למד באקדמיה לאמנויות יפות בבון (1992–1993) ובמכון הרוסי לקולנוע (1998) (VGIK), הפקת הבכורה של חרז'אנובסקי הייתה הפקת הסרט "מה שאני מרגיש" שהוצג בפסטיבל קוקארט בפטרהוף בשנת 1997. חרז'אנובסקי ביים את הסרט "עצירה", שהוא סרט קצר, יחד עם ארטיום מיכאלקוב בשנת 1998.
בשנים 1998–2002 עבד חרז'אנובסקי כבמאי ומפיק בפרסום מסחרי. הוא היה גם המפיק האחראי של פרויקט הטלוויזיה של ערוץ TNT "רשימת אוהבי הפדרציה הרוסית", סדרה שביימו במאי קולנוע רוסים מובילים. בשנת 2003, הפרויקט הפך לחלק מהתכנית לפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, כמו גם לפסטיבלי קולנוע רוסיים ובינלאומיים אחרים.
סרטיו.
חרז'אנובסקי ביים את הסרט "4", שזיכה אותו במספר פרסים, כולל פרס קקטוס הזהב והפרס הראשי בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ברוטרדם, הולנד, פרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע עצמאי בבואנוס איירס; פרס חבר השופטים הגדול כבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסיאטל; פרס הסרט הטוב ביותר ופרס הסרט הטובים ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטרנסילבניה; פרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי באתונה, והיה מועמד לפרס הסרט האירופי של פסבינדר. הוא נכלל בתוכניות רשמיות של יותר מ-50 פסטיבלי קולנוע בינלאומיים, כולל פסטיבל ונציה, פסטיבל הקולנוע הבינלאומי ברוטרדם, פסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס, פסטיבל סיאטל הבינלאומי ופסטיבל טרייבקה הסרט הופץ גם בבריטניה, צרפת, איטליה, הולנד, בלגיה, ארצות הברית, וגם מדינות סקנדינביה ודרום אסיה.
פרויקט דאו.
דאו.
דאו הוא פרויקט וסדרת סרטים המבוססים על חייו של הפיזיקאי הסובייטי לב לנדאו. פיתוח הפרויקט החל בשנת 2005, בתור ההפקה המשותפת הגדולה ביותר של רוסיה ואירופה.
הפרויקט הופק על ידי Phenomen Films, חברה שנוסדה ברוסיה ועברה מאוחר יותר לבריטניה. מהצד האירופי משתתפי הפרויקט הם חלק מהקרנות החשובות ביותר, ערוצי טלוויזיה וחברות קולנוע, כולל - קרן התמיכה הקולנועית האירופית Eurimages; קולנוע Arte France - חברת הפקות (צרפת), Société Parisienne de Production - חברת הפקות (צרפת); "WDR" / Arte - חברת הפקות (גרמניה), Medienboard Berlin-Brandenburg - מימון (גרמניה), Mitteldeutsche Medienförderung - מימון (גרמניה), Essential Filmproduktion - חברת הפקות (גרמניה); מכון הקולנוע השוודי - מימון (שוודיה), Film I Väst - חברת הפקות (שוודיה), Plattform Production - חברת הפקות (שוודיה); קרן הוברט בלס (הולנד), AG Interfilm BV (הולנד). הסרט זכה בפרס המיצג הטובה ביותר בשוק הקולנוע האירופי, בסופיה, בולגריה. הוא נכלל בעשרת הפרויקטים הטובים ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי CineMart (רוטרדם, הולנד). בשנת 2006, דאו הפך לחלק מהתוכנית הרשמית של פסטיבל קאן ונבחר לאחד מ-17 הפרויקטים הטובים בעולם בפסטיבל קאן.
דאו. נטאשה.
"דאו. נטאשה" הוא הסרט הראשון בפרויקט רחב יריעה שצולם בתוך מיצב אמנותי ענק אשר נבנה בעיר חרקוב שבאוקראינה. השחקנים, רובם לא מקצועיים, חיו בתנאי משטר סובייטי אותנטיים לכל אורך הצילומים. הסרט צולם בסט שגודלו 12 אלף מ"ר, בו התגוררו משך שלוש שנים מאות שחקנים ואנשי הפקה. החומר המצולם, למעלה מ-700 שעות, נערך ל-14 סרטים באורך מלא, שלוש סדרות טלוויזיה ועבודות וידאו וסרטים מדעיים. עלילת הסרט מתמקדת בנטאשה המנהלת קפיטריה במכון מחקר סובייטי בשנות 1950. הקפיטריה היא לבו של יקום ה'דאו'. כולם מגיעים לשם: עובדי המכון, מדענים, אורחים זרים. ערב אחד פוגשת נטאשה מדען צרפתי בשם לוק ומבלה אתו את הלילה. למחרת היא מזומנת לחקירה בק.ג.ב. על טיב יחסיה עם האורח.
