בליגה השתתפו 20 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית וחוץ. עבור ניצחון הוענקו שלוש נקודות, ועבור תוצאת תיקו הוענקה נקודה אחת.
הקבוצות מץ, לאנס וקן הן הקבוצות שעלו מהליג 2 הליגה הצרפתית השנייה בכדורגל, כשהחליפו את הקבוצות ואלנסיין, אז'אקסיו וסושו שירדו לליגת המשנה בסיום עונת 2013/2014.
פיורנצו תומאה
פיורנצו תומאה (באיטלקית:Fiorenzo Tomea 7 בפברואר 1910 – 16 בנובמבר 1960) היה צייר איטלקי.
ביוגרפיה.
פיורנצו תומאה נולד ב-1910 ב-Zoppè di Cadore, בלונו. למד באקדמיית Cignaroli שבורונה, איטליה, שם פגש את ג'אקומו מנזו ורנטו בירולי, בשנים 1926–27. לאחר שעבר למילאנו, הוא הכיר את אדוארדו פרסיקו, שהזמין אותו להציג את עבודותיו בגלריית דל מיליונה ב-1931. ההתמקדות שלו הייתה בעיקר בנוף ובטבע דומם. בסביבות שנת 1935, טומאה זכה להכרה רשמית, ומדליית זהב ב-1937. ב-1942, הביאנלה בוונציה הקדישה חדר בלעדי לעבודתו של טומאה. הציורים שלו התמקדו בעיקר בנופים של האזור "Cadore" שבאיטליה, בשנים שלאחר המלחמה. הוא היה הזוכה במקום השני בפרס מרזוטו ב-1954, וזכה בפרס מיקטי בעיר פרנקווילה דל מארה ב-1958.
Super Mario Party
Super Mario Party הוא משחק חברה ממוחשב שפותח על ידי החברה היפנית ופורסם על ידי חברת נינטנדו היפנית עבור קונסולת משחקי הווידאו נינטנדו סוויץ'.
זהו הכותר ה-11 ב. המשחק הזה תואר כגרסה מרעננת של הזיכיון הוותיק, אשר החזירה והחייתה אלמנטים בולטים מכותרים ישנים של הזיכיון תוך כדי הצגת אלמנטים חדשים שהשתלבו איתם היטב.
המשחק יצאו לשווקים ברחבי העולם ב-5 באוקטובר 2018 ועד סוף אוקטובר 2018 נמכרו מעל ל-1.5 מיליון עותקים של המשחק. נכון לדצמבר 2021 המשחק מכר מעל ל-17.39 מיליון עותקים ברחבי העולם, מה שהופך אותו לאחד מעשרת המשחקים הנמכרים ביותר בקונסולת משחקי הווידאו נינטנדו סוויץ'. בעקבות הצלחת המשחק ב-2021 יצא לשווקים משחק נוסף בסדרת Mario Party אשר נקרא "Mario Party Superstars".
משחקיות.
במצב ה-"Party mode" של המשחק ניתן לשחק בכ-4 שחקנים לכל היותר, כאשר כל שחקן משחק בתורו, כאשר כל השחקנים מתחרים זה בזה במגוון של מיני-משחקים. על מנת לשחק במשחק כל אחד מהשחקנים צריך להשתמש בשלט Joy-Con. המשחק מאפשר גם לנצל את היכולות האלחוטיות המקומיות של קונסולת הסוויץ' ומאפשר לצוותים שונות לשחק מקונסולות סוויץ' נפרדות, ליצירת סביבות גדולות יותר של שחקנים מרובות צגים.
נכון ל-2018 המשחק כלל את הכמות הגדולה ביותר של הדמויות בהן ניתן לשחק במשחק בסדרת Mario Party. רשימת הדמויות בהן ניתן לשחק במשחק כללו את מריו, לואיג'י, יושי, הנסיכה פיץ', הנסיכה דייזי, הנסיכה רוזלינה, ואריו, וואלויג'י, דונקי קונג, קופה טרופה, האמר ברו, דריי בונס, בו, ובאוזר (דמויות שהיו זמינים בכותרים האחרים בסדרת משחקי Mario Party), וכנט גן דמויות חדשות שלא היו זמינים בכותרים האחרים של סדרת Mario Party - באוזר ג'וניור, דידי קונג, פום פום, גומבה, ומונטי מול.
