שדרות ממילא הפך לאחד ממוקדי הקניות המרכזיים בעיר, ובו חנויות של מותגים בין-לאומיים בזכות סגנונו הייחודי וסמיכות למרכז העיר והעיר העתיקה.
מרבית בתי העסק במתחם שוכנים משני צידי השדרה עצמה, אך יש בו גם בניין קניון שבו מספר חנויות פנימיות. שטחי המסחר בו מושכרים ב-40 עד 80 דולר למטר מרובע לכ-140 עסקים, ובכללם מותגים בינלאומיים, לצד רשתות מקומיות ובתי קפה.
בשדרות מוצגת תערוכת פסלים ומתקיימים בהן לעיתים אירועי תרבות.
אלי אילן
אלי אילן (3 באפריל 1928 - 4 בינואר 1982) היה פסל ישראלי.
קורות חייו.
הוא נולד בויניפג, קנדה בשם אלן שולבאום. כבר בגיל צעיר נתקל בתופעות אנטישמיות וכשהתברר לו שלא יוכל להתקבל ללימודי רפואה בוויניפג עבר לוונקובר והתחיל בלימודים פרה-רפואיים באוניברסיטת קולומביה הבריטית. כששמע על המאבק בארץ ישראל עזב את הלימודים והצטרף לקבוצה של צעירים ציוניים שעברו הכשרה חקלאית בחווה במדינת אונטריו, כדי להכשירו לחיים במדינה העומדת לקום.
הוא עלה על האנייה Marine Carp ביחד עם קבוצה גדולה של מתנדבים יהודים וסטודנטים מארץ ישראל שרצו לחזור ארצה. בין החוזרים היה גם שבתאי טבת שהמליץ לו לעברת את שמו לאלי אילן.
האנייה הגיעה לנמל ביירות ב-14 במאי 1948 ונוסעיה המיועדים לישראל נעצרו למשך שלושה חודשים, דבר שגרם לתקרית דיפלומטית בין שלטונות לבנון וארצות הברית (ראו השבויים הישראלים בסוריה ולבנון במלחמת העצמאות). אלי הגיע לאיטליה ובעזרת שליחי הסוכנות היהודית הוטס לישראל והשתתף במלחמת העצמאות.
מיד לאחר ששוחרר מצה"ל היה ממייסדי קיבוץ סאסא ב-1949. בקיבוץ התעניין בארכאולוגיה. הוא נרשם כסטודנט חוץ ללימודי ארכאולוגיה פרה-היסטורית אצל פרופ' משה שטקליס ויגאל ידין. הוא הקים את האוסף הארכאולוגי בקיבוצו.
באותה תקופה החל לצייר ואחר כך לפסל. כשהקיבוץ הצר את צעדיו הוא עזב אותו ב-1956. כדי לפרנס את משפחתו התגייס למשטרת ישראל למחלקה לזיהוי פלילי. הוא נשלח על ידי המשטרה לקנדה ללימודים בבית הספר של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה. באותה תקופה למד בטורונטו ב-Toronto College of Art. לאחר חזרתו ארצה ב-1959, המשיך לעבוד במשטרה והתמחה בזיהוי פלילי. גולת עבודתו במשטרה הייתה זיהויו של אדולף אייכמן. הוא קיבל תמונות של אייכמן שצולמו בנסתר על ידי סוכני המוסד בבואנוס איירס והוטל עליו להשוות אותן עם תמונות של אייכמן בתקופה שהיה באס אס. לאחר בדיקות הצילומים חיבר אילן דו"ח ובו קבע כי בסבירות כמעט וודאית המדובר באייכמן. קביעה זו זירזה את תהליך לכידת אדולף אייכמן. באותה תקופה התגורר בדירת סטודיו קטנה בבת ים והמשיך לפסל.
ב-1963 החליט לעזוב את המשטרה ולהתמקד בפיסול. הוא התפטר בדרגת פקד. מיתון 1966 בישראל פגע גם באמנים ולפרנסתו עבד בעבודות מזדמנות. הוא שיפץ חורבה ביפו העתיקה ובנה שם דירה וסטודיו. עם הבום הכלכלי לאחר מלחמת ששת הימים השתפר מצבו. הוא החל להציג בתערוכות בישראל ומחוצה לה ופסלים רבים שלו הוצבו בישראל ובארצות שונות.
