בתחילת שנות השלושים האח אוסטרובסקי התחיל לקיים אסיפות עבור מאמינים משיחיים מקומיים יהודים וערבים ברחוב אילת בגבול בין יפו לת"א. האסיפות התקיימו בבניין שהיה שייך לטמפלרים הגרמניים באזור המושבה הגרמנית. הקהילה נקראה בשם : אולם פניאל, ובאסיפות נכחו ערבים וגם אזרחים וחיילים בריטים. האספה המרכזית הייתה ביום שבת אחר הצהרים ובאסיפה זו ערכו את סעודת האדון, כלומר לקיחה מן הלחם והיין, ולמדו מכתבי הקודש. בימי רביעי הייתה אספת תפילה. האסיפות נערכו בשפה העברית ולעיתים בשפה הרוסית כאשר נכחו בהן עולים מברית המועצות. בצמוד לקהילה הייתה מרפאה שבה עבדו רופא משיחי ואחיות משיחיות ובמרפאה זו נעזרו הן מאמינים משיחיים והן אנשים שהיו זקוקים לעזרה רפואית.
משנת 1935 ועד שנת 1947 האח אוסטרובסקי ערך רבעון יהודי משיחי בשם "הצופה". בכתב עת זה הופיעו מאמרים בעברית או מאמרים אשר תורגמו לעברית והוכנסו לכתב העת. האח אוסטרובסקי ואשתו שרה חיו באזור ביפו שבו התנהלה המלחמה בשנת 1948 ולכן הם עברו מיפו להרצליה וניסו להקים קיבוץ משיחי (Unto, 1993). בקיבוץ היה להם שטח לא קטן עם תרנגולות, ירקות ופרדס. בשל חוסר בעובדים משיחיים, הקיבוץ נסגר עשר שנים מאוחר יותר.
החל משנת 1948 רכוש הטמפלרים הגרמנים נמכר למי ששילם את המחיר הגבוה יותר ולכן היה על האח אוסטרובסקי למצוא מקום אחר לקהילה. בתחילת שנות השישים הקהילה יכלה להרשות לעצמה לקנות אולם עבור אסיפות הקהילה ברחוב יפת ביפו. מאותו הזמן אסיפות הקהילה מתנהלות באותו המקום. בהתחלה האח אוסטרובסקי הקים חנות ספרים משיחית בצמוד לאולם הקהילה אך מספר שנים מאוחר יותר החנות נסגרה ואולם הקהילה הורחב על חשבון השטח של חנות הספרים. הקמת הקהילה ברחוב יפת ופתיחת החנות לוו ברדיפות מצד הארגון הדתי "יד לאחים" וההפגנות שנערכו מחוץ לחנות הופיעו בעיתונות (ראה נספח 1). אפילו הרב מאיר כהנא ראה לנכון לבוא לקהילה ולהביע את כעסו והחל לזרוק כיסאות שהיו במקום עד שהיה צורך להזמין את המשטרה.
האסיפות בבית הקהילה ברחוב יפת התנהלו בימי שבת אחר הצהרים ובימי שני בערב. בימי שבת הייתה האספה המרכזית שבה השתתפו הנוכחים בסעודת האדון ולאחר מכן שמעו שיעור מכתבי הקודש. בימי שני הייתה אספת תפילה ולימוד מכתבי הקודש. במהלך השנים שהאח אוסטרובסקי היה פעיל בקהילה היו כאלה שהתחילו להאמין בישוע והצטרפו לקהילה ואחרים שעזבו, בין אם מתוך כך שעזבו את האמונה המשיחית ובין אם מתוך חוסר הסכמה תאולוגית או ניהולית עם האח אוסטרובסקי. בתחילת שנות השמונים האח אוסטרובסקי ואשתו שרה החליטו לעבור לגור בקנדה (ראה נספח 2) ולהיות קרובים לילדיהם. זו הייתה החלטה קשה בעבורם שכן לבם היה תמיד בישראל ובקהילה הקטנה ביפו.
