תערוכה משמעותית נוספת בתקופה זו הוצגה בגלריה Alexander Ochs Galleries Berlin| Beijing בברלין. בתערוכה הציג קונמן שתי קבוצות עבודות: ציורים גדולים על עץ מ-2007–2008 לצד ציורי שמן על בד שבהם הצילומים מהווים רק נקודת מוצא רעיונית ומתפרקים לתוך הפשטה.
2017-2014: הפשטה ואסוציאטיביות, שמן ונייר.
בתערוכה חלומות טרפנטין, שהוצגה בגלריה פינברג פרוג'קטס בתל אביב ב-2014, הציג קונמן קבוצת ציורים שהיו תוצר של חיפוש אחר שפה ציורית חדשה. בשלב זה נפרד בצורה מוחלטת מצילומים ומדימויים חיצוניים, ובאופן מודע ניסה לצייר מבלי ליצור נרטיב או דימויים שניתנים לזיהוי ולקישור. ״קונמן חותר כביכול תחת המומחיות הציורית שצבר ויוצר ציורים שנעים בין הפשטה להזיה״, כתבה אוצרת התערוכה ים המאירי, ״על גבי הקנווס, באמצעות שכבות רבות של צבע, נוצרות ג'סטות ידניות חד-פעמיות נאיביות ומשוכללות שמתערבבות זו עם זו, ומייצרות תחושת דחיפות וחום משולל נרטיב״.
אחרי תערוכה זו המשיך קונמן לפתח רעיונות סביב הפשטה ואסוציאטיביות, תוך התנסות ביצירת חדר עבודה מנייר, שבתוכו תהליכי העבודה הישירים והעקיפים קיבלו מקום להצטבר: עיתונים ששימשו לכיסוי הרצפה הפכו לעבודות, חלקי אופניים, קליפות של פירות, מוזיקת הרקע - קונמן בחר בשלב זה לצבור את תוצרי הלוואי של העבודה במקום לערוך אותם החוצה. התערוכה Heartworn Highways בגלריה סירקל1 (CIRCLE1) בברלין היוותה שלב מגשר ומפתח בתהליך זה. תערוכה זו עסקה באימפולסים וקיבצה רגעים של התלהבות ויופי. התערוכה הציגה למעשה את תהליכי העבודה החדשים של קונמן, שמאחוריהם הייתה כוונה לשחק ולהתנסות ברעיונות של שליטה מול הפתעה, לפענח ולגלות את השכבות המכוסות מאחורי הציורים ובתת מודע.
סוגיות של זהות ושייכות עדיין נותרו בליבת עבודתו, אך בשלב זה הן מתוּוכות ומטופלות בדרכים חדשות. קונמן מתעניין ביצירתיות שמתפתחת דווקא מתוך סיטואציית האין-מוצא של עבודה יומיומית בסטודיו, ומתוך האתגר להיות פרודוקטיבי ולמצוא השראה.
ב-2015 התקבל לתוכנית הרזידנסי (שהות אמן) Künstlerhaus Bethanien בברלין. במהלך השהות בתוכנית התרכז בעבודה על נייר בגודל אחיד של A4. במהלך 15 חודשי התוכנית הצטברו בסטודיו כ-1000 עבודות נייר.
סדרת העבודות הכילה הפעם מתח בין קצוות שונים: אינטואיטיביות ואקספרסיביות לצד משמעת עבודה יומיומית והתמקדות בגודל נייר אחיד; דימויים בסיסיים וכמעט ילדיים (סירה, שמש, ציפור, פרח, ים) לצד סצנות פורנוגרפיות בלתי מצונזרות.
בתערוכת הסיום של הרזידנסי הציג קונמן כ-650 מניירות אלה על קיר אחד. בנוסף, במרכז החדר, מול הקיר, הניח שולחן נמוך מעץ ועליו אובייקטים: חלקי אופניים, פרחים יבשים, קליפות אבוקדו ועוד. כל אובייקט הונח בקופסה שנבנתה עבורו. השולחן תיפקד כקיר חמישי מאוזן, כציור מרחף שהפך תלת ממדי. האלמנטים השונים - האובייקטים שהיו ברקע התהליך ועבודות הנייר שהן התוצר שלו - מהווים ביחד עבודה אחת.
