העלאת מעפילים התבצעה במפרץ קטן ליד פיראוס. השלטונות לא ידעו על ההפלגה שנעשתה בחשאי. הם נאספו בקרבת מקום ההפלגה, בו הוקם מחנה הכשרה במסווה של עריכת פיקניק. ורוכזו בו בעזרת אונרר"א. אל האונייה הגיעו מפולין דרך הונגריה ויוגוסלביה, ומיוון ברכבת.
האונייה יצאה מנמל פיראוס ב-2 בספטמבר 1945 אל הים האגאי, ומשם לקפריסין וקיסריה.
ב–9 בספטמבר הגיעה אל מול ראש הכרמל, שם אמורה הייתה לפגוש סירה ובעזרתה להוריד את המעפילים.
בנוסף לכך, נקבע שתובער מדורה על החוף 2.5 קילומטרים צפונית לגבעת אולגה. סימן הזיהוי היה מכנסיים על תורן הספינה, כדי להבדילה מסירות דיג של ערבים מקומיים. ארבעה בני אדם – דב מגן (ברצ'יק), יואש צידון (צ'אטו), משה רבינוביץ' ומכונאי משדות ים יצאו בסירה בערב ראש השנה להפגש עם "גבריאלה", אולם הפגישה לא התקיימה, משום שהאונייה לא נמצאה.
לבסוף, "גבריאלה" הגיעה בכוחות עצמה לחוף קיסריה, והמעפילים ירדו ממנה. לאחר ההורדה נשלחו אליה חביות דלק כדי שתוכל לחזור ליוון.
בהמשך השתתפה האונייה במספר הפלגות כאוניית עזר לאוניות מעפילים אחרות.
מדינת ישראל (אוניית מעפילים)
מדינת ישראל הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". מאחרונות אוניות המעפילים, היא הפליגה במאי 1948.
תולדותיה.
שמה הקודם היה "אורכידיאה" ("Orchidea"); עשויה עץ, שני תרנים, אורך: 33 מ'; רוחב: 7 מ'; עומק ירכתיים 3.5 מ'. צבע אפור לבן; תפוסה של 240 טון; מנוע דיזל אנסלדו; מהירות 6–7 קשר. שם הצופן שנקבע לה: הנרקיס.
רב החובל היה איטלקי והצוות שלצידו כלל שישה ימאים ורופא. מפקד האונייה היה עמי עמיר (זינגר)- פלי"ם ולצידו ספי דיכטר ששירת כנהג בבריגדה היהודית והגדעוני עובד שדה.
צוות ההכנה של האונייה כלל את אנשי המוסד לעלייה ב' ופועלים איטלקים. הוכנו דרגשים לעולים וסירת הצלה ל-12 איש. בחרטום היו צריפים ששימשו לאחסון. הספינה צוידה ב-7.5 טון דלק; שמונה טון מים; מזון ל-16 ימי הפלגה. הבריטים כבר הודיעו על יציאתם מן הארץ, ולא היה חשש מפניהם. קבוצת מעפילים אומנה למקרה ניסיון פגיעה מצד אוניות של מדינות ערביות. בספינה היה נשק למקרה של עימות עם הבריטים: שני ברנים ארבעה רובים, תמ"ק ואקדח. כן נבנה סליק למלווים בחרטום מתחת לטנק המים. למקרה עימות היה על המלווים להיכנס לסליק, אולם בפועל לא קרה הדבר.
בהפלגה השתתפו 243 מעפילים; רובם ככולם יוצאי רומניה, בני גילים וחברי תנועות שונות. הם נאספו במחנה שהוקם להם ליד גאאטה שבדרום איטליה מצפון לנפולי. המעפילים חולקו לקבוצות וקיבלו תפקידי סדר, ניקיון וחלוקת מזון.
"מדינת ישראל" הפליגה מנמל פורמיה באיטליה ב-8 במאי 1948. נתיב ההפלגה היה מצר מסינה, צפונה לכרתים, מערבית לקפריסין וחוף תל אביב.
התוכנית הייתה להיפגש עם אוניית המעפילים "לניצחון" ולקבל את מעפיליה. אולם עקב הודעת הבריטים על עזיבתם והכרזת המדינה, כבר לא היה צורך בכך. אם כי שתי הספינות נפגשו בדרך כדי להעביר רופא לספינה, במטרה ליילד תינוקת.
כוחות בריטים גילו את האונייה בליל 15 במאי 1948. במרחק 20 מיל מחופי הארץ התקרבה משחתת והאירה את האונייה, אך לא נוצר מגע או קשר. הספינה הגיעה לחוף תל אביב ב-16 במאי 1948. תל אביב הותקפה על ידי מטוסי ספיטפייר מצריים, ולכן נדרשה הספינה לצאת לים הפתוח ולחזור לקראת ערב. אז הורדו המעפילים.
