אדיפוס רקס (בלטינית: Oedipus rex) היא אופרה-אורטוריה מאת איגור סטרווינסקי, הכתובה לתזמורת, קריין, סולנים ומקהלת גברים. הלברית, המבוססת על אדיפוס המלך של סופוקלס, נכתבה על ידי ז'אן קוקטו בצרפתית ותורגמה על ידי האב ז'אן דניאלו ללטינית; הקריינות, מכל מקום, מבוצעת בשפת הקהל.
"אדיפוס רקס" נכתבה לקראת ראשיות התקופה הנאו-קלאסית של סטרווינסקי, ונחשבת לאחת היצירות המעולות ביותר מתקופה זו של המלחין. הוא שקל לכתוב את היצירה ביוונית עתיקה, אבל בסופו של דבר בחר בלטינית: במילותיו הוא "מדיום שלא מת אלא התאבן."
תולדות ביצוע.
"אדיפוס רקס" מבוצעת לעיתים באולם קונצרטים כאורטוריה, בדומה לביצוע המקורי שלה בתיאטרון שרה ברנרד בפריז ב-30 במאי 1927 והבכורה האמריקאית שנה לאחר מכן, בביצוע התזמורת הסימפונית של בוסטון וקבוצת הגברים לשירת א'קאפלה (Glee club) של הרווארד.
היצירה הוצגה גם על במה כאופרה, לראשונה באופרה של וינה ב-23 בפברואר 1928. לאחר מכן העלתה אותה שלוש פעמים האופרה של סנטה פה ב-1960, 1961 ו-1962 בהשתתפות המלחין. בפברואר 1962 עלתה האופרה בוושינגטון הבירה, בביצוע אגודת האופרה של וושינגטון (כיום האופרה הלאומית של וושינגטון), בניצוח המלחין.
בשנת 1960 עלתה הפקה של קולין גרהאם בתיאטרון סדלר'ס ולס בלונדון, בבימוי מישל סן-דני ובניצוח קולין דייוויס עם תפאורה של אבד'אלקאדר פאראח. בתפקיד אדיפוס שר הטנור האוסטרלי רונלד דואד, עם השחקן מייקל הורדרן כקריין. אף כי הקריינות הייתה באנגלית, הלהקה נטשה את נוהל השירה הרגיל שלה באנגלית והשירה הייתה בלטינית המקורית. באותו ערב הוצגה גם האופרה טירת כחול הזקן של בארטוק.
הפקה בניהול ג'ולי טיימור, בכיכובם של פיליפ לנגרידג', ג'סי נורמן, מין טאנאקה וברין טרפל עלתה בפסטיבל סאיטו קינן מאצומוטו ביפן בשנת 1992 וטיימור צילמה אותה לטלוויזיה. עוד גרסה מצולמת שרדה מ-1973, בניצוח ליאונרד ברנשטיין במהלך ההרצאה השישית והאחרונה שלו לקתדרת צ'ארלס אליוט נורטון באוניברסיטת הרווארד.
תקציר העלילה.
מערכה I.
הקריין מברך את הקהל, מסביר את טיב הדרמה שהוא עומד לראות, ומציג את התמונה: תבאי העתיקה סובלת ממגפה, ותושבי העיר מקוננים ברמה. אדיפוס, מלך תבאי ומי שהביס את הספינקס כשפתר את חידתה, מבטיח להציל את העיר. קראון, גיסו של אדיפוס, חוזר מן האורקל בדלפי ומדקלם את מילות האלים: תבאי נותנת מקלט לרוצחו של לאיוס, המלך הקודם. הרוצח הוא שהמיט את המגפה על העיר. אדיפוס מבטיח לגלות את הרוצח ולגרש אותו. הוא חוקר את תרסיאס, הידעוני, שמסרב תחילה לדבר. זועם על שתיקתו, מאשים אותו אדיפוס בכך שהוא-הוא הרוצח. לנוכח ההאשמה, פותח תרסיאס לבסוף בדברים ופוסק, שרוצח המלך הוא מלך. נבעת, מאשים אדיפוס את תרסיאס בעשיית יד אחת עם קראון, הנושא עיניו, כך הוא סבור, אל הכתר. תרועה מן המקהלה מבשרת את הופעת יוקסטה.
מערכה II.
