Gemma La Guardia Gluck, "My story"; Edited by S. L. Shneiderman, New York: D. McKay Co., 1961. (מהדורה מורחבת: Gemma La Guardia Gluck, "Fiorello’s Sister: Gemma La Guardia Gluck’s story"; edited by Rochelle G. Saidel, Syracuse, N.Y.: Syracuse University Press, 2007.)
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
ש. ל. שניידרמן
ש.ל. שניידרמן
ש&quot;ל שניידרמן
שמואל לייב שניידערמאן
שמואל ליב שנידרמן
סלבה מלצב
סלבה מלצב (נולד ב-4 בספטמבר 1955) הוא במאי, מעצב תפאורה ומורה למשחק בתיאטרון ישראלי.
קורות חיים.
סלבה מלצב נולד ב-4 בספטמבר 1955 בדרזדן, בגרמניה המזרחית וחי שם עד גיל 16. הוא למד בבית הספר הרוסי בשגרירות ברית המועצות. הוריו היו קצינים בצבא הסובייטי ש בתום מלחמת העולם השנייה ולאחר המלחמה היו מוצבים שם.
סלבה מלצב עבר לרוסיה ב-1971, בתחילה עבד כשנתיים בתיאטרון בתפקיד קורוס. לאחר מכן למד בימוי ומשחק באוניברסיטה לאמנויות בעיר סמרה, רוסיה ובמקביל שיחק וביים בתיאטרון.
ב-1979 עבר סלבה למוסקבה ולמד במגמת היסטוריה של התיאטרון ב"גיטיס", האקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון. בין השנים 1984–1985 עבד כבמאי בתיאטרון בעיר מיצ'ורינסק. החל משנת 1985 למד בימוי אצל הבמאי הגדול אנטולי אפרוס ב"גיטיס".
הוא בעל תואר שני בבימוי ומשחק. כמו כן יש לו תואר שני בהיסטוריה של התיאטרון.
בזמן הלימודים הקים מלצב במוסקבה ובסנקט פטרבורג את התיאטרון "מעבדות אומנותיות" ושימש כמנכ"ל. ב-1989 יזם בפריז, יחד עם חבר, הקמת בית ספר למשחק עבור שחקנים מקצועיים, שהתמקד במחזותיו של אנטון צ'כוב.
סלבה מלצב עלה לישראל ב-1990 והקים ביחד עם יבגני אריה את תיאטרון גשר, ושימש כמנכ"ל ואריה היה המנהל האומנותי. ב-1996 עזב מלצב את תיאטרון גשר.
ביוזמתו ובעידודו של ידידו גרי בילו החל מלצב מאותה שנה לשמש כבמאי ומורה למשחק בבית צבי, משרה בה הוא נושא עד היום. ההצגה הראשונה שביים הייתה "בורגנים" של מקסים גורקי, הצגת שנה ג' בבית צבי, בה שיחקו אמיר קריאף בתפקיד הראשי ולצידו מיכל ויינברג, נדב ועקנין, תומר רוסו וניר מנקה.
הוא מלמד משחק ומביים תרגילים והצגות של תלמדי שנה ג' בבית צבי והצגות בוגרים בתיאטרון הספרייה. לצד היותו במאי, עיצב מלצב תפאורה לרוב הצגותיהם של הבמאים אתי רזניק, נינה מיכואלס, ניקול קסטל ומיכאל טפליצקי שהציגו בבית צבי ותיאטרון הספרייה ברמת גן.
בבית צבי ובתיאטרון הספרייה ביים הצגות קלאסיות ומודרניות, בין השאר "האחים קרמזוב" ו"האידיוט" של דוסטויבסקי, ומחזות של גורקי, צ'כוב, טנסי ויליאמס, שייקספיר, אוסבורן ואגתה כריסטי.
ב-2011 ביים את המחזה "מראט המסכן שלי" פרי עטו של אלכסיי ארבוזוב בתיאטרון גשר וב-2012 ביים את המחזה "בין לילה ובין שחר" - עיבוד לסיפור באותו שם מאת יהושע קנז.
הערות שוליים.
