רבנים אחרים השתתפו בכנסים שמקיימת חברותא וכתבו לעלון שמפיצה חברותא בבתי הכנסת, ביניהם, הרב אביה הכהן, הרב שמואל ריינר, הרב ד"ר בני לאו, הרב יהודה גלעד.
קרל זייץ
קרל יוזף זייץ (בגרמנית: Karl Josef Seitz; 4 בספטמבר 1869 – 3 בפברואר 1950) היה פוליטיקאי אוסטרי מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, חבר המועצה הקיסרית של האימפריה האוסטרית, נשיא המועצה הלאומית (אוסטריה), ראש עיריית וינה ונשיא אוסטריה הראשון.
חייו.
קרל זיץ נולד בווינה, אז בירתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, כבנו של סוחר פחם קשה יום. לאחר מותו בטרם עת של אביו ב-1875 נקלעה המשפחה למצב של עוני קשה וקרל בן השש נשלח לבית יתומים. עם זאת זייץ זכה לקבל חינוך הולם וזכה במלגה שאפשרה לו להתקבל לקולג' להכשרת מורים בעיר סנקט פלטן שבאוסטריה תחתית. ב-1888, הוא החל להיות מועסק כמורה בבית ספר יסודי ציבורי בווינה. כבר אז, בהיותו בגלוי סוציאל-דמוקרט, הוא ננזף לא פעם על פעילותו הפוליטית. חלקו בהקמת איחוד המורים הסוציאל-דמוקרטים ב-1869, גרם לו להיות חבר במועצת החינוך המחוזית של אוסטריה תחתית ב-1897, מינוי שבעקבותיו הפסיק מאוחר יותר באותה שנה לעסוק בהוראה. משלב זה פנה זייץ לעיסוק מלא בפוליטיקה וקנה לעצמו שם של אחד המומחים הבולטים ביותר בחוגים הסוציאל-דמוקרטים באוסטריה בנוגע למדיניות החינוך. ב-1901 נבחר זייץ להיות חבר במועצה הקיסרית וב-1902 כחבר בפרלמנט המחוזי של אוסטריה תחתית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, פיתח זייץ נטיות פציפיסטיות מובהקות והשתתף בקונגרס הסוציאליסטי שהתקיים בסטוקהולם ב-1917.
זייץ קנה לעצמו מקום חשוב בהיסטוריה של אוסטריה כאשר ב-1918, כאשר קרסה האימפריה האוסטרו-הונגרית והתפרקה למדינות לאום עצמאיות קטנות. ב-21 באוקטובר, ייסדו הנציגים של המועצה הקיסרית, שייצגו את המחוזות דוברי הגרמנית באימפריה, את האספה הלאומית הזמנית. באספת הייסוד שלה, מינתה האספה הלאומית הזמנית את זייץ כאחד משלושת יושבי הראש שלה. פחות משבוע לאחר מכן, ב-30 באוקטובר, הפך זייץ להיות באופן בלתי רשמי כראש המדינה בפועל. ב-12 בנובמבר התפטר מתפקידו קרל הראשון, קיסר אוסטריה, הוכרז על הקמתה של הרפובליקה אוסטריה הגרמנית וזייץ הפך להיות מראש מדינה בפועל לנשיא זמני. כמעט באותה עת, מונה זייץ להיות גם כיושב ראש הזמני של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, בעקבות מותו של מי שהיה ממייסדי המפלגה, ויקטור אדלר. ב-1919 זכו הן מעמדו כנשיא אוסטריה והן כיושב ראש המפלגה, למעמד רשמי.
