בניגוד לדת הרומית, בדתות האיבריות המקומיות לא היה מנהג של פולחן באמצעות תמונות ופסלים. למרות זאת, אלים רומיים אומצו בהדרגה על ידי האליטה של הערים הילידיות במזרח חצי האי, ראייה לכך היא הופעתם של מטבעות עם דמויות ופרצופים המזוהים עם אלים רומיים שנטבעו על ידי האליטה המקומית, בהשראת וברשות השלטון הרומי. כמו כן, אלים יווניים ופיניקיים אשר זכו לפולחן בחצי האי החלו להיות מזוהים עם מקביליהם הרומיים. דוגמה לכך הוא הזיהוי של דיאנה הרומית עם ארטמיס מאפסוס. פסל שיוחס לדיאנה נמצא באמפוריון, מקום בו היה במשך זמן פולחן לארטמיס.
בנוסף להתמזגות של אלים רומיים ויוונים, ניתן גם לראות חלחול של אלים לא-רומיים חדשים לחצי האי בזמן השלטון הרומי. לדוגמה, מקדש לאל היווני-מצרי סרפיס נבנה באמפוריון בשלהי המאה הראשונה לפנה"ס.
בתקופת האימפריה המוקדמת, גל ההגירה של מתיישבים רומאיים למזרח הפרובינקיה (שהוקמה כפרובינקיה אימפריאלית באופן רשמי ב-27 לפנה"ס) האיץ את התבססות הדת הרומית באזור. כמו כן, תושבים היספניים ששירתו בחילות העזר (auxilia) שהקים אוגוסטוס, כאשר חזרו למקומות מגוריהם לאחר מסעות הקרב בהם היו במגע קרוב עם אזרחים רומיים ששירתו בלגיונות, סייעו להתשפטות הדת הרומית אל החלקים הפחות מעוירים של הפרובינקיה. למרות זאת, בצפון מערב השפעתה של הדת הרומית הייתה מצומצמת ומוגבלת רק למרכזים אדמיניסטרטיביים כמו אסטוריקה אוגוסטה (אסטורגה של ימינו).
לקראת אמצע המאה הראשונה לספירה, הפולחן לשלשה הקפיטולינית בפרובינקיה היה ממוסד ונרחב. בקלוניה (קורונה דל קונדה של ימינו) נמצא קפיטוליום גדול שהכיל מקדשים, מזבחים, ומבנים אדמיניסטרטיביים שהקיפו פורום בסגנון רומאי. השלשה הקפיטולינית זוהתה עם השלטון הרומי, והיה נהוג להביע נאמנות לרומא באמצעות פולחן לאלים הללו. פסל שיש של ראשה של מינרבה, החבוש בקסדה בסגנון יווני, נמצא בטראקו ומתוארך לתקופה זו.
במהלך המאה הראשונה לספירה, חלקים מסוימים מהאריסטוקרטיה בטארקוננסיס החלו לאמץ מנהגים של דתות מסתורין שונות, דתות שהיו מאופיינות באחווה קהילתית, פילוסופיה של הארה מיסטית ואמונה בחיים לאחר המוות. בין היתר, כת מאמיני איסיס יובאה על ידי סוחרים לערי החוף של הפרובינקיה במהלך המאה הראשונה, פסל שיש בקלוניה שמיוחס לאיסיס הוא ראייה לכך. כתות מסתורין נוספות שהיו קיימות בפרובינקיה היא כת מאמיני מיתראס וכת האלה האם קיבלה (Cybele).
לקראת המאה השלישית לספירה, קהילות נוצריות רבות שגשגו ברחבי האימפריה, והיו מקושרות זו לזו ברשת של בישופות, ובמאה השלישית קהילות נוצריות בטארקוננסיס באסטוריקה אוגוסטה, טארקו ובמקומות נוספים החלו לסבול מדיכוי מצד השלטונות הרומיים, כשב-259 לספירה הבישוף פרוקטואוסוס מטארקו ודיאקוניו נשרפו על המוקד באמפיתיאטרון של העיר, אולם דיכוי זה לא האיט את התחזקות הנצרות בפרובינקיה.
