בשנת 1966 עבד כמפיק בפועל של סרטו של מיכה שגריר, "סיירים". את שכר המפיק הוא המיר בציוד ובצוות הסרטה לשבוע צילומים. בסיוע מענק קטן של משרד המסחר והתעשייה יצר את סרטו הראשון, "השמלה", עם הצלם יכין הירש והשחקנים אסי דיין, ג'וזי כץ ולאורה ריבלין. לאחר מלחמת ששת הימים למד שנה לימודי תואר שני בפילוסופיה ובתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, אולם לא סיים את לימודיו.
בשנת 1968, ביוזמת חזי שלח ועם חברת ישראפילם והמפיקים אלכס מסיס וצבי שפילמן, השלים שני סרטים קצרים נוספים: "המכתב" ו"תומאס חוזר". שלושת הקצרים הוצגו כסרט ארוך ששמו "השמלה" בבתי הקולנוע בארץ ובקולנוע סטודיו מוגרבי בתל אביב. הסרט הוצג במפגש הראשון של "השבועיים של הבמאים" מחוץ לתוכנית הרשמית בפסטיבל קאן 1969.
בשנים 1969–1972 יצר סרטים דוקומנטריים ודרמות טלוויזיה לערוץ הראשון. למחייתו עבד בתורנויות כרופא כירורג בחדר המיון בבית החולים "הדסה" ברחוב בלפור בתל אביב.
בשנת 1965 פרסם נאמן רשימות בעיתון הסאטירי "ציפור הנפש". בכתב העת "קשת" של אהרן אמיר פרסם בשנת 1969 את מאמרו הראשון על קולנוע, "וידוי של במאי כגיבור מערבון". במשך השנים פרסם רשימות דעה ומאמרי ביקורת קולנוע בעיתונים "הארץ", "מעריב" ו"ידיעות אחרונות".
נאמן, שלא למד לימודי קולנוע, החל ללמד ב-1978 בחוג לקולנוע ולטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. כיהן כראש החוג בשנים 1981–1983 ובשנים 1991–1994. בתפקיד זה יצר, עם פרופ' מיכל פרידמן, מסגרת נפרדת ללימודי קולנוע בתחום העיוני־מחקרי. באמצע שנות השמונים יצר מסגרת לימודים חדשה להוראת תולדותיו של הקולנוע הישראלי.
בשנים 1985–1986 שהה נאמן בשבתון כאומן אורח באוניברסיטת אוקספורד. בהמשך היה פרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק בשנים 2003–2005 ובבית המדרש לרבנים באמריקה. בשנת 2007 היה עמית מחקר במכון על שם ויליאם ג'וינר ללימוד המלחמה ותוצאותיה באוניברסיטת מסצ'וסטס בבוסטון.
משפחתו.
סבא רבא של נאמן הגיע עם משפחתו לארץ ישראל בעלייה הראשונה ממחוז דוברוג'ה שבבלקן והיה ממקימי מזכרת בתיה. אביו של נאמן, עקיבא ניימן, למד בגימנסיה העברית רחביה בשנות העשרים. הוא הפליג לארצות הברית כדי ללמוד הנדסה באוניברסיטת דה מוין ועבד במקצוע זה. הוא שב לארץ ישראל והועסק במע"צ של ממשלת המנדט ובמחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית. אימו של נאמן נולדה באזור קישינב. היא הכירה את אביו של נאמן בביקור משפחתי בארץ ישראל.
אחותו של נאמן היא מבקרת הקולנוע רחל נאמן, ואיתה הוא כתב את התסריטים לסרטיו הראשונים ולדרמות הטלוויזיה (1969–1973) וכן לסרטו "מסע אלונקות".
בשנים 1969–1984 היה נאמן שותף לחיים של ד"ר רוחמה מרטון, לימים מייסדת ונשיאת ארגון "רופאים לזכויות אדם". הוא היה נשוי לפרופ' תלמה הנדלר, מנהלת המרכז לתפקודי מוח בבית החולים איכילוב ומרצה וחוקרת באוניברסיטת תל אביב. לשניים שתי בנות: ליבה, נגנית כינור בהרכב המוזיקלי סיסטם עאלי, ורננה, נגנית נבל, מלחינה וזמרת. שתיהן סטודנטיות בחוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
נאמן נפטר ב-26 בספטמבר 2021, שבוע לפני יום הולדתו ה-85, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
סרטיו.
השמלה.
