הטיפול הממוקד מטרה מכוון לפתרון בעיה/קושי אותו מנסח המטופל ביחד עם המטפל. מטרתו לעזור לאדם לתפקד טוב יותר מול הסביבה בה הוא מתנהל. ואינו מכוון לבדוק לעומקן של בעיות שמקורן בעבר. ישנן יותר ויותר עדויות מחקריות וקליניות לגבי יעילותו של הטיפול ממוקד המטרה, בייחוד בהפרעות חרדה, הפרעות כפייתיות וטראומה.
היירקונפוליס
ג'ורג' מקגוורן
ג'ורג' סטנלי מקגוורן (באנגלית: George McGovern; 19 ביולי 1922 - 21 באוקטובר 2012) היה היסטוריון, סופר ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור מטעם מדינת דקוטה הדרומית, והיה מועמד לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות בשנת 1972, אז הובס על ידי הנשיא המכהן ריצ'רד ניקסון.
מקגוורן גדל במיטשל שבדקוטה הדרומית, והצטיין בתורת הנאום. הוא התנדב לחיל האוויר של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה וטס שלושים וחמש פעמים מעל אירופה הכבושה. הוא זכה במדליות רבות על שירותו, כולל בצלב התעופה המצוינת על נחיתת אונס שהצילה את צוותו. לאחר המלחמה סיים את לימודיו באוניברסיטת נורת'ווסטרן, היה לדוקטור והרצה בנושאי היסטוריה. הוא נבחר לבית הנבחרים ב-1956 ונבחר שוב ב-1958. לאחר ניסיון כושל להיבחר לסנאט ב-1960, הצליח להיבחר ב-1962.
כסנאטור, נחשב מקגוורן לליברל מובהק ול"סמן שמאלי" במפלגתו, ונודע כאחד המתנגדים הבולטים למעורבות האמריקאית בווייטנאם. הוא ניסה להיות מועמד מטעם מפלגתו לנשיאות בבחירות בשנת 1968, כמחליף לרוברט קנדי שנרצח. ועדה שעמד בראשה לאחר הבחירות שינתה מן היסוד את תהליך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית, העלתה את מספר אספות הבחירה וההתמודדויות המקדימות והקטינה את השפעת מנהיגי המפלגה. ב-1970 וב-1971 ניסה להעביר חוק שיחייב את ארצות הברית לסגת מווייטנאם, ללא הצלחה. ב-1972 נבחר כמועמד מפלגתו לנשיאות, אולם הותיר את המפלגה מפולגת מבחינה אידאולוגית. סגנו המיועד היה תומאס איגלטון, אולם פיטוריו של זה בידי מקגוורן פגעו בו. בבחירות הפסיד לריצ'רד ניקסון, שזכה בניצחון סוחף. מקגוורן נבחר לסנאט גם ב-1968 וב-1974, וב-1980 הפסיד בניסיון להיבחר מחדש.
מקגוורן עסק במהלך הקריירה שלו בנושאים הקשורים לחקלאות, מזון, תזונה ורעב. ב-1961 מינה אותו הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי כממונה על התוכנית מזון לשלום, במסגרתה הועברו עודפי מזון מארצות הברית למדינות עולם שלישי, בין היתר כדי למנוע השפעה סובייטית עליהן. תוכנית זו שימשה בסיס לתוכנית המזון העולמית של האו"ם. בין 1968 ו-1977, כיהן כיושב ראש ועדת הסנאט לתזונה, ופרסם דו"ח שקבע הנחיות תזונה. לאחר מכן כיהן כשגריר ארצות הברית בסוכנויות האו"ם למזון ולחקלאות בין 1998 ו-2001. ב-2001 מונה לשגריר עולמי לנושאי רעב. במסגרת תפקידו שב לפעול לצמצום הרעב בעולם, תוך שיתוף פעולה עם עמיתו לסנאט לשעבר, בוב דול, כשהם מספקים ארוחות למיליוני ילדים בעשרות מדינות. על פעילותם זו זכו השניים בפרס המזון העולמי ב-2008.
ילדותו ולימודיו.
