המטרה העיקרית של מנהל המקרה היא להבטיח את הצלחתו של הלקוח ושביעות רצונו בסביבה הנבחרת על ידו. הפעילות החשובה והבסיסית ביותר במודל השיקומי לניהול מקרה היא להציב מטרת שיקום עיקרית. קביעת מטרות מתחילה בהערכת שביעות רצונו של הלקוח מסביבתו הנוכחית וגם בהערכה של הצלחת הלקוח בעמידה בדרישות הסביבה. תוצאות של הערכה זו קובעות האם פעולותיו העתידיות של מנהל המקרה יתמקדו בסיוע ללקוח להתדיין על שירותים רצויים ונצרכים, או בסיוע ללקוח לבחור סביבה אחרת ולפתח מיומנויות ומערכות תמיכה הנצרכות כדי לתפקד בסביבה זו. רמות גבוהות של אי שביעות רצון של הלקוח או כישלון בסביבה הנוכחית מצביעים על הצורך לשינוי הסביבה או פיתוח של מיומנויות ותמיכה אצל הלקוח. כל אחד מהמצבים מייצג איום על תפקוד הלקוח בסביבה ומכוון לכך שמנהל המקרה צריך לערב את הלקוח בתהליך השיקום. אם ההערכה מצביעה על שביעות רצון של הלקוח במידה מספקת בסביבה הנוכחית אין צורך שמנהל המקרה יספק באופן ישיר שירות שיקומי. בשלבים אלו מנהל המקרה מערב את הלקוח בבחירה ובשימוש בשירותים ממעניקי שירות אחרים שעוזרים ללקוח לשמר את המצב העכשווי בסביבה ולפתור כל מצב של אי שביעות רצון.
הערכת הצלחה בסביבה ושביעות רצון היא האבן בוחן של הפעילויות של תהליך ניהול מקרה שיקומי. לא רק שהתוצאה של פעילות זו מכוונת את המטרה של מנהל המקרה, היא גם משוחזרת לאורך כל המערכת יחסים בין מנהל המקרה ללקוח. שביעות רצון הלקוח עם סביבת מגוריו, סביבתו המקצועית, החינוכית והחברתית (או חוסר של סביבות אלו) היא דינמית יותר מאשר סטטית. באופן דומה, נקודת המבט של הסביבה על יכולת הצלחת הלקוח לעמוד בדרישות הסביבה יכולה להשתנות עם הזמן.
תוצאות ההערכה מספקות הדרכה נוספת למנהל המקרה. אם בהערכה מתגלה שהלקוח מחויב להשתנות, מודע למאפיינים של סביבה אלטרנטיבית ומרגיש קרוב למנהל המקרה, מנהל המקרה ממשיך עם תהליך השיקום. אם ההערכה מגלה חוסר מחויבות של הלקוח להשתנות, חוסר מודעות אישית וסביבתית או חוסר קרבה אישית, אז מנהל המקרה מערב את הלקוח בבחירה ובהוצאה לפועל של אסטרטגיות שיפתרו את המחסומים הנ"ל. במקרים מסוימים האסטרטגיה הטובה ביותר היא להמשיך בתהליך השיקום ולתת דגש מיוחד בעזרה ללקוח לבצע בחירה מודעת לגבי הסביבה. במקרים אחרים האסטרטגיה היא לחבר את הלקוח למספקי שירות נוספים שיעזרו לו להמשיך להתכונן לתהליך השיקום.
שלבים בתהליך השיקומי לניהול מקרה.
אם מנהל המקרה והלקוח מסכימים להתחייב לשיקום, מנהל המקרה מדריך את הלקוח דרך הליך השיקום. תהליך השיקום הפסיכיאטרי מורכב משלושה שלבים המעוצבים סביב הפיתוח של המיומנויות והתמיכה אותם הלקוח רוצה וצריך: השלב הדיאגנוסטי, השלב התכנוני ושלב ההתערבות.
