בונד מסתנן לחדר המלון של פושקין בטנג'יר וחוקר אותו תחת איומי אקדח. פושקין (ג'ון ריס-דייוויס) מגלה לבונד שבניגוד לסיפורו של קוזקוב, הוא חוקר את קוזקוב בעצמו באשמת מעילה בקרנות ממשלתיות. בונד ופושקין מטקסים עצה ומביימים את רציחתו של פושקין, ומאפשרים לויטאקר ולקוזקוב, שעכשיו מאמינים שפושקין מת, להמשיך במזימתם. אחרי כן נפגש בונד עם חברו משכבר הימים פליקס לייטר (ג'ון טרי) שמספק לו מידע. בינתיים מילובי יוצרת קשר עם קוזקוב, שמשכנע אותה שבונד הוא סוכן ק.ג.ב., ובהתאם לכך היא שמה לבונד במשקה חומר מרדים (כלוריד הידריט) וקוזקוב ונקרוס תופסים אותו. הם טסים לבסיס טיסה סובייטי באפגניסטן, שם בוגד קוזקוב במילובי ואוסר אותה ביחד עם בונד. הם נמלטים מהכלא שבבסיס, ותוך כדי כך משחררים אסיר שנידון למוות, קמראן שאח (ארט מאליק), סגן מפקד החזית המזרחית של המוג'אהדין. קמראן מביא את בונד ומילובי לבסיס המוג'הדין, שם מודיע בונד לקמראן על תוכניתו של ויטאקר למכור לסובייטים נשק שיוכל להיות מופנה נגד המחתרת האפגנית. ביום שלמחרת, במהלך משימה, בונד מגלה שויטאקר וקוזקוב משלמים ביהלומים עבור משלוח גדול של 500 מיליון דולרים של אופיום על מנת לגרוף רווח ענק שממנו יישאר מספיק לספק לסובייטים את הנשק שלהם. כך, בעוד ויטאקר יתעשר, קוזקוב ישתמש בתהילה החדשה שתהיה מנת חלקו להשתלט על הק.ג.ב., וכך לתקוף את פושקין.
המוג'הדין מסייעים לבונד להסתנן לבסיס האווירי. בונד מטמין פצצה בירכתי מטוס התובלה שמעביר את האופיום, אבל קוזקוב מזהה אותו בדיוק כשהוא עומד לעזוב. בונד חוטף את המטוס, בעוד המוג'הדין תוקפים את הבסיס האווירי מעל גבי סוסים, והורגים סובייטים רבים תוך כדי קרב. מילובי מצטרפת לבונד כשהיא מסיעה ג'יפ לתוך המטוס בעוד הוא ממריא ואחרי כן היא תופשת את ההגה של המטוס, בעוד בונד הולך לאחורי המטוס כדי לנטרל את הפצצה. נקרוס חודר למטוס ואורב שם לבונד ותוקף אותו. בונד נאבק בו ולבסוף משליך את נקרוס אל מותו מחוץ למטוס ומנטרל את הפצצה. מילובי טסה מעל המוג'הדין של קמראן שאח אחריהם רודפים שני משוריינים סובייטיים. בונד משליך את הפצצה על הגשר, הורג את הסובייטים ומציל את אנשיו של קמראן שאח. בינתיים אוזל הדלק במטוסם, ובונד ומילובי נמלטים באמצעות הג'יפ היוצא מהמטוס שמתרסק מיד אחרי כן על הגבעות.
בונד שב לטנג'יר ובעזרת פליקס לייטר מגיע למגוריו של ויטאקר, כשויטאקר משחק ב-Pickett's Charge על Little Round Top, בו הוא נלחם בקרב גטיסברג. כשבונד מספר לו שהאופיום נשרף, ויטאקר מוציא תת-מקלע עם מגן וזכוכית חסינת כדורים. כשאוזלים לבונד כל הכדורים, בזמן שויטאקר יורה לעברו, בונד תופס מחסה מאחורי פסל של הדוכס מוולינגטון, ומפעיל את מחזיק המפתחות המתפוצץ שלו שקיבל מקיו, בעוד ויטאקר מלגלג על בונד על כך שוולינגטון היה צריך לגייס שכירי חרב גרמנים כדי להביס את נפוליאון. בונד מפעיל את מחזיק המפתחות המתפוצץ שלו באמצעות שריקת זאב, ומפיל את הפסל על ויטאקר, שמתמוטט על דגם שדה הקרב המפואר של קרב ווטרלו ובונד מסכם את זה: "הוא פוגש את ווטרלו שלו." באותו הזמן מגיעים גנרל פושקין ושומרי ראשו. הם עוצרים את קוזקוב, ופושקין מורה לשלוח אותו בחזרה למוסקבה ב"שק דואר דיפלומטי".