יוקסטה מרגיעה את הנצים את ומסבירה לכל הנוכחים, שהאורקלים משקרים תמיד. אורקל ניבא שלאיוס ימות ביד בנו, כשלמעשה רצחו אותו שודדים בצומת שלוש דרכים. ידיעה זו מפחידה את אדיפוס עוד יותר: הוא נזכר בזקן שהרג בצומת דרכים לפני בואו לתבאי. שליח מגיע: מלך קורינת פוליבוס, שאדיפוס חושב שהוא אביו, הלך לעולמו. אלא שעכשיו מתגלה, שפוליבוס היה רק אביו המאמץ של אדיפוס, שהיה למעשה אסופי. רועה ישיש מגיע: הוא זה שמצא את הילד אדיפוס בהרים. יוקסטה, שהאמת מתחוורת לה, נמלטת. לבסוף, השליח והרועה חושפים את האמת כפי שהיא: אדיפוס הוא בנם של לאיוס ויוקסטה, קוטל אביו, בעלה של אמו. אחוז פלצות, עוזב אדיפוס את המקום. השליח מודיע על מות יוקסטה: היא תלתה את עצמה בלשכתה. אדיפוס פורץ לחדרה ומנקר את עיניו בסיכה. הוא עוזב את תבאי לבלי שוב לקולות המקהלה, השופכת תחילה את חמתה ואחר אבלה על אובדן המלך האהוב.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה]]
[[קטגוריה:יצירות מאת סטרווינסקי]]
[[קטגוריה:מוזיקה של המאה ה-20]]
אורנז'רי
אורנז'רי (בצרפתית: Orangerie), קרוי גם על פי הכינוי באיטלקית לימונאיה (Limonaia), היה חדר או בניין ייעודי הנספח לבתי מגורים אופנתיים מהמאה ה-17 עד המאה ה-19, שם הגנו על עצי תפוז ועצי פירות אחרים במהלך החורף, כצורה גדולה מאוד של חממה. מבני אורנז'רי היו נפוצים במיוחד בהקשר של ארמונות וגנים בארוקיים בולטים.
רקע.
האורנז'רי אפשר את המותרות של הרחבת תחום התפוצה ועונת הגידול הרגילים של עצים, ובכך הרחיב את ההגנה שהייתה קיימת עד אז באמצעות חומות סביב הגנים. מאה שנה לאחר שהחלו להשתמש באורנז'רי להגנה על עצי תפוז וליים, החלו להגן בעזרת האורנז'רי גם על מינים אחרים: צמחים, שיחים וצמחים אקזוטיים, שלעיתים קרובות נהנו מתנורי חימום לתחזוקת צמחים עדינים אלה בחורפים הקרים של אירופה הצפונית. מכיוון שפרי הדר מיובאים, אננסים ופירות רגישים אחרים הפכו זמינים בדרך כלל וזולים בהרבה, הלך ונעשה השימוש באורנז'רי יותר לצמחי נוי רגישים.
מקורו של האורנז'רי מ, כאשר טכנולוגיית ייצור הזכוכית אפשרה לייצר לוחות גדולים מספיק של זכוכית שקופה. בצפון הוליכו ההולנדים את הדרך בפיתוח לוחות זכוכית לאורנז'רי, אם כי התחריטים הממחישים מבנים אלו בספרי הדרכה הולנדיים הראו גגות אטומים, בין אם הם גג תחת קורות או קמרונים, ובשימוש בחום מתנורים ולא באש פתוחה. במהרה נוצר מצב שבו הביתנים של האורנז'רי הפכו לסמלי מעמד בקרב עשירים. גגות הזכוכית, שהעניקו אור השמש לצמחים שאינם רדומים בחורף, היה פיתוח של תחילת המאה ה-19. גג האורנז'רי ב בגלוסטרשייר בדרום-מערב אנגליה, שבזמן בנייתו בשנת 1702 חופה בצפחה, הוחלף בלוחות זכוכית כמאה שנים לאחר מכן, לאחר שאדריכל הנוף האנגלי העיר שהוא חשוך. אף על פי שהוא נבנה כדי להגן על תפוזים, הוא תמיד נקרא "החממה" בתקופה המודרנית.
האורנז'רי משנת 1617 (כיום מוזיאון האורנז'רי) בארמון הלובר בפריז היה השראה לחיקויים שהגיעו לשיאם באורנז'רי הגדול ביותר באירופה, . האורנז'רי עוצב על ידי ז'ול ארדואין-מאנסאר (Jules Hardouin-Mansart) עבור 3,000 עצי התפוז של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בוורסאי. באורך של 155 מטרים וברוחב של 13 מטרים הוא האפיל על כל האורנז'רי אחרים עד לפיתוח החממה המודרנית בשנות ה-40 של המאה ה-19, אז האפילה עליו במהירות ארכיטקטורת הזכוכית של . פקסטון שהתפרסם בעיקר בזכות עיצוב ארמון הבדולח מ-1851, היה האדריכל של "החממה הגדולה" (Great conservatory) ב, שהיה אורנז'רי ובית זכוכית בממדים מונומנטליים.
