כרך 23: מלחישות לצעקות (חוברות 133-138).
איום חדש לקבוצה מתגלה כאנשים המתחזים לזומבים, הקוראים לעצמם הלוחשים. מתחים מתעוררים בתוך הגבעה לאחר שקארל מאבד את עשתונותיו, ורבים מתחילים להטיל ספק בו ובמנהיגם. בינתיים פול, שתופס חברה מהלוחשים, מבין את האיום החדש על הקהילה.
כרך 24: חיים ומוות (חוברות 139-144).
הקהילה מנסה לחיות בשקט באלכסנדריה, אבל למנהיגת הלוחשים יש תוכניות אחרות - היא הורגת חלק מאנשי הקהילות ושמה את ראשם הערוף על מקלות. בין ההרוגים נמנים רוזיטה ואיזיקיאל.
גיורא זלץ
גיורא זלץ הוא ראש מועצה אזורית הגליל העליון.
ביוגרפיה.
זלץ נולד וגדל בקיבוץ להבות הבשן. למד בבית ספר מקיף עינות הירדן. בצה"ל שירת כקצין בחיל השריון והשתחרר לאחר תפקיד מפקד פלוגה. לאחר מלחמת לבנון הראשונה חזר לשירות קבע לתקופה נוספת. בשירות המילואים שימש מפקד גדוד שריון.
זלץ שימש מנכ"ל מפעל "להבות" בקיבוצו בשנים 1989 עד 1999. בתום התפקיד מונה על ידי התנועה הקיבוצית לשליח מטעמה בצפון אמריקה, שם עסק בגיוס כספים ושימש ראש ארגון השומר הצעיר בארצות הברית. ב-2003 שב לישראל ומונה למנהל העסקי של קיבוץ להבות הבשן. לאחר מכן שימש מנכ"ל "אייל אופטיקה" ומנכ"ל "שמיר מוצרים אופטיים מיוחדים" מקיבוץ שמיר. ב-2009 מונה למנכ"ל חברת "אמיקו" בקיבוץ גניגר.
שימש יושב ראש קבוצת הכדורסל הפועל גליל עליון בשנים 2003 עד 2008. הוא היה ממייסדי עמותת בית הספר עינות ירדן ועמד בראשה במשך שנתיים.
בדצמבר 2012 נבחר לראש מועצה אזורית הגליל העליון. זלץ נבחר בשנית לתפקיד בבחירות 2018 כשהוא גובר ברב של 85.56% על גד יעקב ממעיין ברוך.
חיים אישיים.
זלץ נשוי לרחלה ואב לארבעה.
זלץ
11 bit studios
11 bit studios היא חברת פיתוח משחקי וידאו פולנית שהוקמה ב-11 בספטמבר 2010 על ידי מפתחים לשעבר וחברי צוות של CD Projekt ו-Metropolis Software. נכון ל-2014, בחברה 30 עובדים. מטרת החברה היא לייצר משחקי וידאו שמתאימים גם לקהל הגיימרים הכבד וקהל הגיימרים הקל (קז'ואל) ולהפוך משחקים לנגישים יותר בהפצות דיגיטליות. 11 bit studios מיישמת ומספקת משחקים לכל הפלטפורמות העיקריות, כולל קונסולות, מחשבים וסמרטפונים. החברה ידועה בעיקר בזכות המשחק עטור הפרסים שפיתחה, "", משחק אסטרטגיה בזמן אמת מסוג הגנת מגדלים. משחק אחר שפיתחה החברה, "This War of Mine", התקבל היטב על ידי שחקנים ומבקרים בשל תיאורו של המצור על סרייבו.
צדקיהו (פירושונים)
דלק אמריקאי
דלק אמריקני (שם מדעי: "Martes americana") הוא מין של דלק החי בטבע באמריקה הצפונית ביערות רחבי עלים ומחטניים וכן בערבות לאורך היבשת. הוא נפוץ מקצה קנדה עד לניו מקסיקו. הוא קרוב ביותר לדלק הדייג, אך קטן ממנו ובעל חזה צהוב.
הוא בעל גוף דק ומומחה בטיפוס על עצים. מבנה ראשו מזכיר פני חתול ובעל שתי עיניים הפונות קדימה, וחרטומו קצר ביותר וגם חוש ריחו רגיש פחות. עם זאת אוזניו ועיניו גדולות ומסייעות לו לראות בחשיכה.
הדלק בעל פרווה חומה שעירה, חזה צהוב וקצה החרטום שחור. הזנב ארוך ומהווה את מרבית הגוף ועוזר לו להתאזן במרדפיו בין העצים.
