המצעד החל בצעידה של שורת מתופפים, ולאחריהם צעדו חיילי הגדודים של החזיתות השונות, לפי סדר השתתפותם בשלבי המלחמה השונים ויחידת צועדים מאנשי הצי. בין אנשי החזית הבלארוסית צעדו גם נציגים של הצבא הפולני. בין צועדי החזית האוקראינית צעדו נציגים של הצבא הצ'כוסלובקי. במצעד השתתפה גם תזמורת צבאית בת 1,400 נגנים. בסוף שורות הצועדים צעדו אנשי חיל המצב של מוסקבה, אנשי משרד ההגנה (שנקרא אז הוועד העממי לביטחון), וצוערי האקדמיה הצבאית. לאחר הצעידה הרגלית נסעו כלי ארטילריה ממונעים וטנקים.
בתום המצעד הגיעו אל קדמת מצבת הזיכרון של לנין שורה אחר שורה של חיילים שהטילו על הקרקע באקט סמלי 200 דגלים של היחידות והעוצבות של הוורמכט המובס ושל האס אס, ובהם דגלה של יחידת המשמר האישית של היטלר, דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה (Leibstandarte Adolf Hitler).
לאחר המצעד.
המצעד היה נקודת השיא בתהילתו של סטלין בעיני העם הרוסי. חגיגות הניצחון נמשכו עוד לסירוגין במשך שבועות אחדים לאחר המצעד. פולחן האישיות של סטלין גבר, נשכחו שנות הטרור, הטיהורים הגדולים והגולאגים, ונרקמה האגדה בדבר "גאוניותו הצבאית של סטלין" אשר הביאה לניצחון. מיליונים העריצו אותו כאל. השינוי בא לאחר מותו של סטלין בשנת 1953. בעקבות השינויים שהתחוללו בברית המועצות הלך הפולחן ודעך. דמותו של סטלין נופצה כליל בסופו של דבר בעקבות הנאום הסודי שנשא ניקיטה חרושצ'וב ב-1956 בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ברבות השנים הביאו השינויים שהתחוללו בברית המועצות לאחר מותו של סטלין להתפרקות ברית המועצות. ב-25 בדצמבר 1991 התפטר מנהיגה האחרון של ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב מתפקידו כנשיא הסובייטי; דגל המגל והפטיש האדום של ברית המועצות הורד מהקרמלין והוחלף על ידי דגל שלושת הצבעים של רוסיה, ברית המועצות חדלה מלהתקיים ואת מקומה תפסה הפדרציה הרוסית, אך גם בה מתקיימים מצעדי יום הניצחון, מדי שנה ב-9 במאי, לציון ניצחונו של העם הרוסי על הגרוע באויביו.
הבנת הנקרא
הבנת הנקרא היא היכולת להפיק משמעות מקריאה של טקסט כתוב.
זוהי מיומנות אוריינית היכולה לשמש לצורכי תקשורת, למידה, בידור ועוד.
ידע ומיומנויות הנדרשים להבנת הנקרא.
הבנת הנקרא היא תהליך קוגניטיבי הנשען על יכולות רבות כגון:
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים.
עבור טקסט מודפס תהליך הבנת הנקרא מתחיל כאשר מידע כתוב נקלט במערכת הראייה על ידי הרשתית של העין. לאחר מכן הוא מעובד במרכז הראייה הראשוני שנמצא בקליפת הראייה.
כתב ברייל נקלט על ידי חוש המישוש. באופן זה הוא יכול לשמש אנשים בעלי לקות ראייה חמורה או עיוורון.
המשמעות של המילים מפורשת באזור ורניקה, אשר נמצא באונה הרקתית.
קשיים בהבנת הנקרא.
משום שהבנת הנקרא היא תהליך כה מורכב, קושי בהבנת הנקרא יכול להיגרם מסיבות רבות כגון: לקות ראייה, לקות למידה - דיסלקסיה, לקות שפה, הפרעת קשב, קשיי זיכרון, פגיעה בתפקודים ניהוליים ועוד. כל אחד מהמצבים הללו יכול להופיע לבדו או בשילוב עם גורם נוסף היוצר תחלואה נלווית. לכן כדי להתאים את הטיפול למקור הבעיה האמיתי חשוב מאוד להגיע לאבחנה מדויקת על ידי אנשי המקצוע המתאימים. הורים לילדים המתקשים בהבנת הנקרא יכולים לפנות אל המורה או היועצת של בית הספר.
