סיום המסע: לקראת סוף המסע מגיע לאי אבלון מלכו אוורון כשהוא מלווה בשלוש המכשפות ואשתו לשעבר טיטניה. אנו מגלים שבני אבלון חיו שם עד לפני 1000 שנים ואז הורה להם אוורון להטמע בין בני האדם וללמוד את דכיהם מבלי להתערב בחייהם. כעת הוא החליט שהגיע הזמן לחזור לאבלון ודורש את עזיבתם המיידית של יושבי המקום. בני המקום מסרבים לעזוב. אוורון מאיים להורגם, אך אשתו לשעבר מציעה פשרה. הוא ילחם בהם רק לאחר שהיא תיטול ממנו את רוב כוחותיו ותשאיר לו את הכוחות שהיו לו כילד. בתמורה היא תחזור להיות אשתו בתום הקרב. הוא מסכים, נלחם ביושבי אבלון ומובס בזכות רמז שטיטניה נותנת ליושבי אבלון. ישבי אבלון מסכימים שבני אבלון המקוריים יחזרו לאי ויחיו לצידם, כשאוורון מולך על כלל יושבי האי. כשגוליית שואל את טיטניה מדוע עזרה להם, היא מספרת שגוליית עזר לה בעבר והיא מחזירה לו טובה. הצופה לא אמור להבין על מה מדובר בשלב זה, אך מאוחר יותר מתברר כי טיטניה היא למעשה אנסטסיה רנארד.
דמויות.
בני אדם.
הפאק.
ביתם של רנאר והפיה טיטניה, מה שהופך אותה לחצי יהודיה וחצי פיה. בהמשך, לאחר שזנטוס והגרגולים התפייסו בסוף העונה השנייה, היא הפכה לסוכנת של ברודבי בעונה השלישית, כשזה הופך להיות שחקן בהוליווד באחד הפרקים.
השפעות חיצוניות על הסדרה.
השפעות של יצירות אחרות.
הסדרה מכילה דמויות מהמחזה של ויליאם שייקספיר מקבת'.
וכמו כן גם דמויות ממחזה אחר של שייקספיר חלום ליל קיץ.
אזכורים של מאורעות היסטוריים בסדרה.
חלק מהמאורעות שקרו למקבת' קרו במציאות.
אלמר פולוני
אלמר פולוני (במקור יהודה פולאצ'ק, בהונגרית: Polonyi Elemér; שאטוראליאויהיי, 31 באוקטובר 1870 – בודפשט, 15 בנובמבר 1942) היה פסנתרן יהודי-הונגרי, מורה למוזיקה, מלחין.
ביוגרפיה.
אלמר פולוני נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ פולוני (Pollatschek) (1916–1844) שהיה יצרן יין ושל פאני ברגר (1852–1930). הוא היה תלמידו של אימרה סקיי ב"מוזיקה הלאומית" (נקרא היום "גימנסיית בלה ברטוק להכשרת מוזיקלית ולכלי נגינה") ולאחר מכן של שטאבנהאגן בוויימאר. הוא למד גם בקונסרבטוריון של וינה. הוא נתן כמה קונצרטים בערים הונגריות ובחו"ל. בשנת 1902 הוא הפך למורה למוזיקה בגימנסייה שהוא עצמו למד ומאוחר יותר מונה למנהל כבוד שלה.
אתי מאירסון
אתי מאירסון היא קצינת משטרה בדרגת ניצב משנה, מפקדת משטרת התנועה הארצית (מתנ"א).
ביוגרפיה.
מאירסון נולדה באוקטובר 1962. בגיל 20 התגייסה למשטרת ישראל. היא מילאה שורה של תפקידים בכירים במשטרה, בהם מפקדת מחוז חוף באגף התנועה, וסגנית מפקד משטרת התנועה הארצית. ב-2006 העידה עדות אופי לטובת אחד השוטרים בפרשת השוטרים הנוקמים. ב-2009 במהלך אסון הכרמל, שימשה כסגנית מפקדת תחנת חיפה. באוקטובר 2017 מונתה לראשת היחידה לביטחון מידע (יחב"מ). קודם לכן שימשה כמפקדת תחנת זכרון יעקב.
ב-30 במאי 2021 החלה לשמש כמפקדת משטרת התנועה הארצית (מתנ"א).
מאירסון בעלת תואר שני במנהל עסקים. היא נשואה לחיים, אם לשניים ומתגוררת בעתלית.
