בפרק האחרון הן קונות את הדירה מדליה כדי לעזור לה עם החובות
צ'ואו
צ'וּאוֹ (ביפנית: 中央区 – רובע מרכזי) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו, אשר יחדיו מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן. הרובע עצמו נקרא "העיר צ'ואו". כפי ששמו מעיד, מבחינה היסטורית זהו הרובע המסחרי המרכזי של טוקיו, אף על פי ששינג'וקו הפך למתחרה רציני על התואר, מאז סוף מלחמת העולם השנייה. השכונה המפורסמת ביותר ברובע היא גינזה, אשר נבנתה סביב מטבעה של מטבעות זהב ועל שמה היא קרויה. מטבעת הזהב, או בשמה היפני קינזה, שכנה בעבר באתר בו נמצא כיום המטה המרכזי של בנק יפן, אשר שוכן גם הוא בצ'ואו.
ההערכה המקובלת, נכון ל-2008, היא שברובע מתגוררים 108,943 אנשים, והצפיפות בו היא 9,654 אנשים לקמ"ר. עם זאת, בגלל הריכוז הרב של עסקים, בנייני משרדים, וחלל קמעונאי, האוכלוסייה גדלה בשעות היום לכ-650,000 נפשות.
היסטוריה.
בשנת 1612 התחיל השוגון טוקוגאווה איאיאסו, שתכנן לבסס את אדו כבירתה דה פקטו של יפן, בעבודה על מחוז מסחרי שיקיף את הקצה המערבי של דרך טוקיאדו, אחת מחמש הדרכים של אדו, אשר חיברה בין טוקיו לקנסאי. במהלך תקופת אדו נודע אזור זה כ"אדומאצ'י" – מרכז העיר אדו. חלק גדול מהאזור, בעיקר גינזה וצוקיג'י, היה חול שנערם על הדלתא של נהר סומידה, עד אשר מולאה בידי השוגון. ב-1657, אחרי ששרפה כילתה את מרבית העיר, תוכנן הרובע מחדש עם תעלות נוספות, כדי להתאים יותר לסחר הימי.
ב-1869 התיישבו זרים בצוקיג'י, מושבה אשר פעלה עד 1899 לערך. ב-1872 כילתה שרפה נוספת מרבית מאזור גינזה. בעקבות זאת, תכנן המושל של טוקיו מחדש את גינזה, כדי שתהיה מרכז מסחרי בסגנון אירופאי, בין שינבשי, שהיה באותם ימים המסוף המרכזי של הרכבות בעיר מדרום וניהונבשי, אזור המסחר והכלכלה העיקרי, מצפון. ב-1878, תחת חוק ארגון מקומי חדש, הוקמו תחת ממשלת העיר טוקיו הרבעים של ניהונבשי וקיובשי, אשר חלשו על האזור אשר קרוי כיום צ'ואו.
בעקבות תבוסתה של יפן במלחמת העולם השנייה הופקעו מספר בניינים לטובת המפקד העליון של כוחות הברית, כמרכזי אספקה לכוחות הכיבוש. בניינים אלה כללו את מטה חברת השעונים "האטורי", את הכלבו "מצויה" ואת בניין טושיבה. כל הבניינים הוחזרו לשליטה אזרחית יפנית בשלבים עד 1951.
ב-15 במרץ 1947 הוקם רובע צ'ואו תחת חוק האוטונומיה המחוזית החדש, ממיזוג של רובעי ניהונבשי וקיובשי שקדמו לו.
גאוגרפיה.
צ'ואו הוא הרובע המרכזי של טוקיו, מוקף בחמשת הרבעים צ'יודה, מינאטו, טאייטו, סומידה וקוטו. מבחינה מנהלית, מחולק צ'ואו לשלושה חלקים: ניהונבשי, קיובשי וצוקישימה. ניהונבשי וקיובשי הם בעיקר אזורים מסחריים מהצד המזרחי של תחנת רכבת טוקיו, אשר מפגישים בין השכונות המפורסמות גינזה וצוקיג'י. צוקישימה הוא אי נפרד במפרץ טוקיו, אשר בולטים בו בעיקר מגדלי הדירות.
עד מלחמת העולם השנייה היה האזור שתי וערב של נהרות ותעלות, שבהם השתמשו בסירות קטנות אשר היו אז כלי המסחר העיקרי. לאחר המלחמה נסתמו דרכי מים רבות, על מנת ליצור מקום לכבישים, בניינים ואוטוסטרדות. עם זאת, נתיבי המים שהועלמו הם הבסיס לחלק מהותי בחלוקה לשכונות בתוך הרובע. נהר הסמידה הוא הגבול המזרחי של הרובע.