מקגוורן נולד בחווה קטנה בדקוטה הדרומית. אביו ג'וזף (יליד 1868) היה כומר מתודיסטי. ג'וזף היה בנו של אלכוהוליסט שהיגר מאירלנד, וגדל בכמה מדינות, כשהוא עובד במכרות פחם מגיל תשע. אביו התייתם מהוריו בגיל שלוש עשרה. ג'וזף היה שחקן בייסבול בליגות הנמוכות, אולם סירב להמשיך להתאמן בשל הרגלי השתייה, ההימורים והמין של חבריו לקבוצה. במקום זאת פנה למנזר. אמו של מקגוורן הייתה פרנסיס מקליין (ילידת 1890), שגדלה באונטריו. משפחתה עברה לקלגרי לאחר מכן, והיא עברה לדקוטה הדרומית בניסיון למצוא עבודה כמזכירה. ג'ורג' היה בנם השני של הזוג, והיו לו עוד שני אחים קטנים. משפחתו של מקגוורן התקיימה בצמצום, המשכורת של אביו הייתה נמוכה והוא בדרך כלל קיבל תשלום בפריטי מזון. שני הוריו היו חברים במפלגה הרפובליקנית, אולם לא היו פעילים במיוחד.
בגיל שלוש, עברה משפחתו של מקגוורן לקלגרי, כדי לתמוך בסבתו החולה. בגיל שש חזרה המשפחה לארצות הברית ועברה אל מיטשל, עיירה בת 12,000 תושבים. מקגוורן למד בבתי הספר הציבוריים והיה תלמיד ממוצע. הוא היה ילד ביישן וסירב לדבר בכיתה א'. מקגוורן נהג לראות סרטים, דבר שהיה אסור למתודיסטים. במהלך השפל הגדול, חוו אזורי המישורים הגדולים סופות אבק עזות ומכות ארבה. משפחתו הידרדרה לעוני במהלך שנות השלושים. חוויותיו מתקופה זו הובילו את מקגוורן לגלות אהדה כלפי פועלים עניים וחקלאים. הוא הושפע מהגל הפופוליסטי שהיה אז בקרב המדינות החקלאיות.
מקגוורן למד בבית הספר התיכון של מיטשל, ולא התבלט בו עד שהמורה שלו הציע לו להירשם לקבוצת הדיבייט. מקגוורן הצטיין בתחום. הוא והנבחרת זכו בכמה פרסים מקומיים. ב-1940 סיים את לימודיו בעשירון העליון של כיתתו.
לאחר התיכון החל ללמוד במכללה מתודיסטית, והצטיין בה. הוא מימן את לימודיו באמצעות עבודה. כשמלחמת העולם השנייה פרצה, למד לטוס. בתחילת שנות הארבעים היה לו רומן עם מתמחה שהוביל ללידת ילדה, דבר שלא נחשף במהלך חייו. האישה עברה לאינדיאנה ושמרה על הילדה בסוד. מקגוורן סיפר את הסיפור לכותב האוטוביוגרפיה שלו והתחרט על מעשיו. רק ב-2015 נחשף הסיפור לאחר שחרור תיקי ה-FBI של מקגוורן לציבור, זאת אף על פי שריצ'רד ניקסון ידע זאת והחליט לא לחשוף זאת במהלך ההתמודדות ביניהם ב-1972. באפריל 1941, החל לצאת עם אלינור סטגברג. המפגש הראשון ביניהם היה בדיבייט בו אלינור ואחותה התאומה אילה ניצחו את מקגוורן ושותפו.
מקגוורן הקשיב לשידורי הרדיו במהלך שיעור מוזיקה כששמע על ההתקפה היפנית על פרל הארבור . בינואר 1942, נסע עם תשעה תלמידים אחרים להתנדב לחיל האוויר האמריקאי. הוא התקבל, אולם לצבא עדיין לא היו מספיק מדריכים כדי לאמן את כל המתנדבים. הוא התארס לאלינור, וסירב להינשא לה עד לגמר המלחמה. בשנת לימודיו האחרונה ניצח בתחרות כתיבת נאומים. מקגוורן נבחר לתלמיד האהוד ביותר בכיתתו. בפברואר 1943, ניצח יחד עם שותף בטורניר דיבייט ארצי. לאחר חזרתו הביתה, גילה שהצבא החליט לגייס אותו.
שירותו הצבאי.
