דרומית לאראס הייתה תוכנית הקרב לתקוף את אגפי הכפר בולקור עם הדיוויזיה הבריטית ה-62 והדיוויזיה האוסטרלית ה-4 ולהניס את המגנים הגרמנים מעמדותיהם המבוצרות לעבר התעלות האחוריות. תחילה תוכננה התקיפה לבוקר 10 באפריל, ברם מזג אוויר קשה עיכב את הטנקים שיועדו לתקיפה, והיא נדחתה ב-24 שעות. שני גדודים מהרגימנט "ווסט יורקשייר", שלא קיבלו הפקודה לדחיית המתקפה הסתערו ונסוגו עם אבדות קשות. על אף מחאות מצד המפקדים האוסטרלים, המתקפה חודשה בבוקר 11 באפריל; בגלל תקלות מכניות רק 11 טנקים הצליחו לסייע למתקפה, ומטח הארטילריה המוגבל הותיר את מרבית חוטי התיל הגרמניים שלמים. זאת ועוד, ההסתערות הכושלת של היום הקודם הזהירה את הגרמנים מפני התקפה הממשמשת ובאה, והם היו ערוכים יותר מאשר היו בגזרה הקנדית. חלקים מהדיוויזיה האוסטרלית ה-4 אומנם הצליחו לכבוש חלק מחפירות הגרמנים, אך הם אולצו לסגת בסופו של דבר עם אבדות כבדות. המגננה לעומק יושמה כאן בהצלחה על ידי המפקד הגרמני, שלפיכך הצליח לשגר מתקפת נגד אפקטיבית. הגרמנים, לאחר ששבו שני טנקים, הבחינו כי הם מנוקבים מכדורים חודרי שריון והאמינו בטעות כי רובה עם כדורים חודרי שריון יהיה כלי יעיל כנגד טנקים, שגיאה שתפסה אותם לא מוכנים בהמשך.
השלב השני למערכה.
בתום יומיים של קרבות החלה הפוגה זמנית בלחימה, מאחר שהצדדים נדרשו להיבט הלוגיסטי הכרוך בהחזקת צבאות בשדה הקרב. גדודי הנדסה סללו כבישים ארעיים, כלים ארטילריים כבדים הוצבו, הובא מזון לאנשים ולסוסים, ותחנות לפינוי הנפגעים מהתקפות הנגד הצפויות הוקמו. בפני מפקדי מדינות ההסכמה עמדה באותה העת דילמה אם להמשיך ללחוץ על האויב עם הדיוויזיות המותשות שלהם ובכך להסתכן במחסור בכח אדם או להחליפן בדיוויזיות רעננות ולאבד את המומנטום של המתקפה.
ב-20 באפריל 1917 נכתב בטיימס הלונדוני: "ההישג הגדול שלנו בהתקדמותנו האחרונה פה מצוי בכך שהנסנו את האויב מכל השטחים השולטים ומנענו ממנו תצפית. לאחר שהבטחנו את היעדים הגבוהים הללו, לא יהיה זה קל בהכרח להמשיך בהתקדמות השוטפת. התקפה במורד מדרון החשוף לירי מדרונות מתונים ממנו (הכוונה לירי מהאגף) היא בדרך כלל קשה מאוד. וכעת לחזית הכללית.. חייבים לציין תקופה ארוכה של עבודה קשה שאותה הכרנו בסום של הרעשה והסתערות חוזרים ונשנים על עמדות עצמאיות (אישיות) שלא ניתן לכבוש אף אחת מהן, עד שנכבשת קרקע שולטת".
החדשות מהקרב, שהגיעו לגנרל לודנדורף במהלך חגיגות יום הולדתו ה-52 במפקדתו בקרויצנאך (Kreuznach), לא היוו סיבה לאופטימיות עבורו. הוא כתב: "הייתי מלא ביטחון לקראת המתקפה הצפויה וכעת אני מדוכא עמוקות". הוא טלפן למפקדיו והתרשם "כי העקרונות שהונחו על ידי ה-OHL (המטה הכללי הגרמני) היו טובים. אך כל חוכמת המנהיגות תלויה ביישומם כיאות". מאוחר יותר הסיקה ועדת חקירה כי פלקנהאוזן אכן הבין שלא כהלכה את עקרונות ההגנה לעומק. לודנדורף הורה מיד על תגבורת. ב-11 באפריל הוא הדיח את ראש המטה של גנרל פלקנהאוזן, ומינה במקומו את קולונל פריץ פון לוסברג (Lossberg), מומחה באסטרטגיית הגנה, לו ניתן ייפוי כוח שאפשר לו לחלק פקודות בשמו של לודנדורף. בתוך שעות מהגעתו לוסברג ארגן מחדש את ההגנה הגרמנית.
