וינוגרדוב ודוד החלו בקשר רומנטי שנמשך שנים, גם לאחר שוינוגרדוב עזב את ברלין; ב-1936 ביקשו ממנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין אישור להינשא. דוד הסכימה לרגל עבור ברית המועצות. קציני תיקים אחרים החליפו במהרה את וינוגרדוב, ודוד עבדה עם כל אחד מהם תוך תקווה לחדש את הקשר עם וינוגרדוב (וינוגרדוב הוצא להורג בערך ב-1938, במהלך הטיהורים הגדולים). דוד הודיעה לסובייטים על עסקי השגרירות החשאיים וסיפקה פרטים על דיווחיו של אביה למחלקת המדינה. כחלק מהכיסוי שלה, היא שמרה על מערכת יחסים רומנטית עם לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה. לקראת פרישתו של אביה מתפקידו בברלין, דוד ניסתה ללמוד את המחליף המועדף על השלטונות הסובייטים כשגריר ארצות הברית ואמרה להנהגת הנ.ק.ו.ד. ש"אם לאיש הזה יש לפחות סיכוי קלוש, אני אשכנע את אבי לקדם את מועמדותו". לאחר שמשפחת דוד עזבה את גרמניה בדצמבר 1937, איסק אחמרוב, מרגלת נ.ק.ו.ד. בכירה בעיר ניו יורק, מונתה להיות המפעילה שלה.
בקיץ 1938, בעודה עדיין בקשר רומנטי עם יוצר הסרטים סידני קאופמן, איתו היא חייתה מספר חודשים, נישאה מרת'ה למיליונר הניו יורקי אלפרד ק. שטרן ג'וניור. לדברי דוד, שטרן היה מוכן לתרום 50,000 דולר למפלגה הדמוקרטית כדי לשריין שגריר. הסובייטים ראו בדוד נכס יקר ערך אך לא בטוח. אחת הערכות הייתה כי דוד היא "אישה מחוננת, חכמה ומשכילה, אך היא נדרשת שליטה מתמדת בהתנהגותה". הערכה נוספת הייתה כי דוד "מחשיבה את עצמה קומוניסטית ומתיימרת לקבל את אידאולוגיית המפלגה, אך במציאות היא נציגה טיפוסית של הבוהמה האמריקנית, אישה רקובה מינית המוכנה לשכב עם כל גבר נאה". במכתב מ-5 בפברואר 1942, אמרה דוד לאנשי הקשר הסובייטיים שלה שיש להכניס את בעלה לרשת שלהם. באישורם, היא פנתה לבעלה ודיווחה שהוא הגיב בהתלהבות: "הוא רצה לעשות משהו מיד. הוא הרגיש שיש לו הרבה קשרים שיכולים להיות בעלי ערך בעבודה מסוג הזה". שטרן הקים בית הוצאה לאור למוזיקה ששימש כיסוי לניתוב מידע לברית המועצות. דוד ושטרן הוכיחו שהם חסרי ערך עבור הסובייטים מעבר לסיפוק הכיסוי של בית ההוצאה לאור והמלצה ​​מדי פעם על מישהו כסוכן פוטנציאלי.
ב-1939 פרסמה דוד ספר זיכרונות על שנותיה בברלין בשם "Through Embassy Eyes". היא הכלילה שבחים מוגזמים לברית המועצות המבוססים על מסעותיה לשם. יחד עם אחיה ויליאם כעורך שותף, היא פרסמה את היומנים של אביה מברלין, "Ambassador Dodd's Diary, 1933–1938".
דוד כתבה רומן בשנת 1945, "Sowing the Wind", שתיאר את ההידרדרות המוסרית של העם הגרמני הידוע בתרבותו המפותחת תחת היטלר.
דוד הייתה נתונה תחת מעקב של הבולשת הפדרלית עד 1948. המגעים בין דוד ושטרן לבין הסובייטים הופסקו ב-1949. ב-1955 פרסמה דוד את ספרה "The Searching Light", המספר על ההגנה על החופש האקדמי שסיפר את סיפורו של פרופסור תחת לחץ לחתום על שבועת נאמנות. ביולי 1956, כאשר הוזמנו בני הזוג להעיד במספר מקרי ריגול, דוד ושטרן ברחו לפראג דרך מקסיקו עם בנם המאומץ בן התשע רוברט. מאוחר יותר הם הגישו בקשה לאזרחות סובייטית אך בקשתם נדחתה. ב-1957, הקומוניסט האמריקאי בוריס מורוס העריך שדוד ושטרן היו סוכנים סובייטים כחלק מהחשיפה של רשת הריגול סובל. לאחר מכן התירו הסובייטים לבני הזוג להגר למוסקבה בדיוק בזמן שהם הורשעו בריגול על ידי בית המשפט האמריקאי.
