העלילה מתרחשת בבולטימור, מרילנד, ביוני 1962. טרייסי טורנבלד, נערה יהודיה שמנמנה מתעוררת במיטתה ויוצאת לבית הספר, תוך שהיא מהרהרת אודות אהבתה לעיר הולדתה, אהבתה לריקודים ורצונה להיות מפורסמת ("Good Morning Baltimore"). אחרי הלימודים היא ממהרת עם חברתה הטובה ביותר פני פינגלטון הביתה, על מנת לצפות בטלוויזיה בתוכנית ריקודים לנוער בהנחיית קורני קולינס ("The Nicest Kids in Town""). עדנה טורנבלד, אמה הביישנית וגדולת הגוף של טרייסי, מגהצת בגדים ומתלוננת על הרעש של המוזיקה שמגיעה מהטלוויזיה, ואילו אמה של פני, פרודי פינגלטון, מתלוננת על כך שזו מוזיקה "של שחורים". קולינס מודיע על אודישן לרקדנית בתוכנית שלו, וטרייסי מתחננת בפני אמה שתרשה לה ללכת. עדנה, מחשש שיצחקו על טרייסי בשל משקלה, מסרבת. אמבר וון טאסל - מהרקדניות בתוכנית של קולינס - נכנסת לוויכוח עם אימה ולמה וון טאסל. שלוש הבנות, טרייסי, פני ואמבר, מתעמתות עם אימהותיהן (""Mama, I’m a Big Girl Now").
לאחר קבלת רשות ותמיכה מאביה, וילבור טורנבלד, טרייסי הולכת לאודישן למופע, ופוגשת ברקדן הכוכב לינק לארקין, ומתאהבת בו ("I Can Hear the Bells"). ולמה, המפיקה הגזענית של התוכנית, פוסלת את האודישן של טרייסי בגלל עודף המשקל שלה, כמו גם את זה של אינז סטאבס, מפני שהיא שחורה ("The Legend of Miss Baltimore Crabs""). בחזרה בבית הספר, טרייסי פוגשת בסיוויד ג'יי. סטאבס, אחיה הגדול של אינז ובנה של מייבל סטאבס, המנחה-האורחת בתוכנית של קורני קולינס, ב"יום השחורים". סיוויד, שמתגלה כרקדן מיומן, מלמד את טרייסי מספר צעדי ריקוד, שבאמצעותם היא מרשימה את קולינס (""The Madison"), שמצרף אותה לתוכנית שלו ("(Reprise) The Nicest Kids in Town"). במהלך השידור, לינק מקדיש שיר וריקוד לטרייסי ("It Takes Two"), למורת רוחה של אמבר. ולמה מנסה לרקום מזימה, על מנת לפגוע בהצלחתה של טרייסי ("Velma’s Revenge").
בבית משפחת טורנבלד, עדנה מקבלת שיחות ממעריצים שראו את טרייסי בתוכנית. מר פינקי, בעלים של חנות שמלות במידות גדולות, מעוניין שטרייסי תהיה דוגמנית הבית שלו. טרייסי מתחננת בפני אמה שתבוא עימה, ותהיה הסוכנת שלה. עדנה, ששנים לא יצאה מהבית, חוששת בהתחלה, אך בסופו של דבר מתרצה ("Welcome to the 60's"). בבית הספר, מערכת היחסים בין טרייסי לבין לינק מתחממת, כמו גם בין פני לבין סיוויד. האחרון מזמין את כולם למסיבת ריקודים בחנות התקליטים של אמו ("Run and Tell That"). טרייסי מדרבנת את כל הנוכחים לקיים עצרת מול אולפן הטלוויזיה נגד אפליית השחורים. מייבל משכנעת את עדנה ואת וילבור לקחת חלק בעצרת. מייבל מובילה את ההפגנה, ולמה מזעיקה למקום את המשטרה, שעוצרת כמעט את כל המשתתפים ("Big, Blonde and Beautiful").
מערכה שנייה.
לאחר המצעד, רוב הנשים מוצאות עצמן כלואות בבית סוהר לנשים ("The Big Dollhouse"). באמצעות טקטיקה מלוכלכת, ולמה מצליחה לקבל חנינה מהמושל, עבורה ועבור אמבר. וילבור משחרר בערבות את יתר הנשים, למעט טרייסי שנאלצת להישאר מאחור, בשל אחת מהמניפולציות של ולמה. טרייסי לבדה, רוצה שלינק יהיה שם איתה ("(Reprise) Good Morning Baltimore"). בחנות של וילבור, מסתבר לשני הוריה של טרייסי שהם נותרו חסרי כל, בגלל הערבות ששילמו. עדנה מזדהה עם חלומה של בתה, וחושפת כי תמיד חלמה בעצמה לייצר בגדים לנשים במידות גדולות. וילבור ועדנה מעלים זכרונות מהעבר, ושרים על איך הם לא יכולים להיפרד זה מזו ("You’re Timeless to Me").
