ב-19 ביולי דיווח מכון הבריאות קרלוס השלישי על 169 מקרי מוות נוספים הקשורים לחום ב-17 ביולי, מה שהביא את מספר ההרוגים הכולל ל-679.
פולין.
ב-19 ביוני, הטמפרטורות במערב פולין עלו על 36 מעלות צלזיוס. בסלוביצה הטמפרטורה המקסימלית הגיעה ל-38.3 מעלות צלזיוס. זה שווה לשיא של הטמפרטורה הגבוהה ביותר ביוני (שיא שנקבע ב-2019). הטמפרטורות הגיעו לשיא נוסף חדש לקראת סוף החודש. ב-30 ביוני, 9 תחנות מטאורולוגיות רשמו את שיא הטמפרטורות החודשיות הגבוהות ביותר. קביעת שיאים חודשיים חדשים נרשמו גם ב-1 ביולי. בטרנוב הטמפרטורה הגיעה ל-37.7 מעלות צלזיוס, ושברה את שיא הטמפרטורה הגבוהה ביותר ביולי. בקרוסנו נמדדו 35.5 מעלות צלזיוס שהיא הטמפרטורה הגבוהה ביותר עבור אותה העיר בכל הזמנים.
ב-22 ביוני, ילד בן שנה שנשאר בטעות במכונית מת בשצ'צ'ין. ב-24 ביוני, מת אדם בתור של מכוניות בגבול פולין-אוקראינה. מותו נגרם עקב חשד להתחממות יתר. ב-26 ביוני מת אדם בעיר פלונסק כתוצאה ממכת שמש.
פורטוגל.
ביולי, יותר מ-3,000 דונם נשרפו בשריפות בלייריה. לפי נתוני הרשות להגנה אזרחית, לפחות 135 בני אדם נפצעו מאז החלו שריפות היער, וכ-800 בני אדם פונו מבתיהם. טייס מת כאשר מטוס הכיבוי שלו התרסק בוילה נובה דה פוז קואה. לפחות 238 אזרחים מתו עקב החום, ומאוחר יותר עלה מספר הפצועים ל-187.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה באירופה בגל החום הייתה 47.0 מעלות צלזיוס בפינהאו, פורטוגל, ב-14 ביולי.
צרפת.
ב-16 ביוני הפעילה מתאו-צרפת, השירות המטראולוגי של צרפת, את ההתראה האדומה ב-12 מחלקות ואת ההתראה הכתומה ב-25 נוספות עקב גל חום. זהו גל החום המוקדם ביותר מאז תחילת הרישומים.
בחודש יולי, על פי הערכות, יותר מ-25,000 דונם נשרפו בשריפות בר בז'ירונד, מה שגרם ללמעלה מ-12,000 אנשים להתפנות מבתיהם.
שווייץ.
ב-17 ביוני, MeteoSwiss הפעילה התראות כתומות וצהובות לגלי חום ברוב הארץ. טמפרטורות מקסימליות של 32–37 מעלות צלזיוס היו צפויות בין 17 ביוני ל-21 ביוני באזורים הנמוכים של ואלה ורומאנדי, ובין 18 ביוני ל-21 ביוני באזור בזל.
נשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי
נשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי (בצרפתית: Président du Comité international olympique) הוא נשיא מועצת המנהלים האחראית על ניהול הוועד האולימפי הבין-לאומי (IOC) וענייניו. מועצת המנהלים של ה-IOC מורכבת מהנשיא, ארבעה סגני נשיאים ועשרה חברים נוספים בוועד האולימפי. כל חברי הדירקטוריון נבחרים על ידי מושב הוועד האולימפי, בהצבעה חשאית.
הוועד האולימפי הבין-לאומי מארגן את המשחקים האולימפיים המודרניים, הנערכים מדי שנתיים, לסירוגין משחקי קיץ וחורף (כל אחד פעם בארבע שנים). נשיא הוועד האולימפי מכהן בתפקידו לשתי קדנציות של ארבע שנים, שניתן להאריך פעם אחת בלבד לכהונה נוספת בת ארבע שנים, ולכן הוא מצופה להוביל את הארגון של לפחות שני משחקי קיץ אולימפיים ושני משחקי חורף אולימפיים. אם ייבחר מחדש, הנשיא צפוי להוביל שלוש אולימפיאדות בכל עונה.
היסטוריה.
הרעיון המקורי של הוועד האולימפי היה שהמדינה שמארחת את המשחקים תקבל גם את תפקיד הנשיא. עם זאת, רעיון זה נזנח במהירות.
