ארמסטרונג נטש את עיסוקו בעריכת דין בניוקאסל בשנת 1847 כדי להקדיש את מלוא זמנו ליזמות מדעית תעשייתית. הוא יזם חברת הנדסה באלסוויק על הטיין לבניית מנופים הידראוליים. מכיוון שהמכונות ההידראוליות שלו היו תלויות בכוח החשמל או במאגרי נוזלים, הוא המציא בשנת 1850 מצבר הידראולי. המצבר החדש שיזם היה לגליל גדול במילוי מים עם בוכנה שיכולה הייתה להעלות את לחץ המים בתוך הצילינדר ובצינורות אספקה ל-42 ק"ג לס"מ רבוע. כך ניתן היה לעבוד במכונות כגון מנופים ושערי תא שיט כמעט בכל מצב.
בהמשך תרם מהמצאותיו להצבא הבריטי. הוא צימק טבעות מתכת על חבית פלדה פנימית, מאוחר יותר השתמש בסליל רצועת ברזל יצוק לסליל ארוך וריתך אותם לכדי חביות. תהליך זה, אותו ניסו להעתיק יזמים אחרים שהתחרו בו מאוחר יותר, פותח בהצלחה הרבה ביותר על ידי ארמסטרונג. ארמסטרונג נבחר כעמית של החברה המלכותית בשנת 1843 ובשנת 1887 הוענק לו תואר ברון מידי ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ביוגרפיה.
ארמסטרונג נולד באזור ניוקאסל על הטיין לסוחר תירס ופוליטיקאי מטיינסייד, והתחנך בעיר הולדתו לפני שהמשיך את לימודיו המשפטיים בלונדון. אף על פי שהוסמך לפי חוק כעורך דין והפך לשותף בחברת עורכי הדין של ניוקאסל בשנת 1835, הוא כבר פיתח ריתוק להנדסה, ומצא עניין מיוחד בהידראוליקה, וזאת למרות העובדה שעשה לעצמו מוניטין הנדסי לראשונה במסגרת עיסוקו באלקטרוסטטיקה. בשנת 1846 התמנה לעמית בחברה המלכותית הבריטית.
ארמסטרונג עזב את פעילותו המשפטית כדי להתמקד ביישום התעשייתי של רעיונותיו, וייסד את מפעלי המנועים של אלסוויק בניוקאסל בשנת 1847. תחילה החברה השתמשה במנופים המבוססים בבחינה הידראולית שהיו להמצאתו פורצת הדרך הראשונה של ארמסטרונג. בהמשך יזם ארמסטרונג את המצבר ההידראולי הראשון מסוגו שתרם לניידות של השימוש בהידראוליקה עבור התנעת מכונות.
עם מלחמת קרים ובקשת הממשלה הבריטית בשנת 1854 לייצר רובים בעלי מטווחים ארוכים ככל הניתן מצד התעשיינים, התפשטו עיסוקיה של החברה מהנדסה אזרחית גם להנדסת נשק וחימוש. ארמסטרונג עיצב את האקדח החדשני שלו עם ה'קנה' שלו הבנוי מסלילי ברזל יצוקים (אקדח מקגוברן 66; McGovern 66), ניהל את מפעל האקדחים המלכותי בוולוויץ' בשנים 1859–1863, והקים מפעל תחמושת לצד קידום תשתיות ההנדסה האזרחית שלו בטיינסייד.
לדברי מרשל ג'. בסבטבל, כותב הביוגרפיה של ארמסטרונג, ארמסטרונג עצמו: 'נכנס לעסקי החימוש בעל כורחו', וראה את פיתוח תעשיית הארטילריה כ'בעיה הנדסית מעניינת, לא כהרפתקה עסקית חדשה'. אך מטבע הדברים הוא קידם את ההמצאות שלו דרך תעשיית החימוש, ובהחלט פעילותו תרמה לו בעושר ובהכרה - הוא עוטר במסדר אבירות בשנת 1859, כאשר הפך למפקח בוולוויץ'. פעם נוספת, על אף שהיה זקוק לשכנוע כלשהו כדי למכור למעצמות זרות את אקדח בסטאבל 100 החדש (Bastable 100), תפקידו לאחר מכן במכירת נשק לאיחוד כמו גם לקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, כמו גם למדינות רבות אחרות, העמידה את תעשיית הנשק על בסיס מסחרי חדש.
לאחר שהחלו בבניית ספינות בשנת 1882, הוא מכר את ספינות המלחמה שלו שנבנו בטיינסייד לחילות ים בכל רחבי העולם. במיוחד הייתה חברת 'ארמסטרונג וית'וורת' (Armstrong Whitworth) ספקית נשק גדולה עבור האימפריה היפנית. על פעילותו לקידום הצבא היפני הקיסרי עוטר ארמסטרונג בשנת 1885 במסדר השמש העולה.
