מחאת המתמחים
מחאת המתמחים (נקראת גם: מחאת 26 שעות) היא סדרה של מחאות מתמחים רופאים ואחים אשר התעוררו במספר רב של מוקדים ברחבי ישראל החל ממאי 2020 בדרישה לקיצור משמרת עבודתם מ-26 ל-16 שעות. המחאה היוותה המשך למחאה קודמת של המתמחים, בדרישה לשיפור תנאי עבודתם, במהלך שביתת הרופאים בשנת 2011.
רקע.
המוחים האשימו תחילה את שר הבריאות יולי אדלשטיין בעומס שעות עבודה על המתמחים, ושלחו מכתב בקשה לחקיקה מהירה לקיצור משך שעות העבודה של המתמחים והקימו מאהל בו הם שהו 26 שעות. באותה התקופה הם גם החלו את ההאשטג #NoMore26. את המחאה הוביל ארגון מרשם, שהוקם בעקבות התחושה של חלק מהמתמחים, שההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י) לא מייצגת את האינטרסים הייחודיים של המתמחים.
החלטות ראשונות.
בראשית אוקטובר 2021, הודיעו שר הבריאות, ניצן הורוביץ, ושרת הכלכלה, אורנה ברביבאי, על גיבוש מתווה לקיצור תורנויות המתמחים מ-26 שעות ל-18 שעות, שיישומו יתחיל בשנת 2022, ויסתיים בשנת 2026. המתווה המוצע לא סיפק את הנהגת ארגון המתמחים "מרשם", משום שבשלב ראשון הוא היה אמור לחול רק על כ-10 אחוז מכלל המתמחים, שעובדים בבתי החולים בפריפריה.
מאבק ציבורי.
המתמחים פתחו במאבק ציבורי רחב, כדי להגיע למתווה משופר לקיצור התורנויות, ופתחו בשורת צעדי מחאה והפגנות, שהגיעו לשיאם ב-9 באוקטובר, כאשר כ-2,500 מתמחים הגישו מכתבי התפטרות ותלו אותם על דלת משרד הבריאות כאקט מחאתי.
באותו יום הפגינו כאלף מתמחים ברחבת הסינמטק בתל אביב, במחאה נגד מתווה קיצור התורניות המוצע, ובראשם ד"ר ריי ביטון, יו"ר ארגון "מרשם".
ב-18 באוקטובר 2021, לאחר שמאות מתמחים הגישו מכתבי התפטרות אישיים להנהלות בתי החולים, הציג ניצן הורוביץ מתווה משופר לקיצור תורנויות המתמחים, המרחיב אותו לבתי חולים במרכז הארץ כבר במהלך 2022, ומעניק ערבויות ומסגרת תקציבית להשלמת יישומו. ב-20 בחודש אימצה הנהגת "מרשם" את המתווה החדש לקיצור התורנויות, הכריזה על ניצחון מאבק המתמחים, והודיעה על משיכת מכתבי ההתפטרות של המתמחים. ההסכם לקיצור התורנויות נתקל בהתנגדות של חלק מהרופאים הבכירים, מנהלי בתי החולים ומנהלי מחלקות בבתי החולים, שטענו שאם מערכת הבריאות לא תקבל תוספת תקנים משמעותית, כדי לפצות על קיצור זמן התורנויות, הוא עלול לגרום לפגיעה קשה במערכת הבריאות. בנוסף, מספר רופאים בכירים טענו, שקיצור התורנויות יפגע באיכות ההכשרה הרפואית של המתמחים, ולפגוע ברמתם המקצועית.
מתווה קיצור התורנויות היה צריך להתחיל בראשית אפריל 2022 בעשרה בתי חולים בפריפריה. מחוסר תקציבים ותקנים ודחיית החלת המתווה, נאלצו המתמחים לעתור לבג"ץ ב-13 באפריל 2022, נגד שר הבריאות ניצן הורוביץ ומנכ"ל משרדו נחמן אש, שרת הכלכלה אורנה ברביבאי, שר האוצר אביגדור ליברמן וההסתדרות הרפואית. הפרקליטות טענה שעדיין אין הסכמות בין הצדדים, ובקשה דחייה של חודש נוסף. מתחילת אפריל היו הפגנות ומחאות בכל אחד מבתי החולים להחלת קיצור התורנויות, וקיימת כוונה להמשיך בדרך זו עד לפתרון.
