מוהר כתב גם את מילותיו של שיר הנושא לתוכנית הילדים "רחוב סומסום", שביצעו מזי כהן, גידי גוב, יוני רכטר ודפנה ארמוני.
מוהר כתב את "בקצה ילדות", ו"ריח השדה" אשר עיבד גיל אלדמע, בבצוע אושיק לוי.
בינואר 2012, במלאת שש שנים למותו, נערך בתיאטרון בית ליסין ערב מחווה לזכרו, בהפקת גלי צה"ל. בערב ביצעו אמנים איתם עבד מוהר ואחרים משיריו והוקראו מבחר מטוריו בעיתון. כמו כן בוצע בערב לראשונה שיר גנוז של מוהר, "הייתי", על ידי נורית גלרון.‫ כמו כן נערך בתיאטרון הקאמרי מופע מחווה משותף לעלי ולאביו יחיאל מוהר.
אגודת היוצרים הישראליים אקו"ם מעניקה מדי שנה את פרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה למחבר על שמו של מוהר.
בעל טור.
מוהר היה במשך כמעט ארבעים שנה כותב ובעל טור בעיתונים. בתחילת דרכו כתב בשבועון הצבאי "במחנה" ואחר־כך במשך שנים גם ב"דבר". עם הקמתו של השבועון התל אביבי "העיר", בשנת 1980, החל לפרסם בו את הטור השבועי "בשער", שעסק בענייני ספורט וכמה שנים מאוחר יותר, בשנת 1984, החל לכתוב טור שבועי נוסף, "מהנעשה בעירנו", שעסק בענייני דיומא בתל אביב.
בטור "בשער" נתן מוהר ביטוי לאהבתו לקבוצות העוטות חולצה אדומה: הפועל תל אביב ומנצ'סטר יונייטד, ואחריהן, בפער ניכר, עוטי חולצות אדומות אחרות. בטורו ברא מוהר מספר דמויות בדיוניות (פולמוסאי, בר קולמוסא, פול רנייה, ואחרים), שביטאו את דעתם של ציבורים שונים על הנושא. בשנים מאוחרות יותר הוסיף גם תחזית מנומקת לתוצאות פעלתנותן של הקבוצות האדומות בשבוע הקרוב - תחזית שהסתיימה תמיד בקביעה הבוטחת "נפרק אותם", שמשמעו, "ננצח 1:0 קטן".
בטור "מהנעשה בעירנו" עסק מוהר בכמה מאהבותיו הגדולות. ראשונה בהן הייתה העיר תל אביב. מוהר הרבה לעסוק באופייה החילוני והיומיומי של העיר, כשלעיתים הוא מגייס לצורך טיעוניו את זיכרונותיו מן העיר בימי קדם (שנות החמישים והשישים למאה העשרים) ואת המשורר האהוב עליו, נתן אלתרמן. אהבות אחרות שבהן הרבה לעסוק היו העיר פריז, אירלנד ואיי יוון, שבהם הרבה לבלות בחופשותיו. נושא אחר בו הרבה לעסוק היה השפה העברית, התפתחותה וחידושיה, עלייתן ונפילתן של מילים, התגלגלותם של ביטויים, ועוד. גישתו כאן, כבמקומות אחרים, נתנה ביטוי לעצב-נוסטלגי, מהול בהומור רך אך סרקסטי מאוד.
בטור "מהנעשה בעירנו" הקפיד מוהר לעסוק לא בענייני היום כי אם בענייני היומיום - שוטטות בעיר, הערות הנוגעות ב"ידידנו הכספומט" והנגועים במשיכת־יתר המתייחדים מולו כאל מול קונם, בנסיעות לחו"ל שאחריתן השיבה לישראל, ושאר זוטות, שתחת עטו הפכו מרתקות ומשעשעות. מוהר הגדיר את ייעודו של הטור כך: "בעמוד זה נעשה בדרך-כלל מאמץ עיקש לדבוק באותן זוטות שבמקומות אחרים (ופעם גם אצלנו) הן מרכיבות את מה שמכונה בהיסח הדעת בכינוי "החיים"... מי שמתעקש לדון דווקא באלה חש תחושת אשמה גדלה והולכת: על זה לכתוב? צעיפים, צמרות, חַלקוּתה המשוערת של איזו זרוע, ריח קלמנטינות, התחלה של חורף?.. העוד ישנם כל אלה? העוד מותר בלחש בשלומם לדרוש?" וזאת תוך ציטט מדבריו של נתן אלתרמן, המשורר החביב עליו. לעיתים, כמו בתקופת מלחמת המפרץ שבה הותקפה ישראל ותל אביב בפרט בטילים, פלשו המאורעות האקטואליים אל הטור, אך גם אז טופלו בהומור ותוך התמקדות בהשפעתם על חיי השגרה.
