§ 57. איננו יכולים לדעת דברים כשהם לעצמם, דברים בנפרד מהדרך בה הם נגלים לנו. לעומת זאת, דברים כשהם לעצמם קיימים וייתכנו דרכים נוספות לדעת אותם, בנפרד מניסיוננו. עלינו לשמור מההנחה כי מגבלות התבונה הם גם מגבלות אפשרות הדברים כשהם לעצמם, ההנחה הדוגמטית. כדי לעשות כן, עלינו לקבוע את גבולות השימוש בתבונה. אנו רוצים לדעת על הנשמה. אנו רוצים לדעת על גודל ומקור העולם, והאם יש לנו רצון חופשי. אנו רוצים לדעת על הוויה שכלית עליונה. תבונתנו חייבת להישאר בגבולות התופעות ולהניח שתתכן הכרה של הדברים כשהם לעצמם, הקיימים מעבר לגבולות אלה. המתמטיקה ומדע הטבע נשארים בתחום התופעות ואין להם שום צורך לצאת ממנו. בטבע התבונה קיים צורך להמשיך אל מעבר לתופעות ולהכיר את בסיסם. התבונה לעולם לא תעצור מלשאול "מדוע?". התבונה לא תנוח עד שתכיר את התנאי השלם לכל טורי התנאים. התנאים השלמים הם הנחשבים כאידיאות הטרנסצנדנטליות של הנשמה הבלתי-חומרית, הייקום בכללותו וההוויה העליונה. כדי לחשוב משהו על האידאות, שהם ישויות מחשבה גרידא, אנו מצמידים להם (בהכרח) תכונות מעולם החושים, גם אם בצורה סמלית בלבד. בדרך זו האידיאה מסמנת את גבולות התבונה האנושית. הם קיימים על הגבול כי אנו מדברים וחושבים עליהם כאילו יש בהם תכונות הן של התופעה והן של הדבר כשהוא לעצמו, שיש בהם התקשרות בין המוכר (העולם התופעתי) לזה שישאר בלתי-מוכר לעולם (עולם הנומינה).
דוגמה לכך נוכל לראות במושג ההוויה העליונה. איננו יכולים להכיר הוויה עליונה לגמרי כשהיא לעצמה. האל הדאיסטי, התאיסטי והאנתרופומורפי, כולם מוסיפים דבר מה מעולם החושים (לדוגמה שכל, רצון וצורה ממשית) לדמות האל ובכך סותרים את עצמם ונופלים לכשל דיאלקטי (בהנחה והאל המתואר הוא אכן אל טרנסצנדנטי). ובכל זאת, אנו כן יכולים להכיר את אלוהים על ידי הכרת היחס שלו אלינו ואל העולם.
§ 58. בדרך האנלוגיה נוכל להכיר את היחס בין אלוהים לביננו. היחס יכול להיות כיחס האהבה בין אב לבנו, או כיחס השען לשעוניו. אנו מכירים, בדרך האנלוגיה, רק את היחס אל הדבר הבלתי ידוע שהוא מושא היחס. דרך זו, המשמשת גבול ברור לתבונה הטהורה בין עולם-הניסיון לעולם-כשהוא-לעצמו, מאפשרת לנו לחשוב על העולם כאילו הוא נברא על ידי הוויה רציונלית עליונה.
§ 59. מהו גבול התבונה מבחינת שימושה הראוי? התאולוגיה הטבעית (זו המשתמשת באנלוגיה בלבד) יכולה לשמש גבול כזה. כיוון שאין היא בודה הוויה ואין היא קובעת את טעמו של יצור שכל זה, אלה רק קובעת את היחס אל הבלתי נודע הזה לשם אחדות הניסיון. זהו הגבול האובייקטיבי של הניסיון: קביעת היחס בינו לבין טעמו העליון, שאינו מושא הניסיון, מבלי לומר עליו דבר כשהוא לעצמו.
§ 60. מדוע יש לה לתבונה נטיית-טבע להיקשים מטאפיזיים ודיאלקטיים? כדי לחזק את המוסריות, התבונה לא מספקת בהסבר הפיזיקלי המתייחס רק לטבע ולעולם החושני. התבונה משתמשת באידיאות שמעבר לעולם החושני כאנלוגיות למושאים חושניים. האידיאה הפסיכולוגית של הנשמה מטרתה להטות אותי מן החומרנות. האידיאות הקוסמולוגיות של חירות ושל הכרחיות טבעית, כמו גם גודל ומשך הייקום, משמשים להתנגדות מהנאטורליזם, המניח כי הסבר פיזיקלי גרידא הוא מספיק. האידיאה התאולוגית של אלוהים משחררת את התבונה מהפאטאליזם.
