הבדיקה מכריעה בין שתי השערות לגבי ההתפלגות ממנה נלקח המדגם: השערת האפס (שנהוג לסמן ב-formula_1), שהיא לרוב ההשערה השמרנית אותה מנסים לדחות, והשערה אלטרנטיבית
(formula_2). לרוב, ההשערה האלטרנטיבית formula_2 היא קיום התופעה אותה מנסים לאשש.
דוגמה.
נניח שרוצים לבדוק את ההשערה שהזנת פרות בתחמיץ גורמת לתנובת חלב רבה יותר מאשר הזנתן בחציר. במקרה זה ננסח את שתי ההשערות הבאות:
כדי לטעון שהזנה בתחמיץ מגבירה את תנובת החלב, כלומר לדחות את השערת האפס ולקבל את ההשערה האלטרנטיבית, יש לאסוף נתונים לגבי התפלגות תנובת החלב תחת שני סוגי המזונות. למשל, איסוף של נתוני תנובת החלב משתי קבוצות (מדגמים) של פרות, במשך תקופת זמן מסוימת, כאשר כל אחת מהקבוצות ניזונה מסוג מזון אחר (תחמיץ או חציר). כל קבוצה מייצגת "אוכלוסייה", כלומר את כל הפרות שניתן לגדל באותם תנאים (ולא רק אלה שמשתתפות בניסוי). ניתן להשוות את ממוצעי תנובת החלב של הפרות בשתי הקבוצות, תוך התחשבות בשונות בכל קבוצה. זוהי בדיקת ההשערות בדבר תוחלת המתבססת על ההנחה שההתפלגויות של שתי האוכלוסיות המיוצגות בניסוי הן מסוג זהה (למשל, התפלגות נורמלית) והבדיקה נעשית רק לגבי תוחלות ההתפלגות, המיוצגות על ידי הממוצעים של שתי הקבוצות.
נניח שעל פי הנתונים, ממוצע תנובת החלב של הפרות בקבוצה שאכלה תחמיץ גבוה בליטר אחד מזה של הפרות שבקבוצה שאכלה חציר. נתון זה אינו מספיק בהכרח כדי לדחות את השערת האפס ולהוכיח את הטענה שתחמיץ מגביר את תנובת החלב בהשוואה לחציר, כי הבדלים מקריים בין שתי דגימות, אפילו אם הן מאותה אוכלוסייה, הם צפויים (למשל, ממוצעי תנובת החלב של שתי קבוצות של פרות שהוזנו בתחמיץ יהיו שונים במקצת). רק הבדל מובהק סטטיסטית מאפשר דחייה של השערת האפס.
בדיקת המובהקות הסטטיסטית נעשית בדרך דומה להוכחה בדרך השלילה: נניח שהשערת האפס נכונה, ונחשב מהי ההסתברות לקבל "במקרה" הבדל של 1 ליטר או יותר בין ממוצעי הקבוצות (שנדגמו מתוך אותה התפלגות אוכלוסייה).
אם תתקבל הסתברות נמוכה, למשל 0.01 (1%), נטען שהשערת האפס איננה סבירה דיה ולכן יש לדחות אותה. בכך נקבל את ההשערה האלטרנטיבית, שהזנה בתחמיץ אכן גורמת לתנובת חלב גבוהה יותר מהזנה בחציר. אך אם תתקבל הסתברות גבוהה יותר, למשל 0.3 (30%), לא נוכל לדחות את השערת האפס; ייתכן שהתוצאה היא מקרית ובמדגמים אחרים תתקבל תוצאה הפוכה.
סוגי שגיאות.
הליך בדיקת ההשערות מספק שתי תוצאות אפשריות: דחיית השערת האפס או אי דחייתה. במציאות, ייתכן שהשערת האפס נכונה או איננה נכונה.
לכן ייתכנו שני סוגים שונים של שגיאות:
ההסתברות לכל שגיאה תלויה בפרמטרים של המבחן הסטטיסטי שבו משתמשים לצורך בדיקת ההשערות, ובדרך כלל משתמשים בהם כדי לשלוט בהסתברות לשגיאה מסוג I (α, הקרויה רמת המובהקות של המבחן). הערך הנבחר של α קובע את ההסתברות לשגיאה מסוג II (β).
השגיאות הן בעלות אופי שונה במהותן ובעלות השלכות שונות. לרוב, ההשערה האלטרנטיבית היא תופעה שאותה החוקר מעוניין להוכיח, ובמקרה זה שגיאה מסוג I תגרום לו להסיק בטעות שגילה תגלית. שגיאה כזו עשויה לגרום לפרסום מאמר מדעי שגוי, ליציאתה לשוק של תרופה חסרת השפעה, וכיוצא באלה.
