מיקוד הקבוצות התרחב במהלך השנים מעיסוק ממוקד-מטופל לעיסוק המתרכז גם ברופא עצמו (מ-patient centered ל-doctor centered). חלק מציפיות יחידת ההנחיה הן שהמטפל יבנה לעצמו "סיפור" ונרטיב בין-אישי שונה, מעובד ומובן יותר, ופחות מטריד. כמו כן נועדו המפגשים לאפשר לרופא לראות היבטים אחרים של הסיטואציה שהוצגה. הנחת העבודה היא שתהליך זה מביא לעלייה בסיפוק המקצועי, להפחתת השחיקה ולהעלאת שביעות הרצון יחד עם שיפור באיכות הטיפול ובהתייחסות למטופל.
במשך השנים התרחב השימוש בקבוצות באלינט לקבוצות מטפלים אחרים העוסקים בבריאות: עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, פסיכותרפיסטים, סטודנטים לרפואה, אחים ועוד. תהליך ההכשרה של רופאי משפחה בישראל כולל פרק של קבוצות אלו.
בישראל החלה ההתייחסות לרעיונות של באלינט בשנות ה-60 של המאה ה-20, על ידי אנשי מקצוע כגון פרופ' פרנץ בריל ואחריו פרופ' בנימין מעוז. מעוז, חווה כץ ויגאל גינת היו בין מנחי הקבוצות הראשונים שהובילו את כניסת הקבוצות לישראל. קבוצות באלינט החלו לפעול בארץ בשנות ה-70, והן יועדו לרופאי משפחה. ישנו "חוג באלינט" במסגרת איגוד רופאי המשפחה בישראל, אשר מאגד מנחי קבוצות באלינט ואנשים המתעניינים בתחום; חוג באלינט עורך ימי עיון והדרכה בנושא.
טכניקת העבודה בקבוצה.
פעילות הקבוצה נפתחת בהזמנה מהמנחים למשתתפים להביא סיפור מקרה - מצב בו מרגיש המטפל קושי, תקיעות או חוסר בהירות בהקשר למטופל. בדרך כלל לא מדובר במקרה בעל פתרון רפואי מוגדר. הצגת המקרה נמשכת כ-20-10 דקות. ההצגה לא כוללת פרטים מזהים ומושם דגש על שמירת הסודיות הרפואית. לאחריה מוזמנים המשתתפים לשאול שאלות הבהרה; השאלות מוגבלות לעובדות הנוגעות למקרה והן אמורות להוסיף מידע אודות הרקע המשפחתי, האישי והרפואי של המטופל ועל היסטוריית הקשר וההיכרות שבינו לבין הרופא המטפל. המנחים לוקחים חלק פעיל בשלב זה (כמו גם בדיון) ולפי הצורך שואלים שאלות הבהרה והרחבה על המקרה. לאחר שלב זה מתבקש המציג להפוך לצופה מאזין, שאינו משתתף מילולית בשיחה; לעיתים מתלווה לכך הרחקה סמלית של כיסאו לאחור. המשתתפים מונחים לחשוב על אסוציאציות שהמקרה מעלה אצלם או על תחושות ורגשות מעולמם האישי או המקצועי שעלו במהלך הצגת המקרה, ולחלוק אותם עם הקבוצה. הם מתבקשים במפורש להימנע ממתן עצות או מפנייה אל מציג המקרה. זוהי הזדמנות למציג לשמוע מגוון רעיונות מעבודת חברי הקבוצה המשיקים ומתייחסים למקרה שהציג. לאור הנושאים העולים בקבוצה, מתפתח דיון בו מוצגות דרכים שונות להסתכלות על הנושא. לקראת סוף המפגש, או כאשר יש תחושה שהנושא מוצה, "חוזר" הרופא המציג לקבוצה ונוטל שוב חלק בשיחה. הרופא-המציג יכול להתייחס לתרומה שהפיק או לא הפיק מן הדיון, כמו שינוי פרספקטיבה שחל אצלו בעקבותיו, או מסקנה שהגיע אליה. לעיתים קרובות יחל המפגש הבא בדיווח-מעקב קצר על התפתחות המקרה שהוצג בעבר ועל שינויים שחלו אצל הרופא-המטפל ביחס אליו. הדיון מכוון לאפיונים של עבודת רופאים באופן כללי ולא רק לגבי המקרה הספציפי שהוצג.
הבסיס הראשוני להתערבות בקבוצת באלינט היה פסיכואנליטי, אבל המנחים משלבים בעבודה גם מרכיבים פסיכותרפיסטיים שמקורם בגישות טיפוליות אחרות (גישה נרטיבית, גישת הגשטלט, משחק תפקידים גישה משפחתית מערכתית ועוד). יש מנחים המתייחסים גם לתהליכים הקבוצתיים והדינמיקה הקבוצתית.
