בתחילה נבנה גשר עץ זמני, ולאחר מכן, ב-26 באוקטובר 1943, הושלמה בנייתו של גשר מבטון וברזל. השמדת הגשר בידי חוליית קומנדו המתוארת בסרט לא אירעה מעולם. שני הגשרים שימשו את היפנים עד שנת 1945 ואז נהרסו שניהם בהפצצה אווירית של בעלות הברית. הגשר מבטון וברזל נפגע ראשון, ביוני 1945, לאחר ששבעה ניסיונות קודמים לפגוע בו כשלו. הגשר תוקן, וכיום משתמשים בו לתעבורה על פני הנהר.
חלק משמות גיבורי הסרט הם שמותיהם של אנשים אמיתיים, אך דמותם בסרט שונה בתכלית. כך, למשל, השני בשרשרת הפיקוד במחנה היה רס"ר בשם סאיטו, כאשר בסרט זהו שמו של מפקד המחנה שדרגתו קולונל. סאיטו היה אהוב על העצירים שכן הפגין כלפיהם יחס אנושי. כאשר נשפט על פשעי מלחמה העיד טוסי לטובתו.
הפקת הסרט.
התסריט.
התסריטאים קארל פורמן ומייקל וילסון נחשדו בקומוניזם, ולכן, עקב השפעת המקארתיזם בהוליווד של אותה תקופה, נכנסו ל"רשימה השחורה" ויכלו לעבוד על הסרט רק בחשאי. השניים לא עבדו בצוותא. וילסון נכנס לתמונה לאחר שלין הביע חוסר שביעות רצון מעבודתו של פורמן. הקרדיט על העבודה ניתן למחבר הספר פייר בול. בול לא דיבר אנגלית, ולא נטל חלק משמעותי בכתיבת התסריט. כאשר זכה תסריטו המשובח של הסרט בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, קיבל אותו בול, ושמם של פורמן וילסון לא הוזכר כלל. רק בשנת 1984 העניקה האקדמיה האמריקאית לקולנוע באופן רטרואקטיבי את הפרס לפורמן וילסון, אך המקבלים כבר לא היו בחיים, ולא ראו בתיקון העוול. במהדורות חדשות של הסרט ניתן להם הקרדיט על כתיבת התסריט.
התסריט נאמן לספר באופן כללי, אך כולל שתי סטיות משמעותיות. דמותו של שירס בספר היא דמות של קצין קומנדו בריטי שלא היה מעולם במחנה, ולא הדמות המורכבת אותה משחק הולדן, הנמלטת מן המחנה על מנת לשוב אליו. כמו כן סיומו של הספר הוא שונה. הרכבת צוללת אל הנהר כתוצאה ממטען משני שהניח וורדן, אך ניקולסון אינו נופל ומפעיל את הנפץ, והגשר נותר על מכונו. בול נהנה מהסרט, אך הביע אי הסכמה עם הסיום.
צילומי הסרט.
הפרויקט החל ביוזמתו של פורמן, שרכש את הזכויות לכתיבת תסריט לסרט, מתוך תקווה שזולטן קורדה יביים אותו. אך כאשר אחיו של זולטן קורדה, אלכסנדר קורדה, הביע הסתייגות מתוכנו של הסרט כ"אנטי בריטי", חבר פורמן לשפיגל, ולאחר שהועלו שמותיהם של מספר במאים כהווארד הוקס ואחרים, פנו שפיגל ופורמן לדייוויד לין, שמאחוריו היו כבר מספר סרטים מצליחים. לין לא אהב את התסריט של פורמן, ולאחר שינויים רבים בתסריט הובא וילסון לכותבו מחדש.
ההסרטה החלה באתר ליד קיטוגאלה שבסרי לנקה, אך כמה סצנות צולמו באנגליה. הרכבת המופיעה בסרט הייתה קטר קיטור ישן שנרכש מממשלת סרי לנקה, על מנת שניתן יהיה להפילו מהגשר, כדרישת התסריט. הצנחנים בסרט היו אנשי חיל האוויר המלכותי הבריטי המוצבים בסרי לנקה. הצניחה צולמה כשהצלם ג'ק היליארד קשור לכנף המטוס המצניח, ואוחז במצלמת 16 מילימטרים. הגשר ששימש בהסרטה אכן הוקם על נהר בידי מקומיים, ובנייתו ארכה שישה חודשים, והחלה עוד בטרם החל הליהוק לסרט. עלות בניית הגשר הייתה רבע מיליון דולר. במהלך ההסרטה אירעה תאונת מכונית בה נהרג עוזר הבמאי ג'ון קריסון, ומאפר נפגע קשה.
