ב-1942 החליטה האוניברסיטה העברית בירושלים להקים את המכון ללימודי חקלאות, שלימים יורחב ויהפוך לפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית, השלטונות הבריטים ששלטו באזור החליטו להקים גם מחלקת מחקר חקלאית עם מספר תחנת מחקר באזורים הערביים והאזורים היהודים שבמנדט הבריטי, עם הקמת מדינת ישראל ב-1948 הוחלט לאחד את כל גופי החקר החקלאי ולהכפיפם כחלק ממשרד החקלאות ופיתוח הכפר
המחקר במקווה ישראל.
בשנות הארבעים של המאה העשרים הוקמה במקוה ישראל תחנת ניסיונות חקלאית, שניהל הכימאי מאיר ויניק. התחנה עסקה בעיקר בשתי בעיות:
בשני התחומים הגיעה התחנה לידי מסקנות מעשיות חשובות. המהנדס ויניק שימש כמורה לתורת הקרקע במקוה ישראל ובגימנסיה הרצליה. הוא נחשב למומחה לחקר קרקעות הארץ. בין השאר פנו אליו הבריטים לבדוק האם קרקעותיה של אל עריש מתאימות לחקלאות עבור תוכנית להתיישבות יהודית בחבל ארץ זה. ליד ביתו הקים את התחנה לחקר החקלאות. ויניק עסק במשך תקופה ארוכה בחקר תורת הדשנים להדרים להשבחת פרי הדר. פעילותו המדעית מוצגת ב"בית ויניק" שבמקום
מרכז וולקני.
עם הקמתו, תפקידו המרכזי של מרכז וולקני היה לסייע לפתח את ענף החקלאות הישראלי, זאת בעזרת שימוש יעיל במשאבי המים במדינה וייצוא ייבולים לשווקים בעולם. מרכז וולקני כלל כ-6 מכונים (המכון למדעי הצמח, המכון לחקר בעלי חיים, המכון למדעי הקרקע, המים והסביבה, המכון לטכנולוגיה ואחסון של תוצרת חקלאית, המכון להנדסה חקלאית והמכון להגנת הצומח) במתחם הראשי של המכון שבאזור ראשון לציון-בית דגן ("דרך המכבים") ואף 2 מכונים נוספים במושב גילת שבדרום ומכון "נווה יער" שבצפון.
מימון.
אחד ממקורות המימון המשמעותיים של המחקר החקלאי בישראל מגיעים דווקא מקרנות דו-לאומיות או אפילו בין-לאומיות, אחת מהן היא "הקרן למחקר ולפיתוח חקלאיים של ארצות הברית וישראל" שמנוהלת על ידי מדענים אמריקאים וישראילם כאחד. קרן זו הוקמה ב-1980 ולאורך השנים השקיעה הקרן סכומים של כ-315 מיליון דולר בכ-1200 מחקרי תשתית חקלאיים בישראל ובארצות הברית. הקרן מתגמלת מחקרים חדשניים בפרסים בשווי של כ-9.5 מיליון דולרים מדי שנה. מרבית המחקרים אותם מעודדת ומתגלמת הקרן נמשכות כ-3 שנים והכספים שמקבל המחקר מתחלקים שווה בשווה בין המדענים האמריקאי לחבריהם הישראלים. בעקבות הצלחתה של קרן זו הוקמו גם קרנות אחרות בין ישראל למדינות ברחבי העולם, החל מהפורום ההולנדי-ישראלי לשיתוף פעולה שהוקם ב-2013 ומתרכז בשיתוף פעולה בין המדינות בתחום חדשנות בניהול מים, טכנולוגית מים וחקלאות ועד תוכנית עם מדינת קווינסלנד שבאוסטרליה
ההצלחה של BARD הובילה להקמת קרנות דו-לאומיות נוספות כתוכנית המדע והטכנולוגיה החקלאית ההולנדית-ישראלית המשותפת, תוכנית דו-לאומית עם קווינסלנד (אוסטרליה) וקנדה. אלה האחרונים נמצאים ברמת מימון נמוכה בהרבה מ- BARD. בנוסף, מימון מתקבל גם מהאיחוד האירופי, קרן המדע הדו-לאומית של ארצות הברית-ישראל (BSF) ואחרים.
פרסים.
