הנפט נתגלה בכווית בקידוח שנעשה ב-1938 באזור בורגאן, אולם רק אחרי מלחמת העולם השנייה הוחל בהפקתו, וכווית הייתה ליצואנית נפט גדולה ולאחת המדינות העשירות בעולם. כיוון שתעשיית הנפט נמצאת בידי הממשלה, המדינה שולטת בצורה הדוקה בכלכלתה (כ-75% מהתמ"ג בשליטה ממשלתית). ואולם מחירי הנפט כפופים להחלטות אופ"ק (ארגון המדינות המייצאות נפט) בו חברה גם כווית. ככל שמחירי הנפט עולים - המדינה מרוויחה יותר, אולם ארגון אופ"ק מקבל החלטות לא על פי אינטרסים של היצרנים שמעדיפים להעלות מחירים, ולא תמיד ניתן לאכוף את כל החלטותיו - במספר מקרים הואשמה כווית (יחד עם מדינות נוספות) בהפרה של החלטות אופ"ק.
לאחר מלחמת העולם השנייה אמיר כווית החליט שמדינה צריכה להיכנס לתחום הפיננסי ובשנת 1952 הכריז על הקמת הבנק הלאומי של כווית. עם הזמן הוא התפתח לאחד הבנקים הגדולים בעולם הערבי ובעולם בכלל.
כווית ניסתה להתכונן ליום שבו יאזל הנפט בבארות הנפט שלה, בכך שהקימה קרן השקעות לגיוון ענפי הכלכלה (ב-1961). בתחילת שנות ה-90 הצטברו בקרן כ-50 מיליארד דולר, אך ניהול כושל ושימוש בכסף לשיקום המדינה לאחר מלחמת המפרץ הכשילו את מילוי תפקידה המוצהר של הקרן.
האקלים במדינה מגביל את פיתוח ענף החקלאות בשל היותה מדינת מדבר, ולכן, מלבד דגים, היא תלויה לחלוטין בייבוא מוצרי צריכה. יתרה מזאת, כ-75% מהמים שראויים לשתייה חייבים לעבור זיקוק או להיות מיובאים מחו"ל.
התעשייה הכוויתית מורכבת ממספר תאגידי ענק המייצאים את תוצרתם לחו"ל בעיקר בענף הנפט, ויש גם מספר יצרנים קטנים מענפים שונים. היא כוללת גם מפעלי התפלת מים, אמוניה, פלסטיק, טקסטיל, דשנים, לבנים ומפעלי מלט. במהלך הפלישה העיראקית, העיראקים בזזו כמעט את כל מה שניתן היה לקחת, בעיקר כל מה שקשור לאלקטרוניקה ולתעשייה הקלה. עד מהרה הוחלפו מרבית המכונות בציוד חדיש ומתקדם יותר.
גאוגרפיה.
כווית נמצאת במזרח התיכון. היא גובלת בצפון ובמערב בעיראק, בדרום ובדרום-מערב בערב הסעודית ובמזרח המפרץ הפרסי. בתחומי כווית נכללים כמה איים, ובהם האי החולי הגדול בוביאן.
ליבה של המדינה הוא מפרץ כווית, שהוא חלק מן המפרץ הפרסי. המפרץ חודר כ־30 ק"מ לפנים הארץ, רוחב פתחו כ־20 ק"מ, והוא מוגן על ידי איים קטנים.
רובה הגדול של כווית - רמה מדברית נמוכה, שמצפון למפרץ היא מישור מכוסה חצץ, ומדרום לו היא מכוסה בגבעות-חול. בדרום-מערב - רמה שטוחה מכוסה חצץ, היורדת בתלילות אל ואדי-באטין.
האקלים מדברי, חם מאוד ברוב חודשי השנה. הטמפרטורה הממוצעת של החודש החם ביותר (יולי) - 35 מעלות ושל החודש הקר ביותר (ינואר) - 14 מעלות. סמוך לחוף הלחות גבוהה ומעיקה, אך המשקעים בכל הארץ, מועטים: 80-125 מ"מ, היורדים בחורף ובאביב. בשל כך כווית סובלת ממחסור חמור במים, ומקור המים היחיד הן בארות, ולכן החלו בכווית בהתפלת מים.
במרחק 20 ק"מ מהחוף בו נמצאת העיר כווית שוכן האי פילכה השייך לכווית.
