רקובסקי תמיד תפסה את תפקידה כפעילה למען הנשים כמקביל לעבודתה החינוכית בבית הספר:
רקובסקי טענה בכמה מקומות כי אבותיה הראשונים של המחשבה הציונית כלל לא הקדישו מחשבה לנשים היהודיות אלא חשבו כי יש לעלות לארץ ישראל ולהביא את הנשים שימשיכו לעשות את שהיו עושות בגולה זה דורי דורות – ללדת ילדים, ואילו על החינוך של אותם ילדים בידי האימהות לא חשבו כלל.
לאורך כל שנותיה בוורשה פעלה רקובסקי למען נערות ונשים: היא אירחה בביתה בנות משפחה רבות שהגיעו לוורשה על מנת ללמוד מקצוע ולעבוד בה; היא הייתה בין מקימות אגודת הנשים למען הקק"ל, שהפכה לאגודת "בנות ציון" רבת הסניפים בפולין, ופעלה בעיקר להפצת הרעיון הציוני בקרב נשים בשעורי ערב והרצאות עד מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה הייתה בין מקימות "איגוד הנשים היהודיות" בפולין (ייִדישע פֿרויען פֿאריין), ופעלה בו במשנה מרץ עד עלייתה ארצה בשנת 1935. ייחודו של ארגון זה שפעל באופן עצמאי ולא כמחלקה בתוך אחת המפלגות היהודיות בפולין, והיה בכך חידוש רב.
ביחד עם רחל שטיין ולאה פרוּשַנסקי ערכה רקובסקי את הירחון שפרסם הארגון, "פרויען-שטים" ('קול הנשים'), שקרא לקוראותיו לפעול בחברה ובפוליטיקה.
משפחתה.
מצד אביה הייתה פועה רקובסקי נכדתו של הרב הגאון עזריאל אריה לייב רקובסקי, אב"ד פלוצק, ואחייניתו של הסופר העברי אברהם אבא רקובסקי. משפחתה הייתה ענפה; לדבריה, "לא הייתה כמעט עיר ברוסיה ובפולין הרוסית שלא היו לנו קרובים בה".
בתה של רקובסקי חמדה שיינה שרלוטה הייתה שחקנית, ובשנת 1907 נישאה לעו"ד אלכסנדר (הרץ) אולסוַונגר, פעיל ציוני בפולין. נפטרה ב-1913, בגיל 28, והותירה שני ילדים.
אביו של בעלה (מחותנה של רקובסקי), הרב יצחק וולף (זאב) אולשוונגר, היה רב בבירת רוסיה, סנקט פטרבורג, מסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 ועד מותו ב-1896, מאנשי הציבור היהודים הבולטים בעיר, חבר ועד חברת מרבי השכלה, ותמך בהתיישבות היהודית בארץ ישראל עוד בתקופה שלפני פרעות הסופות בנגב. בנם של שרלוטה ואלכסנדר (ונכדה של רקובסקי), שמואל אולסוונגר, עלה לארץ ישראל כחלוץ ונפטר בצעירותו, ב-1935.
נכדה נוספת, בת בתה שרה, היא הסופרת והמתרגמת חמדה אלון, אמו של המתמטיקאי נוגה אלון.
אחיינה מארֶק רקובסקי (בן אחיה יעקב מאיר) היה מתרגם ומבקר ספרות יידי סובייטי-פולני.
נכדו של דודה א"א רקובסקי (בן-דודניתה), וֶניאמין דימשיץ, היה בכיר בממשל הסובייטי ובתכנון והפיתוח ההנדסי במדינה במשך עשרות שנים, והיהודי היחידי בצמרת הממשל הסובייטי מ-1962 ועד 1985. כיהן כסגן שר לענייני בנייה (בשנות ה-50), חבר הוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות (1961–1986) וציר לסובייט העליון (משנת 1962). מתחילת שנות ה-70 היה פעיל בקמפיין האנטי-ציוני. נכד נוסף של דודה א"א רקובסקי הוא מנחם חודורבסקי סבידור יושב ראש הכנסת העשירית.
פרסומיה.
זיכרונותיה:
בתרגומה.
