שנתיים מאוחר יותר היא הוציאה את אלבום הבכורה שלה Charlotte for Ever, אותו הפיק אביה. היא גם שיחקה עם אביה בסרט הנושא את אותו השם.
בשנת 2000 הופיעה גינסבורג באלבומה של מדונה Music, בשיר "What It Feels Like For A Girl". ההשראה לכותרת השיר באה מתוך המונולוג הארוך שלה בסרט The Cement Garden. אחרי כן השיר עובד שוב לגרסה משנת 2001 כשגינסבורג חוזרת על נאומה מהסרט במהלך השיר.
ב-2004 היא שרה דואט עם זמר הפופ הצרפתי Étienne Daho בסינגל "If".
ב-2006 גינסבורג הוציאה את אלבומה השני 5:55 שזכה לביקורות משבחות ולהצלחה מסחרית והגיעה לראש המצעד הצרפתי וזכתה לאלבום פלטינום בצרפת. בבריטניה, האלבום זכה להצלחה בינונית, והגיע למקום ה-78 (השיר "The Songs That We Sing" הגיע רק למקום ה-129).
בשלהי 2009 יצא לחנויות אלבומה השלישי של גינסבורג IRM
אותו הפיק בק.
אחד מהגורמים שהשפיעו על תוכנו של האלבום היה משחקה בסרט Antichrist.
כותרת האלבום נכתבה בהשראת הפגיעה בראש ממנה סבלה ב-2007, השם "IRM", הוא התרגום הצרפתי של מכונת הסריקה הרפואית MRI. כשהיא עברה סריקת מוח, היא החלה לחשוב על המוזיקה לאלבום. "כשהייתי בתוך המכונה," היא אמרה, "הייתה זו בריחה לחשוב על מוזיקה. זה היה קצב. זה היה מאוד כאוטי."
שירה “Heaven Can Wait” נבחר בידי iTunes של סטארבקס כבחירת השבוע ב-2 במרץ 2010.
בדצמבר 2011 הוציאה את אלבומה הרביעי, "Stage Whisper".
חיים אישיים.
מאז 1991 היא בזוגיות עם השחקן והבמאי הצרפתי, יליד-ישראל, איוואן אטאל ולהם שלושה ילדים. הזוג התארס בשנת 2013, אך בחר שלא להינשא.
קול דויד
"קול דויד" היא פינת השידור בשפה העברית של רדיו איראן, שבה משודרים דברי תעמולה המיועדים למאזינים במדינת ישראל.
העברית שבפי השדרים נשמעת במבטא פרסי, וככל הנראה נמצאים בהם גם יהודים איראנים.
מנהל השידור אמיר בהג'תי הסביר בריאיון לעיתון ירדני, שהובא באתר האינטרנט בעברית של הקהילה היהודית בטהראן, כי השידור נקרא על שמו של דוד המלך, שהיה "נעים זמירות".
בניגוד לסגנון המקובל בכלי התקשורת האיראנים, השידור קורא לישראל בשמה ולא בכינוי "היישות הציונית". עם זאת, אין הוא משתמש בביטוי "עולים", אלא בביטוי "מהגרים", ולמשרד הביטחון הישראלי הוא קורא "משרד המלחמה", עם זאת בניגוד למקובל בממשל האיראני בתחנה מחבלים מתאבדים נקרא "מחבלים מתאבדים ולא "שאהידים" דבר שנחשב יוצא דופן.
התחנה משדרת פעם ביום במשך חצי שעה, בין השעות 12:00 ל-12:30 לפי שעון גריניץ' ושידור חוזר בין השעות 4:30 ו-5:00 לפי שעון גריניץ'.
היסטוריה.
במשך שלושה עשורים, החל משנות ה-50 של המאה ה-20, שררו יחסי ידידות בין ישראל לאיראן. נציגים דיפלומטיים רשמיים ובלתי רשמיים ייצגו את האחת כלפי השנייה, ובין שתי המדינות נוצרו קשרים ביטחוניים ומסחריים. מנהיגי ישראל אף דיברו על "ברית הפריפריה" של המדינות הלא ערביות במזרח התיכון, ישראל, טורקיה ואיראן. לאחר המהפכה האיראנית של שנת 1979 חל מפנה לרעה ביחסי איראן–ישראל, ואיראן הפכה למדינה עוינת לישראל. לשיא השפל הגיעו היחסים בשנת 2005, עם בחירתו של מחמוד אחמדינז'אד לנשיא איראן, אז הפכה איראן למעשה למדינת אויב, שנשיאה קורא להשמדת מדינת ישראל וחותר לייצור נשק גרעיני.