המוזיאון היהודי של ונציה
המוזיאון היהודי של ונציה הוא מוזיאון המתמקד בהיסטוריה של היהודים בעיר ונציה.
היסטוריה.
המוזיאון היהודי של ונציה נוסד ב-1953 על ידי צ'זארה ויוונטה והרבנים אליהו טואף וברונו פולאקו. הוא נוסד על פי בקשה על ידי ג'ובאנינה רייניש סולם ואלדו פורטיס. המוזיאון הוקדש לוויטוריו פאנו, נשיא הקהילה היהודית של ונציה בין 1945 ל-1959. ייעודו המקורי נותר זהה לזה של היום. המוזיאון ממוקם בין בית הכנסת הגרמני הגדול לבית הכנסת קנטון , שני בתי הכנסת הוונציאניים העתיקים ביותר.
אוסף.
המוזיאון מכיל את החפצים הבאים באוסף שלו:
חנות ספרים.
בתוך המוזיאון ממוקמת חנות ספרים. הספרים שנמצאים שם עוסקים בדת, בהיסטוריה ובאמנות יהודית.
מונגוליה החיצונית
מבצע בוליבאר
דינמו סוחומי
ליאו הויג
ליאו ארתור הויג (באנגלית: Leo Arthur Hoegh; ) היה קצין מעוטר בצבא ארצות הברית, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-33 בשנים 1955–1957.
הקריירה שלו כנבחר ציבור כללה תרומות חשובות למדינתו ולארצו, אך הגיעה לסיומה בשלב מוקדם יחסית, לאחר שכוונתו לגייס כספי מיסים לשיפורים בכבישים ובבתי הספר של איווה גרם לניכור כלפיו מצד בעלי בריתו הרפובליקנים השמרנים, והפכה עבור מועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל, הרשל לאבלס, לסוגיה שנוצלה לרעתו של הויג.
ראשית חייו.
סבו של ליאו הויג, נלס פדר הויג, עזב את דנמרק ב-1866 כדי לחפש זהב בקולורדו. את מרבית ההון שהוא צבר הוא השקיע בחוות במחוז אודובון שבאיווה, היה למנהיג בקהילה, ועם מותו הוא השאיר חוות נפרדות לכל אחד מ-13 ילדיו.
כאשר נולד ליאו הויג לבנו של נלס, ויליאם, שפת הדיבור בבית הייתה דנית, ורק כאשר החל ליאו ללכת לבית הספר הוא החל לדבר אנגלית. בעוד שאביו ניהל בנק בעיירה הסמוכה אלק הורן, החליט ליאו להיות לעורך דין. ב-1929 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת איווה, שם הוא הצטיין כקפטן של קבוצת הכדורמים של המוסד וכנשיא המייסד של הסניף המקומי של אחוות "פי-קאפא-אלפא". הוא הצטיין בשחייה ונבחר להיות חבר באגודת הכבוד "אומיקרון-דלתא-קאפא". כאשר הוא סיים את לימודיו בקולג' למשפטים של אוניברסיטת איווה ב-1932, מכר אביו את כל נכסיו בניסיון בלתי מוצלח למנוע את קריסת הבנק של אלק הורן. הויג החל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי בצ'אריטון, מקום מושב מחוז לוקאס שבדרום מרכז איווה.
מחוקק באיווה.
ב-1936 נבחר הויג כנציג המפלגה הרפובליקנית לתקופת הכהונה הראשונה שלו מבין שלוש בבית הנבחרים של איווה. הוא הפגין כישורי מנהיגות והתקדם בהצלחה עד שהיה למנהיג הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים וליושב ראש ועדת המשפט של הבית. הוא גם פיתח "מוניטין מוצק ושמרני כקמצן בלתי מתפשר".
שירות צבאי.
