אף על פי כן התנגדו הקומאנים ומרביתם החליט לעזוב את הונגריה. לאסלו ביקש לעצור את הימלטותם ובסתיו רדף אחריהם עד סאלאנקמן (בימינו - סטארי סלאנקאמן, סרביה) אך לא הצליח למנוע מהם לחצות את הגבול.
בקיץ 1281 יצא המלך למסע צבאי נגד פינטה אבא וכבש את טירותיו. הבישוף פיליפו מפרמו עזב את הונגריה ולפי "הכרוניקה האוסטרית בחרוזים", הטיח כי לא ישוב אליה אי פעם אפילו לא למען אלהים האב. בשנת 1282 צבא קומאני חדר לדרומה של הונגריה והמלך "כמו יהושע הנביא נסע לבוא לקראתם ולהיאבק בהם למען עמו וממלכתו" ("הכרוניקה המאוירת"). הוא הצליח להביס את הפולשים בקרב על אגם הוד, על יד הודמזוושרהיי.
שנותיו האחרונות 1290-1285.
אף על פי שהדף התקפות קומאניות, הפך המלך לבלתי פופולרי על ידי משיכתו אל תרבותם ומנהגיהם של הקומנים. למשל אימץ את תספורתם ולקח נערות קומניות לפילגשים. לדברי לודומר, הארכיבישוף של אסטרגום, אף קיים יחסי מין בפומבי עם "אותה אשת -צפע", איידואה, שהייתה פילגשו האהובה ביותר.
אף הואשם המלך בבגידת עמו, למשל נטען שהסית את המונגולים לתקוף את הונגריה. בפועל השתמש בספטמבר 1288 בשבויי מלחמה מונגולים, שכונו "נייגרש" nyögérs בדיכוי מרד שפרץ בחבל ספשג.
בספטמבר 1286 כלא לסלו את אשתו, איזבלה, והבטיח את כל רכושה לפילגשו. כעבור שנה הצליח הארכיבישוף לודומר לשחרר את המלכה מן המאסר. הוא כינס את הכמרים, את הברונים ואת האצולה הגדולה באספה בבודה והטיל נידוי על המלך. כתגמול, שוב לפי דברי הארכיבישוף עצמו, איים המלך כי יחסל אותו ואת הבישופים הכפופים לו, בעזרת חרבות המונגולים.
בינואר 1288 האצילים ההונגרים תפסו את המלך בחבל ספשג. אף על פי שתומכי המלך שיחררו אותו מהר מן המאסר, הוא הסכים להתפייס עם הארכיבישוף לודומר. הארכיבישוף העניק לו מחילה בתנאי שמכאן ואילך ינהל את חייו בהתאם למוסר הנוצרי. בסופו של דבר הפר לסלו את הבטחתו, חטף את אחותו, אליזבת (ארז'בט) שהייתה אם המנזר הדומיניקני על שם הבתולה הקדושה באי הארנבים והשיא אותה בכוח עם אציל צ'כי, זאביס מפאלקנשטיין. יתרה מזו, לפי עדותו של לודומר, הוא הצהיר: "לו היו לי עוד 15 ויותר אחיות החיות במנזר כפי שאתה אוהב, הייתי מוציא אותן משם כדי להשיא אותן חוקית או בלתי חוקית, כדי להבטיח לעצמי קבוצה מיוחסת שתתמוך ברצוני בכל כוחה"
את שנותיו האחרונות בילה לסלו הרביעי בחיי נדודים. השלטון המרכזי נעלם, מפני שהברונים והכמרים ניהלו את הממלכה ללא תלות כלשהי במלך. למשל איוואן קסגי ואחיו ניהלו חופשית מלחמות בארכידוכס האוסטרי אלברכט הראשון. המלך לסלו לא התערב, אף על פי שהאוסטרים כבשו לפחות 30 מבצרים בגבול המערבי של הממלכה.
האחים קסגי הציע את כתר הונגריה לאנדראה הוונציאני שהגיע להונגריה בתחילת שנת 1290. אולם אחד מיריביהם עצרו את הטוען לכתר והסגירו אותו לארכידוכס אלברכט. לסלו מינה אז את מיז'ה, שהתאסלם לא מכבר, בתפקיד הרם של פלטין הונגריה. אז האפיפיור ניקולאוס הרביעי התכוון לקרוא למסע צלב נגדו.