צילום סצנת הגשר המתפוצץ נקבע ל-10 במרץ 1957 בנוכחות סולומון בנדרנאיקה, ראש ממשלת סרי לנקה ונכבדים נוספים. אך הפיצוץ בוטל שכן הצלם פרדי פורד לא הצליח לצאת מאזור הפיצוץ בזמן. הפיצוץ נדחה למחרת, והתבצע בנוכחות בנדרנאיקה.
מוזיקה.
מוזיקת הפתיחה של הסרט, נעימת מארש המושמעת בשריקה, הייתה ללהיט בפני עצמו, והיא אחד המאפיינים הזכורים ביותר של הסרט. המנגינה אותה שורקים החיילים הנכנסים בשערי מחנה השבויים היא נעימה משנת 1914 בשם "מארש הקולונל בוגי" שחיבר פ. ג'יי ריקטס. למנגינה זו מצטרף עיבוד תזמורתי שחיבר מלקולם ארנולד בשם "מארש הנהר קוואי", המצטרף אל המנגינה הנשרקת, ולאחר מכן גובר עליה. ארנולד זכה בפרס אוסקר על חיבור המוזיקה לסרט. לין המשיך והשתמש במארש נוסף של ריקטס "קול התותחים" בסרטו לורנס איש ערב.
המארש הוא בעל אופי בריטי, ומזוהה עם העמידה והכבוד הבריטיים אל מול שלילת כבודם במחנות השבויים. במהלך מלחמת העולם השנייה חוברו למארש מילים נוספות, המתריסות כלפי היטלר - "Hitler has only just one ball" (להיטלר יש רק ביצה אחת). על אף שבסרט אין שימוש במילים אלו, הן היו מוכרות לקהל צופי הסרט הבריטים, שידעו לקשר בין הנעימה הנשרקת ובין המילים שלא נאמרו.
שאר הפסקול של הסרט הוא דיאגטי. בסצנות רבות נשמעים רק קולותיו של הטבע. דוגמה לכך היא הסצנה בה רודפים וורדן וג'ויס אחר חייל יפני בג'ונגל, ומנסים למנוע ממנו להתריע בפני חבריו על נוכחותם, סצנה בה נשמעים רק קולות המרדף ללא מוזיקת רקע.
הצלחת הסרט.
בעוד שתקציבו הכולל של הסרט עמד על שלושה מיליוני דולרים, גרף הסרט בקופות 27,200,000 דולר (כ-490 מיליוני דולרים בערכים של 2019), הצלחה גדולה מאוד בקני המידה של אותה תקופה, והסרט נמנה עם מאה הסרטים המצליחים ביותר מבחינה כלכלית בכל הזמנים. גם בישראל התקבל הסרט בהתלהבות, והעיתון "דבר" כתב כי הוא הסרט האהוב ביותר על הקהל הישראלי בשנת תשי"ט.
אוטוקרס
אוטוקרס (Autocars Ltd) הייתה חברה שהוקמה בשנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי יצחק שובינסקי ולדיסלאב שנלר והייתה מחלוצות תעשיית הרכב בישראל, ובפרט הראשונה ליזום תכנון ויצור רכב "ישראלי".
המפורסם מבין כלי הרכב שיצאו את שערי המפעל הוא המכונית "סוסיתא", ולצדה יוצרו דגמי "כרמל", "סברה ספורט" ועוד
החברה פורקה בתחילת שנות ה-70 בידי כונס נכסים לאחר כ-14 שנות פעילות.
תעשיית הרכב בישראל עם קום המדינה.
מקובל לראות את תחילתה של תעשיית הרכב בישראל עוד בשנות השלושים (1935), בניסיון ראשון של החברה הישראלית לאוטומובילים להרכיב בארץ כלי רכב בריטי – הסטנדרד כרמל. ניסיון זה בא אל קצו לאחר ייצורן של כעשרים מכוניות בלבד.
