שלא כמו במרוצי אופניים, בהרבה תחרויות דואתלון אסורה עדיין ההיצמדות לרוכב ("דראפטינג". איסור זה לא קיים במשחקים האולימפיים ובתחרויות המאורגנות על ידי ה־ITU). כתוצאה מכך רמת הקושי של הרכיבה בדואתלון גבוהה יותר – בדומה לתחרויות אופנים שהן מרוץ נגד השעון. בעת רכיבה בטריאתלון יעדיפו טריאתלטים רבים סיבוב מהיר יותר של הדוושות ושימוש בהילוכים נמוכים בהשוואה למקובל במרוצי אופנים, וזאת כדי להפחית את העומס על שרירי הרגלים הפעילים בריצה.
ריצה.
שרירי הגוף עייפים מאוד עוד בטרם תחילת הריצה השנייה. ההשפעה של עייפות זו, יחד עם שינוי צורת התנועה של הגוף מהתנועה המונוטונית של רכיבה לריצה, חזקה מאוד ומתוארת לפעמים על ידי דואתלטים כיוצרת הרגשה של מעין "ריצת חלום" – תחושה שהרגלים נעות אך הגוף אינו מתקדם. תחושה זו עוברת לאחר כמה מאות מטרים של ריצה, כאשר הגוף מתרגל לתנועת הריצה. לשלב הראשון של הריצה מתווסף לפיכך גם קושי נפשי. כדי להתגבר עליו כוללים הדואתלטים באימוניהם תרגולים של מעבר זה.
בחר אל-ע'זאל
בחר אל-ע'זאל (בערבית: بحر الغزال, הגייה מקורבת: בחר אלרזאל) הוא חבל ארץ בדרום סודאן, הנקרא על שם נהר בחר אל-ע'זאל (מילולית: "ים האיילים"). החבל משתייך משנת 2005 לחבל האוטונומי של דרום סודאן, והחל מיולי 2011 לדרום סודאן העצמאית.
במערבו גובל החבל ברפובליקה של מרכז אפריקה. בדרום הוא גובל במדינות חבל אקווטוריה, בצפונו במדינת דרום דארפור שבחבל דארפור ובחבל קורדופאן, ובמזרחו במדינות ג'ונגליי ומדינת האיחוד.
החבל מיושב ברובו על ידי שבטי הדינקה, המתפרנסים מחקלאות אוטרקית ומרעיית בקר. עד המאה התשע עשרה היו בני השבטים בחבל נתונים לחטיפות של סוחרי עבדים ערבים, עד להפסקת התופעה על ידי שליטי מצרים ששלטו בסודאן.
ב-1871 מינו המצרים את רחמן מנסור א-זובייר, סוחר עבדים ידוע לשמצה, כמושל מחוז בחר אל-ע'זאל. זובייר השתמש בצבאו על מנת ליצור לעצמו מונופול בסחר העבדים. לאחר מכן, כאשר נעשה ניסיון לפטרו ממשרתו, מרד בשלטון המרכזי בקהיר והביס כוח מצרי שניסה לגרשו. צ'ארלס גורדון, מושל סודאן באותה עת, שלח את סגנו, האיטלקי רומולו גאסי, שגבר על צבאו של זובייר, הוציא את בנו להורג ושלח אותו לקהיר.
בתקופת השלטון האנגלו-מצרי בסודאן סופח החבל לפרובינציית אקווטוריה, וב-1948 הפך לפרובינציה עצמאית ואחר כך למדינה. ב-1996 החליטו שלטונות סודאן על חלוקת החבל לארבע מדינות ("ולאיאת") עצמאיות : צפון בחר אל-ע'זאל, מערב בחר אל-ע'זאל, מדינת האגמים, וואראפ.
מ-1955 ידע החבל תקופה ממושכת של מלחמות אזרחים. החל מ-1983 ועד 2005 התנהלה באזור מלחמה בין צבא השחרור של העם הסודאני (SPLA) לבין ממשלת חרטום, מלחמה הידועה כ"מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה".
ב-1988 סבל החבל במיוחד מהרעב ההמוני ששרר בסודאן, ועשרות אלפים מתושביו גוועו ברעב.
ב-2005, עם חתימת הסכם השלום בין המורדים לממשלת סודאן, סופח החבל לאזור דרום סודאן, והוא מוכפף מנהלית לממשלת הדרום.
