ב-31 ביולי 1826 הצבא הפרסי שכלל כ-35 אלף חיילים נכנס לשטחי רוסיה, כבש את יליזבטפול, החל מצור של שושה ובכך איים על טביליסי שהייתה המרכז השלטוני של רוסיה בקווקז.
לרשות הרוסים היו באזור כששת אלפים חיילים בלבד. מושל האזור, גנרל אלכסיי ירמולוב ידע שלא יוכל להילחם בכוח כה עודף ולכן החל בנסיגה מאורגנת. ב-15 בספטמבר 1826 נערך קרב בין הכוח הרוסי שכלל כ-4,500 חיילים לבין כוח פרסי שכלל כ-10,000 חיילים. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הרוסים שאילץ את הפרסים להפסיק המצור על שושה ולשחרר את יליזבטפול. בינתיים הגיע תגבורת משמעותית לצבא רוסי באזור. בראש הכוח שכלל עתה כשמונת אלפים חיילים הועמד גנרל איוואן פסקביץ'. הוא הצליח להביא לנסיגה פרסית מעבר לנהר אראס. בהתאם לכך, כל השטח שהיה לפני המלחמה בשליטה רוסית שוחרר, אך הלחימה נמשכה.
באביב 1827 הרוסים החלו להתקדם לכיוון ירוואן. לאחר קרבות עזים שנמשכו 6 ימים העיר נכבשה. הרוסים כבשו את כל שטחה של מזרח ארמניה ואף התקדמו לכיוון פרס עצמה תוך כיבוש תבריז. בהמשך הכוחות הרוסים התקדמו עד לאזור של ימת אורמיה ועוררה בהלה בחצר החאן הפרסי.
ב-2 בפברואר 1828 נחתם הסכם טורקמנצ'אי. בהתאם להסכם הועברו לרוסיה שטחים במזרח ארמניה. במהומות שפרצו בטהראן ב-11 בפברואר 1828, בעקבות עימות דיפלומטי הקשור באחד מסעיפי ההסכם, נכבשה השגרירות הרוסית ורוב עובדיה נהרגו. בין ההרוגים היה גם השגריר הרוסי אלכסנדר גריבוידוב.
תוצאות המלחמה עיצבו את הגבול הדרומי של האימפריה הרוסית באזור והגבולות הדרומיים של ארמניה ואזרבייג'ן של היום.
נו&quot;ן מנוזרת
השטן והעלמה פרים
השטן והעלמה פרים (בפורטוגזית: O Demônio e a srta Prym) הוא רומן אשר נכתב על ידי הסופר הברזילאי פאולו קואלו. הספר הוא השלישי והאחרון בטרילוגיה "וביום השביעי".
הספר מנסה למצוא תשובה לשאלה אשר עולה אצל בני אדם ברגעים של מצוקה, דחייה או בגידה. בפשטות, השאלה היא "האם בני אדם רעים?"
עלילה.
במשך כמעט 15 שנה מבלה ברטה הזקנה כל יום בישיבה מחוץ לדלת הקדמית של ביתה, צופה בכפר השקט והנידח ויסקוס ומדברת לעיתים עם בעלה המנוח. היא מחכה לשטן שיבוא, כפי שבעלה ניבא לה. יום אחד מגיע גבר זר לכפר בכוונה להישאר בו שבעה ימים.
הגבר שמופיע כהתגלמות השטן, איש עשיר ומצליח אשר איבד את אמונו בצדק האנושי לאחר שטרוריסטים רצחו את אשתו ובתו.
כדי לבדוק האם הרוע הוא טבעו של האדם, מחליט הזר להטיל דילמה שטנית על תושבי הכפר, הוא מחליט להציע להם 11 מטילי זהב בתנאי שהם יהרגו את אחד מתושבי הכפר, אותו הם יבחרו. בדרכו בכפר פוגש הגבר את שנטל פרים, נערה צעירה ויפה, המשועממת מקצב החיים האיטי ומהכפר הנידח. שנטל מפתה תכופות תיירים למיטתה בתקווה שאחד מהם יהיה נתיב הבריחה שלה מהכפר. הגבר לוקח את שנטל, מראה לה את מטילי הזהב אותם קבר ביער ליד הכפר ומספר לה על תוכניותיו.
