לאחר ביקורים בוורונה ובפאביה חרף הקיסר בסוטרי, שם הכריז על כינוס ועידה אקומנית. בדצמבר 1046 גינתה הוועידה הן את בנדיקטוס והן את סילבסטר השלישי והצהירה על טענתם לכס כשקרית ובטלה. הוועידה קיבלה את עדותו של האפיפיור המכהן גרגוריוס לפיה רכש את הכהונה בכסף והאיצה בו להתפטר מתפקידו. לבסוף מינתה הוועידה לאפיפיור את נציגו של הקיסר, קלמנס השני.
בחג המולד של 1046 הגיעו הקיסר והאפיפיור החדש לרומא והאפיפיור הכתיר את היינריך ואגנס לקיסר וקיסרית רומא. נציגי העם והאצילים של רומא העניקו לקיסר את תפקיד ה-patricius, כלומר את הסמכות למנות אפיפיורים. היינריך השלישי ניצל סמכות זו שלוש פעמים נוספות. כל האפיפיורים שבחר היו גרמנים והשתייכו לסיעת הרפורמה של קלוני.
בהמשך מסעו באיטליה אישר היינריך את כיבוש הנורמנים בפוליה ובקלבריה שבדרום איטליה והעניק למנהיגם דרוגו את התואר "המנהיג האיטלקי והשליט הנורמני של אפוליה וקלבריה" (לטינית: dux et magister Italiae comesque Normannorum totius Apuliae et Calabriae), דבר שפתח את הפתח להקמתה של ממלכת סיציליה הנורמנית ולדחיקתה של האימפריה הביזנטית מחצי האי.
קלמנס ליווה את היינריך במסעו חזרה לגרמניה ובמסעו חזרה לרומא חלה ומת ליד פזארו, באוקטובר 1047. בנדיקטוס התשיעי שב ותפס את כס האפיפיור. לאחר התייעצויות בחצר הקיסרית בסקסוניה, שבהן עלו מספר שמות כמועמדים ראויים, בהם ארכיבישוף ליון, בישוף לייז' ואף האדם שפוטר מכהונתו כאפיפיור מספר חודשים לפני כן, כיוון שרכש אותה בכסף, גרגוריוס השישי, סירב היינריך לשמות שהוצעו לו. הוא מינה תחתם את פופו, בישוף בריקסן בטירול, שנטל לעצמו את השם דמסוס השני. הקיסר ליווה את האפיפיור החדש במסעו לרומא עד אולם, שם נאלץ לחזור משום שחשש לעזוב את גבולות גרמניה. האפיפיור המשיך מלווה בחיל קיסרי בדרכו לרומא שם הוכתר ב-17 ביולי 1048. הוא מת כעבור 22 יום.
בדצמבר 1048 התכנסה ועידה בראשות נציג הקיסר בוורמס, בה בחרו הן נציגי הקיסר והן נציגי רומא בברונו מאיגסהיים כמועמד מוסכם לאפיפיורות. עם זאת, ברונו מאיגסהיים עמד על כך שייבחר ברומא על ידי כינוס של כוהני דת חופשיים מתכתיבים פוליטיים קיסריים. הוא יצא לרומא, נבחר ב-12 בפברואר 1049 על ידי כוהני הדת של העיר והוכתר בשם לאו התשיעי. לאחר היבחרו חבר להיינריך בחצרו בקלן ובאאכן לפני ששב לרומא כשנה לאחר מכן.
תקופת חייו האחרונה ומותו.
ב-1051 ו-1052 יצא היינריך לשני מסעות מלחמה אחרונים על הונגריה, בה פרץ מרד של הפאגאנים, שנתמך על ידי מתנגדיו של המלך פטר, שנאלץ לצאת לגלות. פטר נתפס בידי המורדים והושם במאסר בסקשפהרוואר, שם מת כעבור שמונה שנים. מסעות אלו של היינריך היו ללא הועיל והונגריה שבה להיות עצמאית תחת שלטונו של אנדרש הראשון, מלך הונגריה . גם לורן שבה והתמרדה.
באיטליה נלחם האפיפיור לאו התשיעי כנגד הנורמנים באפוליה (שכיבושם אושר על ידי היינריך), היינריך, שהיה מסובך בעצמו, סייע לו רק ב-700 שכירי חרב שוואבים. האפיפיור הפסיד ונלקח בשבי.