המעפילים ירדו לחוף תל אביב של מדינת ישראל הריבונית.
לאחר מכן נערכו 4 הפלגות נוספות עם עולים בשם 'נרקיס'.
לאחר ההפלגה הזאת הופעלה הספינה כדי להבריח צעירים שיכלו להתגייס לצה"ל ממחנות המעצר בקפריסין ולהעלותם ארצה (הבריטים לא התירו להם לעלות). בנובמבר 1948, בעת סערה, נסחפה האוניה אל חוף סוריה וחולצה על ידי אח"י מעוז.
מחנה הריכוז אקמצ'טקה
מחנה הריכוז אקמצ'טקה (ברוסית ובאוקראינית: Акмечетка) היה מחנה ריכוז. שהופעל 2 ק"מ מרחק מהכפר האוקראיני אקמצ'טקה הנקרא החל משנת 1946 פריבוז'ייה, על הגדה המערבית של הנהר הבוג הדרומי, בנפה דומבניבקה שבאזור מיקולאייב.
בכפר אקמצ'טקה גרו אוקראינים, רוסים ויהודים. הכפר היה מיושב בשנת 1943 על ידי כ-60 משפחות, שחיו בתנאי עוני. הוא נמצא באמצע הדרך בין מחנות הריכוז בוגדנובקה לדומאנבקה, במרחק 18 קילומטר מכל אחד, ו-60 קילומטר דרומית-מזרחית מן העיר גולטה, (פרבומאיסק), בירת המחוז דאז.
תולדות המחנה.
המחנה אולתר בתוך חוות חזירים ונועד להשמדה של יהודים על ידי עבודת פרך ללא אמצעי מחיה בסיסיים. הוא פעל בשנים 1942-1943 בימי מלחמת העולם השנייה ב"טרנסניסטריה" - השטחים הכבושים על ידי הצבא הרומני באוקראינה, ביוזמת המשטר הפאשיסטי הרומני של יון אנטונסקו וקורבנותיו היו יהודים מבסרביה, כולל מקישינב, ויהודים מאודסה וחלקי טרנסניסטריה אחרים.
המחנה הוקף בשלוש שורות של גדרות תיל ובחפיר עמוק, תחת שמירה של שוטרים אוקראינים חמושים על ידי הרשויות הרומניות.
מחנה עבודה.
לאקמצ'טקה הובאו בשנים 1943-1942 אלפי יהודים, בעיקר מאלו שנחשבו בלתי כשרים לעבוד: קשישים, נכים, חולים, ילדים, לרבות כמה מאות ילדים יתומים או שנפרדו מההורים. מי שקיבל פטור מעבודה למעלה מ-8 ימים היו מועמדים להישלח למחנה אקמצ'טקה ששמו היה מזוהה עם מוות ודאי. נשלחו לכאן גם מספר יהודים שניסו לברוח ממחנות וגטאות אחרים או שנענשו בגלל אי-ציות לפקודות.
למגורשים לאקמצ'טקה הייתה גישה מוגבלת ביותר למזון ולמים לשתייה. ביולי 1942 יהודים מהמחנה דומאנובקה שהם בעצמם סבלו ממחסור קשה במזון, קיבלו רשות לשלוח קצת דברי מזון למאות האחדות של יהודים שנמצאו עדיין בחיים באקמצ'טקה. אחד המשלוחים האלה כלל, למשל, 96 ככרות לחם, 10 בקבוקי שמן ו-5 קילוגרמים של מלח.
אסירים יהודים.
על הבאתם לאקמצ'טקה של 4,000 היהודים הראשונים באפריל-מאי 1942 הוחלט במרץ אותה שנה על ידי הפרפקט של מחוז גולטה, הלטננט-קולונל מודסט איסופסקו. הם הוכנסו לתוך מבנה ללא חלונות וללא דלתות ולתוך ארבעה דירי ענק לחזירים, בעלי גגות עשויים מקש, חשופים לרוח, ובחורף - לשלג ולכפור. כל דיר היה מחולק תאים-תאים באמצעות קרשים. בכל תא שנועד לבהמה אחת, בלבד הוכנסו שמונה בני אדם. תוך שבועות רוב האסירים מתו מרעב וממחלות - טיפוס הבהרות, טיפוס הבטן, גחלת, מלריה ואחרות. עד מאי 1942 נותרו בחיים רק מאות אסירים.
