מיני הצמחים האנדמיים לפארק הלאומי טיידה כוללים את "Spartocytisus supranubius" מתת-משפחת הפרפרניים, שיח הדומה לאחירותם החורש, אלא שבניגוד אליו פרחיו לבנים ולא צהובים; "Descurainia bourgaeana", שיח ממשפחת המצליבים שפרחיו צהובים; אריסימון קנרי ("Erysimum scoparium"), מין של אריסימון שפרחיו סגולים ועכנאי וילדפרטיי ("Echium wildpretii") שפרחיו האדומים יוצרים תפרחת מרהיבה בצורת פירמידה שגובהה יכול להגיע ל-3 מטרים. את חִננית טיידה ("Argyranthemum teneriffae"), ממשפחת המורכבים אפשר למצוא בגבהים קרוב ל-3,600 מטרים ואת ה-"Viola cheiranthifolia", מין של סגל, אפשר למצוא עד לפסגה, ובכך הוא הצמח הפורח הגדל במקום הגבוה ביותר בספרד.
צמחים אלו עברו התאמה לתנאי הסביבה הקשים על הר הגעש: גובה, קרינת שמש חזקה, שינויים קיצוניים בטמפרטורה, ולחות נמוכה. ההסתגלות האבולוציונית כוללת צורות כדוריות למחצה, כיסוי דמוי שעווה או פלומתי, צמצום בשטח העלים החשוף, וייצור כמות גדולה של פרחים. הפריחה מתרחשת בשלהי האביב או בתחילת הקיץ במאי וביוני.
הפארק הלאומי טיידה כולל מגוון נרחב של מינים של חסרי חוליות, מתוכם מעל ל-700 מיני חרקים, כשמעל ל-40% מהם הם מינים אנדמיים, ו-70 מצויים בשטח הפארק הלאומי בלבד. הפאונה של חסרי החוליות כוללת: עכבישאים, חיפושיות, זבובאים, פשפשאים ודבוראים.
שלושה מיני זוחלים אנדמיים מצויים בפארק: לטאת האיים הקנריים ("Gallotia galloti galloti"), שממית האיים הקנריים ("Tarentola delalandii") וחומט האיים הקנריים ("Chalcides viridanus"). היונקים המקומיים היחידים בפארק הם העטלפים, בהם הנפוץ ביותר הוא המין "Nycatalus leisleri". יונקים אחרים המצויים בפארק דוגמת המופלון, הארנב, העכבר המצוי, החולדה המצויה, חתול הרחוב והקיפוד האלג'ירי הם כולם מינים פולשים.
שימושים מדעיים.
הפארק הלאומי טיידה הוא אתר געשי השימושי למחקרים הקשורים למאדים בשל הדמיון בין תנאי הסביבה והתצורות הגאולוגיות. ב-2010 בדק צוות מחקר מכשיר ספקטרוסקופיית ראמאן בלס קניאדס דל טיידה כהכנה להפעלתו במסגרת משלחת בלתי מאוישת למאדים, שכינויה ExoMars, בשנים 2018-2016. ביוני 2011 ביקר צוות של חוקרים מבריטניה בפארק על מנת לבדוק שיטה לחפש אחר חיים על המאדים ועל מנת לחפש מקומות מתאימים לבדוק כלי רכב רובוטיים חדשים ב-2012.
גישה.
הר הגעש והשטחים סביבו, כולל כל קלדרת לס קניאדס מוגנים באמצעות הפארק הלאומי טיידה. הגישה לפארק היא בדרך ציבורית החוצה את הקלדרה מצפון מזרח לדרום מערב. חברת האוטובוסים TITSA מפעילה קו פעם ביום לטיידה מפוראטו דה לה קרוס (Puerto de la Cruz) ומפלאיה דה לס אמריקס (Playa de las Americas). בפארק עצמו יש מלון (פאראדור) וכנסייה קטנה. רכבל המתחיל בתחנה הסמוכה לכביש בגובה 2,356 מטרים עושה את מרבית הדרך לפסגה ומגיע לגובה של 3,555 מטרים, כשהוא נושא עד 38 נוסעים. הנסיעה נמשכת כ-8 דקות. תורים בהמתנה לרכבל יכולים לארוך שעתיים בעונת השיא. הגישה לפסגה עצמה מוגבלת ללא יותר מ-150 תיירים ליום ולכן נדרש אישור על מנת לטפס את 200 המטרים האחרונים.
בשל הגובה, רמות החמצן נמוכות יותר מאשר בגובה פני הים. עובדה זו יכולה לגרום לאנשים הסובלים מבעיות בלב או בריאות לחוש סחרחורת, או לפתח מחלת גבהים, ובמקרים קיצוניים לאובדן ההכרה. הטיפול היחיד הוא לחזור לגבהים הנמוכים יותר ולעבור תקופת הסתגלות.
בתרבות.
טיידה הוא הסמל הראשי של טנריפה והמונומנט הטבעי המזוהה ביותר עם האיים הקנריים. דמותו של טיידה כשלהבות פורצות ממנו נמצאת במרכז שלט האצולה של טנריפה, כשמעל הר הגעש מופיעה דמותו של המלאך מיכאל, הקדוש הפטרון של טנריפה. דמות טיידה צוירה לעיתים קרובות במהלך ההיסטוריה, החל מהתחריטים הקדומים ביותר שנעשו בידי הכובשים האירופאים, לחפצי אומנות טיפוסיים לאיים הקנריים, על גב שטר של 1,000 פזטות ספרדיות, בציורי שמן ועל גבי גלויות.
המוזיקאי האנגלי מייק אולדפילד כינה בשם "הר טיידה" קטע אינסטרומנטלי בן 4 דקות באלבום האולפן השביעי שלו "Five Miles Out".
הר על הירח.
מונס פיקו , אחד מהרי הירח ברכס מונטס טנריפה בטבעת הפנימית של ים הגשמים, כונה לראשונה בשם זה על ידי האסטרונום הגרמני יוהאן הירונימוס שרוטר (Johann Hieronymus Schröter; 1816-1745) על שם "פיקו פון טנריפה", אחד משמותיו של טיידה במאה ה-18.
Works Volume II
Works Volume II הוא האלבום האולפן השישי של הסופרגרופ, אמרסון, לייק ופאלמר. האלבום יצא לאור ב-1977. האלבום לא כמו קודמו Works Volume I (אשר הורכב משלושה צדדים של שירי סולו של חברי הלהקה וצד אחד של עבודה משותפת), "Volume II" הוא אלבום יחיד אשר כולל בתוכו שירים שהוקלטו לשעבר בין השנים 1973–1976 שלבסוף לא יצאו לאור בשום אלבום. אלבום זה גם היה די שונה מכל האלבומים האחרים מכיוון שפנה לסגנונות אחרים. האלבום שכולל בתוכו את צליל הרוק המתקדם הייחודי של הלהקה, גם פונה לבלוז, ג'אז ובלוגראס.
שירים.
"When The Apple Blossoms Bloom...", "Tiger in a Spotlight" ו-"Brain Salad Surgery" הוקלטו ב-1973 במהלך ההקלטות לאלבום Brain Salad Surgery ולבסוף לא נכללו בו. השיר "I Believe in Father Christmas" נכתב ובוצע על ידי גרג לייק. באלבום הלהקה מבצעת השיר. הגרסה של לייק כללה תזמורת והיא יצאה כסינגל בבריטניה בחג המולד.
ביקורות.
מבקר המוזיקה רוברט כריסטגאו כתב ביקורת שלילית על האלבום, כשהוא כותב את השאלה "האם זה רוק אנד רול?" ("But is it rock and roll?"). מצד שני המבקר ג'ורג' סטאראוסטין כתב: "הסיבה היחידה שזה לא צריך להיות האלבום הראשון שאתה קונה של ELP היא שזה לא הצליל שלהם" ("the only reason why it shouldn't be your first ELP buy is that it's totally atypical of their 'sound'".).
ביצוע.
סטוקארד צ'אנינג
לורנס אוטס
קפטן לורנס אדוארד גרייס ("טיטוס") אוטס (באנגלית: Lawrence Edward Grace ("Titus") Oates 17 במרץ 1880 - 17 במרץ 1912) היה חוקר אנטארקטיקה אנגלי, שנודע בדרך מותו במסע משלחת טרה נובה, כאשר יצא מן האוהל אל תוך סופת שלגים במילים "אני רק יוצא החוצה ואולי אתעכב קצת". מותו נתפס כאקט של הקרבה עצמית, משום שהבין, כי במצב הנמק שפשט ברגליו הקפואות הוא פוגע בסיכוייהם של שלושת חבריו הנותרים לשרוד, ועל כן בחר במוות בטוח.
