מסופר מפי היסטוריונים סונים כי לאחר שנכנס לעיר הוא "הושפל על ידי הטטרים ונאלץ לרכוב על חמור. אישה אחת שראתה אותו אמרה לו: 'האם כך ראית את בני עבאס נוהגים?, וכעת הגענו למצב זה בשל מעשי ידיך'. לאחר מכן הסתגר בביתו למשך יומיים וזאת הסיבה שמת מודאג ועצוב". בזיכרון ההיסטורי הערבי מציינת דמותו משל לבוגד (לרוב שיעי) במדינה המבקש למסור אותה בידי אויבים חיצוניים.
אל-וצאף
עבדאללה בן פצ'לאללה שרף א-דין א-שיראזי (קרי: פדלאללה; בערבית: عبد الله بن فضل الله شرف الدين الشيرازي) היה היסטוריון פרסי בן המאה ה-14 שפעל בחצר השושלת האילח'אנית קודם לשנת 1299 ועד למותו בשנת 1323. הוא מכונה "אל-וצאף", מילה שמשמעותה "מחבר שירת הלל", בשל עבודותיו החשובות המתארות את קורות התקופה. בנוסף שימש וצאף כגובה מיסים במחוז פארס תחת מחמוד ע'אזאן ותחת אלג'ייטו (Öljaitü).
יצירתו של וצאף.
ספרו החשוב ביותר "תג'זיאת אל-אמצאר ותזג'יאת אל-אעצאר" ("הקצאת הערים ומדידת העידנים") ממשיך את עבודתו של ג'ווייני המתארת את קורות האימפריה המונגולית עד לנפילת בגדאד בשנת 1258.
סגנונו של וצאף.
וצאף ידוע בשל הכתיבה הפרסית המסוגננת שלו. סגנון זה ידוע כ"פרסית פירחונית" והוא קשה מאוד לקריאה. האילח'אן אלג'ייטו, שידע לקרוא פרסית, לא הצליח להבין את הכרוניקה שחיבר וצאף. סגנון הכתיבה של וצאף איפשר לו למתוח ביקורת על השליטים המונגולים בתוך המלל המסוגנן, אך לא קריא, של כתיבתו.
סלימאן שאה
סלימאן שאה (בפרסית: سليمان ساه) היה מצביא עבאסי באחרית ימיה של הח'ליפות העבאסית. הוא כיהן תחת אל-מסתעצם בבגדאד והיה המפקד הכללי של הצבא לאחר ניצחונו בקרב אנבאר. הוא עודד את אל-מסתעצם לא להיכנע להולאגו והיה אחראי על הגנתה של העיר במהלך המצור המונגולי עליה בינואר-פברואר 1258. לאחר כיבוש העיר הוא נתפס והוצא להורג יחד עם הח'ליף ו-700 מתומכיהם.
חסידות חב&quot;ד ליובאוויטש
אבן יד
אבן יד (באנגלית: handaxe, לעיתים מתורגם כ"גרזן יד") היא טיפוס כלי אבן מסותת שהיה בשימוש נרחב על ידי בני-אדם בתקופת האבן הקדומה, מ-1.5 מיליון ועד 50 אלף שנים לפני זמננו. ככזאת היא שימשה במשך זמן ארוך יותר מאשר כל מכשיר ידוע אחר באבולוציה של האדם.
אבן היד היא הכלי הנפוץ ביותר במרבית האתרים הארכאולוגיים שהתגלו מן תרבות האשלית, וניתן למצוא אותה גם במכלולים של התרבות המוסטרית. ביחד עם הקופיץ (cleaver) הנפוץ פחות, אבן היד היא המכשיר הידוע הראשון שעוצב באופן מתוכנן וסטנדרטי. זאת בניגוד לכלי אבן פרימיטיביים יותר, כמו אלו המאפיינים את התרבות האולדובאית, שצורתם אקראית למדי והסיתות שלהם מועט מאוד (למשל כמו המקצץ). אבן היד מקושרת בעיקר עם המינים הומו ארגסטר, הומו ארקטוס והומו היידלברגנסיס, אך הייתה בשימוש גם על ידי מינים מאוחרים יותר כמו האדם הניאנדרטלי והמין האנושי המודרני הומו ספיינס.
מבנה ואופן הייצור.
