לחז”ל היו מגוון דעות על כורש ועל הכרזתו ולא הייתה הסכמה כוללת. היו כאלה שטענו כי כורש הוא רשע והוא אפשר ליהודים לעלות ולבנות את בית המקדש כדי להבטיח את כוחו הפוליטי ואת השליטה שלו על היהודים והיו כאלה אשר החמירו וטענו כי עשה זאת על מנת שיתפללו לו ולא לה'. לעומתם, היו כאלה לדוגמתו של רבי יצחק, אשר הללו אותו ואף קראו לו צדיק.
מצד אחד כורש החזיר ליהודים את אוצרות בית המקדש ואיפשר ועזר להם להקים אותו מחדש. על פי היהדות, כורש מצא את אוצרותיו של נבוכדנצר מכיוון שהצהיר על החופש של היהודים לעלות לארץ ישראל והצהיר על כוונותיו לשקם את בית המקדש - כמעין תגמול על מעשה טוב ונכון כלפי ה'. ומנגד היהודים אשר התנגדו לכורש טענו כי כאשר כורש הורה על בניית בית המקדש, כורש בכוונה הורה שחלק מן המקדש יבנה עם עץ. כורש ווידא שיישאר איום על היהודים במקרה שימרדו בו בצורת שריפת המקום הכי הקדוש ליהודים. לאחר שראה את הנזק הכלכלי הנגרם לארצו מכיוון שאפשר את העלייה, ביטל כורש את הזכות לעלות לארץ ישראל. עקב פעולה זו, יהודים רבים הביעו צער וגינו את כורש.
אמינות המסמך.
יש חוקרים הטוענים כי ההכרזה היא מעשה זיוף של סופר יהודי שרצה להציג בסיס חוקי לבניית בית המקדש. לטענתם, לא ייתכן שכורש האמין באלוהי ישראל ונשמע לו כפי שיכול אולי להשתמע מן ההכרזה המקראית.
לעומתם, יש חוקרים הסבורים כי ההכרזה אמינה כי היא חלק ממדיניות כוללת של כורש: כורש נתן זכויות דומות לעמים נוספים, כמו הבבלים, כמו שמתואר ב"כתובת הגליל". על פי ההיסטוריון יוחנן אהרוני: "כורש שאף לקנות את לב התושבים של ממלכתו הגדולה על ידי סובלנות דתית ולאומית והתיר חידושם של פולחנות שבוטלו ודוכאו על ידי הבבלים".
רומן רוסי
"רומן רוסי" הוא רומן הביכורים של מאיר שלו, שיצא בשנת 1988. בתוך שנתיים מיציאתו מכר הספר כ-מאה אלף עותקים, הפך לאחד מרבי-המכר בשפה העברית, ונבחר לאחד מששת הספרים הנקראים ביותר של הוצאת עם עובד. הספר תורגם לאנגלית, תחת הכותרת "The Blue Mountain". הספר נסב על ההוויה החברתית, החלוצית והחקלאית של התקופה שבטרם הקמת המדינה, של המתיישבים הראשונים במושבים, במושבות ובקיבוצים.
עלילה.
הרומן עוקב אחר משפחת איכרים, מהראשונות להתיישב בעמק יזרעאל, ביישוב ששמו לא מוזכר בספר. הרומן פורש את עלילות המשפחה והיישוב מהעלייה לקרקע בתקופת העלייה השנייה ועד למחצית השנייה של המאה ה-20. התיאורים ברומן פורשים יריעה רחבה של נופי העמק, המיתוסים של ראשית ההתיישבות ועולם החי והצומח.
הרומן מסופר מנקודת מבטו של ברוך שנהר, נכדו של יעקב מירקין, ממקימי היישוב. על אף שלא היה עד לרבים מהאירועים בספר, הוא נחשף אליהם דרך האזנה לסיפורי סבו והאזנה (לעיתים בסתר) לסיפורי אנשים אחרים ביישוב. הרומן אינו מתנהל באופן כרונולוגי, אלא נע קדימה ואחורה על ציר הזמן.
