וינשל היה מועמד להרכב הראשון של בית המשפט העליון אך סירב ויותר מאוחר שימש עורך דינו של ד"ר ישראל שייב במאבק על זכותו של האחרון לשמש מורה.
היה חבר ועדת דורי לקביעת מבנה ההתאחדות לספורט בישראל כנציג מכבי.
פעילותו הפוליטית.
השתתף בוועידת היסוד של הסתדרות הסטודנטים הציונים "החבר" והיה לאחד ממנהיגיה.
ב-1925 היה בין מקימי המפלגה הרוויזיוניסטית בארץ ביחד עם אחיו יעקב, בנימין זאב פון וייזל, ישראל בנימין רוזוב וארתור קסטלר. וינשל עמד בראש אגודת "זכותנו" שקמה ב-1926 במטרה להגן על זכויות היהודים, תושבי ארץ ישראל, מפני קיפוח מצד השלטון.
היה חבר ועד הקהילה בחיפה, חבר הוועד הפועל שלו, וחבר באספת הנבחרים השנייה והשלישית.
בסוף שנות השלושים עזב בשל חילוקי דעות את ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח), הצטרף להנהלת תנועת "בני-חורין" והגיש בשמהּ לממשלת בריטניה תזכיר המוקדש לפתרון בעיית ארץ ישראל. במלחמת העולם השנייה דרש להקים חזית לאומית אחידה, להקים מורשון יישובי ולהכניס שיטת בחירות אזוריות במקום בחירות יחסיות המפצלות את הצבור. הרעיון נתקל בהתנגדות מפלגות שונות שראו בהקמת חזית לאומית אחידה סוף לדרכן העצמאית.
באוגוסט 1947 נעצר בידי השלטונות הבריטיים על פעילות פוליטית, והוחזק 40 יום במעצר במחנה המעצר בלטרון.
עיסוקו בעיתונות.
ב-1916 היה עורכו של העיתון הלאומי היהודי "ההתעוררות" ("Das Erwachen"), שבו השתתפו טובי הסופרים היהודים. וינשל היה חבר מערכת "המבשר ליהודי קווקז" (בשפה הרוסית), שאביו היה עורכו, ופרסם בו שורת מאמרים המוקדשים לבעיות ההתיישבות העברית בא"י.
ב-19 בפברואר 1926 ייסד את עיתון "הצפון", שהיה המקומון הראשון בארץ ישראל (על אף שווינשל ייעד אותו גם לידיעות כל ארציות) והעיתון הרוויזיוניסטי הראשון בארץ ישראל. העיתון ייצג אמנם את דעות התנועה, אך האחים וינשל היו בעליו ולפחות בתחילה הם נזהרו מכתיבת דעות אלו. הוא הופיע תחילה כשבועון, ואחר כך כדו-שבועון עד לסגירתו ב-14 באוגוסט 1927 אחרי 99 גיליונות. העיתון היה הראשון בעל מדור ספורט מקיף. כיאה לעיתון רוויזיוניסטי המדור תקף את הפועל.
בשנת 1926 הקים עם ארתור קסטלר סוכנות ידיעות בחיפה.
ב-1936 חזר וינשל לנהל שבועון; הפעם את הירדן עיתונה הרשמי של התנועה. העיתון נסגר על ידי השלטונות הבריטיים.
על שמו רחוב בחיפה.
תיאופילוס השלישי מירושלים
תיאופילוס השלישי מירושלים (ביוונית: Θεόφιλος Γ΄ Ιεροσολύμων; נולד ב-4 באפריל 1952) הוא הפטריארך של הכנסייה היוונית אורתודוקסית בירושלים. תוארו הרשמי הוא "פטריארך עיר הקודש ירושלים וכל ארץ ישראל, סוריה, ערב, עבר הירדן, כנא שבגליל, וציון הקדושה".
תולדות חייו.
תיאופילוס נולד במסניה, בדרום מזרח הפלופונסוס ביוון בשנת 1952. שם נעוריו היה איליאס ייאנופולוס (Ηλίας Γιαννόπουλος). בשנת 1964 הוא עקר לירושלים והחל ללמוד בבית הספר של הפטריארכיה. הוא סיים לימודיו התיכוניים בשנת 1970 ובאותה שנה מונה לנזיר בכנסייה. שמו החדש, תיאופילוס, נקבע על ידי הפטריארך בנדיקטוס. הוא שימש כארכידיקון לפטריארך בנדיקטוס. בין השנים 1991–1996 הוא שימש ככומר הכנסייה בכפר כנא בגליל. בשנת 1997 נשלח כשליח הכנסייה לקטר כדי לסייע לבני הקהילה הפלסטינים העובדים שם.
