מלחמת הבורים הראשונה (1880–1881) הייתה עימות צבאי מוגבל וקצר בזמן בין הבורים לאימפריה הבריטית, במסגרתו הצליחו הבורים להביס את כוחות הצבא הבריטי בשטחים שבשליטתם, ולאלץ את ממשלת בריטניה להכיר באוטונומיה של שתי הרפובליקות הבוריות. אולם העצמאות הבורית היחסית לא האריכה ימים, שכן הבריטים (ובמיוחד ססיל רודז) לא היו מוכנים להשלים עם שליטתם של הבורים בטריטוריות החדשות, העשירות במחצבים. מצב זה החריף לאחר שב-1886 התגלו מרבצי הזהב העשירים שלידם קמה העיר יוהנסבורג.
מלחמת הבורים השנייה (1899–1902) הייתה עימות צבאי בקנה מידה גדול בין האימפריה הבריטית, על כל עוצמתה ומשאביה, לבין הרפובליקות הבוריות. בשלב הראשון של המלחמה נחלו הבורים מספר הצלחות צבאיות ואף חדרו לשטח מושבת הכף הבריטית, אך תוך זמן קצר השתלטו הבריטים על שטח הרפובליקות הבוריות, והמלחמה שינתה את פניה והתנהלה בתוך השטחים הבוריים. לאחר השלב הראשון (הקצר יחסית) של המלחמה, בו התנהלה לוחמה סדירה בין הצבאות היריבים, עברו הבורים לנהל לוחמת גרילה נגד הצבא הבריטי, שהשתלט על שטחי הרפובליקות שלהם, והציגו לעולם את מושג הקומנדו – שמן של היחידות הבוריות הבלתי סדירות, שהצליחו להסב אבדות כבדות לאנגלים. בסופו של דבר, בתום מלחמה קשה ואכזרית, לא היו הבורים יכולים לעמוד מול כל עוצמת האימפריה הבריטית, שגויסה נגדם, ונאלצו להיכנע. כתוצאה מהמלחמה הפכו כל שטחי דרום אפריקה לחלק מהאימפריה הבריטית. במסגרת המלחמה ביצעו הבריטים פשעי מלחמה בקנה מידה נרחב נגד האוכלוסייה האזרחית הבורית, ועשו שימוש מסיבי, בפעם הראשונה, במחנות ריכוז לכליאתה בתנאים קשים.
בדרך כלל, המונח "מלחמת הבורים" מתייחס ל"מלחמת הבורים השנייה", שהייתה הממושכת והקשה מבין העימותים הצבאיים בין הבורים לאימפריה הבריטית, ובמהלכה נגרם חורבן כמעט מוחלט לשטחי הרפובליקות הבוריות בדרום אפריקה. המלחמה הותירה את חותמה על האזור למשך תקופה ממושכת, וקיומה של דרום אפריקה כמדינה מאוחדת בגבולותיה המוכרים הוא אחת מתוצאותיה.
רקע.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נחלקו השטחים בדרום יבשת אפריקה בין קולוניות בריטיות, רפובליקות בוריות עצמאיות, ושרידים אחרונים של ממלכות עמי ילידים אפריקאים. הבורים – איכרים יוצאי הולנד, גרמניה וצרפת – היו ראשוני המתיישבים האירופיים ביבשת אפריקה. התיישבותם החלה בכף התקווה הטובה במחצית השנייה של המאה ה-17, ונמשכה לאורך המאה ה-18 בשטחים שנודעו כמושבת הכף בחלקה הדרומי של היבשת. במאה ה-19 נכבשה מושבת הכף על ידי בריטניה, שהחלה להביא מתיישבים בריטיים למושבה החדשה. התנגדות התושבים הבורים לניסיון השלטונות הבריטיים לפגוע בעצמאותם ובדרך חייהם המסורתית (כולל איסור על החזקת עבדים שחורים, שהאיכרים הבורים היו תלויים בהם לפרנסתם) גרמה לגל נדודים של האוכלוסייה הבורית צפונה ומזרחה לעומק היבשת, אל השטחים שמחוץ לשליטת האימפריה הבריטית, שנודע בשם "הטרק הגדול". לאחר שהביסו את השבטים הילידים המקומיים בסדרת קרבות, השתלטו הבורים על אדמותיהם, והקימו שם שתי רפובליקות עצמאיות – מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום אפריקאית. הבריטים באותה עת לא גילו עניין רב בטריטוריות החדשות.