מצעד סוף השנה של בילבורד הוט 100 לשנת 1990
מצעד סוף השנה של בילבורד הוט 100 לשנת 1990 הוא רשימת השירים לסיכום שנת 1990 של הבילבורד הוט 100, שפורסמה בדצמבר 1990. דירוג המצעד מבוסס על נתוני השמעות ברדיו ועל נתוני מכירות שנאספו לאורך אותה שנה. כמו כן, הוא חושב לפי נתוני מכירות שנאספו בפרקי זמן ספציפיים שנקבעו על ידי בילבורד ומתבסס על מצעד השירים השבועי שמופק על ידו.
המודל של פיקמן (סיפור קצר)
המודל של פיקמן (באנגלית: Pickman's Model) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה. פ. לאבקרפט שנכתב בספטמבר 1926 ופורסם באוקטובר 1927 במגזין "סיפורים מוזרים".
עלילה.
הסיפור סובב סביב אמן מבוסטון בשם ריצ'רד אופטון פיקמן המצייר ציורים מבעיתים. עבודותיו מלוטשות לכדי יצירות מבריקות המצביעות על רמה גבוהה של דיוק ושל רגש, אך הן כל כך בולטות בפרטיהן הגרפיים הדוחים עד כדי כך שפיקמן האומלל מסולק ממועדון האמנים של בוסטון ומוחרם בידי עמיתיו.
ת'ורבר (המספר) הוא חברו הטוב של פיקמן אשר בא להציג את התגלגלות ההתרחשויות שהובילו להיעלמותו המסתורית של הצייר. לאחר שהציע פיקמן לקחתו לראות את הגלריה הפרטית שלו, הולכים השניים למבנה נטוש על גדת הנהר באחת משכונות העוני בעיר. משהם צוללים עמוק יותר ויותר לתוך אומנותו ומחשבתו של פיקמן, נדמה כי החדרים מאפילים והציורים רק הופכים למבעיתים יותר, עד שלבסוף מגיעים השניים לחדר בו תלוי ציור ענק של יצור דמוי-אדם בעל עיניים אדומות הלועס בין שיניו קורבן אנושי.
פיקמן שולף את אקדחו בשל רעש פתאומי מחוץ לחדר ויוצא לבדוק את פשר ההפרעה, בזמן שחברו מוצא פיסת נייר מקופלת הדבוקה לציור. מספר יריות נשמעות ופיקמן שב לחדר עם אקדח מעלה עשן בטענה שירה בכמה חולדות, והשניים עוזבים את הגלריה.
מאוחר יותר מבין המספר שכשנורו היריות תחב בטעות את פיסת הנייר לתוך כיסו מרוב לחץ. הוא פותח את הנייר המקופל המתגלה כתמונה המציגה את מושא השראתו של פיקמן, ומבין שרעיונותיו המפחידים של חברו מקורם לא בנפש חולה, אלא במפלצות אמיתיות.
השראה.
עקרונותיה האסתטיים של דמותו של פיקמן הנוטים לעסוק באימה ובגרוטסקי מזכירים את עקרונותיו של לאבקרפט כפי שהציגם במאמרו "אימה על טבעית בספרות" מ-1927, עליו עבד באותה העת שכתב את הסיפור.
כשת'ורבר המספר מבחין כי "רק אמן אמיתי מכיר את האנטומיה של הנורא או את הפיזיולוגיה של הפחד - את קווי המתאר המדויקים והפרופורציות המתחברים עם האינסטינקטים והזיכרונות התורשתיים של הבעתה, את ניגודי הצבע ומשחקי האור המעוררים את החוש הקדום של ה'מוזר'", הוא משקף את קולו של לאבקרפט בביקורתו על אדגר אלן פו, אשר לטענתו "הבין בצורה מושלמת את המכניקה והפיזיולוגיה של הפחד והמוזרות".
יצירותיו של פיקמן מושוות בסיפור לאלו של מספר אמנים אמיתיים, ביניהם הנרי פוסלי (1741-1825), גוסטב דורה (1832-1883), סידני סימה (1867-1941), אנתוני אנגרולה (1893-1929), פרנסיסקו דה גויה (1746-1828) וקלארק אשטון סמית' (1893-1961).
טכניקה.
