אחרי חצי שנה עזב שוב את הצבא, וב-1972 חזר ופיקד במשך שלושה חודשים על קורס סיור בסיירת אגוז. זורע פיקד על חיילי סיירת אגוז ככוח חי"ר בפשיטה שכללה כוחות שריון בלבנון. בעת שהכוח היה בדרכו חזרה מהפשיטה נתקל במארב נ"ט. בקרב שנפתח הרגו זורע וחייליו את המחבלים. שנה אחר כך חזר זורע לסיירת מטכ"ל ולקח חלק במבצע מיוחד שכלל חדירה לאיסוף מודיעין בסוריה בגזרת החרמון וקיבל את הפיקוד על היחידה במקומו של אהוד ברק. זורע פיקד על סיירת מטכ"ל במלחמת יום הכיפורים. במלחמה השתתפה הסיירת בכיבוש שטחים בגדה המערבית של תעלת סואץ מדרום לאיסמעיליה (במסגרת אוגדת שרון). ברמת הגולן השמידו כוחות של היחידה יחידת קומנדו סורית שנשלחה במסוקים לפגוע בבסיס נפאח. כמו כן פיקד זורע על לוחמי הסיירת במבצע זנבר, במהלכו הוטסו לוחמי סיירת מטכ"ל בעזרת שלושה מסוקי יסעור מרפידים לעומק כביש סואץ-קהיר עם ג'יפים שעליהם תול"רים ופגעו בשדה התעופה כותמיה. בנוסף תקפו כוחות מהיחידה שתי סוללות תותחים בגזרת תל-פארס; אחת הסוללות הושמדה והשנייה התגלתה כסוללת דמי. לוחמי הסיירת הגנו על חניוני טנקים מפני ציידי טנקים סורים והשתתפו בכיבוש המובלעת במסגרת אוגדת רפול. במלחמה איבד גיורא אח נוסף, , שהיה קצין מבצעים של גדוד שריון בקרבות הבלימה ברמת הגולן. עקב מותו של אחיו השני ניתנה הוראה שאסרה עליו להשתתף עם היחידה במבצעים מעבר לגבול.
בתקופת פיקודו של זורע התרחש אסון מעלות במאי 1974. ניסיון החילוץ של בני הערובה כשל ונהרגו כ-22 בני אדם וכ-50 נפצעו, לאחר שדרישת מפקד היחידה לפעול שלא בסמוך למועד פקיעת האולטימטום של המחבלים - נדחתה. חצי שנה לאחר מכן, נערך ניסיון חילוץ בני הערובה בבית שאן וב-1975 השתלטות המחבלים על מלון סבוי שבה נהרגו 8 בני ערובה ושני לוחמים בהם אל"ם עוזי יאירי. פעולות אלה נחשבות בין הפעולות הפחות מוצלחות של היחידה. ב-1975 עבר זורע הסבה לשריון, לאחר מכן נסע לוירג'יניה, לבית הספר לפיקוד ומטה של המארינס. ואחר כך כיהן כראש מחלקת המבצעים המיוחדים וכראש מחלקת איסוף באמ"ן. לאחר מכן כיהן כנספח צבאי בדרום אפריקה, וכקצין מודיעין ראשי (מאוקטובר 1984 עד 1988).
לאחר פרישתו שימש זורע כחבר בוועדות חקירה לבדיקת כשלי צה"ל, בהן ועדת פלד, שחקרה את חטיפת החיילים בהר דב, וועדה בראשות אליהו וינוגרד שחקרה את נושא זיהוי והטמנת חלקי גופות חללי השייטת. בין השנים 1995 ועד 2010 זורע שימש כמנכ"ל מפעל עיבוד הבשר "הוד חפר".
ליברפול (מונטווידאו)
ליברפול פוטבול קלוב, או בפשטות "ליברפול", הוא מועדון כדורגל אורוגוואיי מפורסם מהעיר מונטווידאו, בירת אורוגוואי. הקבוצה העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה באורוגוואי בעונת 1919. ישנה מחלוקת עד היום באשר לסיבה לשם המיוחד של הקבוצה. גרסה אחת טוענת כי הקבוצה נקראה על שם העיר ליברפול באנגליה לאחר שהוקמה הקבוצה על ידי סטודנטים לגאוגרפיה שעשו עבודה על קו החוף של בריטניה והתאהבו בשם של עיר זו במהלך לימודיהם. גרסה שנייה טוענת כי הוחלט להקים את הקבוצה על שם אחד המקומות בעולם ולכן לקחו גלובוס מסתובב, סובבו אותו ונעצו את האצבע בו, וזו נחתה על מיקומה של העיר ליברפול. בעונת 2005/06 שונו המדים של משחקי החוץ לצבע אדום, כמו ליברפול הבריטית. הקבוצה משחקת נכון להיום באצטדיון אסטדיו בלברדה, שהיה בעבר בבעלותה של קבוצת מונטווידאו וונדררס.