ב-2010 קיבל יונתן גרסל מהמחלקה למדעי הצמח במכון ויצמן למדע את פרס ישראל בחקר החקלאות, לדברי ועדת הפרס הבחירה בגרסל נעשתה לאור היותו "מומחה בעל שם עולמי בביוטכנולוגיה של צמחים, פורץ דרך בחקר המנגנונים המולקולריים המאפשרים הדברת עשבים בחקלאות ובעל תגליות המיושמות בארץ ובעולם". פרס ישראל לחקלאות הוענק בעבר לכ-10 מדענים שונים, רובם מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית וממרכז וולקני.
ב-2012 קיבל דניאל הלל את פרס המזון העולמי על עבודתובטכניקות מיקרו-השקייה.
בנובמבר 2017 התווספה קטגוריה לפרס ישראל לצד פרס ישראל לחקר החקלאות, הפרס נקרא "פרס ישראל להתיישבות" שיינתן לאישים שמקדמים את מפעל ההתנחלויות. ההחלטה להוסיף את הקטגוריה הנ"ל ספגה ביקורת רבה מצד מספר זוכי פרס ישראל לחקלאות.
אמיל זומר
אמיל זומר, בשמו המלא אמיל סמואל פון זומר (בגרמנית: Emil Samuel von Sommer; נולד ב-19 בנובמבר 1869 בדורנה-ווטרה, בוקובינה, נפטר ב-10 אפריל 1947 בדנברס, מסצ'וסטס, ארצות הברית) היה קצין אוסטרי יהודי במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה.
ראשית חייו ותחילת הקריירה הצבאית.
אמיל זומר נולד למשפחה יהודית מסורתית בעלת קרקעות שעסקה במסחר בבוקובינה בסמוך לצ'רנוביץ'. לאחר לימודיו בבית הספר, התנדב לשירות חד-שנתי במהלכו הוסמך כממלא מקום קצין במילואים. לאחר מכן, השלים אמיל זומר את בית הספר לחי"ר בבודפשט, בית הספר לקציני החיל בסיביו, וב-1890 הועלה לדרגת אובר-לויטננט במילואים. ב-1894, לאחר מספר שנים שעבד בבנק, החליט זומר להתגייס לצבא הקבע, ועבר מסלול רגיל של קצין חי"ר מקצועי. זומר הוערך כקצין מוכשר, בעל יוזמה ומנהיגות. עד 1908 שירת בגדוד מס' 24 בגליציה, וב-1910 הועלה לדרגת האופטמן.
מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עלה זומר בסולם הדרגות ובמהרה קודם לדרגת מאיור, פיקד על גדוד בחזית הרוסית, ונפצע בקרב במעבר אוז'וק (מערב אוקראינה של היום) באפריל 1915. הוא נלקח בשבי, אך לאחר ניסיון לא מוצלח ראשון (מסיביר, מעצר בקישינב), הוא הצליח לברוח ממחנה נובו ניקולאייבסק לאוסטריה דרך פינלנד, קודם לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה לפקד על חטיבה בחזית האיטלקית, שם השתתף במתקפה הכושלת של האוסטרו-הונגרים בקרב על נהר הפיאווה. לאחר המלחמה ופירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית, זומר התגייס מחדש לצבא הרפובליקה האוסטרית, הבונדסהר, ובינואר 1921 הועלה לדרגת אוברסט. בסוף 1922, לאחר כ-27 שנות שירות כקצין, פרש והועלה לאחר פרישתו לדרגת גנרל-מאיור.
לאחר פרישתו.
לאחר שפרש מהצבא הצטרף ל"איגוד לוחמי החזית היהודים", ובין 1932 ל-1934 היה לראש האיגוד שמנה 24,000 חברים. עם זאת, לאחר חילוקי דעות עם חברי ההנהלה, פרש זומר מהאיגוד והקים את "ארגון החיילים היהודים הלגיטימסטיים" שזכה לתמיכה מאוטו פון הבסבורג, יורש העצר האוסטרי האחרון. בעוד שהאיגוד היה א-פוליטי ומנהיגיו נבחרו אחת לכמה שנים, ארגונו של זומר תמך בהחזרת ההבסבורגים לשלטון ומנהיגיו נבחרו לכל החיים. זומר, שהיה מונרכיסט מושבע, סבר כי יש להחזיר את בית הבסבורג לכס המלכות של אוסטריה.
