בולים נוספים, שניתן לשייכם לקטגוריה הנידונה, אלה בולים שבאו להנציח את הגבורה היהודית. מוטיב הגבורה, הופך להיות נושא מוביל בעיצוב האתוס הציוני, ואין לתמוה על הקרן הקיימת שראתה בו אלמנט חשוב להנצחה בבולים. ברוב המקרים הבולים הופיעו כחלק מתהליך ההנצחה הכולל של היישוב היהודי בארץ כגון לאחר מלחמת העולם השנייה (בולי הצנחנים, הבריגדה, מרד גטו ורשה). להנצחה מיוחדת זכתה פרשת תל-חי, וגיבורה יוסף טרומפלדור, שדמותו הפכה להיות אחד הסמלים הבולטים ביותר באתוס הגבורה הארץ ישראלית ואמנם הקק״ל הפיקה מספר פעמים בולי תל-חי בשנים שונות.
בולים להנצחת הארגון.
המניע הנ"ל קשור ברצון לבטא בבולי הקק"ל את הארגון, ראשיו, מייסדיו ומפעליו השונים. תחילה הונפקו למטרה זו בולים בודדים, ביניהם בולים לזכרו של הרמן שפירא, (1917) המופיע בקבוצת בולי אישים נוספים. בהמשך, לאחר מלחמת העולם הראשונה, התחילו בולי הקק"ל להנציח את מפעליה בארץ ישראל, והנושא המועדף בשלב זה, היו מוסדות שהוקמו בסיועה: כטכניון בחיפה והאוניברסיטה העברית בירושלים. בולים בנושאים אלה הופיעו מספר פעמים, בסדרה משותפת עם בולים אחרים, כגון מבנים היסטוריים עתיקים - יד אבשלום או מגדל דוד (1927). לקטגוריה זו אפשר לשייך את כל הבולים שהנציחו את "גאולת אדמת הארץ" על ידי הקק"ל: כבולי העמקים - יזרעאל, חפר, זבולון או ירדן, וכן בולי מפות הארץ, שהופיעו במספר רב של צורות וגוונים, ואף הונפקו לצרכים דידקטיים שונים.
כאשר נפטרו בשנה אחת (1940) שניים מראשיה, מוציאה הקק"ל, את סדרת בולי נשיאיה: ה. שפירא, מ. בודניימר, נ. דה-לימה, וי. קרמנצקי. משנפטרו מנחם אוסשקין (1941) והרמן שטרוק (1944) הופיעו הבולים להנצחתם המשלימים למעשה את סדרת בולי נשיאי וראשי הארגון, עד לאותם תקופה.
בולים לצרכים דידקטיים.
משנוכחו אנשי התעמולה בלשכה הראשית ובמשרדים הארציים בחשיבות הבולים לצורכי תעמולה בקרב תלמידים, הם החלו להנפיק סדרות בולים שיעדם המוגדר היה דידקטי. הבולים הופיעו בסדרות המציגות מספר גדול של איורים, כפי שהיה בסדרת "בולי הא"ב" (שהופיעה ב-1940). סדרות דידקטיות עתירות בולים ורעיונות, הופיעו בארצות הברית כבר ב-1938. הגורם שדרבן את הופעתם, היה "מועצת המורים העבריים" שפעלה למען הקק"ל בניו יורק. סדרות אלה כללו בולי מפות מחולקות, ובעיקר התפרסמה הסדרה שנקראה "הידעת?", בעלת 99 בולים, הכוללים נושאי תעמולה מובהקים של הקק"ל - נופי הארץ, אישים ועוד. בולים אלה הודבקו בחוברת מיוחדת כחלק מפתרון חידון בנושא ידיעת ארץ ישראל וקרן הקיימת.
יש לשייך לקטגוריה זו של בולים דידקטיים, את הסדרה הידועה בשם "בולי הגולה" (1943), בה הופיעו ארבעים בולים, ומטרתה הייתה לקרב את הילדים בארץ למורשת הגולה, ולגורל חיי היהודים. סידרה זו היוותה אנטיתיזה לכל השקפת העולם שהונצחה בבולי הקק"ל עד לאותה העת - ההשקפה שדגלה בשלילת הגולה על מנת "לקרב את הילד בגולה למולדת הרחוקה". היינו, הצגת תכנים להגברת ההזדהות של ילדי הגולה עם נופי הארץ הנכספת. סדרת בולי הגולה באה לקרב את ילדי הארץ, אל גורל העולם היהודי ותרבותו בניכר.
