שלושה מחקרים אשר בחנו את ההיבטים הפסיכולוגיים של החיים בקיבוצים במהלך אמצע המאה ה-20 כללו את המחקרים של מלפורד ספירו (1958), ברונו בטלהיים (1969) ומיכאל בייזרמן (1963). כולם הגיעו למסקנה כי גידול ילדים במסגרת קיבוצית נוטה להוביל לקשיים שונים בקרב ילדי הקיבוצים בבגרותם כגון קשיים להתחייבויות רגשיות כמו להתאהב באדם אחר או ליצור חברות משמעותית ארוכת טווח. מצד שני, לטענתם, לילדי הקיבוץ קל יותר לנהל קשרים ידידותיים עם מספר רב יותר של אנשים, והם מנהלים חיים חברתיים פעילים יותר.
בטלהיים הציע כי היעדר הרכוש הפרטי היה הגורם העיקרי לחוסר הרגשות בקרב חברי הקיבוצים. הוא ציין כי: "בשום מקום מלבד בקיבוצים לא הבנתי באיזו מידה רכוש פרטי, עמוק בתודעה, קשור ברגשות הפרטיים של האדם. אם יש מחסור בקרב גורם אחד, יש נטייה לגורם השני גם להיות במחסור".
חוקרים אחרים הגיעו למסקנה כי גידול ילדים בקהילות הללו גרמו לילדים לראות בשאר ילדי הקיבוץ תחליף לאחים ואחיות ומשום כך הם העדיפו לחפש בני או בנות זוג מחוץ לקהילת הקיבוץ לאחר שהתבגרו. חלק העלו תאוריות לפיהן החיים המשותפים על בסיס יומי מן הלידה יוצרים גרסה קיצונית של אפקט וסטרמרק, אשר השפעותיה גורמות למעט מאוד קיבוצניקים צעירים במהלך גיל העשרה למשיכה מינית לבני המין השני עימם גדלו. לעיתים קרובות, כתוצאה מכך שלא מצאו בן או בת זוג בקיבוץ, אותם החברים נטשו את הקיבוץ לאחר שהתבגרו.
נושא נוסף אשר נתון למחלוקת בקרב התנועה הקיבוצית הוא האם החינוך אשר ניתן לילדים בקיבוצים הצליח לפתח את כישרונותיהם של הילדים המחוננים בקרבם. ילדים רבים אשר גדלו בקיבוצים טוענים כי במבט לאחור, המערכת הקיבוצית דיכאה את האמביציה שלהם, ואילו אחרים טוענים כי ילדי הקיבוצים זכו לתמיכה רבה מצד הקיבוץ אף על פי כן. ברונו בטלהיים חזה כי החינוך של הקיבוצים יניב בינוניות: "ילדי הקיבוצים לא יהיו מנהיגים או פילוסופים, לא יגיעו לשום הישגים בתחומי המדע או האומנות". עם זאת, בניגוד לכך, נראה כי אף על פי שאוכלוסיית הקיבוצים מהווה בתחילת המאה ה-21 פחות משני אחוזים מהאוכלוסייה הכוללת בישראל, מספר גדול מהם עובדים כמורים, עורכי דין ורופאים, ואף הופכים למנהיגים פוליטיים. בנוסף, לפי סקר משנת 2006, 75% מן הטייסים בחיל האוויר הישראלי הם במקור מן התנועה הקיבוצית.
התחזית של בטלהיים הופרכה לגבי קבוצת הילדים הספציפית שחקר בקיבוץ רמת יוחנן בשנות השישים. בשנת 1990 נערך מפגש בין עיתונאי לבין אותה קבוצת הילדים. העיתונאי מצא כי הילדים הפכו למצליחים מאוד בתחומי האקדמיה, העסקים, המוזיקה והצבא בחברה הישראלית.
כלכלה.
בתחילת דרכם ניסו חלק מהקיבוצים לקיים כלכלה אוטרקית, אך רובם ייצרו רוב תוצרתם לשוק. לשם שיווק התוצרת החקלאית הוקמה תנובה, שהפכה לתאגיד ענק בישראל. מכיוון שהחקלאות הלכה והצטמצמה לטובת התעשייה, נמכרה תנובה בשנת 2006 לקרן אייפקס פרטנרס.
