השפה הלטינית (Lingua latīna) היא שפה הודו-אירופית השייכת למשפחת השפות האיטאליות, כלומר, אלו שדוברו באזור איטליה של ימינו. השפה דוברה באזור לאטיום (לאציו של ימינו) ומכאן נגזר שמה. זוהי שפתה הרשמית (לצד יוונית) של האימפריה הרומית ככלל, שפתם של בני רומא בפרט מאז תקופת המלוכה העתיקה (המאה ה-8 לפנה"ס), דרך ימי הרפובליקה הרומית ועד סוף ימי האימפריה ואף לאחריהם, כאשר הלטינית הכתובה נשמרה כשפת התפילה של הכנסייה המערבית (הקתולית) בעוד שהניבים המקומיים נהפכו בהדרגה לגרסאות המקודמות של השפות הרומאניות: איטלקית, צרפתית, ספרדית, פורטוגזית וניבים רבים של שפות אלו. הלטינית הייתה שפת החוק והממשל של האימפריה הרומית, היא היוותה את אחד הגורמים המאחדים את כל האימפריה על שלל אנשיה, היא שימשה לינגואה פרנקה ואפשרה תקשורת יעילה בין דוברי שפות שונות וקשר בין הממשל לאזרחי האימפריה ולהפך. הלטינית החלה להתפשט ברחבי האימפריה הרומית, תחילה בעיקר על ידי חיילים אשר הוצבו במקומות שונים באימפריה, לאחר מכן האוכלוסייה המקומית החלה לאמץ בהדרגה את הלטינית. האימפריה לא נקטה במדיניות של עקירת אוכלוסייה מקומית לטובת אוכלוסייה דוברת לטינית, גם לא במדיניות כפיית השפה הלטינית על עמים שונים. זאת בניגוד, למשל, לאלכסנדר הגדול אשר שאף לכפות את השפה היוונית כשפה הרשמית של ממלכתו. השפה הלטינית לא היוותה תנאי לקבלת אזרחות רומית ולא היו מוסדות לימודיים, שנתמכו על ידי הקיסרות, אשר העדיפו את הלטינית כשפת החינוך.
הרהיטות בשפה הלטינית הייתה בעלת ערך תרבותי, חוקי, פוליטי, חברתי וכלכלי גבוה. ידיעת לטינית הייתה חיונית לאיוש משרה ציבורית בשירות האימפריה ולקידום בה. היא היוותה גם את שפת ההתנהלות הפנימית של הממשל, החלטותיו של הקיסר והתקשורת הרשמית שלו הועברו בלטינית בלבד, לצד פסיקותיו על חוקים מקומיים, גם אם הללו נכתבו בשפות שונות. הבירוקרטיה הרומית עסקה באובססיביות בכתיבה, לאור הערך המיוחד שייחסו הרומאים למילה הכתובה. שיעור האוריינות (בשפה הלטינית) ברחבי האימפריה עמד, על פי אומדנים, בין חמישה לשלושים אחוזים, לפי ההגדרה המשתנה ל"אוריינות". אחת הסיבות לרמת האוריינות הנמוכה הייתה אי מעורבותה של המדינה בהענקת השכלה, לימוד השפה היה אפשרי רק לילדי משפחות אשר יכלו לעמוד בתשלום.
תעודות לידה וצוואות היו חייבות להיכתב בלטינית עד תחילת המאה ה-3 (תקופת שלטונו של אלכסנדר סוורוס), נתינים אנאלפביתים זכו לסיוע מסופר ממשלתי בקריאת ובכתיבת מסמכיהם הרשמיים. השפה הלטינית שימשה גם כשפתו של הצבא הרומי (אשר חייליו הגיעו מעמים רבים ודברו שפות שונות) עד אמצע המאה השישית ואף נותרה בשימוש נפוץ באימפריה הרומית המזרחית (הביזנטית) גם בתחילת המאה ה-7 (סביבות שנת 630).
