשיים בשל גובהו העצום העולה על זה של צריחי מסגדים המוכרים לנו. למגדל קירות עבים במיוחד, חלונותיו עוצבו כחרכי ירי ולכל אחת מקומותיו נקבעו עיטורים שונים. לפני דלתו נבנתה קשת מקדימה האופיינית לשערים מבוצרים. תפקידה היה ליצור פתח עילי כדי לירות במנסה לפרוץ את השער או לשפוך על ראשו נוזלים רותחים. המבנה בוצר במכוון. מעל הכניסה הותקן חדר קטן המאפשר גישה אל אשנב ההגנה והמעקה שלידו. מסדרונות שתי וערב, החוצים את מבנהו של המגדל, מאפשרים קשר מהיר, ראייה לכל הצדדים וגישה אל חרכי הירי. מראש המגדל תצפית מצוינת לכל הכיוונים. מאפיינים אלה מתאימים לביצור צבאי יותר מאשר לתפקוד דתי. התצפית מראש המגדל אפשרה גילוי אויב מתקרב כבר ממרחק רב. סביר על כן שסיבת הקמת המגדל הייתה קודם כל צבאית, גם אם שימש לתכלית דתית בחיי היומיום.
ליד פתח הכניסה אל המגדל קבועה כתובת הקדשה שתרגומה כדלהלן:
בסמוך למגדל ניצב מבנה קטן בו מראים המוסלמים את קברו של נבי סאלח. נבי סאלח נזכר בקוראן שבע פעמים כאדם שקרא לתושבי מדאאן סאלח לחזור בהם מעבודת האלילים ולהאמין באללה לבדו. כאשר סירבו נהפכה עליהם הארץ והם מתו כולם. עד 1948 היה הקבר יעד לעלייה שנתית לרגל של אלפים, אך כיום מבקרים אותו עולי רגל מוסלמים במספר קטן בימי שישי.
אברציה כרומטית
אברציה כרומטית היא עיוות אופטי הפוגע ביכולת של מערכת אופטית למקד את כל אורכי הגל לאותה הנקודה. העיוות נגרם מתופעה שנקראת דיספרסיה: מקדם השבירה של עדשות משתנה כתלות באורך הגל. כיוון שמקדם השבירה של העדשה קובע את מרחק המוקד שלה, השינוי של מקדם השבירה לכל אורך גל משפיע על המיקוד של העדשה. כך, אובייקט המורכב ממספר צבעים מתרכז בנקודה שונה עבור כל צבע דבר הגורם לקבלת תמונה מטושטשת.
סוגים של אברציה כרומטית.
אברציה זו מורכבת למעשה, משתיים. האחת היא צירית או אורכית, והיא מתקבלת כתוצאה מהתכנסותן של קרני אור השייכות לאורכי גל שונים בנקודות שונות לאורך הציר האופטי. השנייה היא רוחבית או צידית, והיא נובעת מהתמקדותם של אורכי גל שונים בנקודות שונות (בגובה שונה) במישור המוקד. מיקום שונה על מישור המוקד מבטא הגדלה שונה של הדמות עבור אורכי גל שונים, מאחר שהיא מוגדרת על ידי היחס בין מרחק הדמות מהעדשה לבין מרחק העצם מהעדשה. מאחר שמרחקים אלה קשורים ביניהם באמצעות נוסחת גאוס, formula_1, כאשר, u מציין את מרחק העצם מהעדשה, v מציין את מרחק הדמות מהעדשה, ו-f מציין את מרחק המוקד, הרי שאלו הן היבטים שונים של אותה תופעה בסיסית.
תיקון (מזעור) אברציה כרומטית.