בשנת 2001 האח אוסטרובסקי נפטר בגיל 98 לאחר שאשתו שרה נפטרה כשנתיים קודם לכן. במהלך השנים שהאח אוסטרובסקי היה בקנדה הוא ביקר מספר פעמים בארץ והתמיד לשלוח מכתבים שבהם הוא הביע את דאגתו למצבו הרוחני של עם ישראל. כאשר האח אוסטרובסקי עזב לקנדה בתחילת שנות השמונים נוצר חלל בקהילה שהיה צורך למלאו, שכן הוא מילא תפקידים רבים בדאגתו לחיי הקהילה ובעיקר לימד מכתבי הקודש. בתקופה שבה הוא עזב הצטרפו לקהילה שני זוגות צעירים מקנדה אשר הצליחו למלא את החלל שנוצר. בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים הצטרפו לקהילה מאמינים משיחיים שעלו לישראל מברית המועצות לשעבר. אותם עולים, אשר היו כבר מאמינים משיחיים לפני שעלו לישראל, נשארו כעשר שנים בקהילה עד שעזבו לקהילות משיחיות דוברות רוסית, אשר קמו בשנים האחרונות בישראל. לאחר עזיבת המשפחות מקנדה באמצע שנות התשעים ועזיבת העולים דוברי הרוסית, נשארה הקהילה קטנה מאוד במספר חבריה, כעשרים במספר. מאמצע שנות התשעים קיבלה הקהילה מעמד של עמותה רשומה במדינת ישראל הפועלת על פי חוקי המדינה.
Where Do You Go To (My Lovely)?
?(Where Do You Go To (My Lovely (במילולית: לאן את הולכת (יפה שלי)?) הוא שיר משנת 1969 מאת פיטר סארסטד (Peter Sarstedt). השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי וזכה בפרס איבור נובלו לשיר הטוב של השנה (יחד עם Space Oddity של דייוויד בואי). לחן השיר הוא ואלס פשוט, המזכיר נגינת תיבת נגינה ברחובות פריז.
תוכן השיר.
השיר מספר על נערת-זוהר בשם מארי-קלייר שעלתה למעמדה מאשפתות. הדובר בשיר הכיר אותה בתור נער עני, עמו קיבצה נדבות בצוותא ברחובות נאפולי. כיום הנערה היא ידוענית החיה בפריז (בשדרות סן מישל) ומתחככת עם גדולי עולם הבידור והזוהר באתרי נופש אופנתיים כאתר הסקי סנט מוריץ בחורף וחוף ז'ה-לה-פה בקיץ. הדובר לועג לשטחיותה ולגינוני הפזרנות של נובו ריש שסיגלה (לקחה כמה קורסים בסורבון, גנבה ציור מפיקאסו, מחזיקה סוס גזעי שהוענק לה כמתנת יום-הולדת בידי אגא חאן הרביעי כרים אל-חוסייני לשם הכיף, וכו').
שם השיר נובע מהשאלה החוזרת בסוף כל בית: "לאן את הולכת במחשבתך, בלילה, כשאת לבדך במיטה?" התשובה, המוטחת בבית האחרון, שרק בו מתגלה זהותה האמיתית של מארי-קלייר והקשר שלה לדובר היא שהיא צריכה לחשוב עליו, על הנער שקיבץ נדבות לצידה ושהוא היחיד שמכיר אותה באמת ולא לשכוח מהיכן הגיעה לזוהר ולתהילה.
בשיר מוזכרים ידוענים אירופאים רבים של התקופה, בהם:
מי היא מארי-קלייר?
השם מרמז לשמו של מגזין האופנה "מארי קלייר". מעולם לא נמסר למי הכוונה, אך קיימות מספר תאוריות בקרב מעריצי השיר. פעמים רבות עולה שמה של סופיה לורן, ילידת משפחת עוני ברומא שזכתה להצלחה מטאורית בצרפת ובעולם כולו.
קראנק (תת-סוגה מוזיקלית)
קראנק (Crunk) הוא ז'אנר מרכזי בהיפ הופ ובמוזיקה אלקטרונית. שירי הקראנק מאופיינים בעיקר על ידי קצב התופים וצעקות קולניות.
היסטוריית הקראנק.
הז'אנר התחיל באמצע שנות ה-90, בעיר ממפיס שבארצות הברית. בשנת 1997 פרץ לתודעת הציבור, עם השיר "Tear Da Club Up", של ת'רי 6 מאפיה.
בשנת 1996, באטלנטה, הוציא ליל ג'ון עם להקתו "East Side Boys", את האלבום הקראנק הראשון: "Get Crunk Who U Wit", אך האלבום כשל ולא הצליח במכירות.
עם צאת האלבום הרביעי של ליל ג'ון, בשנת 2002, הז'אנר פרץ לציבור הרחב והביא לשיא הפופולריות של הקראנק. השנים 2002–2004, ידועות גם כ"תור הזהב של ה-Crunk".
שירי ה-Crunk שלטו במצעדים ושליטתם במועדונים המיועדים הייתה אבסולוטית.
ריקוד.