מרגע זה מתנהל קרב פנימי בתוך הנערה הצעירה, בין המלאך הטוב למלאך הרע. היא רואה בזהב את כרטיס הבריחה שלה מהכפר אך דבר מה עוצר אותה. לאחר מספר ימים מלאים מחשבות, היא מחליטה לספר לחברי הכפר על תוכניותיו של הזר בתקווה שהם יסרבו. תגובות אנשי הכפר למחרת אותו היום, אומנם נוטעות בלבה חששות שמא הם מתכננים לבחור אותה כקורבן. כמעשה של ייאוש מחליטה שנטל לברוח מהעיר עם אחד ממטילי הזהב של הזר, אך נראה כי לגורל יש תוכניות שונות עבורה ובדרך היא נתקלת בזאב אשר מאיים על חייה. למזלה של שנטל הגבר הזר מגיע ושניהם מצליחים לברוח.
באותו הזמן מתאספים חברי הכפר בכנסייה על מנת לבחור את הקורבן, כדי לקבל את הפרס הנכסף. לבסוף הם בוחרים את ברטה הזקנה, בטענה שחייה קרובים לקצם ושבכל מקרה הם נטל עבורה, אחרי הכל, בעלה מת בתאונת ציד לפני זמן רב. זמן קצר לפני הוצאתה להורג של ברטה הזקנה, שנטל מגיעה ונוקטת עמדה, היא מנסה להסביר לאנשי הכפר איזו טעות הם עומדים לבצע ולבסוף מצליחה לשכנע אותם שרצח אינו מוצדק תחת שום נסיבות. כך מעניקה שנטל תשובה לשאלתו של הזר, בכולנו נמצאים הטוב והרע אך מעשינו הם תוצאה של שליטה ובחירה.
וילם מאורנז'
יער חדרה
יער חדרה הוא יער בשטחה של העיר חדרה, הגובל במסילת החוף ממערב ומצפון, בפארק השרון מדרום, ובשטחים החקלאיים שלאורך כביש 4 ממזרח. אורכו מצפון-מזרח לדרום-מערב הוא 2.75 ק"מ, רוחבו המרבי הוא כ-900 מטרים ושטחו 1,500 דונם. יער חדרה הוא יער האקליפטוס הגדול בארץ.
עיקרו של יער הם עצי אקליפטוס נטועים אך קיימים גם מעט עצי אלון תבור וחרוב השייכים לצמחייה הטבעית באזור (יער השרון).
עצי האקליפטוס שביער נטעו החל מ-1896 בניסיון לייבש את ביצת "טאס" ששכנה באתר, גידולו המהיר של העץ הביא לחשיבה, שלצורך גידולו הוא צורך מים רבים והוא שואב מן הקרקע את הרטיבות וגורם ליבוש הקרקע.
עבודות הניקוז ונטיעת העצים מומנו על ידי הברון רוטשילד אך הן לא השיגו את מטרתן, והביצה יובשה רק בשנות ה-30 של המאה ה-20 באמצעות חפירת תעלות ניקוז שפינו את המים אל נחל אלכסנדר.
למרות שהעצים לא ייבשו את הביצה הם אכן גדלו מהר וכבר ב 1912 ניתן היה לכרות אותם באופן סלקטיבי ולהשתמש בהם לייצור ארגזי תפוזים ליצוא.
במלחמת העולם הראשונה עמד היער בפני כליה, הטורקים היו זקוקים באופן נואש לעץ על מנת להסיק את קטרי הקיטור ששימשו למאמץ המלחמתי והחליטו לכרות את היער, שמעון רוקח מנהל הפרדס בעלת הזיכיון לניצול היער שכנע את הטורקים לכרות את העצים בצורה שהבטיחה את התחדשות העצים ובכך הצילה את היער, במלאכת הכריתה הועסקו תושבי חדרה ובכך ניצלו הם מהגיוס לצבא הטורקי.
ביער כוורות דבורים בשל התאמת פריחת האקליפטוס לאיסוף צוף. בשטח הוכשרו פינות בילוי ונופש, ושביל ישראל חוצה את היער לאורכו מצפון לדרום. בצידו הצפוני של היער שוכנת תחנת הרכבת חדרה מערב, ולידה כלביית "חדרה אוהבת חיות" לכלבים נטושים.
קבוצה שולטת
בתורת הגרפים, קבוצה שולטת בגרף (G(V,E היא תת-קבוצה D של הצמתים ב-V כך שכל צומת שאינו ב-D מחובר בקשת לפחות לצומת אחד ב-D. דרגת השליטה (γ(G בגרף היא מספר הצמתים הקטן ביותר המהווים קבוצה שולטת בגרף. בעיית הקבוצה השולטת היא בעיה NP-קשה (יותר מכך היא בעיה NP-שלמה), הבודקת בהינתן גרף כלשהו ומספר K, האם קיימת קבוצה שולטת קטנה מ-K.
בעיית הקבוצה השולטת נחקרה החל משנת 1950 אך החלה למשוך תשומת לב מחוקרים בתחום בעיקר החל משנות ה-70. בשנת 1988 היה ידוע על יותר מ-800 מאמרים בנושא שרובם עסקו באלגוריתמים למציאת דרגת השליטה במחלקות מסוימות של גרפים.
