הקתדרלה המורחבת, שפייר 2 (Speyer II), הושלמה בשנת 1106, שנת מותו של היינריך הרביעי. באורך של 444 רגל רומית (134 מטר) ורוחב של 111 רגל רומית (43 מטר) זה היה אחד הבניינים הגדולים ביותר בתקופתו. הבניין הפך לסוגיה פוליטית: הגדלת הקתדרלה בכפר הקטן שפייר עם כ-500 תושבים בלבד היוותה פרובוקציה בוטה לאפיפיור. הקיסר לא רק תבע סמכות חילונית אלא גם סמכות כנסייתית, ועם הפאר וההדר של קתדרלה זו הוא הדגיש דרישה נועזת זו. מטרת הבניין, שכבר היווה מניע חזק עבור קונרד, הייתה עבור הקיסר "טענה לאדריכלות רומאית קיסרית מייצגת" לאור המאבק המתמשך עם האפיפיור גרגוריוס השביעי. לפיכך, נתפסת קתדרלת שפייר גם כסמל למאבק האינווסטיטורה. רק חמש שנים לאחר מותו בוטל נידויו של היינריך הרביעי וגופתו הובאה למנוחות בקתדרלה שלו בשנת 1111.
במאות הבאות הקתדרלה נותרה ללא שינוי יחסית. בציור משנת 1610 נוספה קפלה גותית למעבר הצפוני, ובציור של סביב 1650 יש חלון גותי נוסף בצד הצפוני של חזית הכנסייה. בציור משנת 1750 המתאר את הקתדרלה עם החלק האמצעי ההרוס חלון זה נעדר. השליט האחרון הובא למנוחות בקתדרלה בשנת 1308, כשהוא משלים רשימה של שמונה קיסרים ומלכים ומספר נשותיהם:
בנוסף לשליטים אלה הקתדרלה היא מקום קבורתם של כמה מנשות השליטים ורבים מהבישופים של שפייר.
התקופה המודרנית.
אף שהעיר והקתדרלה נכבשו ונבזזו שוב ושוב, הן שרדו את מלחמת שלושים השנים (1618–1648) ללא נזק רב. במהלך מלחמת תשע השנים (מלחמת הירושה של פפאלץ 1688–97), הכניסו אנשי שפייר רהיטים ורכוש לקתדרלה, וערמו הכול בגובה של כמה מטרים בתקווה להציל אותם מהכוחות הצרפתיים של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת שפשטו על העיר. אך ב-31 במאי 1689 פרצו החיילים פנימה, בזזו את קברי הקיסרים והציתו הכול. באותו יום כמעט כל העיר שפייר נשרפה. בלהט האש קרס החלק המערבי של הספינה והאלמנטים הגותיים שנוספו למבנה המקורי הושמדו.
בשריפה הגדולה איבדו הנסיכים-בישופים של שפייר את מקום מגוריהם ונהגתה תוכנית לבניין חדש בסגנון שאטו בסגנון הבארוק במקום הקתדרלה. בגלל העוינות של אנשי שפייר כלפי הבישוף הוחלט לבנות את הארמון במקום זאת ב.
במשך כמעט מאה שנה היה רק החלק המזרחי של הקתדרלה בטוח לשימוש ושימש לתפילות. בהנחייתו של פרנץ איגנאץ מ. נוימן (Franz Ignaz M. Neumann), בנו של אדריכל הבארוק הנודע , שוחזר הבניין בין השנים 1748 עד 1772. הספינה הרומנסקית שוחזרה, אך החזית המערבית נבנתה בסגנון הבארוק בקטע התחתון שנותר. הכספים לא הספיקו כדי לבנות מחדש את כל הקתדרלה בסגנון התקופה.
בשנת 1792 שפייר נכבשה שוב, הפעם על ידי כוחות מהפכנים צרפתים, ושוב נבזזה הקתדרלה. במהלך המלחמות הנפוליאוניות (1803 עד 1815) שימשה הקתדרלה כאורוות וכמתקן לאחסון מספוא וחומרים אחרים. בשנת 1806 התכוונו הצרפתים להרוס את הבניין ולהשתמש בו כמקור לאבני בנייה, פעולה שנמנעה רק על ידי התערבות הבישוף של מיינץ, יוזף לודוויג קולמר. לאחר ניצחונותיו של נפוליאון בונפרטה על צבאות פרוסיה ורוסיה בקרבות גרוסגורשן וליצן בשנת 1813, הגיעו לשפייר כ-4,000 חיילים פצועים. לאחר קרב לייפציג היו עוד יותר והקתדרלה פעלה כבית חולים צבאי.
