בינתיים הימין הרוסי המשיך לדחוף לעבר אילאו, בשלב מסוים הגיע למעשה לרחובות העיר ואיים על נפוליאון עצמו לפני שהמשמר הקיסרי הגיב ודחף אותם לאחור. נפוליאון חש בסכנה בה נמצא צבאו ופנה למירא לתקוף. תחילה הם הסתערו על הכוחות הרוסים שתקפו את אילאו, ואז התפצלו לשני אגפים, כאשר שיירה אחת הסתערה דרך הכוחות שתקפו את דיוויזיית סנט הילייר והשנייה חרשה לעברם של הכוחות שזה עתה השמידו את הקורפוס השביעי. דבר לא הצליח להאט אותם, ושתי השיירות בהמשך התחילו לנוע לעבר מרכז הרוסי, ונמתחו לכדי פער לאורך הקווים שלהם. כעת נפוליאון ראה כי הפרשים נמצאים במצב מסוכן, והורה על פרשי המשמר הקיסרי להקדים את הרוסים. מירא חיבר את השיירות לשיירת פרשים אחת ונסוג בעוד המשמר הקיסרי הפיל את הכוחות הרוסים. נפוליאון יכול היה לשלוח את כל המשמר הקיסרי לקרב כדי לנצל עוד את הבלבול הרוסי, אך הוא החזיק אותם בתור כוחות המילואים אחרונים. לא התקבלו כל כוחות ממרשל ניי ומהקורפוס השישי, וניי ניסה למנוע מחייליו של הגנרל הפרוסי ל'סטוק להגיע לקרב. למעשה, ניי רדף אחרי ל'סטוק בכיוון הלא נכון וקיבל רק צווי לצעוד לאילאו בשתיים אחר הצהריים. בינתיים הגיעו כל שלוש הדיוויזיות של הקורפוס השלישי של דאבו והחלו לדחוק את השמאל הרוסי.
בשעות אחר הצהריים המאוחרות הצליח דאבו להתקדם משמעותית נגד השמאל הרוסי כשלפתע הוא נעצר בגלל הופעתם של הכוחות הפרוסים הטריים של ל'סטוק. ל'סטוק נותר מאחור כדי לעכב את ניי ואז הסתובב מאחורי הקווים הרוסיים, ועזר לגייס כמה מהרוסים המובסים לפני שצלל לקרב עם דאבו. לא עבר זמן רב, אנשי דאבו היו אלה שנפלו לאחור ותוצאת הקרב שוב הייתה בספק. לבסוף בשבע באותו הערב הופיעו ניי וחייליו של הקורפוס השישי בשמאל הצרפתי. ניי שיגר מיד את אנשיו להתקפה, דחף את הימין הרוסי והמריץ מחדש את הצבא הצרפתי. הלחימה נמשכה עד עשר באותו הלילה, כאשר חושך ותשישות הביאו את הקרב לסיומו. שני הצבאות ספגו אבדות מחרידות, ושניהם שקלו לסגת ולא להמשיך את הקרב למחרת. בסופו של דבר החליט בניגסן לסגת, אך נפוליאון לא ניסה לרדוף אחריו, אלא הסתפק בחזרה למחנות החורף. שני הצדדים טענו לניצחון, אך מנקודת מבט אסטרטגית או פוליטית שום דבר לא השיג שום צד. האירוע המכריע אליו פעל נפוליאון להגיע הסתכם מאוחר בקרב פרידלנד, שהיווה ניצחון צרפתי מכריע, הביא לכניעתה של רוסיה, הפיכתה של פרוסיה לבעלת ברית צרפתית והקמתה של דוכסות ורשה.
נג'מטין ארבקאן
נג'מטין ארבקאן (בטורקית: Necmettin Erbakan; 29 באוקטובר 1926 בסינופ – 27 בפברואר 2011 באנקרה) היה אסלאמיסט פוליטיקאי טורקי. הוא היה מספר פעמים ממלא-מקום ראש ממשלת טורקיה ומ-28 ביוני 1996 עד 30 ביוני 1997 ראש ממשלת טורקיה. הוא נחשב למנטור (הפוליטי) של נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן.
ביוגרפיה.
לאחר שלמד בבית הספר בקייסרי, טרבזון ובאיסטנבול, החל ללמוד הנדסת מכונות, אותה סיים באוניברסיטה הטכנית באיסטנבול בשנת 1948. הוא המשיך את לימודיו באאכן. בשנת 1953 כתב את הדוקטורט באוניברסיטה הטכנית באאכן בנושא "תיאוריה על התהליכים עד להצתה במנוע הדיזל". לאחר מכן עבד בתחום המחקר וכמהנדס בחברת Deutz, שם היה מעורב בפיתוח הטנק לאופרד 1. 1965 הפך לפרופסור באוניברסיטה הטכנית באיסטנבול.
