"החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים" הוא ארגון מיסיונרי שהוקם ב-15 בפברואר 1809 בלונדון שבבריטניה, ומטרתו הייתה לשכנע את יהודים להמיר את דתם לנצרות הפרוטסטנטית. לצורך מטרה זאת הקים הארגון את בית החולים של המיסיון האנגלי שפעל בירושלים בין השנים 1843–1948. בתחילה בעיר העתיקה והחל מ-1897 ברחוב הנביאים בירושלים, ובסמוך לבית החולים הוקם בית ספר מיסיונרי לבנות יהודיות.
רקע היסטורי.
המוסד לנשים יהודיות.
פעילותו של ארגון המיסיון האוונגלי החלה בירושלים עוד בתוך חומות העיר העתיקה ובשנת 1848 הוקם המוסד לנשים יהודיות (The Jewesses Institution). המוסד הוקם על רקע האבחנה של אנשי המיסיון כי מעמדן הנחות של נשים במזרח התיכון הופך אותן למטרות נוחות יותר לפעילות מיסיונרית. יוצאות מן הכלל הזה היו נשים יהודיות שהיו מטרות קשות יותר לפעילות מסיונרית, בגין העובדה שבקהילות יהודיות היה נהוג להשיא את הנשים בגיל מוקדם, ומאחר והחינוך הניתן לנשים יהודיות כלל לימוד קרוא וכתוב ולימודי יהדות בסיסים.
פעילות בית הספר בעיר העתיקה.
המוסד לנשים יהודיות הוקם ביוזמת מיסיונרית בריטית בשם קרולין קופר Caroline Cooper) 1806–1859) ופעל כמוסד ייחודי פרטי קטן במשך כעשור. בשנת 1859, זמן קצר לפני פטירתה של קרוליין קופר, הועבר המוסד לידי החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים. הארגון המיסיונרי מינה מנהלת מטעמו לעמוד בראש המוסד והרחיב את פעולתו.
עיקר פעילותו של בית הספר והסוואה לפעילותו המיסיונרית היה בית ספר מקצועי שבו למדו הנשים מלאכות פשוטות כגון ריקמה ותפירה ועד מהרה הוקם גם בית ספר לנערות יהודיות. חלקן שהו במוסד על בסיס של פנימייה וחלקן התחנכו במקום על בסיס אקסטרני. לאחר שפעילות המוסד גדלה, הועברה הפנימייה למבנה נפרד מבית הספר. בית הספר הפעיל "בזאר" - יוזמה קטנה שכללה העסקה של נשים יהודיות במלאכות יד ומכירת התוצרת במקומות שונים בארץ ישראל ובחו"ל.
בספר משנת 1891 מספר
נוסע על המוסד:
"במוסד זה 32 נערות יהודיות מתגוררות ומולבשות ורבות אחרות לומדות ואוכלות. בשני בתי הספר הנצרות נלמדת."
ומיסיונר בשם צ'ארלס פרדריק דרייק מספר בספרו משנת 1877 הסוקר פעילות מסיונרית ענפה בארץ ישראל וירושלים
"המוסד לנשים יהודיות בו נמצאים בית ספר לנערות וחדר עבודה בו תעסוקה בתפירה ניתנת לנשים עניות, ובאותו זמן לימודי דת מועברים להן.
הקמת בית הספר בעיר החדשה.
בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 הגיעו פעילי "החברה הלונדונית" למסקנה כי המבנים בעיר העתיקה צרים מלהכיל את פעילות המוסד, והוחלט להעביר אותו לאתר מחוץ לחומות. עוד בשנת 1862 רכשה "החברה הלונדונית" שטח אדמה הצמוד לבית החולים של המיסיון האנגלי, שטח ששימש עד אז כאתר נופש לאנשי המיסיון, בעיקר בחודשי הקיץ.
תיאור המבנה.
מלאכת תכנון והקמת הבניין נמסרה לאדריכל קונרד שיק. המבנה הוקם בין השנים 1891 ל 1893. והוא כלל בית דו קומתי בתוכנית סימטרית. במרכז המבנה ניצבה כניסה מרכזית בולטת שצורתה כמגדל פעמונים וכיפה. משני צדדי הכניסה אגפים זהים בצורתם. בקומה העליונה של האגפים נבנתה מרפסת מקורה. חלונות המבנה הפונים מערבה היו שקועים אל תוך קירות המבנה וקשתות אבן מעליהם.
