ב-1372 כבשו צבאותיו של הסולטאן מוראט הראשון את העיר והיא הפכה חלק מהאימפריה העות'מאנית. העיר וסביבתה הוכרזו כנפה (סנג'ק) עות'מאנית כחלק ממחוז (איילט) רומליה. ב-1690 כבשו חיילי הצבא האוסטרי את העיר לזמן קצר, אך הם גורשו על ידי צבאותיו של הסולטאן סולימאן השני. ב-1737, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, שוב הגיעו כוחות אוסטריים לפאתי העיר, אך הם נהדפו על ידי כוחותיו של הסולטאן מהמוט הראשון. ב-29 בינואר 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית ולאחריה נכללה בשטח נסיכות בולגריה אשר לאחר מכן הפכה למדינת הלאום הבולגרית. בשנת 1909 נבנתה מסילת הרכבת לעיר הבירה סופיה וקיוסטנדיל הפכה למרכז מסחרי ותעשייתי בעיקר בתחום המזון והמרפא. בימינו ממצבת עצמה העיר בעיקר כעיר תיירותית בתחום מרחצאות המרפא, האתרים ההיסטוריים הרבים שבסביבתה והכנסיות שובות העין.
אקלים.
בקיוסטנדיל שורר אקלים ממוזג וברצועה צרה לאורך נהר סטרומה ישנם מאפייני אקלים ים תיכוני. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.2oc וערכי הקיצון נעים ממינוס 0.8oc בינואר ועד 21.8oc ביולי. כמות המשקעים שנתית הממוצעת עומדת על 624 מילימטרים וישנם 42 ימים מושלגים בממוצע לשנה.
דמוגרפיה.
במהלך שנות ה-90 ירדה כמות האוכלוסין בעיר בשיעור של 11.5%. הקיטון נבע בעיקר מהגירת עבודה מהעיר בשל המשבר הכלכלי החריף שחוותה בולגריה בשנים הראשונות שלאחר קריסת המשטר הקומוניסטי. בעשור הראשון של המאה ה-21 קיימת יציבות בכמות האוכלוסין. הגם ששיעור התמותה עולה על שיעור הילודה, קיימת מגמת הגירה חיובית לעיר.
כלכלה.
קיוסטנדיל היא מרכז תעשייה קלה בתחום הטקסטיל, צעצועים, הלבשה והנעלה וכן משקאות חריפים. בראשית המאה ה-21, גדל בשיעור ניכר חלקה של התיירות בתוצר המקומי הגולמי. בשטחי הרשות המקומית קיימת חקלאות מפותחת בעיקר בתחום גידולי פירות שונות ותעשיית שימורים נלווית. קיוסטנדיל נודעת בבולגריה גם בייצור פירות יבשים.
הקהילה היהודית.
קהילה יהודית התקיימה בעיר קיוסטנדיל מתקופת מהמאה ה-16, ראשית התקופה העות'מאנית. בהמשך הגיעו מגורשי ספרד ופליטים יהודים מבלגרד והקהילה קיבלה צביון ספרדי. מקרב בני העיר נמנו סוחרים עשירים שהפכו לא אחת למטרה לכנופיות פורעים ושודדים, בעיקר בשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19, עת התגבר תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית.
לאחר מלחמת הבלקן השנייה הגיעו לעיר פליטים יהודים רבים והעלו את כמות בני הקהילה לכדי 2,761 נפשות. בעיר פעל בית ספר יהודי יסודי ובקרב בני הקהילה נרשמה פעילות קומוניסטית ענפה לצד פעילות ציונית. במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה העיר וקהילתה היהודית זירת מפתח בסיפור הצלתם של יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה. מרבית בני הקהילה עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה.
מארי דה גורנה
מארי דה גורנה (; 6 באוקטובר 1565 - 13 ביולי 1645), הייתה הנאמנה הספרותית ובתו המאומצת של מחבר המסות מישל דה מונטן.
דה גורנה נולדה בפריז לגיום לה ז'אר שלפני מותו ב-1578 רכש את טירת גורנה בכפר גורנה-סור-ארונד שהיה בחבל איל-דה-פראנס (כיום בחבל פיקרדיה), ומכאן תואר האצילות דה גורנה. היא הייתה הבת הבכורה מבין שישה ילדים. ב-1583 גילתה את ספר המסות של מישל דה מונטן שעורר בה הערצה והציבה לעצמה כמטרה לפוגשו. אף על פי שקיבלה חינוך מסורתי של בנות אצולה, למדה יוונית ולטינית בכוחות עצמה. ב-1586 אמה החליטה להעביר את מושב המשפחה לטירת גורנה.
ב-1588 כאשר הייתה בפריז עם אמה, שלחה פתק למונטן, שגם הוא היה בפריז לרגל הדפסה חדשה של המסות, שבו ביקשה לפוגשו, והם נפגשו למחרת. במשך החודשים הבאים מונטן ביקר בטירת גורנה מספר פעמים ואימץ אותה לבת. באחד מביקוריו אלה גילתה לו כי כתבה נובלה בשם: "האכסדרה של אדון דה מונטן שעסק באהבה ביצירותיו של פלוטרכוס". ייתכן שהתפתחו ביניהם קשרי אהבה. בסוף המסה "על העמדת פנים" מונטן הוסיף:
בתקופה שאחרי 1588 מארי דה גורנה לא פגשה עוד במונטן, אך הם נשארו בקשר מכתבים. ב-1591, אחרי מות אמה, השאירה את הטירה לאחיה ועברה להתגורר בפריז. אחרי מות מונטן ב-1592 אלמנתו, פרנסואז דה מונטן, נתנה לה עותק של המסות כדי שתפקח על הוצאת מהדורה חדשה. במהדורה זו שיצאה לאור ב-1595, כתבה מארי דה גורנה הקדמה ארוכה שבה שיבחה את רעיונותיו של מונטן, ותרגמה מלטינית לצרפתית ציטוטים של חכמי העת העתיקה שבהם מונטן עשה שימוש במסותיו.