הטיפול הנפוץ לקשיים בהבנת הנקרא הוא הוראה מתקנת. אם הקשיים נובעים ממקור שפתי מומלץ לפנות לקלינאי תקשורת.
מערכת החינוך.
יכולת הבנת הנקרא נחשבת למיומנות למידה בסיסית.
מערכת החינוך שמה דגש רב על פיתוח יכולת הבנת הנקרא של התלמיד כבר מהכיתות הראשונות של בית ספר יסודי, משום שהיא עתידה לשמש אותו ככלי מרכזי לרכישת השכלה ולהשתלבות בחברה אוריינית. הבנת הנקרא נדרשת לצורך למידה מספרי לימוד, איתור ופירוש מידע במילון, אנציקלופדיה ועוד.
הבנת הנקרא נדרשת לצורך הבנת הוראות כתובות. בכך היא תורמת ליכולת של התלמיד להתמודד עם שיעורי בית באופן עצמאי ומצמצמת את התלות שלו בהורים.
בהתאם לכך הבנת הנקרא נדרשת לצורך קבלת תעודת בגרות והיא אחד המדדים של הבחינה הפסיכומטרית הנדרשת פעמים רבות כתנאי קבלה למוסדות להשכלה גבוהה.
באקדמיה נדרשת יכולת הבנת הנקרא לצורך התעדכנות מקצועית באמצעות קריאת כתב עת מדעי בתחום הדעת הרצוי.
ג'ורג' אייזר
ג'ורג' אייזר (באנגלית: George Eyser; 31 באוגוסט 1871 - 6 במרץ 1919) היה מתעמל אמריקאי-גרמני שהתחרה במשלחת האמריקאית לאולימפיאדת סנט לואיס. אייזר זכה בשש מדליות אולימפיות, על אף שהיה בעל תותב עץ, לאחר שאיבד אחת מרגליו בעקבות פגיעת רכבת.
חייו.
אייזר נולד בקיל שבקיסרות הגרמנית וכשהיה בן 14 היגרה משפחתו לארצות הברית. בתחילה התיישבה המשפחה בדנוור שבקולורדו ובהמשך עקרה לסנט לואיס שבמיזורי, שם עסק אייזר בהנהלת חשבונות במפעל תעשייתי והצטרף למועדון ההתעמלות המקומי ובשנת 1894 קיבל אזרחות.
במשחקים האולימפיים.
בשנת 1904 התקיימו המשחקים האולימפיים בפעם השלישית בעת החדשה. תחרויות ההתעמלות, בדומה לשאר קטגוריות התחרות באולימפיאדה נמשכו על פני מספר חודשים. במהלך התקופה, התחרה אייזר במספר תחרויות משולבות של אתלטיקה והתעמלות, בהם לא הצליח להגיע להישגים מרשימים. בתחילת חודש יולי הגיע למקום ה-71 מתוך 119 מתחרים בתחרות אישית משולבת של מקצועות התעמלות (שלושה סיבובי תחרות על המקבילים והמתח, בהם שני סיבובי חובה, וסיבוב בחירה אחד) ולמקום ה-118 והאחרון בתחרות אישית משולבת של מקצועות האתלטיקה (הדיפת כדור ברזל, קפיצה למרחק וריצת 100 יארד).
בחודש אוקטובר התקיימו תחרויות אתלטיקה נוספות במסגרת האולימפיאדה. אייזר זכה ביום תחרויות בודד בשש מדליות אולימפיות. מהן שלוש מדליות זהב (טיפוס על חבל, מקבילים וסוס קפיצות), שתי מדליות כסף ומדליית ארד אחת.
אייזר המשיך והופיע במספר תחרויות בודדות לאחר המשחקים האולימפיים ונפטר ב- 1909 בדנוור, בירת קולורדו.
אופירה הניג
אופירה הניג (נולדה ב-6 במרץ 1960) היא במאית תיאטרון ישראלית. פרופסור חבר בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
אופירה הניג נולדה בקיבוץ רוחמה בדרום הארץ לבת עמי ונתן הניג, לה אח ואחות גדולים ממנה. אמה דיברה גרמנית ואביה הונגרית. ההורים הגיעו לישראל ב-1946. בהיותה בת שנתיים עברו הוריה לשכונת ג'סי כהן בחולון, שם גדלה. אמה לימדה ריתמיקה ואביה עבד בחברת אגרקסקו. בצבא שירתה בגרעין נח"ל בקיבוץ יפתח, אחר-כך הייתה בגרעין הנח"ל שהוצב במצפה שלם. מייד עם שחרורה מצה"ל נסעה לשנתיים לטיול באירופה, טיילה ועבדה בעבודות שונות.