הקיבוצים לא היו עצמאיים גם בתחום השקעות ההון. עם הקמתם של הקיבוצים, אשר הוקמו על קרקעות בבעלות הקרן הקיימת לישראל הם קיבלו תקציב התיישבות מצומצם מקרן היסוד, נמוך בהרבה משקיבלו המושבים, ולצורך הרחבתם היו תלויים ברווחיהם ובהלוואות בנקאיות או אחרות בריבית גבוהה שגרמו לאורך כל שנות ה-50 להעברת רוב הרווח של הקיבוצים לבנקים בלי שמנהיגי הקיבוצים, גם כאשר הצטרפו לממשלה ב-1955, ישנו את המצב.
חבר הקיבוץ וסמנכ"ל משרד החקלאות, אברהם ברום, הכניס שיטה חדשה, שכונתה על־שמו "מועדון ברום". השיטה הונהגה בשנות ה-60 והקטינה מאוד את תשלומי הריבית ונטל החובות, באמצעות הלוואות בריבית נמוכה, אותן נתנו במשותף הבנקים והממשלה בפיקוח משרד החקלאות. ניתוח מפורט הראה כי השיטה עודדה את צמיחת הקיבוצים ובסופו של יום החזירה לעצמה הממשלה את כל מה שהשקיעה בהם ואף הרבה יותר, אולם עם עלות הליכוד לשלטון והתגברות ההפרטות חוסלה השיטה.
הקיבוצים הרוויחו מהשיטה כששלטון הליכוד גרם אינפלציה דוהרת והריבית הריאלית הפכה שלילית בעוד ההלוואות בלתי-צמודות; "המתנות" של ההלוואות הללו הצטברו לסכומים משמעותיים והמכשלה הייתה שהן הולידו גזברי קיבוצים שלא היו מודעים לסכנות שבחוב גדול, דבר שהיה אחת הסיבות למשבר בעקבות תוכנית הייצוב הכלכלי של 1985 שבבת אחת העלתה את הריבית הריאלית ל-230%.
עם זאת האשמה העיקרית למשבר שבא בעקבות זה מ-1986 ואילך הייתה בהנהגה הקיבוצית שבראשית שנות ה-80 למרות עוינות הממשלה (בגין ביקר את הקיבוצים על התנשאותם והתבדלותם והתייחס לחבר קיבוץ מנרה כמי שנראה בכתבת טלוויזיה כמו "מיליונר אמריקני עם בריכת שחייה") עודדה העלאת רמת החיים בקיבוצים מעבר ליכולתם ופתחה בתוכנית גרנדיוזית להקמת 21 קיבוצים חדשים בלא מימון ציבורי תוך ניפוח המנגנון. אחרי פרוץ המשבר המנהיגים לא הודו בטעות ולא נתנו דוגמה אישית של צמצום המנגנון המנופח שתחתיהם עד שבראשית ה-90' הקיבוצים כפו זאת עליהם.
מיעוט מהקיבוצים המבוססים המתועשים שנהגו באחריות, לרוב משום ששמרו על עקרונותיהם ולא נקלעו לחובות מעבר לכושר ההחזר שלהם נשארו שיתופיים ומשגשגים עד היום, כגון משמר העמק, חצרים וגן שמואל, בעוד רוב הקיבוצים יצאו מהמשבר בעזרת תוכניות הבראה ממשלתיות שהזרימו להם מיליארדים אבל במחיר ויתור על עקרונותיהם, בדיוק ההפך ממה שעשה 'מועדון ברום'. לכן בעוד שיטת ברום הוציאה את הקיבוצים למרחב של צמיחה תוך שנים מעטות ובשני עשורי קיומה הם הכפילו את אוכלוסייתם ואף יותר מזה את כלכלתם, לקח לתוכניות ההבראה הללו שני עשורים עד שהקיבוצים התאוששו וחזרו לצמוח.
נכון לספטמבר 2018, חברי הקיבוצים מהווים פחות מ-1% מאוכלוסיית מדינת ישראל, אבל התנועה הקיבוצית ככלל היא הסקטור היצרני ביותר בחברה הישראלית ביחס לגודלו. הקיבוצים מייצרים 42% מהתוצר החקלאי, 10% מהתוצר התעשייתי ללא ענפי היי-טק ויהלומים ויותר מ-16% מהייצוא התעשייתי של מדינת ישראל.
