בחיפושים שנערכו במוסדות חינוך בהם למדו חברי המחתרת (ובמיוחד ב"מדרשת סיני" בה נמצאו אליהו, רידר ורפול) נתגלה מחסן של נשק ותחמושת שכלל 2 תת מקלעים מסוג סטן, שלושה אקדחים, מחסניות של טומי גאן, 1,764 כדורים מסוגים שונים, 6 רימוני יד מסוג מילס, נפצים, חומרי נפץ, וכן ארגזים מלאים בבקבוקי מולוטוב וחומרים להכנת פצצות תבערה. כן נמצאו בחיפוש מסמכים הקשורים לפעילות המחתרת, וכמות של 277 גרם חשיש.
במסיבת עיתונאים שנערכה לאחר מעצר חברי המחתרת, בנוכחות מנכ"ל משרד ראש הממשלה, אהוד אבריאל, אמר ניצב לוי אברהמי, מפקד מחוז ירושלים של המשטרה, כי .
פרשת ג'למי.
מעצר חברי המחתרת לווה בתקרית חמורה. העצורים נשלחו למחנה ג'אלמה, שליד שער העמקים, שם התעללו בהם השוטרים. העצורים טענו כי קיללו אותם, הריצו אותם, כפו עליהם לערוך תרגילי סדר, פגעו בכבוד הנשים שביניהם, ומסרו להם ניירות לכתיבת מכתבים למשפחותיהם אך לא שלחו את המכתבים והשתמשו בהם לצורך השוואת כתבי יד. בנסיעה מג'אלמה לירושלים, שארכה ארבע וחצי שעות, לא אפשרו להם לעשות צורכיהם. היחס לעצורים עורר סערה מספר חברי כנסת העלו הצעה לסדר המורה לממשלה לשחרר חלק מן האסירים המנהליים. הדבר עורר ויכוח בשאלת הפרדת הרשויות, והתעוררה התהיה האם הרשות המחוקקת רשאית להורות לרשות המבצעת לפעול בצורה מסוימת.
משפטם של אנשי המחתרת.
דעת הקהל שסערה בתחילה עקב גילוי מחתרת חמושה שבכוונתה לכפות את חוקי הדת על המדינה, פנתה עד מהרה לביקורת על המשטרה באשר ליחסה אל העצורים. לבסוף הוחלט כי רוב העצורים ישוחררו, ולמשפט הועמדו רק מנהיגי המחתרת - אליהו, רפול, וורמסר ורידר. כנגד הארבעה הוגש כתב אישום חמור ביותר, שכלל 27 סעיפי אישום, ובראשם סעיף בגידה, בשל הכוונה לקשור קשר ולאסור מלחמה על ממשלת ישראל בשל גיוס הנשים, וכן סעיפים נוספים הנוגעים לפעולה בכנסת, לפעולות הצתת המכוניות, לשימוש בנשק בלתי חוקי, לאיומים ולהחזקת החשיש. את המשפט ניהל פרקליט המדינה ארווין שימרון ולצדו סגניתו, מרים בן-פורת. בסיום המשפט, במרץ 1952, הורשעו הנאשמים במרבית סעיפי האישום, והוטלו עליהם עונשי מאסר לתקופה שבין חצי שנה לשנה, וזאת בשל "גילם הצעיר ורגשותיהם הדתיים", ובשל כך ש"למדו לקח". גזר הדין ניתן בהמלצת השב"כ, שלא רצה בהרס חיי מנהיגי המחתרת, אלא רק בשבירת הארגון, ובמניעת פעולות עתידיות של מנהיגיו.
בעקבות מעצר המחתרת.
בעקבות הטענות על יחסה של המשטרה אל העצורים הוקמה ועדת חקירה פרלמנטרית לחקירת ההאשמות אלו. בראשות הוועדה עמדה חברת הכנסת חנה למדן ובה היו חברים גם חברי הכנסת יוחנן באדר, הרצל ברגר, דוד הכהן, זרח ורהפטיג, אידוב כהן ויוסף ספיר. הוועדה מצאה כי ההתנהגות כלפי העצורים הייתה "בניגוד לחוק, פוגעת בעצורים ובכבוד האדם, במקרים רבים בלתי הוגנת ומשפילה", ומצאה כי המדובר בהתנהגות מתוכננת ומנוהלת מגבוה, ולא במקרה בודד של התנהגות לא ראויה של קצין או שוטר. הומלץ כי הממשלה תבחן דרכים למנוע התנהגות מסוג זה בעתיד, וכי ועדת הפנים של הכנסת תמנה ועדת מומחים לשינוי היחס לעצורים.