דמטריוס ויקאלאס (1894–1896).
הברון פייר דה קוברטן רצה לשחזר את המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה, אך אף אחד מהניסיונות שלו, למשל משחקי זאפאס, לא צלחו. דה קוברטן פנה לאחד הנציגים הבולטים ביותר של הקהילה היוונית בפריז - דמטריוס ויקאלאס - והזמין אותו לקחת חלק בקונגרס אותו ארגן. אתונה נבחרה לארח את המשחקים האולימפיים של 1896, ודמטריוס ויקאלאס נבחר כדין לנשיא הראשון של הוועד האולימפי הבין-לאומי.
פייר, הברון דה קוברטן (1896–1925).
פייר, הברון דה קוברטן, נבחר לנשיאות הוועד האולימפי הבין-לאומי, כאשר דמטריוס ויקאלאס פרש מתפקידו לאחר האולימפיאדה שנערכה בארצו. למרות הצלחתה הראשונית, התנועה האולימפית התמודדה עם זמנים קשים, שכן משחקי 1900 (בפריז של דה קוברטן עצמו) ומשחקי 1904 בסנט לואיס הועמדו שניהם בצילם של הירידים העולמיים - ה-Exposition Universelle ב-1900 ותערוכת הרכישה של לואיזיאנה ב-1904 - וזכו לתשומת לב מועטה.
המשחקים המשולבים של 1906 באתונה השיבו לתנועה את המומנטום, והמשחקים האולימפיים הפכו לאירוע הספורט החשוב ביותר. דה קוברטן יצר את קרב החמש המודרני לאולימפיאדת 1912 בסטקהולם. הוא פרש מנשיאות ה-IOC לאחר אולימפיאדת הקיץ 1924, שהייתה מוצלחת הרבה יותר מהניסיון הראשון בפריז ב-1900. דה קוברטן הוחלף בתפקידו ב-1925 על ידי אנרי דה באייה-לאטור הבלגי.
דה קוברטין נשאר נשיא כבוד של ה-IOC עד מותו ב-1937 בז'נבה, שווייץ. הוא גם עיצב את הדגל האולימפי ב-1914.
אנרי, הרוזן דה באייה-לאטור (1925–1942).
אנרי, הרוזן דה באייה-לאטור נבחר לנשיא הוועד האולימפי ב-1925, לאחר שמייסד התנועה האולימפית המודרנית, הברון דה קוברטן, פרש מתפקידו. הרוזן הבלגי הנהיג את הוועד האולימפי עד מותו ב-1942, אז ירש אותו סגנו זיגפריד אדסטרם.
זיגפריד אדסטרם (1942–1952).
כשנשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי, אנרי דה באייה-לאטור, נפטר ב-1942, סגנו, התעשיין השוודי זיגפריד אדסטרם, נכנס לתפקיד הנשיא בפועל עד סוף מלחמת העולם השנייה, אז נבחר רשמית לנשיא ה-IOC. הוא מילא תפקיד חשוב בהחייאת התנועה האולימפית לאחר המלחמה.
בשנת 1931, אדסטרם היה מעורב בהחלטה השנויה במחלוקת לאסור על האצן הפיני פאבו נורמי להתחרות באולימפיאדת לוס אנג'לס 1932, שכן ה-IOC החשיב את נורמי כספורטאי מקצועי. החלטה זו השפיעה לרעה על מערכת היחסים של פינלנד עם שוודיה, שכן נורמי היה גיבור לאומי בארצו.
אדסטרום פרש מנשיאות ה-IOC ב-1952 וירש אותו אוורי ברנדג'.
אוורי ברנדג' (1952–1972).
אוורי ברנדג' הפך לסגן נשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי ב-1945 ולאחר מכן נבחר לנשיא ב-1952, במושב ה-47 של ה-IOC בהלסינקי. בזמן שכיהן כנשיא, ברנדג' הוליד שני בנים עם אישה שלא היה נשוי לה. כדי למנוע שערורייה פוליטית, הוא ביקש להוריד את שמו מתעודות הלידה של הילדים.
