מבין הביצועים הידועים של היצירה ניתן להזכיר את ההקלטה של טון קופמן יחד עם תזמורת ומקהלת הבארוק של אמסטרדם מ-1994.
דידקטיות
דידקטיות הוא מונח המתאר חינוכיות יתרה, הבלטה של איכויות לימודיות או הדרכתיות.
מקור המונח הוא במילה διδακτικός (נהגה didaktikos) ביוונית עתיקה אשר מציינת למידה מתוך סקרנות ועניין.
במאה ה-19 המונח החל לשמש כביקורת על עבודות בהן המסר או המידע החינוכי היה מוגזם ואף בא על חשבון הנאת הקורא.
דידקטיות באומנות.
אמנות דידקטית פירושה אמנות שמבדרת או שמדריכה.
מחזה דידקטי, למשל, שימש להעברת רעיון מוסרי או אמת נעלה, אשר לרוב בא לידי ביטוי במוסר השכל.
מוזיקה דידקטית, למשל, שימשה ללימוד סולפג'.
דוגמאות ליצירות דידקטיות:
אביגדור הורוויץ
אביגדור (ויקטור) בנדיקט הורוויץ (19 באפריל 1948–20 בינואר 2013) היה פרופסור מן המניין במחלקה למקרא, ארכאולוגיה והמזרח הקדום באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע.
ביוגרפיה.
אביגדור הורוויץ נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה בארצות הברית, השני מבין שישה ילדים. הוריו היו מורים, אביו (ברטרם) מורה למתמטיקה ואמו (סיידי) מורה בבית ספר יסודי. הוא גדל בבית מסורתי-קונסרבטיבי, אם כי בגיל מבוגר יותר נהיה דתי יותר והתחיל להתעניין במקרא ועולמו. הוא למד בבית ספר ממשלתי לבנים מוכשרים (Central High School) וסיים תיכון בשנת 1965. בד בבד קיבל חינוך יהודי בבית הספר של הקהילה הקונסרבטיבית הגדולה והידועה הר-ציון. הוא למד לתואר ראשון בלשון וספרות עברית באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה (1969-1965), ובאותו זמן המשיך בלימודים יהודיים בגרץ קולג' ובישיבה של פילדלפיה.
בשנת 1967 שהה בירושלים ולמד לימודי יהדות וארץ ישראל במכון גרינברג ובאוניברסיטה העברית בירושלים, שם הושפע ממורו לתנ"ך ולמדרש ואגדה ד"ר גבריאל כהן שהעניק לו גישה ספרותית לתנ"ך.
עלה לישראל ב-1969, למד לתואר שני בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בשנים 1970 - 1975. כתב תזה בהנחיית פרופסור מנחם הרן, על הנושא "טקסי חנוכת מקדשים במקרא והשוואה לחומר חוץ-מקראי." למד לדוקטורט במחלקות למקרא ואשורולוגיה בהדרכתם של פרופ' מנחם הרן ופרופ' אהרן שפר. נושא עבודת הדוקטורט היה: "בניית בתי מקדש במקרא לאור כתבים מסופוטמיים ושמיים צפון-מערביים." הורוויץ הושפע ממוריו הפרופסורים שלום פאול, משה וינפלד, משה גרינברג, מנחם הרן, אהרון שפר ובמיוחד חיים תדמור. בשנים 1971–1976 שימש כעוזר הוראה בחוג למקרא ובבית הספר לתלמידי חו"ל באוניברסיטה העברית. בשנים 1979–1983 לימד במחלקה לאשורולוגיה באוניברסיטה העברית. בשנת 1984 מונה למורה מן החוץ במחלקה למקרא ומזרח קדום באוניברסיטת בן-גוריון, ב-1986 מונה למרצה, ב-1991 קודם למרצה בכיר, ב-1992 קיבל קביעות, ב-1994 מונה לפרופסור-חבר וב-1999 מונה לפרופסור מן המניין. שהה בשבתונים כעמית מחקר במכון אננברג למדעי היהדות בפילדלפיה, שהסתנף לאוניברסיטת פנסילבניה (1992-1991), ואחרי כן שימש כעמית מחקר במכון שירש אותו, המרכז למדעי היהדות של אוניברסיטת פנסילבניה (1998-1997). הוא חבר מערכת "חקרי מועד" ו"שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום", והיה חבר במערכת של "עולם התנ"ך", ושל כתב העת "בית מקרא".
