מ. ברכיהו
מ' ברכיהו
מיחזור פלסטיק
תהליך של מיחזור פלסטיק משתנה על פי סוג הפולימר הממוחזר (ישנם שישה סוגי פולימרים עיקריים הניתנים למיחזור).
מיחזור פלסטיק בישראל כולל סוג פלסטיק הנקרא P.E.T (פוליאתילן טרפתאלט), המשמש לרוב בייצור בקבוקי השתייה.
במסגרת תהליך המיחזור, בקבוקי השתייה מפלסטיק נשטפים, נגרסים ועוברים עיבוד, עד שמתקבלים פתיתים (Flakes). מפתיתים אלו מיוצרים מוצרים כגון סלסילות לפירות וירקות, תבניות לביצים, סרטי קשירה ומוצרי טקסטיל שונים, וכן החומר בד פליס (או: בד פליז) המשמש לייצור שטיחים, שמיכות מעילים וכובעים.
מפלסטיק שאינו P.E.T (כגון הפקקים של בקבוקי השתייה, בקבוקי חלב, בקבוקי חומרי ניקוי וכדומה) מפיקים לוחות דמויי-עץ, מהם מייצרים ריהוט גן וריהוט רחוב (ספסלים, פחי אשפה, גדרות, אדניות, שולחנות פיקניק, פרגולות ומתקנים מיוחדים). יתרון הלוחות בהיותם עמידים מאוד בתנאי מזג אוויר משתנים, וכן שאינם דורשים תחזוקה לאורך זמן.
מחזור פלסטיק
וילהלם ירוזאלם
אנוביס &quot;דוגי&quot; קרוגר
אנוביס (פירושונים)
פסטיבל גלסטונבורי
פלוג
עבדאללה אנסור
ישראל פרוש
ישראל (שרוליק) פרוש (נולד ב-28 בספטמבר 1980, י"ח בתשרי ה'תשמ"א) הוא ראש עיריית אלעד.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים, בן בכור מתוך 12 ילדים למאיר פרוש, יו"ר מרכז אגודת ישראל בירושלים וחבר הכנסת מטעם סיעת אגודת ישראל ביהדות התורה, ולרחל, בת נחום יואל הלפרין ונכדת יעקב הלפרין.
למד בישיבת סלבודקה בבני ברק ובישיבת לוצרן בראשות הרב יצחק דוב קופלמן. לאחר נישואיו, שירת ביחידה לזיהוי חללים וכן ביחידת קצין העיר. לאחר מכן למד בכולל.
ב-2006 הקים את עמותת "חיים לנפש" המסייעת לנוער נושר, לאסירים ולחולים סופניים. באותה שנה החל לשמש כמנכ"ל אגודת ישראל בירושלים.
בשנת 2008 עבר להתגורר באלעד ונבחר לכהן כסגן ראש עיריית אלעד. בשנת 2013 נבחר לכהן כראש עיריית אלעד.
פעילותו כראש עיריית אלעד.
ב-22 באוקטובר 2013 נבחר לראש עיריית אלעד לאחר מערכת בחירות סוערת, שבה התמודד מול מועמד סיעת ש"ס צוריאל קריספל.
בספטמבר 2015 פרסם העיתון ידיעות אחרונות תחקיר ובו טענות כלפי התנהלותם של פרוש ושל העירייה.
באוגוסט 2017 העביר משרד הביטחון לאלעד שטח אש בן מאות דונמים ששכן ממזרח לעיר. שטח זה יאפשר בנייה של אלפי דירות נוספות.
ב-30 באוגוסט 2018 הודיעה סיעת שלומי אמונים כי פרוש יתמודד לכהונה שנייה, למרות טענות מפלגת דגל התורה להפרת הסכם בין המפלגות. בבחירות שנערכו ב-30 באוקטובר ניצח פרוש את ברק צברי וזכה בקדנציה נוספת.
אייגוספוטמוי
אַייגוֹסְפּוֹטָמוֹי (ביוונית: Αἰγὸς Ποταμοί, בלטינית: Aegospotami) הוא שמו הקדום של נהר קטן בכרסונסוס התראקי (גליפולי של ימינו), צפונית־מזרחית לססטוס, הנשפך אל ההלספונטוס (דרדנלים). פירוש שמו ביוונית הוא "נַהֲרֵי הַעִזִים". שמו המודרני בטורקית: צָ'נָקָלֶה בּוֹגָזִי (Çanakkale Boğazı). סמוך לו שכנה עיר יוונית קטנה בעלת אותו שם, ממנה נותרו לימינו שרידים בלבד. כיום שוכן במקום כפר בשם קרקובה (Kara-kova).