בספטמבר 1943 נמצאו במחנה 25 אסירים יהודים, ובאוקטובר 1943 נמצאו 40 קשישים, חולים ונכים - שנשלחו מיישובים אחרים שבמחוז גולטה. "ועד יהודי המחוז גולטה" שלח בקשה בהולה למושל אלקסיאנו שלא לאשר את תוכנית הפרפקט איסופסקו ושל סגנו, אריסטידה פדורה, לאסוף את כל 2,890 הניצולים היהודים שבמחוז לאקמצ'טקה על מנת לחסלם. בהתחשב במצב הלא מזהיר בחזית נגד ברית המועצות, המושל, שהיה באותו שלב עסוק בהסתרת פשעים כנגד האנושות שנעשו תחת פיקודו נגד היהודים, נענה לבקשה בחיוב.
לפני סגירת המחנה, אנשי ממסד הכיבוש הרומני המקומי בראשות עם הפרפקט ואשתו, היועץ הגרמני פלטשר, ואירינה בורנאיה, הפילגש של המושל אלקסיאנו, ערכו משתה ובסיומו הלכו אל גדר המחנה על מנת להשתעשע עם מראות היהודים החצי-מתים והעירומים שגחנו על האדמה תוך כדי ניסיון לאכול מן הדשא.
לפי הנתונים של איליה ארנבורג (ב"ספר השחור") לאחר המלחמה, שאסף יחד עם וסילי גרוסמן מידע על גורל האוכלוסייה היהודית בשטחים הסובייטים שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית ובני בריתה, באקצ'מטקה נספו 14,000 יהודים. אולם אם מתחשבים בזמן היחסית קצר שבו פעל המחנה, בשטחו הקטן ובמיוחד במספר הקטן של האסירים ששהו בו בתקופות שונות בין הקיץ 1942 ובין סוף שנת 1943, המספר 8,000 מתים, המוזכר על ידי החוקר ז'אן אנצ'ל באנציקלופדיה של השואה הוא הסביר יותר. באקמצ'טקה החיסול ההמוני לא נעשה על ידי יריות או שריפות המוניות, אם כי היו מקרים של אסירים שנורו למוות.
אסירים צוענים.
במאי-יוני 1942 אלפי צוענים מרומניה גורשו למחוז גולטה בטרנסניסטריה, כולל לאקמצ'טקה. בפקודה הסודית החתומה על ידי פרופ' גאורגה אלקסיאנו, מושל טרנסניסטריה, צוין כי אלו יוכלו להשיג דיור, עבודה ומזון. ב-10 ביולי 1942 הרופא הצבאי של המחוז, דומיטרו טומסקו דיווח שהצוענים לא מקבלים אוכל ושרמת התברואה שלהם אינה מתאימה וזאת יחד עם הרעב עלול להפכם ל"סכנה אפידימולוגית" (הערכות דומות נעשו כבר לגבי האסירים היהודים של המחנות).
גבריאל (פירושונים)
גבריאל הוא שם פרטי שמקורו עברי, הניתן לרוב לבנים, אבל גם לבנות בשתי גרסאות קיימות: "גבּריאל" (השפעה לשונית צרפתית) ו"גבריאלה" (הטיה נקבית של "גבריאל"). משמש גם כשם משפחה.
הליכוד - ישראל ביתנו
הליכוד - ישראל ביתנו (מכונה: הליכוד ביתנו) הייתה רשימה משותפת של המפלגות "הליכוד" ו"ישראל ביתנו" שהתמודדה בבחירות לכנסת ה-19 וזכתה ב-31 מנדטים. חברי הכנסת שנבחרו מטעמה פעלו כסיעה אחת בכנסת עד לפיצולה של הסיעה למרכיביה, ביולי 2014.
היסטוריה.
ב-25 באוקטובר 2012, מספר ימים לאחר ההחלטה על פיזור הכנסת ה-18 והליכה לבחירות כלליות, כינסו בנימין נתניהו ואביגדור ליברמן מסיבת עיתונאים משותפת והכריזו על היוזמה להקמת רשימה משותפת של הליכוד וישראל ביתנו לקראת הבחירות לכנסת ה-19. כעבור ארבעה ימים אישרה ועידת הליכוד את ההחלטה.
לדברי ליברמן, ההחלטה על ההליכה המשותפת התקבלה כחודשיים טרם פרסומה.
בתחילה נתקל המהלך בהתנגדות של מספר אישים בליכוד ובראשם מיכאל איתן שקרא לו "חיסול הליכוד", אך לאחר אישור המהלך בוועידת הליכוד אמר איתן כי הוא מקבל את דין הוועידה.