דמוגרפיה.
על-פי נתונים ממשלתיים, מנתה אוכלוסיית כווית ב-2015 כ-4.1 מיליון נפש, אשר מתוכם רק 1.3 מיליון היו אזרחים כוויתים, וכ-2.8 מיליון היו תושבים נטולי אזרחות כוויתית.
מבין חסרי האזרחות, חלק קטן הם בני שבטים מקומיים הנקראים בידוּן (שם שמשמעותו "ללא") שלא ניתנה להם אזרחות, והרוב הגדול הם מהגרי עבודה וצאצאיהם ממספר רב של ארצות, כשהקהילות הגדולות הן של מצרים, לבנונים וערבים ממדינות אחרות, וכן פקיסטנים, אשורים (בני קבוצה אתנית נוצרית מצפון עיראק), הודים, בנגלדשים ופיליפינים. ב-2003, למעלה מ-400,000 אזרחי הודו חיו בכווית, שהייתה הקהילה ההודית הגדולה ביותר מחוץ להודו. בעבר הייתה בכווית גם קהילה פלסטינית גדולה, אך מרביתה גורשה, לאחר שראש אש"ף יאסר ערפאת הביע תמיכה בכיבוש כווית על ידי סדאם חוסיין. רק לעיתים נדירות מוענקת אזרחות כוויתית לתושבים הזרים במדינה. אשר לבידון, בני השבטים משוללי האזרחות, קיימות תוכניות לאזרח בהדרגה לפחות את חלקם.
השפה הרשמית היא ערבית, אך אנגלית מובנת בקרב ציבור רחב, ושפות הודיות שונות מדוברות בקרב הקהילות ההודיות. 85% מן התושבים (וכמעט כל האזרחים) הם מוסלמים, מהם 60% סונים ו-25% שיעים. שאר התושבים הם נוצרים והינדים.
יחסי חוץ.
מאז עצמאותה של כווית מהממלכה המאוחדת ב-17 ביוני 1961, קיימה כווית יחסי חוץ חזקים עם רוב המדינות, בעיקר עם מדינות מהעולם הערבי. עתודות הנפט הגדולות שלה מעניקות לה קול בולט בפורומים כלכליים גלובליים וארגונים כמו OPEC.
דגל ארצות הברית
דגל ארצות הברית (באנגלית: Flag of the United States) הוא דגל המעוצב בצורת שלושה עשר פסים אופקיים בצבעי אדום ולבן לסירוגין ומלבן כחול בקנטון ובו חמישים כוכבים מחומשים לבנים. חמישים הכוכבים מסמלים את חמישים המדינות המרכיבות את ארצות הברית, ושלושה עשר הפסים מסמלים את שלוש עשרה המושבות המקוריות אשר מרדו נגד הכתר הבריטי ויצרו את המדינות הראשונות של ארצות הברית. הדגל מכונה "הדגל האמריקני" (The American Flag), "הדגל זרוע הכוכבים" (Star-Spangled Banner) כשמו של המנון ארצות הברית, "הכוכבים והפסים" (Stars and Stripes) ו"תהילה ישנה" (Old Glory).
עיצוב וסמליות.
המפרט.
עיצובו הבסיסי של דגל ארצות הברית מתואר בסעיף 4 של הקודיפיקציה של ארצות הברית, והוא קובע כי הדגל יורכב מ-13 פסים אופקיים בצבעי אדום-לבן לסירוגין, לציון שלוש עשרה המושבות אשר מרדו באימפריה הבריטית, ומקנטון שעליו כוכבים מחומשים לבנים על רקע כחול כמספר המדינות שחברות בברית. בעיצובו הנוכחי של הדגל מסודרים חמישים הכוכבים בתשע שורות בסכסך, הכוללות כל אחת שישה או חמישה כוכבים לסירוגין. יחסי הדגל והמוטיבים העיצוביים בו נתונים במפרט הבא:
A - גובה הדגל = 1.0
B - רוחב הדגל = 1.9
C - גובה הקנטון = 0.5385 (A × 7/13, משתרע על שבעה פסים)
D - רוחב הקנטון = 0.76 (B × 2/5, שתי חמישיות מאורך הדגל)
E = F = 0.0538 (C/10, עשירית מגובה הקנטון)
G = H = 0.0633 (D/12, אחת חלקי שתים-עשרה מרוחבו של הקנטון)
K - קוטר הכוכבים = 0.0616
L - גובה הפסים = 0.0769 (A/13, אחת חלקי שלוש-עשרה מרוחב הדגל)
הצבעים.
