הקונגרס נפתח באווירה חגיגית. בנאום הפתיחה של הקונגרס הצהיר הרצל, כי "יופה-כוח מטעם השולטן לפרסם ברבים על כוונתו הטובה כלפי העם היהודי". כמו כן, הודיע כבר בנאום-הפתיחה על ההחלטה בדבר ייסוד הקרן הקיימת לישראל, כארגון שתפקידו לרכוש קרקעות להתיישבות יהודית. בציינו את העשור למותו של ד"ר פינסקר, הכריז את ה"אבטואמנציפציה" כיצירה הציונית המעולה ביותר שנתחברה על נושא זה באותה תקופה.
בנאום הפתיחה שלו התייחס הרצל בקצרה לפגישתו האחרונה עם הסולטאן העות'מאני, אך לא מסר פרטים, אלא רק אמר: "הגעתי לידי הכרה כי הח'ליף השליט הוא ידיד ומגן ליהודים", והוסיף כי המשא ומתן עמו "עתיד להימשך".
הנושאים העיקריים שעל סדר יומו של הקונגרס היו:
לציוני רוסיה היה רוב בקונגרס. הם סקרו את פעילותם הרבה שכללה את התכנסותן ברוסיה של 965 אגודות ציוניות, ורכישת רוב המניות של אוצר התיישבות היהודים. מנהיגי הציונות ברוסיה נבחרו אל "הוועד הפועל הגדול" של ההסתדרות הציונית, ובהם מנחם אוסישקין, ד"ר צבי ברוק, ד"ר י' צ'לנוב, יצחק לייב גולדברג, ד"ר י' ברנשטיין-כהן, הרב שמואל יעקב רבינוביץ, זאב טיומקין, עו"ד ישראל יסינובסקי, פרופ' עמנואל מנדלשטאם, פרופ' צבי בלקובסקי, ד"ר י' ילסקי; וכן נבחרו לוועדות השונות: לוועדת התרבות: אחד העם, י"ח רבניצקי, נחום סוקולוב, ד"ר י' לוריא, ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן וד"ר ז' ביחובסקי; לוועדת הקק"ל: עו"ד שמשון רוזנבוים; לוועדת התיישבות: מאיר דיזנגוף, מ' בן-עמי וש' ברב"ש.
האופוזיציה להרצל חוזקה הפעם בסיעה קולנית של סטודנטים רדיקליים, רובם יוצאי רוסיה, שלמדו באוניברסיטאות בשווייץ. חלקם דגל בסוציאליזם וחלקם העדיף "תרבות יהודית" על דיפלומטיה והטיף ל"פעולה מעשית" בארץ ישראל. האופוזיציה התרכזה ב"סיעה הדמוקרטית". חבריה שאפו ל"דמוקרטיזציה" של התנועה הציונית וטענו כי הרצל נוהג בה ב"רודנות". אולם בהצבעות נחשפה האופוזיציה כמיעוט מבוטל. כמו כן, עלתה שאלת ה"תרבות". האופוזיציה דרשה את העמקת הלאומיות היהודית באמצעות הדגשתה של תרבות יהודית ייחודית, במקום לפעול רק כתגובה למציאותה של אנטישמיות. בניגוד לשנים הקודמות, הרצל גילה הפעם הרבה יותר אהדה לנושא. ויצמן הציע הקמת אוניברסיטה יהודית, אולי בירושלים.
דודו אנתאדזה
42 (פירושונים)
קרו
פריטו ליי
ג'וזפה מורלו
ג'וזפה "פיטר" מורלו (באיטלקית: Giuseppe "Peter" MorelloGiuseppe "Peter" Morello; 2 במאי 1867 – 15 באוגוסט 1930) היה מהמאפיונרים הבולטים בתחילת המאה העשרים בניו יורק, הבוס הראשון של משפחת מורלו (כיום ג'נובזה, אחת מחמש המשפחות) ומאוחר יותר יועצו הקרוב של ג'וזפה מסרייה. מורלו היה ידוע בכינוייו הרבים כשביניהם: "השועל הזקן" ו"יד הצבת", שנוצר בשל העובדה שאחת מידיו הורכבה מאצבע אחת גדולה בלבד.
חייו.
