ב-1980 הפיקו אולפני הקולנוע בשאנגחאי את הסרט "אהבה בהר לושאן" (庐山恋). גיבורת הסרט היא בתו של פעיל במפלגת הקוומינטנג, שהיגר לארצות הברית שבאה לביקור כתיירת בלושאן ופוגשת במקום צעיר שהוא בנו של פעיל במפלגה הקומוניסטית. הם מתאהבים ומתחתנים בסוף הסרט. הסרט עבר ביקורת מחמירה של המפלגה וזכה להצלחה גדולה לאחר שאושר. הסרט מאפיין את השינוי בגישה של המפלגה הקומוניסטית לגבי הקוומינטנג מעוינות לידידות, כך שבפועל יש בסרט מסרים פוליטיים. הן צילומי החוץ והן צילומי הפנים נעשו בלושאן. מאז הקרנת הבכורה הוצג הסרט בלושאן ארבע פעמים ביום ברציפות (עד 2002 היו 6,300 הקרנות), והוא מופיע בספר השיאים של גינס, כסרט שהוקרן מספר הרב ביותר של פעמים בבית הקולנוע הראשון שהציג אותו (Longest First-Run of a Film in One Cinema).
לפני 1980 הייתה השהות בהר מוגבלת רק לצורכי החלמה של בכירים במפלגה הקומוניסטית. למבקרים מן השורה לא הותרה כניסה. משום כך הציבור הרחב כמעט שלא ידע על ההר, אבל ההר התפרסם לאחר שיצא הסרט אהבה בלושאן לאקרנים. כמות התיירים שהגיעה הייתה כה רבה שתשתית התיירות קרסה. רבים מהם חיפשו את האתרים שהופיעו בסרט, כולל אתרים שהופיעו בסרט, אבל לא היו קיימים בפועל, כיוון שצולמו באולפן. הממשל המקומי החליט לנצל את הצלחת הסרט וב-1982 הקים בהר בית קולנוע המקרין את הסרט ברצף כאחת מהאטרקציות התיירותיות בהר.
מורשת עולמית.
ב-1982 הכריזה מועצת המדינה של סין שלושאן הוא אחד מאתרי הנוף וההיסטוריה החשובים ביותר בסין על פי סעיף 9 לחוקה שבו נאמר ש"משאבי מינרלים, מים, יערות, הרים, ערבות דשא, אדמה בלא בעלים, חופים ומשאבי טבע אחרים שייכים למדינה", והוכנה "תוכנית אב לאזור הנופי לושאן". ב-1991 נבחר לושאן כאחד מ-40 אתרי הנופש הטובים ביותר בסין. סין הגישה את מועמדות לושאן לתואר אתר מורשת עולמית של אונסק"ו על בסיס קריטריונים II, III, IV ו-VI. בכינוס במקסיקו בדצמבר 1996 החליט אונסק"ו להכיר באתר. השם הרשמי של אתר המורשת הוא הפארק הלאומי לושאן (Lushan National Park), תחת הסיווג מורשת תרבותית. בהחלטתו קבע ארגון אונסק"ו כי:
פוליטיקה.
לושאן הפך למרכז פוליטי בסין החל מתקופת הרפובליקה הסינית. בירת הרפובליקה הייתה נאנג'ינג, אך העיר הייתה ידועה לשמצה בשל החום ששרר בה בקיץ. מנאנג'ינג ניתן היה להגיע ללושאן תוך לילה אחד בהפלגה על ספינת קיטור. זו הסיבה שהממשלה הלאומית בחרה בלושאן כמשכן הקיץ שלה. במהלך הקיץ, עקרו ראש המפלגה, הממשלה וראשי הצבא ללושאן. כל הפעילות השוטפת של הממשלה נערכה שם. כמה מההחלטות הרות הגורל בתולדות סין המודרנית התקבלו בלושאן. כך למשל, בקיץ 1932 הייתה סדרה של מפגשים פוליטיים וצבאיים. בקיץ 1933 תכננה הממשלה הלאומית בלושאן את המלחמה נגד הקומוניסטים. בקיץ 1937 הכריז צ'יאנג קאי שק מלחמה על יפן בתגובה לתקרית גשר מרקו פולו. הייתה זו תחילתה של מלחמת סין–יפן השנייה. באפריל 1939 כבשו היפנים את לושאן ומאז איבד לושאן את מעמדו כבירת סין בקיץ.