קריירה פוליטית.
בשנת 1970 ייסד ארבקאן את המפלגה הראשונה של תנועת Millî Görüş – דעה לאומית: מפלגת הסדר הלאומית ("Millî Nizam Partisi", בראשי תיבות: MNP). עם זאת, מפלגה זאת נאסרה שוב בשנת 1971. בשנת 1973 הקים את מפלגת הישועה הלאומית ("Millî Selamet Partisi", בראשי תיבות: MSP), עמה היה ארבקאן סגן ראש הממשלה בין השנים 1974–1978 בשלוש קואליציות שונות.
הוא השתתף בהפיכה הצבאית בינואר 1980 אך נעצר בספטמבר והיה עליו להימנע מעיסוק בפוליטיקה למשך עשר שנים, שהסתיים במשאל עם בשנת 1987. באותה שנה נבחר ארבקאן ליו"ר מפלגת הרווחה, מטעמה כיהן כראש הממשלה בין השנים 1996–1997. ארבקאן ניצל את זמנו כראש ממשלה לקידום האיסלאמיזציה במדיניות פנים וחוץ. מדיניות ממשלתו הקואליציונית התנגשה במהירות עם תורת המדינה החילונית שהקים כמאל אטאטורק, והצבא שרואה בעצמו את עמוד התווך העיקרי של החילוניות התערב.
בדצמבר 1996, אישר ארבקאן את עסקת הענק עם התעשייה האווירית לישראל, להשבחת 54 מטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום. היקף העסקה היה
650 מיליון דולר.
ב-28 בפברואר 1997 הכתיבה ההנהגה הצבאית למועצה לביטחון לאומי תזכיר שקרא לממשלה לנקוט בחבילה של צעדים נגד התנועה האיסלאמיסטית. יישומם לא היה מקובל על ארבקאן והוא התפטר ב-30 ביוני 1997. הנפילה הזוחלת הזו בלחץ הצבאי זכתה לכינוי "ההפיכה הפוסט-מודרנית". מפלגת הצדקה הטורקית הוצאה אל מחוץ לחוק על ידי בית המשפט החוקתי בדצמבר 1997 ועל ארבקאן שוב נאסר לעסוק בפוליטיקה למשך חמש שנים בגין המרדה. ארבקאן ואחרים תבעו את בית הדין האירופי לזכויות אדם נגד האיסור המפלגתי, אך זה הותיר את האיסור על כנו בשנת 2001 ובשנת 2003.
מפלגת החסד נוסדה כיורשת של מפלגת הרווחה בדצמבר 1997. פעילותה נאסרה ביוני 2001. כתוצאה מכך, נוסדה ביולי 2001 מפלגת "האושר", בעוד שהאגף רפורמי בראשותו של רג'פ טאיפ ארדואן התפצל והקים את "מפלגת הצדק והפיתוח", שתחילה נפסל מלרוץ בבחירות עקב הרשעה קודמת. בשנת 2001 ארבקן הפך ליו"ר מפלגת האושר, לאחר תום עונש ההרחקה שלו מהפוליטיקה בשנת 2003.
בכינוס של מפלגת האושר ביולי 2010 התרחש סכסוך עם יו"ר המפלגה, נומן קורטולמוש, מכיוון שהוא לא כלל את בני משפחתו וחבריו של ארבקאן ברשימת הבחירות שלו להנהלת המפלגה. לאחר שהמחלוקת הפנימית המפלגתית החריפה באוגוסט ותיק בית משפט עבור מפלגת האושר הורה על בחירות חדשות בספטמבר. באוקטובר 2010 התפטר קורטולמוש כיו"ר והקים את מפלגת קול העם החדשה. ב-18 אוקטובר 2010 ארבקאן נבחר למנהיג המפלגה של מפלגת האושר.
הרשעות.
במרץ 2002, בית המשפט בטורקיה הרשיע את ארבקאן בעוון שוחד, וגזר עליו שנתיים וארבעה חודשי מאסר. ארבקאן הורשע גם בזיוף מסמכים הנוגעים למפלגתו, כדי להעלים מיליוני דולרים ממימון שקיבלה מפלגתו. על פי כתב האישום העלמת הכספים נעשתה לאחר שהמפלגה הוצאה מחוץ לחוק ב-1998.