בטקסט על התערוכה שפורסם במגזין האמנות BE, נכתב על הדיאלקטיקה המובנית שנוצרה כתוצאה מתהליך העבודה החדש של קונמן: תהליך יומיומי, עקבי וסיסטמטי, שמטרתו לייצר גוף עבודות המתבסס על משחק חופשי ונקודות ציון אסוציאטיביות ללא מבנה, נרטיב או סיפור. כלומר: שימוש מודע ברוטינה דווקא כדי לנפץ את אשליית הרוטינה.
ב-2016 הוצגו חלק מהניירות בתערוכה ״מחברות פתוחות״ במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, שאצרה אורלי מיברג. המבקר עוזי צור כתב ב״הארץ״: ״המחברת של אולף קונמן רגישה ויפה במיוחד. אפשר לראות בה את המעבר האורגני מהכתמיות החומרית, הנדמית לאקראית כמעט, אל היווצרות המראה, התמונה, כאשר הרישום בעיפרון מפיח חיים במערך הכתמים, מספר סיפור זעיר שיש בו אלמנט של תנועה ושל חום. בכל עמודי המחברת אפשר להבחין בחוש הטבעי המופתי של האמן לקומפוזיציה, באופן הנחת הכתמים, במשקלים שביניהם לבין מלבן הדף, השמנוני והיבש, הקר והחם, והמגע הרישומי הקווי על פני הכתמים כמגע הבריאה".
אוספים.
מוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף בנק הפועלים, ORS דורון סבג, אוסף יגאל אהובי, אוסף גלריה גבעון, אוסף אנט בולג רוטשילד, אוסף יודי יובל רקנאטי, אוסף יפעת גוריון ואוספים פרטיים נוספים בישראל, גרמניה, שווייץ, ארצות-הברית וטונגה.
אהרן מרדכי כהן
אהרן מרדכי הכהן (1914–1997), היה פרופסור לרפואה וחוקר מחלת הסוכרת.
קורות חיים.
כהן נולד בירושלים בשכונת זיכרון טוביה, לבוליסה ורפאל חיים הכהן. הוא היה הבכור מבין שבעה אחים ואחיות. אביו היה מראשי העדה הפרסית בירושלים, חבר הוועד הלאומי וממייסדי בית הכנסת אוהבי ציון.
כהן למד בבית הספר אליאנס בירושלים, ואחר כך בגימנסיה העברית רחביה. הוא נסע ללמוד רפואה באוניברסיטה האמריקאית בביירות שבלבנון. עם סיום לימודי הרפואה, חזר לירושלים והחל לעבור בבית החולים הדסה הר הצופים. הוא היה מראשוני הרופאים ילידי הארץ שעבדו במוסד.
בראשית שנות ה-40, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי ושירת בגדוד הסקוטי במצרים, סודאן ואריתריאה. לאחר מכן עבר לשרת בבריגדה היהודית כרופא קרבי ביחידה בלוב, באיטליה, בגרמניה ובהולנד.
עם שובו ארצה חזר לעבוד בבית החולים הדסה. עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ושימש כקצין הרפואה הפיקודי של מחוז ירושלים בתקופת המצור. עם שחרורו מצה"ל, מונה למנהל מרפאות החוץ של בית החולים הדסה. בשנת 1955, נשלח לאוניברסיטת הרווארד בבוסטון, שם התמחה בנושא התזונה, מתוך מטרה להקים יחידה לסוכרת בבית החולים הדסה.
בשנת 1956 שב לארץ, הקים את מעבדת האיזוטופים למחקר אנדוקריני והחל בסדרת מחקרים בעניין הרקע התזונתי של מחלת הסוכרת. במחקריו, שזכו לתהודה בינלאומית רחבה, מצא כי בקרב אוכלוסיית העולים החדשים מתימן נמצאה שכיחות נמוכה מאוד של המחלה לעומת האוכלוסייה הוותיקה של עולי תימן, אצלם שיעור הסוכרת היה דומה לשיעורה אצל האוכלוסייה האשכנזית. המחקר ייחס את הפער לגורם התזונתי, משום שבתימן צריכת הפחמימות, השומנים והסוכרים של היהודים הייתה נמוכה ביותר, ואילו לאחר עלייתם ארצה השתנו הרגלי התזונה שלהם ונעשו דומים לאלו של האוכלוסייה הוותיקה.
ב-1956 נישא לד"ר בינה לבית שפילמן, שהייתה תלמידתו בבית הספר לרפואה, ועזרה לו במחקרים. שנה לאחר מכן נולד בנו, עו"ד משה הכהן, ממייסדי הסנגוריה הציבורית בישראל ושופט בבית המשפט המחוזי בירושלים.
