משנת 2008 ועד 2018 שימשה כראש החטיבה לאמנות במסלול האקדמי של המכללה למנהל. בשנים 2011–2013 כיהנה כראש תחום לימודים עיוניים בבית הספר לעיצוב וחדשנות. בשנת 2015 שימשה כשופטת בוועדות השיפוט של מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, וכחברת הפורום לשילוב חינוך ואומנות. הייתה שותפה בקבוצת חקר למגדר ולחינוך. בשנים 2018–2019 קיימה קבוצת חקר נוספת בנושא הורות. בין השנים 2012–2020 עמדה בראש המחלקה לאמנות במכללת סמינר הקיבוצים. בשנת 2021 הקימה קבוצת מחקר במכון ואן ליר בנושא ליצירת סובייקטיביוּת פוליטית פמיניסטית.
מחקר.
בספרה "א(י)מניות: אימהות מביאות אמנות לעולם" (גמא, 2020) חקרה את נושא האם היוצרת אמנות – ה"אימנית". בעוד אמנות ואימהות נתפסו כספירות המתנהלות בשני קווים מקבילים ונפרדים, הספר מציע תאוריה ביקורתית חדשנית המעמידה את האימהות כנקודת מוצא. גישה זו מאמצת את התפיסה המטריצנטרית הרואה באימהות קטגוריה נפרדת ושמה במרכז השיח את נקודת המבט של האם עצמה, תחת הגישה המקובלת המביטה על האם כאובייקט בתוך השיח. תפיסה זו רואה באימהות גורם בעל חשיבות המגדיר את חייהן של נשים רבות, לעיתים אף יותר מן המגדר עצמו, וטוענת כי רבות מהסוגיות שנשים מתמודדות עימן קשורות במישרין לתפקידן ולזהותן כאימהות.
לטענתה, מקומה של האימהות כגורם מכונן ביצירת האמנות נשאר כלקונה מחקרית. השאלה – האם וכיצד האימהות משפיעה על האימנית – כמעט ולא נשאלה בשיח האמנותי, וזאת בניגוד לשאלות חיוניות אחרות שעלו בדבר השפעתם של מרכיבי זהות שונים על האמניות והאמנים, כגון: מגדר, מעמד חברתי, מוצא וגזע, אמונה דתית ועוד.
הספר בודק כיצד האימהות מיוצגת בתיאוריה ובפרקטיקה האמנותית בישראל וביתר העולם המערבי, ומצטרף למחקרים בודדים על הקשר בין אמנות ואימהות, תוך ביקורת על המהלך ההיסטורי הפטריארכאלי שהפך את האם ואת עבודתה לשקופות. התפיסה המטריצנטרית טוענת כי תפקידה של האם בתרבות הוא תפקיד חשוב לאין שיעור, ואי לכך ראוי להיכתב מחדש. בספר נבחנו האופנים שבהם האמנות הפלסטית מאפשרת לאימהות להפוך סדרי עולם ולכתוב את עצמן בעצמן.
בשנת 2021 זכתה בפרס בינלאומי בתחרות מאמרים בנושא: "אמנות פמיניסטית בתוכניות לימודים אמנותיות בינלאומיות" במסגרת: "The Advance HE Connect."
אוצרות תערוכות.
בשנים האחרונות אצרה תערוכות מחלקתיות לכבוד יום האישה הבינלאומי.
כאוצרת עצמאית ארגנה בשנת 2019- תערוכת "נבראת" בגלריה 12, יפו.
משפחה.
הדרה שפלן קצב נשואה למוזיקאי אייל קצב ואם לשניים.
פרסי לינדזי
פרסיבל (פרסי) צ'ארלס לינדזי (באנגלית: Percival (Percy) Charles Lindsay; 17 בספטמבר 1870 - 21 בספטמבר 1952) היה צייר נוף, מאייר וקריקטוריסט אוסטרלי.
חיים.
יליד קרסוויק, ויקטוריה. פרסי היה הילד הראשון שנולד לג'יין לינדזי (לבית ויליאמס) ולד"ר רוברט צ'ארלס לינדזי. בין אחיו היו האמנים הידועים: סר ליונל לינדזי, נורמן לינדזי, רובי לינדזי וסר דריל לינדזי.
פרסי החל לראשונה לצייר בזמן הלימודים ופיתח את כישוריו עוד בסוף שנות השמונים של המאה ה-19.
