ישנם אזכורים של סופרים אחרים לתיאור האירועים האלה אצל ליוויוס, שלא נשמרו, אבל כפי שניתן להסיק מהקטע הקודם, הוא עסק בהם בספר 102:
יוסף בן מתתיהו מספר ש"בשעה שנכבשה העיר... שחטו האויבים המתפרצים את אלה שעסקו בקרבנות והמשיכו על אף זאת לשרת בקודש... מעידים על כך כל אלה שכתבו על מעשי פומפיוס... נוסף עליהם טיטוס ליוויוס, מחבר ספר דברי ימי הרומאים".
לוקאנוס (אמצע המאה ה-1 לספירה) כתב: "ויהודה התמסרה לעבודת אל לא נודע. ליוויוס על יהודים: 'הם אינם מציינים לאיזו ישות אלוהית שייך בית־המקדש בירושלים, וגם אין למצוא שם כל צלם, מאחר שאין הם מאמינים שאלוהים לובש דמות כלשהי'".
בהתאם לנוהגם של היסטוריונים מהעת העתיקה, כשהוא עומד לספר את סיפור כיבוש ירושלים, ליוויוס מצא לנכון לתאר במקום זה את האומה שאיתה הרומאים התנגשו בפעם הראשונה.
יואנס לידוס (אמצע המאה ה-6 לספירה) כתב: "ליוויוס אומר, בחיבורו הכללי תולדות רומא, שהאלוהים שהם עובדים שם אינו ידוע. כמו ליוויוס, לוקאנוס אומר שהמקדש בירושלים שייך לאל לא ודאי".
לידוס ככל הנראה לקח את ההפניה שלו לליוויוס מתוך הסכוליה ללוקאנוס, שלעיתים קרובות שימש לו כמקור, אולם ליוויוס עצמו לא כתב שמדובר באל "לא ידוע" אלא רק ציין שאין לו שם.
ליוויוס מזכיר את היהודים בפעם השנייה בספר 128, כשהוא מספר על כך ש"גם היהודים נכבשו על ידי מפקדיו של אנטוניוס" ומרמז על כיבוש ירושלים על ידי סוסיוס בשנת 37 לפנה"ס.
בעל חצור
הַר בַּעַל חָצוֹר (בערבית: تل العاصور) הוא הגבוה בהרי בנימין והשומרון וגובה פסגתו 1,016 מטר מעל פני הים. פסגות ההר נמצאות מזרחית לסילואד וצפונית מזרחית לעפרה שבבנימין.
השם "בעל-חצור" מתייחס רק לפסגת ההר, המכונה בערבית "תל עצור". הגוש ההררי בכללותו, מכפר מאליכ במזרחו ועד לאזור יברוד ונחל חרמִיה במערב, מכונה . הרמה מציינת את קצהו הצפוני של הרי יהודה; אזור השומרון מתחיל מעמק שילה, שמצפון לה.
אזכור מקראי.
לפי המקרא, מריבת רועי אברהם ורועי לוט, ממנה ראה לוט את ככר הירדן ובחר לרדת לסדום, והתצפית שבה הבטיח ה' לתת את ארץ ישראל לאברהם אבינו היה ב"מקום" אנונימי, בין בית אל לבין העי; המגילה החיצונית לבראשית מזהה את "המקום" ברמת חצור.
על פי חלק מהפרשנים, הר זה הוא "בעל חצור" בו רצח אבשלום את אמנון אחיו, בנקמה על אונס אחותו תמר, על פי הכתוב בספר שמואל ב':
בימי בית שני.
בתקופת בית שני היה האזור מרכז יהודי חשוב. בימי מרד החשמונאים נחשבו הרי גופנה שנמצאים מערבה לבעל חצור כמרכז המרד החשמונאי. לפי עמנואל הראובני היה בבעל חצור עורף יהודי חזק.
בספר חשמונאים א' ובספר קדמוניות היהודים (י"ב, 11) מסופר על הקרב האחרון של יהודה המכבי באלעשה, שהתרחש באזור זה, שם נפל יהודה המכבי.
ההר מזוהה כאחד מנקודות הגובה בהן היו מדליקים משואות בראשי חדשים כדי להודיע לגולה על התחדשות החודש.
תצפיות מההר.
מפסגת ההר תצפית נרחבת. במערב רואים חלקים ממישור החוף הצפוני (הכרמל וזכרון יעקב) והדרומי (מראשון לציון עד אשקלון), ואת הים התיכון. במזרח רואים את בקעת הירדן, ים המלח ואת עבר הירדן המזרחי מהר החרמון, הרי הגלעד, הרי מואב ועד הרי אדום. בדרום נראים הר הצופים בירושלים והרודיון בהרי יהודה והרי חברון ובצפון יש תצפית לעבר הרי שומרון והרי הגליל התחתון.
