ב-2004 התחוללו בעיר מהומות ובמהלכן הועלו באש כנסיות ונפגעו אזורי מגורים בהם התגוררו תושבים ממוצא סרבי. האירועים הובילו לנטישת העיר על ידי האוכלוסייה הסרבית. בפברואר 2008 הכריזה קוסובו על עצמאותה ופריזרן נכללה בשטחה.
הקהילה היהודית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגיעו לפריזרן פליטים יהודים, מרביתם מרחבי יוגוסלביה ומקצתם ממדינות כגון אוסטריה וצ'כוסלובקיה. במרץ 1942 עצרו הגרמנים את יהודי קוסובו באזור הנתון לשליטתם במטרה לגרשם למחנות ההשמדה. האיטלקים כלאו כ-120 פליטים יהודים אשר נמצאו בפריזרן ובפרישטינה וסירבו להסגירם לידי הגרמנים. לאחר לחץ גרמני כבד הוסגרו 50 מהכלואים והם הועברו לבלגרד ובהמשך נרצחו. שאר הכלואים הועברו על ידי האיטלקים לשטחי אלבניה ופוזרו בין יישובים שונים.
במהלך מלחמת קוסובו עזבו מרבית יהודי קוסובו את בתיהם מחמת הקרבות, ורק בפריזרן נותרה קהילה קטנה. בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 התגוררו בפריזרן שלוש משפחות יהודיות בנות 50 נפשות. הקהילה נתונה הייתה במצב כלכלי קשה, ונתמכה על ידי ארגון הג'וינט.
אליפות וימבלדון 1904
אליפות וימבלדון 1904 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-20 ביוני והסתיימה ב-29 ביוני. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים.
התחרות.
תחרות הגברים.
התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-4 בתים. מנצח השלב הראשון היה עולה להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1903 על התואר. לתחרות זו נרשמו 62 טניסאים ובכך נשבר שיא הנרשמים משנת 1880. בנוסף לטניסאים בריטים בתחרות השתתפו טניסאים מבלגיה, ניו זילנד ואוסטריה. בגמר תחרות הגברים פרנק ריסלי ניצח את יאשיהו ריצ'י. במשחק האליפות הוא פגש את לורנס דוהרטי (מנצח אליפות וימבלדון 1903) והפסיד ב-3 מערכות.
תחרות הנשים.
בתחרות הנשים השתתפו 41 טניסאיות שלראשונה חולקו ל-4 בתים. שרלוט קופר סטרי (אלופה בשנים 1895, 1896, 1898 ו-1901) ניצחה בתחרות. במשחק על התואר היא הפסידה לדורותי דאגלס צ'יימברס בשתי מערכות. לדורותי דאגלס צ'יימברס זה היה הניצחון השני ברציפות.
תחרות הזוגות.
בתחרות הזוגות השתתפו 26 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד האחים דוהרטי, מנצחי אליפות וימבלדון 1903. בתחרות נרשם זוג טניסאים מבלגיה ואוסטריה. בתחרות זו ניצחו פרנק ריסלי וסידני סמית' (מנצחי אליפות וימבלדון 1902). במשחק על האליפות הם הפסידו ב-3 מערכות לאחים דוהרטי. לאחים דוהרטי זה היה ניצחון שני ברציפות ושביעי בחישוב כולל.
חלמי רפלה
חלמי רפלה (בערבית: حلمي رفلة; 15 במאי 1909 – 22 באפריל 1978) היה במאי ומפיק מצרי.
רפלה עסק כמאפר לפני שהחל לביים ולהפיק סרטים. הוא ביים את סרטו הראשון, "הדעה בחופשה" (العقل فى إجازة) בשנת 1947. במהלך פעילותו כבמאי, גילה רפלה שחקנים ושחקניות רבים, ביניהם השחקנית והזמרת שאדיה, מוחמד פאוזי ומהידה יוסורי.
ב-22 באפריל 1978 מת רפלה כתוצאה מהתקף לב, בגיל 68, בעת שנסע מליון לפריז, בחיפושו אחר מקום לצילום סרט על חייו של תאופיק אל-חכים.
פאולו בנטו
פאולו בנטו (בפורטוגזית: Paulo Bento; נולד ב-20 ביוני 1969) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ומאמן כדורגל המאמן את נבחרת דרום קוריאה.