סערה נוספת עורר המעצר המנהלי, תוך שימוש בתקנות ההגנה לשעת חירום, ששימשו את שלטונות המנדט הבריטי כנגד אנשי היישוב בימים שלפני קום המדינה. בדיון סוער שהתקיים בכנסת לאחר מעצר החשודים העלו חברי כנסת רבים מן האופוזיציה, ובהם מנחם בגין, אנשי מפ"ם ואנשי החזית הדתית את טענותיהם כנגד הפעלת "סעיף 111" למעצרם המנהלי של אנשי המחתרת. משה שרת השיב כי כאשר מדובר במעשים כה חמורים, יש מקום להשתמש בחקיקת החירום על מנת להגן על הדמוקרטיה. שרת כינה את ההתארגנות "ארגון טרוריסטי" וקבע כי בסיומו של הדיון הסוער החליטה הכנסת לבטל את תקנות שעת החירום, ולחקוק חוק חדש להגנת המדינה, וזאת ברוב של 53 כנגד 49 חכ"ים. נקבע אף הרכבה של ועדת שרים בראשות שר הפנים חיים משה שפירא שתפקידה "לברר את כל השאלות הכרוכות בהפעלת 'הסעיף 111' כנגד קבוצת הצעירים החשודים במעשי אלמות" החלטה זו הייתה הצהרתית בלבד, התקנות נשארו בתוקף שנים רבות וועדת השרים לא מסרה את מסקנותיה.
מורשת ברית הקנאים.
מעשי המחתרות האלימות בעלות האופי הקיצוני-דתי, המשיכו במהלך השנים 1951–1953, עד שגוועו בעקבות פעילות השב"כ ושינוי האווירה הציבורית. נראה כי גם במחתרת "מלכות ישראל" המכונה "מחתרת צריפין" היו חברים בהתארגנויות "המחנה" ו"ברית הקנאים". "מלכות ישראל" פורקה על ידי השב"כ בשנת 1953 והוכרזה "ארגון טרור".
אנשי "ברית הקנאים" זכו להגיע לעמדות מפתח במדינה. הרב מרדכי אליהו היה לדיין, ולאחר מכן מונה לראשון לציון - הרב הספרדי הראשי במדינת ישראל. הוא נחשב לאחד ממנהיגיו החשובים של הזרם הדתי לאומי, עד מותו בשנת 2010. שלמה לורינץ (שלא הועמד לדין על חברותו ב"ברית הקנאים") היה לחבר הכנסת עוד בשנת 1951, שבועות ספורים לאחר שחרורו מן המעצר, וכיהן בכנסת ברציפות עד לשנת 1984. לורינץ כיהן בתפקיד יו"ר ועדת הכספים של הכנסת.
לימים התבטא הרב אליהו באשר לברית הקנאים במילים - .
חמדון
חמדון (בערבית: حمدون‎) הוא כפר לא מוכר בדואי, השוכן בסמוך ליישוב לוטם בגליל. היישוב שוכן בתחומי המועצה האזורית משגב, כשני ק"מ מצפון לדיר חנא.
הכפר אוכלס ככפר לא מוכר בשנת 1952 על ידי בני שבט בדואי שהיו מפוזרים באזור הגליל. ביישוב מתגוררים 10 משפחות, ושטחו הוא 16 דונם.
הסרט כבר לא אחמד מתעד את ניסיונותיו של תושב המקום, להשתלב בחברה הישראלית.
חרשים
חָרָשִׁים (בקמצים גדולים; ריבוי מן חָרָשׁ) הוא יישוב קהילתי בגליל בתחומי המועצה האזורית משגב, צפונית לכרמיאל, ליד פסגת הר שזור בגובה של כ-850 מ' ובסמוך לשמורת הטבע הר מירון.
היסטוריה.
היישוב נוסד בשנת 1980 במסגרת תוכנית המצפים בגליל. היישוב נקרא על שם אתר ארכאולוגי סמוך, "תל חָרָשִׁים", שהיה יישוב עברי קדום בתקופת הברזל, ואשר תושביו נודעו כחרשי ברזל.