לינדזי עבר למלבורן בשנות ה-90 של המאה ה-19 ועבד כמאייר וכקריקטוריסט. בתקופתו במלבורן. הוא היה במרכז קהילת האמנות הבוהמית בעיר. בשנת 1918 הוא עבר עם אשתו וילדו לסידני, שם המשיך לצייר נופים בזמן שעבד כקריקטוריסט במגזין The Bulletin.
פרסי הוא הפחות מוכר מבין חמשת האמנים של משפחת לינדזי וזכור בעיקר בזכות ציורי הנוף המשובחים שלו ואישיותו חסרת הדאגות המאושרת.
לאמן הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו בגלריה לאמנות בשנת 1975. ביוגרפיה על האמן פורסמה על ידי הוצאת ספרים אוסטרלית בשנת 2011.
דורמאנד
דורמאנד (בהונגרית: Dormánd) הוא כפר בנפת פיזשאבון במחוז הווש.
מיקום.
דורמאנד הוא כפר 4 ק"מ דרומית לפיזשאבון. ניתן להגיע אליו מהכביש המהיר M3, מהכבישים הראשיים 31 ו -33.
היסטוריה.
בפאתי הכפר נמצא מכוש מתקופת הנחושת וקברים מתקופת הברונזה וסרמטיה בסמוך ל"תעלת צ'רס" או "תעלת השטן". (בגבול היישוב עובר מה שנקרא "תעלת השטן" עד העשור האחרון של המאה הרביעית, התעלה היוותה קו הגנה מתקדם עבור הרומאים (לימס סרמטיה) והגנה על שלום האימפריה הרומית מפני התקפות של עמים ברברים שפלשו בנדידת העמים). כמו כן נמצאו קברות אווארים ובית קברות מתקופת התיישבות המדיארים במרכז אירופה שמכונה "כיבוש המולדת" על ידי השבטים ההונגרים.
במאה ה-13 במקום של דורמאנד היה יישוב בשם בוגר-בשנה. שמו של היישוב הופיע במאה ה-13 בשם דורמאנד ודורמנזה. הוא הוזכר במפקד של 1549 כיישוב עני לחלוטין שלא שילם מיסים כלשהם. במפקד המיסים בשנת 1552 הוזכר בין היישובים ההרוסים, וכך אף הוזכר במפקדי האוכלוסין של שנת 1554 ו-1564, אך שמו לא הוזכר במפקדי האוכלוסין של 1635 ו-1686. בסוף המאה ה-18 הוא היה נחלתו של הברון מיהאי שאגי. במאה ה-19 אדמות הכפר היו בבעלות משפחת הרוזן פאיי, וכן בידי איסטוואן פאיי, שאגי, סלקני, זבריסקו ומשפחות אחרות. בראשית המאה העשרים נרשמו כבעלים הרוזנת זיצ'י ולאיוש אנגל (אביו של לאסלו דורמאני).
ארקדי ציקון
ארקדי ציקון הוא קומיקסאי וקריקטוריסט ישראלי-אוקראיני.
ביוגרפיה.
ציקון נולד בעיר אודסה, ברית המועצות, בשנת 1946.
בגיל ארבע נשלח אביו, ועמו גם בנו, לחיות ברפובליקה העממית של סין מטעם הצבא האדום. את רוב ילדותו בילה ציקון בסין, אותה תיאר כ"אקזוטית", אולם היה עד לאירועים קשים כילד קטן: בעת פרוץ מלחמת קוריאה התחוללו מהומות צבאיוות לא רחוק ממקום מגוריו, וחיילים היו מסתובבים בכל האזור. בראיון עמו סיפר כי "בתור ילד כמעט כל יום ראיתי איך תופסים מרגלים. היה להם מצעד ברחוב הראשי של העיר, שהשתתפו בו שוטרים ומשמר אזרחי, הם הובילו אותם לאורך הרחוב, היו מכים אותם ויורקים עליהם, ובסוף ירו בהם. ככה כל יום".
בבגרותו חזר ציקון לאודסה, שם למד במכון לאומנויות בין השנים 1979-1975. לאחר מכן, בשנת 1989 עלה ציקון ארצה כחלק מהעלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, ולאחר שהשתכן בעיר רמת השרון שם למד בין השנים 1991–1992 במדרשה למורים לאמנתו בעיר. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 פרסם טורים ומדורי קומיקס בעיתונים גדולים ומוכרים, כגון מעריב, ידיעות אחרונות ומעריב לילדים. בנוסף, לאורך שנות הקריירה שלו הציג ציקון תערוכות של קריקטורות ורצועות קומיקס באירופה, יפן ועוד.
