לנגן נולד בסן פרנסיסקו, ובילה את רוב ראשית חייו במונטנה. אמו הייתה בתו של ימאי עשיר אבל היא נותקה ממשפחתה. היא נישאה לארבעה גברים והתגרשה בזה אחר זה וילדה ילד מכל אחד מהם. אביו של לנגן מת או נעלם עוד לפני שנולד. הוא התחיל לדבר בגיל חצי שנה. לימד עצמו לקרוא לפני שהיה בן ארבע, ובבית הספר הוקפץ כיתות שוב ושוב. הוא גדל בעוני מרוד וסיפר שהוכה על ידי אביו החורג מאז שהיה בן כמעט שש עד לגיל 14 לערך. אז החל להתאמן באימון משקולות, ושם בכוח קץ להתעללות, על ידי שזרק את אביו החורג מן הבית באומרו לו שלא לחזור.
לנגן אומר שהוא בילה את שנותיו האחרונות בבית הספר התיכון בעיקר בלימודים עצמאיים, כשהוא מלמד את עצמו "מתמטיקה מתקדמת, פיזיקה, פילוסופיה, לטינית ויוונית, כל זה". לאחר שהשיג את הציון המושלם בבחינה הפסיכומטרית (ה-SAT) החל לנגן לפקוד את ריד קולג', הוא לא הסתדר שם ועזב את המקום. לאחר כמה שנים ניסה ללמוד באוניברסיטה של מונטנה, אבל לנוכח בעיות מימון ותחבורה, בשיתוף חוסר רצון טוב מצד הביורוקרטיה האקדמית לסייע לו בפתירתן, ומתוך אמונה שהוא "יכול, פשוטו כמשמעו, ללמד את הפרופסורים שלו יותר משהם יכולים ללמד אותו" - נשר מהמערכת.
הוא עבד בסדרה של עבודות גופניות, ועד אמצע שנות ה-40 שלו כבר הספיק להיות פועל בניין, בוקר, כבאי יערות, פועל חקלאי, ובמשך למעלה מעשרים שנה, מאבטח בארים בלונג איילנד. הוא אומר שהוא פיתח "אסטרטגיית חיים כפולים": מצד אחד אדם רגיל, העושה את עבודתו ומחליף הלצות עם אחרים, ומצד שני חוזר הביתה לבצע משוואות בראשו, בעובדו ביחידות על הדגם תאורטי-קוגניטיבי של היקום שלו (The Cognitive-Theoretic Model of the Universe או בראשי התיבות CTMU).
תשומת לב רחבה אליו הגיעה בשנת 1999, כאשר המגזין אסקווייר פרסם כתבת דיוקן של לנגן וחברים אחרים של קהילת High IQ. כתבתו של מייק סאגר על המאבטח מרים המשקולות וה"תאוריה של הכול" שלו, ה-CTMU, עוררה גל של התעניינות בתקשורת בהציגה את לנגן כ"האיש החכם ביותר באמריקה". הנוירופסיכולוג ד"ר רוברט נובלי אשר בדק את ה-IQ של לנגן עבור "20/20" דיווח כי לנגן "שבר את תקרת המדידה". נאמר שנובלי נדהם, באומרו: "כריס הוא האדם הגבוה ביותר שמדדתי אי פעם, ב-25 שנה של עבודתי בזה".
כתבות וראיונות עם לנגן הופיעו במגזין Popular Science, הטיימס, Newsday, Muscle &amp; Fitness (שם דווח כי הוא יכול להרים משקולות של 225 ק"ג), ובמקומות אחרים. לנגן השתתף בתוכנית הטלוויזיה "20/20", התראיין ברדיו BBC וב-"First Person" של ארול מוריס, והשתתף בצ'ט חי ב-ABCNEWS.com. הוא כתב טורי שאלות-ותשובות עבור "New York Newsday", "The Improper Hamptonian", ו-"Men's Fitness".
בשנת 2004 עבר לנגן עם ג'ינה אשתו (לבית לוסאסו), נוירופסיכולוגית קלינית, אל צפון מיזורי, שם הוא הבעלים והמפעיל של חוות סוסים.
ב-25 בינואר 2008, התחרה לנגן בתוכנית "1 נגד 100" של רשת הטלוויזיה NBC, וזכה ב-250,000 דולרים.
רעיונות, קשרים ופרסומים.
