אורי אגמון גדל בצהלה עם אחותו טלי. אביו שמואל (מולה) אגמון (ברבדו) נולד בליטא לבית ציוני ועלה לארץ ישראל בשנת 1935. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושירת בחיל ההנדסה הבריטי (Royal Engineers) וכשהוקמה הבריגדה הצטרף אליה והשתתף בקרבות לכיבוש איטליה. לאחר מכן שירת בהגנה וכקצין בצה"ל. לאחר שחרורו היה מנהל מחלקה במשרד הביטחון. אמו, אביבה לבית קופל, ילידת ארץ ישראל, צאצאית למשפחת פנקס, דודה היה השר דוד צבי פנקס. היא הייתה מתרגמת ועורכת ספרים.
אגמון למד תיכון בגמנסיה הרצליה במסגרת הפנימייה הצבאית לפיקוד שפעלה לצד הגמנסיה בתל אביב. סיים את לימודיו בשנת 1971 והתגייס לצה"ל בו שירת עד שנת 1995. לאחר שיחרורו מהשירות הסדיר פנה לעסקים.
בשנת 1976 נישא לאוריטל לבית חביב בת רמת גן שגדלה בצהלה. אביה, היה עו"ד ושימש כיועץ משפטי של מפא"י, לאחר הפילוג של רפ"י שימש יועץ לדוד בן-גוריון ולשמעון פרס. חביב נהרג במלחמת ששת הימים עת שימש סמג"ד גדוד החרמ"ש 121 שפרץ לרמת הגולן.
שירות צבאי.
אגמון התגייס לחיל השריון כטנקיסט ותפקידו הפיקודי הראשון היה מ"מ טנקים בגדוד 52 של חטיבה 14 שתפס את הגזרה הדרומית של קו בר-לב שלושה חודשים לפני מלחמת יום הכיפורים.
בפרוץ המלחמה, ב-6 באוקטובר 1973, היה אגמון מ"מ בפלוגה ג' של הגדוד שישבה בתעוז "מצווה" מול "האגם המר הקטן". ביומה הראשון של המלחמה השתתפה מחלקתו בבלימת חטיבת הנחתים 130 המצרית, חטיבה ממוכנת אמפיבית שצלחה את האגם המר. הטנקים של המחלקה בלמו את התקדמות האגף הדרומי של החטיבה המצרית והכשילו את תוכניתה לכבוש את מעבר הגידי. מאוחר יותר נבלם האגף הצפוני של אותה החטיבה על ידי גדוד 46 מחטיבה 401.
על הקרב של מחלקתו של אגמון, כותב בחוברת מערכות אל"ם (מיל') בני מיכלסון לשעבר רמ"ח היסטוריה:
ביום השני לקרבות ועד ליום 11 באוקטובר השתתף בבלימה והתקפות הנגד בצידה המזרחי של התעלה מול הארמייה השלישית המצרית בכפיפות לגדוד 46. הצטרף מחדש לגדוד 52 לאחר התקבצותו מחדש, וב-23 באוקטובר צלח איתו את התעלה והתקדם עם הגדוד עד לק"מ ה-101, כחלק מהמהלך של אוגדה 252 לכיתור הארמייה השלישית של מצרים.
ממבצע "שלום הגליל" עד 1989.
עד מלחמת לבנון הראשונה ביצע אורי אגמון מספר תפקידים ביניהם מפקד פלוגה בגדוד 46, סמג"ד ומפקד בסיס טירוני שריון בט"ר ניצנים שהקים. לאחר מכן התמנה למג"ד 52, הגדוד הוצב בכונתילה שבסיני אבל דילג מספר פעמים לרמת הגולן שם למדו חיילי הגדוד ומפקדיו להכיר את גזרת סוריה ולבנון כדי לשמש גדוד גיבוי בגזרה.
תוכנית הגדוד במסגרת מבצע שלום הגליל הייתה לפרוץ בגזרה המזרחית דרך ואדי שבעא ולהתחבר לדרך ערפאת תוך איגוף המערך הסורי שישב בבקעה הלבנונית. בפועל עבר הגדוד ביום פרוץ הקרבות ב-6 ביוני 1982, את גדר הגבול באזור שבעא, עבר דרך חאצביא, כבש את כפר א-זית והמשיך בלחימה עד עין-עטא בואכה ראשיא. הגדוד סיים את המבצע ב-11 ביוני צפונית לראשיא.