מעט לאחר מכן, התנדב מקגוורן לצבא בתור טוראי. הוא התאמן במשך חצי שנה, וטען שהיה מדובר בתקופה הקשה בחייו. לאחר מכן התאמן חודשיים על טיסה. ב-31 באוקטובר 1943, החליט להתחתן עם אלינור. אביו היה הכומר בחתונה. כעבור שלושה חודשים, עבר מקגוורן לאימונים בקנזס על מטוס. באפריל 1944, מקגוורן התקדם לשיעורי טיסה בטקסס. הוא הראה כישרון בטיסה. אלינור מקגוורן סייעה לו באימונים והייתה שם כשקיבל את כנפי הטיסה ודרגת לוטננט שני.
מקגוורן למד טיסה כטייס מפציץ B-24 ליברייטור בקנזס. הוא טען שהיה מדובר באימון הקשה ביותר, שהיה מדובר במטוס שהיה קשה להטיס. היה מדובר במפציץ הגדול ביותר באותה התקופה. אלינור חששה לחייו של בעלה בשל המאמץ הכרוך בהטסת המפציץ. אובדן הטייסים הרב במהלך המלחמה הוביל להאצת אימוניו של מקגוורן. הוא החליט להוליד ילד, ואלינור נכנסה להיריון. ביוני 1944 עבר את אימוניו האחרונים.
בספטמבר 1944, הצטרף לגדוד ה-741 של חיל האוויר, שהוצב באזור פוליה באיטליה. האוכלוסייה המקומית הייתה מוכת רעב ומחלות. המראות הקשים גרמו לו להחליט להילחם ברעב בשארית חייו. ב-11 בנובמבר, החל לטוס וערך שלושים וחמש גיחות מעל שמי אירופה. מטוסו כונה "מלכת דקוטה", על שם אשתו. מטרותיו היו אוסטריה, צ'כוסלובקיה, גרמניה הנאצית, הונגריה, פולין וצפון איטליה, שהייתה תחת כיבוש גרמני. במשימות שלו תקף בדרך כלל בתי זיקוק כחלק מההפצצות האסטרטגיות. המשימות ארכו שעות רבות ובאותו הזמן חיל האוויר הגרמני כבר לא היווה איום. המטוסים חוו הפצצות ארטילריות רבות מהקרקע.
ב-15 בדצמבר, במשימה מעל לינץ, משימתו השנייה כטייס, רסיסים מהשמשה כמעט הרגו אותו. למחרת היום הומלץ להעניק לו מדליה לאחר ששרד פיצוץ גלגל במטוסו במהלך הטיסה, השלים את הטיסה מעל גרמניה ונחת ללא נזק. ב-20 בדצמבר, במשימה מעל פלזן, צ'כוסלובקיה, החל המנוע של מטוסו לבעור. ללא יכולת לחזור לאיטליה, טס מקגוורן לשדה תעופה בריטי באזור הים האדריאטי ליד החוף היוגוסלבי שנשלט בידי כוחות הפרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו. השדה יועד לנחיתת מטוסים קטנים, ובדרך כלל מפציצים התרסקו עליו. מקגוורן הצליח להנחית את מטוסו בנחיתת חירום מוצלחת והציל את הצוות שלו, וכך זכה במדליית צלב התעופה המצוינת.
בינואר 1945, יצא מקגוורן לחופשה ברומא ונכח במיסה של האפיפיור. מזג האוויר הפסיק את המשימות בחורף, ומקגוורן החליט בזמנו הפנוי להפוך לפרופסור בהיסטוריה. בפברואר קודם לדרגת לוטננט ראשון. ב-14 במרץ, הפציץ בטעות חווה של משפחה באוסטריה. כעבור ארבעים שנה, בביקור באוסטריה, פגש את הבעלים של החווה, שהסביר שאף אדם לא נפגע בהפצצה, ושהיה ראוי לוותר על החווה בתמורה לניצחון על גרמניה הנאצית.) לאחר מכן גילה שנולדה בתו הראשונה, אן. ב-25 באפריל, יצא למשימה ה-35 שלו מעל לינץ. השמיים היו שחורים ומטוסו נפגע כמה פעמים, כך שהוא ספג 110 חורים בכנפיו. מהנדס המטוס אף חווה הלם קרב. מקגוורן הצליח להחזיר את המטוס בבטחה אל הבסיס.
במאי וביוני 1945, לאחר סיום המלחמה באירופה, הטיס מקגוורן מזון לצפון איטליה, וחזר לארצות הברית. ביולי שוחרר מחיל האוויר בדרגת לוטננט ראשון. בנוסף הוענקה לו מדליית האוויר על שירותו.
לימודים גבוהים וראשית הקריירה.