הסרט צולם במספר מדינות: צ'כיה, הממלכה המאוחדת, גרמניה ודרום אפריקה.
בסרט שולבו צילומים מעובדים של קרבות אוויר מהסרט "הקרב על בריטניה", בשל העלות הרבה של שימוש במטוס הסופרמרין ספיטפייר, המופיע בסרט. אחת מהסצנות בסרט, שבה מותקפת רכבת, הייתה הסצנה היקרה ביותר בתולדות הקולנוע הצ'כי. הבמאי סבייראק הופיע במספר הופעות קמע במהלכו, לרבות כחבר צוות של מפציץ B-25 מיטשל אמריקאי במהלך הסצנה שבה מלווים מפציץ שנפגע.
ביקורות.
הסרט הוקרן בפסטיבלי סרטים מרכזיים בינלאומיים בלונדון ובטורונטו וקיבל ביקורות חיוביות, מה שהפך אותו לאחד מסרטי התעופה המלחמתית הרווחיים ביותר. רקס ריד, מבקר מה-The New York Observer, תיאר את הסרט כ"אפוס שמשלב אקשן, רומנטיקה וטרגדיה. בימוי מבריק ומשחק לעילא". האנימטור הייאו מיאזאקי אמר כי זהו הסרט האהוב עליו, שכן הוא מציג את המהירות והשבריריות של כלי טיס ואת הטרגדיה ההיסטורית של הטייסים הצ'כים לאחר המלחמה.
פיטר בראדשו מהגרדיאן כתב על הסרט כי זהו "סיפור רומנטי ממלחמת העולם השנייה של שני טייסים צ'כים המאוהבים באותה אישה בריטית, מזכיר את עלילתו של (הסרט) פרל הארבור ו"שני בנים קטנים" מאת רולף האריס".
רווחים בקופות.
"עולם כחול כהה" היה הסרט הצ'כי הפופולרי ביותר של אותה שנה, עם מכירת מיליון כרטיסים. הוא יצא בארצות הברית ב-28 בדצמבר 2001 והרוויח 258,771 דולר. הסרט הרוויח 2,300,000 דולר ברחבי העולם.
פרסים והוקרה.
"עולם כחול כהה" היה הזוכה העיקרי בפרס האריה הצ'כי ב-2002: פרס הסרט המצליח בקופות לסרט, יאן סבייראק זכה בפרס המבקרים עבור הבמאי הטוב ביותר, ולדימיר סמוטניק עבור הצילום הטוב ביותר, אנדריי סווקופ עבור המוזיקה הטובה ביותר ואלויס פישארק עבור העריכה הטובה ביותר. הסרט היה גם מועמד עבור פרס הסרט הטוב ביותר, אונדז'יי וטכי עבור השחקן הטוב ביותר, קרישטוף האדק עבור שחקן המשנה הטוב ביותר, לינדה ריבובה עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר, זבינק מיקוליק עבור השחקן הטוב ביותר, ורה מירובה עבור עיצוב התלבושות הטוב ביותר, ויאן ולאסק עבור הארט דיירקשן הטוב ביותר.
"עולם כחול כהה" זכה ב-2001 בפרס מועצת הביקורת הלאומית לסרט הזר הטוב ביותר ובפסטיבל הסרטים העולמי Love is Folly (בולגריה), פרס האפרודיטה הזהובה (הסרט הטוב ביותר) עבור יאן סבייראק. אונדז'יי וטכי היה מועמד לפרס חביב הקהל (השחקן הטוב ביותר) בטקס פרסי האקדמיה האירופית לקולנוע ב-2001.
אטו (אי)
אטו ( באנגלית: Attu; ברוסית: Atty ) הוא אי בקבוצת איי ניר Near, חלק משרשרת האיים האלאוטיים. זוהי הנקודה המערבית ביותר של מדינת אלסקה שבארצות הברית. האי התרוקן מיושביו בשנת 2010, מה שהפך אותו לאי הבלתי מיושב הגדול ביותר בארצות הברית.
קרב אטו היה המקום בו התקיים הקרב היבשתי היחיד במלחמת העולם השנייה שבו צבא ארצות הברית נלחם על אדמת ביתו, ארצות הברית, בשונה מיתר הזירות בהן הוא נלחם. אזור שדה הקרב הוא נקודת ציון היסטורית לאומית בארצות הברית. קרב אטו היה חלק מהקרב על האיים האלאוטיים.
מיקום וזמנים.
תחנת אטו , שהייתה חלק ממערכת הניווט LORAN , לשעבר של משמר החופים האמריקאי, שנמצאה על האי אטו, בנ.צ. , דבר שהפך אותה לאחת הנקודות המערביות ביותר בארצות הברית ביחס לשאר 48 מדינות ארצות הברית המקושרות ברצף יבשתי. התחנה נחשבה גם לאחת הנקודות המזרחיות ביותר של ארצות הברית (האי האלאוטי השני, האי Semisopochnoi נמצא על קו אורך 179 מעלות 36 דקות מזרח ( ), על כן התחנה גם נמצאת במיקום המזרחי ביותר בארצות הברית לפי הגדרה זו. לעומת זאת, בהתייחס לתאריך הקלנדרי, קו התאריך הבינלאומי (או קו האורך 180°), עובר ממערב לאי אטו, מה שהפך את התחנה למקום המערבי ביותר בארצות הברית בעל אותו תאריך כמו שביבשת אמריקה עצמה.
אף על פי שהאי אטו הוא גוף היבשה המערבי ביותר ממזרח לקו התאריך הבינלאומי, אזור הזמן באי זהה לאזור הזמן באיים האלאוטיים המערביים האחרים, UTC −10, כלומר שהשעה המקומית באי מקדימה את השעה באיים הממוקמים מדרום-דרום מזרח ביחס אליו, כגון האי בייקר הבלתי מיושב והאי האולנד שנמצאים באזור זמן UTC −12 והאיים ניואה, אטול מידוויי וסמואה האמריקנית הנמצאים באזור זמן UTC −11. הסיבה לכך הם שינויים בהגדרת קו האורך 180° באזורים מיושבים לאורך הקו מטעמי נוחות השימוש.
בשרשרת האיים האלאוטים, נמצאים איי קומנדורסקי הרוסיים, הם נמצאים במרחק 335 קילומטרים מערבית לאי אטו (ממערב לקו האורך 180°). המרחק של האי אטו מיבשת אלסקה הוא כ־1,800 קילומטרים וכ־1,210 קילומטרים צפונית מזרחית לאי הצפוני שבאיים הקוריליים הרוסיים, כמו גם 2,400 קילומטרים מהעיר אנקורג', או 3,200 קילומטרים מבירת אלסקה ג'ונו.
שטח האי 893 קילומטרים רבועים, מה שמעמיד אותו במקום ה-23 ברשימת האיים הגדולים בארצות הברית.
היסטוריה.
השם אטו משמעו "אי" בשפה האלאוטית המקומית. מחקר ארכאולוגי במספר גדול של אתרים ארכאולוגיים באי, מצביע על כך שהייתה באי בתקופה הפרה-קולומביאנית אוכלוסייה בגודל שנע בין 2,000 ל-5,000 נפש, בני שבטים אלאוטים (Aleut) החיים באזוריי האיים באלסקה ובמזרח רוסיה.
האי אטו, בהיותו הקרוב ביותר לקמצ'טקה, היה הראשון מבין האיים האלאוטיים שנוצל על ידי סוחרים רוסים. בשנת 1742, החוקר הרוסי אלכסיי צ'יריקוב קרא לאי "תיאודור הקדוש Saint Theodore". ציידים רוסים שהו באי מספר שנים ברציפות כדי לצוד לוטרות ים ובנו במקום כנסייה אורתודוקסית רוסית. הסוחרים הרוסים ששהו באי התעמתו לעיתים קרובות עם האוכלוסייה האלאוטית המקומית.
מלחמת העולם השנייה.
האלאוטים היו התושבים העיקריים של האי לפני מלחמת העולם השנייה. ב-7 ביוני 1942, שישה חודשים לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור, גדוד החי"ר העצמאי ה-301 של הצבא הצפוני היפני נחת על האי ללא התנגדות, יום אחד לאחר הנחיתה על האי קיסקה הסמוך. רק על שני איים אלה מאדמת ארצות הברית פשטו היפנים במהלך המלחמה. מוקדם יותר, הרשויות האמריקאיות העבירו בכוח כ-880 אלאוטים מהכפרים באיים האלאוטיים למחנות בדרום מזרח אלסקה, שם כ-75 מהם מתו ממחלות זיהומיות שונות.
האמריקאים לא הספיקו לפנות את הכפר שהיה על האי אטו לפני שהיפנים פלשו. באותה תקופה, אוכלוסיית אטו כללה 45 אלאוטים ילידים מקומיים ושני אמריקאים לבנים, צ'ארלס פוסטר ג'ונס (1879–1942), טכנאי רדיו וכומר, במקור מסנט פריז, אוהיו , ואשתו אטה (1879–1965), מורה בבית הספר, במקור מווינלנד, ניו ג'רזי . הכפר כלל כמה בתים מסביב לנמל צ'יצ'אגוף . 42 תושבי אטו ששרדו את הפלישה היפנית נלקחו למחנה שבויים ליד אוטארו , הוקאידו . 16 מהם מתו בזמן שהיו כלואים. מר ג'ונס, בן 63, נרצח על ידי הכוחות היפנים כמעט מיד לאחר הפלישה. גברת ג'ונס, בת 63, נלקחה לאחר מכן למלון "בונד" ביוקוהמה, יפן, שבו היו גם שבויי מלחמה אוסטרלים מקרב רבאול ב-1942 בפפואה גינאה החדשה. מאוחר יותר, גברת ג'ונס והאסירים האוסטרלים הוחזקו במועדון היאכטות יוקוהמה מ-1942 עד 1944, ובהמשך במחנה השבויים טוטסוקה עד שחרורם באוגוסט 1945. גברת ג'ונס הלכה לעולמה בדצמבר 1965 בגיל 86 בבראדנטון, פלורידה .
לפני שתושבי הכפר אטו הוחזרו לארצות הברית, הממשלה האמריקאית הצהירה בפומבי שהיא לא הייתה מודעת למצבם לפני שנשבו.
לדברי הגנרל היפני Kiichiro Higuchi, מפקד צבא הצפון היפני, הפלישה לקיסקה ואטו הייתה חלק ממטרה משולשת:
בסוף ספטמבר 1942, חיל המצב היפני באטו הועבר לקיסקה, והאי אטו נותר ללא כח כיבוש, מאידך הכוחות האמריקאים לא ניסו לכבוש את האי אטו במהלך אותה תקופה. ב-29 באוקטובר 1942 הקימו היפנים מחדש בסיס באטו במפרץ הולץ בפיקודו של סגן-אלוף הירושי יאנקווה. בתחילה, חיל המצב מנה כ-500 חיילים, נכון לתאריך 10 במרץ 1943 כשהגיעו התגבורות, מספר החיילים היפנים בבסיס הגיע לכדי 2,300. אחרי תאריך זה לא הגיעה עוד תגבורת יפנית לאי, בעיקר בגלל המצור ימי שהטיל הכוח הימי של ארצות הברית על האזור. לאחר הקרב הימי הגדול על האי קומנדורסקי , היפנים נטשו את ניסיונותיהם לתספק ולהביא תגבורות לחיל המצב שלהם באיים האלאוטים.
ב-11 במאי 1943 החל המבצע האמריקאי לכיבוש מחדש של האי אטו. את כוח הפלישה הקדים כוח תצפיתנים שחייליו גויסו באלסקה, ונודעו בשם "משספי הגרונות של קסטנר" (Castner's Cutthroats) על שם מפקדם קולונל לורנס קסטנר. מחסור בנחתות וכלי רכב אמפיביים, חופים לא מתאימים לנחיתה וציוד שלא הצליח לפעול במזג האוויר הקשה גרמו לקשיים גדולים בהנחתת כוח כלשהו על האי כנגד היפנים. בקרב שנמשך כשבועיים, חיילים רבים סבלו מכווית קור, מכיוון שלא ניתן היה להנחית אספקה חיונית למקום. המגינים היפנים בפיקודו של קולונל יאסויו יאמאסאקי לא ניסו להתמודד עם הנחיתים באזור החוף, אלא שהם שהתחפרו באזורים הגבוהים השולטים על חופי הנחיתה. דבר שהביא ללחימה עקובה מדם: בקרב החיילים האמריקאים היו 3,929 נפגעים: 549 הרוגים, 1,148 פצועים, 1,200 סבלו מפציעות קור קשות, 614 נכנעו למחלות זיהומיות, ו-318 מתו מסיבות שונות. הקרב הוכרע בתבוסת היפנים. מניין ההרוגים היפנים היה 2,035 חיילים.