הצעקה
הצעקה (בנורווגית: Skrik) הוא שמה של סדרת ציורים אקספרסיוניסטים והדפסים שנוצרה בין השנים 1893 עד 1910 על ידי האמן הנורווגי אדוורד מונק.
הסדרה מציגה דמות אדם המצוירת בקווים מופשטים וניצבת על גשר עץ על רקע הפיורד של אוסלו, כפי שהוא נשקף מהגבעה של הפרוור שבאוסלו. העיניים החלולות והפה הפעור נחשבים בעיני רבים לזעקה אילמת כנגד החיים המודרניים. רבים רואים בציורו של מונק את אחד הסמלים החשובים של המאה ה-20 המבטא את החרדה האקזיסטנציאליסטית.
שמה של הסדרה, "הצעקה", הוא השם המקובל גם בכל שאר השפות (כגון אנגלית: "The Scream"), אך שמו המקורי בנורווגית, "Skrik", פירושו גם "צווחה", ויש בו פן אונומטופי המבטא את הבעת פניה של הדמות.
הציורים מושפעים מהדפסים יפניים, דבר הבא לידי ביטוי בהצרה הקיצונית של הגשר ובהצגת נוף הרקע כמעין גלים אקספרסיביים. הרקע הגלי משתקף גם בדמות הצועקת.
במוזיאון מונק נמצאות שתי גרסאות שאחת מהן מ-1910. ב של נורווגיה נמצאת הגרסה הראשונה, זו המופיעה בתמונה משמאל, מ-1893. , איל ספנות נורווגי, מחזיק בגרסה נוספת שצוירה בפסטל. מונק יצר גם הדפס אבן של התמונה. אולסן מכר את הגרסה שבבעלותו במכירה פומבית של סות'ביס ב-2012 במחיר שיא של כ-120 מיליון דולר.
מקורות השראה.
מונק כתב, בקשר לתמונה:
תיאור זה הביא כמה פרשנים לסברה כי הדמות בתמונה אינה זועקת אלא מגיבה בייאוש לזעקה העוברת בטבע.
ב-2003 סברו כמה אסטרונומים כי השמים האדומים לא היו רק הבעת רגשות או דמיון של הצייר, אלא נבעו מהתפרצות הר-הגעש קרקטואה בשנת 1883, שגרמה לשקיעות מרהיבות באופן בלתי-רגיל ברחבי אירופה בחורף שלאחר מכן.
ייתכן שהדמות המוזרה, חסרת המגדר שבחזית התמונה קיבלה את השראתה ממומיה פרואנית שמונק עשוי היה לראותה בתערוכה העולמית של פריז (1889). המומיה הזו, אשר נמצאה כורעת בתנוחה עוברית וידיה לצד פניה, הציתה גם את דמיונו של ידידו של מונק, פול גוגן, ושימשה השראה לדמות המרכזית בציורו של גוגן "האומללות האנושית" ("בציר הענבים בארל") ולזקנה בציורו "מאין אנו באים? מה אנו? לאן פנינו?".
ייתכן שאת ההשראה לסדרה קיבל מונק מאחותו, שסבלה מהפרעה דו-קוטבית, והייתה מאושפזת בבית-החולים לתשושי נפש למרגלות גבעת אקברג.
יש הטוענים שהתחושות שמעבירה "הצעקה" מזכירות את התחושות הנובעות מהפרעת דה-פרסונליזציה. מדובר בתחושות של אי-התאמה בין הסביבה החיצונית לבין הסביבה הפנימית של האדם.
השפעות תרבותיות.
היצירה נחשבת לאחת היצירות הראשונות בסוגת אמנות ההלם.
"הצעקה" זכתה ל רבים בתרבות של שלהי המאה העשרים. היא שימשה כהשראה לסרטון אנימציה בערוץ MTV, כמסכה המופיעה בסדרת הסרטים צעקה, ועוד. היחס אליה איבד משהו מן האימה שהדימוי הביע בתחילתו.
היצירה אף היוותה השראה לדמות המופיעה בעונה השישית של הסדרה "דוקטור הו".
