גלין השתתף באולימפיאדת הלסינקי (1952), האולימפיאדה הראשונה שבה ישראל השתתפה. במשחקים עצמם הוא סיים במקום 32 והאחרון בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.76 מטר, אותה קבע בזריקה השנייה מתוך שלוש. לפני התחרות נקע את קרסולו, מה שהשפיע על הישגיו. כמה ימים לאחר המשחקים האולימפיים, בתחרות שנערכה בטורקו, פינלנד הוא קבע בזריקת דיסקוס 44.47 מטר.
בשל האכזבה מביצועי המשלחת, הרבו העיתונים להשתלח בחברי המשלחת אשר כונו בזלזול "פושעי הלסינקי". על דברים אלו הגיב:
סגן אלוף המכביה.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בסוף ספטמבר 1953 זכה גלין במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 41.13 מטר, אחרי סטן למפרט (43.64 מטר) ולפני ברנרד מאייר (40.50 מטר), שניהם מארצות הברית.
בתחרות שנערכה באפריל 1955 קבע גלין בזריקת דיסקוס שיא ישראלי חדש של 44.90 מטר. חודשיים לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב ביוני הוא זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 41.01 מטר, לפני אליאס מהפועל תל אביב (35.16 מטר).
בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתחילת מאי 1956 קבע גלין בזריקת דיסקוס שיא ישראלי חדש של 47.13 מטר, ובכך קבע את הקריטריון אולימפי.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני 1956 זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 46.05 מטר, לפני מ. בלומנטל מהפועל ירושלים (37.66 מטר) וי. האז מהפועל כפר סבא (37.32 מטר) ומדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 27.93 מטר, אחרי פנחס פולונסקי מהפועל כפר חיים (32.05 מטר) ומ. באום מהפועל תל אביב (31.50 מטר).
אולימפיאדת מלבורן.
ועדת האתלטיקה שליד ההתאחדות לספורט המליצה להתאחדות לספורט ולוועד האולימפי הישראלי על גלין כמועמד להשתתף באולימפיאדת מלבורן (1956), והוא הפליג לאנגליה על מנת להתאמן למשחקים האולימפיים הקרבים. בסופו של דבר עקב פרוץ מלחמת סיני השתתפותו בוטלה ונבחרו שלושה ספורטאים בלבד שייצגו את ישראל.
ב-12 באוקטובר 1956 קבע גלין שיא ישראלי חדש של 48.03 מטר בתחרות שנערכה בפתח תקווה. שיא זה החזיק מעמד כ-4 שנים ונשבר על ידי גדעון אריאל.
לאחר מעברו לארצות הברית המשיך גלין להתאמן ולהתחרות באתלטיקה. באליפות המכללות האזורית בניו יורק שנערכה באצטדיון Ohio Field שבשרובע הברונקס, ב-1 במאי 1959 בזמן שייצג את אוניברסיטת NYU בה למד באותה העת, קצר גלין שנה שלישית ברציפות מקום על הפודיום. באותה תחרות הוא זרק את הדיסקוס למרחק של 150 רגל ו-10 אינצ'ים שהם 45.97 מטר.
אסון מעגן.
ב-29 ביולי 1954 הטיס גלין-גלר מטוס פייפר קאב, מעל לעצרת בקיבוץ מעגן לחנוכת האנדרטה לזכר הצנחן פרץ גולדשטיין, להעלות את פועלם של הצנחנים שנשלחו במלחמת העולם השנייה לאירופה להציל יהודים. המטוס התרסק לתוך העצרת והרג 17 איש, בהם ארבעה מוותיקי הצנחנים: דב הררי, אריה פיכמן, יהודה אחישר ושלום פינצי, עפרה ודניאל סירני, כלתו ובנו של הצנחן אנצו סירני, בן-ציון ישראלי, מראשי תנועת התיישבות העובדת, אליהו (אליק) שומרוני, מזכ"ל קיבוץ אפיקים ומייסד הנח"ל, וציפורה כסה, אשת ציבור ורעייתו של חבר הכנסת יונה כסה. ראש הממשלה משה שרת ושרים אחרים היו בקרבת מקום ההתרסקות, אך לא נפגעו.
