איריס נשר נולדה במילאנו, איטליה. גדלה בתל אביב ולמדה ב בניו יורק וב . לאחר נישואיה לבמאי הקולנוע אבי נשר, עברה לגור ולעבוד בלוס אנג’לס. בשנת 2002 חזרה נשר לישראל. ב-1996 נולדה בתם, תום, שחקנית, יוצרת ועיתונאית בחדשות 13. ב-2001 נולד בנם ארי. בספטמבר 2018 נהרג ארי לאחר שנפגע בתאונת פגע וברח בשדרות רוקח בתל אביב בה היה מעורב יצחק אספה. איבריו נתרמו להשתלה, והושתלו בחמישה אנשים.
עבודותיה.
נשר עשתה לעצמה שם הן כצלמת והן כפסלת קרמיקאית. יצירתה של נשר מתמקדת בצילום דיוקנאות, בעיקר של נשים יוצרות, זיכרון ואימהות, משנת 2015 החלה ליצור גם כלי פורצלן.
בשנת 2007 הציגה נשר בגלריה רוזנפלד את התערוכה "מחוסמת", תערוכה היחיד הראשונה שלה לאחר חזרתה לישראל, ובה הציגה צילומי שחור לבן, רובן של נשים יוצרות העוסקות בעצמן בתחומים שונים של אמנות כשהן מוצגות עירומות, חלקן כפותות בחבלים. שם התערוכה נקשר לעוצמתה של הזכוכית המחוסמת המייצגת עבורה מצד אחד שקיפות ועדינות ומהצד השני חוסן פנימי בלתי ניתן לריסוק.
בתערוכה "בחדרי החושך" שהוצגה ב-2010 במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן. הציגה נשר פורטרטים של סופרות ומשוררות ישראליות מובילות. המשתתפות התבקשו לבחור טקסטים הקרובים לליבן, שוחחה איתן על משמעות הטקסט שנבחר ויחד איתן תכננה את הצילום. החיבורים השונים נגעו למקומה של האישה בין המרחב הציבורי לבין המרחב הפנימי. המצולמות צולמו ללא תכשיטים, בגדים ובאיפור בסיסי בו המצולמת מתאפרת בדרך כלל. בטקסט לתערוכה כתב האוצר מאיר אהרונסון כי "הדיבור של הנשים המצולמות בטקסטים שנבחרו על ידיהן ללוות את התצלום הוא דיבור שלא נהיה יכול להיכתב או להיאמר על ידי גברים, אלה משפטים ומטאפורות שלקוחים מחוויה נשית שגבר לעולם לא יבין". התערוכה נדדה בין גלריות ומוזיאונים רבים בישראל ובעולם.
בשנת 2012 הציגה בתערוכה "כניסה" במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן עבודות שנוצרו לאחר דיאלוג משותף של נשר ושל הסופר יורם קניוק, שכלל שיחות וצילומים בתהליך שארך שנתיים. נשר וקניוק שלא הכירו קודם יצאו למסע הכרות אישי ויצירתי. הפרויקט עסק בין השאר בשימוש בזיכרון האמנים כמקור השראה עבור האמנות שלהם, ולדברי נשר ביצירה זו היא בחרה ל"ביים מציאות שקרית אך לגרסתה בדרכה היא יותר אמיתית מהאמת". בספר שיצא לאור בעקבות התערוכה הוצגו תצלומיה של נשר לצד טקסט שכתב קניוק.
