הנתיב המהיר נסלל על גבי הנתיב השמאלי הקיים בקטע כביש 1 ממחלף בן-גוריון למחלף קיבוץ גלויות. באמצע הדרך, ממזרח למחלף שפירים, משתלב הנתיב במערכת כבישים וגשרים לכניסה ויציאה מחניון חנה וסע המיועד לכ-2,100 מכוניות. הקמת הכניסות והיציאות הייתה כרוכה בבניית שישה גשרים חדשים, מתוכם שניים המיועדים ליציאה לכביש 1 בכיוון מערב, אחד מתחבר לכביש הרגיל בנתיב הימני ואחד מתחבר לנתיב המהיר בצד שמאל. הנתיב המהיר מופרד מהנתיבים הרגילים באמצעות גדר הפרדה קשיחה, למעט בחצי הקילומטר האחרון שלו, שם ההפרדה היא באמצעות עמודי פלסטיק. הכניסה לחניון לנוסעים מכיוון מזרח למערב בכביש 1 אינה מתאפשרת בסמוך לחניון אלא דרך הכניסה הראשית לנתיב, בסמוך למחלף בן-גוריון. החונים בחניון אינם מחויבים בעלות הנסיעה בקטע זה. החניון משמש את הנוסעים בנתיב כנקודת היציאה היחידה עד לסיומו, כלומר, לנוסעים ממחלף בן-גוריון אין אפשרות יציאה ישירה במחלפי שפירים, גנות וקיבוץ גלויות.
אגרה.
המשתמשים בנתיב המהיר נדרשים לשלם אגרה, פרט לכלי תחבורה ציבורית, מכוניות פרטיות המסיעות ארבעה נוסעים או יותר ומכוניות המשמשות נכים. בניגוד להחלטה המקורית של ועדת הכנסת, אופנועים אינם פטורים מתשלום אגרה ונדרשים לשלם מחצית מהסכום המלא. גביית האגרה מסתמכת על מצלמות ומערכות זיהוי אוטומטיות (בדומה לגבייה בכביש 6), והמשתמשים בנתיב יכולים להירשם מראש כמנויים ולנסוע בנתיב המהיר ללא מעבר במתחם "חנה וסע", בו ממוקמת עמדה המאפשרת תשלום באמצעות מכונות אוטומטיות. משתמשים שאינם מנויים מחויבים בקנס בנוסף לתשלום הרגיל, אם לא עצרו ושילמו את אגרת הנסיעה בעמדת תשלום בחניון חנה וסע. בחניון מוצבת גם עמדת זיהוי המיועדת לבדיקת מכוניות פרטיות שנהגיה מבקשים לקבל פטור מתשלום בזכות הסעת ארבעה נוסעים או יותר (או שלושה בשעות שפל).
גובה האגרה הוא דינמי, וגדל ככל שעומס התנועה בנתיב גדל. הנוהגים בכביש 1 מקבלים מידע על גובה האגרה הנכון לאותו רגע בשלט אלקטרוני הממוקם כקילומטר לפני הכניסה לנתיב המהיר. עם הפעלת הנתיב המהיר עמד גובה אגרת הנסיעה המינימלית על שישה שקלים והאגרה המקסימלית עמדה על 75 שקלים, מאז התעריף המקסימלי עלה ועמד על 97 שקלים, ביולי 2015 המחיר עלה ל-105 שקלים. שינוי התעריף בהתאם לעומס התנועה נועד לשמור על מהירות מינימלית של 70 קילומטר לשעה בנתיב, בכל שעות היממה. במהירות זו מוערכת הדרך ממחלף בן-גוריון לחניון שפירים בחמש דקות, ומשם למחלף קיבוץ גלויות בתל אביב, בשש דקות נוספות.
במסגרת תנאי הזיכיון הבטיחה המדינה לזכיין מקור הכנסה נוסף, מעבר לגביית האגרה, והוא תשלום (מהמדינה) בגין כל כלי רכב שחונה במתחם "חנה וסע" בשעות הבוקר. כן הבטיחה המדינה לזכיין תשלום במסגרת מנגנון של הבטחת יעד הכנסות שנתי.
בפברואר 2015 בוטלה אגרת הנתיב בקטע בן-גוריון עד חניון שפירים. הסיבה לביטול היא תדירות גבוהה של תפוסה מלאה בחניון. מצב זה עלול לגרום לחיוב מיותר של נוסעים שנמנעה מהם האפשרות לחנות ולהשתמש בשירותי התחבורה הציבורית.
חניון.