אבן הפינה הונחה בשנת 1891 ובית הספר פתח את שעריו ביום ה 3 בנובמבר 1892. בטקס הפתיחה השתתפו הקונסול של ארצות הברית הקונסול של אוסטריה וכן הרופא ד"ר מקס סנדרצקי.
פעילות בית הספר.
בניית המבנה הושלמה סופית בשנת 1893 ובשנת 1897 למדו בו ארבעים וחמש בנות יהודיות בתנאי פנימייה, ועוד עשרים ושבע נערות יהודיות למדו בבית הספר האקסטרני. רמת החינוך בבתי הספר של המיסיון נחשבה לגבוהה, ובתקופת המנדט הבריטי, משהתפתחה רשת של בתי ספר ממלכתיים ממשלתיים ששמו דגש על חינוך בעל דגש חילוני, גדל הביקוש לבתי ספר אלו שהציעו רמה אקדמית גבוהה יותר (על פי רוב) מאשר בבתי הספר היהודיים. על מנת שלא לעורר חשד בנוגע לפעילות המיסיונרית בבית הספר, ולנסות להפיס את מנהיגי הציבור היהודי, הוגשו בבית הספר ארוחות כשרות.
ניתן לומר כי פעילות האגודה צלחה באופן יחסי. בחמישים שנות קיומו של המוסד למדו בו שבע מאות שבעים וארבע בנות בגילאים שונים, מתוכן מאה שבעים ושתיים המירו את דתן.
בית הדגל.
לקראת תום ימיו של המנדט הבריטי הועבר הבניין לרשות ממשלת המנדט, ושימש כתחנת משטרה ומעון שוטרים של המשטרה הניידת. בסוף נובמבר ותחילת דצמבר 1946 הגיבו השוטרים בבניין למתקפות עליהם בירי של אלפי כדורים ללא אבחנה שחדרו לבתים רבים בסביבה וגרמו לנפגעים ולנזק. בעקבות זאת דרשו התושבים באזור לפנות את המשטרה מהבניין, אולם דרישתם לא נתקבלה. בפברואר 1947, עם הקמת אזורי הביטחון הנוספים בירושלים, הורחב גם אזור ההגנה של המשטרה בבניין. ביולי 1947 אירע אירוע שלישי של ירי ללא אבחנה מהבניין אל הסביבה ובהמשך אירעו אירועים נוספים. בתחילת פברואר 1948 החלה משטרת המנדט בהקמת משטרות יהודיות וערביות נפרדות בירושלים, לקראת סיום המנדט. הצעת היהודים לשכן את המשטרה היהודית בבית הדגל נדחתה. אולם לאחר כשבועיים, לאחר הפיגוע ברחוב בן-יהודה, התפתחו קרבות ירי בין יהודים, ערבים ובריטים במרכז ירושלים. שוטרים בריטים ירו על אוטובוס מבניין מעון השוטרים, הרגו נוסעת ופצעו נוסעים נוספים. אנשי לח"י תקפו את מעון השוטרים ואלו עזבו את הבניין. למחרת, הגיעו השוטרים לבניין, פינו את הציוד שלהם והעבירו את הבניין לידי המשטרה היהודית שהניפה על הבניין דגל ישראל, במסגרת פינוי כולל של הבריטים ממרכזי אוכלוסייה יהודית. מאז דבק בבניין השם "בית הדגל". לפי הדיווח בהמשקיף, הדגל שהונף על הבניין היה הדגל שהתנוסס על מועדון בית"ר בירושלים עד שבית"ר הוצא אל מחוץ לחוק.
