במהלך מגפת הקורונה בדרום אפריקה ממשלת דרום אפריקה פרסה אנשי רפואה קובנים ברחבי המדינה כדי לסייע במאבק במגפה בעלות של 429 מיליון ראנד. הפריסה הייתה שנויה במחלוקת מול התאחדות הרפואה בדרום אפריקה, איגוד אנשי מקצוע בתחום הבריאות בדרום אפריקה והברית הדמוקרטית שמתחו עליה ביקורת על כך שאינה משתמשת ברופאים מקצועיים מובטלים מדרום אפריקה. ה"דיילי מאווריק" הטיל ספק במחיר הגבוה ששולם עבור הרופאים. ממשלת ארצות הברית מתחה ביקורת על פריסתם והתשלומים ששולמו עבור שירותיהם כסוג של סחר בבני אדם בעוד שממשלת קובה דחתה את הטענות להרוויח מפריסת רופאיה וקבעה כי ביקורת היא חלק ממסע "הכפשות".
הנדסת מים.
באפריל 2021 הודיעה ממשלת דרום אפריקה כי יירשמו 24 מהנדסי מים קובנים לשיפור תשתיות המים במדינה. מהלך זה ספג ביקורת מצד האיגוד המקצועי סולידריות, המכון הדרום אפריקאי להנדסה אזרחית, ואקדמאים כמיותר בהתחשב במיומנויות הנדסיות הקיימות במדינה בבנייה ותחזוקה של תשתיות מים.
תחזוקה צבאית.
מאז 2015 נפרסו המכונאים הצבאיים הטכניים הקובניים לשירות ציוד צבאי דרום אפריקאי. עלות פריסה זו מוערכת בכמיליארד דולר לפחות. העלות והשימוש של אזרחים קובנים היו שנויות במחלוקת, הן בברית הדמוקרטית והן בחזית החירות פלוס שמטילים ספק בנוהג.
ReleaseThe21
מכונית מנהלים
מכונית מנהלים (באנגלית: Executive car, המונח מוכר גם בקיצור "מנהלים") הוא מונח בריטי, אשר שווה למגזר E קלאס האירופי ומכונית משפחתית גדולה באמריקה. היא נחשבת למכונית גדולה יחסית הממוקמת בין מכונית סלון אשר גדולה ממנה למכונית יוקרה שממוקמת מתחתיה. מכוניות המנהלים מתאפיינות בפאר ונוחות נסיעה. המונח אומץ גם על ידי יורו NCAP במבחני הרכב שלהם.
היסטוריה.
המונח החל בשנות השישים בכדי לתאר מכונית שמיועדת לאנשי מקצוע מצליחים ולמנהלים בינוניים עד בכירים. המכוניות שימשו כתמריץ לעובדים בתפקידים בכירים, וניצול תוכניות המס של בריטניה ואירופה של החברה המעסיקה. מכוניות המנהלים הציעו בדרך כלל מנועי בנזין או דיזל בנפחי 2.0-3.5 ליטר (122-214 כ"ס), לעומת 1.6-2.4 ליטר (98–146 כ"ס) למכונית משפחתית גדולה.
לפני שנות התשעים מכוניות המנהלים היו במרכב סדאן , אולם בשנים האחרונות מכוניות המנהלים מיוצרות גם במרכבי קופה, קבריולה, סטיישן והאצ'בק.
מכוניות מנהלים.
להלן כמה דוגמאות למכוניות מנהלים.
מרסל ג'ייקובס
למונט מרסל ג'ייקובס (נולד ב-26 בספטמבר 1994) הוא אתלט איטלקי, האלוף האולימפי (טוקיו 2020) ושיאן אירופה הנוכחי (2022) בריצת 100 מטר, אלוף העולם באולם (בלגרד 2022), אלוף אירופה באולם (טורון 2021) ושיאן אירופה באולם הנוכחי (2022) בריצת 60 מטר.
ביוגרפיה.