חסמים.
יהי G גרף בעל n ≥ 1 צמתים ותהי Δ הדרגה המקסימלית של הגרף. ידוע כי:
כלוריט
חורבת סמרה
אנדריי אוסטרמן
היינריך יוהאן פרידריך אוסטרמן (בגרמנית: Heinrich Johann Friedrich Ostermann; 9 ביוני 1686 - 31 במאי 1747), שנודע ברוסיה בתקופתו בשם אנדריי (Андрей), היה מדינאי רוסי ממוצא גרמני, שבלט בתקופת פיוטר הגדול ואחריו.
ביוגרפיה.
נולד במשפחת כומר בעיר בוכום שבווסטפאליה. למד באוניברסיטת יינה אך נאלץ להימלט עקב השתתפות בדו-קרב. לאחר ששהה באמסטרדם בשנת 1704 הגיע לרוסיה הצארית.
במהרה למד רוסית והחל לשרת במשרד לענייני חוץ. בשנת 1711 השתתף במערכה נגד העות'מאנים ועזר לפיוטר שפירוב במשא ומתן עם העות'מאנים. השתתף באופן פעיל בשיחות שלום שסיימו את המלחמה הצפונית הגדולה במסגרת חוזה נישטד. עבור ההצלחה בניהול משא ומתן זה קיבל תואר ברון. השיחות שניהל סיימו את מלחמת רוסיה–פרס (1722–1723), לאחריהן מונה לסגן מנהל המשרד לענייני חוץ. עזר לפיוטר הגדול בהכנסת רפורמות ניהוליות שונות. על שירותו הנאמן קיבל הטבות כספיות ואחוזה במחוז ריאזאן, שהפכה לאחוזה המשפחתית.
מאבק פוליטי לאחר תקופת פיוטר הגדול.
עם תחילת שלטונה של יקטרינה הראשונה קודם לתפקיד סגן הקנצלר, מנהל משרד הדואר ומנהל משרד המסחר. התמנה להיות חבר במועצה הסודית העליונה. באופן רשמי היה אחראי על חינוכו של פיוטר השני. בשנת 1730 התנגד לרעיונות של חלק מחברי המועצה הסודית העליונה להגבלת שלטון הקיסר. היה בין תומכי אנה בתו של איוואן החמישי, וניהל איתה התכתבות בהקשר למהלכיה לתפישת השלטון.
תקופת אנה.
מיד עם תחילת שלטונה של אנה קיבל תואר רוזן. היה בין יועציה הראשיים בהתוויית מדיניות חוץ ומדיניות פנים. בהתאם לרעיונותיו הוקמה מועצת השרים. במסגרתה הוא קידם יזם קיצור תקופת השירות בצבא, הקטנת שיעור המסים, ושיפורים בתנאי המסחר. בהשתתפותו הפעילה הוסדרו נושאים בעייתיים עם פרס ובמספר מדינות אירופה, נחתמו הסכמי מסחר עם אנגליה והולנד. טיפל בחתימת הסכם ניש, שסיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1735–1739.
מדיניותו של אוסטרמן הסתמכה על ברית עם אוסטריה – לטענת היסטוריונים רוסים, לעיתים תוך הפקרת אינטרסים של רוסיה עצמה. בשנת 1734 החזיר לפרס את כל השטחים שנכבשו על ידי פיוטר הגדול. כתוצאה ממדיניותו, לקראת שנת 1740 איבדה האימפריה הרוסית חלק משמעותי מן ההישגים של פיוטר הגדול בפוליטיקה האירופית. בהתאם להסכם ניש, איבדה רוסיה את המוצא לים השחור. לקראת שנת 1740 הייתה האימפריה בהמתנה למלחמה עם שוודיה, פרס, האימפריה העות'מאנית, חאנות קרים ופרוסיה המתחזקת.
נפילתו.
לאחר פטירת אנה הצליח אוסטרמן להישאר בכל תפקידיו, ואף הגיע לשיא השפעתו. לאחר הגליית כריסטופור מיניך עמד בראש הפירמידה השלטונית. בהיוודע על הקשר של יליזבטה, קיסרית רוסיה ניסה לפעול נגדו אך ללא הצלחה, ויליזבטה עלתה לשלטון.
עם תחילת שלטונה של יליזבטה נעצר ונשפט. לאחר חקירה קצרה החליט בית המשפט על הוצאתו להורג. בהתאם לצו קיסרי הוגלה לסיביר. התגורר בגלות ביחד עם אשתו במשך חמש שנים.