באולימפיאדת בייג'ינג (2008) עלו הישגי האזרים ל-6 מדליות. הג'ודוקא אלנור ממאדלי זכה במדליית הזהב היחידה, וג'ודוקא נוסף, מובלוד מיראלייב, זכה במדליית ארד. שלושה מתאבקים אזרים זכו במדליות: רובשאן ביירמוב זכה במדליות כסף, וחטאג גזיומוב ומריה סטדניק זכו במדליות ארד. וויטלי רחימוב שזכה במדליית כסף הורשע באימרוץ והמדליה נשללה ממנו. במדליה השביעית, מדליית ארד, זכה המתאגרף שאהין אימראנוב. ספורטאים אזרים נוספים שבלטו בבייג'ינג כללו את לוחם הטאקוונדו רשאד אחמדוב (מקום חמישי), מרימי המשקולות טוראן מירזייב וניזאמי פשייב (מקום חמישי), המתאבקים נמיג סבדימוב וזלימחאן חוסיינוב (מקום חמישי), המתעמלת האמנותית אלייה גרייבה (מקום שישי), מרים המשקולות אפגן ביירמוב (מקום שביעי), המתאבק נוברוז טמרזוב (מקום שביעי), נבחרת ההתעמלות האמנותית (מקום שביעי) והמתאבק שלווה גלבדזה (מקום שמיני).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו האזרים ב-10 מדליות, ההישג הגבוה ביותר עד אז. שש מהמדליות הושגו בהיאבקות: טוגרול אסגרוב ושריף שריפוב זכו במדליות זהב, רובשן באירמוב ומריה סטדניק במדליות כסף, ואמין אחמדוב ויוליה רטקביץ' זכו במדליית ארד. שני מתאגרפים זכו במדליות ארד, טיימור ממדוב ומגמודרסול מז'ידוב, ולהישג דומה הגיע מרים המשקולות ולנטין חריסטוב. ספורטאים אזרים נוספים שבלטו בלונדון כללו את המתעמלת האומנותית אלייה גראייבה (מקום רביעי), חותרי הקאנו סרגיי בזוגליי ומקסים פרוקופנקו (מקום רביעי במקצה ל-1000 מטרים), החותר אלכסנדר אלכסנדרוב (מקום חמישי), מרימת המשקולות בוינאקה קוסטובה (מקום חמישי), המתאבקים ג'בריל חסנוב וחסן אלייב (מקום חמישי), מרים המשקולות אינטיגאם זאירוב (מקום שישי), הג'ודוקא טרלן קרימוב ואלמר גסימוב (מקום שביעי), מרים המשקולות סרדר חסנוב (מקום שמיני) והאתלט יליד אתיופיה היילה איברהימוב (מקום תשיעי בריצת 5000 מטר). המתאגרף מגומד עבדולחמידוב היה מעורב בשערוריית שיפוט כשהתמודד בשלב שמינית הגמר מול היפני סטושי שימיזו. לאחר שעבדולחמידוב הוכרז כמנצח, הגישו היפנים ערעור. התאחדות האיגרוף הבינלאומית הפכה את החלטתו של השופט, והדיחה אותו מהמשך המשחקים.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) האמירו הישגי האזרים ל-18 מדליות, המספר הגבוה אי פעם. רק שישה מזוכי המדליות היו ילידי אזרבייג'ן, והיתר היו ילידי מדינות אחרות שעברו לייצג אותה: חמישה מרוסיה, ארבעה מאוקראינה, שניים מאיראן ואחד מקובה.
רק אחת מהמדליות הייתה מדליית זהב, בה זכה לוחם הטאקוונדו יליד רוסיה ראדיק איסייב. שני לוחמי טאקוונדו נוספים, מילאד בייגי (יליד איראן) ופטימט אבקרובה (ילידת רוסיה) זכו במדליית ארד, ופרידה עזיזובה סיימה במקום החמישי. המתאבקים האזרים צברו תשע מדליות. טוגרול אסגרוב איבד את תוארו מלונדון וזכה במדליית כסף. חטאג גזיומוב ומריה סטדניק זכו אף הם במדליות כסף, לשניהם הייתה זו המדליה האולימפית השלישית. שריף שריפוב איבד אף הוא את תוארו מלונדון, וזכה במדליית ארד. חאג'י אלייב, ג'בריל חסנוב, ראסול צ'ונאייב, סבאח שריאטי ונטליה סינישין זכו אף הם במדליות ארד. רובשאן באירמוב, שזכה במדליות כסף בשתי האולימפיאדות הקודמות, הסתפק הפעם במקום החמישי, ויוליה רטקביץ' סיימה אף היא במקום החמישי.
