בשנת 1911, רכשה אגודת "שארית ישראל" ממוסקבה, בראשות יחיאל צ'לנוב 3200 דונם מאדמות הכפר ג'ממה, מהשבט הבדואי אל-עטאונה, והקימה על אדמות אלו "מושבת אחוזה" בסגנון אחוזת פוריה ואחוזת שרונה. היה זה היישוב היהודי הראשון בנגב בעת החדשה. תחילה נקרא היישוב ג'ממה על שם הכפר הערבי שהיה בקרבתו. יישוב ערבי זה קם על חורבותיו של יישוב יהודי-חקלאי עתיק אשר התקיים במקום וננטש מספר פעמים בתקופה הרומית בארץ ישראל ובתקופה הביזנטית בארץ ישראל, אשר שמו לא השתמר. בהמשך הוסב השם ל"רוחמה" על פי דברי הנביא הושע:
במלחמת העולם הראשונה התחוללו קרבות עזים בסביבות רוחמה שגרמו להחרבת המשק. היישוב ננטש ונבזז על ידי בדווים תושבי הסביבה. עם סיום מלחמת העולם הראשונה רבץ על משק רוחמה נטל חובות עצום. בנק אפ"ק תבע את רבע מיליון הפרנק שהשקיע ברוחמה בימי המלחמה, ואילו אדמתה של רוחמה על מטעיה, בנייניה ובארה, אינם מוערכים באותם ימים בסכום העולה על מאתיים אלף פרנק. האדמה מופקעת בחלקה מרשות אגודת "שארית ישראל" לרשותו של הבנק ובחלקה היא מחכה לבואם של בעליה הראשונים, חברי "שארית ישראל" לארץ ישראל. לארץ ישראל מגיע מייסד "שארית ישראל", י. וליקובסקי, הוא מפרק את האגודה ומיסד חברה חדשה תחתיה, חלקות רבות עוברות ליחידים, ורוחמה קמה שנית לתחיה. השקדים ועצי האקליפטוסים גדלו יפה, גידול סלק הסוכר והסלק הרגיל עלו במידה היפה ביותר, והמרעה הטבעי בימות הגשמים היה רב ומשובח. ניטעו עצי פרי ונוי חדשים, והכרם חודש. לאחר המלחמה חזרו התושבים לרוחמה ושיקמו אותה אך נאלצו לנטוש שוב במאורעות תרפ"ט (1929). ניסיון נוסף ליישב את רוחמה נעשה בשנת 1932. במקום התיישבה קבוצת פועלים, הקימה משק ונטעה פרדס. באותה שנה בקירוב רכשה חברת גן-שלמה, על שם הרב שלמה אהרנסון, כ-2,000 דונם מאדמות רוחמה, הזמינה פועלים עברים ופתחה בנטיעת פרדסים בחלק משטחיה, אולם במאורעות 1939-1936 נעזבה רוחמה בשלישית, בתיה נהרסו ומטעיה נעקרו.
ב-1 בדצמבר 1943 עלה לקרקע קיבוץ השומר הצעיר, ראשיתו של היישוב הנוכחי. במלחמת העצמאות שימש המקום בסיס מרכזי של חטיבת הנגב.
בין השנים 1949–1950 הצטרף אל הקיבוץ גרעין של צעירים יוצאי איטליה, שעברו הכשרה בתל ברושים. רוב חברי הגרעין נקלטו בקיבוץ והשתלבו בו בענפיו השונים, בחקלאות, בחינוך, בתרבות ואמנות ובהנהלת הקהילה.
בשנת 1956 חובר היישוב לרשת החשמל הארצית.
מבנים.
חדר האוכל בקיבוץ תוכנן מחדש בשנת 1981, על ידי האדריכל שמואל מסטצ'קין. ייחודו של חדר אוכל זה, הוא השימוש בקשתות והקווים המעוגלים המופיעים בתוכנית הבניין.
תעסוקה.
פרנסת הקיבוץ מושתתת על מפעל תעשייתי ליצור מברשות ("המברשת-רוחמה"), כיום "מברשות התעשייה רוחמה", שצומחים מחדש לאחר משבר הקורונה ו"שומר החומות".
בנוסף, ברוחמה פועלים ענפי החקלאות השונים: חקלאות שלחין ופרדסים.
בעבר הייתה לקיבוץ רפת חלב שנסגרה בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
אתרים בסביבה.
בסביבות הקיבוץ: יד זיכרון, וכן שמורת הטבע בתרונות רוחמה. כמו כן חוות השקמים, ביתו של ראש ממשלת ישראל לשעבר אריאל שרון, ממוקמת סמוך לקיבוץ.
