מהצד הגרמני, קיבל הסרט תמיכה כלכלית עבור כתיבת התסריט מידי הענף למימון של בסך שבע מאות עשרים ושלוש אלף אירו. תרמה ארבע מאות וחמישים אלף אירו נוספים. בגרמניה תרמה שלוש מאות וארבעים ותשע אלף אירו, יחד עם חברת הקולנוע באדן-ורטמברג, אשר תרמה מאה ושישים אלף אירו. חברת ההפקה מיטלדויטש מדינפורדרונג הוסיפה שלוש מאות וחמישים אלף אירו, וגוף המימון תרם כמאה אלף אירו. בסך הכל נאמד התקציב הסופי של הסרט בכ-5.8 מיליון אירו.
צילום.
הצילומים החלו ב-10 בפברואר 2017, והתרחשו בערים ורוצלב וזגוז'לץ שבפולין, וכן בשדה התעופה של העיר מירוסלאבייץ, עד ה-10 באפריל אותה שנה. מספר ימי צילומים התקיימו גם בעיר גרליץ שבגרמניה, ובאזורים הסובבים אותה, כגון העיירות שופסטאל וקוניגשיין.
הסרט צולם בסדר כרונולוגי על ידי הצלם פלוריאן בלהאוס. כל הסצנות צולמו בשחור-לבן למעט אחת; לאחר שהרולד ואנשיו עוזבים את המחנה ההרוס, מופיע הכיתוב, "עמוד לבנים מהשער הוא כל מה שנותר ממחנה עבודה מספר שתיים. כל השאר הפך לשדה", ואחריו מוצג שוט קצר בצבע של השדה המוזכר.
אחד ממקומות הצילום העיקריים היה בפולין, שם נבנו הצריפים של מחנה העבודה, אשר פוצץ מאוחר יותר על מנת להעניק גוון ריאליסטי יותר להפצצות המתוארות של חיל האוויר הבריטי. האפקטים המיוחדים הופקו על ידי חברת מקוויז'ן, המתמחה ביצירת אפקטים ויזואליים ממוחשבים.
פסקול.
הפסקול הולחן בידי מרטין טודשארו, ומשלב צלילים אינדסטריאליים יחד עם מנגינות שונות שהתפרסמו בתקופת הרייך השלישי. בתחילת חודש אפריל 2018 יצא אלבום הסרט הכולל שמונה עשרה שירים.
הפצה.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-7 בסטפמבר 2017, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. מאוחר יותר באותו החודש הוקרן הסרט גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן, בו היה מועמד לפרס צדף הזהב עבור הסרט הטוב ביותר. בדצמבר אותה שנה הופיע הסרט בפסטיבל הקולנוע האירופאי.
הטריילר הראשון של הסרט יצא בינואר 2018. ב-22 אותו החודש הוצג, בהקרנת הבכורה הגרמנית הראשונה שלו, כסרט שפתח את בזארבריקן. הסרט הופץ בבתי הקולנוע בגרמניה ב-15 במרץ, ובארצות הברית ב-27 ביולי.
הגבלת גיל.
בגרמניה דורג הסרט כ-FSK 16, דהיינו הצפייה בו הותרה רק מגיל שש עשרה ומעלה; בהצהרת הפתיחה נכתב, .
ביקורת.
אתר האינטרנט עגבניות רקובות העניק לסרט, נכון ל-2022, ציון חיובי של 83% מתוך סיכום של חמישים ושלוש ביקורות, עם ציון ממוצע של כ-7.60 נקודות. הקונצנזוס הכללי שהביע צוות המבקרים של האתר מסר כי, .
אפריל וולף מהוילג' ווייס טענה כי הסרט הוא מחקר פסיכולוגי אחר שורשי הפשיזם בלבו עתיר הפחד של האדם. לדבריה, חזונו של רוברט שוונטקה עבור וילי הרולד, אשר מאוחר יותר קיבל את הכינוי , הוא מצמרר אך גם משעשע, בעת ובעונה אחת. תחילה נראה הרולד בעיניה כאדם תמים בעל מראה ילדותי, אולם מהרגע בו הוא לובש את מדי הקפטן מתחילים תווי גופו והתנהגותו לשדר סימנים מאיימים יותר. כמו כן קיימה וולף השוואה בין הסרט ובין ניסוי הכלא של סטנפורד, והתייחסה להתפרקות המסגרת המוסרית של האדם אל מול צורות שונות של סמכות.
פיטר ברדשאו מעיתון הגרדיאן תיאר את הסרט כסיוט גרמני הקורס אל תוך אימת המציאות הקלסטרופובית של התבוסה המתקרבת והבלתי נמנעת במלחמה. הוא הצביע על הדמיון בין הקפטן ל מ-1979 ו מ-2015, והציע כי הרעיון לצלם את הסרט בשחור-לבן אולי הגיע מרשימת שינדלר מ-1993. כמו כן שיבח את הופעתו של הובאכר, אולם ציין כי אף על פי שלדעתו מרבית הדמויות בסרט הבחינו בהצגתו של הרולד, בכל זאת החליטו להתעלם מכך עבור קידום מטרותיהן האישיות.
ונדי אייד מעיתון האובזרבר העניקה לסרט ביקורת חיובית וכינתה אותו דרמת מלחמה מצוינת, יצירה אשר ; בנוגע לדמותו של הרולד אמרה כי אם בגדיו של האדם הם אלו שיוצרים אותו, הרי שבמקרה שלו הם יצרו מפלצת.
רוברט אבל מהלוס אנג'לס טיימס כתב ביקורת אמביוולנטית במקצת על הקפטן. לטענתו הסיפור עליו הוא מבוסס מכוער מדי מכדי להיות מהדהד, וזאת על אף הסינמטוגרפיה עוצרת הנשימה שלו וסגנון הצילום הנועז המאפיין אותו, אשר מזכיר סרטי מלחמה אפיים מהעבר.
פיטר קיאו מעיתון הבוסטון גלוב טען כי האנרכיה והכאוס הנחשפים בסרט עשויים לספק הצצה לקראת מה ארמגדון עשוי לטמון בחובו, ; לדבריו, שוונטקה מדגים בסרט באיזו קלות יכולה החברה להחליק לתוך המלכודת הפשיסטית ולקחת תחת חסותה זוועות ופשעי מלחמה; לדעתו, מעמיד הסרט פנים שהוא יצירה רצינית העוסקת בבנאליות של הרשע, אך בחלקים מסוימים, זה בדיוק מה שהוא.
פיליפ דה סמליין ממגזין טיים אאוט כינה את הסרט ; לדבריו, הסרט הוא אלגוריה מהפנטת, מערערת וגאונית של הדרך בה משחית הכוח את האדם. לטענתו מדובר במעין סאטירה העוסקת באובססיה הנאצית עם אסדרה ודייקנות כתירוץ למתן לגיטימציה למעשי הזוועה שהתרחשו במהלך המלחמה, המעלה בסופה נקודה חשובה: כאשר נגמרו להם האנשים לרצוח, הם החלו לרצוח אחד את השני.
מייקל פיליפס מהשיקגו טריביון תיאר את הקפטן כמעין קומדיה שחורה בה הומור גרדום מתפזר כמו ענן אבק מעל הסרט, אשר מתחיל עם דמות אחת, וילי הרולד, אליו מצטרפות דמויות נוספות המסייעות לו במערבולת רחבה יותר של טבח. לטענתו של פיליפס, הסרט מוצג דרך שתי נקודות מבט; הראשונה היא של הרולד, שחקן אשר מגלם שחקן, אדם בעל ראייה חודרת וקרה כקרח, והשנייה של פרייטאג, יד ימינו, אשר מצפונו רועד תחת מסכת הזוועות אליה נקלע.
באתר האינטרנט של מבקר הקולנוע המנוח רוג'ר אברט, טען גלן קני כי שוונטקה ביקש להציג כיצד אדם קטן, אולי הקטן ביותר, מסוגל לעלות לעמדה רבת כוח כאשר הוא מקבל את הסמכות המתאימה, בין אם בכוונה ובין אם במקרה.
ג'יי. אר. ג'ונס מעיתון ה כתב כי אף על פי שהסרט צולם בשחור-לבן, העלילה הנראית לעין היא שחורה לחלוטין, ולמעט תחושות הכעס שחש וילי הרולד כלפי הנסיגה הגרמנית, אותן הוא משקף בפעולותיו, היא מעניקה מבט מוגבל מאוד לתוך דמותו האכזרית וקרת הרוח. לדבריו, הסצנות המוקדמות בהן מתחיל הרולד לתפוש את הכוח הקסום הגלום בבגדי הקפטן החדשים שמצא הן נקודת השיא של הסרט.
דומיניק גריפין מאתר האינטרנט ספקטרום קולטור כתב כי הקפטן הוא הלכה למעשה מותחן פסיכולוגי היוצר בצופים בו מתח רב כנגד ימיה האחרונים של גרמניה הנאצית. לדבריו, רמז הסרט תחילה על כוונתו להציג כיצד משחית הכוח את האדם שבידיו הוא נמצא. אולם לבסוף התגלתה דמותו של וילי הרולד כאחת המחפשת הרבה יותר מהישרדות ותו לא, ולטענתו של גריפין, רצה הרולד לחיות את הפנטזיה הנהדרת ביותר שיוכל להגשים.
ניק ג'ונסטון מהמגזין האינטרנטי ואניהלנד תיאר את הקפטן כסרט אימה אמיתי, בו ניתן לראות את מסכת השפיות, או ליתר דיוק, את מדי השפיות, ומה קורה כאשר הם מקבלים את הסמכות החוקית "להחליק" ולתת לבעליהם לעשות כרצונם. לדבריו, וילי הרולד הוא אביון אשר מצליח להתלבש בבגדי מלוכה הודות לצירופי מקרים ונסיבות אקראיות לחלוטין, ובדומה לאדם אשר מעולם לא היה בשליטה עד כה, הוא מעניק חופש לפנטזיות האלימות ביותר שלו. כמו כן כתב כי לאורך הצפייה ניתן להרגיש את הדי הסרט סאלו או מאה ועשרים ימי סדום מ-1975, וכי ישנם גם מספר סנטימנטים המזכירים את הנפילה מ-2004, בהתייחס לצורך שנוצר אצל בני אדם להיתלות בסמכות או במבנה היררכי של כוח בכל פעם בה מציאותם מתחילה לאבד את יציבותה.
דיוק היסטורי.
עלילת הסרט מבוססת על מעלליו של פושע המלחמה וילי הרולד ועוקבת אחריהם באופן קרוב. וילי הרולד בן ה-19 דאז, הופרד מיחידתו ב-3 באפריל 1945 ומצא מדים של קצין לופטוואפה בין הערים ו. לאחר שהציג את עצמו כקפטן, הצליח לאסוף חיילים מפוזרים נוספים, חלקם עריקים, ביניהם ריינהרד פרייטאג, וצעד יחד עם צבאו הקטן בעל שלושים החיילים לעבר אמסלנד.
כאשר הגיעה הקבוצה למחנה העבודה אשנדורפרמור ב-11 באפריל, לקח הרולד את השליטה במקום לידיו בטענה כי, , ופתח במסכת של טירוף. תוך שמונה ימים מהגעתו, יותר ממאה אסירים הוצאו להורג לפקודתו, את חלקם אף הרג בעצמו. לאחר מכן ציווה על אנשיו לסייר באזורים הסמוכים למחנה ולצוד אחר עריקים.
ב-18 וב-19 באפריל נחרב המחנה בהפצצות של חיל האוויר הבריטי אשר הרגו עשרים ושלושה אסירים נוספים, אך הרסו חלק מתאי המעצר ואיפשרו לאסירים רבים להימלט. מספר הנרצחים הסופי מהמחנה וסביבתו אינו ידוע בוודאות, אולם הוא נאמד על כ-162 אנשים. בשל כך קיבל הרולד את הכינוי "המוציא להורג מאמסלנד".
הרולד המשיך במסעו לאורך החזית יחד עם חייליו הנותרים ומפעם לפעם נהג להוציא להורג קורבנות נוספים באשמת חבלה ופגיעה בצבא הגרמני. פשעיו נחשפו והוא נעצר מעט לפני תום המלחמה, אולם בית המשפט הצבאי בגרמניה שחרר אותו. לאחר המלחמה נתפש במקרה על ידי הכוחות הבריטים. משפטו החל באוגוסט 1946, ובנובמבר אותה שנה הוא הוצא להורג ב יחד עם חמישה משותפיו לפשע.
מרומי שדה
יוביק (עיר)
יוביק (בנורווגית: Gjøvik) היא עיר במחוז ינלנה שבנורווגיה, העיר ממוקמת לא רחוק מלילהאמר לחופי אגם מיוסה. נכון לשנת 2014 בעיר התגוררו כ-30 אלף תושבים.
היסטוריה.
בשנת 1807 האזור הוקם מפעל לייצור זכוכית והוא תרם להתפתחות היישוב. היישוב קיבל זכויות עיר בשנת 1861. בהמשך במקום הוקם מפעל גדול לייצור כלים שונים לדייג.
בתחילת המאה ה-20 בעיר פעל בית מלאכה לייצור מכוניות בירינג. המפעל עבד עד לשנת 1925.
בשנת 1960 לעיר צורפו מספר יישובים קטנים בסביבה.