החל מ־1930 הפך הנפט לפריט החשוב ביותר של תנועה שנעה צפונה, ובריטניה הייתה המשתמשת העיקרית בתעלה ובנפט זה. לאחר מלחמת העולם השנייה, הוכפלה צריכת הנפט של בריטניה. בשנות החמישים והשישים גדלה תלותה של בריטניה בפרט ומערב אירופה בכלל בנפט המזרח תיכוני.
מראשית שנות ה-50 הייתה המדיניות הבריטית כלפי מצרים בכלל ותעלת סואץ בפרט, הססנית ביותר, נוכח השינויים המשמעותיים שחלו במעמדה של מעצמה זו במצרים באותן השנים. ברקע היחסים בין שתי המדינות ערב משבר סואץ עמדו השיחות על עתיד התעלה. מסיבות היסטוריות "חברת התעלה" הפעילה את תעלת סואץ כחברת מניות רשומה במצרים. בריטניה רכשה 44% מהמניות ושאר המניות הוחזקו ברובן על ידי אזרחים צרפתיים.
המצרים לא נהנו מהרווחים הגבוהים שנאספו בחברת תעלת סואץ. כצעד מכין להלאמה ביקשו לתקן את החוזה משנת 1936 ולבטל קיומם של בסיסי צבא בריטיים באזור התעלה. המשא ומתן להסכם חדש נמשך למעלה משנתיים ונחתם ב־19 באוקטובר 1954. בהסכם הסכימו מצרים ובריטניה כי האחרונה תסיג את כוחותיה ותפנה את בסיסיה ממצרים עד ל-18 ביוני 1956. בהסכם פינוי בסיסי התעלה הכירו בריטניה ומצרים כי .
בסיסי התעלה פונו עד יוני 1956, ומיד ביולי 1956 הודיע שליט מצרים, גמאל עבד אל נאצר, על הלאמת התעלה. ממשלות צרפת ובריטניה ראו בכך פגיעה בזכויותיהן בתעלה ולאחר סבב שיחות שלא הביא תוצאות החליטו לחזור ולתפוש בכוח את התעלה.
עם הידיעה על כוונות בריטניה וצרפת לכבוש אותה בכוח, טיבעו המצרים כעשרים אוניות בתעלה וחסמו אותה. לחסימת התעלה בידי המצרים הייתה השפעה חזקה ביותר בזירה הימית. התעלה נשארה חסומה מספר חודשים לאחר סיום הקרבות. האו"ם הכריז על תעלת סואץ כרכוש מצרים וסייע לפתיחתה מחדש. אף כי בהחלטת האו"ם הוזכרה אמנת קושטא, הייתה התעלמות מוחלטת מזכותה של ישראל להפליג בתעלה.
נמל אילת.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון והרמטכ"ל משה דיין חלקו חזון משותף לרבים בעניין נמל אילת:
בשנת 1951 הוקם רציף שאורכו 30 מטר שיכול לשרת דוברות לפריקה כפולה מהאניות לדוברה ומהדוברה לרציף. ב-1953 דרש משרד הביטחון לפתוח קו אניות לאילת. חברת צים, באמצעות חברת "פוסיידון", חכרה שתי אניות הולנדיות: "אמה פולדר" ו"קטרינה פולדר". באביב 1953 הגיעה אנייה ראשונה מדרום אפריקה. באילת לא היה עדיין מכס ולא סווארים. הפריקה נעשתה במבצע צה"לי. כך, עד 1956 התקיימו ארבע הפלגות לשנה.
בשנת 1955 הוארך הרציף ל-70 מטר. עומק המים לאורכו, 6.5 מטר, איפשר עגינה לאניות קטנות שיכלו לטעון ולפרוק ישירות ברציף. הפעילות באילת הייתה חשופה לתצפיות מעקבה ומסיני. המצרים הציבו סוללת תותחים 3" בחוף סיני מול המקום הצר ביותר של מצרי טיראן. כדי להמחיש את רצינות האיום הוצבה פריגטה מצרית דרך קבע במעגן שארם א-שייח'. לאחר הלאמת התעלה החליטה ממשלת ישראל למקד את העניין הבינלאומי על חופש השיט במצרי טיראן שבכניסה למפרץ אילת.
בסמיכות זמנים - המרד בהונגריה.
