בעשור השני של המאה ה-21 החל הנוער העובד והלומד לציין את יום מותו של דוד כהן בטקס תנועתי באלונים. הטקס נערך סמוך ליום השנה למותו של כהן, באוגוסט. את המסורת הזו החל "גרעין המחדשים" "חזון".
דרכו החינוכית.
מרכז דרכו החינוכית של דוד כהן היה החינוך הבלתי פורמלי, והשיחה הבלתי אמצעית. הוא האמין כי ההתארגנות צריכה לתת יחס פרטני לכל חבר וחבר. וכך היה מלווה את החניכים ביוזמותיהם, מנסה לאתר בכל אחד את צדדיו החזקים ומעודדם לבטא את עצמם. כך היה מלווה באופן אישי את כותבי ועורכי "במעלה". משהיה מזהה נער במצוקה או בהתלבטות היה מסייע לו בחיפוש מסגרות חינוכיות או מקצועיות, מעיד בבתי משפט ומשחרר בערבות.
בראותו עצמו כ"שַמָּש" עבור בני הנוער, שם את הדגש על האוטונומיה של החניכים עצמם. תמיד הזכיר כי התנועה קמה מכוח רצונם של הנערים עצמם. חניכיו מספרים כי מעולם לא התערב בבחירות פנימיות לתפקידים השונים. במהלך המחלוקות והפילוגים בתנועה ההתיישבותית, השתדל כהן, על אף שהיה בעל זיקה תנועתית ומפלגתית לקיבוץ המאוחד, להצמד אל המשותף והכללי, משום שלדידו הייתה הכלליות בסיסה של התנועה.
כהן לא האמין בגינונים צבאיים בתנועת הנוער אך האמין בחוויה שיש במפגנים-המוניים, במצעדים, בטיולים, במחנות, בסמינרים ובטקסים הנותנת לנער את תחושת השייכות לארגון, ומבטאת את כוחה של ההתאגדות. הוא הצטרף לטיולי התנועה כל עוד עמד לו כוחו להליכות הארוכות, ושותף לטקסים בתל-חי ובאחד במאי. עם זאת הדגיש את הצורך שהחוויה ההמונית תחזק את כוחו של היחיד ולא תקטין אותו.
חניכיו מספרים עליו כי היה מכנס אותם בצריפי התנועה ומספר להם סיפורים ואגדות בעלי ערך מוסף לחייהם כנערים עובדים. סיפוריו שאבו מעולם החסידות ומעולם העבודה והמאבק הפועלי. גם מרצים אחרים, אמנים, אנשי רוח ומנהיגים היה דוד מביא בפני הנערים לשיחות כדי להרחיב את עולמם. מרבית ספריו הם אסופות של האגדות אותן שמע וסיפר, ושלהן העניק משמעות חינוכית ראשונה במעלה. בסיפרו "ביתי בין נערים" הקדיש דוד פרק העוסק בתפיסתו החינוכית ביחס לאגדותיו, ולשילוב של תכנים מעולם החסידות ברעיון הציוני-סוציאליסטי.
ספריו.
בתרגום.
תרגום של ספורים מובחרים מתוך: "אשר שמעתי וסיפרתי":
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
קווריאנטיות תחת הזזות
קווריאנטיות תחת הזזות היא תכונה המתארת מושגי פתרון של משחקים בצורה קואליציונית ומשחקים בצורה אסטרטגית. התכונה אומרת כי אם משחק ראשון מתקבל ממשחק שני על ידי ביצוע הזזה, אז פתרון המשחק הראשון שווה לפתרון המשחק השני לאחר שנפעיל עליו אותה הזזה.
קווריאנטיות תחת הזזות מתקיימת עבור הפתרונות של הליבה, ערך שפלי, קבוצות מיקוח, הגרעינון והגרעין במשחקים השיתופיים. ועבור שיווי משקל נאש ושיווי משקל מתואם במשחקים הלא שיתופיים.
הגדרה פורמלית.
הזזה.
הזזה של פונקציה כלשהי formula_1 היא הפונקציה
formula_2 המקיימת formula_3 עבור מספר ממשי formula_4.
קווריאנטיות תחת הזזות (משחק מיקוח).
פתרון formula_5 של משחקי מיקוח מקיים קווריאנטיות תחת הזזות: אם לכל משחקי מיקוח מהצורה formula_6
(formula_7 הוא סוג של משחק מיקוח עבורו ניתן למצוא פתרון),
ולכל וקטור formula_8 מתקיים כי formula_9 .