דה גורנה שלא נישאה מעולם נתקלה בקשיים כספיים, וב-1608 אחיה נאלץ למכור את הטירה המשפחתית. היא שימשה כשכירת עט בשירותם של מרגריט דה ולואה, אנרי הרביעי, מלך צרפת, מארי דה מדיצ'י, לואי השלושה עשר, מלך צרפת ו הקרדינל רישלייה שהעניק לה קצבה ממלכתית קטנה. היא התעניינה בבעיות מדיניות וחברתיות, נלחמה למען זכויות האישה, וב-1622 פרסמה את חיבורה "שוויון בין גברים לבין נשים". היא הייתה קתולית והתנגדה לפרוטסטנטים, אך שמרה על קשרים עם מלומדים בעלי דעות חופשיות, ועסקה גם בתרגום לצרפתית ובפרסום של שירת ורגיליוס ואובידיוס ושל כתביי ההיסטוריונים סלוסטיוס וטקיטוס.
מארי דה גורנה מתה בפריז ב-1645 ונקברה בכנסיית סנט אסטאש שבעיר.
מאיה דוניץ
מאיה דוניץ (נולדה ב-16 באפריל 1981) היא פסנתרנית, מלחינה, זמרת, מנצחת מקהלות ואמנית סאונד ישראלית המקליטה ומופיעה בישראל ובחו"ל במנעד רחב של סגנונות מוזיקליים.
שנותיה הראשונות.
דוניץ נולדה בתל אביב וגדלה בסביון כאחת משלוש בנותיהם של אסתר ויעקב דוניץ, יזם בתחום המחשוב, אחותם של דנה דוניץ, זמרת ושחקנית שהתמודדה בתוכנית הריאליטי "גריז" ושל קרן דוניץ, זמרת-יוצרת ומפיקה מוזיקלית. היא החלה ללמוד מוזיקה בגיל צעיר, למדה פסנתר אצל נעמי לב וג'נינה לובנברג, למדה אצל המלחינה קרן רוזנבאום ובקונסרבטוריון שטריקר, חליל צד אצל החלילן משה אהרן אפשטיין ובמשך ארבע שנים למדה תאוריה מוזיקלית אצל המלחין לב קוגן. ב-1992 החלה ללמוד פיתוח קול אצל ענת מורג והשתלבה במקהלת הנוער בת-קול, עמה הופיעה בישראל ובאירופה. ב-1993 שיחקה ושרה בהצגה "אופרת היהודים" בבימויו של יורם פורת בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
בין השנים 1994–1998 למדה בבית הספר לאמנויות תלמה ילין במגמת הג'אז וסיימה כמצטיינת המגמה. ב-1995 שיחקה בסרט "ב-72 לא הייתה מלחמה" של דוד קריינר. ב-1996 הגישה תוכנית שבועית לילדים בערוץ הראשון. באותה שנה ייצגה את ישראל בפסטיבל נוער מוזיקלי בינלאומי למוזיקה בינלאומית בחוף השנהב. ב-1997 שיחקה בסרט "דנה לא רוקדת" של שמואל אימברמן. כמו כן השתתפה במספר סרטי סטודנטים. בין השנים 1996 - 1998 הגישה תוכנית רדיו שבועית ברדיו ללא הפסקה (103FM). ב-1997 הופיעה כפסנתרנית ראשית של תזמורת הביג בנד של תלמה ילין בבוסטון ובניו יורק. כמו כן הפיקה והלחינה את ההצגה "הציפור הכחולה" של מוריס מטרלינק שהועלתה במרכז סוזן דלל. בשנת 1998 הצטרפה דוניץ לאנסמבל רפלקס למוזיקה ויצירה בינתחומית חדשה, והופיעה באותה שנה כסולנית בפסטיבל "קולות חדשים" בכפר בלום.
ב-1999 הלחינה יצירה לביג בנד של אילן מוכיח בפסטיבל אשה בתיאטרון חולון, הופיעה בפסטיבל הג'אז בים האדום, ועם להקת הסלסה "קוקו לוקו" בהופעות בישראל ובטורקיה. באותה שנה נרשמה דוניץ לתוכנית הג'אז ומוזיקה בת זמננו בניו סקול בניו יורק. תוך כדי שהותה בניו יורק הופיעה דוניץ עם ג'ון זורן, דניאל זמיר, ג'ורג' גרזון ואהרון דוגן, הופיעה בניו ג'רזי עם בלט מכניק של ג'ורג' אנטיל, ליוותה בפסנתר את ה-"Shakespeare Theater Company" בפסטיבל המפטון בניו יורק ואת יהונתן גפן בסיבוב הופעות בארצות הברית.
2002 - 2005.
בשנת 2002 הצטרפה דוניץ להרכב הבינלאומי "Women's Voice", שבו היו חברות שבע מוזיקאיות ממדינות שונות, והופיעה איתו במשך שנתיים באפריקה, אירופה וארצות הברית. באותה שנה חברה גם לזמרת מיכל אופנהיים והופיעה עמה בדואט של יצירות מקוריות שנכתבו על ידן. באותה שנה הצטרפה גם ללהקת הבילויים כפסנתרנית, מעבדת וזמרת, הקליטה עמם שני אלבומים (ב-2002 וב-2006) ובהופעות בישראל ובחו"ל. ב-2002 וב-2003 הופיעה עם הזמרת היפנית יוקה יממוטו ועם נגן הבאס אדם שפלן והסקסופוניסט אייל תלמודי.