הקבוצה מעולם לא זכתה בתואר כלשהו, הן בליגה המקומית והן במשחקי הגביע, ונודעת כיום באורוגוואי כ"הקבוצה הגדולה היחידה ללא אף תואר".
ליברפול (אורגוואי)
יוסף גרוס
יוסף גרוס (נולד ב-28 בפברואר 1934) הוא עורך דין ישראלי, פרופסור מן המניין (אמריטוס) בפקולטה למשפטים ובפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, מייסד ויו"ר משרד עורכי הדין גרוס, קלינהנדלר, חודק, הלוי, גרינברג, שנהב ושות'.
ביוגרפיה.
גרוס, יליד תל אביב, בעל תואר ראשון מבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בת"א (1955), תואר שני מטעם אוניברסיטת תל אביב (1958), תואר שלישי (1962) מטעם בית הספר לכלכלה של לונדון (LSE). שלושת התארים במשפטים.
גרוס נחשב לאורים ותומים של המשפט העסקי-מסחרי בישראל וכמי שהנחיל בישראל את התובנות העכשוויות לגבי אחריות דירקטורים בחברה, בדגש על המגזר הציבורי. המהפכה שהוביל בנושא התבטאה הן בכתיבתו הרבה בתחום, הן בהקמת מסלול להכשרת דירקטורים בכירים באוניברסיטת תל אביב, והן במישור החקיקתי כחבר בוועדת ברק לרפורמה לחוק החברות בשנות השמונים
חבר בלשכת עורכי הדין בישראל משנת 1959, ובלשכת עורכי הדין במדינת ניו יורק משנת 1989.
בין השנים 1964–1977 כיהן כיועץ המשפטי הראשי של דיסקונט השקעות (דסק"ש). בשנת 1978 הוזמן כפרופ' חוקר (אורח) לאוניברסיטת הרווארד ארצות הברית (משפטים). עם שובו בשנת 1979 ייסד משרד עורכי דין העוסק בדיני חברות, שוק ההון ומיסוי והיה מראשוני ומובילי ההנפקות הישראליות מחוץ לישראל. גרוס היה מהראשונים שפיתחו את תעשיית ההיי-טק הישראלית ובתחילת שנות השבעים הנפיק את חברת אלסינט, אלרון אלביט ועוד בנאס"דק ובבורסה לני"ע בניו יורק.
בתחילת שנת 2001 מיזג המשרד את משרד קלינהנדלר הלוי ושות'. ובשנת 2019 מיזג את משרד שנהב. המשרד קרוי היום גרוס, קלינהנדלר, חודק, הלוי, גרינברג, שנהב ושות'.
גרוס מונה למרצה בכיר באוניברסיטת בר-אילן ב-1968 ובאוניברסיטת תל אביב בשנת 1969 לפרופסור חבר. בשנת 1989 מונה כפרופסור מן המניין (בפקולטה למשפטים ובפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב). בשנת 1978 כיהן חוקר (אורח) באוניברסיטת הרווארד, ארצות הברית. מכהן כמרצה בפקולטה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן (EXMBA) ובבית הספר רדזינר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה. מכהן כמנהל האקדמי של תוכנית להב לדירקטורים ונושאי משרה בכירים בפקולטה לניהול ע"ש קנולר, אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1991 היה לשותף להקמת קרן הון הסיכון תעוזה ורישומה בבורסה לני"ע בת"א, בעל מניות בחברת הניהול של הקרן והיועץ המשפטי מיום הקמתה.
כיהן כיו”ר הוועדה המייעצת לרשות החברות הממשלתיות. כיהן במספר רב של ועדות ממשלתיות, ביניהן: הוועדה לניסוח חוק החברות החדש; יו”ר הוועדה לחוק המיזוגים וההגבלים העסקיים; חבר ועדת הרפורמה במיסים, יו"ר דירקטוריון במספר חברות ציבוריות, ביניהן: בנק כרמל (יו"ר), שניב (יו"ר), כלל גמל (יו"ר), הבורסה לניירות ערך, סנו, ובמספר רב של חברות ציבוריות נוספות, ביניהן: חברת החשמל, מפעלי ים המלח, אלקו, מהדרין, בנק למסחר, ההוצאה לאור של לשכת עוה"ד (יו"ר), פרי אור, שניב (יו"ר)..