הדלק הוא טורף אימתני הניזון מכל חיה קטנה שרואה. הוא יכול לטרוף עם שיניו החדות חיות הגדולות ממנו כמו ארנבות ופסיונים שונים, אך מעדיף לתפוס מינים שוכני עצים כמו נברנים, סנאים וציפורים קטנות וביציהם. לעיתים יותר נדירות גם יאכל חולדות וחדפים והדלקים שוכני החוף יאכלו דגים. הוא גם יאכל פירות וזרעים של צמחים שונים ובכך עוזר לצמח להפיץ את צאצאיו.
כשהדלקים מגיעים לאתרים של חיות בית כמו תרנגולות או ארנבים הם עלולים לקטול את כולם. עקב כך הם ניצודי באזורים שונים באמריקה. עם זאת הם נחשבים לחיה מוגנת כיום.
גירית דובית
גירית דובית (שם מדעי: "Arctonyx collaris". באנגלית מכונה "גירית חזירית") היא מין ממשפחת הסמוריים יחיד בסוגו בתת-משפחת הגיריות (בה נמצא גם, בסוג אחר, המין גירית המצויה המצוי בישראל). גירית זו נראית חסונה מעט מרוב בני משפחתה ומכאן שמה. היא חיה בטבע באזורים טרופיים בדרום-מזרח אסיה. מצב שימורה הוא "קרוב לסיכון".
מאפיינים.
הפרווה מעט פרועה וצבעה חום חיוור ושחור מלמטה. החוטם שחור ובקצה ורוד (מה שהעניק את שמה האנגלי), הראש חום חיוור עם פס ליד העין, כמו לרוב הגיריות והגרון לבן. גירית זו נראית חסונה יותר מבני משפחתה הקטנים, מה שמזכיר מעט דוב. אורכה הממוצע 55-70 ס"מ ומשקלה 7-14 ק"ג.
גירית זו אוכלת כל ומשוטטת ברחבי יער הגשם מסין ועד אינדונזיה ומערבה עד לצפון הודו.
גירית אסייתית
גירית אסייתית (שם מדעי: "Meles leucurus") היא מין קרוב לגירית המצויה החיה בישראל, והיא חיה בטבע בעיקר במזרח אסיה כמו בסין, קוריאה ולאורך מדינת רוסיה. הם קטנים יותר מהגיריות האירופאיות.
צבעם של הגיריות חום בהיר ולא אפור כמו דודניהם האירופאים. פניהם לבנים ויש להם פס לאורך העיניים, אך הוא הרבה יותר בהיר וחרטום רחב ושיניים חדות.
הם חיים במגוון אזורי חיות, כולל עירוניים וחולקים רבים מהם עם קרוביהם האירופאים. הם נפוצים מהרים גבוהים (עד 4,000 מ'), יערות שונים כולל קוטביים ועד ערבות ובתות צחיחות. הם אינם נפוצים באזורים הטרופיים של דרום אסיה.
הגיריות הם אוכלי כל שניזונים ממה שהן רואות מהחי והצומח, אך מחבבים במיוחד שלשולים.
תת-מינים:
זאלץ
אפוקליפסה (סוגה)
שטרייט'ס
ח'אלד אל-אסעד
ח'אלד אל-אסעד (ערבית: ; 1934 - 18 באוגוסט 2015) היה ארכאולוג סורי ומנהל העתיקות של העיר העתיקה תדמור.
חייו.
ח'אלד אל-אסעד נחשב לחלוץ בארכאולוגיה הסורית. היה לו תואר בהיסטוריה ובחינוך מאוניברסיטת דמשק. במהלך הקריירה שלו הוא עסק בחפירות ובשימור של תדמור. משנת 1963 ואילך כיהן כמנהל רשות העתיקות בתדמור במשך 40 שנה, עד לפרישתו בשנת 2003, כדי להפוך למומחה במחלקת העתיקות והמוזיאונים. ממצאיו הארכאולוגיים הביאו לקביעת תדמור כאתר מורשת עולמי של ארגון אונסק"ו.
הוא שלט בשפה הארמית ותרגם טקסטים בשפה זו עד שנת 2011.
בשנת 2001 הכריז על גילוים של 700 מטבעות כסף מהמאה ה-7, הנושאים את דמותם של המלכים ח'וסרו הראשון וח'וסרו השני מהאימפריה הסאסאנית ששלטה בפרס לפני הכיבוש המוסלמי של פרס. בשנת 2003 היה חלק מצוות סורי-פולני שחשף פסיפס מהמאה ה-3 שתיאר מאבק בין אדם לחיה מכונפת. הוא תיאר את הפסיפס כ"אחת התגליות היקרות ביותר שנעשו אי פעם בפלמירה".
