הצי הסיני נהנה מיתרון במספר כלי השיט, בשריון ספינותיו ובקוטר תותחיו, ובין הספינות נמצאות אוניות המערכה פרה-דרדנוט דינגיואן וז'ניואן, להן ליפנים לא הייתה מקבילה. עם זאת, כלי השיט הקטנים והקלים יותר של היפנים הקנו להם יתרון בתמרון ובמהירות, כלומר יעילות רבה יותר בים הפתוח. יתרון נוסף ממנו נהנו היפנים היה באיכות אנשי הצוות. המלחים היפנים התאמנו באופן קבוע, בניגוד למקביליהם הסינים, ששחיתות בצמרת הצבאית גרמה למחסור בתחמושת ובאספקה.
הקרב.
בבוקר ה-17 בספטמבר 1894 שייטה שייטת יפנית מול חופי קוריאה. השייטת התחלקה לשתי פלגות שכללו את אוניית הדגל של אדמירל איטו "מצושימה", את הסיירות הממוגנות "צ'יודה", "איצוקושימה", "השידאטה", "פוסו", את הקורבטה "היאיי", את ספינת התותחים "אקאגי" ואת סיירת העזר "סאיקיו-מארו" בפלגה המרכזית, ואת הסיירות המוגנות "יושינו", " טקצ'יו", "אקיצושימה" ו"נאניווה" בפלגת הסיוע.
בשעה 11:40 הבחינו הספינות היפניות בשייטת הסינית שעשתה את דרכה מטיינג'ין, וליוותה שש ספינות להובלת חיילים, עליהן 7,000 חיילים, 80 תותחים ו-400 סוסי פוני, שנועדו לתגבר את פיונגיאנג, אף על פי שהקרב כבר נגמר יום לפני כן בתבוסת הסינים. השייטת הסינית כללה את אוניות המערכה "דינגיואן" ו"ז'ניואן", את הסיירות "ג'יואן", "ג'ינגיואָן", "צ'יואן", "צ'אויונג", " יאנגווי", "לאיואן" ו"ג'ינגיואֶן", שתי ספינות תותחים ושתי ספינות טורפדו.
השייטת הסינית הפליגה בקו אחד, שבמרכזו שתי אוניות המערכה. שתי הפלגות היפניות התקדמו מולה, ופלגת הסיוע פנתה לתקוף את אגפה הימני, והפלגה המרכזית - את השמאלי. בתגובה, עברו הסינים למבנה ראש חץ, שבקודקודו אוניות המערכה. ב-12:03 הניפה אוניית הדגל של איטו, מצושימה, את דגל הצי הקיסרי, שסימן את התחלת הקרב. כשהגיעה פלגת הסיוע למרחק של 6,000 מטרים מהשייטת הסינית, בשעה 12:45, פתחו האחרונים באש. פלגת הסיוע המשכיה להתקדם תחת אש, סגרה את המרחק ל-3,000 מטרים, והשיבה אש על שתי הספינות הקיצוניות במבנה הסיני, צ'אויונג ויאנגווי, ב-13:05. הפלגה היפנית המשיכה לירות תוך כדי התקדמות, וכשהגיעה למרחק 1,600 מטרים מהספינות הקיצוניות עלתה הצ'אויונג באש והחלה לנטות, ובמהרה שקעה. בשלב זה עקפה הפלגה את המבנה הסיני ורבע שעה לאחר מכן פנתה על מנת לחבור לפלגה המרכזית.
במקביל, התקשתה הקורבטה היאיי לשמור על קצב ההפלגה של שאר הפלגה, והשתרכה מאחור. דינגיואן ואחת מספינות התותחים פתחו עליה באש, אך נאלצו להפסיק לאחר שהתקרבו אחת לשנייה יתר על המידה. היאיי הצליחה לחמוק מבעד לשורה הסינית, והמתינה לשאר הפלגה, שחצתה את הקו אף היא, ופנתה לתקוף את השייטת הסינית מעורפה. בשעה 15:00 עמדו שתי הפלגות היפניות זו לצד זו, וביניהן נמצאה השייטת הסינית. אש כבדה נפתחה על דינגיואן, שהחלה לעלות באש, בעוד הז'נגיואן נסוגה מהקרב.