כתוצאה מקונגרס וינה (1815) הועברו שפייר וחבל לשלטון בוואריה. בהוראת לודוויג הראשון, מלך בוואריה, קישטו יוהאן פון שראודולף ויוזף שוורצמן את קירותיה הפנימיים של הקתדרלה בציורי קיר בסגנון תנועת הנצרתיים (1846–1853). בין השנים 1854–1858, הורה יורשו של לודוויג, מקסימיליאן השני, מלך בוואריה, להחליף את החזית הבארוקית בחזית נאו-רומנסקית, כששני המגדלים הגבוהים והכיפה המתומנת דומים לאלו שאבדו, ובכך השיב לקתדרלה את המראה הרומנסקי הכללי. הגגות הונמכו וכוסו בנחושת. רק חדר תשמישי הקדושה הגותי שמר על גג הצפחה. אדוארד רוטמנר (Eduard Rottmanner) היה נגן אורגן בכנסייה בשנים 1839–1843.
ב-24 בספטמבר 1861, פגש לראשונה הנסיך מוויילס של בריטניה, הנסיך אלברט אדוארד, שלימים יהפוך לאדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת בקתדרלת שפייר, את אשתו ילידת דנמרק, הנסיכה אלכסנדרה, לימים המלכה אלכסנדרה.
בתכנון החזית המערבית, יצר היינריך היבש (Heinrich Hübsch), אדריכל של סגנון ה המוקדם, עיצוב נאו רומנסקי אשר התבסס על תכונות החזית המערבית המקורית ושל כמה מבנים רומנסקיים אחרים, שינה את גודל החלונות והקים גמלון בחזית. שורת פסלים מעל השער הראשי ועבודות באבן חול בצבעים צהוב וחלודה. שחזורים אלה חפפו את התפתחות הרומנטיקה והלאומיות הגרמנית, במהלכן שוחזרו מבנים רבים בסגנון הרומנסקי והגותי של האימפריה הרומית הקדושה. קתדרלת שפייר הועלתה למדרגת מונומנט לאומי.
קישוטי הפנים והחזית המערבית החדשה נחשבו להישג מרכזי במאה ה-19. לודוויג הראשון היה בדעה שלא נוצר דבר גדול יותר מציורים אלה. עם זאת, בתחילת המאה ה-20, מצב הרוח השתנה. בשנת 1916, היה , היסטוריון אמנות גרמני, משוכנע שבין כל הפורענויות שנפלו על הקתדרלה, לא היו השינויים במאה ה-19 הקטנים ביותר.
קברי הקיסרים והמלכים הוצבו במקור במעבר המרכזי מול המזבח. במהלך מאות השנים הידע על המיקום המדויק אבד. במסע חפירות גדול בשנת 1900 התגלו הקברים ונפתחו וזהות השליטים נקבעה. חלק מהתכולה, למשל, בגדים, ניתן לראות במוזיאון ההיסטורי של פפאלץ ליד הקתדרלה. הארונות המשוחזרים הועברו לקריפטה חדשה שנפתחה לציבור מתחת למזבח הראשי בשנת 1906.
שיקום הקתדרלה, החל משנת 1957 "כוון לחיזוק המבנה ולשחזור האווירה המקורית של הפנים". הוסרו חלק מהטיח והציורים מהמאה ה-19 על הקירות. נשמר רק המחזור של 24 סצנות מחיי הבתולה שבין חלונות הספינה. גמלונים שהוצאו מהטרנספט ומבית המקהלה בתקופת הבארוק הוצבו מחדש תוך התבססות על תחריטים ודוגמאות במבנים קשורים. בוטלו גם שינויים במקום המצלב, אך החיזוקים מהבארוק הושארו במקומם מסיבות מבניות. כמו כן הושאר הגג המעוקל בסגנון הבארוק על הכיפה המזרחית.
אתר מורשת עולמית.
