באוגוסט 1991, הוציא המפקח על הבנקים ד"ר אמנון גולדשמידט לראשונה את קובץ הוראות ניהול בנקאי תקין, שהיה מבוסס על חוזרים שהוצאו במהלך השנים. הוראות אלו משקפות את עמדת המפקח על הבנקים לגבי הנורמות הנדרשות לניהול בנקאי תקין בתחומים שונים. אי קיום הוראות אלו מהווה פגם בניהול התקין של עסקי התאגיד הבנקאי. המפקח על הבנקים רשאי בין היתר לדרוש תיקון פגם כאמור בהתאם לסמכותו לפי סעיף 8 א (א) לפקודת הבנקאות, 1941.
ההוראות חלות על התחומים הבאים: ניהול ובקרה; אשראי והשקעות; סיכונים פיננסיים; סיכוני ניהול; חשבונות לקוחות; הלוואות; ניירות ערך; כרטיסי אשראי.
במהלך כהונתו של רוני חזקיהו כמפקח על הבנקים, פרץ המשבר הכלכלי החמור שהחל בקיץ 2007 כמשבר הסאבפריים בארצות הברית והתפתח כשנה לאחר מכן לממדים עצומים כמשבר אשראי עולמי, אשר הוביל בנקים בכל רחבי העולם לביצוע מחיקות הון ענקיות ואף לפשיטות רגל במקרים מסוימים. בישראל, התברר בעת המשבר, כי ככלל, מערכת הבנקאות בארץ במצב טוב יותר משל רוב העולם המערבי, עם זאת, ניתן היה לראות השפעה שלילית על הבנקים ברמה כזו או אחרת. הבנק הבעייתי ביותר היה בנק הפועלים שהיה חשוף משמעותית לנכסים כגון ניירות ערך מגובי משכנתאות וביטוחים נגד פשיטות רגל (cds), שמחיריהם ירדו ובכך גרמו לבנק להפסדי עתק. עקב כך, הגבירו בבנק ישראל בתחילת המשבר את הרגולציה וחזקיהו חייב את הבנק להיפטר מנכסים אלו גם במחיר הפסד. כעבור מספר חודשים, התברר מהלך זה כנכון, שכן אילולא היה הבנק מוכר את אותם, היה סופג הפסדים גדולים הרבה יותר.
התערבות משמעותית נוספת של המפקח על הבנקים בעניין בנק הפועלים, הייתה בסוגיית הליכי קבלת ההחלטות של הדירקטוריון, אשר הגיעה לשיאה עם התפטרותו של מנכ"ל הבנק צבי זיו עקב חילוקי דעות עם יו"ר הדירקטוריון דני דנקנר. עוד באותו יום הזדרז הבנק לדווח על מינויו של ציון קינן למנכ"ל במקום זיו. סמיכות הזמנים והפתאומיות שבהן נעשה המהלך עוררו את זעמו וחששו של חזקיהו, וזה הורה לדנקנר להשהות את מינויו של קינן למנכ"ל עד שיברר את הרקע שהוביל להתפטרות. בעלת השליטה בבנק שרי אריסון הביעה התנגדות לעצם התערבות הבנק בהחלטות הדירקטוריון והתפתח מאבק עיקש ומתוקשר בין בנק ישראל לבנק הפועלים, אשר הסתיים בהדחתו של יו"ר הדירקטוריון דני דנקנר על ידי בנק ישראל.
באר מטר
אדם וחווה (קראנאך)
אדם וחווה הוא כינוי ליצירת חיתוך עץ שיצר לוקאס קראנאך האב בשנת 1509, ביצירה מתוארים אדם וחוה לפני גירושם מגן עדן, חיתוך עץ זה הוא מהראשונים שנוצרו בתקופת הרנסאנס הצפוני. היצירה מוצגת במוזיאון ישראל בירושלים.
פרשנות.
מן התימה של היצירה ניתן להניח כי הושפעה מתחריט הנחושת של אלברכט דירר "אדם וחוה", משנת 1504, אך בעוד שבתחריטו של דירר אדם וחוה ממוקמים במרכז התמונה, נמצאים באופן סימטרי זה לעומת זו ומתוארים כדמויות אידיאליות, בחיתוך העץ של קראנאך אדם וחווה נמצאים בתור פרט, כשחיות סובבות אותם, ואינם לבד.
שינוי נוסף הוא בתפקידן של החיות: אצל דירר נמצאות ארבע חיות המייצגות את ארבעת סוגי הליחה שהיו תחת שליטת האדם לפני חטאו: החתול מייצג את הכולירה, הארנב סנגוויני, השור פלגמטי, והדישון מלנכולי. אצל קראנאך החיות ממלאות את התמונה ומציפות אותה בפרטים.
