מנור פרידמן אצרה תערוכות רבות בישראל ובעולם בגישה היסטורית-מחקרית. תערוכתה "" (בית התפוצות, 1993) עסקה בפרולטריון היהודי ובתולדות תנועת הפועלים היהודית באירופה ובארצות-הברית משלהי המאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה והתמקדה בהיבטים כלכליים, אידאולוגיים ומדיניים של הנושא ובביטויים הגרפיים והתקשורתיים שנלוו אליו. ב-1997 הוצגה התערוכה במוזיאון היהודי בווינה.
התערוכה הראשונה שאצרה מנור פרידמן במוזיאון ישראל, "נמרוד – תמונה קבוצתית" (1996), הוקדשה לפסל יצחק דנציגר ולחוג האמנים שסבב אותו ולתהליך גיבושו של הפסל – סמל של אתוס עברי-כנעני – אשר נעשה מקור השראה לאמנים רבים לאורך שנים; בתערוכה "קדימה – המזרח באמנות ישראל" (1998, מוזיאון ישראל), לרגל יובל החמישים למדינת ישראל, שאצרה עם יגאל צלמונה – נבחן יחסה המשתנה של האמנות הארצישראלית והישראלית אל המזרח על היבטיו השונים; את התערוכה "חולמים גלוי עיניים" (2000–2001, מוזיאון ישראל) אצרה בעקבות תרומת אוסף האמנות הענק ליצירות דאדא וסוריאליזם של החוקר, המשורר והאספן היהודי ארטורו שוורץ ממילאנו. הוצגו בה כ-350 יצירות שביטאו שילוב בין תפיסה תמטית והיסטורית לבין מבטו של האספן. עוד אצרה את התערוכה "תמונות מחיי המשפחה" (מוזיאון ישראל, 2009) ו"יומן אבק" (מוזיאון ישראל, 2013), שעמדה על תופעת ענן האבק המסתנן אל יצירתם של אמנים ישראלים כחומר, כדימוי וכמשל.
בתערוכת-היחיד "ליאון אנגלסברג – רטרוספקטיבה" (מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006) התבוננה מנור פרידמן ביצירתו של ליאון אנגלסברג (1998-1919), צייר כמעט אלמוני, אאוטסיידר, שחי בפרישות מזירת האמנות בישראל. החשיפה והמחקר של עיזבון הציורים שהותיר אחריו האמן הביאו להכרה באיכות הייחודית של יצירתו, הטעונה עוצמה הבעתית נוקבת.
בתערוכה "לידת העכשיו: שנות ה-60 באמנות ישראל" (מוזיאון אשדוד, 2008), שאצרה מנור פרידמן לצד יונה פישר, הוצג מבט רטרוספקטיבי היסטורי על אמנות שנות ה-60 בישראל. התערוכה הייתה חלק מפרויקט רחב היקף לרגל 60 שנות אמנות בישראל.
מנור פרידמן שימשה אוצרת ראשית ועורכת הקטלוג של "רשמים IV – הביאנלה הרביעית לרישום" (בית האמנים בירושלים, 2010). תחת הכותרת "נאחז בסבך" התמקדה התערוכה הקבוצתית מרובת המשתתפים באחד מיסודותיו המובהקים של הרישום - הקו ושלל גילוייו כסבך של קורים וקשרים.
בתערוכתה "מקרה שנלר" (בית האמנים, ירושלים, 2016) העלתה מנור פרידמן לשיח הציבורי את שאלת הפקרתם של מבנים ואתרים היסטוריים. פעולת האמנות והאוצרות, כמו גם יום עיון שליווה אותן, שימשו פלטפורמה ביקורתית ועוררו מודעות לתהליכי הפקר והרס של נכסי העבר.
ארבע מהתערוכות שאצרה בשנים 2003–2019 הוקדשו לייצוגים של הצמחי באמנות הישראלית מראשיתה ועד היום, מתוך תפיסת דימוי הצומח כ"מראה מקום" תרבותי ולאומי, הנוגע לסוגיות של טריטוריה, זהות, יופי וכליה: "דם הכלנית וכתם הכרכום – פריחה באמנות ארץ ישראל" (מוזיאון ישראל, 2003); "לארי אברמסון – שושנת יריחו" (סדנת ההדפס, ירושלים, 2004); "שירת העשבים – ציורי שמואל חרובי" (מוזיאון ישראל, 2006); ו"רקפות: צומח, מקום, משל" (בית טיכו, מוזיאון ישראל, 2019).