באפריל 1981 נוספה קתדרלת שפייר לרשימת אתרי המורשת העולמית החשובים מבחינה תרבותית של אונסק"ו. הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים (ICOMOS) נימקה כך את הכללת הקתדרלה: "הקתדרלה של שפייר, עם אלו של וורמס ומיינץ, היא מונומנט מרכזי של האמנות הרומנסקית באימפריה הגרמנית. זו, מעצם הפרופורציות שלה, היא הגדולה והחשובה ביותר; ומעצם ההיסטוריה אליה היא קשורה - הקיסרים הסאליים הפכו אותו למקום קבורתם". ICOMOS גם מציינת את הבניין כחשוב להפגנת ההתפתחות בגישות כלפי שיקום מאז המאה ה-17, גם בגרמניה וגם בעולם.
תיאור המבנה.
קתדרלת שפייר שמרה על הצורה הכללית והממדים של המבנה מהמאה ה-11, ולמרות הפסדים משמעותיים של המרקם המקורי והשחזורים הרצופים, היא מציגה מבנה רומנסקי שלם ואחיד. התכנון עוקב באופן כללי אחר התוכנית שנקבעה בכנסיית מיכאל הקדוש בהילדסהיים שקבע את הסטנדרט שהיה אמור להיות מאומץ בדרך כלל בחבל הריין. התכנון כלל ספינה עם קמרון גבוהה עם מעברים, עם כיפה על מקום המצלב לכיוון מזרח שהסתיימה באפסיס במקום המקודש. האוריינטציה האופקית כבר מצביעה על התפתחות האדריכלות הגותית. הקצה המערבי מסתיים במבנה משוכלל (אלמנט אדריכלי המכונה Westwork) כולל השער הראשי, מאפיין אופייני לכנסיות רומנסקיות רבות. לכנסיות רומנסקיות גרמניות אחרות, כמו קתדרלת וורמס, יש אפסיס בשני הקצוות. חיצונית, צללית הבניין מאוזנת על ידי שני זוגות של מגדלים גבוהים הממסגרים את הספינה בקצה המערבי ואת המקום המקודש ממזרח, ויוצרים מסה פיסולית עם כיפה בכל קצה, תוך יצירת "שיווי משקל בין הגוש המזרחי לגוש המערבי". מרבית המאפיינים שלו הם המראה החיצוני המקורי אך פנים הקתדרלה עבר שיפוצים רבים שתמכו ביסודות ושינו אותו מאוד.
המראה החיצוני של הקתדרלה יוצר אחידות על ידי גודל הפתחים הזהים שלה. בקתדרלת שפייר יש את הדוגמה המוקדמת ביותר בגרמניה לגלריה ננסית, אכסדרה הסובבת סביב הבניין כולו, ממש מתחת לקו הגג. אותו סוג גלריה מעטר גם את הכיפות המזרחיות והמערביות. הפתחים בגלריה תואמים את גודל החלונות במגדלים. שתי הכיפות הן מתומנות, הגג של הכיפה המזרחית הוא מעט בייצתי. המגדלים מסתיימים בצריחים בסגנון "קסדה של חבל הריין" (Rheinischer Helm). הספינה, המגדלים והכיפות מקורים כולם בנחושת שעברה בליה לגוון ירוק חיוור, בניגוד לאדום הוורדרד של אבן הבניין, והצבעוניות של מבנה החזית המערבית.
מבפנים, הספינה כוללת שני שלבים פתוחים עם פתחים רומנסקיים חצי עגולים פשוטים. בארקדה יש עמודים תומכים מרובעים שצורתם פשוטה, לכל אחד צמוד פילסטר רחב מחובר, כשכל פילסטר שני תומך בקשת אבן של הקמרון הגבוה. החללים המרובעים שנוצרו כך בתקרה הם קמרון מוצלב ומטויח בלבן. אף על פי שרוב עבודות הגבס של המאה ה-19 הוסרו ממשטחי הקיר, הקיר הרחב שבין הארקדה לקומת התאורה מכיל סדרה של ציורי קיר צבעוניים המתארים את חיי הבתולה.
במאה ה-21 עברה הקתדרלה שיפוצים יסודיים, שעלותם כ-26 מיליון אירו. בנוסף שוחזרו ציורי הקיר של , שהוסרו בשנות החמישים, ומוצגים כעת ב"אולם הקיסר" (Kaisersaal) של הקתדרלה.
מאפיינים נוספים.
הקריפטה.