הדולר של הקונפדרציה, על גרסאותיו, נחשב כיום לפריט אספנים. קיימים גם זיופים רבים של השטרות, מכיוון שלעיתים הם הודפסו בחופזה, נחתכו במספריים ונחתמו על ידי פקידים. באופן אירוני, חלק מהשטרות המזויפים נחשבים אף הם לפריטי אספנים ונמכרים במחירים גבוהים.
המדינה הפדרלית של נובורוסיה
המדינה הפדרלית של נובורוסיה (ברוסית: Федеративное государство Новороссия; באוקראינית: Федеративна держава Новоросія) הייתה קונפדרציה לא מוכרת שהורכבה מהרפובליקה העממית של דונצק ומהרפובליקה העממית של לוהנסק, הממוקמות במחוז דונצק ובמחוז לוהנסק באוקראינה, שהכריזו באופן חד-צדדי על עצמאות מאוקראינה והיפרדות מהשלטון המרכזי בקייב, עקב אירועי מלחמת האזרחים באוקראינה. העיר דונצק הוכרזה אז כבירת החבל.
נובורוסיה הוכרזה כישות מדינית עצמאית ב-22 במאי 2014, לאחר הסכם שהבדלנים חתמו ביניהם במאי אותה שנה. ביוני 2014 המנהיגים הבדלנים של שני המחוזות הצהירו על הקמת מועצה עליונה בשם "ברית הרפובליקות העממיות" או "המדינה הפדרלית של נובורוסיה". בתחומי הישות חיו למעלה מ-5 מיליון תושבים, ולדברי האו"ם, מאז פרוץ משבר אוקראינה כמיליון איש גלו מביתם ולמעלה מ-4,000 נהרגו למרות מספר ניסיונות של הפסקת אש שהופרו על ידי שני הצדדים הלוחמים.
ב-9 בדצמבר 2014 נקבעה הפסקת אש בין שני הצדדים הלוחמים, אך גם הפסקת אש זו הופרה מספר פעמים. במאי 2014 הכריזו מנהיגי הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק על היפרדות ופירוק הקונפדרציה.
במאי 2015 מנהיגי דונצק ולוהנסק לא הצליחו לגשר על סכסוכים פנימיים באשר לניהול המדינה והוחלט להתפצל שוב ולפרק את הקונפדרציה.
היסטוריה.
נובורוסיה (רוסיה החדשה) היה שמו של השטח בחאנות קרים שנכבש בידי האימפריה הרוסית, מעט לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית ולאורך השנים היה שם השטח של אוקראינה דהיום. בשנת 1918 הממשל הסובייטי הקים את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. לאחר פירוק ברית המועצות המונח נובורוסיה שימש לקריאת המחוזות לעצמאות.
בשנת 2003 אקדמאים שונים ברוסיה דנו בנושא הקמת מדינה פרו-רוסית בשם נובורוסיה בדרום אוקראינה, כתגובת נגד לרצון הממשל האוקראיני להצטרף לברית נאט"ו.
השימוש עלה מחדש בשנת 2014, במהלך הסכסוך האוקראיני-רוסי, לאחר שבאפריל נשיא רוסיה פוטין תמך בבדלנים במזרח אוקראינה כחלק מנובורוסיה. בסופו של דבר תנועה לאומנית שמאלנית בשם "מפלגת נובורוסיה" הוקמה במאי 2014 בדונצק, אוקראינה ובכנס הייסוד שלה הצהירו מנהיגיה על הקמת מדינת נובורוסיה כהשראה מהמחוז ההיסטורי שנשא שם זה בתקופת הקיסרות הרוסית. במאי 2014 המנהיגים הבדלניים של לוהנסק ודונצק חתמו על הסכם איחוד.
מדינת מאלורוסיה.
ב-19 ביולי 2017, אלכסנדר זכרצ'נקו, מנהיג הרפובליקה העממית של דונייצק, הכריז על כוונתו להתנתק סופית מאוקראינה ולייסד את מדינת "רוסיה הקטנה" (מאלורוסיה), שתהיה לדבריו יורשתה של אוקראינה. הוא גם חשף את דגלה של המדינה הדמיונית ומפת גבולותיה, הכוללים את כל אוקראינה הנוכחית ללא קרים.