זמן קצר לאחר מבצע שלום הגליל סיים את הקדנציה כמג"ד ונשאר בלבנון עוד כשנה וחצי כקצין אג"מ אוגדה 252.
בשנת 1984 הועלה לדרגת אל"ם והתמנה לראש תח"ש (תורת חיל שריון), במקביל נשא במינוי חירום מח"ט 330 (עוצבת אורנים).תפקיד זה מילא עד שנת 1986 עת עבר עם משפחתו לוירג'יניה בארצות הברית לשמש נציג צבא היבשה בצבא ארצות הברית במשך שנה.
לאחר שובו מארצות הברית, מילא תפקיד מטה נוסף והחזיק במינוי חירום מח"ט מילואים 278 (עוצבת קרני האש). ב -1987 מונה למח"ט סדיר של חטיבה 500. בתקופת פיקודו עסקה החטיבה בפעילות בט"ש בלבנון, אחזקת קו ברמת הגולן ופעילות בשטחים. בסיום התפקיד בשנת 1989 עסק בתפקידי מטה שונים וכמינוי חירום מח"ט של עוצבת המילואים "הסוס הדוהר". באותה תקופה השלים לימודי תואר ראשון במדעי המדינה ומינהל ציבורי באוניברסיטת חיפה.
מפקד אוגדה.
אגמון התמנה למפקד אוגדה 252 בדרגת תת-אלוף בשנת 1991. האוגדה החזיקה את קו הגבול המצרי מרצועת עזה ועד נחל שני מפני חדירות פח"ע ומבריחים. גדודי האוגדה נטלו חלק באירועי האינתיפאדה הראשונה במשימות בט"ש בשטחים. אגמון סיים את תפקידו בשנת 1994 והשתחרר בשנת 1995. לפני שחרורו השתתף בוועדות העבודה המשותפות עם נציגי הרשות הפלסטינית בעקבות הסכמי אוסלו.
אגמון שירת במילואים בתפקיד פיקודי בכיר במערך השדה.
איש עסקים וחקלאי.
לאחר שחרורו מצה"ל, עסק זמן קצר בייעוץ ביטחוני. אריה פיינגולד, היזם והמייסד של חברת "מרקורי", שהכיר את אגמון היכרות מוקדמת, הציע לו להצטרף לחברה. לאחר זמן מה מונה למנכ"ל מרקורי עם אחריות כוללת על ישראל, אירופה ואסיה. הוא סיים את תפקידו ופרש מהחברה בשנת 2002. בשנה זאת, התמנה למנהל תשלובת התחמושת הכבדה במפעלי התעשייה הצבאית. בתפקיד זה יזם מספר יוזמות פיתוח שכחמש מהן מומשו ברבות השנים. בשנת 2004 פרש מניהול התשלובת ופנה לעסקים פרטיים, סייע בהקמה וייעוץ לחברות הזנק ועבר להתגורר במושב רמות נפתלי שבגליל. בבקעת קדש הסמוכה הקים במשותף עם רענן נעים כרם ענבי יין שמכר את תוצרתו מספר שנים ליקב בנימינה ולאחר מכן, למספר יקבי בוטיק.
בשנת 2008 מונה ליו"ר הדירקטוריון של מפעל להבות ייצור ומיגון. המפעל השייך לקיבוץ להבות הבשן מתכנן, מייצר ומשווק מערכות כיבוי אש. בשנת 2013 פרש ממשרה זו.
במחצית השנייה של 2013 הצטרף כנשיא החברה לחברת ההזנק "Typemock" המפתחת ומשווקת מערכות אוטומטיות לבדיקות יחידה בתוכנה.
בנוסף לעסקיו, מלמד אורי אגמון בהתנדבות במכינה קדם-צבאית גליל עליון.
אורי אגמון נשוי לאוריטל ואב לשלוש בנות. הוא מתגורר ברמות נפתלי. הוא ורעייתו הם מלאכי שביל ובעת שהיה חבר ועד המושב, יזם והקים בית עבור מטיילי שביל ישראל.