השלב הדיאגנוסטי מערב את מנהל המקרה בסיוע ללקוח בהערכת היתרונות והחסרונות של מיומנויותיו והתמיכה שיש לו. בניגוד לאבחון הפסיכיאטרי המסורתי המתארת סימפטומים, האבחון השיקומי מפיק תיאור התנהגותי של תפקודי המיומנויות של הלקוח וכן תיאור של הרמה הנוכחית של התמיכה הסביבתית במקום המגורים, המקצועי, חברתי או החינוכי הנבחר. המידע הדיאגנוסטי מאפשר לאיש המקצוע השיקומי לעזור ללקוח לפתח תוכנית שיקומית בשלב התכנון. תוכנית שיקומית מפרטת איך לפתח מיומנויות או תמיכה של אדם כדי להשיג את מטרותיו השיקומיות. בשלב ההתערבות, תוכנית השיקום יוצאת לפועל כדי לפתח את מיומנויות האדם או הסביבה כדי שתהיה יותר תומכת בתפקודו של האדם.
בעבור לקוחות שבעי רצון ומתפקדים במידה מספקת בסביבה הנוכחית שלהם, שני התפקידים העיקריים של מנהל המקרה הם תכנון שירותים וקישור לשירותים. תכנון שירותים כולל: 1. עירוב הלקוח בחקירה מקיפה כדי לקבוע את פרספקטיבת הלקוח לגבי בעיות שהוא נפגש עמם והסיבות לבעיות אלו, 2. קביעת מטרות המתמקדות בסוג שירות אותם הלקוח צריך על מנת להשפיע על בעיות אלו באופן ישיר, 3. בחירת מספק שירות ספציפי 4. פיתוח דרך פעולה כתובה להשגת מטרת השירות.
ברגע שמושג הסכם שירות בין הלקוח למספק השירות ולמנהל המקרה, בנוגע לתוצאות השירות ולציפיות המשותפות בזמן אספקת השירות, מנהל המקרה ממשיך לנטר את השימוש של הלקוח בשירות ולהתערב באופן ישיר מול הלקוח או מול מספק השירות כאשר בעיות מתעוררות.
הכלים העומדים לרשות מנהל המקרה.
האבחון, התכנון וההתערבות בתהליך השיקום נעשים בעזרת מנהל מקרה אשר מומחה בכלים של שיקום פסיכיאטרי ובמודל התיווך הבסיסי של ניהול מקרה. הכלים יכולים להיות מוגדרים כיישום של ידע ספציפי לפתרון בעיות פרטיות או בעיות חברתיות, או השגת מטרות אינדיבידואליות או מטרות חברתיות. במודל השיקומי של ניהול מקרה המטרות קשורות להפחתה של הנכות והמוגבלות של אנשים עם בעיות פסיכיאטריות ארוכות טווח.
על מנת להדריך את הלקוח דרך השלבים של תהליך השיקום, מנהל המקרה צריך לדעת כיצד לקבוע מטרה ראשית, לבצע הערכה פונקציונלית, הערכת משאבים ותיאום משאבים, וללמד מיומנויות. הדרכת הלקוח בתהליך ניהול המקרה מצריך שיהיה למנהל המקרה מומחיות בהתחברות ללקוח, תכנון שירותים וקישור הלקוח לשירות המבוקש.
מקורות.
Anthony, W. Forbess, M. Cohen, R. (1993). Rehabilit ation-Oriented Case
Management. In Harris, M &amp; Bergman, C (Eds.). CaseManagement for Mental Ill
Patients. Chor: Harwood Academic Publisher.
Corrigan, K. T. Mueser, G. R. Bond, R. E. Drake, &amp; P. Solomon (Eds.), Principles and Practice of Psychiatric Rehabilitation. New York, NY: Guilford Press.
יורם הרפז
יורם הרפז (נולד ב-1953 בקיבוץ לוחמי הגטאות) הוא איש חינוך ישראלי, העוסק בחינוך לחשיבה ובפרט בקהילות חשיבה. הרפז הקים בשנות ה-90 רשת "בתי ספר חושבים", ופרסם ספרים בנושא הזה. בעבר היה מנהל מכון מנדל למנהיגות ועורך הביטאון הד החינוך ומרצה במכללות לחינוך.
ביוגרפיה.