בלב הרומן מסופר סיפורה של "חבורת העבודה על שם פייגה", קבוצה בה חברים יעקב מירקין, אליעזר ליברסון, צירקין מנדולינה, פייגה לוין ואחיה שלמה. מירקין, ליברסון וצירקין עלו מאוקראינה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה והתפרנסו כפועלים שכירים. בעת שעבדו בזכרון יעקב, פגשו בפייגה ואחיה שלמה שחברו אליהם. כדי לשמח את פייגה, החליטו שלושת הראשונים להקים באופן היתולי קבוצת עבודה ולקרוא לה על שם פייגה. הקמת הקבוצה לוותה בתקנון ובמצע היתולים והקבוצה התנהלה באופן דמוקרטי. אופן התנהלות זה הוביל בסופו של דבר לנישואיהם של יעקב ופייגה בעקבות הצבעה של הקבוצה, על אף שליבו של יעקב היה נתון לאהובתו שולמית, שנותרה באודסה.
הקבוצה התיישבה בעמק יזרעאל עם קבוצה נוספת של חלוצים. ליעקב ופייגה נולדו שני בנים ובת – אברהם, אפרים ואסתר. אברהם היה הבן הראשון שנולד ביישוב, וככזה עורר ציפיות בקרב המתיישבים אולם לא עמד בהן. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס אפרים לצבא הבריטי, התנדב לקומנדו הבריטי ועבר הכשרה כלוחם בסקוטלנד. בפשיטה על דייפ לחם אפרים בגבורה תחת פיקוד הלורד לובאט, והוענק לו אות השירות המצוין. בהמשך נפצע בתוניסיה וחזר מהמלחמה עם כוויות קשות על פניו, שגרמו לו להתנהל בציבור כשעל פניו מסכה, מה שגרם ליחס מנוכר מצד בני היישוב. יחס זה גרם לכך שבסופו של דבר אפרים עזב את הכפר ומעולם לא נודעו עקבותיו. העזיבה גרמה לכעס עצום של יעקב על חבריו למושב והוא החל לתכנן נקמה ששלבי בנייתה מלווים את הספר לכל אורכו.
אסתר, בתם השלישית של יעקב ופייגה, נישאה לפועל פשוט בשם בנימין, שברוך, מספר הסיפור, הוא פרי אהבתם. זמן קצר לאחר לידתו, ניספו אסתר ובנימין בפיגוע, אך לפני מותו, מספיק בנימין להציל את ברוך התינוק. יעקב מגדל את ברוך, אך גם למורה הכפר פינס, חברו הטוב של יעקב, יש השפעה רבה על גידולו וחינוכו של ברוך.
עם התקדמות העלילה מתגלה כי גידולו של ברוך, הוא חלק מתוכנית הנקמה של יעקב ביישוב. יעקב מגדל ומזין את ברוך, כך שהוא הופך לגבר גדול מידות ועצום כוח.
בערוב ימיו, יעקב מתאחד עם שולמית, אהובתו מאודסה, ועובר עמה לבית אבות. לקראת מותו הוא מבקש את ברוך לקבור את גופתו בחלקת אדמתו ולא במסגרת בית הקברות של הכפר. ברוך נעתר לבקשתו, ובכוחו הרב מונע מאנשי היישוב לחלץ את הגופה ולקבור אותה בבית הקברות.
זמן מה לאחר מכן, מתחילות להגיע בקשות של ותיקי העלייה השנייה, בעיקר כאלה שעזבו את ישראל, להיקבר לצד קברו של יעקב. ברוך מקים בית קברות חלופי לזה של היישוב, קורא לו "בית העולם לחלוצים", ומנהל עסק לכל דבר סביב נושא הקבורה. הנקברים העתידיים או ילדיהם משלמים כסף רב תמורת הזכות להיקבר קרוב ככל האפשר לקברו של יעקב.
הספר מסתיים בכך שברוך עוזב את היישוב ומתגורר בגפו. מנהל העסקים שלו, בוסקילה, ממשיך לדאוג לעסקי הקבורה. בכך נשלמת נקמתו של יעקב ביישוב: אותה אדמה שבעבר הניבה גידולים ופרנסה את אנשי היישוב, הפכה לבית קברות שמניב הון ממוות.
דמויות בספר.
ברוך שנהר: נכדו של יעקב מירקין ומי שמנקודת מבטו מגולל הסיפור. החל משנות ילדותו ועד בגרותו היה חזק ואדיר ממדים, בהתאם לתוכניתו של סביו לגדלו כך כדי שיוכל לשמור על מקום קבורתו לעתיד. לאורך שנות ילדותו חסה ברוך בצל זקני הכפר, וקשר מיוחד נרקם בינו ובין יעקב פינס. ברוך גדל והתחנך על ברכי סיפוריהם של הזקנים, נופי העמק והטבע וערכי העבודה החקלאית שעברו מדור לדור בכפר.
