בדומה לנאמנות אחרת, בכל הקדש חייבים להימצא המרכיבים הבאים:
יצירת ההקדש.
הדרכים השונות ליצירת הקדש מפורטות בחוק. יצירתו של הקדש שונה מיצירת נאמנות שאינה הקדש (אותה ניתן ליצור על פי חוק או על פי חוזה עם נאמן) ומתאפיינת לרוב בכך שהיא פעולה חד-צדדית של יוצר ההקדש (בניגוד להסכמה חוזית).
הקדש לפי כתב נוטריוני.
ניתן ליצור הקדש באמצעות חתימה על כתב הקדש בפני נוטריון. זה הוא הקדש "בין החיים" ("inter vivos"), שכן בניגוד לשתי הצורות האחרות ליצירת הקדש, המנויות בסעיף 17(א) לחוק הנאמנות, זו אינה דורשת את מות יוצר ההקדש על מנת לאפשר את תחילת ההקדש.
הקדש לפי צוואה.
ניתן ליצור הקדש באמצעות עשיית צוואה. נאמנות הנוצרת בצוואה היא בהכרח הקדש, שכן על פי החוק, רק סוג זה של נאמנות ניתן ליצור בצוואה. יצירת נאמנות בצוואה מאפשרת לגבור על הוראות דיני הירושה הנוגעות, למשל, להסדרים של "יורש אחר יורש", אשר מגבילות את יכולת המוריש לשלוט על אופן השימוש בנכסיו לאחר מותו. תנאי הקדש מאפשרים לקבוע מה יעשה בנכסי ההקדש גם זמן רב מאוד לאחר פטירת המוריש (מצב של "" או "שלטון היד המתה").
הקדש לפי הוראת תשלום.
העברת נכסיו של אדם לאחרים, עם מותו, אפשרית לא רק בדרך של ירושה (בין אם על פי דין או על פי צוואה). דרך נוספת, בה הנפטר יכול להורות מה יעשה בחלק מנכסיו, היא הוראת תשלום לפי חוק הירושה. הוראות כאלו ניתנות בעיקר בדרך של קביעת מוטבים בביטוח חיים או מוטבים למקרה של פטירת העמית בקרן פנסיה. ניתן לנסח את הוראת התשלום כך שייווצר הקדש על פיה.
הקדש לפי החלטת בית המשפט.
אם "נמצאו נכסים המשמשים הקדש, אלא שאין על כך כתב הקדש", הרי "רשאי בית המשפט להצהיר על קיום הקדש ולהגדיר מטרותיו, נכסיו, תנאיו ותחילתו".
הוראות החוק החלות על הקדשות.
חוק הנאמנות כולל מגוון הוראות המסדירות את זכויותיהם של הצדדים השונים הקשורים להקדשות, הן פרטיים והן ציבוריים, לצד אופן פעולתם וניהולם של ההקדשות. ההוראות הנוגעות להקדשות מפורטות וקוגנטיות יותר מאלו הנוגעות לנאמנויות אחרות. זאת, ממספר סיבות, לרבות העובדה שלעיתים קרובות יוצר ההקדש אינו בין החיים (כך שאינו יכול לפקח כלל על פעולת הנאמן) וכן העובדה שבמקרים רבים, הנהנים של הקדש רבים ומפוזרים בקרב הציבור, כך שהתמריץ של כל אחד מהם בנפרד לפקח על הנאמן נמוך יחסית, מצב המצריך מעורבות גדולה יותר של הדין.
החוק קובע כי תחילתו של הקדש היא עם העברת השליטה בנכסי ההקדש לידי הנאמן. זאת, בהתאם לכלל שאין נאמנות ללא נאמן. לאחר שנוצר הקדש, ניתן לשנות את תנאיו ואת נכסיו. החוק קובע כי "יוצר ההקדש וצד שלישי רשאים בכל עת להוסיף נכסים לנכסי ההקדש". אולם, הפעולה ההפוכה, של הפחתת היקף נכסי ההקדש על ידי יוצרו, סבוכה יותר ודורשת הרשאה בכתב ההקדש, את הסכמת הנהנים או את אישור בית המשפט; כך גם במקרה של שינוי תנאי ההקדש או של ביטולו, על ידי יוצרו.
