לחולצת הרכיבה כיסים בחלקה האחורי על מנת לאפשר נשיאה של חפצים ללא שבירת האווירודינמיות של הרוכב. לחלק מחולצות הרכיבה יש רוכסן לכל אורכן (על מנת שניתן יהיה לפתוח אותן במזג אוויר חם), לחלק רוכסן חלקי ויש חולצות ללא רוכסן כלל. חלקה האחורי של החולצה ארוך יותר על מנת לכסות את הגב התחתון של הרוכב בעת שהוא כפוף.
חולצות הרכיבה המודרניות מודפסות בשלל גוונים ולכל קבוצת אופניים מדים משלה. מדי קבוצות מקצועיות, שעליהן מודפס לוגו הספונסר, נמכרים בחנויות בדומה למדי קבוצות כדורסל או כדורגל.
במרוצים.
חולצות רכיבה נחשבות פרס במספר מרוצים: למנצח באליפות העולם מוענקת חולצת הקשת בענן על מנת להבדילו משאר הרוכבים. חולצות מיוחדות ניתנות לרוכבים שהם אלופי מדינתם.
במרוצי קטעים מוענקת מדי יום חולצה לרוכב המוביל בדירוג הכללי, ולעיתים בדירוגים נוספים.
החולצה המפורסמת ביותר היא החולצה הצהובה של מוביל הטור דה פראנס. זמן הופעתה אינו ברור, אך צבעה נובע מצבע דפיו של עיתון הצרפתי ל'אקיפ, שנתן את חסותו למרוץ. חולצה מפורסמת נוספת היא החולצה הוורודה של הג'ירו ד'איטליה. גם צבעה שלה נובע מצבע דפיו של נותן החסות, העיתון לה גזטה דלו ספורט.
המלכה עליה
נמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עליה
אדיגים
פרנקו (פירושונים)
פראנקו
שואות
רצח העם היהודי
טרני
טרני (Terni) היא עיר עתיקה באיטליה בדרום מחוז אומבריה ובירת נפת טרני. היא שוכנת במישור הנהר נרה (Nera).
העיר נמצאת במרחק 104 ק"מ צפונית-מזרחית לרומא, 36 ק"מ צפונית מריאטי (שבמחוז לאציו) ו-29 ק"מ דרומית מספולטו. מסילת הברזל רומא - אנקונה עוברת בעיר.
בעיר יש אוניברסיטה, והיא נחשבת לאחד ממרכזי התעשייה החשובים של אומבריה. התעשייה בה זכתה לתנופה לאחר שבמלחמת העולם השנייה העיר נהרסה מהפצצות בעלות הברית.
תולדות העיר.
טרני נוסדה על ידי העם הסביני במאה ה-7 לפנה"ס. במאה ה-3 לפנה"ס היא נכבשה על ידי רומא העתיקה ונחשבה לעיר חשובה (municipium) בדרך המלך מרומא צפונה ויה פלמיניה (Via Flaminia). הרומאים כינו את העיר בשם "Interamna", שפירושו בין שני נהרות. מתקופת הקיסרות הרומית נותרו בעיר אמות מים, חומות, אמפיתיאטרון, מקדשים וגשרים.
בשנת 755 נכבשה העיר על ידי הלומברדים ואיבדה את מעמדה לטובת העיר השכנה, ספולטו, בגלל הדוכסות שבספולטו. בשנת 1174 היא נהרסה על ידי פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנים לאחר מכן היא הייתה אחד ממקומות התפילה החביבים על פרנציסקוס מאסיזי.
במאה ה-14 העיר הייתה לעצמאית וחוקקה חוקה משלה. בשנת 1353 היא הרחיבה את תחום חומותיה. כמו ערים אחרות במחוז היא סבלה מהריב בין שתי הסיעות: הגואלפי והגיבליני (Guelfi e ghibellini), אשר הפכו לשתי מפלגות הנובילי (Nobili) והבנדררי (Banderari). בסוף הייתה לחלק ממדינת האפיפיור.
בשנת 1580 החלה כריית ברזל באזור. במאה ה-17 הייתה קרבן למגפות ולמחסור במזון. במאה ה-19 היא נהנתה מהמהפכה התעשייתית. ושל האפשרות לניצול אנרגיה הידרואלקטרית. בטרני הוקמו מפעלי מתכת וצמר. בשנת 1927 הוקמה נפת טרני והעיר הייתה לבירתה. ריכוז התעשיות הכבדות שבה, יחד עם היותה צומת רכבות, הביאו לכך שתהיה קרבן ל-118 התקפות אוויריות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. רבעים רבים נחרבו ומבני תעשייה נהרסו.