יוונית.
יוונית היא שם כולל למספר ניבים בעלי מוצא לשוני משותף, היא מהווה משפחת שפות עצמאית בתוך משפחת השפות ההודו-אירופיות. בתקופת אלכסנדר הגדול נעשה ניסיון לאחד ניבים יווניים שונים לניב אחיד שנקרא "יוונית קוינה". זוהי היוונית שהפיץ אלכסנדר ברחבי האימפריה שהקים ב וזוהי היוונית הרווחת ברחבי האימפריה הרומית. היוונית הייתה שפה רשמית של האימפריה הרומית, לצד לטינית ושימשה פעמים רבות כלינגואה פרנקה בין דוברי שפות שונות. לשפה ולתרבות היוונית הייתה חשיבות רבה והשפעה נרחבת על התרבות הרומית, מרבית האליטה הרומית דברה יוונית כשפה שנייה, יוונית נותרה שפת התרבות הגבוהה, התיאטרון רומי הושפע רבות מזה היווני ואף השפה הלטינית הושפעה מהיוונית ושאלה ממנה מילים.
היוונית המשיכה להיות שהשפה הדומיננטית במזרח האימפריה הרומית, אף יותר מהשפה הלטינית, בעיקר בשטחי יוון, אסיה הקטנה, הלבנט ומצרים. באזורים אלו, האוכלוסייה דברה בעיקר יוונית (לצד שפות מקומיות). עקב כך, כתובות רבות נכתבו שתי השפות תוך תרגום מהאחת לשנייה על מנת להקל על האוכלוסייה המקומית להבין את החוקים. הספר המכונן של הנצרות על יצירותיו, הברית החדשה, נכתב כולו ביוונית שהיוותה גשר בין המאמינים הראשונים (רובם תושבי ארץ ישראל דוברי עברית וארמית) לבין הקהילות הנוצריות הזרות, בעיקר ביוון ואסיה הקטנה. באימפריה הרומית המזרחית, לדוגמה, היה נהוג לתרגם את החוקים הכתובים בלטינית לשפה היוונית.
שפות אזוריות.
לצד שתי השפות הרשמיות של האימפריה, לטינית ויוונית, דוברו שפות רבות ברחבי האימפריה ברמה האזורית, אך מיעוטן הותיר אחריו ממצא כתוב משמעותי כלשהו שעשוי ללמד על מידת היותן שפות מדוברות בתקופת האימפריה. על חלק מהשפות ניתן ללמוד באופן עקיף בלבד, מאזכורים שלהן בדברי מלומדים בני התקופה, בלא אף ממצא כתוב בשפה עצמה.
ארמית.
ארמית היא שפה שמית צפון-מערבית, אשר מקורה באזור סוריה של ימינו. היא נפוצה כשפת דיפלומטיה עם התרחבות האימפריה האשורית (המאה ה-9 לפנה"ס) ובהדרגה נהייתה ללינגואה פרנקה של אזור הים התיכון (בדומה לאכדית לפניה). בתקופת האימפריה הרומית הייתה הארמית שפה חשובה מאוד באזורי מסופוטמיה והלבנט והיא התפתחה למספר ניבים. בארץ ישראל, יהודים דברו את השפה הארמית לצד השפה העברית, בהדרגה החלה הארמית לדחוק את העברית כשפתם העיקרית של יהודי ארץ ישראל עד אשר העברית נזנחה כשפת דיבור לטובת הארמית (החל מהמאה השנייה לספירה) אך נותרה כשפת קודש ושפת תפילה. בניב הארץ ישראלי, המכונה ארמית גלילית, נכתב רובו של התלמוד ירושלמי (לצד עברית משנאית).