הסכמי אוסלו.
ההר הוא שטח צבאי סגור ושוכן עליו בסיס של מערך הבקרה בחיל האוויר הישראלי שנבנה החל מ-1975 ותחילת בנייתו בגדר שהקימו חברי קבוצת העבודה שהקימה באותה שנה את היישוב הסמוך עפרה. במסגרת הדיונים עם הרשות הפלסטינית על הסדר הקבע, דורשת ישראל שעל ההר תהיה תחנת התרעה ישראלית לפחות לחמש שנים.
יהודה המכבי
יהודה המכבי (או המקבי, ביוונית: Ιούδας ο Μακκαβαίος; נהרג בשנת 160 לפני הספירה) היה מצביא ומנהיג יהודי שעמד בראש מרד החשמונאים, שהחל בתגובה לגזירות אנטיוכוס הרביעי. הוביל את המורדים במחוז יהודה להקמת צבא ולהישגים צבאיים ופוליטיים שסללו את הדרך להקמת המדינה החשמונאית.
קורות חייו.
יהודה המכבי נולד למשפחת כהנים ממשמרת יהויריב, שמושבה היה במודיעין שבהרי יהודה, והיה השלישי מחמשת בניו של מתתיהו החשמונאי. הוא הרים את נס המרד כנגד שלטונו של אנטיוכוס הרביעי.
מקור השם מכבי.
יש סברות אחדות למקור השם "מכבי". המילה העברית המקורית אינה ידועה, וכל שנותר הוא המילה היוונית Μακκαβαῖος (תעתיק: "מקבּאיוס"), שניתן לתעתקה לשפה העברית בחזרה כ"מכבי" או כ"מקבי". במהלך הדורות הוצעו פירושים שונים לשתי הצורות:
מקבי.
לדעת רוב המפרשים, נגזר הכינוי "מקבי" מן השם "מקבת" (פטיש) והוא מורה על גבורתו של יהודה, (בדומה לכינויו של קרל מרטל – קרל הפטיש).
יש הסוברים כי כינוייהם של בני מתתיהו ניתנו להם בעת היוולדם, ועל בסיס הפירוש "מקבת" וסברה זו, יש המשערים כי הכינוי מורה על צורת ראש הוולד, שהייתה דומה לצורת קרדום (פטיש שראשו משוך לפניו ולא לאחוריו), על פי הוראת השם "מַקָּבָן" בלשון חז"ל, לפי הפירוש הניתן לכך בגמרא. לפי הנחה אחרת, מקור השם הוא בפסוק "פּי ה' יִקֳּבֶנּוּ", והכינוי הוא קיצור של "מקב – יה" ופירושו נקיבת ה', כלומר, ה' נקב (ציין) אותו. א' מברך הציע כי מקור השם בטעות של התרגום הרומי: במקום יהודה "המצביא" העתיקו "המקבי", בחילוף צ' בק', כרגיל ברומית (כגון ציצרו-קיקרו).
מכבי.
בכתבי היד הטובים של ספר יוסיפון (פרק טז ואילך) מופיעה הצורה "מכביי" (עם שני יו"ד), כתעתיק עברי של הצורה הלטינית, ומספר יסיפון עבר הכתיב בכ"ף לספרות העברית של ימי הביניים. הצורה "מכביי" (עם שני יו"ד) מופיעה גם בתרגום עברי שנעשה מלטינית במאה ה-12 לספר מקבים א ("שריד ופליט"). היו שהציעו לפרש את המילה כראשי תיבות של הפסוק "מי כמוך באלים יהוה" (שמות, ט"ו יא), פסוק שעל פי האגדה, היה רשום על סמל המורדים. הצעה אחרת היא כי מדובר בראשי תיבות של שמו של ראש משפחת החשמונאים, אביו של יהודה המכבי, מתתיהו כהן בן יוחנן.
יהודה כמנהיג המרד.