במהלך 2019–2020 הוצגה תערוכתה "מחוץ לזמן" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית. בתערוכה זו שהוצגה כשנה לאחר מות בנה, הציגה נשר הקרנה של תצלומים המתעדים את בנה ארי ישן, במוזיאונים או במוקדי אמנות אחרים ברחבי העולם. נקודת המוצא לסדרת הצילומים זו הייתה תצלום של ארי, שצולם כשהיה בן שש, במהלך ביקור משפחתי במוזיאון ישראל כשהוא משתרע, ספק נרדם ספק מנמנם על כריות שהוצבו במרכז חלל התצוגה, בזמן שממתין לבני משפחתו עד שיסיימו את ביקורם במוזיאון. במשך השנים התגבשה סדרת תצלומים של ארי במוזיאונים או בכנסיות המציגות עבודות אמנות, המציגות דיאלוג בין יצירות אמנות והתבוננות בארי כיצירת אמנות בפני עצמה. התצלום האחרון בסדרה צולם מעט לפני מותו הטרגי של ארי, בגיל שבע עשרה, בתאונת דרכים. את ההקרנה סגרו שני תצלומים בהם מופיע דיוקנה של נשר על רקע ה, באחד עיניה עצומות, ובאחר פקוחות לרווחה כסימן ליציאה מבועת האבל בה שהתה וחזרה לתקשורת עם העולם והמציאות. מאחוריה עוברת דמות שחורה ועל מדרגות המוזאון פזורים פסלי אריות, המהדהדים את שם בנה. על גבי מדרגות המוזיאון מופיעה כתובת גדולה המכריזה על שם התערוכה באותה עת 'Time is out of joint', ציטוט מהמלט של שייקספיר המתאר רגע של כאב ושבר גדול, הכרה במציאות הקשה אך באותו הזמן סירוב לקבלה.
ב-2019 הוצגה עבודת הווידאו ״מחוץ לזמן״ ברומא.
משנת 2015 החלה נשר ליצור כלי אוכל מפורצלן, תחת המותג Iris Nesher Tableware Art.
לוגיקה מטושטשת
דיוויזיית היגר ה-114 (ורמאכט)
דיוויזיית היגר ה-114 הייתה דיוויזיית חי"ר קלה של הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה באפריל 1943, לאחר ארגון מחדש ועיצוב מחדש של דיוויזיית הרגלים ה-714. הדיוויזיה הועברה לאיטליה בינואר 1944, כדי לתגבר את חזית אנציו. הדיוויזיה הושמדה במהלך הלחימה בזירה האיטלקית באפריל 1945.
המטרה העיקרית של דיוויזיות ה-jäger הגרמניות הייתה להילחם בשטח קשה שבו יחידות קטנות ומתואמות היו מסוגלות להילחם בקלות רבה יותר מאשר הכוח הכבד שהציעו דיוויזיות חיל הרגלים הסטנדרטיות. דיוויזיות ה-jäger היו מצוידות יותר מדיוויזיית הרים, אך לא חמושות כמו דיוויזיית חי"ר גדולה יותר. בשלבים המוקדמים של המלחמה הם היו הכוחות שנלחמו בשטחים קשים ובמרגלות גבעות וכן באזורים עירוניים, בין ההרים והמישורים. הjägers ("ציידים" בגרמנית), הסתמכו על רמה גבוהה של הכשרה ותקשורת מעט עדיפה, כמו גם על התמיכה הארטילרית הלא מבוטלת שלהם. בשלבי הביניים של המלחמה, עם צמצום דיוויזיות החי"ר הסטנדרטיות, הפך מבנה ה-Jäger של דיוויזיות עם שני רגימנטים חי"ר לצורת הארגון הסטנדרטית.
פשעי מלחמה.
דיוויזיית היגר ה-114 הייתה מעורבת בפשע מלחמה בכפר פילטו די קמרדה, כאשר שבעה עשר גברים נורו כנקמה על הריגת ארבעה חיילים גרמנים ב-7 ביוני 1944 וחלקים מהכפר נשרפו. המפקד באותה תקופה היה מתיאס דפרגר, שהפך לבישוף במינכן לאחר המלחמה ונאלץ להתפטר כאשר חקירות הרצח נפתחו מחדש ב-1969.
הדיוויזיה הייתה מעורבת בטבח מדונה דל'אלברו, אמיליה-רומאניה, ב-27 בנובמבר 1944, אז הוצאו להורג 56 אזרחים.
הדיוויזיה גם השתתפה בירי בארבעים אזרחים בגוביו ב-22 ביוני 1944, כנקמה על התקפת פרטיזנים על שני קצינים, אחד מהם נהרג והשני נפצע.
הדיוויזיה הייתה אחת מאלו שצוינו בתערוכה UK-66, הדו"ח הבריטי על פעולות תגמול גרמניות על פעילות פרטיזנים באיטליה במשפט פשעי המלחמה של בית הדין הצבאי הבינלאומי בנירנברג:
נמצאו ראיות המראות שחלק גדול מהזוועות באיטליה בוצעו על ידי דיוויזיית פאנצר מוצנחת הראשונה הרמן גרינג, דיוויזיית הצנחנים הראשונה, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-16 ודיוויזיית היגר ה-114.