בשגיאה מסוג II החוקר מחמיץ את ההזדמנות לגלות תגלית אמיתית. במקרה כזה עדיין עומדת לרשותו האפשרות לחזור על הבדיקה בצורה מקיפה יותר, למשל עם יותר נתונים, אך הוא עלול לנטוש את כיוון המחקר. בדרך כלל במקרה של שגיאה מסוג II הניסוי איננו מתפרסם ברבים, כי המסקנה (השגויה) אינה "מעניינת" דיה.
ההסתברות למאורע המשלים ביחס לשגיאה מסוג I (שיביא לפרסום של תגליות אמיתיות בלבד) נקראת גם רמת הסמך של המבחן, ואילו ההסתברות למאורע המשלים ביחס לשגיאה מסוג II (שבו אף תגלית אמיתית אינה מוחמצת) נקראת עוצמת המבחן.
מבחנים נפוצים.
מבחנים סטטיסטיים רבים עוסקים בבדיקת השערות אודות תכונות של ההתפלגות של משתנים מקריים.
הנה כמה דוגמאות.
בדיקת השערות מול אמידה בייסיאנית.
טעות נפוצה היא לנסות לגזור מהתוצאות של בדיקת השערות את ההסתברות לכך שההשערה שנבדקה נכונה.
בבדיקת השערות קלאסית, נכונות ההשערה אינה משתנה אקראי שניתן לייחס לו הסתברות, אלא חלק (בלתי ידוע) של המציאות הדטרמיניסטית. לכן לא ניתן לייחס הסתברות כלשהי מראש לנכונות ההשערה הנבדקת (הסתברות אפריורית),
ואי אפשר גם לחשב את ההסתברות שהיא נכונה לאחר התבוננות בנתונים (הסתברות אפוסטריורית). ההסתברות המחושבת היא ההסתברות של הנתונים בהינתן ההשערה (הקרויה נראות), ויש להגדיר (לפי הבחירה הרצויה בין שגיאות מסוג I ומסוג II) את אזור הקבלה, שהוא ההסתברות שמתחתיה יש לדחות את השערת האפס. לדוגמה, אם מטילים מטבע מאה פעמים ומספר הפעמים שהתקבל "עץ" רחוק מספיק מ-50 (לפי סף שיש לבחור), נחליט כי המטבע אינו "הוגן".
בשיטת ההסקה הבייסיאנית מייחסים לתופעה הסתברות אפריורית, המייצגת את רמת האמונה בנכונותה (למשל, לפי ידע קודם). לאחר איסוף הנתונים אפשר לחשב את ההסתברות חדשה לקיומה של התופעה. לדוגמה, נניח בידינו מטבע ואנו מייחסים מראש הסתברות של 99% לכך שהוא הוגן לחלוטין (השערת האפס) ו-1% לכך שהוא מוטה ביחס של 60:40 לטובת "עץ" (נניח שאין אפשרויות אחרות). אם בהטלת המטבע חמש פעמים התקבלו חמש תוצאות "עץ", ההסתברות המעודכנת להשערת האפס היא
formula_6
כלומר, רמת האמונה בהגינות המטבע תיחלש במקצת, אך עדיין תהיה גבוהה מהאמונה שהמטבע מוטה; ניסויים נוספים עשויים לחזק עוד יותר את החשד, עד שהמסקנה תתהפך.
מבחן השערות
מארק ויוויאן פו
אחוזון
התפלגות Z
מבחן סטטיסטי
היאטוס (רומנית)
בשפה הרומנית יש היאטוסים של שתי תנועות, שלוש תנועות ואפילו ארבע תנועות, כשכל תנועה משתייכת להברה אחרת. הרצפים הארוכים נובעים בדרך כלל מצירוף קידומת הכוללת בעצמה היאטוסים, כמו "-paleo" או "-neo" למילים המתחילות בעצמן עם היאטוסים, כמו "autocraţie" או "eugenie", וכך נוצרו מילים דוגמת "neoautocraţie".
דוגמאות להיאטוסים בשפה הרומנית:
עקיפת ההיאטוס.
הקושי בביטוי ההיאטוס מוביל לעיתים לחיפוש דרכי ביטוי העוקפות אותו, חלקן תקינות וחלקן לא.