לאחר שהקראנק פרץ לתודעה של הציבור הרבה כוריאוגרפים התחילו לעצב סגנון ריקוד לשירי הקראנק.
סגנון הריקוד של הקראנק יכול להשתלב גם עם סגנונות אחרים כמו: Krumping, B-Boying, Funk-style, and Electro-House dance..
פרואקטיביות
בהתנהגות ארגונית, פרואקטיביות או התנהגות פרואקטיבית של אדם מתייחסת להתנהגות שהוא יוזם, ושמובילה אותו לשינוי במצבים שונים בחיים, למשל במקום העבודה.
פרואקטיביות כוללת פעולות הכנה למצבים עתידיים, להבדיל מתגובה למצב קיים. משמעות הפרואקטיביות היא השתלטות על מצב ויוזמה, ולא רק הסתגלות למצב נתון והמתנה לדברים שיקרו. המונח ההפוך במשמעותו הוא ריאקטיביות: תגובה למצב.
במקום העבודה, התנהגות פרו אקטיבית מובילה לכך שאין צורך לבקש מהעובדים הפרואקטיביים לפעול מאחר שהם פועלים עוד בטרם שנתבקשו. כמו כן אין צורך לתת להם הוראות מפורטות יתר על המידה על מנת שיפעלו.
התנהגות פרואקטיבית יכולה להיות משולבת בתכונות נוספות שיבואו לידי ביטוי ומיומנויות נחוצות בעבודה, למשל מילוי הדרישות הרצויות בתפקיד מסוים, התאמה אדפטיבית לתפקיד, הצלחה בהתמודדות עם שינויים בארגון ותמיכה בשינויים שיוזמים עובדים אחרים בארגון. תכונת ההתאמה האדפטיבית לביצוע התפקיד יכולה לסייע בהכלת השינוי, בעוד שהפרואקטיביות של אדם תעודד אותו גם לבצע שינויים.
פרואקטיביות אינה מוגבלת רק להתנהגויות של אנשים בעת ביצוע תפקידים. עובדים יכולים להיות פרואקטיביים במסגרת הגדרות תפקיד שנקבעו להם מראש, למשל על ידי שינוי האופן בו הם מבצעים משימות עיקריות במסגרת התפקיד כדי להיות יעילים יותר. באופן דומה, התנהגויות המתויגות תחת אזרחות ארגונית (OCB) ניתנות לביצוע באופן פרואקטיבי או פסיבי. לדוגמה, התנהגות ארגונית של זולתנות (אלטרואיזם) יכולה להיות פרואקטיבית באופייה (למשל להציע לעמיתיהם לעבודה עזרה באופן יזום לפני שיפנו אליהם בבקשת עזרה). המטרה היא לזהות ולבחון הזדמנויות בפעולה כדי לטפל ולמנוע בעיות ואיומים פוטנציאליים. פרואקטיביות יכולה להתבטא אצל בעלי התכונות: ראייה חיובית לחיים, אנרגטיות, אינטליגנציה, ביטחון עצמי, יכולת התמודדות עם אתגרים ועוד.
היסטוריה.
בשנות ה-30 השימוש במונח פרואקטיביות היה מוגבל לתחום של פסיכולוגיה ניסיונית, ולשימוש במונח הייתה משמעות אחרת מזו שיש לו כיום. המילון האנגלי של אוקספורד נותן את הקרדיט לפול ויטלי וג'רלד בלנקפורט, בציטוט ממאמר של שניהם משנת 1933 הדן בעכבות פרואקטיביות, ומכנה אותן כ"ליקוי או פיגור בלמידה או בזיכרון של החומרים הנלמדים בעקבות השפעות שנשארות פעילות ממצבים שקדמו לעת בה התרחשה הלמידה".
במשמעות נוספת של הביטוי פרואקטיביות, השתמש ויקטור פרנקל, נוירופסיכיאטר אוסטרי, בספרו "האדם מחפש משמעות", המתאר התמודדות של אנשים שונים במחנות הריכוז. בספרו הדגיש באמצעות המונח את חשיבות האומץ, ההתמדה, האחריות האישית והמודעות לקיום הבחירה שאינה מוכתבת על ידי ההקשר המצבי ובכך הרחיב את תודעת הציבור לביטוי והביא לשימוש נרחב יותר בו.
המונח "פרואקטיביות" זכה לפרסום הרב ביותר בעקבות עבודתו של סטיבן קובי, שכתב את רב-המכר "שבעת ההרגלים של אנשים אפקטיביים". הראשון מבין ההרגלים הללו הוא פרואקטיביות.