זאיבצו (ביפנית: 財閥) הוא מונח יפני הנוגע לקונצרנים תעשייתיים וכלכליים שפעלו בתקופת האימפריה היפנית, ושהשפעתם וגודלם איפשרו להם לשלוט בכלכלת יפן מראשית תקופת מייג'י ועד סוף מלחמת העולם השנייה.
טרמינולוגיה.
אף על פי שהמילה זאיבצו הייתה קיימת במאה ה-19, היא לא הייתה בשימוש רב לפני מלחמת העולם הראשונה. בהגדרתה, משמעות המילה היא מונופול בעל אינטגרציה אנכית בבעלות משפחה אחת, שבראשו חברת החזקות, ובבעלותו בנק המספק צרכים פיננסיים. בנוסף, חולשת החברה על ענפי תעשייה שונים, בבעלות מוחלטת או באמצעות חברות בת.
השפעה.
הזאיבצו היו במרכזה של הפעילות הכלכלית והתעשייתית של האימפריה היפנית, והחזיקו בהשפעה רבה על הפוליטיקה של יפן. מפלגות שונות היו מזוהות באופן מובהק עם זאיבצו, וכך גם הצבא והצי הקיסרי היפני. בראשית מלחמת העולם השנייה, חלשו ארבעה זאיבצו על חלקים גדולים בכלכלה ובתעשייה היפניות.
עם זאת, מפלגות אחרות התייחסו בחשדנות לזאיבצו בשנות ה-20 וה-30. אף על פי שהעולם היה שרוי בעיצומו של משבר כלכלי, שגשגו הזאיבצו בזכות ספקולציות, שמירה על שכר עובדים נמוך ועסקים עם התעשייה הצבאית. המתח הגיע לשיאו במרץ 1932, עם ההתנקשות במנכ"ל הזאיבצו מיצואי ובשר האוצר לשעבר.
היסטוריה והתפתחות.
ארבעת הגדולים.
ארבעת הזאיבצו הגדולים (四大財閥, תעתיק: שידאי זאיבצו) היו מיצובישי, יאסודה, מיצואי וסומימוטו. שני האחרונים נוסדו בתקופת אדו, ושני הראשונים בתקופת מייג'י. לכל אורך תקופת מייג'י, ועד לתקופת שווה, שכרה ממשלת יפן את שירותיהם של הזאיבצו במספר תחומים, כגון גביית מסים, ייצור ציוד צבאי, וסחר בינלאומי.
זאיבצו חדשים.
מעבר לארבעת הגדולים, לאחר מלחמת רוסיה–יפן קמו מספר תאגידים, שנקראו "זאיבצו מהדרג השני," וקמו בזכות האפשרויות העסקיות שהופיעו בעקבות הניצחון. עם זאת, עד שנות ה-30 נותר מספרם של הזאיבצו קטן יחסית. ההתפשטות הקולוניאלית של יפן ליבשת אסיה בשנות ה-30 אפשר לזאיבצו נוספים לקום שם, ובהם ניסאן. ההבדל בין הזאיבצו החדשים לראשונים היה בכך שהחדשים לא היו בשליטה משפחתית.
פירוק.
בתקופת הכיבוש האמריקאי נעשה ניסיון לפרק את הזאיבצו. לרבים מיועציו הכלכליים של המפקד העליון של כוחות הברית היה ניסיון עם תוכנית הניו דיל של הנשיא פרנקלין רוזוולט, והתייחסו בחשדנות רבה כלפי מונופולים והגבלות על פעילות כלכלית, אותם הם ראו כסימנים לקורפורטיזם.
במהלך תקופת הכיבוש עמדו שישה עשר זאיבצו בפני פירוק, ועשרים ושישה נוספים עמדו בפני ארגון-מחדש. נכסיהן של המשפחות השולטות הוחרמו, חברות ההחזקות נסגרו ודירקטוריון השולט על מספר חברות נאסר על פי חוק. חברת מצושיטה (לימים פנסוניק), אף על פי שלא נחשבה לזאיבצו, נועדה גם היא לפירוק, אך עצומה חתומה בידי 15,000 חברי איגודי פועלים ובני משפחותיהם מנעה את הסגירה.
מכל מקום, פירוקם הסופי של הזאיבצו לא יצא לפועל בסופו של דבר, בעיקר בשל העובדה שממשלת ארצות הברית רצתה להחיש את שיקום התעשייה ביפן, כמחסום בפני התפשטות הקומוניזם באסיה. באופן כללי, נחשבו הזאיבצו בעלי תרומה רבה לכלכלת יפן, ותוכניות הפירוק לא זכו לתמיכת הציבור היפני.