פורצ'ן
Fortune (בתרגום חופשי לעברית: הון, גד) הוא כתב עת אמריקאי לענייני כלכלה, מבית טיים וורנר. כתב העת מופיע ברציפות מאז פברואר 1930 וידוע בפרט בשל פרסום דירוג החברות של כתב העת Fortune, המדרג את 500 החברות הגדולות בעולם, ("Fortune 500"). כתב העת מפורסם גם ברשת האינטרנט באתר CNNMoney.com, יחד עם כתב העת "Money". מדי מספר גליונות, מפרסם כתב העת גיליון נושא המוקדש לנושא מסוים בכלכלה העולמית כגון סחר חוץ, גיליונות המוקדשים למאמרי עומק וניתוח על כלכלותיהן של מדינות שונות או תחומים תעשייתיים, טכנולוגיים ומסחריים שונים וכדומה.
כתב העת נוסד על ידי המייסד-השותף של הטיים מגזין, הנרי לוס (Henry Luce), חודשים ספורים לאחר קריסת וול סטריט 1929, שהביאה לשפל הגדול. כתב העת הודפס מראשיתו על נייר משובח ועבה יחסית למגזינים, הציג אמנות בעמוד הפותח ונמכר בדולר אחד, בשעה שעיתון יומי נמכר בחמישה סנט.
בתקופת השפל הגדול ייצג כתב העת עמדה של מודעות חברתית. כתבות מצולמות מאת צלמים נודעים כווקר אוונס ומרגרט בורק-וייט וכותבים כארצ'יבלד מקליש, ג'ון קנת גלבריית ואלפרד קייזין פרשו מעל דפיו התרשמויות מן האזורים החקלאיים של ארצות הברית וממוקדי אבטלה וייאוש. במהלך הזמן, ובפרט במהלך שנות החמישים עבר כתב העת לעמדות קפיטליסטיות יותר והתמקד בכתיבה על כלכלה, ניהול ותכנון תאגידי. בשנות ה-80 של המאה ה-20 החל עורכו, מרשל לב (Marshall Loeb) לשלב במגזין כתבות על אורח חייהם של בכירים ועל בעיות חברתיות בעלות זיקה כלכלית.
עד שנות השישים עיטרו את שערי המגזין ציורים, לרוב בסגנון קוביסטי או פוטוריסטי. מאז מעטרים את שערי הגיליון תצלומים.
שארל נוגס
אוגוסט פול שארל אלבר נוֹגֵס (בצרפתית - Auguste Paul Charles Albert Noguès; 13 באוגוסט 1876 - 20 באפריל 1971) היה איש צבא צרפתי, ששימש כמושל כללי של מרוקו בתקופת מלחמת העולם השנייה, ומפקד כללי של צבאות צרפת בצפון אפריקה. נוגס היה נאמן למשטר צרפת של וישי, ועל כך נדון למאסר של עשרים שנה, אותו לא ריצה.
מוצא ונעורים, קריירה מוקדמת.
נוגס נולד לאיכר בכפר במחוז הפירנאים העליונים. בגיל צעיר התגייס לצבא, קיבל דרגת קצונה בחיל התותחנים, ושירת רוב הזמן בצפון אפריקה, שם שירת תחת פיקודו של יובר ליוטי. את מלחמת העולם הראשונה סיים בתפקיד מפקד גדוד תותחנים. לאחר המלחמה שירת במשרות שונות בצרפת ושב לאפריקה ב-1924. הוא עלה בסולם הדרגות ושימש בתפקידי קצונה וממשל. בשנת 1925 קיבל דרגת קצין בלגיון הכבוד. בשנת 1936, והוא נושא בדרגת גנרל, מונה למושל הכללי של מרוקו שהייתה אז פרוטקטורט צרפתי. בשנת 1939 מונה למפקד כללי של חילות צרפת בצפון אפריקה.
מלחמת העולם השנייה.
עם התבוסה הצרפתית במהלך המערכה על צרפת ביוני 1940 קיבל נוגס, במפתיע, מעמד מיוחד. רבים דיברו על המשך הלחימה מעבר לים, במושבות צרפת, ונוגס עמד בראש אחת הגדולות שבמושבות, כשלפקודתו צבא בן עשרות אלפי חיילים, נמלי ים, ושדות תעופה. בתקופת הביניים הקצרה שבין נפילת פריז לבית הקמת משטר צרפת של וישי, תקופה בה ישבה ממשלת צרפת בבורדו, הייתה לעמדת המושבות משמעות רבה, במאבק בין הרוצים להמשיך בלחימה, לבין אלו החפצים בכניעה. רבים ראו את צפון אפריקה כמקום בו תתרכז ההתנגדות העתידית.
