פיפילוטי אליזבת׳ ריסט (באנגלית: Pipilotti Elisabeth Rist; נולדה ב -21 ביוני 1962) היא אמנית חזותית שווייצרית, הידועה בעיקר בעבודות וידאו ארט ניסיוני ואמנות מיצב. יצירתה מוגדרת בעיקר כאמנות סוריאליסטית, אינטימית, מופשטת, העוסקת בגוף הנשי, ומסווגות לעיתים קרובות כאמנות פמיניסטית.
עבודותיה של ריסט ידועות באיכויות רב חושיות. הן מציגות תמונות מוקרנות חופפות, רוויות בצבע, המשלבות סאונד ומוצבות כחלק מסביבה גדולה יותר עם אזורים בהם הצופה יכול לשבת ולנוח. עבודותיה הופכות לעיתים קרובות את המבנה או הסביבה של גלריית הקוביה הלבנה לחוויה חושית יותר, חויה חזותית המשלבת מישוש ושמע.
חיים וקריירה.
פיפילוטי ריסט נולדה בשם אליזבת׳ ריסט בגראבס בעמק הריין לאב רופא ואם מורה. בשנת 1982 היא החלה להשתמש בשם "פיפילוטי", שילוב של כינוי ילדותה "לוטי" עם שמה של גיבורת ילדותה, הדמות של בילבי בת גרב (Pippi Longstocking) מספרי הילדים של אסטריד לינדגרן. לפני שהחלה ללמוד אמנות וקולנוע, למדה ריסט פיזיקה עיונית בווינה במשך סמסטר אחד. בין השנים 1982 - 1986 למדה אמנות מסחרית, איור וצילום באוניברסיטה לאמנות חזותית בווינה. בהמשך למדה וידאו בבית הספר לעיצוב בבזל, שווייץ. משנת 1988 ועד 1994 היא הייתה חברה ב-"Les Reines prochaines," להקת מוזיקה וקבוצת פרפורמנס. בשנת 1997 הוצגה עבודתה לראשונה בביאנלה בוונציה, שם הוענק לה פרס פרמיו 2000. בין השנים 2002–2003 הוזמנה על ידי פרופסור פול מקארתי ללמד באוניברסיטת UCLA כחברת סגל אורח.
ריסט חיה ועובדת בציריך עם בן זוגה היזם בלז רוט. לה ולרוט יש בן בשם הימלאיה.
סרטה העלילתי הראשון, ״פפרמינטה״"," הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בוונציה ה-66 בשנת 2009. את עלילת הסרט היא מסכמת כ"אישה צעירה וחברותיה במסע למצוא את שילובי הצבעים הנכונים, איתם הם יכולים לשחרר אנשים מפחד ולהפוך את החיים לטובים יותר."
בכתבה בעיתון ה-גארדיאן ב-2011, ריסט מגדירה את הפמיניזם שלה: "פוליטית", היא אומרת, "אני פמיניסטית, אבל באופן אישי, אני לא. מבחינתי, דימוי האשה באמנות שלי לא מייצג רק נשים: הוא מייצג את כל בני האדם. אני מקווה שבחור צעיר יכול לקבל מהאמנות שלי מה שכל אישה יכולה לקבל"
עבודות אמנות.
במהלך לימודיה, החלה ריסט ליצור סרטים בפורמט סופר 8 מ״מ. עבודותיה לרוב באורך דקות ספורות, ומתייחסות לפורמטים של תקשורת המונים כמו MTV ופרסום, עם שינויים בצבעים, במהירות ובסאונד. עבודותיה עוסקות בדרך כלל בסוגיות הקשורות למגדר, למיניות ולגוף האדם .
יצירותיה הצבעוניות והמוזיקליות משדרות תחושת אושר ופשטות. עבודותיה של ריסט נחשבות לפמיניסטיות על ידי מבקרי אמנות מסוימים ונמצאות באוספי אמנות חשובים רבים ברחבי העולם.
ביצירה ״I'm Not The Girl Who Misses Much״ (1986) ריסט רוקדת לפני המצלמה בשמלה שחורה עם שדיים חשופים, התמונות לעיתים מונוכרומטיות ומעורפלות. ריסטס שרה שוב ושוב את הביטוי "אני לא הבחורה שמתגעגעת להרבה", ומתייחסת לשורה הראשונה של השיר "Happiness Is a Warm Gun" של הביטלס. לקראת סוף הסרט, התמונה הופכת לכחולה ומטושטשת והסאונד מפסיק.