בסצנה האחרונה בסרט, מילובי מנגנת ברסיטל בלונדון. עתידה המוזיקלי מובטח עקב שיתוף הפעולה הבריטי-סובייטי שמספק לה ויזת נסיעות שמאפשרת לה להופיע מאחורי מסך הברזל וגם במערב. בונד, שאמר לה שהוא במשימה, מופיע בהפתעה בחדר ההלבשה שלה אחרי הרסיטל והם חוגגים ביחד את הצלחתם ההדדית.
הפקה.
בסתיו 1985 החלה העבודה על התסריט, לאחר אכזבה מביקורות הסרט הקודם "רצח בעיניים". הוחלט כי רוג'ר מור לא ישחק בסרט זה, לאחר ששיחק בשבעה סרטים בסדרה, במשך 12 שנים. החיפושים אחר שחקן חדש כללו את הניו זילנדי סם ניל, האירי פירס ברוסנן והוולשי טימותי דלטון. הבמאי ג'ון גלן והמפיקה ברברה ברוקולי מאוד התלהבו מסם ניל, שלאחר מספר הופעות בסרטים מצליחים יחסית מעמדו כשחקן קולנוע בינלאומי עלה, בניגוד לדעת המפיק אלברט ברוקולי. לאחר מחלוקות רבות, הוחלט כי דלטון יקבל את התפקיד.
צילומי האולפן התקיימו בלונדון, אוסטריה וגיברלטר.
המוזיקה בסרט הייתה הפסקול האחרון בסדרה שהולחן על ידי ג'ון בארי. שיר הנושא, The Living Daylights, בוצע על ידי להקת א-הא. בעקבות מחלוקות רבות בין בארי ללהקה, יצאו שני ביצועים לשיר – ביצוע המועדף על ידי בארי ומופיע באלבום הסרט, וביצוע המועדף על ידי הלהקה ומופיע באלבומיה.
מכונית הספורט אשר כיכבה בסרט הייתה מסוג אסטון מרטין V8.
במהלך הסרט משתמשות הדמויות כמה פעמים ברכבים, ציוד ותרופות המסומנים בסמל של ארגון הצלב האדום. פעולה זו הכעיסה מספר ארגוני הצלב האדום ברחבי העולם, אשר שלחו מכתבי מחאה בנוגע לסרט. ארגון הצלב האדום הבריטי רצה להעמיד לדין את יוצרי הסרט והמפיצים, אך בפועל לא נעשתה שום פעולה משפטית. כתוצאה מכך, נוספה כתובית הצהרה בתחילת הסרט, המופיעה בכמה מהדורות DVD שלו. זהו סרט בונד השני בו מופיעה הצהרה כזו, לאחר שהראשון היה הסרט הקודם בסדרה, רצח בעיניים, כאשר נודע למפיקים כי בארצות הברית קיימת חברה בשם "תאגיד זוראן" (the Zoran Corporation), ששמה דומה לשמו של הנבל בסרט, 'זורין' (אותו מגלם כריסטופר ווקן), נוספה כתובית הצהרה בתחילת הסרט כי הדמות של 'זורין' והתאגיד הנושא את שמו, אינם מרמזים לאף אדם או חברה בעולם האמיתי.
הפצת הסרט וביקורות.
הקרנת הבכורה התקיימה ב-27 ביוני 1987, בלונדון, בנוכחות דיאנה, הנסיכה מוויילס ובעלה צ'ארלס, נסיך ויילס. הסרט השיג רווחים של כ- 191.2 מיליון דולר ברחבי העולם. האתר Rotten Tomatoes נתן ציון כ-70%, ציון המבוסס על 50 ביקורות.
ליגה ג
רון דרמר
רון דרמר (באנגלית: Ron Dermer; נולד ב-16 באפריל 1971) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בארצות הברית בין השנים 2013–2021. בעל טור; שימש כיועץ מדיני בכיר לראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
ביוגרפיה.
דרמר נולד במיאמי ביץ', פלורידה, ארצות הברית. אמו, יפה לבית רוזנטל, נולדה בארץ ישראל המנדטורית, להורים שברחו מפולין וגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה. משפחת האם היגרה לארצות הברית זמן קצר לאחר קום מדינת ישראל. אביו, ג'יי דרמר, היה עורך דין יליד ניו יורק וב-1967 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לראשות עיריית מיאמי ביץ'. הוא כיהן בתפקיד זה שתי קדנציות ולימים כיהן באותו תפקיד גם אחיו של דרמר, דייוויד, במשך שלוש קדנציות, אף הוא מטעם המפלגה הדמוקרטית.