ג'ייקובס נולד באל פאסו לאב אפרו-אמריקאי ואם איטלקייה, איתם עבר לברשה עוד לפני שהיה בן חודש. הוא התחיל להתאמן באתלטיקה כשהיה בן 10, תחילה בריצות קצרות ולאחר מכן החל להתאמן גם בקפיצה לרוחק.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה ג'ייקובס בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא אירופה חדש של 9.80 שניות, לפני פרד קרלי מארצות הברית (9.84 שניות) ואנדרה דה גראס מקנדה (9.89 שניות). עוד בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אירופה חדש לאחר שסיים שלישי במקצה בתוצאה של 9.84 שניות, ושיפר בשתי מאיות את השיא בו החזיקו במשותף פרנסיס אוביקוולו מפורטוגל וג'ימי ויקו מצרפת. בריצת שליחים 4x100 ביחד עם לורנצו פאטה, אסאוסה דסאלו ופיליפו טורטו בשיא לאומי חדש של 37.50 שניות, לפני בריטניה (37.51 שניות) וקנדה (37.70 שניות). תוצאה זו מדרגת את איטליה במקום חמישי בעולם ושני באירופה בכל הזמנים. כבר בשלב המוקדמות הרביעייה האיטלקית קבעה שיא לאומי חדש של 37.95 שניות.
אלוף עולם באולם.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד, סרביה ב-19 במרץ 2022 הוא זכה במדליית זהב בריצת 60 מטר בשיא אירופה ובתוצאת השנה בעולם של 6.41 שניות, לפני כריסטיאן קולמן (6.41 שניות) ומרווין ברייסי (6.44 שניות), שניהם מארצות הברית.
שיאים אישיים.
אולם.
ריצת 60 מטר: 6.41 שניות (2021), שיא אירופה
סוניה בוייס
סוניה בוייס (אנגלית: Sonia Boyce; ) היא אומנית בריטית ממוצא אפרו-קריבי המתגוררת ועובדת בלונדון. בשנת 2007 הוענק לה אות מסדר האימפריה הבריטית MBE על תרומתה לאומנות, במרץ 2016 היא נבחרה להיות חברה באקדמיה המלכותית לאמנויות. בשנת 2019 הוענק לה גם אות הכבוד OBE, האישה השחורה הראשונה שזכתה באות זה.
בוייס, ילידת באיזלינגטון שבלונדון, ידועה בגין ציורי הגיר וצבעי הפסטל הגדולים שלה בהם היא מדמיינת מחדש את חבריה, משפחתה וילדותה. בוייס לקחה חלק בתנועת האומנים השחורים בבריטניה בשנות ה-80 – תנועה רדיקלית שהושפעה מהשיח האנטי-גזעני ומפמיניזם שהבליט נושאי גזענות ומגדר. היא הושפעה משורשיה בתרבות ה Kalabaari וגם מהתרבות האפריקאית.
בוייס עובדת בשיתוף פעולה עם אומנים אחרים כבר החל משנת 1990. היא התעניינה וחקרה את ההיבט החברתי באומנות. בעבודותיה היא משתמשת בחומרים שונים, חומרים כגון ציור, הדפס, צילום, וידאו וסאונד. יצירותיה בוחנות את היחס בין סאונד לזיכרון, בין דינמיות המרחב ושיתוף הצופים ביצירה.
במשך 30 השנים האחרונות לימדה בוייס אומנות ברמה אוניברסיטאית ברחבי בריטניה והיא פרופסור לאומנות השחורים (BlackArt) באוניברסיטת לונדון. בין השנים 1996–2002, עמדה בויס בראש ארכיון אומני אפריקה ואסיה באוניברסיטת מזרח לונדון וניהלה מחקרים בנושא. בין השנים 2004–2005 המשיכה לחקור דינמיקה חברתית בשיתופי פעולה אומנותיים. בשנת 2007, יחד עם הצלם דויד ביילי ואיין Baucom קיבלה את פרס ספר תולדות האומנות על ספר אומנים שחורים שערכה. בין השנים 2008–2011 השלימה מחקר אודות טבעם של שיתופי פעולה באומנות.
כבר בשנת 2015 עבודותיה של בוייס הופיעו בבייאנלה בוונציה בתערוכה של Okwui Enwezor , אך בפברואר 2020 היא נבחרה, כאישה השחורה הראשונה, לייצג את בריטניה בשנת 2022 בביאנלה בוונציה. בוייס רמזה שהעבודה שלה בביאנלה תיווצר דרך שיתופי פעולה. היא מקווה שהיצירה תהייה עליזה ונגישה. היא ציינה שהיא נתקלה במחקר על שיתופי פעולה בבעיות ובמתח סביב נושאים בהם קיימות דעות שונות, אבל לדעתה שיתוף פעולה אפשרי תמיד בעזרת האומנות.
קריירה.
בין השנים 1973–1979 למדה בוייס בבית ספר תיכון, ובין השנים 1980–1983 בבית ספר לאומנות.
