הארי בולוס הגיע לפורט אליזבת במרץ 1850. הוא בילה שנתיים אצל ויליאם קנסיט ולאחר מכן עבר לפורט אליזבת. לאחר ביקור קצר באנגליה, התיישב בגראף-ריין, שם גר במשך 19 השנים הבאות.
בשנת 1857 נשא לאישה את סופיה קנסיט, אחותו של ויליאם קנסיט. בין השנים 1858–1870 נולדו להם 3 בנים ובת. בשנת 1864 איבד את בנו הבכור, וחבר הציע לו להתמסר לבוטניקה כדי להקטין את אובדנו. הוא בנה את האוסף הבוטני שלו משנת 1865 ותוך זמן קצר התכתב עם עמיתים כמו ג'וזף דלטון הוקר בגני קיו, וויליאם הנרי הארווי בדבלין ופיטר מקאוואן בגרהמסטאון.
בשנת 1875 הצטרף לאחיו וולטר בקייפטאון, והתיישב בפרבר קנילוורת, שם ייסדו חברת תיווך בשם "בולוס ברס". בשנה שלאחר מכן ביצעו הוא וגותרי את ביקורם הראשון בגני קיו, ולקחו עמם מספר רב של דגימות צמחים לשם מתן שמות. בולוס תיאר את התקופה כ"ארבעים ימים מאושרים ".
כשהגיעה הספינה לטירת וינדזור באוקטובר 1876, פגעה בשונית מול האי דאסן וכל הדגימות שלו אבדו. הוא לא נבהל, והחל לאסוף דגימות חדשות ולארגן משלחות לפינות שונות של דרום אפריקה. הוא היה בוטנאי שטח מעולה ופרסם ספרים רבים על תצפיותיו.
עסקי התיווך שלו פרחו ולכן הצליח לרכוש ספרים בוטניים רבים. כרכים שלמים של כתבי עת בוטניים וספרים נדירים של פייר-ג'וזף רדוטה, ניקולאוס ג'וזף פון ז'קין, פרדיננד באואר ופרנסיס מאסון.
הוא גם תרם את אוספיו והספרייה הנרחבת שלו לקולג' הדרום אפריקאי. הוא היה אחד החברים המייסדים של החברה הפילוסופית בדרום אפריקה.
הארי בולוס אהב לבקר באנגליה וביצע בסך הכל 14 מסעות לדרום אפריקה וממנה.
הוא מת מאי ספיקת לב באוקסטד, אנגליה, ב -25 במאי 1911.
בשנה לאחר מכן, בנו הצעיר פרנק נישא להרייט מרגרט לואיזה קנסיט, נכדתו של ויליאם קנסיט. היא עבדה כעוזרת של הארי באוספים שלו בזמן שהותה בקולג', ולכן מונתה לאוצרת האוספים בשנת 1903, ופרשה מתפקיד זה בשנת 1955.
רונית עמיאל
רונית עמיאל-ג'רבי היא עורכת דין ישראלית. בין השנים 2012–2018 שימשה כפרקליטת מחוז מרכז בפרקליטות המדינה. נודעה כתובעת הראשית במשפטו של נשיא המדינה משה קצב.
ביוגרפיה.
רונית עמיאל נולדה בראשון לציון לאב שהיה אזרח עובד צה"ל ואם ששימשה כאחות בבית חולים. בעלת תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 2006–2008 יצאה לחופשה ללא תשלום מעבודתה בפרקליטות המדינה, לטובת לימודים בקרן מנדל-ישראל והיא בוגרת מחזור ט"ו של הארגון.
בפרקליטות המדינה.
בין השנים 1985–1987 התמחתה עמיאל בפרקליטות המדינה, בשנה הראשונה אצל ד"ר יוסף בן-אור, ובשנה שנייה אצל שרה דותן בפרקליטות מחוז מרכז. לאחר מכן החלה לעבוד בפרקליטות כפרקליטה מן המניין, תחת פרקליטת מחוז מרכז עדנה ארבל. מילאה תפקידים ניהוליים שונים ושימשה כמשנה לפרקליטת מחוז מרכז. כן שימשה במשך כשבע שנים כנציגת שר המשפטים בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה במחוז המרכז. נחשבה כמקורבת לפרקליט המדינה משה לדור.
