סן נו ריקיו (יפנית: 千利休; 1522–1591) היה נזיר, משורר ואמן תה ידוע אשר נולד בעיר סאקאי תחת השם סן סואקי (Sen Soaki) ועיצב מחדש את טקס התה היפני (Cha no Yu). ריקיו צירף את כל שלמד ויצר טקס תה צנוע ופשוט בו שילב פילוסופיה ואסתטיקה על פיהן אף עיצב את מהלך טקס התה ואת כלי הכנת התה והגשתו.
חייו.
ריקיו החל את לימודי טקס התה בגיל צעיר אצל אמן תה בשם Kitamuki Dōchin ובשנת 1540 החל ללמוד אצל Takeno Jō-ō, נזיר זן ואמן תה ידוע, אשר לימד אותו טקס תה שונה מעט מהטקס ההמוני שהיה פופולרי באותה תקופה. הטקס החדש נקרא תה ואבי (Wabi Cha), והוא נשען על פילוסופיית הוואבי המדגישה פשטות, צניעות ומציאת יופי בדברים היומיומיים והלא מושלמים. ריקיו, אשר נהג לתרגל זן, הגיע להבנה כי תרגול הכנת התה על כל שלביו הוא הדרך הטובה ביותר לתרגול זן. הוא לימד את ארבעת העקרונות של התה, אלה הם הרמוניה, טהרה, שלוה והערכה. כמו כן הוא הדגיש שיש להימנע מהתפארות וממותרות. כך הפכה הכנת התה והגשתו לטקס אשר אפשר לאנשים להתרכז בהווה, ביופי הפשוט והרגיל, לרוקן את התודעה ואולי אף להגיע להארה.
עד 1560 אירח ריקיו אין ספור טקסי תה וביסס עצמו כאמן תה מוביל. בשנת 1570 פגש את הדאימיו אודה נובונאגה (Oda Nobunaga) וארח אותו בטקס תה. מאותו הרגע הפך נובונאגה לפטרונו של ריקיו, וזה האחרון עזר לו וייעץ לו בעת אירוח טקסי תה. הטקס, שבאותה תקופה התבצע באולמות גדולים ומפוארים וכלל משתתפים רבים, אפשר למנהיגים ולאנשים בעלי ההשפעה להציג את עושרם ועצמתם בפומבי ונתן להם לגיטימציה לשליטה. בנוסף, בתקופה זו של מלחמות רבות בין דאימיו בעלי עצמה, היה ריקיו מארח סמוראים רבים בטקסי תה אשר סיפקו להם הפוגה ומנוחה מהלחימה והזדמנות לאגירת כוחות מחודשים. עם מותו של נובונאגה, הפך ריקיו לאמן התה של יורשו, טויוטומי הידיושי (Toyotomi Hideyoshi), השליט הצבאי שאיחד את יפן לאחר תקופת מלחמות ארוכה (1467-1573). הם אירחו יחד טקסי תה רבים ובהם טקסים מפוארים ביותר בארמון הקיסר. היה זה הזמן בו הקיסר העניק לסן סואקי את שמו סן נו ריקיו.
באותה תקופה החל ריקיו מתנגד לראוותנות והזוהר של טקס התה והחל מקדם את טקס הוובי הצנוע יותר. יש הטוענים כי התנגדות זו יצרה מחלוקת קשה בינו לבין הידיושי אשר ציווה עליו לבצע התאבדות (ספוקו). התאבדותו של ריקיו התבצעה לאחר טקס תה ובנוכחות אורחים רבים.
השפעתו של ריקיו על טקס התה ומרכיביו הייתה רבה. בטקס שיצר הוא ביטל לחלוטין את המעמדות והתמקד בריקון התודעה והתרכזות ביופי הפשוט של חפצים יומיומיים. כדי ליישם זאת, הקטין סן נו ריקיו את חדר התה ובכך יצר מצב של אחווה, שיתוף וקרבה בין משתתפי הטקס ועיצב סביבה המשרה תחושת רוגע ושלווה טבעית.
ריקיו בנה אגן מים (Water Basin) בחצר חדר התה על מנת שהאורחים ישטפו מידיהם את האבק המזהם וייטהרו לפני כניסתם. האגן מוקם נמוך, קרוב לאדמה, על מנת לאלץ גם את האנשים המכובדים, החזקים והמשפיעים ביותר להתכופף, ובכך להזכיר להם כי הם שווים בין האורחים ושעליהם להיות צנועים. את העיקרון הזה הוא יישם גם בכניסה הנמוכה לחדר התה ובכך טשטש כל הבדל מעמדות. בנוסף לשינויים אלה יצר ריקיו את כלי הכנת התה והגשתו (Raku Ware) ברוח הוואבי. לשם כך הוא בחר חומרים פשוטים ויומיומיים המדגישים את ההיבט הרגיל והיומיומי שבתה. כלים אלה הם נראים גסים, פגומים ולא סימטריים, דבר המדגיש את יופיים הפשוט.