מידת המעורבות של בית המשפט בניהולם של הקדשות עשויה להיות גבוהה יחסית. כך, בין היתר, "בית המשפט רשאי בכל עת לתת לנאמן הוראות בכל הנוגע למילוי תפקידיו וכל הוראה אחרת שתיראה לו לניהול היעיל של ההקדש". בית המשפט רשאי גם לשנות או לבטל הקדש: שינוי יכול שיהיה של הוראה מהוראות כתב ההקדש, מטעמים שהביא יוצר ההקדש לפני בית המשפט או בשל שינוי בנסיבות המצדיק זאת, כאשר הדבר תואם את אומד דעתו של יוצר ההקדש; ביטול של הקדש בידי בית המשפט יכול להיעשות במקרה שמטרות ההקדש הושגו או שאינן ניתנות להגשמה.
החוק קובע את אופן מינויו של נאמן של הקדש. בניגוד לנאמנות שאינה הקדש, אשר נוצרת לעיתים קרובות על פי חוזה עם הנאמן, הרי במקרה של הקדש, הנאמן אינו צד לכתב ההקדש (שבכל מקרה אינו חוזה) ולכן קיים תהליך אחר למינויו. החוק קובע כי "לא יתמנה אדם נאמן של הקדש אלא בהסכמתו". קביעה זו נדרשת עקב האחריות הנרחבת שהדין מטיל על כל נאמן, כך שראוי לקבל את הסכמתו להיות כפוף לה. החוק קובע כי "נאמן של הקדש יתמנה בכתב ההקדש או על פיו", אולם "באין מינוי כאמור, וכשנבצר מנאמן למלא תפקידיו או שלא התחיל או חדל למלאם, רשאי בית המשפט למנות נאמן לתקופה ובתנאים שייראו לו". סיום כהונתו של נאמן יהיה בהתפטרות על ידי מתן הודעה בכתב למי שרשאי למנותו לנאמן או לנאמנים האחרים, ככל שישנם, אולם, אם היה נאמן יחיד או נאמן שמונה על ידי בית המשפט, כהונתו תסתיים לפי החלטת בית המשפט; בית המשפט רשאי גם לפטר נאמן של הקדש אם ראה סיבה לעשות כן.
שולמן
שולמן (גרמנית: Schulmann, אנגלית: Shulman) הוא שם משפחה יהודי-גרמני. מקור השם במילה הגרמנית/יידית "שול" או "שיל" שפירושה "בית ספר", ובהקשר היהודי "בית כנסת", ולפיכך שולמן הוא "איש בית הכנסת" – גבאי או רב. לפי דעה אחרת, "שול" הוא גרסה של השם "שאול". "מן" פירושו "אדם".
שולמאן
האמת העירומה
מודיעין השדה
קרב רכס וימי
קרב רכס וימי (באנגלית: Battle of Vimy Ridge, בצרפתית: Bataille de la crête de Vimy, בגרמנית: Schlacht bei Vimy) היה קרב במערכה על העיר אראס, בירת מחוז פה-דה-קאלה שבצפון צרפת, במלחמת העולם הראשונה. הקרב התנהל בין ה-9 ל-12 באפריל 1917 בין הארמייה השישית הגרמנית לבין כוח קנדי-בריטי. בקרב זה לחמו לראשונה כל ארבע הדיוויזיות של הגיס הקנדי יחדיו, תחת פיקוד קנדי. הניצחון בקרב, ובפרט ההצלחה שהושגה על רקע כישלונות הפיקוד הבריטי בשנים הקודמות, תרמו לתחושת גאווה לאומית בקרב הלוחמים. לפיכך נחשב הקרב בהיסטוריוגרפיה של קנדה כמיתוס מכונן של הלאומיות הקנדית ו"לידת האומה הקנדית".
רקע.
שנה קודם לקרב ניסו כוחות מדינות ההסכמה לפרוץ את הקווים הגרמניים בקרב על הסום ובקרב ורדן, ללא הצלחה ותוך מספר קורבנות עצום. לפיקוד הבריטי היה חשוב ביותר להשיג פריצה אסטרטגית בחזית המערבית על מנת להביא לסיומה של המלחמה ולהכנעתה של גרמניה.
לפני תחילת הקרב החזיק הצבא הגרמני (מאז אוקטובר 1914) קו ביצורים ברכס שולט בצפון החזית המערבית, כשמונה ק"מ צפונית לעיר אראס, ממנו היה ניתן לצפות למרחק של כעשרה ק"מ לכל כיוון וכמובן לשלוט באש על כל המרחב. היה ברור כי כיבוש הרכס יהיה בעל חשיבות אסטרטגית משום שיאפשר פריצה גם בדרום קו הביצורים בלא חשש מאש האויב מן הרכס השולט.
הכנות.
