דאנטלי שיחק כפורוורד באוניברסיטת נוטרדאם, בין השנים 1973–1976. הוא מדורג שני בטבלת קלעי כל הזמנים של האוניברסיטה עם 2223 נקודות ומחזיק את שיא האוניברסיטה בקליעות עונשין שנקלעו (615) ובזריקות עונשין שנזרקו (769).
כשחקן שנה ראשונה מילא תפקיד חשוב באחד ממשחקי המכללות הגדולים ביותר בהיסטוריה ב-1974, כאשר רצף הניצחונות של קבוצתו נגד UCLA ברואינס שבה כיכב ביל וולטון, שעמד על 88 ניצחונות, נקטע.
דאנטלי הוביל את קבוצתו בנקודות ובריבאונדים בשנת 1974-75 (30.4 נקודות למשחק, 10.2 ריבאונדים למשחק) ובעונת 1975-76 (28.6 נקודות, 10.1 ריבאונדים). הוא גם הוביל בנקודות את נבחרת ארצות הברית בכדורסל שזכתה במדליית הזהב באולימפיאדת מונטריאול שהתקיימה בשנת 1976.
קריירת ה-NBA.
דאנטלי נבחר בדראפט ה-NBA בשנת 1976 על ידי הבופאלו ברייבס, ולאחר עונת הרוקי שלו הפך לשחקן השלישי בחמש שנים שזוכה ברוקי השנה ב-NBA עבור הברייבס, ביחד עם בוב מקאדו וארני דיג'רג'ריו. לפני תחילת העונה הבאה ברייבס העבירו את דאנטלי לאינדיאנה פייסרס. לאחר 23 משחקים בפייסרס, דאנטלי הועבר ללוס אנג'לס לייקרס, הוא שיחק בלייקרס עד תום העונה וגם בעונה הבאה ואז הוא הועבר ליוטה ג'אז. דאנטלי הסתדר טוב ביוטה, פעמיים היה מלך הסלים של ה-NBA, ב-1981 ו-1984. מ-1981 עד 1984 ממוצעיו היו 30 נקודות כל עונה, אף על פי שב-1983 הוא הפסיד 60 משחקים. בשבע שנים עם הג'אז, דאנטלי נבחר 6 פעמים למשחק האולסטאר ופעמיים לחמישיית העונה השנייה.
לאחר עונת 1986 הועבר דאנטלי לדטרויט פיסטונס. גם לאחר המעבר נשאר דאנטלי סקורר טוב, אך הוא קלע פחות נקודות מכיוון שהוא היה צריך לחלוק את זריקותיו עם אייזיאה תומאס, ג'ו דיומרס, ביל למביר וויני ג'ונסון, שכל אלה עם ממוצעים של מעל 10 נקודות למשחק. באמצע עונת 1989 הועבר דאנטלי לדאלאס מאבריקס בתמורה למארק אגוויר. דאנטלי שיחק עונה שלמה בדאלאס ואת העונה הבאה הוא חילק בן המאבריקס והמילווקי באקס.
דאנטלי סיים את הקריירה שלו עם ממוצע של 24.3 נקודות למשחק ב-54% מהשדה. הוא מקום 16 בהיסטוריה של ה-NBA באחוזים מהשדה.
בנוסף, הוביל דאנטלי את ה-NBA במספר זריקות העונשין שנקלעו במשך 6 עונות, והוא מדורג 6 בכל הזמנים בזה. הוא חולק את השיא של הכי הרבה קליעות עונשין במשחק אחד עם וילט צ'מברלין, השיא עומד על 28.
יוטה הוציאו לגמלאות את מספרו של דאנטלי (חולצה מספר 4) ב-11 באפריל 2007. ב-7 באפריל 2008 נכנס דאנטלי להיכל התהילה של הכדורסל על שם ג'יימס נייסמית', 16 שנים לאחר שפרש.
קריירת אימון.
מאוחר יותר, עבד דאנטלי כעוזר מאמן בדנוור נאגטס במשך 8 עונות, במהלך עונת 2009-10 הוא שימש כמאמן ראשי לאחר שג'ורג' קארל, מאמן הנאגטס נלחם בסרטן.