כביש הטבעת של בודפשט
כביש הטבעת של בודפשט (הונגרית Budapestet körbevevő gyorsforgalmi út) הידוע גם כ-M0, הוא כביש מהיר בחלקו, המקיף את העיר בודפשט, בירת הונגריה. הכביש מחבר את כל הכבישים המהירים והכבישים הארציים היוצאים מבודפשט לכל רחבי המדינה. אורכו הכולל של הכביש צפוי להגיע ל-108 ק"מ, ועד שנת 2008 הושלם תוואי באורך של 78 ק"מ ממנו.
היסטוריה ומאפיינים.
חלקו הדרום-מערבי של הכביש המשתרע לאורך 24 ק"מ, הוא הקטע שנסלל בשלב הראשון של הקמת הכביש, בין 1988 ו-1994 (ראו A במפה). קטע זה מדורג ככביש בין-עירוני לא מהיר, והמהירות המקסימלית המותרת בו היא 80 קמ"ש. עבודות לשדרוג קטע הכביש ולהרחבתו לשישה נתיבים צפויות להסתיים בין השנים 2010 ו-2012.
בשנת 2010 צפויה להסתיים גם סלילתו של קטע חדש באורך של 5 ק"מ, אשר יסלל מדרום לכביש הקיים, ויחבר בין כביש 51 לכביש מהיר M5 (ראו B במפה). קטע זה יתחבר ישירות לחלקו הדרום-מזרחי של הכביש אשר הושלם בשנת 2005 ואורכו 12 ק"מ (ראו C במפה). קטע זה מגיע עד כביש 4 וסמוך לנמל התעופה הבינלאומי בודפשט-פרנץ ליסט, והוא מדורג ככביש מהיר שהמהירות המותרת המקסימלית בו היא 110 קמ"ש. חלקו המזרחי של הכביש באורך של 26 ק"מ (עד כביש M3) הושלם בשנת 2008 וגם הוא מסווג ככביש מהיר (ראו D במפה).
חלקו הצפוני של כביש הטבעת אינו כביש מהיר והוא היה מוכר ככביש 2B וככביש 2A (ראו E במפה). אורכו של קטע זה הוא 7 ק"מ והוא מסתיים בגשר מג'יירי (Megyeri Bridge) החוצה את הדנובה (ראו F במפה). הגשר שנחנך ב-30 בספטמבר 2008 נמתח לאורך כולל של 1,862 מטר. במועד פתיחתו לתנועה של הגשר שונה גם סימונם של כבישים 2A ו-2B ל-M0, אך מקטעה זה טרם שודרג לכביש מהיר, והמהירות המקסימלית המותרת בו היא 80 קמ"ש.
חלקו של כביש הטבעת ממערב לדנובה (בודה) טרם נסלל והקמת 9 הק"מ הראשונים שלו מתוכננת להסתיים בשנת 2014 (ראו G במפה). קטע זה כולל שתי מנהרות באורך של 2,000 ו-3,150 מטר. לסלילת יתר הכביש באורך כולל של 18 ק"מ טרם נקבע מועד, וספק אם הדבר צפוי להתרחש בשנים הקרובות, בשל כך שהכביש עובר דרך גבעות בודה (ראו H במפה). דבר זה גורם לקשיים טופוגרפיים וסביבתיים.
בולוואר פריפריק
בולוואר פריפריק (צרפתית Boulevard Périphérique - "השדרה ההיקפית") הוא כביש הטבעת של העיר פריז, בירת צרפת.
היסטוריה.
סלילת הכביש החלה בשנת 1956 לאורך תוואי הביצורים העתיק של העיר שנהרס באופן סופי בשנות ה-20 של המאה ה-20, והיא הושלמה ב-25 באפריל 1973. תכתיבי השטח הביאו להקמת כביש עם שוליים צרים למדי וללא נתיבי חירום כמעט לכל אורכו. הכביש היה עד מהרה לעמוס בכבישי צרפת.
מאפיינים.
אורכו של הכביש עומד על 35.04 ק"מ ואף שהמהירות המרבית המותרת בו היא 80 קמ"ש בלבד, הוא מוגדר ככביש מהיר לכל אורכו. לאורך רובו של הכביש נסללו בו ארבעה נתיבים בכל מסלול, אך מספרם נע בין שניים לחמישה. בולוואר פריפריק ייחודי בכך שזכות הקדימה בו נתונה לכלי רכב המשתלבים אליו (לפי הכלל של זכות קדימה לרכב המגיע מימין), ולא לאלה שכבר נעים בו.