ריסט נודעה לשמצה בשל העבודה Pickelporno (Pimple porno)" (1992)", יצירה העוסקת בגוף הנשי ועירור מיני. העבודה נעשתה באמצעות מצלמה עם עדשת עין הדג הנעה מעל גופיהם של בני זוג. הדימויים טעונים בצבעים עזים, מוזרים, חושניים ומעורפלים בו זמנית.
עבודת הווידאו Sip My Ocean" (1996)", מוקרנת כהשתקפות מראה על שני קירות סמוכים ומציגה סדרה חלומית של דימויים של אישה לבושה בביקיני שוחה מתחת למים בין כוסות תה שוקעות, טלוויזיות וחפצים ביתיים אחרים. העבודה מלווה בפסקול של ריסט שרה את השיר "Wicked Game" של כריס איסאק, כשמדי פעם שומעים צרחות חוזרות ונשנות של ריסט למילים "אני לא רוצה להתאהב".
העבודה Ever is Over All" (1997)״ מציגה אישה צעירה הולכת לאורך רחוב בעיר בהילוך איטי, ומנפצת בפטיש בצורת פרח טרופי את חלונות המכוניות החונות. בשלב מסוים שוטר ניגש אליה. העבודה נרכשה על ידי המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק.
תשעת קטעי הווידאו של ריסט ״Open My Glade״ הוצגו אחת לשעה על גבי מסך בכיכר טיימס בניו יורק, פרויקט של התוכנית "הודעות לציבור", שנוסדה בשנת 1980.
היצירה ״Pour Your Body Out״ היא מיצב מולטימדיה שהוזמן על ידי ארגון קלאוס ביזנבאך והוצב באטריום של המוזיאון לאמנות מודרנית בתחילת 2009.
אוספים.
עבודתויה של ריסט נמצאות באוספי הקבע של מוזיאונים וגלריות, כולל המוזיאון לאמנות מודרנית ומוזיאון גוגנהיים בניו-יורק, המוזיאון לאמנות מודרנית בסן פרנסיסקו MoMA, ומוזיאון המרכז Centraal באוטרכט.
תערוכות.
'Robes politiques – Women Power Fashion', Textilmuseum St. Gallen, St. Gallen, Switzerland - March 19, 2021 – February 6, 2022
'Your Eye is My Island', National Museum of Modern Art, Kyoto, Japan - Aprll 6 to June 16, 2021
'Open My Glade (Flatten)', Contemporary Art in the Public Sphere, Zurich, Switzerland - March 1 – September 22, 2019
'Sip My Ocean', The Museum of Contemporary Art Australia, Sydney, Australia, November 1, 2017 – February 18, 2018
'Open My Glade (Flatten)', Times Square Arts Midnight Moment, New York, New York - January 2017
'Pixel Forest', The New Museum, New York, New York - October 26, 2016 - January 15, 2017
השפעה.
היצירה "Ever is Over All" הוזכרה בשנת 2016 על ידי ביונסה בסרט שמלווה את אלבומה "Lemonade" בו נראית הזמרת הולכת ברחוב בעיר מנפצת חלונות של מכוניות חונות עם מחבט בייסבול.
בנג'מין גרוסוונור
בנג'מין גרוסוונור (באנגלית: Benjamin Grosvenor; נולד ב-8 ביולי 1992) הוא פסנתרן קלאסי בריטי.
לימודים.
גרוסוונור נולד וגדל בווסטקליף-און-סי , סאות'אנד-און-סי, אסקס. הוא הצעיר מבין חמישה אחים. אביו הוא מורה לאנגלית ודרמה, ואמו רֶבֶּקָה היא מורה לפסנתר במקצועה. בגיל חמש גרוסוונור החל ללמוד פסנתר עם אמו. בשנת 2003 הוא הצטרף לבית הספר התיכון וסטקליף לבנים. כעת הוא לוקח גם שיעורים אצל הילרי קואוטס וכריסטופר אלטון בלונדון. גרוסוונור למד באקדמיה המלכותית למוזיקה, שם עבר שיעורי מוזיקליות אצל דניאל-בן פינאר וג'וליאן פרקינס . בסיום לימודיו לתואר הראשון במוזיקה בשנת 2012 הוא זכה בפרס המלכה למצוינות עבור הסטודנט הטוב ביותר בכל השנה.
