כשהילד הגיע לגיל שש הפרידה אותו דולי מגבה, אך המשיכה לשוטט איתו עד שאחותה היחידה, נטאשה, הגיעה ולקחה אותו, בהודיעה: "אני פותחת מעון לילדים מוכים, אחות. ילדים להורים סוטים, הורים מסוכנים, אחות. אני לוקחת ממך את הילד, אני מפקיעה אותו, את יודעת למה ...".
כשהילד הגיע לגיל 13 פגשה אותו דולי בבית המחסה של אחותה. כדי לוודא שזהו בנה בחנה את גבו:
בפגישה נוספת הודיע הילד לדולי, המאושפזת בבית משוגעים, שהוא מתגייס לחיל הים.
פרצה מלחמה, ומטוסים צרפתים הפציצו את דולי סיטי. גם גרמנים לחמו נגד דולי סיטי. דולי ניגשה לקצין העיר ושמעה ממנו שהמשחתת של בנה טובעה. בייאושה עלתה על גשר וקפצה לנהר, אך בו היה בנה בחליפת אמודאי והציל אותה. הבן אשפז את דולי בת ה-45 בבית מחסה לקשישים בדולי סיטי. דולי מספרת: "הקשר שלי עמו היה קיים בקושי. הוא השתחרר ממני, לא היה ספק, היה אדון לעצמו, ואני לא הטרדתי יותר את עצמי בו". ביום הולדתה ה-49 קראה דולי בעמוד הראשון של העיתון שבנה ניסה לחטוף מטוס של חברת התעופה הלאומית בי-עף ללוקסמבורג. תפסו אותו אך הוא ברח וירו עליו, ושהו המשיך להימלט. ודולי מסכמת: "ידעתי שאחרי כל מה שעשיתי לו, כדור או סכין בגב - זה לא דבר שהוא לא יכול להתמודד איתו".
על כתיבת הספר.
על כתיבת הספר סיפרה קסטל-בלום בריאיון לאילת נגב:
פרשנות.
רקע אוטוביוגרפי.
ההקדשה שבפתח הספר היא: "לבתי, אסנת". על כתיבת הספר סיפרה קסטל-בלום שבמרץ 1986 נחנקה בתה התינוקת, והיא נאלצה להביאה במהירות לבית החולים, כשהיא לבדה בעיר לא מוכרת, והוסיפה:
פרטים אוטוביוגרפיים נוספים הבאים לידי ביטוי בולט בספר הם עבודתו של אביה של קסטל-בלום במחלקת המשכורות של חברת התעופה הלאומית "אל על" ופטירתו מסרטן, כשש וחצי שנים טרם צאתו לאור של הספר. בדומה לאחותה של דולי, גם אחותה של קסטל-בלום היא עובדת סוציאלית.
העיר דולי סיטי.
הסיפור מתרחש בעיר הדיסטופית דולי סיטי. דולי מספקת תיאורים אחדים של העיר, ובהם:
דולי סיטי היא דמוקרטיה, שבה שתי מפלגות גדולות, הביורוקרטיה והפרוצדורה. תושביה מחולקים לקבוצות: החנטרישים, המדליקים, האפוסטרופים, פחדנים, ארכיטיפים, בונבונים, ובעיקר "כאלה".
דולי סיטי איננה תל אביב, משום שהספר עוסק במפורש בדמיון שבין שתי הערים: "הלכתי לרחוב הנרייטה סולד שבדולי סיטי. יצאתי מנקודת הנחה שאם בתל אביב יש רחוב הנרייטה סולד, אז גם בדולי סיטי יש." גם בדולי סיטי נמצאים שוק הכרמל ואף השוק השחור של רחוב לילינבלום. לאור מידע זה רואה אורציון ברתנא את דולי סיטי כ"בבואתה הגרוטסקית של תל אביב".
על הזיקה העמוקה שבין דולי סיטי לדולי עמד מוטי נייגר:
דולי.
דולי היא רופאה שלמדה באוניברסיטת קטמנדו שבנפאל, המתגוררת בעיר דולי סיטי, תחילה בדירה משלה, בקומה ה-37 במגדל בן 400 קומות, אחר כך ברחוב, אחר כך בבית משוגעים, ולבסוף, בהגיעה לגיל 45 - בבית מחסה לקשישים. את בחירתה בלימודי רפואה באוניברסיטת קטמנדו היא מייחסת לאביה, שבלילה האחרון לחייו אמר לה: "תלמדי משהו, תלמדי רפואה, תלמדי אפילו רפואה בקטמנדו, רק תלמדי". את חרדותיה בעת גידולו של בן מתארת דולי כ"מחלת האפשרויות האינסופיות, נחישות הדעת של הספק".