בתקופה הפלאוליתית התחתונה סותתה אבן היד מנתזים גדולים יחסית (10 ס"מ ויותר), מחלוקי נחל גדולים או לעיתים נדירות יותר מבולבוסים. צורתה הייתה שטוחה ובמבט מן הצד השטוח נראתה שקדית, סגלגלה או משולשת. היו לה שתי שפות חדות ומסותתות (כלי "דו-פני", biface) ובדרך-כלל חוד מסותת ביניהן. הקצה הנגדי לחוד, ששימש כ"ידית" הכלי, היה בדרך-כלל עבה יותר ומעוגל או שטוח, על-מנת להקל על האחיזה. סיתות השפות החדות התבצע על ידי שיברור – הקשה עדינה ומחושבת על הקצה – ודרש מיומנות ושליטה. השיברור נעשה באמצעות "מקבת קשה" (אבן אחרת) ובטכניקות מתקדמות יותר גם באמצעות "מקבת רכה" (עץ, עצם או קרן). החל מהתקופה הפלאוליתית התיכונה, בתעשייה המוסטרית, יוצרו אבני יד לפעמים בטכניקת לבלואה, המבוססת על סיתות מכין מיוחד של גרעין האבן לפני התזת הנתז, ודורשת מיומנות רבה אף יותר.
צור הוא הסלע האידיאלי להכנת אבני יד ושאר כלי אבן, תודות לקשיותו ובעיקר תודות לנטייתו להתפצל לשברים דקים חדים (נתזים) כשמכים עליו במקבת. ואולם בתקופה הפלאוליתית התחתונה סתתי הכלים היו הרבה פחות בררנים מן הסתתים בתקופות פלאוליתיות מאוחרות יותר, וייצרו כלים מכל אבן קשה יחסית שהייתה זמינה בסביבתם הקרובה. מתקופה זו מוצאים אבני יד רבות העשויות מבזלת, מקוורציט ואף מאובסידיאן.
שימושים.
למרות שמה האנגלי, אבן היד לא הייתה סוג של גרזן – היא לא הייתה מחוברת לידית מעץ או מכל חומר אחר, והמשתמש החזיק אותה בכף ידו. תפקידה היה ככל הנראה כמכשיר רב-שימושי לחיתוך וניפוץ. מתוך מחקרים של דגמי שחיקה מיקרוסקופיים על אבני יד, כמו גם של סימני חתכים על עצמות מאובנות באתרי אדם קדום, מסיקים שאחד השימושים העיקריים היה כסכין קצבים לצורך פשיטת העור והבשר של בעלי-חיים ניצודים ופיצוח העצמות על מנת לאכול את מח העצם.
השערות לגבי תפקידה החברתי והאמנותי של אבן היד.
מספר תכונות אופייניות של אבני-יד קשה להסביר משיקולים שימושיים גרידא:
מסיבות אלו יש חוקרים המשערים שאבני-יד יוצרו לא רק ככלים שימושיים אלא גם כחפצים טקסיים וקישוטיים, סמלי מעמד או אולי אמצעי סחר ותשלום. הוצע שאבני יד הן הדוגמאות העתיקות ביותר של ביטוי אסתטי מן התקופה הפלאוליתית התחתונה, אשר לא שרדו ממנה חפצים הניתנים להגדרה חד-משמעית כחפצי אמנות. חוקרים נוספים הציעו שאבני יד הפכו לאמצעי של ברירה מינית: הן שימשו גם על מנת למשוך מחזרים ולהעיד על איכותו של המסתת כבן-זוג או בת-זוג אפשריים. השערה זו קיבלה את הכינוי הפופולרי "אבן היד הסקסית".
מוניק
מוניק איימס (באנגלית: Monique Imes; נולדה ב-11 בדצמבר 1967) ידועה באופן רשמי בשם הבמה מוניק. היא קומיקאית ושחקנית אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט "פרשס".
קריירה.
מוניק החלה את קריירת המשחק בסדרה "משפחת פרקר" בתפקיד ראשי של ניקול אן "ניקי" אוגלאבי. את תפקידה זה גילמה למשך 5 עונות מ-1999 עד 2004. מאז התפרסמה והחלה להנחות תוכניות ערב כמו "Showtime at the Apollo". בהמשך שיחקה בסרטים הקומים: "בייבי בוי", "בנות שמנות" ו"ברוך שובך רוסקו ג'נקינס", "מופע השיער", ו"הכל כלול" לצד קווין הארט וסנופ דוג, הסרט נקטל על ידי המבקרים ונכשל בקופות. ב-2007 תרמה את קולה לסרט "הצד הגס של הפינגווינים" של הבמאי בוב סאגט.