מסמך של הק.ג.ב. מאוקטובר 1975, ציין שבני הזוג חיו בקובה בשנים 1963–1970. בשנות ה-70, כנראה מאוכזבים מחייהם בברית המועצות, הם ניסו ללא הצלחה לגרום לעורך הדין האמריקני שלהם לנהל משא ומתן על החזרתם לארצות הברית. הק.ג.ב. עקב אחר המשא ומתן ולא היו לו התנגדויות, מאחר שהמידע שלהם על פעילות הריגול היה מיושן או שנחשף על ידי מורוס.
בשנת 1979, מחלקת המשפטים של ארצות הברית ביטלה את האישומים נגד דוד ובעלה בקשר לתיק סובל. לאחר ביטול האישומים הזוג רצה לחזור להתגורר בארצות הברית אך מכשהבינו שייאלצו לשלם מס הכנסה גבוה עבור התקופה שלא חיו במדינה נאלצו לוותר על רעיון זה מכוון שלא יכלו לעמוד בתשלום מס זה. דוד מתה ב-10 באוגוסט 1990 בפראג.
מכתביה הופקדו בספריית הקונגרס. תיק הבולשת הפדרלית שלה הכיל כ-10,400 עמודים.
סניה (אי)
סניה (בנורווגית: Senja) הוא האי השני בגודלו בנורווגיה באזור הטרומס, צפונית לחוג הארקטי.
האי מחובר ליבשת באמצעות גשר גיסונד (Gisundbrua) המגיע לעיירה פינסנס.
גאוגרפיה.
שטחו של האי הוא 1,586.3 קמ"ר. האי מאופיין בהרים הנישאים לגובה של 600 מטרים ויותר, וחלקם נישאים אף לגובה 900 מטרים מעל פני הים. אחד ההרים המפורסמים באי הוא הר סגלה המתנשא לגובה 639 מטרים, ולו תצורה ייחודית. ההרים ממוקמים בסמיכות לחוף האוקיינוס האטלנטי. בשל מיקומו הגאוגרפי באזור הטרומס, קיימת בו תופעת שמש חצות וזוהר הקוטב.
באי מצוי פארק פולאר, שהוא הפארק הצפוני ביותר בעולם. בפארק מצויים שועל, שועל שלג, דובים שונר, אייל הצפון, מוס ועוד.
דוד מלמדוביץ'
טראומה בין-דורית
טראומה בין-דורית או טראומה רב-דורית הן ההשפעות הפסיכולוגיות שיש לטראומה הקולקטיבית שחווה קבוצת אנשים, על הדורות הבאים בקבוצה זו.
טראומה קולקטיבית היא ההשפעה של טראומה פסיכולוגית שחווים קהילות וקבוצות זהות ונושאת כחלק מהזיכרון הקולקטיבי ותחושת הזהות המשותפת של הקבוצה. לדוגמה, טראומה קולקטיבית נחוותה על ידי ניצולי שואה יהודים וחברים אחרים בקהילה היהודית באותה תקופה. כאשר טראומה קולקטיבית זו משפיעה על הדורות הבאים, היא נקראת טראומה בין-דורית. לדוגמה, אם יהודים חווים מתח קיצוני או מפתחים דפוסי התנהגות הישרדותיים, אף על פי שנולדו לאחר תום השואה, ניתן יהיה לזהות זאת כטראומה בין-דורית.
טראומה בין-דורית היא חוויה קולקטיבית המשפיעה על קבוצות של אנשים בשל זהותם התרבותית (למשל, אתניות, לאום או זהות דתית). בגלל אופיו הקולקטיבי של המושג, המונח אינו מתייחס בדרך כלל למשפחות בודדות. עם זאת, באופן מעשי תופעות של טראומה בין-דורית נצפות גם במקרים של קרבנות של התעללות מינית או פיזית בילדותם, שלא רק השורדים הישירים מהטראומה, אלא גם בני הדורות הבאים עלולים לפתח הפרעת הדחקה פוסט-טראומטית מורכבת.
