הובה נולד בנוימבורג ב-29 באוקטובר 1890, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-26 (לאופולד, נסיך אנהלט-דסאו), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית. ב-20 בספטמבר 1914 נפצע קשה וזרועו השמאלית נקטעה. לאחר שנת החלמה, נשלח שוב לחזית וב-10 באפריל 1918 נפגע קשות מהרעלת גזים ואושפז למשך שנה בבית חולים.
לאחר החלמתו הצטרף הובה לרייכסווהר ועסק בתפקידי הדרכה בבית הספר לקצינים ונשלח ללימודים בארצות הברית. הוא כתב ספר הדרכה לחיל הרגלים ועלה בסולם הדרגות.
מלחמת העולם השנייה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, היה הובה מפקד הגדוד ה-3 של רגימנט הרגלים ה-3, ולחם עמו במהלך הפלישה לפולין. ב-19 באוקטובר 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-3, ופיקד עליו בפלישה לארצות השפלה וצרפת.
ב-1 ביוני 1940, במהלך המערכה על צרפת מונה למפקד הדיוויזיה ה-16, וב-20 ביוני קיבל את כניעתו של הקורפוס ה-21 הצרפתי. ב-1 בנובמבר 1940 פוצלה הדיוויזיה לדיוויזיה הממונעת ה-16, ולדיוויזיית הפאנצר ה-16, והובה מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר. במבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ופרצה את קו סטלין.
הובה היה נערץ על ידי חייליו שכינוהו בשם החיבה "פפה הובה". הוא הותיר רושם רב בפניו החסונים והמוצקים ובזרועו התותבת השחורה. היטלר העריץ אותו.
ב-1 ביולי 1941 הדף התקפת נגד רוסית וזכה לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-16 בינואר 1942 קיבל את עיטור הצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון על הצטיינותו בקרבות ליד קייב וניקולייב.
במהלך המערכה על סטלינגרד קיבל פיקוד על קורפוס הפאנצר ה-14 במקום גוסטב אנטון פון ויטרסהיים שהודח עקב הצעתו לנסיגה, ופעל תחת פיקודו של פרידריך פאולוס, מפקד הארמייה השישית.
עם תחילת התקפת הנגד הרוסית (מבצע אורנוס) שבסיומה כותרה הארמייה השישית, ניסה פון פאולוס לשכנע את היטלר להרשות לו לסגת מסטלינגרד ולפרוץ את הכיתור אך היטלר סירב. פאולוס ידע שהיטלר מחבב את הובה וכאשר היטלר ביקש להעלות את הובה בדרגה ולהעניק לו עיטור במו ידיו ביקש פון פאולוס מהובה לעדכן את היטלר במצב החמור ולשכנעו לסגת מסטלינגרד. הוא צייד אותו במסמכים החל בשיעורי הדלק שנותר וכלה במחסור בציוד רפואי.
הובה הוטס למאורת הזאבים ברסטנבורג שם העניק לו היטלר ב-21 בדצמבר 1942 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות. הובה ניסה לשכנע את היטלר להורות על נסיגה אבל ללא תועלת.
הובה חזר לכיס הנצור בסטלינגרד אבל היטלר שכבר לא תמך בגנרלים התבוסתנים שלו וכבר חשב לשקם את הצבא עם מפקדים נאמנים כמו הובה, ציווה על הובה לעזוב את הכיס הנצור למרות מחאותיו. הובה הוטס מהכיס ב-18 בינואר 1943 והועלה לדרגת גנרל חיל השריון, ובמקומו מונה למפקד הקורפוס הלמוט שלמר.
ב-1 בפברואר 1943 מיד לאחר כניעת הארמייה השישית אמר היטלר בישיבה עם מפקדי הצבא: "הובה - הוא גבר. מובן שכל אחד היה אומר כי מוטב להשאיר את הובה שם ולהוציא את האחרים, אך מאחר שערכם של בני אדם אינו עניין של מה בכך ומאחר שאנו זקוקים לבני אדם בכל המלחמה כולה, אני איתן בדעתי שמן הנכון היה להוציא את הובה".
