נווה מדבר עירוני הוא מיזם שהגה ובנה רוביק דנילוביץ' ראש עיריית באר שבע.
המיזם כולל עשרות אלמנטים של מים, מזרקות, מפלים מלאכותיים ובריכות מים, מלווים בשילוב תאורה צבעונית ברחבי באר שבע, מופעי מים המאפשרים גישה לקהל להשתעשע במים, צמחייה מותאמת אקלים והקמה של שלושה אגמים מלאכותיים ברחבי העיר. נוסף לכך, הארה של מבני ציבור בעיר בתאורה מתחלפת, בשלל צבעים כדוגמת בניין עיריית באר שבע, בית יד לבנים, "גשר הצינורות", המיועד להולכי רגל ורוכבי אופניים, המחבר בין העיר העתיקה לשכונת נווה נוי ועוד.
המיזם זכה ב"אות העיצוב" מטעם המגזין הבינלאומי לאדריכלות ולעיצוב DOMUS, המחלקה לארכיטקטורה בבצלאל, הפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים בטכניון, האיגוד הישראלי של אדריכלי הנוף, איגוד המתכננים בישראל, עמותת האדריכלים המאוחדים, מרכז השלטון המקומי, איגוד מהנדסי הערים ומשרד הבינוי והשיכון.
באר אברהם.
באר אברהם, הנמצא במפגש בין הרחובות דרך חברון ורחוב קרן קיימת לישראל. זוהי באר עתיקה אשר נותרה שמורה במשך מאות רבות של שנים. במקום נבנה מרכז מבקרים חדש.
אלמנטים של מים.
אנטיליה המחוברת לאמת מים בעיר העתיקה בבאר שבע שבכיכר רבין.
סיטי פארק.
מתחם הסיטי פארק ע"ש לארי וליליאן גודמן, בסמוך לשדרות רגר, (מול יד לבנים ומול משכן הפיס לאמנויות הבמה). במתחם אטרקציות מים שונות המתפרשות על פני שטח של שמונה דונם. הפארק נחנך ב-6 במאי 2013.
פארק הילדים.
אגם מלאכותי המשתרע על פני 5,500 מ"ר, נמצא במרכזו של פארק הילדים, אליו הובאו בעלי חיים כגון דגי נוי וברווזים. הפארק כולל מתקני משחק, מתקני משחק נגישים לבעלי צרכים מיוחדים, הצללות, אמפיתיאטרון, מפל מים, מתקן אומגה, מתחם אוניות פיראטים, שביל אופניים, שביל הליכה ואטרקציות נוספות.
מרוץ לילה זוהר.
במסגרת מיזם נווה המדבר העירוני, התקיים בבאר שבע, לראשונה בישראל, ב-2 במאי 2013, מרוץ לילה זוהר בשם "באר-שבע GLOW" שבמהלכו רצו המשתתפים עם חולצות זוהרות, אטרקציות ואלמנטים נוספים שחולקו לרצים ולמעודדים, במסלול מואר בצבעי אולטרה ושילוט זוהר. המירוץ התקיים בשעות הערב, אחר השקיעה. הוא החל במיזם המזרקות המוארות סיטי פארק הסמוך לבניין עיריית באר שבע, ארך עשרה ק"מ וכלל במסגרת המסלול רבות מהמזרקות והכיכרות הזוהרות ומלאות הצבע. במירוץ השתתפו כ- 6,000 רצים ורבבות מעודדים. ראש העיר הכריז כי בכוונתו לקיים את המירוץ באופן שנתי.
כתובת וירטואלית
אנדראה מנטניה
אַנְדְרֵאָה מַנְטֶנְיָה (1430–1506; באנגלית ) היה צייר איטלקי רנסאנסי וחוקר ארכאולוגיה רומית. הוא היה חתנו של יאקופו בליני. כמו אמנים אחרים בני זמנו, מנטניה ערך ניסיונות בפרספקטיבה, בין השאר באמצעות הנמכת האופק כדי להגביר את תחושת המונומנטליות. ציורי הנוף האפרפרים והמתכתיים שלו, והדמויות שלו הנראות לעיתים קרובות כעשויות אבן, מעידים על גישה פיסולית-ביסודה לציור. מלבד זאת הוא ניהל גם סדנת הדפסים, אחת הגדולות והחשובות שפעלו בוונציה לפני שנת 1500.
תולדות חייו.