ב-23 במאי 2022, כ-200 מתמחים נעדרו מהעבודה במחאה על השינוי בקיצור התורנויות.
ב-2 ביוני 2022, עשרות רופאים מתמחים מבית החולים העמק בעפולה פתחו בשביתה אשר נמשכה מספר שעות, בשל העובדה כי התורניות בסוף לא קוצרו בבית החולים כנאמר. בשל השביתה, מחלקות האשפוז ומיון הילדים עבדו במתכונת חירום, והמתמחים המשיכו במחאה זאת עד השעה 14:00.
ב-30 ביולי 2022, ד"ר ריי ביטון, יו"ר ארגון המתמחים "מרשם", הודיעה על חידוש מחאת המתמחים לאור דחיית קיצור התורנויות ואמרה: "אם עד 25 באוגוסט לא ימולאו דרישותינו, נתחיל בהתפטרות המונית". המוחים הפגינו כנגד ראש הממשלה יאיר לפיד.
ב-17 באוגוסט 2022, החל ארגון "מרשם" לאסוף מכתבי ההתפטרות של הרופאות והרופאים המתמחים.
ב-24 באוגוסט 2022 הודיעה המתמחה ואשת הטלוויזיה הילה קורח שהיא נשברה והתפטרה. הודעתה שודרה במסגרת מהדורת החדשות שהגישה בחדשות 13. בעקבות התפטרותה ובעקבות הודעת ארגון מרשם לאיומי הפטירה הממונית, כ-500 מתמחים התפטרו ב-25 באוגוסט 2022.
ויליאם נוקס ד'ארסי
ויליאם נוקס ד'ארסי (באנגלית: William Knox D'Arcy; 11 באוקטובר 1849 – 1 במאי 1917) היה איש עסקים ויזם בריטי, מחלוצי תעשיית הנפט האיראנית. בילדותו היגר ד'ארסי עם אביו לקווינסלנד, אוסטרליה, איפה שבין 1882 ל-1889 הרוויח הון דרך מכרה זהב שגילה. הוא שב לבריטניה ומטעמה חתם בשנת 1901 על הסכם ויתור זכויות נפט עם פרס הקאג'ארית שהיה בעל תוקף ל-60 שנה. השטח בו הועברו כל זכויות הנפט לידי בריטניה כלל כמעט את כל פרס מלבד מחוזותיה הגובלים עם האימפריה הרוסית.
ב-1908 התגלה מצבור הנפט הראשון, שהוביל להקמתה של חברת הנפט האנגלו-איראנית ב-1909. זמן קצר לאחר מכן פרש ד'ארסי מפעילות עסקית. גילוי הנפט בפרס, אשר לעיתים נחשב לתוצאת פועלו של ד'ארסי, הוביל לשינוי הזירה הגאופוליטית במזרח התיכון והעניק לאזור חשיבות כלכלית נכבדת המשפיעה עד ימינו.
ביוגרפיה.
ויליאם נוקס ד'ארסי נולד ב-11 באוקטובר 1849 בהייוויק, ניוטון אבוט, דבון, אנגליה, בנו של ויליאם פרנסיס ד'ארסי, עורך דין ואשתו אליזבת' בייקר, לבית ברדפורד. הוא היה צאצא ישיר של הלורד ד'ארסי דה קנייט, מושל אירלנד מטעם אנגליה במהלך המאה הארבע עשרה ומייסד משפחה אנגלו-נורמנית בולטת באירלנד. ד'ארסי התחנך בבית הספר וסטמינסטר, לונדון, בשנים 1863–1865, ולאחר מכן עבר עם משפחתו, בשנת 1866, לרוקהמפטון, קווינסלנד, אוסטרליה. הוא הוסמך כעורך דין במרץ 1872, בתחילה עבד עם אביו ומאוחר יותר פתח משרד עורכי דין עצמאי משלו.
זהב באוסטרליה.