במסגרת תפקידה ניהלה תיקים רבים, בין הידועים שבהם פרשת קבלת אזרחות ישראלית לראשי ארגוני פשיעה רוסים, רצח הנער טל רייכמן, תיק השוחד של השר לשעבר סאלח טריף, רצח חנניה אוחנה, משפטם של האנסים יובל קמפלר ומרדכי מרציאנו, ניהלה את תיקו של רגב שוובר שפוצה בידי המדינה לאחר ששוטרים התעללו בו, ועוד. עמיאל נודעה במיוחד כמי שניהלה, החל מקיץ 2007, את התיק בו הורשע נשיא המדינה משה קצב באשמת אונס, הטרדה מינית ועוד.
פרקליטת מחוז מרכז.
בינואר 2012 מונתה עמיאל לתפקיד פרקליטת מחוז מרכז. במסגרת תפקידה הייתה אחראית על כלל התיקים שהוגשו במחוזה, ביניהם תיקו של השופט יצחק כהן, אשר הסדר טיעון שגיבשה הפרקליטות עמו נדחה בידי בית המשפט, ניהולו של הסוכן המשטרתי אנטון רומן שנרצח בידי עבריינים, קריסת תיק הרצח של בוסיינה אבו גאנם, רצח הואידה שוא, ועוד. בנובמבר 2015 דווח כי בעקבות הימלטות האסיר ירון סנקר מבית הכלא, נשלחו שוטרים לשמור עליה.
בסוף ינואר 2018, כשנתיים קודם סיום מועד פרישתה המתוכנן, פרשה עמיאל מתפקידה בפרקליטות המדינה, לדבריה בשל "תחושת מיצוי".
לאחר סיום תפקידה בפרקליטות המדינה.
מאז פרישתה, לדבריה, בחרה לא לעסוק בעריכת דין שגרתית והיא עובדות עם עמותות ציבוריות בעלות גוון חברתי. משמשת כיושבת ראש הוועד המנהל של עמותת "לא עומדות מנגד". באפריל 2018, במסגרת פרשת המסרונים בתיק "בזק – וואלה", העידה עדות אופי בבית המשפט לטובתה של השופטת רונית פוזננסקי כץ אשר נחשדה בפרשה.
במאי 2019, לצד משפטנים נוספים, חתמה על עצומה כנגד חקיקת פסקת התגברות והרחבת חוק החסינות. ביוני 2020 פרסמה בחשבון הפייסבוק שלה פוסט בו תקפה את התנהלותו התקשורתית של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו. דבריה קיבלו תהודה תקשורתית רבה.
חברת "קרן החירום של ראש העיר" של עיריית תל אביב.
חיים אישיים.
נשואה לעורך הדין תגר עמיאל ואם לשלושה. עוסקת בפיסול.
חיל המתנדבים בקוריאה
חיל המתנדבים בקוריאה (בצרפתית: Corps de Volontaires pour la Corée) היה כוח צבאי משותף של בלגיה ולוקסמבורג אשר השתתף במלחמת קוריאה.
היסטוריה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, נמצאה בלגיה במשבר פוליטי חריף אשר כונה "שאלת המלוכה". עיקר המשבר נסוב סביב השאלה האם לאופולד השלישי, מלך הבלגים יוכל להמשיך ולמלוך על הארץ לאור התנהגותו הפסיבית במהלך המלחמה. המשבר הוביל להקמת ממשלת מרכז רעועה בהנהגת המפלגה הנוצרית-הסוציאלית, אשר התנגדה בחריפות לשמאל הקומוניסטי, וחפצה בסיוע מצד ארצות הברית. ב-1950, במטרה לקבל סיוע אמריקני, החליטה בלגיה, בשיתוף פעולה עם ממשלת לוקסמבורג, להשתתף במלחמת קוריאה לצד כוחות האו"ם.
בשלב הראשוני התנדבו 2,000 בלגים ולוקסמבורגים התנדבו לשרת בקוריאה. הם עברו אימונים בלאופולדסבורג, וב-31 בינואר 1951 הם הפליגו מאנטוורפן לפוסאן. עם הגעתם לקוריאה, הוכפפו תחת היחידה גם חיילים קוריאניים. באוגוסט של אותה שנה נשלח לקוריאה גדוד בלגי נוסף. כמפקד הכוח הבלגי-לוקסמבורגי מונה אלבר קראייה.
באפריל של אותה שנה עברו הבלגים את טבילת האש הראשונה שלהם בקרב נהר אימג'ין. הבלגים לחמו באומץ רב, וזכו לשבח מנשיא ארצות הברית. הגנרל קראייה נפצע במהלך הקרב ופונה לקבלת טיפול רפואי ביפן. הבלגים השתתפו גם בקרב הקטאנג'-ני ובקרב צ'אטקול, ובשניהם לחמו בהצטיינות. לאחר הפסקת האש, הוחזרו מרבית החיילים הבלגים והלוקסמבורגים לאירופה, ורק 200 נותרו לצורך אבטחת השלום. הם התפנו מקוריאה בהדרגה. אחרון החיילים הבלגים הוחזר ב-15 ביוני 1955.
