עטלפי השחר מצויים בדרום-מזרח אסיה; התפוצה הכללית של הסוג משתרעת על כל איי הפיליפינים, רבים מאיי אינדונזיה (סומטרה, ג'אווה, בורנאו, סולאווסי, הלמהרה, טימור, באלי ואיים קטנים נוספים), מלזיה, תאילנד, קמבודיה, וייטנאם, לאוס, בורמה, דרום סין העממית נפאל ומזרח הודו (יש גם אוכלוסיות מבודדות בחופי הודו ובאיי אנדמן וניקובר). בית הגידול של עטלפי השחר מורכב בעיקר מיער גשם טרופי, יער עננים, יער סובטרופי יבש וסוואנה טרופית ולעיתים גם שדות, שטחים חקלאיים ואזורים עירוניים.
אקולוגיה.
המינים בסוג פעילים בעיקר לאורך הלילה עם שיא פעילות בעלות השחר, ומבלים את שעות היום בשינה במערות או בעצים חלולים. עטלפי השחר חיים בקבוצות קטנות או מושבות גדולות - תלוי במין, בזוויג ובמקום המחסה. גם במושבות גדולות שעשויות להכיל מאות או אלפי פרטים, העטלפים מחולקים לקבוצות משפחתיות קטנות.
עטלפי השחר ניזונים בעיקר מצוף ואבקנים ומסתייעים בלשון הארוכה והחרטום המיוחד כדי לתחוב את ראשם בתפרחות. השהות הממושכת על תפרחות גורמת לכך שהפרווה מכוסה לעיתים קרובות באבקה באזור הגחון, וכך העטלפים מתפקדים כמאביקים חשובים עבור פרחים רבים.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה קבועה. ההיריון נמשך 200 יום ולאחריהם נולד גור יחיד ולעיתים נדירות תאומים. הגור נתלה על אימו במשך חודש עד חודש וחצי, ולאחר מכן מתחיל בניסיונות ראשונים להתעופף. הוא יונק מאימו עד גיל 3 חודשים ומגיע לבגרות לאחר שנה.
מינים.
בסוג זה 3 מינים:
עטלף חשוף-גב
עטלף חשוף-גב (שם מדעי: "Dobsonia") הוא סוג של עטלף בינוני-גדול במשפחת עטלפי הפירות, שכולל 14 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה ובאוקיאניה. הסוג הוקם בשנת 1898 על ידי הזואולוג האמריקני תאודור שרמן פלמר, ושמו המדעי (דובסוניה) הוא לזכרו של הזואולוג האירי ג׳ורג׳ אדוארד דובסון.
תיאור ואנטומיה.
לעטלף חשוף הגב ראש גדול ומסיבי דמוי צבוע, גוף גוצי וחרטום מקוצר. האוזניים מחודדות ואליפסיות, העיניים גדולות והאף רחב עם נחיריים צינוריים בולטים. סימן ההיכר של הסוג הוא החיבור של קרומי הכנף לשדרה במקום לצדדי הגוף, מה שנותן רושם של גב חשוף משיער בדומה לסוג שפתן משופם. השוקיים גם הן חשופות, כך שהמקומות היחידים עם פרווה בצד העליון הם בסיס הזנב והכתפיים. הניבים גדולים ונוטים קדימה וביניהם לבין החותכות יש מרווח בולט. הזנב צר וארוך יחסית וכנף הזנב צרה ודקה. האצבע המורה חסרת טופר.
העטלף חשוף הגב הוא סוג גדול יחסית: אורך ראשו וגופו 102–254 מ״מ, אורך הזרוע 86–162 מ״מ ואורך הזנב 13–42 מ״מ; המשקל נע בין 63 ל-600 גרם. הנקבות גדולות וכבדות מן הזכרים.
לעטלף חשוף הגב פרווה קצרה וזיפית. צבעה הכללי משתנה בהתאם למין ונע בין חום אפרורי לחום בהיר, אפרפר, אוכרה, ערמוני, זהוב, כתום, ירוק זית, בז׳ או צהבהב-ירקרק. אצל מינים עם פרווה ירוקה, הפיגמנטים מתפוגגים לאחר המוות. הראש בולט בצבעו הכהה שעשוי להיות חום כהה לשחרחר. הכנפיים והרגליים שחורים, בעוד שהזרועות והשוקיים בצבע ורוד. הטפרים לבנים או חומים - תלוי במין.
תפוצה וביולוגיה.