בולים עבור תעודות לבתי הספר.
במסגרת המאמצים שעשתה הקק"ל לבייל את כל המסמכים במוסדות הציבור הציוניים בכלל ובמערכת החינוך בפרט, היא הגיעה אף לתעודות בתי הספר - תעודות גמר ותעודות מעבר משנה לשנה. מאחר שכל תלמיד במערכת החינוך העברית היה מקבל מספר תעודות בשנה, הרי נדרשו לכך עשרות אלפי יחידות בולים. כבר בראשית שנות העשרים היה קיים נוהג הדבקת הבולים על תעודות בית הספר, כיוזמה מקומית, ובצורה בלתי מאורגנת מרכזית.
מועצת המורים שליד הקרן הקיימת קיבלה את ההחלטה, לאמץ את הנוהג של הדבקת הבול על תעודות ולחייבו בבתי הספר, תוך הבחנה בסוגי התעודות: בתעודות המעבר (מכיתה אחת לשנייה) הם הציעו להדביק את "בול שפירא" בערך הכספי של 1 מיל, ועל תעודות הגמר של בית הספר המליצו להדביק את "בול הרצל", בערך הכספי של 50 מיל.
מאחר, והיה צורך להנפיק עשרות אלפי יחידות בולים להדבקה על תעודות, נראה כי בולים שונים הותאמו לייעוד זה. התאמת הבולים לצורכי בית הספר התבטאה לא רק בפורמט אלא גם בכתובות ובערכים הכספיים של הבולים.
בולים למחאה פוליטית.
בקבוצה זו הכוונה למספר קטן של בולים שהוצאו בעקבות אירועים פוליטיים, או התרחשויות שונות, שבהם הקק"ל סייעה ותמכה בעמדות פוליטיות וחברתיות. הבולים שימשו אמצעי תעמולתית, קל להפקה, ומהירות התגובה בעזרתם, על אירועים פוליטיים, הייתה יכולה להיות גבוהה. כך לדוגמה, בעקבות פרסום "הספר הלבן", בחודש מאי 1939, הציעו להדפיס את בול ירושלים או בול מפת ארץ ישראל, עם הפסוק - 'אם אשכחך ירושלים, תשכח ימיני'. אושרה, האיור שנבחר היה צילום של הכותל, המעוטר בכתובת הנ"ל - שילוב אלמנטים קלסי, שחשיבותו הסמלית נותרה עצומה. המחאה הפוליטית והסמליות, שעמדו מאחורי הנפקת הבול, בולטים לאור העובדה כי זו לא הפעם הראשונה שהכותל המערבי הופיע על בול, אך הפעם הוא לווה בכתובת "אם אשכחך ירושלים“.
לקטגוריה הנידונה אפשר לשייך גם את "בול המפה", שהופיע מספר פעמים, והפך להיות אחד הבולים הנפוצים ביותר על גבי מסמכים שונים שהפיקו מוסדות וארגונים בארץ באותם ימים. נושא - "מפת ארץ ישראל", בעצוב גרפי נקי, איפשר הזדהות של כל שדרות העם עם הבול הנידון.
הנפקת הבולים של הקק"ל פותחה לצורכי גיוס כספים למען קניית אדמות הארץ, ולמימון פעילותו של הארגון. כבר לאחר מלחמת העולם הראשונה, היה ברור לראשי הארגון, כי לא יצליחו לגייס כספים רבים בעזרתם, אך הבינו את חשיבותו לתחום התעמולה, ולפיכך התמידו "בעבודת הבולים", במשך התקופה כולה. מאחר שהבולים היוו כרזות מיניאטוריות, המשקפות מדיניות ואידאולוגיה, ניתן דרכם להציץ אל העולם הפנימי של הקק"ל. בתקופה שבה התקשורת החזותית הייתה רק בראשיתה, ואף אינציקלופדיות ועיתונים מאוירים לא היו נפוצים בקרב אוכלוסייה יהודית דלת האמצעים ברחבי העולם, היוו הבולים חידוש תקשורתי מרתק שהציג ליחיד (בתפוצה נרחבת ובמחיר זול יחסי) מראות נוף הארץ ואישים מפורסמים שונים.