חברות הפקות.
בשנת 2005 הקים חרז'אנובסקי חברת הפקות בשם Phenomen Films, שפיתחו והפיקו, בין היתר, את הסרט "חייל מנייר" מאת אלכסיי גרמן, שזכה בפרס אריה הכסף ופרס אוסלה הזהב (על צילום) בפסטיבל ונציה. כמו כן, הוא היה מועמד לפרס הקולנוע האירופי, וזכה בפרסים ובמועמדויות נוספות בשנת 2008. בשנת 2010 הקים חרז'אנובסקי את חברת Phenomen Berlin Filmproduktions GmbH (גרמניה). בשנת 2011 הוא הקים את חברת Phenomen UK Ltd. (שמושבה בבריטניה).
גרהרד מונטה
גרהרד פיטר פרנץ מונטה (בנורווגית: Gerhard Peter Frantz Munthe; 19 ביולי 1849 - 15 בינואר 1929) היה צייר ומאייר נורווגי.
רקע משפחתי.
מונטה נולד באלברום לרופא כריסטופר פאבלס מונטה (1816–1884) ואשתו כריסטין מרגרטה פאבלס אייבל (1827–1887). הוא היה אח של ההיסטוריון הרטוויג אנדראס מונה, הסופרת מרגרטה מונטה וקצין הצבא קרל אוסקר מונטה. הוא היה גם אחיינו של ההיסטוריון והקרטוגרף גרהרד מונטה ודודו של הגנאלוג כריסטופר מורגנשטייר מונה, הספרן וילהלם מונטה והציירת לאגרטה מונטה.
בדצמבר 1886 התחתן עם סיגרון סנדברג (1869–1957). מונטה וסנדברג התיישבו בסנדביקה ובהמשך בליזאקר. כמו כן, למונטה היה סטודיו ב- Ringstabekk לתקופה קצרה. בני הזוג התגרשו בשנת 1919, באותה שנה גרושתו נישאה לפריטיוף ננסן.
מונטה היה כותב מכתבים פורה, וכן פרסם כמה מאמרים, שחלקם נאספו ופורסמו בשנת 1919.
קריירה.
כאשר מונטה עבר לכריסטיאניה בשנת 1863, כוונתו הייתה ללמוד רפואה כמו אביו, אך אביו יעץ לו לקחת את האמנויות. הוא למד אצל יוהאן פרדריק אקרסברג בשנת 1870 והמשיך אצל מורטן מולר וקנוד ברגסליין עד שנת 1874. בין השנים 1874 - 1876 למד אצל אנדראס אכנבאך ובן דודו השלישי לודביג מונטה בדיסלדורף. [6] בין 1877 ל־1882 הוא חי במינכן רוב הזמן. עם זאת, רבים מהמוטיבים שלו נלקחו מנורווגיה. בשלב זה הוא צייר בסגנון ריאליזם. הוא מיוצג עם מספר עבודות בגלריה הלאומית של נורווגיה. הוא לקח חלק בתערוכת יוניברל של שנת 1900, בתערוכה העולמית של לואיזיאנה בשנת 1904 ובמקומות אחרים.
משנות ה-1890 התנסה באמנות דקורטיבית.
בין השנים 1896–1899 הוא עסק באיור עבודותיו של הסופר והמשורר האיסלנדי סנורי סטורלוסון, יחד עם האמן אריק ורנסקיולד, אותו פגש במינכן. חלק מיצירותיו נשזרו בשטיחי קיר גדולים. הוא יצר גם קישוטים מונומנטליים, שחלקם אבדו, וכך גם ביתו בליזאקר שנשרף בשנת 1982.
מונטה היה חבר בוועדת הבחירה ב- Høstutstilling משנת 1882 עד 1890. הוא היה חבר בוועדת הגלריה הלאומית של נורווגיה בין השנים 1892 ל־1905 ואיגוד המלאכה הנורווגי מ־1897 ועד מותו, ויו"ר הגלריה הלאומית בין השנים 1905 עד 1907.