רוברט מלתוס
פעולת תאופיק
ויולטה יאקובה
ויולטה יאקובה (בבולגרית: Виолета Якова, במקורות בעברית גם: ויולטה יעקבה; 2 ביוני 1923, דופניצה, ממלכת בולגריה – 18 ביוני 1944, ראדומיר, ממלכת בולגריה) הייתה פרטיזנית יהודייה, חברת המפלגה הקומוניסטית של בולגריה. יאקובה, שכינויה המחתרתי היה "איוואנקה", השתתפה במספר מבצעי התנקשות באנשי צבא בולגרים וגרמנים ובכללם ההתנקשות במפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב ובפטרונו הגנרל חריסטו לוקוב. היא נרדפה על ידי כוחות הביטחון הבולגריים, וביוני 1944 נפצעה במהלך חילופי אש עם המשטרה בעיר ראדומיר, נלכדה ועונתה למוות.
ביוגרפיה.
ויולטה יאקובה נולדה בדופניצה למשפחה קשת יום. המצב הכלכלי הקשה ששרר בבולגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוביל משפחות יהודיות רבות להגר מיישובים קטנים יחסית לריכוזי אוכלוסין, ובנסיבות אלו היגרה גם משפחתה של יאקובה לבירה סופיה. ויולטה למדה תפירה והועסקה כשוליית חייט. ב-1939 הצטרפה לארגון הנוער של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית. ב-1942, לאחר הצטרפות בולגריה למדינות הציר מתוקף חתימתה על ההסכם התלת-צדדי הצטרפה ויולטה יאקובה למחתרת.
יאקובה נחשבה ללוחמת נועזת והשתתפה במבצעי התנקשות בלב סופיה, ובכללם ההתנקשות בגנרל חריסטו לוקוב ובמפקד המשטרה הקולונל אטאנאס פאנטב. שמה יצא למרחוק והיא הפכה למבוקשת על ידי כוחות הביטחון הבולגריים. בראשית מרץ 1944 הגיע מידע מודיעיני למשטרה הבולגרית בדבר הימצאותה של יאקובה בעיר ראדומיר, והמשטרה החלה לנהל מצוד אחריה. ביוני היא אותרה ונלכדה לאחר קרב יריות עם המשטרה הבולגרית, שבמהלכו נפגעה. יאקובה עונתה למוות על ידי המשטרה הבולגרית.
הנצחתה.
תעוזתה בקרב ונסיבות מותה הפכו את יאקובה לאחד מסמלי המאבק במשטר הפרו-פאשיסטי בבולגריה, ובתקופת השלטון הקומוניסטי הואדר שמה. היא הוכרזה גיבורה לאומית של בולגריה. ב-1970 הופק בבולגריה סרט קולנוע בשם "המלאכים השחורים", שעסק בהתנקשות בקולונל אטאנאס פאנטב, ובו גולמה דמותה של יאקובה וצוין חלקה. בעיר ראדומיר הוקמה אנדרטה לזכרה.
אורח חיים
עירובי תחומין
מנגנון שער החליפין האירופי
מנגנון שער החליפין האירופי (באנגלית: European Exchange Rate Mechanism - ERM) נוצר בסוף שנת 1978 כהסכם בין הבנקים המרכזיים של מדינות הקהילה האירופית והחל לפעול במרץ 1979 כחלק ממערכת מוניטארית רחבה יותר – המערכת המוניטארית האירופית (European Monetary System או EMS). ה-ERM היה שיטת סחר חליפין בעלת שער קבוע למחצה המורכב משער חליפין מרכזי ורצועת ניוד בתוכה יכול השער לנוע.
רקע.
מאז הסכם רומא, אשר התווה את הדרך לשוק משותף בקהילה האירופית, מדינות הקהילה ראו חשיבות ביציבות שערי החליפין. יציבות זו נדרשה הן כדי לסייע לפעולתו התקינה של השוק האירופי המשותף והן כדי למנוע משברים כלכליים ברחבי היבשת, זכר לתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. יעד זה הושג בתחילה על ידי השתתפות מדינות הקהילה במערכת "ברטון וודס", אך לאחר התמוטטות המערכת בתחילת שנות השבעים, החלו מדינות הקהילה לנקוט בצעדים עצמאיים כדי להגיע ליציבות שער חליפין בין מדינות הקהילה.
החל משנת 1972 שערי החליפין בקהילה האירופית הוסדרו באמצעות מנגנון "הנחש במנהרה". מערכת "הנחש במנהרה" היוותה מערכת של שערי חליפין ניידים בגבולות מסוימים בין המטבעות האירופים ובין הדולר. בפועל, בשל היעדרותן של צרפת אנגליה ואיטליה מההסדר מדובר היה במערכת שבעיקר הסדירה את שער החליפין של המארק הגרמני אל מול המדינות הקטנות יותר בקהילה האירופית: הולנד, בלגיה ולוקסמבורג. לאורך פעולת "הנחש" מספר מדינות עזבו והצטרפו למערכת בשל חוסר יכולתם לעמוד בשערי החליפין שנקבעו להן. לקראת שנת 1978, מספר גורמים הובילו את מדינות הקהילה להגיע להסכם על הסדרה שונה של שערי החליפין ביניהם.