עם זאת, הוא הצליח לעכב כמה פעמים את ביצוע גזר הדין, שהוסב לבסוף למעצר בית על ידי חוק ממשלת ה-AKP בשנת 2006, והוא חויב לשלם 2.6 טריליון לירות טורקיות (2.6 מיליון לירות טורקיות חדשות). עד שנת 2007 חוב זה גדל לסביבות 12 טריליון לירה טורקית (ישנה) (12 מיליון YTL) בגלל ריבית. רשימת הנכסים אותה ביקש ארבקן נדחתה על ידי הרשויות השיפוטיות כלא מלאה. על פי דיווחי העיתונים משנת 2003, היה ארבקאן בין היתר בבעלותו בית קיט על הבוספורוס בשווי של 17 מיליון דולר אמריקני. לבסוף, לאחר החרמת מגורי הקיץ שלו באלטנולוק (מחוז באלקסיר) ושלושה בתים אחרים, נתפסה גם הפנסיה לשלושה חודשים בסך 20,000 יטול. האיסור על ארבקאן לעסוק בפוליטיקה הסתיים באפריל 2009.
ב-27 בפברואר 2011 נג'מטין ארבקאן נפטר מאי-ספיקת לב באנקרה. גופתו נקברה בבית העלמין מרכזאפנדי ברובע זייטינבורנו באיסטנבול ליד אשתו נרמין ארבקאן, שמתה בשנת 2005. ארבקן הותיר אחריו שלושה ילדים.
תפקידים.
ארבקאן היה משוכנע שהאסלאם הוא הישועה היחידה לאנושות, שלדעתו הוכחה מדעית והיסטורית. נאמר כי ארבקאן הכניס את "מונחי" המפתח האידאולוגיים "Millî Görüş" ("דעה לאומית") "ואדיל דוזן, ("צו צודק") לדיון הטורקי-איסלאמי, מכיוון שבטורקיה, הרואה עצמה כחילונית, התפשטות של "אסלאמי" צו "("İslamî nizam") איסור על השלכות צד "ומסיבות" פליליות עלול להיגרם. הספר "Millî Görüş", שנכתב על ידי ארבקאן בשנת 1973 ותורגם כ"השקפה עולמית לאומית", נחשב לאידאולוגיה של מפלגת הישועה הטורקית. ארבקאן רצה לאחד את האזרחים הטורקים תחת מטריית הלאומיות והאסלאמיזם ולהקים מדינה איסלאמיסטית בטורקיה.
באמצע שנות ה-80 אימץ נג'מטין ארבקאן את האידאולוגיה "צו צודק" שפיתח סולימאן קאראגילה בשנת 1976 כמצע למפלגת הרווחה וב-1991 פרסם את הספר "אדיל אקונומיק דוזן" ("צו כלכלי פשוט"). ארבקאן הניח סדר עולמי בן שני חלקים: מה שמכונה "צודק", "סדר עולמי" המבוסס על האסלאם, שקבע את כל תקנות החיים החילוניות והדתיות. הוא תיאר את הפוליטיקה המערבית כ"בטלה "או" צו שגוי", מכיוון שהיא לא התבססה על צדק אלא על כוח.
המערב נשלט על ידי "אימפריאליזם גזעני, כלומר ציונות". זה נוצר לפני 5765 שנה באמצעות "ספר קסמים שנקרא קבלה". ארבקאן דיבר בגלוי על מזימה עולמית ציונית לכאורה ועל העובדה שהציונות ארגנה את כל מסעי הצלב, יצרה את "כת הפרוטסטנטיות" והאשימה אותם בהקמת המסדר הקפיטליסטי.
דו"ח ארצי של קרן קונרד אדנאואר, שהתפרסם בשנת 2003, ציטט את ארבקאן באומרו "בהחלט נעלה לשלטון, אך האם זה יקרה עם או בלי שפיכות דמים זו שאלה פתוחה" ופירש זאת כראיה ל"רדיקליזם שלו תנועה".
Jeg rev et blad ud af min dagbog
Jeg rev et blad ud af min dagbog (בעברית: תלשתי דף מהיומן שלי) הוא שיר שבוצע על ידי הזמרת הדנית, ראקל ראסטני. השיר ייצג את דנמרק באירוויזיון 1958. השיר נכתב והולחן על ידי סוון אולריק והארי ג'נסן.
רקע.
בדומה לשירי התקופה, השיר בוצע בסגנון שאנסון. במרכז מילות השיר עומדת ראסטני אשר מתנצלת בפני בכיר ליבה על המילים שאמרה לו במהלך ויכוח ביניהם.
באירוויזיון.
ב-12 במרץ 1958, השיר בוצע על ידי ראסטני באירוויזיון. השיר הושר שישי בסדר ההופעות, לפני בלגיה ואחרי שוודיה. השיר זכה במקום השמיני עם שלוש נקודות.
דוריאת