העטלפים חשופי הגב מצויים בדרום-מזרח אסיה ומלנזיה; טווח התפוצה שלהם כולל את צפון אוסטרליה, גינאה החדשה, ארכיפלג ביסמרק (בפרט בריטניה החדשה ואירלנד החדשה), איי האדמירליות, איי טלאוד, איי שלמה, איי סונדה, איי מאלוקו וחלק מאיי הפיליפינים. בית הגידול של המינים בסוג כולל יער עננים, יער גשם טרופי ובתה חופית, והם מצויים בשפלות ובחופים עד רכסים הרריים גבוהים ברום 2,700 מטר מעל פני הים.
בניגוד לעטלפי פירות רבים, העטלפים חשופי הגב נחים בשעות היום מערות ומנהרות ורק לעיתים נדירות על צמרות העצים. הם לנים בבדידות או במושבות המוניות של אלפי פרטים. המינים בסוג פעילים בשעות הלילה וניזונים מתאנים ופרחים של עץ הדם (Haematoxylum campechianum).
עונת הרבייה מתרחשת מאפריל עד יוני, ועונת ההמלטות בין אוגוסט לנובמבר. הנקבה ממליטה גור יחיד לאחר היריון של מספר חודשים, והוא מגיע לבגרות עד גיל שנתיים. מצבם של רוב המינים בסוג נחשב ליציב, להוציא אחד שמצבו פגיע ואחד שמצבו סכנת הכחדה חמורה. האיום העיקרי על העטלפים הוא אובדן בית גידול עקב בירוא יערות והפרעה אנושית.
מינים.
בסוג זה 14 מינים:
עטלף חשוף-גב בולמר
עטלף חשוף-גב בולמר או עטלף פירות בולמר (שם מדעי: "Aproteles bulmerae") הוא סוג של עטלף גדול ונדיר במשפחת עטלפי הפירות, שאנדמי לגינאה החדשה ומהווה מין יחיד בסוגו. המין ידוע בהיעדרם של השיניים החותכות שלו, ביכולתו לטוס ולרחף אחורנית ובהיותו מין העטלף הגדול ביותר ששוכן במערות. עטלף בולמר מסומן על ידי הברית להכחדה אפסית כמין שצפוי להיכחד בעתיד הקרוב והוא אחד מ-35 מיני העטלפים שיש עדיפות עליונה לשימורם בארגון שימור העטלפים הבינלאומי; האוכלוסייה העולמית שלו עומדת על פחות מ-200 פרטים והוא ככל הנראה סוג העטלף הנדיר ביותר בעולם לצד קוף-מעופף פיג'יאני ואוזנן פפואני.
גילוי.
העדויות הראשונות לקיומו של המין היו ממאובנים שנמצאו באופן מקרי בשנת 1960 על ידי הארכאולוגית סוזן בולמר; בולמר ביצעה חפירות ארכאולוגיות במערות בעמק ווהגי בפרובינציית צ׳ימבו בפפואה, ועסקה בסינון שאריות אוכל של ציידים-לקטים בני אלפי שנים כדי לגלות פרטים נוספים על אורח החיים שלהם. בין שלל המאובנים היו שרידים רבים של עטלפי פירות, והיא שלחה כמה מהם לזואולוג ג׳יימס מנזיס - מומחה ליונקים ניו-גינאים באוניברסיטת פפואה. מנזיס שהחל למיין את שרידי העטלפים, זיהה בקלות שרובם שייכים למין עטלף חשוף-גב מולוקני הנפוץ בגינאה, אולם גולגולת אחת תפסה את תשומת ליבו בכך שלא היה לה כלל חותכות קדמיות. על בסיס תארוך פחמן, מנזיס הגיעה למסקנה שעטלף הפירות הייחודי הזה נכחד בסוף עידן הקרח. 14 שנים לאחר מכן - בשנת 1974, האנתרופולוג דייוויד הינדמן הגיע לאזור הרי הכוכבים בפרובינציה המערבית של פפואה - אחד המקומות המבודדים בעולם - כדי ללמוד על אורח חייהם של ה״ווקאקימין״ - עם פפואני מקומי שחי באזור.