ראשית דרכו.
מנטניה נולד באִיזוֹלָה דה קַרְטוּרוֹ, בקרבת פדובה (אז חלק מן הרפובליקה של ונציה), בנו השני של נגר בשם בּיאג'וֹ. בגיל 11 הוא נעשה שוליה של פרנצ'סקו סקוארצ'יונה
(), צייר בן העיר פדובה. דומה כי סקוארצ'יונה גילה התלהבות ללא מצרים בכל הנוגע לאמנות עתיקה, והתעניין במיוחד ברומא העתיקה: הוא נסע ברחבי איטליה, ואולי גם יוון, אסף יצירות אמנות עתיקות - פסלים, תבליטים, כדים וכן הלאה - והכין אוסף ששימש אותו להכנת רישומים ושפתח אותו גם בפני ציירים אחרים. בה בעת, הוא המשיך לקבל על עצמו עבודות ציור שגרתיות, שחלקן בוצעו על ידי תלמידיו.
ציירים ותלמידי-ציור רבים (137, לפי אחד החישובים) למדו בסדנה של סקוארצ'יונה, שנפתחה בסביבות שנת 1440 והתפרסמה ברחבי איטליה. לפדובה נמשכו ציירים לא רק מוונטו אלא גם מטוסקנה השכנה, כגון פאולו אוצ'לו, פיליפו ליפי ודונטלו. ואכן, ראשית הקריירה האמנותית של מנטניה עוצבה בהשפעת אמנות פלורנטינית. מסופר כי באותה תקופה היה מנטניה התלמיד החביב על סקוארצ'יונה, שלימד אותו לטינית והורה לו לחקור שברים של פסלים רומיים. המורה נטה להשתמש באפקטים של תעתועי פרספקטיבה, שהשפיעו גם הם על כמה מחידושיו המאוחרים של תלמידו. מכל מקום, בגיל שבע-עשרה עזב מנטניה את מורו, ומאוחר יותר טען שסקוארצ'יונה הרוויח כסף מציוריו בלי ששילם לו עבור השימוש בהם.
עבודתו הראשונה - שאבדה בינתיים - הייתה ציור מזבח לכנסיית סנטה סופיה ב-1448. באותה שנה הוזמן מנטניה, לצד ניקולו פיצולו, לעבוד עם קבוצת ציירים גדולה בקפלת אוֹבֶטָרִי בכנסיית ארמיטאני בפדובה. בעקבות שרשרת של צירופי מקרים, מנטניה סיים את רוב העבודה בעצמו. סקוארצ'יונה לא היה מרוצה מן העבודות הראשונות בסדרה, שתיארו את חיי יעקב הקדוש: הוא אמר שהדמויות מזכירות יותר מדי פסלי אבן, ולכן יש לצבוע אותן בצבעי אבן מיד. סדרת הציורים אבדה ברובה במלחמת העולם השנייה בהפצצה של בעלות הברית ב-1944 על פדובה, אבל נותרו ממנה צילומים בשחור-לבן. העבודה הדרמטית ביותר בסדרה הייתה יעקב הקדוש מובל לגרדום, שצוירה מנקודת מבט נמוכה. טכניקות דומות אפשר לראות בציור המזבח לכנסיית סן זֶנוֹ בוורונה, כולל השימוש בפריטים אדריכליים כדי לתת מראה קלאסי.
ציורי-קיר מוקדמים אחרים של מנטניה הם שני קדושים מעל הכניסה בכנסיית סנט'אנטוניו בפדובה (1452) וציור-מזבח של לוקס הקדוש וקדושים אחרים בכנסיית סנטה ג'וסטינה (1453), הנמצא כעת בגלריית בְּרֶרָה במילאנו. עם הזמן מצא את עצמו האמן הצעיר מושפע יותר ויותר מיאקופו בליני, אביהם של הציירים ג'ובאני וג'נטילה. ב-1453 הסכים יקופו להשיא את בתו ניקולוזיה למנטניה. בין השנים 1495–1500, צייר את יהודית ושפחתה עם ראש הולופרנס.
ביוגרפיה של מנטניה נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
במחנה נח&quot;ל
במחנה נח"ל היה ירחון לחיילים, אנשי ההתיישבות העובדת וחברי תנועות הנוער, שהופיע בשנים 1991-1949 מטעם פיקוד הנח"ל ואגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון.