היבטים רבים של חיי היום-יום בפרובינקיה יוצגו על ידי אלים. חיילים ומפקדים נהגו לבצע פולחן לאל המלחמה מארס. אנשים שעסקו במסחר ומלאכה נהגו לבצע פולחן לאלים אפולו ומרקוריוס, דוגמה לכך הוא המזבח שהוקדש לאפולו באקוואה קלידאה (קלדס דה מלוולה של ימינו). אלי רפואה ובריאות, כגון אסקלפיוס היווני וסאלוס הרומי, זכו לפולחן מצד אנשים חולים, אנשים בריאים שרצו להימנע ממחלות, רופאים, ובאופן כללי על ידי שכבות נמוכות בחברה. אנשים שחיו באזורים כפריים היו תלויים בתוצר חקלאי, במיוחד לאור המיסוי הכבד מצד בעלי הקרקעות והשלטון הרומי, ולכן ביצעו פולחן לאלות קרס וטלוס, שהיו מזוהות עם פוריות חקלאית. כמו כן נמצאו ראיות לפולחן לוונוס, פריאפוס (אל פריון שייצג גנים וכרמים), פלוטו ואשתו פרוסרפינה (המזוהים עם אל המוות היווני האדס ואשתו פרספונה, בהתאמה).
הדת הקיסרית.
עם ניצחונו של אוגוסטוס במלחמת האזרחים וההכרזה על הקמתה של האימפריה הרומית, אוגוסטוס זכה לתהילה וליוקרה, והחלה מגמה של פולחן אישיות לאוגוסטוס ומשפחתו, ובהמשך לשאר הקיסרים. מסורת זו בחצי האי האיברי שאבה ממנהגי פולחן אבות רומיים, ומנהגי פולחן אישיות איבריים ילידיים, שהיו מוקדשים בדרך כלל למנהיגים פוליטיים וצבאיים. הדוגמה המוקדמת לפולחן קיסרי בפרובינקיה היא מזבח שנבנה ב-26 לפנה"ס בטראקו והוקדש לאוגוסטוס ורומא. ב14 לספירה, טיבריוס נתן רשות לאנשי טראקו לבנות מקדש גדול לאוגוסטוס האלוהי.
עד לשנת 25 לספירה הדת הקיסרית בפרובינקיה התמסדה והפולחן נוהל על ידי היררכיה של כוהנים ופקידים, שניהלו את ימי החג שנועדו להנציח את הקיסרים וצוינו בתאריך ימי ההולדת שלהם, ימי ההכתרה, ניצחונות צבאיים ועוד. כמו כן תפקידם של כוהנים אלו היה לעודד נאמנות לקיסר ולאימפריה בקרב השכבות הנמוכות, לבנות על חשבונם פסלים ומקדשים, ועוד. כוהנים וכוהנות הדת הקיסרית נבחרו כל שנה על ידי מועצות העיר. בחירה לתפקיד זה הייתה הזדמנות לבעלי הממון להביע בפומבי את נאמנותם לאימפריה ולקיסר, וחיזק את מעמדם בחברה.
השפעות זרות בתקופת האימפריה הרומית.
במהלך המאה הראשונה לספירה, חלקים מסוימים מהאריסטוקרטיה בטארקוננסיס החלו לאמץ מנהגים של דתות מסתורין שונות, דתות שהיו מאופיינות באחווה קהילתית, פילוסופיה של הארה מיסטית ואמונה בחיים לאחר המוות. בין היתר, כת מאמיני איסיס יובאה על ידי סוחרים לערי החוף של הפרובינקיה במהלך המאה הראשונה, פסל שיש בקלוניה שמיוחס לאיסיס הוא ראייה לכך. כתות מסתורין נוספות שהיו קיימות בפרובינקיה היא כת מאמיני מיתראס וכת האלה האם קיבלה (Cybele).
לקראת המאה השלישית לספירה, קהילות נוצריות רבות שגשגו ברחבי האימפריה, והיו מקושרות זו לזו ברשת של בישופות, ובמאה השלישית קהילות נוצריות בטארקוננסיס באסטוריקה אוגוסטה, טארקו ובמקומות נוספים החלו לסבול מדיכוי מצד השלטונות הרומיים, כשב-259 לספירה הבישוף פרוקטואוסוס מטארקו ודיאקוניו נשרפו על המוקד באמפיתיאטרון של העיר, אולם דיכוי זה לא האיט את התחזקות הנצרות בפרובינקיה.
היסטוריה.
לפני רומא.
