המגוב נמצא עדיין בשימוש יחידות הנדסה קרבית ויחידות שריון רבות.
צבא בריטניה פרש את הטרוג'ן (רכב הנדסה קרבית כבד על בסיס תובת צ'לנג'ר 2) באפגניסטן כדי לפתוח צירים ממוקשי נ"ט ומטעני גחון (מעין מוקשי נ"ט מאולתרים רבי עוצמה) שמהווים איום משמעותי על כלי הרק"מ והטנקים באפגניסטן. המגוב מפוצץ אותם בבטחה או דוחף אותם הצידה מהדרך בה נעים הכלים.
חיל ההנדסה הקרבית וחיל השריון של צה"ל משתמשים עד היום במגובים. על נגמ"שי הפומ"ה, הנמ"ר ההנדסי וטנקי המרכבה ניתן להתקין מגוב נוכרי, ועל דחפורי הדי-9 המשוריינים ניתן להתקין מגוב רציף. לעיתים קרובות, הדחפור משתמש בסכין הכבדה שלו לפוצץ מוקשים ולפתוח צירים, גם מבלי להתקין את המגוב הרציף הייעודי שפותח לצורך כך.
פיתוח בישראל.
בשנים 1975–1980, פיתח מפעל רמת"א של התעשייה האווירית לישראל, בראשות יורם שפירא, מערכת מגוב ישראלית.
טנק צ'רצ'יל
אריה גלבלום
אריה גֶלבּלוּם (27 באפריל 1921 – 13 באפריל 1993) היה עיתונאי בעיתונים "הארץ" ו"מעריב" וברשות השידור. ידוע במאמריו החריפים, הגזעניים והשוללים נגד עולים מיהדות צפון אפריקה בישראל.
תולדות חייו.
גלבלום נולד בלודז' שבפולין בשנת 1921, ובשנת 1925 עלה עם הוריו לארץ ישראל. בישראל התגורר בשכונת נורדיה בתל אביב ולמד בבית הספר תחכמוני, בגימנסיה נורדיה ובתיכון חדש, היה חניך הנוער העובד וכתב בעיתון התנועה "במעלה". כבר כנער היה חבר ההגנה ואף נעצר על רקע פעילותו. כתבתו הראשונה בעיתון "פלסטיין פוסט" עסקה בחוויותיו מהמעצר. בעת מלחמת העולם השנייה למד באוניברסיטה האמריקאית בביירות שפה וספרות אנגלית, פילוסופיה, היסטוריה וכלכלה. שירת בלבנון מטעם ארגון ההגנה ובתפקידי מודיעין שונים מטעם בעלות הברית. הוא היה הראשון שפרסם את קשריו של חאג' אמין אל-חוסייני עם שלטונות גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה היה לכתב "הארץ" בצרפת ובז'נבה ולאחר מכן בארצות הברית והיה סופר מדיני וכתב צבאי של העיתון. בשנת 1949 שב לישראל והתפרסם בסדרת כתבותיו הביקורתיות כנגד העולים החדשים.
גלבלום חזר לדווח לעיתונו מארצות הברית. ב-1955 חזר לישראל ועבר ל"מעריב", ובמקביל היה כתב העיתון הצרפתי "פראנס סואר" בישראל, וכתב גם ל"במחנה".
עבד ברשות השידור ובין היתר ערך את תוכנית האקטואליה המרכזית, "כל צבעי הרשת", ברשת ב'.
בשנת 1948 נשא את לילי פרלמוטר, אותה הכיר בעת עבודתו בלונדון. נולדו להם בן ובת. הבת, ד"ר אמירה גלבלום היא היסטוריונית המתמחה בהיסטוריה של הנשים, מרצה באוניברסיטה הפתוחה, פעילה בתנועות שלום ובתנועות פמיניסטיות, ממייסדות תנועת "נשים בשחור".
גלבלום התגרש מלילי ונשא ב-1961 את השחקנית מרים זוהר, ממנה נולדו לו שתי בנות (תמי ונילי).
הוא נפטר בשנת 1993, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
על שמו נקרא רחוב בתל אביב. בעקבות מאמריו הגזעניים קבוצת פעילים חברתיים הגישה לבית המשפט עתירה מנהלית נגד עיריית תל אביב בדרישה לשנות את שמו של הרחוב שעל שמו.
כתיבתו נגד העולים מארצות המזרח וצפון אפריקה.