שרת מינה ועדת חקירה ציבורית, שקבעה כי גלין-גלר פעל מתוך פזיזות, קלות ראש וחוסר אחריות, וכי הטיסה בוצעה ללא רישיון מאגף התעופה האזרחית. גלין-גלר טען כי המטוס התרסק מפאת "כיס אוויר". בחקירה התברר, ששנתיים קודם לכן הוא הטיס מטוס קל בגובה נמוך מעל לבתי מגורים בשכונת צהלה בתל אביב. הוא הועמד לדין אזרחי באשמת גרימת מוות ברשלנות, אך לאחר שמיעת עדי התביעה המליץ השופט ל להפסיק את ההליכים לנוכח דלות הראיות נגדו. היועץ המשפטי לממשלה נענה להמלצה וגלין-גלר זוכה על ידי בית המשפט.
לפי תחקיר שערך שי פוגלמן עבור העיתון "הארץ", שונתה עדותם של חלק מן העדים בעקבות איומים עליהם בידי אנשי קלוב התעופה, אשר אחד מהם זוהה ברבות הימים. לפי התחקיר גלין-גלר הותיר את המטוס בידי הנוסע שעמו למרות מחאותיו, ובעצמו שחרר גליל מתכת ובו איגרת ברכה שחוטיו הסתבכו בגלגלי המטוס. המטוס המוטס בידי הנוסע הזדקר, והתרסק אל הקהל, כשכנפי המטוס חתכו והרגו את יושבי יציע הכבוד, אך הטייס ונוסעו נפצעו קלות בלבד. בריאיון לידיעות אחרונות שנתן בשנת 2002 התכחש לכך. בקורות חייו של גלין-גלר שבאתר הפלמ"ח אין כלל אזכור של האסון.
קריירה אקדמית.
ב-1956 פנה גלין-גלר למימוש חלומו ללמוד. בהיעדר תעודת בגרות לא התקבל ללימודים בישראל ונסע לארצות הברית, למד רפואה והתמחה באנטומיה. לאחר מכן סיים תואר דוקטור באוניברסיטת קליפורניה שבברקלי והרצה שם. ב-1972 נתבקש על ידי פרופסור דוד ארליק לבוא ארצה לסייע בהקמת בית הספר לרפואה בחיפה. גלין-גלר הקים את המחלקה למדעים מורפולוגיים, הריץ את המחזור הראשון וב-1974 חזר לברקלי ל-10 שנות עבודה נוספות ומונה שם לפרופסור לאנטומיה. ב-1984 חזר עם משפחתו לישראל, ועמד בראש המחלקה לאנטומיה במכללת זינמן שבמכון וינגייט כ-17 שנים. יצא לפנסיה בשנת 2002, והמשיך עד גיל 87 להרצות לקשישים ברחבי הארץ על מגוון נושאים, ביניהם גם נושאים רפואיים.
פעילות התנדבותית.
אתלטיקה וספורט.
גלין חזר לישראל, ייסד והיה יו"ר עמותת שא"י (שוחרי אתלטיקה קלה בישראל), יו״ר איגוד האולימפיינים הישראלי , ועמית כבוד באיגוד האתלטיקה בישראל.
נאמן ניקיון.
גלין-גלר התנדב כנאמן ניקיון משנת 1999. בתקופה זו רשם כ-16,000 דו"חות למזהמי המדינה, והקנסות שהוטלו כתוצאה מפעילותו הכניסו לקרן לשמירת הניקיון של המשרד להגנת הסביבה מעל 2 מיליון ש"ח. הוא זכה לאות הערכה ייחודי מהשר להגנת הסביבה.
מורשת.
דמותו של אורי היוותה השראה מסוימת לסופרת אסתר שטרייט-וורצל חברת ילדותו מעין-גנים, לכתיבת סיפרה המפורסם אורי (ספר).
מותו.
נפטר ב-4 באפריל 2021 ונקבר בבית הקברות סגולה שבפתח תקווה ב-7 באפריל.
הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
מיכל פרי
מיכל פרי היא ציירת ישראלית-אמריקאית ומשוררת ישראלית. מיכל היא אמנית רב תחומית, כתיבה, וידאו ארט ומייצג. פרסמה שני ספרי שירה, ב-2008 כחלק מהתערוכה "מגילות של כלום" בבית האמנים בתל אביב (הוצאה עצמית). וספר אותו מחשיבה כספר ביכורים: "בין אור לאור", בהוצאת ארגמן מיטב, ויצא לאור אפריל 2022. שיריה פורסמו בכתבי עת ואנתולוגיות.
ביוגרפיה.
