יוניוניזם (באנגלית: Unionism ולעיתים Ulster loyalism; אירית: náisiúnach, בהגייה אלסטרית: נֵייְשוּנָה) היא אידאולוגיה התומכת בשימור האיחוד הפוליטי בין צפון אירלנד, ובעבר כל אירלנד, לבריטניה הגדולה. מאז חקיקת חוק האיחוד של 1800, בו הוחלף האיחוד הפרסונלי של אירלנד עם בריטניה באיחוד מלא ונוצרה הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, נתפש היוניוניזם כעמידה על שימור הסדר זה. לאחר האמנה האנגלו-אירית ב-1921, שפיצלה את האי האירי בין צפון אירלנד הבריטית ומדינת אירלנד החופשית, התייחס המושג רק לדרישה לשמר את הצפון כחלק מן הממלכה, ולפעמים אף מייחדים לכך את השם "יוניוניזם אלסטרי", כשם החבל הצפוני. בעוד היוניוניזם בצפון אירלנד הוא סוגיה פוליטית וחברתית מרכזית, היוניוניזם באירלנד העצמאית כמעט ולא קיים. יוניוניסטים, במיוחד הקיצונים והדוגלים בטרור, נקראים לעיתים גם לויאליסטים ("נאמנים"). לאחיזה ביוניוניזם יש מתאם כמעט מלא עם מוצא אתני אנגלו-סקוטי והשתייכות לכנסייה הפרוטסטנטית, כשם שהלאומיות האירית הרפובליקנית (Republican Nationalism) המנוגדת מקושרת למוצא גאלו-קלטי ולקתוליות, אם כי קיימים גם יוצאי-דופן.
סמלים.
הן הרפובליקאים והן היוניוניסטים משתמשים בשפת סמלים עשירה. הסמלים משולבים בסמלים רשמיים של ארגונים, מוסדות ואתרים ומופיעים כגרפיטי בעיקר בצפון אירלנד. בקיאים בשפת הסמלים יכולים לאבחן את רמת הקיצוניות של הארגון או האתר המציג את הסמל.
סמלי היוניוניזם מצביעים על נאמנות לבריטניה ולכתר הבריטי ומדגישים מוסדות מלוכניים. הכתר הוא סמל יוניוניסטי מובהק ומשולב ברבים מסמלי הארגונים היוניוניסטים. הריבון של מסדר האבירות האירי, מסדר פטריק הקדוש הוא מלך (או מלכת) אנגליה. הם מניפים את דגל היוניון ג'ק הבריטי ולצידו את "דגל אלסטר", הכולל את סמל "היד האדומה של אלסטר". בערי צפון אירלנד התגבש סימול טריטוריאלי של שכונות פרוטסטנטיות על ידי סימול אבני הסף של המדרכה בצבעי אדום-לבן-כחול (צבעי הדגל הבריטי) ושכונות קתוליות על ידי צבעי דגל אירלנד, ירוק-לבן-כתום.
הצבע הכתום, המופיע בסמלים יוניוניסטים רבים, קשור למסדר אורנג' על שם ויליאם מאוראנז', מלך פרוטסטנטי שנלחם נגד ג'יימס השני הקתולי ומאזכר קבוצת לוחמים אירים-פרוטסטנטים שסייעו לו בקרב בוין ב-12 ביולי 1690 (המספר 1690 משתמש אף הוא כסמל יוניוניסטי וב-12 ביולי מתקיימות תהלוכות יוניוניסטיות). עם היווסדו בשנת 1796 היה המסדר, שנועד להגן על דרך החיים הפרוטסטנטית באירלנד, המסגרת הראשונה להתאגדות יוניוניסטית. הצבע הכתום נוכח גם בדגל אירלנד, שם הוא מופיע כסמל לפיוס בין אירלנד החופשית לבין הצפון הפרוטסטנטי.
לבוש יוניוניסטי בהתכנסויות רשמיות יכלול כובע באולר (Bowler hat), כפפות לבנות וסרט כתום עם או ללא השנה 1690.