אביגדור הורוויץ היה נשוי לאן מבית רושבלב, ד"ר לארכאולוגיה פרה-היסטורית העובדת כעורכת באגף הפרסומים של רשות העתיקות ולהם בן אחד, דניאל.
מחקריו.
אביגדור הורוויץ היה חוקר מקרא ואשורולוג, וכינה עצמו בכינוי שהוצע לו על ידי מורו פרופ' חיים תדמור cuneo-biblist. הוא נהג במחקריו לצרף את שני התחומים הללו ולנקוט בגישה השוואתית, אם כי גם פרסם מחקרים בכל אחד מהתחומים בנפרד. כשצירף את שני התחומים, הביא לחומר האשורולוגי שיטות פרשניות וספרותיות מתחום חקר המקרא וכשניגש לטקסט המקראי, הביא ידע מהתחום האשורולוגי העשוי לעזור בהבהרת המקרא; ובשתי הגישות הוא השתדל לשמור על האוטונומיה המושגית של התרבויות שהוא משווה.
בתי מקדש ופולחן.
הורוויץ עסק בבתי מקדש ופולחן בעיקר במקרא, הוא ניסה להאיר את הפולחן המקראי בעזרת חומר ממסופוטמיה. ספרו הראשון "בנה בניתי בית זבול לך. בניית בתי מקדש במקרא לאור כתבים מסופוטמיים ושמיים צפון-מערביים"
הוא עיבוד והרחבה מהותית של עבודת הדוקטורט שלו. בספר זה ניתח את סיפור בניית בית המקדש על ידי שלמה (מלכים א ה-ט) וניסה להראות שהוא כתוב על-פי דגם ספרותי של סיפורי בנייה הידוע לנו ממסופוטמיה, וזהו דוגמה לטיפוס ספרותי שהגיע ממסופוטמיה. בנוסף לכך עסק ברעיונות הנוגעים לבניית בית-המקדש כגון הצורך באישור אלוהי לבנות, טקסי חנוכה, והשכר שהמלך הבונה מקבל תמורת מעשיו. העיסוק בבניית בתי מקדש הביאו במשך השנים לעסוק גם בצורת בית-המקדש, עיצובו וסמליותו, ויש לו שורת מאמרים על הצורה, העיצוב, התפקיד והסמליות של מקדש שלמה (הבית הראשון), וגם בזה הוא נעזר בהשוואת תיאור בניית בית המקדש עם תיאורים מסופוטמיים שנמצאים על פי רוב בכתובות מלכים.
במחקרים האלה הורוויץ מנתח את הטקסט המקראי ומנסה להביא חומר כתוב ואומנותי/איקונוגרפי מהמזרח הקדום על מנת להאיר את הטקסט המקראי. ניתן לראות שבית המקדש הוא הבית שבו שוכן האלוהים והוא גם בית אלוהי, מעין גן עדן, גן שעשועים של האל. כמו כן עסק בתפקידי כלי הפולחן שהיו במקדש. לאחר מכן הוא חקר במאמריו את התפישה של נוכחות האל במקדש. גם בשנות האלפיים עסק קצת בבית השני, גם בבנייתו וגם בתפישה וזה קשור לתפישת האלוהות או הימצאות האלוהים במקדש.
קריאות ספרותיות של ספרות מונומנטלית אכדית.
העיסוק בסיפורי בנייה הביא את הורוויץ לערוך ניתוחים ספרותיים של כתובות מלכים אשוריות ובבליות, המתארות בסופן מפעלי בנייה (כגון כתובותיהם של סרגון, אסרחדון ואשורבניפל מלכי אשור). במקרים רבים החלק העיקרי בכתובת המלכים מספר על מפעל בנייה מסוים, המלך משפץ בניין ישן או בונה בניין חדש, אך רוב הכתובת מיועדת לתיאור כיבושיו של המלך והישגיו המדיניים ורק בסופה מופיע בקצרה תיאור הבנייה, ומכאן שהכתובת הופכת למקור היסטורי. הורוויץ עסק בהיבטים הספרותיים של הכתובות האלה, ובעיקר מה ניתן להבין מניתוח ספרותי לגבי המשמעות והמסר של הכתובות האלה שהן כתובות תעמולה אידאולוגיות. הוא ניסה להבין את המסר של הכתובות מעבר לפרטים הבודדים.