סן נו ריקיו, היה בין אמני התה הידועים והמובילים ביפן שעיצבו במהלך השנים את טקס התה שאנו מכירים כיום על פי תפיסת עולמו הצנועה ואסתטיקת הוואבי בה דגל אותה שאב ממוריו הידועים והמוערכים. טקס צנוע, פשוט המשרה אווירת שלווה ושוויון, שם דגש גם על הכנת והגשת התה, ועל תרגול הזן.
האגואיסט
אברהם בן-שושן
אברהם בן שושן ("שוש") (נולד ב-1940) הוא אלוף בצה"ל, מפקד חיל הים בשנים 1985–1989.
זכה במגן פרס מפעל חיים על עיסוק בנושא רגיש בספטמבר 2020.
נעורים.
בן-שושן נולד בטורקיה בשנת 1940. לאחר מלחמת העולם השנייה כשהיה בן 6 עלה עם הוריו לישראל. שנות ילדותו עברו בכפר סבא ובנערותו נשלח ללמוד בבית הספר החקלאי אשל הנשיא בנגב.
לאחר זמן קצר בפנימיית בית הספר החליט שעתידו בים, עזב את לימודיו וחיפש עבודה כנער סיפון.
הוא התגלגל אל ספינות הדיג של הקיבוצים וכאן פגש לראשונה את יוסל'ה דרור, לימים מפקדו בחיל הים. דרור, שהיה אז בחופשה ארוכה מחיל הים, ניהל את ענף הדיג של הקיבוץ ושלח את בן-שושן לספינתו של דב מגן (ברצ'יק), איש רב מעללים מתקופת ההעפלה, שם למד את יסודות הימאות.
בשנת 1956, לאחר שנה של ניסיון מעשי בים, נרשם לבית הספר הימי מבואות ים (מכמורת) במטרה לרכוש השכלה פורמלית. נחישותו ואהבתו לים הרשימו את הנהלת בית הספר והם הסכימו לקבלו לבית הספר, אף על פי שלא עמד בחלק מהקריטריונים לקבלה. ההנהלה פטרה אותו מתשלום שכר הלימוד לאחר שהבטיח שאת החוב יפרע כשיתחיל לעבוד. אברהם בן שושן קיבל את הכינוי "שוש" בקרב חבריו ונודע בשם הזה בחיל הים.
תחילת שירות בצה"ל.
בשנת 1959 סיים את בית הספר בהצטיינות והתגייס לחיל הים מתוך כוונה לשרת שנה ואחר לצאת לשירות ללא תשלום (של"ת) של 5 שנים בצי הסוחר הישראלי. הסדר שרווח אז בין חיל הים לבין משרד התחבורה.
מפקדיו בחיל הים שכנעו אותו לזנוח את רעיון השל"ת ובמקום זאת להתנדב לקורס חובלים. עוד במהלך הקורס החל יוסל'ה דרור, מפקד שייטת הצוללות ומכרו מימי הדיג בקיבוץ, לשכנעו להצטרף לצוללות. כך, באמצע הקורס יצא בן שושן להפלגה של מספר שבועות בצוללת אח"י תנין – והשתכנע.
תקופת הצוללות.
כשסיים את קורס חובלים בשנת 1962 הייתה הצוללת אליה יועד, אח"י תנין, בהספנה, לכן החליטו מפקדיו להציבו כסגן מפקד ספינת הטורפדו ט-206, כדי שימשיך לצבור ניסיון.
כשחזרה אח"י תנין לשירות פעיל, התייצב בה בן שושן והחל את שירותו בצוללות, תחילה כקצין סיפון ואחר כך כקצין טורפדו. כדי לרכוש ניסיון בהפעלת צוללות, נשלחו ארבעה קצינים צעירים ובהם בן שושן, לשהייה של חצי שנה בצוללות הבריטיות. בן שושן שירת כחלק מהצוות ורכש ניסיון הפעלה מעשי וידע באנגלית מקצועית.
במלחמת ששת הימים היה סגנו של אברהם דרור (איוואן) באח"י תנין. הצוללת ביצעה את פעולת אלכסנדריה, שבעקבותיה הוענק למפקדה עיטור העוז.
