מצב שימור.
האוזנן המנומר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, נוכחותו במספר רב של אזורים מוגנים והעדר אינדיקציות לירידה משמעותית במספריו. האיומים עליו הם שימוש יתר בקוטלי חרקים, זיהום מקורות מים על ידי פסולת של מפעלים אזרחיים וצבאיים או מי שפכים עירוניים, הרס בית גידול באמצעות כרייה וחציבה והפרעה אנושית לתרדמת חורף. המין נדיר למדי בטווח התפוצה הדרומי שלו. ארגון IUCN סבור ששימור מצוקים ומישורים פתוחים הם הדרך הטובה ביותר להגן לאורך טווח על האוזנן המנומר.
אוזנן מפרשי
אוזנן מפרשי (שם מדעי: "Histiotus") הידוע גם כאוזנן חום או אוזנן דרום-אמריקני, הוא סוג של עטלף בינוני במשפחת הנשפוניים ובו 7–9 מינים שחיים באמריקה הדרומית. הסוג הוקם בשנת 1856 על ידי הזואולוג הצרפתי פול זרווה ומשמעות שמו המדעי ״אוזני מפרש״. למרות שהאוזנן המפרשי חולק קווי דמיון עם האוזננים האמיתיים דוגמת האוזנן, אוזנן אמריקני ואודנן, מבחינה פילוגנטית ומורפולוגית (שיניים וגולגולת) ומבחינה פילוגנטית הוא קרוב דווקא לאוזנן האפריקני ולאפלול. אחדים ממיני האוזנן המפרשי הם בעלי התפוצה הדרומית ביותר בסדרת העטלפים.
תיאור ואנטומיה.
האוזנן המפרשי מתאפיין בגוף כדורי שעיר, ראש חרוטי קצר, גולגולת חזקה וכנפיים קצרות ורחבות. הפנים קטנות, החרטום קצר ושטוח והלוע קטן. העיניים קטנות ובולטות, האף רחב עם נחיריים עגולים, ומאחורי הנחיריים יש רפידות בשרניות נפוחות. השיניים קצרות וחדות והניבים גם הן קצרים יחסית. הזנב ארוך ודקיק וכנף הזנב גדולה ורחבה בצורת מפרש או עלה משולש.
כפי שמרמז שמו, לאוזנן המפרשי צמד אוזניים ענקיות ורחבות בצורת מפרש שאורכן כמחצית או יותר מאורך גופו; יש להן 9–14 רכסים רוחביים בולטים וצפירים ארוכים ועבים והן אליפטיות או משולשות. אצל רוב המינים הן מתחברות בבסיס באמצעות קרום עור דק, ואצל מינים אחדים מופרדות.
אורך הראש והגוף של מיני האוזנן המפרשי 48–121 מ״מ, אורך הזרוע 42–52 מ״מ, אורך האוזן 20–40 מ״מ ואורך הזנב 40–62 מ״מ; משקלם 8–20 גרם ומוטת כנפיהם 30–35 ס״מ.
הפרווה הארוכה של האוזנן המפרשי צמרירית וצפופה במיוחד, בעלת מרקם משי רך ומותאמת לאזורים קרים. צבעה משתנה בהתאם למין, ונע בין זהוב לאוכרה, בז׳, חום אפרורי, חום קפה, אפור כהה או בהיר, חום ביסטר או שחור-כסוף. אזור הגב והעורף כהה אצל רוב המינים. הגחון, החזה והגרון נוטים להיות חיוורים בצבעם, ונעים בין צהבהב-קרם לשנהב, אפרפר חיוור או לבנבן. הכנפיים והאוזניים שחרחרות-אפורות או חומות ושקופות למחצה. הפנים בצבע ורוד, בורדו או כתמתם, וחרטום, האף והרפידות כהים בדרך כלל. הרגליים, הזרועות והזנב צבועים בבורדו או בורוד.
תפוצה וסביבת מחיה.
מיני האוזנן המפרשי חיים כולם באמריקה הדרומית; טווח התפוצה של הסוג כולל את ברזיל, קולומביה, וונצואלה, פרו, אקוודור, בוליביה, פרגוואי, אורוגוואי, ארגנטינה וצ'ילה ובאופן חריג גם את כל האזור הדרומי של שתי המדינות האחרונות. התפוצה של הסוג ביבשת, משתרעת לא רק על ערבות העשב הצחיחות והיערות הממוזגים עד למיצר מגלן שעניים במיני עטלפים, אלא גם על שטחה של ארץ האש הקרה והאיים: נבארינו, ברטרנד וגרווי שנמצאים צפונית לכף הורן הסמוכה לאנטארקטיקה.
