הביקורת נעשתה במרומז מאחר שבמשטר השוגונט הייתה הביקורת הפוליטית אסורה, וכל התמונות והספרים שהוצאו לאור נמצאו תחת צנזורה. עם זאת, קוניושי נענש ונקנס על ידי הצנזורה במסגרת "הרפורמות של טמפו" (Tempo Reforms) בקיץ 1843, על כך שהביע ביקורת פוליטית בציורו הנודע "מינאמוטו יורימיצו ועכביש האדמה" (Minamoto Yorimitsu and the Earth Spider).
מתמונותיו הבולטות: מראות מעיר הבירה, "ביוגרפיה מצוירת של ניצ'ירן" (Abridged biography of Nichiren), "מראה של עשרים וארבע דמויות מופת של כיבוד אבות" (Mirror of the twenty four paragons of filial piety), "תמונות אוקיו-אה מקבילות לפרקים של מעשה גנג'י" (Ukiyo-e parallels to the chapters of Genji) ועוד סדרות, טריפטיכונים ותמונות בודדות רבות.
בכמה מן הסדרות שיתף פעולה ויצר ביחד עם הירושיגה וקוניסדה, כמו בסדרות התמונות העוסקות בגנג'י ובאנתולוגיית אוגורה (Ogura hyakunin isshu) של "מאה שירים מאת מאה משוררים" המכילות סצנות הלקוחות מעולם הספרות והתיאטרון. התמונות נמכרו לקהל הרחב בתקופה שבה נאסרו הצגות בתיאטרון הקבוקי ושימשו כתחליף לחובבי התיאטרון. שיתוף הפעולה בין שלושת האמנים ממחיש את שיתוף הפעולה הרחב שהתקיים בתקופת אדו בין אמנים ובתי הוצאה לאור שפעלו בתחום האוקיו-אה וביקשו לספק את הביקוש המסחרי הרב של הציבור.
אחד הנושאים בהם עסק קוניושי בתמונותיו היה חתולים. הוא השתמש בהם כדמויות מואנשות המתארות אנשים בשיגרה, בסצנות גבורה ובהפקות תיאטרון. הוא תיאר חתולים בזמן שהם ישנים, משחקים, מתנקים, מתרפסים בפני בעליהם ועושים את צורכיהם. קוניושי אף הכניס דמות של חתול לכל אחד מחמשת הדיוקנים העצמיים שצייר.
בעשור האחרון לחייו שמר קוניושי על מעמדו הרם בעולם האוקיו-אה, אך יצר פחות וחידש פחות מבחינה אמנותית. הוא יצר עבודות אמנותיות עבור מקדשים והמשיך לצייר סדרות של תמונות וטריפטיכונים, ביניהם "היסטוריה פופולרית של שלוש הממלכות" (Popular history of the Three Kingdoms) המבוססת על נושאים מתוך רומן היסטורי נודע המתאר את המלחמות הגדולות שהתרחשו בסין בתקופה של נפילת שושלת האן במאה השלישית לספירה.
תלמידיו הבולטים של קוניושי.
שני תלמידיו הבולטים של קוניושי הם יושיטורה (Yoshitora), שפעל בעיקר בשנים 1850- 1880; ויושיקאזו (Yoshikazu), שפעל בעיקר בין 1850- 1870. אלו התקרבו אליו יותר מכולם בסגנונם ובמיומנותם. גם בתו הבכורה אצ'ו (Acho) למדה אצלו והגיעה לרמה אמנותית גבוהה; על התמונות שיצרה חתמה בשם יושיטוריג'ו (Yoshitorijo).
ניק אדמס
ניקולס אלוייסיוס אדמשוק (באנגלית: Nicholas Aloysius Adamshock; 10 ביולי 1931 - 7 בפברואר 1968) היה שחקן אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1963 על התפקיד בסרט "דמדומים של כבוד".
ביוגרפיה.
אדמס נולד בעיר נאנטיקוט שבפנסילבניה לקתרין קורץ ולפיטר אדאמשוק, כורה פחם אוקראיני.
בצעירותו הצטיין בבייסבול וקיבל הצעה לשחק עבור קבוצת סנט לואיס קרדינלס אותה דחה בשל שיקולים כספיים.
בגיל 17 בעת שביקר בניו יורק נכנס אדמס לאודישן במחזה מקומי, שם פגש את השחקן ג'ק פאלאנס.