ב-1053 הכתיר היינריך את בנו היחיד, היינריך בן השלוש, למלך גרמניה ודוכס בוואריה. בספטמבר 1054, לאחר מותו של לאו התשיעי, בחר היינריך במיינץ, בהסכמתו של הנזיר הילדברנד (לימים גרגוריוס השביעי, אויבו המרכזי של בנו) את מקורבו ויועצו גבהארד בישוף איכשטאט לאפיפיור ויקטור השני.
ב-1055, לאחר טיפול במרידות בלתי פוסקות בלורן, בפלנדריה ובפולין, שב היינריך ופנה לאיטליה. הפעם כדי להבטיח את נאמנותה של טוסקנה, שאלמנתו של דוכסהּ, שזה עתה נפטר התחתנה עם דוכס לורן הבוגד. היינריך קיים חצר במנטובה ונפגש עם האפיפיור בפירנצה, שם גם דן למאסר את ביאטריצ'ה, אלמנתו של דוכס טוסקנה. בתהּ, מתילדה מטוסקנה תהיה לאויבת מרה של בנו היינריך הרביעי.
היינריך שב לציריך, שם דאג לאירוסין של בנו עם ברתה, בתו של אוטו, רוזן סבויה.
ב-5 באוקטובר 1056, בטרם מלאו לו ארבעים, נפטר היינריך במעון הציד בוודפלד שבהרי ההארץ. עוד לפני מותו זומן לחצר הקיסר האפיפיור ויקטור השני והוא ניצב ליד מיטת הקיסר עם מותו. במהלך השנה הראשונה לאחר מות הקיסר היה האפיפיור פטרונו של הילד היורש ויועצה של אמו, אגנס.
לבו של היינריך נקבר בגוסלר, בעוד גופו נטמן בקברי משפחתו בקתדרלה של שפייר.
רעש מקומי
רעש מקומי היא תוכנית טלוויזיה ישראלית בתחום המוזיקה, המשודרת בערוץ הראשון החל משנת 2009.
מנחה התוכנית הוא המפיק המוזיקלי עמוס בן-דוד. בתחילה הגישה לצידו גם השחקנית איילת רובינסון. שגיא בן נון שימש כתסריטאי וככתב בתוכנית בשתי עונותיה הראשונות. מגישים נוספים וכתבי שטח שהשתתפו בתוכנית הם דלית רצ'סטר, לאון פלדמן ועוד.
התוכנית מוגשת במתכונת של מגזין מוזיקה, הכולל ראיונות עם אמנים ישראלים, ופינות שונות בנושאי מוזיקה ישראלית, כגון "אינטרו", פינה בה נחשפים אמנים והרכבים חדשים בפעם הראשונה בטלוויזיה.
הפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית
הפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית של הטכניון בחיפה נוסדה בשנת 2002, מאיחוד של שתי פקולטות ותיקות בטכניון, הנדסה אזרחית והנדסה חקלאית. הפקולטה עוסקת בהכשרה של מהנדסים בתחום הנדסה אזרחית וסביבתית.
דיקאן הפקולטה מאז 2019 הוא פרופ' שלמה בכור.
מבנה הפקולטה.
הפקולטה מורכבת משלוש יחידות: הנדסת מבנים וניהול הבנייה, הנדסת סביבה מים וחקלאות, הנדסת תחבורה וגיאו-אינפורמציה. החל משנת 2019 דיקאן הפקולטה הוא פרופ' שלמה בכור.
במסגרת הפקולטה פועלים גם ששה מרכזי מחקר ומספר מכוני מחקר שפועלים בזיקה אליה:
היסטוריה.
בשנת 1970 הוחלט לפתוח לימודי הנדסה גיאודזית במסגרת הפקולטה להנדסה אזרחית.
המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית.
בשנת 1976 הוקם המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית, מיסודם של הטכניון וחברת נמלי ישראל. מאז, המכון מחזיק במתקני מחקר ייחודיים הממוקמים סמוך למבני הפקולטה. מאז הקמתו שימשו מתקנים אלה את חברי הסגל של הפקולטה לצורך מחקרים בתחומים שונים הנוגעים לאוקיינוגרפיה פיזיקלית. בשנים האחרונות התרחבו תחומי העניין המשותפים וכיום הם כוללים גם תחומים כגון: ביצוע מודלים נומריים מורכבים, מדידות חופיות וימיות, עיבוד נתוני גיאואינפורמטיקה במרחב הימי והחופי, הנדסת תחבורה ימית ועוד.