"השמלה" הוא סרטו הראשון של נאמן כבמאי. הוא מקבץ שלושה סרטים קצרים המתארים שלושה סיפורי אהבה תל אביביים: "השמלה", "המכתב" ו"תומאס חוזר". בעשיית הסרט השתתפו התסריטאיות אורנה ספקטור, רחל נאמן ויגאל בורשטיין. את הסרט צילם יכין הירש, יגאל בורשטיין שימש עוזר במאי, והפיקו אותו חזי שלח, צבי שפילמן ואלכס מסיס. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1970 והשתתף בפורום "השבועיים של הבמאים" בפסטיבל קאן ב־1969.
בדואים בסיני.
סרט תעודה של נאמן משנת 1970–1971 המתאר את חיי הבדואים בדרום סיני, כשהם על סף שינוי תרבותי. צילם יכין הירש.
הסתכלות על עכו.
סרט של נאמן משנת 1975 שנעשה בשביל הטלוויזיה הישראלית. הסרט מציג את הניכור ההדדי בין יהודים וערבים החיים בעכו אלה לצד אלה. סיפור המסגרת הוא של אישה יהודייה המאושפזת בגלל דיכאון בבית החולים הפסיכיאטרי, ששכן באותה תקופה במבצר בעכו. צילם חנניה בר.
מסע אלונקות.
סרטו העלילתי של נאמן משנת 1977 נכתב עם התסריטאים דני הורוביץ, רחל נאמן ורנן שור. עיבוד ודיאלוגים קובי ניב, צילם חנניה בר, הלחין שם טוב לוי. הסרט עוסק ב"טרטורים" בטירונות של יחידת צנחנים, עד התאבדותו של הטירון שמרבים להתעלל בו. חלקו השני של הסרט מלווה את ייסורי החרטה של המ"פ, שהיה אחראי לטרטורים והתעלם מתלונותיו החוזרות ונשנות של הטירון. גידי גוב גילם את יאיר, מ"פ הטירונים, מוני מושונוב את וייסמן החייל המתאבד, דליק ווליניץ את המ"מ, דב גליקמן שיחק את הסמ"פ ושלמה בר־אבא את קצין מצ"ח החוקר. לכולם, שהיו באותה עת שחקנים מתלמדים בסדנה של נולה צ'לטון, היה זה תפקידם הראשון בקולנוע. הניצבים בסרט וחיילי הפלוגה היו צנחנים שהשתחררו משירותם הסדיר ויצאו לימי גיבוש עם השחקנים; השחקנים למדו להיות חיילים קרביים והחיילים הקרביים למדו להיות שחקנים. הסרט הפך לסרט הפוליטי הביקורתי הראשון בקולנוע כשיצא, והיה הסרט הראשון בעברית מדוברת. לימים הפך לסרט הדרכה בקורס לקצינים. בסרט צפו כ־100 אלף צופים.
זהו הסרט הישראלי הראשון שחשף נוהג של התעללות בצבא. אלה שוחט כותבת כי העלילה של מסע אלונקות נקטעת עם התאבדותו של האנטי־גיבור ומונעת מהצופים דמות של אנטי־גיבור שיוכל להזדהות איתה. היא מתארת את נאמן כמי שחותר תחת הסיפור המצ'ואיסטי־מיליטריסטי המקובל, כאשר הוא מסתכל על המדינה המודרנית ככזאת שמייצרת מצב מלחמה.
"יא, ברעכן!" (מרד הימאים).
סרט דוקומנטרי משנת 1981. משמעות השם ביידיש היא "כן, לשבור!" – כותרת מאמרו המפורסם של זאב ז'בוטינסקי שהתפרסם בשנות השלושים, בעת המאבק בין הימין ובין הסתדרות העובדים. הסרט, הבנוי כדרמה דוקומנטרית, עוסק במרד הימאים בשנת 1951. גיבור הסרט הוא נמרוד אשל, שהיה ממנהיגי המרד, והוא מנהל מאבק מול יוסף אלמוגי, מזכיר מועצת פועלי חיפה, ומול דוד בן-גוריון, ראש הממשלה. הממסד מפרש בטעות את שביתת הימאים על הדמוקרטיה באיגוד המקצועי כמאבק קומוניסטי נגד המשטר במדינה. ערכה אסתר לוין. הפקת רשות השידור.
הלילה בו נולד המלך.