כהן היה ממייסדי האגודה הישראלית לסוכרת ועורכו הראשון של ביטאונה "אי"ל". במהלך השנים פיתח כהן את זן החולדות "Cohen Diabetic Rat", שמפתחות באופן ספונטני את מחלת הסוכרת ומשמשות פלטפורמה חשובה במחקר המחלה. על משנתו המדעית הרצה בעשרות כנסים ברחבי העולם, ובין היתר הוזמן להרצות בוועדת התזונה של הסנאט האמריקני בוושינגטון. הוא זכה בתארים רבים מטעם ארגונים מדעיים ברחבי העולם.
בארץ ייסד כהן את היחידה לסוכרת במרכזים הרפואיים של הדסה בירושלים, שימש כחבר הסנאט של האוניברסיטה העברית והעמיד דורות רבים של תלמידים בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה. הוא היה ממייסדי ההסתדרות הרפואית בישראל, פעל לשיפור זכויותיהם המקצועיות של הרופאים וכן היה ממייסדי קרן הפנסיה של בית החולים הדסה.
בין היתר חיבר כהן את הערך "סוכרת" באנציקלופדיה העברית. במשך השנים נשאר נאמן לדת ולמסורת ושימש כגבאי בבית הכנסת אוהבי ציון, שאותו הקים אביו.
טכנה
המושג "טכנה" (techné) מבטא את המושג "אמנות", כפי שנתפס בעת העתיקה, ומשמעותו: "כושר שכלול המיומנות האנושית ביצירה".
תפיסה זו של האמנות איפשרה למיומנויות רבות, להיכנס תחת הגדרת ה"טכנה" כאמנויות ובתמורה, נדרשו ה"אמנים" להוכיח ביצוע איכותי של מלאכתם בהתאם לחוקיות שכלית-מתמטית מקובלת.
את ה"טכנה" במשמעותה זו ניתן למצוא בדיונים על אמנות, של מייסדי ההגות המערבית, כגון; אפלטון על השראת המשוררים: "הם מפיקים מילים אלה, לא בזכות "טכנה" (מיומנות) כלשהי, אלא בזכות כח אלוהי". ואריסטו שרשימת האמנים בכתביו כורכת מפורשות את הפסל עם הסנדלר, קובע כי להיות אמן טוב ומיומן פירושו לבצע את "תפקידו הייחודי" וכי "אמנות היא כושר יצירה מתוך שיקול דעת". [הבהרה ל"סוגיית המלאכות" נמצאת ב"שמונה פרקים" לרמב"ם, בדיונו על "השכל המעשי"].
ה"טכנה" כהגדרת האמנות, לא היטיבה עם המוניטין של "עולם האמנות" דאז, וזאת, בשל הפקעת ההישג האנושי-אישי מפרמטרים בלתי- מדידים כ"השראה", "יחודיות" ו"רגשות", קבורתם כ"אלמנט שגעוני" או כ"אינטרוונציה אלוהית" והקרבתם על מזבח הטכניקה והאימונים הסזיפיים.
סדרת דה ברויין
סדרת דה ברויין formula_1 היא סדרה מעגלית מעל אלפבית formula_2 בגודל formula_3 שמכילה כל רצף באורך formula_4 מעל formula_2 בדיוק פעם אחת. אורך סדרה כזאת הוא בדיוק formula_6. הסדרות קרויות על שמו של המתמטיקאי ההולנדי ניקולאס חוברט דה ברויין שכתב עליהן מאמר ב-1946. מאוחר יותר הסתבר שסדרות אלה היו ידועות קודם לכן. באותה תקופה גם המתמטיקאי היהודי-אנגלי אירווינג ג'ון גוד (I. J. Good) גילה את הסדרות ובנייתן.
סדרות כאלה שימושיות למשל כדי לאתר מקום בסדרה לצורכי סנכרון - לאחר קריאת תת-סדרה כלשלהי באורך formula_4 ניתן לדעת את מיקומה המדויק.
בניית סדרות דה ברויין ממסלולים בגרפים.
ניתן להגדיר סדרת דה ברויין בינארית באמצעות גרף המכונה גרף דה ברויין. גרף דה ברויין מסדר formula_8 מעל אלפבית בגודל formula_9 הוא גרף מכוון עם formula_10