הפקולטה להנדסה חקלאית.
כבר בשנת 1937 נתנו בטכניון קורסים בהנדסה חקלאית.
בשנת 1953 הוקמה המחלקה להנדסה חקלאית, על ידי וולטר קליי לאודרמילק. המחלקה קיימה לימודים של ארבע שנים, מהם שנה אחת בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית. הלימודים במחלקה כללו ארבעה פרקים: כח ומיכון בכפר, קרקע ומים, חשמל בכפר ובנייני הכפר. בשנת 1959 נקראה המחלקה להנדסה חקלאית על שמו של לאודרמילק. בשנת 1972 יזם פרופ' דן זסלבסקי "מגמה קיבוצית" בפקולטה להנדסה חקלאית. לאור הקיטון במספר הסטודנטים בפקולטה להנדסה חקלאית, היא נסגרה בשנת 2002 ומוזגה כיחידה בתוך המחלקה להנדסה אזרחית.
בניין.
ביוני 1964 הונח אבן פינה למבנה הפקולטה להנדסה חקלאית בקריית הטכניון. הבניין תוכנן במקור על ידי הארכיטקט לב, אך תוכנן מחדש בשנת 1965 על ידי פרופ' אבשלום טאו ובנייתו על פי התוכנית של האחרון הושלמה בשנת 1967. בשנים 1984–1985 הוסף לבניין תוספת על פני חזיתו המזרחית.
מסוק הממונע בכוח האדם
מסוק הממונע בכוח האדם הוא סוג של כלי טיס המונע בכוח שרירי האדם על ידי לפחות אדם אחד. היכולות של המסוק מוגבלות לשימוש בכח שמופעל על ידי שריריו של האדם שמטיס את המסוק, לרוב על ידי דיווש.
פרס סיקורסקי.
משנת 1980 ואילך המלכ"ר האמריקני "האגודה האמריקנית למסוקים" (AHS) עורך תחרות בינלאומית לפיתוח מסוק הממונע בכוח האדם. במסגרת התחרות, אשר פתוחה להשתתפות של יחידים וצוותים מכל רחבי העולם, מובטח פרס בסך 250,000 דולרים למשתתף שיצליח לגרום למסוק המונע בכוח שרירי האדם לרחף לגובה של 3 מטרים במהלך טיסה שתימשך לפחות דקה. עד לחודש יוני 2013 לא הצליח אף אחד מכלי הטיס הניסיוניים שהשתתפו בתחרות לאורך השנים לעמוד בדרישות אלו. ב-13 ביוני 2013 הצליחה קבוצת אירוולו (AeroVelo) מקנדה לעמוד בדרישות פרס סיקורסקי והוא הוענק לה בטקס שנערך ב-11 ביולי 2013.
בית הכנסת בארבל
רמי סולימני
רמי סולימני (נולד ב-8 באוגוסט 1952) הוא מנכ"ל עמותת אשלים בג'וינט ישראל.
רמי סולימני נלד בקריית מלאכי למשפחה יוצאי פרס. בגיל צעיר עבר להתחנךך בפנימיה.
סולימני התחיל את דרכו המקצועי כמורה לגאוגרפיה ומנהלו הראשון של בית הספר מפנה, המרכז לחינוך טכנולוגי לנוער בירושלים שם פיתח מודל עבודה ייחודי לנוער מנותק אותו יישם והפיץ בתפקידו הראשון בג'וינט בכל רחבי הארץ. על פעילות זו זכה בשנת 1992 בפרס מטעם הסתדרות המורים. במהלך השנים, זכה להתקדם בשדרת התפקידים הניהוליים ובשנת 2005 התמנה למנכ"ל עמותת "אשלים". תחת הובלתו פותחו תוכניות דגל, שהפכו לסימן ההיכר של הג'וינט בתחומי הגיל הרך, הקהילה, החינוך, הרווחה והבריאות. לאורך כל הקריירה המקצועית שלו, הקפיד רמי לשלב בין עשייה חינוכית ולימודים אקדמיים, תוך דגש על עבודה עם ילדים, נוער וצעירים במצבי סיכון.
את עבודת הדוקטורט שלו, במסגרת המרכז לחקר החינוך באוניברסיטת סאסקס באנגליה, הקדיש לחקר סוגיות בתהליך "הובלת שינוי במערכת החינוך".