אחד מציורי הסדרה נמכר במכירה פומבית של סות'ביס ב-2012 בסכום שיא של 119,922,500 דולר.
בפרק "שוד העוגיות הגדול" של הסדרה "רחוב סומסום" מוצג ציור דומה לציור 'הצעקה', כשההבעה של הדמות נוצרה בעקבות שכרובי הפיל בטעות עוגיית ענק בסדנא של מונק כששימש כשליח. כמו כן, בהמשך עוגיפלצת מציג הבעה דומה.
היצירה הופיעה בסרט כאחת מהתמונות בהן עוברים באגס באני ודאפי דאק במרדף במוזיאון הלובר.
גנבת הציור.
ב-12 בפברואר 1994 נגנבה הגרסה הראשונה של "הצעקה" (1893) שהוצגה ב. הגנבים דרשו עבור השבתה מיליון דולר, אולם היא הושבה במאי 1994 במבצע עוקץ בלא שהכסף הועבר לגנבים.
באוגוסט 2004 נגנבה אחת מגרסאות הציור ממוזיאון מונק אוסלו. חשוד במעשה, שהיה קשור גם לרצח קצין משטרה באפריל 2004, נעצר והורשע ב-2005. באוגוסט 2006 נמצאה התמונה והתברר שהיא ניזוקה באופן בלתי הפיך. אחת ההשערות היא שהשודדים גנבו את התמונה כדי להסיט את תשומת הלב הציבורית מרצח קצין המשטרה וכי כלל לא התעניינו בתמונה עצמה. חברת הנפט היפאנית תרמה 670 אלף דולר כדי לסייע בתיקון יצירות המופת של אדווארד מונק "הצעקה" ו"מדונה", שנפגעו בעת השוד.
יוסף דן
יוסף דן (1935 – 23 ביולי 2022, כ"ה בתמוז ה'תשפ"ב) היה חוקר קבלה ומיסטיקה יהודית, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, מופקד הקתדרה לחקר הקבלה על שם גרשם שלום. חתן פרס ישראל לשנת ה'תשנ"ז.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1935 בבודפשט, הונגריה. כשהיה בן 4, בשנת 1939, נמלטה משפחתו מהונגריה מפחד הנאצים, בני הברית של השלטון ההונגרי, ועלתה באופן לא חוקי לארץ ישראל, דרך גבול לבנון למטולה. אנשי כפר גלעדי קלטו את המשפחה והכינו להם תעודות מזויפות עם שם המשפחה דן, כדי שיזוהו כצברים. המשפחה התיישבה בירושלים אך נתפסה בידי הבריטים והייתה צפויה לגירוש מהארץ. בעצת עורך הדין של הסוכנות היהודית טען אביו של דן כי הגיעו מברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה, שהייתה כבושה בידי הנאצים, ובכך מנע את הגירוש. מאז מופיע פרט שגוי זה בקורות חייו של דן ואף באתר הרשמי שלו.
החל ללמוד באוניברסיטה העברית אשורולוגיה ומחשבת ישראל, ובהשראת גרשם שלום בחר להתמקד במחשבת ישראל. בשנת 1958 כתב את עבודת המוסמך שלו, "כתב יד אופנהיים 540 מספריית אוקספורד והשואתו לספר חסידים". באותה שנה החל גם להרצות באוניברסיטה. בשנת 1964 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטה זו. נושא עבודתו, בהנחיית פרופ' ישעיה תשבי, היה "הבסיס העיוני לתורת המוסר של חסידות אשכנז", ושופטיו היו גרשם שלום ואפרים א. אורבך. בשנת 1966 התמנה למרצה בכיר, בשנת 1971 לפרופסור חבר וב-1978 לפרופסור מן המניין.
הרצאותיו במשך השנים עסקו במגוון רחב של נושאים, בתחום תורת הסוד והמוסר, כגון: ספרות המחשבה והמוסר בספרד (1959); ספרות המוסר של חסידי אשכנז (1960); ספרות המוסר הקבלית וסיפורי צפת (1961); סיפורים, משלים ואמרות מספרות החסידות הבעש"טית (1963); כתבי המוסר של מקובלי ספרד (1965); ספרות המחשבה והמוסר בפרובאנס (1971); ספרותם העיונית של חסידי אשכנז (1973); ספרות הדרוש הקבלית (1973); חוגי המקובלים הראשונים (1977); ותורת הרע והדימונולוגיה בקבלה הקדומה (1981).