קסנופון כותב כי אייגוספוטמוי נמצאה מול למפסקוס, מעברו השני של המצר, במקום בו רוחבו הוא סטדיון אחד (כ-600 רגל), וכי החוף במקום זה פתוח, ללא נמל. סטראבון, הגאוגרף היווני, מספר כי המרחק בין אייגוספוטמוי לססטוס הוא שמונים סטדיון וכי בימיו הייתה העיר חָרֵבָה.
ב-405 לפנה"ס התחולל במימי המצר ליד אייגוספוטמוי קרב אייגוספוטמוי, קרב ימי חשוב, שהכריע את המלחמה הפלופונסית בין אתונה לספרטה.
ב-467 לפנה"ס נפל לאדמה לא הרחק מאייגוספוטמוי מטאוריט גדול, אשר לדברי פליניוס הזקן היו ממדיו כגודל מטענה של עגלה וצבעו חום, ושימש ציון דרך לבני המקום.
אייקן-דו זנרין-ג'י
אייקן-דו זנרינג'י (ביפנית: 永観堂禅林寺) הוא המקדש הראשון של הענף סייזאן של הפלג הבודהיסטי "ג'ודו-שו" ("ארץ טהורה") ביפן.
הוא נמצא באייקנדו ברובע סקיו-קו במזרח העיר קיוטו.
הוא הוקם על ידי שינשו, תלמיד של קוקאי. האתר מפורסם בשינוי צבעי העלים בעונת השלכת ("מומיג'יגארי") ובתאורותיו המיוחדות בערבי הסתיו. בעבר שימש כמרכז ללימודים.
השמות.
המקדש ידוע בעיקר בשם אייקן-דו (永観堂) "מראה של אולם הנצח","האולם של יוקאן" או "זנרי-ג'י" (禅林寺) (מקדש בחורשה של רוגע). קיימים גם שני שמות נוספים:שויו-ראיגו-סאן (聖衆来迎山) שמשמעותו היא "ההר שחוצים אותו בדרך לקדושים", ומוריוסו-אין (無量寿院) שמובנו הוא "מקדש המזל הבלתי מוגבל").
המקדש, השייך בזמננו לכת ג'ודו של הבהודיזם היפני, נמצא מצפון למתחם הקדוש נאנזנג'י.
בשטח המשתייך למקדש נמצאים בניינים רבים וגן.
היסטוריה.
בתקופת הייאן (1185-710), בסביבות שנת 853 אציל בשם פוג'יווארה נו סקיו, מחצר הקיסר, מכר או אולי תרם וילה (יאשיקי) שלו לנזיר שינשו, שהתכוון להפוך אותה למקדש של ג'וצי ניוראי או חמש בודהות החוכמה. באותו זמן בניית מקדשים בקיוטו הייתה אסורה, כך שרק כעבור עשר שנים, באישור הקיסר סייווה הוקם המקדש שקיבל את השם "זנרינג'י" (מקדש בחורשה של רוגע). תחילה היה זנרינג'י בבעלות הכת שינגון וכוהן הדת הראשי שלו היה תלמיד של קובו דאישי, מייסד הכת.
במאה ה-11 בראש המקדש עמד כהן דת שביעי בשם אייקן או יוקאן. על אייקן מספרים שהתחנך במספר מקדשים בעיר נארה והיה חסיד אדוק של אמיטאבהה בודהה ("בודהה של האור הנצחי").בשנת 1072 הוא הקים "יאקואו-אין" שבו הוגש סיוע לדלי העם ולחולים. הוא הנהיג את המנהג הסיני ניאנפו (ביפנית, ננבוצו) וטיפח אותו בקרב הנזירים והמאמינים.
המקדש זנרין-ג'י היה מפורסם בפסלו הבלתי שגרתי של אמידה בודהה. פסל זה (ביפנית "מיקָאֵרי אמידה") הציג את בודהה מפנה את מבטו הצידה, מעל כתפו, ולא קדימה. אומרים שיום אחד בשנת 1082, כשלאייקן מלאו 50 שנה, יחד עם כמה נזירים, ביצע פולחן של הליכה סחור סחור מסביב לפסל של אמידה בודהה תוך כדי דקלום סוטרות. לפתע פתאום הפסל של בודהה קם לתחייה וירד מעל הבימה שלו.
