זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) בניו זילנד מוגדרות מהמתקדמות ביותר בעולם. פעילות הומוסקסואלית גברית הפכה לחוקית בשטחי המדינה מאז 1986, כאשר באותה שנה גיל ההסכמה הוגדר כשווה עבור זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד - 16 שנים. הומוסקסואליות נשית לא נחשבה פלילית מעולם.
במהלך סוף המאה ה-20, זכויותיהם של חברי קהילת הלהט"ב הניו זילנדית זכו למודעות רבה יותר, לאחר שהמדינה הכירה באיחוד אזרחי נייטרלי מגדרית מאז 2004, ובשנת 2013 הפכה למדינה ה-13 אשר מכשירה נישואים חד-מיניים וזכויות אימוץ מלאות עבור זוגות חד מיניים.
אפליה בנוגע לנטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדרי נאסרה במדינה מאז 1993. באותה שנה, החלו בנוסף לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים לשרת בגלוי בכוחות ההגנה של ניו זילנד.
מעמד בחוק.
יחסים ופעילויות הומוסקסואליות (מאורית: takatāpui) היו מקובלים במידה רבה בקרב החברה המאורית הקדם-קולוניאלית, ולא היו עונשים חוקיים או חברתיים על עיסוק בפעילות הומוסקסואלית. יחסי מין בין גברים הוגדרו פליליים לראשונה כאשר ניו זילנד הפכה לחלק מהאימפריה הבריטית בשנת 1840, ואימצה את החוק הבריטי שהפך "מעשה סדום" לפשע עם גזר דין מרבי של מוות (בפועל, ניו זילנד השתמשה בעונש מוות רק על עבירות של רצח ופעם אחת על בגידה לפני ביטולו ב-1961). בשנת 1861 החליפה הממלכה המאוחדת את עונש המוות על "מעשי סדום" במאסר עולם. ניו זילנד חוקקה חקיקה דומה שש שנים מאוחר יותר. בשנת 1893 הורחב החוק בניו זילנד כדי להוציא כל פעילות מינית בין גברים אל מחוץ לחוק, והעונשים על עבירה על החוק כללו מאסר עולם, עבודת פרך והצלפת מלקות. עם זאת, פעילות הומוסקסואלית בין נשים לא הוגדרה פלילית מעולם.
אגודת דוריאנית (1962–1988) הייתה הארגון הראשון בניו זילנד לגברים הומוסקסואלים. האגודה לרפורמה בחוק ההומוסקסואלי הבריטית סיפקה סיוע משפטי לחברה. האגודה ניסחה עצומה הקוראת לאי-הפללה של מעשים הומוסקסואלים בעוד עצומה חתומה על ידי 75 אזרחים בולטים, הוגשה (ונדחתה על ידי) הפרלמנט בשנת 1968.
בשנת 1972, נדחה היתר עבור האקדמאית והפעילה נגהואה טה אואקוטוקו לביקור בארצות הברית בטענה שהיא לסבית. הפרסום סביב התקרית היה זרז להקמת קבוצות לשחרור הומוסקסואלים בולינגטון, כרייסטצ'רץ' ואוקלנד. בשנות ה-70 של המאה ה-20 נרשמה צמיחתן של התנועות למען זכויות להט"ב המודרניות במדינה.
חבר הפרלמנט ון יאנג הציג ביולי 1974 הצעת חוק בשם "הצעת החוק לתיקון פשעים", שהייתה הצעת החוק הראשונה שהציעה ביטול הפללה של מעשים הומוסקסואלים בין מבוגרים בהסכמה. ההצעה לא צלחה ואף ספגה ביקורת מצד ארגונים לזכויות הומוסקסואלים על קביעת גיל ההסכמה לא שוויוני של 21 שנים עבור זוגות הומוסקסואלים, בניגוד לגיל 16 לזוגות הטרוסקסואלים. לאחר מכן הצהירו ארגונים לזכויות הומוסקסואלים כי יסרבו לתמוך בהצעות חוק שלא יציגו גיל הסכמה שווה. הצעת חוק דומה, שהוגשה על ידי חבר הפרלמנט וורן פריר ב-1979, נכשלה בקריאה פרלמנטרית ב-1980 עקב חוסר תמיכה מאותן סיבות על פני פער הגילאים.