במהלך כהונתו כנשיא ה-IOC, ברנדג' התנגד בתוקף לכל צורה של מקצוענות במשחקים האולימפיים. בהדרגה, דעה זו הפכה פחות מקובלת על ידי עולם הספורט וחברי IOC אחרים, אך דעותיו הובילו לכמה תקריות מביכות, כמו הרחקת גולש הסקי האוסטרי קרל שרנץ מאולימפיאדת החורף 1972 בסאפורו. כמו כן, הוא התנגד להחזרת המדליות האולימפיות לאתלט האינדיאני ג'ים ת'ורפ, שהמדליות נשללו ממנו כאשר התגלה ששיחק בייסבול חצי מקצועני לפני שהשתתף באולימפיאדת הקיץ של 1912 (שם ניצח את ברנדג' בפנטאתלון ובקרב עשר). למרות זאת, ברנדג' קיבל את ה"שמטוניות" ממדינות הגוש המזרחי, שבהן חברי הצוות היו סטודנטים, חיילים או אזרחים העובדים במקצוע שאינו ספורט, אך למעשה קיבלו תשלום ממדינותיהם כדי להתאמן במשרה מלאה, וטען שזוהי "דרך החיים שלהם". מעמד החובב של ת'ורפ הוחזר לו על ידי איגוד האתלטים החובבים ב-1973, לאחר פרישתו של ברנדג'. ה-IOC חנן רשמית את ת'ורפ ב-1982 והורה להעניק את המדליות שלו לאחר מותו למשפחתו.
ברנדג' גם התנגד לכל מה שהוא ראה כספורט פוליטי. באולימפיאדת הקיץ 1968 במקסיקו סיטי, האצנים האמריקאים טומי סמית' וג'ון קרלוס הרימו את אגרופים כדי להפגין תמיכה בתנועת הכוח השחור במהלך טקס חלוקת המדליות. ברנדג' הורה ל-USOC, הוועד האולימפי של ארצות הברית, לגרש את שני האפרו-אמריקאים מהכפר האולימפי ומהנבחרת האולימפית. כאשר ה-USOC סירב, איים ברנדג' להחרים את כל הנבחרת האולימפית של ארצות הברית. עם זאת, ברנדג' לא הביע התנגדות להצדעות נאציות במהלך אולימפיאדת ברלין ב-1936, שנערכה בגרמניה הנאצית.
לורד קילנין (1972–1980).
מייקל מוריס, הברון השלישי של קילנין, נבחר לנשיא המועצה האולימפית של אירלנד (OCI) ב-1950, והפך לנציג האירי בוועד האולימפי הבין-לאומי ב-1952. הוא הפך לסגן נשיא ה-IOC ב-1968, וירש את אוורי ברנדג' בנשיאות ב-23 באוגוסט 1972, לאחר שנבחר במושב ה-73 של ה-IOC במינכן, לפני אולימפיאדת הקיץ של 1972 שהתרחשה בעיר.
התנועה האולימפית חוותה תקופה קשה בזמן כהונתו של קילנין, שהיא נאלצה להתמודד עם תוצאות הטרגדיה במשחקי מינכן 1972 והכישלון הכלכלי של משחקי מונטריאול 1976. בשל התעניינות מצומצת ביותר של ערים באירוח האולימפיאדות, הערים לייק פלאסיד, ניו יורק ולוס אנג'לס, קליפורניה נבחרו לארח את משחקי החורף של 1980 ומשחקי הקיץ של 1984, בהתאמה, בהיעדר ערים מתחרות כלשהן.
קילנין התפטר לפני אולימפיאדת הקיץ 1980 במוסקבה, לאחר החרם הפוליטי המאסיבי של הגוש המערבי על המשחקים במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, אך המשיך בתפקידו עד סיום המשחקים.
חואן אנטוניו סמראנש (1980–2001).
שגריר ספרד בברית המועצות ומונגוליה, חואן אנטוניו סמראנש, נבחר לנשיאות הוועד האולימפי הבין-לאומי ב-16 ביולי 1980 במושב ה-83 של הוועד האולימפי במוסקבה. במהלך כהונתו, סמראנש הצליח להפוך את התנועה האולימפית לבריאה כלכלית, עם עסקאות טלוויזיה וחסויות גדולות. למרות שמדינות הגוש המזרחי החרימו את אולימפיאדת לוס אנג'לס 1984, מספר שיא של ספורטאים השתתפו באותם משחקים, ומספר המדינות החברות ב-IOC והשתתפו גדל בכל אולימפיאדה בתקופת נשיאותו. בעקבות חזונו של סמראנש שהספורטאים הטובים ביותר יתחרו באולימפיאדה, החלה קבלה הדרגתית של ספורטאים מקצוענים לתחרויות.