גילוי מרבצי יהלומים בשטחים שבשליטת הבורים בשנת 1869 שינה לחלוטין את התמונה. באותה עת החלה תחרות אימפריאליסטית בין המעצמות האירופאיות על כיבוש ושליטה בשטחים באפריקה, ולבריטניה היה אינטרס אסטרטגי וכלכלי להבטיח את שליטתה על הנקודות האסטרטגיות ומשאבי הטבע העשירים של דרום אפריקה. לאחר השלמת ההשתלטות על אזור מכרות היהלומים וסיפוחו למושבת הכף על חשבון מדינת אורנג' החופשית, החלו הבריטים לגלות עניין בשטחים נוספים בשליטה בורית מצפון למושבת הכף. ב-1877 סיפחה בריטניה את טרנסוואל, וההתמרמרות בקרב הבורים, שחשו שעצמאותם נגזלה בידי הבריטים בפעם השנייה, גברה עוד יותר. מנהיג טרנסוואל פול קרוגר ניסה להידבר עם הבריטים, אך ללא הועיל - הבריטים היו נחושים לספח את שטחי הבורים ולהפוך אותם לחלק מהאימפריה הבריטית. בינתיים פרצה מלחמת הזולו בין הבריטים לבין בני הזולו, בסופה (1879) הצליחו הבריטים להשתלט על שטחי ממלכת הזולו, וכל שנותר להם הוא להשלים את המהלך של הפיכת הקולוניות הבריטיות והרפובליקות הבוריות בדרום אפריקה לפדרציה תחת הדגל הבריטי. הבורים, שסירבו לקבל את הדין, התחמשו לקראת עימות מזוין עם הבריטים.
מלחמת הבורים הראשונה.
בדצמבר 1880 פרץ עימות צבאי בין הבורים לבריטים, לאחר שרפובליקת טרנסוואל הכריזה באופן חד-צדדי על עצמאותה בראשותו של פול קרוגר. כך פרצה המלחמה האנגלו-בורית הראשונה. הבורים הטילו מצור על עמדות הצבא הבריטי ברחבי טרנסוואל ותקפו את שיירות האספקה והתגבורת שניסו להגיע אליהם.
בפברואר 1881 שלחו הבריטים כוח תגבורת קטן מהמושבה נאטאל לעזרת כוחותיהם הנצורים בטרנסוואל, בפיקוד הנציב העליון הבריטי בדרום-מזרח אפריקה, ג'ורג' קולי. אולם כוח התגבורת נחל תוך זמן קצר שלוש מפלות מידי הכוחות הבוריים הבלתי סדירים, שהגיעו לשיאן בתבוסה בקרב מג'ובה היל, שהסתיים בהשמדת הכוח הבריטי ובמותו של קולי בשדה הקרב. הגמישות, הכרת הקרקע וכושר הצליפה העדיף של הלוחמים הבוריים, אפשרו להם להנחיל תבוסה מוחצת לכוחות הבריטיים הסדירים, במינימום אבדות מצידם.
ממשלת בריטניה בראשות ויליאם יוארט גלאדסטון, שהתנגד למדיניות האימפריאליסטית של הממשלה הקודמת בראשות בנג'מין דיזראלי, הבינה שהכנעת הבורים תחייב משלוח כוחות צבא גדולים לדרום אפריקה ומלחמה ממושכת ויקרה, ולכן גילתה נכונות לפשרה. ב-6 במרץ 1881 נחתם הסכם שביתת נשק בין שני הצדדים, וב-23 במרץ חתמה ממשלת בריטניה על הסכם שלום, במסגרתו הכירה האימפריה הבריטית בקיום אוטונומיה בורית ב"רפובליקה הדרום אפריקנית" שבשטח טרנסוואל, ואילו הבורים הכירו באופן פורמלי בהשתייכותם לאימפריה הבריטית.
בין המלחמות.
הבהלה לזהב והשאיפות האימפריאליסטיות.
