עלילת הסרט עוסקת בחבורת חלוצים המקימים מושב שיתופי בארץ ישראל. בחבורה תשעה גברים ואישה - מניה. הסרט עוסק באתגרים העומדים בפני הקבוצה: יחס השלטונות העות'מאנים, יחס השכנים הערבים, בעיות קיומיות (מלריה, מחסור במים) וגם היחסים הפנימיים בקבוצה.
פרשנויות.
על הסרט נכתבו פרשנויות וניתוחים רבים. החוקרת אלה שוחט מציינת, כי השימוש בשפות המקוריות של כל אחת מן הדמויות (החלוצים מדברים רוסית, הערבים ערבית), וניסיונם של החלוצים לתקשר בערבית מסמל את פתיחותם.
חוקר קולנוע נוסף, ניצן בן שאול, ניתח את הסרט בהשוואה לסרט "צבר", וטוען, כי בעוד שהקונפליקט בין יהודים לערבים ב"צבר" עוסק במשאבים; ב"הם היו עשרה" הוא קונפליקט על חוק וסדר, הטומן בחובו אפשרות לפתרון.
מבקר הקולנוע אורי קליין כתב כי "המושגים בית וקהילה, כפי שהם מתוארים ב("הם היו עשרה"), מעורערים: הבית הוא ארעי, הקהילה מורכבת מיחידים שאינם משתלבים לקולקטיב, למרות הטקסים החברתיים שהם משתתפים בהם הכוללים קטעי שירה משותפת ואפילו קטע של ריקוד חסידי בעת הקציר".
לונדוני
לשכה המרכזית לסטטיסטיקה
גמר גביע ה-FA 1923
גמר גביע ה-FA 1923 (באנגלית: 1923 FA Cup Final) היה משחק הגמר ה-48 של גביע ה-FA, שנערך ב-28 באפריל 1923 באצטדיון ומבלי שבלונדון, ובו התמודדו וסטהאם יונייטד ובולטון וונדררס. היה זה המשחק הראשון שנערך באצטדיון זה. המלך ג'ורג' החמישי נכח בין הצופים על מנת להעניק את הגביע לקפטן הקבוצה המנצחת.
לפני פתיחת המשחק התרחשו אירועים שגרמו למהומה גדולה כיוון שהקהל פרץ לאצטדיון, ועבר את התכולה הרשמית המותרת שעמדה על 125 אלף צופים. ההערכה הייתה שכ-300 אלף צופים הצליחו להיכנס ליציעים, כך שמרוב צפיפות הגיעו חלק מהצופים עד כר הדשא. שוטרים רכובים על סוסים נאלצו לפנות את הקהל מהמגרש על מנת לאפשר את פתיחת המשחק. שוטר אחד שהיה רכוב על סוס אפור, הפך לסמל המשחק לאחר שבתמונות שחור-לבן שהתפרסמו בתקשורת מאוחר יותר, נראה הסוס לבן ובלט במיוחד. המשחק מכונה לעיתים "גמר הסוס הלבן", ועל שמו קרוי "גשר הסוס הלבן" שנבנה באצטדיון ומבלי החדש.
המשחק התחיל באיחור של 45 דקות. בולטון ניצחה בתוצאה 2–0 משערים של דייוויד ג'ק וג'ק סמית'. בעקבות האירועים שקדמו למשחק נערכו מספר דיונים בבית הנבחרים, וכתוצאה מהם נקבעו מספר אמצעי בטיחות לקראת משחקי הגמר הבאים.
הדרך אל הגמר.
בולטון ווסטהאם שיחקו בליגה הראשונה והשנייה בהתאמה. שתי הקבוצות נכנסו לתחרות בסיבוב הראשון בהתאם לחוקי התחרות באותה עת. בולטון עלתה לגמר פעמיים בעבר ב-1894 וב-1904, אך הפסידה בשני המשחקים. וסטהאם הצטרפה לפוטבול ליג רק ב-1919, והיה זה הגמר הראשון בתולדותיה לאחר שבעונות הקודמות היא לא הצליחה להגיע רחוק יותר משלב רבע-הגמר.
בולטון.
