ולאחר תקופת ההכשרה, הפך פינס לתותחן טנק בצבא.
פינס קיבל את כל תאריו, מהתואר הראשון ועד התואר השלישי, בחוג למזרח אסיה באוניברסיטה העברית בין השנים 1997-1985. עבודת הדוקטור שלו עסקה בהגות סינית בין המאות ה-8 וה-5 לפני הספירה, והיא נערכה בהדרכת פרופסור איירין איבר, במסגרת העבודה עשה מחקר באוניברסיטת נאן-קאי, טיין-ג'ין, סין. פינס התמנה למרצה באוניברסיטה העברית ב-1998, למרצה בכיר בשנת 2002, לפרופסור חבר בשנת 2007, ולפרופסור מן המניין ב-2012. הוא משמש כראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה.
פינס היה פעיל כסטודנט ברק"ח ושימש כמרכז פעילות ארגון השמאל הרדיקלי קמפו"ס (קבוצת מעורבות פוליטית וחברתית סטודנטיאלית). ישב מספר פעמים בכלא הצבאי על סירוב לשרת בשטחים ועל סירוב לשרת בלבנון, בפעם הראשונה בשנים 1984-1983 ובשנית בין השנים 1990-1989, תקופה מצטברת של כחצי שנה.
פינס כותב ביחד עם פרופסור גדעון שלח סדרה של שלושה כרכים בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה שעוסקת בקיסרות הסינית למן יסודותיה בתקופה הפרהיסטורית ועד לשנת 1912. מדובר בפרויקט ייחודי הסוקר לעומק את התהליכים הפוליטיים, החברתיים, הכלכליים והאינטלקטואליים שעיצבו את החברה והמדינה הסינית לאורך תקופה המשתרעת מן העידן הניאוליטי (האלף השמיני עד השלישי לפנה"ס) ועד לשלהי התקופה הקיסרית במאות 19 – ראשית המאה ה-20. עורך הסדרה הוא פרופסור יצחק שיחור. שני הכרכים הראשונים פורסמו ב-2011 ו-2013; הכרך השלישי מצוי בהכנה.
פינס הוא אחד משני ראשי מכון קונפוציוס באוניברסיטה העברית, המוסד האקדמי הבינלאומי של המפלגה הקומוניסטית של סין.
יורי פינס נשוי לואנג יו, מרצה להיסטוריה ותרבות ישראלית באוניברסיטת בייג'ינג, סין.
מחקריו.
תחום עניין מרכזי של מחקריו של פינס הוא הגות פוליטית סינית קדומה ותרבות פוליטית סינית מסורתית. עיקר עניינו הוא בתקופת "100 האסכולות", מאות 3–6 לפני הספירה, עידן של גיבוש התרבות וההגות הסינית כפי שאנו מכירים אותה היום. כן עוסק במאפייני הקיסרות הסינית הקדומה, בהיסטוריוגרפיה סינית מסורתית, בבניית זהויות במרחב הסיני לפני הקמת הקיסרות ב-221 לפנה"ס ואחריה ועוד. לאחרונה מתעניין בהיבטים השוואתיים של האימפריות השונות בהיסטוריה האנושית.
יסודות ההגות הקונפוציאנית: החיים האינטלקטואלים בתקופת צ'וּן-צ'יוּ (453-722 לפני הספירה).
עיבוד של עבודת הדוקטור של פינס. המחקר מנסה לבחון מחדש את חיי הרוח של "תקופת האביב והסתיו" (צ'וּן-צ'יוּ בסינית, 722-453 לפנה"ס). אגב כך, פינס בוחן את הטקסט המרכזי הדן בתקופה זו, ה"דזוֹ ג'וּאָן", שהיא היצירה הגדולה ביותר מהתקופה הטרום-קיסרית בסין. בניגוד למרבית המחקרים שפורסמו במאה ה-20, פינס טוען ש"דזוֹ ג'וּאָן" היא יצירה אמינה, המשקפת את ההיסטוריה המובאת בה (453–722 לפני הספירה). לדעת פינס תקופת "האביב והסתיו" שונה מהותית מתקופות מאוחרות יותר בהיסטוריה הסינית. מדובר בתקופה אריסטוקרטית, אז נשלטה סין בידי אצולה תורשתית וכתוצאה מכך חיי הרוח וההגות הפוליטית והאתית היו שונות ממה שהיה מקובל בתרבות הסינית מאוחר יותר. כך, למשל, הוגי התקופה הזו תמכו בדגם פוליטי ביזורי יותר מאשר היה מקובל בסין מאז המאה ה-5 לפנה"ס. עוד בולט בהיעדרו רעיון המריטוקרטיה – קידום האנשים לפי כישוריהם ולא לפי הייחוס שלהם – שהיה ליסוד ההגות החברתית הסינית מאז המאה ה-5 לפני הספירה.