בסוף חודש אוקטובר 1956 קרתה בהונגריה התקוממות עממית נגד שלטון הדיכוי הסובייטי. המרד הגלוי פרץ ב-23 באוקטובר ודוכא ב-10 בנובמבר 1956. מקבילות הזמנים אפשרה לסובייטים לטפל בהונגרים ללא מחאה מערבית. מדינות המערב שפעלו בים התיכון לא הושפעו מהסובייטים. באותם הימים לא היה כוח ימי סובייטי בים התיכון. הסובייטים זכו לתודת הערבים בהצהרות לוחמניות נגד המערב וישראל אף כי נזהרו שלא להתעמת עם ארצות הברית.
התעסקותה של ברית המועצות במרד ההונגרי גרמה לכך שרק בערבו של 5 נובמבר יצאה איגרת מהנשיא ניקולאי בולגנין המאיימת על בריטניה, צרפת וישראל.
סדר הכוחות.
חיל הים הישראלי.
התוספת המשמעותית ביותר לחיל הים הישראלי התקבלה ביוני 1956, כאשר הגיעו לישראל שתי המשחתות מסדרה Z מבריטניה שהיוו את עיקר הכוח הימי. בנוסף היו בשייטת הגדולה 3 פריגטות מהן למעשה רק אחת פעילה. כן כלל הכוח הימי שש טרפדות פעילות, שש ספינות משמר, ספינות דיג מגויסות, שתי נחתות חיל רגלים ו-10 נחתות מכוניות במצב תחזוקה שונה. כוח שייטת 13 כלל 4 פלגות צוללים ו-3 פלגות סירות.
חיל הים המצרי.
מצרים החלה לקבל נשק חדש במסגרת עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית. הכוח העיקרי של הצי המצרי ערב המלחמה היו שש משחתות: שתי המשחתות מסדרת סקורי תוצרת בית המועצות, שתי משחתות מסדרת Z, ושתיים מסדרת האנט מתוצרת בריטניה. הצי רכש 3 צוללות ולא היה ידוע מצב כשירות להפעלה. הכוח הימי כלל 4 פריגטות ו-7 קורבטות/מקשות.
כן הופעלו בצי המצרי כ-30 טרפדות. וכוח קומנדו ימי שכלל 7 פלגות לוחמים בצלילה ובסירות. בזירת הים האדום הפעיל הצי המצרי את הפריגטות "דמיאט" ו"ראשיד" לאכיפת הסגר במצרי טיראן.
הכוחות הימיים במבצע מוסקטר.
לביצוע ההשתלטות על תעלת סואץ אספו בריטניה וצרפת כוח גדול שכלל 20 טייסות של חיל האוויר המלכותי הבריטי, בעיקר מפציצים מדגם קנברה.
כוח הצי המלכותי הבריטי בים התיכון פעל מבסיסיו במלטה ובקפריסין ברובו בגזרת פורט סעיד וחלק קטן בים האדום. הכוח כלל 5 נושאות מטוסים עם 166 מטוסים, 4 סיירות, 22 משחתות, 10 פריגטות, 5 צוללות, 13 אוניות עזר של הצי ו-13 אניות סוחר מגויסות, וכן מניחת מוקשים ואניית פיקוד.
הכוחות הצרפתיים התכוננו ליציאה בנמלי טולון וביזרטה, הכוח כלל נושאות מטוסים, אניית מערכה, משחתות, 20 שולות מוקשים ועשרות נחתות.
הצי השישי של ארצות הברית.
הכוח האמריקאי בים התיכון התבסס על שתי קבוצות נושאות המטוסים רנדולף (RANDOLF) וקוראל סי (CORAL SEA). כלי השיט של הצי הגיעו גם הם למזרח הים התיכון. ארצות הברית, שלא תיאמו עמה את המבצע, הביעה את אי שביעות רצונה על ידי תפעול הכוח הימי בהפרעה לכוחות מבצע מוסקטר.
ההיערכות למלחמה בישראל.
באמצע שנות ה-50 סבלה ישראל מהתקפות טרור שהופעלו על ידי מצרים. מנהיגיה ראו בחרדה את ההתחמשות המוגברת של מצרים ואת הקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת שמטרתה תיאום לחימה בישראל. לכן הצטרפה למהלך מתואם עם בריטניה וצרפת לשבור את כוחו של נאצר.
בזירה הימית היו למערכת קדש שתי מטרות:
משימות חיל הים הישראלי.
הערכת המודיעין הייתה כי הצי המצרי יכנס למגננה נגד ציי בריטניה וצרפת. אך הובאה בחשבון יכולתו לפעול עם הקומנדו הימי בנמל חיפה.