במהלך מרד החשמונאים מרדו קבוצות שונות מתושבי אזור יהודה הן בשלטון ההלניסטי ששלט בארץ באותה עת, הן בשלטון היהודי המקומי המתייוון, שניסה להשליט בארץ את מדיניות ההתבוללות שלו. עוד לפני פרוץ המרד, כאשר מנלאוס, הכהן הגדול המתייוון, פרע פרעות באוכלוסיית ירושלים בסיוע כוחות צבא סלאוקים, נמלט יהודה מהעיר בלווית תשעה חברים,
בשנת 165 לפנה"ס, שנה לאחר תחילת המרד, נפטר מתתיהו, שהיה המפקד ויוזם המרד. מתתיהו מסר את הנהגת המרד ליהודה, אף על פי שהוא לא היה בנו הבכור. ההסבר שנתן מתתיהו לבחירה זו היה:
בספר החשמונאים מתואר יהודה (כהסבר נוסף לבחירתו כמנהיג):
עם בחירתו למנהיג, שינה את טקטיקת הלחימה של המורדים. בעוד שבשנת המרד הראשונה נלחמו המורדים במלחמת גרילה, ולא העזו להתייצב בקרב גלוי נגד הסלאוקים (עיקר אופי פעולתם של המורדים בהנהגת מתתיהו היה התנפלויות פתע על כפרים ועיירות, כדי להרוס את מזבחות היוונים), למד יהודה את שיטות הלחימה של הצבא היווני, והחל ליזום מתקפות פתע כנגד הכוחות הסלאווקים. זאת מאחר שלחימה פנים מול פנים חזיתי מול הצבא היווני המאומן והגדול הייתה חסרת-סיכוי. יהודה ניצל בצורה מתוחכמת את אזורי ההר בהם ניתן להסוות כוחות גרילה, וערך מארבים, פשיטות והתקפות פתע, תוך התמחות בקרבות לילה.
ניצחונות ראשונים.
ההזדמנות הראשונה של יהודה המכבי לבחון את טקטיקת הלחימה שלו הייתה בקרב בואכה שומרון. צבאו של אפולוניוס, מושל שומרון שהגיע מצפון, שיצא לפעולת עונשין או ניסה להגיע לירושלים, הותקף והושמד כולו במארב שערך יהודה המכבי בציר שמוביל משכם לירושלים (לפי אבי-יונה במעלה לבונה או בוואדי חרמיה לפי אבישר). לפי המסופר, יהודה הרג את אפולוניוס בקרב זה ולקח ממנו את חרבו והשתמש בה בכל קרבותיו.
בעקבות הקרב שלח אנטיוכוס כנגד יהודה את המצביא סירון. סירון, בראש צבא הגדול פי שניים מצבאו של אפולוניוס, התקדם לעבר ירושלים מכיוון השפלה.
בעוד שחיילי יהודה חששו ממפגש עם צבא סירון עודד יהודה את חייליו באמרו:
סירון וצבאו הופתעו על ידי כוחותיו של יהודה במעבר הרים ליד בית חורון – קרב הידוע כקרב בית חורון – וניגפו והובסו באופן מוחץ.
קרב אמאוס.
בקרב אמאוס (בשטח מנזר אמאוס ליד לטרון), שנחשב לאחד מניצחונותיו החשובים של יהודה, נלחם יהודה בצבא בראשותו של הגנרל גורגיאס. על פי ספר מקבים א, הכוחות הסלאוקים מנו כ-40 אלף רגליים וכ-7,000 פרשים (מספר שהחוקרים מטילים בספק) בעוד שליהודה היה כוח שמנה כ-6,000 לוחמים. כוחו של יהודה התארגן במצפה הסמוכה. גורגיאס היה כה בטוח בניצחונו, עד שהביא עמו לקרב סוחרים פיניקים במטרה שאלה ייקנו ממנו עבדים יהודים לאחר הניצחון בקרב.
כשדווח ליהודה כי גורגיאס לקח 5,000 איש מצבאו והשאר נותרו במחנה, הבין שבכוונת גורגיאס להפתיע אותו בלילה, והורה לאנשיו לנטוש את המחנה אך להשאיר את מדורות המחנה דולקות על פי גרסת יוסף בן מתתיהו. כשגורגיאס הגיע למחנה המכבים הוא הסיק שהם מיהרו לברוח, כך שלא הספיקו לכבות את המדורות, ולכן החליט לרדוף אחריהם לתוך ההרים בעוד שיהודה וצבאו היו כבר בדרכם למחנהו שלו. יהודה חיכה בלילה מדרום לאמאוס מספר שעות, גם כדי לאושש את אנשיו מהמסע הקשה והנמרץ, ויצא למתקפה עם עלות השחר.
כשהתקרבו למחנה הסלאוקי נדהמו לוחמיו של יהודה מאיכות כלי הנשק וממספרם של לוחמי הצבא היווני שנותרו במחנה. יהודה הבחין בחששות של צבאו ופנה אליהם: