בשלהי המאה ה-19 המציא דנגליס את תותח ההרים שייחודו ביכולת הובלתו הקלה בשטחי קרקע קשים ויועד ללוחמה בשטח הררי, כסיוע לכוחות חיל הרגלים. התותח בקוטר 75 מילימטרים יוצר באופן סדרתי על ידי חברת שניידר אלקטריק, כונה "תותח שניידר-דנגליס" והופעל במלחמות הבלקן ובמלחמת העולם הראשונה.
דנגליס שימש כראש מטה חטיבת רגלים באזור אפירוס, ב-1904 הועלה לדרגת לויטננט קולונל והועבר לתפקיד במטה הכללי היווני וב-1907 הועלה לדרגת קולונל. במקדוניה היוונית שהייתה עדיין נתונה רשמית תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, התחולל בראשית המאה ה-20 עימות בין מיליציות יווניות לבולגריות במטרה לקבוע עובדות בשטח לקראת מאבק עצמאות עתידי. האימפריה שנתונה הייתה בעימות בין הסולטאן עבדול חמיד השני לתנועת הטורקים הצעירים הפגינה חולשה צבאית ופוליטית וצבאה לא התערב בנעשה. ידם של הבולגרים הייתה על העליונה ודנגליס נשלח לעמוד בראש הארגון "הפאן-הלני" במקדוניה כדי לארגן את ההתנגדות היוונית. צעדיו הוגבלו על ידי המלך גאורגיוס בשל רצונו להימנע מעימות ישיר נוסף מול העות'מאנים, עניין שהוביל לאי שקט בקרב החוגים הלאומנים בצבא שראו בחבל שטח מולדת היסטורי. ביוני 1909 נקראו בחזרה לממלכה, כל קציני הצבא אשר פעלו באופן לא רשמי ברחבי מקדוניה והעניין הוביל להפיכה כנגד המלך.
ב-1911 הועלה דנגליס לדרגת מייג'ור-ג'נרל ומונה לראש המטה של צבא היבשה, הן בשל כישוריו והן בשל הצורך לאזן בין תומכי הקיסרות הגרמנית נאמני המלך במטה הכללי כדוגמת הגנרל יואניס מטאקסס, לבין הלאומנים היוונים. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה שימש כראש המטה של הארמייה עליה פיקד יורש העצר קונסטנטינוס ובנובמבר 1912 מונה כאחד מנציגי ממלכת יוון לועידת השלום בלונדון. במרץ 1913 הועלה לדרגת לויטננט ג'נרל ומונה למפקד גיס.
מלחמת העולם הראשונה.
בשלהי 1914 פרש דנגליס מהשירות הצבאי והצטרף למפלגה הליברלית היוונית בראשות אלפתריוס וניזלוס וב-1915 נבחר כחבר פרלמנט מטעם חבל אפירוס. הוא מונה לשר המלחמה וביחד עם וניזלוס והאדמירל פבלוס קונטוריוטיס פעלו להדחת המלך קונסטנטינוס, בשל עמדתו הפרו-גרמנית. לאחר ההפיכה שפרצה בסלוניקי בראשות הגנרל אמנואיל זימברקקיס ובעידודו של מפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית מוריס סראי, הצטרך דנגליס ל"ממשלה הזמנית להגנת האומה" שהוקמה בעיר בראשות וניזלוס. דנגליס, וניזלוס וקונטוריוטיס נודעו כ"טרויקה" להגנת האומה. לאחר הצטרפותה של יוון למלחמה והדחתו של המלך קונסטנטינוס, מונה למפקד בפועל של צבא יוון.
וניזלוס ודנגליס פעלו לארגונו מחדש של צבא יוון והצליחו לגייס כוח שצבאי שמנה 160,000 חיילים אשר אורגנו ב-10 אוגדות. כך, עלתה מצבת הכוח הלוחם של מדינות ההסכמה בחזית המקדונית ל-600,000 לוחמים, לעומת 450,000 חיילים של מעצמות המרכז, רובם בולגרים. יתרון כמותי זה, איפשר למפקד הצרפתי החדש בזירה הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה להכריז בתחילת ספטמבר 1918 על מתקפה כוללת לאורך עמק הוארדאר אשר הובילה להכרעת החזית. ב-29 בספטמבר נכנעה ממלכת בולגריה וחודש מאוחר יותר האימפריה העות'מאנית. מפקד קבוצת הארמיות הבריטיות הגנרל ג'ורג' מילן ציין במברק לדנגליס שללא הצטרפות הכוחות היוונים לחזית, מדינות ההסכמה לא יכולות היו להוציא לפועל את מתקפת הווארדאר ולנצח במערכה.
שלהי הקריירה ואחריתו.
לאחר תום המלחמה חזר דנגליס לחיים הפוליטיים ולאחר ההפסד בבחירות 1920 ויציאתו לגלות מרצון של וניזלוס, התמנה ב-1921 ליושב ראש המפלגה הליברלית במקומו. הוא המשיך לכהן בממשלה היוונית עד לבחירות של 1923 וב-1924 פוטר מהממשלה. לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים הידרדר מצב בריאותו והוא נפטר מדום לב ב-9 במרץ 1924.
מונגרם
מונגארם (שוודית: Månegarm) היא להקת בלאק/ויקינג מטאל מהיישוב נורטאליה שבשוודיה.
הלהקה נוסדה בשנת 1995 על ידי סוון רוסנדל (Svenne Rosendal), יונאס אלמקיסט (Jonas Almquist) ופייר וילהלמסון (Pierre Wilhelmsson ). שם הלהקה נלקח מהשם "מאנגארמר" (Mánagarmr), שמו של זאב במיתולוגיה הנורדית.
דיסקוגרפיה.
מונגרם הוציאה שבעה אלבומים, מיני-אלבום אחד ושני דמואים.
סויוז TMA-19
סויוז TMA-19 (ברוסית: Союз ТМА-19) היא חללית סויוז ששוגרה מקוסמודרום בייקונור ב-16 ביוני 2010 בשעה 3:35 בבוקר שעון מקומי, אל תחנת החלל הבינלאומית. היא עגנה בתחנה ב-17 ביוני בשעה 22:25 UTC (באותו זמן בביקונור כבר יהיה יום המחרת, 19 ביוני).
החללית שוגרה ביום השנה לשיגורה של ולנטינה טרשקובה, האישה הראשונה בחלל, ששוגרה מאותו כן שיגור, 47 שנים קודם לכן, ויום לפני יום השנה ה-27 לשיגור של סאלי רייד, האמריקאית הראשונה בחלל. זהו גם השיגור ה-100 אל תחנת החלל הבינלאומית והטיסה ה-106 של החללית סויוז מאז טיסה המאוישת הראשונה בשנת 1967.
זוהי הטיסה הראשונה של האסטרונאוטית שאנון ווקר, שהיא האסטרונאוטית הראשונה מן העיר יוסטון, מקום מושבו של מרכז החלל ג'ונסון של נאס"א, המנהל את הטיסות המאוישות. ווקר לקחה איתה לטיסה שעון יד שהיה שייך לאמיליה ארהארט, האישה הראשונה שהטיסה מטוס בטיסה טרנס-אטלנטית. החללית עגנה בתחנת החלל, עם השעון, ביום השנה ה-82 לטיסה הטרנס-אטלנטית הראשונה של ארהרט (בה הייתה נוסעת). דאגלס ווילוק יהיה הקצין הראשון מצבא ארצות הברית שיפקד על התחנה, בעודו בשירות פעיל.
עם הגעת האסטרונאוטים אל התחנה, הם יחזירו את גודל הצוות שלה לשישה אנשי צוות, לאחר ששלושה אנשי צוות עזבו את התחנה מוקדם יותר השנה.
הצוות.
צוות ששוגר:
צוות שחזר:
תל מלחתה
תֵּל מַלְחֲתָה הוא אתר ארכאולוגי השוכן בבקעת ערד, על גדתו המזרחית של נחל מלחתה, בסמוך להתחברותו עם נחל באר שבע. שמו הערבי של התל הוא תל אל-מילח (תל המלח), כנראה האתר היה קשור בזמני קדם למסחר במלח שהופק מים המלח. צורתו של התל היא סגלגלה, אורכו כ-200 מטר ורוחבו כ-75 מטר, ושטחו כ-15 דונם. בגדתו הצפונית של נחל מלחתה, נמצא תל קטן שנקרא "תל מלחתה הקטן". התל נמצא כיום בתחום בסיס נבטים.
מצפון לתל- שרידי מצד מהתקופה הרומית-ביזנטית, השייך למערכת המבצרים של ה"לימס פלשתינה"-קו הגבול המוגן שהשתרע מ-רפיח ל-ים המלח, למניעת התפרצותם צפונה של שבטי המדבר.
תולדות היישוב בתל מלחתה.
באתר התקיים יישוב מבוצר בשתי תקופות: תקופת הברונזה התיכונה 2 ב' ותקופת הברזל 3-2. היישוב בתקופת הברונזה התיכונה דמה ליישובים אחרים בארץ ישראל באותה תקופה, כלומר יישוב מוקף סוללה. בתקופת הברזל התקיים יישוב מבוצר, שהותקף ונפגע מספר פעמים, אך גם שוקם במהלך התקופה, עד שלבסוף ננטש בסוף התקופה עם חורבן בית ראשון. מהממצא האדומי הרב שהתגלה באתר לא ברור אם היישוב היה חלק מממלכת אדום, או שהוא היה תחת שלטון ממלכת יהודה והתגוררה בו אוכלוסייה אדומית רבה. ממחצית התקופה ההלניסטית ועד התקופה הביזנטית שימש האתר כמוצב צבאי שהגן על בקעת ערד ובאר שבע.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה במקום יישוב בדואי קטן. סלילת הדרך לערד הוציאה את תל מלחתה מבידודה.
זיהוי האתר.
ישנו ויכוח בין החוקרים על זיהוי האתר בתקופת המקרא. פ"מ פבל זיהה אותו עם מולָדָה, שהייתה אחת מערי שמעון (; ; ). ג'ון גרסטנג ובנימין מזר זיהו אותו עם חרמה (; ; ). יוחנן אהרוני זיהה אותו עם 'ערד לבית ירחם' שמופיעה לצד 'ערד רבת' ברשימת כיבושי שישק בנגב. משה כוכבי זיהה אותו עם בעלת באר (), על בסיס הבארות באזור האתר, ונאמן זיהה אותו עם העיר טלם שמופיע באותו הפסוק. בתקופה הרומית רוב החוקרים מזהים את האתר עם מוליאתה, שמופיעה במיסמכי מינהל מהמאה ה-6 לספירה.
החפירות באתר.
בשנת 1962 חפר בתל מלחתה ד"ר יוחנן אהרוני במסגרת החפירות בתל ערד.
תל מלחתה הקטן נחפר בשנת 1980 על ידי רות עמירן. בתל מלחתה הגדול התקיימו שבע עונות חפירה. בשנים 1967 ו-1971 נחפר התל על ידי המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב בראשותו של משה כוכבי, בשנת 1990 נחפר האתר על ידי משלחת משותפת של המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת ביילור בטקסס שבארצות הברית, בניהולם של יצחק בית אריה ושל ב' קרסון, עד שנת 1996 הם ערכו חמש עונות חפירה.
שכבות התל.
התקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה הקדומה.
בתקופות אלו התקיים כנראה יישוב קטן בתל מלחתה הקטן, באתר המרכזי נמצאה רק קרמיקה מועטה ולא התגלו שרידי בניה.
תקופת הברונזה התיכונה 2 ב (1,700-1,800 לפנה"ס).
בשכבה VI התגלו שרידי יישוב מבוצר, שהוקף בסוללה שנתמכה בחלקה הפנימי בקיר אבן. הקרמיקה בשכבה זו כללה גם כלי יבוא מקפריסין ממשפחת White Painted. שטח היישוב בתקופה זו השתרע כנראה על עשרה דונם.
תקופת הברזל 2–3 (586-950 לפנה"ס).
בשכבה V שמתוארכת לסוף המאה ה-10 לפנה"ס הוקם יישוב. יישוב זה היה מוקף חומת לבנים בעובי של 4.5 מטר, והחומה נתמכה בחלקלקה, שצופתה באבנים. בחפירות נתגלו שרידי מבנים, שאחד המבנים אורכו 15 מטר ורוחבו שבעה מטרים, שחולק בשתי שורות עמודים לשלושה מרחבי אורך. מבנה זה כנראה שימש כמחסן. יישוב זה חרב בשרפה, שלדעת יצחק בית אריה מיוחסת למסעו הצבאי של שישק בארץ ישראל.