101 חיילים בלגים, 2 חיילים לוקסמבורגים ו-9 חיילים דרום קוריאנים שהוצמדו אליהם נהרגו במהלך המלחמה. 478 בלגים ו-17 לוקסמבורגים נפצעו במלחמה ו-5 בלגים עדיין מוגדרים כנעדרים. 2 מתו במחנות שבויים של צפון קוריאה.
ארול גארנר
ארול לואיס גארנר (באנגלית: Erroll Louis Garner; 15 ביוני 1921 - 2 בינואר 1977) היה פסנתרן ג'אז ומלחין אמריקאי. הוא נחשב לאחד הפסנתרנים המקוריים, חדשניים ווירטואוזים בתקופתו עם גישה מקורית למלודיה, הרמוניה וקצב. הוא היה מועמד פעמים רבות לפרס גראמי והקליט ב-1958 את אחד האלבומים הנמכרים ביותר בתולדות הג'אז, Concert by the sea. הוא הלחין את הסטנדרט Misty שהוא אחד הסטנדרטים הידועים והמבוצעים ביותר ועוד למעלה מ-200 קטעי ג'אז.
ביוגרפיה.
גארנר ואחיו התאום ארנסט נולדו בפיטסבורג, פנסילבניה, הצעירים בשישה ילדים למשפחה מוזיקלית. אחיו הגדולים למדו וניגנו פסנתר והוא עצמו החל לנגן בגיל שלוש. בגלל הזיכרון והשמיעה המוזיקליים המצוינים שלו הוא ניגן מיד כל שיר ששמע. כשאחותו למדה קטע מתווים הוא ניגן אחריה את הקטע משמיעה. המשפחה אמנם עודדה אותו לקחת שיעורי פסנתר אבל מוריו נואשו ממנו כשהבחינו שהוא מנגן משמיעה גם כשהתווים מונחים לפניו. הוא מעולם לא למד לקרוא תווים והנגינה שלו היא פרי המצאותיו ודמיונו, מה שמסביר את סגנונו המאוד אישי וייחודי. בגיל 11 הוא כבר היה מתגנב מהבית בערב כדי לנגן עם תזמורת בניצוח פייט מרבל על ספינה בנהר האלגיני. בשנות העשרה שלו החל להופיע בבארים, מסעדות ומועדוני לילה בפיטסבורג בדרך כלל לבדו כסולן על הפסנתר. בשנות הארבעים החליט לעבור לניו יורק ושם תוך תקופה קצרה, החל לעורר תשומת לב בהופעותיו במועדונים שונים. ב-1950 הוא נתן לראשונה קונצרט בנגינת סולו באולם המוזיקה בקליבלנד Cleveland music hall. הוא זכה לתשואות רמות ולקימת הקהל ואחרי קונצרט זה הוא המשיך לקריירה בינלאומית. האמרגן סול יורוק שעבד עם נגנים קלאסיים בלבד החל לייצג אותו וכעבור שנים ספורות היה לגארנר קהל בכל העולם כשהוא מרבה להופיע באולמות קונצרטים. הוא הרבה להופיע באירופה, יפן, דרום אמריקה ואוסטרליה ובמולדתו, ארצות הברית. בדרך כלל הופיע בהרכב של טריו שכלל בנוסף אליו נגן קונטרבס ומתופף.
באחד הראיונות הוא נשאל על ידי עיתונאי: "מה הרקע המוזיקלי שלך?" הוא ענה: "אין לי רקע מוזיקלי. אצלי זה הכל מתנה שנולדתי איתה". הוא היה אורח מבוקש בתוכניות טלוויזיה וכשהתארח בתוכנית של ג'וני קרסון, נשאל: "מה עושה אותך כל כך ייחודי שאנשים מזהים את הנגינה שלך בשנייה?" הוא היסס והפסנתרן של התכנית רוס טומפקינס קפץ והשיב: "שמחת חיים!".
גארנר המשיך להופיע ולהקליט עד לשנת 1975 שבה פרש בשל מצבו הבריאותי. בשנות חייו האחרונות חלה גארנר בסרטן הריאה, ונפטר ב-2 ינואר 1977.
חיים אישיים.
גארנר מעולם לא התחתן. הייתה לו בת אחת ושמה קים גארנר, שמרואיינת בסרט שנעשה אודותיו - "No One Can Hear You Read."
פריסילה סוזן ברי