סרט עלילתי קצר (עשרים דקות) של נאמן על שוד קרקעות בגדה שהופק במסגרת סרט המחאה "83" בהפקת צוותא, שבו הוצגו סרטים של היוצרים רם לוי, יגאל בורשטיין ושמעון דותן. את התסריט כתבה רוחמה מרטון על פי סיפור מאת אמנון דנקנר, שגם שיחק בסרט, לצד מוטי שירין ודליק ווליניץ. הסרט מספר על שני קציני צבא מושחתים שמספסרים בקרקע בגדה המערבית שבעליה הוא פלסטיני, ומפעילים עליו איומים ואלימות כדי לחלץ את חתימתו על הסכם המכר. צילומים – נורית אביב. בשנת 1983, בגלל הסרט, פסלה המועצה לביקורת סרטים ומחזות את הסרט "83" כולו.
מגש הכסף.
נאמן צילם את הסרט בשנת 1982 בזמן מלחמת לבנון הראשונה, והוא יצא לבתי הקולנוע ב־1984. הסרט הופק בשיתוף Channel 4 הבריטי. התסריט נכתב בהשראתה של פרשת אודי אדיב. בתפקיד הראשי שיחק גידי גוב את יונתן (יוני) גולדמן, קיבוצניק צנחן וכוכב רוק מצליח בגרמניה, שבה הוא גם נציג של קבוצה ערבית־יהודית המזדהה עם המאבק הפלסטיני. חברו הוא ד"ר ואליד חאדר (יוסוף אבו ורדה), מרצה ערבי־ישראלי באוניברסיטת תל אביב, שמאמין בפתרון הסכסוך בדרכי שלום. יוני מגיע מגרמניה עם חצי מיליון מארק שמיועדים להקים אוניברסיטה ערבית בישראל. בשהותו בארץ הוא מתארח במועדון "מגש הכסף", שבעליו הוא ג'ו, שאותו מגלם שמוליק קראוס.
ג'מילה, חברה ערבייה בקבוצה, מחליטה לקנות נשק בכסף שהביא יוני. הקבוצה מתפצלת ואז מתערב השב"כ. לפתע יוני נרדף הן מצד כוחות הביטחון והן מצד חברים בקבוצה. הסרט מסתיים כאשר יוני נורה בידי שני הצדדים בדרכו לעלות על יאכטה היוצאת להפלגה.
בסרט השתתפו גם מוחמד בכרי, דליה שימקו, יוסי פולק ודני מוג'ה. רוחמה מרטון הייתה שותפה בהפקה וכתבה את התסריט עם אמנון לורד. צילומים – חנניה בר.
רחובות האתמול.
סרט עלילתי משנת 1989 שהופק בשיתוף ערוץ 4 הבריטי בתקציב של כמיליון דולר. התסריט נכתב בהשראת הנובלה "לנגד עיניים מערביות" מאת ג'וזף קונרד. פסקול הסרט בשפה האנגלית, והוא צולם בברלין ובירושלים. השחקנים היו ישראלים, בריטים וגרמנים. הסרט מתאר קבוצת טרוריסטים פלסטינים וקבוצה של קיצונים בתוך הממסד הישראלי ובהם איש שב"כ. איש השב"כ רוצח את שר החוץ הישראלי במסיבת עיתונאים שבה השר מבשר על פתיחת שיחות שלום עם אש"ף והנהגת הפלסטינים (הסרט נעשה שש שנים לפני רצח רבין). המתנקש מנצל את העובדה שקבוצת טרוריסטים פלסטינים מתכננת לרצוח את מזכיר המדינה האמריקני במטרה לסכל את השיחות, ומנסה להפליל ברצח סטודנט פלסטיני שמעורב בהתנקשות. לאחר שחברו של הפלסטיני, סטודנט ישראלי, מסגיר אותו, הוא עצמו נאלץ להימלט מישראל ומגיע לברלין. שם הוא מסתתר בהוסטל של מחפשי מקלט מדיני. התסריט של דייוויד לאן וג'אד נאמן, הצלם ניקה יאנצ'ו. בתפקידים הראשיים: פול מקגאן, ג'ון פינץ', אלון אבוטבול, סוזאן סילבסטר ונאדים סוואלחה. שם הסרט הוא ציטוט מתוך "האלגיה הראשונה במחזור דואינו" מאת המשורר רילקה.
דמעת שחרזאדה.
הסרט (2006) מתאר מסע של להקת הריקוד של הכוראוגרפית אירינה ג'מאל – מייסדת ומנהלת של להקת הריקוד "שחרזאדה" הפועלת בכפר ראמה שבגליל, שחיה בחיפה ונשואה לפלסטיני – לפסטיבל בעיר מוצאה של ג'מאל, קייב בירת אוקראינה.
נוזהת אל־פואד.