בגיל 4 עזב עם משפחתו את טקסס ועבר למערב לוס אנג'לס בעקבות הגזענות ששררה במדינה ב-1965. הוא למד בתיכון פאליסדס בקארסון סיטי שבמחוז לוס אנג'לס שם שיחק פוטבול. הוא לקח שיעורים בפיתוח קול והופיע במופעים מוזיקליים מקומיים.
ויטאקר הופיע בתפקיד ראשי במחזה של דילן תומאס "תחת חורש חלב". הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1979. למד ב"אוניברסיטת פומונה" בקליפורניה וקיווה לקבל מלגת פוטבול, אך לרוע מזלו הוא נפצע בגבו במהלך אימון ונאלץ לפרוש מהקבוצה.
הוא התקבל לאוניברסיטת דרום קליפורניה, ושם למד אופרה; לאחר זמן קצר התקבל גם לחוג לדרמה באותה אוניברסיטה. הוא סיים את לימודיו בשנת 1982.
קריירת משחק.
ב-1982 שיחק ויטאקר בסרטו הראשון: הוא קיבל תפקיד קטן בקומדיה "נעורים בקצב מהיר". ב-1986 השתתף בדרמת הספורט של מרטין סקורסזה "צבע הכסף" לצד פול ניומן וטום קרוז, ובדרמת המלחמה זוכת 4 פרסי אוסקר של אוליבר סטון על מלחמת וייטנאם, "פלאטון", לצד צ'ארלי שין ווילם דפו. בסרט גילם ויטאקר את דמותו של הרולד הגדול.
בסוף שנות ה-80 שיחק לצד רובין ויליאמס בדרמה הקומית של בארי לוינסון "בוקר טוב וייטנאם", בסרט הפעולה "ספורט הדמים" לצד ז'אן-קלוד ואן דאם ובדרמה הביוגרפית של קלינט איסטווד "בירד", שם גילם את דמותו של נגן הג'אז צ'ארלי פארקר. על תפקידו הביוגרפי קיבל ויטאקר את פרס השחקן הטוב ביותר מטעם פסטיבל הקולנוע בקאן, ואף קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
בשנות ה-90 שיחק ויטאקר בסרטים "משחק הדמעות" לצד מירנדה ריצ'רדסון, "מין מסוכן" לצד בן קינגסלי, "פנומן" לצד ג'ון טרבולטה ובדרמת הפשע של ג'ים ג'רמוש "", שבה גילם את אחת מדמויותיו המוכרות ביותר - גוסט דוג - מתנקש מקצועי. גוסט דוג גר בבניין נטוש ורואה עצמו כסמוראי המשרת את אדונו, לאחר שזה הציל פעם את חייו.
ב-2000 שיחק ויטאקר במותחן הפעולה הבדיוני "הקרב על כדור הארץ" לצד ברי פפר. ב-2002 שיחק במותחנים "תא טלפון" לצד קולין פארל ובסרט "החדר" של דייוויד פינצ'ר לצדה של ג'ודי פוסטר.
בשנת 2003 קיבל את פרס אמי על תפקידו בסדרה "מדלת אל דלת". בשנת 2006 גילם ויטאקר את דמותו של הדיקטטור הצבאי של אוגנדה אידי אמין בסרט "המלך האחרון של סקוטלנד". על תפקידו זה קיבל את פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, את פרס גלובוס הזהב ואת פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
ב-2007 קיבל ויטאקר מועמדות שנייה לפרס אמי על תפקיד האורח שעשה בסדרה "ER".
ב-2008 שיחק לצד איילת זורר ודניס קווייד במותחן "שמונה צדדים לאמת", בסרט הפעולה "מלכי הרחוב" לצד קיאנו ריבס, ובסרט הדרמה "אנשים שבורי כנפיים" לצד קייט בקינסייל, גאי פירס וג'ניפר הדסון.
בשנת 2016 שיחק בסרט המדע הבדיוני "", הסרט הוא ספין אוף לסדרת הסרטים של "מלחמת הכוכבים", והוא משחק שם לצד פליסיטי ג'ונס, דייגו לונה ומאדס מיקלסן. באותה שנה שיחק בדרמת המסתורין "המפגש" (Arrival) לצד ג'רמי רנר ואיימי אדמס. בשנת 2017 הצטרף לקאסט העונה הרביעית של סדרת הדרמה "אימפריה" ברשת פוקס בתפקיד אדי בארקר.
בשנת 2019 כיכב בסדרת הטלוויזיה "הסנדק של הארלם" בתפקיד באמפי ג'ונסון.
חיים אישיים.