קריירת משחק.
הוא שיחק בליגת העל הפורטוגזית במועדונים הקטנים מועדון הכדורגל בנפיקה, אסטרה דה אמדורה עמה זכה בגביע הפורטוגזי בעונת וויטוריה דה גימארייש לפני שהגיע לבנפיקה ליסבון ב-1994, בה זכה שוב בגביע הפורטוגזי. לאחר מכן שיחק בליגה הספרדית בקבוצת ריאל אוביידו. ב-2000 עבר לקבוצת ספורטינג ליסבון, שם סיים את הקריירה שלו כשחקן. הוא היה שחקן פעיל בעונת 2002, בה זכתה הקבוצה בדאבל ובסופר קאפ הפורטוגזי כששיחק בה 31 משחקים וכבש שער אחד.
הוא שיחק את משחק הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל ב-15 בינואר 1992 ושיחק במדי הנבחרת ביורו 2000 ובמונדיאל 2002. בחצי גמר יורו 2000, בו הפסידה פורטוגל לצרפת, הושעה בנטו לחצי שנה על ידי אופ"א, יחד עם שני שחקנים נוספים, בעקבות התפרעותם בסיום המשחק.
קריירת אימון.
לאחר שפרש ממשחק פעיל בקבוצת ספורטינג ליסבון, מונה למאמן הקבוצה הצעירה של המועדון, וזכה עמה באליפות 2005. לאחר פיטורי מאמן הקבוצה הבוגרת, חוסה פסיירו, באמצע עונת , מונה למאמן במקומו, למרות היותו חסר ניסיון יחסית. הוא הוביל את הקבוצה למקום השני בליגה בעונה זו וגם בעונה שלאחריה, מקום שמבטיח השתתפות גם בליגת האלופות. ב-2006 זכה בפרס מאמן השנה של הליגה הפורטוגזית. הוא העלה מהקבוצה הצעירה את השחקנים נאני, מיגל ולוזו וז'ואאו מאוטיניו שבלטו מאוד גם בהמשך. ב-2007 חתם על הארכת חוזהו בשנתיים נוספות. הקבוצה זכתה בגביע הפורטוגזי ובסופר קאפ הפורטוגזי ב-2007 וב-2008 ולא הפסידה בכל משחקי הבית שלה בעונת .
בנובמבר 2008 עלתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לשלבי הנוק-אאוט של ליגת האלופות, אך הפסידה בשמינית הגמר לבאיירן מינכן 12-1 בסיכום שני המשחקים. הפסד זה בשילוב סגנון משחק לא אטרקטיבי עורר עליו את זעם האוהדים, אך הנשיא החדש של המועדון החתים אותו לשנתיים נוספות. את עונת החל המועדון בצורה לא טובה, כאשר הודח ממוקדמות ליגת האלופות על ידי פיורנטינה ולאחר תשעה משחקי ליגה היה מדורג שביעי בטבלה. בנובמבר 2009, לאחר תיקו 1-1 במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית, התפטר בנטו מתפקידו.
בספטמבר 2010, לאחר התחלה לא טובה של משחקי מוקדמות יורו 2012, החליף את קרלוס קיירוש כמאמן נבחרת פורטוגל בחוזה עד לאחר הטורניר. הוא הוביל את הנבחרת עד לחצי גמר היורו, שם הפסידה לספרד בדו-קרב פנדלים. במוקדמות מונדיאל 2014 סיימה הנבחרת במקום השני בבית 6 וניצחה את שוודיה בפלייאוף כדי להעפיל למונדיאל בברזיל. באפריל 2014 הוארך חוזהו עד לאחר יורו 2016.בספטמבר 2014 התפטר בנטו מתפקידו בנבחרת פורטוגל לאחר הפסד 1:0 לאלבניה במסגרת מוקדמות יורו 2016.
ב-11 באוגוסט 2016 מונה למאמן אולימפיאקוס מהליגה היוונית. ב-6 במרץ 2017 פוטר בנטו מאולימפיאקוס.
ב-11 בדצמבר 2017 מונה בנטו למאמן צ'ונגצ'ינג ליפאן מליגת העל הסינית. ב-22 ביולי 2018 סיים את תפקידו לאחר תוצאות מאכזבות.
ב-17 באוגוסט 2018 מונה למאמן נבחרת דרום קוריאה.