תיעוש.
אופן העבודה של המפעל פחות תאם את ערכי הקיבוץ של שוויון ועבודה שכם אל שכם וחלק ממנהיגי התנועה: מאיר יערי ויעקב חזן הסתייגו מהפעלתם בדיוק בגלל הסתירה הזו.
כך, אף על פי שתיעוש הקיבוצים החל בימי השגשוג של מלחמת העולם השנייה, רק בשנות ה-50 התפתחו מפעלים גדולים מבוססי עבודה שכירה בעיקר בקיבוצים הקשורים עם מפא"י שנענו לקריאת בן-גוריון להעסיק את העולים המובטלים, ורק בשנות ה-60 גל נרחב של תיעוש פקד את הקיבוצים בשל ירידת רווחיות החקלאות, וכתוצאה מכך, בתחילת המאה ה-21, רק 15% מכלל חברי הקיבוצים עובדים בענפי החקלאות. קיבוץ דגניה, למשל, הקים מפעל ליהלומי תעשייה שהניב רווחים של מספר מיליוני דולרים בשנה. קיבוץ חצרים הקים מפעל לציוד השקיה שהתבסס על הרעיון החדשני של טפטוף בשם "נטפים" אשר התרחב לעוד שני קיבוצים ואחר כך הפך לתאגיד בינלאומי, אשר מכירותיו מסתכמות במעל ל-300 מיליון דולרים בשנה ברחבי העולם. קיבוץ מעגן מיכאל, אשר בתחילה ייצר כדורים, הקים מפעל לייצור כלי פלסטיק ומחברים לצינורות. מכירותיו של התאגיד של מעגן מיכאל מסתכמות בעשור השני של המאה ה-21 במעל ל-100 מיליון דולר בשנה.
הקיבוצים הפכו מתועשים גם משום שמגבלות מים וקרקע יחד עם שכלול ומיכון מתקדם גרמו שהענפים החקלאיים שוב לא סיפקו מספיק מקומות עבודה על מנת לקלוט את כל חברי הקיבוץ וגם בשל עידוד ממשלות ישראל. במהלך שנות החמישים והשישים גירעון הסחר בישראל היה מהגבוהים ביותר בעולם באותה העת והמדינה הייתה נואשת להגדיל את ענפי היצוא ומשום כך הקיבוצים התגייסו למלא צורך זה והמדינה עודדה אותם על ידי הלוואות מסובסדות ומענקים כפי שקיבלו כל התעשיינים שפנו ליצוא.
התיעוש הקיבוצי היה בחלקו מבוסס על שכירים ובחלקו על עבודה עצמית, אולם בתחילה היה דומיננטי חיקוי הפרקטיקות של תעשייה קפיטליסטית כגון ניהול אוטוקרטי, פריבילגיות למנהלים והמשכיותם הבלתי-מוגבלת. בהמשך חלו מהפכים בחלק מהקיבוצים, מנהלים הוחלפו באחרים שפנו לעבודה עצמית, ניהול דמוקרטי והתחלקות כל אנשי המפעל בקשיים כגון עבודת משמרות כך שהמפעל התעשייתי חיזק לא רק את כלכלת הקיבוץ אלא גם את הגשמת עקרונותיו. אולם, השפעת הארגונים הבין-קיבוציים בהם שררו נורמות קפיטליסטיות השפיעה במוקדם או במאוחר על כל התעשייה הקיבוצית שאימצה נורמות כאלה, ובייחוד אחרי המשבר הגדול שדחף מפעלים מצליחים לגיוס הון בבורסה, דבר שחייב אותם להינתק מהקיבוץ ולהפוך לחברה בורסאית. ניתוק זה הגדיל את הפער בין המפעל לקיבוץ וגרם לעיתים למשברים קשים בהם עזבו רבים מהחברים שהמשיכו להאמין בעקרונות הקיבוץ בשל השתלטות זונחי עקרונות אלה.
קונפליקט עבודה עצמית לעומת עבודה שכירה.