זמן קצר לאחר מכן זכה אדמס להצעת עבודת המשחק הראשונה שלו במחזה "תום סוייר".
לאחר שנה נסע לנסות את מזלו בלוס אנג'לס, שם החל לעבוד בתור מאבטח באולפנים בניסיון ליצור קשרים עם סוכנים ובמאי קולנוע.
אדמס החל לקבל תפקידי משנה משמעותיים בשנת 1955 בדרמה הקומית "מר רוברטס" ובדרמות "מרד הנעורים" ו"פיקניק".
בשנה שלאחר מכן הוזעק אדמס לדבב את דמותו של חברו כוכב הקולנוע ג'יימס דין לאחר שמת לפני שסיים לצלם את הדרמה "ענק"
ב-1958 התפרסם בקומדיות "חיית המחמד של המורה" בתפקיד בארני קובאק ו"אין פנאי לסמלים".
ב-1959 יצר כתב ושיחק אדמס בסדרת המערבון " The Rebel" והופיע בדרמות "דו-שיח בחדר המיטות" בתפקיד טוני וולטרס ו"סיפורה של בולשת" בתפקיד הצעיר ג'ק גרהאם.
ב-1963 הועמד אדמס לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד בן בראון החשוד ברצח בדרמה "דמדומים של כבוד".
את הופעותיו הקולנועיות האחרונות עשה בסרטי המדע בדיוני היפנים "פרנקנשטיין כובש את העולם" ו"פלישת האסטרו מפלצות" ובסרט האימה "תמותי, מפלצת, תמותי!".
אדמס נישא לשחקנית קרול נאגט בשנת 1959 ונשאר נשוי עד למותו. לזוג נולדו שני ילדים שהפכו לשחקנים ג'ב סטיוארט אדמס ואליסון אדמס.
אדמס מת ב-7 בפברואר 1968 בגיל 36 כתוצאה ממנת יתר.
לאחר מותו של אדמס הועלו ספקולציות שונות לגבי חייו, בין היתר נטען שאדמס היה ביסקסואל בחיים האישיים
והרבה לבלות בחיקם של אלביס פרסלי וג'יימס דין ולצרוך איתם סמים.
איגוד תקליטני ישראל
מידת הבטחון
קולין מוקרי
קולין מוקרי (באנגלית: Colin Mochrie; ) הוא שחקן וקומיקאי קנדי-סקוטי. ידוע בעיקר בזכות הופעותיו בגרסאות הבריטית והאמריקאית לסדרת הטלוויזיה "של מי השורה הזאת בכלל?".
חייו.
קולין מוקרי נולד בקילמרנוק, סקוטלנד כבן הבכור מבין שלושה אחים.
ב-1964 עברה משפחתו לקנדה, בתחילה גרו בשכונה צרפתית מחוץ הנמצאת מחוץ למונטריאול, וב-1969 עברה המשפחה לוונקובר. בהיותו בבית הספר התיכון, השתתף בהשפעת חבריו במחזה בשם "מותו וחייו של סניקי פיץ'" ולמרות שלא היו לו שאיפות בתחום המשחק, הוא מתאר שהיה "מכור" עת צחק הקהל בפעם הראשונה בעקבות הופעתו. לאחר שסיים את בית הספר התיכון הצטרף לתיאטרון סטודיו 58 למשך ארבע שנים עד שגילה את תחום קומדיית האלתורים.
ב-1980 החל מוקרי לעבוד בתיאטרון האלתורים "TheatreSports League", שם בתחילה עבד במשרה חלקית ולאחר מכן במשרה מלאה. בתקופה זו הכיר מוקרי את ראיין סטיילס, שהפך לשותפו בעבודה בתחום קומדיית האלתורים במשך עשרים שנה, והשניים הופיעו יחד ב-"TheatreSports League".
ב-1986 עבר מוקרי להתגורר בטורונטו והצטרף לקבוצת קומדיית האלתורים "The Second City" בה היה חבר גם סטיילס. בתקופה זו הכיר מוקרי את דברה מקגראת' לה נישא ב-1989.
ב-1988 הצטרף מוקרי לגרסה המקורית הבריטית של הסדרה "של מי השורה הזאת בכלל?" סדרת הטלוויזיה המציגה קומדיית אלתורים מול קהל. בעקבות השתתפותו בסדרה עבר מוקרי להתגורר בלוס אנג'לס שם צולמה הסדרה בעונותיה האחרונות. לאחר סיום הגרסה הבריטית הצטרף מוקרי לגרסה האמריקאית של הסדרה בהנחיית דרו קארי, ומופיע גם במהדורה הנוכחית שלה בהנחייתה של איישה טיילר.
