לקראת סיום האלף השני לפנה"ס הופיעה שושלת ג'ואו, בתחום שליטת שושלת שאנג סביב אגן הנהר הצהוב, כשהיא דוחקת את רגלי שושלת שאנג. בשנת 1046 לפנה"ס נערך קרב מויה, בו הצליחו שליטי ג'ואו (המלך והדוכס) להכניע את אחרון מלכי שושלת שאנג די קסין.
אחת האמונות במורשת הסינית היא שישנם שני סוגים של רוחות: הרוח הגדולה, שהיא רוח השושלת, ורוחות המשפחה, שיכולות לנהל משא ומתן עם הרוח הגדולה. קיימת היררכיה בעולם הרוחות. במקרה של שושלת שאָנְג, הרוח הגדולה הייתה שאָנְג-די (shangdi 上帝 ה"אל במרומים"). כאשר שושולת ג'וֹאוּ הפכה לשולטת, נדרשה הוכחה לכך שהרוחות שלה הן החזקות ביותר ורוחות האב של המלך הן הגבוהות בהיררכיה. כדי להצדיק את השינוי ההיררכי בעולם הרוחות, הרוח הגדולה הוחלפה משאָנְג-די לרוח בשם טְיֵין ("שמיים" 天), שאינה מעניקה מעמד של קבע לרוחות משפחה מסוימת, אלא מקנה מנדט על תנאי לשושלת הזכאית לכך, ומסירה מנדט זה כשהזכאות פגה בשל שלטון כושל.
תפיסות הטיעון.
טיעון: צדיקים מול מושחתים ורשעים.
על פי גרסה זו, ניתנה זכות השלטון לישרים ולא לרעים ולמושחתים, ויש זכות לשושלת קיסרות חדשה להפיל שושלת קיימת עקב היותה של השושלת המופלת מושחתת. ההוכחה לצדקת המהלך טמונה בהצלחתו, כלומר מהלך שייכשל לא נועד להצליח מתחילה, בעוד הפיכה מוצלחת היא הוכחה לצדקת המורדים.
טיעון לפי התפיסה הדאואיסטית.
התפיסה הדאואיסטית, המאוחרת יותר, טוענת שמורת רוחם של השמיים מובעת באמצעות אסונות טבע, כדוגמת רעידות אדמה, בצורת, שיטפונות, ארבה, מקרי מוות תכופים של השליטים.
בארבי (מועדון)
מועדון הבארבי הוא מועדון הופעות רוק בתל אביב שהוקם בשנת 1994. המועדון נחשב לאחד ממועדוני הופעות הרוק הגדולים והידועים בישראל. בתחילת המאה ה-21 הקימו בעלי המועדון את חברת התקליטים בארבי רקורדס, שמוציאה לאור אלבומי הופעות הנערכות במועדון ואלבומי אולפן של אמנים שונים.
על המועדון.
מועדון הבארבי הוקם ב-1994 על ידי שאול ואריאלה מזרחי, ונקרא על שם הפאב בסרט "החיים על פי אגפא". בתחילת דרכו הופיעו במועדון בעיקר אמנים בתחילת דרכם. בהמשך הוא הפך לביתם של אמנים ישראלים מפורסמים. כך, למשל, משנת 2005 מקיים בו שלום חנוך אחת לחודשיים מופע רוק שנקרא "חיות לילה". אהוד בנאי נהג להופיע במקום ללא פרסום מוקדם כהרכב פיקטיבי שנקרא "פרפרי הבטון".
בשנת 1998 עבר המועדון ממשכנו ברחוב יונה הנביא לאכסניה גדולה יותר בדרך שלמה בעיר, ובשנת 2001 עבר למשכנו הנוכחי ברחוב קיבוץ גלויות (פינת רחוב הרצל). סניף נוסף של הבארבי, באזור התעשייה של כפר סבא, פעל בין השנים 2003–2010.
במהלך השנים הופיעו במועדון אמנים ידועים רבים מחו"ל ובהם אנתרקס, סטיבן מלקמוס, סטיריקון, רג'ינה ספקטור, מתיסיהו, מייק פאטון, מרק לאנגן, קייס צ'ויס, קרן אן, בלונד רדהד, גראנדדי, בהמות, סבטון, Paradise Lost, Draconian, אפיקה, Hooverphonic, Die Toten Hosen, Symphony x, haken ופרדי גיבס.
בארבי רקורדס.