הוא מונה למפקד המסדר הנורווגי המלכותי של סנט אולב ולאביר מסדר הדנברוג הדני ומסדר כוכב הקוטב השוודי.
הוא נפטר בברום, אך נקבר באלברום.
מטפחת ספרים
מטפחת ספרים הוא ספר מחקר ביקורתי, העוסק בחיבור ספר הזוהר ותוכנו, שנכתב על ידי רבי יעקב עֶמְדין (נודע בכינוי יַעְבֶ"ץ). מטרת כתיבת הספר היא לערער על ייחוסו של הספר לתנא מהמאה ה-2 לספירה רבי שמעון בר יוחאי, ולייחס אותו למחבר מאוחר יותר. הערעור על מעמדו של הספר נועד להילחם בתנועת השבתאות שהסתמכה על קטעים בספר הזוהר כדי לאשש את הכרזתו של המקובל שבתי צבי על עצמו כמשיח באמצע המאה ה-17.
הספר עורר תגובות רבות בקרב הרבנים וחוקרי הקבלה, לחיוב ולשלילה. יש שטענו שהמחבר עצמו לא האמין בתוכן ספרו, ולדבריהם הוא נכתב לצורכי הוקעת השבתאות בלבד.
הספר נכתב בסביבות שנת ה'תפ"ח, אך רק לאחר כ-40 שנה, בשנת ה'תקכ"ח (1768), יצא לאור בבית הדפוס שבבית המחבר. לאחר הוצאה זו הספר נתקל בחרם על ידי מספר רבנים והודפס מאז פעמים בודדות.
רקע.
ספר הזוהר.
ספר הזוהר הוא הספר המרכזי של תורת הקבלה. גופו של הספר בנוי מדרשות סביב פרשיות התורה המיוחסות ברובן לתנא רבי שמעון בר יוחאי (רשב"י) ותלמידיו מהמאה ה-2 לספירה, ושפתו רובה ככולה ארמית.
רוב הספר מורכב מדרשות על התורה המחולקות על פי פרשיות השבוע (בחלוקה הנהוגה כיום). מרכיב נוסף הוא הרעיא מהימנא (=הרועה הנאמן) ובו דרשות על תרי"ג מצוות.
בספר הזוהר כלולות "אידרות" – "אידרא רבא" (המושב הגדול או האספה הגדולה), "אידרא זוטא" (המושב הקטן או האספה הקטנה) ו"אידרא דבי משכנא" (מושב בית המשכן). ייחודן של האידרות הוא בכך שבהן מתכנסת כל ה"חבורה" ומתיישבת במקום אחד - בניגוד לשאר הדרשות הנאמרות על ידי שניים, שלושה או ארבעה מהחברים ובדרך כלל נאמרות בדרך, תוך כדי הליכה או תוך כדי סעודה.
בזוהר נכלל תיאור ההיכלות העליונים בחלק שנקרא 'היכלות דרשב"י'. בחלק זה מתוארים שבעת היכלות גן העדן השמורים לצדיקים מחד, ומאידך שבעת מדורי הגיהנום המיועדים לרשעים. בפרשת יתרו מובא מאמר המבאר את חכמת הפרצוף וחכמת כף היד, המיוחס בדרשה למשה בבחירתו אנשים כפי עצת יתרו.
המחלוקת בדבר קדמות ספר הזוהר.
ספר הזוהר פורסם לראשונה בקסטיליה שבספרד בסוף המאה השלוש-עשרה על ידי רבי משה די לאון, שייחס את כתיבתו לתנא רבי שמעון בר יוחאי. משעת פרסומו התעוררו ספקות באשר למקורו. ספקות אלה באו לידי ביטוי כבר בראשית המאה הארבע-עשרה, באיגרת של המקובל רבי יצחק דמן עכו שנסע לספרד במטרה לחקור את מהימנותו של ספר הזוהר. ספקות נוספים בעניין התעוררו גם באיטליה במאה החמש–עשרה, בספר "בחינת הדת" של הפילוסוף והתאולוג רבי אליהו דלמדיגו. דלמדיגו טען שהקבלה אינה חכמה יהודית מקורית אלא מבוססת על יסודות נאו אפלטוניים. גם במאה השבע–עשרה הופיעה התנגדות בספר "ארי נוהם" של רבי יהודה אריה די מודינה שמתח ביקורת קשה על ספר הזוהר וקבע כי הוא זיוף מאוחר בעל תכנים פסולים, .