בקיץ 2014 התקבלה ההחלטה הסופית לסגור את הקבוצה עקב בעיות כלכליות.
בית הדין האירופאי לזכויות אדם
חזקיהו דה-סילווה
הלגיון הערבי החופשי
הלגיון הערבי החופשי (בגרמנית: Legion Freies Arabien, בערבית: جيش بلاد العرب الحرة) היה יחידה ערבית שפעלה במסגרת הצבא הנאצי במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הלגיון הוקם כתוצאה מהשתדלות של המנהיגים הערבים שגלו באירופה, רשיד עאלי אל-כילאני ואמין אל-חוסייני, אשר הציעו להקים יחידה ערבית אתנית בדצמבר 1941. הצעתם נתקבלה כעבור כשנה והוחל בהקמת היחידה.
היחידה נבנתה על בסיסה של היחידה הקטנה בפיקודו של הגנרל הגרמני הלמוט פלמי, בשם "זונדרשטאב פ'". יחידה זאת הוקמה כדי לסייע למרד הפרו נאצי בעיראק, אולם בפועל המרד דוכא על ידי הבריטים לפני שהיחידה יכלה לפעול. היחידה ישבה תחילה בסוריה וכללה כמה עשרות פליטים ערבים מעיראק וכן ערבים מסוריה ומפלסטינה לאחר כיבוש סוריה על ידי בריטניה וכוחות צרפת החופשית, היחידה עברה לשבת בכף סוניון שביוון הכבושה על ידי מדינות הציר.
לאחר ההחלטה על הקמת הלגיון, גויסו אליו גולים ערבים באירופה ושבויי מלחמה ערבים שהיו בידי מדינות הציר, כך שבסופו של דבר הלגיון מנה כמה מאות חיילים ערבים. כוונתם של הגרמנים הייתה להשתמש בלגיון לאחר שיכבשו את הקווקז. לפי התוכנית הגרמנית, המנהיגים הערבים יובאו לטביליסי ושם יכריזו על הקמת ממשלה עיראקית גולה, שיחד עם הלגיון תסייע לכוחות הגרמנים לחדור ולכבוש את עיראק.
אולם התפתחות המאורעות הייתה בניגוד לציפיות הגרמנים. הם לא הצליחו לכבוש את הקווקז ולכן הרעיון של הקמת ממשלה עיראקית גולה והתקדמות, בעזרת הלגיון, לכיבוש עיראק, ירד מן הפרק. במבצע לפיד הנחיתו בעלות הברית את כוחותיהם בצפון אפריקה והיה ברור שצרפת של וישי לא תוכל להתנגד להם. לכן הכוחות הגרמנים-איטלקים כבשו את תוניסיה (שבאופן רשמי עדיין הייתה בשליטת צרפת של וישי), וכוחות הלגיון הועברו לתוניסיה, שם התווסף להם כוח אדם של כמה מאות לוחמים שגויסו מן האוכלוסייה הערבית המקומית.
הלגיון לקח חלק משני בקרבות בין כוחות מדינות הציר לבעלות הברית. המורל של חיילי הלגיון היה נמוך ונראה שהגרמנים לא היו שבעי רצון מתפקודם. לאחר נפילתו בקרב של מפקד הלגיון, אוברסט מאייר-ריקס, הגרמנים החליטו להוציא את הלגיון מן החזית. לאחר מכן הלגיון הוצב ביוון ובשלהי המלחמה נלחם בחזית המערבית.
אנדרטת ביסמרק
אנדרטת ביסמרק (בגרמנית: Bismarck-Nationaldenkmal) בטירגרטן בברלין היא פסל זיכרון של הפסל ריינהולד בגאס משנת 1901, המוקדש לנסיך אוטו פון ביסמרק, ראש ממשלת פרוסיה והקנצלר הראשון של הקיסרות הגרמנית.
הפסל, כמו גם עמוד הניצחון של ברלין ניצבו במקור ב לפני בניין הרייכסטאג, אך הועברו למקומם הנוכחי בכיכר הכוכב הגדול (Großer Stern) ב-1938. ככל הנראה העברת הפסל היא זו שהצילה אותו מהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה, והוא נותר בשלמותו עד היום, למעט נזקים מרסיסים שספג במהלך הפצצות בעלות הברית על ברלין.