לחזות את הקיסרות בת האלמוות: הגות פוליטית סינית של עידן המדינות הלוחמות.
ספרו השני של פינס עוסק בהגות של תקופת "המדינות הלוחמות" (453-221 לפני הספירה) ומסכם את מחקריו עד אז. הוא דן בגיבוש הערכים שעליהם הושתתה לימים הקיסרות הסינית. מדובר בעידן של פיצול פוליטי של סין, עידן בו לא הייתה אורתודוקסיה המוכתבת מלמעלה וההוגים המתחרים היו יכולים להציג את רעיונותיהם באין מפריע. לטענתו של פינס, העובדה שדווקא בתקופה הזו התגבשו העקרונות המנחים של הקיסרות המאוחדת העתידית תרמה באופן מכריע לעוצמתה האידאולוגית של הקיסרות מהרגע שהוקמה. הספר נושא אתה השם "לחזות את הקיסרות בת האלמוות" מאחר שהקיסרות הסינית שגובשה בתקופת "המדינות הלוחמות" הייתה לקיסרות הרציפה ביותר בעולם: במשך למעלה מ-2000 שנה לא השתנה מן היסוד המבנה הפוליטי שלו. השאלה שפינס שאל בספר ובמאמרים, היא מה גרם לכך שהקיסרות הסינית שמרה על יציבותה המבנית במשך למעלה מאלפיים שנה, וזאת על אף אין ספור מרידות, כיבושים, התמוטטויות ועוד. היכולת של הקיסרות לקום לתחייה כממלכה מאוחדת המונחית בידי אותם הערכים הפוליטיים שגובשו עוד בעין "המדינות הלוחמות" מבדילה את הקיסרות הסינית מאימפריות אחרות. אלה נפלו ולא קמו (למשל רומי, החליפות הערבית, הקיסרות הפרסית ועוד). בסין, כושר ההישרדות של הקיסרות היה חזק בהרבה.
בספרו "לחזות את הקיסרות בת האלמוות" פינס יוצא נגד הגישה המקובלת הרואה ב"תקופת 100 האסכולות" בעיקר את עידן של חילוקי דעות בין אסכולות רעיוניות מגובשות כאילו היו אלה מפלגות אידאולוגיות המוכרות לנו מהעידן המודרני.
פינס מסכים עם כך שאכן ההוגים התווכחו ביניהם, אבל טוען שמעבר לכל הוויכוחים היו נקודות קונצנזוס שהפכו לימים לתשתית הרעיונית שעליה הושתתה הקיסרות הסינית. הקונצנזוס היה כה חזק עד שעד לראשית המאה ה-20, לא היה איש מבין השחקנים הפוליטיים החשובים בסין שקרא תיגר על מבנה המשטר, שהקיסר עומד בראשו, שולט לכאורה ב"כל אשר מתחת לשמיים", מעסיק מלומדים בתפקידי מפתח ומפגין דאגה לפשוטי העם, מבלי לשתפם בשלטון. המערכת הרעיונית שהתגבשה בימי "המדינות הלוחמות" הייתה לפיכך לבעלת הגמוניה תרבותית ופוליטית לאורך ההיסטוריה הסינית. כל עוד קיבלו כולם – אפילו כובשיה הזרים של סין - את הנחות היסוד האלה, היה המשטר מאוד חזק.
פינס מסכם את הרעיונות העיקריים שגובשו בימי "המדינות הלוחמות" ונהפכו לנכסי צאן וברזל של הקיסרות הסינית כדלקמן:
ספר "הקיסרות הנצחית: תרבות פוליטית בסין המסורתית".