במהלכו של השלב השני למערכה המשיכו מדינות ההסכמה ללחוץ על האויב מזרחית לאראס. מטרתן הייתה לבסס את הישגיהם בימים הראשונים למתקפה כדי לשמור על היוזמה, וכדי להבקיע בתיאום עם הצרפתים באן. אלא שמתקפת ניבל החלה להיכשל ועל גנרל הייג הופעל לחץ להעסיק את הגרמנים באראס כדי למזער את מספר הנפגעים הצרפתים.
קרב לניקור (15 באפריל).
מפקד קורפוס המילואים ה-14 הגרמני, גנרל אוטו פון מוזר (Moser), הבחין כי הדיוויזיה האוסטרלית ה-1 מחזיקה בחזית ברוחב 12 קילומטרים, והוא תכנן מתקפה שתהדוף אחורנית את עמדותיהם הקדמיות, תשמיד מאגרי אספקה ונשק, כשלאחריה ייסוג חזרה לקו הינדנבורג. הפיקוד הגרמני צירף לו דיוויזיה נוספת כדי לחזק את המתקפה.
הכוח הגרמני שתקף באמצעות 23 גדודים (מ-4 דיוויזיות שונות) הצליח להבקיע את קו החזית האוסטרלי בין הדיוויזיה ה-1 לדיוויזיה ה-2, וכבש את הכפר לַנִיקוּר (Lagnicourt). מתקפת נגד מצד הגדודים האוסטרליים 9 ו-20 הדפה חזרה את הגרמנים, שספגו מצדם 2,313 נפגעים, לעומת 1,010 אוסטרלים בתום העימות.
הקרב השני על הסקארפ (24-23 באפריל).
ב-23 באפריל שיגרו הבריטים מתקפה מזרחית מהכפר ואנקור (Wancourt) לעבר וִיס-אן-ארטואה (Vis-en-Artois), כשחלקים מהדיוויזיות 30 ו-50 מגיעים תחילה להישגים, אך נבלמים עם אבדות קשות. הלאה צפונה משם, ניסיון של הגרמנים לכבוש את הכפר מוֹנְשִׁי-לה-פרה (Monchy-le-Preux) נבלם על ידי רגימנט המשמר של ניופאונדלנד. הפיקוד הבריטי החליט נגד המשך ההתקדמות לנוכח התנגדות גרמנית עיקשת, והמתקפה בוטלה למחרת היום, ב-24 באפריל.
קרב ארלה (29-28 באפריל).
כדי להבטיח את אגפו הדרומי-מזרחי של רכס וימי, שנכבש זה מכבר על ידי הגיס הקנדי, שיגרו כוחות בריטיים וקנדיים מתקפה לעבר העיירה אַרְלֶה (Arleux) ב-28 באפריל. ארלה נכבשה יחסית בקלות, אולם המתקפה הבריטית בעיירה גוורל (Gavrelle) נתקלה בהתנגדות עיקשת יותר מצד המגנים. גוורל נכבשה בערבו של 28 בחודש והוחזקה למרות מספר מתקפות נגד גרמניות. היעד המוגבל של אבטחת אגפו של רכס וימי אומנם הושג, אך במחיר אבדות גבוה.
קרב בולקור השני (17-3 במאי).
לאחר שההסתערות הראשונית שלהם נכשלה בהבקעת קווי ההגנה בבולקור, החלו המפקדים הבריטים בהכנות להסתערות נוספת. הבריטים החלו בהרעשה ארטילרית עזה, וב-20 באפריל השמידו למעשה את הכפר בולקור. הסתערות החיילים, אף שתוכננה ל-20 באפריל, נדחתה מספר פעמים עד שנקבעה לבסוף לבוקר 3 במאי. בשעה 03:45, חלקים מהדיוויזיה ה-2 תקפו מזרחית לבולקור במטרה לפרוץ את קו הינדנבורג ולכבוש את אַנְדְקוּר-לה-קַנִיקוּר (Hendecourt-lès-Cagnicourt), שעה שחיילים מהדיוויזיה ה-62 תקפו את בולקור עצמו. המתקפה, שהופסקה ב-17 במאי לנוכח התנגדות גרמנית חזקה, השיגה מעט מאוד מיעדיה. האוסטרלים אומנם השתלטו על מרבית ממערכת החפירות הגרמנית שבין בולקור לכפר רְיַאנקוּר-לה-קניקור (Riencourt-lès-Cagnicourt), ברם נכשלו בכיבוש אנדקור. גם ממערב נכשלו הבריטים להתקדם לאנדקור לאחר שספגו אבדות כבדות עת סילקו את הגרמנים מבולקור.