הדיוויזיה ה-714 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-714 הייתה דיוויזיית חי"ר של הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה במאי 1941 בפראג, והועברה ליוגוסלביה כדי לנהל פעולות אנטי-פרטיזנים וביטחון פנים. היא הייתה מעורבת במבצע דלפין שהיה מבצע אנטי-פרטיזני בקרואטיה שהתרחש בין ה-15 בנובמבר ל-1 בדצמבר 1943. מטרת המשימה הייתה להשמיד את האלמנטים הפרטיזנים באיים הדלמטיים ליד מרכז דלמטיה. באפריל 1943 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית היגר ה-114 לאחר ארגון מחדש ועיצוב מחדש.
מגפת סיפריאן
הדיוויזיה ה-719 (ורמאכט)
דיוויזיית הרגלים ה-719 הייתה דיוויזיה של הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה בתחילת מאי 1941 ובילתה את רוב מלחמת העולם השנייה בהולנד ובאנטוורפן עד פלישת בעלות הברית לנורמנדי. הדיוויזיה לחמה במספר קרבות הגנה עד להשמדתה באפריל 1945.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-3 במאי 1941 כחלק מגל הגיוס ה-15. בצו מ-13 באפריל 1941, כל מחוז צבאי נדרש להקים שני רגימנטים מתוך שלושים. הדיוויזיה ה-719 כללה שני רגימנטים שהוקמו במחוז הצבאי השלישי (ברלין). אלה היו רגימנטי הרגלים 723 ו-743. כמו שאר הדיוויזיות של הגל ה-15, הדיוויזיה ה-719 כללה רק שניים ולא שלושה רגימנטים חי"ר.
הדיוויזיה ה-719 הועברה לפעילות כיבוש בהולנד. עד יולי 1942 הייתה הדיוויזיה חלק מפיקוד הכוחות הגרמנים בהולנד. ביולי 1942 היא הועברה תחת פיקוד הקורפוס ה-88, מפקדת הכוחות הגרמניים בהולנד, קבוצת ארמיות D. הקורפוס ה-88 הועבר תחת פיקוד קבוצת ארמיות B במאי 1944. הדיוויזיה נשארה שם עד ה-7 בספטמבר 1944, אז הועברה לאנטוורפן כחלק מ-הקורפוס ה-88, ארמיית הצנחנים הראשונה, קבוצת ארמיות B. מהלך זה נועד להתכונן להתקדמות בעלות הברית. תוך חודש הועברה הדיוויזיה שוב תחת פיקוד הקורפוס ה-67, הארמייה ה-15, קבוצת ארמיות B בהולנד. היא נלחמה בפורט מרקסם, וונדרכט, ברדה לפני שהועברה לאזור זארפפאלץ בפברואר 1945. בזארפפאלץ, הדיוויזיה הייתה חלק מהקורפוס ה-85, הארמייה הראשונה, קבוצת ארמיות G. היא נלחמה ב-Œting בזארלאוטרן ובאזור פפאלץ לפני שהושמדה. ייתכן שהדיוויזיה ה-405 (zbV, גרמנית "zur besonderen Verwendung" מציינת יחידת מטרה מיוחדת, לעיתים קטנה מאוד), אולי עברה רפורמה כדיוויזיה ה-719. אם כן, יחידה זו הייתה קטנה מדי ולא מאורגנת מכדי שתהיה לה משמעות בתום המלחמה.
השרידים של הדיוויזיה ה-719 נכנעו לצבא ארצות הברית בתחילת מאי 1945 ליד מינסינגן.
גטו לוצק
גטו לוצק (בפולנית: getto w Łucku; בגרמנית: Ghetto Luzk) היה גטו נאצי שהוקם בשנת 1941 על ידי האס אס בלוצק, מערב אוקראינה, במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, הייתה העיר חלק ממחוז וולין (1921–1939) ברפובליקה הפולנית השנייה (כיום באוקראינה).
רקע.
לוצק היא אחת מהערים הראשונות באוקראינה, היא נוסדה ב-1085. העיר שימשה כבירת נסיכות גליציה-ווהלין עד להקמתה של לודמיר. ליד העיר נבנה מבצר להגנה מפני הפלישות השונות.