ג'ון סלינסקי, ראש איגוד באלינט הבריטי, התייחס בכנס באלינט לטכניקה של הקבוצות המבוססת על תיאור מקרה, וטען כי כל רופא הוא מספר סיפורים בפוטנציה. סיפור סיפורים הוא חלק ממקצוע המטפל. תמיד יש מקרה שמסופר מנקודת ראות סובייקטיבית ויש מאזינים עם הסובייקטיביות שלהם. החשיפה לנקודות הראות השונות עוזרת להפוך את כלל ההבנות והסיפורים הסובייקטיביים של חברי הקבוצה לסיפור מורחב ומעמיק יותר של המקרה שהוצג. תוך כדי כך נקלט ונלמד הרעיון שאין דרך אחת להבין מצב ומקרה במערך הטיפולי.
למען קיום אווירה נאותה בקבוצה, מוצבת כמטרה השמירה על ביטחון (safety) המציג והמשתתפים, על שימוש בתקשורת בלתי אלימה, על שיתוף וכן על מתן לגיטימציה להצגת שאלות או לתיאור מצבים רגשיים לא ברורים ואף לא נעימים. המנחים מזכירים שוב ושוב כי מטרת הקבוצה היא לחקור את המרכיב הרגשי במקרה שהוצג, בהתייחס למטפל, למטופל ולאינטראקציה ביניהם. מאידך, הבאת עצות ופתרונות מעשיים לבעיה אינה מסייעת בדרך כלל לחקירת המרכיב הרגשי, ולכן יש להימנע ממנה ככל האפשר. עקרונות אלו נלמדים דרך ההנחיה וההדגמה מצד המנחים החל מראשית פעילותה של הקבוצה, והם מוזכרים שוב עם הצטרפות משתתפים חדשים וגם במהלך הרגיל של קבוצה ותיקה.
קבוצת באלינט היא סוג של קבוצת הדרכה, המשלבת הבנות ומושגים מתחום הפסיכולוגיה הדינמית עם גישה הומניסטית המאופיינת בשוויוניות ובהדדיות בין המשתתפים. הדבר כולל גם את האפשרות הניתנת למשתתפים שלא לדבר. יש רצון שהמשתתפים יעברו תהליך פנימי, אך מידת החקירה הפנימית האינטרה-פסיכית בקבוצה - מוגבלת. הטכניקה כוללת זיהוי תהליכים ומצבים רגשיים, קיימת בה נגיעה בנקודות פנימיות משמעותיות של המשתתפים, אך ללא פרשנות פסיכודינמית ברורה.
סימנס (פירושונים)
טיטי איינהו
המוזיאון הארכאולוגי של טנריפה
סטאלג
מבצר צלבני
אנדוקידס
אַנדוֹקידֶס (ביוונית עתיקה: Ἀνδοκίδης, בלטינית: Andocides; 390 לפנה"ס-440 לפנה"ס) היה לוֹגוֹגרָפוֹס (מחבר נאומים) אתונאי. הוא אחד מעשרת הנואמים האטיים הנמנים ב"קאנון האלכסנדרוני" שחיברו אריסטופנס מביזנטיון ואריסטרכוס מסמותראקה במאה השלישית לפנה"ס.
הוא הסתבך במהלך המלחמה הפלופונסית בהשחתת ההֶרְמוֹת ערב צאתו של מסע המלחמה האתונאי לסיציליה ב-415 לפנה"ס, ניצל מעונש מוות אחרי שהפך מלשין, אך נדון לשלילת כמה מזכויות האזרח שלו ואולץ לצאת לגלות. בהיותו בגלות עסק במסחר, ועם השבת המשטר הדמוקרטי לעיר (403 לפנה"ס) והכרזה על חנינה כללית שב לאתונה וכיהן בכמה משרות ציבוריות חשובות. ב-391 לפנה"ס היה אחד השליחים שיצאו אל ספרטה כדי לשאת ולתת על הסכם שלום, אך המשא והמתן נכשל. הוא נמנה עם תומכי המשטר האוליגרכי, פגע בסיעתו שלו ולא נהנה מאמונם של הדמוקרטים. אנדוקידס לא היה נואם מקצועי; סגנונו פשוט וקולח, טבעי אך לא אמנותי.