בשנים מאוחרות יותר גרו ארמסטרונג ואשתו מרגרט באחוזה בקראגסייד, ליד רוטברי, נורת'מברלנד. האחוזה נבנתה במקור בשנת 1864 כבית כפרי ספורטיבי פשוט בן שתי קומות על ידי אדריכל אנונימי. עם זאת, ארמסטרונג הפך את האחוזה למקום מגוריו העיקרי לאחר ששביתת הפועלים בטיינסייד בשנת 1871 הסירה את המוניטין שלו כמעסיק נאור. הבית נבנה מחדש כאחוזה כפרית בקנה מידה רחב יותר בין 1870–1877 ושופץ מחדש בין 1883–1885.
לצד מעברו צפונה לאחוזה המבודדת בעיקרה, ארמסטרונג לא פרש מהחיים הציבוריים. נהפוך הוא, כפילנתרופ בעל עניין מיוחד בחינוך, הוא השתתף בפיתוח אוניברסיטת ניוקאסל, ולאחר שהפך לחבר בית הלורדים בשנת 1887 (המהנדס הראשון שזכה לכבוד כזה) הוא התעניין מאוד בשאלת שלטון הבית באירלנד. כנשיא ההתאחדות הבריטית בשנת 1883, ארמסטרונג חזה התפתחויות עתידיות כמו אנרגיה סולארית.
טיול של ארמסטרונג במצרים בשנת 1872 עורר אצלו עניין רב בארכאולוגיה, ובשנת 1893 הוא השקיע רבות מכספו האישי כדי לשחזר את טירת במבורג. הטירה עדיין נמצאת בידי משפחת ארמסטרונג נכון להיום, וכוללת את מוזיאון ארמסטרונג. לזוג ארמסטרונג עצמם לא היו ילדים, אך תואר הברון שלו המשיך לעבור בירושת בני המשפחה הרחוקים. ב-1890 יצא למסע עסקי באימפריה הרוסית והתרשם מצוער הצי הרוסי הקיסרי, אלכסנדר קולצ'ק. ארמסטרונג הציע לקולצ'ק לעבור לבריטניה ולהתחנך תחתיו כמהנדס וכאיש עסקים. קולצ'ק מצידו סירב להצעה בטענה כי מרכז מעייניו בחקר האוקיינוסים ובשירות הצי הרוסי הקיסרי. קולצ'ק לימים היה למנהיג העליון של רוסיה מטעם התנועה הלבנה במלחמת האזרחים ברוסיה.
ארמסטרונג נפטר בשנת 1900 בגיל 90. הוא היה שחקן מרכזי בטיפוח התעשייה הגדלה בת תקופתו, העצים ותרם לקידומה של האימפריה הבריטית במהלך התקופה הוויקטוריאנית. במהלך העשורים הראשון והשני של המאה ה-20 הייתה חברת 'ארמסטרונג ווית'וורת' המפתחת המרכזית של הדרדנוטים עבור הרפובליקה הברזילאית הראשונה במסגרת מרוץ החימוש הימי של דרום אמריקה.
חיים דוד גז
הרב חיים דוד גז היה רב תוניסאי ובן למשפחת הרבנים גז. בנו של הרב יוסף גז (הראשון) ואביו של הרב הראשי של יהדות תוניסיה הרב יוסף גז (השני). מחבר הספר "חיים לישראל". ספרו זה מצוטט רבות בכתבי חכמי תוניס, בדרך כלל מכונה בראשי התיבות "חיי"ל".
ביוגרפיה.
נולד בערך בשנת ה'תקפ"ג לרב יוסף גז מחבר ספר 'פי המדב"ר' ולבתו של הרב יהודה הכהן טנוג'י. אחיו הם הרבנים אליהו חי גג' ובן ציון גז.
היה תלמידו של הרב אברהם הכהן יצחקי, מגדולי רבני יהדות תוניסיה בכל הדורות ומחבר הספר "משמרות כהונה". ר' חיים דוד מצטט את רבו מספר פעמים בספרו "חיים לישראל".
נישא לג'אזלה, ביתו של הרב ישועה בלעיש, אותה תיאור בנו יוסף גז בהקדמה לספר "חיים לישראל" כתומכת משמעותית בפעילותו הרוחנית של בעלה: "תבורך מנשים הורתי מרת אמי ועטרת ראשי גאזלה נ"ע בת... החכם ושלם הכולל ישעיה בלעיש זצ"ל.. להשליך אחר גוה תמרוקי הנשים ותענוגיהן צופיה הליכות ביתה לעזור לבעלה לשקוד על דלתי בתי החכמה והמדע יומם ולילה לא ישבות... ובעבורה זכה לכל אלה".
