ארתור אֶריק רוטון גיל (באנגלית: Arthur Eric Rowton Gill; 22 בפברואר 1882 - 17 בנובמבר 1940) היה פסל, מגלף באבן, טיפוגרף, קליגרף ודפס בריטי. היה מקושר בתנועת ארטס אנד קרפטס.
תולדות חייו.
אריק גיל נולד בברייטון (סאסקס) וב-1897 עברה המשפחה להתגורר בצ'יצ'סטר. אביו היה כומר, אימו הייתה זמרת מקצועית. אריק היה הילד השני והבן הבכור מבין שלושה עשר ילדים. אריק גיל למד בבית הספר לטכנולוגיה ולאומנות המקומי. בשנת 1900 עבר ללונדון, לשם הכשרה כאדריכל, במשרדו של ו"ד קרואה (W.D. Caroë), שהתמחה באדריכלות כנסייתית. מאחר שלא היה מרוצה מתקופת הכשרתו, למד בערבים גם סיתות ובנייה באבן בבית הספר הטכני וסטמינסטר, וקליגרפיה בבית הספר המרכזי של Arts and Crafts, שבו הטיפוגרף אדוארד ג'והנסטון היה הדמות בעלת השפעה. בשנת 1903 זנח את פעילותו האדריכלית והתרכז בעבודות קליגרפיה, סיתות אותיות על לוחות זיכרון ומצבות, וסיתות מונומנטים.
בשנת 1904 הוא נשא לאישה את אתל הסטר מור, ובשנת 1907 עברה המשפחה לבית כפרי בכפר דיצ'לינג (סאסקס), שהפך אחר כך למרכז לקומונה של אומנים שפעלה תחת השפעתו. כאן התחיל לגלף באבן. במשך חייו העתיקה המשפחה את מגוריה מספר פעמים וחלק מן האומנים הלכו בעקבותיו, ושניים מהם נישאו לבנותיו. בשנת 1913 עזב את הכנסייה של אנגליה, הפרוטסטנטית לטובת הקתוליות.
מבין עבודותיו באבן ראוי לציין את ארבעה-עשר תבליטים המתארים את תחנות הויה דולורוזה של ישו בירושלים בדרכו לצליבה, עבור קתדרלת וסטמינסטר (1918), עבודה שבגינה גם שוחרר משירות צבאי במלחמת העולם הראשונה. יחד עם יעקב אפשטיין, הנרי מור ואחרים, עיטרו בתבליטי אבן את בית מנהלת התעבורה (רחוב ברודוויי 55 בלונדון). את הפסל פרוספרו ואריאל (1932) שנוצר עבור הBBC הוא בית השידור המרכזי בלונדון. הוא עיצב את סדרת הבולים עם דיוקנו של המלך ג'ורג' השישי (1937). בשנת 1938 עיצב עבור ארמון האומות בז'נבה תבליטים המתארים את בריאת האדם, שהייתה ליצירתו הגדולה ביותר.
יצירתו היא רבה גם בתחום חיתוכי עץ והדפסים אחרים. קבוצה גדולה בתחום זה הן יצירות גרפיות בעלות תוכן ארוטי.
גיל היה איש בעל אמונה נוצרית קתולית עמוקה. יחד עם זאת הוא ניהל אורח חיים שבוודאי שלא היה שגרתי ודתי. ביומניו האישיים הוא תיאר את יחסיו המיניים בפירוט רב (למשל, ביומנים שכתב בעת נסיעותיו לארץ ישראל, ב-1934 וב-1937, יש מידע, בחלקו במרומז, על האנשים שעמם קיים יחסי מין, מצבו הגופני בכל מקרה, משך הזמן שהדבר נמשך, וכיוצא בזה פרטים) . לפי רישומיו הוא לא חסך את תאבונו המיני המגוון מילדיו, מאחותו, ואפילו מכלבו. הפן הזה של חייו הושתק שנים רבות (יומן המסע שלו לארץ-ישראל ב-1934, שהתפרסם, מצונזר מכל אלה), עד לצאת הביוגרפיה שלו ב-1989 בידי פיונה מק-קארתי.
אריק גיל זכה בעיטור העיצוב המלכותי הבריטי הגבוה ביותר (Royal designer for Industry) מטעם החברה המלכותית לאומנויות (1936).
אריק גיל פרסם ספרים ומאמרים רבים, בעיקר בעניין הזיקה שבין אומנות ודת. נפטר מסרטן ריאות. נקבר בחצר הכנסייה בספין (Speen) תחת מצבה שהוא עצמו עיצב וסיתת:
Pray for Me / Eric Gill / Stone Carver 1882-1940
ביקורו בארץ-ישראל.
