הוא מונה לפרופסור לפרסית בקולז' דה פראנס ב-1806, ונכנס לפרלמנט הפריזאי ב-1808 עד לרסטורציה, וב-1813 קיבל את תואר ברון האימפריה. שובו של בית בורבון התקבל אצלו בשמחה.
לאחר מאה הימים, התקבל כחבר בוועידה לשלום הציבור ולמועצה המלכותית ומונה כמנהל הקולז' דה פראנס ובית הספר לשפות. הוא תמך בקידום ז'אן-פייר אבל-רמיזא והקמת קטדרה עבודו בקולז' דה פראנס.
ב-1822 הקים, יחד עם ז'אן פייר אבל-רמוסה את המכון האסיאתי בקולז' דה פראנס, ודחף לייסד את הקתדרות לסנסקריט, להינדית, לסינית ולמנצ'ורית.
הוא חקר תרבות ערבית ובשנת 1833 פרסם ספר על אלפיית אבן מאלכ.
דה סאסי הלך לעולמו ב-1838 בפריז.
עבודתו על אבן רוזטה.
אבן רוזטה התגלתה על ידי צבאו של נפוליאון במצרים ב-1798. על האבן חקוק טקסט בשתי שפות - יוונית ומצרית קדומה, ושלושה סוגי כתב - כתב הירוגליפי, כתב דמוטי וכתב יווני. ב-1801 קיבל סאסי את אחד ההעתקים הראשונים של האבן (ליתוגרפיה). הוא הצליח לזהות את אחד מהכתבים כדמוטי בזכות דיונים עם יוהאן דויד אקרבאלד אודות כתב זה, בהזדמנויות קודמות. הוא החל, יחד עם אקרבאלד, בעבודות הפיענוח והצליח לזהות מספר שמות מצומצם ולאחר זנח את עבודת הפיענוח והשאירה לאקרבאלד.
מספר שנים מאוחר יותר, קישר מספר רעיונות קודמים והציע לתומאס יאנג לקרוא את הסימנים ההירוגליפים בכרטושים, המתייחסים לשמות יווניים כפונטיים וכך לקדם את פיענוח הכתב שהושלם לבסוף בידי שמפוליון.
י. ליכטנבום
י' ליכטנבום
מנחם פוזנאנסקי
הדיירת מאחוזת ויילדפיל
הדיירת מאחוזת ויילדפיל הוא הרומן השני והאחרון של הסופרת אן ברונטה. הוא פורסם לראשונה בשנת 1848 תחת שם העט "אקטון בל". רומן זה זכה להצלחה רבה מיד לאחר הוצאתו לאור, אך אחרי מותה של אן, אחותה שרלוט מנעה את הוצאתו המחודשת.
הרומן מתואר כאוסף מכתבים מגילברט מארקהאם לחברו וגיסו, בהם הוא מתאר את האירועים שהובילו לפגישתו עם אשתו.
אל אחוזת ויילדפיל, אחוזה אליזבתנית אשר עמדה ריקה במשך שנים רבות, מגיעה אלמנה צעירה ומסתורית, יחד עם בנה הצעיר ומשרת. היא מתגוררת שם בשם הבדוי הלן גרהאם תוך שמירה קפדנית על פרטיותה, אך מהר מאוד נופלת קורבן להשמצות מקומיות. חוואי צעיר בשם גילברט מארקהאם, מסרב להאמין לדברי הדיבה ששמע אודותיה ומגלה את סודותיה האפלים. ביומנה, הלן מספרת על הידרדרותו הפיזית והמוסרית של בעלה, אשר נבעה מאלכוהול, ועל עולם הפריצות והאכזריות שממנו ברחה.
רומן זה, אשר עוסק בבגידה בנישואים, נתון בתוך מסגרת מוסרית המתבססת על אמונתה האופטימית של אן בישועה עולמית.
"הדיירת מאחוזת ויילדפיל" נחשב לאחד מהרומנים הפמיניסטיים הראשונים.
מאי סינקלייר, בשנת 1913, אמרה כי טריקת דלת חדר השינה של הלן כנגד בעלה הדהדה בכל רחבי אנגליה הוויקטוריאנית. בריחתה של הלן מבעלה אינו רק ניפוץ של מוסכמות חברתיות, אלא מהווה גם הפרת החוק האנגלי.