בשנת 2010 הוציא את ספרו "ראש דיו" בהוצאת המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בעריכת מיה דבש, אשר כולל אוסף של קריקטורות שיצר ציקון במהלך השנים.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 פרסם ציקון פחות קומיקס וקריקטורות, והתמקד בסדנאות והרצאות. בשנת 2017 זכה ציקון בפרס חיפה על עבודותיו, לצד הקומיקסאים אלכסנדר ברבנצ'יקוב ואולקסיי קוסטובסקי האוקראינים.
המשגה
ליונל לינדזי
סר ליונל ארתור לינדזי (באנגלית: Lionel Arthur Lindsay; 17 באוקטובר 1874 - 22 במאי 1961) היה אמן אוסטרלי.
חיים.
לינדזי נולד בעיירה קריקטוויק הוויקטוריאנית, למשפחה יצירתית - הוא היה אחיהם של האמן נורמן לינדזי והאמן והמבקר דריל לינדזי ושל האמנים הבלתי ידועים יחסית רובי לינדזי ופרסי לינדזי. ליונל הפך לעוזר לתלמידים במצפה הכוכבים במלבורן (1889–1892) ולאחר מכן למד בבית הספר הגלריה הלאומית במלבורן ובסטודיו של ג'ורג' קואטס.
לינדזי לימד את עצמו ליטוגרפיה בשנות ה-90 של המאה ה-19 בזמן שהיה סטודנט, לפני נסיעתו הראשונה לספרד ולאנגליה. בשובו לאוסטרליה התיישב בסידני כאמן עצמאי ועיתונאי, ותרם למגזין "הבולטין", ולעיתונים נוספים.
הוא התחתן עם ז'אן, אחותם של האחים האמנים ממשפחת דייסון (טד דייסון, ויליאם דייסון ואמברוז דייסון), ואילו ויליאם התחתן עם אחותו של ליונל - רובי.
קריירה.
לינדזי היה בידידות עם ארנסט מופיט ופרסם ספר על אמנותו (1899). בשנת 1907 ערך תערוכת תחריטים מצליחה ביותר בסידני עם "חברת האמנים".
בשני העשורים לאחר מכן, הוא היה פעיל ב"חברת האמנים" ובשנת 1921, כאשר הוקמה אגודת הציירים האוסטרלית, לינדזי היה הנשיא הראשון שלה.
הוא החל להציג בלונדון בשנת 1923 והציג את התערוכה המצליחה ביותר שלו באותה תקופה בקולנאגי. גלריות קולנאגי והמבקר הרולד רייט הובילו את הפרסום של עבודתו בבריטניה והבטיחו את המוניטין כיוצר בריטי חשוב בצבעי מים.
בין הנושאים המרכזיים ביצירתו ניתן למנות את "סידני הישנה", דיוקנאות של אוסטרלים בולטים, נופים רומנטיים של ספרד והתרבות הערבית, סדרה של יצירות בהשראה קלאסית וציפורים ובעלי חיים.
לינדזי הפך לנאמן של הגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס וקיבל תואר אביר על שירותיו באמנות האוסטרלית בשנת 1941.
בשנת 1942 פרסם לינדזי את Addled Art, מתקפה על המודרניזם באמנות. אולם דעותיה של לינדזי על המודרניזם לא תאמו בצורה ברורה את העדפותיו באמנות: כך לדוגמה, לינדזי תמך בויליאם דובל במהלך המשפט על דיוקנו זוכה פרס ארצ'יבלד של "ג'ושוע סמית".
לינדזי נפטר במלבורן ב-22 במאי 1961. האוטוביוגרפיה שלו, "קומדיה של החיים", פורסמה לאחר מותו.
מורשת.
הגלריה והספרייה לאמנות על שם ליונל לינדזי, בטאוומבה, קווינסלנד, מחזיקים בספרים נדירים, כתבי יד ומפות, ולמעלה מ-400 יצירות אמנות של בני משפחת לינדזי וציירים אוסטרלים משמעותיים אחרים, בהם פרדריק מק'קבין, ארתור סטריטון, טום רוברטס ורופרט באני. הספרייה והגלריה הוקמו על ידי הפילנתרופ המקומי ביל בולטון.
ג'קובי
ניסיון ההפיכה בירדן (2021)
XO Tour Llif3