הגיליון הראשון ראה אור ב-1949. מ-1951 הופיעו הגיליונות באופן סדיר עד 1991. הירחון חדל להופיע בהוראת הרמטכ"ל אהוד ברק, כחלק ממדיניותו לצמצום מספרם של הביטאונים הצבאיים.
העיתון הִרבה לעסוק בנח"ל, בהתיישבות ובביטחון המדינה והקדיש מקום גם לתולדות ארץ ישראל ולראיונות עם אנשי צבא בכירים, מדינאים, סופרים ואמנים.
בין הכותבים בו היו הסופרים והמשוררים חיים גורי, נתן שחם, נעמי שמר, בנימין גלאי, נסים אלוני ועוד. את שעריו עיטרו אמנים ידועים, בהם נחום גוטמן, ראובן רובין, שמואל כץ, שמואל בק ועוד.
עורכי העיתון: אורי סלע, יצחק וייט, שמעון רכבי, רפאל ספורטה, יצחק לבני, מרדכי נאור, זאב ענר, יורם טהרלב, יוסף ארגמן, דני בירן, מיכאל (מייקל) שיר.
העיתון הצמיח עם השנים רשימה ארוכה של כתבים וצלמים, שתפסו מקומות מרכזיים בתקשורת ובתרבות בישראל, בהם: עקיבא נוף, גדעון סאמט, יורם פרי, נחמן שי, צבי רימון, עלי מוהר, איל מגד, ניבה לניר, אברהם חי, מנחם מיכלסון, תלמה אדמון, שוש אביגל, יגאל גלאי ובוקי נאה.
תפקיד מרכזי במערכת, במשך עשרות שנים, היה לצלם אלכס גל (גוטליב).
במחנה נח"ל אימץ את הרעיון של מדור הכזבים שהיה ב"במחנה" וזכה להצלחה ולפופולריות, ובעמוד האחרון שלו בתקופה ארוכה הופיעו כזבים [בדיחות] פרי עטם של קוראיו ובלטו בהם אותם כוכבים שבלטו ב"תחרות כזבים" ב"במחנה" - אברהם בן-עזרא, אלי אייל, ראובן גרינברג ואחרים.
תפוצת העיתון הגיעה בשיאה (בשנות ה-60 וה-70) ל-15 אלף עותקים.
במחנה נח"ל היה במשך תקופה ארוכה כתב עת פורץ-דרך – בתיאורים בלתי-שגרתיים של חיי הנח"ל וצה"ל, בכתבות דיוקן, בשיתוף אנשי רוח ואפילו ב"מתיחות" שזכו לתהודה גדולה בציבור.
גרביונים
גרבון, גרביון או גרבי מכנס הם גרביים ארוכים המשמשים כמעין מכנסיים. רוב לובשי הגרביונים הם נשים.
לבישת גרביונים נעשית לרוב לשם שמירה על חום הגוף ברגליים. לחלופין, היא עשויה להיעשות לשם הסתרת פגמים פיזיים, הקלת החיכוך בין הירכיים או החיכוך בין כף הרגל לנעל. הגרביונים עשויים להילבש כחלק ממדים רשמיים, או כפריט אופנתי.
מקור המונח.
מקור המונח גרביונים (באנגלית אמריקנית: Pantyhose) הוא בארצות הברית, ומתייחס לשילוב בין גרבונים וגרבי ניילון. באנגלית בריטית הם נקראים "גרבונים חלקים" (Sheer Tights). המונח טייטס לבדו, מתייחס לכל פרטי הלבוש האלו, ללא קשר אם הם פריטי הלבשה תחתונה או לבוש עליון. באנגלית אמריקנית המונח טייטס מתייחס בדרך כלל לפריטי לבוש דמויי גרביונים עשויים מחומר עבה יותר, והם בדרך כלל אטומים או שקופים מעט.
פריטי לבוש אטומים העשויים מחומרים כגון לייקרה, נלבשים בדרך כלל גם על ידי גברים וגם על ידי נשים לפעילויות ספורטיביות או לצורך מטרות חימום, ונקראים בדרך כלל חותלות (באנגלית: leggings). ברוב המקרים לחותלות יהיה תפר על החלק הפנימי של הרגל, ואילו גרבונים יהיו חסרי תפרים.
היסטוריה.
ההיסטוריה של גרבונים, כמו גם גרביים, קשורה לשינויים בסגנונות המכפלות שנשים נהגו ללבוש.