ציורו של פלדי הוא תיאור נוף כפרי. במישור הקדמי של הציור מתואר עץ גדול ממדים. מאחוריו משתרע מרחב התחום על ידי שורת עצים בצבע לבן וירוק. במרחב זה בחר פלדי לתאר עגלה, הנמשכת על ידי חמור אפור, ועליה משא של חציר או אלומות חיטה. ברקע הציור מתואר נוף של גבעות, המשובץ בחלקות חקלאיות חרושות.
פלדי בחר לתאר את העצמים בציור בצורה כוללנית, בהשפעת האמנות המודרנית, בסגנון נקשר אל אסכולת הציור "הארצישראלית". עם זאת, ישנו בציור תיאור מרחבי, הבא לביטוי בתיאור גזע העץ הנפחי, ובתלמי השדות, הנמתחים אל עומק התמונה.
משנת 2010 מוצג הציור דרך קבע בתצוגת האמנות הישראלית במוזיאון ישראל. רפרודוקציה של הציור הופיעה בספר "100 שנות אמנות ישראלית" (2010) מאת יגאל צלמונה.
דוד בן ברוך
רבי דוד בן ברוך הכהן אזוג (נפטר בג' בטבת, ה'תקמ"ה, 16 בדצמבר 1784) היה רב ומקובל במרוקו. מקום קבורתו מהווה אתר תפילה ועלייה לרגל מרכזי, ונוהרים אליו מתפללים רבים, בעיקר בימי השנה לפטירתו.
תולדות חייו.
נולד לרבי ברוך הכהן אזוג בהרי האטלס. רכש השכלה תורנית, וכשבגר לימד בישיבה בכפר תינזרת.
לפי גרסה אחרת, היה שד"ר (שליח דרבנן) מירושלים או מטבריה שהגיע למרוקו לאסוף כספים עבור תושבי הארץ, וכשהגיע לאחד הכפרים באזור האטלס יהודי המקום מינו אותו לרב ולא הניחו לו לשוב לארץ ישראל.
שמו התפרסם בכל רחבי מרוקו כצדיק בעל כוחות, ורבים פנו אליו לבקש עזרה ועצה ולהתברך מפיו.
הניח בן אחד, רבי ימין כהן אזוג שקבור לידו. רבי ימין הניח בת עאליא ובן רבי דוד כהן אזוג שקבור במוגדור.
שני בניו של רבי דוד ממוגאדור התפרסמו: רבי ימין הכהן ורבי ברוך הכהן (הקרוי על שם סבו). נכדיו הם: רבי דוד בן ברוך הידוע בכינוי 'באבא דודו' שמקום קבורתו בעיר תארודאנת, ורבי פינחס כליפא הכהן אזוג בנו של רבי ימין, ומקום קבורתו בעיר מרקש.
ישנה גרסה הטוענת כי רבי דוד נישא בנישואין שניים לאחותו של רבי כליפא בן מלכא וגרסה נוספת שנישא לבתו של רבי כליפא בן מלכא
פטירתו.
רבי דוד נפטר בג' בטבת ה'תקמ"ה 16 בדצמבר 1784, ונקבר בכפר הנקרא "תלתא דמנבהא" במרוקו.
מדי שנה נערכת בתאריך זה הילולה מסורתית על קברו. את ההילולה עורכים צאצאיו, ומגיעים אליה אורחים מישראל, צרפת, קנדה, אנגליה ומכל ערי מרוקו שבהן מתגוררים יהודים ובפרט מקזבלנקה. על קברו נבנה מתחם חדרי אירוח, עם למעלה מ-200 חדרים. המקום מאובטח מטעם בית המלוכה המרוקאי והמושל האזורי, שמציבים אבטחה משבוע לפני האירוע ועד לצאת אחרון המבקרים.
המושל האזורי מגיע ביום ההילולה לציון רבי דוד יחד עם משלחת מלווים, ובהשתתפותו עורכים המתפללים תפילה מיוחדת לכבוד שלטון מרוקו ומוקראת תפילה השכבה למלכי מרוקו האחרונים שידועים היו ביחסם הטוב ליהודי מרוקו. לקראת חצות הלילה יוצאים כל המתפללים למתחם ציון הצדיק ונערכת תפילה ואמירת תהילים במקום. לאחר מכן חוזרים לסעודת מצווה וריקודים.
הנצחתו.
על שמו של רבי דוד בן ברוך הוקמו מספר מוסדות ובתי כנסת ב אופקים, עפולה, אשדוד, אשקלון, קריית גת, ירוחם, צפת דימונה ונתניה ברחוב קרן היסוד
אדריאן דנטלי
דיוקן עצמי (לובין)
"דיוקן עצמי" (1924) הוא ציור דיוקן מאת הצייר הישראלי אריה לובין.