הרפז החל ללמוד ב-1976 באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה ופילוסופיה לתואר ראשון, ולאחר מכן חינוך לתואר שני. בשנים 1981-1987 לימד היסטוריה, אזרחות ופילוסופיה בבית ספר בויאר בירושלים. ב-1987 פרש מהוראה ושימש ככתב לענייני חברה, תרבות וחינוך במקומון "כל העיר", ולאחר מכן היה מרצה לחינוך במכללת דוד ילין ובמכון כרם. ב-1992-1994 למד במכון מנדל למנהיגות.
בשנים 1994-2000 עבד במכון ברנקו וייס לטיפוח החשיבה, שם יזם הקמה של רשת "בתי ספר חושבים" – בתי ספר שניסו ליישם מודל של הוראה ולמידה בקהילת חשיבה; כמו כן ערך ופרסם ספרים רבים בתחום החשיבה, וכתב עת חדש בשם "חינוך החשיבה".
ב-2000 הוזמן לבית הספר לחינוך של אוניברסיטת הרווארד כ"מלומד אורח", ושם כתב עבודת דוקטורט בהדרכתם של דייוויד פרקינס וצבי לם מהאוניברסיטה העברית. ב-2003 הצטרף לסגל בית ספר מנדל למנהיגות חינוכית, ולאחר שנה התמנה למנהל בית הספר. ב-2006 פוטר מבית הספר.
החל מ-2006 הוא מרצה במכללת בית ברל ובמכללת אלקאסמי. בין השנים 2007 ו-2015 ערך הרפז את הביטאון של הסתדרות המורים בישראל, הד החינוך. בנוסף הוא עורך את סדרת "מחשבות על חינוך" בספריית פועלים.
בשנת 2013 סיים הרפז מחקר מקיף על בתי הספר בישראל, ובעקבותיו אמר כי "צריך להחליף את בתי הספר – אין ברירה, צריך לאתחל את כל המערכת".
באוגוסט 2016 השתתף בחדשות בערוץ 10 וטען, בין היתר, כי "זהו מיתוס שאנחנו צריכים מתמטיקה לחיים, 99.9% לא משתמשים בזה. אני למשל חושב שלימודי אמנות הרבה יותר חשובים מהם".
הרפז מתגורר בירושלים. הוא נשוי, ואב לבת ולבן.
רעיונותיו.
הרפז מקדם רעיונות חדשניים באשר לתפקיד המחנך ובית הספר האידיאלי, בדומה להוגים עכשוויים בתחום החינוך, דוגמת קן רובינסון וסוגטה מיטרה. עיקר הרעיונות החינוכיים שלו הם:
"החינוך הישן".
לדעתו של הרפז, בית הספר הטיפוסי ("החינוך הישן") מתבסס על חמש הנחות:
הרפורמה הדרושה.
הרפז מאתגר את ההנחות הללו, ומציע:
אדולף רודניצקי
אדולף רוּדניצקי (בפולנית: Adolf Rudnicki; ) היה סופר יהודי-פולני, מראשי הזרם הספרותי היהודי-פולני שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
גדל בבית חסידי בז'אבְּנוֹ, גליציה המערבית, אך בגיל צעיר התנתק מהעולם הדתי וממשפחתו, עבר לוורשה והמשיך בלימודי מסחר. בשנת 1932 פרסם את ספרו הראשון Szczury ("עכברושים") המתאר מערכת יחסים קשה בין בן לאביו בעיירה פולנית פרובינציאלית. ב- 1933 יצא לאור ספרו השני Żołnierze ("חיילים") השוטח באופן ביקורתי ופסימיסטי את רשמיו בתור חייל בשירות חובה בצבא הפולני. בשנת 1937 פורסמה הנובלה Niekochana ("הלא אהובה", שאף הוסרטה ב-1966). בעקבות ספר זה שויך על ידי מבקרי הספרות של התקופה לזרם הפסיכולוגיסטי. ב-1938 הופיע ספרו Lato "הקיץ", קובץ רשמים משהות בעיירת הקיט קז'ימייז' דולני שכלולים בו תיאורים של חסידי גור בימים הנוראים. לימים התייחס רודניצקי אל ספרו זה כתיאור "הקיץ האחרון של יהודי פולין".