הקרב השלישי על הסקארפ (4-3 במאי).
הבריטים, לאחר שאבטחו את האזור סביב ארלה בסוף אפריל, היו נחושים לשגר מתקפה נוספת ממזרח למוֹנְשִׁי במטרה להבקיע את קווי ההגנה ולהגיע אל ה-"Wotanstellung", מערך ביצורים עיקרי בהגנת הגרמנים. המתקפה תוכננה להיות אחת משני ראשי חץ (השנייה היא המתקפה האוסטרלית בבולקור) שישוגרו במקביל. הצלחה פה, כך קיוו המפקדים הבריטים, תאלץ את הגרמנים לסוג הלאה מזרחה. במציאות, שני ראשי החץ לא הצליחו להשיג התקדמות משמעותית והמתקפה בוטלה למחרת היום. על אף שהיה כישלון, הלקחים שנלמדו מהקרב על חשיבות התיאום והתקשורת בין הטנקים, חיילי הרגלים והארטילריה יושמו לאחר מכן בקרב קמברה (נובמבר -דצמבר 1917).
תוצאות הקרב.
אם לשפוט לפי היומיים הראשונים של הלחימה, המתקפה באראס הייתה לא פחות מהצלחה מסחררת בחזית המערבית. שטח רב, כולל מספר נקודות בעלות חשיבות אסטרטגית, שהחשובה מביניהן רכס וימי, נכבשה תמורת מעט אבדות, באופן יחסי. זאת ועוד, יעד נוסף שהושג במתקפה היה משיכת חיילים גרמנים הרחק מגזרת המתקפה הצרפתית באן. אולם במציאות הישגי מדינות ההסכמה בקרב אראס עומעמו על ידי מספר נפגעים גבוה וכישלון מתקפת ניבל. עד גמר המתקפה ספגו הבריטים למעלה מ-150,000 נפגעים, ואף על פי שהיה בידיהם להשיג הצלחות מוקדמות, לא הגיעו להבקעה משמעותית והמצב בגזרה שב לקיפאון. היסטוריונים מייחסים את הניצחון בקרב לבריטים, אך בהקשר הרחב הייתה לכך השפעה מועטה מאוד על המצב האסטרטגי-טקטי בחזית המערבית. מאוחר יותר ציין לודנדורף: "אין צל של ספק כי מאחורי המתקפה הבריטית מסתתרים יעדים בעלי חשיבות אסטרטגית מכרעת, אולם מעולם לא הצלחתי לגלות מהם". בניגוד לכך הוא גם היה "מיואש עד מאוד; היה ועקרונות דוקטרינת ההגנה שלנו הוכחו כשגויים, ואם כן, מה ניתן היה לעשות?".
25 עיטורי צלב ויקטוריה, הראשון בחשיבותו בצבא הבריטי, הוענקו בתום הקרב לחיילי חבר העמים. ב-24 באפריל 1917 העניק קיסר גרמניה, וילהלם השני, לקולונל פריץ פון לוסברג את עלי האלון לעיטור פור לה מריט, אותו קיבל בקרב על הסום.
נפגעים.
הנתונים המצוטטים ביותר של נפגעי מדינות ההסכמה הם אלו של לויטננט גנרל ג'ורג' פוק (George Fowke), שלישו של הייג. סך הנפגעים בקרב הסתכם ב-158,660, מתוכם 87,226 מהארמייה השלישית, 46,826 מהארמייה הראשונה (לרבות 11,004 קנדים שנפגעו ברכס וימי) ו-24,608 הארמייה החמישית. מנגד, מספר הנפגעים בצד הגרמני קשה יותר לאומדן. בנוסף לכך, רשומות הגרמנים לא כוללות את אלו אשר "נפצעו קל". קבוצת וימי וקבוצת סושה איבדו 79,418 איש, ואילו מספרי האבדות של קבוצת אראס הם חלקיים. ההיסטוריון הצבאי הבריטי ג'ון קיגן מעריך את כלל אבדות הגרמנים ב-130,000.
מפקדים.
הדעות על תוכנית הקרב של הגנרל אלנבי היו חלוקות. הייג אומנם החמיא להצלחות הראשוניות של תוכנית הקרב, אך פקודיו של אלנבי מנגד "התנגדו לדרך בה ניהל את ... שלב ההתשה." לאחר הקרב נשלח אלנבי לפקד על חיל המשלוח המצרי בפלשתינה. הוא ראה בכך "אות לכישלון" אולם הוא "הצליח להשיב את המוניטין שלו על ידי כך שהביס את העות'מאנים". גנרל הייג לעומתו, נשאר בתפקידו עד לתום המלחמה.