אך -ב-10 ביולי 1290 המלך נרצח בטירתו בקרשסג (בימינו קרסיג, ברומניה, יישוב בכפר טובוליו בחבל קרישאנה, בפרטיום) על ידי שלושה קומאנים - ארבוץ, טרטל וקמנצה, . הפלטין מיז'ה ואחיה של אידואה, מיקלוש נקמו את מותו והוציאו להורג את הרוצחים.
בפקודת האפיפיור ניקולאוס הרביעי נפתחה חקירה שנועדה לגלות עם המלך מת כנוצרי רומי-קתולי. ממצאי החקירה אינם ידועים, אבל ב"כרוניקה מבודה" (Chronicon Budense)
צוין כי לסלו הרביעי הובא לקבורה בקתדרלה של צ'נאד (צ'נאד, ברומניה של ימינו). יורשו, אנדראה הוונציאני והאפיפיור בנדיקטוס השמיני ציינו בדבריהם את לסלו "זכרונו הידוע לרבים".
קישורים חיצוניים.
קארוי סאבו "לסלו הקומני 1290-1272" 1886
חוקו של לסלו הרביעי - בפורטל על עידן בני ארפד (Árpád-kori torténelem) -לפי אילונה בולה ופרנץ רוטלר (עורכים) קטעים ממקורות ההיסטוריה של הונגריה מלפני 1526, הוצאה לאור חינוכית לאומית, בודפשט, 1993, עמודים 141–144
Bolla Ilona – Rottler Ferenc (szerkesztette) - Szemelvények az 1526 elõtti magyar történelem forrásaiból I Nemzeti Tankönyvkiadó, Budapest, 1993,141–144.
אליפות אירופה בשחייה 1926
אליפות אירופה הראשונה בשחייה נערכה בבודפשט שבהונגריה () מ-18 עד 22 באוגוסט 1926. רק גברים השתתפו באליפות.
הנס-דיטריך גנשר
הנס-דיטריך גנשר (בגרמנית: Hans-Dietrich Genscher; 21 במרץ 1927 בריידבורג, סקסוניה – 31 במרץ 2016), פוליטיקאי גרמני, היה מנהיג המפלגה הדמוקרטית החופשית בגרמניה המערבית (יושב ראש שלה בשנים 1985-1974) ואחר כך בגרמניה המאוחדת מחדש, שר החוץ וסגן קנצלר של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בשנים 1992-1974 (להוציא פסק זמן של שבועיים בשנת 1982), כשכיהן למשך הזמן הארוך ביותר בשני תפקידים אחרונים אלה. בשנת 1991 היה יושב ראש הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה. גנשר כיהן גם כשר הפנים של גרמניה המערבית בשנים 1974-1969. עורך דין בהכשרתו.
ילדות וצעירות.
הנס-דיטריך גנשר נולד בשנת 1927 בריידבורג, המהווה בימינו חלק מן העיר האלה בסקסוניה. משפחתו השתייכה לשכבה בורגנית-איכרית בעלת דעות שמרניות-לאומיות. אביו היה המשפטן קורט גנשר ששירת אגודה של חקלאים, ואמו, הילדה לבית קריימה, הייתה בת איכרים. האב נפטר בשנת 1937. הנס-דיטריך למד בגימנסיה ממלכתית בהאלה ובשנת 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה גויס לתפקיד תמיכה בחיל האוויר הגרמני "לופטוואפה". בשנת 1944, בגיל 17, התקבל למפלגה הנאצית. בימי הקרב על ברלין לחם כחייל בארמייה ה-12 שהייתה תקוותו האחרונה של היטלר במאבקו בבעלות הברית. במאי 1945 רב הטוראי גנשר נלקח לשבי הצבא האמריקני אחר כך הועבר לידי הצבא הבריטי ושוחרר אחרי זמן קצר.
אחרי לימודי משפטים בפקולטה למשפטים ולמדעי הכלכלה באוניברסיטת האלה ובאוניברסיטת לייפציג, בשנת 1949 עבר גנשר מבחנים אחרונים והוסמך לעורך דין.
באותה שנה מזרח גרמניה שנמצאה תחת כיבוש סובייטי הפכה למדינה קומוניסטית תחת השם "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית". גנשר חלה אז בצורה קשה של שחפת ואושפז למשך שלוש שנים בסנטוריום לחולי שחפת.
תחילת פעילותו הפוליטית.