בית הגידול של האוזנן המפרשי משתנה בין המינים, וכולל יער גשם טרופי באגן האמזונאס, היער האטלנטי היבש לחופי האוקיינוס האטלנטי, יער גשם ממוזג של עצים מחטניים, יער עננים, יער ננסי וטונדרה אלפינית על מורדות הרי האנדים עד רום 4,000 מטר מעל פני הים, יער מנגרובים, סוואנות-מיוערות של הגראן צ׳אקו, סוואנות טרופיות של הסראדו, ביצות הפנטנל, ערבות-עשב בפמפס, ערבות שיחים קרירות וצחיחות בפטגוניה, ושוליו של מדבר אטקמה.
אקולוגיה.
האוזננים המפרשיים חיים בבדידות, בזוגות או בקבוצות של 10–35 פרטים. הם פעילים בערב ובלילה ומבלים את שעות היום בשינה במערות, נקיקים, סלעים, קליפות וחללי עצים, שרכים, עלווה צפופה ומבנים נטושים. האוזננים ניזונים מחרקים ומאתרים את טרפם באמצעות אקולוקציה בתדר נמוך של 20–40 קילוהרץ ומטה; עשים וזבובים תופסים חלק ניכר מתזונתם. האוזננית ממליטה גור יחיד שמגיע לבגרות לאחר כשנה.
בימים קרים בקיץ ובמהלך החורף, מינים רבים בסוג שחיים באזורים הדרומים הממוזגים נכנסים למצב נמנום או תרדמת חורף מלאה, כדי לחסוך באנרגיה הנדרשת לשמירה על חום הגוף וחיפוש מזון בטמפרטורות קרות. עם זאת, אצל הנקבות הירידה בקצב חילוף החומרים מאריכה משמעותית את משך ההיריון ומובילה לאיחור ניכר בעיתוי ההמלטות בקיץ. כתוצאה מכך, הגורים שנולדים סמוך יחסית לחורף לא מספיקים לצבור שומן משמעותי בגופם לפני גלי הקור, ובכך יורדים סיכויי ההישרדות שלהם בחורף הראשון לחייהם. כדי להתגבר על כך, האוזנניות מתקבצות במהלך הקיץ במושבות גדולות שבהן הן מגדלות את הגורים במשותף, והשהיה בטמפרטורה החמימה של המושבה מאפשרת לעטלפים הצעירים לחסוך באנרגיה ולגדול במהירות עד לחורף.
מינים.
בסוג זה 7 מינים מוכרים:
ככל הנראה, יש עוד שני מינים שטרם הוכרו על ידי הרשימה האדומה של IUCN.
אוזנן פפואני
אוזנן פפואני (שם מדעי: "Pharotis imogene") הוא סוג של עטלף קטן ונדיר במשפחת הנשפוניים שאנדמי לגינאה החדשה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1914 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס על בסיס 45 דגימות שנאספו על ידי האתנוגרף האיטלקי למברטו לוריה ממושבה אחת בשנת 1890. מאז איסוף הדגימות במאה ה-19, המין לא נצפה שוב ונחשב לנכחד במשך 120 שנה; בשנת 2012, פרט אחד נאסף במקרה על ידי משלחת מחקר אוסטרלית.
האוזנן הפפואני הוא אחד העטלפים הנדירים ביותר בעולם ואוכלוסייתו קטנה מ-100 פרטים. הוא אחד מ-35 העטלפים הנדירים בעולם ששימורם נמצא בעדיפות ראשונה עבור ארגון שימור העטלפים הבינלאומי והברית להכחדה אפסית (AZE).
תיאור.
האוזנן הפפואני מתאפיין בגוף קומפקטי, ראש מעוגל וכנפיים קצרות. החרטום קצר במיוחד, הלוע קטום ונטול שיער והעיניים בולטות וגדולות למדי. הניבים גדולים יחסית. האוזניים גדולות, רחבות ומשולשות עם צפירים מעוגלים והן מחוברות במצח באמצעות קרום עור. מעל הנחיריים המחורצים, יש עיטור עלה אפי מוזר בצורת קובייה חלולה. הזנב ארוך וכנף הזנב גדולה ורחבה.