אל אזור אראס הוזרמו בראשית 1917 שלוש ארמיות בפיקודו של פילדמרשל דאגלס הייג, מנגד ניצבו הארמייה השישית והארמייה השנייה של הצבא הגרמני. במסגרת ההכנות שלפני הקרב הוצאו טיסות סיור לצורכי מודיעין.
אל מול רכס וימי הוצבה הארמייה הראשונה שכללה את ארבע הדיוויזיות של הגיס הקנדי, דיוויזיית הרגלים הבריטית החמישית וכוחות ארטילריה. מתוך כ-170,000 הלוחמים היו 97,184 קנדים.
האזור מאופיין בקרקע גירנית רכה יחסית, לפיכך נחפרו באזור מנהרות רבות, הן לקישור בין הכוחות והן מנהרות-נפץ שנחפרו על ידי חיל ההנדסה הבריטי סמוך לקווי הביצורים הגרמניים, מתחת לפני הקרקע, אותן ניתן היה למלא בדינמיט ולפוצץ בבוא העת. גם הגרמנים חפרו מנהרות בצד שלהם, כולל מנהרות ממולכדות, למקרה שיתפסו בידי הבריטים, כפי שאכן קרה.
על מנת "לרכך" את ההגנה הגרמנית נעשה שימוש מאסיבי בארטילריה ובהפצצות מן האוויר. בין היתר נעשה בהכנות לקרב אחד השימושים המבצעיים הראשונים באיכון באמצעות קול, כלומר טיווח מדויק של תותחי האויב. 83% מהארטילריה הגרמנית הושמדה עוד בטרם הקרב. הגרמנים אף הם הפעילו ארטילריה כנגד הכוחות המתקבצים ואף הפעילו כנגד הכוח הבריטי-קנדי נשק כימי באמצעות פגזי-גז שיצרו עננים רעילים. לזירה הוזמן הטייס מנפרד פון ריכטהופן ("הברון האדום") ו"הקרקס המעופף" שלו כדי לספק "מטרייה אווירית" ולבלום את ההתקפות הבריטיות מן האוויר.
ההגנה הגרמנית.
דוקטרינת ההגנה הגרמנית לאחר הקרב על הסום ניסתה להתבסס בדרך כלל על עומק ולא על החזקת קו קשיח. אולם, בתנאי הרכס הצר של וימי היה קשה ליישם דוקטרינה זו וההגנה התבססה על ביצורים, מנהרות וחדרים תת-קרקעיים ועל מכונות ירייה שפעלו כחומת-אש מול הכוח המסתער. כוח האדם שהחזיק באופן קבוע ברכס מנה שבעה גדודי חיל רגלים (כ-15,000 איש בנורמה, אך בפועל היו הגדודים בכוח מוקטן). כל גדוד היה אחראי על כקילומטר קו. כוחות עתודה חנו בעומק של כ-15 ק"מ מאחורי הקווים. כלומר היה מדובר בקו קשיח אך ללא עומק.
בקרב ניצב גדוד גרמני מוקטן (פחות מ-1,000 לוחמים) מול לפחות שני גדודים מסתערים (ובהם כ-1,000 לוחמים כל אחד).
המהלך ההתקפי הבריטי-קנדי.
התכנון הטקטי.
ההתקפה הקנדית תוכננה בקפידה על ידי מפקד הכוח, הלוטננט גנרל (רב-אלוף) הבריטי ג'וליאן בינג (Julian Byng) וסגנו, מי שהפך לאחר הקרב למפקד הכוח, ארתור קורי (Arthur Currie) שהיה למפקד הקנדי הראשון של הגיס הקנדי. הם הקפידו על תיאום בין הכוחות ועל הגדרת מטרות מדויקות ברמת המחלקה. הם וידאו הבנה של הפקודה ברמת החייל הבודד, כך שהמחלקה הייתה למעשה עצמאית לחתור להשגת המטרה, גם אם נהרגו קצינים, וגם אם נותק הקשר בינה ובין יתר הכוח. בכך נעקף מכשול מרכזי בקרבות השנים שחלפו. כמו כן התבססה בשל כך אחוות יחידה, אמון ואחריות אישית בקרב הגיס הקנדי, שייחדו אותו משאר הכוחות. התכנון התבסס על הסתערות חיל רגלים מהירה באופן חזיתי מול הרכס, תוך הסתייעות בארטילריה תלולת-מסלול (מרגמות והוביצרים לחיפוי מאחורי הכוח המסתער וסיוע טנקים מסוים (לדיוויזיה הקנדית השנייה הוקצו שמונה טנקים).