במשחק בצורה קואליציונית.
עקרון הקווריאנטיות תחת הזזות מופיע כחלק מעקרון שקילות אסטרטגית עבור משחקים בצורה קואליציונית עם תשלומי צד.
פתרון formula_10 למשחק בצורה קואליציונית עם תשלומי צד מקיים שקילות אסטרטגית אם לכל משחק
formula_11, לכל וקטור formula_12 ולכל שחקן formula_13 מתקיים: formula_14.
במשחק בצורה אסטרטגית.
במשחק בצורה אסטרטגית מושגי הפתרונות של שיווי משקל נאש ושיווי המשקל המתואם מקיימים קווריאנטיות תחת הזזות, עבור כל שחקן formula_15 במשחק, באופן הדומה לזה שהוצג במשחקי מיקוח ובמשחקים בצורה קואליציונית.
תועלת ויחידות כסף.
כאשר בעיית המיקוח מוצגת ביחידות תועלת, זו דרישה סבירה שפתרונה יהיה קווריאנטי תחת הזזות. אבל אם הבעיה מוצגת ביחידות כסף, הפתרון לא בהכרח קווריאנטי תחת הזזות, שכן לעיתים כמות הכסף שיש בידי שחקן מסוים יכולה להשפיע על כמות הכסף הנוספת עליה מתמקחים. אם הכמות עליה מתמקחים היא משמעותית מאוד עבור שחקן ביחס ליתר רכושו, אז ייתכן מאוד שהוא ידרוש חלק גדול יותר מכמות המיקוח, ופחות יותר אם אין היא כה חשובה לו. לכן במקרה זה צריך להעתיק את ההסתכלות מכמות הכסף ליחידות תועלת מהכסף עבור השחקנים.
האמת והשלום אהבו
הָאֱמֶת וְהַשָּׁלוֹם אֱהָבוּ הוא ניב עברי המשמש משפט מסכם בהצגת מחלוקת וקורא לפשרה או לתקשורת חיובית, בדרך של הבנה וקבלה הדדית גם אם תעמוד המחלוקת בעינה.
מקור המושג והסברו.
מקור המשפט הוא סיומו של פסוק בספר זכריה :
כלומר, ימי התענית של עם ישראל יהפכו לו לימי חג. משמעותו הפשטנית של הפסוק: אף שלפי אמות המידה של אמת וצדק, ראוי עם ישראל לגלות שגלה לאחר חורבן בית ראשון, אשר הצומות הנזכרים נקבעו לזכרו; אך בבוא היום, ה' יטה חסד לבני עמו ויעשה עימם שלום, וימי התענית ייהפכו לימים טובים.
חז"ל הסבירו את משמעות השילוב בין שלום ואמת:
כלומר, כאשר אדם נוקט גישה של "ייקוב הדין את ההר", קרי ראיית האמת המוחלטת בלי אפשרות להתגמש או לראות את הדברים בנקודת מבט רחבה יותר, ייתכן מצב שבו אומנם האמת והמשפט ימוצו עד תום, אך השלום בין הניצים יירמס. לפיכך, הפתרון החז"לי המוצע הוא עריכת פשרה.
ואולם, מטבע הדברים יש אמיתות שאינן יכולות להגיע לידי פשרה. במקרים כאלו השאיפה היא להגיע למצב שבו יוכל כל צד להביע את האמת הפנימית שלו, תוך כדי שמירה על סגנון ביטוי הולם ויחסי שלום ואחווה. לפיכך מציבים חז"ל גבולות ויכוח ברורים, השוללים כשלים לוגיים וטענות אד הומינם. חז"ל אף מרחיקים לכת ומספרים כי אף על פי שנחלקו בית שמאי ובית הלל בהלכות הנוגעות לשאלות של גילוי עריות ופסולי חיתון, לא נמנעו מלקיים קשרי נישואין זה עם זה, . כלומר, אף שכל אחד מהצדדים ביטל את דברי חברו על פי הבנתו השכלית והאמת הפנימית שלו, לא דחה הוא את בר הפלוגתא עצמו אלא רק את דעותיו, ולא נתן להן להשפיע על יחסי הקרבה והחברות.
השימוש בניב.
הביטוי אינו משמש בשפת הדיבור היום-יומי, אלא כמשפט בסגנון ספרותי החותם התכתבויות תורניות, כגון: פסקי דין בבוררויות, הסכמים שלאחר מחלוקת, ובעת הצגת דעה מנוגדת בעת כתיבת שו"ת וכדומה.