השפעת הזאיבצו.
ניתן לראות את השפעתם של הזאיבצו בקבוצות פיננסיות, במוסדות ובתאגידים גדולים הקיימים כיום ביפן, ולהם שורשים המגיעים לתקופת הזאיבצו, ורבים מהם נושאים שם זהה. עם זאת, תופעת המשפחה השולטת בשוק מסוים נעלמה, וכיום ניתן לראות בעלות משותפת של מספר גורמים שונים, כאופייני לקיירצו (系列).
בית התלמוד
Rhythmbox
Rhythmbox (תרגום מאנגלית: "תיבת קצב") הוא נגן מדיה, התומך בארגון קובצי המוזיקה ובהשמעתם. הנגן הוא חופשי ומשוחרר תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו.
הנגן מפותח על ידי קבוצת GNOME, ויועד במקורו לפעול על שולחן העבודה של GNOME תוך שימוש בספריית המדיה GStreamer, אך בהמשך הותאם לסביבות עבודה נוספות. בגרסה 12.04 של מערכת ההפעלה אובונטו, התווסף הנגן כברירת מחדל למערכת, והחליף את Banshee קודמו.
תכונות.
הנגן תומך בנגינת מוזיקה ממקורות מדיה שונים, ובהם הזרמת רדיו אינטרנטי, והשמעת פודקאסטים. מדיה מקומית המשויכת לנגן, מאוחסנת בדרך כלל בתיקיה מקומית על המחשב, וקיימים בתוך התוכנה מנוע חיפוש למציאת קבצים, וכן יכולת לחלוקת תוכן המוזיקה לקבוצות ותיקיות. יש תמיכה בתוכנה לתקן ה־ReplayGain, וזה מטופל על ידי מנגנון ההגדרות GConf.
קיימת אפשרות ליצירת רשימות השמעה רגילות וכן רשימות השמעה "חכמות", המאפשרת עדכון אוטומטי של התוכן מבסיס נתונים משתנה.
ניתן לבחור באופן השמעת רשימות שירים כגון בצורה אקראית או בצורה חזרתית. בנוסף ניתן לדרג תכנים על פי טעמו של המשתמש.
ניקולאה בלצ'סקו
מוזיאון יד ושם
Cue bid
Cue bid היא הכרזה לא טבעית בברידג' בה שחקן מכריז הכרזה בסדרה אותה הכריז שחקן יריב. למשל: הכרזה של 2 לאחר ששחקן יריב הכריז 1. המשמעות של ההכרזה שונה במצבים בהם השחקן היריב הכריז הכרזת אוברקול לעומת המצבים בהם השחקן היריב פתח.
Cue bid לאחר אוברקול של שחקן יריב.
מטרת ההכרזה היא לנסות למצוא חוזה מתאים כשהכרזת ה-Cue bid מאפשרת להמשיך בתיאור הידיים בגובה נמוך. במקרים רבים נועדה ההכרזה לאפשר להגיע למשחק מלא או לסלאם.
לאחר פתיחה של השותף ואוברקול של שחקן יריב המשמעויות של הכרזת Cue bid הן:
דוגמה:
לאחר שהשותף פתח 1 והיריב שאחריו הכריז 1, נכריז 2 עם היד הבאה:
QJ82
KJ73
כאשר הפותח הוא זה שמכריז Cue bid הוא מתאר יד חזקה בהרבה מפתיחה או יד חלוקתית ומבקש משותפו להמשיך לתאר את ידו.
דוגמה:
לאחר שפותחים 1, היריב במושב השני מכריז אוברקול של 1 והשותף מכריז 2, נכריז 2 עם היד הבאה:
AKQJ9
AKQ10
Q1098
Cue bid לאחר פתיחה של שחקן יריב.
בדרך כלל משמש כקונבנציה, המתארת יד עם קוצר בסדרת היריב ושתי סדרות אחרות כשבכל אחת מהן לפחות חמישה קלפים. קונבנציות נפוצות מסוג זה הן: Michaels cuebid ו Ghestem. קונבנציה נוספת נפוצה פחות היא Quantum convention.
מטרת הכרזת Cue bid לאחר פתיחה של שחקן יריב, עשויה להיות הפרעה ליריבים במציאת חוזה מתאים או מציאת חוזה מתאים ברמה של משחק חלקי, משחק מלא או סלאם. ידו של מכריז הכרזה זו עשויה להיות חלשה, בינונית או חזקה בהתאם למה שנקבע בקונבנציות שונות.