יהודי טרני.
בעיר הייתה קהילה יהודית קטנה בין סוף המאה ה-13 עד סוף המאה ה-16. עיסוקה היה דומה לזה של שאר הקהילות היהודיות באיטליה: עסקי שולחני - מתן הלוואות. על הנוצרים נאסר לעסוק בכך במדינת האפיפיור.. נמצאו מסמכים המביאים את פרטיהם של רופאים יהודים שהיו בעיר, כעשרה במספר. היהודים גורשו מהעיר, יחד עם כל יהודי מדינת האפיפיור במאה ה-16.
בשנת 2009 הוצב לוח זיכרון באחד מקירות הטיילת ליד גן בעיר (Parco Ciaurro), בנוכחות הרב הראשי של איטליה והבישוף המקומי, עם הכתובת הבאה: "Qui si trovava il cimitero ebraico che questa terra accolse nel tardo medioevo" (כאן היה בית קברות יהודי בימי הביניים המאוחרים).
על פי המחקר גודלו המקורי של בית הקברות היה מרשים ומעיד על גודלה ויכולתה הכלכלית של הקהילה. בית הקברות נפתח בשנת 1495 והתאריך מעיד על כך שהקהילה התרחבה (ייתכן שהייתה קיימת גם לפני זה) בעקבות ההגירה לאזורים באיטליה בשלטון האפיפיור ובצפון איטליה בימי גירוש היהודים מספרד ודרום איטליה.
תסמונת הדור השני לשואה
תסמונת הדור השני
תסמונת בני הדור השני
תסמונת בני הדור השני לשואה
בה&quot;ב
מרדכי פופיק ארנון
נבחרת ניז'ר בכדורסל
נבחרת ניז'ר בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של ניז'ר.
נבחרת ניז'ר השתתפה פעם אחת בלבד באליפות אפריקה בכדורסל בשנת 1968 וסיימה במקום השמיני והאחרון. נבחרת ניז'ר מעולם לא העפילה למשחקים האולימפיים או לאליפות העולם בכדורסל.
נבחרת טנזניה בכדורסל
נבחרת טנזניה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של טנזניה.
נבחרת טנזניה השתתפה פעם אחת בלבד באליפות אפריקה בכדורסל בשנת 1974 וסיימה במקום השמיני. נבחרת טנזניה מעולם לא העפילה למשחקים האולימפיים או לאליפות העולם בכדורסל.
נבחרת טוגו בכדורסל
נבחרת טוגו בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של טוגו.
נבחרת טוגו השתתפה 3 פעמים באליפות אפריקה בכדורסל והישג השיא שלה הוא המקום החמישי בשנת 1974.
נכון ל-2022, נבחרת טוגו מעולם לא העפילה למשחקים האולימפיים או לאליפות העולם בכדורסל.
זהבה סולומון
זהבה סולומון (נולדה ב-31 במאי 1950) היא חוקרת בתחום האפידמיולוגיה הפסיכיאטרית, בריאות הנפש והעבודה הסוציאלית, פרופסור אמריטה בבית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש בוב שאפל באוניברסיטת תל אביב וכלת פרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית לשנת תשס"ט (2009). בעבר שירתה כראש ענף מחקר במחלקה לבריאות הנפש בצה"ל, בדרגת סגן-אלוף.
ביוגרפיה.
זהבה סולומון נולדה בהרצליה, למשה וברכה העליון. לאחר סיום לימודי התואר הראשון באוניברסיטת חיפה בשנת 1973, היא המשיכה ללימודי תואר שני בעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה, אותם סיימה ב-1976. את לימודי הדוקטורט עשתה בתחום אפידמיולוגיה פסיכיאטרית באוניברסיטת פיטסבורג בארצות הברית. בעבודת הדוקטורט שלה היא בחנה את תרומתם של משתנים חברתיים במיתון השפעות דחק בקרב אמהות שמגדלות ילדים בסביבה אברסיבית.