עם סיום המנדט, פעל במבנה מטה משטרת ירושלים העברית. ב-16 באוגוסט 1948, כאשר משטרת ירושלים אוחדה עם משטרת ישראל, נערך במקום טקס השבעתם של השוטרים. לאחר מכן שימש המבנה לשיכון חיילים. לאחר שבית החולים הדסה הר הצופים פונה ומחלקותיו פוזרו בבניינים שונים בירושלים, רובם במבני בית החולים של המיסיון האנגלי, הורחב בית החולים גם לבית הדגל. בסוף ינואר 1949 קיימה הדסה במבנה את טקס סיום הקורס הראשון לריפוי בעיסוק וכן ארחה במבנה את תערוכת סיום הקורס. ב-31 במאי 1949 נחנך הבניין כבית חולים, בהשתתפות שר הבריאות. בקומה השנייה שוכנו שתי מחלקות פנימיות ובקומה הראשונה שכן מכון רנטגן, מחלקה אורתופדית, מחלקת אף, אוזן גרון, מעבדות ומחסנים.
המבנה שימש את "הדסה" עד לשנת 1961 ואז הועברו רוב מחלקות האשפוז לבית החולים הדסה עין כרם. המבנה נמכר ליזם פרטי, ונהרס בשנת 1966. תחילה הייתה כוונה לבנות עליו בית דירות שייקרא בית הדגל, אולם בגלל המיתון שונו התוכניות ובינואר 1966 אושר להקים על הקרקע בית מלון, שלימים נודע בשם "מלון המרכז".
בית הדגל
סטינגריי
סרט מתח
דג החתול
פרס בפטא
פוליאוריטן
פארס (פרובינציה)
פרובינציית פארס (בפרסית: استان فارس) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר שיראז. הפרובינציה גובלת ממערב בפרובינציית בושהר, מדרום בפרובינציית הורמוזגאן, ממזרח בפרובינציית כרמאן ובפרובינציית יזד, מצפון בפרובינציית אספהאן ומצפון-מערב בפרובינציית כהגילויה ובויראחמד.
שטחה 122,608 קמ"ר, כ-9 אחוזים משטח איראן, והיא נמצאת בדרום המדינה. ב-2006 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה כ-4,569,292 תושבים. 61.2% עירוניים, 38.1% אחוז כפריים והשאר שבטים נודדים.
מקור השם "פרס", שמה של איראן עד תחילת המאה ה-20, נובע משמה של הפרובינציה. במקור שם האזור היה "פּרס" (בפ"א דגושה), אך היות שבשפה הערבית לא קיים העיצור פּ', הוחלף השם ל"פֿארס" (פ' רפויה).
עיקר כלכלת הפרובינציה מתבססת על חקלאות: דגנים (חיטה ושעורה), פירות הדר, תמרים, קנה סוכר וכותנה. בפרובינציה ממוקמים גם מתקני זיקוק נפט גדולים, מפעלים ליצור צמיגים, מפעלי אלקטרוניקה ומזקקת סוכר. האזור מהווה גם כן מוקד תיירותי. בעבר, בבירת הפרובינציה, שיראז, היו יקבים רבים, שיינותיהם נקראו על שם העיר. אך לאחר המהפכה המוסלמית שעברה המדינה - נסגרו כולם, עקב האיסור על שתיית יין באסלאם.
בפרובינציה מספר רב של אוניברסיטאות, רובן ממוקמות בעיר הבירה, שיראז.
אפוסמטיות
אַפּוֹסמטיות (משמעות "apo": הרחק ו-"sematic": לסמן/כוונה) היא שיטת התגוננות של בעלי חיים המשתמשים באותות אזהרה כגון צבע בולט, צלילים, ריחות או מאפיינים אחרים כדי לפרסם את מנגנוני ההגנה שלהם. פרסום מנגנוני ההגנה בצורה ראוותנית יכול למנוע מטורפים פוטנציאלים לתקוף אותם ולאלץ אותם להשתמש במנגנוני הגנה כגון רעילות, ארס, טעם או ריח רע, קוצים חדים או אופי אגרסיבי שעלולים לדרוש מהם השקעה גדולה של אנרגיה או לגרום לסכנת פציעה.
הדוגמה הנפוצה ביותר לאפוסמטיות הם צבעי אזהרה או צבעים אפוסמטיים. בדרך-כלל מדובר בצבעים בולטים כמו כתום ואדום בוהקים על רקע שחור, שמבליטים את בעל-החיים הארסי ומפרסמים את רעילותו. במובן זה, צבעי האזהרה הם הניגוד לצבעי הסוואה — צבעים שנועדו להסתיר את בעל-החיים מפני הטורפים.