בעקבות יישומו של הנוסח הסופי של חוקת אוסטריה ב-1 באוקטובר 1920, דחה זייץ הצעה להיבחר לתפקידו מחדש והוא סיים את תפקידו ב-9 בדצמבר. עם זאת, הוא לא פרש לחלוטין מהחיים הפוליטיים והוא עדיין החזיק בתפקיד יושב ראש המפלגה ובמושבו במועצה הלאומית שאך זה קמה. כעת הקדיש זייץ את מרב תשומת לבו לעניינים המקומיים של העיר וינה. ב-13 בנובמבר 1923 הוא נבחר לתפקיד ראש עיריית וינה. תוכניות הרווחה והחינוך המקיפות והיעילות של העיר יושמו במהלך תקופת כהונתו, במיוחד התוכנית שלו לקידום מפעל הבנייה לדיור, שבזכותו קנה זייץ לעצמו אהדה ציבורית רחבה אפילו בקרב מתנגדיו הפוליטיים. הוא ייזכר באופן חיובי בעיר במשך עשורים רבים. ב-1934, כאשר עבר אוסטריה למשטר הדיקטטורי אוסטרופשיסטי וההתקוממות של הסוציאל-דמוקרטים כנגד הממשלה הפדרלית נחלה כישלון, הוצאה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מחוץ לחוק. עקב כך איבד זייץ את תפקידו כיושב ראש המפלגה, הודח מתפקידו כראש העיר ונלקח למעצר, למרות שהוא שוחרר ללא שהוגשו נגדו האשמות כל שהן לאחר שבועות ספורים. למרות זאת, ראו וינאים רבים בהעברתו מתפקידו כפעולה בלתי חוקית. הקריירה הפוליטית של זייץ הגיעה בשלב זה לקיצה.
זייץ המשיך להתגורר בווינה והיה עד לאנשלוס, הסיפוח של אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938 ולפריצתה של מלחמת העולם השנייה ב-1939. ב-1944 הוא הושם תחת מעצר בפעם השנייה, אז הוא נאסר במחנה הריכוז ראוונסבריק והוא שוחרר ושב לווינה כאשר התמוטט שם השלטון הנאצי במאי 1945. למרות שבריאותו החלה אז להתרופף, שירת זייץ במפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהוקמה מחדש כיושב ראש הכבוד שלה וכחבר במועצה הלאומית עד למותו בגיל 80.
מיכאל הייניש
מיכאל ארתור יוזף יקוב הייניש (בגרמנית: Michael Arthur Josef Jakob Hainisch; 15 באוגוסט 1858 – 26 בפברואר 1940) היה פוליטיקאי אוסטרי שכיהן כנשיא אוסטריה השני, לאחר נפילתה של המונרכיה של האימפריה האוסטרו-הונגרית בסיומה של מלחמת העולם הראשונה.
קריירה מוקדמת.
הייניש החל את דרכו כעורך דין וכפקיד בכיר במשרד האוצר ובמשרד החינוך, אך לאחר מכן פרש לאחוזותיו באוסטריה תחתית ובשטיריה, שם הוא עסק בחקלאות, היה למנהיג של האגודה הפביאנית של וינה ולאחד ממייסדי הספרייה העממית המרכזית. בשנותיו האחרונות הוא עבר מסוציאליזם רדיקלי לשמרנות אגררית.
נשיא.
פעילות מפלגתית לא הייתה חביבה על הייניש. הוא נבחר להיות נשיא בשל דמותו הסמכותנית, אף על פי שהוא לא היה חבר הפרלמנט. בבחירות לנשיאות הוא התמודד כמועמד עצמאי. ב-1920 הוא החל לכהן כנשיא ונשאר בתפקידו למשך שתי תקופות כהונה עד 1928. הייניש נשא לאישה את אמיליה פיגדור, בת למשפחה יהודית מתבוללת. אביה של אמיליה, גוסטב, היה חבר מועצת העיר וינה.
כנשיא, עמל הייניש קשות לשפר את מצבה הקשה שאוסטריה מצאה את עצמה לאחר המלחמה. הוא עשה רבות לפתח את המגזר החקלאי, עודד את חשמול מערכת הרכבות וניסה לפתח את התיירות, במיוחד בהרי האלפים. הוא גם עודד את תנועת הסחר עם הארצות השכנות, כמו גרמניה. הייניש היה המגן של המסורות והתרבות המקומיים והוא יזם את חקיקתו של החוק להגנת אנדרטאות. הוא גם היה חבר של כבוד באקדמיה למדעים.
ב-1928 העלו המפלגות הראשיות הצעה לתקן את החוקה כדי לאפשר את בחירתו של הייניש לתקופת כהונה שלישית. הקנצלר איגנץ זייפל הציע שהייניש יכהן כנשיא שנה אחת נוספת, אך הייניש דחה את ההצעה. לאחר סיום תפקידו כנשיא הוא כיהן כשר המסחר מ-1929 ועד 1930.