החוף המזרחי של האזור לפני הכיבוש הרומאי והקמת הפרובינקיה אופיין בקהילות ותרבויות חקלאיות ילידיות שהיו נתונות תחת השפעה של מושבות פיניקיות ויווניות, ושל העמים הקלטיים מצפון-מערב. החל ממחצית המאה השישית לפנה"ס, מתיישבים יווניים מהעיר פוקאיה שבמערב אסיה הקטנה, הקימו את הערים רודוס, אמפוריון והמרוסקפאיון (רוזס, אמפוריאס ודניה המודרניות בהתאמה). היוונים ייבאו לעמים האיבריים טכנולוגיית חרשות ברזל, וסחרו בסחורות מכל הים התיכון. כמו כן, ישנן ראיות לסחורות שיובאו ממושבות פיניקיות באיביזה. לקראת סוף המאה השישית לפני הספירה, אמפוריון הפכה למרכז סחר חשוב ודרכה סחורות עברו במעלה נהר האברו ולעומק החצי האי.
המושבות היווניות צמחו והתעשרו בזכות התוצר החקלאי של הקהילות בעמק האברו ולאורך החוף הים תיכוני של חצי האי, ובזכות מרבצים של מתכות ומינרלים בהרים. כמו כן, הנוכחות היוונית השפיעה על העמים המקומיים מבחינה כלכלית ותרבותית.
סופרים רומיים מתארים מספר גדול של שבטים ועמים שחיו באזור בעת הכיבוש הרומי, ביניהם הקונטסטני (במחוז אליקנטה של ימינו), האילרגאונס (בעמק האברו), ומדרומם האדטני (במחוזות קסטלון וטרואל של ימינו). מצפונם שכנו הקונפדרציות השבטיות של הדסטני (במחוז סרגוסה של ימינו). אולם העמים הבולטים בכתבים הם אלו אשר נלחמו ברומאים – הקלטיברים במזרח-מרכז חצי האי, הקנטברים והאסטורים בצפון, והקלאיקים בצפון-מערב.
לקראת סוף המאה השלישית לפנה"ס, חלק מהקהילות המקומיות התנהלו באופן שהושפע מבחינה פוליטית ותרבותית מהמתיישבים היווניים בחצי האי. העיר סגונטום (סגונטו של ימינו) הייתה אחת מהערים האיבריות הגדולות בתקופה, ונוהלה על ידי אריסטוקרטים בעלי ממון. לעומת זאת, עמים אחרים כמו האילרגטים והאווסטנים הונהגו על ידי מנהיגים צבאיים וכרתו בריתות קצרות טווח עם שכניהם השבטיים. יישובים מקומיים רבים נבנו באופן הדומה ליישובים יווניים, עם חומות מונומנטליות, רחובות ישרים ומקדשים בסגנון יווני.
הכיבוש הרומי.
המלחמה הפונית השנייה.
הכיבוש הרומי של חצי האי האיברי התחיל ברקע מאבקה של רומא בקרתגו. בעקבות ניצחונה של רומא במלחמה הפונית הראשונה, קרתגו איבדה שליטה באיים סרדיניה, סיצילה וקורסיקה, שהיו חשובים לכלכלה ולצבא הקרתגני. על מנת לכפות על ההפסד הזה, ההשפעה הקרתגנית בחצי האי האיברי התרחבה, וב-227 לפנה"ס הוקמה העיר קרתגו נובה בדרום-מזרח, בהתחלה כבסיס צבאי על מנת להבטיח את השליטה באזור.
ב-219, הגנרל הקרתגני חניבעל צר על העיר סגונטום במזרח חצי האי, ובתגובה ב-218 הגנרל הרומאי גנאיוס קורנליוס סקיפיו הפליג עם 2 לגיונות לאמפוריון על מנת למנוע מהכוחות הקרתגניים מלגהיע לאיטליה. הוא התקדם דרומה והקים ביצורים נרחבים בטראקו. לאחר שהביס את עזרובעל (אחיו של חניבעל) בקרב ימי בשפך האברו, התקדם דרומה עוד יותר וכבש את הערים איליטורגיס, קסטולו וקסטרו אלבום, ולבסוף אף את סגונטום ב-214. שנה לאחר מכן, עזרובעל בראש צבא של כארבעים אלף חיילים שהורכב בין היתר משכירי חרב איברים, הביס את הרומאים בקרב קסטולו, בו מתו גנאיוס קורנליוס סקיפיו ואחיו פובליוס קורנליוס סקיפיו.