עם קום המדינה ולאורך שנותיה הראשונות, החלה ממשלת ישראל לנסות וליזום הקמת מפעלי תעשייה בארץ. בשנים אלה היצוא היה מצומצם, ומחסור תמידי במטבע חוץ אפיין את הפעילות הכלכלית והקשה על יבוא של מוצרים הכרחיים למדינה המתפתחת. נסיונותיה של הממשלה לקיים בארץ מפעלי רכב כשלוחות של יצרנים בינלאומיים, נכשלו. תוכניות להקמת מיזמים כאלה בשיתוף עם פורד האמריקאית ופיאט האיטלקית לא יצאו אל הפועל בלחץ החרם הערבי.
בבסיסו של הצורך להקמת תעשייה מקומית ובכלל זה תעשיית רכב, עמדו כמה גורמים, ובהם הצורך ביצירת מקומות תעסוקה, הצורך באספקה סדירה לשוק המקומי, ואולי החשוב מכל - הכנסת מט"ח ארצה מתוצרת מיוצאת.
בשנת 1951 נחנך מפעל הרכב הראשון בישראל. המפעל, "קייזר-פרייזר לישראל", מיזם של איש העסקים אפרים אילין וקייזר פרייזר (Kaiser-Frazer). המפעל החל להרכיב בישראל מגוון כלי רכב, ראשית מתוצרת קייזר-פרייזר כגון "קייזר מנהטן" ו"הנרי ג'יי", ובהמשך "ג'יפ ויליס", "דופין" ו"קטר שבו" של רנו הצרפתית, קונטסה 900, וקונטסה 1300 מתוצרת חברת הינו מוטורס היפנית
חברת אוטוקרס בע"מ.
ראשיתה של החברה בשנת 1952, בסדנה חיפאית של המהנדס לדיסלאב שנלר. סדנה זו ייצרה תלת אופן פשוט, שייעודו המקורי חלוקת חלב, ברישיון רליאנט הבריטית (Reliant). באמצע שנות ה-50 חבר אל שנלר איש העסקים יצחק שובינסקי, שהיה דמות מוכרת בעולם המסחר הארצישראלי - בעיקר בזכות עסקים בינלאומיים שניהל (חברת פוסידון). שובינסקי שאף לפתח תעשיית רכב של ממש ולא להסתפק באותו רכב תלת גלגלי, ובשנת 1957 שינתה הסדנה הקטנה של שנלר את פניה והפכה לחברת "אוטוקרס" (Autocars).
תחילת הדרך, בדומה למפעל "קייזר-אילין", הייתה בחיפוש אחר דגמי מכוניות המיוצרות בהצלחה בעולם והרכבתם במפעל בארץ. גם שובינסקי נתקל באותם קשיים שמקורם בחרם הערבי, והחברה התקשתה מאוד ליצור שיתופי פעולה מסוג זה, למעט אותו שיתוף פעולה קיים עם רליאנט הבריטית. קושי זה הוביל את "אוטוקרס" להכרה כי יזדקקו לרכב מתכנון מקורי. כך, לראשונה בישראל, החלה לקרום עור וגידים תוכנית לייצור רכב שאינו מבוסס על הרכבה מקומית של דגם קיים, אלא על תכנון של רכב חדש שמכלוליו יתבססו ככל שניתן על רכיבי מדף הקימים בעולם.
תחילת הדרך: הרכב הישראלי הראשון – הסוסיתא.
רליאנט נרתמה למלאכת התכנון, ואבטיפוס ראשון נבנה באנגליה והגיע לישראל בשנת 1958. מרכבו של הרכב המתוכנן נבנה מפיברגלאס ולא ממתכת כמקובל בענף הרכב, בעיקר בשל מגבלותיה של התעשייה הישראלית הצעירה בתחום עיבוד המתכת ובשל ההשקעות האדירות שדרשה בניית מפעל מתכת יצרני כזה.
במקביל לתכנון החל מסע חיפושים קדחתני אחר חברות בינלאומיות שיספקו מכלולים לייצור השוטף. גם כאן נתקלה "אוטוקרס" בקשיים רבים עקב החרם הערבי ועקב הכמויות הקטנות יחסית של הייצור המתוכנן. לאחר חתימת הסכמים עם 27 יצרנים של מכלולים, ולאחר רכישת 100 מנועים ראשונים מתוצרת פורד (עקב החרם הערבי בוצעה רכישת המנועים דרך חברה בת של "פוסידון", שהוקמה באנגליה במיוחד לטובת העניין).