ביולי 2009 מונה למנכ"ל משרד הבריאות. תפקיד ממנו התפטר במרץ 2010, בעקבות החלטת הממשלה וסגן שר הבריאות דאז, יעקב ליצמן, להעתיק את מקום בנייתו של חדר מיון ממוגן חדש בבית החולים ברזילי באשקלון ולהעבירו למקום מרוחק מחדרי הניתוח וממחלקות האשפוז, בעלות נוספת של כ־135 מיליון ש"ח, זאת בשל הימצאות קברים עתיקים בשטח המתוכנן המקורי. דר' חי-עם ביקר את ההחלטה שלדבריו, בנייתו של חדר המיון במרחק של 400 מטרים מבית החולים עצמו, תסכן את חייהם של הצוות והחולים: "משמעות ההחלטה היא הרחקת חדר המיון מבית החולים, וזה מסכן חיי אדם. כשמנכ"ל לא יכול לבצע החלטה, תפקידו, לקום ולהגיד את זה. אני תושב עוטף עזה, ובימים כאלה, כל דקה שאנחנו מבזבזים - אנחנו לא ממלאים את תפקידנו כראוי. בהיעדר אמון ביני ובין ליצמן אני חייב לקום ולהתפטר".
באפריל 2010 מונה למנכ"ל רשת "אסותא", תפקיד בו שנתיים. במכתב ששלח לעובדי אסותא עם התפטרותו, כתב חי-עם: "החלטתי שמיציתי עצמי והגיעה העת לסיים את כהונתי ב'אסותא' עם תום החוזה, ולצאת לדרך חדשה".
בשנת 2013 העתיק את מגוריו לסייגון, למשך שנה, שם עבד כרופא במרפאה לרפואת המשפחה [FMP] וייעץ להקמת בית החולים. בין השנים 2014-2017 כיהן כמנהל רפואי של חברת ET-AIR, שעסקה בהקמת בית חולים בקונגו. בין השנים 2017-2019 שימש כחבר דירקטוריון קופת חולים מאוחדת ויו"ר ועדת השירות של הדירקטוריון.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הצטרף למפלגתו של יאיר לפיד, "יש עתיד", במטרה להימנות על מועמדיה לכנסת ולשמש מועמד לתפקיד שר הבריאות. משהתברר לו כי יוצב במקום ה-12 ברשימה, הודיע על פרישתו.
משנת 2014 ועד היום מכהן כיו"ר רפואי פעיל בחברת Syqe . מ-2019 ועד היום כחבר דירקטור ברשת בתי החולים MEDICA וכיו"ר חברת ההזנק MDI HEALT.
אותות ופרסים.
בשנת 2007 זכה באות יקיר באר שבע על פעילותו ותרומתו למען תושבי הנגב. ביוני 2010 קיבל את אות אביר איכות השלטון של התנועה לאיכות השלטון, על חלקו בפרשת בניית חדר המיון בבית החולים ברזילי באשקלון.
משפחתו.
איתן חי-עם נשוי לפסיכולוגית קלינית, ולהם ארבעה ילדים וחמישה נכדים.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
ולאדימיר סטאסוב
ולדימיר מאקובסקי
ולדימיר יגורוביץ' מאקובסקי (ברוסית: Владимир Егорович Маковский; 7 בפברואר (לפי הלוח היוליאני: 26 בינואר) 1846 - 21 בפברואר 1920) היה צייר ואספן אמנות רוסי.
חייו.
ולדימיר מאקובסקי, בנו של אספן האמנות המפורסם איגור איוואנוביץ' מאקובסקי, הוא היה יהודי שנולד במוסקבה. לוולדימיר היו שני אחים - ניקולאי מאקובסקי וקונסטנטין מקובסקי, ואחות אחת - אלכסנדרה מקובסקי; כל הארבעה נודעו בכישורם כציירים.
מאקובסקי למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה וסיים את לימודיו בשנת 1869. שנה לאחר תום לימודיו מאקובסקי היה ממייסדי תנועת האמנים "הנודדים", אשר נודעה בתערוכות שהציג בערי רוסיה.