פתרון השאלה הכללית של ההקדמות; מטאפיזיקה כמדע כיצד היא מן-האפשר?
מטאפיזיקה, כנטיית טבע של התבונה, היא ממשית. אך המטאפיזיקה לעצמה מובילה לטענות משלות ודיאלקטיות. כדי שמטאפיזיקה תהפך למדע, ביקורת התבונה הטהורה צריכה לחקור בצורה מרכיבה את מקומם של המושגים א-פריורי של השכל. ניתוח גרידא של מושגים אלה אינו מועיל במאומה להפיכת המטאפיזיקה למדע. כאן נדרשת ביקורת שתוכל להראות את מקורות מושגים אלה בחושניות, בשכל ובתבונה. לוח שלם של מושגים חייב להיכתב, ואיתו הסבר לגבי אפשרות ההכרה המרכיבה א-פריורי הנוצרת ממושגים אלה. הביקורת חייבת לסמן בצורה ברורה את גבולות התבונה. שימוש ב"שכל הישר" או שימוש בטענות של הסתברות ושל השערות לא יוביל למטאפיזיקה כמדע. רק ביקורת התבונה הטהורה יכולה להראות כיצד התבונה חוקרת את עצמה ולהיות הבסיס למטאפיזיקה כמדע שלם, כללי וודאי.
נספח.
על מה שאפשר לעשות כדי לממש את המטאפיזיקה כמדע.
נדרשת בדיקה מדויקת וקפדנית של "ביקורת התבונה הטהורה". אחרת עלינו לנטוש את כל יומרות המטאפיזיקה. ביקורת התבונה הטהורה יכולה להישפט רק לאחר שהיא נחקרה. כשהוא בא לשפוט את הביקורת, על הקורא לשכוח לזמן מה את ההשלכות הסופיות של החקירה הביקורתית שבספר. מסקנות הספר עלולות אולי להתנגד למטאפיזיקה המקובלת של הקורא, אך הקרקע ממנה הוא מסיק את טענותיו ראויה לבדיקה. כמה משפטים מטאפיזיים הנראים בסיסיים סותרים זה את זה כיום וחסרה אבן בוחן בין אמת לשקר בין משפטים אלה. מצב זה מחייב, שחקירה של ביקורת התבונה הטהורה תעשה לפני חריצת הדין לגביה, ולו בשל חיוניותה להפיכת המטאפיזיקה כמדע.
דוגמה של משפט על הביקורת הקודם לחקירה.
את ההקדמות כתב קאנט לאחר קריאת הסקירה, השטחית והבורה לטענתו, על "ביקורת התבונה הטהורה".
הסקירה הודפסה באנונימיות בכתב עת ונכתבה על ידי ג'והן פדר (Feder) ובעריכתו ועזרתו של כריסטיאן גרבה (Garve). ה"ביקורת" תוארה על ידיהם כ-"שיטה של אידיאליזם עליון (טרנסצנדנטלי)". בהצגה זו נדמה כאילו קאנט מתעסק בדבר העובר מעל כל ניסיון. קאנט, לעומת זאת, הדגיש שמטרתו בביקורת היא להגביל את חקירתו לגבולות הניסיון ולהכרה המאפשרת אותו בלבד. בנוסף לטעויות נוספות, הסקירה טענה שלוח עיקרי השכל של קאנט וגזירת-הקטגוריות שלו הם "עיקרים ידועים ומקובלים על ההגיון ותורת היש, מובעים בדרך אידיאליסטית". קאנט האמין שה"ביקורת" שלו היא בעלת אמירה משמעותית לאפשרותה של המטאפיזיקה בכלל. הוא ניסה להראות בהקדמות שעל כל הכתיבה המטאפיזית להיפסק עד שהביקורת שלו תילמד ותתקבל, או לחלופין תוחלף בביקורת טובה יותר. כל מטאפיזיקה בעתיד שתטען להיות מדע חייבת לקחת בחשבון את קיומם על העיקרים המרכיבים א-פריורי ושל האנטינומיות הדיאלקטיות של התבונה הטהורה.
הצעה לחקירת הביקורת שבעקבותיה יוכל לבוא פסק-דין.