בשנת 2013 זכתה מנור פרידמן בפרס האוצר מטעם מנהל התרבות, המחלקה למוזיאונים ולאמנות פלסטית של משרד התרבות והספורט. בנימוקים לפרס נכתב: "תמר מנור פרידמן מעמידה לאורך שנים מודל אוצרותי מקצועי ראוי לשבח המשלב בין עבודתה של אוצרת עצמאית לבין מחקר אקדמי רציני, מעמיק ואיכותי. תחומי עבודתה רחבים ונוגעים בתצוגות היסטוריות, באמנות ישראלית ובאמנות מודרנית בינלאומית. הטמפרמנט האוצרותי שעיצבה נטול פשרות ומחויבותה למקצוע האוצרות ולמושאי מחקרה ניכרים בכל רוחב יריעתם."
טריגאנה אייר סרוויס
גירוש שד מעיוור ואילם
גירוש שד מאדם עיוור ואילם וריפויו הוא אחד מהנסים של ישו בבשורות. הוא מופיע בבשורת מתי י"ב: 22–32, בשורת לוקס י"א: 14–23 ובבשורת מרקוס ג': 20–30.
סיפור גירוש השד.
על פי הבשורות, ישו גירש שדים מאדם שהיה אחוז שדים וגם ריפא אותו מעיוורון ומאילמות, כך לאחר נס הריפוי וגירוש השדים, אותו אדם היה מטוהר מן השד וגם יכול היה לראות ולדבר. הקהל שצפה בכך נדהם ונוכחים מהמוני העם אמרו: "האם יכול להיות שהוא (ישו) הוא בן דוד?" ברמז לכך שהוא כנראה המשיח.
אך כאשר הפרושים שמעו זאת, הם אמרו בחוסר אמונה וביטול: "רק על ידי בעל זבול, שר השדים, הוא מגרש את השדים."
בתגובה לכך עונה להם ישו:
"כל ממלכה המחולקת כנגד עצמה תיהרס, וכל עיר או בית המחולק כנגד עצמו לא יחזיקו מעמד. אם השטן מגרש את השטן, הרי הוא חלוק כנגד עצמו. כיצד אם כן יכולה לעמוד ממלכתו? ואם אני מגרש שדים על ידי בעל זבול, על ידי מי בניכם מגרשים אותם? לכן הם יהיו אלה שישפטו אתכם. אלא שאם על ידי אצבע אלוהים אני מגרש שדים, אזי מלכות אלוהים כבר נמצאת בקרבכם" (בשורת מתי י"ב: 25-28).
"ואני שואל אתכם כיצד יכול מישהו יכול להיכנס לביתו של איש גיבור ולשדוד ולבזוז את רכושו מבלי להשתלט עליו ולכפות אותו תחילה? הרי רק לאחר שהתגבר על הגיבור הוא יוכל לבזוז את ביתו."
"כל מי שלא עומד לצדי בעצם פועל נגדי, ומי שלא אוסף איתי (כלומר אינו תורם ואף מפריע לאמונה ולתשובה לאלוהים) מפזר. ולכן אני אומר לכם, יסלחו לכם על כל חטא וגדוף כלפי בני אדם, אך חילול השם על ידי גידוף רוח הקודש לא יסלח לאיש. כל מי שמדבר דבר כנגד בן האדם (כנגד ישו עצמו) ייסלח לו, אך כל מי שמדבר נגד רוח הקודש לא ייסלח לו, לא בעולם הזה ולא בעולם הבא."
הציטוט מהבשורות.
בשורת מרקוס.
בבשורת מרקוס לא מופיע סיפור גירוש השד מהעיוור ואילם, אולם קיימת חזרה על הקטע שבו הסופרים (או הפרושים) מטילים ספק ביכולת הנסית של ישו שבאה מאלוהים ומייחסים את היכולת הזאת לגרש שדים לשר השדים ובעל זבול. תשובתו של ישו על כך גם היא נזכרת בקטע הזה.
פרשנות.
ישו מזהיר את שומעיו כי אין סליחה לא בעולם הזה ולא בעולם הבא למי שמגדף את רוח הקודש או במילים אחרות למי שמחלל את שם אלוהים. הוא בהחלט אומר שמי שמגדף אותו עצמו (את ישו) כבן אדם, ייסלח לו. אך לא ייסלח למי שמייחס את גבורתו של ישו לעשיית נסים לרבות גירוש שדים ברוח הקודש לבעל זבול, או למי שמכונה שר העולם הזה, או השטן, אדם כזה מחלל את שם אלוהים ואת רוח קודשו. ולכאלה אין סליחה לא בעולם הזה ולא בעולם הבא.