בשנת 2009 שיחקה בסרט "פרשס", בו גילמה את דמותה של מארי, אמה המתעללת של גיבורת הסרט פרשס ג'ונס (גבורי סידיבי).
על תפקידה קיבלה ביקורות אוהדות, וכן זכתה במספר פרסים יוקרתיים, בהם פרס האוסקר, פרס גילדת שחקני המסך, פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א. מוניק היא האישה האפרו אמריקאית השש עשרה שקיבלה מועמדות לפרס האוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה, והרביעית שזכתה. באופן כללי, היא האדם האפרו אמריקאי השנים עשר שזכה בפרס האוסקר, והשביעי בעשור הנוכחי.
בשנת 2015 שיחקה בסרט של HBO, "סיפורה של בסי סמית" אודות חייה של בטי סמית, בתפקיד מא רייני. על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית משנה מצטיינת במיני-סדרה או סרט.
מוניק מנחה כיום את התוכנית "The Mo'Nique Show".
קשת אילון
קשת אילון הוא מרכז מוזיקה לכלי קשת השוכן בקמפוס צמוד לקיבוץ אילון שבגליל המערבי. המרכז הוקם בשנת 1990.
מרכז המוזיקה הוקם בשנת 1990 בקיבוץ אילון, אז השתתפו בו כ-25 סטודנטים, רובם עולים מברית המועצות.
ב-1991 הוקמה עמותה בשם "כיתות אמן קשת אילון" הפועלת כמוסד ללא כוונת רווח ומופעלת על ידי ועד שכל חבריו פועלים בהתנדבות.
המנהל המוזיקלי של קשת אילון הוא פרופסור יצחק רשקובסקי מהקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון. גלעד שיבא הוא מנכ"ל העמותה.
החל מדצמבר 2002 מתקיימים בקשת איילון קורסים לכנרים צעירים ומוריהם. בשנים 2014–2015 הקימה עמותת קשת אילון קמפוס חדש על שטח קרקע שקיבוץ אילון העביר אליה.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ישראל: בתי ספר למוזיקה]]
[[קטגוריה:מוסדות מוזיקליים בישראל]]
[[קטגוריה:הגליל המערבי]]
[[קטגוריה:אילון]]
קומפלקס
קומפלכס
בוטרוס אבו מנה
בוטרוס אבו מנה (1932 - דצמבר 2018) היה היסטוריון, פרופסור בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, חוקר האימפריה העות'מאנית בשנותיה האחרונות, וחוקר החברה הערבית במזרח התיכון.
ביוגרפיה.
אבו מנה היה נוצרי יווני-אורתודוקסי ונולד ברמלה ב-1932; במלחמת השחרור נמלטה משפחתו ללוד. עם סיום לימודי תואר ראשון באוניברסיטה העברית הוא עבר לאוניברסיטת אוקספורד, שם סיים דוקטורט ב-1971 בהנחיית אלברט חוראני, על מחקרו בנושא "אספקטים של השליטה העות'מאנית על סוריה במחצית השנייה של המאה ה-19". באוקטובר 1971 הצטרף כמרצה למחלקת המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, ממנה פרש ב-2002 כפרופסור חבר במשך יותר משלושים שנה. ב-2009 הוזמן לאוניברסיטת הרווארד כחוקר אורח במכון ללימודי המזרח התיכון. הוענק לו תואר יקיר העיר חיפה, וב-2005 יצא לאור לכבודו הספר "Ottoman reform and Muslim regeneration". תחומי מחקרו התמקדו בנושאים: תקופת התנט'ימאת באימפריה העות'מאנית, סוריה הגדולה במאה ה-19, הנהצ'ה (התחיה) הספרותית והלשונית הערבית, הטריקה של הנקשבנדיה, ומחוז ירושלים במאה ה-19.
חיים אישיים.
אבו מנה התגורר בחיפה. היה נשוי לנאאילה לבית נקארה ולזוג נולדו שני בנים: ראאד - עורך דין הגר בבריטניה, ובאשיר - פרופ' לספרות אנגלית באוניברסיטת קנט בבריטניה. נפטר בדצמבר 2018.
קריסטינה וייבורן
קריסטינה וייבורן (Kristina Wayborn; נולדה ב-24 בספטמבר 1950) היא שחקנית ילידת שוודיה שעבדה בעיקר בבריטניה ובארצות הברית.
ביוגרפיה.