כדוגמת מדינות אויב ערביות, בעבר ובהווה, ששידרו דברי תעמולה בשפה העברית המיועדים למאזינים בישראל, כ"קול הרע"ם מקהיר" ו"השידור העברי מרדיו קול דמשק", מצאה איראן לנכון לשדר, במסגרת שידורי החוץ של רדיו איראן, דברי תעמולה בעברית.
ב-11 ביוני 2002 החל הרדיו הממלכתי האיראני לשדר מטהראן שידור עברי יומי בן מחצית השעה, שכונה בשם "קול דויד". לתחנה אף אתר אינטרנט בשפה העברית, שבו מוגדר השידור העברי כ"קול האמת, הצדק והשלום". השידור נעשה בגלים קצרים, שיטת שידור למרחק רב שהייתה מקובלת בעבר לשידורים לארצות חוץ והפכה כמעט לבלתי רלוונטית בעידן האינטרנט.
אתר האינטרנט של ה-BBC מסר מפי כתבו בטהראן כי השידור העברי מאיראן הוא צעד גומלין של האיראנים מול שידורי קול ישראל בשפה הפרסית, הזוכים להאזנה רבה באיראן, ביחד עם שידורי קול אמריקה, ה-BBC ושאר תחנות השידור הזרות.
עינית (חרקים)
כברה
בית דטלף-רובדר
בית דטלף-רובדר (בגרמנית: Detlev-Rohwedder-Haus) הוא מבנה הממוקם ברחוב וילהלמשטראסה שבמרכז העיר ברלין, בירת גרמניה. במקורו נבנה כמשכנו של המיניסטריון האווירי (Reichsluftfahrtministerium) של גרמניה הנאצית, וכיום הוא משמש כמשכנו של משרד האוצר הגרמני.
המבנה.
בית דטלף-רובדר נבנה בשנים 1935–1936 על חורבותיו של משרד המלחמה הפרוסי שהוקם בשנת 1819 ונהרס. הבניין תוכנן על ידי האדריכל ארנסט זאגביל שתכנן גם את חידוש שדה התעופה טמפלהוף בברלין. תכנון המבנה בסגנון הניאו קלאסי מהווה דוגמה לאדריכלות הנאצית המתאפיינת במבנים עצומי ממדים, בעלי קנה מידה בלתי אנושי.
ממדים.
המבנה בנוי משלד של בטון מזוין, ומכוסה בציפוי של אבן גיר ושיש, אשר הגיעו מכ-50 אתרי כרייה שונים. אורכו של המבנה יותר מ-250 מטרים, והוא נמשך לאורך כל הקטע שבין הרחובות פרינץ אלברכט ולייפציגר. למבנה שבע קומות, ושטחו הכולל 112,000 מטר רבוע. בבניין 2,800 חדרים ולאורכו נמתחים מסדרונות באורך שבעה קילומטרים. בבניין 4,000 חלונות ו-17 גרמי מדרגות. עם השלמתו הועסקו בו כ-4,000 עובדי חיל האוויר ועובדי מנהל התעופה האזרחית של גרמניה הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
בית דטלף-רובדר כמעט לא נפגע מהפצצות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר סיומה שופץ במהירות בידי הסובייטים. כוחות הכיבוש מיקמו בבניין את מפקדתם ובשנת 1948 הועבר המבנה לידי שלטונות גרמניה המזרחית.
בשנים 1950–1952 נוסף לחזיתו הצפונית של המבנה הפונה לרחוב לייפציגר, ציור קיר באורך 18 מטר העשוי מלבני פורצלן והמתאר את האידיאל הסוציאליסטי של מזרח גרמניה הצועדת לעבר עתיד מזהיר ומאושר.
בשנת 1990, לאחר איחוד גרמניה עבר הסניף הברלינאי של משרד האוצר הגרמני למשכנו בבניין, ובשנת 1999 ולאחר שיפוץ מקיף שעבר המבנה, השתכן בו משרד האוצר של גרמניה.
דילן
מיכאיל סקובלב
הגנרל מיכאיל דמיטריוביץ' סְקוֹבֶּלֵב (ברוסית: Михаи́л Дми́триевич Ско́белев ; 29 בספטמבר 1843, סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית – 8 ביולי 1882, סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית) היה גנרל רוסי אשר קנה את תהילתו במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
חייו.