עם התבססותם של המועדונים הוקם הלייבל בארבי רקורדס, שבאמצעותו יצאו לאור אלבומי הופעות מהמועדון ואלבומי אולפן של אמנים שונים. האלבום הראשון שיצא בלייבל היה הופעתו של עמיר לב במועדון בתל אביב. בין האלבומים שיצאו בלייבל היו אלבומי הבכורה של עופר שריקי, תומר ממיה, בוטן מתוק בקרקס, בית הבובות, יהושע ואבי עברי, כמו גם "מנסה ספר" של אריאל הורוביץ, "אוטוביוגרפיה" של כנסיית השכל ו"מנועים קדימה" של אלג'יר.
הבארבי
אבי עברי
אבי עברי (נולד ב־1971) הוא זמר, מחזאי ובמאי ישראלי. בשנות ה-90 היה חלק מצמד רוקט.
קריירה מוזיקלית.
ב-1991 הקימו אבי עברי וליאור קינג את צמד רוקט, והחלו להופיע ברחבי הארץ. שנתיים לאחר מכן הם הוחתמו בחברת התקליטים הד ארצי, וב-1995 יצא אלבום הבכורה שלהם "צמד רוקט". מתוך 11 שירי האלבום בלט במיוחד השיר "את ואני". מה שהפך את הצמד לזמר של להיט אחד. האלבום, בסגנון פופ קליל, נכשל מסחרית ולאחריו התפרק הצמד כשקינג עבר לתחום המחשבים ועברי לתחום התיאטרון.
בשנת 1998 עשה עברי ניסיון ראשון לפצוח בקריירת סולו כשהוציא שלושה סינגלים לרדיו, אך מכיוון שהם לא הושמעו הוא גנז את אלבום הבכורה. לאחר מכן התמקד עברי בקריירת התיאטרון, הפך לתסריטאי ולבמאי ואף הקים תיאטרון נודד בשם "תיאטרון עברי", שבו הועלו בעיקר מחזות זמר לילדים.
לאחר פירוק התיאטרון, החליט עברי בשנת 2006 לעשות ניסיון נוסף לשקם את הקריירה המוזיקלית, והוחתם בלייבל בארבי רקורדס של מועדון הבארבי. שנה לאחר מכן הוא הוציא את אלבום הבכורה "אושר בטוח" בהפקתו המוזיקלית של שמוליק דניאל. האלבום, שאופיין בשירים בסגנון רוק רך ופופ, זכה להצלחה ומתוכו בלטו הלהיטים "שיר שמח", ו"עכשיו תורי".
דרך שמוליק דניאל, הכיר עברי את עמיר בניון, ובשנת 2008 שיתפו השניים פעולה בשירו של בניון "נדבר מחר", מתוך אלבומו "עומד בשער". בעקבות הצלחת שיתוף הפעולה החליט עברי להוציא את אלבום הסולו השני שלו ב"נבל עשור", הלייבל של בניון, תוך שיתוף פעולה עם בניון שעיבד והפיק מוזיקלית אלבום זה.
בן-ציון ישראלי
בן ציון ישראלי (20 בפברואר 1887 – 30 ביולי 1954) היה איש העלייה השנייה, מחלוצי החקלאות וההתיישבות בארץ ישראל, ממקימי קבוצת כנרת, פעיל בהגנה ומקים פלוגת חי"ש בעמק הירדן. היה ראש וראשון למחדשי ענף התמר בארץ ישראל.
תולדות חייו.
ישראלי נולד בשם בנציון צ'רנומורסקי (טשרנומורסקי) בעיירה גלוכוב שבאוקראינה למשפחה יהודית מסורתית. אביו היה שוחט ודיין. עד גיל 15 למד בתלמוד תורה. בשנת 1906, לאחר פרעות קישינב, עלה לארץ ישראל ושינה את שמו ל"ישראלי".
ישראלי עבד בפתח תקווה עם א"ד גורדון, שם פגש בשני רעיו, נח נפתולסקי ומאיר רוטברג. יחד עברו לרחובות, שם עבדו בעבודות מזדמנות בפרדסים וסעדו ב"מטבח הפועלים" של פייגע זלצר. בן ציון התאהב בחיה, בתה של פייגע זלצר והשניים נישאו.
ישראלי נסע לרוסיה, ובעת שהותו שם גויס לצבא וערק ממנו. ב-1909 שב לארץ והנהיג קבוצה בת 13 פועלים ובראשה שני חבריו, נפתולסקי ורוטברג (יחדיו נקראו "חבורת יחד" או "שלישיית יחד"), לעלייה להתיישבות בחוות כנרת. יחד עמם עלו גם חיה, אשתו של ישראלי ורחל המשוררת.