בסיום לימודיה, בשנת 1981, שבה לישראל וגויסה לצה"ל. סולומון שירתה בדרגת סגן-אלוף כראש ענף מחקר במחלקת בריאות הנפש בחיל הרפואה. הענף הוקם באותן שנים והוגדר כגוף מודיעין הפועל לזיהוי יחידות וחיילים בסיכון. בתקופתה הוקם מאגר הנתונים לנפגעי תגובות הקרב במלחמת לבנון הראשונה (1982). מאגר שיטתי ייחודי זה, שהוקם במהלך הקרב, היה הראשון מסוגו בעולם והיווה בסיס לשורה של מחקרים פורצי דרך.
ב-1992 הצטרפה סולומון לסגל בית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש בוב שאפל באוניברסיטת תל אביב, שם מילאה בין היתר את תפקיד ראש בית הספר לעבודה סוציאלית.
זהבה סולומון זוכה להכרה בינלאומית גבוהה, בהיותה חברת מערכת בכתבי העת המרכזיים בתחום הטראומה הנפשית, ובהם "Journal of Traumatic Stress; Trauma and Loss", וכן בחירתה לחברה בוועדת המגדר הפסיכיאטרי DSM. בוועדה זו מספר חברים לא-אמריקאים בודדים ובמסגרתה מוגדרים קריטריונים לאבחון של הפרעה פוסט-טראומתית.
בשנת 2008 סולומון השתתפה ביצירת הסרט "ואלס עם באשיר" של הבמאי ארי פולמן. היא הופיעה שם בתפקיד עצמה, עובדת סוציאלית וחוקרת ישראלית אשר מתמחה בתחום הפסיכוטראומה. הסרט זכה בפרסים רבים והיה מועמד לאוסקר בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר".
בשנת 2021 הצטרפה סולומון למועצת החירום הציבורית למשבר הקורונה ומחתה נגד מדיניות הסגרים עקב ההשלכות הפסיכולוגיות ארוכות הטווח שלה.. בנובמבר 2021 הוסר שמה משמות החברים באתר המועצה.
חיים אישיים.
זהבה סולומון נשואה לראובן סולומון. אם לשניים וסבתא לשתי נכדות.
מחקרים.
בתום שירותה הצבאי, במסגרת אוניברסיטת תל אביב התרחבה פעילותה המחקרית לחקר התמודדותם של ניצולי שואה, חולי נפש, ובני משפחותיהם, ובעיקר ילדים בסיכון החיים בסביבה אברסיבית ופוגענית. במרכז אדלר באוניברסיטת תל אביב היא יזמה וניהלה מחקרים רחבי היקף שבחנו את השפעתם הפתוגנית והסלוטוגנית של אירועי דחק, במשפחה (גילוי עריות) ובאלימות פוליטית (כמלחמה, שואה וטרור), על ילדים.
מפרסומיה.
מאמרים.
סולומון פרסמה עד שנת 2009 כ-300 מאמרים, מהם למעלה ממאה פורסמו בכתבי עת מקצועיים. מרבית מאמריה אלו פורסמו בעת שירותה הצבאי, טרם היותה פעילה במסגרת אקדמית.
יליזבטה סקובצובה
יליזבטה יורייבנה סקובצובה (ברוסית: Елизавета Юрьевна Скобцова) , ידועה כ"האם מריה" (ברוסית: Мать Мария, בצרפתית Mere Marie); (1891–1945) הייתה משוררת ונזירה רוסיה שהצילה יהודים בצרפת הכבושה בימי מלחמת העולם השנייה. הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.
קורות חיים.
נולדה בשם יליזבטה פילנקו ב-21 בדצמבר 1891 בעיר ריגה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בלטביה) למשפחת אצולה. למדה בגימנסיה בסנקט פטרבורג והשתייכה לחוג המשוררים מהזרם האקמיסטי. כבר בגיל 15 החלה לכתוב שירים, אשר פורסמו בכתבי עת ספרותיים. בשנת 1910 התחתנה ועברה עם בעלה להתגורר בחצי האי קרים. הוציאה שלושה ספרי שירה.
לאחר המהפכה הבולשביקית הפכה לתומכת של הצבא הלבן האנטי קומוניסטי. בשנת 1920, לאחר תבוסת הצבא הלבן במלחמת האזרחים, היגרה עם בעלה השני, דניאל סקובצוב, ושני ילדיה לטורקיה. לאחר שהות קצרה עברה לסרביה ומשם לצרפת. הייתה פעילה חברתית בארגונים שונים של הגולים הרוסים.