אורך הראש והגוף של האוזנן הפפואני 43–50 מ״מ, אורך הזרוע 37–36 מ״מ, אורך האוזן 23–25 מ״מ ואורך הזנב 42–43 מ״מ; משקלו עד 7.7 גרם. האוזנן הפפואני קרוב פילוגנטית לסוג אוזנן אוסטרלי שאחדים ממיניו חופפים איתו בטווח התפוצה.
הפרווה של האוזנן הפפואני צפופה ועבה. צבעה הכללי כהה למדי ונע בין חום שוקולד כהה לחום ביסטר או חום שחרחר. הסנטר, החזה והגחון חיוורים יותר עם גוון אוכרה, זהוב או חום אפרורי חיוור. הפנים החשופות כהות אף הן. הזרועות והשוקיים בצבע בורדו והכנפיים והאוזניים שחורות (להוציא את החלק הפנימי).
תפוצה ואקולוגיה.
האוזנן הפפואני אנדמי לפפואה במזרח גינאה החדשה; בתוך פפואה, תפוצתו הידועה מוגבלת לאזור מצומצם בנפת אבאו (נמצאת במחוז המרכז בחצי האי זנב-ציפור), דרומית-מזרחית לבירה פורט מורסבי, אך ייתכן שהיה נוכח בעבר במספר נפות נוספות. בית הגידול של הסוג מורכב מיער גשם טרופי ויער סקלרופילי שפלתי בגובה שאינו עולה על 100 מטר מעל פני הים.
מאז האיסוף של המושבה המקורית ב-1890, האוזנן לא נלכד שוב בטבע והסברה הייתה שמדובר במין נכחד; שתי דגימות שנאספו במהלך המאה ה-20 ונחשדו כשייכות למין לא נשמרו היטב ואבדו. בשנת 2012, משלחת מחקר אוסטרלית שיצאה למסע בדרום פפואה, אספה בין השאר נקבת עטלף אחד שנחשב כמין של אוזנן אוסטרלי, והפקידה אותו במוזיאון הלאומי של פפואה. הדגימה הושאלה מאוחר יותר למוזיאון האוסטרלי, ובבדיקה בשנת 2014 נתגלה שמדובר במין הנדיר. כל התמונות הידועות של המין צולמו במהלך הלכידה ב-2012.
בהתחשב בנדירות המין, מעט מאוד ידוע עליו. האוזנן הפפואני חי בבדידות או בקבוצות קטנות ומבלה את שעות היום בעלווה צפופה ושרכים. הוא ניזון מחרקים בלבד (בעיקר עשים, חגבאים ןתיקנאים), ובהתבסס על אוזניו הגדולות סביר להניח שהוא מאתר אותם באמצעות האזנה פסיבית או איכון-הד. ייתכן שהוא צד באמצעות ליקוט מענפים ופחות מחטיפה מהאוויר. על בסיס הדגימות שנאספו על ידי למברטו לוריה, נראה שהאוזנניות מתקבצות במושבות גדולות במהלך ההיריון וההנקה.
מצב.
האוזנן הפפואני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), מכיוון שהאוכלוסייה שלו קטנה מ-100 פרטים, והוא בעל טווח תפוצה מצומצם במיוחד. אם לא די בכך, בית גידולו המצומצם נמצא בסיכון גבוה בשל אובדן בית גידול מתמשך ופריצת שריפות, בפרט באזורי השפלה ובאזורים הסמוכים לכפרים. האוזנן אינו נוכח באזורים מוגנים. IUCN ממליץ לבצע סקרים מקיפים באזור בכדי לבדוק האם קיימות אוכלוסיות נוספות, וכן להקים בדחיפות אזורים מוגנים בטווח התפוצה של המין.
האוכלוסייה העולמית של האוזנן הפפואני כוללת על פי הערכות של ארגוני השימור 40–50 פרטים בוגרים בלבד.
אפלול
האפלול (שם מדעי: "Eptesicus") הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת הנשפוניים ובו כ-24 מינים שנפוצים בכל היבשות מלבד אנטארקטיקה. הסוג הוקם בשנת 1820 על ידי הזואולוג הצרפתי קונסטנטין סמואל רפינסק ובמקור כלל 32 מינים שחלקם הועברו לבסוף לסוגים אחרים. מבחינה גנטית, האפלול קרוב בעיקר לסוגים אפלול מדומה ואריאלון. שמו המדעי מציין את הרגלו להשתמש בבתים כמקום לינה. 2 מינים בסוג זה מצויים בישראל: אפלול מצוי ואפלול הנגב.
תיאור ואנטומיה.