מוזיאון המדע (מינכן)
כבוד האדם וחירות בדרכי ההוצאה לפועל
אלן שאטר
אלן שאטר (באנגלית: Alan Joseph Shatter, נולד ב-14 בפברואר 1951) הוא פוליטיקאי וסופר יהודי אירי, שכיהן כשר ההגנה והמשפטים בממשלת אירלנד בשנים 2011-2014. היה חבר הפרלמנט האירי (הדאל אירן) מטעם מפלגת המרכז-ימין פינה גייל בשנים 1981-2002, 2007-2014. בתקופתו היה היהודי היחיד בפרלמנט האירי.
קורות חיים.
שאטר נולד ב-1951 בדבלין, בירת אירלנד, לראובן ואיליין שאטר, זוג יהודי שהיגר מאנגליה זמן קצר קודם לכן. הורי אביו היו גם הם מהגרים. הם הגיעו ממזרח אירופה, ככל הנראה מפולין, ללונדון (איסט אנד), בראשית המאה העשרים.
שאטר גדל ברובע אמיד יחסית בדרום דבלין. אביו היה בעל חנות לבגדי ילדים. האנטישמיות באירלנד של אותם ימים הייתה נפוצה, וגם שאטר עצמו נתקל בה, אבל זה אירע לדבריו רק לעיתים נדירות. עם זאת, בהמשך הדרך, ככל שהתקדם בסולם הפוליטי, רבו גילויי האנטישמיות כלפיו.
הוא למד בבית ספר ד'ה הייסקול , בית ספר תיכון פרוטסטנטי בדבלין (הקתולית), והיה קפטן נבחרת האתלטיקה הבית ספרית במשך שנתיים. לאחר מכן למד משפטים בטריניטי קולג' המפורסם, וקיבל תואר ראשון. גם כאן היה בנבחרת האתלטיקה של הקולג' (ריצה).
שאטר גילה דעות ליברליות בנושאים חברתיים שונים, כבר בתקופת לימודיו בקולג'. היה חבר במרכז לייעוץ משפטי חינם והפך בהמשך ליושב ראש שלו. השתתף ולאחר מכן אף ניהל גוף סטודנטיאלי שפעל למען ילדים עניים. והחל מתקופה זו ובמשך שנים רבות אחר כך, היה נשיאו של גוף שפעל כנגד סוגי ספורט הכרוכים בשפיכות דמים, כגון ציד וכו' ("The Irish Council against Blood Sports"). שאטר אף נענש בהזדמנות מסוימת בהיותו כבר חבר הפרלמנט, בשל הצבעתו כנגד דעת הרוב במפלגתו, בעד הצעת חוק לאיסור ציד ארנבות.
המשיך בלימודי משפטים, מדע המדינה וכלכלה באוניברסיטת אמסטרדם וב-1976 קבל רישיון עריכת דין. שנה לאחר מכן הקים עם שותף, משרד עורכי דין, שהפך לידוע מאוד.
שאטר נשוי משנת 1982 לקרול אן לבית דנקר ואב לשני ילדים. גר בדבלין עיר הולדתו.
סופר.
ב-1977 יצא לאור ספרו הראשון של שאטר - "Family Law in the Republic of Ireland", ספר מקצועי משפטי אשר זכה להצלחה רבה, הופיע עד היום בארבע מהדורות ומצוטט בפסקי דין רבים. במהלך שנותיו בפרלמנט האירי לאחר מכן, יישם שאטר בחקיקה, חלק גדול מהרפורמות המשפטיות שהציע בספרו.
ספרו השני, "Family Planning Irish Style" יצא לאור ב-1979. גם בספר זה היה אמנם אלמנט משפטי חזק, משום שהספר עוסק ותוקף בצורה סאטירית את חוקי תכנון המשפחה ואיסור ההפלות באירלנד באותה תקופה, אבל הפעם היה זה יותר ספר קריאה, והוא אף הפך באירלנד לרב-מכר.
ספרו השלישי של שאטר יצא לאור ב-1989, כשהוא כבר היה חבר פרלמנט ותיק. הספר, רומן בשם "Laura: A Novel You Will Never Forget", הפך גם הוא לרב-מכר באירלנד.
פעילות פוליטית.
שאטר הצטרף למפלגת פינה גייל, מפלגת מרכז-ימין, ונבחר מטעמה לראשונה לפרלמנט האירי, ביוני 1981, כנציג מחוז מגוריו בדרום דבלין. הוא שב ונבחר מטעמה שוב ושוב, במשך יותר מעשרים שנה, עד יוני 2002. במהלך תקופה זו גם כיהן במשך כשמונה שנים (1991–1999) כחבר מועצת עיריית דבלין. בבחירות הכלליות שקיימה אירלנד ב-2002 הוא הובס, אך כעבור חמש שנים, במאי 2007 שב לפרלמנט האירי והוא מכהן בו עד היום.