מבחינה פיזית צ'ואו הוא הרובע השני הכי קטן בטוקיו, עם שטח כולל של 10.15 קמ"ר בלבד. רק רובע טאייטו קטן יותר ממנו.
בלה שאגאל
בלה רוזנפלד שאגאל (ברוסית: Бэлла Розенфельд-Шагал; 15 בדצמבר 1895, ויטבסק – 2 בספטמבר 1944, ניו יורק), סופרת ביידיש יהודייה ילידת-רוסיה, אשתו של האמן מארק שאגאל. בלה שאגאל היוותה נושא לרבים מציוריו של בעלה.
תולדות חייה.
בלה רוזנפלד נולדה למשפחת סוחרים אמידה מחסידי חב"ד בעיר ויטבסק שבאימפריה הרוסית. היא הייתה הצעירה מבין שבעת ילדי המשפחה. סיימה את הגימנסיה המקומית בהצטיינות ונתקבלה ללימודים בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת מוסקבה שם סיימה את לימודיה ב-1914. מאותה תקופה עד שנת 1920 הייתה גם פעילה כשחקנית תיאטרון.
כבר ב-1909 פגשה את מארק שאגאל, שהיה באותו זמן חניך חסר כל של הצייר ליאון באקסט. באותה שנה צייר אותה מארק בציורו המפורסם "הכלה עם הכפפות השחורות". לדברי מארק, אהבתם החלה ברגע שהם ראו אחד את השני ונמשכה 35 שנים. בלה הבינה מיד את גודל כישרונו של בעלה לעתיד, ומאז השפעתה עליו ועל יצירתו הייתה מכרעת.
ב-1915 הם נישאו ועברו לפטרוגרד שנה לאחר מכן נולדה בתם המשותפת היחידה - אידה. שנתיים לאחר מכן ב-1918 הם שבו לוויטבסק וב-1922 היגרו לליטא ואחר כך לגרמניה. ב-1924 הם התגוררו בפריז ולאחר מכן בדרום צרפת. ב-1931 הם ביקרו בארץ ישראל ומאז התעוררו בבלה געגועים למחוז ילדותה, וסביבתו היהודית, והיא החלה לכתוב את זיכרונותיה בשפת היידיש.
בלה נעצרה במרסיי ב-1941 אולם שוחררה והזוג שאגאל נמלט לארצות הברית.
יצירתה.
ב-1945 פרסם מארק שאגאל את ספרה המפורסם ביותר "נרות דולקים" (ברענענדיקע ליכט) שיצא לאור ביידיש בניו יורק. הספר אויר ברישומיו של בעלה, מארק.
ב-1947 יצא ספרה "הפגישה הראשונה" (די ערשטע באגעגעניש) בו היא מתארת את פגישותיה הראשונות עם מארק, וראשית אהבתה אליו.
ספרה הראשון וחלקים מספרה השני תורגמו לעברית בידי יהודה יערי ויצאו לאור בכרך אחד בהוצאת דביר ב-1970. ספריה תורגמו לשפות רבות נוספות.
מרכז השיגור ג'יוקואן
סרטון ויראלי
סרטון ויראלי (מטאפורה מוירוס) הוא סרטון שהפך פופולרי מאוד בתקופה קצרה כתוצאה מתהליך של שיתוף גולשים באינטרנט, בדרך כלל באמצעות אתרי שיתוף וידאו (שהבולט בהם הוא יוטיוב), באמצעות רשתות חברתיות מקוונות ובאמצעות דואר אלקטרוני. במקרים מסוימים מגיעים סרטונים ויראליים תוך ימים ספורים למאות אלפי ואף מיליוני צפיות, בכל רחבי העולם. סרטוני וידאו ויראליים מכילים פעמים רבות תוכן הומוריסטי, קטעי וידאו חובבים (תוכן גולשים), הפקות מקוריות המיועדות לאינטרנט, וידאו קליפים, קטעים תיעודיים של אירועים חדשותיים על ידי עדי ראייה אקראיים ועוד.
עם ההתפשטות של המצלמה המובנית בטלפונים סלולריים, חלה עלייה בסרטונים הוויראליים המוצלמים על ידי חובבים במכשירים אלו. העלות הנמוכה והזמינות של עריכת וידאו, כמו גם התוכנה להפצת הסרטונים, מאפשרים לציבור לצלם באמצעות טלפונים סלולריים, לערוך ולהפיץ ויראלית, בדוא"ל או באתר האינטרנט, ובין טלפונים של Bluetooth או MMS. סרטונים אלו, המצולמים על ידי צרכנים, הם בדרך כלל לא מסחריים, ונועדו לצפייה על ידי חברים או משפחה.
