משה גלאם (נולד ב-28 בנובמבר 1968) הוא כדורגלן עבר ישראלי. לאחר שגדל בבית"ר נתניה עבר לשחק במדי מכבי נתניה, ממנה הגיע גם לנבחרת ישראל. אף על פי שימין היא רגלו החזקה, גלאם שיחק בתור מגן שמאלי ונודע בכושר הבקעת שערים והגבהותיו המסוכנות. גלאם זכה באליפות אחת, גביע מדינה אחד ו-2 גביעי טוטו.
קריירה.
משה גלאם החל את הקריירה בבית"ר נתניה ובגיל 17 הוקפץ לקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגת המשנה, תחת הדרכתו של שייע פייגנבוים. באמצע עונת 1991/1992 עבר לשחק במכבי נתניה והמשיך בה עונה נוספת שבה בלט והבקיע 14 שערים, דבר שהביא לזימונו לנבחרת ישראל. הוא ערך את הופעת הבכורה בנבחרת במשחק ידידות מול נבחרת רוסיה ב-24 במרץ 1993.
בעונת 1994/1993 עבר גלאם למכבי חיפה, עמה זכה באליפות (1993/1994), בגביע המדינה (1994/1995) ובגביע הטוטו (1993/1994) וכבש 16 שערים. ב-1993 הוא היה שותף לניצחון 2-3 של נבחרת ישראל על נבחרת צרפת בפארק דה פראנס, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. גלאם שיחק במכבי חיפה עד עונת 1996/1997, ועזב בשל חיכוכים עם המאמן הקבוצה דאז, גיורא שפיגל.
בעונת 1997/98 עבר למכבי תל אביב, ושיחק בה במשך שתי עונות שבהן זכה פעם אחת בגביע הטוטו. בעונת 1999/2000 חזר למכבי נתניה שהעפילה לליגת העל, ושיחק בה במשך עונה אחת. בעונה שלאחר מכן הצטרף למ.ס. אשדוד למשך עונה וחצי, והיה אחד הגורמים להישארותה בליגה. בשלהי העונה חזר למכבי נתניה. בעונת 2002/2003 שיחק במדי מכבי רמת עמידר.
עונתו האחרונה של גלאם בליגת העל הייתה עונת 2003/2004, בה שיחק במכבי אחי נצרת שבסיום העונה ירדה לליגת הלאומית. בתחילת עונת 2006/2007 הוא חתם על חוזה במכבי כפר יונה למשך שתי עונות, עלה עמה לליגה א', ובמאי 2008 פרש ממשחק פעיל ומונה למאמן הקבוצה. בדצמבר 2009 פוטר מתפקידו, ומייד לאחר מכן חזר לשחק באופן פעיל, בקבוצת מכבי השרון נתניה בליגה ב', עד שפרש שוב בשנת 2011.
בשנת 2015 החל לשמש פרשן בתוכנית הרדיו "שירים ושערים".
מריוס מירקו
מריוס מירקו (ברומנית: Marius Mircu) 9 ביוני 1909 - 4 בספטמבר 2007) היה עיתונאי, עורך, סופר והיסטוריון יהודי רומני, מיוזמי הקמת המוזאון היהודי של בוקרשט ומנהלו, אחיהם של סולומון מרכוס ושל מרצ'ל מרצ'יאן.
מירקו מריוס נולד בבקאו, רומניה, בשם ישראל מרכוס (Israel Marcus), להורים חייטים. השלים לימודים תיכוניים בבקאו וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת בוקרשט, ב-1936. התחיל לעסוק בעיתונות עוד בתקופת בית הספר, ככתב של "גזטה", עד 1938. בתקופת הממשלים האנטישמיים נבחר להיות נשיא התאחדות הסופרים והאמנים היהודים הצעירים. הוא היה העיתונאי הראשון שכתב, לאחר מלחמת העולם השנייה, על פרעות דורוחוי, על פרעות יאשי ועל טרנסניסטריה.
בנובמבר 1941 היה כלול בין הסופרים היהודים שמכירת ספריהם נאסרה והם הוכרזו בני ערובה.
ב-1987 עלה לישראל.
מירקו הוא מחברם של מעל ארבעים כרכים הכוללים סיפורי ילדים, רומנים, רשמי מסע, ביוגרפיות ועוד, שפורסמו ברומניה ובישראל.