תיאופילוס למד תאולוגיה באוניברסיטת אתונה והשלים לימודי תואר שני באוניברסיטת דורהם באנגליה. הוא אף למד באוניברסיטה העברית בירושלים. בנוסף לשפת אימו, יוונית, הוא אף דובר אנגלית, ערבית ועברית. בין השנים 2000–2003 הוא שימש כשליח הכנסייה לפטריארכיה של מוסקבה, אולם כמעט ולא נכח בעיר. בשנת 2003 שב בשליחות הכנסייה לקטאר. בטרם התמנה לתפקיד הפטריארך, שימש תקופה קצרה בתפקיד הארכיבישוף של תבור.
ב-22 באוגוסט 2005 נבחר תיאופילוס לתפקיד הפרימאט ה-141 של הכנסייה היוונית אורתודוקסית בירושלים, על ידי הסינוד הקדוש של ירושלים, ומינויו אושר על ידי הסינוד הכללי האורתודוקסי בקונסטנטינופול. ב-24 בספטמבר 2005 הודיעה הממלכה ההאשמית על תמיכתה במינוי, כאחת משלוש הממשלות אשר הכנסייה היוונית אורתודוקסית בתחומן כפופה למרותו. טקס כניסתו לתפקיד נערך ב-22 בנובמבר 2005, למרות התנגדות ממשלת ישראל למינויו. תיאופילוס מונה לתפקידו לאחר הדחת הפטריארך אירינאוס הראשון על רקע חשדות לאי-סדרים במכירת קרקעות כנסייה ליהודים. בטקס הכתרתו לפטריארך נכחו שליחים מכל קהילות הכנסייה היוונית אורתודוקסית במזרח התיכון ומכובדים רבים, בהם נשיא יוון, ונציגי ממשלות ירדן, קטר, והרשות הפלסטינית.
ביום 16 בדצמבר 2007 החליטה ממשלת ישראל, בהחלטתה מס' 2775, להכיר בתיאופילוס השלישי כפטריארך היווני-אורתודוקסי של ירושלים.
פריזירו ארנה
פריזירו ארנה (גרמנית: Prezero-Arena; קודם לכן, ריין-נקר ארנה) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר זינסהיים שבגרמניה, ומכיל 30,164 מקומות ישיבה. האצטדיון משמש את קבוצת הכדורגל הופנהיים מהבונדסליגה.
האצטדיון נבנה במטרה להחליף את אצטדיונה הקודם של הופנהיים, אצטדיון דיטמאר הופ, אשר לא עומד בתקני הבונדסליגה. האצטדיון תוכנן על ידי משרדי האדריכלים היים מבל וזאטלר אירופה, בנייתו עלתה כ-60 מיליון אירו והוא נחנך ב-24 בינואר 2009. המשחק הראשון שהתקיים באצטדיון נערך ב-31 בינואר 2009 בין הופנהיים לאנרגי קוטבוס.
האצטדיון אירח מספר משחקים במסגרת מונדיאל 2011 לנשים שנערך בגרמניה.
דור צוויגנבאום
גלגל הזודיאק
אוטיס גלייזברוק
העין הכחולה
העין הכחולה (באלבנית: Syri i Kaltër, תעתיק: "סירי אי קלטר") הוא מעיין קרסטי במורדותיו המערביים של רכס מאלי אי ג'רה בדרום אלבניה, 17 ק"מ מזרחית לסרנדה ו-16 ק"מ דרומית לג'ירוקסטרה, בגובה של 180 מטר מעל פני הים.
המים נובעים מאבן הגיר בקצב של 6 מ"ק לשנייה, הגבוה ביותר באלבניה. טמפרטורת המים 12.75°C, והיא נתונה לשינויים קלים בלבד (לא יותר מ-0.15°C). עומקו של המעיין לא נמדד מעולם, אך ידוע כי הוא עמוק מ-50 מטר. צבעם הכחול של מימיו הוא שנתן לו את שמו. המעיין מצוי בתוך יער של עצי אלון, אורן, דובדבן, אגוזי מלך וערמונים. סביב המעיין הוכרזה שמורת טבע בשטח של כ-1,800 דונם, אך חרף זאת, מאז 1990 הוקמו בסמוך לו שתי מסעדות ומספר חדרי אירוח.
מי המעיין זורמים לנהר ביסטריצה, שמימיו נאגרים בסכר קילומטרים ספורים מהמעיין. בהמשך, נשפך הנהר לאגם בוטרינט, כ-25 ק"מ דרומית-מערבית למעיין.