הניב הסורי היה הניב הארמי שהתפתח בסוריה, בעיקר סביב העיר אנטיוכיה. השפה והספרות הסורית נפוצו מהקהילה הנוצרית בעיר אדסה שבאסיה הקטנה במאה השנייה לספירה. השפה שימשה בעיקר כשפת תפילה לנוצרים המקומיים, אשר הפכו אותה לשפת הקודש. אחת היצירות המוקדמות ביותר בשפה הסורית הייתה ה"דיאטסרון" של טטיאנוס הקדוש, ששילבה את ארבע הבשורות לטקסט אחד. עם הזמן, הטקסט נזנח ואבד והוחלף בידי הפשיטתא, שהוא תרגום התנ"ך והברית החדשה לסורית ואיחודם כספר אחד בידי המאמינים עצמם. חלק מהספרות הסורית היא בעלת מאפיינים גנוסטיים.
המלומד הסורי ברדסנס יצר בשפה חיבורים, הערות על כתבי הקודש בסורית וכ-150 מזמורים. הספרות בת התקופה כללה שלל הערות נוצריות, דיאלוגים ומסמכי גניזה. ישנו אף תיעוד של שימוש בסורית בכתובות על ידי חיילים מתדמור, מקרה חריג של שימוש בשפה שהיא לא לטינית בצבא הרומי.
פונית.
פונית הייתה שפה שמית צפון מערבית שהתפתחה מהשפה הפיניקית שדוברה במשך מאות שנים בחוף לבנון של ימינו. היא הייתה שפתם של בני העיר קרתגו, מושבה אותה הקימו מתיישבים פיניקים, עם של יורדי ים, בשלהי המאה ה-9 לפנה"ס. במשך מאות שנים ניהלה קרתגו קשר קרוב עם תרבות האם הפיניקית, אך קשר זה נפסק בשנת 146 לפנה"ס, עת שנחרבה קרתגו על ידי הרומאים, אויביהם משכבר הימים, באירוע שהביא לסיומה של סדרת המלחמות שנודעה כ"מלחמות הפוניות".
קרתגו שימרה במשך זמן רב את הקשר שלה עם תרבות האם, אך לאחר חורבנה בשנת 146 לפני הספירה וסיפוחה לאימפריה הרומית קשר זה פסק. בניגוד לימים שלפני הכיבוש הרומי, בהם רוב הספרות הוקדשה לאלים בעל ותנית או לאזכרות, בתקופת השלטון הרומי ניתן למצוא מגוון רחב יותר של תוכן הכתוב בשפה ה"נאו-פונית".
ניתן למצוא נאו-פונית באופן חריג במקדש רומא ואוגוסטוס בעיר לופטיס מגנה. בעיר זו נולד הקיסר ספטימיוס סוורוס (שלט 193-211) ודיבר פונית לצד לטינית ויוונית, בעוד אחותו, ככל הנראה, כמעט ולא דיברה בלטינית, הם מהווים דוגמה לשימוש בפונית בקרב המעמד הגבוה ביותר בחברה. הקדוש הנוצרי אוגוסטינוס שהיה מצפון אפריקה במוצאו הזכיר מספר פעמים את השפה הפונית, הוא הבחין בכך שיש דמיון בינה לבין העברית והסורית וכי הידע שלו בפונית סייע לו להבנת מילים מתועתקות מן התנ"ך.
עד למאות המאה ה-2 והמאה ה-3 לספירה, נכתבה הפונית בכתב ייחודי משלה, מאוחר לתקופה זו לא ניתן למצוא כתובות בכתב זה על אבן, הכתב הלטיני שימש לכתיבת הפונית במאות הרביעית והחמישית לספירה.
עברית.
עברית היא שפה שמית מערבית (בדומה לארמית ולפונית) שהתפתחה בשלהי האלף ה-2 לפנה"ס באזור ההר של ארץ ישראל, שפתו של עם ישראל הקדום, הממלכות העבריות ישראל ויהודה ומאוחר יותר של שבי ציון והממלכה החשמונאית. בעברית מקראית נכתב רובו של המקרא, הספר המקודש ליהודים.