תהליך יצירת התמונות נמשך שנים תוך עבודה מדוקדקת מאוד, שדרשה רישומים מכינים רבים. על פי הרישומים הללו נוצרו תחריטים רבים שידעו תפוצה גדולה ופרסמו על מחזור התמונות בכל רחבי אירופה.
במנטובה, אחרי מותו של מנטניה.
תיכף אחרי מותו של האמן, החליט פרנצ'סקו השני להציב את התמונות בגלריה ארוכה שבארמון סן סבסטיאנו, שבנייתו הסתיים זה עתה בשנת 1506.הציורים מוסגרו ככל הנראה בעזרת עמודונים מגולפים ומוזהבים, מהם נשמרו דגמים אחדים בארמון הדוכסים.
סדרת הציורים הפכה תוך זמן קצר לאחד האוצרות הנערצים ביותר של העיר, יעד מבוקש על ידי שגרירים ואורחים שהזדמנו במנטובה.
בשנת 1626 שבעה מביניהם הועברו לארמון הדוכס, יחד עם שתי תמונות מאת לורנצו קוסטה. וזארי שראה אותם הגדירם כ"יצירה הטובה ביותר של מנטניה". ה"טריומפי" עוררו השראה באמנים אחרים, כמו הנס הולביין הבן שיצר בשנים 1519-1517
העתק שלהם, שאבד מאוחר יותר, בשביל בית הרטנשטיין בלוצרן. גם רובנס צייר "טריומפו" רומאי דומה הנשמר עד היום בגלריה הלאומית בלונדון.
פעמים חוזרות שימשו הטריומפי לתפאורה בחגיגות מפוארות רשמיות.
בחצר האנגלית.
בשנת 1629 ה"טירומפי" יחד עם תמונות מן המפורסמות ביותר שבאוסף גונזאגה נקנו על ידי מלך אנגליה, צ'ארלס הראשון. הוא העביר אותם ללונדון ולפחות משנת 1649 הם הוצגו בארמון המלכותי המפטון קורט, בו נמצאים עד ימינו.
אחרי מות המלך, להבדיל מציורים אחרים רבים וטובים, אוליבר קרומוול שהיה מודע לפרסום הרב של היצירות האלה, סירב למכור אותן. אולם מצב שימורם הכללי היה ירוד, בחלקם ירוד מאוד. אחרי 1690 הם עברו לאורך הזמן ניסיונות שיקום שנתגלו כלא אדקוואטים ומזיקים. אחרי ההחלטה האומללה להטביען בשעוות פראפין, הן דעכו לחלוטין.
מספר אמנים, כמו לואי לאגר במאה ה-18 העזו אף לשפצם ולציירם מחדש. ניסיונות נוספים מודרניים, של ר. פריי, בשנת 1910, ושל ק. נורת' בשנים 1934-1931 לשקם את התמונות, שמו קץ לדעיכת הצבעים אך החמירו עיוותם של הצבעים המקוריים.
עבודת רסטורציה מוצלחת יותר בעזרת שיטות חדישות בוצעה בשנים 1974-1962 על ידי ג'ון ברילי תחת השגחתו של אנתוני בלאנט. לא נגעו לעומת זאת בציור "השבויים" שכוסה לחלוטין במאה ה-17 בציורים אחרים.
אף על פי שהתמונות המשוקמות המוצגות בימינו באורנג'רי בהמפטון קורט הן כעת רק קצת יותר מהצל של עצמן, ולא ניתנות כלל לשיקום נוסף, עדיין מאפשרות לדמיין על צורתם המקורית. משום מצבם קודם לכן, לא היה מפתיע שחוקרים קודמים של יצירות מנטניה לא העניקו להן תשומת לב רבה.
תיאור וסגנון.
תשע התמונות של "הטריומפים" הם:
מן התמונה העשירית "הסנטורים" (Senatori) נותר רק רישום מקורי של האמן, הנשמר באוסף הגרפיקה אלברטינה בווינה.
ג'ני טוראל
ג'ני טוּראל (באנגלית: Jennie Tourel; 23 ביוני 1900 – 23 בנובמבר 1973) הייתה זמרת אופרה אמריקאית ממוצא יהודי-רוסי שהתפרסמה גם באופרה וגם ברסיטלים.
קריירה.