דרמר למד לתואר ראשון בכלכלה וניהול בבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה ולתואר ראשון נוסף בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה. בתקופת לימודיו באוקספורד כיהן כנשיא "חברת לחיים" (L'Chaim Society), בראשות הרב שמואל בוטח, ארגון סטודנטים לקידום התרבות היהודית בקמפוס.
ב-1997 עלה דרמר לישראל ובשנת 1998 נישא לעדי בלומברג (1971–2000), בתו של דוד בלומברג יו"ר דירקטוריון בנק ירושלים דאז. עדי נפטרה כשנתיים לאחר מכן ודרמר היה חבר בצוות ההיגוי שהקים את קרן עדי, לזכרה. הקרן מעודדת דיון ציבורי בהבעה יהודית באמנות ובעיצוב.
דרמר נישא בשנית, לרודה פגאנו, עורכת דין בוגרת אוניברסיטת ייל ולהם חמישה ילדים.
במהלך מרבית שנותיו בישראל שיחק בליגת הפוטבול הישראלית (בתפקיד קוורטרבק).
עיתונאי וסופר.
דרמר החל לעבוד כבעל טור בג'רוזלם פוסט, בינואר 2001, לאחר שעורך העיתון שמע על ניסיונו בכתיבת נאומים עבור נתן שרנסקי ובנימין נתניהו. הטור השבועי של דרמר בעיתון נקרא "The Numbers Game", והתפרסם במשך כשלוש שנים.
בשנת 2004 כתב דרמר יחד עם נתן שרנסקי, במסגרת מכון אדלסון של מרכז שלם, את הספר "The Case for Democracy" (תורגם לעברית ויצא לאור ב-2005 תחת השם - "יתרון הדמוקרטיה"). הספר יצא לאור בהוצאת שלם והוא מתאר את המלחמה בין הישראלים לפלסטינים, כאחת החזיתות בלבד במלחמה כלל עולמית, בין החברות החופשיות, לבין הדיקטטורות, או "חברות הפחד", כפי שהן מכונות בו (שרנסקי סיפר שדרמר הוא זה שטבע לראשונה את המונח).
לפי הספר, הדמוקרטיה היא חיונית לרווחתה, התקדמותה ושגשוגה של האנושות. היא הכרחית לקיומם של יציבות, ביטחון חברתי וחירות האדם ברחבי העולם. החברות החופשיות נותנות לאדם חופש ליזום ולבטא את היצירתיות שלו, ובכך משיגות שגשוג כלכלי והתקדמות טכנולוגית. החירות מבטיחה שמירה על זכויות האדם, מניעת דיכוי ובקרה עצמית. לעומת זאת, בחברות הפחד, האזרחים מבצעים את מצוות השלטון בחוסר רצון, דבר הגורם להתפתחות אטית של הכלכלה, עוני ונחשלות טכנולוגית. משטר הפחד מפני השלטון מדכא יוזמה חופשית וביקורת על השלטון, ובכך נותן פתח למעשי עריצות ושחיתות שמרקיבים את החברה.
הספר מסרב להגביל את הדמוקרטיה רק למערב וטוען שהיא חייבת להיות מנת חלקן של כל אומות העולם. לטענתו, יציבות בעולם תתאפשר רק כאשר כל אומות העולם יחיו במדינות חופשיות ולא בדיקטטורות עריצות. לכן, יש לנקוט בקו תקיף כנגד מדינות טוטליטריות, במטרה להפיל את העריצים ולהקים משטרים דמוקרטיים המחויבים לחירות ולשמירה על זכויות האדם.
אחת הטענות הבסיסיות, בספר הנה, שעד שלא תושג דמוקרטיה מלאה ברשות הפלסטינית, יהיה זה בלתי אפשרי להגיע עמה להסכם שלום. כביטוי לכך, נטען שיש לסלק את כל ביטויי ההסתה מספרי הלימוד, למגר את כל מעשי הטרור, להקים תשתיות ראויות ולערוך בחירות מסודרות. לקראת סופו, ממליץ הספר למערב לתמוך במורדים ערבים, אם יקומו בכל אחת ממדינות ערב, במלחמתם כנגד שליטיהם הרודנים.