סוג מיוחד של כתובת מונומנטלית הוא אבן כודורו (המתורגם על פי רוב "אבן גבול"). כתובות אלו מופנות לאלים ומטרתן להודיע למה איש מסוים קיבל מענק מהמלך. המלך מעניק זכויות מסוימות כגון פטור ממס או שחרור מעבודת כפייה או קרקע לאדם בתמורה למעשה חשוב שאותו אדם עשה למענו. ספרו של הורוויץ "עבודת האל ושכרה. אידאולוגיה ופואטיקה בכודורו של הינקה"
דן באבן כודורו, מימי נבוכדנצר הראשון מלך בבל. הטקסט התגלה בראשית המאה העשרים, והורוויץ ניתח אותו לראשונה ניתוח ספרותי. ניתוחו מראה שהמחבר ניצל טכניקות ספרותיות מתוחכמות כדי למשוך את תשומת לבם של האלים למעשי החסד של כהן אחד על מנת שישמרו על זכויות שהעניק לו המלך. נוסף על זה חיבר גם מספר מאמרים הדנים בכתובות מהסוג הזה. כודורו אחר מספר על מענק למצביא של המלך ששימש תפקיד מכריע במלחמת המלך בעילם.
סוג מיוחד של כתובת מלכותית נדון בספרו "מבנים ספרותיים בחלקים הלא-משפטיים של חוקי חמורבי". ספר זה עוסק במסגרות הספרותית לחוקי חמורבי. הוא מתייחס לתפקיד חוקי חמורבי בעיצוב דמותו כמלך המקיים את שליחותו האלוהית לעשות צדק ומשפט לחלשים ולנזקקים. הוא מתייחס לחוקי חמורבי ולכתובת חמורבי כאל כתובת מלכותית, שבאה לפאר את המלך ולאו דווקא לחוקק חוקים. הספר עורך ניתוח ספרותי של הכתובת והורוויץ מראה איך חמורבי עשה משפט על ידי זה שרשם את החוקים בשליחות אלוהית והדבר חשוב לו יותר מסתם עשיית הצדק כביצוע התפקיד שלו וגם עסק בדברים אחרים בתוך הכתובת.
מאמר נרחב נוסף דן בדמותו של חמורבי במסופוטמיה העתיקה לאחר מותו, נושא שלא נדון קודם לכן באופן יסודי וממצה.
הורוויץ ניתח גם כתובות מלכותיות נוספות של סמסואילונה, וסימבר-שיפך, מזמור תהילה לרגל ניצחון של תגלת פלאסר הראשון מלך אשור, מכתב סרגון מלך אשור לאל, ושיר זימה חצי פורנוגרפי מהתקופה הבבלית העתיקה
נחש (הגדת עתידות).
הורוויץ חקר את הנחש – הגדת עתידות ודרישה באלים במקרא ובמסופוטמיה וגם את עשיית הפסילים. בשני נושאים אלה הוא חקר מצד אחד את השתקפות המעשים במקרא ומצד שני את תיאור המעשים בכתבים חוץ מקראיים.
הוא בחן סיפורים מקראיים המספרים על קוסמים (מגידי עתידות ודורשים באלים) זרים ומשווה אותם למנהגי קוסמים הידועים לנו ממקורות מסופוטמיים. הוא גם הבהיר את מוסד האורים והתומים לאור טקס של נחש באמצעות אבנים הידוע מכתובת אשורית.
אלילות ועשיית פסילים בעולם העתיק ובמקרא.
הורוויץ חקר את מהות האל המסופוטמי – מה הוא אל? - וגם את משמעות הפסלים, איך עושים אותם בפועל ואיך הדברים האלה משתקפים בתנ"ך. הוא התחיל במקורות מסופוטמיים שנכתבו על ידי עובדי אלילים ואחר מכן עיין בתנ"ך, שיש בו כתבים שנכתבו על ידי אנשים שהתנגדו לעבודות אלילים. הורוויץ רואה שני כיוונים: מה חשבו עובדי האלילים כשעשו פסל ואיך הדבר השתקף בכתבים המקראיים. לפי דעה אחת, סופרי המקרא שהתנגדו לאלילים, חשבו שעשיית אל היא רק עשיית עץ ואבן (יחזקאל קויפמן); אבל כשהורוויץ בחן את הטקסט המקראי הוא ראה שכותבי המקרא התייחסו לדברים ספציפיים שעשו עושי הפסילים וזה פולמוס מתוחכם יותר.
ספרות החכמה.