טכניקת הכתיבה של "המודל של פיקמן" אינה אופיינית ללאבקראפט. הסיפור מסופר בצורת מונולוג בגוף ראשון מידי ת'ורבר, המספר, המפנה את דבריו אל הקורא כאילו היה מאזין בדוי, שהתערבויותיו המשוערות ב"שיחה" נרמזות מתוך תגובותיו של המספר אליהן. תיאורים שונים מלמדים על כך שהשיחה בין השניים מתרחשת בחדר העבודה של ת'ורבר בשעת ערב, לאחר שהשניים הגיעו לשם עם מונית. עלילתו של פיקמן מסופרת כמונולוג בתוך מונולוג, המופנה בתורו לת'ורבר, המספר, כאילו היה מאזין.
מקום התרחשות.
חלקה הצפוני של בוסטון מתואר בסיפור כמקום מוזנח ומוצף במהגרים, מעין כוורת מלאה בסמטאות ודרכים צדדיות (בדומה לתיאורה של ברוקלין בסיפורו של לאבקרפט מ-1927, "האימה ברד הוק"). פיקמן מצהיר בחגיגיות: "מה יעזרו לנו מפות, תיקים ומדריכים בחלק הצפוני? כלום ושום דבר! בקלות אוכל להוביל אתכם לשלושים או ארבעים רשתות של סמטאות מצפון לרחוב פרינס שאין בהן יותר מעשרה אנשים, למעט כמובן נחילי הזרים שמציפים אותן".
רחוב פרינס, בדומה לרחוב הנצ'מן, רחוב צ'רטר וגרינהאו ליין, הם למעשה רחובות בשכונת נורת' אנד שבבוסטון. אף על פי שהסיפור מעורפל לגבי מיקומו המדויק של הסטודיו של פיקמן, נראה כי לאבקרפט שאב את השראתו ממקום אמיתי. הוא כתב שכאשר ביקר את השכונה יחד עם דונלד וואנדרי, מצא את "הסמטה והבית האמיתיים מהסיפור הרוסים לחלוטין, ושורה שלמה של בניינים כאילו נתלשה מהאדמה".
ביקורת.
פריץ לייבר שיבח את הסיפור בחיבורו "קופרניקוס הספרותי" עבור "קור הרוח הגדול" שלו בשורותיו האחרונות. פיטר קאנון תיאר את הסיפור כ"דוגמה מושלמת לאחדות עיקרון ההשפעה של פו", אם כי לטעמו הייתה בו חולשה אחת והיא "סופו המבוים".
אלבאנוס
אלבנוס
אלבנו
שאנדור וינצה
שאנדור וינצה (במקור ויינברגר, בהונגרית: Vincze Sándor; שאטוראליאויהיי, 3 ביולי 1886 – ארצות הברית, 1946) היה עיתונאי ופוליטיקאי יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
שאנדור וינצה נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף ויינברגר ושל גבריאלה בישבאום. בקלוז'-נאפוקה הוא היה ממנהיגי הסוציאל-דמוקרטים המקומיים ובשנת 1918 מונה לסגן הנציב הממשלתי בטרנסילבניה. ברפובליקה הסובייטית ההונגרית פעל תחת מור פריאוס ולאסלו דיאנש והיה קומיסר העם של בודפשט (ראש קומיסריון העם העירוני) ופיקח על התחבורה, בריאות הציבור והבנייה. לאחר נפילת הרפובליקה הוא נעצר ב-13 באוגוסט 1919 בגין תפקידו תחת הרפובליקה, אך שוחרר כבר ב-25 באוגוסט. הוא היגר לווינה, משם כתב מכתב ביחד עם ברנאט קונדור נגד ג'רג' לוקאץ' הוא היגר לארצות הברית באותה השנה עסק בעיתונאות ומת שם ב-1946.
רוברט אינגרסול
רוברט גרין אינגרסול (באנגלית: Robert Green Ingersoll; 11 באוגוסט 1833 – 21 ביולי 1899) היה עורך דין, סופר ונואם אמריקני, שהיה ידוע בהגנתו של הזרם האגנוסטי. זכה לכינוי "האגנוסטי הגדול".
חייו האישיים.
רוברט אינגרסול נולד בדרזדן, ניו יורק. אביו, ג'ון אינגרסול, היה מטיף פרוטסטנטי שתמך בביטול העבדות בארצות הברית. דעותיו הקיצוניות גרמו לו ולמשפחתו לעבור ערים לעיתים קרובות. בבגרותו הפך רוברט למורה, ועיקר התמחותו היו לטינית והיסטוריה. רוברט נישא בשנת 1862 לאווה אמיליה פרקר (1841–1923). נולדו להם שתי בנות. הבת הבכורה, אווה אינגרסול-בראון, הייתה פמיניסטית וסופרגיסטית ידועה.
עריכת דין.