קאנט מציע שעבודתו תיבדק קטע אחר קטע, החל מן ההנחות הבסיסיות ביותר. ההקדמות יכול לשמש כסקירה כללית אליה ניתן להשוות את הביקורת. קאנט איננו מסופק מבהירותם של חלקים שונים בביקורת ומציע להשתמש בהקדמות להבהרת חלקים אלו. החלקים מהם קאנט לא מסופק הם הגזירה של הקטגוריות והפאראלוגיזם של התבונה הטהורה. אם הביקורת וההקדמות יחקרו ויבדקו במאמץ משותף של אנשים חושבים, אזי המטאפיזיקה תוכל להפוך לבסוף למדע. בדרך זו, הכרה מטאפיזית תוכל להיבדל מהכרה שגויה. התאולוגיה תרוויח גם היא ממעמד זה כי כך היא תהא עצמאית מספקולציות מיסטיות ודוגמטיות.
הערכה.
ההקדמות, בסגנונו הבהיר ואורכו הקצר, השפיע באופן משמעותי להפצת שיטתו הפילוסופית של קאנט. שופנהאואר הצהיר, בשנת 1819, שההקדמות הוא "היפה ביותר והמובן ביותר מבין כל כתביו העיקריים של קאנט, ספר המקל בהרבה על לימוד הפילוסופיה הקאנטאנית".
הספר תורגם לעברית בשנת 1936 על ידי אברהם יערי ובעריכתו של שמואל הוגו ברגמן, בהוצאת מאגנס. מאז יצאו מהדורות רבות לתרגום זה.
שמעון רוזנבוים
שמעון רוזנבאום
בית לוחמי הגיטאות ע&quot;ש יצחק קצנלסון
גירוש יפו (1914)
גירוש יפו היה אירוע בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בו גורשו מיפו למצרים יהודים בעלי אזרחות רוסית.
הגירוש.
בחורף 1914 פרסם ג'מאל פחה, המפקד הצבאי העליון בחזית ארץ-ישראל וסוריה מטעם השלטונות העות'מאניים, צו לגירושם של נתיני רוסיה למצרים.
מושל יפו, בהאא א-דין, ניצל את עגינתה של האוניה האיטלקית "פלוריו" בנמל יפו, ובצהרי 17 בדצמבר, נר חמישי של חנוכה, (שכונה מאז "יום חמישי השחור") פשטו שוטרים וחיילים על רחובות יפו ותל אביב וחטפו כ-700 נפש - גברים, נשים וטף. רבים הופרדו ממשפחותיהם ומרכושם. פרטי הנחטפים תועדו ב"פנקס המגורשים" (המצוי בארכיון הציוני). החטופים הועלו בכוח על סירות שהובילו אותם אל האוניה, שם נבזזו מהם כסף וחפצי ערך שהיו ברשותם בטענה שעליהם לממן את הנסיעה, ובשעות הערב הפליגה האוניה לאלכסנדריה.
משה סמילנסקי תיאר את האירוע:
ביישוב השתררה בהלה עצומה. כשלושים עסקני ציבור מיפו ומירושלים חתמו על עצומה שנשלחה לשער העליון בקושטא, ובה דרישה לעצור מיד את הגירוש ואף לפטר את מושל יפו. בסופו של דבר נכנע השער העליון ללחצים וציווה על ביטול פקודת הגירוש, אך המגורשים לא הוחזרו לארץ.
תוצאות.
במצרים הוקם "ועד העזרה לגולי ארץ ישראל וסוריה", שתמך במגורשים. השלטון הבריטי במצרים שיכן את הפליטים במתקנים כגון ורדיאן וגבארי, שם התאפשרו חיי קהילה עם מסגרות תרבויות וחינוכיות.
התוצאה הישירה של גירוש יפו הייתה התעת'מנות של למעלה מ-15,000 איש שבקשו בדרך זו למנוע את גירושם מהארץ בעתיד, ובמקביל עזיבה של למעלה מ-10,000 איש שיצאו מן הארץ מיוזמתם. ביזמת השגריר האמריקאי בקושטא, הנרי מורגנטאו, שוגרה לארץ אניית המלחמה האמריקנית "טנסי", כדי לסייע בפינוי היהודים המבקשים לצאת. האוניה נסעה הלוך ושוב בין יפו לאלכסנדריה, והעבירה אלפים למצרים.
מ' ברסלבסקי
מ. ברסלבסקי
טנזניה במשחקים הפאראלימפיים
טנזניה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992), לאחר מכן נעדרה משני טורנירים ומאולימפיאדת הנכים אתונה (2004) חזרה למשחקים. במשחקי החורף לא נטלה טנזניה חלק מעולם.