וולגרינס
וולגרינס (באנגלית: Walgreens) היא רשת בתי המרקחת הגדולה ביותר בארצות הברית.
וולגרינס מפעילה כ-7,500 בתי מרקחת בכל 50 המדינות של ארצות הברית, בוושינגטון הבירה ובפוארטו ריקו. כ-2,000 מהחנויות פתוחות 24 שעות ביממה ורוב החנויות ממוקמות בפינות רחוב וצמתים מרכזיים. מלבד תרופות, נמכרים בחנויות מוצרי קוסמטיקה וישנה מחלקה לפיתוח תמונות.
החברה נוסדה בשיקגו ב-1901 על ידי צ'ארלס רודולף וולגרין, בן למהגרים משוודיה. ב-1916 פעלו בעיר 19 בתי מרקחת, וב-1930 פעלו כ-400 בתי מרקחת ב-87 ערים בארצות הברית. לאחר מותו של צ'ארלס רודולף וולגרין האב, ירש את החברה בנו צ'ארלס רודולף וולגרין הבן. לאחריו, החל משנות ה-70, ירש את החברה צ'ארלס רודולף וולגרין השלישי.
באפריל 2010 רכשה החברה את הבעלות ברשת החנויות דוויין ריד תמורת 623 מיליון דולר.
באוגוסט 2019 הודיעה חברת וולגרינס על כוונתה לסגור 200 חנויות בארצות הברית. סגירת החנויות מייצגת פחות מ-3% מ -10,000 הסניפים בארצות הברית. החברה מקווה לחסוך הוצאות שנתיות של 1.5 מיליארד דולר עד שנת 2022.
תשבי
סונאטה לפסנתר מס' 6 של מוצרט
סונאטה לפסנתר מספר 6 ברה-מז'ור, קכל 284 נכתבה על ידי מוצרט בחודש פברואר או מרץ של שנת 1775 במינכן. כתיבת היצירה נערכה במהלך מסע ארוך של מוצרט למינכן לשם כתיבת האופרה שלו La finta giardiniera, בינואר 1775 כשמוצרט היה בן 18-19. במהלכו של אותו מסע נכתבו כל הסונאטות לפסנתר הראשונות של מוצרט, עד הסונאטה השישית, במהלך חודשי הקיץ של שנת 1774. הסונאטה השישית מכונה גם סונאטת דירניץ (Dürnitz) על שם הברון הגרמני פון דירניץ, שהיה בסוניסט ופסנתרן חובב, שכנראה הזמין ממוצרט את היצירה, אבל בסופו של דבר לא הצליח לשלם בעבורה.
מבנה.
לסונאטה שלושה פרקים:
הפרק הראשון בנוי בצורת סונאטה. הוא מתחיל באקורד בסיסי של רה מז'ור וממשיך בקטע מעבר
בפיאנו עם פורטה פתאומי, לסולמות יורדים בפורטה. משם שוב יש קטע מעבר חלש שמתפתח לקטע מעבר ארוך עם אוקטבות ביד שמאל ועובר לנושא השני בלה מז'ור. הנושא השני כולל נושאים רבים שבאים אחד אחרי השני. לאחר קטע מעבר קצר עוברת האקספוזיציה לקבוצות הסיום שלה, ולאחר מספר קבוצות סיום, האקספוזיציה נגמרת. הפיתוח הקצר יחסית מתחיל בחזרה על המוטיבים באקספוזיציה אך בנימה קודרת, ולאחר קטע מעבר קצר עובר הפיתוח לרפריזה. השינויי היחיד בריפרידה הוא בנושא השני, שהפעם נשאר ברה מז'ור, ונשאר אותו הדבר פחות או יותר, חוץ משינויים קלים בנושא השני ובקבוצות הסיום, שאחריהן, הפרק הראשון נגמר.
הפרק השני הוא רונדו ופולונז בסולם הדומיננטה של רה מז'ור, לה מז'ור. הפרק הוא במשקל משולש ובקצב איטי מאוד. הפרק כולו הוא נעים וזורם וכולל מלודיות רבות ושנות. בתחילה חוזר נושא הרונדו פעמיים, עם קטע מעבר ביניים. לאחר קטע ביניים קצר הפרק עובר במעבר חד לפולונז, שדומה באופיו מאוד לרונדו, למרות שיש בו מספר קטעים סוערים יותר. לקראת סוף הפרק, חוזר הנושא הרונדו מעורפל, וחבוי במלודיה שבסיום הפרק, שנגמר בפיאנו חרישי ושקט ביותר.