עבודותיו של מאקובסקי נודעו בהומור המופיע בהם - הומור המחפה על ציניות וביקורת חברתית. תמונותיו "מוכר מיץ האשכוליות" (1879), "משמרים פירות" (1876), ו"המברך" (1878) הן תמונות משעשעות וקומיות. לעומתן, "האסיר" (1878) ו"הנדבן" (1874) הן יצירות ציניות מהן משתקפת ביקורת רבה על החברה הרוסית של תקופתו. בתמונותיו מבקר מאקובסקי את היחס השקרי של האריסטוקרטיה לעניים - לכאורה יחס של סימפתיה אבל בפועל לא נעשה דבר על ידי האריסטוקרטיה לטובת פשוטי העם הנרדפים על ידי משטרת הצאר.
בשנת 1878 התקבל מאקובסקי לאקדמיה הקיסרית בסנקט פטרבורג.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, עת בה פרח סגנון הציור "הדמוקרטי - סוציאלי" באמנות הרוסית, יצר מאקובסקי את יצירותיו הידועות ביותר: "בחדר החיצוני של בית המשפט" (1880), "האסיר המשוחרר" (1882), "נפילת הבנק" (1881) ו"בשדרה" (1888).
בשנת 1882 מונה לתפקיד פרופסור בבית הספר לאמנות של מוסקבה, בעקבות מותו של וסילי פרוב.
בשנת 1894 התמנה לתפקיד מנהל בית הספר המכין של האקדמיה לאמנות.
לאחר מהפכת 1905 צייר מאקובסקי את היצירה "9 בינואר 1905, באי ואסילייב" המתאר את המשטרה הרוסית יורה בחפים מפשע. ציור נוסף מתקופה זו הוא "קורבנות בשדה חודין" המתאר מאות שנהרגו בעת הכתרת הצאר ניקולאי השני בשנת 1896.
בעקבות מהפכת אוקטובר בשנת 1917 היה מאקובסקי ממובלי סגנון הציור הריאליסטי- סוציאליסטי שהיה נפוץ בברית המועצות לאחר המהפכה.
מאקובסקי נפטר בשנת 1920 בפטרוגראד.
אלכסי סווראסוב
אלכסיי סאווראסוב
אלכסיי קונדראטייביץ' סאווראסוב (ברוסית: Алексе́й Кондра́тьевич Савра́сов; ) היה צייר נוף אימפרסיוניסטי ריאליסטי רוסי, הידוע בציורי הנוף המרגשים שצייר.
קורות חיים.
סאווראסוב נולד למשפחת סוחרים אמידה. הוא החל לצייר בגיל צעיר, ובשנת 1844 התקבל לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה ולמד תחת פרופסור ראבוס (בשנת 1848 נחשב למצטיין בין תלמידי בית הספר). סאווראסוב סיים את לימודיו בשנת 1850 והחל להתמקד בציורי נוף.
בשנת 1852 נסע לאזור אוקראינה ובשנת 1854, בהזמנת הדוכסית הגדולה מריה ניקולאייבנה, נשיאת האקדמיה הקיסרית לאומניות הוא עבר להתגורר בסנקט פטרבורג. בשנת 1857 שב למוסקבה והחל ללמד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה. בין תלמידיו היו יצחק לויתן וקונסטנטין קורובין.
בשנת 1857 נשא לאישה את סופיה קרלובנה הרץ. בני הזוג נהגו לארח בביתם אספנים ואישי אמנות ובהם האספן פאבל טרטיאקוב והצייר וסילי פרוב שהיה לאחד מחבריו הקרובים של סאווראסוב. פרוב סייע לסאווראסוב בציור האנשים ביצירה "הוולגה ליד יורייווץ", וסאווראסוב סייע לפרוב בציור הנוף ביצירות "לוכד הציפורים" ו"הציידים".
בשנות ה-60 של המאה ה-19 נסע סאווראסוב לאנגליה והשתתף בתערוכה הבינלאומית שנערכה בשנת 1862. בשובו מהתערוכה נסע לשווייץ. בעקבות ביקורים אלה הושפע סאווראסוב מיצירותיהם של הצייר האנגלי ג'ון קונסטבל והצייר השווייצרי אלכסנדר קאלאם. בשנת 1869 הוא ביחד עם וסילי פוקירב פרסמו ספר ללימוד ציור.