עם זאת, האורנז'רי, לא היה רק חממה, אלא גם סמל של יוקרה ועושר ומאפיין של גנים, באותו אופן כמו בתי קיץ, מבני איוולת או "מקדש יווני". הבעלים היו מובילים את אורחיהם שם בסיורים בגן כדי להתפעל לא רק מהפירות שבפנים אלא גם מהאדריכלות שבחוץ. לעיתים קרובות הכיל האורנז'רי מזרקות, מערות מלאכותיות ואזור לבילוי במזג אוויר סוער.
חומרי בנייה.
מבני האורנז'רי נבנו בדרך כלל לכיוון דרום כדי לנצל את אור השמש המרבי האפשרי, ונבנו כשהבסיס מלבנים או אבן, עמודים מלבנים או ומרזב בולט לאורך שפת הגג. הם כללו גם חלונות גדולים וגבוהים כדי למקסם את אור השמש הזמין בשעות אחר הצהריים, כאשר הקירות הפונים צפונה נבנו ללא חלונות בלבנים מלאות, או מדי פעם עם חלונות קטנים בהרבה כדי לשמור על חום החדרים. בידוד בתקופות אלה היה אחד הבעיות הגדולות ביותר בבניית אורנז'רי. הקש הפך לחומר הבידוד העיקרי, וברבים ממבני האורנז'רי הותקנו תריסי עץ כדי לשמור על החום. דוגמה מוקדמת לסוג הבנייה ניתן לראות בארמון קנזינגטון, שכלל גם חימום תת-רצפתי.
מבני אורנז'רי ביתיים בני זמננו נבנים בדרך כלל באמצעות אבן, לבנים ועץ, אך התפתחויות בזכוכית, בחומרים אחרים ובטכנולוגיות בידוד ייצרו אלטרנטיבות בנות קיימא לבנייה המסורתית. באנגלית נוהגים להבדיל בין שני סוגי חממות: הקונסרבטוריון (conservatory) שיותר מ-75% משטח גגו הוא מזכוכית, והאורנז'רי שפחות מ-75% משטח הגג עשוי מזכוכית. תכנון ובידוד משופרים הובילו גם למספר הולך וגדל של מבני אורנז'רי שאינם פונים דרומה, ובמקום זאת להשתמש בטכניקות המפיקות מקסימום אור כדי להפיק את המירב מאור השמש הטבעי הזמין.
קורס מפתח DevOps
השור המסתער
השור המסתער (באנגלית: Charging Bull) הוא פסל מעשה ידיו של הפסל ארטורו די מודיקה (Arturo Di Modica), המוצב ברובע הפיננסי שבמנהטן, ניו יורק. הפסל המתאר שור מסתער, הסמל של שוק מניות עולה, הפך לאתר תיירות פופולרי.
תיאור.
הפסל עשוי ברונזה במשקל של כ-3,200 ק"ג, באורך של 4.90 מטרים ומתנשא לגובה של 3.40 מטרים. כשמו, הפסל מתאר שור מסתער, הסמל של שוק מניות עולה. הפסל מוצב על אי תנועה ברחוב ברודויי, צפונית לפארק באולינג גרין, בין ברודוויי 26 ממזרח וברודוויי 25 ממערב, ברובע הפיננסי במנהטן.
היסטוריה.
הפסל ארטורו די מודיקה (26 בינואר 1941 – 19 בפברואר 2021), יליד סיציליה, למד אומנות בפירנצה בטרם הגיע לניו-יורק ב-1970. בניו-יורק זכה להצלחה אמנותית וכלכלית. לאחר המשבר הכלכלי באוקטובר 1987, החליט די מודיקה ליצור פסל של שור מסתער, הסמל של שוק מניות עולה, כמחווה אופטימית בזמן של משבר כלכלי, וכאות תודה לארצות הברית שבה זכה להצלחה. די מודיקה השקיע מכספו כ-350,000 דולר ביצירת הפסל. די מודיקה החליט להציב את הפסל באופן פיראטי מול בניין הבורסה לניירות ערך. ב-15 בדצמבר 1989 העמיס די מודיקה את הפסל על משאית והגיע עם כמה חברים, בשביל לגלות שבמקום המיועד הוצב עץ חג מולד. בהחלטה של הרגע הפסל הוצב מתחת לעץ החגיגי.