חרשים הוא בין היישובים הבודדים בארץ בהם שימור הסביבה מיושם הלכה למעשה, ואופן ההשתלבות הסביבתית מהווה מקור השראה ליישובים אחרים. היישוב ממוקם בתוך יער האופייני להר הגבוה של הגליל העליון, ובו תצורות סלעים ונוף ייחודיות. היער מאופיין במגוון רב מאוד של צמחים ובעלי חיים. האהבה והכבוד הרב שרוחשים תושבי המקום, מוצאים ביטוי בהשתלבותו הייחודית של היישוב בסביבתו ובמזעור הפגיעה בחורש המקיף אותו ונמצא בתוכו. בשנת 2015 בוצע תכנון אסטרטגי לפיתוח מרוסן ומבוקר של היישוב ל-25 שנה - עד לשנת 2040, במתווה של ישוב לדורות.
בקרבת היישוב תצפיות נוף ושבילי הליכה בחורש. מסלול טיול פופולרי (המסומן במפת סימון השבילים של החברה להגנת הטבע) יוצא מחרשים ויורד על פני מצוק נחל פקיעין אל הכפר פקיעין.
מזג האוויר בחרשים אופייני לאזור הרי הצפון והוא מתאפיין בטמפרטורות נמוכות יחסית ומשקעים מרובים. כמעט בכל חורף מתרחש אירוע שלג ובשל מיקומו הטופוגרפי, כמות המשקעים השנתית היא כ-1,000 מ"מ (אחד המקומות הגשומים ביותר בישראל). ביישוב ממוקמת תחנה של השירות המטאורולוגי הישראלי, שהחלה לפעול בשנת 1986.
אַקלִים.
חרשים אקלים ים תיכוני חם ( סיווג האקלים Köppen "Csa" ). בחורף יש הרבה יותר גשמים מאשר בקיץ. הטמפרטורה השנתית הממוצעת בחרשים היא 16 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים הרב שנתית עומד על בערך 986 מילימקטרים. חרשים הוא המקום המיושב הרטוב ביותר בישראל.
טל-אל
טַל-אֵל הוא יישוב קהילתי בגליל, בתחומי המועצה האזורית משגב. זהו היישוב המערבי ביותר מבין יישובי המועצה האזורית. היישוב נמצא בסמוך לצומת אחיהוד, ונוסד בשנת 1980.
היישוב הוקם על ידי 12 משפחות חלוצות – 10 מהן עלו מברית המועצות ו-2 משפחות ישראליות. כיום כולל היישוב כ-330 משפחות ויותר מ-1,000 תושבים.
היישוב הוקם בראשיתו כמושב עובדים השייך לתנועת המושבים. מאחר שלא ניתן היה להשתית את היישוב על משקים חקלאיים בגלל מגבלות של קרקע חקלאית זמינה ומגבלת מכסות מים, שונה היעוד וכיום מוגדר הכפר כיישוב קהילתי. הוא רשום כאגודה שיתופית במסגרת "המרכז החקלאי".
מקור השם בברכת משה, . טל-אל נמצא מעל ואדי יצהר, הנטוע כולו בכרמי זיתים אשר היו אחד מיסודות החקלאות הקדומה ואחד מהסמלים של השפע והעושר. טל פירושו שפע הניתן מידי שמים.
בתחילת יולי 2022, הפגינו תושבים מול ביתה של השרה לאיכות הסביבה תמר זנדברג נגד הקמת בית מטבחיים גדול בסמוך ליישוב. כשלושה שבועות לאחר מכן הודיע משרד הכלכלה והתעשייה על סגירת התוכנית והפסקת קידום התכנון.
יודפת
יוֹדְפַת הוא מושב שיתופי הנמצא בגליל התחתון, צפונית לאתר בו הייתה מצויה העיר הקדומה יודפת, 22 ק"מ דרום מזרחית לעכו ו־9 ק"מ צפונית לציפורי. שייך למועצה אזורית משגב.
יודפת הוא היישוב המערבי ביותר ברכס יוטבת (יודפת), עליו מצויים גם היישובים אבטליון, יחד והררית.
היסטוריה.
בשנת 1958 נוסד גרעין, שחבריו כונו "שכטריסטים", בהיותם מתלמידיו של ד"ר יוסף שכטר, המורה הרוחני מבית הספר הריאלי בחיפה, אשר הטיף לרוחניות יהודית הנוצרת על ידי עדה יוצרת. הגרעין יועד להתיישב באזור יודפת בשטח של כ-2,700 דונם שנרכשו על ידי הקרן הקיימת. בשנת 1960 עלתה למקום קבוצה ראשונה של כ-30 מחברי הגרעין שהתפרנסו מעבודות ייעור והכשרת אדמה. בנובמבר 1961 יצאה למקום משלחת של המוסדות המיישבים לבחור את המיקום המדויק של היישוב.