במהלך הלילה, לינק מתגנב אל בית הכלא ומשחרר משם את טרייסי. באותו הזמן, סיוויד מתגנב אל חדר השינה של פני, הקשורה למיטתה כעונש של אמה, והוא מתיר את חבליה. שני הזוגות מכריזים על אהבתם של האחד לשני ("Without Love"). שני הזוגות הנמלטים מחפשים מקלט בחנות התקליטים של מייבל. טרייסי סבורה שזה לא הוגן שאחרי כל העבודה הקשה שלהם, עדיין קיימת הפרדה גזעית בתוכנית הטלוויזיה של קורני קולינס. הם הוגים יחד תוכנית, על מנת לקדם אינטגרציה גזעית בתוכנית, ומייבל מזכירה לכולם את המאבק הארוך שלהם עד כה לשוויון ("I Know Where I've Been"").
ביום תחרות "מיס היירספריי", קורני קולינס מתחיל את תוכנית הטלוויזיה שלו עם שיר נותני החסות - ""It’s Hairspray". אמבר מפגינה את כישורי הריקוד שלה, ומנסה לגרוף כמה שיותר קולות מקהל הצופים ("Cooties"). רקע לפני שקולינס מכריז על התוצאות, טרייסי מפתיעה את כולם כשהיא מופיעה בשמלה יפה. היא משתלטת על הבמה, ואליהם מצטרפים לינק, פני, סיוויד, עדנה, וילבור, אינז הקטנה ומייבל. טרייסי מוכרזת כמנצחת של התחרות. ולמה ואמבר מוחות על התוצאות. טרייסי מכריזה על אינטגרציה גזעית בתוכנית של קולינס, וזוכה למחיאות כפיים מצד כולם. לאחר הודעתה, מר שפריצר עולה לבמה ומודיע לטרייסי כי המושל צפה בתוכנית, והחליט להעניק לטרייסי חנינה מלאה וגם מלגת לימודים מלאה לקולג'. לינק מקבל הצעה לחוזה הקלטות. פרודי, שעד כה הביעה עמדות גזעניות כלפי שחורים, רואה עד כמה פני וסיוויד מאושרים ביחד, והיא מתרצה. בשיאו של הרגע, ולמה ואמבר מוזמנת להצטרף אל החגיגה. וכאשר כל הנוכחים באולפן הטלוויזיה חוגגים בשמחה, טרייסי ולינק מתנשקים ("You Can't Stop the Beat").
שירים.
שירים שנפסלו.
"היירספריי" עברה כמה תיקונים לפני ובמהלך הרצה בסיאטל, טרם הבכורה בברודוויי, תהליך שבמהלכו ירדו והוחלפו חלק מהשירים. אחד מהשירים האלו, תשדיר שירות בנושא בטיחות בדרכים בשם "Blood on the Pavement", שקדם לשיר "The Nicest Kids in Town", נכלל באלבום שבביצוע צוות השחקנים המקורי של המחזמר. בגרסות מוקדמות, שירים שונים, ובהם "The Status Quo" ו-"Velma’s Cha-Cha" (שהוחלף בסופו של דבר בשיר "Velma’s Revenge"), שימשו במחזה עבור קטע האודישן של טרייסי ודחייתה, אך הוחלט להחליפם בשיר "The Legend of Miss Baltimore Crabs", משום שהסתבר שהקהל לא אהב לראות את טרייסי מותקפת מילולית, מיד אחרי "I Can Hear the Bells". לאחר האודישנים, הייתה במקור סצנה בחנות של וילבור, שמנסה לעודד את רוחה של טרייסי לאחר דחייתה, כשהוא מבצע את השיר "It Doesn't Get Better than This". מאוחר יותר השיר הוחלף בשיר "Positivity", אך בסופו של דבר הסצנה ירדה לחלוטין, כבר בשלב ההרצות בסיאטל, משום שהיוצרים התרשמו שיש בה כפילות מיותרת.
