המקדש תוכנן על ידי האמן התאילנדי צ'אלרמצ'אי קוסיתפיפאט, שרצה ליצור מחווה למלך תאילנד, ראמה התשיעי, ומימן את בנייתו. האמן נולד למשפחה סינו-תאית באזור צ'יאנג ראי. בתחילת דרכו הוא היה צייר ולאחר מכן הפך לאדריכל. צ'אלרמצ'אי מאמין שהמקדש יזכה אותו בחיי נצח, והוא ממשיך לבנות אותו. מימון רב מגיע מכספי תרומות של מיליוני מבקרים, מאמינים ותיירים המשאירים באתר תרומות ומשלמים דמי כניסה אל המקדש. באתר ניתן לקנות "עלי כסף" הנתלים לשם ברכה ומזל על פרגולה ייעודית.
סגנון.
מקדש זה מיוחד בצבעו הלבן, אשר מסמל את טוהר הבודהה. המקדש בנוי מתשעה בניינים המעניקים לו חזות יוצאת דופן. עיצובו של המקדש בולט בין המקדשים המוזהבים השכיחים ברחבי תאילנד, והוא מושפע מעלילות מדע בדיוני. על קירותיו של המקדש הלבן משובצות מיליוני מראות קטנות הזוהרות בשמש ומשוות למקדש מראה של ארמון שלג מאגדות דמיוניות. במקדש המרכזי, הבוט, מצויים ציורי קיר מיוחדים וביניהן שובצו דמויות של גיבורי על, כגון סופרמן, וגם דמויות אהודות על ילדים, כמו הארי פוטר והלו קיטי. מטרת הציורים לדמות את האדם המודרני הנוטה לחמדנות ותאווה. מידות רעות עליהן חייב האדם להתגבר לפי הבודהיזם. באותו המקדש הוצבו כמה דמויות יושבות של בודהה ונזיר ידוע, כולם בתנוחת מדיטציה.
המקדש נפתח למבקרים ב-1997 ובנייתו הייתה צפויה להסתיים בשנת 2008. עם זאת, הבנייה לא הסתיימה והעבודה על מתחם המקדש עתידה להסתיים רק בשנת 2070.
יחסי ישראל-אוקראינה
יחסי ישראל ואוקראינה
יחסי אוקראינה וישראל
יחסי אוקראינה - ישראל
יחסי ישראל - אוקראינה
ואט רונג קון
ג'יורג'יו
ג'יורג'יו (ברומנית: Giurgiu, בבולגרית: Гюргево, בטורקית: Yergöğü) היא עיר נמל בדרום רומניה, על החוף השמאלי של הדנובה, סמוך לגבול עם בולגריה. העיר היא גם בירת מחוז ג'יורג'יו והגדולה בערי המחוז.
נכון ל-2011 יש בג'יורג'יו 61,353 תושבים. 83.87% מהתושבים הם רומנים ו-4.5% צוענים.
גשר הידידות ג'יורג'יו-רוסה מעל הדנונבה מחבר את העיר עם בולגריה.
ולדימיר פרפנוביץ'
ולדימיר פרפנוביץ' (ברוסית: Владимир Владимирович Парфенович; 2 בדצמבר 1958) היה קיאקיסט סובייטי ממוצא בלארוסי. הוא זכה ב-3 מדליות זהב במוסקבה 1980. באליפויות העולם הוא זכה ב-9 מדליות זהב.
ביוגרפיה.
ולדימיר פרפנוביץ' נולד במינסק. בילדות הוא החל להתאמן בהיאבקות אך ללא הצלחה יתרה. בשנת 1974 ולדימיר החל להתאמן החתירה. בתחרות הראשונה הוא בטעות הוצב בקבוצת גיל גבוהה ממנו אך להפתעת כולם ניצח. בגיל 18 פרפנוביץ' נכלל בנבחרת ברית המועצות. בשנת 1978 הוא לראשונה השתתף אליפות העולם וזכה במדליית כסף בתחרות יחידים.
בשנת 1979 סרגיי צ'וכראי נישאר ללא שותף בתחרויות זוגות וסוכם לצרף אותו לוולדימיר פרפנוביץ'. ביחד הם זכו ב-2 מדליות אולימפיות במשחקי מוסקבה 1980.
במשך מספר שנים פרפנוביץ' היה זוכה באליפות העולם בתחרות יחידים וב-2 מדליות זהב נוספות בתחרויות זוגות. בשנים 1980-1983 הוא זכה בתואר "ספורטאי השנה" של בלארוס.