הגרעין הקשה
הגרעין הקשה הוא סרטו של הבמאי ענר פרמינגר מ-1999.
תיאור העלילה.
העלילה מתחילה בליל ה-13 בספטמבר 1993 (הלילה בו מתרחשת לחיצת היד בין רבין לערפאת במסגרת הסכם וושינגטון). על הר חזון שבגליל התחתון מפוזרים שרידיה של היאחזות נח"ל בה ישב גרעין בעל שאיפות חברתיות בתחילת שנות ה-80. נועם וקס (וקסי - מיכה סלקטר), מנהיג הגרעין הכריזמטי, מזעיק את חבריו מאז, בחזרה אל ההר, בדרכים מפתיעות ומניפולטיביות המגרות את סקרנותם. הוא עושה זאת כדי להשלים סרט דוקומנטרי על הגרעין שהתפרק, ובאמצעותו להתגבר על הטראומות והצלקות שהשאירו בו הימים ההם. זהו הקשר הראשון שנועם יוצר עם חבריו לאחר עשר שנות שתיקה, בהן לא ידעו היכן הוא ומה עלה בגורלו. ששת החברים שמגיעים בבהילות אל המקום נאלצים להתמודד עם תחושת הבגידה האישית והרעיונית שנועם נושא עמו מאז נפרדו. במקביל מתמודד כל אחד מהם עם משבר חייו בהווה ובזיקה הקיימת בינו לבין בעיות לא פתורות מתקופת הגרעין. ליל המפגש הופך לחשבון נפש נוקב, שמבטא גם את הטלטלה שעברה החברה הישראלית בעשור שבין מלחמת לבנון הראשונה והסכמי אוסלו, והוא מסתיים באופן מפתיע וטראגי.
הסרט עוסק בהחמצה הן במישור האישי והן בלאומי. פירוקו של הגרעין בעל החזון החברתי שהפך למרכז חייהם של חבריו, מהווה עבורם נטישה של חלומות גדולים ביחס לעצמם, לחבריהם וליכולתם לשנות ולהשפיע.
פסטיבלים.
בשנים 2002-1999 השתתף הסרט "הגרעין הקשה" בפסטיבלים הבינלאומיים הבאים
פלטה (מגן)
פֶּלְטָה (ביוונית: πέλτη) היה מגן שהיה נפוץ ביוון העתיקה. מדובר במגן לא גדול בקוטר של כ-60 ס"מ. המגנים מתוארים בצורת סהר בציורים יווניים, אך קסנופון מציין שהם היו עגולים. למגן הייתה ידית נשיאה מרכזית אחת או במקרים אחרים שתי בקצות המגן שאליהן הושחלה היד לאחיזה איתנה יותר. לעיתים נוספה רצועה לנשיאת המגן על הכתף.
המגן היה בשימוש נרחב של חיל הרגלים הקל ובמיוחד של הפלטסטים שלהם גם העניק את שמם.
המגן של הפזטיירוי גם כן נקרא פלטה בגלל גודלו הקטן.
ההר הירוק תמיד
ההר הירוק תמיד הוא שיר שנכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי מוני אמריליו.
השיר נכתב על רכסי הכרמל הירוקים, וכמו שירים רבים של טהרלב, נכתב בהשראת חוויות נעוריו בקיבוץ יגור השוכן למרגלות הכרמל. את הלחן לשיר חיבר זוכה פרס אקו"ם למפעל חיים, מוני אמריליו.
השיר נכתב בשנת 1972 כחלק מחגיגות היובל להיווסדו של הקיבוץ.
לדברי חזי עמיאור, בימי נעוריו של טהרלב הכרמל היה קרח מצמחייה, והכנוי 'ההר הירוק' מקורו בהר שליד קובנה אשר בליטא, שנזכר בשירה של לאה גולדברג. הוריו של יורם טהרלב, כמו אחרים ממיסדי קיבוץ יגור עלו ארצה משם.
השיר הוקלט לאחר החגיגות ביחד עם מקהלת הקיבוץ ושלומית אהרון. בהמשך הוקלט גם על ידי צוות הווי פיקוד מרכז ורוחמה רז שהפכה למזוהה עם השיר.