ראשית, שינויים בפוליטיקה הפנימית של צרפת וגרמניה הובילו להתחזקות הקולות הקוראים לייסוד מערכת מוניטארית אירופית קרובה יותר ומחייבת יותר מזו הקיימת באותה תקופה. שנית, דאגה גוברת, בעיקר בגרמניה, מהתחזקות הקומוניזם באיטליה ורצון לקרב את איטליה יותר לאירופה המערבית. שלישית, רצון אירופאי לנקוט בצעדים אשר יובילו בעתיד לעצמאות גדולה יותר ביחס לארצות הברית אל מול דרישה אמריקאית לשינוי המדיניות הגרמנית וניסיונות אמריקאיים לפחת את הדולר.
הסכם ה-ERM החל כיוזמה פוליטית של קנצלר גרמניה שמידט ושל ראש הממשלה הצרפתי גיסקרד (Giscard) והנוסח הסופי נקבע במועצה האירופית שהתקיימה בבריסל בדצמבר 1978. עיתוי היוזמה נקבע בעיקר בשל אי יציבות הדולר החל מתחילת 1978. המארק חווה ייסוף חד בחצי השנה שקדמה לאפריל 1978 כאשר מדיניות "הנחש" והחיבור למטבעות האחרים לא הצליחו לבלום את הייסוף. המדינות החברות בנחש החלו לחוש בלחצים על שערי החליפין והגיבו בפיחות או בפרישה. מצד שני, דווקא בתקופה זו חלה התייצבות בשערי המטבעות שנשארו ניידים לחלוטין: הלירטה, הפרנק הצרפתי והליש"ט. עובדה זו הפכה את האפשרות להשגת יציבות אירופאית, בניגוד ליציבות אל מול הדולר, לממשית ואפשרית.
היוזמה הצרפתית – גרמנית הוגשה למועצה האירופית בקופנהגן באפריל 1978. התוכנית גובשה על ידי נציגים שמונו באופן אישי על ידי ראשי גרמניה וצרפת ולא בצינורות המקובלים של מוסדות הקהילה האירופית. ישנן טענות שדווקא עובדה זו סייעה להתממשות התוכנית בניגוד לתוכניות קודמות שלא הגיעו לכדי מימוש. בנוסף, התוכנית למנגנון החדש הוצגה כתוכנית "הגנתית" שמטרתה יציבות מוניטארית ולכן לא חייבה צעדים פיסקאליים משותפים או מדיניות משותפת בתחומים שאינם קשורים לשער החליפין. מאפיין זה הפך את התוכנית לקלה יותר לקבלה מבחינה פוליטית לעומת תוכניות שאפתניות יותר שקדמו לה.
המדינות החברות והרצועה.
מנגנון שער החליפין מורכב משער מרכזי, הנקבע במונחי ECU בצורה בילטראלית בין כל זוג מטבעות במערכת. מסביב לשער זה, יש רצועה מסוימת בגודל משתנה שבתוכה שער החליפין רשאי לנוע. כאשר השער הבילטראלי של זוג מטבעות מגיע לגבול הרצועה מותרת, נקבעה חובת התערבות, על פניו בלתי מוגבלת, על ידי הבנקים המרכזיים של 2 המדינות המעורבות, עד שהשער המרכזי הבילטראלי יחזור לגבולות המותרים. כמו כן, הייתה קיימת אפשרות להתערבות גם כאשר המטבע היה עדיין בתוך התחום המותר, אולם לא הייתה חובה כזו.
בדצמבר 1978 כל המדינות החברות בקהילה האירופית באותה תקופה, למעט הממלכה המאוחדת, הצטרפו למנגנון שער החליפין (גרמניה, צרפת, איטליה, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, דנמרק ואירלנד). מבין מדינות אלה רק איטליה השתמשה באפשרות שניתנה למדינות שלא היו חברות בנחש וקבעה לעצמה שוליים מוגדלים של 6% מסביב לשער המרכזי. השוליים המותרים לגבי שאר המדינות נקבעו ב - 2.25% מסביב לשער המרכזי.