בשנת 1999 יצרו לנגן ואשתו, ג'ינה לוסאסו, מוסד ללא כוונת רווח בשם "קרן מגה" כדי "ליצור תוכניות המסייעות בהתפתחות אנשים מוכשרים מאוד ורעיונותיהם וליישמם". בנוסף לכתביו בקרן מגה, החשיפה התקשורתית של לנגן בסוף שנות ה-90 כללה תמיד דיון ב"דגם תאורטי-קוגניטיבי של היקום" שלו, ובשנת 2001 דיווח המגזין מדע פופולרי שהוא כותב ספר על עבודתו לו הוא קורא "תכנון עבור היקום". הוא צוטט כאומר ש"אינך יכול לתאר את היקום בשלמות בכל דרגה של דיוק שהיא, אלא אם כן אתה מוכן להודות שהוא גם גשמי וגם רוחני (mental) בטבעו", ושה-CTMU שלו "מסבירה את הקשר בין הדעת (mind) למציאות, ולכן את הנוכחות של הכרה ויקום באותו הביטוי". הוא מכנה את ההצעה שלו "'תאוריה של הכול' אמיתית, שילוב של היקום ההשתתפותי של ג'ון וילר והתאוריה הקוסמולוגית זמן מדומה של סטיבן הוקינג". בצירוף עם רעיונותיו שלו, טען לנגן כי "אתה יכול להוכיח את קיומו של אלוהים, הנפש והחיים שלאחר המוות, באמצעות המתמטיקה".
לנגן הוא חבר של ה"International Society for Complexity, Information, and Design", אגודה מקצועית המקדמת תכנון תבוני, ופרסם מאמר על ה-CTMU בכתב העת המקוון של האגודה "Progress in Complexity, Information, and Design" בשנת 2002. מאוחר יותר באותה שנה נשא הרצאה על ה-CTMU בכנס "Research and Progress in Intelligent Design" של האגודה. בשנת 2004, תרם לנגן פרק לספר "Uncommon Dissent", אוסף מאמרים הקוראים תיגר על אבולוציה ללא כוח מנחה (אקראית) ומקדמים את גישת התכנון התבוני, בעריכת אחד ממייסדי ISCID ותומך התכנון התבוני ויליאם דמבסקי.
כשנשאל על הבריאתנות, אמר לנגן:
אני מאמין בתורת האבולוציה, אבל אני מאמין גם באמת האלגורית של תורת הבריאה. במילים אחרות, אני מאמין שהאבולוציה, כולל עקרון הברירה הטבעית, היא אחד הכלים בהם נעשה שימוש על ידי אלוהים כדי ליצור את האנושות. האנושות היא אז שותפה ביצירה של היקום עצמו, כך שיש לנו לולאה סגורה. אני מאמין שקיימת רמה בה המדע והמטפורה הדתית תואמים הדדית.
לנגן מסביר באתר האינטרנט שלו שהוא מאמין כי "כיוון שתיאורים מקראיים של היווצרות עולמינו והמינים הם אמיתיים אבל מטפוריים, המשימה שלנו היא לפענח נכונה את המטפורה לאור ראיות מדעיות, שגם הן ניתנו לנו על ידי אלוהים". עוד הוא כותב:
בהסבירה את הקשר הזה [שבין הדעת והמציאות], ה-CTMU מראה כי המציאות היא בעלת תכונה מורכבת הדומה במהותה למודעות עצמית. כלומר, כשם שהדעת (mind) היא אמיתית, המציאות היא במובנים מסוימים כמו דעת. אבל כאשר אנו מנסים לענות על השאלה המתבקשת "דעתו של מי?", התשובה הופכת להגדרה מתמטית ומדעית של אלוהים. יוצא מזה שכולנו קיימים במה שניתן לקרוא לו "דעתו של אלוהים", ושהדעות הפרטיות שלנו הן חלקים של דעתו של אלוהים. הן לא חזקות כמו דעתו של אלוהים, כי הן רק חלקים ממנה; עם זאת, הן מחוברות ישירות אל המקור הגדול ביותר של הידע והכוח הקיים. חיבור זה של דעתנו לדעת של אלוהים, שהוא כמו חיבור של חלקים אל השלם, הוא מה שאנחנו מכנים לעיתים הנפש או הרוח, והוא החלק המכריע והחיוני ביותר של היות האדם.
לנגן קורא לעצמו "מכבד של כל הדתות של העמים בכל המקומות". באחד המקומות טען כי הוא לא שייך לאף זרם דתי כלשהו, והסביר כי הוא "לא יכול להרשות שהגישה ההגיונית [שלו] לתאולוגיה תיפגע על ידי דוֹגְמָה דתית". (על אף זאת, כתב בספרו "The Art of Knowing" הערה המתייחסת כך לאמונה הנוצרית: "(לעת עתה, נתעלם מהוויכוח המתמשך זמן רב לגבי האם אלוהים יכול 'להזריק' [inject] את עצמו לתוך סימולציית הרמה התחתונה כ"משיח", פשוט נענה "כן" ונשאיר זאת בכך)" [הסוגריים במקור].)