תחרת חלונות
תחרת חלונות (באנגלית: Tracery) הם צלעות וקישוטי אבן שנועדו לעטר חלונות ויטראז' ולהחזיק את הזכוכית הצבעונית. תחרת החלונות הייתה נפוצה בעיקר באדריכלות הגותית ובה הגיעה לשיאה. לעיתים, המונח מתייחס גם לתחרת אבן שלא מקשטת חלונות אלא אלמנטים אחרים של המבנה, כגון קמרון (אדריכלות), דבר שהיה נפוץ בסגנון הגותי הניצב באנגליה. השם בעברית לאלמנט אדריכלי זה ניתן עקב דמיונו לאריג תחרה אוורירי.
סוגי תחרת חלונות.
את תחרת החלונות אפשר למיין למספר סוגים:
חלונות ה-Bar Tracery הופיעו לראשונה בקומת התאורה של קתדרלת ריימס בשנות ה-1230. חידוש זה אפשר את התפתחותו של הסגנון הגותי הקורן והגדלת השימוש בחלונות ויטראז'. עד המצאת ה-Bar Tracety בריימס, הזכוכית הצבעונית הוצבה בתוך פתחים שנוקבו בין הקירות ויצרו את החלונות, דבר שנקרא Plate Tracery. בריימס, שיטת התמיכה בזכוכית שונתה. במקום לנקב חורים בקיר, הזכוכית הצבעונית נתמכה בידי רשת של קורות אבן דקות, האנכיות שבהן נקראו (לעיתים מתורגם לעברית בתור "זקפים"). שיטת תמיכה זו אפשרה את הגדלת שטח החלונות והושבת הזכוכית בצורה שטוחה יותר, וכן יצירת פיתוחי אבן עדינים בחלקים העליונים של החלונות.
חלונות רגילים נתמכו בידי קורות אבן אנכיות, שהפרידו את החלון למספר חלקים. החלונות הגותיים, שהסתיימו בקשת מחודדת, כללו תחרת אבן עגולה מתחת למרכז הקשת שאיחדה את קורות האבן האנכיות (שהסתיימו גם הן בקשת מחודדת) וביניהן הזכוכית. תחרת האבן העגולה קושטה בדרך כלל בפתח באבן בצורה של מספר עלים, ובתוכו זכוכית צבעונית. כאשר העיגול קושט בשלושה עלים הוא נקרא "טריפויל" (Trifoil) וכאשר הוא קושט ב-4 עלים הוא נקרא "קוורטרפויל" (Quarterfoil). פחות נפוצים הם עיגולים ובהם 5-6 עלים, הנקראים "מולטיפויל" (Multifoil).
בחלונות רוזטה תחרת החלונות היא מורכבת במיוחד והיא מעוצבת בצורה עם סימטריה מעגלית. תחרת החלונות משתנה בהתאם לסגנון שבו נבנה החלון וכוללת בין השאר: "גלגל מריצה", "צלחות", "גותיקה קורנת (Rayonnant)" ו"להבות (Flamboyant)".
סיווג בטחוני
עודד טירה
עודד טירה (נולד ב-18 בדצמבר 1940) הוא איש צבא ותעשיין ישראלי, שבתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כקצין תותחנים ראשי בדרגת תת-אלוף בשנים 1986–1983; נשיא ויו"ר מפעל הזכוכית פניציה אמריקה-ישראל, נשיא התאחדות התעשיינים בשנים 1999 עד 2005.
ביוגרפיה.
נולד בשכונת מחנה יהודה שבפתח תקווה בשם עודד טירס, בן יחיד לדב (שהיה מפקד גדוד בחיל התותחנים) ולדינה אולגה לבית מונץ. ב-1959 התגייס לצה"ל והתחיל את שירותו הצבאי בגדוד 403 של התותחנים. לאחר קורס קצינים שובץ בגדוד 404 ולאחר מספר חודשים עבר לשמש מדריך בקורס קציני תותחנים בבית הספר לתותחנות שדה. לקראת סוף שירותו הסדיר עבר קורס צניחה, כיוון שיועד לשרת במילואים בגדוד מרגמות כבדות מוצנח של חטיבה 80. ב-1961 השתחרר בדרגת סגן משנה.
לאחר שחרורו יצא ללימודי הנדסת תעשייה וניהול בטכניון, עבד כמהנדס ייצור במפעל הטקסטיל "צמרון", במפעל המזרנים אליאנס קיסריה, ומנהל ייצור בבית חרושת ויטה. במקביל שירת במילואים במערך המרגמות המוצנח והתקדם עד לתפקיד סמג"ד. במלחמת ששת הימים שירת כקצין קישור ארטילרי בגדוד 71 של חטיבה 55 תחת פיקודו של עוזי עילם, והשתתף בקרב על ירושלים.