מערכת הגשרים שהוקמה מאפשרת רציפות בכניסות והיציאות מהחניון, ללא שימוש בצמתים או רמזורים. בחניון הוקם אולם המתנה שמשרת את הנוסעים ללא תשלום באוטובוסים הייעודיים הנוסעים הלוך וחזור בין החניון לאזור הקריה בתל אביב-יפו ולמתחם הבורסה ברמת גן. האולם ישמש גם את תחנת הרכבת, אם תוקם. שירות האוטובוסים, שכולל בשעות העומס נסיעה מדי חמש דקות, ממומן מתשלומי האגרה של המשתמשים בנתיב המהיר. בנוסף, חברת תנופה מפעילה ארבעה קווי אוטובוס (100,101,102,112) מהחניון לירושלים במסלולים שונים.
הנתיב המהיר בכניסה לירושלים.
במסגרת הסכם הזיכיון בין זכיינית הפרויקט, שפיר הנדסה לבין המדינה, קיבלה שפיר אופציה לביצוע פרויקט דומה בכניסה לירושלים. שהיה אמור לכלול הסבת הנתיב השמאלי בכביש 1, ממוצא עד גינות סחרוב, לנתיב מהיר בתשלום. אולם הסבתו לנתיב אגרה סוכלה בידי ועדת הכלכלה של הכנסת. כמו כן, סבל הפרויקט המתוכנן מהתנגדות ראש עיריית ירושלים לשעבר אורי לופוליאנסקי.
ביקורת.
הנתיב המהיר גרר ביקורת מגורמים שונים. הביקורת נסבה סביב מספר נקודות:
ועידת חוזי
זנג'אן
פרובינציית זנג'אן (בפרסית: استان زنجان) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר זנג'אן.
שטחה 21,773 קמ"ר, קצת יותר מאחוז משטח איראן, והיא נמצאת בצפון מערב המדינה. ב-2005 מנתה אוכלוסיית המחוז כ-970,946 תושבים. הפרובינציה גובלת עם: פרובינציית מזרח אזרבייג'ן, פרובינציית מערב אזרבייג'ן, פרובינציית ארדביל, פרובינציית גילן, פרובינציית קאזווין, פרובינציית כורדיסטן ופרובינציית המדאן.
טויוטה אבאנזה
טויוטה אבאנזה הוא מיניוואן קטן של חברת טויוטה היפנית המיוצר באינדונזיה ומיועד בעיקר לשוק המדינות המתפתחות. אבאנזה נמכר ביפן תחת השם דייהטסו בראנד. השם אבאנזה נלקח מהמילה האיטלקית avanzato שפרושה להתקדם.
המכונית הוצגה בשנת 2003 ונמכרו כ-100,000 יחידות באותה שנה. האבאנזה נמכר במדינות: אינדונזיה, לבנון, בנגלדש, מלזיה, תאילנד, הפיליפינים, דרום אפריקה ומקסיקו.
בלק הוק דאון
יהדות רג'ו אמיליה
יהודים הגיעו לעיר רג'ו אמיליה שבצפון איטליה בימי האימפריה הרומית. הם המשיכו להתגורר בה לאחר התפרקותה ומהמאה ה-15 היו תחת השלטון הנאור של הדוכסים של משפחת אסטה (Este) אשר הזמינום בתור בנקאיים. במאה ה-17 הוקם גטו בעיר אך לא נגרם ליהודים סבל מיוחד. מספר התושבים היהודים בעיר הגיע עד לקרוב ל-1,000.
הקהילה היהודית במקום נודעה גם בזכות הרבנים שחיו בה: מנחם עזריה מפאנו, רבי אליעזר נחמן פואה - בעל ה"מדרש בחידוש", רבי בנימין הכהן ויטאלי ("הרב"ך"), רבי שמשון חיים נחמני, רבי ישעיהו באסאן, ובנו רבי ישראל בנימין באסאן, ועוד.
ב-3 בספטמבר 2008, במועד שהוקדש על ידי הקהילה האירופית לתרבות העברית ( Giornata Europea della Cultura Ebraica) נחנך בית הכנסת אשר שוקם בידי מומחים בהתאם לשיטות הבנייה של המאה ה-19.
תולדות הקהילה.