מאז שהוקמה הרפובליקה העממית של סין ב-1949 נערכו בלושאן כנסים חשובים בשנים 1959, 1961 ו-1970. הכנס הראשון נערך בין ה-2 ביולי ל-16 באוגוסט 1959, ובו ערך הוועד המרכזי השמיני של המפלגה הקומוניסטית את ישיבת המליאה השמינית שלו. בישיבה זו פרץ העימות הגלוי בין מאו דזה-דונג לפֶּנְג דֶחְווָאי (彭德懷, פין יין Péng Déhuái 1974-1898), מהמפקדים הבולטים של הצבא הסיני, ומפקד צבא הפלישה הסיני במלחמת קוריאה. פנג הודח מכל תפקידיו. באוגוסט 1961 נערך שוב כינוס האספה הכללית של המפלגה הקומוניסטית בלושאן. תוכן כינוס זה לא פורסם עד עצם היום הזה. דיווחים בתקשורת משערים כי הכינוס עסק בייצור מזון, חילופי משמרות במפלגה וניהול מיזמים תעשייתיים. באוגוסט 1970 שוב ערכה המפלגה בלושאן כינוס מליאה - הכינוס השני של הוועד המרכזי התשיעי. לִין בְּיָאוֹ, היורש המיועד של מאו דזה-דונג, נשא את נאומו האחרון בכינוס זה, ובעקבות דברים שאמר בכינוס זה פרץ עימות בינו ובין מאו דזה-דונג, שהסתיים בניסיון בריחה של לין לברית המועצות, ובמותו בתאונת מטוס מסתורית במונגוליה. שלושת הכנסים הקרויים באופן קיבוצי "כנס לושאן" היוו אירועים חשובים בהיסטוריה של המפלגה הקומוניסטית הסינית, ומבליטים את מעמדו של לושאן כמרכז פוליטי.
תחבורה.
תחבורה ארצית.
ללושאן ניתן להגיע דרך האוויר, היבשה והנהר ונתיבי התחבורה מקושרים ביניהם. נמל התעופה ג'יוג'אנג-לושאן שוכן למרגלות המורדות המערביים של ההר. שדה התעופה הבינלאומי "נאנצ'אנג צ'אנגבֵּיי" (南昌昌北国际机场), שוכן סמוך לעיר נאנצ'אנג, כ-60 קילומטרים דרומית ללושאן. משני שדות התעופה ניתן להגיע לערים המרכזיות בסין. מסילות הברזל בייג'ינג-קאולון, ווהאן-ג'יוג'אנג, ג'יוג'יאנג-חֶפֵיי (Hefei) וג'יוג'אנג-טונְגְלִינְג (Tongling) צמודות להר או עוברות קרוב אליו, וניתן להגיע ברכבת ישירות ללושאן מבייג'ינג, ווהאן וגואנגג'ואו. אמצעי התחבורה הציבורית הקדום ביותר ללושאן הוא שיט בנהר היאנגצה. ניתן להפליג בספינות נהר מלושאן ואליה לערים המרכזיות שלאורך הנהר: ווהאן, צ'ונגצ'ינג, נאנג'ינג ושאנגחאי. שלושה כבישים ארציים מהירים עוברים בסמוך ללושאן: האנגג'ואו-זְ'ווֵיְלִי (Ruili), גואנגג'ואו-דָאצִ'ינְג (Daqing) ופֿוּג'וֹאוּ (Fuzhou)-יִינְצְ'ווָאן (Yinchuan).
המרחק בין העיר גולינג בלושאן לבין צומתי התחבורה הקרובים הוא: 38 קילומטרים לנמל הנוסעים בג'יוג'אנג, 40 קילומטרים לשדה התעופה ג'יוג'אנג-לושאן, 34 קילומטרים לתחנת הרכבת ג'יוג'אנג ו-38 קילומטרים לתחנת הרכבת לושאן.
דרך ההר.
לפני שנבנה הכביש להר היו רק שבילי הרים פשוטים בשימוש חוטבי עצים. הטיפוס היה קשה מאוד. כשחכר האנגלי אדוארד סלבי ליטל שטח בהר ב-1895 הוא שיפר את שביל ההרים של חוטבי ההרים והתקין מדרגות אבן. זו הייתה הדרך האמיתית הראשונה להר. הדרך הובילה ממרגלות ההר דרך מערת הלוטוס והסתיימה בקולינג. למרות השיפור הנתיב היה קשה ודרש כושר גופני טוב. בשנות ה-30 של המאה ה-20, כשההר שימש כמקום משכן הקיץ של ממשלת סין, היה צורך לשנע בדרך זו את כל הציוד הנדרש. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, גבר השימוש בנתיב זה, והתיירים נזקקו לשירותי סבלות ונושאי אפריון. בשיא התקופה עסקו יותר בכך מ-2,000 איש.
כבישים.