מתוך הערכה שבעת המלחמה ינטרלו ציי בריטניה וצרפת בים התיכון את הצי המצרי, לחיל הים הישראלי היו משימות אבטחה נגד התערבות מסוריה ומלבנון ומשימות סיוע ללחימה ביבשה לאורך חופי רצועת עזה, ובמפרץ אילת לצורך פתיחת מצרי טיראן. יוזמות של חיל הים לפעולות קומנדו ימי באזורים אחרים לא אושרו.
הנחיות הרמטכ"ל משה דיין שניתנו ב-26 באוקטובר כללו שתי משימות עיקריות לחיל הים:
א. מתן שירותי אספקה וסיוע בחופי ים סוף.
ב. כוננות לפעולה, למקרה של הצטרפות סוריה או לבנון למלחמה.
בפקודת המבצע הרחיב אג"ם במקצת את משימות החיל כדלקמן:
ניתן היה להבין שמשימות ההנחתה והובלה יתבצעו בגזרת הים האדום ואילו הפגזות מהים לחוף והצלת טייסים לפי הדרוש בשתי הגזרות.
על השיקולים להפעלת חיל הים במבצע כתב משה דיין .
קבלת חימוש מצרפת.
בתחילת שנת 1956 חלה התקרבות משמעותית בין ישראל לצרפת שקיבלה ביטוי בהספקת חימוש משמעותית. הבאת החימוש לישראל נעשתה על ידי נחתות צרפתיות. התיאום עם הצרפתים נעשה על ידי ראש מחלקת ים, צבי קינן. לדרישת הצרפתים הפעילות נעשתה בחשאיות וזכתה בצה"ל לכינוי מבצע גהות. חוף ההנחתה נבחר בשפך נחל הקישון. המקום היה מבודד יחסית ואפשר הסתרת הפעילות. הקרבה למחנה כורדני אפשרה העברת החימוש באותו לילה. הנחתת הראשונה CHELIFF הגיעה ב-25 ביולי אחרי חשכה ובבטנה 30 טנקי שרמן משופר. הניתוב וההכוונה לחוף נעשו על ידי אנשי חיל הים בהשתתפות נתב בכיר של נמל חיפה. קבוצה מצומצמת מסגל שייטת הטרפדות ושייטת הנחתות היו בסוד העניין. נהגי טנקים מחיל השריון פרקו את הטנקים לחוף ולמובילים והוסעו למחנה כורדני. תחמושת הועמסה למשאיות שנכנסו לבטן האנייה. לקראת אור הבוקר הייתה הנחתת יוצאת מהנמל אל מעבר לאופק וחוזרת ללילה הבא.
נעשו שבע נחיתות והובאו 120 טנקי AMX-13, שלושים טנקי שרמן משופרים, 18 תותחים מתנייעים 105 מ"מ ותחמושת רבה. בהנחתה הראשונה הגיע הרמטכ"ל רא"ל משה דיין. בליל 24 ביולי 1956 הגיע שר הביטחון דוד בן-גוריון בלווית שרי ממשלה, השגריר פייר ז'ילבר והמשורר נתן אלתרמן שאף כתב ב"טור השביעי" את רשמיו בצורת רמזים לאופי הפעולה בשירו "אחד הלילות".
הרמטכ"ל סיכם כי
מבצעי הספקת החימוש הסתיימו בתחילת ספטמבר 1956 והנחתות הצרפתיות צורפו לכוח המשימה של מבצע מוסקטר, אשר החל להתארגן בקפריסין לקראת הנחיתה בסואץ. זחל"מים ותחמושת המשיכו להגיע באניות סוחר רגילות דרך נמל חיפה.
להגנה על אניות התחמושת הופעלה "ועדת ניתוב" בראשותו של מנהל צים ד"ר נפתלי וידרא ובה מלבד איש חיל הים גם נציגים של המשתמשים בתובלה ימית. האזורים הקריטיים היו הקטע הצר בין כף בון למלטה ובקרבת האי כרתים. מעבר כל אנייה הנושאת מטען מיוחד לישראל הובא לדיון בוועדה. ניתנו הוראות לגבי מעבר מדרום או מצפון לכרתים. מרבית אניות הנשק קיבלו ליווי מטרפדות, פריגטות, ומאוחר יותר משחתות חיל הים.
היערכות להגנה מפני מטוסים.