הוא היה חבר במפלגת הבעת' הסורית מאז 1954. קיבל את אות מסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין (1998).
היה אב ל-11 ילדים, 6 בנים ו-5 בנות, ששמה של אחת מהן זנוביה, על שמה של זנוביה מלכת תדמור. כאשר פרש בשנת 2003, העביר את שני תפקידיו באתר בתדמור לבנו ואליד. דווח ששניהם נעצרו על ידי דאעש באוגוסט 2015. גורל בנו עדיין אינו ידוע.
מותו.
במאי 2015 עברה תדמור לשליטתו של ארגון המדינה האסלאמית (דאעש). ח'אלד אל-אסעד עזר לפנות את המוזיאון של העיר עוד לפני ההשתלטות של דאעש, הנוהג לבזוז עתיקות ולהשמידן או למוכרן לצורך מימון פעולותיו. אל-אסעד נתפס, ואנשי דאעש ניסו לגרום לו לגלות להם את המקום שבו עזר להחביא את המוצגים.
מאז 27 במאי 2015, התיאטרון הרומי בתדמור שימש כמקום להוצאה להורג פומבית של מתנגדי דאעש. סרטון וידאו שנעשה על ידי דאעש מראה את הריגתם של 20 אסירים בידיהם של מוציאים להורג בני עשרה, לעיני מאות גברים וילדים.
ח'אלד אל-אסעד עונה במשך חודש ימים כדי להשיג מידע על אוצרותיה החבויים של העיר, אך סירב למסור כל מידע לשוביו. ב-18 באוגוסט 2015 נלקח אל-אסעד בן ה-81 לכיכר העיר, שם נושא-חרב רעול-פנים ערף את ראשו אל מול קהל. גופתו ערופת הראש והספוגה בדם הוצגה לראווה כשהיא קשורה בחוט אדום לעמוד חשמל בכיכר מרכזית בתדמור החדשה (ולאחר מכן על עמוד רומי בעיר העתיקה) וראשו מונח על הרצפה בין רגליו והמשקפיים עדיין מורכבים עליו. על מותניו נתלה שלט המפרט את "פשעיו": נאמנות לנשיא סוריה בשאר אל-אסד, ייצוג סוריה ב"וועידות של כופרים" והיותו "מנהל עבודת האלילים" בתדמור, ביקור באיראן, ויצירת קשר עם אח בשירותי הביטחון הסוריים.
בתגובה למותו הודיע דאריו פראנצ'סקיני , השר האיטלקי למורשת ופעילויות תרבות ותיירות , שדגלי כל המוזיאונים באיטליה יורדו לחצי התורן לכבודו של אל-אסעד. אונסק"ו והמנהלת הכללית של הארגון, אירינה בוקובה, גינו את רצח אל-אסעד, באומרם: "הם רצחו אותו כי הוא לא הסכים לבגוד במחויבותו העמוקה לתדמור. כאן הוא הקדיש את חייו".
ולריוס מקסימוס
ולריוס מקסימוס (בלטינית: Valerius Maximus; המאה ה-1 לספירה) היה נואם והיסטוריון רומאי שחי בתקופת טיבריוס.
על חייו ידוע מעט מאוד, הוא היה בן למשפחה ענייה, ואת מעמדו חב לסקסטוס פומפיוס שהיה קונסול בשנת 14. יצירתו היחידה ששרדה נקראת "ספרי מעשים ופתגמים בלתי נשכחים" ("ממוראביליה", כלומר: דברים הראויים לזיכרון) . זהו אוסף בתשעה ספרים של מעשיות, אמרות ואירועים הבאים להדגים מידות טובות ורעות שמומלץ להימנע מהן. היצירה מלווה, כפי ששמה מעיד עליה, באנקדוטות מההיסטוריה הרומאית והיוונית, הממחישות את שמתאר המחבר.
בתקצירים ששרדו של כתבי מקסימוס מאת יוליוס פאריס (המאה ה-4) וינואריוס נפוטיאנוס (המאות ה-5-4), תחת הכותרת "De Superstitionibus" ישנו אזכור לגירוש מיסיונרים יהודים מרומא בשנת 139 לפנה"ס. זהו האירוע הראשון בהיסטוריה של יהודי איטליה שידוע לנו. הטקסט המלא של מקסימוס לא שרד. ייתכן שמקסימוס שאב את המידע הזה מליוויוס.
שתדלן
לקרימוסה