כשהיה ברור ב-1945 שדרך ההר לא עומדת בעומס החליטה ממשלת הרפובליקה הסינית לבנות כביש. נערכו מספר סקרים טופוגרפיים ומהנדס גרמני נשכר לתכנן את הכביש. אבל הפרויקט לא התבצע בשל מלחמת האזרחים וחוסר המשאבים הכספיים. ב-1949, לאחר שהוקמה הרפובליקה העממית, החליט הממשל המקומי לסלול כביש להר. באוקטובר 1951, הוקמה הוועדה לתכנון ופיקוח על הקמת הכביש, שסלילתו החלה באוקטובר 1952 ונסתיימה באוגוסט 1953. תשתית הכביש הייתה ברוחב 7.5 מטרים ועליה נסלל כביש חצץ ברוחב 4 מטרים. הכביש היה באורך 24 קילומטרים והוא הוביל מג'יוג'יאנג ללושאן. מכיוון שהכביש הוביל אל ההר מצפון הוא כונה כביש ההר הצפוני (北山). באוקטובר 1970 נסלל כביש נוסף ללושאן, כביש ההר הדרומי (南山) שאפשר למגיעים מדרום להר, מכוון נאנצ'אנג, להגיע אל ההר מבלי לעשות עיקוף גדול דרך ג'יוג'אנג. בין 1980 ל-2000 שופצו הכבישים כמה פעמים, הם הורחבו והחצץ הוחלף באספלט. בינואר 2005 נפתח לתנועה כביש טבעת סביב ההר באורך 64 קילומטרים המאפשר גישה נוחה לכל אתרי התיירות בהר.
סבלים ונושאי אפריון.
לפני בניית הכביש הדרך היחידה שבה הגיעו אנשים וציוד להר הייתה באמצעות כוח השרירים. בעוד שמרבית האנשים טיפסו על ההר ברגל, המכובדים: עשירים, פקידים חשובים, אנשי הממשל ומפקדי הצבא השתמשו באפריון. את האפריון הרגיל נשאו ארבעת אנשים. עבור נשיאת אנשים כבדים במיוחד הוכן אפריון אותו נשאו שישה אנשים. עבור מי שאצה לו דרכו הופעלו שתי קבוצות של ארבעה סבלים שהתחלפו במהלך הדרך. מ-1937 החל הממשל לחייב את העובדים במקצוע הסבלות לעבור בחינה ולקבל רישיון. כל הסבלים היו מחויבים ללבוש מדים מיוחדים שסופררו ולשאת את הרישיון עימם. בשיא פעלו 39 ראשי קבוצות, 2,041 נושאי אפריון ו-443 סבלים שהעלו משא. לפקידים בכירים, לזרים ולחברות היו נושאי אפריון משלהם.
גם כיום, לאחר שנסלל הכביש אל ההר, עדיין יש בו מקומות אליהם ניתן לגשת ברגל בלבד, ושם עדיין פועלים נושאי אפריון. תנאי החיים של עובדים אלו הם לעיתים קשים מאוד. התקשורת הסינית דיווחה שנושא האפריון עולה בממוצע פעמים ביום לאתר. 60% מהתשלום שהוא מקבל מהנוסעים עובר לחברת הניהול ו-40% הנותרים מספיקים בקושי לכלכל אותו ואת משפחתו, בייחוד כאשר התיירים לא מגיעים בימים של מזג אוויר סוער.
תיירות.
לושאן הוא אחד מ-66 אתרים המוגדרים על ידי מִנְהל התיירות הלאומי של סין "אזור נוף בדרגה AAAAA" (הדרגה הגבוהה ביותר), והוא אחד מאתרי התיירות החשובים בסין. ב-2005 ביקרו באתר 1.54 מיליון תיירים, גידול של 10% מול השנה הקודמת. הרשויות המקומיות החליטו להגביל את המספר המקסימלי של תיירים ל-1.8 מיליון תיירים באמצעות הגבלת מספר התיירים ביום ל-5,000.
הורקנוס בן יוסף
הסיפור העממי
פיוטר סמיונוב טיין-שאנסקי
פיוטר סמיונוב טיין-שאנסקי (2 בינואר 1827 - 26 בפברואר 1914, התאריכים לפי הלוח היוליאני כפי שהיה מקובל בתקופת חייו) היה מגלה ארצות, בוטנאי וסטטיסטיקאי רוסי שעסק גם בפעילות ציבורית ענפה. לאות הוקרה לחשיבות פעילותו לחקר הרי טיין שאן בשנת 1906 לשם משפחתו התווספה תוספת "טיין-שאנסקי" וזאת לפי החלטת ניקולאי השני
חייו.