הובה קבל תפקיד לבנות מחדש את קורפוס הפאנצר ה-14 מאפס לאחר שקודמו נפל בשבי הרוסים. לאחר מכן נשלח לארגן את הכוח הגרמני-איטלקי בסיציליה. ב-10 ביולי 1943 החלה פלישת בעלות הברית לסיציליה. הובה ארגן קו הגנה ליד הר האטנה שכונה "קו האטנה" ובסדרת קרבות מוצלחים הצליח לסגת עם כל הכוח לאיטליה וסיכל את כוונתו של פטון להפוך את הפלישה לסיציליה לקרב כיתור והשמדה. לאחר מכן השתתף הובה בקרבות נגד נחיתת בנות הברית בסאלרנו.
ב-23 באוקטובר 1943 קבל הובה את הפיקוד על ארמיית הפאנצר הראשונה. בתחילת 1944 השתתף תחת פיקודו של אריך פון מאנשטיין בקרבות בלימה באזור חרסון ובקרבות מ-27 במרץ 1944 עד 15 באפריל 1944 הצליח לחלץ את כוחותיו מכיתור באזור קמיניץ פודולסק בהשמידו 350 טנקים ו-40 תותחים רוסיים.
ב-20 באפריל 1944 ביום הולדתו של היטלר, הוזמן הובה למעונו של היטלר בברגהוף שם העניק לו היטלר עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון חרבות ויהלומים והעלה אותו לדרגת גנרל-אוברסט. היטלר ראה בו מועמד אפשרי לתפקיד ראש המטה הכללי.
ב-21 באפריל 1944 הוטס הובה מזלצבורג לברלין. בעת ההמראה התנגש המטוס בעץ, אחת מכנפיו נתלשה והובה נהרג.
מותו של הובה היה להיטלר מהלומה כבדה והוא אף הסתכן בטיסה לברלין כדי להשתתף שם בלוויה ממלכתית שנערכה להובה.
חברת מצר גוזו
חברת מצר גוזו (באנגלית: Gozo Channel Company) היא חברת ספנות מלטזית, המפעילה את שירותי המעבורת בין האיים מלטה וגוזו. לשירותי החברה תפקיד חשוב במערך התחבורה ובחיי היום-יום במלטה, שכן היא מספקת את הקשר העיקרי, והכמעט יחיד בין איי המדינה.
ברשות החברה צי הכולל שלושה כלי שיט - המעבורות "טא' פינו" (Ta' Pinu, משנת 2000), גאודוס (Gaudos משנת 2001) ומליטה (Malita משנת 2002). כל אחד מכלי השיט מסוגל להוביל כ-900 נוסעים ועד 72 כלי רכב. הקו העיקרי לנוסעים ולכלי רכב, מקשר בין נמל צ'ירקווה (Ċirkewwa) בצפון-מערב האי מלטה לנמל מג'אר (Mġarr) בדרום-מזרחו של האי גוזו, מרחק של כחמישה קילומטרים. קו זה פעיל משך כל שעות היממה ובכל ימות השנה, כולל בסופי שבוע ובחגים, ובעונת הקיץ מתבצעות בו כשלושים הפלגות יומיות בכל כיוון. הקו האחר מיועד להובלת משאיות ומטען, והוא פועל בין נמל מג'אר בגוזו לרציף סה מזון (Sa Maison) שבנמל מרסמשט בצפון-מזרחו של האי מלטה. הקו מופעל בימי חול בלבד, בדרך כלל אחת ליום בכל כיוון.
החברה נוסדה בשנת 1979. היא רכשה את ספינתה הראשונה באותה שנה, ושתיים נוספות בשנת 1980. ב-1981 החלה החברה להפעיל קו עונתי לסירקוזה ולקטניה שבסיציליה, אשר נוסף על הקו הבסיסי בין שני אייה העיקריים של המדינה. מאוחר יותר פעל הקו בין מלטה לנמל פוצולו בסיצילה, אך הפעלתו נפסקה ב-1995. ב-1990 כבר הפעילה החברה חמישה כלי שיט, והובילה 1.93 מיליון נוסעים וכ-370,000 כלי רכב בשנה. באמצע שנות ה-90 החלה החברה את תהליך חידוש הצי, ושלוש אוניות הגל-נוע (Ro-Ro) שברשותה כיום סופקו לה בתחילת המאה ה-21. כיום מעסיקה החברה כ-240 עובדים, מבצעת כ-19,000 הפלגות בין שני האיים, ומובילה כ-3.5 מיליון נוסעים וכ-900,000 כלי רכב בכל שנה. הנהלת החברה שוכנת בפלוריאנה.