קריירת הופעות.
במאי 2003 ערך גרוסוונור את הרסיטל המלא הראשון שלו בכנסייה מקומית וניגן בפסנתר ובצ'לו. באותה שנה הוא ערך את הקונצרט הראשון שלו עם תזמורת, בו ביצעו את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 21 של מוצרט עם "וסטקליף סינפוניה". בהמשך הקריירה השתתף בתחרות BBC Young Musician לשנת 2004 וזכה בחלק הקלידים, כאשר בגמר התחרות ניגן את קונצ'רטו לפסנתר בג'י מז'ור של ראוול . כמה מהקונצרטים הראשונים בהם ניגן התקיימו ברויאל אלברט הול, סנט ג'ורג', בריסטול, ויגמור הול, מרכז האמנויות ברביקן, אשר הול, קרנגי הול וסימפוני הול.
מאז הוא פיתח קריירה בינלאומית בולטת. גרוסוונור הופיע עם התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הלאומית של צרפת, התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת קליבלנד, התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית, התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו, הפילהרמונית של ניו יורק, תזמורת פילדלפיה, תזמורת הגוונדהאוס, תזמורת גירצניך, תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין, תזמורת טונהאלה, תזמורת האקדמיה הלאומית סנטה צ'צ'יליה , התזמורת הלאומית של ספרד , התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית המלכותית, התזמורת הסימפונית של בורנמות', התזמורת הסימפונית הברזילאית , תזמורת פילהרמוניה והתזמורת הקאמרית האנגלית, בין רבות אחרות.
בשנת 2010 הצטרף גרוסוונור לתוכנית אמני הדור החדש של ה-BBC, אותה סיים בשנת 2012. בקיץ 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו ב-BBC פרומס כסולן הצעיר ביותר אי פעם בערב הפתיחה, בה ניגן את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של ליסט והקונצ'רטו לפסנתר של בריטן בהמשך הסדרה עם תזמורת הנוער הלאומית . מאז הוא ניגן בפרומס מספר רב של פעמים, ובשנת 2015 הופיע בלילה האחרון של הפסטיבל. ג'ודית וייר הלחינה את יצירתה לפסנתר סולו, "Day Break Shadows Fly", עבור גרוסוונור, שהופיע איתה בבכורה עולמית בספטמבר 2014. בשנת 2016 הוא היה לזוכה הראשון בפרס הפסנתר הקלאסי ע"ש רוני ולורנס אקמן, יחד עם הפילהרמונית של ניו יורק.
בעונת 20/21 הוכרז כאמן-בית של רדיו צרפת וגם עם התזמורת הסימפונית של בורנמות'.
פרסים.
בגיל 10, בשנת 2003, הוא היה לזוכה הצעיר ביותר אי פעם בארבע תחרויות מקומיות ולאומיות בבריטניה: המוזיקאי הצעיר של סאות'אנד, המוזיקאי הצעיר של השנה באסקס, גביע עמנואל וגביע ה-EPTA. בגיל 11 זכה גרוסוונור בחלק הקלידים בפרס המוזיקאי הצעיר של ה-BBC לשנת 2004.
בשנת 2011 העיתון הבריטי איבנינג סטנדרט בחר בגרוסוונור כאחד מ-"1,000 הלונדונים המשפיעים ביותר" והדיילי טלגרף בחר בו לאחד מ"עשרת הבריטים המובילים של השנה".
בשנת 2012 הוענקו לפסנתרן "הכה מבריק ומבטיח בו-זמנית" שני פרסי גרמופון : 'פרס ליצירה אינסטרומנטלית' ו'פרס האמן/ית הצעיר/ה' על תקליטור הבכורה שלו בהוצאת דקה, והיה לזוכה הצעיר ביותר אי פעם בשני פרסי גרמופון. הוא זכה גם ב'פרס בחירת המבקרים' של Classic Brit על התקליטור שלו הכולל יצירות של שופן, ליסט וראוול בהוצאת דקה.