השם "רוסיה הקטנה" נובע מכך שבתקופת רוסיה הצארית כך נקרא רוב שטחה של אוקראינה המודרנית, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית. בסופו של דבר היוזמה לא יצאה אל הפועל.
ממשל ופוליטיקה.
המבנה הפוליטי של המדינה הושתת על מצעה הפוליטי של מפלגת נובורוסיה ובראש המדינה הועמד נשיא ויו"ר הפרלמנט המאוחד, ואלרי קאורוב ואולג צאריוב בהתאמה. הגוף השלטוני הבכיר היה המועצה העממית (Народный совет), שהיווה כמעין גוף מחוקק.
כלכלה.
כל משאבי הטבע במחוזות דונצק ולוהנסק הולאמו על ידי הבדלנים ובאוקטובר 2014 אף הוקם בנק לאומי.
צבא וביטחון.
"הכוחות המזוינים המאוחדים של נובורוסיה" (Объединённые Вооруженные Силы Новороссии) היו המיליציה הלוחמת והגוף שנאבק בכוחות הביטחון האוקראיניים וייצג את הבדלנים במלחמתם מול הצבא האוקראיני. הגוף הוקם תחילה כמיליציה עממית בשם ה"גיוס העממי של דונבאס" (Наро́дное ополче́ние Донба́сса) ובספטמבר כונה בשם הכוחות המזוינים המאוחדים של נובורוסיה.
ביקורת.
היסטוריונים רוסיים רבים ואחרים ביקרו את התנהלות הבדלנים והתמיכה הממשלתית הרוסית בהם עקב הדמיון שבין מצעם הפוליטי של הבדלנים למצע המדיני של התנועות הפאשיסטיות של תחילת המאה ה-20.
הכרה בינלאומית.
נובורוסיה הורכבה, כאמור משתי מדינות לכאורה, מחוזות, שפרשו מאוקראינה באופן חד צדדי. אוקראינה לא הכירה בעצמאותן ומרבית מדינות העולם הכירו בשטחי נובורוסיה כשטח ריבוני של אוקראינה ורק דרום אוסטיה (מדינה לכאורה ושטח מחלוקת בעצמו) הכירה בעצמאות החבל.
על פי מקורות רוסיים, מנהיגי החבל זכו לתמיכת המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית.
שטח המדינה.
ב-24 בינואר 2015 הכוחות המזוינים המאוחדים של נובורוסיה כבשו את העיר מריופול. ב-12 באפריל 2015, בשליטתה של נובורוסיה נמצאו כ-65% משטחו של אזור הדונבאס (מחוזות דונצק ולוגאנסק).
ויץ
בריטני מיינרד
בריטני לורן מיינרד (באנגלית: Brittany Lauren Maynard; 19 בנובמבר 1984 – 1 בנובמבר 2014) הייתה אמריקאית אשר אובחנה במחלה סופנית והחליטה לסיים את חייה באמצעות המתת חסד. סיפור מחלתה תועד באמצעי התקשורת, וכלל גם את מאמציה לקדם את חוקי "הזכות למות בכבוד" בארצות הברית.
ביוגרפיה.
מיינרד נולדה באנהיים, קליפורניה. היא אובחנה כחולה במחלת הסרטן, עם גידול מוחי מסוג גליובלסטומה רב-צורנית בינואר 2014 בהיותה בת 29. בעקבות האבחון, היא עברה ניתוח ראש באזור האונה הרקתית כדי לעצור את התפתחות הגידול. אך באפריל באותה שנה, אבחון נוסף קבע כי הגידול חזר והוא ממשיך בקצב התפתחותו, והרופאים העריכו כי נותרו למיינרד שישה חודשים לחיות.
מיינרד עברה מקליפורניה לפורטלנד שבמדינת אורגון מתוך כוונה לנצל את חוק "הזכות למות בכבוד" במדינה, אחת מחמש המדינות האמריקניות אשר מתירות המתת חסד. מיינרד התבטאה כי "לאחר חודשים של מחקר, אני ומשפחתי הגענו למסקנה הכואבת שאין טיפול שיציל את חיי, והטיפולים המומלצים יהרסו את הזמן שנשאר לי בחיים". בחודשים האחרונים לחייה חברה מיינרד למלכ"ר הנקרא "חמלה ובחירה" (באנגלית: "Compassion &amp; Choices"), הפועל למען הסדרה בחוק של המתות חסד, והקימה קרן הקרויה על שמה למען אותה מטרה. באוקטובר 2014 מיינרד פרסמה מאמר באתר CNN שכותרתו "הזכות שלי למוות עם כבוד בגיל 29".