סוניה בוייס פרצה לזירת האומנות של האומנים הבריטים השחורים בשנות ה-80 המוקדמות. בשנת 1987 הייתה האישה השחורה הראשונה שמוזיאון TATE רכש את ציורה. עבודותיה של בוייס מעלות קושיות חשובות על טבעה של היצירה, על היוצר, שאלות על איך נולדים רעיונות ומי אחראי להם. עבודותיה כוללניות ומגלמות נדיבות וניסיונות ומדגישות את חשיבות שיתופי הפעולה[. עבודתה בכלל שינתה את מצב האומנים השחורים והאפרו-קריביים בזרם התרבותי המרכזי של בריטניה.
בתחילת דרכה השתמשה בוייס בגיר ובצבעי פסטל וציירה דיוקנאות של חבריה, משפחתה ושל עצמה והביאה מחוויות הילדות שלה. מאוחר יותר השתמשה בצילום, בגרפיקה ובסרטים. היא השתמשה גם בדגמי טפטים ובצבעים עזים שהזכירו את הצבעים באיים הקריביים. בוייס ציירה גם קריקטורות בהן הביעה את המסרים הפוליטיים שלה. הקריקטורות שלה גרוטסקיות ולעיתים קרובות הדמויות בהן נראות באור שלילי. דרך עבודותיה ניסתה בוייס לבחון את מעמד האישה השחורה בבריטניה ואת התקופה ההיסטורית שבה חייה.
בשנת 1983 השתתפה בוייס בתערוכה 'חמש נשים שחורות', במרכז אפריקה שבלונדון ובתערוכה Black Women Time Now.
בשנת 1989 הייתה חלק מקבוצה של ארבע אומניות שיצרו את התערוכה בשם The Other Story שהציגה לראשונה יצירות מודרניות של נשים בריטיות ממוצא אפריקני, קריבי ואסייתי.
עבודותיה שינו כוון מאוחר יותר וכללו חומרים כמו צילומים, קולג', סרטים, הדפסים, איור, מייצב וסאונד. עבודותיה המאוחרות יותר מתעדות את חיי השחורים בני זמנה ואת חוויות הנשים השחורות החיות בחברה לבנה וכיצד הדת, הפוליטיקה והמגדר תורמים לחוויות אלו. בין השאר, משתפות עבודותיה של בוייס את הצופה ומתמקדות על שיתוף הפעולה בין האומן והקהל כדי להמחיש איך תרבויות שונות מתבטאות, מתחברות ואיך ניתן להנות משיתוף פעולה שכזה.
בשנת 2018, כחלק מהתערוכה של בוייס בגלריית האומנות של מנצ'סטר, היא הוזמנה להיות אוצרת הגלריה וליצור דיאלוג עם יצירות מהמאות ה 18 וה 19. כחלק מתהליך היצירה בוייס לימדה והשתמשה בסדנאות ועבודותיה מופיעות ברבים מהמוזאונים של בריטניה.
בשנת 2018 תחנת הטלוויזיה של ה BBC הכינה סרט דוקומנטרי אודותיה.
יחסי ניו זילנד–קובה
יחסי ניו זילנד–קובה הם יחסי החוץ בין קובה לבין ניו זילנד.
סקירה כללית.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו באופן רשמי במרץ 1999. בנוגע ליחסים עם ניו זילנד, שגריר קובה חוסה לואיס רובאינה גרסיה אמר כי למדינתו יש "הערצה למדיניות החוץ העצמאית של ניו זילנד". במרץ 2019 חגגו שתי המדינות 20 שנות יחסים דיפלומטיים.
Real Groove
Real Groove הוא סינגל של הזמרת האוסטרלית, קיילי מינוג, מתוך אלבום האולפן ה-15 שלה, "Disco". הסינגל הושמע למעלה מ-11 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ב-31 בדצמבר 2020, פורסמה גרסה מחודשת של הסינגל, בשם "Real Groove (Studio 2054 Remix)", בשיתוף פעולה עם הזמרת האנגלית, דואה ליפה. הגרסה המחודשת הושמעה למעלה מ-13 מיליון פעמים בספוטיפיי.
רמיקס של Initial Talk של גרסת הרמיקס Studio 2054 יצא ב-5 במרץ 2021. הרמיקס הושמע למעלה מ-3.9 מיליון פעמים בספוטיפיי.
רקע והוצאה.