ב-1965 לימד פיסול בבית הספר לאמנויות רננים.
הפסל החשוב שלו בישראל נקרא מלחמת בני אור בבני חושך באנדרטה לזכר י"א הספורטאים שנרצחו באולימפיאדת מינכן ב-1972. מדי שנה סמוך ליום הטבח נערכת עצרת זיכרון ליד האנדרטה בתל אביב וכן נערך שם טקס של ספורטאים לפני צאתם למשחקים האולימפיים.
ב-1980 רכש בית וסטודיו בקיסריה אך לא הספיק ליהנות ממנו. שם נפטר בגיל 54 מהתקף לב.
ניתוח יצירתו.
רבות מיצירותיו של אילן מורכבות משני חלקים. חלקים אלו הם אוטונומיים ונפרדים או שנוצקו בגוש אחד, אך הם בעלי זהות אינדיבידואלית ונפרדת. זהות זו ניכרת על פי כיווני זרימתם, הטקסטורה שלהם, מיקוד עוצמתם וחדירתם זה אל זה (או נסיגתם זה מתוך זה). שני החלקים נמצאים בקומפוזיציה דו-משמעית: מחד - עימות, חדירה הדדית, תוקפנות ופלישה. מאידך - שני החלקים מגיעים, מכוח תנופתם, לחבירה-חביקה הדוקה, להשלמה הדדית. המתח בין האנושי והטבעי, בין הקונקרטי והאידיאי, בין השַלֵו והסוער, בין היציב והדינמי, הקנה ליצירתו כוח חבוי, עוצמה מתפרצת וגועשת שכביכול קפאה בעת שהגיעה לשיא מיצויה. במקביל ביטא אילן מתחים וסערות אלו גם ביצירותיו המונוליטיות, אליהן משתייך פסלו "אחרון" (אולטימה; ברונזה, 1982) המוצב ביד ושם, בגן הפסלים.
זיקתו של אילן לגוף האדם ועיונו באנטומיה התבטאו בעיסוקו המוקדם בחפירות ארכאולוגיות ובעיסוקו כחוקר במשטרת ישראל בתחום הזיהוי הפלילי, דרך תצלומים, גולגולות ושלדים, עיסוק אותו למד עוד בנעוריו בקנדה. כדי לתת ביטוי למתח בין פיגורטיביות והפשטה, הסתייע אילן במומחיותו זו. ההפשטה סייעה לו לבטא בחֵרות רבה יותר את היכולות הטכניות המשוכללות שלו, שהתבטאו בהמחשת המתח בין דינמיות זורמת לבין עוצמה קפואה. כל זאת, תוך כדי הסתייעות בחללים שסביבם מתגבשות שתי נטיות אלו. בפסליו המונוליטיים ניכר כי הם עוצבו בזיקה לפסליו של הנרי מור. סביב החללים מתגבשות שתי הנטיות לכדי שלמות הרמונית. עם זאת, נשמר המתח המתמיד בין שני סוגי העוצמות, הקפואה והדינמית, מתח שכביכול עוּצַב, נוֹצַק ושוּמַר. ואכן, אילן לא תכנן את פסליו באמצעות מודלים מוקדמים או סקיצות; הוא עבד "מהבטן", עבד על החומר במישרין.
"אחרון", פסלו האחרון של אילן, היה הפסל הראשון שהוצב באתר ציבורי לאחר מותו של אילן. הוא הוצב ביד ושם שנה לאחר יציקתו, ושנה לאחר פטירתו של אילן, ב-1983. "אחרון" מבטא התכנסות שיש בה משום השלמה, ויתור, כניעה. מאידך, התכנסות זו היא מסיבית, דינמית ובעלת עוצמה פנימית וזרימה בלתי מתפשרת, מתריסה-כביכול.
לאילן לא היה קשר ישיר לשואה, אך בתקופת חייו המאוחרת הקדיש לה מחשבה יותר מאי-פעם בחייו. בפסל "אחרון" ניסה אילן להעביר את דמות הגווע האוניברסלית, דמות מכונסת סביב עצמה, דמות שהאבדנים סביבה היוו רק הקדמה לאבדנה-שלה, שהרי כל אחרון מעיד, בעצם "אחרוניותו", על גוויעת כל קודמיו. מותו אינו מוות של גבורה והתרסה, אלא מוות חסר אונים, חסר עזרה וחסר לקח. ואולי דווקא בתיאור אופן מוות שכזה, טמונה ומתבטאת התרסה עזה.