שרה בגלי
שרה ג'ורג' בגלי (, 19 באפריל 1806 - 15 בינואר 1889) הייתה פעילה לזכויות נשים, ואחת ממנהיגות העובדים החשובות בניו-אינגלנד במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19. לחמה לקיצור יום העבודה של פועלי המפעלים במסצ'וסטס ולהגבלתו ל-10 שעות עבודה יומיות. מעורבותה בתמיכה בפועלים בלוואל, קשרה אותה למספר רפורמות משמעותיות בנושא זכויות נשים, ביטול העבדות, שלום, זכויות אסירים ובריאות.
היסטוריה.
שרה בגלי נולדה בניו-המפשייר לרודה וית'הם ונתן בגלי בני משפחות גדולות מניו-אינגלנד. רודה ונתן עבדו כאיכרים ונאלצו למכור חלק מאדמותיהם כדי להקים טחנת קמח לפרנסת משפחתם. היו לה שני אחים - תומאס והנרי ואחות מרי אוסגוד. לטענתה הייתה ילדה לא רצויה, עובדה שדחפה אותה לפמיניזם על מנת להוכיח עצמה כאישה.
עובדת טקסטיל.
בשנת 1935, בגיל 30 עברה לראשונה לעיר לאוול לעבוד במפעל הטקסטיל "המילטון". היא פרסמה את חיבורה הראשון "תענוגות חיי המפעל" בכתב העת המקומי "Lowell Offering" בשנת 1840. כתב העת היה כתוב, ערוך ומוצא לאור על ידי נשים עובדות, חלקן צעירות מאוד. מטרתן הייתה לחשוף את הקשיים הייחודיים של נשים בעולם העבודה, בדרישה לסביבת עבודה בטוחה יותר עבור נשים.
בסוף נובמבר 1942 פוטרו 70 אורגות ממפעל "מידלסקס" לאחר שמחו ושבתו על הדרישה להעמיד שני נולי-אריגה במקום אחד. זמן קצר לאחר אותה שביתה עברה בגלי לעבוד במפעל מידלסקס כאורגת, וייתכן כי תפסה את משרתה של אחת המפוטרות. בין 1842 ל-1844 עזבו למעלה מ-1000 עובדות טקסטיל את העיר לאוול כתוצאה ממיתון כלכלי, שלווה בקיצוצי שכר והעלאת תביעות העבודה. ב-1844 לאחר תום המיתון, תאגיד הטקסטיל "סטמפרד" העלה את משכורות עובדי הטקסטיל הגברים חזרה לתנאי 1842, אך לא את שכרן של העובדות הנשים.
פעילה בתנועת העבודה.
בדצמבר 1844 נפגשה בגלי עם עוד 5 עובדות ב"היכל ההתנגדות לעבדות", בבלוק ספלדינג ברחוב מרכזי במרכז העיר לאדוול. הן הקימו את "האגודה הנשית לרפורמה בעבודה בלאוול" (Lowell Female Labor Reform Association) שחרתה על דגלה מאבק לשיפור תנאי התברואה, ולצמצום יום העבודה לעשר שעות (באותה תקופה היה יום העבודה הממוצע בן כ-13.5 שעות במפעלי הטקסטיל). בגלי מונתה כנשיאת ה-LFLRA, וצפתה בארגון גדל והולך עד אשר מנה למעלה מ-600 חברות. הן פרסמו עיתון משלהן בשם "קול התעשייה" אשר פרסם כתבות ומאמרי נשים.
בשנת 19845 החתימו ה-LFLRA עצומה להגבלת יום העבודה, שאותה שלחו לבית המחוקקים של מסאצ'וסטס. תוצאות העצומה ההמונית היו שלראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, קיים בית מחוקקים שימועים בנושא תנאי העבודה במפעלים, ופועלות (בגלי ביניהן) הוזמנו להעיד בפניו על שעות העבודה הארוכות ותנאי העבודה הלא בריאים. ועדת בית המחוקקים שהובלה על ידי ויליאם שולר (William Schouler 1814-1873) קבעה כי בית המחוקקים אינו יכול להגביל את שעות העבודה וכי העניין צריך להיות מוכרע בין הנהלת תאגידי הטקסטיל לעובדים. העובדים זעמו וניהלו קמפיין להפלת שולר בבחירות שלאחר מכן.