בשנת 1886 נתגלו בשטח טרנסוואל מרבצי הזהב הגדולים והעשירים ביותר עלי אדמות, באזור ויטווטרסראנד שמדרום לפרטוריה. הממצא עורר התרגשות ואופטימיות ברפובליקה הבורית, אך הנשיא פול קרוגר, שבחושיו המדיניים ראה את הנולד, הזהיר את בני עמו: "תחת לצהול בשמחה עליכם למרר בבכי, כי זהב זה עתיד להביא לרוויית אדמתנו בדם".
תחת הסכם השלטון העצמי של טרנסוואל, החזיקה בריטניה בזכויות רבות בטרנסוואל, ביניהן שליטה על יחסי חוץ, סחר בינלאומי ותשתיות כלכליות, וכן הגנה על זכויותיהם של בריטים תושבי טרנסוואל. עם גילוי הזהב, החלו אלפי מתיישבים בריטים לנהור לטרנסוואל ממושבת הכף הסמוכה. אלה נקראו בפי הבורים "אייטלנדרים" – זרים (Uitlanders). גם מהגרים מאירופה, לשם הגיעו השמועות על שפע הזהב בדרום אפריקה, החלו להגיע. העיר יוהנסבורג צצה כמעט בן לילה במרכז ריף הזהב, והתמלאה במהירות בגלי "זרים" שהציפו אותה במטרה לכרות זהב ולהתעשר. במהרה, עברו הזרים במספרם את המקומיים, למורת רוחה של הממשלה הבורית בפרטוריה. כדי להתמודד עם בעיית הפלישה הזרה, הטילה ממשלת טרנסוואל מס כבד על כריית הזהב, ומנעה מהזרים זכויות פוליטיות במדינה – בראש ובראשונה, זכות ההצבעה. נפשם של התושבים הבריטים נקעה מהקשיים שהערימה עליהם ממשלתו של קרוגר, והם ייחלו לנפילתה, תוך שהם נושאים עיניהם אל האימפריה הבריטית לעזרה.
מחאתם נפלה על אוזניו הקשובות של ססיל רודז, ראש ממשלת מושבת הכף, שממילא שאף זה מכבר לרצף טריטוריאלי בריטי על פני כל אפריקה, "מקהיר עד קייפטאון". הוא ראה את המדינות הבוריות ובעיקר את טרנסוואל כעצם בגרונה של האימפריה הבריטית, המונעת את מימוש החזון האימפריאליסטי לגבי אפריקה.
פשיטת ג'מיסון.
בסוף דצמבר 1895 ניסתה מיליציה בריטית חמושה בראשותו של לינדר סטאר ג'מיסון, בעידודו של ססיל רודז, לפשוט אל שטחי הבורים במטרה להגיע אל ריכוזי הזרים ביוהנסבורג ולעודד התקוממות מזוינת ביניהם, שתפיל את השלטון הבורי. הניסיון נכשל, ולוחמי המיליציה נתפסו ונעצרו. "פשיטת ג'מיסון" הביאה את המתח בין הבריטים והבורים לשיאו, ומלחמה נראתה בלתי נמנעת.
מברק שקיבל קרוגר מן הקייזר הגרמני וילהלם השני חיזק את ידיו וברך אותו על "הצלחתכם לעמוד בפני תוקפנות פולשים זרים בכוחות עצמכם, ללא בקשת עזרה מכוחות ידידותיים". הבורים, וגם הבריטים, ראו בכך איתות ברור לנכונותה של גרמניה להתייצב לצד הבורים, אם תידרש.
לקראת מלחמה.
במושבת הכף החלה ההתחמשות הצבאית לקראת מלחמה שתספח את שטחי הבורים, בעידודו של הנציב הבריטי העליון בדרום אפריקה, סר אלפרד מילנר. מילנר היה מאמין נלהב בעליונות הבריטית ובחזון שליטתה של בריטניה בעולם. גם שר המושבות הבריטי ג'וזף צ'מברלין גרס שיש לספח את שטחי הבורים, אם כי היה מסויג יותר לגבי הכרזת מלחמה. מילנר נסע ללונדון והצליח לשכנע את ממשלת בריטניה, בעזרת טענות מופרזות, כי מצבם של הזרים בטרנסוואל קשה מנשוא וכי הבורים עסוקים בהתחמשות כבדה בסיוען הנדיב של הולנד וגרמניה, הלוטשות עיניהן לשליטה באזור. הוא דרש משלוח מהיר של כוחות צבא מבריטניה ומהודו.