אצל קראנאך רואים כי חוה היא זו העומדת והאקטיבית, בעוד אדם יושב ומצטייר כפאסיבי. זהו ביטוי לפרשנות הנוצרית, שלפיה חווה היא החוטאת העיקרית בחטא האדם הראשון.
סטראטון מלאמפסאקוס
סטראטון מלאמפסאקוס (Strato of Lampsacus, ביוונית: Στράτων בערך 335 - 269 לפנה"ס) היה פילוסוף יווני.
ביוגרפיה.
הוא נולד בעיר למפסקוס (כיום העיר לפסקי שבקצהו הצפוני של מצר הדרדנלים בטורקיה). יש סבורים שהכיר את אפיקורוס שלימד בעיר זו ב-310 - 306 לפנה"ס. סטראטון למד בליקיאון באתונה ואחרי כן נסע לאלכסנדריה, שם שימש כמורה של תלמי השני, מלך מצרים ושל אריסטרכוס מסאמוס. הוא שב לאתונה אחרי מותו של תאופרסטוס שעמד בראש הליקיאון, ונבחר לשמש כיורשו. אחרי מות סטראטון ירש את מקומו ליקון מטרואס.
תורתו.
אם כי עסק בעיקר במדעי הטבע, סטראטון התפרסם בשל רעיונותיו בדבר האלוהות, הנפש האנושית ומבנה היקום. הוא דחה את תורת אפלטון בדבר הישארות הנפש ואת רעיון קיומם של אלים מחוץ לעולם החומר. כמו דמוקריטוס ולוקיפוס לפניו, סטראטון חשב כי היקום מורכב מחומר ומאנרגיה וכי החומר שביקום מורכב מאטומים.
סטראטון היה אחד הפילוסופים הראשונים שעיצבו השקפת עולם אתאיסטית. לדעתו, לא אלוהים אלא הטבע הוא אשר יוצר ומקיים את כל הדברים. קיקרו דחה את דעתו של סטראטון שאמר כי העוצמה האלוהית מעוגנת בטבע, וכתב: "עלינו להזכיר לסטראטון כי הטבע הוא חסר רגשות." במכתבו ללוקולוס כתב קיקרו: "סטראטון הכחיש את הרעיון כי ללא אלוהים דבר לא היה קיים. הוא אמר שכל הדברים נוצרו על ידי הטבע באמצעות חלקיקים של חומר, בדומה לחלומותיו של דמוקריטוס. בכך הוא רצה לשחרר את אלוהים מתפקידו, ואותי מן הפחד ממנו."
תורתו של סטראטון הפכה לשם דבר במרוצת המאה השבע עשרה מפני הדמיון שבינה לבין הפנתאיזם של שפינוזה. רעיונותיו של סטראטון השפיעו על הפילוסוף והסופר הצרפתי פייר בל שכתב כי סטראטון נמנע מלייחס ליקום את מושגי הטוב והרע, חשב כי היקום אינו ישות חיה, וכי אין בנמצא כל עוצמה אלוהית מחוץ לטבע.
אריסטרכוס מסמוס
מעולם כל כך מעטים
התפוח (בית המקדש)
התפוח היה ערימת אפר ענקית באמצע מזבח העולה, ונקרא כך משום שהיה תָפוּחַ, ונראה כתפוח גדול מאוד. התפוח שימש כמאגר ענקי של דשן ואפר על גבי המזבח, שאליו העבירו, בכל בוקר, את האפר שנשאר מהמערכה הגדולה.
בתפוח השתמשו גם כפח אשפה של מזבח העולה, למשל כאשר הקריבו קרבן כלשהו, זרקו אל התפוח את גיד הנשה, שאותו אסור להקריב.
דעות אחרות לגבי מהותו של התפוח.
בניגוד לדעה המקובלת, שהתפוח הוא ערימת האפר שהייתה בראש המזבח, קיימות דעות נוספות, שהמשותף להן הוא שהתפוח אינו ערימת האפר שעל המזבח, אלא המקום שעליו הניחו ערימה זו.
לפי הראב"ד התפוח הוא טבלה מרובעת, שגודלה הוא כ"ב אמה על כ"ב אמה בגובה אמה. לדעתו, ייתכן שטבלה זו הייתה מעוגלת בקרנותיה כדי להוסיף מקום למערכה. הדשן היה ניתן על גבי טבלה זו.
גם בעל ספר החינוך סובר שהתפוח הוא מקום על גבי המזבח, אך הוא אינו מתאר מקום זה.