הספר השלישי של פינס, שהתפרסם בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2012, הוא המשך לספרו הקודם, "לחזות את הקיסרות בת האלמוות". פינס בוחן בו כיצד הרעיונות שעוצבו בתקופה הטרום-קיסרית השפיעו על התנהלותה של הקיסרות הסינית לדורותיה, דהיינו מאז הקמתה ב-221 לפנה"ס ועד להחלפתה ברפובליקה הסינית בשנת 1912. פינס גורס כי כושר ההישרדות המופלא של הקיסרות נעוץ בשילוב בין העקרונות "הקשיחים" שעיצבו את התנהלותה מחד גיסא, לבין גמישות ביישום העקרונות הללו מאידך גיסא. כך, למשל, האידאולוגיה הקיסרית חייבה את היותו של המרחב "מתחת לשמיים" מאוחד תחת שלטונו של הקיסר הסיני; ורעיון זה הביא לכך שבתקופות הפיצול הטוענים לכתר הקיסר לא יכלו לקבל לגיטימיות של משטרים עצמאיים על אדמת סין והיו חייבים לנהל מאבק על החיים והמוות נגד הקיסרים המתחרים, עד שלבסוף רק קיסר מאחד יחיד ישרוד. הדבר הביא לתקומתה של הממלכה המאוחדת בשטחה של סין גופא אחרי תקופות פיצול קצרות כארוכות; אולם מימוש "קשיח" מדי של עקרון זה עלול היה להוביל את הקיסרות למלחמות ההתפשטות האין סופיות, זאת מאחר שתאורטית "כל אשר מתחת לשמיים" היה המרחב העולמי, ושום שליט בעולם לא היה אמור להיות עצמאי. אולם כאן קברניטי הקיסרות ערכו תיקון חשוב באידאולוגיה: הם הפרידו - גם אם לא בריש גלי - בין המרחב "הפנימי" בו השלטון של הקיסר היה צריך להיות מוחלט, לבין המרחב "החיצוני" בו הסתפק הקיסר בעליונות נומינלית בלבד על הנכרים. התוצאה הייתה מדיניות גמישה, שאפשרה להתאים את יעדי ההתפשטות לכוחה של הקיסרות בפועל; רוב קיסרי סין הסתפקו בשליטה אפקטיבית בסין גופא וזנחו את רעיונות השליטה "העולמית" למעשה, גם אם לא להלכה.
גמישות דומה מאפיינת לפי פינס תחומים אחרים של התנהלות הקיסרות. כך, הקיסר היה נתפס כשליט כול-יכול אשר אין תחום האוטונומי ממרותו; ואכן, קיסרים אסרטיביים היו יכולים להטיל את מרותם על כל תחום אפשרי: החל מקניין הקרקעי, דרך תחומי הדת והתרבות וכלה אפילו בחוקי ליבוש ובכללי מתן שמות לנתיניהם. ריכוז זה של כל העצמה האפשרית בידיו של איש אחד נועדה להבטיח אחדות ממשית לממלכה, ולקיים מוקד בלבדי של קבלת ההחלטות. יחד עם זאת, פקידי הקיסר היו מודעים היטב לסכנה של שימוש לרעה בסמכויות הבלתי מוגבלות של השליט העליון; על כן, הם דאגו "לנטרל" את מרבית הקיסרים, על ידי הכוונתם לפעילות טקסית בעיקרה, ועידודם שלא להתערב יתר על המידה בענייני השלטון היומיומיים. הדבר אפשר לפקידים לרכז את מרבית הסמכויות המעשיות בידיהם תוך שמירה על מראית עין של שלטון יחיד בל-יעורער.
פינס בוחן בספרו דפוסי התנהלותה של הפקידות הבכירה, של העילית המקומית שניהלה את החברה הסינית "למטה" ואף של פשוטי העם - ליתר דיוק אותם מרכיבים של פשוטי העם שפעלו בתחום הפוליטי, לרוב באמצעות מחאות אלימות ומרידות. בהתנהלות של כל אחת מהקבוצות הללו הוא מזהה מתח רב: בין מחויבות הפקידים להיות משרתי הקיסר לבין רצונם לשמור על המעמד של מורי הדרך שלו; בין תפקיד העילית המקומית כמשענת השלטון הקיסרי לבין היותה מתחרה עם השלטון על העצמה הכלכלית והפוליטית; בין השלמת פשוטי העם עם האופי הריבודי וההיררכי של החברה לבין לגיטימיות של המרד ושל הקריאה החוזרת לשוויון הכלכלי והחברתי. המתחים הללו הובילו ללא מעט טרגדיות בהיסטוריה הסינית, אך גם אפשרו גמישות רבה והתאמת דפוסי השליטה לנסיבות הכלכליות, החברתיות והבינלאומיות המשתנות. גמישות זו לדידו של פינס הייתה למקור החיות הייחודית של הקיסרות הסינית.