דואר מנהלת העם, שפעל בארץ ישראל בתקופת המעבר בין הפסקת פעילות דואר המנדט הבריטי ותחילת פעילותו של דואר ישראל, לקח מן הקרן הקיימת בולים שהיו באותה עת במחסני הארגון והסב אותם לשימוש כבולי דואר באמצעות החתמה של הדפס רכב עם המילה "דאר".
במהלך השנים הפיקה קרן קיימת לישראל מעל 5,200 בולים שונים, במסגרת כ-1,500 סדרות.
מיכאיל צבט
מיכאיל סמיונוביץ צבט (צוויט) - (Mikhail Semyonovich Tsvet (Михаи́л Семёнович Цветь, מאוית גם כ-Tsvett, Tswett, Tswet, Zwet או Cvet 1872-1919) היה פרופסור לבוטניקה שהמציא את התחום כרומטוגרפיה.
ביוגרפיה.
מיכאיל צבט נולד באיטליה, לאם איטלקית ולאב רוסי. אמו נפטרה בהיותו צעיר מאוד. ב-1893 הוא סיים לימודי תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה בז'נבה, שווייץ. אחר כך החליט להתרכז בבוטניקה, וסיים בשנת 1896 ,תואר דוקטור בנושא פיזיולוגיה של הצמח. בשל המעבר עם משפחתו לרוסיה נאלץ לחזור על כל לימודיו, כי התארים משווייץ לא הוכרו שם. הוא עבד במספר אוניברסיטאות, תחילה כמורה, כמרצה וכחוקר. בשנת 1902 החל את עבודתו כמרצה באוניברסיטת ורשה, בפולין. עקב ההתרחשויות ברוסיה במלחמת העולם הראשונה, האוניברסיטה פונתה. הוא הפך לפרופסור לבוטניקה באסטוניה, עם התקדמות הכיבוש הגרמני, הגיע לאוניברסיטת וורונז' במרכז רוסיה, ושם נפטר בהיותו בן 47 בלבד.
עבודה מדעית.
צבט המציא ברוסיה את הליך הכרומטוגרפיה בשנת 1900 בזמן מחקריו על פיגמנטים של הצמח. הוא הגיע למסקנה שבצמח נמצאים מספר פיגמנטים, וחקר את תפקידיהם ואת התאים בהם הם מאוחסנים. לאחר שנכשל בהפרדתם בשיטות הכימיות והפיזיקליות הקיימות, הוא הצליח להפריד בין כלורופיל לפיגמנטים אחרים שנמצאים בתאי העלה על ידי פיתוח שיטה חדשנית אותה כינה כרומטוגרפיה. השיטה כללה עמודה שלתוכה דחס קלציום קרבונט, והפריד את הכלורופיל בעזרת נוזל שהכיל בנזין, אתר ואתנול. התיאור המודפס הראשון של השיטה הופיע בשנת 1905 בעיתון מדענים פולני "Proceedings of the Warsaw Society of Naturalists, biology section". את המושג כרומטוגרפיה הוא פרסם בשנת 1906 בשני מאמרים שפרסם בעיתון החברה הבוטנית הגרמנית  "Berichte der Deutschen botanischen Gesellschaft". הוא הגדיר את החוקים הפיזיקליים והכימיים המשתתפים בכרומטוגרפיה, ובעקר בהפרדת הכלורופיל. בהמשך מחקריו הוא גילה את מרכיבי הפיגמנטים השונים הנוספים בצמח והציע לקרוא להם בשם כללי קרוטנואיד, מושג מקובל עד היום. ב-1907 הוא הדגים את השיטה בכנס של החברה הבוטנית הגרמנית.
עבודותיו לא היו ידועות במערב מכמה סבות: הוא פרסם את עבודותיו ברוסית, והן לא הגיעו גם בגלל התהפוכות הטרגיות הרבות בתחילת המאה העשרים ברוסיה ובאוניברסיטאות בהן עבד. מדענים גרמנים, ובעקר פרופ' וילשטטר פסל את השיטה, אך התברר אחר כך שלא עבד בהתאם להוראות של צבט. רק עשר שנים יותר מאוחר הוא הוכר כממציא השיטה, בעיקר הודות לעבודותיו של הביוכימאי האוסטרי ריכרד קון.
פרנץ בורגיה קרי