בשנת 2015 שיחק בקומדיה הרומנטית "סינדרלה והעיר הגדולה".
מוחמד מגריף
ד"ר מוחמד יוסוף אַלְ-מַגַרְיַף (ערבית: محمد يوسف المقريف; תעתיק מדויק: מֻחַמַּד יוּסֻף אַלְמַקַרְיַף; נולד ב-1940) הוא פוליטיקאי לובי שכיהן כנשיא הקונגרס הלאומי הכללי של לוב מאוגוסט 2012 עד מאי 2013. בתוקף תפקידו זה, הוא שימש דה פקטו כראש המדינה והממשל עד אשר ימונה ראש ממשלה ותכונן ממשלה. מגריף הוא גם מנהיגה של מפלגת החזית הלאומית, שזכתה בשלושה מושבים בבחירות הפרלמנטריות של שנת 2012 (הראשונות לאחר עידן קדאפי), וכבר לפני כן היה ידוע בכך שייסד וכיהן כמנהיג הראשון של החזית הלאומית להצלת לוב, קבוצת אופוזיציה ידועה למשטרו של מועמר קדאפי.
ברוס שאנל
ברוס שאנל (באנגלית: Bruce Channel; נולד בשם ברוס מק'מינס ב-28 בנובמבר 1940) הוא זמר אמריקאי, שנודע בשל להיטו משנת 1962 "Hey! Baby" ("היי! בייבי").
קריירה.
בראשית הקריירה שלו שר שאנל בתוכנית הרדיו "לואיזיאנה היירייד" ("Louisiana Hayride"), ואז חבר לנַגָן המפוחית דלברט מק'קלינטון (Delbert McClinton) והשניים הופיעו יחד בסגנון קאנטרי. בשנת 1959 כתב שאנל את השיר "Hey! Baby" יחד עם מרגרט קוב, והופיע עם השיר במשך שנתיים לפני שהקליט אותו עם מפיק התקליטים ביל סמית' מפורט וורת', טקסס. השיר הופץ תחילה על ידי הלייבל "LeCam" של ביל סמית', אך כשהחל לצבור אהדה בקרב הקהל ולמכור עותקים רבים, נרכש על ידי חברת ההפצה "סמאש" ("Smash"). השיר הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד האמריקאי במרץ 1962, ונשאר במיקום זה במצעד במשך שלושה שבועות. במצעד הבריטי הגיע השיר עד למקום השני ב-1962. הסינגל נמכר במעל למיליון עותקים, ועוטר בדיסק מוזהב. אף על פי ששאנל נחשב לעיתים זמר של להיט אחד, ארבעה סינגלים נוספים שהוציא התברגו לרשימת 100 הסינגלים המובילים של מגזין בילבורד, לרבות השיר "Number One Man" שהגיע למקום ה-52 במצעד.
שאנל ערך סיבוב הופעות באירופה, ובאחת מהופעותיו אף הופיעו הביטלס כהופעת החימום, כאשר הם עדיין היו אלמוניים. ג'ון לנון, שהיה מאזין לשיר "Hey! Baby" במכונת הלהיטים שלו, היה מרותק מנגינת המפוחית של מק'קלינטון בשיר. אגדה אורבנית מספרת שהיה זה מק'קלינטון אשר לימד את ג'ון לנון את אמנות הנגינה במפוחית, אך באותו זמן כבר הספיק לנון לנגן בכמה הופעות חיות במפוחית. קטע הנגינה במפוחית בשיר "Hey! Baby" שימש ללנון מקור השראה בסינגל הראשון של הביטלס, "Love Me Do" (1962), שבו ניגן בכלי, וכן בכמה שירים מאוחרים יותר של הביטלס; הקטע אף שימש השראה לקטע המפוחית בשיר "I Remember You" של פרנק אייפילד.
סוד ההצלחה של השיר "Hey! Baby" טמון בחזרה על התו הראשון, כשברקע ליווי קצבי. אמצעי זה שולב גם בלהיט "Sherry" של להקת ארבע העונות שיצא לאחר מכן ב-1962, וגם בלהיטה של להקת הביטלס "I Should Have Known Better" (מהאלבום A Hard Day's Night - משנת 1964).