אליעזר חלפין
אליעזר חלפין (י"א בסיוון ה'תש"ח, 18 ביוני 1948 – כ"ז באלול ה'תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מתאבק בסגנון יווני רומי, שימש גם כעוזר מאמן ושופט וכן חבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), ומקורבנות טבח י"א הספורטאים באותה האולימפיאדה.
ביוגרפיה.
אליעזר חלפין נולד בריגה בירת לטביה, שהייתה באותה תקופה תחת שלטון ברית המועצות. בגיל 13 התחיל לעסוק בתחום ההיאבקות ושנתיים לאחר מכן התקבל לקבוצת מתאבקים מקצוענית והחל להתקדם בתחום. בשנת 1969, כשהוא בן 21, עלה עם משפחתו לישראל והחל ללמוד באולפן בקיבוץ שפיים. המשפחה התמקמה בתל אביב וחלפין הצטרף לאגודת הפועל תל אביב והתאמן במכון וינגייט. בשירותו הצבאי שימש מדריך כושר קרבי ושילב בין עיסוקו הספורטיבי לשירותו הצבאי.
חלפין זכה בתארים רבים, ביניהם מקום רביעי באליפות הנוער של ברית המועצות ובמקום 12 באליפות העולם בבולגריה. ובשנת 1972, בה התקיימה האולימפיאדה, זכה במקום השני בטורניר בינלאומי ביוון ובמקום שלישי בבוקרשט, רומניה. בארץ זכה במספר תארים וביניהם שלוש זכיות במקום הראשון במשחקי הפועל ומקום ראשון בכינוס הפועל. ובין השנים 1969 עד 1972 היה אלוף ישראל בסגנון חופשי עד משקל 68 ק"ג.
חלפין עבד לפרנסתו כמכונאי. בסוף שירותו הצבאי הגשים את חלומו כשיצא לייצג את ישראל באולימפיאדה. הוא הספיק לקיים שלושה קרבות, ניצח באחד והפסיד בשניים.
39 שנים אחר הטבח, בפברואר 2011, הוחזרה תעודת הספורטאי של חלפין למשפחתו אחרי שהוחזקה במשך שנים אצל שוטר גרמני, ולאחר מותו השיב בנו, הולצר טילמן, את התעודה לשגרירות ישראל בגרמניה. הטקס נערך בהשתתפות שגריר גרמניה בישראל, הארלד קינדרמן, סגן שר החוץ דני אילון ונציגי משפחות הנרצחים.
נסיבות מותו.
לפנות בוקר של יום שלישי ה-5 בספטמבר 1972 פרצו מחבלים לבניין בו התגוררו חברי המשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן. המחבלים פרצו לאחד החדרים בו שהו שישה ישראלים ודרשו מהם להוביל אותם לחדרים נוספים בהם ישנו הספורטאים. הנחטפים הצביעו על חדר נוסף בו שהו שישה ישראלים נוספים, וחלפין ביניהם.
משה ויינברג, מאמנו של חלפין, ניסה לתקוף את המחבלים, נורה ונהרג. לאחר מכן נפתח משא ומתן בין המחבלים, שהחזיקו עשרה בני ערובה, לבין הרשויות בגרמניה, שנמשך יום שלם. במהלכו ירו המחבלים בחטוף נוסף, מרים המשקולות יוסף רומנו.
בסופו של היום הוסכם כי בני הערובה, יחד עם המחבלים, יועברו במסוקים לנמל התעופה הצבאי של מינכן ומשם ימריאו לקהיר. תשעת בני הערובה הועלו על שני מסוקים שנחתו בנמל התעופה הצבאי, שם נעשה ניסיון חילוץ כושל על ידי הצבא הגרמני במהלכו רצחו המחבלים את כל החטופים.
חלפין היה בן 24 במותו. הותיר אחריו הורים ואחות. הובא למנוחות בבית העלמין בקרית שאול.
אן (נהר, צפון צרפת)
אֵן (בצרפתית: Aisne) הוא נהר בצפון-מזרח צרפת, אחד מיובליו של נהר האואז. על שמו נקרא מחוז אן בחבל פיקרדיה. בתקופות קדומות הוא נודע בשם אקסונה.
מקורו של הנהר הוא ביער ארגון סמוך לקומונה רמברקור-סומן שבמחוז מז. הוא זורם לכיוון צפון ואז מערב בטרם נשפך לאואז סמוך לעיר קומפיין. אורכו הוא כ-290 ק"מ. לאורך הנהר יכולות לשוט סירות קטנות. תעלות מחברות בינו לבין נהר מז ונהר מארן ומסייעות בפיתוח החקלאות באזור.