בשנת 1978 מונה כדירקטור בבורסה לניירות ערך בת"א.
בשנת 2011 קיבל את אות יקיר לשכת עורכי הדין, ובשנת 2014 זכה בעיטור של לשכת עורכי הדין.
בשנת 2018 הוכתר בבורסה לני"ע כאיש השנה בשוק ההון על ידי איגוד החברות הציבוריות.
בשנת 2015 פורסם לכבודו ספר יובל, ה-80 ה"ספר יוסף גרוס - מחקרים בדיני חברות ומשפט עסקי", בעריכתם של אהרן ברק, יצחק זמיר ודוד ליבאי.
פרסם למעלה מ-15 ספרים, בין האחרונים: "דירקטורים ונושאי משרה בעידן הממשל התאגידי" (מהד' 2018), "חוק החברות" א' ב' (מהד' 5–2016), עקרונות דיני המיסים (מהד' 3).
פרטים אישיים.
נולד וגדל בתל אביב-יפו. בנערותו למד במדרשית נעם.
לאחר סיום לימודי התיכון, גויס לעבוד כמורה בבית הספר היסודי עמיאל בשכונת התקווה בתל אביב. במקביל למד משפטים. לאור הצורך במורים באותה תקופה דחה הצבא את שירותו הצבאי לשלוש שנים. שירת בפרקליטות הצבאית, סיים קורס קצינים, שירת כתובע וכסנגור פיקודי. כל תקופת המילואים כיהן כשופט בביה"ד הצבאי בחברון ובשכם.
בשנת 1960 הוענקה לו מלגת לימודים מקיפה באוניברסיטת לונדון LSE, שם השלים את עבודת הדוקטורט (ph.D) בהנחייתו של פרופ' גים גאואר, מהמובילים בתחום דיני החברות בעולם.
נשוי לצביה גרוס, כיהנה כיועצת המשפטית של משרד הביטחון. לזוג שלושה ילדים - ד"ר רז גרוס פסיכיאטר בשיבא, אייל גרוס, פרופ' באוניברסיטת תל אביב ובלונדון (משפטים); ורדית גרוס, מנהלת מרכז האמנות ארטפורט. לזוג 7 נכדים.
פעילות אקדמית.
בשנים 1965 עד 2005 כיהן כפרופ' מן המניין בפקולטות למשפטים ולמנהל עסקים, אוניברסיטת תל אביב. בשנים 1975–1979 כיהן כסגן דיקן הפקולטה למשפטים.
יסד את הקורסים להכשרת דירקטורים בכירים של להב באוניברסיטת תל אביב, המכשיר מדי שנה מאות דירקטורים מהמגזר הפרטי והציבורי ומכהן בה עד היום כמנהל האקדמי.
פעילות ציבורית.
פרופ' גרוס כיהן בוועדות ציבוריות רבות וביניהן:
פעילות ציבורית נוספת:
חבר בדירקטוריונים רבים של חברות ציבוריות.
ספריו.
פרסם למעלה מ-170 מאמרים מקצועיים בישראל, אנגליה וקנדה.
ליברפול מונטבידאו
תל מיכל
תֵּל מִיכַל הוא אתר ארכאולוגי ובית גידול ים תיכוני הנמצא על רכס הכורכר החופי, מול מרינה הרצליה בדרום-מערבה של הרצליה. באתר חמש גבעות, ארבע מהן צמודות זו לזו, והוא מתנשא לגובה מרבי של 30 מטרים מעל פני הים בפינתו הדרום-מערבית. שמו הקדום של האתר אינו ידוע. בערבית הוא כונה בשם "מכמיש", ונראה כי מקור שמו הנוכחי בהצעה משנות ה-20 של המאה ה-20 אשר ייחסה את השם הערבי לאל הפיניקי רשף שהיה ידוע גם בשם "מכל". בחפירות הארכאולוגיות שבוצעו בשנת 1958 נתגלו שרידי מבנה מהתקופה הישראלית, (המאה ה-10 לפנה"ס), שרידי מקדש מהתקופה הפרסית ומהתקופה ההלניסטית (המאות ה-2-5 לפנה"ס) וכן חרסים, פסלונים ותכשיטים.. בהמשך, בשנים 1980-1977 בוצעו בתל חפירות ארכאולוגיות בניהולו של פרופ' זאב הרצוג מאוניברסיטת תל אביב.
היסטוריה.