בשנת 1946 הצטרף גנשר למפלגה הדמוקרטית החופשית בגרמניה המזרחית, אך לאחר שהבין שמזרח גרמניה נשלטת באופן מלא על ידי המפלגה הקומוניסטית, ברח בשנת 1952 למערב גרמניה.
עם הגעתו למערב גרמניה הצטרף למפלגה הדמוקרטית החופשית בגרסתה המערבית, ועבר בחינה באוניברסיטת המבורג להסמכה כעורך דין בגרמניה המערבית. התיישב בעיר ברמן. מאוחר יותר, בזמן חברותו בממשלה, עבר לגור בווילה בווארטבך-פוסט, על יד עיר הבירה דאז, בון.
הקריירה הפוליטית.
בשנים 1964-1962 גנשר היה עוזר של סיעת הדמוקרטים החופשיים בבונדסטג. בשנת 1965 הוא נבחר לפרלמנט מטעם המפלגה וב-1968 נבחר לסגן יושב ראש מפלגתו. באוקטובר 1969 כוננה קואליציה בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשות וילי ברנדט, ובין הדמוקרטים החופשיים, וגנשר מונה לתפקיד שר הפנים. במאי 1974, בעקבות היבחרו של ראש מפלגתו, ולטר של, לנשיא גרמניה, נבחר גנשר לראש המפלגה הדמוקרטית חופשית, שר החוץ וסגן קנצלר של גרמניה המערבית. הוא המשיך לכהן בתפקידים אלו בשנים 1982-1974 בממשלות בראשות הלמוט שמידט. מפלגתו של גנשר הייתה לשון המאזניים בין ימין לשמאל. בשנת 1982 העביר גנשר את מפלגתו לקואליצייה של הימין, בראשות האיחוד הנוצרי-דמוקרטי של הלמוט קוהל. בקואליציה זו המשיך גנשר לכהן כשר חוץ וכסגן קנצלר למשך עשור נוסף, בשנים 1992-1982. העברת התמיכה של מפלגתו אל הימין הייתה למורת רוחם של חלק מחברי המפלגה שכשליש מהם עזבו את המפלגה. אולם בקרב הציבור הבחירה השתלמה ובשנת 1990 זכתה המפלגה לתוצאה הטובה ביותר מבחינתה מזה שנים רבות.
ב-18 במאי 1992 התפטר גנשר, לפי בקשתו, מן הממשלה הפדרלית, בה כיהן למשך 23 שנה. הוא היה שר החוץ שכיהן מספר השנים הרב ביותר בעולם (18 שנים) והפוליטיקאי הגרמני הפופולרי ביותר. הוא לא ציין במפורש את הסיבות לפרישה, אולם באותה תקופה עבר שני התקפי לב. בעת פרישתו נשאר לכהן עדיין בבונסטאג והמשיך להחזיק בעמדת השפעה במפלגה החופשית דמוקרטית.
אחרי פרישתו, הקנצלר הלמוט קול ויושב ראש המפלגה החופשית דמוקרטית, הרוזן אוטו למבסדורף, החליטו למנות את אחת מעוזרותיו של גנשר, אירמגרד שווצר, לשרת החוץ החדשה. בהחלטה מפתיעה רוב חברי הסיעה הפרלמנטרית של המפלגה דחה את המינוי והצביע במקום זאת בעד מינויו של קלאוס קינקל.
כשר הפנים.
בפברואר 1970, בעקבות הצתה של בית אבות במינכן בה נספו 7 אנשים, גנשר נדרש להתמודד עם בעיית הטרור הפלסטיני נגד יהודים וישראלים. מיד לאחר השריפה הורה גנשר למשטרה הפדרלית לסייע בחקירת האירוע והוא עצמו יצא למינכן לעמוד מקרוב על התקדמות החקירה ולהשתתף בהלוויות. בנוסף, הורה על הצבת משמרות של שוטרים על כל המוסדות הישראליים והיהודיים בגרמניה. בעקבות מתקפת הטרור בנמל התעופה של מינכן והפיצוץ שריסק את טיסה 330 של סוויסאייר, הורה גנשר על החמרה בפיקוח על זרים ובמתן אשרות לערבים ופעל לשיתוף פעולה בינלאומי נגד חבלות במטוסים. בספטמבר 1970, לאחר חטיפת המטוסים לשדה דוסון, אמר גנשר שהחטיפות ייפסקו רק כשאף מדינה לא תסכים לקלוט את החוטפים.