בתחילת שנת 1968 יועד בן שושן להיות סגן מפקד אח"י דקר אך בשל שינויי איוש ברגע האחרון נשאר בישראל. לאחר טביעת אח"י דקר התמנה לסגנו של מיכאל ברקאי (יומי) באח"י לווייתן. לאחר תקופה קצרה נשלח לפורטסמות', אנגליה לקורס מפקדי צוללות של הצי הבריטי. הקורס ידוע כקשה במיוחד וכינויו - "Perisher" המחסל - הבריטים מקפידים ביותר על מפקדי הצוללות שלהם ולא מעט קצינים טובים נכשלים ואינם נעשים מפקדי צוללות. בן שושן סיים את הקורס בהצטיינות, דבר שכמעט לא קורה לקצינים זרים.
כשחזר לישראל נאלץ להמתין מספר שבועות עד שמפקד הצוללת שיועדה לו יסיים את תפקידו.
באותם ימים עסק חיל הים בניסוי ובחינת מערכות התגוננות נגד טילים עבור הסטי"לים. אחת המערכות הייתה מורכבת על גבי מצוף גדול, בן שושן התבקש לצאת עם סירת מנוע קטנה מסוג ברטרם - שהייתה חדשה ולא מאובזרת - ולגרור את המצוף לצורך הניסוי. במהלך הניסוי פרצה סערה מערבית, הסירה והמצוף נסחפו במהירות אל שובר הגלים של נמל הקישון. תוך כדי היסחפות הודמם אחד ממנועי הברטרם ובן שושן נאלץ לנתק את המצוף מסירתו. תוך שהוא מתאמץ להשיט את הסירה עם מנוע אחד, הסירה המשיכה להיסחף ונכנסה לאזור בו התאמנו צוללים של חיל ההנדסה. בן שושן החליט שלא לסכנם והפסיק את פעולת המדחף ואכן איש לא נפגע אך הסירה הוטחה בכוח הים אל שובר הגלים וניזוקה. בהיעדרו של מפקד שייטת הצוללות, הדר קמחי, לא ניתנה תשומת לב למצב שהגיע אליו. לא ניתן גיבוי להחלטתו שנעשתה במודע לבחירה בפחות גרוע. בן שושן הוגדר כמפקד שספינתו עלתה על שרטון.
מפקד חיל הים אברהם בוצר החליט להשהות את קבלת הפיקוד על צוללת. זאת למרות לחץ כבד של קציני שייטת הצוללות, שנפגשו עם בוצר וביקשו לתת לבן שושן פיקוד על צוללת. בוצר וקמחי ראו את ההשהיה כזמנית, אך הדברים התגלגלו כך שבן שושן כבר לא חזר לצוללות.
ספינות הטילים.
תפנית זו הביאה את בן שושן אל ספינות הטילים ואל שרשרת התפקידים שבראשם הפיקוד על חיל הים.
בן שושן קיבל את הפיקוד על אח"י חץ, ספינת טילים שהגיעה חודשים ספורים קודם משרבור. תחת פיקודו נכנסה הספינה לפעילות ובמבצע ברדס 20 (ינואר 1971) נבחרה להיות ספינת הפיקוד לכלל הכוחות.
עם סיום תפקידו התמנה לקצין אג"ם של שייטת ספינות הטילים.
הוא הועבר לזירת ים סוף כמיועד לתפקיד מפקד פלגת סטי"לים בזירת ים סוף. למעשה הסטי"לים לא נערכו בזירה עדיין, אך בן שושן נשלח לתפקיד שיכין אותו לקליטת הסטי"לים בזירה – קצין אג"ם זירת ים סוף.
הוא מילא תפקיד זה גם במהלך מלחמת יום הכיפורים. לרשות הזירה לא עמדו סטי"לים אלא ספינות דבור וכוחות שייטת 13 בלבד. אחרי המלחמה יצאו ספינות הטילים 'רשף' ו'קשת' בפיקודו של גדעון רז להפלגה ארוכה סביב אפריקה, מבצע מוניטין, והתייצבו במפרץ שלמה (שארם א-שייח). בן שושן הצטרף אליהן באמצע הדרך ובהגיען לשארם א-שייח' קיבל עליהן את הפיקוד. היו אלה שתי ספינות ראשונות מתוך השש שנערכו במפרץ שלמה תחת פיקודו של בן שושן.
הדרכה.
בשנת 1975 סיים את תפקידו בזירת ים סוף וקיבל את הפיקוד על בית הספר לחובלים של חיל הים. תחת פיקודו הורחבה סמכותו ואחריותו של בית הספר להכשרת כלל הקצונה בחיל הים ושמו השתנה ל"בית הספר לקצינים".
בתפקידו הבא פיקד בן שושן על בסיס הדרכה של חיל הים וקודם לדרגת אל"ם.