הינדמן התלווה עם ההווקאקימין למסע בין יומיים בהרים מיוערים בצפיפות לעבר מערה ענקית בשם ״לופלופוינטם״ (Luplupwintem) שנמצאת על רכס הררי ברום 2,300 מטר מעל פני הים ובה שכנה מושבת עטלפים גדולה של אלפי פרטים. המערה עצמה היא למעשה פיר אנכי עמוק שמוסתר בצמחייה עבה ומוביל לתוך בולען ענק שעומקו כמגדל אייפל, כאשר בתוך הבולען ישנו חלל מקורה ענקי דמוי קתדרלה שעליו שוכנים העטלפים. למערה היה מעמד מיוחד בקרב ההווקאקימין ולאנשי הכפר הסמוכים אליה אסור היה להיכנס לתוכה ולצוד עטלפים ללא רשות. הגישה הקשה למערה בשילוב עם העומק, האפלה והתקרה הגבוהה, גרמו לכך שבמשך שנים רבות רק עטלפים מעטים ניצודו בכל גיחה של הווקאקימין החמושים בחץ וקשת, כשלרוב הם ארבו לעטלפים מחוץ לפיר בשעות שבהם הם יצאו לתור אחרי מזון וכלל לא נכנסו לתוכה. באותו מסע ציד, ההווקאקימין צדו כמה עשרות עטלפים שיצאו מהפיר בערב ולאחר מכן הם והינדמן שבו עם השלל לכפר. הינדמן שבחן את אחת הגוויות, שם לב להיעדר החותכות שהתמיהה אותו, והוא החליט לקחת אותה בחזרתו לזואולוג ג׳יימס מנזיס. למרבה הפתעתם, התברר שמדובר במין שנכחד לכאורה לפני אלפי שנים. הינדמן חזר לבקר במערה בשנת 1977, אולם מצא אותה שקטה וריקה מעטלפים.
לאחר מכן התברר, שבאותה תקופה ממשלת פפואה הרחיבה את המכרה הפתוח הענקי אוק-טדי (זהב, כסף ונחושת) והעסיקה עובדים רבים מכפרי האזור. לעובדים שחלקם בני ההווקאקימין, התאפשר לראשונה לקבל כסף מזומן ולקנות באמצעותו רובי ציד מודרניים וציוד לטיפוס. ככל הנראה, הם השתלשלו לקרקעית הבולען באמצעות חבלים, וטבחו באמצעות הרובים במאות עטלפים שסיפקו בשר לכל כפרי הסביבה. ג׳יימס מנזיס עצמו נסע אף הוא למערת לופלופוינטם בשנת 1985 אך העלה חרס בידו. לאחר מכן, הזואולוג טים פלנרי שהוקסם מהסיפור על העטלף החליט לחפש אותו, ובמשך כמעט עשור תר עם מדריכים מקומיים ברכסי הרים רבים אחר המין. בתחילת 1990, פלנרי הגיע למסקנה שעטלף בולמר נכחד מן העולם.
אף על פי כן, בשנת 1992 קבוצה קטנה בראשות טים פלנרי ולסטר סרי החליטו לצאת שוב למסע בחיפוש אחר שרידי מושבות. המסע מומן על ידי חברת הכרייה הממשלתית שמפעילה את מכרה אוק-טדי. הקבוצה הגיעה למערת לופלופוינטם וציפתה למצוא אותה ריקה, אולם למרבה הפתעתה היא נתקלה בצווחות רבות של עטלפים. באותו ערב, הקבוצה הצליחה למנות 137 עטלפים שיצאו מהמערה לתור אחר מזון. ככל הנראה, שרידים של המושבה חזרו בהדרגה למקום במהלך השנים. בביקור נוסף שנה לאחר מכן, המושבה גדלה רק ל-160 פרטים - הרבה פחות מהגידול המצופה. בשל כך, ההערכה הייתה שמתרחש ציד בשטחי האכלה של המין. נכון לעשור השני של המאה ה-21, לופלופוינטם עדיין מהווה את המושבה הידועה הגדולה ביותר של עטלף בולמר.
מיון ואטימולוגיה.
עטלף בולמר תואר מדעית לראשונה בשנת 1977 והוא אחד ממיני העטלפים הנדירים בעולם. הוא מסווג בתוך תת-משפחת עטלפי הרפיה שבמשפחת עטלפי הפירות, לצד הסוגים: עטלף הרפיה (2 מינים) ועטלף חשוף-גב (14 מינים). עטלף בולמר מהווה מין יחיד בסוגו והוא חולק דמיון רב עם בני הסוג האחרון.
משמעות השם המדעי של המין (אפרוטלס בולמרי) הוא ״חזית חסרה של בולמר״; החלק הראשון של השם המדעי נועד לציין את העדר החותכות; החלק השני הוא מחווה לארכאולוגית סוזן בולמר שביצעה חפירות באתר שבו נמצאו המאובנים הראשונים של המין.
תיאור ואנטומיה.