מיכל פרי נולדה בירושלים ב-1959. (באנגלית: Michal Perry, בעבר הציגה בשם נעוריה מיכל צדקה, באנגלית: Michal Sedaka או Michelle Sedaka) אביה הוא הבלשן יצחק צדקה והאם רינה צדקה (1939–2019), עורכת ספרותית. בשנים 1976–1980 למדה במכון אבני לאמנות. בשנים 1990–2004 חיה ועבדה ברובע הסוהו בניו יורק. במהלך התקופה ניהלה את גלריה קלארפלד-פרי לאמנות בניו יורק (1990–1994) ואת המרכז הניו יורקי של מוזיאון האמנים הבינלאומי (2000–2004).
ציורים מסדרת "שדה שושנים" אלו ציורים גדולים, אקספרסיביים ומופשטים, כתמי צבע אדום מצוירים במקצב שחוזר על עצמו, מזכירים בצורתם שושנים. מרקם הצבע הוא בשרי ונותן תחושה של עור פצוע ומדמם. הציורים במגוון האלמנטים המנוגדים שבהם מאפשרים ביטוי למצבי תודעה וקיום שונים, שבהם עונג וכאב, יופי וכיעור, חרדה ושלווה, צמיחה וקמילה, חיים ומוות באים כולם לידי ביטוי.
כמו כן מוצגים בתערוכה טקסטים שמיכל מכנה "סקיצות של מחשבות מידיות" – כל מה שעובר בראשי ברגע נתון – ללא צנזורה – והתוצאה היא בדים ארוכים כתובים בכתב ידה בצפיפות, בצבע שמן שחור, מזכירים בצורתם מגילות וכמה ציורי כתב קטנים ואינטימיים בשמן או דיו על ניר. ציורי הכתב בדומה לציורי השדות המופשטים מעוררים ברקמתם הפלאסטית והתכנית את תחושת הפצע המדמם. הכתיבה מקפלת בתוכה רבדים של משמעות ומודעות עצמית שבה גולשת מיכל צדקה פרי בקלילות למצבי תודעה שונים כמו המעבר ממציאות פנימית למציאות חיצונית.
"אני יושבת על הרצפה המכחול ביד, יום סגרירי וגשום, רוח חזקה. יום שישי היום – סוגר שבוע נוסף. בעולמי הפנימי הזמן הוא אחד". (צ. פרי)"
"אור הבוקר הרך שנופל על גגות הבתים הישנים של תל אביב. התעוררתי לבוקר יום שבת, שקט, אנשים מכונסים בבתיהם. יש הפסקה של מחול השדים, הצפירות, הקולות, הרעשים, שקט, ערב חסר תנועה, מרוקן. אני נעה מפה לשם טועמת משהו ומפסיקה. משוטטת בין תחושת אורגזמה לדיכאון. מדברת לעצמי. מדברת לאנשים מסוימים. מזדיינת במחשבות. מביטה על עצמי בראי. בודקת את הפרופיל. עושה כמה תנועות. מאשרת – לא מאשרת. אני מתבגרת. גופי כבד מצטמק ומתרכך", כותבת צ. פרי.
לפרי שתי בנות.
ספרים.
"בין אור לאור", ספר שירה, הוצאת ארגמן-מיטב 2022 https://bkiovnhroh1.com/Catalog.asp?Page=NewShowProd.asp&amp;PRodID=2272958
"מגילות של כלום", שירה וטקסטים, הוצאה עצמית, 2008
ביבליוגרפיה.
מלגות.
בשנת 2007 הציגה פרי תערוכת יחיד "שוחה באוקיינוס אדום", במרכז לאמנות עכשווית "פירמידה" בחיפה.
ב-2009 הוצגו במקביל שתי תערוכות של פרי: "שקיעות הפוכות" בגלריה גל און בתל אביב, ו"מגילות של כלום" בבית האמנים תל אביב.
מיכל צדקה פרי
קרב בית הדואר הפולני בדנציג
קרב בית הדואר הפולני בדנציג היה קרב שנערך ב-1 בספטמבר 1939, היום הראשון של מלחמת העולם השנייה, בעיר דנציג (כיום - גדנסק) בין עובדי ומגיני בית הדואר הפולני לבין כוחות גדולים של הוורמאכט ואס אס מקומיים. הקרב הסתיים כעבור 15 שעות. המגינים הפולנים שנכנעו, הועמדו לדין והוצאו להורג.
רקע היסטורי.