נוסף על אלה פרסמה רקובסקי למעלה מעשרים מאמרים, הידועים לנו, בעיתונות היומית ביידיש בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. רובם של מאמרים אלו עוסק בחובתן של הנשים להתארגן למען קידום ענייניהן ובדרכיה של תנועת הנשים. להלן דוגמאות מכותרות מאמריה:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטה:
אפיקורסות
ויקטור פלווין
ויקטור אולגוביץ' פלווין (רוסית: Ви́ктор Оле́гович Пеле́вин, נולד ב-22 בנובמבר 1962 במוסקבה) הוא סופר רוסי מודרני. התפרסם ברוסיה ומחוצה לה ברומנים כמו דור ה-P, צ'פאייב והריק, אמון רע ואחרים. כתיבתו הפוסט-מודרנית משלבת בטקסט סאטירה, מדע בדיוני, תרבות הפופ, פילוסופיה ואזטוריקה.
ביוגרפיה.
ב-1979 פלווין סיים תיכון והתקבל ל"המכון האנרגיה של מוסקבה" (Московский энергетический институт) לפקולטת הנדסת חשמל וסיים תואר ב-1985. באותה שנה התקבל לעבודה כמהנדס חשמל בקתדרה לתחבורה חשמלית של המכון. פלווין שירת בחיל האוויר הסובייטי.
ב-1987 (לפי דיווחים אחרים ב-1985) נרשם ללימודי תואר שלישי באותו המכון. למד בו עד 1989 (לא סיים תזה). ב-1989 נרשם ל"מכון הספרות של גורקי" (Литературный институт имени А. М. Горького), אך לימודיו הופסקו ב-1991. לטענתו, הוא לא רכש שום דבר מלימודים אלו.
בין השנים 1989–1990 עבר ככתב במגזין "Face to Face". במקביל החל מ-1989 כתב למגזין "דת ומדע" (Наука и религия) כתבות בנושאי מיסטיקה של המזרח הרחוק, סיפרו הראשון ראה אור ב-1989 באותו המגזין.
ב-1992 פרסם פלווין אוסף סיפורים קצרים "פנס כחול" (Синий фонарь), אוסף זה זכה במספר פרסים רק כעבור זמן. באותה השנה ראה אור הרומן הראשון שלו, אמון רע (Омон Ра) וכעבור כשנה הרומן השני חיי החרקים (Жизнь насекомых).
ב-1996 פרסם רומן "זן בודהיסטי" בשם "צ'פאייב והריק" (Чапаев и Пустота, על שמו של וסילי איבנוביץ' צ'פאייב ועמיתו הבדיוני). רומן זה זכה לביקורת חיובית מאוד ומספר פרסים בינם International IMPAC Dublin Literary Award. ב-1999 פרסם את הרומן דור ה-P (Generation П) שמעביר ביקורת על תרבות הצריכה. רומן זה נמכר בלמעלה מ-3.5 מיליון עותקים בעולם וזכה במספר פרסים. ב-2004 פרסם אוסף נוסף בשם "הדיאלקטיקה של תקופת המעבר (משום מקום לשום מקום)" (בקיצור ДПП (NN)), שכללה נובלה "מספרים" (Числа) הדן בנומרולוגיה. גם אוסף זה זכה לתשומת לב רבה של המבקרים והקהל הרחב. ב-2006 פרסם רומן בשם Empire V המספר על ערפדים. רומן זה הודלף לרשת לפני פרסומו הרשמי. ב-2009 פרסם את הרומן "t" המספר על דמות דמיונית המבוססת באופן רופף מאוד על לב טולסטוי וב-2011 פרסם רומן עתידני דיסטופי S.N.U.F.F. ב-2013 פרסם רומן בשם בטמן אפולו (Бэтман Аполло), המהווה רומן המשך ל-Empire V. ב-2014 פרסם את הרומן ה-12 שלו, אהבה לשלושה צוקרברינים (Любовь к трём цукербринам). ב-2015 יצא הרומן "משגיח"(Смотритель), ב-2016 הרומן "פנסו של מפוסאיל, או מלחמה קיצונית בין צ'קיסטים לבונים חופשיים" (Лампа Мафусаила, или Крайняя битва чекистов с масонами ), וב-2017 יצא iPhuck 10. ב-2018 יצא ספר נוסף בשם "נופים סודיים של הר פוג'י (רוסית: Тайные виды на гору Фудзи) ומשכו "אומנות מגע רך" ( Искусство лёгких касаний) ראה אור ב-2019.
ב-2020 ספרו Empire V, עובד לסרט קולנוע באותו שם.
קוואסקי נינג'ה ZX-12R
קוואסקי נינג'ה ZX-12R הוא אופנוע ספורט שיוצר על ידי חברת קוואסקי בין השנים 2000 ל-2006. האופנוע התמודד על תואר האופנוע המהיר בעולם בייצור סדרתי, והיה בין הגורמים להחלטה על הגבלת המהירות של אופנועי ספורט ל-300 קמ"ש.
