בהיות רינה בת 15 בלבד, נפטרו בפתאומיות שני הוריה והיא עברה להתגורר בבית אחותה הבכורה בברקלי שליד סן פרנסיסקו, שם סיימה את התיכון. בתקופה זו קיבלה מלגה בסן פרנסיסקו ב- Welland Lanthrop Dance School והשתתפה בהופעות שהועלו על ידי בית ספר זה. בתום התיכון חזרה ללוס אנג'לס.
ההפקה הבימתית הראשונה שבה השתתפה בלוס אנג'לס הייתה "גטו ורשה", מחול שהועלה על ידי הילדה הופי לצלילי מוזיקה מקורית של המחבר סרגיי הוביי והווה רמז לעתידה המקצועי של רינה: עבודה עם עומק ומחשבה והתמסרות טוטאלית. זמן קצר לאחר מכן עברה רינה לעבוד אצל בנימין צמח (Benjamin Zemach) – כוריאוגרף יהודי מקומי בלוס אנג'לס שאצלו למדה והופיעה בהצגות התיאטרון האידי שלו.
בגיל 18 הכירה רינה בקן השומר הצעיר, בו הייתה חברה ופעילה, סופר ישראלי צעיר, דוד שחם (בנו של הסופר אליעזר שטיינמן), שהיה בשליחות מטעם תנועת השומר הצעיר, שמטרתה לעודד ולארגן עלייה של נוער יהודי ארצה. השניים נישאו בנובמבר 1948. מנישואים אלה נולדו שתי בנות - מילת ודלית. השניים נפרדו בסוף שנות ה-70.
בדרכם ארצה התעכבו כשנה וחצי בניו יורק, שם השתלמה רינה בסגנונות מחול מודרני אמריקאי ששלטו אז ושאותם הביאה ארצה עם עלייתה. כשנה הייתה מתלמדת במלגה בלהקתה של מרתה גרהם. מרתה גרהם הכירה בכישרונה, טיפחה אותה באופן אישי וייעדה אותה לגדולות. רינה התקבלה ללהקתה והחלה להשתתף בחזרות למחול המונומנטלי "אביב בהרי האפלצ'ים" (Appalachian Spring), אולם עזבה בדרכה ארצה לפני תחילת ההופעות. במקביל, למדה רינה אצל הכוריאוגרף מרס קנינגהם וכמו כן השתלמה במוזיקה וכוריאוגרפיה אצל המוזיקאי לואיס הורסט - מנהלן המוזיקלי של מרתה גרהם ושל רות סנט דניס, אשר עליו דיברה תמיד בהערכה עצומה כמי שהשפיע במיוחד עליה ועל יצירתה. התקופה בניו יורק הייתה תקופה מעצבת מבחינת סגנונה של רינה כרקדנית וככוריאוגרפית.
לפני העלייה ארצה, התעכבו רינה ודוד מספר חודשים בפריז. שם התחילה ידידות ארוכת ימים עם אמנים שונים, ובהם הפנטומימאי מרסל מרסו שאיתו עבדה פרק זמן קצר ואשר הזמין אותה להופיע בלהקתו. דבר זה לא יצא לפועל בגלל רצונה להתמקד במחול ובגלל העלייה ארצה.
אבני דרך בעבודתה ויצירתה בישראל.
בשנת 1951 הגיעו בני הזוג שחם לישראל ומייד החלה רינה להשתלב בסצנת המחול המקומית. לאחר תקופה קצרה בקיבוץ בית אלפא התיישב הזוג הצעיר בתל אביב. רינה יצרה קשר עם כוהנת המחול דאז גרטרוד קראוס והצטרפה ללהקתה - "תיאטרון הבלט הישראלי".
כבר בשנת 1951 נחשף הקהל בישראל לכשרונה המיוחד של רינה שחם כאשר נבחרה לרקוד כסולנית ביצירה "אש בהרים", שהועלתה על ידי תיאטרון הבלט הישראלי. הכוריאוגרף היה טאלי ביטי, יוצר אפרו-אמריקאי שהוזמן במיוחד ארצה לצורך הכוריאוגרפיה. העיתונים מלאו בשבחה של רינה והיא כונתה "אש המחול".
ב-1952 הוזמנה רינה לככב בתפקיד הנסיכה, כסולנית בהצגה "מעשה בחייל" בתיאטרון הבימה לצלילי מוזיקה של איגור סטרווינסקי. גם כאן זכתה לשבחים רבים.