תחום מחקר זה צעיר יחסית, אך התרחב בשנים האחרונות. המנגנון להעברת טראומה עשוי להיות מועבר חברתית (למשל, דרך התנהגויות נלמדות), דרך השפעות הלחץ לפני הלידה, או אולי דרך שינוי אפיגנטי הנגרם על ידי מתח.
גורמים וסימפטומים.
ניתן לחלק את ההעברה בין ההורה לילד ל-5 מדדים: תקשורת, קונפליקט, לכידות משפחתית, חום הורים ומעורבות הורית.
לדוגמה, רמות גבוהות של מתח אימהי נמצאו בקורלציה ישירה לתפקוד משפחתי חלש ובעקיפין להתנהגות חריגה בקרב ילדים. התסמינים השכיחים בילדים כללו דיכאון, התנהגות אנטי-חברתית, עבריינות והתנהגות משבשת בבית הספר. חלק מהילדים חוו העברה ישירה שבה הטראומה שלהם נבעה מהאינטראקציות והיחסים עם הוריהם, בעוד שאחרים חוו העברה עקיפה שבה הטראומה שלהם נטועה בעיקר באשמה. אלה שהושפעו באמצעות העברה ישירה היו בסבירות גבוהה יותר להתפרץ באמצעות מעשים פעילים, ואילו אלה שהושפעו באמצעות העברה עקיפה היו בסבירות גבוהה יותר לסבול מדיכאון, חרדה ואשמה.
התסמינים היו שונים גם על סמך מוצא אתני וסוג הטראומה המקורית. שעבוד, רצח עם, אלימות במשפחה, התעללות מינית ועוני קיצוני הם כולם מקורות נפוצים לטראומה שמובילה לטראומה בין-דורית. חוסר בטיפול גם מחמיר את התסמינים ועלול להוביל להעברה. למשל, ניצולי התעללות מינית בילדים עלולים להשפיע לרעה על הדורות הבאים עקב טראומה לא פתורה בעבר. זה יכול להוביל לתחושות מוגברות של חוסר אמון, בידוד ובדידות.
צאצאים של עבדים כשהם מתמודדים עם אלימות שמקורה בגזענות, מיקרואגרסיות או גזענות חיצונית, מגיבים כאילו הם מתמודדים עם הטראומה המקורית שהועברה אליהם דורית. ישנם מגוון גורמי לחץ בחיי האדם שהובילו לתגובה הדומה ל-PTSD כגון חוויות גזעניות שונות, גורמי לחץ יומיומיים, אירועי חיים גדולים הקשורים לגזע, או גזענות או טראומות קולקטיביות.
פסיכולוגים הציעו טראומה פוטנציאלית בין-דורית גם לאחר אסונות טבע. לאחר הוריקן קתרינה בניו אורלינס ב-2005, התושבים ראו עלייה דרמטית באלימות בין אישית עם שיעורי תמותה גבוהים יותר.
תופעה זו דווחה גם אצל צאצאיהם של תלמידים ילידים בבתי ספר ממלכתיים, עקב כך שהוצאו מהוריהם ומהמשפחה המורחבת וחסרו מודלים להורות. לענישה על דיבור בשפת האם שלהם ולאיסור לתרגל טקסים מסורתיים הייתה השפעה טראומטית על תלמידים רבים.
היסטוריה.
טראומה בין-דורית זוהתה לראשונה אצל ילדים של ניצולי שואה. בשנת 1966, פסיכולוגים החלו לזהות כי קיים שיעור גבוה של ילדים של ניצולי שואה שפונים למרכזי עזרה נפשית בקליניקות בקנדה. הפסיכולוגית הלן אפשטיין, בעצמה דור שני לשואה, ראיינה קבוצה של ילדי הניצולים וכתבה מאמר שאחר כך הפך לספר בשם "Children of the Holocaust" ב-1979. הנכדים של ניצולי השואה הראו ייצוג יתר של 300% אחוז בקרב המופנים לקליניקות פסיכיאטריות בהשוואה לשיעורם באוכלוסייה.
מאז, תסמינים של טראומה זו זוהתה גם בקרב צאצאים של עבדים אפרו-אמריקאים, ניצולי הטבח באינדיאנים, פליטים, ניצולי מלחמות או אלימות קיצונית ועוד קבוצות נוספות שסבלו ממתח ולחץ קולקטיביים.