בדרך מוצא ח'וסרו את שירין עירומה, מתקלחת וחופפת את שיערה השופע. שירין מבחינה בו, אך משום שח'וסרו טייל בבגדי איכר, הם אינם מזהים זה את זה. ח'וסרו מגיע לארמניה, שם מקבלת את פניו שַׁמירה, מלכת ארמניה, וזו מספרת לו כי שירין יצאה למדאִן. שפור נשלח בשנית להביא את שירין. כששירין מגיעה שוב לארמניה, ח'וסרו נאלץ לחזור למדאן בשל מות אביו. שני האוהבים ממשיכים ללכת בכיונים נגדיים עד שח'וסרו מאבד את מלכותו בגלל גנרל בשם ברהאם צ'ובין, ובורח לארמניה.
בארמניה פוגש ח'וסרו את שירין, והיא מקבלת את פניו. היא אינה מוכנה להינשא לו עד שיכבוש שוב את ממלכתו מברהאם צ'ובין. ח'וסרו עוזב את ארמניה והולך לקונסטנטינופול. הקיסר מסכים לעזור לו להילחם בצ'ובין בתנאי שיינשא לבתו מרים. הקיסר מציב לח'וסרו תנאי נוסף – אסור לו להינשא כל עוד מרים בחיים. ח'וסרו מצליח וכובש את הממלכה. מרים, בשל קנאתה, מרחיקה את ח'וסרו משירין.
באותו הזמן מתאהב ארכיטקט ושמו פרהאד בשירין, והופך ליריבו של ח'וסרו במשולש האוהבים. ח'וסרו לא יכול להישאר עם פרהאד, ולכן הוא שולח אותו לַגלות בהר ביסותון תוך שהוא מטיל עליו משימה בלתי אפשרית – לחצוב מדרגות מסלעי הצוק. פרהאד מתחיל במשימה בתקווה שח'וסרו יאפשר לו להינשא לשירין. תחת זאת שולח ח'וסרו שליח לפרהאד, המבשר לו בשורת איוב כוזבת: שירין מתה. בשומעו את החדשות הכוזבות, פרהאד משליך עצמו מראש ההר ומת. ח'וסרו כותב מכתב לשירין, המביע את צערו על מותו של פרהאד. זמן קצר לאחר תקרית זו מתה גם מרים, ושירין מגיבה לח'וסרו במכתב ניחומים נוסף.
בטרם יציע ח'וסרו נישואים לשירין, הוא מנסה לקיים יחסי מין עם אישה נוספת בשם שֶכַּר באספהאן, דבר המעכב פעם נוספת את איחוד האוהבים. לבסוף הולך ח'וסרו אל טירתה של שירין כדי לראותה. שירין מבחינה שח'וסרו שיכור ואינה מאפשרת לו להיכנס לטירה. היא בעיקר נוזפת בו על יחסיו עם שֶכַּר. עצוב ודחוי, חוזר ח'וסרו לארמונו.
שירין מסכימה לבסוף להינשא לח'וסרו לאחר כמה מעללים רומנטיים והירואים נוספים. עם זאת, שירויה, בנו של ח'וסרו מאשתו מרים, מאוהב אף הוא בשירין. שירויה רוצח את אביו ח'וסרו ושולח שליח לשירין, המוסר לה שכעבור שבוע תיאלץ להינשא לו. שירין, כדי להימנע מלהינשא לשירויה, מתאבדת. ח'וסרו ושירין נקברים יחדיו בקבר אחד.
בתרבות הפרסית.
אזכורים רבים מופיעים לאגדה גם בשירתם של משוררים פרסים אחרים, כגון פרוחי, קטרן, מסעוד סעד סלמן, עות'מן מח'תארי, נאצר ח'וסרו ועוד. נט֗אם אלמלכ ציין כי האגדה הייתה סיפור פופולרי בתקופתו.
גרסתו של נט֗אמי.
על אף שהסיפור היה ידוע עוד לפני נט֗אמי, הוא הביא את הסיפור לרמתו הרומנטית הגבוהה ביותר. בניגוד לשאהנאמה, המתמקד בהיסטוריה, במלכותו ובקרבותיו של ח'וסרו, נט֗אמי החליט להתמקד בהיבט הרומנטי של הסיפור.
כאשר ביקש הסולטאן הסלג'וקי ארסלן מנט֗אמי שיר אהבה אפי מבלי לפרט עוד, נט֗אמי בחר את סיפורם של ח'וסרו ושירין, המתרחש באזורו ומבוסס לפחות בחלקו על עובדות היסטוריות, על אף שכבר בתקופה זו היה הסיפור עטוף בהילה של אגדה.