סמדר שיפמן מתארת את דולי:
שיפמן מציינת שדולי נבלעת מרצון בתפקידה הנשי השמרני:
מפת ארץ ישראל.
באחד הניתוחים חתכה דולי על גבו של בן את מפת ארץ ישראל השלמה, של תקופת התנ"ך. כאשר אחותה של דולי לוקחת ממנה את הילד, דולי שואלת "ומתי תחזירי לי אותו?" והאחות עונה: "מתי שתחזרי לגבולות 67'". ואכן, כעבור שנים אחדות, כשהילד הגיע לגיל 13, פגשה אותו דולי בבית המחסה של אחותה, וראתה שמישהו עדכן את המפה וחזר לגבולות 67'.
תיאור יצירתה של המפה הוא מהתמונות הבולטות ביותר שבספר. אורי ש. כהן כתב על כך:
גישה פשוטה לעניין המפה רואה בה אמירה פוליטית, אודות הצורך של ישראל לסגת מהשטחים שכבשה במלחמת ששת הימים. חיזוק לכך ניתן למצוא בדבריה של דולי על הטירוף שאחז בה: "ואם מדינה כמו מדינת ישראל לא מצליחה להשתלט על ערביי השטחים, מדוע שאני, בן אדם פרטי, אוכל להשתלט על ה-occupied territories שבקרבי?"
מוטי נייגר רואה בסיפור הפוסט-מודרני "דולי סיטי" משל על היצירה הספרותית, שבו יחסי אם-בן מסמלים יחסי יוצר-יצירה. ברוח פרשנות זו הוא מציין: "ואם תינוק שווה יצירה – החזרה להיגיון, לגבולות 1967, היא החזרה לגבולות סופרי שנות השבעים והשישים, כלומר לגבולות המודרניזם".
ריאליזציה של מטפורה.
"ריאליזציה של מטפורה", מכנה אורי ש. כהן את השימוש שעושה קסטל-בלום במטבעות לשון, לא במשמעותם המטפורית אלא כפשוטם. דוגמאות לכך:
שחיטת פרות קדושות.
בסיפור פזורים רמזים אירוניים למיתוסים ישראליים ויהודיים. דוגמאות:
עיבוד למחזה.
הרומן "דולי סיטי" עובד פעמיים למחזה בשם זה:
גץ פרידריך
גץ פרידריך (בגרמנית: Götz Friedrich, 4 באוגוסט 1930, נאומבורג, פרוסיה - 12 בדצמבר 2000, ברלין) היה במאי אופרה ותיאטרון גרמני. היה המפיק ראשי של האופרה הממלכתית של המבורג בשנים 1972–1981, של בית האופרה קובנט גארדן בלונדון בשנים 1977 - 1981 והמנהל כללי של הדויטשה אופר ברלין מ-1981 ועד מותו בשנת 2000.
תולדות חייו.
גץ פרידריך נולד בנאומבורג שבמדינת סקסוניה-אנהלט, כבן לעורך דין ונוטריון. גדל בייושב פרייבורג (אונשטוט) ובשנת 1949 סיים את לימודיו בגימנסיית דום (Dom Gymnasium) שבעיר הולדתו, נאומבורג. עקב מוצאו ה"בורגני" נבצר ממנו ללמוד משפטים כמו אביו ולכן בחר ללמוד בשנים 1949 - 1953 לימודי תיאטרון במכון לתיאטרון בוויימאר.
מאוחר יותר הפך פרידריך לתלמידו ועוזרו של ולטר פלזנשטיין ב"אופרה הקומית" במזרח ברלין. כיהן שם תחילה כדרמטורג ועוזר במאי. את הקריירה שלו כבמאי אופרה התחיל ב-1958 עם כך עושות כולן בוויימאר ואחר כך בוהמה (1959) של פוצ'יני בברלין. כעבור ארבע שנים, ב-1972 עורר הדים בכל עולם האופרה על ידי הפקה שנויה במחלוקת של טנהויזר מאת וגנר בביירוית. מאוחר יותר באותה שנה עקר למערב, יחד עם אשתו השנייה, בעת שעבד על הפקת "ינופה" מאת ינאצ'ק בסטוקהולם.
בשנים 1972–1981 היה מנהל האופרה הממלכתית של המבורג. במקביל כיהן כמנהל הפקות גם בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, כשביים הצגות ראשונות בבריטניה של הגרסה השלמה בשלוש מערכות של האופרה "לולו" מאת אלבן ברג.