הג'ודאים רוסטם אורוז'וב ואלמר גסימוב זכו במדליות כסף. אוחרן ספרוב סיים במקום החמישי וממדאלי מחדייב סיים במקום השביעי. המתאגרף לורנסו סוטומאיור זכה במדליית כסף, וקמראן שאחסובארלי זכה במדליית ארד. שלושה מתאגרפים נוספים הודחו בשלב רבע הגמר: אלווין ממישזאדה, טיימור ממדוב ועבדולכדיר עבדולייב. לראשונה זכו האזרים במדליות גם בענף הקאנו/קיאק: חותר הקאנו ולנטין דמיאננקו זכה במדליית הכסף במקצה ל-200 מטר והקיאקיסטית אינה אוסיפנקו-רדונסקה זכתה במדליית ארד במקצה ל-200 מטר וסיימה במקום השמיני במקצה ל-500 מטר.
אזרבייג'ן השיגה קווטה להשתתפותם של שני מרימי משקולות במשחקים, אך היא בוטלה עקב ריבוי מקרים של שימוש בחומרים אסורים, ואף מרים משקולות לא ייצג את אזרבייג'ן במשחקים אלה.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
שושלת האן המערבית
שושלת האן המערבית (בסינית: 漢; בפין-יין: Hàn) הייתה שושלת הקיסרים השנייה בסין; היא עלתה לשלטון אחרי הבסתה של שושלת צ'ין. שלטונה נמשך מ-206 לפנה"ס, בה עלה לשלטון הקיסר הראשון ליוּ באָנג, ועד 9 לספירה, בה הוחלפה על ידי שושלת שין (שנפלה לאחר שנים ספורות, ובמקומה עלתה שושלת האן המזרחית מיסודם של צאצאי ליו באנג). תקופת האן המערבית אופיינה ביציבות פוליטית, בפריחת היצירה האמנותית והתרבות, בעליית קרנו של הקונפוציאניזם (שנרדף בתקופת צ'ין), בפיתוח יחסי החוץ של סין ובתחילת המסחר בדרך המשי. לשושלת האן הייתה השפעה עצומה על ההיסטוריה הסינית; בני הקבוצה האתנית הסינית מכנים את עצמם עד היום "בני האן", והסימניות הסיניות מכונות "סימניות האן".
היסטוריה של השושלת.
הפלת שושלת צ'ין.
יורשו של קיסר צ'ין הראשון, הקיסר צ'ין אר שה, לא הצליח להיכנס לנעליו הגדולות של אביו ואיבד את השליטה על הקיסרות. ארבע שנים בלבד לאחר מות אביו, הקיסר הראשון, הובסה שושלת צ'ין על ידי המורדים כנגדה. המרד הונהג על ידי סִיאָנג יוּ, שר מלחמה ממדינת צ'וּ לשעבר, המוכשר בשיטות מלחמה אך חסר ידע בניהול ובפוליטיקה; וליו באנג, בן-איכרים שהצטרף למרד כמנהיג חבורת פורעי חוק. שושלת צ'ין הובסה בקרב ג'וּ'לוּ והקיסר השני של צ'ין אולץ להתאבד בידי אחד משריו. סיאנג יוּ חילק את השטח שבעבר היה שייך לצ'ין ל-18 ממלכות אוטונומיות, עליהן מינה קיסר בובה שאותו רצח בסופו של דבר. ליו באנג, שהוגלה על ידי סיאנג יו, ניצל את התוהו ובוהו השלטוני ובסופו של דבר הביס את סיאנג יו בקרב גאישיה , שהתנהל ב-202 לפנה"ס. ליו באנג לקח לעצמו את תואר הקיסר וכך ייסד את שושלת האן, שנקראה על שם נהר ההאן שבסמוך לו הייתה בעבר נחלתו.
ביסוס השלטון ומדיניות "אי העשייה".
עם הכרזתו לקיסר, חילק ליו באנג את הקיסרות לשני חלקים - המערבי, בו שלט ישירות באמצעות מנגנון פקידותי, והמזרחי, שחולק למדינות אוטונומיות בראשות הנסיכים שסייעו לו להביס את סיאנג יו; החלשה מתמדת של הנסיכים ורצח החזקים מביניהם מנעה מהנסיכויות להפוך לגורם המסכן את השלטון. למרות זאת, הנסיכים שמרו על כוחם: הם נהנו מאוטונומיה רבה, שמרו את הרוב המוחלט של המיסים שאספו לעצמם, והנפיקו מטבעות משלהם. עלייתו של הקיסר ג'ינג די לכס השלטון ב-157 לפנה"ס סימנה את תחילתם של צעדים נוספים להחלשת הנסיכים; שבעה מאלו פתחו בתגובה ב"מרד שבע המדינות" ב-154 לפנה"ס, שנכשל, והביא להגבלות על גודלן וכוחן של המדינות אך לא לביטולן.