רווחת הסברה כי זוהי אחת מיצירותיו הטובות ביותר של נט֗אמי, וכי כתיבתה נמשכה 16 שנים; אשתו, אפק, מתה זמן קצר לאחר השלמת היצירה. ליצירתו זו של נט֗אמי היו עוד גרסאות חדשות רבות.
מלבד פירדוסי, שירו של נט֗אמי הושפע גם מאסעד גורגאני ומשירו ויס וראמין המדבר על דברים דומים.
כוסרו הראשון
רולטקה
עדנה סובול
עדנה סוֹבּוֹל היא מעצבת במה ותפאורה ובמאית ישראלית.
ביוגרפיה.
סובול נולדה בחיפה למלכה (מלווינה) וילהלם בראשית שנות הארבעים. היא בוגרת החוג לתולדות האמנות בסורבון בפריז, ובעלת תואר מוסמך בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים. סובול החלה את דרכה בתיאטרון העירוני חיפה, תחילה כאסיסטנטית למעצב הבמה משה שטרנפלד, וכעוזרת במאי ומעצבת תלבושות. כן הייתה אוצרת לאמנות מודרנית במוזיאון חיפה לאמנות.
סובול עצבה במה עבור התיאטרון העירוני חיפה, תיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער, תיאטרון נווה צדק, צוותא, תיאטרון בית ליסין, הבימה, הקאמרי, החאן הירושלמי, תיאטרון הרצליה והתיאטרון העירוני באר שבע.
בשנת 1991 ביימה בתיאטרון הבימה את ההצגה "סולו", שכתב בעלה, המחזאי יהושע סובול.
הצגות שעיצבה:
סובול עצבה תפאורה ותלבושות בהצגה "גטו" בהפקות בחו"ל: בניו יורק ווושינגטון בארצות הברית ובווימר גרמניה.
סובול נשואה למחזאי יהושע סובול ולהם שני ילדים, המוזיקאי יהלי סובול והשחקנית לשעבר נטע סובול.
בוצ'לריוס
דאוס אקס
רות זוטא
רות זוטא הוא מדרש אגדה קצר למגילת רות. השם 'זוטא' ניתן לו כדי להבחינו מהמדרש המכונה רות רבה הארוך יותר.
החיבור יצא לאור בפעם הראשונה בידי שלמה בובר בשנת תרנ"ד על פי כתב יד פרמה (ושוב נדפס בספרו "מדרש זוטא". מהדורה אלקטרונית של החיבור קיימת במאגרים של האקדמיה ללשון העברית והיא מבוססת ברובה על כתב יד מהגניזה הקהירית ובמקומות החסרים ההשלמות הן על פי כתבי יד פרמה. יש הבדלים לא מעטים בין מהדורת בובר ובין מהדורת האקדמיה. עד כה, לא יצא לאור מהדורה מדעית של החיבור. מקצת מן החיבור התפרסם גם בידי שמחה אסף על פי כתב יד נוסף.
גיל כהן מגן
גיל כהן-מגן, (נולד ב-1971) הוא צלם ישראלי.
ביוגרפיה.
בוגר לימודי צילום במכללת הדסה, צילם עבור "ידיעות אחרונות", "הארץ" ועיתונים ומגזינים נוספים בארץ ובעולם. ב־2001 החל לעבוד כצלם קבוע בסוכנות הידיעות רויטרס ישראל, ועבד שם עד שנת 2010.
כיום, עובד כצלם פרילנס עבור עיתונים ומגזינים ישראלים ובינלאומיים, סוכנות הידיעות הצרפתית AFP ועיתון הארץ. עבודותיו הוצגו בתערוכות יחיד וקבוצתיות בגלריות ומוזיאונים בארץ ובעולם, ביניהם מוזיאון ישראל, מוזיאון ארץ ישראל ומוזיאון תל אביב. במקביל, מרצה בתחום הצילום באוניברסיטאות ומכללות בארץ ובעולם. זוכה מקום ראשון בנושא חדשות בתחרות "עדות מקומית" (צילומי עיתונות בישראל) בשנת 2009.
פרסם ספר צילומים "בחצרות החסידים"- התמונות העוסקות בחיים הדתיים החסידיים 2011.
