ד"ר יואל בּרוּצקוּס (בליטאית: Joelis Bruckus; 1885 – 1951/1948?) היה מחנך עברי ליטאי, מורה לפיזיקה ומתמטיקה בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה (המוסד החינוכי העברי השני בגודלו בקובנה, ליטא, אחרי הגימנסיה הריאלית העברית) ומנהלה בשנים 1928–1940. פעיל ציוני וחבר מרכז "תרבות" בליטא.
קורות חיים.
יואל בן דב ברוצקוס נולד בשנת 1885 בפולאנגן, פלך קורלנד שבאימפריה הרוסית (כיום בליטא). סיים לימודי מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת מוסקבה. היה נאמן לציונות ופעיל בין הסטודנטים היהודים במוסקבה.
בימי מלחמת העולם הראשונה עבד במרכז "יאקופו" (הוועד לעזרת הפליטים היהודים המגורשים מאזורי הסְפר).
בשנת 1922 חזר לליטא (אז ליטא העצמאית מ-1918 או הרפובליקה הליטאית הראשונה) וזמן קצר עבד בוועד הלאומי היהודי (ביידיש: 'נאציונאל-ראט' – המוסד העליון של האוטונומיה היהודית בליטא). משנת 1923 היה מורה למתמטיקה ולפיזיקה בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה (מייסודו של משה שוואבה. ואותה הגימנסיה שבה למדה בשנים 1920–1928 המשוררת לאה גולדברג), ובשנים 1928–1940 שימש מנהלה (יחד עם ד"ר אהרון ברמן – עד שנת 1936, ויחד עם שמואל קאפיט משנה זו ועד שנת 1940). בנוסף, לימד בסמינריון המורים של רשת "תרבות".
בשנת 1927 נשא לאשה את אן פִישֶלֶביץ-בּרוּצקוּס (ברוצקיינה) שלימדה גרמנית בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה מסוף שנות ה-20. עמיתה מרדכי אלישיב (פרידמן) תיאר אותה כ"אדם חביב, שקט ומקובל על החברים ועל התלמידים כאחד".
ברוצקוס היה חבר המרכז הציוני וחבר מרכז של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בליטא. "היה מחונן בכשרון פדגוגי, שאף כל ימיו להעמיק את ידיעותיו, צנוע וסגור מטבעו, איש האמת, אציל רוח ועדין נפש, נאמן ומסור לתפקידו כמחנך הדור הצעיר." כמו כן, היה חביב על חבריו לעבודה ועל ציבור גדול של תלמידיו.
לאחר הכיבוש הסובייטי של ליטא וסגירת הגימנסיה שימש מורה למתמטיקה ופיזיקה בגימנסיה היידית מס' 11 ע"ש שלום עליכם בעיר. ואולם, כעבור זמן קצר נעצר והוגלה הוא ואשתו לסיביר,
בשל השתייכותם למחנה הציוני.
הסובייטים הפרידו ביניהם והם נמצאו במרחק 6,000 ק"מ זה מזה. במקום גלותו נפטר ד"ר ברוצקוס בעיירה בשם טרה באזור אומסק.
קרוב משפחתו, בוריס דב ברוצקוס היה כלכלן, מדען ופרופ' באוניברסיטה העברית בירושלים.
אריה סמיאטיצקי
אריה סמיטיצקי
כיעור
כיעור הוא תכונה של אובייקט (כולל עצמים חיים) או מבנה מסוים: חזותי, קולי, מילולי או רעיוני, שבשל תצורתו וארגונו גורם לאדם לחוויה הנחשבת לרוב לבלתי נעימה.
בפתח ספרו "תולדות הכיעור" מציין אומברטו אקו:
פילוסופים אחדים, ובהם קסנופנס מקולופון, ג'יימס מוויטרי, וולטר והגל, ציינו שהקביעה לפיה אובייקט מסוים הוא מכוער מתאפיינת בסובייקטיביות השונה בהגדרתו מחברה לחברה, מתקופה לתקופה ומאדם לאדם. בדומה לאימרה "היופי הוא בעיני המתבונן", ניתן לקבוע שגם "הכיעור הוא בעיני המתבונן".
בנוסף להתייחסות לאובייקט כמכוער, מתקיימת גם התייחסות להתנהגות כמכוערת, כפי שמשתקף בהנחיה "הרחק מן הכיעור ומן הדומה לכיעור".
במיתולוגיה.
במיתולוגיה היוונית ובמיתולוגיה הרומית סיפורים אחדים העוסקים בכיעור כהיפוכו של היופי:
ביהדות.
באבות דרבי נתן מסופר על רבי שמעון בן אלעזר שפגש אדם מכוער ביותר (לפי אחת הגרסאות, היה זה אליהו הנביא שהתחפש לאדם מכוער על מנת לנסותו ולבחון את התנהגותו).
לבסוף, לאחר הפצרתם של אנשי עירו של רבי שמעון, נעתר הנפגע וסלח לרבי שמעון. בעקבות המאורע נכנס רבי שמעון לבית מדרשו ודרש "לעולם יהיה אדם רך כקנה ולא יהא קשה כארז".
בספרות ובקולנוע.
הכיעור אינו פופולרי בספרות ובקולנוע, המעדיפים להציג את היופי, ולשייך לעיתים את הכיעור לדמויות ה"רעות" בנרטיב. לעיתים מוצג הכיעור דווקא כקריאה מאתגרת לקורא - שלא להתבונן בחיצוניות המכוערת אלא בפנימיותו של האדם, כמו בסיפורים "הברווזון המכוער" ו"הגיבן מנוטרדאם". גישה דומה קיימת בסרט האנימציה "שרק", שגיבורו הוא עוג מפלצתי, מכוער וחסר נימוסים בעל עור ירקרק. בסרט "היפה והחיה", הגיבור הוא נסיך שקולל על ידי מכשפה והפך לחיה מכוערת, כעונש על כך שסירב להעניק לה מחסה מפני הקור בשל המראה המכוער שעטתה.
יוסף פרידנזון
יוסף פרידנזון (תרפ"ג, 1923 – י"ג באדר תשע"ג, 23 בפברואר 2013) היה עיתונאי ועסקן יהודי אורתודוקסי בארצות הברית, עורך ביטאון אגודת ישראל בארצות הברית "דאס אידישע ווארט".
ביוגרפיה.
נולד בלודז' שבפולין, בנו של אליעזר גרשון פרידנזון, פעיל אגודת ישראל וממייסדי הביטאון "בית יעקב זשורנאל", שנמנה עם חסידות גור. למד בישיבת חכמי לובלין. בצעירותו היה מפעילי צעירי אגודת ישראל בפולין. במלחמת העולם השנייה שהה במשך תקופה בגטו לודז' ולאחר מכן נמלט למקומות מסתור שונים.
לאחר תום המלחמה היגר לארצות הברית. עם בואו החל בפעילות של עזרה וסיוע לפליטי השואה ובכללם ליתומים גלמודים ששכלו את הוריהם ובני משפחתם.
בשנת תשי"ד (1954) ייסד פרידנזון את הירחון היידי "דאס אידישע ווארט", שהיה גרסה חדשה לביטאון אגודת ישראל בשם זה שיצא בגרמניה בשנים 1947 - 1948 עבור פליטי השואה ששהו במחנות העקורים. במשך כשישים שנה היה עורך העיתון והכותב המרכזי בו. הירחון הביא את דברה של אגודת ישראל בארצות הברית ופרסם ידיעות ומאמרים מחיי היהדות האורתודוקסית בארצות הברית וישראל. כמו כן הכיל העיתון דברי תורה והגות, ביוגרפיות של גדולי הרבנים, ועסק רבות בהנצחת עולם התורה והחסידות בפולין שנכחד בשואה. במקביל לכתיבתו בעיתון יזם פרידנזון פרויקטים להנצחת יהדות פולין והרצה במסגרות שונות על מסירות הנפש והגבורה היהודית בתקופת השואה.
פרידנזון היה מבכירי עסקני אגודת ישראל בארצות הברית. היה מקורב לגדולי הרבנים שם, ובראשם הרב אהרן קוטלר, הרב משה פיינשטיין והאדמו"רים מבויאן וקופישטניץ.
נפטר בניו יורק בשנת תשע"ג, בהיותו בן תשעים, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
קבר אסתר ומרדכי
קברי מרדכי ואסתר הוא נושא שנוי במחלוקת. מקום קבורתם של מרדכי ואסתר אינו מתואר בתנ"ך, וקיימות כ-7 מסורות מאוחרות לגביו. המרכזיות הן בהמדאן שבאיראן (ייחוס מסוף המאה ה-12) וביישוב ברעם בישראל (ייחוס מהמאה ה-13). מסורות אלו החלו כ-1700 שנה לערך אחרי תקופת מרדכי ואסתר.
מיקום קבורתם של אסתר ומרדכי.
איראן: המדאן.
קבר מרדכי ואסתר בהמדאן נזכר לראשונה בכתבי בנימין מטודלה (1170 לערך) בחמדן (המדאן) אשר בפרס (איראן).
המאוזוליאום הממוקם בהמדאן (בפרסית: آرامگاه استر و مردخای) (אחמתא התנ"כית שהייתה אחת מערי הבירה של המלכים האחמנים. שמה של העיר בפרסית עתיקה היה הַנְגְמַתַנַא) שבאיראן, לפי מסורת יהודי פרס שוכנים בו אסתר המלכה ומרדכי היהודי. האתר משמש כמקום עלייה לרגל עבור היהודים במדינה.
קיימות מספר הערכות לגבי מיקום הקבר המדויק. על-פי מסורת יהודי איראן, לאחר מותו של אחשוורוש וניסיונות תומכי המן להרוג את אסתר ומרדכי, השניים נמלטו להמדאן, שם פעלה קהילה יהודית גדולה, לצורכי הגנה. שם השניים גם מצאו את מותם בשיבה טובה.
קבריהם של אסתר ומרדכי ממוקמים במערת קבורה שבה שתי מצבות עץ גדולות המכוסות בפרוכות. המצבה הימנית מיוחסת לאסתר ועליה רשום "זה הארון אשר בו נקברה אסתר הצדקת"; ואילו השמאלית היא של מרדכי ועליה נרשם, לצד אילן היוחסין שלו, לאמור "זהו ארון הקודש של מרדכי הצדיק". ברווח שבין שתי המצבות ניצבת אבן המכסה בור עמוק, שעל פי אחת המסורות מוביל לירושלים. מעל מערת הקבורה הוקם מבנה לבנים במהלך המאה ה-16 או ה-17 ומעליו מגדל מעוגל. במבנה חדר קטן השוכן בסמוך לקברים ומשמש כחדר תפילה, וכן אולם גדול המשמש לעריכת אירועי בר מצווה, בריתות ועוד, וכן לקריאת מגילת אסתר בפורים:
הקירות סביב הקברים מעוטרים בפסוקים: , ועוד. בכניסה לקבר מוצב שומר מטעם השלטון וכל הבאים נדרשים להסיר את נעליהם. לא ברור אם הדרישה נובעת מכך שקבר מרדכי ואסתר הפך למקום קדוש גם עבור המוסלמים, או בשל כתובת נוספת על אחד הקירות, לאמור .
בשנת 1891 הקבר תואר כמורכב מחדר או תא פנימי וחיצוני ומעליו כיפה בגובה של 50 רגל. הכיפה הייתה מכוסה באריחים כחולים, אך מרביתם נפלו ממנה. מספר קברים של יהודים ממעמד גבוה מוקמו בחדר החיצוני.
בשנת 1970 רכשו יהודי איראן את המבנה בסיוע השאה וממשלתו.
בשנת 2020 דווח על הצתת המבנה.
מנהגים.
בעבר נהגו להדליק נרות במבואה, אולם לאחר שהדבר גרם לשרפה במקום, המנהג הופסק. עד היום נוהגים להתפלל במקום למציאת זוגיות מוצלחת כמו לערוך לצד האתר חתונות.
כתר אסתר.
לדברי יהודי המדאן, לאורך השנים שכן בקצה התקרה בקדקוד הכיפה מבפנים, מעין דבר דמוי קן או ביצה. בתחילת המאה ה-20 הגיע לאתר נציג צרפתי, שביקש משומר האתר לבדוק מה נמצא שם למעלה. אז התגלה בתקרה כד מעין קן ובתוכו תכשיטים וכתר פנינים ואבנים טובות, שנלקח למוזיאון הלובר בצרפת. קהילת יהודי המדאן אז התלוננו בפני המלך על השומר שאפשר את הביזה והוא נכלא. יהודי המדאן מאמינים כי כתר זה היה הכתר של אסתר המלכה.
אתר מורשת.
בשנת 2008 הכריזה ממשלת איראן על המקום כאתר מורשת לאומית. בשנת 2011 לאור מחאה ציבורית הכריזו בממשלה כי הקברים אינם עוד אתר ממלכתי והסירו את השמירה מעליהם, כשסטודנטים מאיימים להורסם "כגמול נגד היהודים שהורסים את מסגד אל-אקצא, ושואת 77,000 האיראנים המתוארת במגילת אסתר".
איראן: פרס ומדי.
יעקב השליח ב"אלה המסעות" (1258-1270 לערך), מציין את קברי מרדכי ואסתר ב"פרס ומדי". אמנם ב"אלה סימני כתבי הקברות" מציין יעקב השליח את קבר אסתר בברעם.
קבר אסתר בישראל.