בשנת 1934 ביקר גיל בארץ ישראל המנדטורית בהזמנתו של האדריכל הבריטי אוסטן סיינט בארב הריסון, שהיה עסוק בפיקוח על בניית המוזיאון הארכאולוגי של ארץ-ישראל (הידוע יותר בשמו הבלתי רשמי מוזיאון רוקפלר) בירושלים. גיל הכין עבור המוזיאון אחד עשר תבליטים שגילף באבן באתר עצמו. תבליט בעל מתאר חצי עגול נקבע מעל הפתח העיקרי לבניין, ובו נראות הנפשות של אסיה ואפריקה משני צידי עץ, רמז למקומה הגאוגרפי המיוחד של ארץ ישראל כמקום מפגש תרבויות. בחצר המוזיאון, משני עברי בריכת המים המרכזית, גילף גיל עשרה תבליטים, חמישה מכל צד. אלה מתארים את התרבויות השונות שהתקיימו והשפיעו אל הארץ. אחרי התבליט בו נראה אדם מאלם אלומות, המתאר את התרבות הכנענית, מוקצים תבליטים לתיאור מצרים הפרעונית, לפיניקים, לבני ישראל (משה מחזיק את לוחות הברית), למסופוטמיה (אשור, בבל, פרס), ליוונים, לרומאים, לביזנטים, למוסלמים (מוחמד על סוסו המופלא) ולצלבנים. כן עיצב באבן ראש ששימש קצה למזרקה בבריכה. אין בנמצא מידע ארכיוני שיסביר מי הציע את הנושאים לגילוף.
גיל שהה בארץ-ישראל גם בשנת 1937. קיים תבליט מעל שער הכניסה לסניף בנק ברקליס ברחוב אלנבי בתל אביב, הידוע כ"יוסף המשביר" (, ). למען הדיוק יאמר שהזיקה בין התבליט לגיל עדיין מחכה לאישוש מן הכתובים. בביקור זה גם סיתת את התבליט על בניין בית החולים המנדטורי בחיפה (לימים רמב"ם) על פי הזמנתו של אריך מנדלסון.
טיפוגרפיה.
גיל יצר גופנים אחדים לכתב הלטיני, שמהם זכו אחדים לפופולריות ושימוש רב. הגופן הידוע ביותר שלו הוא Gill Sans (כלומר גופן חסר תגים, ומכאן שמו Sans - קיצור של sans serif), הוא גם הגופן הלטיני היחיד הנושא את שמו. נעשה בו שימוש בחברת הרכבות הבריטית. מאוחר יותר עשה בגופן זה שימוש גם הבי.בי.סי. בגרפיקה לתוכניות הטלוויזיה שלו. מבין כתריסר גופנים ראוי להזכיר את פרפטואה, המבוססת על אותיות לטיניות קדומות, יואנה ויוביליי (Perpetua, Joanna, Jubilee).
לאריק גיל גם פרק בטיפוגרפיה עברית, אף שלא ידע צורת אות עברית כלל. בשהותו הראשונה במזרח (1934), כדי לעטר את מוזיאון רוקפלר, חרת על קירות המוזיאון כתובות הכוונה בשלוש שפות: אנגלית, עברית וערבית. לחלק מן האותיות צורה מעט מוזרה (בעיקר אל"ף, טי"ת, למ"ד, עי"ן). הארכאולוג רוני רייך הצביע על כך שאותיות אלה הועתקו מן הכתובת העברית הקדומה הידועה בשם "ציון עוזיה מלך יהודה" שהתגלתה זמן קצר קודם לכן. גיל גם יצר גופן לאות עברית לדפוס (Gill Hebrew) שנוצקה בחברת מונוטייפ הבריטית. זהו גופן מוזר למדי שכמעט ואין עושים בו כיום שימוש.
מרבית החומר הארכיוני מעזבונו של אריק גיל מצוי בספריית קלארק , המסונפת לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
לקריאה נוספת.
Eric Gill, Autobiography: Quod Ore Sumpsimus, Jonathan Cape, 1940 (Published posthumously*).
Christianity and Art, 1927.
alcolm Yorke, Eric Gill – Man of flesh and Spirit. London, Constable 1981*.