לאחר סיום השתתפות בתחרויות פרפנוביץ' הועסק במספר תפקידים בממסד הבלארוסי. בשנת 2000 פרפנוביץ' השתתף בבחירות לפרלמנט וזכה. בהיותו חבר פרלמנט פרפנוביץ' הצטרף לשורות האופוזיציה. ביוני 2004 הוא הכריז על שביתת רעב כאות מחאה לאי-מתן זכות השתתפות בדיוני מושב הפרלמנט הבלארוסי. השביתה הסתיימה לאחר 18 ימים כאשר חברי הפרלמנט הצביעו נגד שובתי הרעב. לאור השתתפותו באופוזיציה לשלטון, הוועד האולימפי הבלארוסי ניסה להוציא את ולדימיר פרפנוביץ' מחברות בוועד אך לא הצליח. בשנת 2005 פרפנוביץ' איבד את תפקידו כיושב ראש איגוד החתירה הבלארוסי.
בשנת 2010 פרפנוביץ' היגר לרוסיה בה הוא מועסק כמאמן קיאקים.
השתתפות האולימפיאדות.
ולדימיר פרפנוביץ' השתתף רק במוסקבה 1980 וזכה בה ב-3 מדליות זהב. בכך הוא היה ראשון הקיאקיסטים שזכה ב-3 מדליות זהב באולימפיאדה בודדת.
בתחרויות זוגות הוא התחרה לצד סרגיי צ'וכראי שזכה במדליית זהב השלישית שלו.
לאחר שהתברר לפרפנוביץ' שברית המועצות לא תשתתף במשחקים אולימפיים של שנת 1984 הוא פרש מספורט תחרותי.
סופי עבדאללה
סופי עבדאללה (בערבית: صوفي عبد الله; 15 בינואר 1925–29 בספטמבר 2003) הייתה סופרת ועיתונאית מצרייה.
עבדאללה נולדה בעיר פיום למשפחה אמידה ומשכילה. היא התחנכה במוסדות חינוך זרים ולמדה שיעורי ערבית עם מורה פרטי מגיל צעיר. היא החלה לכתוב סיפורים בשנת 1942 ואף זכתה בפרס מטעם משרד החינוך המצרי בשנת 1947. משנת 1948 עבדה כעורכת וככותבת בכתבי עת בהוצאת דאר אל-הילאל, ומינואר 1955 כתבה טור שבועי בכתב העת לנשים "חוואא", תחת הכותרת "בעייתך".
כתיבתה התמקדה פעמים רבות בהבעת העולם הרגשי - אהבה, חופש, שבירת מוסכמות. סגנונה היה פעמים רבים ריאליסטי ורומנטי.
היא הייתה למחזאית המצרית הראשונה, עת כתבה את המחזה "הרווחנו את הפרימו". החל משנות ה-50 של המאה ה-20 פרסמה סיפורים קצרים ורומנים. רבים מהם עוסקים בבעיות הנוגעות לחברה המצרית, ובעיקר למקומה ומעמדה של האישה בעולם הנשלט על ידי גברים.
סיפורה הקצר "שמונה עיניים" נכלל על ידי משרד החינוך הישראלי בתוכנית הלימודים לחטיבות הביניים. הסיפור נכתב ב-26 במרץ 1971.
נשמת השכיבה
נשמת השכיבה (בלועזית: אוֹרְתוֹפְּנֵאָה, orthopnea) היא קוצר נשימה המתרחש בעת שכיבה במאוזן. זהו לרוב תסמין של אי-ספיקת לב שמאלית ובצקת ריאות, שאז החדר השמאלי אינו מצליח לדחוף די דם למחזור הדם הסיסטמי, וכתוצאה מכך, בשילוב עם מעבר של נוזלים ממחזור הדם הסיסטמי בבטן ובגפיים התחתונות למחזור הדם הריאתי בעת שכיבה, עולה הלחץ בנימי הריאה ונוזלים יוצאים אל חללי האוויר ורקמת הריאה. כמו כן, תסמין זה יכול גם להופיע במקרים של אסתמה, דלקת סימפונות כרונית, דום נשימה בשינה, התקף חרדה וחולשה ניכרת של שריר הסרעפת. קוצר הנשימה מוקל בעת ישיבה או בעת שכיבה על מספר כריות.