בשנת 1996 נשא ויטאקר את השחקנית קישה נאש, אותה הכיר על סט הסרט "Blown Away", לזוג ארבעה ילדים. ויטאקר סובל מצנחת בעינו השמאלית, הוא טוען שזה תורשתי אצלו במשפחה ושהוא מתכוון לטפל בעניין מפני שזה פוגע ביכולת הראייה שלו. הוא צמחוני. הוא הופיע לצד בתו בתשדיר שירות למען ארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים". לומד יוגה ובעל חגורה שחורה בקראטה.
בואש (אמצעי לפיזור הפגנות)
בּוֹאֵשׁ הוא נשק אל-הרג שפותח על ידי משטרת ישראל ומשמש כאמצעי לפיזור הפגנות והפרות סדר.
הבואש קרוי על שם בעל החיים ממשפחת הבואשיים, המפורסם בתכונתו להפצת ריח רע. נשק הבואש הוא נוזל שמותז ממכלית או ממכל-גב על מפגינים וגורם לריח רע לדבוק בהם. הנוזל הוא תמיסה מיימית של שמרים וסודה לשתיה בתנאי pH בהם יוצרים השמרים חומצות אמינו בעלות ריח כבד. פיתוח הנשק הוחל בשנת 2005 על ידי מחלקה לפיתוח אמצעים טכנולוגיים של המשטרה, בראש הפרויקט עמד סנ"צ דוד בן הרוש (בן הראש) המוביל את פיתוח אמצעי אל-הרג ונחשב מומחה בתחומו. הבואש נכנס לשימוש לראשונה בשנת 2008 במהלך הפגנות של פעילי שמאל ופלסטינים כנגד גדר ההפרדה. בשנת 2009 נכנס הבואש לשימוש גם בכוחות צה"ל הפועלים בשטחי יהודה ושומרון.
החומר מיוצר ומשווק על ידי חברת Odortec ממושב אביעזר. על פי פרסומי החברה, החומר בטוח, ידידותי לסביבה ונמצא בשימוש על ידי רשויות אכיפת חוק, ארגוני סביבה וחקלאים בישראל, אירופה ודרום אמריקה. עם זאת גיליון הבטיחות של החומר מציין תופעות לוואי ככאב בטן בעקבות בליעה, גירוי בעור ואדמומיות וכאב בעיניים לאחר חשיפה.
ה"בואש" מוגדר כאמצעי לפיזור הפגנות אך תועדו מקרים בהם נעשה שימוש בבואש כלפי בתים, בתי ספר ועסקים פלסטיניים בלתי מעורבים לכאורה.
לאחר כמה ימי הפגנה של הפלג הירושלמי נגד מעצר עריקים מהציבור החרדי, שהתקיימו ליד גשר המיתרים בירושלים באוקטובר 2017, וגרמו הפרעות קשות לנתיבי התנועה המרכזיים באזור, עשתה משטרת ישראל שימוש בבואש. עד אז נעשה שימוש בחומר רק בהפגנות של פלסטינים, פעילי זכויות אדם מהשמאל ובמאחזים. מאז נעשה בו שימוש פעמים נוספות בהפגנות נגד מעצר עריקים מהציבור החרדי, בירושלים ובבני ברק.
במאי 2018 החל צה"ל להשתמש בחומר גם באמצעות רחפנים במהלך המהומות האלימות בגבול רצועת עזה.
במספר הפגנות של הפלג הירושלמי בבני ברק שהתקיימו באוגוסט 2018, ציידה משטרת ישראל מספר שוטרים במכלית התזה אישית של בואש להתזה ישירה על פני מפגינים. המכלית מותקנת על גבו של איש משמר הגבול ומתיזה את החומר ישירות על המפגין.
בשנת 2018 עתרו מספר חרדים לבג"ץ נגד השימוש בבואש ובמהלך העתירה נקבעו כללים מחמירים לצורך השימוש בו.
בשנת 2020 בוצע שימוש בבואש בהפגנת חרדים בירושלים, במחאה על מעצר עריק. בראשית 2021 בוצע שימוש בבואש נגד מפגינים מהימין בהפגנה מול משרדי מח"ש בירושלים, בעקבות תקרית בין שוטרים לנערי גבעות ליד כוכב השחר, שבה נהרג אהוביה סנדק. בדצמבר 2021 פנה משה ליאון, ראש עיריית ירושלים, למפכ"ל המשטרה בדרישה להפסיק את השימוש בבואש לפיזור הפגנות בעיר. ראש העיר טען כי "אין מקום להפעלת בואש בתוך שכונות מגורים. זו תגובה לא מידתית... גם אם המפגינים מפרים את החוק, יש דרך לטפל בכך בלי לגרום לנזקים חמורים לתושבי השכונה והאזור" .