בגאס זכה בחוזה לעיצוב האנדרטה מבין 90 משתתפים שהגישו הצעות לתחרות שיזם הקייזר וילהלם השני. גובהו של הפסל 15 מטר, רוחבו 20 מטר ובסיסו חפור בעומק 4 מטר. התכנון המקורי כלל גם שתי בריכות בצורת חצי עיגול עם מזרקות ופסלי אבן של נימפות וטריטונים שיצר הפסל לודוויג קאוור בין השנים 1897-1901. חנוכת האנדרטה נערכה ב-16 ביוני 1901.
עיצוב האנדרטה.
מעמד הפסל עשוי גרניט אדום ועליו מתנשאת לגובה 6.6 מטר דמותו המפוסלת בברונזה של ביסמרק במדי פרשים, שאותם נהג ללבוש בהופעותיו בפני הרייכסטאג. ידו השמאלית אוחזת בחוזקה בניצב של חרב בעלת להב רחב, ידו הימנית שעונה על חוקת האימפריה, ומבטו צופה אל האופק. על חזית המעמד שעליו ניצב הפסל חקוקה בפשטות הכתובת "ביסמרק", ומתחתיה ההקדשה "הקאנצלר הראשון של העם הגרמני 1901". בצידו הימני של המעמד נמצא תבליט המתאר שני צעירים - אחד אוחז בידו בלפיד והשני תוקע בקרן, ומאחוריהם דמותו של ביסמרק כאל יווני כשמלאך שומר מרחף מעליו. תבליט נוסף נמצא על צידו השמאלי של המעמד ומתאר ינשוף האוחז בציפורניו עט נוצה כשמסביב מעופפת להקת עורבים.
ארבעת הפסלים שבתחתית האנדרטה משמשים להאדרת שמו של ביסמרק כסמל לכך שפסל רגיל אינו יכול לייצג את דמותו:
שינויים במבנה האנדרטה.
כחלק מתוכניתו של אלברט שפר להפוך את ברלין לבירת העולם הועברה האנדרטה, יחד עם עמוד הניצחון של ברלין, ופסליהם של אלברכט פון רון ומולטקה, לחלק הצפוני של "הכוכב הגדול" (Großer Stern), שהיה אמור להיות אזור הנצחה ל"רייך השני" - הקיסרות של 1871.
במסגרת שיפוץ האנדרטה בשנים 1958-1961 הוסרו ממעמד הגרניט שישה תבליטי ברונזה שתיארו באמצעות דמויות סימבוליות את הצעדים שהובילו לאיחוד גרמניה ב-1871 ואת השלמת מפעלו של ביסמרק לאחר האיחוד. מאז חנוכת האנדרטה זכו תבליטים אלה לביקורת רבה, בין היתר בגלל האיכות האומנותית הנמוכה שלהם. התבליטים לא הוחזרו למקומם, וככל הנראה נעלמו, כך שמעמד הגרניט נותר כיום חלק.
קטלוני
פילאר רהולה
קונטקט (סרט מצויר)
קונטקט (מרוסית: Контакт) הוא סרט מונפש קצר סובייטי. הסרט נוצר בשנת 1978 באולפני סויוזמולטפילם ובוים על ידי ולדימיר טרסוב.
עלילה.
צייר הולך לטייל בטבע מחוץ לעיר. בזמן שהוא שוכב על הדשא ומזמזם את "Speak Softly Love" – מנגינת הנושא של הסרט "הסנדק" מאת נינו רוטה – נוחתת לידו חללית גדולה. מהחללית יוצא חוצן, שמצלם את הצמחים והחיות ליד אתר הנחיתה ומנסה ליצור קשר עם הצייר. הצייר נבהל ובורח והחוצן רודף אחריו. הצייר נופל מִצוּק, נשכב על הדשא ומדמיין שהחוצן עומד ללכוד אותו ולכלוא אותו בכלוב. החוצן נעמד ליד הצייר ומנסה לזמזם את אותה המנגינה, אבל עושה טעויות. הצייר מבין שהחוצן ידידותי, מלמד אותו את המנגינה הנכונה והם ממשיכים ללכת יחד יד ביד.
בסרט אין דיבור בשום שפה. כל התקשורת נעשית על ידי תנועות ידיים, מבטים ומנגינות; החוצן גם מנסה לשנות את צורתו לדמויות של חיות וחפצים שהוא רואה. הנושא של תקשורת אוניברסלית היה אחד הנושאים העיקריים גם בסרטים אחרים של הבמאי ולדימיר טרסוב; הוא אמר על אמנות ההנפשה שהיא "האספרנטו של כל האנושות." הסרט גם מציג את היחס המתנשא של האדם כלפי טבע: כשהצייר מביט על פרפרים וציפורים, הוא מדמיין את הפרפר על סיכה באוסף חרקים ואת הציפור בתוך כלוב, וחושב שבאותה צורה מסתכל עליו החוצן.