ג'וזפה מורלו נולד בעיירה קורלאונה שבסיציליה ב-2 במאי 1867. ב-1872, כשהיה בן חמש, נפטר אביו ואמו התחתנה עם ברנרדו טרנובה - חבר במאפיה הקורלאונית. בעזרתו של טרנובה, נכנס מורלו בקלות לכנופיית המאפיה שפעלה בקורלאונה, שם רכש את הידע הראשוני שלו בפשע מאורגן. ב-8 במרץ 1893, היגר מורלו לניו יורק ביחד עם רבים מבני משפחתו - אשתו, בנו, אמו, אביו החורג, אחותו, ושלושה מאחיו. לאחר זמן מה, החליט מורלו לעבור ללואיזיאנה, במטרה לחפש עבודה. בלואיזיאנה פגש מורלו רבים מחברי המאפיה הקורלאונית, ויחד הם עברו לטקסס, שם ניהלו חוות כותנה. ב-1897, חזרה החבורה לניו יורק והתיישבה במנהטן. ב-1902, רכש מורלו מסבאה במנהטן, שמהר מאוד הפכה למקום המפגש של כנופייתו (לימים תהפוך למשפחת ג'נוביז).
הכנופיה בהנהגת מורלו עסקה בעיקר בפרוטקשן, סחיטה וזיוף, כאשר בני משפחתו של מורלו משמשים כמפקדים הבכירים. הכנופיה הייתה ידועה באכזריותה, ומיוחסים לה שישים מקרי רצח שונים במהלך העשור הראשון לפעילותה. ב-1905, נחשבה הכנופיה למשפחת הפשע הגדולה והחזקה ביותר בניו יורק, ואילו מורלו הוכר ל"בוס כל הבוסים" על ידי מנהיגי כנופיות רבות ברחבי ארצות הברית.
ב-1909 לאחר שנכשלו בהונאת נדל"ן, חזרה כנופייתו של מורלו לעסוק בזיוף כספים, ואחר בערך כשנה, נתפסה הכנופיה על ידי ויליאם פלין, איש השירות החשאי, במשפט שנערך להם נשלחו מורלו, גיסו - אינציו לופו ו-14 מחברי המשפחה למאסר. מורלו נשפט ל-25 שנים ואילו לופו ל-30. בעשור שהיו השניים בכלא, המשפחה נוהלה על ידי אחיו החורגים של מורלו - וינסנט, ניקולס וסירו טרנובה. עשור זה היה רווי מלחמות עם כנופיות אחרות, כשהזכורה מכולן היא מלחמת מאפיה-קמורה שבה נרצח ניקולס טרנובה.
ב-1920, שוחרר מורלו מהכלא, וגילה שמשפחתו היא כבר לא החזקה מכולן. באותה תקופה שלטה במאפיה הסיציליאנית משפחת ד'אקווילה מברוקלין בהנהגתו של סלבטורה ד'אקווילה, שהיה נחוש לחסל את כל צמרת משפחת מורלו-טרנובה. בשנת 1922 נרצח וינסנט טרנובה, אך משפחת מורלו הגיבה בפעולות נקם מהירות ולאט לאט החזירה לעצמה את השליטה. באותן שנים, שימש מורלו כקונסיליירי של המשפחה, כשבראש עמד הבוס החדש - ג'וזפה מסרייה. ב-1928, נרצח ד'אקווילה בהוראת מסרייה ומשפחת מורלו-טרנובה חזרה להיות הגדולה ביותר במשפחות ניו יורק.
בפברואר 1930 פרצה מלחמת הקסטלמרים, שהייתה מאבק רב דמים בין הכנופיה של מורלו ומסרייה לבין כנופייתו של סלבטורה מרנזנו. מורלו, שזכה לכבוד רב גם מהאויבים שלו, מונה על ידי מסרייה ל"בוס כל הבוסים" בשנית, במטרה למנוע את המלחמה. מרנזנו וחבריו לא התרשמו מהמהלך, ובאוגוסט 1930 נרצח מורלו במשרדו במזרח הארלם. לפי החשד, הרוצחים היו אלברט אנסטסיה ופרנק צ'ליזי, שנשלחו על ידי לאקי לוצ'יאנו. שנה לאחר מכן, נרצח גם מסרייה על ידי אנשיו של לוצ'יאנו, במהלך שסימן את סוף המלחמה.
ויליאם בבל
ויליאם בֶּבֵּל (באנגלית: William Babell; 1690 - 23 בספטמבר 1723) היה מוזיקאי אנגלי, מלחין ומעבד פורה של מוזיקה קולית לצ'מבלו.
קורות חיים.
את חינוכו המוזיקלי קיבל מאביו, צ'ארלס בבל, נגן בסון בתזמורת דרורי ליין, מיוהאן כריסטוף פפוש וייתכן גם מהנדל. היה כנר בתזמורת הפרטית של ג'ורג' ה-I וכצ'מבליסט מ-1711, בחברת ויליאם קורבט, ג'יימס פייסיביל ומאוחר יותר מת'יו דובורג. עמד בקשרים עם תיאטרון לינקולן ין. בנובמבר 1718 קיבל את משרת נגן עוגב ב"כנסיית כל הקדושים" שברחוב ברד (All Hallows, Bread Street). לימים ירשו ג'ון סטנלי.