רקע.
אוטס נולד בלונדון, אנגליה בשנת 1880, בן למשפחה עשירה ועתיקת יומין, שהייתה בעלת נחלות באסקס במשך מאות שנים. דודו היה חוקר הטבע וחוקר יבשת אפריקה פרנק אוטס.
בשירותו הצבאי נפצע פעמיים ועוטר בצלב ויקטוריה. פציעת רגל השאירה אותו צולע ברגל אחת, שהתקצרה בהשוואה לרגל השנייה.
משלחת טרה נובה.
ב-1910 הגיש אוטס בקשה להצטרף אל משלחתו של רוברט פלקון סקוט אל הקוטב הדרומי, והתקבל בעיקר על סמך ניסיונו עם סוסים וכן, במידה פחותה, יכולתו לתרום 1,000 ליש"ט (סכום שווה ערך, במונחי 2008, ל-50,000 ליש"ט) להוצאות המשלחת. תפקידו היה לטפל בפונים שסקוט ייעד לגרירת המזחלות בשלב הראשון של ציוד תחנות המזון ובמחצית הראשונה של המסע אל הקוטב הדרומי. בהמשך בחר בו סקוט לקבוצת חמשת האנשים שיצאו לקטע המסע הסופי אל הקוטב.
אוטס חלק על סקוט פעמים רבות בסוגיות של ניהול המשלחת. "טבעם גרם להם לחיכוכים הדדיים צורמים," נזכר אחד מחברי המשלחת. כשראה לראשונה את סוסי הפוני שסקוט הביא למסע, נבעת אוטס למראה הבהמות בשווי 5 ליש"ט, שהיו לדבריו תשושות מדי לביצוע המלאכה ו"מטען עלוב של סוסים בלים מזוקן." לאחר מכן אמר: "בורותו של סקוט בכל הנוגע לצעידה עם סוסים היא קולוסאלית." עוד כתב ביומנו, "כשלעצמי, אני מתעב את סקוט בכל לבי והייתי מוותר על כל העניין אלמלא היותנו משלחת בריטית." ... הוא [סקוט] איננו ישר, הוא מעמיד את עצמו במקום הראשון, את השאר בשום מקום...". עם זאת, הוא הוסיף וכתב, שדבריו הבוטים נבעו לא אחת מן התנאים הקשים. סקוט, בנימה בוטה פחות, כינה את אוטס "הפסימיסט העליז שלנו" וכתב "החייל נוטה לראות הכל במשקפים שחורים, אבל נוכחתי לדעת, שזה קו אופי שלו."
קפטן סקוט, קפטן אוטס ועוד 14 חברים במשלחת יצאו מבסיסם במחנה אוונס אל הקוטב הדרומי ב-1 בנובמבר 1911. בנקודות על קווי רוחב שונים, שנקבעו מראש במהלך המסע בן 1440 הק"מ, שלח סקוט קבוצות של אנשי התמיכה של המשלחת בחזרה, עד שב-4 בינואר 1912, בקו רוחב 87° 32' דרום, נשאר רק צוות הקוטב בן חמשת האנשים של סקוט, אדוארד אדריאן וילסון, הנרי רוברטסון באוארס, אדגר אוונס ואוטס לצלוח את 269 הק"מ האחרונים עד לקוטב. ב-18 בינואר 1912, 79 ימים אחרי שהתחילו במסעם, הגיעו לבסוף אל הקוטב, ושם מצאו את האוהל שחוקר הקטבים הנורווגי רואלד אמונדסן וארבעת אנשי צוותו הותירו מאחוריהם במחנה פולהיים שלהם, אחרי שהשיגו אותם בתחרות והיו הראשונים להגיע אל הקוטב. בתוך האוהל היה פתק מאמונדסן, להודיעם כי קבוצתו הגיעה אל הקוטב הדרומי ב-14 בדצמבר 1911, 35 ימים לפני קבוצתו של סקוט.
המסע חזרה.