המנגינה של נינו רוטה מושמעת בסרט בעיבוד פול מוריאה, שאוספי מוזיקה קלה בניצוחו היו נפוצים בברית המועצות באותה התקופה. בנוסף לשיר הנושא, סצנת הפתיחה וסצנת המרדף מלֻוות במוזיקת ג'אז של ג'ורג' גרשווין בעיבוד לאוניד צ'יז'יק.
השפעה והכרה.
הסרט "הסנדק" לא הופץ בברית המועצות, והמנגינה הייתה מוכרת לאנשים סובייטיים בעיקר מהסרט הזה.
הסרט זכה בפרסים בפסטיבלים הבאים:
סאות'המפטון (פירושונים)
שלב העזיבה של כדור הארץ
שלב העזיבה של כדור הארץ (באנגלית: Earth Departure Stage ובקיצור EDS) הוא מערכת הנעה רקטית שפותחה כחלק מתוכנית קונסטליישן. תוכנית הפיתוח של שלב זה בוטלה עם ביטולה של תוכנית קונסטליישן כולה.
שלב העזיבה של כדור הארץ היה אמור להיות מונע באמצעות מנוע J-2X יחיד שמפותח ממנוע ה-J-2 של טיל השיגור סטורן 5 שפעל בזמן תוכנית אפולו. כחלק מתוכנית קונסטליישן, שלב העזיבה של כדור הארץ היה משוגר לחלל על גבי טיל השיגור ארס 5 שם הייתה מתחברת החללית אלטאיר עם החללית אוריון. לאחר ההתחברות, מנוע ה-J-2X של שלב העזיבה של כדור הארץ היה ניצת והיה מטיס את החלליות לכיוון הירח.
מבנה.
לפי התכנון הראשוני שהתבסס על המנועים והטכנולוגיה של מעבורות החלל, אמור היה שלב העזיבה של כדור הארץ להכיל שני מנועי J-2X בעוד ארס 5 יכיל 5 מנועי SSME (המנועים הראשיים של מעבורות החלל). אולם, עם שינוי התכנון של ארס 5 לשימוש עם שישה מנועי RS-68 בשלב הראשון, עוצב מחדש גם שלב העזיבה של כדור הארץ כך שיכיל מנוע J-2X יחיד. עם העיצוב החדש של השלב, הוא היה דומה מאוד בצורתו לשלב העזיבה של כדור הארץ בתוכנית אפולו שנקרא S-IVB, אולם שלב העזיבה של כדור הארץ הנוכחי מפותח יותר ויכול לשאת מטען לזמן רב יותר.
תפקיד בתוכנית קונסטליישן.
שלב העזיבה של כדור הארץ, שתוכנן לשימוש במשימות מאוישות לירח, ישוגר יחד עם החללית אלטאיר על גבי ארס 5 למסלול נמוך סביב כדור הארץ. לאחר ההגעה לחלל, הארס 5 יתנתק משלב העזיבה של כדור הארץ ומהחללית אלטאיר וייפול ויישרף באטמוספירה. לאחר ההתנתקות מהטיל ארס 5, מנוע ה-J-2X של השלב יוצת על מנת לכוון את השלב ואת החללית אלטאיר למסלול הרצוי סביב כדור הארץ, שם הם יחכו לשיגורה של החללית אוריון על גבי טיל השיגור ארס 1. עם הגעתה של החללית אוריון לחללית אלטאיר ולשלב העזיבה של כדור הארץ, היא תתחבר עמם, והמנוע של השלב יוצת בשנית, הפעם בניצול של 80% מכוחו של המנוע, וזאת על מנת להשתחרר מכוח המשיכה של כדור הארץ ולטוס לכיוון הירח. ההצתה של המנוע תארך רק דקות מעטות. בזמן ההצתה של המנוע, האסטרונאוטים יפנו לכיוון שלב העזיבה של כדור הארץ, שיטה שמכונה בנאס"א "עיניים החוצה" (eyeballs out) מאחר שהתאוצה גורמת לאסטרונאוטים להימשך קדימה, ולתחושה שהעיניים שלהם נמשכות החוצה. לאחר סיום פעילותו של המנוע, שלב העזיבה של כדור הארץ יתנתק מהחלליות אוריון ואלטאיר, או שיכנס למסלול סביב השמש או שבאופן מכוון יתרסק על פני הירח כחלק מהניסיון לחקור את הירח.
שלב העזיבה של כדור הארץ ב-SLS.