כתב מספר עיבודים למקלדת של אריות אהובות בזמנו. אלה יצאו לאור בצרפת, הולנד וגרמניה כמו גם באנגליה, והיו נדבך המוניטין המוזיקלי שיצא לו. סגננו הושפע עמוקות מזה של הנדל בשל היכרותו הקרובה עם עבודתו, עם שיטותיו ואיתו. מאתזון, בן זמנו של בבל, חשב כי זה עלה על הנדל בנגינה בעוגב, לעומתו היסטוריון המוזיקה, ברני, ביקר את נוהגו לבצע עיבודים בטענה, כי בבל:
למעט הביקורת של ברני, היסטוריון המוזיקה וחברו, ג'ון הוקינס, ציין, "בבל עשה חיל... כשעיבד את האריות לספר תרגילי נגינה, שבודדים מלבדו יוכלו לבצע כראוי, ומזה זמן רב הם מהוללים בצדק'. בין העתקי בבל לאריות, 'Vo' far guerra', מרינאלדו, שהנדל ייעד כקטע ראווה לנגינתו בצ'מבלו ומצטיין בווירטואוזיות. ההעתק של בבל נעשה מן הזיכרון, לאחר ששמע את הנדל מאלתר אותו במהלך ביצוע היצירה. ב-1894 הוציא לאור המו"ל פרידריך קריזנדר את עיבוד רינאלדו של בבל לכלי מקלדת בכרך ה-48 של "חברת הנדל הגרמנית" (ההוצאה כללה 105 כרכים).
בנוסף הלחין בבל סונאטות לכינור או אבוב וקונטינואו, קונצ'רטי ומגוון יצירות אחרות. הפרקים האיטיים שהלחין מאירים מסורות ביצוע, קישוט ואלתור במאה ה-18, ומהווים דוגמה חשובה עבור מוזיקולוגים ומבצעים באסכולת הביצוע ההיסטורי. מותו המוקדם יוחס לאופיו הדקדנטי, בדומה לתיאורים של הנדל, ידידו. הוא נקבר בכנסיית "כל הקדושים" בקננברי, איזלינגטון.
איריס שטרק
איריס שטרק (נולדה ב-27 ביוני 1961) היא רואת חשבון ישראלית, נשיאת לשכת רואי חשבון בישראל בשנים 2018–2021.
ביוגרפיה.
שטרק נולדה במושב חמ"ד. היא בעלת תואר ראשון בחשבונאות וכלכלה, ותואר שני בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן. היא ובעלה הם מייסדים ושותפים מנהלים בפירמת רואי החשבון "שטרק את שטרק", שהוקמה בשנת 1984.
בין השנים 2005–2007 כיהנה כיו"ר דירקטוריון חברת נמל אשדוד.
כיהנה כסגנית נשיא לשכת רואי חשבון (משנת 1997), כיו"ר ועדת הקשר למגזר המלכ"רים בלשכת רואי חשבון וכן כדירקטורית במספר חברות במשק בהן בנק מסד וקרן הפנסיה של הסוכנות היהודית.
חברה בוועדות ציבוריות לרבות ועדות מינויים בנציבות שירות המדינה, ועדה לבחינת תנאי גמלאות של נושאי משרה שיפוטית וגמול בתקופת צינון.
מרצה באקדמיה בנושאי ממשל תאגידי ואחריות דירקטורים, ביקורת פנימית בתחומי המגזר השלישי ופרשנית כלכלית בתוכניות טלוויזיה.
שטרק הייתה שותפה לחקיקה בוועדת השרים לענייני חקיקה בנושא חוק החברות וחוק העמותות, וכן עסקה בהצעות החוק לעניין הכרת הוצאות טיפול בילדים, ומכסות נשים בדירקטוריונים של חברות ציבוריות וחברות פרטיות .
במרץ 2010 יצאה בשליחות משרד ראש הממשלה לכינוס האו"ם בניו יורק, לרגל יום האישה הבינלאומי שם הרצתה בנושא מעמד האישה.
ב-5 בספטמבר 2018 נבחרה לכהן כנשיאת לשכת רואי חשבון בישראל, לאחר שגברה בבחירות על המתמודדים ג'ק בלנגה וחן שרייבר. שטרק נבחרה לכהן בתפקיד ל-3 שנים, והיא האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה.
בעקבות עתירה של התנועה לטוהר המידות הוציא בג"ץ, ב-6 בספטמבר 2018, צו ביניים וצו על תנאי נגד המינוי שלה לנציגת ציבור בוועדה למינוי בכירים בשירות המדינה. ב-12 בספטמבר פרשה מהוועדה.
חיים אישיים.
שטרק נשואה למשה שטרק ולהם שבעה ילדים.