הנצחה.
ביולי 2013 הציבה עיריית תל אביב-יפו לוחית זיכרון על ביתו של אילן ביפו העתיקה.
מחמד דאוד
המצור השמיני על גיברלטר
המצור השמיני על גיברלטר (1462) היה ניסיון מוצלח של הצבא הקסטיליאני לכבוש את העיר המבוצרת של גיברלטר מידי המורים של אמירות גרנדה. כיבוש גיברלטר (שלא הייתה מוגנת באופן מספק) אירע בקלות על-ידי הקסטיליאנים והיה בעל חשיבות אסטרטגית בדרך לתבוסה הסופית של המורים בספרד.
רקע.
גיברלטר הייתה עמדה אסטרטגית חשובה בימי הביניים, ושימשה כשער לכוחות הצבא שפלשו ממרוקו לחצי האי האיברי. גיברלטר הוחזקה בידי המורים ברציפות במשך 748 שנים, משנת 711 ועד לשנת 1462, מלבד תקופה של 34 שנים (1309-1333) בה הייתה בידי ממלכת קסטיליה. כבר בתחילת המאה ה-15 כבשו הקסטיליאנים את מרבית שטחה של גרנדה, אך המורים הוסיפו להחזיק בגיברלטר והשתמשו בה כבסיס לתקיפותיהם בשטחי היבשת שסביבה.
בעל האדמות הגדול באזור, היה אנריקה פרס דה גוסמן, הדוכס השני מניאבלה, שטבע למוות במהלך המצור על גיברלטר בשנת 1436. המורים לקחו את גופתו ותלו אותו בתוך סל נצרים ("barcina") אותו הם שלשלו מאחד מצריחי המצודה. המורים דחו בקשות רבות של הנוצרים לפדות את הגופה. בכל אופן, בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-15, הייתה הממלכה המורית חלשה מאוד וקיומה לא היה עתיד להימשך זמן רב.
כיבוש גיברלטר.
באוגוסט 1462 העביר מומר מורי מגיברלטר בשם עלי קארו (Ali-l-Carro), מידע למושל הקסטיליאני של טריפה, אלונסו (Alonzo), לפיו חלק גדול מחיל המצב עזב זמנית את גיברלטר והמצודה נותרה כמעט חסרת הגנה. ביום למחרת ביצע אלונסו פשיטה על גיברלטר, בה הוא חטף מספר חיילים מורים ועינה אותם בשביל לדלות מידע על גודל חיל המצב שנותר בחצי האי. להוותו, נתברר לו שלמרות זאת נותרו בגיברלטר די כוחות שיוכלו להתגונן מפני צבאו הקטן.
אלונסו קרא לעזרתו את הערים הסמוכות, ונענה על ידי קרוב משפחתו, אלונסו דוכס ארקוס, וכן על ידי אלקאלדה (Alcalde) מושל אלחסירס וחואן אלונסו דה גוסמן (Juan Alonso de Guzmán), הדוכס הראשון ממדינה-סידוניה, שהיה האציל העוצמתי ביותר באזור. הדוכס ממדינה-סידוניה היה בנו של אנריקה פרס דה גוסמן, הדוכס מניאבלה, שכאמור מת בניסיונו לכבוש את גיברלטר ב-1435; חואן אלונסו השתתף גם הוא באותו הקרב הכושל.
כאשר הכוחות הראשונים הגיעו, ביצע אלונסו מושל טריפה, תקיפה כושלת על חיל המצב של גיברלטר. באותו הזמן, עריק מורי שהגיע למחנה הקסטיליאני דיווח כי בתוך חיל המצב התנהל ויכוח בשאלת הכניעה לקסטיליאנים, ובמידה וכן - באילו תנאים. זמן קצר לאחר מכן, הגיעה משלחת מורית שהציעה את כניעת חיל המצב בתנאי שיתאפשר להם לסגת עם כל רכושם, אך אלונסו העדיף לעכב את ההחלטה על ההצעה עד לבואה של אישיות רמת דרג. המפקד הבא שהגיע עם כוחותיו היה רודריגו, בנו של דוכס ארקוס, אלא שגם הוא נמנע מלהחליט על קבלת תנאי הכניעה. למרות זאת, השתלטה רודריגו על שערי העיר כאשר המורים נסוגו למצודה.