הקבוצה עבדה בחוות כנרת, וה"שלישייה" התגוררה בבית המוטור. יחד עמם גר מנחם שמואלביץ (ממש"י) עד מותו ב-1911. לאחר סכסוך עם מנהל הפעילות החקלאית במקום, האגרונום משה ברמן, עזבו את כנרת ופנו לסג'רה ולמסחה, ובתחילת 1913 עברו לכפר אוריה ושהו שם עד נובמבר 1913. לבסוף התיישבו חלק מחברי הקבוצה בהנהגתו של רוטברג בקלנדיה (עטרות) שליד ירושלים. ישראלי ואחדים מהקבוצה בהם יוסף זלצמן, עלו לכנרת ב-2 בנובמבר 1913 (ב' בחשוון תרע"ד) וייסדו את קבוצת כנרת.
בשנות ה-30 הנהיג ישראלי שיטות מודרניות של חקלאות אינטנסיבית ברפת ובמטעי בננות ותמרים.
ערב מלחמת העולם השנייה יזם ישראלי את הקמת פלוגת חי"ש בעמק הירדן ופיקד עליה. ב-1941 חש שאין די בכך והתנדב בעצמו לצבא הבריטי והוא בן 54 שנים.
עם שובו לארץ ישראל הקים את אוהלו, בית הארחה ומכללה להנצחת ברל כצנלסון.
לאחר קום המדינה נודע במאמרים שכתב בעיתון דבר שבהם הגיב באופן נוקב לתופעות בחברה ובמדינה. בנוסף כתב את ההיסטוריה של קבוצת כנרת ושל ההתיישבות והחקלאות בעמק הירדן.
ישראלי נספה באסון מעגן, בעת טקס לגילוי אנדרטה שהוקמה לזכרו של פרץ גולדשטיין, מצנחני היישוב שצנחו מעבר לקווי האויב הנאצי במלחמת העולם השנייה. נקבר בבית הקברות כנרת ועל מצבתו חקוק דקל. על שמו רחובות בחיפה, בגבעתיים, בחולון ובבת ים.
אשתו, חיה ישראלי, המשיכה לחיות בכנרת שנים רבות עם צאצאיה המכונים בכנרת "שבט הישראלים".
פרשת התמרים.
כבר ב-1924 הביאה משלחת של מחלקת ההתיישבות של ההסתדרות הציונית בראשות יוסף ויץ חוטרי תמרים ממצרים לנטיעה במשקי עין חרוד, דגניה א', נהלל וכנרת . רוב הנטיעות לא עלו יפה. ב-1933 יצא ישראלי לבדו לעיראק על מנת להביא חוטרים, בשליחות המשרד הארצישראלי בהנהלת ארתור רופין, שתיקצב את המסע ב-17 לירות. מדובר היה במבצע מסוכן וסודי כיוון שהמדינות שמרו על התמרים, שתוצרתם היוותה מרכיב חשוב בכלכלה המקומית, כעל אוצר לאומי.
החוטרים ניטעו ב"גן רחל" בכנרת . הגן שימש כמשתלה ל"אמהות", חוטרי תמרים, שהופצו בהתיישבות לאורך נהר הירדן עד סדום. על הצד המדעי של פיתוח ענף התמר הופקד ידידו של ישראלי, חתן פרס ישראל לחקלאות, שמואל סטולר. עוד שבע פעמים נסע בן ציון לעיראק, לאל עריש, לדלתה של הנילוס ולפרס על מנת להביא חוטרי תמרים לשתילה, תוך סיכון עצמי. נסיעתו האחרונה לפרס הייתה בשנת 1953, שנה לפני מותו.
תוך כדי מסעותיו בארצות המזרח נפגש עם קהילות יהודים. ולעיתים היה הראשון שהביא להם את בשורת התקומה היהודית הציונית בארץ ישראל. כך למשל קיים מכתב של הרב יוסף פתחי סחייק מבגדאד המביע את התפעלותו לאחר הפגישה עם החלוץ מארץ ישראל. בשנת 1934 הקדיש מסע שלם לפגישה עם קהילות יהודיות בעיראק ובכורדיסטן והגיע למוסול ולכירכוכ. עם חזרתו ארצה תבע את העלאת יהודי כורדיסטן ועיראק. במסעות אחרים ביקר את אנוסי משהד באיראן, שראו בו משיח.
ב-1938 סברו ראשי היישוב שלענף התמרים אין כל תוחלת כלכלית. הם התנגדו גם לפעולה לא חוקית של ייבוא חוטרים ממדינות שסירבו להעברתם באופן חוקי, כדי לא לסכן את השליחים או את הקהילות היהודיות במדינות אלה. ישראלי נותר בודד כמעט בדעתו לשמר ולפתח את הענף. יחד עם איש תנובה מנהלל, יהודה גרינקר, הבריחו לארץ 7,000 חוטרים מאל עריש שלחוף חצי האי סיני.