ב-1952 נבחרה רינה שחם להשתתף כרקדנית בלהקה שהוקמה על ידי הרקדן והכוריאוגרף האמריקאי, ג'רום רובינס, אשר הובא לישראל על ידי הקרן לתרבות אמריקה-ישראל במטרה להקים להקה קלאסית ולהקה מודרנית שיופיעו בארצות הברית במחול שיצר בשם "אינטרפליי - INTERPLAY". המחול לא עלה בסופו של דבר על הבמה.
ב-1954 העלתה רינה שחם ערב סולו ראשון שבמרכזו יצירתה "המים המאררים". יצירה זו מבוססת על תוכן תנ"כי, ומציגה את השפלתה של אישה הנחשדת בבגידה בבעלה. המבקרים שיבחו את כשרונה הדרמטי, את שליטתה הטכנית המוחלטת ואת טעמה האמנותי בהרכב התוכנית ובחירת המוזיקה. כאן כבר כונתה "אחת הרקדניות המבטיחות בארץ". בעקבות הצלחה זו, החלה רינה שחם ליצור מחולות קבוצתיים בהרכבים שונים.
ב-1954 חברה רינה שחם לכוריאוגרפיות רינה גלוק ונעמי אלסקובסקי ויחד הקימו וניהלו את "בימת מחול", להקה שהופיעה כשנתיים והעלתה יצירות של שלוש האמניות.
בתחילת שנות ה-60, נולדו ידידות ושיתוף פעולה עם הרקדנית והכוריאוגרפית האמריקאית היהודייה אנה סוקולוב שפעלה גם בישראל והקימה בין היתר את "התיאטרון הלירי", להקה, שחבריה תוגמלו, לראשונה בארץ, במשכורות צנועות. רינה רקדה ב"פואמה של התעלות" (שהועלתה על ידי אנה סוקולוב במסגרת, "בימת מחול" ב-1959), וכן במספר הפקות של התיאטרון הלירי כסולנית ("מעשה בחייל" 1962) וכרקדנית אורחת ("השאלה", "אודה" 1964) ופרשה על מנת להתמקד ביצירה עצמאית.
בשנת 1963 ייסדה רינה את להקתה, "הלהקה הקאמרית למחול מודרני", ובה רקדנים ורקדניות שהתחלפו אך המסגרת נשארה. להקה זו התקיימה במשך יותר מ-40 שנה, יותר מכל להקה אחרת בתקופה מקבילה, להוציא אולי להקות בעלות מקור מימון קבוע.
עבודותיה התאפיינו בעומק אינטלקטואלי, אקספרסיביות ורגש, מוזיקליות רבה ולעיתים גם הומור.
רינה שאבה את הרעיונות ליצירותיה מכל תחומי החיים: מיחסים בין בני אדם (" אכזבה קלה" – 1954, "אדם ונופים" – 1955), מחוויות אישיות ("חזיונות" – 1965, "כנמר הפוך" – 1980), מהטבע והסביבה ("קונצ'רטו" – 1965, "היום הוא יום ההולדת של השמש" – 1986), מאקטואליה ("אזעקות ושתיקות" – 1976, "סבך" - 1983), מהשואה ("מסכי עשן" – 1988), מהספרות והשירה וגם מהתנ"ך ("המים המאררים" – 1954,"ביד אשה נתתו" -שמשון ודלילה -1957).
בהיותה אינטלקטואלית רב תחומית, נהגה לשלב ביצירותיה קטעי ספרות ושירה של יוצרים בעברית ובאנגלית. היא הופיעה במשך כמה שנים יחד עם השחקן פנחס קורן בתוכנית מחול ופיוט "אותיות גדולות" במסגרת "אמנות לעם".
היא שילבה בעבודותיה מוזיקה מז'אנרים שונים. היא ראתה חשיבות בשילוב מוזיקה ישראלית מקורית וכך שיתפה פעולה עם מוזיקאים ישראלים, שחלקם כתבו יצירות במיוחד לעבודותיה: פאול בן-חיים, גארי ברתיני, נעם שריף, בן-ציון אורגד, יחזקאל בראון, דון גודמן. יצירותיה שילבו גם ביצוע "לייב על הבמה" של מוזיקאים.
מאחר שלהקת המחול של רינה שחם לא נהנתה ממקור מימון קבוע, נאלצה רינה שחם להסתמך ולהסתפק בתקציבים, מענקים ומלגות, בסכומים לא מספיקים, שהוענקו לה אד הוק, על ידי גורמים שונים וביניהם המועצה לתרבות במשרד החינוך, הקרן לתרבות אמריקה ישראל ועוד. מציאות זאת אילצה את הלהקה להפיק מופעים רק אחת לכמה שנים, כאשר ההופעות בוצעו לעיתים בתנאים קשים ובלתי הולמים, והרקדנים כמעט ולא תוגמלו על עבודתם ועל הופעותיהם. רק עקשנותה של רינה שחם, דבקותה במטרה ואמונתה השלמה בדרכה האמנותית, איפשרו את המשך פעילתה של הלהקה במשך עשרות שנים.