בשעה 15:30 נפגעה מצושימה מפגז שנורה מדינגיואן, והתפוצץ במחסן תחמושת שהוציא את אחד מתותחיה מכלל פעולה, וגרם למותם ולפציעתם של שישים אנשי צוות. הספינה נטתה ושריפה פרצה בה, אך אנשי הצוות התגברו על הנזק והשיבו את הספינה למצב פעולה. כעת שבה השייטת היפנית והפנתה את מלוא כוח האש שלה על אוניות המערכה הסיניות, אך מלבד תותחי 320 המילימטרים של צושימה, לא הצליחו הספינות האחרות לחדור את השריון העבה שהגן על אוניות המערכה.
בינתיים פתחה פלגת הסיוע במרדף אחר שאר הספינות הסיניות. בשעה 15:52 הפגיזה טקצ'יהו את ג'ינגיואָן, ולאחר שהשיגה אותה, פתחה עליה גם יושינו באש. בשעה 16:48 פרצו מספר שריפות על סיפון הג'ינגיואָן, והיא החלה לנטות. לאחר זמן קצר הרעיד את הספינה פיצוץ אדיר, שככל הנראה היה חדר הדוודים שלה, והיא שקעה במהרה.
לקראת השקיעה נסוגו שני הצדדים. סאיקיו-מארו, אקאגי והיאיי שניזוקו שבו לבסיסן, ומצושימה הפליגה למספנת הצי בקורה. מכיוון שבשייטת הסינית היו באותה עת ספינות טורפדו נוספות, החליטו היפנים שלא לערוך התקפה לילית, ולפיכך החליטו להמתין לבוקר. בבוקר ה-18 בספטמבר שבה השייטת היפנית לאזור הקרב, אך לא הצליחה לאתר את השייטת הסינית, מלבד את הסיירת יאנגווי, שעלתה על שרטון, וטובעה באמצעות טורפדו. ליפנים התברר שבמהלך הלילה נסוגו הספינות הסיניות לנמל פורט ארתור, על מנת להימנע מעימות נוסף.
תוצאות הקרב.
הנפגעות העיקריות בצד היפני כללו את מצושימה, היאיי, אקאגי וסאיקיו-מארו. ספינות נוספות ספגו נזקים קלים. לעומת זאת, איבדו הסינים חמש ספינות (ג'ינגיואן, צ'יואן, יאנגווי, צ'אויונג ואחת מספינות התותחים), שלוש ספגו נזקים כבדים, ובסך הכל נהרגו 850 אנשי צוות ו-500 נפצעו. צי בייאנג נסוג לנמל לוּ'שׁוּנְקוֹאוּ, ומאוחר יותר לנמל ווייהאיוויי, שם הושמד סופית בקרב ווייהאיוויי.
ברמה הבינלאומית, זכה הניצחון היפני לשבחים גם ממעצמות אירופה, ועיתונים רבים דיווחו אודותיו. עם זאת, היועצים הזרים של צי בייאנג זכו אף הם לשבחים על שהצליחו לחלץ את אוניות המערכה הסיניות ללא נזק רב, ועל שגרמו לסינים להילחם עד סוף הקרב ולא לסגת.
סוזאן פלאשט
סוזאן פלאשט (באנגלית: Suzanne Pleshette; 31 בינואר 1937 - 19 בינואר 2008) הייתה שחקנית קולנוע, תיאטרון, וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית.
משפחה.
פלאשט נולדה ב-31 בינואר 1937 בברוקלין הייטס, ניו יורק שבארצות הברית למשפחה יהודית ממוצא רוסי ואוסטרו-הונגרי. אמה ג'רלדין (שם משפחה מנעורים קפלן), הייתה רקדנית ואמנית שהופיעה תחת שם הבמה ג'רלדין ריברס. אביה יוג'ין היה מנהל הבמה, מנכ"ל הרשת ומנהל תיאטרון סרטי פרמאונט בברוקלין.
קריירת המשחק.
לאחר שסיימה כבוגרת תיכון מנהטן לאמנויות הבמה, למדה סוזאן באוניברסיטת סירקיוז במשך סמסטר אחד לפני שעברה למכללת פינץ'.
את קריירת המשחק החלה פלאשט בתיאטרון, כאשר הופיעה במחזה של הסופר מאיר לוין בשנת 1957. לאחר כמה שנים החלה לבסס את משחקה בסדרות טלוויזיה רבות כגון "כביש 66", "הנמלט", "שם המשחק" ועוד.
לאחר קריירת תיאטרון וטלוויזיה מצליחה, עברה פלאשט לשחק בסרטי קולנוע "נער הגיישה" (1958) "הציפורים" של הבמאי אלפרד היצ'קוק, "נבדה סמית'",
"שק של צרות", "הכל אודות אהבה" (1962), ו"על גבורה ואהבה" (1964), אתם הופיעה עם בעלה טרוי דונהיו לו הייתה משואה תקופה קצרה, "התחש המכוער" (1966), "תעתועי שחור הזקן" (1968) ו"עם הכלב לצמרת" (1976).