אורתופנאה
שפת הסימנים של יהודי אלג'יריה
שפת הסימנים של יהודי אלג'יריה היא שפת סימנים שהתפתחה בקרב הקהילה היהודית בעיר גרדאיה שבחלקו הצפוני של מדבר סהרה באלג'יריה, באזור המזאב. כיום, שפת סימנים זו משמשת את קהילת החרשים שעלו לישראל מגרדאיה, בעיקר בתקשורת שלהם עם בני משפחתם, חרשים ושומעים, שעלו גם הם מגרדאיה.
רקע.
גרדאיה נוסדה במאה האחת-עשרה על ידי ברברים מכת האבאדיה, כת מוסלמית הדוגלת בפירוש טהרני של הקוראן. לפי מסורות יהודיות שבעל פה, ארבע משפחות יהודיות מג'רבה הובאו לגרדאיה במאה הארבע-עשרה כדי לעסוק בנפחות ובייצור תכשיטים. לאחר מכן הצטרפו למשפחות אלו יהודים מתמנטיט, עיר הנמצאת בקצה הצפון-מערבי של הסהרה. בעיר זו התפתחה קהילה יהודית משגשגת, אך בסוף המאה החמש-עשרה בשל רדיפות המוסלמים את היהודים, ברחו היהודים מהעיר ומצאו מקום מקלט בגרדאיה.
היהודים בגרדאיה חיו בשכונה מוקפת חומה (מלאח) בחלקה הדרום-מזרחי של העיר. לבני הקהילה היו קשרי מסחר וקשרים כלכליים עם שכניהם המוסלמים, אך הם נישאו רק בינם לבין עצמם. דפוס נישואין זה יצר קהילה מבודדת למדי מבחינה חברתית וגנטית. בידוד זה, שנמשך כחמש-מאות שנה, הביא להתפתחות של כמה מאפיינים ייחודיים לבני הקהילה – ראש מוארך, נטייה לשיער בהיר יותר או לגון שיער אדמוני, שיער שופע מאוד אצל נשים וחירשוּת. בשנת 1954 מנתה הקהילה 1,091 אנשים מאוכלוסייה של כ-12,500 תושבים בגרדאיה. בשנה זו היו בקהילה היהודית 25 אנשים חירשים (2.5% מהקהילה). שיעור זה של אנשים חירשים גבוה בהרבה משיעור החירשות בקהילות מערביות ומביא לא אחת להתפתחות שפת סימנים מקומית בקהילות מבודדות אלו.
שפת הסימנים שהתפתחה בקהילה שימשה לתקשורת בין בני המשפחה השומעים לחירשים. העובדה שגם אנשים שומעים השתמשו בשפה הביאה לכך שאנשים חירשים לא היו מבודדים אלא יכלו להיות חלק ממרקם החיים החברתי והתרבותי של הקהילה. לא ידוע אם לאנשי הקהילה החירשים היה קשר עם חירשים מוסלמים, ואם שפת הסימנים שהתפתחה בגרדאיה הושפעה משפות סימנים אחרות. לבני קהילת גרדאיה היו קשרים חברתיים עם שתי קהילות יהודיות נוספות באזור – הקהילה באפלו (Aflou) והקהילה בלגוואט (Laghouat). אנשים חירשים מקהילות אלו משתמשים אף הם בשפת הסימנים של יהודי אלג'יריה.
במשך השנים 1943–1962 עזבה כל הקהילה היהודית את גרדאיה בכמה גלי הגירה. מקצתם היגרו לצרפת, ואחרים עלו לישראל. כיום אין יהודים באלג'יריה. בני הקהילה החירשים נחשפו בארץ למערכת החינוך ללקויי שמיעה ולקהילת החירשים המתהווה, שכללה אנשים מרקעים שונים. לראשונה הם נחשפו גם לשפת סימנים נוספת, שפת הסימנים הישראלית. עם השנים נוצרו קשרים חברתיים ומשפחתיים הדוקים עם חירשים ממוצא שונה, ושפת הסימנים של יהודי גרדאיה כבר לא שימשה כצורת התקשורת העיקרית של רבים מבני הקהילה. למעשה, היא המשיכה לשמש בתקשורת עם בני המשפחה השומעים, אך לא עם חירשים אחרים. כיום, הרוב הגדול של חברי הקהילה החירשים בארץ הם דו-לשוניים: הם משתמשים בשפת הסימנים הישראלית לתקשורת עם חברי קהילת החירשים ועם בני המשפחה שאינם מגרדאיה; ושפת הסימנים של גרדאיה משמשת אותם בתקשורת עם בני המשפחה מגרדאיה. הדור הצעיר שנולד בארץ כבר כמעט אינו משתמש בשפה, ולכן השפה נמצאת בסכנת הכחדה חמורה.
אוצר המילים של השפה.