יעקב מירקין: מראשוני החלוצים בעמק ואחד המייסדים של "חבורת העבודה על שם פייגה". בעלה של פייגה ואביהם של אברהם, אפרים ואסתר. גידל את ברוך לאחר שהוריו נספו בפיגוע ביישוב.
יעקב פינס: מורה ומחנך ותיק בכפר שלימד טבע ותנ"ך ושתחת ידו עברו דורות שלמים של תלמידים. חבר טוב של מירקין ואף לקח חלק מהותי בתהליך גידולו וחינוכו של ברוך.
אורי מירקין: נכדו של יעקב מירקין, בנם של רבקה ואברהם ואחיו של יוסי. עלם נאה ויפה תואר וככזה חשקו בו רבות מנשות הכפר, שעם חלקן קיים יחסי מין על מגדל המים והכריז על כך בקול. חברו הטוב של ברוך ומי שגר עמו בתקופתו האחרונה ביישוב בטרם קנה בית בעיר.
אפרים צירקין: בנם של מירקין ופייגה ואחיהם של אברהם ואסתר. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי ועוטר על שירותו. חבלה קשה בפניו שינתה את מראהו ללא-היכר ותגובת אנשי הכפר לכך אילצוהו לעטות מסכה. לימים עזב את הכפר באורח מסתורי תוך שהוא נושא על כתפיו את הפר שקיבל כהוקרה על שירותו, ז'אן ולז'אן.
רילוב: שומר הכפר, בעלה של טוניה, אביו של דני וסבו של עוזי. לאורך השנים צבר ארסנל עצום של כלי נשק בסליק שבנה בתוך רפת. נהרג בפיצוץ הסליק ונקבר ב-"בית-העולם לחלוצים" (שמו הפרטי לא מוזכר).
משולם צירקין: אספן אובססיבי של מזכרות מימיו המוקדמים של היישוב ובנו של צירקין מנדולינה. זקן בטלן שלא ידע אישה ושבערוב ימיו השתגע והחל להרוס ולהשחית פינות שונות בכפר.
אליעזר ליברסון: מראשוני החלוצים בעמק ואחד המייסדים של "חבורת העבודה על שם פייגה". בעלה של פניה (אשר אותה "גנב" מהקיבוץ הסמוך) ואביו של דניאל.
מאיר שלו
מאיר שלו (נולד ב-29 ביולי 1948) הוא סופר, עיתונאי ופובליציסט ישראלי, מחברם של רומנים מהווי ארץ ישראל וספרי ילדים, ובעל טור שבועי בעיתון "ידיעות אחרונות". ספריו זוכים להצלחה גדולה בקרב קהל הקוראים והוא נחשב לאחד הסופרים הישראלים הנקראים ביותר.
ספריו של שלו תורגמו לשש עשרה שפות שונות.
ביוגרפיה.
מאיר שלו נולד במושב נהלל למשורר, המורה והסופר הירושלמי יצחק שלו, ולמורה בתיה לבית בן-ברק מנהלל. בגיל צעיר עבר עם משפחתו לארבע שנים לקיבוץ גינוסר וב-1952 השתקעה המשפחה ב"שיכון קריית משה" שבשכונת קריית משה בירושלים. שם גדל חוץ משנתיים נוספות בנהלל בין השנים 1957–1958. למד בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה העברית.
באוגוסט 1966 התגייס לצה"ל ושירת בסיירת גולני. במלחמת ששת הימים השתתף בקרב תל פאחר. בנובמבר 1967 נפצע במלחמת ההתשה בבקעת הירדן מארבעה כדורים מאש כוחותינו. דמותו של שלו מופיעה לרגע בספרו "עשו", כחברו של בנימין, בחור צולע עם משקפיים, המתרועע עם רומי.
אחרי שירותו קיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1969 התפרסם שירו האנטי-מלחמתי "על דעת הנערים".
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
קריירה.
שלו החל את דרכו כעיתונאי וכמגיש פינות ביקורת עיתונות ופינות היתוליות בטלוויזיה, בהן פינה סאטירית בתוכנית הטלוויזיה "עלי כותרת" ופינת לשון בשם "חטף פתח". הנחה גם את התוכנית "שעה טובה" ששודרה בערב שבת בערוץ הראשון.