היצרות של המסתם האאורטלי
מוריץ גוטליב
נאג'י שוכת
נאג'י שוכת (בערבית - ناجي شوكت; 1893–1980) היה פוליטיקאי עיראקי ששימש כראש ממשלת עיראק, אך בעיקר ידוע כאחד מתומכיו של רשיד עאלי אל-כילאני, וכאיש הקשר של כילאני והמופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני עם גרמניה הנאצית.
מוצא ומשפחה, ילדות ונעורים.
שוכת נולד למשפחה בעלת שורשים טורקיים וקווקזיים בעיר כות שבעיראק, בה שימש אביו כמושל מטעם האימפריה העות'מאנית. היו לו שלושה אחים, מהם ידוע סאמי שוכת, שהיה מהוגי הדעות של הלאומיות הפאן-ערבית. בשנת 1909 נבחר אביו של שוכת לפרלמנט העות'מאני, והדבר איפשר לו ללמוד משפטים באיסטנבול. לאחר סיום לימודיו שימש כתובע מטעם הממשלה בעיר העיראקית אל-הילה, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא העות'מאני. במרץ 1917 נפל בשבי בידי הבריטים, והם איפשרו לו להשתחרר אם יצטרף ללוחמים הערבים כנגד האימפריה העות'מאנית, במסגרת המרד הערבי.
קריירה פוליטית מוקדמת.
לאחר המלחמה פתח שוכת בקריירה פוליטית בעיראק, ובשנת 1928 מונה לתפקיד שר הפנים. בשנת 1932 נקרא על ידי המלך פייסל הראשון להתמנות כראש ממשלת עיראק ולהקים ממשלה בלתי מפלגתית על מנת להימנע מהוויכוח הפוליטי שסבב את חתימת ההסכם האנגלו-עיראקי ב-1930, ואל מול דרישות האופוזיציה בראשותו של יאסין אל-האשמי לדאוג להקטנת המעורבות הבריטית בענייני עיראק. ממשלתו של שוכת, שניצבה מול אופוזיציה חזקה של מתנגדי ההסכם שרדה רק חמישה חודשים, בין 3 בנובמבר 1932 ל-20 במרץ 1933. לאחר נפילת ממשלתו המשיך שוכת לשמש בתפקידים שונים בממשלת עיראק, בין היתר שימש כשר הפנים בממשלתו של ג'מיל אל-מדפעי שהורכבה בנובמבר 1933. לאחר מכן, בשנת 1935 מונה כשגריר באנקרה.
הקשרים עם הנאצים, מרד רשיד עאלי אל-כילאני.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה עיראק מחויבת על פי ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930 לסייע בידה של בריטניה, להכריז מלחמה על אויביה, ולהעמיד לרשותה של בריטניה מתקנים אסטרטגיים - נמלים, שדות תעופה, רכבות. בשנות ה-30 התפתח בעיראק ימין קיצוני ופרו-נאצי שהתנגד לנוכחות הבריטית במזרח התיכון, וחיפש דרכים להקטין את השפעתה של בריטניה, ולתמוך בנאצים במלחמתם כנגד בריטניה. ימין זה קיבל עידוד משמעותי כאשר הגיע לעיראק המופתי הירושלמי, חאג' אמין אל-חוסייני לאחר המרד הערבי הגדול. בתחילת 1940 מונה רשיד עאלי אל-כילאני, מנציגיו המובהקים של הימין הפרו-נאצי כראש ממשלת עיראק. אל-כילאני מינה את שוכת כשר המשפטים בממשלתו. ממשלתו של רשיד עאלי פסחה על שתי הסעיפים. מחד, ניתקה עיראק את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה הנאצית, כפי שהייתה מחויבת לעשות, מאידך לא הכריזה עליה מלחמה, וכשהצטרפה איטליה הפשיסטית למערכה, ביוני 1940, לא ניתקה עמה את היחסים, ואיפשרה פעולתם החופשית של דיפלומטים איטלקים בשטחה.
ביוני 1940 נשלח שוכת על ידי אל-כילאני והמופתי לשאת ולתת עם השגריר הגרמני באנקרה, פרנץ פון פאפן. הוא הוסמך להסכים עמו על חידוש היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה, ושיתוף פעולה צבאי עם גרמניה, הכולל המרדת ערביי ארץ ישראל ולחימה בבריטים בשטחי ארץ ישראל. כן נשא עמו שוכת מכתב אישי מהמופתי להיטלר, בו הביע המופתי את הערכתו והערצתו להיטלר. השיחות והמכתב הועברו לידיעת משרד החוץ הגרמני, שהחל להדק את קשריה של גרמניה הנאצית עם תומכי הנאצים בעיראק.