סמל יוניוניסטי יוצא דופן הוא מגן דוד, שיש המייחסים לו סימול מלוכני כקשר לבית דוד ויש הרואים בששת קצוותיו סמל לששת מחוזות צפון אירלנד. הסמל הקיצוני ביותר של הלויאליסטים הוא אגרף אדום מוקף גדר תיל, הסמל מוחה נגד הממסר הבריטי האוסר פעילים לויאליסטים שכל פשעם הוא נאמנות חסרת-פשרות לכתר ומהווה את סמל אגודת הסיוע לאסירים יוניוניסטים.
צלב פטריק הקדוש המסמל את פטריק הקדוש, הקדוש הפטרון של אירלנד.
היסטוריה.
רקע היסטורי.
בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית ופרישת הכנסייה האנגליקנית מתחת סמכות רומא, במצוות הנרי השמיני, מלך אנגליה, החל הכתר האנגלי לכפות מעבר מקתוליות לפרוטסטנטיות על כל חלקי אנגליה וגם על נחלותיו באירלנד. בשנת 1593 הנהיג יו או'ניל, רוזן טיירון, את האירים שמחוץ לתחום במלחמה נגד בית טיודור. אוניל ועמיתו יו רו או'דונל, חברו לגורמים קתוליים מאויבי אנגליה בספרד וסקוטלנד, בראשות פיליפ השני מלך ספרד אויבה המר של אליזבת הראשונה. הם הכריזו על עצמם כמגיני האמונה הקתולית בפני הכפירה האנגליקנית ודרשו את חופש הדת ואת החופש הפוליטי לילידי אירלנד. לאחר מספר שנות מרד והסכמים שהופרו משני הצדדים נמלטו לבסוף ב-14 בספטמבר 1607 או'ניל, או'דונל, משפחותיהם, וכתשעים ותשעה מאנשיהם, מאחוזותיהם בצפון אירלנד לרומא, מפחד אנשי המלך ג'יימס השני. הימלטות או'ניל ואנשיו, המכונה "הימלטות הרוזנים" (Flight of the Earls) נחשבת למאורע מעצב בתולדות אירלנד. חשיבותו של האירוע לא הייתה רק סמלית. אלסטר וצפון אירלנד התרוקנו מראשי השבטים הגאליים, והדבר הקל על הממשלה האנגלית בתוכניתה לנשל את האירים הקתולים מאלסטר וליישב שם אנגלים וסקוטים פרוטסטנטים, כך הפכה צפון אירלנד (בתהליך איטי, אך מכוון) מן המוקד להתנגדות הגאלים ולקתוליות שהייתה לפני הימלטות הרוזנים, למרכז נאמני הכתר הפרוטסטנטים באירלנד. אירלנד ידעה מאז תנופת התיישבות של אנגלים בצד הצרת צעדיהם של הקתולים ומרידות-נגד שלהם. שיא ההדרה הקתולית היה כאשר אוליבר קרומוול התיר לקתולים בני המעמד הגבוה לחיות רק בפרובינציית קונכט שבמערב האי, בעוד בני המעמד הנמוך יכלו לחיות בכל מקום, כאריסים לאדונים פרוטסטנטיים.
ראשית הכוח היוניוניסטי: מסדר אורנג' והמפלגה השמרנית האירית.