בעת הצגתו היה ה-ZX-12R אופנוע הדגל של קוואסקי ונועד להתמודד עם הסוזוקי GSX-1300R היאבוסה. לאופנוע מנוע בנפח 1,199 סמ"ק בעל 161.2 כ"ס.
השליטה והבלמים תואמים את כוח המנוע, דבר שהפך אותו לאופנוע נוח לנסיעה במהירויות נמוכות וקל לתפעול גם בפקקים, אך בעל תאוצה חזקה.
מהרגע שיצא לייצור ראשוני בשנת 2000, המהירות המרבית של האופנוע הוגבלה ל-300 קמ"ש. הדבר נבע מהסכם שהושג בין יצרניות האופנועים האירופאיות ליפניות על מנת לא לגרום לרשויות החוק, בעיקר באירופה, להגביל את המהירות המרבית של אופנועים.
ה-ZX-12R יוצר עד לשנת 2006, אז החליפו ה-ZX-14, שגם גרף ממנו את תואר האופנוע הסדרתי המהיר ביותר.
תיאטרון פיקולו
תיאטרון פיקולו (באיטלקית: Piccolo Teatro della Città di Milano, שמשמעותו "התיאטרון הקטן בעיר מילאנו"; שמו החדש הוא תיאטרון גראסי (Teatro Grassi). הוא תיאטרון בצפון-מערב מילאנו, איטליה. נוסד בשנת 1947, זהו התיאטרון הראשון באיטליה ששכן במבנה קבע. תיאטרון פיקולו הוא בעל מעמד באיטליה ובאירופה, "סמל לקביעות באירופה"
הוא ממוקם ברחוב רובלו, ממש בסמוך לרחוב דנטה, בין טירת ספורצה לפיאצה דל דואומו. לתיאטרון שלושה אולמות: סאלה גראסי, תיאטרו סטודיו, שבמקור נועד להיות אולם החזרות של התיאטרון, ותיאטרו סטרלר, שנפתח ב-1998 ומכיל 974 מקומות ישיבה. התיאטרון שינה את שמו לתיאטרון גראסי ב-2005, (Teatro Grassi)
במהלך השנה הוא מעלה קרוב לשלושים הפקות. בנוסף לכך, המבנה מארח אירועים תרבותיים, החל מפסטיבלים וסרטים, המשך בקונצרטים, אסיפות וועידות, וכלה בתמיכה באקדמיה הלאומית לאמנות הדרמה על שם סילביו ד'אמיקו.
היסטוריה.
ב-26 בינואר 1947 אישרה מועצת העיר מילאנו את העברתו של משכן קולנוע ברולטו לידי תיאטרון פיקולו, שינוהל באופן ישיר בידי העיר מילאנו. התיאטרון נוסד בידי פאולו גראסי וג'ורג'ו סטרלר, ביחד עם מריו אפולוניו, וירג'ילו טוסי ונינה וינצ'י. לדברי גראסי, המייסדים היו אידיאליסטים של דרמה ופוליטיקה שחיפשו "לכונן עקרונות תאורטיים ואמות מידה מעשיות לניהול באופן שונה לחלוטין מאלו שהיו דומיננטיים באיטליה עד אותה עת".
ההפקה הראשונה תוארה כמינימליסטית, הצגת הבכורה נערכה ב-14 במאי 1947 עם העלאת "בשפל" מאת מקסים גורקי. התיאטרון מכר כרטיסים זולים והציע הופעות פורצות דרך
תיאטרון פיקולו נודע כמי ש"החיה את העניין הציבורי בקלאסיקה על הבמה האיטלקית" כשנוהל תחת שרביטו של סטרלר.
הלהקה התפרסמה במיוחד בהפקותיה של קרלו גולדוני ולואיג'י פיראנדלו, אך גם של ברטולט ברכט, יוג'ין או'ניל, ת"ס אליוט, הנריק איבסן, מולייר, גאורג ביכנר ופטר וייס.
ג'ורג' גוצאטי (Guazzotti) פרסם את הספר Teoria e realtà del Piccolo Teatro di Milano (מיתוס ומציאות בתיאטרון פיקולו במילאנו) ב-1965, מהדורה אחרת ראתה אור ב-1986. ב-1967 התיאטרון העלה הפקה של "משרתם של שני אדונים" מאת גולדוני.
שמו של התיאטרון שונה לתיאטרון גראסי (Teatro Grassi) ב-2005.