הכביש עוקב במידה רבה אחר הגבול המוניציפלי של העיר פריז, אשר חורג אל מחוץ לו רק בשלושה מקומות - ביער בולון, ביער ונסן ובסמוך למנחת המסוקים של העיר.
מאחר שתוואי הכביש הוא כשל מעגל מלא, נהוג לנקוב בכיוונים לאורכו תוך הבחנה בין "המסלול הפנימי" (périphérique intérieur), הנמצא בצד הקרוב למרכז העיר ואשר בו נעה התנועה עם כיוון השעון, ובין "המסלול החיצוני" (périphérique extérieur) הקרוב אל הפרברים ובו התנועה מתקדמת נגד כיוון השעון. ההבחנה בין שני המסלולים נעשית גם באמצעות צבעים שונים על שילוט המרחקים - קו תחתי אדום מתחת לספרות המרחק במסלול הפנימי וכחול בשילוט במסלול החיצוני. במקביל נעשה לעיתים שימוש גם ברוחות השמיים. המרחקים לאורכו של הכביש נספרים עם כיוון השעון החל במחלף "שער ברסי" (Porte de Bercy) שבצידה הדרום-מזרחי של העיר. לאורך הכביש 34 יציאות המכונות כמעט ללא יוצא מן הכלל על שמם של שערי פריז (Les Portes de Paris). הכביש נפגש עם חמישה כבישים מהירים היוצאים מפריז (A1 המוביל צפונה, A3 ו-A4 המובילים מזרחה, A6 המוביל לליון ולדרום ו-A13 המוביל לנורמנדי).
לאורך מחצית מאורכו גבוה תוואי הכביש מסביבתו וכ-40% ממנו משוקעים ביחס לה. רק עשירית ממנו, כ-3 ק"מ, נמצאת במפלס זהה לסביבת הכביש. חלק מהתוואי המשוקע מקורה בגג, במיוחד בסמוך ליער בולון וליער ונסן. הכביש חוצה את נהר הסן על גבי שני גשרים - על גבי גשר אמון (Pont amont) דרומית-מזרחית לעיר ועל גשר אוואל (Pont aval) דרומית-מערבית לה.
בקרה ובטיחות.
לאורך הכביש 99 מצלמות תנועה וכן 166 עמדות קריאה לעזרה הממוקמות במרחקים של 250 עד 500 מטר זו מזו. עמדות אלה משמשות 7,000 פניות בשנה. בכל פרק זמן נתון מפטרלות ארבע עד שמונה ניידות משטרה לאורך הכביש. 750 טבעות מגנטיות המרוכזות ב-199 אתרים, שולבו באספלט לאורך הכביש ואלה מעבירות דיווח שוטף אודות עומסי התנועה.
ביקורת.
למרות חשיבותו המכרעת לתחבורה בפריז, זכה הכביש לביקורת נוקבת תוך שנטען כי הוא הקים חיץ בין העיר לפרבריה, וכי הוא משמש כקו גבול חברתי, תרבותי וכלכלי. תפקידו של הכביש כקו שבר בא לידי ביטוי בביטוי הרווח בעיר: "בצידו האחר של הפריפ'" ("de l'autre côté du périph") ככינוי נרדף לפרברי העיר. במטרה להילחם בדימוי שלילי זה של הכביש, מנסות הרשויות להקים מעברים ושטחים ירוקים במקומות בהם הכביש מקורה, במטרה לחבר בין שני צדדיו וליצור ביניהם המשכיות.
כבישים היקפיים נוספים.
כביש מהיר A86 משמש ככביש טבעת נוסף לעיר המקיף את הפריפריק מעבר לו (במפה בשחור). כביש A86 שוכן במרחק של כ-5 עד 7 ק"מ מהבולוואר פריפיק, ואורכו 78 ק"מ, המכסים 90% מהתוואי המעגלי סביב העיר. מעבר ל-A86 שוכן ציר "פרנסיליין" (Francilienne). ציר זה המורכב ממספר כבישים (במפה בכחול), ובראש וראשונה מכביש מהיר A104, המקיפים את העיר במרחק של 30 עד 40 ק"מ ממרכזה. גם כביש זה אינו שלם וחלקו המערבי טרם נסלל. עוד מקובל המינוח "(כביש) ההיקף הגדול של פריז" (Grand contournement de Paris) המתייחס למספר כבישים מהירים ובין עירוניים המקיפים את העיר במרחק של 80 עד 220 ק"מ ממנה (במפה בכחול כהה). השלמתו של ציר זה תתרחש בעתיד הרחוק למדי.
כביש 10 (גרמניה)