במלחמת ההתשה התנדב לשרת כ"נמר" (כינוי לקציני מילואים ששירתו בהתנדבות בקו בר-לב), הוא שימש קצין תצפיות ארטילרי, סגן מפקד ואחראי על הארטילריה במוצב "הלשון". באוקטובר 1970 גויס על ידי קצין התותחנים של פיקוד הצפון, משה פלד (איינזינדלר) וקצין התותחנים הראשי אריה לוי לשירות הקבע במטרה להצטרף למשלחת חיל התותחנים לקראת קליטת תותחי הרומח בצה"ל. יחד עם המשלחת שהה מספר חודשים בפורט סיל שבאוקלהומה ושימש סגן מפקד גדוד הרומח הראשון בחיל, גדוד 55, עד 1972.
ב-1973 סיים לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ומונה לקצין אג"ם באגד ארטילרי 209, "כידון" של עוצבת סיני. במלחמת יום הכיפורים הגן האגד על קו בר-לב, השתתף בצליחת התעלה ובכיתור הארמייה השלישית. ב-1974 מונה טירה למפקד גדוד 404 והיה אחראי להסבתו מתותחי M-50 לתותחי רוכב. שימש כמפקד קורס קציני תותחנים וקצין אג"ם במפקדת קצין תותחנים ראשי בטרם התמנה ב-1977 למפקד אגד כידון. לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי התמנה למפקד התותחנים של פיקוד הדרום וחבר בוועדה המשותפת לישראל ומצרים לאכיפת הסכם השלום בין המדינות. ב-1982 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד פינוי חבל ימית.
במלחמת לבנון הראשונה כיהן טירה כסגן מפקד עוצבה משוריינת וכסגן ראש מחלקת ההדרכה באגף מטה הכללי. באוגוסט 1983 התמנה לתפקיד קצין תותחנים ראשי, בו שימש עד שחרורו ב-1986.
קריירה אזרחית.
לאחר שחרורו החל בקריירה עסקית בחברת פניציה, ב-1989 מונה לנשיא החברה ומ-1999 משמש כיו"ר הדירקטוריון שלה, במסגרת עבודתו בחברה המייצרת זכוכית שטוחה, הוביל הקמת מפעל חדש באזור התעשייה שבציפורי שתוצרתו מיועדת ברובה לייצוא, זכה על כך בפרס התעשייה ב-1994 בקטגוריה הכללית. בינואר 1999 החליף את דן פרופר בתפקיד נשיא התאחדות התעשיינים וכיהן במשרה זו עד ינואר 2005. בנוסף לעבודתו בפניציה מנהל את קרן ההשקעות מיילסטונס של המיליארדר האמריקאי ביל דווידסון ובמסגרת זו משמש כדירקטור בחברות הציבוריות ארד ופיברולן.
טירה נישא לשולמית סחרוב (בתו של ישראל סחרוב), נינתו של איש העלייה הראשונה יצחק אייזיק בן-טובים, שנפטרה ביוני 2021. הוא אב לארבעה ילדים. בעל תואר מוסמך בגאוגרפיה מאוניברסיטת חיפה. הוא משמש כיו"ר מועדון המאה של איגוד בוגרי הטכניון וסגן יו"ר עמותת בוגרי המכללה לביטחון לאומי. זכה ב-2008 בפרס מיוחד על מפעל חיים של לשכת המהנדסים. ב-2012 נבחר ליו"ר הוועד המנהל של מכון וינגייט. הוא חבר הוועד המייעץ של תנועת הביטחוניסטים.
טירה יצא נגד הענקת פרס ישראל לזאב שטרנהל לאור תמיכתו בסרבנות. בעימות מתוקשר אחר פרסם מודעת ענק בעיתון מעריב בו יצא במילים חריפות כנגד יהונתן גפן, בעל טור בעיתון, על רקע ביקורתו של גפן בטורו על מבצע עופרת יצוקה.
בשנת 2006 ייסד טירה יחד עם אנשי חינוך, אישי ציבור, אנשי עסקים ואנשי אקדמיה את המכון למנהיגות העתיד. הוא ממייסדי מועצת הביטחון לישראל
ב-2014 מונה ליו"ר המועצה הלאומית לספורט, גוף חדש שהוקם בשנה זו ותפקידו לגבש מדיניות כוללת וארוכת טווח לספורט בישראל. במהלך הישיבה הראשונה של המועצה שחלה זמן קצר לאחר זכייתה של מכבי תל אביב ביורוליג, אמר טירה כי מכבי שיחקה עם "חמישה כושים", אמירה שעוררה סערה בשל תוכנה הגזעני.