הניב משמש לתיאור שני צדדים המחזיקים לאחוז כל אחד בדעתו שלו, אך למרות חילוקי הדעות, הם מכבדים את זולתם ושומרים עמו על יחסי שלום, אהבה וידידות. לעיתים משמש המשפט כקריאה לפשרה או לשמירה על יחסים הוגנים למרות מחלוקת, ולעיתים כחלק מהודעה על סיום מחלוקת בדרכי שלום. נשיא מצרים אנואר סאדאת ציטט מן הפסוק בסֵיפָא של נאומו בירושלים ב-20 בנובמבר 1977, שקדם לחתימת הסכם השלום בין ישראל למדינתו: .
הביטוי מופיע גם בתפילת "הנני העני ממעש", שהיא תפילתו של שליח הציבור לפני תפילת מוסף של הימים הנוראים, בה מופנים תחנוני החזן כלפי ה' שיקבל את תפילתו למרות חטאיו וחטאי קהל המתפללים, ינהג בהם בחסד וברחמים על אף שעומדים הם בדין, ולא יחדל מלאהוב אותם.
והאמת והשלום אהבו
רב ראשי
רב ראשי הוא תואר מקובל בחלק מהמדינות בהן יש קהילה יהודית משמעותית, עבור הרב שמחזיק בתפקיד העליון בהיררכיה הרבנית באותה מדינה או עיר. הרב הראשי מקביל למה שהיה החכם באשי באימפריה העות'מאנית, ונקבע - היסטורית, לראשונה באנגליה. לאחר מכן נקבעה משרה זו במדינות נוספות, אך לא בכל המדינות בהן ישבו יהודים.
היסטוריה.
תפקיד הרב ביהדות התפוצות התפתח במהלך הדורות ממעמד של מורה, למומחה לפסיקה היהודית, ועד לדיין ומנהיג קהילתי. היעדרה של סמכות מרכזית יצרה מצב בו כל רב נהייה אוטונומי בקהילתו. בקהילות היהודיות שפט הרב בסיועם של שני פרנסים או דיינים ולא הייתה אפשרות לערער על פסיקות בית הדין, אלא לסמכות החילונית של השלטונות המקומיים. עם התפתחות המדינה המודרנית, השלטונות השונים ניסו להסדיר גם את חיי המיעוט הדתי היהודי וליצור מנגנון מרכזי, דוגמת הקונסיסטוריה, שיקל עליהם את הדיאלוג איתם. עם יצירת ארגונים המאחדים את כל הקהילות היהודיות ברחבי המדינה, נוצר גם הצורך בפסיקה הלכתית אחידה, שתינתן על ידי "רב ראשי". הרב הראשי נזקק להסכמת השלטונות למינויו, ולעיתים אף נכפה על הקהילה היהודית, כשהשלטון מעדיף רב פלוני על פני האחרים, מתוך שיקולים זרים לחלוטין ליהדות.
לא בכל מדינה נוצר תפקיד של רב ראשי. באימפריה האוסטרו-הונגרית, בגרמניה שלפני השואה, באימפריה הרוסית, באיטליה, בארצות הברית ובקנדה מעולם לא היה רב ראשי. בחלק מהמדינות בהן לא היה רב ראשי דה יורה, דוגמת איטליה ורוסיה, הרב הגדול (מרא דאתרא) של עיר הבירה נחשב לרב הראשי דה פקטו.
מהות התפקיד.
הרב הראשי יכול להיות, אך לא חייב להיות, הסמכות הרבנית הדתית הגבוהה ביותר באותה מדינה והוא הנציג הבכיר ביותר של הקהילה הדתית היהודית במגעיה עם הסמכות החילונית, במדינה המארחת את המיעוט. בחלק ממדינות אירופה, בתקופות שונות בהיסטוריה, הנושא בתפקיד הרב הראשי התמנה מתוקף תפקידו גם לבית המחוקקים של המדינה. במדינות בהן יש הכרה של המדינה בזרמים היהודיים השונים תיתכן תופעה של מספר רבנים ראשיים, אחד לכל זרם, אך ללא הסמכויות והמעמד הנלווה לתואר הרב הראשי של אותה מדינה.
בישראל.
בישראל נושאים בתואר "רב ראשי", עוד מתקופת המנדט הבריטי, ראשי הרבנות הראשית (הרב הראשי הספרדי מכונה, בנוסף, גם הראשון לציון).