בשנת 1985, פרן ויילד, חברת מפלגת הלייבור, התייעצה עם ארגוני זכויות הומוסקסואלים כדי לפתח את הצעת החוק לשינוי חוק העונשין בנושא הומוסקסואליות, אותה הציגה לפרלמנט ב-8 במרץ, אשר קראה להסיר את העבירה של פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין גברים מעל גיל 16. במהלך 14 חודשים, הצעת החוק משכה התנגדות מאורגנת מחוץ לפרלמנט על ידי תושבים שמרנים, כולל עצומה נגדה (שנדחתה על ידי הפרלמנט). בתוך הפרלמנט, ניסיונות מרובים להעלות את גיל ההסכמה ל-18 נדחו. הצעת החוק עברה בקריאה סופית ב-9 ביולי 1986, עם רוב של 49 קולות בעד מול 44 מתנגדים. היא השיגה הסכמה מלכותית ב-11 ביולי 1986, ונכנסה לתוקף ב-8 באוגוסט באותה שנה.
אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית (במרומז) הוצאה מחוץ לחוק מספר שנים מאוחר יותר על ידי חוק זכויות האדם 1993.
אנשים שהורשעו ונכלאו בגין עבירות הומוסקסואליות לפני אוגוסט 1986 לא היו זכאים אוטומטית להסתרת עבירותיהם על פי חוק הרישום הפלילי משנת 2004, שכן החוק חל בדיעבד על עבירות נוכחיות ועבירות אשר בוטלו על ידי חקיקה באופן שווה. עם זאת, אנשים בעלי עבר פלילי נקי, יכלו לפנות לבית המשפט המחוזי בבקשה להתעלם מההרשעה. עם זאת, תהליך זה רק הסתיר את ההרשעות הללו ולא מחק אותן כליל ב-28 ביוני 2017 הציגה הממשלה הצעת חוק שתאפשר לגברים שהורשעו בעבירות הומוסקסואליות בעבר להגיש בקשה למחיקת הרשעותיהם מהרישומים. ב-6 ביולי התקיימה הצעת החוק בקריאה ראשונה. שרת המשפטים איימי אדמס העלתה באותו היום בקשה רשמית להתנצלות מאת הפרלמנט על ההרשעות, לה הסכים הפרלמנט פה אחד. הצעת החוק התקבלה בפרלמנט ב-3 באפריל 2018 וקיבלה הסכמה מלכותית ב-9 באפריל 2018, בעודה הפכה לחלק מחוק הרישום הפלילי (ביטול הרשעות בגין עבירות הומוסקסואליות היסטוריות, 2018), ונכנסה לתוקף למחרת.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות.
חוק תיקון הרכוש (מערכות יחסים) משנת 2001 מעניק למעשה לזוגות, בין אם בני המין השני או מאותו המין, את אותן זכויות קניין כפי שקיימות מאז 1976 לזוגות נשואים בעת ניתוק מערכת יחסים.
חוק האיחוד האזרחי משנת 2004 הקים את מוסד האיחודים האזרחיים לזוגות חד-מיניים וגם לזוגות הטרוסקסואלים. החוק דומה מאוד לחוק הנישואין משנת 1955, עם החלפת המונח "נישואים" במונח "איחוד אזרחי". שנה לאחר מכן התקבל חוק היחסים (הפניות סטטוטוריות) משנת 2005 כדי להסיר הוראות מפלות מרוב החקיקה.
נישואים חד מיניים.
נישואים חד מיניים בניו זילנד סורבו לקבל אישור שיפוטי על ידי בית המשפט לערעורים לאחר התיק קווילטר נגד היועץ המשפטי לממשלה בשנת 1994. עם זאת, בניגוד לאוסטרליה ולחלק גדול מארצות הברית, ניו זילנד סירבה לאסור מראש על הכרה בנישואים חד מיניים למקרה שפרלמנט עתידי יחליט לאשר זאת בחוק נישואים מתוקן. בדצמבר 2005, הצעת חוק בנושא של חבר פרלמנט נכשלה בקריאה ראשונה.