נציגויות דיפלומטיות של אוזבקיסטן בעולם
זוהי רשימת הנציגויות הדיפלומטיות של אוזבקיסטן. המדינה המרכז-אסייתית משתרעת על חלוקה פוליטית מעניינת בתחומי ההשפעה של רוסיה, סין והעולם האסלאמי. במקביל אוזבקיסטן מחפשת את הונה הכלכלי והפוליטי על ידי יצירת קשרים הן עם ארצות הברית והן עם האיחוד האירופי, על אף הביקורת על התיעוד הירוד של זכויות האדם במדינה. הרשת הדיפלומטית במדינה משקפת את העדיפויות המתחרות הללו.
אנטון פייסטאואר
אנטון פייסטאואר (בגרמנית: Anton Faistauer; 14 בפברואר 1887 – 13 בפברואר 1930) היה צייר אוסטרי.
חיים.
אנטון פייסטאואר הגיע ממשפחה חקלאית ובמקור רצה להיות איש דת. הוא בילה חלק גדול מנעוריו במישופן. במהלך לימודיו בבית ספר התיכון הוא פנה לציור, למד בבית הספר הפרטי לציור של שפר בווינה בין השנים 1904–1906 ולמד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בין השנים 1906–1909 אצל אלואיס דלוג וכריסטיאן גריפנקרל.
יחד עם אנטון קוליג, רובין כריסטיאן אנדרסן, שלימים הפך לגיסו, פרנץ ויגלה ואגון שילה, הוא הקים את קבוצת האמנות החדשה בשנת 1909 במחאה נגד עסקי האמנות השמרניים. בסוף סמסטר הקיץ של 1909 עזב את האקדמיה. בשנים שבין 1909 ל־1912 נסע לצפון איטליה וברלין. ב־1909 וב־1910 הוצגה לראשונה קבוצתם החדשה בסלון האמנות בשוורצנברגפלאץ; לאחר מכן הוצגו התערוכות בבודפשט, במינכן, בווינה, בקלן, בדרזדן וברומא.
בשנת 1913 התחתן אנטון פייסטאואר עם אידה אנדרסן, אחותו של הצייר רובין כריסטיאן אנדרסן. היא ילדה את בנם פיטר. ב-1 באוקטובר נפתחה התערוכה הקולקטיבית הראשונה בגלריה מיטקה בווינה, שכללה 33 ציורי שמן והצליחה מאוד. בשנת 1915 עבר למישופן בגלל המלחמה. במהלך מלחמת העולם הראשונה עשה פייסטאואר שירות צבאי בין השנים 1916 ל־1918, בתחילה - בגלל אי התאמה היה "ללא נשק" - בגדוד חי"ר ומיולי 1917 הוצב במוזיאון הצבא. במוזיאון הוא ארגן תערוכות של ציורי מלחמה יחד עם אגון שילה והצליח להתפתח שוב באופן חופשי כאמן.
לאחר תום המלחמה, פיסטאואר היה בזלצבורג (משנת 1919), שם הקים את אגודת האמנים הרדיקלית "דר וסרמן" יחד עם פליקס הרטה ואחרים. אשתו הראשונה נפטרה לילה לפני שנפתחה התערוכה הגדולה הראשונה של הקבוצה ב-3 באוגוסט 1919.
בשנת 1921 הוא נישא פעם שנייה עם אמילי ארנברגר, כעבור שלוש שנים נולד בנו השני תומאס. הוא השתתף בתערוכת האביב והסתיו של הזצסיון הוינאי. ב־1924 וב־1925 שהה מספר פעמים בבולצאנו כדי לטפל במחלות הקיבה והריאות.
בשנת 1925 השתתף בתערוכת האמנות הבינלאומית בציריך יחד עם אוסקר קוקושקה. לאחר שהנישואין השניים נכשלו, הוא התגורר עם אדלגונדה קריפל. הוא הוזמן לקשט את תיאטרון פסטיבל זלצבורג בציורי קיר.
בשנת 1930 סבל מדימום בקיבה שהצריך ניתוח. ב־13 בפברואר נפטר אנטון פייסטאואר. פייסטאואר נקבר בבית העלמין במישופן.
הכרה.
בשנת 1914 זכה פייסטאואר בפרס הראשון בתחרות ריינינגהאוס. בשנת 1926 מונה לפרופסור.