אייקן, נדהם, עצר את הפולחן. הפסל הביט בו מעל הכתף ואמר לו "אייקן, אתה איטי". מאז, לפי האגדה, הפסל נשאר עם המבט באותה תנוחה. לפי גרסאות אחרות של אותה אגדה, בודהה הצטרף לריקוד הטקסי של הנזירים.
המקדש קיבל בהמשך את שמו של אייקן, ונקרא מאז אייקן-דו ("האולם של אייקן").
במאה ה-13, ג'והן, (1224-1166), הנזיר השנים עשר שניהל את המקדש עזב את הכת שינגון והצטרף לכת ג'ודו-שו. עשה זאת לאחר שהתחנך אצל מייסדה של אותה כת, הונן, שהמאוזולאום שלו נמצא לא רחוק מאייקן-דו, על יד המקדש צ'יונין.
יורשו של ג'והן לתפקיד הנזיר הראשי היה שוקו (1247-1177) והבא אחריו - שון, שהעביר את המקדש באופן רשמי לידי הכת ג'ודו-שו.
המתחם ומרכיביו.
מתחם המקדש זנרין-ג'י שוכן ב"הרי המזרח" של קיוטו ("היגאשיאמה") ומרכיביו, בניינים מחוברים בפרוזדורי עץ וגרמי מדרגות, מפוזרים ברמות גובה שונות, לאורך מרגלות הגבעה.
האולם שוכן גבוה יותר לעומת אולם המייסד. בגרסתו הנוכחית קיים מהתחלת המאה ה-17.
הוג'ו (方丈 ) נקרא גם חדר הכהנים הראשיים זן. החדר עצמו הוא בסגנון זן. תוכנן לפי המסורת בפקודת הקיסר גו-קאשיוואבארה (1526- סביבות 1500), אך נבנה רק בתקופת אדו.
במחצית השנייה של חודש נובמבר המקדש אייקן-דו מואר בערבים על ידי תאורה מיוחדת.
אוצרות.
בנוסף לפסל של אמידה בודהה, המוכר החל משנת 1999 כנכס תרבותי חשוב על ידי הממשלה היפנית, במקדש אייקן-דו זנרין-ג'י, וביתר דיוק בפגודה טהוטו נמצאים אוצרות תרבות נוספים: ציורים בנושאים בודהיסטים, לרבות תמונות של בודהה שונות - "אמידה בודהה", שקיאמוני, "יאקושי ניוראי" (בייסאג'יאגורו) ו"פארינירוובאנה". כמו כן מאוכסנים במקדש ציורים מאת קאנו מוטונובו, טוסה מיצונובו והאסגאווה טוהאקו.
פסל אמידה בודהה -שגובהו 77 ס"מ. למרות שזמן רב היו סבורים כי הוא נוצר בתקופת קמקורה (1333-1185), בימינו, מייחסים את יצירתו לתקופה מעט יותר מוקדמת - במאה ה-12- בתקופת הייאן. מסקנה זו היא תוצאה של מחקרים שהשוו אותו עם הפסלים ממחוז סצ'ואן מתקופת שושלת סונג. (1279-960)
חדווה יחזקאלי
אולגה קניפר
אולגה לאונרדובנה קְניפֶּר-צ'כובה (ברוסית: Ольга Леонардовна Книппер-Чехова; 21 בספטמבר (או 9 בספטמבר) 1868 - 22 במרץ 1959) הייתה שחקנית תיאטרון בתקופת האימפריה הרוסית וברית המועצות, ואשתו של הסופר והמחזאי אנטון צ'כוב.
קניפר הייתה אחת מ-44 החברים הראשונים של התיאטרון האמנותי של מוסקבה, עם היווסדו בידי קונסטנטין סטניסלבסקי ב-1898. היא גילמה את דמותה של ארקאדינה ב"השחף" (1898), גילמה את דמותה של אלנה בהצגת בכורה במוסקבה של "הדוד וניה" (1899), והייתה הראשונה לגלם את דמותה של מאשה ב"שלוש אחיות" (1901) ואת מאדאם רנבסקאיה ב"גן הדובדבנים" (1904). קניפר נישאה לאנטון צ'כוב, מחברם של מחזות אלה, ב-1901. קניפר צ'כובה גילמה את רנבסקאיה שוב בשנת 1943, בהצגה ה-300 של "גן הדובדבנים" בתיאטרון. השחקנית הגרמניה אולגה צ'כובה הייתה אחייניתה. המלחין הסובייטי לב קניפר היה אחיינה.
ביוגרפיה.