בצעד שנוי במחלוקת, תמך הייניש ברעיונות הפאן גרמניים ומאוחר יותר תמך באנשלוס, סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938, כמו רבים מבני ארצו. מיכאל הייניש מת ב-1940, שנה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
שועפאט
שועפאט (בערבית شعفاط - תעתיק מדויק שֻעפאט) היא שכונה גדולה בצפון ירושלים. שכונת שועפאט משתרעת לאורך כביש ירושלים-רמאללה הישן, בין הגבעה הצרפתית בדרום לבית חנינא בצפון. מחנה הפליטים שועפאט שוכן ממזרח לשכונה, והוא מחנה הפליטים הפלסטינים היחיד הנמצא בתחום גבולותיה המוניציפליים של ירושלים.
נכון ל-2020 מתגוררים בשכונה כ-39,000 תושבים.
מקור השם.
קונדר וקיצ'נר, חוקרי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, הציעו שמקור השם שועפאט בשם העברי יהושפט, ולטענתם ילידי הכפר טענו כי הכפר נקרא על שם מלך ירושלים. הם הציעו, כאפשרות נוספת, שמקור השם במילים "מצפה" או "צפה". לטענתם, ייתכן שהשם שונה בתקופה הצלבנית.
היסטוריה.
התיישבות עתיקה.
עדויות ארכאולוגיות מלמדות על קיומו של יישוב במקום לאורך דורות, ככל הנראה כבר מסביבות 2000 לפנה"ס. הארכאולוג חנן אשל זיהה כאן את מיקומה של נוב עיר הכהנים, מתקופת בית ראשון. בחפירה ארכאולוגית בניהולה של רחל בן נתן נחשפו בשועפאט שרידי יישוב יהודי, שהוקם לאחר מרד החורבן ביוזמת השלטונות הרומאיים, ומראה כי אזור ירושלים לא נתרוקן כליל מאוכלוסייה יהודית בעקבות החורבן. על פי העדויות הארכאולוגיות ניכר כי אוכלוסיית המקום הייתה אוכלוסייה יהודית אמידה, וכי מדובר ביישוב היהודי הגדול ביותר מתקופה זו אשר נחשף עד כה בקרבת ירושלים.
ב-2007, במהלך העבודות להנחת התשתית לפרויקט הרכבת הקלה בשכונת שועפאט, נתגלו שרידי היישוב היהודי שהתקיים במקום לאחר המרד הגדול וחורבן בית שני. בעבודות שביצעה במקום רשות העתיקות נחשפו 400 דונם משטח היישוב, ובכלל זה מבני מגורים, רחובות, מקוואות, מבנים ציבוריים, וכן כלי אבן ומטבעות.
מסורת מקומית בשועפאט גורסת כי כפר ערבי הוקם במקום בידי מהגרים מחג'אז לאחר הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל, ומאז התקיים ברציפות לאורך מאות בשנים.
תקופת מדינת ישראל.
במלחמת העצמאות, בתחילת שנת 1948, ניסה עבד אל-קאדר אל-חוסייני לשכנע את התושבים לתקוף את נווה יעקב הסמוכה. תושבי הכפר סירבו מחשש פן יספגו מהלומת נגד שתחריב את כפרם. הם ציינו שיסכימו לתקיפה אם יובטח כי "יהיה כיבוש של ממש". באפריל נכבש הכפר בידי "הגדוד החמישי" בחטיבת הראל של הפלמ"ח במסגרת מבצע יבוסי, אור ל-23 באפריל 1948. הכפר פונה מתושביו וכוח הפלמ"ח החל בפיצוץ בתיו, אולם קיבל הוראה להתפנות ולסגת בשל כישלון הגדוד הרביעי בכיבוש הכפרים הסמוכים בקרב נבי סמואל. ב-13 במאי פונה הכפר בהוראת הלגיון הערבי, כנראה מטעמים צבאיים שהיו קשורים לפלישה המתוכננת.
סיום המלחמה הותיר את הכפר בשטח ירדן, והוא אוכלס מחדש. ב-1954 החלה במקום תנופת בנייה בידי משפחות נוצריות ומוסלמיות אמידות שבנו במקום בתי מידות, והכפר שועפאט הפך לפרבר יוקרתי של מזרח ירושלים, על אם הדרך בין ירושלים לרמאללה. המלך חוסיין נהג לשהות באחת מחווילות הפאר של שועפאט בעת ביקוריו בירושלים, ובשנות ה-60 החל בבניית ארמונו הירושלמי בתל אל פול שבצפון השכונה. מלחמת ששת הימים קטעה את הבנייה, והשלד הבלתי גמור עומד עד היום בפסגת התל.