Fiona MacCarthy, Eric Gill, Faber &amp; Faber, 1989.*
R. Reich and A. Sussmann, The Hebrew Episode in the Typography of Eric Gill, in: Gutenberg* Jahrbuch, 1992, pp. 305-308.
פטר קרופוטקין
פיטר קרופוטקין
אהרן אברהם קאבאק
א. קבק
א' קבק
המועצה הסודית העליונה
המועצה הסודית העליונה (ברוסית: Верховный тайный совет) הייתה מוסד ממשלתי עליון באימפריה הרוסית שהתקיים בין השנים 1726–1730, וכלל עד 8 חברים. היא הוקמה כמועצה מייעצת, אך עד מהרה הפכה למוסד המחליט.
עם תחילת שלטונה של יקטרינה הראשונה הורגש צורך בהקמת מוסד שיסביר לצאריצה, שהייתה מודעת לכך שאין לה יכולת והתאמה לניהול המדינה, את מצב העניינים במדינה. המוסד הוקם בפברואר 1726, וכלל את החברים הבאים: אלכסנדר מנשיקוב, פיודור אפרקסין, גברייל גולובקין, פיוטר טולסטוי, דמיטרי גוליצין ואנדריי אוסטרמן. כחודש לאחר ההקמה למועצה התווסף חתנה של יקטרינה, קארל פרידריך, הדוכס מהולשטיין-גוטורפ. ניתן לראות שהרוב המוחלט במועצה היה של תומכי הרפורמות של פיוטר הגדול.
בהתאם להחלטות שהתקבלו, הסנאט הפך לכפוף למועצה, וחברי הסנאט החלו להישבע אמונים לצאר ולהנחיות המועצה. נאסר להוציא צו שאינו חתום על ידי הצאר וחברי המועצה. בהתאם לצוואתה של יקטרינה, בטרם הגעת פיוטר השני לבגרות הועבר כל השלטון במדינה למועצה. המועצה יכלה לקבל החלטות בכל תחום, למעט שינוי סדר העברת השלטון ובחירת יורש העצר.
תוך מספר שנים השתנה הרכב המועצה באופן מהותי:
וכך, מההרכב המקורי נשארו 3 חברים בלבד. בשנת 1730, כאשר נפטר פיוטר השני, 4 מחברי המועצה היו בני משפחת דולגורוקי, ועוד 2 אחים בני גוליצין. קבוצה זו החליטה על כתיבת חוקה למדינה והכנסת הגבלות משמעותיות לשליטת הקיסר. לרעיון זה קמה התנגדות רחבה בקרב האצולה וגם מצד שניים מחברי המועצה – גברייל גולובקין ואנדריי אוסטרמן. בפברואר 1730 קיבלה אנה, קיסרית רוסיה (אשר בעצמה הוזמנה להיות קיסרית על ידי המועצה הסודית העליונה) מכתב, שבו ביקשו ממנה נציגי האצילים שלא לקבל על עצמה את המגבלות שהתגבשו על ידי המועצה. בתמיכת יועצה הקרוב ארנסט בירון, האצולה והצבא, ביטלה הקיסרית את כתב הדרישות של המועצה. בהתאם לצו קיסרי מ-4 במרץ 1730, בוטלה המועצה.
תוך זמן קצר, חברי המועצה שתמכו בהטלת מגבלות על שלטון הצאר הוצאו לגמלאות, ובחלקם אף הוצאו להורג. גברייל גולובקין ואנדריי אוסטרמן קודמו לתפקידי מפתח במדינה.
פיוטר קרפוטקין
א' שלונסקי
מלכודת העכברים
מלכודת העכברים (באנגלית: The Mousetrap) הוא מחזה בלשי מאת אגאתה כריסטי. המחזה מוצג בווסט אנד בלונדון ברציפות מאז 1952 ועד עכשיו, וזהו שיא עולם שמתחדש מידי ערב למחזה המועלה בפעם הראשונה, ולמחזה המועלה בכלל. ב-18 בספטמבר 2018 ציינו את ההצגה ה-27,500. המחזה נודע גם בזכות תפנית חדה ומפתיעה בעלילה, והפנייה של השחקנים בסוף ההצגה אל הקהל, שלא "להרוס" למי שלא צפה בהצגה, ולשמור בסוד את הסיום המפתיע.
היסטוריה של המחזה.
המחזה התחיל כתסכית קצר ברדיו, ששודר ב-30 במאי 1947, בשם שלושה עכברים עיוורים (Three Blind Mice), לכבוד המלכה מרי מִטֶּק אשתו של המלך ג'ורג' החמישי. העלילה הייתה מבוססת על מקרה אמיתי של מות נער בשם דניס או'ניל בשנת 1945, בעת שהיה במשפחת אומנה בחווה במערב אנגליה.