בשנת 2005 צולם בקיבוץ רוחמה הסרט אדמה משוגעת.
אתר הראשונים בנגב.
מניסיון ההתיישבות הראשון נותרה רק הבאר שנחפרה בשנת 1913. לידה נמצא בית בטון שנבנה בשנות ה-40 של המאה ה-20 ושימש כבית ביטחון. בשנת 1983 נפתח בבית זה מוזיאון קטן ובו מוצגים ותעודות על תולדות רוחמה. ליד הבניין יש תצוגה של כלים חקלאיים.
ליד רוחמה היה קיים כפר ערבי בשם ג'ממה (בעברית – גממה) שננטש במלחמת העצמאות. בשנת 1958 נערכה במקום חפירה ארכאולוגית שחשפה שרידי מנזר ביזנטי עם רצפת פסיפס.
דרקון (מדינאי)
דְּרָקוֹן (ביוונית: Δράκων; באנגלית בעקבות הלטינית Draco) היה מחוקק יווני וארכון אפונימוס באתונה בן המאה ה-7 לפנה"ס, שהחליף לראשונה את המערכת הקיימת של חוקים בעל פה ונקמות דם בקודקס חוקים כתוב אשר נאכף אך ורק על ידי בית משפט. חוקיו הכתובים של דרקון נודעו בשל קשיחותם, והכינוי "דראקוני" משמש היום כהתייחסות לחוקים אשר נושאים אופי בלתי סלחני.
חייו.
מעט ידוע לגבי חייו. ככל הנראה חי דרקון טרם תקופתם של שבעת חכמי יוון.
ייתכן כי היה שייך לאצולה היוונית באטיקה, אליה שייך אותו הכותב בן המאה ה-10 לספירה סודא. סודא גם כתב את הפולקלור לגבי מותו בתיאטרון של אגינה: בתצוגה מסורתית של תמיכה יוונית, תומכיו "השליכו כה הרבה חולצות, כובעים ומעילים על ראשו, עד כי נחנק ונקבר באותו תיאטרון".
חוקי דרקון.
במהלך האולימפיאדה ה-39 (שהתרחשה ב-622 או 621 לפנה"ס), ביסס דרקון את הקודקס החוקי עמו הוא מזוהה.
החוקים המדוברים אופיינו בהחמרה יתרה עם פשוטי העם. עונש מוות נגזר גם על עבירות קלות. בעלי חוב ממעמד נמוך יותר מנושיהם, אולצו להשתעבד להם, וככלל היו החוקים מוטים לטובת בני המעמדות הגבוהים. לפי פלוטרכוס, כשנשאל דרקון מדוע הוא גוזר עונש מוות בצורה כה רחבה, השיב: "הוא מונע פשעים קלים, ובנוגע לפשעים כבדים - אין עונש חמור יותר שאני יכול לחשוב עליו".
יתרונם של חוקי דרקון היה העלאתם על הכתב ופרסומם בפומבי במרכז העיר, עובדה שהנגישה אותם להמונים, ומחד אפשרה להם לפנות לבית המשפט, ומאידך מנעה התעמרות משפטית שנבעה מאי הכרת החוק. העלאת החוקים על הכתב בידי דרקון נחשבת אבן דרך בהתגבשות הדמוקרטיה האתונאית כיוון שידיעה ציבורית של החוקים הובילה ברבות הימים למהלכים לעדכונם.
את חוקי דרקון ערך מחדש סולון, ארכון אתונה, בראשית המאה ה-6 לפנה"ס.
על שום קשיחותם, מכונים עד היום חוקים לא סבירים וקשים במיוחד בשם "חוקים דרקוניים". מקובל גם המינוח "חוזה דרקוני" עבור חוזים המנוסחים בצורה הוגנת רק עבור אחד מהצדדים.
למדינאי דמדס, שחי כשלוש מאות שנים לאחר דרקון, מיוחסת האמירה שחוקיו של דרקון הם "חוקים שנכתבו בדם".
ווק
ווק (בסינית: 鑊, יוטפנג: wok6, פין-יין: huò) הוא כלי בישול רב-תכליתי, שמקורו בסין, ומשמש במטבח הסיני ובמטבחי המזרח הרחוק. באינדונזיה ידוע הווק בשם "wadjang". ככל הנראה, הווק הופיע לראשונה בתקופת שושלת האן, ששלטה בסין בין 206 לפנה"ס עד 6 לספירה. הווק המסורתי הוא מחבת דקה ועמוקה עם תחתית עגולה לחלוטין העשויה מפלדה עשירה בפחמן, אם כי קיימים כבר כמה עשרות שנים ווקים עם תחתית שטוחה, במיוחד במערב, בגלל תאימותם עם כיריים ביתיות.