הציור "דיוקן עצמי" מציג את קלסתר פניו של הצייר אריה לובין. לובין לבוש חולצה לבנה, כתפיו בפרופיל וראשו פונה אל הצופה. מאחוריו נוף של חוף ים שומם שמעליהם שמיים כחולים כהים, המהווים רקע לדיוקן. תווי פניו של לובין מודגשים מעט, כך שנוצרת הרגשה של גוף מונומנטלי המעוצב עם זיקה לצורות גאומטריות. יגאל צלמונה הצביע על נטיתו של לובין אל סגנון הפוריזם האירופי, מבית מדרשו של לה קורבוזיה, שביקש לתאר את הצורות בטבע באופן מובהק, ולא ביחס לאופן המקרי של הראייה.
בין השנים 2015-2010 הוצג הציור דרך קבע בתצוגת האמנות הישראלית במוזיאון ישראל.
מתים לזה
מתים לזה (באנגלית: Crave) הוא מחזה פרי עטה של המחזאית והבמאית הבריטית שרה קיין.
ההפקה.
המחזה הופק בידי תיאטרון פיינס פלאו, שקיין הייתה אורחת שלו למשך שנה הצגת הבכורה שלו הייתה בתיאטרון טרוורס, אדינבורו, ב-13 באוגוסט 1998, במסגרת פסטיבל אדינבורו, שנערך אותה שנה, בבימויה של ויקי פיטרסטון. הבכורה באנגליה התקיימה בתיאטרון רויאל קורט בספטמבר 1998. בהמשך הוצג בדבלין, בברלין ואחר-כך ביתר העולם.
הוא הוצג בתחילה תחת שם העט מארי קאלוודון. קיין השתמשה בשם העט כדי שלא יקשרו אותו עם השם שיצא לה במחזותיה הקודמים כמי שמציגה אלימות על הבמה. "מתים לזה" הוא המחזה הרביעי שכתבה קיין, אותו הקדישה לסופר מארק ראוונהיל.
מבנה.
המחזה שיקף שינוי סגנוני בגישתה של קיין מעבודותיה הקודמות, בכך שהוא השתמש בסגנון פואטי, לא-ליניארי. הוא בולט בהיעדר אלימות על הבמה, מה שהיה סימן ההיכר בעבודותיה הקודמות של קיין; היא המשיכה בסגנון זה בעבודתה האחרונה, "פסיכוזיס 4.48".
הדיאלוג הוא אינטרטקסטואלי, ולפעמים לא ברור למה מתייחסת כל שורה. הגישה לטקסט נופלת בעיקר על כתפיו של הבמאי. המחברת לא מספקת הקשר, הוראות במה או תיאורי דמויות. המין והמגדר של ארבע הדמויות (A, B, C ו-M) ניתן לזיהוי רק באמצעות ההקשר בתוך המחזה.
בסגנונו הוא מושפע מהמחזה Attempts on Her Life של מרטין קרימפ (1997), שמוותר לחלוטין על תפאורה וסיפר. קיין כתבה על הערצתה לעבודתו הקודמת של קרימפ.
נושאים ורמיזות.
"מתים לזה" ממשיך את עיסוקה של קיין בכאב האהבה, אותו חקרה במחזותיה הקודמים, אולם מבחינה סגנונית הוא שונה מהם. המחזה מכיל מספר נושאים אפלים, המוצגים כסוגיות הפוקדות את ארבע הדמויות – נושאים כמו אונס, גילוי עריות, פדופיליה, אנורקסיה, התמכרות לסמים, הפרעה נפשית, רצח והתאבדות.
קיין משלבת מספר רמיזות ספרותיו בטקסט המחזה, למשל ל"ארץ הישימון" של ת"ס אליוט. היא גם מתייחסת מספר פעמים לתנ"ך, במיוחד באמצעות דמותו של "A".
בעת כתיבתו קיין החשיבה את המחזה ל"חסר התקווה" ביותר מבין מחזותיה, שנכתב בתקופה שהיא איבדה את "האמונה באהבה".
מארי קאלוודון.
שם העט "מארי קאלוודון" מבוסס על "מארי", שמה האמצעי ועל הכפר קאלוודון האטץ', באסקס, בו קיין גדלה.
קיין כללה בתוכניות המחזה את הפיסקה הביוגרפית הבדויה הזו:
המחזה בתרבות הפופולרית.
המילים "An Echo, A Stain" הזמרת האיסלנדית ביורק מתוך אלבומה Vespertine ב-2001, מבוססות על המחזה.