היצירה "העורבים שבו" (1871) נחשבת על ידי המבקרים כיצירתו הטובה ביותר של סאווראסוב. יצירה זו זכתה להצלחה רבה והייתה פופולרית ביותר. היצירה מתארת את שובם של העורבים בעקבות נדידת הציפורים. הנוף מאחורי העורבים הוא נוף פשוט, אולם הציור מביע את רגע המעבר בין החורף לאביב, ומהווה דוגמה ל"ציורי הרגש" של התקופה, בהם ניסה האמן להשפיע על רגשותיו של הצופה.
בשנת 1870 הצטרף סאווראסוב לקבוצת "הנודדים" שהתנגדה לסגנון האקדמי הממלכתי. בשנת 1871, בעקבות מותה של בתו, סבל ממשבר נפשי ואמנותי, והפך לאלכוהוליסט, ועקב התנהגותו התרחקו ממנו חבריו ובני משפחתו.
בשנות חייו האחרונות סבל מעוני רב, וגר בבתי מחסה לעניים. בעת פטירתו בשנת 1897 נכחו בהלווייתו רק השוער של בית הספר לאמנות, פיסול ואדריכלות של מוסקבה והאספן פאבל טרטיאקוב.
פסקואלה אנפוסי
בוניפאצ'י דומניקו פסקואלה אנפוסי (באיטלקית: Bonifacio Domenico Pasquale Anfossi, נולד ב-5 באפריל 1727, נפטר בפברואר 1797) היה מלחין אופרה איטלקי. אנפוסי נולד בטאג'ה, ליגוריה ולמד אצל ניקולו פיצ'יני ואנטוניו זאקיני. עיקר עבודתו התנהל בלונדון, ונציה ורומא.
אנפוסי כתב למעלה מ-80 אופרות, הן אופרה סריה והן אופרה בופה, אף כי בשנותיו האחרונות התרכז במוזיקה כנסייתית, בייחוד אורטוריות. אנפוסי מת ברומא בשנת 1797.
קריירה.
אנפוסי, שכיוון לקריירה של נגן מקצועי, למד נגינה בכינור בקונסרבטוריון לורטו בנאפולי בשנים 1744 עד 1752 וניגן בתזמורת אופרה במשך עשר שנים. בהמשך פנה ללימודי הלחנה אצל זאקיני ופיצ'יני. הביצוע הראשון של יצירה פרי עטו, האופרה בופה "La Serva Spiritosa", היה בקרנבל של רומא בשנת 1763, אף כי עובדת היותו מלחין האופרה לא נקבעה בבירור בזמן ההוא. נראה, שהעדיף לעבוד בהנחיית מורו, זאקיני, בהשלמת יצירותיו של חונכו. מכל מקום, פריצת הדרך שלו הגיעה עם הדרמה ג'וקוזו "L'incognita perseguitata בשנת 1773, ברומא.
עד 1762 כתב אנפוסי כ-30 אופרות, שבוצעו בעיקר בוונציה וברומא, אם כי מדי פעם הגיעו לידי ביצוע גם בחלקים אחרים של איטליה ובווינה. האופרה הראשונה שלו שהוצגה בלונדון הייתה "Il trionfo della costanza" בשנת 1782. הוא כיהן במשרת מנהל מוזיקלי בלונדון עד 1786 והעלה שם חמש מן האופרות שלו עצמו וגרסאות חלופיות של יצירות מאת מלחינים אחרים, כגון "אורפאו" של גלוק עם מוזיקה משלימה מאת יוהאן כריסטיאן באך והנדל. לא תמיד התקבלו יצירותיו בחיוב: מבקר אחד כתב על האופרה האחרונה שלו בלונדון, "L'inglese in Italia", "המוזיקה סובלת בעליל מחדגוניות מייגעת".
אנפוסי חזר לאיטליה וזכה מחדש באמון הקהל הרומאי בפארסה "Le pazzie de' gelosi" בקרנבל של 1787. בשנת 1789 נעצר רצף יצירתו האופראית, שלא נפסק במשך 20 שנה, ואנפוסי הגביל את עצמו למוזיקה כנסייתית. הוא התמנה למאסטרו די קאפלה של בזיליקה סן ג'ובאני אין לטראנו, ובמשרה זו התמיד עד מותו ב-1797.
יצירתו.