החל מהמאה ה-18 הותר רק לפרוטסטנטים להשתתף בפרלמנט האירי. בסוף המאה הנהיג הנרי גרטן סיעה של פרוטסטנטים אירים פטריוטים שקראו למתן זכויות לקתולים וליצירת אומה אירית. גרטן היה מלוכני ומתון ואף הצליח להשיג הישגים לקראת אוטונומיה אירית, אך במקביל קמו קבוצות רדיקליות יותר ורפובליקאיות. בעקבות המהפכה הצרפתית והמהפכה האמריקאית פרצו הכוחות הרפובליקאים במרד האירי של 1798, שנתמך על ידי צרפת, דבר שרק עורר את חמתם של האנגלים. דיכוי המרד נעשה בתקיפות, ולעיתים באכזריות, על ידי הבריטים ותומכיהם בקרב האוכלוסייה המקומית, שנקראו, לראשונה "לויאליסטים". חלק מרכזי מהכוחות הלויאליסטים היו חברי "מסדר אורנג'" שנוסד ב-1796 במחוז ארמה על שם ויליאם מאוראנז' על מנת להוות מגן האזרחים הפרוטסטנטים ואמונתם. מחיר הדמים של המרד נאמד בעשרת אלפים ויותר הרוגים אירים, כ-530 חיילים בריטים נהרגו, וכן כ-2,000 לויאליסטים, לוחמים ואזרחים. בעקבות המרד חוקק חוק האיחוד של 1800. חוק זה, שנחקק על ידי הפרלמנט הבריטי, איחד את ממלכת אירלנד לממלכת בריטניה הגדולה, תחת הכותרת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד. במסגרת האיחוד הוקלו הגזרות על הקתולים. הפרלמנט האירי בוטל ואירלנד שלחה מאה נציגים לפרלמנט הבריטי בלונדון. ב-1829 נבחר לראשונה לפרלמנט דניאל או'קונל שהיה אירי קתולי, מטרתו הייתה ביטול (Repeal) האיחוד בין אנגליה ואירלנד. כתגובת נגד הגדיל מסדר אורנג' את כוחו וקיבל לשורותיו פרוטסטנטים ממעמד הפועלים. במקביל נוסדה "המפלגה השמרנית האירית" (Irish Conservative Party) כזרוע הפוליטית של מחייבי האיחוד של אירלנד עם אנגליה.
"שלטון הבית".
בשנות הארבעים של המאה ה-19 התחולל רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, שפגע בעיקר בחקלאים העניים בדרום ובמערב והוביל למותם ולהגירתם של אירים קתולים רבים. רק בשנות השישים של המאה ה-19 החלה הלאומיות האירית להתעורר ולהתגבש סביב תנועת "שלטון הבית" (Home rule), כלומר תנועה למען הפרדות ולמתן אוטונומיה לאירלנד. בשנת 1874 הפך צ'ארלס סטיוארט פרנל, פרוטסטנטי-אירי, לנציג מפלגת שלטון הבית (Irish Parliamentary Party או Home Rule Party) בפרלמנט הבריטי. פרנל תמך בגישה פרלמנטרית והפך את נושא "שלטון הבית" לקו שבר מרכזי במערכת המפלגתית בבריטניה. ב-8 באפריל 1886 הצליח להביא בפני הפרלמנט הצעת חוק לשלטון בית שגרמה לפיצול במפלגתו של ויליאם גלאדסטון, המפלגה הליברלית כאשר נציגים תומכי-איחוד בה פרשו וחברו למפלגה השמרנית ששמה הרשמי הפך ל"המפלגה השמרנית והיוניוניסטית" (Conservative and Unionist Party). החוק עבר בבית הנבחרים הבריטי (הבית התחתון של הפרלמנט) ב-1893, אך נדחה על ידי בית הלורדים.
התנגדותם של היוניוניסטים לחוק שלטון הבית נבעה ממספר מניעים: הם חששו מהלאמת רכוש השייך ליוניוניסטים (שהיו בחלקם הגדול בעלי קרקעות ורכוש רב בכל חלקי האי, עקב הפריווילגיות ההיסטוריות שלהם) על ידי המדנה האירית; הם חששו משלטון דתי-קתולי הנשלט על ידי האפיפיור ומפלה לרעה פרוטסטנטים; חלקם לא האמין שניתן לפתח שלטון רפובליקאי יציב במקום שלטון מלוכני וסברו שהסדר המחלק נחלות-כתר להמון הוא שערורייתי; הצפוניים שבהם חששו מפני השתלטות של הדרום העני והחקלאי על משאביו של הצפון המתועש בין היתר על ידי מיסוי תעשייה שיזרים הון צפוני למימון הדרום; אותם תעשיינים גם חששו מפגיעה בביטחון היצוא של סחורותיהם שהשוק העיקרי שלהן היה אנגליה.