קלוד מישל שנברג
גרסים לוקה
דדאיזם
קמרון מניפה
קמרון מניפה הוא סוג של קמרון בסגנון גותי ניצב ששימש לקירוי אולמות באדריכלות גותית אנגלית. בקמרון זה כל הצלעות הן באותה עקמומיות ומפוזרות במרווח שווה זו מזו, הן מסודרות כך שהן יוצרות צורה דמויות חרוט או מניפה. הצלעות והמרווחים שביניהן מקושטים בתחרת אבן מפותחת.
הדוגמה המוקדמת ביותר לקמרון מניפה מתוארכת ל-1351 ונמצאת בקלויסטר של קתדרלת גלוסטר. דוגמה טובה אך מאוחרת יותר, מ-1640, היא הקמרון מעל גרם המדרגות בקתדרלת כנסיית ישו (אוקספורד). קמרון המניפה הגדול ביותר בעולם נמצא בקפלת קינגס קולג'.
לידתו של קמרון המניפה.
קמרון המניפה פותח בגלוסטר שבאנגליה בשנים 1351-1377,
כאשר קמרון המניפה הקדום ביותר שעדיין קיים נמצא בארקדה המזרחית של הקלויסטר של קתדרלת גלוסטר. ג'ון הרווי שיער ב-1978 שהקלויסטר המזרחי הושלם תחת תומאס דה קיימברידג' מקיימברידג' (גלוסטרשייר) שעזב ב-1364 לעבוד על בית מועצת הקתדרלה (Chapter House) בקתדרלת הרפורד (חושבים שגם היא קורתה בקמרונות מניפה על בסיס שרטוטים מאת ויליאם סטקלי על שלושת החלקים האחרים של הקלויסטר בגלוסטר התחילו לעבוד ב-1381, כנראה תחת רוברט לסינגהאם.
דוגמאות אחרות של קמרונות מניפה מוקדמים קיימים סביב גלוסטר, דבר המרמז על פעילות של מספר רבי-בנאים מהמאה ה-14 באזור, שיצרו את קמרון המניפה והתנסו בצורותיו השונות בעת שימוש מוקדם ברעיון.
מחוז מזנדרן
גולווי
מחוז גולוויי
מחוז גולוויי (באנגלית: County Galway, אירית: Contae na Gaillimhe) הוא מחוז במערב אירלנד. המחוז שוכן בפרובינציית קונכט, ונקרא על שם גולוויי, העיר היחידה בו.
מחוז גולוויי שוכן לחוף האוקיינוס האטלנטי, וגובל בחמישה מחוזות של אירלנד: בדרום במחוז קלייר, בדרום מזרח במחוז טיפררי, במזרח במחוזות אופאלי ורוסקומון, ובצפון במחוז מאיו.
נכון ל-2011, אוכלוסיית המחוז מונה כ-250,541 תושבים, מתוכם כ-73,000 מתגוררים בעיר גולוויי עצמה. בחלקו המערבי של המחוז משתרע חבל ארץ פראי ומיושב בדלילות בשם קונמארה, שבו נוף הררי, חופים מפורצים, אגמים, נחלים וביצות-כבול המהווים מוקד משיכה לתיירים חובבי טבע.
יהדות בחריין
יהדות בחריין היא אחת הקהילות היהודיות הקטנות בעולם, אם כי מקורותיה הולכים אחורה לעת העתיקה המאוחרת. מקורות תלמודיים מתייחסים לנמלים ולאיים במפרץ הפרסי, דבר המצביע על כך שאולי יהודים כבר אז התיישבו באזור זה. מקורות בערבית מתעדים יהודים בבירה הוותיקה של בחריין, חג'אר, בזמן הכיבוש האסלאמי בשנת 630 לספירה במאה ה-12, הנוסע היהודי בנימין מטודלה מזכיר 500 יהודים המתגוררים בקאיס, ו-5,000 באל-קאטף, העוסקים בשליית פנינים. במאה ה-19 היו בבחריין סוחרים יהודים מעיראק, פרס והודו.
הקהילה היהודית קטנה במהלך המאה ה-20. בשנת 1968 נותרו כ-100 יהודים בלבד בעיר הבירה החדשה מנאמה. בתחילת המאה ה-21 נותרו בבחריין כ-30 יהודים. הקהילה שמרה על בעלות על בית כנסת, אך הוא לא היה בשימוש ותפילות התקיימו בבתים פרטיים בחגים. הקהילה היהודית שמרה גם על בית הקברות שלה.