בסיבוב הראשון גברה בולטון על קבוצת נוריץ' סיטי מהליגה השלישית הדרומית. היה זה ניצחון החוץ הראשון של בולטון במפעל מאז הניצחון בסיבוב השני על קבוצת מנצ'סטר סיטי בעונת 1904/1905. לאחר ניצחון ביתי על לידס יונייטד בסיבוב השני היא התמודדה מול קבוצת האדרספילד טאון מהליגה הראשונה. המשחק הסתיים בתיקו, ובמשחק החוזר ניצחה בולטון בתוצאה 1 - 0. בסיבוב הרביעי היא הדיחה את קבוצת צ'רלטון אתלטיק לאחר ניצחון 1 - 0, ובחצי הגמר שנערך באולד טראפורד הדיחה את קבוצת שפילד יונייטד לאחר ניצחון נוסף בתוצאה 1 - 0. 72 אלף אוהדים נכחו במשחק למרות מחירם הגבוה של הכרטיסים, וקבעו בכך שיא חדש בשלב חצי הגמר של גביע ה-FA. דייוויד ג'ק הבקיע את שערי הניצחון עבור בולטון בכל המשחקים החל מהסיבוב השלישי, עובדה שזיכה אותו בתואר הלא רשמי של שחקן שבמו רגליו הוביל את קבוצתו לגמר.
וסטהאם.
משחקיה של וסטהאם בטורניר זה התאפיינו בקצב מהיר ובמשחק התקפי במיוחד. המועדון הלונדוני החל את הטורניר בניצחון 3 - 2 על קבוצת האל סיטי מהליגה השנייה. בסיבוב השני הקבוצה סיימה בתיקו את המשחק הראשון מול קבוצת ברייטון אנד הוב אלביון מהליגה השלישית הדרומית, ובמשחק החוזר שנערך בלונדון ניצחה בתוצאה 1 - 0. בסיבוב השלישי גברה וסטהאם על קבוצת פליימות' ארגייל מהליגה השלישית, אך התקשתה בסיבוב הרביעי מול קבוצת סאות'המפטון. המשחק הראשון נערך בבוליין גראונד, אצטדיון הבית של וסטהאם, והסתיים בתיקו 1 - 1 וכך גם המשחק החוזר שנערך באצטדיון הדל שבסאות'המפטון. המשחק החוזר השני נערך באצטדיון וילה פארק השייך לקבוצת אסטון וילה, והסתיים בניצחון של וסטהאם בתוצאה 1 - 0 בזכות שערו של בילי בראון. חצי הגמר מול דרבי קאונטי נערך באצטדיון סטמפורד ברידג' השייך לקבוצת צ'לסי, והסתיים בניצחון 5 - 2 לטובת וסטהאם (בראון ובילי מור הבקיעו צמד כל אחד). כך קרה שכל חמש הקבוצות שווסטהאם הדיחה בדרכה לגמר שיחקו בליגה השנייה או בליגה נמוכה יותר. בכך הפכה וסטהאם לקבוצה הראשונה, מאז חלוקת הפוטבול ליג לליגות, שהעפילה לגמר ללא התמודדות מול קבוצה מהליגה הבכירה.
לפני המשחק.
המשחק היה האירוע הראשון שהתקיים באצטדיון ומבלי, שהיה אמור להיפתח רק ב-1924, אולם בנייתו הסתיימה לפני הזמן הצפוי. שלושת הגמרים הראשונים לאחר מלחמת העולם הראשונה נערכו בסטמפורד ברידג'. מספר הצופים שהגיעו למשחקים אלה לא היה מספיק גבוה על מנת למלא את האצטדיון, והיה חשש שהמשחק בוומבלי ייערך כשמחצית מהמושבים ריקים. עובדה זו הביא את התאחדות הכדורגל האנגלית לקבל החלטה לצאת במסע פרסום מסיבי כדי למשוך יותר אוהדים לאצטדיון החדש. החששות הללו התבדו עד מהרה, ואף על פי שוומבלי היה בזמנו האצטדיון הגדול ביותר בעולם הוא התמלא במהירות באוהדים שלא יכלו לעמוד בפיתוי שנבע מהפרסום הרב.
אחוז נכבד מהאוהדים שהגיעו היו מהעיר לונדון שבאו למשחק על מנת לעודד את קבוצת וסטהאם הלונדונית. עיתוני הבוקר ביום המשחק דיווחו על הגעתם של כ-5,000 אוהדים מהעיר בולטון, ונאמר כי הם צפויים להצטרף אל "לפחות 115,000 צופים נלהבים מלונדון ומחלקים אחרים של המדינה". העובדה שביום המשחק שרר מזג אוויר נאה, ולאצטדיון הייתה גישה נוחה בעזרת תחבורה הציבורית אפשרה את הגעתם של צופים רבים כל כך.