בשנת 1882 החל ד'ארסי את לעסוק בכרייה. באותה שנה האחים פרד, אדווין ותומאס מורגן גילו מחצבי זהב בהר איירון-סטון (לימים הר מורגן), 38 ק"מ דרומית לרוקהמפטון. באי-הצלחה לגייס מספיק כסף לניצול הממצא שלהם, הם פנו לת. ס. הול, מנהל בנק, לצורך הון. על פי הצעתו של הול, הם פנו גם לוויליאם פטיסון (גם הוא עורך דין ואיש עסקים) ולד'ארסי. משוכנעים שההצעה נכונה, ד'ארסי, הול ופטיסון הקימו חברת כרייה. כשהם מודאגים משיעור ההכנסות הנמוך בתחילת העסק, מכרו האחים מורגן את האינטרסים שלהם עד אוקטובר 1883 לפטיסון וד'ארסי תמורת כ-100 אלף ליש"ט. אף על פי שעד מהרה נוצרו רווחים גדולים יותר, לד'ארסי ולשותפיו עדיין היו קשיים. דאגה מיוחדת נבעה מהמתיישבים שעברו להתגורר בשטחי הכרייה של החברה, והכשרתו המשפטית של ד'ארסי נבדקה במלואה בהתדיינות המסובכת שלה הביא המצב. בשנת 1886 הוקמה חברת "כריית הזהב של הר מורגן" (Mount Morgan Gold Mining Co.) עם מיליון ליש"ט של מניות. הוא היה אחד משמונה בעלי המניות והדירקטורים המקוריים, עם 125,000 מניות על שמו ו-233,000 באשראי.
מחוץ לעסקי הכרייה שלו, ד'ארסי לא היה אישיות ציבורית בולטת. הוא התגורר עם משפחתו באלן ואנין, בית נוח ברובע ונדאל של רוקהמפטון. הבילויים העיקריים שלו היו ציד, מרוצי סוסים וחתירה. הוא היה נשיא מועדון חתירה ולאורך חייו לא התעניין בשום מוסד צדקה. ד'ארסי פרש ממשרד עורכי הדין שלו בשנת 1886 ושב לבריטניה בשנה הבאה. מאז הוא מעולם לא שב לאוסטרליה. הוא נשאר מנהל בחברת כריית הזהב של הר מורגן כיו"ר דירקטוריון לונדון. הסיבה העיקרית לעזיבתו הייתה רצון לנצל את הונו כדי לבסס מקום בחברה האנגלית מהמעמד הגבוה. למרות למעלה מעשרים שנה שבהן חי באוסטרליה, נראה כי קבע לעצמו שאי אפשר להגשים שם את שאיפותיו החברתיות.
נפט בפרס.
הוא רכש את סטנמור הול, אחוזה מרשימה במידלסקס, ובית עירוני בלונדון. במה שנתפס בדרך כלל כניסיון מכוון לחקות את הנסיך מוויילס (לימים אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת), הוא שכר אחוזת ציד בנורפוק, היה לו דוכן באפסום ונסע למרינבאד שבאימפריה האוסטרו-הונגרית לצורך טיפול רפואי. הוא לא היה נטול דאגות כלכליות. הוא ומשפחתו הפסידו כסף באמצעות סגירת הבנק הלאומי של מדינת קווינסלנד בשנת 1892 ובסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ירד שווי מניותיו בחברת הר מורגן וזאת לנוכח שפל כלכלי חריף ששטף את אוסטרליה. הוא גם הבחין בעלויות הגוברות של אורח חייו הפזרני. לפיכך הוא ניסה לשמר את הכנסתו באמצעות השקעה במיזם כרייה חדש.
ההזדמנות הגיעה בשנת 1900 כאשר סר הנרי דראמונד וולף, השגריר הבריטי לשעבר בטהראן, פרס הקאג'ארית, ניגש אליו כדי לקדם השקעות בחיפושי נפט בפרס. בתחילת 1901 שלח ד'ארסי לטהרן שליח, שבמאי הסדיר עם הממשל הפרסי זיכיון לחיפוש נפט במעל ל-1,243,195 קמ"ר של שטח פרסי, שכלל כמעט את כל פרס מלבד מחוזותיה הגובלים באימפריה הרוסית. ד'ארסי הסכים לספק את כל המימון הדרוש לחיפוש הנפט. נכון לסוף 1903 הוציא 150,000 ליש"ט ללא כל תוצאות. מצבו הכלכלי היה נואש כעת. הוא נאלץ לשכן את מניותיו בהר מורגן בתקופה בה ירדו ל-210,000 ליש"ט. במאי 1905 הוא הוציא את המנייה שלו בחברה בסך 225,000 ליש"ט. הוא החל במשא ומתן עם הסניף הצרפתי של משפחת רוטשילד למכירת זיכיון הנפט בפרס. אך ב-20 במאי פנו אליו מטעם הממשלה הבריטית והציעו לו תמיכה מטעמם בחיפוש אחר הנפט הפרסי.