שארל דה גול פנה לנוגס ב-19 ביוני במברק והודיע לו כי אם יתנגד לשביתת הנשק, יעמיד עצמו לפקודתו. נוגס עצמו שלח ב-25 ביוני מברק לממשלת בורדו ובו הודיע על רצונו להמשיך בלחימה. לאחר מכן שינה את טעמו, והכריז על נאמנותו לממשל החדש.
לאחר הכרזת משטר וישי ביולי 1940 עלתה קבוצה של 27 חברי פרלמנט מורדים, וביניהם שר הפנים ז'ורז' מנדל, ראש הממשלה לשעבר אדואר דאלאדיה ופייר מנדס פראנס על סיפון אונייה בשם "מאסיליה" כאשר בכוונתם להגיע אל מרוקו ולבסס בה ממשלה בגלות. עם הגיעם לקזבלנקה הורה נוגס על מעצרם. לאחר מכן שלח אותם בחזרה לצרפת, כדי שיעמדו שם למשפט. חלק מנוסעי האוניה היו נאשמים במשפט ריום, משפט ראווה בו ניסה משטר וישי להטיל את האחריות למלחמה על ממשלות הרפובליקה השלישית שקדמו לו. מנדל בילה ארבע שנים במעצר, ונרצח על ידי אנשי המיליס, המשטרה החשאית של משטר וישי. דאלאדיה נשלח לאחר משפט ריום למחנה הריכוז בוכנוואלד, שם שהה עד ששוחרר על ידי בעלות הברית בסוף המלחמה.
בעוד שבעלי תפקידים צבאיים ואזרחיים אחרים בצפון אפריקה, כגנרלים אלפונס ז'ואן ושארל מאס יצרו בחשאי קשר עם ארצות הברית דרך השליח רוברט מרפי, וסיכמו על שיתוף פעולה עם כוחות ארצות הברית שינחתו על חופי צפון אפריקה במבצע לפיד, בנובמבר 1942, נותר נוגס נאמן למשטר וישי. מפקד הגנת החופים במרוקו, הגנרל אנטואן בתואר (Antoine Béthouart), היה בסוד הפלישה המתוכננת, וערב הפלישה השתלט על מוקדי כוח בבירה רבאט, אך נוגס הצליח לשוב ולהשתלט על המצב, עצר את בתואר, ופיקד על ההתנגדות לפלישה, זאת על אף שקיבל מברק אישי מנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט המפציר בו לסייע לכוחות הנוחתים. רק לאחר שלושה ימי לחימה, שעלו באבידות הן לכוח הפולש והן לכוחותיו של נוגס, נוכח הוראת הכניעה של ז'אן פרנסואה דרלאן באלג'יר, נכנע נוגס לאמריקאים.
בתחילה נותר נוגס בתפקידו, והצטרף לאנשיו של דרלאן, ולאחר רציחתו של דרלאן בדצמבר 1942, אל הגנרל אנרי ז'ירו שהקימו בצפון אפריקה ממשל צרפתי האוהד את בעלות הברית. אך עם הזמן ז'ירו נטה לסילוק אנשי וישי ממנגנונו, וכן הופעל לחץ על ידי דה גול לסלק את נוגס שזוהה עם משטר וישי. ביוני 1943 התפטר נוגס, ופרש לפורטוגל. נוגס הוחלף בידי הדיפלומט הוותיק גבריאל פואו.
לאחר המלחמה.
ב-1947 נדון נוגס על ידי בית משפט בצרפת לעשרים שנות מאסר עם עבודת פרך, על חלקו במשטר וישי. ב-1954 שב לצרפת, וגזר דינו לא הופעל. הוא מת בצרפת בשנת 1971.
נוגס והיהודים.
על אף שבמרוקו לא הופעלה החקיקה האנטי יהודית שהופעלה במקומות אחרים, עדיין לחץ נוגס על מלך מרוקו מוחמד החמישי לחתום על צווים כנגד היהודים.
במהלך ועידת קזבלנקה תועדה שיחה בין נוגס ובין רוזוולט. נוגס התלונן בפני רוזוולט כי כל המאמץ האדיר לניצחון במלחמה בצפון אפריקה אינו ראוי אם פירושו הוא שהיהודים ישובו לעמדות הכוח וההשפעה שהיו להם לפני המלחמה. רוזוולט הסכים כי יש לצמצם את מספרם של היהודים במקצועות כרפואה ועריכת דין לחלקם היחסי באוכלוסייה, וכי במובן זה יש גם לטענות הגרמנים כנגד היהודים הצדק מסוים.
טלי בן-יוסף
טלי בן יוסף-שורוש היא שחקנית, קומיקאית, מנחה ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה.