תיאורית הלמידה החברתית (באנגלית: Social learning theory, בקיצור SLT) היא תאוריה המסבירה את ההתנהגות האנושית כמושפעת מגורמים סביבתיים וקוגניטיביים. כמו תאוריות למידה אחרות, SLT מסבירה כיצד אנשים חושבים ומהם הגורמים המשפיעים על התנהגותם.
SLT נגזרה מתוך רעיון המסוגלות העצמית, המתייחסת לאמונת הפרט ביכולת שלו לבצע משימה והמידה שבה הוא מאמין שהפעולות שלו יובילו לתוצאות הרצויות.
התאוריה נגזרה לראשונה על ידי רוברט סירס, שניסה למזג תאוריה פסיכואנליטית עם למידת תגובה לגירויים על מנת להסביר את ההתנהגות האנושית. אלברט בנדורה, עמיתו של סירס, הלך בדרך שונה ממנו; הוא זנח את התאוריה הפסיכואנליטית ושם דגש בעיקר על יכולות קוגניטיביות ועיבוד המידע. הגישה של בנדורה הייתה דומיננטית יותר מבחינה תאורטית והובילה אותו לזכייה בפרסים ממוסדות אקדמיים רבים ברחבי העולם על מחקריו אודות תיאורית הלמידה החברתית.
התאוריה לפי אלברט בנדורה.
תיאורית הלמידה החברתית עוסקת בתהליך הלמידה של הפרט אשר מתמקדת בלמידה מתוך חיקוי (כהן ופרידמן, 2002). התאוריה פותחה על ידי אלברט בנדורה ובוססה על יסודות הגישה ההתנהגותית (ברמן ויריב). תהליך הלמידה של הפרט מושפע תחילה מסביבתו באופן בלתי נשלט המכונה תהליך החיברות. בתהליך זה הפרט רוכש את התנהגותו וערכיו על פי הנורמות בסביבה בה הוא חי (ביטמן, 1992). כאשר הפרט יוצר קשרים חברתיים הדדיים עם הסובבים אותו ומחקה אותם, הוא רוכש לעצמו ידע ומושגים חדשים (כהן ופרידמן, 2002). בנדורה האמין כי הסביבה מעצבת את התנהגות הפרט, אך בנוסף גם קיימת פעילות גומלין בין הפרט לסביבתו, כלומר לא רק הסביבה משפיעה על התנהגותו, אלא הפרט גם משפיע על סביבתו (בר-אל ונוימאיר, 2009).
דטרמינזם הדדי (Reciprocal Determinism).
מתיאורית הלמידה החברתית נגזר שהתנהגות האדם מושפעת מהיחסים בין הגורמים הבאים:
קיימת השפעה הדדית של האדם על הסביבה ושל הסביבה על האדם: האדם יוצר ייצוגים מנטליים של הסביבה ואז פועל על פיהם, כלומר האדם הוא זה שיוצר את המציאות. במקביל, הסביבה משפיעה על התהליכים הקוגניטיביים שעיצבו את הייצוגים המנטליים. המשולש מתקיים בכל סיטואציה בחיים.
התנהגות הפרט היא פונקציה של שני פרמטרים: הסביבה שלו ותכונות האישיות שלו. אחת החולשות של קשר נוסחאתי שכזה היא ההתייחסות לסביבה ולנטיית הפרט כאל משתנים בלתי תלויים - שהרי הסביבה היא ישות משתנה התלויה בהתנהגות וההתנהגות של הפרט מושפעת מהסביבה. מדובר בקשר דו-צדדי בין הישויות.
לפי תאוריית הלמידה החברתית של בנדורה, גורם נוסף המשפיע על התנהגות הפרט הוא היכולת הקוגניטיבית שלו. יכולת זו משפיעה על הכיוון העתידי שלו בפתרון בעיות, חיזוי השלכות לעתיד של פעולות שונות והיערכות להן מראש.
למידה באמצעות צפייה (Observational Learning).
החידוש המרכזי בתיאורית הלמידה החברתית של בנדורה, יחד עם עמיתו ריצ'רד ווטרס (Richard Walters), היה שתהליך הלמידה מושפע מחיקוי. השלב הראשון כולל התבוננות במודלים משפיעים, והשלב השני הוא חיקוי ההתנהגות. יכולת הפרט ללמוד תוך התבוננות וחיקוי מודל, מאפשרת לו ללמוד התנהגות חדשה ללא ניסוי וטעייה. הפרט מתנסה באופן עקיף, דבר החוסך זמן וחוויות לא נעימות. הוא מסתמך על ניסיון של אחרים ופועל בהתאם לכך, ומצפה שההתנהגות שלו תוביל לתוצאה מסוימת בעקבות מה שלמד מהניסיון שלו דרך צפייה באחרים.
נמצא כי בדרך כלל ההתנהגויות אשר יחוקו יותר הן התנהגויות של אנשים בעלי מעמד גבוה, אנשים בעלי הנאה גבוהה ואנשים אשר דומים לאדם הצופה בהם (בר-אל ונוימאיר, 1999). כמו כן, ככל שיש יותר אנשים המבצעים אותה פעולה, הלמידה תהיה אינטסיבית יותר.
לפי בנדורה, יכולות להתפתח תגובות רגשיות על ידי התבוננות בחוויות מכאיבות או משמחות. בנדורה במחקרו על הלמידה החברתית התמקד במוטיבציה האנושית, במחשבות ובביצועים של הפרט.
הניסויים הידועים ביותר של בנדורה נערכו בשנים 1961-1963 באמצעות ליצנים מנופחים (בובת נחום-תקום). בנדורה בדק את תפקיד מודל ההתנהגות האנושית בקרב ילדים שחולקו ל-3 קבוצות:
התוצאות הראו שילדים חיקו את המודל שנחשפו אליו: הילדים בקבוצה הראשונה תקפו את הבובה כמו המבוגרים. עוד נמצא כי בנים גילו פי 4 יותר אלימות פיזית מאשר בנות.
לפי התאוריה שבנדורה פיתח, ישנם 4 תהליכים כאשר כל אחד מהם בעל השפעה על רכישת ידע או ההחלטה לבצע שימוש בידע לכדי התנהגות:
תשומת לב ← שימור בזיכרון ← ביצוע ← מוטיבציה.
האפקטיביות של למידה מתצפית תלויה ב-4 תהליכים אלה, וגידול כל אחד מהממדים לבדו יגדיל את היקף העוצמה של תהליך הלמידה.
בסיום תהליך הלמידה, הפרט מבצע התנהגות מסוימת והוא מקבל על כך משוב מהסביבה. עונש הוא משוב שלילי מהחברה ומטרתו להפחית התנהגות בלתי רצויה. חיזוק הוא משוב חיובי מהחברה ומטרתו להגביר התנהגות הולמת ורצויה. ישנם שלושה סוגי חיזוקים / עונשים אשר באמצעותם הפרט מסיק מסקנות על התנהגותו וכתוצאה מכך משנה אותה בהתאם לנדרש מהסביבה (בר-אל ונוימאיר, 2009).
ויסות עצמי (Self-Regulation).
ויסות עצמי הוא היכולת להניע תהליך או היכולת לא להגיב לגירוי מתוך בחירה מודעת ושליטה עצמית. האדם מווסת את עצמו על ידי מתן חיזוקים עצמיים ללא צורך בחיזוקים ממשיים. מערכת הוויסות העצמי אינה מולדת אלא התפתחותית. אנשים שונים נבדלים ביכולת הוויסות העצמי. הוויסות העצמי מתרחש דרך שלושה תהליכים:
הוויסות העצמי מתפתח באמצעות הפנמת תגובות של אחרים, ולמידה ממודל אחר שמווסת את עצמו (למשל ילדים שצופים בהוריהם).
מסוגלות עצמית.
המסוגלות העצמית של הפרט מושפעת מהאמונה ביכולתו לבצע מטלה או אתגר שאיתם יצליח להתמודד. אמונה זו מושפעת מציפיות הפרט לתוצאות התנהגותו, כלומר האם הביצוע יוביל להצלחה או לכישלון. מסוגלות עצמית גבוהה תגדיל את מאמציו של הפרט להשגת המטרה או האתגר אשר הציב לעצמו. המסוגלות העצמית מבטאת את האמונה בכוחו וביכולתו של הפרט להשיג את מטרותיו (בר-אל ונוימאיר, 2009).
שימושים.
מחקרים רבים עשו שימוש בתאוריית הלמידה החברתית. דוגמאות לשימושים:
אוצר האכרים למשכנתאות
אוצר האכרים למשכנתאות היה גוף פיננסי שהיה קשור להתאחדות האיכרים.
כבר בראשית שנות ה-20 עלתה בהתאחדות האיכרים ההצעה להקים בנק, שיספק הלוואות בריבית נמוכה לאיכרים. באמצע 1934 מונה עמנואל מול לתפקיד מנהל מייסד של בנק האיכרים ובאוקטובר 1934 התקיים כנס יסוד של בנק האכרים, בו השתתפו, בין השאר, חיים אריאב, צבי נחמיה בוטקובסקי, אברהם שפירא, שלמה יצחק שטמפפר. הקמת הבנק מומנה ממכירת מניותיו לאיכרים, שנדרשו לקנות מניות בחצי לא"י לכל דונם. בשנת 1940 שונה שם הבנק ל"אוצר האכרים למשכנתאות".
לאחר הקמת המדינה פעלו ראשי הבנק להרחיב את פעילותו בגיוס כספים בארצות הברית, בהרחבת האשראי ובהרחבת פעילויותיו לכלל הפעילויות הבנקאיות. אולם אוצר האכרים היה רשום כחברה ולא כבנק, דבר שהביא לחיכוך עם הפיקוח על הבנקים. בשנת 1962 הומר "אוצר האכרים למשכנתאות" ל"בנק אוצר האכרים למשכנתאות" והוקמה שותפות בינו ובין בנק זרובבל, שרכש 50% ממניות הבנק, אליו הועברו פעולות שלא נגעו למשכנתאות. בשנת 1969 בעקבות מכירת בנק זרובבל לבנק הלוואה וחסכון, פורקה השותפות והבנק נסגר.
בנק האכרים
קסנוצרטופס
קסנוצרטופס (שם מדעי: "Xenoceratops") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים - הדינוזאורים בעלי הקרניים. הקסנוצרטופס חי באמריקה הצפונית בקרטיקון העליון. שרידיו נתגלו בתצורת פורמוסט שבאלברטה, קנדה. פירוש שמו, "פנים זרות בעלות קרניים".
תיאור.
קסנוצרטופס ידוע מהולוטייפ CMN 53282 המורכב משברי גולגולות של 3 פרטים, הכוללים בעיקר את עצמות העטרה (צרטופסיים). שרידים נוספים נמצאים במוזיאון טירל המלכותי. ניתן להבדיל בינו לבין סוגי צרטופסיים אחרים לפי קישוטי העטרה (frill) שלו: בחלק העליון של מרכז העטרה בולטות שתי בליטות גרמיות קהות, לידן פונים החוצה שני זיזים חדים ועבים שבולטים אחורה במקצת. צידי העטרה מקושטות בבליטות משולשיות. העצם המרכזית בעטרה, בין שני ה"חלונות" שבמרכזה לא מעוטרת בזיזים או בליטות. אין הרבה שרידים משאר חלקי הגולגולת ומעט ידוע על מבנה קרניו. מעריכים שלקסנוצרטופס היו קרניים דומות למיני צנטרוזאוריים (צרטופסיים בתת-משפחת הצנטרוזאורים) קדומים: כלומר, קרני גבה בינוניות באורכן (קצרות יחסית לצרטופסיים המאוחרים של תת-משפחת הכסמוזאורים וארוכות יחסית לאלה של בני תת-משפחת הצנטרוזאורים) ובליטה או קרן על האף.
כמו יתר בני משפחת הצרטופסיים היה מדובר בדינוזאור צמחוני גדול שהלך על ארבע רגליו. את מזונו הוא תלש באמצעות מקור חד שנמצא בחזית פיו וקצץ לחתיכות באמצעות סוללת שיניים חדות בחלק האחורי של פיו. אורכו הוא כ-6 מטר ומשקלו כ-2 טון.
גילוי.
מאובנים של קסנוצרטופס נתגלו לראשונה ב-1958, כאשר ואן לנגסטון הבן גילה שברי גולגולת מתצורת פורמסט ליד פורמוסט שבאלברטה, קנדה. תצורה זו לא נחקרה די הצורך ומעט ידוע על פאונת הדינוזאורים שבה. מאובני צרטופסיים מתצורה זו נדירים ביותר. לנגסטון אחסן את המאובנים שמצא במוזיאון הטבע הקנדי באוטווה. בסביבות 2003 דייוויד אוונס ומיכאל ריאן בחנו מחדש את המאובנים. ב-2009 החל מחקר מעמיק של מאובנים אלה שתוצאותיו שמדובר במין חדש של דינוזאור צרטופסי. ריאן, אווהס וקיראן מ. שפרד תיארו אותו במאמר שפורסם ב-2012 והעניקו לו את השם "קסנוצרטופס". הקסנוצרטופס מתוארך לכ-80 מיליון שנה לפני זמננו, דבר ההופך אותו לצרטופסיי הקדום ביותר הידוע מקנדה.
בניין הטלוויזיה הישראלית