בשנת 1981 התמנה לתפקיד המנהל הכללי של הדויטשה אופר ברלין, בה פעל עד מותו בשנת 2000. לאורך השנים ביים שם הפקות רבות. הטביע חותמו כמנהל של האופרה הגרמנית בברלין על ידי חיזוק הלהקה, לרבות זו של אופרטה והנהיג הצגות מקמריות מיוחדות של אופרות.
גץ פרידריך נודע במיוחד בזכות הפקות של יצירותיו של ריכרד וגנר, לרבות "טבעת הניבלונגים" שהוצגה בקובנט גרדן בשנים 1973 - 1976 תחת שרביטו של קולין דייוויס. התפאורה של יוזף סבובודה התרכזה על פלטפורמה הידראולית מסתובבת.
בשנות ה-80 ביים הפקה חדשה של ה"טבעת" עבור האופרה הגרמנית בברלין שכונתה "טבעת "מנהרת הזמן"". קובנט גרדן ייבאה הפקה זו על מנת להחליף את זו שתוכננה על ידי יורי ליובימוב אך נעזבה אחרי הפקתו של "זהב הריין". על ההפקה השנייה של ה"טבעת הניבלונגים" ניצח בשנת 1992 ברנרד הייטינק. היא הוצגה גם בוושינגטון וביפן.
בשנים 1984 - 1993 ניהל גם את ה"תיאטר דס וסטנס" ("תיאטרון המערב") בברלין והחל משנת 1993 פעל גם כבמאי אורח של האופרה של סטוקהולם.
בשנת 1976 ביים פרידריך את הבכורה העולמית במינכן של האופרה "הניסיון" מאת יוסף טל. כמו כן ביים את הבכורות העולמיות של "המלך מקשיב" מאת לוצ'אנו בריו, "מחזה חלום" מאת אינגבר לידהולם ו"רפסודת מדוזה" מאת הנס ורנר הנצה.
מיוזמתו של גץ פרידריך קמה בשנת 1986 קרן האופרה ברלין-אמריקה (ABOF) שמושבה בניו יורק.
גץ פרידריך נפטר בשנת 2000 והובא לקבורה בבית הקברות צהלנדורף בברלין. בנובמבר 2010 קברו הוכרז כמורשת ברלין.
חייו הפרטיים.
פרידריך היה נשוי שלוש פעמים: לשחקנית התיאטרון רות מריה קוביצ'ק, ממנה נולד בנו הראשון- אלכסנדר, לרקדנית סיגהילט פאהל, איתה לא היו לו ילדים, ולזמרת קרן ארמסטרונג, שילדה את בנו השני, יוהנס.
מדיה.
מספר הפקות של פרידריך ראו אור על גבי הוצאת DVD:
גידי דר
גידי דר (נולד ב-5 בספטמבר 1964) הוא במאי, תסריטאי ומפיק ישראלי.
קורות חייו.
גידי דר נולד בשם גדעון דר וגדל במרכז הכרמל, חיפה. אביו, אברהם דר, היה בעברו קצין ביון ישראלי, והתפרסם בפרשת לבון. בצעירותו היה גידי דר מוזיקאי ג'אז. למד קומפוזיציה קלאסית ומודרנית באופן פרטי אצל הארי נדל. בצבא שירת בקרבי. בתום שירותו הצבאי עבר להתגורר בתל אביב. לפרנסתו ניגן במשך שנה ג'אז, עד שבגיל 22 שיחק בסרט סטודנטים, והחליט באחת לעזוב את המוזיקה ולעבור לקולנוע. הוא עזב את המוזיקה כי הגיע למסקנה שכדי להצטיין בג'אז צריך להיות אמריקאי, וגם כי הרגיש ש:
דר נרשם ללימודי קולנוע בבית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי". הוא ביים במסגרת בית הספר סרט אחד, ופרש מהלימודים אחרי חודשיים. לאחר מכן למד קולנוע בכוחות עצמו, בכך שלקח חלק במשך מספר חודשים בהפקת סרט של ה־BBC שנעשה בישראל אודות אלי כהן. כמו כן למד דר קולנוע מצפייה בסרטים ומקריאת תאוריות קולנועיות.
במהלך השנה שאחר-כך עשה את סרטו הגדול הראשון "המשורר" (30 דקות), בהשתתפות משה איבגי ושולי רנד, שעבורו היה זה סרט ראשון כשחקן. הסרט יצא לאקרנים ב-1988, כשדר היה בן עשרים ושלוש. מאז ועד היום דר נוהג לכתוב, לביים ולהפיק את הסרטים והסדרות שלו.