הווק משמש בעיקר להקפצה אך גם לאידוי, טיגון עמוק, הכנת מרק ואפילו בתהליך העיבוד של תה ירוק. לווק מגוון של שימושים פוטנציאליים שונים בגלל העיצוב הייחודי שלו. מכיוון שהוא כה עמוק ניתן למלא אותו במים ולהשתמש בו להרתחה של מזון או למלא בשמן לטיגון עמוק. כשהוא משולב עם שבבי עץ ומתלה, ווק יכול לשמש גם כמעשן לבשרים וגבינות. ווק מכוסה יכול לשמש גם לאידוי ירקות או פירות ים.
צורתו של הווק גורמת לכך שתחתיתו הופכת חמה מאוד בהשקעה נמוכה יחסית של אנרגיה, אך מאבדת במהירות את חומה עם הסרת הווק מעל מקור החום, תכונה המאפשרת שליטה רבה על טמפרטורת המזון.
הקפצה בווק עשוי פלדה פחמנית דקה המאופיינת בקצב מוליכות חום גבוה, על מבער ווק ייעודי מאפשרת לטבח לצרוב את הפרודוקטים בטמפרטורה גבוהה מאוד, ושולי הווק הגבוהים מאפשרים התקררות, הן דרך תנועת ההקפצה והן דרך המרחק היחסי מהאש (עובי הפלדה הדקה מונע פיזור אחיד של חום). מאפיינים אלו יוצרים אפקט הנקרא בקנטונזית "ווק הֵיי" (סינית: 镬气, יוטפנג: wok6 hei3, מילולית: "נשימת הווק"), המעניק למזון טעמים חרוכים עוצמתיים מבלי לבשל את הירק או הבשר יתר על המידה.
מנשה (מלך יהודה)
מְנַשֶּׁה, בנם של חזקיהו בן אחז וחפציבה, הוא דמות מקראית, מחשובי המלכים ביהודה, מלך בשנים 697 לפנה"ס עד 643 לפנה"ס. לפי המקרא הוא עלה למלוכה בגיל 12. מנשה שיקם את הממלכה שנחרבה בעקבות מסע סנחריב וניהל יחסים הרמוניים עם שליטי אשור. בימיו זכתה יהודה לתקומה יחסית, מבחינה כלכלית. הוא היה המלך ששלט הכי הרבה זמן בהיסטוריה של עם ישראל, 55 שנים.
מלבד המקורות המקראיים, מוזכר מנשה פעמיים בכתובת האשוריות (Menasî/Ninsi šar Iaudi), האחת ב"מנסרת נינוה א" של אסרחדון, והשנייה באנאלים של אשורבנפל.
פעולותיו של מנשה.
מנשה ירש ממלכה קטנה הרוסה ומשועבדת לאחר דיכוי המרד היהודאי בידי אשור. בקרבתה חיו מהגרים תושבי ממלכת ישראל ועמים שונים שהוגלו לשומרון על ידי האשורים. פליטים רבים מממלכת ישראל מצאו מקלט בירושלים. ההגירה הישראלית ליהודה הכפילה פי ארבעה את שטחה של ירושלים ואוכלוסיית העיר גדלה פי עשרה. הישראלים היו לרוב בירושלים פי שלושה ביחס ליהודאים והייתה להם השפעה מכרעת על תרבותה, מסורותיה וכתביה של יהודה. בהשפעת מדיניותו של מנשה, ראתה עצמה יהודה כיורשת המדינית והתרבותית של ישראל בימי הזוהר שלה.
בתקופת מלכותו הארוכה שוקמה יהודה מההרס של מסע סנחריב, שוכללו שיטות ייצור וארגון כלכלי, פותחו קשרי מסחר עם ארצות רבות וההתיישבות היהודאית התפשטה בכיוון דרום.
מנשה ביטל, חרף התנגדות הנביאים, את הרפורמה הדתית של חזקיהו, והבטיח חופש פולחן לכל. תיאור מנשה בתנ"ך כמי ששפך "דם נקי" מקבל אפשרות של חלק מתמונת המאבקים הפנימיים שהיו בימיו בענייני דת. מקובל להניח שאיפשר ואף קידם חדירתה של תרבות אשורית כחלק ממערכת היחסים ההדוקה שקיים עם שליטי אשור, ובמיוחד המלכים סנחריב ואסרחדון. כגמול על שירותיו לאשור העביר אסרחדון לידי יהודה חלק מאזור השומרון.
מנשה במקרא.
המקרא אינו מוסר מידע על מצבה המדיני של ממלכת יהודה בימי מנשה ולא על מדיניותו אך הוא מתמקד בחטאיו הדתיים הרבים כלפי ה':