ארנסט סטפורד
ארנסט סטפורד (באנגלית: Ernest Robert Stafford; 1896 - ?) היה קצין במשטרת המנדט בארץ ישראל בתקופת המנדט, שנטל חלק בניהול החקירה של פרשת רצח ארלוזורוב.
מהלך חייו.
ארנסט רוברט סטפורד נולד בבריטניה בשנת 1896. הוא הגיע לארץ ישראל בראשית המנדט הבריטי ושירת בין השנים 1924 ל- 1931 כקצין בריטי בדרגת סגן-אלוף בלגיון הערבי, בתפקיד סגן מפקד הלגיון. בשנת 1931 הוצב סטפורד למשטרת המנדט. הוא שירת כסגן ניצב (באנגלית Assistant Superintendent) במשטרת יפו בין השנים 1931 ל- 1934. מחודש ינואר 1934 ועד לחודש מרץ 1936 היה מפקד משטרת תל אביב. סטפורד היה המחבר של "המדריך לערבית מדוברת" (Manual of colloquial Arabic) שהיה בשימוש שוטרי משטרת המנדט.
בשנת 1936 הועבר סטפורד מטעם משרד המושבות הבריטי למלא תפקיד של עוזר הנציב העליון. בעת מלחמת העולם השנייה מילא סטפורד תפקיד מנהל הצנזורה במחוז חיפה וכסגן מנהל מחלקת ההגירה בחיפה.
בשנת 1939 הופיע סטפורד כעד הגנה במשפטו של מקס זליגמן. זליגמן היה עורך-דין, שייצג רבים מחברי האצ"ל והלח"י בתקופת המנדט. הוא היה מקורב לאנשי צבא, משטרה וממשל בריטים שאף ייצג רבים מהם בבתי המשפט. באחת מפגישותיו עם מפקח המשטרה בריטי סיפר לו המפקח שקרא מכתב מוצפן ובו דיווח שאוניית מעפילים אמורה להוריד את נוסעיה באותו יום סמוך לחוף הרצליה. זליגמן העביר את המידע שנמצא חיוני ביותר לפעילים רוויזיוניסטים. הדבר נתגלה לבריטים והוא הועמד לדין באשמת סיוע להבאת אוניות מעפילים. משפטו נפתח ב-26 ביוני 1939. כעדי אופי להגנתו הזמין שני קצינים בריטים. אחד מהם היה מפקד הגזרה הדרומית של משטרת תל אביב, קצין בשם הרינגטון, שהעיד כי אינו זוכר אף מקרה בו ניסה זליגמן לנצל את ידידותו עם קצינים בריטים. האחר היה ארנסט סטפורד שהעיד כי הוא מכיר הייטב את זליגמן עוד משנת 1933 והוא ידידו האישי וביקר פעמים רבות בביתו ולפי מיטב ידיעתו לא ניצל זליגמן אף פעם את המגע שהיה לו עם קציני משטרה כדי להוציא מהם ידיעות איזה שהן בצורה בלתי הוגנת. בית המשפט מצא את זליגמן אשם אך דן אותו לעונש קל באופן יחסי של שישה חודשי מאסר עם 'יחס מיוחד' שמשמעותו חדר לחוד, רשות לקרוביו להביא לו מזון, פטור מעבודות הכלא ורשות לקרוא ספרים. בערעור קוצר עונשו לארבע חודשי מאסר.
ארנסט סטפורד מילא את תפקיד עוזר הנציב עד לסיום המנדט הבריטי בשנת 1948.
בחקירת רצח ארלוזורוב.
ב-16 ביוני 1933 נרצח על חוף ימה של תל אביב חיים ארלוזורוב ממנהיגי תנועת העבודה. ב-23 באפריל 1934 החל להתנהל בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים משפט רצח ארלוזורוב. היה זה משפט שהסעיר את היישוב היהודי וגרם לקרע בין תנועת העבודה שהנהיגה את היישוב, לבין התנועה הרוויזיוניסטית. המשטרה עצרה שני פעילים רוויזיוניסטים, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט כחשודים ברציחתו של חיים ארלוזורוב. ארנסט סטפורד ששירת אז במשטרת יפו מילא תפקיד חשוב בחקירה.