רינה שחם שיתפה פעולה גם עם כוריאוגרפים אחרים והעלתה ערבים משותפים עם היוצרות חסיה לוי-אגרון, רוני סגל, עופרה בן צבי סרוסי ועוד.
ב-1976 חברה רינה שחם שוב לרינה גלוק וביחד יזמו ויסדו את להקת "בת שבע 2", במטרה לגבש עתודת רקדנים מקצועיים שישתלבו בהמשך בלהקת האם – "בת שבע". השתיים שימשו כמנהלות אמנותיות של "בת שבע 2" במשותף במשך 4 שנים. רינה שחם יצרה מספר כוריאוגרפיות עבור להקה זו.
בין השנים 1971–1974 הייתה רינה שחם חברה במועצה לתרבות ואמנות שליד משרד החינוך והתרבות.
במישור ההוראה - דורות של רקדנים זוכרים את רינה שחם כמי שעיצבה את תחילת דרכם, והעניקה להם את אהבת המחול, המוזיקה והשירה והייתה מנטורית לחיים עבור רבים מהם. היא הקימה וניהלה במשך למעלה מ-40 שנה סטודיו למחול מודרני בתל אביב, לימדה שנים רבות בחטיבת הבינים "רעות" בחיפה וניהלה את המגמה למחול בתיכון ויצו לאמנויות בחיפה במשך 10 שנים (1989–1999). היא חינכה דורות של שחקנים, בשנים ארוכות של הוראה לתלמידי משחק ודרמה באוניברסיטת תל אביב (13 שנה) ובסמינר הקיבוצים (10 שנים). במסגרות אלה יצרה רינה כוריאוגרפיות וקטעי תנועה שהועלו על ידי התלמידים.
רינה שחם הוזמנה לתת שיעורים וקורסים במסגרת כיתות אמן לרקדנים (Master Classes), בין היתר ב-University of Southern California (לוס אנג'לס, קליפורניה 1976) וב-Mills College (אוקלנד, קליפורניה 1976).
בשנת 1977 הוזמנה שחם לכהן כמורה אורחת בבית ספר למחול בקלן, גרמניה, ה – Tanz-Forum Koln.
באמצע שנות ה – 90 הוענק לרינה שחם פרס מעיריית תל אביב בגין מפעל חיים בתחום המחול והכוריאוגרפיה.
ב-1 במאי 2015 נערך בספריית "בית אריאלה" בתל אביב אירוע בשם "ציפור האש" – מחווה לרקדנית וליוצרת רינה שחם, במלאת 10 שנים לפטירתה. המחווה נערך ביוזמה ובחסות הארכיון הישראלי למחול בבית אריאלה, שם מרוכז עיזבונה המקצועי של רינה שחם. העורכות והמנחות היו מילת שחם יקיר ודלית (שחם) גילברג, בנותיה של רינה שחם.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה של רינה שחם ברחוב יעקב דה האז 14 בתל אביב.
יצירותיה.
כוריאוגרפיה לתיאטרון.
שחם הוזמנה לחבר כוריאוגרפיה ותנועה בכמה וכמה הפקות תיאטרון:
שחם לימדה 13 שנה כמורה למחול בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב והייתה מורה מוערכת ואהובה. במסגרת זו, יצרה כוריאוגרפיות במחזות שונים שהועלו על ידי תלמידי החוג ובין היתר:
כוריאוגרפיה לתלמידים.
רינה שחם יצרה עבור תלמידיה במגמה למחול בתיכון ויצו לאמנויות בחיפה, עבודות שהועלו במסגרת בית-ספרית, ובין היתר: "מראות ועשן" (1990), "ללא מוצא (אנה פרנק)" ו"דיוקנאות" (1991), "אנשים ומקומות" (1992), "שיר" (1993), "שמח בנעוריך איש צעיר" (1994), "מחשבות ושתיקות" (1995), "מלחמה ושלום אפשרי", "מסע למקומות בלתי ידועים" (1996) ועוד.
סדנת ההדפס ירושלים
"סדנת ההדפס ירושלים" היא סדנת הדפס וגלריה לאמנות הפועלת בירושלים מאז שנת 1974.
היסטוריה.