דרך תקינה לעקיפת ההיאטוס היא על ידי הקטנת תנועות למצב של חצי תנועה, כמו בדיפתונג או טריפתונג וביטוי שתי ההברות ביחד. לא כל חיבור כזה מקובל וחלקם נחשבים לצורת ביטוי שגויה. לדוגמה, במילה DE-O-DA-TĂ מחברים את שתי ההברות הראשונות להברה אחת: DEO-DA-TĂ. חיבור דומה במילים GE-O-ME-TRI-E, GE-O-LO-GI-E ו-GE-O-GRA-FI-E, אינו מקובל ונחשב לביטוי שגוי.
דרך פסולה לעקיפת ההיאטוס היא הוספת חצי תנועת i בין שתי ההברות. התופעה הזאת היא מקרה פרטי של אפנטזה epenteza.
הכחשת השואה על ידי טריויאליזציה
תשבץ מתחכם
מכשיר וידאו
ריאל עומאני
ריאל עומאני (ערבית: ريال عماني, תקן ISO 4217: OMR) הוא המטבע בעומאן. הוא מחולק ל-100 באיסה (או גם באיזה, בערבית: بيسة).
המטבע הרשמי של עומאן ב-1970 היה הריאל הסעידי. הריאל הסעידי החליף את רופי המפרץ הפרסי והיה שווה בערכו ללירה שטרלינג והוחלף בשער של כ-21 רופי המפרץ הפרסי לריאל סעידי אחד. הריאל הסעידי היה מחולק ל-1000 באיסה. ב-1973, הוחלף שמו של הריאל הסעידי לריאל עומאני. שם המטבע שונה בעקבות שינוי שם המדינה.
ערכו של הריאל העומני 8.7 ש"ח (נכון לשנת 2020) והמטבע השלישי בחוזקתו בעולם, אחרי דינר כוויתי ודינר בחרייני ולפני דינר
ירדני ולירה שטרליג (פאונד)
הכנסייה הארצישראלית
הכנסייה הארצישראלית הייתה ניסיון לכנס גוף כעין-פרלמנטרי של ציוני ארץ ישראל, במקביל לקונגרס הציוני העולמי, אשר ייצג את ציוני ציון החיים בארץ ישראל הן בפני השלטון העות'מאני והן בפני מוסדות הקונגרס וגורמים אחרים בישראל ומחוצה לה. ה"כנסייה" הראשונה אורגנה ביוזמתו של מנחם אוסישקין בשנת 1903, במטרה להתכנס אחת לשנה, אך למיזם לא היה המשך והכנסייה הראשונה הייתה גם האחרונה. עם זאת מהווה הכנסייה ציון דרך חשוב לקראת הכרה בעצמאות היישוב היהודי-ציוני בארץ ישראל.
רקע.
בקיץ 1903 התקיים בבזל הקונגרס הציוני השישי. רוב הצירים ייצגו יהודים מן הגלות וייצוג יהודי ארץ ישראל היה זעום. יתרה מזו, רוב הצירים בקונגרס השתייכו ל"טריטוריאליסטים", ותמכו בהצעתו של הרצל להקמת מדינה יהודית באוגנדה, היא תוכנית אוגנדה. מנחם אוסישקין הבין עוד בטרם התכנס הקונגרס, כי בסיס כוחם של ציוני ציון מצוי בקרב יהודי ארץ ישראל (שמנו אז כ-50 אלף נפש) ושעל מנת לתת ביטוי לכוח זה עליהם להיות מאוחדים ולבחור להם הנהגה ייצוגית ומוסדות מארגנים.
הציבור היהודי באותה תקופה התחלק בחלוקה ראשית בין אנשי היישוב הישן ובני העלייה הראשונה ובכל אחד משני הציבורים היו עשרות מוסדות מפלגתיים, עדתיים וכלכליים שנלחמו זה בזה על משאבים ללא כל ארגון אחיד. גורמים שונים ניצלו את הפירוד הפנימי כנגד היישוב ובהם נציגי השלטון הטורקי ופקידי הברון רוטשילד.
אוסישקין פרסם קול קורא בעיתונות העברית לייסוד "אורגניזציה" (התארגנות או "הסתדרות"):
ארגון הכינוס.
אוסישקין פנה למספר חברים נכבדים בציבור על מנת שיערכו את הסידורים הדרושים ל"כנסייה" (כלומר כינוס) הראשונה של ה"הסתדרות". הוועד המארגן נבנה בתמהיל של נציגי הארץ ונציגי "הוועד האודסאי", בני היישוב הישן ובני העלייה וכלל את אלתר דרויאנוב, יהושע ברזילי, בצלאל יפה, שמעון רוקח ואוסישקין עצמו.