הדברים
הדברים (בצרפתית: Les Choses) הוא ספר שכתב ז'ורז' פרק. הספר יצא לאור במקור בצרפת, בצרפתית בשנת 1965.
הספר תורגם לעברית על ידי דן דאור ויצא לאור בישראל בהוצאת בבל בשנת 1997. הספר בן 124 עמודים כולל שני חלקים, אפילוג ומאמר שהתפרסם בעיתון לה פיגארו בדצמבר 1978 במקום אחרית דבר. על ספרו זה הוענק לפרק פרס "רנודו" לספרות.
זהו סיפור על שנות השישים בצרפת. הספר מספר על שני צעירים צרפתיים בני המעמד הבינוני הזעיר בורגני ז"רום וסילבי, הגרים בפריז ומקצועם הוא פסיכוסוציולוגים והם עוסקים בעיקר בביצוע סקרים. השניים וחבריהם הקרובים בעלי תשוקה להכות שורשים בחברה, למצוא זהות אושר ועושר. הם מצפים למצוא את אשרם בקניה ובצבירה של חפצים, באכילה, בשתייה, בקריאת עיתון ובביקור בסרטים בבתי קולנוע.
כדי לשמור על החופש שלהם הם אינם מוכנים להשתעבד לעבודה תובענית וזה פוגע בשכר שלהם ומציב קשיי פרנסה. הם חולמים על התעשרות קלה ומהירה כמו קבלת ירושה מפתיעה. בסיפור מצטייר דיוקן של חברת צריכה נרקיסיסטית. בחלקו השני של הספר הם עוברים לגור בתוניסיה שם סילבי לימדה בבית ספר צרפתי. הם חיפשו שם את עושרם אך חשו בדידות רבה וכך לאחר מספר שנים שבו לפאריס לחיקם של החברים שלהם שקבלו אותם בזרועות פתוחות.
אחרי שנים של חיי נוודות, עייפים ממחסור בכסף, עייפים מלחשוב ומלשנוא את עצמם בגלל זה, ז`רום וסילבי יקבלו משרה אחראית כפולה מלווה בשכר שאפשר לראות בו גשר זהב שהציע להם איל פרסום. הם יהיו מעתה אמידים אבל לא יחיו ממש בעושר ולא יהיו מנהלים כלליים, אלא ינהלו את המיליונים של אנשים אחרים.
הספר כתוב בגוף שלישי רבים בזמן עבר כמו: הם גרו, הם היו רגישים, הם השתנו, הם היו מאוהבים בחירות, הם נהיו אחרים. הספר כתוב גם בזמן עתיד: הם יוציאו את מכתביהם, יפתחו את העיתונים, הם יפגשו שוב, אז יכנסו לעיר הערבית דרך שער הקאסבה, הם יעזבו את פריז, הם ירגישו נח בבגדיהם הקלים, הם יקבלו משרה אחראית כפולה וכדומה.
ז'ורז' פרק מעיד על עצמו במאמר שכתב בלה פיגארו בשנת 1978 כי הוא מעולם לא כתב שני ספרים דומים ומעולם לא רצה לחזור בספר על נוסחה או על שיטה שפיתח בספר קודם. הרבגוניות שלו, כך כתב, הקשתה על אלה המחפשים בספר את טביעת האצבע של הסופר. את דרך החקירה שלו הוא מחלק לארבעה אופנים: סוציולוגי, אוטוביוגרפי, משחקי והחיבה לסיפורים ולתהפוכות.
בילי סטרייהורן
ויליאם תומאס "בילי" סטרייהורן (William Thomas "Billy" Strayhorn ; 29 בנובמבר 1915 - 31 במאי 1967), מוזיקאי ג'אז, פסנתרן ומלחין, שחיבר כמה מהסטנדרטים הידועים והמפורסמים ביותר בג'אז כמו "Chelsea Bridge", "Johnny Come Lately" ,"Take the "A" Train" ו-"Lush Life". שיתוף הפעולה שלו כמעבד עם תזמורתו של דיוק אלינגטון נמשך שלושה עשורים.
סטרייהורן היה הומוסקסואל גלוי בתקופה הומופובית ביותר. הדעה המקובלת היא שעקב כך פעל לרוב "מאחורי הקלעים" ולכן גם לא זכה להכרה הראויה. הוא היה גם מן החברים הראשונים בתנועה לזכויות האזרח וידיד אישי של מרטין לותר קינג.
שנים ראשונות.