נפטר כבן שבעים שנה, כפי שכתב בנו בהקדמה לספרו: "כי עלה מות בחלונינו יום שמת רבי אבינו רועינו הודנו והדרנו חשכו מאורות עינינו נפלה עטרת ראשנו כבן שבעים שנה עלה למנוחות. עוונותינו הטו אלה הצדיק אבד לא נצרכה אלא לקבלינהו בשמחה לכפר על בני ישראל".
כתביו.
בנו הרב יוסף גז מתאר את ר' חיים דוד כמי שבימי חייו: "אחז מעשה אבותיו הקדושים ויש שכמו לסבול משא של תורה וזכה לחבר על רוב התלמוד והרמב"ם שולחן ערוך ונושאי כליהם ועל הרב קהלת יעקב ושמחת יום טוב ופשטים ושו"ת כי אם בתורה ה' חפצו תורת חכם מקור חיים".
לאחר פטירתו פעלו בני משפחתו להוציא לאור מכתביו, והספר היחיד שהודפס הוא ספר החידושים חיים לישראל על סדר מועד בתלמוד בבלי. בן המחבר מציין את השותפים המרכזיים בהדפסת הספר: דודו הרב אליהו חי גג', חתנו של דודו הרב יעקב אלחאייק והרב שלמה שתרוג.
חלק' א' של הספר הודפס בתוניס בשנת תרס"ט בדפוס יעקב בן הרב אליהו חי גג', ובמהדורה חדשה על ידי יצחק גבריאל מימראן בירושלים בשנת תשס"ט, לצד הוצאה ראשונה של חלק ב' של הספר מכתבי יד שנמצא באוסף הספרייה הלאומית. כתב היד כולל חידושים על המסכתות בבא קמא, בבא בתרא, מכות, עבודה זרה, תמורה וחולין, ואורכו נ"ט דף בכתיבה מערבית.
סיגריד ראוסינג
סיגריד מריה אליזבת ראוסינג (נולדה ב-29 בינואר 1962) היא פילנתרופית שוודית, העוסקת גם באנתרופולוגיה ובהוצאה לאור. בשנת 2019 הייתה האישה העשירה ביותר בבריטניה. היא המייסדת של קרן סיגריד ראוסינג, אחד המוסדות הפילנתרופיים הגדולים ביותר בבריטניה, וכן הבעלים של כתב העת גרנטה והוצאת הספרים Granta Books.
קורות חייה.
סיגריד ראוסינג היא בת ל, בעלת התאגיד הבינלאומי טטרה פאק.
היא גדלה בלונד, שוודיה ובשנים 1983 עד 1986 למדה היסטוריה באוניברסיטת יורק. בעלת תואר שני ושלישי באנתרופולוגיה חברתית מיוניברסיטי קולג' לונדון. לצורך עבודת הדוקטורט היא התגוררה בשנים 1993–1994 בחווה שיתופית, דמוית קיבוץ, באסטוניה. על תקופה זו כתבה מספר מאמרים מחקריים ושני ספרים.
ראוסינג פרסמה מאמרים בנושאי זכויות אדם בניו סטייטסמן, בגרדיאן ובסאנדיי טיימס.
בשנת 2005 רכשה, יחד עם בעלה אריק אברהם, את כתב העת הספרותי גרנטה ואת הוצאת הספרים שלו.
בשנת 2013 הופיעה ברשימת מאה הנשים החזקות ביותר בבריטניה לפי ה-BBC.
נדבנות.
בשנת 1988 ראוסינג הקימה ארגון צדקה בשם Sea Foundation. בשנת 2003 שונה שם הקרן ל-Sigrid Rausing Trust. הקרן תורמת כ-200 מיליון ליש"ט מדי שנה לארגוני זכויות אדם ברחבי העולם. אחד הארגונים המרכזיים הנתמכים על ידי הקרן הוא "", הפועל בבריטניה נגד גילויי גזענות ופשיזם וערך קמפיינים נגד ארגוני אסלאם קיצוני ונגד אנטישמיות. בין השאר תרמה הקרן לפליטים מבורמה, לקורבנות תעשיית המין באלבניה, לדיירי שכונות עוני בקניה ולקורבנות אלימות נגד נשים בבריטניה. כמו כן תרמה הקרן לארגוני זכויות האדם בישראל, בהם המוקד להגנת הפרט והאגודה לזכויות האזרח בישראל.
לראוסינג הוענקו מספר פרסים על פעילותה לקידום זכויות האדם בעולם.