מיכאיל נולד למשפחת אצולה צבאית. הוא היה בנו של הגנרל דימיטרי סקובלב (1821–1879), אשר נלחם לצד בנו במלחמה העות'מאנית רוסית ונכדו של הגנרל והסופר איוון ניקיטיץ' סקובלב (1778–1849), אשר נלחם בצבא הפרוסי כנגד צבאו של נפוליאון. אימו של מיכאיל אולגה סקובלב לבית פולטבצבה עמדה בראש ארגון הצלב האדום בבלקן בעת המלחמה העות'מאנית רוסית.
בין השנים 1858–1860, למד סקובלב באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בשנת 1861 התגייס סקובלב לרגימנט המשמר הרכוב של הצאר ושנתיים מאוחר יותר הוסמך לקצונה ומונה למפקד פלוגת הוסרים. בשנת 1866 נשלח ללימודים באקדמיה הצבאית לפיקוד ומטה של האימפריה הרוסית, אותה סיים בהצטיינות בשנת 1868.
בנובמבר 1868 נשלח לשרת בטורקסטן שבמרכז החלק האסייתי של הקיסרות הרוסית ופיקד על חיל המצב בעיר טורקמנבאשי. בהמשך שירת במטה של הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ', הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז. בתקופת שירותו השתתף במסע המלחמה כנגד ח'אנות חיווה ב-1874 וח'אנות קוקנד ב-1875 בהם פיקד על כוחות הפרשים והפגין אומץ לב. בשנת 1876 מונה למושל הצבאי של מחוז פרגנה
בשנת 1877 הועלה לדרגת מאיור גנרל ומונה לפקד על החטיבה הקוזאקית, צורף לצבא הדנובה של האימפריה הרוסית ובראש כוחותיו, היה מראשוני החוצים את נהר הדנובה והחזיק את ראש הגשר לשאר הכוחות שנעו לתוך בולגריה. בהמשך השתתף בסדרת הקרבות שהובילו לכיבוש פלבן ולובץ'. הוא קודם לדרגת גנרל ומונה לתפקיד מפקד האוגדה ה-16 של צבא הדנובה. בהמשך חצו כוחותיו את הרי הבלקן והשתתפו בקרב ליד מעבר שיפקה. סקובלב זכה לכינוי הגנרל הלבן, מאחר שהופיע במדים לבנים ורכב על סוס לבן, עניין ששיווה לו מראה שהטיל מורא על יריביו מחד וגרר את הערצת חייליו, מאידך.
לאחר המלחמה, חזר סקובלב לזמן קצר לגזרת טורקסטן ובשנת 1881 מונה למפקד המחוז הצבאי מינסק. סקובלב התערה בפוליטיקה הפנים-רוסית והפגין דעות לאומניות, אשר נטו לגזענות וייחדו את האתניות הרוסית על פני שאר אוכלוסיית האימפריה. מייחסים אליו את מקור הסיסמה רוסיה לרוסים. סקובלב נישא לנסיכה מריה ניקולאבנה גגרין, אך הנישואין עלו על שירטון והזוג התגרש לאחר זמן קצר.
ב-4 ביולי 1882 לאחר שקיבל את משכורתו החודשית, יצא סקובלב מהעיר מינסק לכוון מוסקבה, בלווי מספר קציני מטה והגיע לעיר ב-7 ביולי. ב-8 ביולי, לאחר ארוחה חגיגית פרש סקובלב למלונו ונמצא מת במיטתו בנסיבות מסתוריות. הסיבה הרשמית שהוענקה למותו הייתה התקף לב, אך ברוסיה נפוצו תאוריות קשר, על כך שסקובלב נרצח בידי מרגלת אוסטרו-הונגרית ששהתה עמו במלון, או בידי המשטרה החשאית הרוסית בשל השתייכותו לארגוני ניהיליסטים. אביו ואב סבו, נפטרו אף הם בגיל צעיר יחסית ממחלת לב וסביר להניח שכך אירע גם במקרה שלו.
סקובלב נקבר באחוזה המשפחתית שלו בכפר ספאסקי שבמחוז ריאזאן, לצד הוריו.
המלחמה העות'מנית-רוסית
המלחמה העות'מנית-רוסית (1787-1792)
המלחמה העות'מנית-רוסית (1828-1829)
אל-עבאס
אל-עבאס בן עבד אל-מטלב (בערבית: العباس بن عبد المطّلب) בן האשִם בן עבד מַנאף בן קֻצַי בן כִלאב בן מֻרּה היה דודו של הנביא מוחמד ואחד מהצחאבה, חברי הנביא במסורת המוסלמית.