הגוונים המדויקים של הצבעים אדום, לבן וכחול מתוארים להלן:
הסמליות בדגל.
דגל ארצות הברית הוא אחד הדגלים המזוהים ביותר ברחבי העולם. בתוך ארצות הברית מניפים אותו בתדירות גבוהה, לא רק על בניינים ציבוריים, אלא גם על בתים פרטיים, משבצים אותו על חלונות מכוניות פרטיות ומשלבים אותו בפריטי לבוש, כגון סיכות ותגים. ברחבי העולם מסמל הדגל את ארצות הברית הן כאומה, מדינה, ממשל ומדיניות והן כאידאולוגיה ואוסף רעיונות.
רבים משליכים את סמליותו של הדגל על החירות וזכויות הפרט אשר הוקנו בחוקת ארצות הברית ובמגילת הזכויות וכסמל לחירות האישית והפרטית אשר הוצגה לראשונה בהכרזת העצמאות של ארצות הברית. הדגל הוא סמל מורכב אשר מקבץ סביבו רגשות רבים.
מלבד מספרם של הכוכבים והפסים אשר מייצגים בהתאמה את מספר המדינות הנוכחיות והמקוריות של הברית, אין כל הגדרה חוקית לסמליותם של הצבעים והצורות אשר על הדגל. אולם, מסורות ותאוריות עממיות יש בנמצא למכביר; לדוגמה, הפסים מסמלים את קרני השמש והכוכבים מסמלים את הרקיע, המקום הגבוה ביותר שאליו אדם יכול לכוון.
המסורת מציינת כי ג'ורג' וושינגטון, נשיאה הראשון של ארצות הברית, הכריז כי:
היסטוריה.
ניו אינגלנד.
עם תחילת ההתיישבות האירופאית במושבה הבריטית במסצ'וסטס בפרט, ובניו אינגלנד בכלל מהקמתה בשנת 1620, הונפו על ידי המתיישבים מספר דגלים לציון שלטונם המקומי. דגל ניו אינגלנד, אשר בתחילתו היה הנס האדום הבריטי, שונה על ידי מושל הקולוניה ג'ון אנדיקוט (John Endecott) בשנת 1636, והוסר ממנו צלב ג'ורג' הקדוש לאחר דרשה מפי התאולוג רוג'ר ויליאמס (Roger Williams) אשר גינתה את הצלב כסמלו של האנטיכריסט. דגל זה, שדה אדום עם קנטון לבן, שימש דגלה הבלתי רשמי של מושבת מפרץ מסצ'וסטס במשך כ-50 שנה, והוא הפך פופולרי עד כי בשנת 1665 הנחה הנציב המלכותי כי על כוחות המיליציה וספינות המושבות להניף . אולם, רק לאחר ירידת כוחם של הפוריטנים בקרב המתיישבים, חזר הצלב להופיע על דגלי המושבות, לעיתים בצירוף עץ מוטען בקנטון הצלב. סוגו של העץ אינו ברור משרטוטים אשר שרדו, לעיתים הוא נראה כאלון, עץ המזוהה עם אנגליה, ולעיתים כאורן, עץ אשר גדל ביערות סביב המושבה.
החל משנת 1707, שבה נחקקו חוקי האיחוד אשר הובילו להקמתה של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה, הוחלף הצלב האדום אשר היה בקנטון בדגל הממלכה המאוחדת בדגלים הימיים הבריטיים, ודגל בעל קנטון בצבעי דגל האיחוד, בצירוף עץ אורן בקנטון לבן החל להופיע ברחבי המושבות.
עם תחילתה של מלחמת העצמאות האמריקאית, הסירו חברי המיליציה של מסצ'וסטס את הצלבים מהקנטון, הגדילו את העץ ויצרו את גרסתו השלישית של דגל ניו אינגלנד במרידתם בשלטון הבריטי. דגל שכזה מתואר בציורו של ג'ון טרומבול (John Trumbull) "מותו של הגנרל וורן בקרב על גבעת בנקר" משנת 1785.
המהפכה האמריקאית והכרזת העצמאות.