שיר זה נלמד בבתי הספר היסודיים בישראל כחלק מתוכנית הלימודים לקראת ט"ו בשבט בשל השורה "פקחתי את עיני, היה אז חודש שבט". המחבר עצמו העיד כי שורה זו כוונה למעשה ליום הולדתו החל בחודש זה.
בעקבות השרפה בכרמל שאירעה בשנת 2010, החליטו רוחמה רז ולהקת התקווה 6 לחדש את השיר לכבוד הכרמל ולזכרם של 44 הנספים באסון.
ב-2021 ביצעה שירי מימון את השיר במסגרת פרויקט המחווה לטהרלב, "יעלה ויבוא".
המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה
המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה הייתה סדרה של קרבות, שהתחוללו באזור מזרח אפריקה וקרן אפריקה במהלך מלחמת העולם השנייה בין האימפריה הבריטית, מושבותיה ובעלות בריתה, לבין איטליה הפשיסטית. הקרבות פרצו ביוני 1940 ונמשכו עד נובמבר 1941.
המערכה החלה לאחר שאיטליה הכריזה מלחמה על בריטניה וצרפת, והתנהלה במקביל למהלכים הצבאיים בזירת המדבר המערבי, כמו הפלישה האיטלקית למצרים ומבצע מצפן. עם זאת, היא הייתה במידה רבה מלחמה לשחרור תושבי אתיופיה מהכיבוש האיטלקי שנכפה עליהם לאחר המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, ולצד הבריטים לחמו גם מורדים אתיופיים. כמו כן היו מעורבים בלחימה לוחמים ממושבות בריטניה באפריקה, מדרום אפריקה, אנשי צרפת החופשית, צבא בלגיה החופשית, וכן מתנדבים מארץ ישראל, חלקם אנשי יחידת קומנדו 51.
האיטלקים, שנהנו מעדיפות מספרית גדולה, החלו את המערכה בתנופה, וכבשו את סומלילנד הבריטית, אך לאחר מספר חודשים פתחו הבריטים בהתקפה משולבת משטחי סודאן וקניה, שהסתיימה בכיבוש כל מושבות אפריקה המזרחית האיטלקית על ידי הבריטים, ובנפילתם בשבי של כ-220,000 חיילים איטלקים וחיילים מקומיים ששירתו בצבא האיטלקי, בפיקודו של הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה. המערכה הסתיימה בתבוסה איטלקית מכרעת, ששמה קץ לשאיפותיו של מוסוליני ליצירת אימפריה איטלקית במזרח אפריקה, והביאה לחידוש עצמאותה של האימפריה האתיופית. מבחינה צבאית הבטיח הניצחון את נתיבי השיט החיוניים מהאוקיינוס ההודי דרך הים האדום לתעלת סואץ, והבטיח לפיקוד המזרח התיכון הבריטי, בפיקודו של הגנרל ארצ'יבלד וייוול, חזית דרומית שקטה לקראת העימותים הצבאיים הצפויים מול הצבא האיטלקי והוורמאכט במערכה בצפון אפריקה.
רקע היסטורי, פוליטי וצבאי.
ב-9 במאי 1936 הכריז מוסוליני על הקמת האימפריה האיטלקית במזרח אפריקה. אימפריה זו הורכבה מאתיופיה, שנכבשה על ידי איטליה במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה שהסתיימה מספר שבועות קודם לכן, וכן מסומלילנד האיטלקית ומאריתריאה, שנשלטו בידי האיטלקים מזה כמה עשרות שנים.
המושבות האיטלקיות במזרח אפריקה נמצאו במרחב בו מצויות כיום המדינות אתיופיה, סומליה ואריתריאה, ושלטו על המעבר מהאוקיינוס ההודי לים האדום דרך מצר באב אל מנדב. סומלילנד הבריטית וסומלילנד הצרפתית היו מוקפות משלושה צדדים במושבות איטלקיות, דבר שיצר איום על נתיבי השיט לתעלת סואץ, שהייתה בעלת חשיבות אסטרטגית עליונה לאימפריה הבריטית. בריטניה החזיקה באזור תעלת סואץ על פי תנאי ההסכם האנגלו מצרי משנת 1936, וכן שלטה בסודאן במשותף עם מצרים. איטליה החזיקה בלוב שבצפון אפריקה, ושאפה לחבר בינה לבין מושבותיה במזרח אפריקה.