שערי האצטדיון נפתחו כמתוכנן בשעה 11:30, שלוש וחצי שעות לפני מועד פתיחת המשחק. עד לשעה אחת בצהריים נוצר טור קבוע של אנשים בכניסות, אך זרימת הקהל לאצטדיון המשיכה להתנהל כסדרה. בשעה 13:45, לאחר הערכת מצב שבוצעה, התברר כי מספרם של הצופים המבקשים להיכנס גדול מדי, והנהלת האצטדיון החליטה לסגור את השערים. אלפי אנשים המשיכו להגיע ולהצטופף מחוץ לשערים על אף שהמידע על הבעיות הועבר לתחנות הרכבת השונות. בינתיים, בתוך האצטדיון שרר כאוס. במאמר על המשחק שנכתב על ידי אחד הכתבים של עיתון הדיילי מייל, שהיה בתוך האצטדיון, נאמר כי דיילי האצטדיון היו חסרי תועלת, ונראה היה כי העובדים בתוך ומחוץ לאצטדיון לא ידעו מאומה. האוהדים לא קיבלו הכוונה למקומות מוגדרים כלשהם, וכל אדם פעל לפי רצונו האישי. הדבר הביא לחלוקה לא שווה באצטדיון, וטבעות המושבים בחלקו התחתון התמלאו במהירות גבוהה הרבה יותר מאלו שבחלקו העליון.
במקביל להגעתם של צופים נוספים מחוץ לאצטדיון, החלו לזרום קריאות רבות לתחנות המשטרה המקומיות. השוטרים הראשונים שהגיעו למקום מצאו עצמם חסרי אונים לנוכח הקהל העצום. בשעה 14:15 הקהל שמחוץ לאצטדיון החל להתקדם במהירות לעבר השערים ופרץ אותם. הצופים בטבעות המושבים התחתונים נאלצו לטפס על הגדרות על מנת לא להימחץ, וחלקם אף הגיעו עד לכר הדשא שעליו היה אמור להיערך המשחק. בדיווחים הרשמיים נמסר על 126,047 צופים, אך ההערכות הן שהמספר האמיתי נע בין כ-150 אלף ללמעלה מ-300 אלף איש. התאחדות הכדורגל נאלצה להחזיר 10% מהתשלומים שהתקבלו על ידי אוהדים שקנו כרטיסים אך לא הצליחו להיכנס לאצטדיון. באותה שעה היו הדרכים מסביב לאצטדיון כבר חסומות, ושחקני בולטון שהגיעו למקום נאלצו לנטוש את מאמנם במרחק של מייל אחד מהאצטדיון ולפלס את דרכם דרך הקהל. עיתון הטיימס דיווח כי לנוכח המצב, נראה היה בנקודת זמן מסוימת היה כי המשחק לא יוכל להתקיים, אך כאשר הגיע המלך ג'ורג' החמישי למקום חל שינוי במצב הרוח של הקהל. לאחר שירה נמרצת של "אל נצור את המלך" החל הקהל לסייע לרשויות לפנות את אזור המשחק.
בסופו של דבר הוחלט להביא שוטרים רכובים על סוסים על מנת לפנות את הקהל מהמגרש, כולל השוטר ג'ורג' סקורי שרכב על סוס לבן בשם ביליי. סקורי לא היה בתפקיד באותו יום, אך נענה לקריאה שביקשה סיוע חירום כאשר החל הכאוס באצטדיון. הסוס היה למעשה אפור, אך נראה לבן בתמונות ביומני הקולנוע הישנים של אותה תקופה שהיו עדיין בצבעי שחור-לבן. בניגוד לדעה הרווחת כיום, היו סוסים נוספים באירוע, אך היה זה סוסו "הלבן" של סקורי שנראה בבולטות מיוחדת בתמונות שהגיעו לחדשות, והוא הפך לסמל של אותו יום. פקידים אחדים הצהירו מאוחר יותר כי פתיחת המשחק התאפשרה רק בזכות התערבותו של סקורי. בראיון שערך ה-BBC מספר שנים מאוחר יותר אמר סקורי:
בסופו של דבר הצליחו המשטרה והשחקנים (שפנו אל הקהל בבקשה אישית) לתמרן את הצופים לכיוון יציעי האוהדים, והמשחק החל באיחור של 45 דקות כאשר חלק מהאוהדים עומדים בסמוך לקו הגבול של המגרש.
המשחק.