טוראל (שם משפחתה המקורי: דוידוביץ') נולדה בוויטבסק שבאימפריה הרוסית. כילדה היא ניגנה בחליל ואחרי כן למדה נגינה בפסנתר. אחרי המהפכה הרוסית עזבה משפחתה היהודית את רוסיה והתיישבה באופן זמני בדנציג. מאוחר יותר הם עברו לפריז, שם היא המשיכה ללמוד פסנתר ושקלה לפתוח בקריירה של הופעות בקונצרטים כפסנתרנית. באותה תקופה התחילה ללמוד פיתוח קול אצל ריינלדו האן ואנה אל-טור והחליטה להקדיש את עצמה לזמרה מקצועית. נאמר עליה שהיא שינתה את שם משפחתה לטוראל על ידי החלפת סדר ההברות של שם מורתה אנה אל-טור, אבל היא הכחישה זאת.
פתיחת מסע ההופעות האופראי באירופה של ג'ני טוראל הייתה ב"אופרה הרוסית" (Opéra Russe) בפריז ב-1931. ב-9 באפריל 1933 היא שרה באופרה-קומיק בפריז את כרמן באופרה "כרמן" של ז'ורז' ביזה. היא שרה גם את תפקידי ז'קלין (ב"הרופא בעל כורחו" של שארל גונו), שרלוט ("ורתר", מאת ז'יל מאסנה) ומרסלינה ("נישואי פיגארו") ב-1940.
את המסע הראשון שלה בארצות הברית פתחה בבית האופרה העירוני בשיקגו בתפקיד לורנזאצ'ו מאת ארנסט מורה (Ernest Moret) ב-1930. הקריירה שלה במטרופוליטן אופרה הייתה קצרה. היא התחילה להופיע שם במאי 1937 בתפקיד מיניון והופיעה במשך כמה עונות בשנות ה-40 כרוזינה, אדלג'יזה וכרמן.
ב-1940, זמן קצר לפני כיבוש פריז על יד גרמניה הנאצית, היא עברה לליסבון ובסופו של דבר היגרה לארצות הברית. היא קיבלה אזרחות אמריקאית ב־1946. ב-1951 היא גילמה את תפקיד בבה הטורקית באופרה של איגור סטרווינסקי דרכו של הולל. היא הייתה המבצעת הראשונה של שירים מאת ליאונרד ברנשטיין (כולל מחזור השירים "אני שונא מוזיקה (I Hate Music 1943 וכן שירים מאת פרנסיס פולנק ופאול הינדמית. כמו כן שרה בביצוע הבכורה העולמי של הסימפוניה השלישית של ברנשטיין, "קדיש", בדצמבר 1963 בישראל.
בשנים שלאחר מכן התמקדה ג'ני טוראל ברסיטלים והופעות עם תזמורת, והצטיינה, במיוחד, ברפרטואר צרפתי. היא גם לימדה בבית הספר ג'וליארד למוזיקה בניו יורק ובפסטיבל המוזיקה של אספן בקולורדו. ההופעה האחרונה שלה באופרה הייתה בתפקיד דוניה מרטה (Doña Marta) בפרמיירה העולמית של האופרה של תומאס פסטיירי (Thomas Pasatieri) "האלמנה השחורה", באופרה של סיאטל ב-1972. היא נפטרה ב-23 בנובמבר 1973 בניו יורק.
אנה אל-טור
אנה סמוילובנה איסקוביץ (ברוסית: Анна Самойловна Исакович; 4 ביוני 1886, אודסה – 30 במאי 1954, אמסטרדם), שנודעה בשם הבמה אנה אֵל-טוּר (Анна Эль-Тур), הייתה זמרת ומחנכת צרפתיה ממוצא יהודי-רוסי.
קורות חיים.
אל-טור נולדה בעיר אודסה. אביה, שמואל איסקוביץ (1859–1910), היה בעל בית המרחץ המפורסם בעיר. היא סיימה את לימודיה בקונסרבטוריון ע"ש רימסקי קורסקוב בבירה סנקט פטרבורג במגמת פסנתר אצל המורה אנה יסיפובה ובמגמת זמרה. אחרי תום לימודיה אלה המשיכה ללמוד בלייפציג שבגרמניה. ב-1908 ערכה מסע הופעות מוצלח באנגליה עם הכנר יאן קובליק, עם רפרטואר רוסי ברובו. כשחזרה לרוסיה הופיעה בפטרבורג והלהיבה את צזאר קואי, שאמר לה: "אני מאמין בהצלחה שלך בעתיד. יש לך קול, הכשרה נהדרת, כישרון מוזיקלי נדיר ומזג סוער ולבסוף יכולת דקלום יוצאת דופן".
בשנים 1913–1920 לימדה במוסקבה, ולאחר מכן עזבה את רוסיה. בשנים 1922–1925 היא לימדה בברלין, ואחרי כן מ-1925 ועד 1948 בפריז. ב-1948 היא מונתה לפרופסור בקונסרבטוריון באמסטרדם.