יש מקשים על דעות אלה, לפיהן התפוח הוא חלק ממבנה המזבח, מדוע לא הוזכר התפוח במסכת מידות, במשנה המתארת בפירוט את מבנה המזבח.
דעה נוספת בעניין היא דעתו של רבנו חננאל, הסובר שהתפוח הוא כלי שהיה מונח באמצע המזבח, ובתוכו הניחו את האפר.
פינוי התפוח.
את התפוח פינו אל בית הדשן שמחוץ לבית המקדש בכל פעם שהיה צורך בכך.
בשלוש הרגלים לא היו מדשנים, (מֵפַנִים), את התפוח. הסיבה לכך הייתה לא בגלל שהכהן התעצל לבצע את העבודה, אלא מפני שהדבר הראה "נוי למזבח". שכן התפוח, אף על פי שהיה מכוער, בכך שהכמות בו הייתה גדולה מאוד, הראה הדבר שמשתמשים במזבח פעמים כה רבות, עובדה המדגישה את כבודו של המזבח.
גודלו של התפוח.
על פי דברי המשנה בזמן שלא פינו את התפוח, הוא הגיע לממדים עצומים, כשלוש מאות כור (מידה מקראית). אך התלמוד מביא את דברי רבא, האומר שממדים אלו הם גוזמה. יש הרוצים לאמת את דברי רבא כי מדובר בגוזמה בחישוב מתמטי, שכן נפח של 300 כור שווה בערכו ל-117 ממ"ק. קוטרו של "תפוח" בנפח כזה, הוא 26.8 אמה. קוטר זה גדול משטחו האפקטיבי של המזבח המתואר במסכת מידות (24x24 אמות). אולם נפח זה, כן מתאים למידותיו של המזבח, במקדש הורדוס המתואר על ידי יוסף בן מתתיהו (50x50 אמות). אך יש הסבורים כי דווקא המידות שמביא פלביוס בספרו הם המוגזמות ובלתי מדויקות.
קדושתו של התפוח.
חז"ל חלוקים בדבר קדושתו של אפר התפוח. רב סבר ש"אין מועלין בו". כלומר: מותר ליהנות מאפר התפוח ואין בכך מעילה, ואילו רבי יוחנן סבר ש"מועלין בו".. כלומר הנהנה מאפר התפוח הרי זאת מעילה. מסביר התלמוד שהמחלוקת בין רב לרבי יוחנן היא לאחר שכבר תרמו את תרומת הדשן. אבל לפני שתרמו את תרומת הדשן, לדעת שניהם הנהנה מאפר התפוח, הרי זאת מעילה.
ג'ון סי. ריילי
ג'ון כריסטופר ריילי (באנגלית: John Christopher Reilly; נולד ב-24 במאי 1965), הידוע בשם הבמה שלו, ג'ון סי. ריילי (John C. Reilly), הוא שחקן קולנוע אמריקאי, מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, 3 פרסי גלובוס הזהב ופרס גראמי.
ביוגרפיה.
ריילי נולד בשיקגו למשפחה נוצרית-קתולית. ריילי סיים את לימודיו ב"תיכון האח רייס".
בשנת 1992 נישא ריילי למפיקה אליסון דיקי, לזוג נולדו 2 ילדים.
ריילי החל את קריירת המשחק שלו בשנת 1989 בדרמת המלחמה של בריאן דה פלמה "חטאי מלחמה" שם גילם את דמותו של טוראי הרברט הארצ'ר לצידם של שון פן ומייקל ג'יי פוקס.
בתחילת שנות ה-90 הרבה ריילי להשתתף בתפקידי משנה בין היתר: לצד טום קרוז בדרמת המרוצים של טוני סקוט "ימי הרעם", בדרמת הפשע הביוגרפית "הופה" לצידו של ג'ק ניקולסון, בדרמה של לאסה הלסטרם "מה עובר על גילברט", במותחן "נהר הפרא" לצד מריל סטריפ וקווין בייקון ובדרמה המוזיקלית "ג'ורג'יה".
תפקיד הפריצה המשמעותי ביותר עבור ריילי היה בשנת 1997 בדרמת הפשע מועמדת 3 פרסי האוסקר של פול תומאס אנדרסון "לילות בוגי", בסרט עצמו גילם ריילי את דמותו של ריד רוטשילד.
ב-1998 השתתף ריילי בדרמת המלחמה מועמדת 7 פרסי האוסקר של טרנס מאליק "הקו האדום" בה גילם ריילי את דמותו של סמל סטורם.