ב-1942, כאשר נקרא לשירות צבאי כקצין זוטר במשמר הלאומי של איווה, התפטר הויג מחברותו בבית הנבחרים. הוא עלה עד מהרה בסולם הדרגות בצבא ארצות הברית, והיה ללוטננט קולונל ולקצין מבצעים בדיוויזיה ה-104, וכתב את פקודות המבצעים במסגרת תנועתה של הדיוויזיה דרך הריין אל תוך גרמניה. על פעילותו במהלך מלחמת העולם השנייה עוטר הויג בכמה עיטורים, כולל כוכב הארד, צלב המלחמה ולגיון הכבוד. באותה תקופה הוא החל למשוך את תשומת ליבו של גנרל דווייט אייזנהאואר, ששירת אז כמפקד העליון של בעלות הברית. בתום המלחמה, כאשר חברה הדיוויזיה ה-104 עם הכוחות של ברית המועצות בגרמניה, נמנה הויג על הקבוצה שטסה אל מעבר לקווים הסובייטים במטוס פייפר קאב כדי להקים משרד קישור במטה כוחותיו המתקדמים של מרשל איוואן קונייב. הוא כתב את ההיסטוריה של הדיוויזיה, "Timberwolf Tracks".
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה שב הויג לאיווה כדי לחדש את עיסוקו בעריכת דין בצ'אריטון, והוא נבחר למשרות ניהול אזרחיות ועסקיות רבות. מתוך להיטות לשוב לתפקידי שירות ציבורי בדרגות הגבוהות, הוא התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מול חבר הבית המכהן קארל מ. לקומפט, שניצח אותו לאחר שגרף שני שלישים של הקולות.
כמי שהיה ביריבות מול הסיעות השמרניות ששלטו במפלגה הרפובליקנית באיווה בעשור שלאחר המלחמה, היה הויג לתומך פעיל של מושל מינסוטה, הרולד סטסן במירוץ שלו למועמדות המפלגה למועמדות לנשיאות ארצות הברית ב-1948, ושל דווייט אייזנהאואר במרוץ שלו למועמדות לנשיאות ב-1952.
ב-1953 מינה אותו מושל איווה ויליאם בירדסלי כתובע הכללי של איווה, משרה שהתפנתה לאחר שהקודם בתפקיד, רוברט ל. לרסון, מונה על ידי בירדסלי לבית המשפט העליון של המדינה. בתפקיד זה זכה הויג במוניטין של אוכף חוק קשוח, במיוחד אכיפת חוק האיסור על מכירת משקאות חריפים.
מושל איווה.
ב-1954 נבחר הויג כמושל איווה לאחר שניצח במירוץ צמוד את מועמד הדמוקרטים קלייד אדסל הרינג, בנו של המושל והסנאטור לשעבר קלייד הרינג.
כמושל, קידם הויג את תחום החינוך וניהל הגדלה משמעותית במימון המדינה לאוניברסיטאות המדינתיות ובתי הספר הציבוריים. הוא גם פעל לשיפור מוסדות בריאות הנפש של המדינה, תוך שהוא משנה את ההתמקדות ממשמורת לטיפול וריפוי של פגועי הנפש. הוא דחף להכרת המדינה באיגודים המקצועיים, לחקיקה לחלוקה מחדש של מחוזות הבחירה כדי להפחית את רמת השליטה של האזורים הכפריים על הערים, למימון ההרחבה של התעשייה, ולהורדת גיל ההצבעה מ-21 ל-18. ב-1955 הוא מינה את הוועדה הראשונה של איווה לחקר האפליה בתעסוקה. דוח הוועדה, שהוגש בשנה שלאחר מכן, זיהה בשמותיהם את המעסיקים ואת הממונים שלכאורה הפלו עובדים על בסיס גזעי או דתי, והמליץ לאמץ חוק מדינה לתעסוקה הוגנת.
כדי לאזן את התקציב תוך יישום סדר היום השאפתני שלו, שאף הויג להגדיל את הכנסות המדינה ביותר מ-31 מיליון דולר, שייגבו באמצעות הגדלות מוצעות של מיסים על בירה, סיגריות ודלק, מס רווח הון, והגדלת מס המכירות כך שיכלול גם הכנסות משירותים. בית המחוקקים המדינתי, שנשלט על ידי הרפובליקנים, אישר גביית מיסים בהיקף מספיק כך שאלו גדלו ב-22 מיליון דולר לשנה, והויג מצא את עצמו כמי שכונה על ידי יריביו הדמוקרטים "הויג מיסים גבוהים". בינתיים, תמיכתו באיגודים המקצועיים גרמה לניכור מצד בעל ברית מסורתי של הרפובליקנים באיווה, איגוד התעשיינים של איווה, זאת מבלי לגרום להפרעה בברית בין האיגודים המקצועיים לבין הדמוקרטים במדינה.