בין תלמידיה נחשבת במיוחד ג'ני טוראל (נאמר על טוראל שהיא שינתה את שם משפחתה לטוראל על ידי החלפת סדר ההברות של שם מורתה, אבל היא הכחישה זאת).
אנה יסיפובה
אנה יסיפובה (ברוסית: Анна Николаевна Есипова; 12 בפברואר 1851 סנקט פטרבורג - 18 באוגוסט 1914 סנקט פטרבורג) הייתה פסנתרנית, מורה לנגינה ברוסיה בולטת בתקופתה. יסיפובה נחשבה לאחת מפסנתרני הקונצרטים הטובים בתקופה.
חייה וקריירה.
יסיפובה, בתו של איש ציבור בכיר שקיבלה חינוך מוזיקלי בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. היא הייתה אחת מתלמידותיו המובילות של תאודור לשטיצקי, אתו היא התחתנה ב-1880 (הזוג התגרש אחרי 12 שנה). ב-1869 היא עשתה את מבחני הגמר שלה יחד עם פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ושניהם קיבלו מדליית זהב כאות הצטיינות. זו הפעם הראשונה שמדליה כזו ניתנה. לאחר הופעתה הראשונה כפסנתרנית בסקנט פטרבורג היא יצאה ב-1875 למסע קונצרטים ברוסיה, אירופה וארצות הברית. היא הופיעה, גם עם הצ'לן אנטון הקינג (Anton Hekking).
ב-1885 מונתה יסיפובה לפסנתרנית החצר של ממלכת פרוסיה.
מ-1893 עד 1908 שימשה כפרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. בין תלמידיה נמנים סרגיי פרוקופייב, לב פישנוב, סרגיי טרנובסקי, איזידור אחרון, מריה יודינה ואחרים.
בתחילת המאה ה-19 הקליטה מספר יצירות הזמינות היום בהקלטות מודרניות.
גריז (מחזמר)
גריז הוא מחזמר אמריקאי משנת 1971 שנכתב על ידי ג'ים ג'ייקובס ווורן קייסי. המחזמר זכה להצלחת ענק, שבר את שיא ההופעות בזמנו בברודוויי, ובשנת 1978 גם הפך לסרט באותו שם. בשנת 2022 החלו צילומי סדרה "".
עלילת המחזמר מתרחשת בשנת 1959 בתיכון ריידל, ועוסקת בבני נוער ממעמד הפועלים המגלים את המורכבות של האהבה ומתמודדים עם נושאים כמו עבריינות, מרד נעורים, חקר מיני בגיל ההתבגרות ומקובלות חברתית. המחזמר מאזכר את כנופיות הנוער ממעמד הפועלים בשנות החמישים שנקראו "גריזרס" משום שנהגו לשמן את שערם בחומרי סיכה, ומבוסס על חוויותיו של ג'ים ג'ייקובס בתיכון "ויליאם טאפט" בשיקגו. וורן קייסי שיתף פעולה עם ג'ייקובס בכתיבת המילים והמוזיקה, המנסה לשחזר את הצלילים המוקדמים של הרוק אנד רול.
הפקה.
בברודוויי.
"גריז" בוצע לראשונה בשנת 1971 בתיאטרון קינגסטון בשיקגו, הממוקם באסם ישן. צמד מפיקים ראו את ההצגה וחתמו עם היוצרים על עסקה כדי להעלות אותו מחדש באוף ברודוויי. הוא עלה שם ב-1972 וכעבור זמן קצר עבר לברודוויי, זכה להצלחה כבירה ועד להורדתו ב-1980, רץ 3,388 הופעות, מספר הפעמים הרב ביותר בהיסטוריה של ברודוויי עד אז (את השיא שבר לאחר מספר שנים המחזמר "שורת המקהלה"). את התפקיד הראשי של דני זוקו שיחק בארי בוסטוויק, ועם צוות השחקנים נמנו עם השנים פיטר גלאגר, פטריק סוויזי, ג'ון טרבולטה וטריט ויליאמס. ריצ'רד גיר כיכב כדני זוקו בהפקה הלונדונית המצליחה בווסט אנד ב-1973. המחזמר זכה ב-1978 לגרסה קולנועית שוברת קופות, וחודש בהצלחה בברודוויי ב-1994 וב-2007. כמו כן הוא הוצג במקומות רבים בעולם בהפקות גדולות ונוצצות ובקבוצות חובבים, כולל בבתי ספר רבים.