היא לא נהגה ללכת לתיאטרון כילדה ונחשפה לראשונה בצורה רצינית לתיאטרון בטיול מקרי לברלין בשנות השמונים, שם גילתה תיאטרון בעל תפישה אינטלקטואלית ואסתטית ייחודית.
מששבה לישראל הלכה אופירה הניג ללמוד במגמת בימוי בבית הספר לאומנויות הבמה בסמינר הקיבוצים וסיימה את לימודיה כעבור שלוש שנים בשנת 1986. שם למדה אצל חנן שניר, אסתר איזביצקי, שמעון לוי, אליקים ירון ועתי ציטרון. בשנה השלישית ללימודיה גרי בילו צפה בתרגיל בימוי שלה והזמין אותה לביים בבית צבי. בבית צבי היא ביימה כמה הצגות, בהן "בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גארסיה לורקה, "הסוחר מוונציה" מאת ויליאם שקספיר ו"אקווס" מאת פיטר שאפר. בשנת 1987 השתתפה בסדנת בימוי עם הבמאי הגרמני פיטר שטיין, מטעם מכון גתה בתל אביב, בתיאטרון השאוביהנה.
בשנת 1989 השתתפה בסדנת כתיבה ובימוי בתיאטרון רויאל קורט, על מלגה מטעם הקונסוליה הבריטית.
בדצמבר 1988, בפרימיירה של "אקווס" נכחו מנהל פסטיבל מוסקבה שהזמין את ההצגה לפסטיבל ועמרי ניצן שהזמינה לביים בהבימה. בגיל 28 מונתה לבמאית הבית של תיאטרון הבימה, תפקיד בו כיהנה במשך ארבע שנים (1993-1989). בו ביימה בין השאר את "ביבר הזכוכית" מאת טנסי ויליאמס, "היפוליטוס" מאת אוריפידס ואת "בשפל" מאת מקסים גורקי.
בשנת 1989 לימדה הניג באקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון "גיטיס" במוסקבה, ממנה הגיע הגרעין המייסד של להקת גשר. בשנת 1992 ביימה את האופרה "הבן האובד" באופרה הצעירה של מוסקבה.
אחרי הבימה ביימה כפרילאנסרית בתיאטראות שונים, בהם החאן ובאר-שבע. ב-1995 נסעה לניו יורק להשתלמות בבימוי אופרה, בסיוע מענק שניתן לה מטעם קרן שרת אמריקה ישראל. ב-1996 הייתה ממייסדי מרכז הפרינג' בתל אביב.
בשנים 1996–2001 כיהנה אופירה הניג כמנהלת אמנותית של תיאטרון החאן. שתיים מההצגות שביימה באותה עת זכו בפרס התיאטרון הישראלי: "השחף" מאת אנטון צ'כוב ו"השיבה למדבר" מאת ברנאר-מארי קולטס לשנת 2000/1.
ב-2001 כשעבדה על בימוי "פרגודים" הזמינה את השחקן הפלסטיני טאהר נג'יב, לשחק בהצגה. נג'יב טס לארץ מפריז בה התגורר, היה זה יום לאחר ה-11 בספטמבר, על התלאות שעבר בדרך כתב את המחזה "בטווח יריקה". זו הייתה הצגת יחיד בכיכובו של ח'ליפה נאטור, עליה עבדה בצוותא עם התאורן ג'קי שמש. ההצגה זכתה במקום הראשון בתיאטרונטו. פיטר ברוק שהיה אורח פסטיבל ישראל צפה בהצגה והתלהב. מאותו רגע הם הסתובבו במשך שנתיים עם ההצגה ברחבי תבל והניג עבדה לצידו של פיטר ברוק בתיאטרון בוף דה נור בפריז.
הניג שימשה מנהלת אמנותית של פסטיבל ישראל בתחומי תיאטרון, מחול ויצירה ישראלית (2004-2001). בהמשך, שימשה מנהלת אמנותית של תיאטרון המעבדה (2006-2004).
תפקידה הניהולי האחרון היה המנהלת האמנותית של תיאטרון אנסמבל הרצליה (2011-2007). עם כניסתה לתפקיד הפכה אותו ממקום שעובד על פרויקטים לאנסמבל שחקנים קבוע. בתקופתה התיאטרון עבר מבית חיל האוויר שהיה משכנו הזמני וקיבל מבנה קבוע במרכז העיר הרצליה.