ראשוני קיסרי חאן נקטו במדיניות "אי העשייה", שהתבטאה בהתערבות מינימלית בכלכלה (הסרת המונופולים על הטבעת המטבעות, הברזל והמלח וביטול הפיקוח על המחירים), הימנעות מעבודות ציבוריות בהיקף נרחב, בריכוך העונשים הדרקוניים שמקורם בתקופת צ'ין, ובחוסר ההסתמכות על מערך פקידותי פעיל. שיטה זו הביאה, מצד אחד, להיווצרות מעמד "בעלי קרקעות" שהעסיקו רבים מהאיכרים כצמיתים וסיכנו את מעמדו של השלטון; ומצד שני, למילוי קופת המדינה בשל ההימנעות מפרויקטים ראוותניים ובזבזניים.
מדיניות "אי העשייה" התבטאה גם ביחס כלפי שבטי השיונגנו; בשנת 202 לפנה"ס, לאחר שתמכו במורדים כנגדו, חתם ליו באנג עם השיונג-נו את הסכם ה"חה-צ'ין" ("שלום ונישואין"), לפיו ראש השיונג-נו, הצ'אן-יו, יישא נסיכה מבית המלוכה, ויסופקו לשבטי השיונגנו סחורות ("מתנות") כגון משי, בגדים, מזון ויין מדי פרק זמן קבוע. פשיטות של השיונגונו על שטחי האן הובילו עם הזמן להקצנת תנאי ההסדר לטובתם.
הקיסר ווּ דִי.
בימיו של הקיסר ווּ-דִי, השביעי מבין קיסרי האן, הורחב משמעותית שטח הקיסרות, שהתמשכה כעת מחלקה הצפוני של קוריאה במזרח (שנכבש ב-108 לפנה"ס), עד שינג'יאנג של היום במערב, ומערבות השיונגנו בצפון עד וייטנאם של היום בדרום וים סין בדרום מזרח. חלק ממערכות צבאיות אלו נבע מהצורך להדוף את השיונגנו לאחר כישלונו של ניסיון התנקשות במנהיגם, הצ'אן יו; בסופו של דבר, השיונגנו נאלצו לברוח אל מעבר למדבר גובי, ואדמותיהם עובדו על ידי האיכרים הסינים. וו-די ייסד את "שיטת המנחות", לפיה מלכי המדינות הסמוכות חויבו לשלוח מדי פעם בפעם נציגים מלווים במנחות לחצר הקיסר על מנת שיפתח עמן בקשרי מסחר. מטרתו המרכזית של הטקס הייתה ההכרה בעליונותו של הקיסר, והנציגים אולצו בין השאר לכרוע בפניו אפיים ארצה.
ההתפשטות הטריטוריאלית גבתה את חלקה מקופת הקיסרות, ובעקבות כך הפך וו-די את הכלכלה לריכוזית יותר: וו-די חידש את המונופולים על הברזל, המלח והטבעת המטבעות, הטיל מיסים חדשים על הסוחרים, פעל לשיפור החקלאות (על מנת להגדיל את כמות המיסים המתקבלת) ושיקם את תעלות המים מימי שושלת צ'ין. הנסיכויות הוחלשו משמעותית על ידי חוק לפיו הנחלות יתחלקו שווה בשווה בין כל צאצאיו של הנסיך. השטחים החדשים שנכבשו בימיו של וו-די אלו אפשרו לסין לפתח קשרי מסחר עם המערב בדרך המשי, ולסחור עם מדינות מרוחקות; סחורות שמקורן בסין הגיעו עד לאימפריה הרומית. מסעותיו של ז'אנג שיאן, שנמשכו בין 139 ל-125 לפנה"ס (מספר שנים לפני כיבושיו של וו-די באסיה המרכזית), הביאו ליצירת קשרים דיפלומטיים בין סין לבין ממלכות הנמצאות במערבה, ביניהן פרגנה, באקטריה, סוגדיאנה והאימפריה הפרתית.
היחלשות ונפילת השושלת.