ב-12 באפריל 1938, לאחר האנשלוס, מספר חיילי אס אה באו לביתו של זומר בווינה ודרשו ממנו לרדת לרחוב לנקות את המדרכות, כפי שהשפילו יהודים רבים לאחר האנשלוס. בתגובה, זומר ביקש להחליף את בגדיו בטרם היציאה וחזר במדי גנרל מלאים על כל עיטוריו ואותותיו, ועם דלי מים ומברשת שיניים בידיו, ואמר: "בבקשה רבותיי, הבה נלך!". הנאצים הובכו מהמעמד, הצדיעו ועזבו. עברו הצבאי עזר לו מול הנאצים בפעמים אחרות: לאחר הסיפוח, חתנו נכלא במחנה הריכוז בוכנוולד, אולם זומר הצליח לשחררו באמצעות קשריו עם וולטר פון בראוכיטש ששימש באותה העת כראש ה-OKH, אותו הראשון הכיר עת האחרון שימש כקצין קישור בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
ב-1939 נאלץ לעבור עם משפחתו מדירה מרווחת ברובע השמיני של וינה לדירה קטנה ברובע הראשון, וב-1940 היו נגדו צווי מעצר בגין קשריו עם בית הבסבורג וקורט שושניג, קנצלר אוסטריה טרם האנשלוס. באותה תקופה הנאצים ערכו חיפושים רבים בביתו והחרימו את רכושו. ב-1942 נאלץ לעבור לרובע השני, ליאופולדשטט, שאליו גורשו יהודי וינה, ולבסוף גורש יחד עם אשתו לטרזיינשטט באוקטובר אותה השנה. הזוג שרד את המחנה, ובתחילת יוני 1945 חזרו לוינה, אל הרובע השמיני, שם גרו טרם האנשלוס. באוגוסט 1946 היגרו לארצות הברית אל בתם במסצ'וסטס, אולם כמה חודשים לאחר מכן ב-10 באפריל 1947 זומר נפטר משבץ, בן 77 במותו. אמיל זומר נקבר בקבר המשפחתי בחלקה היהודית הישנה בבית הקברות המרכזי בווינה (שער 1, קבוצה 20, שורה 24, קבר מס' 214).
חיים אישיים.
זומר התחתן בגיולה פהרוואר ב-18 בספטמבר 1900, אך אשתו נפטרה ב-24 בפברואר 1908. ב-26 באפריל באותה השנה התחתן שנית בבית הכנסת הגדול בווינה עם אנה מיטלר (ילידת ה-20 בנובמבר 1887), להם היו שני ילדים: ד"ר אריקה תרזה אנגלה פרייאר (21 במאי 1909–1988) שהייתה לרוקחת, וד"ר אנטון (טוני) שטפן זומר (4 ביולי 1911 - 14 באפריל 1992, וינה) שלמד רפואה.
הפועל כאוכב
הפועל כאוכב (בערבית: هبوعيل كوكب), נקראת גם הפועל כאוכב אבו אל-היג'א, היא קבוצת כדורגל ישראלית מהמועצה המקומית כאוכב אבו אל-היג'א. הקבוצה משחקת בליגה א' צפון.
היסטוריה.
המועדון שנוסד ב-1963 בילה את רוב שנותיו בליגה ג', למעט מספר עונות שהיה בליגה ב' שהיווה את הישג השיא שלו, אך כעבור תקופה קצרה חזר לליגה ג'. בעונת 2007/2008 הקבוצה זכתה באליפות ליגה ג' מחוז גליל ועלתה לליגה ב'. בעונת 2011/2012 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה ב' - הטוב ביותר של עד אז, אבל לא השתתפה בפלייאוף העלייה לליגה א'. עונה אחת לאחר מכן סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה ב' והשתתפה בפלייאוף העלייה שם ניצחה את עירוני בני כאבול ואת בני עראבה, אך הפסידה להפועל אכסאל בגמר הפלייאוף ונשארה בליגה ב'. ב-2015 סיים המועדון בקצה התחתון של הליגה, במקום ה-13, אך השתתף בפלייאוף הירידה לליגה ג', וניצח את אחווה עראבה בפלייאוף ונשארה בליגה. בעונת 2017/2018 הצליחה הקבוצה אחרי ניסיונות רבים לעלות לליגה א', אחרי שניצחה את צעירי שפרעם 1:2 בפלייאוף.
אנדרו מאטאראזו
אנדרו מאטאראזו (באנגלית: Andrew Matarazzo; נולד ב-4 במרץ 1997) הוא שחקן ברזילאי-אמריקאי, הידוע בעיקר מתפקידו כגייב בסדרת הטלוויזיה "זאב צעיר" בעונתה האחרונה.
ראשית חייו.