לאחר שטרייסי בסופו של דבר מתקבלת לתוכנית, היה במקור השיר "The New Girl in Town"", בתחילה בביצוע "בנות המועצה", ומאוחר יותר על ידי הבנות השחורות. אף על פי שהשיר ירד מהמחזמר כבר בסיאטל, הוא בכל זאת נכלל בסרט הקולנוע משנת 2007, ומופיע בדפי התווים של המחזמר. גם השיר ""The Mother-Daughter Cha-Cha-Cha", שקדם לשיר "Big, Blonde, and Beautiful", קוצץ. מאוחר יותר, אל תוך שיר זה שילבו המחזאים שילבו את עצרת המחאה ואת ריקודי האמא-בת, ובכך ירד השיר, ומספר סצנות שונות הפכו לסצנה אחת. שיר נוסף שנחתך הוא "Step on Up", שירד לטובת השיר "I Know Where I’ve Been". בשלב מוקדם בראשיתה של ההפקה, העלילה כללה תחרות ריקודים בשם "Miss Auto Show", כפי שהוצג בסרט הקולנוע משנת 1988. במסגרת תחרות זו (שעברה שינויים, בשל העלות הגבוהה מדי בהצגת כלי רכב על הבמה), קורני קולינס מבצע את השיר "Take a Spin", שמאוחר יותר הוחלף ב-"It’s Hairspray"". לאחר שאמבר מבצעת את השיר "Cooties" הופיע שיר הסיום בביצועה של טרייסי בשם ""It Ain’t Over ’Til the Fat Lady Sings"", אם כי השיר נחתך לאחר הקריאה השלישית של המחזה; עם זאת, השיר נכלל במהדורה מיוחדת של פסקול הסרט המוזיקלי.
התזמורת.
התזמורת של "היירספריי" דורשת 15 נגנים: שלושה קלידנים, הראשון שבהם משמש גם כמנצח, גיטרה בס, שתי גיטרות, תופים, כלי הקשה, חצוצרה, טרומבון, שני נגני כלי נשיפה מעץ, שני כינורות, וצ'לו. שני הגיטריסטים מנגנים הן על גיטרה אקוסטית והן על גיטרה חשמלית; שני נגני החצוצרה מנגנים גם על פלוגלהורן. בהפקה המקורית בברודוויי נעשה שימוש גם בפיקולו. נגן כלי הנשיפה מעץ הראשון מנגן גם בטנור, סקסופון, חליל וקלרינט. הנגן השני של כלי הנשיפה מעץ מנגן גם על טנור, סקסופון, חליל וקלרינט.
בהפקת ברודוויי המקורית, חלק מהשחקנים שימשו גם כנגנים על חלק מכלי הנגינה, כדי למלא את דרישות המינימום של התיאטרון בו הוצג המחזמר.
תגובות.
ביקורות.
על פי וראייטי, "היירספריי" קיבל 13 ביקורות חיוביות ו-4 ביקורות מעורבות. צ'ארלס אישרווד, בסקירת מגזין וראייטי שלו כתב: "לא יחסרו קונים ליצירה מתקתקה זו בזמן הקרוב. נישאת על גלי אדי תרסיס, הפקה זו עומדת בציפיות". בן ברנטלי כתב: "אז מה אם ההטפה החברתית משתלטת? עמוס בשירים מלודיים וערמומיים מאת מארק שיימן וסקוט ויטמן ובבימויו - ההמוני אך לא וולגרי - של ג'ק או'בריאן - "היירספריי" הוא מחזמר הכי מתוק שיש - מבלי לקבל עששת... הוא מצליח לשחזר את העונג של קומדיה-מוזיקלית של פעם, מבלי להיראות מיושן. שיימן מצליח לקחת מקצבים תקופתיים של רוק ושל R&amp;B ולתרגם אותם לסאונד גדול וקופצני כפי שנדרש בברודוויי. אך בעוד שהעיבודים המושכלים מתכתבים בשמחה עם הבלדות הישנות של מוטאון, אלביס פרסלי, לסלי גור, המוזיקה של המחזמר איננה נוסטלגית. זוהי מוזיקה שבונה עולם עצמאי משלה". בניו יורק דיילי ניוז נכתב כי "כטרייסי, יש למריסה ג'ארט וינוקור נוכחות בימתית מושכת מאוד. הריקוד שלה אינו כה מיוחד, כפי שהעלילה רומזת, אך היא תכבוש את הלב שלך. עם תפקיד זה, מציב את עצמו הארווי פירסטיין ברשימת הדיוות הגדולות של ברודוויי."
הכנסות.