הפיכתו של סרטון לוויראלי היא לעיתים תופעה בלתי צפויה, ועל כן סרט לא יכול להיקרא ויראלי אך ורק בשל כוונתו של היוצר, בעת הצילומים.
השימוש בסרטונים ויראליים.
השימושים שנעשים בסרטונים ויראליים מגוונים. למשל, נעשה בהם שימוש נרחב בתחומי חיים שונים. חברות שיווק ופוליטיקאים הבינו את הכוח שיש בסרטון ויראלי להגיע לקהל נרחב יותר בהשוואה לקמפיינים מסורתיים. לדוגמה, במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008, הסרטון "כן אנחנו יכולים" שתמך בבחירתו של ברק אובמה לנשיאות, הפך לוויראלי וזכה לכ-10 מיליון צפיות. סרטונים מסוג זה ממלאים תפקיד משמעותי גם בתחום השיווק. לדוגמה, בקמפיין היוטיוב של אולד ספייס, הופץ סרטון קצר של כ-30 שניות בו רואים את הפרזנטור של החברה, מחליף תפאורה ותלבושות כהרף עין, תוך שהוא חוזר ואומר שהוא אינו הגבר של הצופה בפרסומת אף על פי שהצופה הייתה רוצה בכך. גולת הכותרת של הסרטון היא שאם הצופה רוצה שהגבר שלה יהיה כמו הפרזנטור המופיע בסרטון עליו להשתמש במוצר של החברה. סרטון קומי זה הפך לוויראלי ושיפר את הפופולריות של המותג בקרב לקוחות צעירים. דוגמה נוספת היא שירי המחאה של יונייטד שוברת גיטרות שבו יוצר הכין סרטון מחאה שהפך לויראלי עד כדי הפסדים משמעותיים לחברה נגדה מחה. אמנדה טוד צילמה את עצמה בסרטון המתעד את מאבקה, סרטון שהפך ויראלי, וגרם לרבים אחרים לצלם סרטונים דומים.
חברת תקשורת אנטרנטית אמריקנית פופולרית בשם BuzzFeed ייצרה תוכן ויראלי בצורת סרטונים, כתבות או מבחני אישיות.
חלק נכבד מהסרטונים שייצרה חברת שרוטונים הישראלית רשמו ממוצע של 2.5-3 מיליון צפיות בחודש.
בדצמבר 2021 יצא לאור סינגל בביצועו של עומר אדם בשם קאקדילה, השיר עורר סערה ציבורית בגלל גוון פוגעני כלפי נשים יוצאות חבר העמים. לשיר יצאו סרטוני תגובה פארודיים, סרטונים ויראליים, על ידי אנסמבל ציפורלה וגיורא זינגר עם לחן זהה, אשר מתכתבים עם השיר של עומר אדם.
דוגמאות נוספות לסרטונים ויראליים.
"Charlie Bit My Finger", קוני 2012, סרטוני ליפ דאב, סרטוני הרמיקס של נוי אלוש, מערכונים של נועם ורדי, שרוטונים וסרטוני הארלם שייק.
היסטוריה.
סרטונים שותפו הרבה לפני YouTube או אפילו האינטרנט מפה לאוזן, פסטיבלי סרטים, קלטות VHS, ואפילו כדי למלא פערי זמן במהלך הימים הראשונים של הכבלים.
אולי המוקדם ביותר היה ריפר מדנס, סרט "חינוכי" משנת 1936 שהפיץ תחת כמה כותרים שונים. הוא התגלה מחדש על ידי קית' סטרופ, מייסד NORML, שהפיץ הדפסים של הסרט סביב פסטיבלי קולנוע בקולג' בשנות ה-70. החברה שהפיקה את ההדפסים, New Line Cinema, הצליחה כל כך שהם החלו להפיק סרטים משלהם.
השנוי ביותר במחלוקת היה אולי קטע ממשדורת חדשות מפורטלנד, אורגון בנובמבר 1970. בקליפ מתועד סילוק פגר לוויתן חוף על ידי דינמיט, כולל ההשלכות הנוראיות של נפילת ערפל וגושים מאז שאזור ההדרה לא היה גדול די. סיפור הלוויתן המתפוצץ השיג מעמד של אגדה אורבנית בצפון-מערב וזכה לעניין חדש ב-1990 לאחר שדייב בארי כתב טור הומוריסטי על האירוע, שהוביל להפצת עותקים על גבי מערכות לוח מודעות בסביבות 1994.