עדויות על קיומה של קהילה יהודית בעיר יש משנת 1413. מוסד למתן הלוואות הוקם על ידי Muso di Luguzo. שלטונם התאפיין בסובלנות ויחס הוגן כלפי יהודי העיר. במרוצת השנים הוקמה בה קהילה יהודית והגיעו אליה יהודים מצפון איטליה ומרכזה. היה להם חופש דתי, ביטחון אישי וכלכלי. מספרם היה 900 במאה ה-17, 700 בשנת 1856 וירד ל-100 בשנת 1925. בשואה נספו 11 יהודים בני העיר - לוח זיכרון הוצב לזכרם.
הקמת הגטו.
עד שנת 1669 היהודים הורשו לגור ברחבי העיר, מקובצים באזורים שנקבעו מראש - היום : via dell'Aquila- ראשית הגטו. via Monzermone - הגטו השני בו הוקם בית הכנסת הראשון בשנת 1670. via Caggiati - הגטו השלישי. via della volta - הגטו המאוחר. כמו בשאר הגטאות באיטליה, שערי הגטו היו סגורים בלילות. היהודים נדרשו לקבור את מתיהם בגטו ורק לאחר ביטולו, בשנת 1818, הוקם בית קברות מחוץ לחומות העיר. הקבר היהודי הראשון היה של בנימינו פואה בשנת 1818. בגטו היו בתי כנסת אחדים ונוסח התפילה היה: איטלקי, אשכנזי וספרדי.
חובת ההתיישבות היהודית בגטו בוטלה במאה ה-19 עם כיבוש איטליה על ידי נפוליאון. במחצית השנייה של המאה ה-19 יהודי איטליה זכו לאמנציפציה מלאה ולפריחה בתחומים רבים ובכל הערים שם היו קהילות גדולות, הם בנו בתי כנסת מפוארים.
ברג'ו אמיליה הם "הסתפקו" בשיפוץ בית הכנסת הקיים. ביום 15 בינואר 1858 הם חנכו אותו מחדש והיה ל"בית אלוהים" מפואר. השלט, שהוצב על ארון הקודש ב-15 בינואר 1908, אשר נמצא היום בקריית שמואל, מזכיר את האירוע ובשפה מליצית, כך כתוב בו:
"יהודי רג'ו אמיליה חנכו ב-15 בינואר 1858 היכל זה – עדות של האמונה (באלוהים) שמורה בנו ושל לב גאה, בתקוה לתחיה שלנו (של יהודי איטליה) ושל איטליה. (היו אלה ימי התחיה והקמת המדינה האיטלקית).
הקהילה (ברגיו אמיליה) הישראלית (היהודית) מודה לכל אלה שיזמו והשלימו פרויקט מפואר זה, ביום היובל לאירוע החגיגי, ולזכרו מציבים (שלט זה) כדי שהדורות הבאים ישמרו יחד עם דת אבותיהם, את אהבת המולדת (האיטלקית כמובן)."
זאת עדות מוחשית לרוח התקופה ברבות מקהילות ישראל באירופה המערבית: להיות יהודי בבית ועם זאת להיות אזרח משתלב ונאמן למדינתו - היות איטלקי בן דת משה .
הקהילה איבדה את כוחה בדורות האחרונים בגלל רדיפת ורצח יהודים בימי השואה, בגלל כוח המשיכה של הציונות, והאפשרויות הנרחבות בערים הגדולות.
בית הכנסת בעיר.
בית הכנסת הנוכחי של יהודי העיר נמצא ברחוב עתיק שהיו מיושב על ידי יהודים. החזית הנאו-קלאסית עוצבה בשנת 1856 על ידי פייטרו מרצ'לי (Pietro Marchelli) ויש לה כיפה פנימית מעוטרת בציורים (ראו צילום בקישורים). בית הכנסת עצמו ניזוק קשה מהפצצה בימי מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה המבנה לא שוחזר והודות לשלמה אומברטו נכון - יו"ר ארגון יהודי איטליה ויהודים נוספים ארון הקודש הגיע לישראל יחד עם עוד כארבעים ארונות קודש מאיטליה וארון הקודש מרג'ו אמיליה מוצב בבית הכנסת המרכזי בקרית שמואל.
ב-3 בספטמבר 2008, במועד שהוקדש על ידי הקהילה האירופאית לתרבות העברית ( Giornata Europea della Cultura Ebraica) נחנך בית הכנסת ונפתח שוב לציבור הרחב. השיחזור בוצע תוך שימוש בשיטות שהיו מקובלות בעת בניית בית הכנסת וכלל עיצוב הציורים שהיו על קירות בית הכנסת וכיפתו (ראו תמונה בקישור חיצוני).
הקהילה הקטנה של העיר פועלת בחסות יהדות מודנה.
בית הקברות היהודי.