בשנת 1949 התחזה גלבלום לעולה חדש, על מנת להתרשם מכלי ראשון מקליטת העולים החדשים במדינה הצעירה. בעקבות ניסיונו האישי פרסם סדרת מאמרים ב"הארץ" בשם "חודש ימים הייתי עולה חדש". במאמרים אלה תקף בחריפות את עולי המזרח וצפון אפריקה. הוא ביקר את כל תרבותם ואורחותיהם, החל מהופעתם החיצונית ועד אופיים ותכונותיהם, אליהם התייחס בהכללה. בין תכונות האופי שייחס לעולים היו בערות ושנאת השכלה, בטלנות ושנאת עבודה, אלימות אינהרנטית ונטייה לפשע.
אף על פי שאת עיקר טענותיו שפך גלבלום כנגד בני עדות המזרח, הרי שגם את ניצולי השואה האשכנזים, "שארית הפליטה", כינה כ"זיבורית" (סחורה נחותה) ו"אבק אדם שלא יצלח למאום".
החשש המרכזי שהביע גלבלום היה שהמשך העלייה ממדינות ערב בפרט יביא ל"לבנטיניזציה של המדינה", דבר שיביא לחורבנה.
גלבלום גילה בכתיבתו גם נטייה של ממש לתורת הגזע. הוא קבע כי:
מאמרו השביעי של גלבלום בסדרה, הוא אחד המאמרים הפרובוקטיביים ביותר שפורסמו אי פעם בישראל:
בהמשך המאמר, שאל גלבלום: "הנתַנוּ את דעתנו על כך מה יארע למדינה זו אם זו תהא אוכלוסייתה? והרי ביום מן הימים תיתוֹסף עליהם עליית יהדות ארצות ערב! מה יהיו פני מדינת ישראל ורמתה עם אוכלוסיות כאלה?". ובהמשך הסביר: "ודאי שכל היהודים הללו זכאים לעלייה לא פחות מאחרים ויש להעלותם ולקולטם, אבל אם לא ייעשה דבר זה בהתאמה לגבולות היכולת ולקצבת הזמן 'יקלטו' הם אותנו ולא אנו אותם. והלוא הטרגדיה המיוחדת לקליטה זו, בהבדל מחומר אנושי גרוע מאירופה, היא שגם לגבי ילדיהם אין תקווה. להעלות רמתם הכללית במעמקי ישותם העדתית זהו עניין לדורות! אולי אין פלא שמר בייגין ו'חירות' דורשים להעלות את כל מאות האלפים הללו מיד, כי יודעים הם שהמונים בוּרים, פרמיטיוויים ועניים הם החומר הטוב בשבילם ורק עלייה כזו עשויה להעלותם לשלטון".
בכתבה אחרת המשיך ופירט: "הלילה פקחתי את עיני וראיתי את שכנתי הטורקיה יושבת בין מיטתה ומיטתי, ועושה את צרכיה. האמת היא איפוא, שעשרות האנשים הללו אינם יוצאים בלילה לבית הכסא... קמים ללא הרף בלילות, משתינים ומטילים צואתם לתוך פחים..."
דבריו של גלבלום יצרו פולמוס ציבורי וב-25 באפריל 1949 התפרסם ב"הארץ" מאמר מערכת המגן על זכותו של גלבלום "להצביע על העובדות כפי שהוא רואה אותן". בין האישים שנחלצו להגנת העולים היה אפרים פרידמן, אשכנזי יליד הולנד, שהיה שליח ליהודים בצפון אפריקה משנת 1943. ב-8 במאי 1949 התפרסם ב"הארץ" מאמר ארוך ומנומק מאת פרידמן תחת הכותרת "על העלייה מצפון אפריקה: תשובה למר גלבלום".
לדעת החוקר ירון צור, מי שעמד מאחורי הכתבות היה ראש מנגנון הקליטה של הסוכנות, גיורא יוספטל, מכיוון שחרד משינוי האופי "המערבי" של ישראל ומן ההשפעות של התרבות "המזרחית".
ההתנגדות לפרסומיו של גלבלום בנוגע לעלייה מצפון-אפריקה הובילה פעילים חברתיים ב-2018 להגיש בקשה לשינוי שמו של רחוב בתל אביב הקרוי על שמו.
Oh! Darling
Oh! Darling הוא שיר של להקת הרוק הביטלס משנת 1969. השיר הוא בסגנון רוק פופ ורוק קלאסי כשבפזמון הוא הופך לרוק כבד. השיר הופיע לראשונה באלבום Abbey Road ולאחר מכן הונפק כסינגל במרכז ארצות הברית.
הפקה.
השיר הוא הרביעי באלבומם של הביטלס Abbey Road, והוא נכתב על ידי פול מקרטני (הקרדיט ניתן גם לג'ון לנון).
מקרטני התראיין ואמר: "כשהקלטנו את Oh! Darling אני באתי לאולפנים מוקדם כדי לשיר את השיר לבד כל יום במשך שבוע, משום בהתחלה הקול שלי היה ברור מדי. רציתי שהוא יישמע כאילו אני מבצע את זה על הבמה כל השבוע." ג'ון לנון התראיין ב-1980 למגזין Playboy ואמר: "Oh! Darling היה שיר נהדר שפול כתב אך הוא לא שר אותו טוב. אני חשבתי שאם אני אשיר אותו הוא יכל לצאת יותר טוב.". לשיר נעשו גרסות כיסוי רבות, וביניהן אפשר למנות את הגרסות של רובין גיב, ג'ורג' בנסון, המודלס ועוד.
בתחילה השיר הופיע רק באלבום, כאשר לא הונפק תקליט "סינגל" לשיר בבריטניה או בארצות הברית לאחר יציאת האלבום. אלא שכחצי שנה לאחר יציאת האלבום, חברת בת מקומית של קפיטול רקורדס ממרכז ארצות הברית הפיצה אותו כסינגל באזור, כשבצד B שלו היה השיר Maxwell's Silver Hammer, גם כן מאותו אלבום. לאחר הפצת הסינגל, הוא החל להימכר גם במקומות אחרים בבריטניה וארצות הברית, ועד מהרה הגיע גם למדינות רבות כגון יפן, ניו זילנד, וקנדה.
גרסת הכיסוי לשיר של רובין גיב יצאה בשנת 1978 וזכתה להצלחה רבה. בניו זילנד השיר היה לסינגל ה-40 הנמכר ביותר בשנת 1978. הוא הגיע למקום ה-15 ברשימת בילבורד 200 בארצות הברית, ולמקום ה-22 במצעד בילבורד הוט 100 של אותה שנה.
דחפור די-9 משוריין
פרמקוגנטיקה
פרמקוגנטיקה (או פרמקוגנומיה) היא הענף המדעי העושה שימוש בגנטיקה כדי לגלות ולשפר תרופות. בפרט, היא כוללת מחקר הדרכים שבהן שונות גנטית משפיעה על התגובה לתרופות. בכך היא מאפשרת לחזות, על-פי הדנ"א של החולה, עד כמה תרופה מסוימת תסייע לו או לה, אם בכלל, איזה מינונים נדרשים כדי לסייע לו והאם הוא צפוי לסבול מתופעות לוואי. כל זאת מתוך תקווה לשפר את היעילות והבטיחות של מתן תרופות לחולים.
חסידות פרמישלן
אגנס ומרגרט סמית'
אגנס סמית' לואיס (Agnes Smith Lewis; 1843–1926) ומרגרט דנלופ גיבסון (Margaret Dunlop Gibson; 1843–1920) היו פילולוגיות של שפות שמיות, וחוקרות כתבי הקודש. הן היו תאומות זהות ילידות סקוטלנד, ושמות נעוריהן היו אגנס ומרגרט סמית'. הן דיברו 12 שפות, כולל עברית, ערבית וארמית, וגילו וחקרו כתבי יד עתיקים, ובייחוד כתבים דתיים, בשפות אלה. אחד מהישגיהן הבולטים היה גילוי התרגום העתיק ביותר המוכר של הברית החדשה בסורית (ניב של ארמית) בספריית מנזר סנטה קתרינה בחצי-האי סיני. נודע להן גם תפקיד מרכזי בגילוי גניזת קהיר.
האחיות סמית' היו גם נדבניות. בין השאר, הן רכשו את הקרקע והקימו את המבנה הראשון עבור קולג' וסטמינסטר באוניברסיטת קיימברידג', והן נודעו גם בתור "האחיות מווסטמינסטר".
פול ווטקינס
פול ווטקינס (באנגלית: Paul Watkins נולד ב-1970) הוא צ'לן ומנצח וולשי.
אחיו הוא המלחין היו ווטקינס (Huw Watkins).
ביוגרפיה.
ווטקינס למד נגינה בצ'לו אצל ויליאם פלית', מליסה פלפס ויוהנס גוריצקי. בשנת 1988 זכה בתחרות המוזיקאי הצעיר של השנה מטעם הבי.בי.סי. במחלקת כלי מיתר. משנת 1990 עד 1997 היה הצ'לן הראשי של תזמורת רשות השידור הבריטית.
ווטקינס הוא חבר באנסמבל נאש, שעמו ערך כמה הקלטות מסחריות. הוא היה מוזיקאי הבית של פסטיבל פישגארד בשנת 2005.