אביב וסרמן
אביב וסרמן (נולד ב-24 בפברואר 1974) הוא יזם חברתי סדרתי, מורה, עורך דין ומנהל מוניציפלי. וסרמן כיהן בעבר כסגן ראש עיריית לוד. הקים את "הקרן לפיתוח לוד" ושימש כמנכ"ל הקרן במשך ארבע שנים וחצי. היה בין מייסדי המכללה החברתית-כלכלית ועמד בראשה כיו"ר הוועד המנהל במשך שלוש שנים. בשנת 2019 הקים את "סורגות קהילה", תנועה חברתית התנדבותית לחיזוק הסולידריות החברתית בתוך ובין יישובים, נכון לפברואר 2022 יש בתנועה אלפי חברות בלמעלה מ-250 יישובים ברחבי הארץ. בשנת 2022, אחרי שלוש שנות הוראה בתיכונים בעמק חפר, כפר יונה וחריש, החל להקים עם שותפיו, חתן פרס נובל, פרופ' דן שכטמן, אשתו הפרופ' לחינוך ציפי שכטמן, "הצ'ייסר" איתי הרמן ושותפים נוספים את בית הספר במטאברס הראשון בעולם.
ביוגרפיה.
אביב וסרמן הוא בנם של רון וסרמן, מנהל היצור במפעל דובק וסימה, מורה לאומנות ואמנית, ממייסדות המדרחוב בנחלת בנימין, תל אביב. בגיל שש עבר עם הוריו לחולון שם למד בבית הספר ע"ש יעקב ניב ובתיכון חדש.
התגייס לחיל הנדסה והגיע עד לדרגת סרן. שימש כמפקד פלוגה, ובין השאר פיקד על גזרת נצרים ברצועת עזה, וסרמן קיבל תעודת הצטיינות כקצין מצטיין מנשיא המדינה דאז עזר ויצמן. לאחר שסיים את שירותו בצה"ל, למד לתואר ראשון במדעי המדינה, וסיים בהצטיינות גם LL.B במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
וסרמן נשוי לרות וסרמן-לנדה, מרצה ודיפלומטית, מומחית למזרח התיכון ומשמשת כפרשנית בנושא המזרח התיכון בכלי תקשורת רבים בישראל ומחוצה לה. רות שימשה במצרים כסגנית השגריר בפועל בשנים 2003 - 2006. מכהנת כחברת הכנסת מטעם כחול לבן בכנסת העשרים וארבע. אביב ורות הורים לשתי בנות ובן ומתגוררים במושב גן יאשיה.
מעורבות פוליטית.
בשנת 2007, כשלמד לתואר שני ושלישי באוניברסיטת לונדון סקול אוף אקונומיקיס, נקרא על ידי אילן הררי, ראש הוועדה הקרואה, שעמדה באותה תקופה בלוד, להקים את הקרן לפיתוח לוד. הוא נענה, ובמשך ארבע שנים וחצי עמד בראש הקרן. במסגרת תפקידו, יזם את הקמת כפר הסטודנטים בלוד.
ב-2013 הכריז כי יתמודד לתפקיד ראש עיריית לוד בבחירות לרשויות המקומיות שיתקיימו ב-22 באוקטובר 2013. כשבוע לפני הבחירות הסיר את מועמדתו והודיע על תמיכה ביאיר רביבו. רשימתו של וסרמן זכתה במנדט אחד והוא מונה לתפקיד סגן ראש עיריית לוד ברוטציה. במהלך הקדנציה שלו עסק וסרמן בפניות ציבור רבות, בפיתוח אזורי התעסוקה של העיר, במיצוי זכויותיהם של ניצולי השואה, ילדים ומבוגרים עם מוגבלות ובפיתוח קשרי חוץ לעיר. עם סיום הקדנציה, החל לשמש כסמנכ"ל פיתוח עסקי בחברת הנדל"ן אשדר מקבוצת אשטרום, והיה פעיל זמן מה ביזמות נדל"ן חברתית בעיר לוד. במרץ 2017 התפטר וסרמן מתפקידו כחבר מועצה והוחלף על ידי שלמה אברמוביץ.
פעילות ציבורית ומשפטית.
במסגרת פעילותו החברתית, חשף וסרמן דרך עמותת קו לעובד אתר בו הוחזקו כ-1,000 עובדים זרים בתנאים קשים. הוא הגיע למקום יחד עם אורלי וילנאי, שהייתה בזמנו כתבת ערוץ 1, והוביל לסגירתו. בעלי המקום הגישו נגדו תלונה על הסגת גבול, אך התיק נסגר תקופה קצרה לאחר מכן.
בשנת 2003 היה בין מייסדי ומקימי המכללה החברתית-כלכלית, ועמד בראשה כיו"ר הוועד המנהל במשך שלוש שנים עד לפרישתו לטובת לימודים בלונדון.