דיוקנו הופיע לאחרונה בספרו של מלקולם גלדוול , שם גלדוול מתייחס לסיבות מדוע לנגן לא היה מסוגל לפרוח בסביבת האוניברסיטה. גלדוול כותב כי אף על פי שלנגן "קרא לעומק פילוסופיה, מתמטיקה, ופיזיקה" כשעבד על ה-CTMU, "ללא אישורים אקדמיים, אין לו סיכוי להתקבל לפרסום אי פעם בכתב עת אקדמי". דיוקנו של גלדוול על לנגן מצייר אותו בעיקר כדוגמה לאדם שנכשל לממש את הפוטנציאל שלו בין השאר בשל כישורים חברתיים דלים, שהם תוצאה, לפי השערת גלדוול, של גדילתו בעוני. לעומת זאת, לנגן מצידו מתייחס בבוז לאקדמיה (ובייחוד לממסדים האקדמיים), אותה הוא מכנה "Acadummy" (דֶּמֶה), ולטענתו "מגה מצליחה היכן שהאקדֶמֶה-יות נכשלות".
הפארק הלאומי טריגלאו
יתרון מכני
יתרון מכני של מכונה הוא היחס בין הכוח המופק (הכוח שהמכונה מפעילה) לכוח הנכנס (הכוח הנדרש כדי להפעיל אותה). היתרון המכני שווה גם ליחס בין הדרך שלאורכה פועל הכוח הנכנס, לבין הדרך שלאורכה פועל הכוח המופק. יתרון מכני מקיים את חוק שימור האנרגיה, כלומר תוספת הכוח אינה נוצרת יש מאין אלא באה על חשבון התנועה הקצרה יותר, תוך שימור האנרגיה הכוללת.
התנועה אינה חייבת להיות קווית: למשל באופניים נוצר יתרון מכני מתמסורת גלגלי שיניים, כך שמומנט הכוח גדל או קטן ביחס הפוך למהירות הזוויתית של גלגלי האופניים.
היתרון המכני (formula_1) הוא הכוח (formula_2) המופק חלקי הכוח המופעל, או הדרך (formula_3) של הכוח המופעל חלקי הדרך של הכוח המופק:
מכונה פשוטה ממירה כוח באמצעות יתרון מכני - כלומר מכפילה את הכוח המופעל ביחס כלשהו, אך מחלקת את המרחק שעליו מופעל הכוח, באותו יחס, תוך שימור האנרגיה (formula_5):
היסטוריה.
ארכימדס ביוון העתיקה בסביבות המאה ה-3 לפנה"ס חקר מכונות פשוטות וגילה את עקרון היתרון המכני, אך רק ביחסי הכוחות הסטטיים, ולא הבין שהוא קיים על חשבון המרחק שלאורכו פועל הכוח. בספרו "מכניק" משנת 1600, גלילאו גליליי הציג תאוריה כוללת דינמית של פעולת מכונות פשוטות, ואת מסקנתו החדשנית שהן משמרות אנרגיה ולא יוצרות אותה.
תיכון כצנלסון
בית החינוך ע"ש ברל כצנלסון (ידוע אף בכינוי "כצה") הוא בית ספר תיכון עיוני בכפר סבא ע"ש ברל כצנלסון. התיכון הוקם בשנת 1946 ופועל היום תחת הנהלתו של ד"ר טובי רוזנברג. מבנה בית הספר נחשב לייחודי. התיכון מורכב ממסדרון ארוך כשממנו יוצאים האגפים של השכבות כשהאגף הראשון הוא מנהלתי (ספריה, מעבדות, מזכירות וכו') ואחריו אגף י', י"א וי"ב בסדר הזה. כך נוצר מצב שכל שנה התלמיד צועד מרחק רב יותר כדי להגיע לאגף שלו, כשהמטרה היא להגיע לאגף האחרון במסדרון. כמו כן לכל אגף יש את הרחבה ("פיאצה") שלו שם מבלים התלמידים של אותה שכבה. מבנה זה גורם למצב של הפרדה ניכרת בין השכבות.
תיכון כצנלסון הוא הראשון והוותיק בכפר סבא, ולומדים בו כ-800 תלמידים במשך שלוש שנים.