פלאשט גם דיבבה את זירה בסרט "", וכן את יובאבה ואת אחותה זניבה בסרט "המסע המופלא".
פלאשט המשיכה לפעול בתחום המשחק עד שנת 2004. היא נפטרה מאי-ספיקת נשימה כתוצאה מסרטן ריאות ב-19 בינואר 2008, 12 ימים לפני יום הולדתה ה-71.
סוזן פלשט
יעקב כהן (רב)
יעקב יוסף כהן (21 במרץ 1919 – 16 באפריל 2012) באנגלית: (Jack J. Cohen) היה רב מודרני, מחנך, סופר והוגה דעות יהודי-רקונסטרוקציוניסטי. בהשכלתו היה ד"ר לפילוסופיה של החינוך באוניברסיטת קולומביה, מוסמך לרבנות ומורה בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS). ניהל את "ארגון הלל" באוניברסיטה העברית במשך 23 שנים. אחד מתלמידיו הבולטים של מייסד הזרם הרקונסטרוקציוניסטי מרדכי קפלן, וממקימי קהילת "מבקשי דרך" בירושלים.
ביוגרפיה.
כהן נולד בברוקלין לאיזידור והלן, כבכור מבין 3 ילדים. בגיל 17, בעודו עובד בבית כנסת, פגש לראשונה את רחל (רודה) שהייתה אז בת 11. בחלוף 9 שנים, בשנת 1945, השניים נישאו. כהן היה תלמיד מצטיין וסיים את לימודי התיכון בגיל 15, ומיד לאחר מכן החל ללמוד לתואר ראשון. לאחר מספר חודשים פרש מאחר שלא הסתדר עם חבריו לספסל הלימודים שהיו בוגרים ממנו בכמה שנים. בחלוף שנתיים שבהם עבד, נרשם ללימודי תואר ראשון במכללה העירונית של ברוקלין. במהלך לימודיו הרבה לעסוק בלימודי יהדות (במסגרת JTS) וכמו כן היה מעורב בפעילות פוליטית והיה כתב לענייני ספורט של המכללה. ב-1940 סיים את לימודיו במכללה והחל ללמוד במסלול לרבנות של ה-JTS. את ההסמכה לרבנות קיבל שנה לפני המועד המתוכנן, בשנת 1943, לאור הכוונה לשלבו בתור רב צבאי במלחמת העולם השנייה, אולם מסיבות רפואיות הצבא פטר אותו.
ב-1959 השלים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטת קולומביה, בשם "הדילמה של הדת בחינוך הציבורי" (מאוחר יותר אף קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מטעם הקולג' לרבנות רקונסטרוקציוניסטית (RRC), פנסילבניה ארצות הברית)
באוגוסט 1947 כהן ואשתו עברו לישראל והתגוררו בשכונת טלביה בירושלים, בשכנות למשפחות ערביות ויהודיות. באפריל 1948, כחודש לפני הכרזת המדינה, חזרו לארצות הברית ויעקב התמנה למנהל המשרד של התנועה ליהדות מתחדשת בארצות הברית. ב-1961 עלה כהן עם משפחתו לישראל ובאופן טבעי השתקעו בירושלים. לשניים 3 ילדים.
פועלו.
בתחילת דרכו שימש כמנהל של ה-. הוא התחיל את התפקיד ב-1945, ומלבד 8 החודשים שבילה בישראל, אייש עמדה זו עד ל-1952, אז התמנה למנהל החינוכי של ה-. לאחר זמן מה בתפקיד התמנה לרב הקהילה במקום הרב מרדכי קפלן. באותן שנים העביר קורסים בנושאי פילוסופיה של הדת ופילוסופיה של החינוך ב-JTS.
עם עלייתו לארץ ב-1961, החל לכהן כמנהל "בית הלל" באוניברסיטה העברית בירושלים. במסגרת התפקיד, פעל לקירוב בין סטודנטים ערבים ויהודים, ויזם פרויקטים לקידום העניין. כחלק מתפיסת עולם זו, סייע ביסוד עמותת "שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם", והיה פעיל בה לאורך השנים. כהן פעל רבות לקרוב לבבות בין אנשי רוח ודת יהודים, מוסלמים ונוצרים. ב-1984 פרש לגמלאות.