ביולי 2012 הוצעה הצעת חוק של חברת הפרלמנט לואיזה וול ממפלגת הלייבור, שהציעה להגדיר נישואים ככוללים ללא קשר למגדר הזוגות. הצעת חוק "התיקון לנישואים (הגדרת נישואים)" עברה בקריאה ראשונה ב-29 באוגוסט 2012, עם רוב של 80 קולות בעד לעומת 40 מתנגדים (ונמנע אחד). דיווחים ראשוניים הוכיחו תמיכה רחבה בנישואים חד מיניים הן בתוך הפרלמנט (בעיקר של ראש הממשלה ג'ון קי) והן בקרב הציבור הרחב, כאשר סקרים שנערכו במאי 2012 הצביעו על 63% תמיכה באותה שנה. בדצמבר 2012 הופיעה המושלת הכללית לשעבר, דאם קתרין טיזר, בקמפיין וידאו מקוון התומך בהכשרת נישואים חד מיניים, לצד הזמרות הניו זילנדיות אניקה מואה, בו רונגה והולי סמית', כמו גם השחיין האולימפי דניון לואדר. במרץ 2013, אגפי הנוער של כל שמונה המפלגות המיוצגות בפרלמנט הודיעו במשותף על תמיכתם בהצעת החוק, כולל אגף הנוער של ניו זילנד פירסט, שחברי הפרלמנט שלה הצהירו כי יצביעו נגדה. הצעת החוק עברה בקריאה שנייה ושלישית ברוב 77 מול 44, הפכה לחוק דה יורה ב-19 באפריל 2013, ונכנסה לתוקף דה פקטו באוגוסט 2013. סקר מספטמבר-אוקטובר 2016 על ידי קרן "Varkey" מצא כי 74% מבני 18–21 תמכו בהכשרתם של נישואים חד מיניים בניו זילנד.
הורות ואימוץ.
ב-21 במאי 2006 העלתה מטיריה טוראי, חברת הפרלמנט מטעם הרשימה הירוקה, את סוגיית האימוץ בקרב זוגות חד מיניים, בטענה שחוק האימוץ של ניו זילנד משנת 1955 לא עונה על המורכבות של החברה הניו זילנדית כיום. טוראי טענה כי בעקבות חקיקת איחודים אזרחיים במיוחד, יש לאפשר להורים חד-מיניים לאמץ באופן חוקי.
בעבר, לא הוצגו חסמים ספציפיים המונעים מלהט"ב לאמץ ילדים, פרט לכך שגברים לא היו רשאים לאמץ ילדות. חוק הנישואים החד מיניים אשר נכנס לתוקף החל מ-19 באוגוסט 2013, התיר בחוק אימוץ משותף על ידי זוגות נשואים חד מיניים, בעוד זוגות לא נשואים מכל מין, וזוגות באיחוד אזרחי, הפכו רשאים לאמץ ילדים במשותף בדצמבר 2015, בעקבות פסיקת בית המשפט העליון של ניו זילנד אשר קבעה שהאיסור הפר את חוק מגילת הזכויות של ניו זילנד משנת 1990. הגיל המינימלי לאימוץ בניו זילנד הוא 20 שנים לילד קרוב (אימוץ חורג) ו-25 שנים או גיל הילד פלוס 20 שנים (הגדול מביניהם) לילד זר.
הגנה מפני אפליה.
חוק זכויות האדם 1993 מוציא מהחוק אפליה על רקע נטייה מינית, אשר לעיתים כלל זהות מגדרית וביטוי מגדרי גם כן. בתחילה, חוק זה החריג באופן זמני את פעילות הממשלה עד 1999. עם זאת, בשנת 1998 הוגשה הצעת חוק תיקון שהופכת פטור זה לצמיתות אשר נזנח בעקבות חילופי ממשלה בשנת 1999. ממשלת הלייבור החדשה במקום זאת העבירה תיקון נוסף להחלת החוק על פעילות ממשלתית, כדי ליצור יכולת חדשה לבתי המשפט "להכריז" על חקיקה שאינה מתיישבת עם החוק.
בינואר 2006 עלו כותרות חדשות על ידי מדיניות בנק הזרע על סירוב תרומות מגברים הומוסקסואלים. במרץ 2006 תוקנה התקנה.
חוקים נגד פשעי שנאה.
סעיף 9 (1) (ח) לחוק העונשין 2002 הופך לגורם מחמיר בגזר הדין אם עבירה פלילית היוותה פשע שנאה, הכולל נטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדר.
שירות צבאי.
הומוסקסואלים, לסביות, טרנסג'נדרים וביסקסואלים רשאים לשרת באופן גלוי בכוחות ההגנה של ניו זילנד מאז שחוק זכויות האדם של ניו זילנד משנת 1993 נחקק.
זהות מגדרית.