מיינרד תכננה לסיים את חייה ב-1 בנובמבר, אולם ב-29 באוקטובר ציינה כי היא עדיין לא חושבת שזהו הזמן המתאים, מכיוון שהיא עדיין חשה שמחה יחד עם משפחתה וחבריה, על אף שמצבה הידרדר והיא סובלת מהתקפים. ב-2 בנובמבר פורסם כי מיינרד הלכה לעולמה ב-1 בנובמבר, כשהיא מוקפת במשפחתה הקרובה וביקיריה, לאחר שנטלה כמות גדולה של סמי הרגעה שניתנו לה במרשם רופא.
מרסיה אנג'ל, לשעבר העורכת הראשית של כתב העת המדעי "New England Journal of Medicine", כתבה כי מיינרד הפכה ל"פנים החדשות" של התנועה הפועלת למען זכות של חולים במחלות סופניות לסיים את חייהם באופן מהיר ואנושי יותר.
חיים אישיים.
מיינרד סיימה תואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ותואר שני באוניברסיטת קליפורניה באירוויין בחינוך. טיילה רבות באזור דרום-מזרח אסיה, ולימדה בבתי יתומים בקטמנדו, נפאל. בספטמבר 2012 נישאה לדניאל דיאז, לאחר היכרות של חמש שנים.
חיים ברק
חיים ברק (ברלינר) (נולד ב-1945) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד גדוד 82 במלחמת יום הכיפורים, מפקד חטיבה 211 ומפקד עורף פיקוד המרכז. לאחר שחרורו ניהל פרויקטי תשתית רבי היקף.
חייו.
ברק נולד בשם חיים ברלינר בברית המועצות. עלה לישראל ב-1949. למד בבית הספר הריאלי והוא בוגר הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה כחניך מצטיין. התגייס לצה"ל ועשה את מרבית שירותו הצבאי בחיל השריון. כקצין הדריך בקורס מפקדי טנקים ובקורס קציני שריון. במלחמת ששת הימים לחם כקצין בפלוגת טנקי צנטוריון בחטיבת הראל שהשתתפה בקרבות על ירושלים. ב-1968 מונה למפקד פלוגה בגדוד 82. ב-1971 מונה במינוי חירום למפקד גדוד מילואים בחטיבה 679.
ב-1973 מונה למפקד גדוד 82 בחטיבה 7. הוא פיקד עליו במהלך מלחמת יום הכיפורים. הגדוד היה באימונים בנגב של שתי פלוגות צמ"פ. שתי הפלוגות המבצעיות שלו נשלחו לפני המלחמה לתגבר את רמת הגולן, פלוגה א' בפיקוד אלי גבע שהוכשרה לגרור את גשר הגלילים, ופלוגה ג' בפיקוד מאיר זמיר סופחה לגדוד 77 של החטיבה ובמהלך המלחמה זכתה לכינוי "כוח טייגר". עם פרוץ הלחימה הוטסו שאר לוחמי הגדוד לצפון, הצטיידו בטנקים והגדוד סופח לחטיבה 188. במהלך קרבות הבלימה נפצע ברק ו-28 מלוחמי הגדוד נהרגו במלחמה, בהם סגן מפקד הגדוד. לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 74 בחטיבה 188 שהוקמה מחדש.
ב-1974 מונה למפקד קורס קציני שריון - גדוד 196 בחטיבה 460.
ב-1976 נשלח לקורס קציני שריון מתקדם בפורט נוקס, ארצות הברית.
ב-1977 מונה למפקד חטיבה 211 ולאחר מכן שירת כסגן מפקד אוגדה 162. במלחמת לבנון הראשונה לחם כסגנו של יוסי פלד ב"כוח יוסי".
ב-1984 סיים תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1985 עד 1987 כיהן כמפקד עורף פיקוד המרכז.
שימש יו"ר ועד התושבים של אלפי מנשה ומנכ"ל החברה לפיתוח היישוב.