בשנת 1724 עתר אברהם קיסנדורפר מאילרייכהיים לבעלים של גרוסלאופהיים, קונסטנטין אדולף פון ולדן, ולבעלים של קליינלאופהיים, דמיאן קרל פון ולדן, לאפשר לשלוש משפחות יהודיות להתיישב בלאופהיים, היתר שהורחב מאוחר יותר לעשרים משפחות. לאחר משא ומתן מסוים הושג הסכם והוענק אישור להתיישבות יהודית קבועה, כך שארבע משפחות יהודיות עברו לגור בלאופהיים: לאופולד יעקב, יוסף שלזינגר ולאופולד וייל מבוכאו , ודוד אוברנאואר מגרונדסהיים. בשנת 1730 נקבע חוזה ההגנה הראשון בינם לבין הרשויות המקומיות, המעיד על הגעתם הסופית של ארבע המשפחות היהודיות באותה השנה. בתחילה חוזה זה הוגבל ל-20 שנה. הבית הראשון של היהודים שזה עתה הגיעו הוקם בין השנים 1730–1731. כל אחד מהיהודים היה צריך לתרום 100 פלורין לעלות הבית.
מיסים שונים, חובות ומגבלות כלכליות הוטלו על היהודים: הוטל עליהם לשלם מס ירושה מיוחד וכן פיצוי בגין שירותים שונים שהצמיתים המקומיים היו חייבים לבצע ומהם היהודים פטורים; מס נוסף לנפש הוטל גם על ידי שלטונות אוסטריה. היהודים הורשו לסחור בכל סחורה פרט לכאלה שנחשבו כמקור חשוד או מפוקפק, כמו בד רטוב, תבואה לא חבוטה ועור לא מעובד, כמו גם סחורות בעלות אופי נוצרי פולחני. עסקאות של יותר מ-4 פלורין היו צריכות להירשם ברשויות המקומיות. הותרה שחיטת בעלי חיים על פי טקסים יהודיים ומכירת הבשר עצמו. עם זאת, לשונה של כל פרה שחוטה וכן הקרביים של העגלים והכבשים שנשחטו על פי טקסים יהודיים היו צריכים להימסר לשלטונות. לחלופין, ניתן היה לשלם 4 קרויצר על כל בעל חיים שנשחט. יהודים לא הורשו לקנות ולהחזיק בנכסים. יתר על כן, היהודים נאלצו ללבוש בגדים וכובעים מיוחדים ונאסר עליהם למנוע ממישהו מקהילתם להתנצר. מאידך, נאסר עליהם בהחלט לגייר נוצרים כלשהם.
בשנים שלאחר 1730 הגיעו ללאופהיים משפחות יהודיות נוספות מפלהיים, פישכאך , אילרייכהיים ומקומות אחרים, בהם היהודים כבר הורשו להתיישב. בשנת 1754, ארבע שנים לאחר שפג תוקפו של החוזה הראשון חודש חוזה ההגנה לעוד 30 שנה והקהילה היהודית בלאופהיים גדלה לכדי 27 משפחות. החוזה חודש שוב בשנת 1784, בכל אחד מהחידושים הללו היה צריך לשלם אגרה עצומה של 800 פלורין. המשפחות שהגיעו לאחר 1750 היו צריכות לבנות את בתיהן על חשבונן. השטח בו נבנו דירות אלה הוקצה על ידי השליטים המקומיים, ששמרו גם על הבעלות החוקית על הנכסים. לאחר 1784 הוחזקו על ידי היהודים בתים אלה בחכירה מהשליטים המקומיים בירושה מאב לבן.
חלקת אדמה לא מעובדת מצפון ליישוב היהודי בלאופהיים נקנתה על ידי הקהילה הצעירה זמן קצר לאחר התיישבותם כדי לשמש כבית קברות. עקב הגידול המהיר באוכלוסייה היה צריך להרחיב את בית הקברות בשנים 1784, 1856 ושוב ב-1877.
לאחר שהיו בלאופהיים עשרה גברים מעל גיל 13 (מנין), השתמשו היהודים הראשונים בלאופהיים בחדר בקומה הראשונה בביתו של הקצב מיכאל לאופהיימר, הממוקם על יודנגאסה, כבית כנסת ובית מדרש. עם זאת, הצמיחה הרציפה והמהירה של הקהילה היהודית חייבה לבנות בית כנסת. הוא נבנה כמבנה בצורת L בסמוך לבית העלמין קרוב למקום בו אמור היה להיבנות מאוחר יותר בית הלוויות היהודי.
בניגוד לאוכלוסיית הצמיתים הנוצרית בשני חלקי לאופהיים, לתושבים היהודים הייתה אוטונומיה גדולה משמעותית בניהול ענייניהם הקהילתיים. נראה כי בסביבות 1760 הוקמה רשמית קהילה יהודית עם רשות לבחור שני פרנסים, יושבי ראש הקהילה, אחד לכל חלק בלאופהיים, מכיוון שהעיירה הופרדה לגרוסלאופהיים ולקליינלאופהיים מאז 1621. לפרנסים היו מותר לקבל החלטה עצמאית הנוגעת לענייני הפנים של הקהילה היהודית ולמנות רב וחזן. פקידים אלה לא נכללו במספר Schutzjuden ("יהודים מוגנים") והיו פטורים מדמי ההגנה השנתיים שהיה על התושבים היהודים האחרים בלאופהיים לשלם. הקהילה היהודית בכללותה הייתה צריכה לשלם את דמי הפרנסים ולדאוג למגוריהם. לפרנסים ולרב הייתה סמכות חוקית מוגבלת כלפי בני הקהילה, הם היו רשאים לדרוש קנסות כספיים עד סכום מסוים. במקרים בהם לא הורשו להכריע, התייעצו עם רבנים מכובדים שאינם מקומיים ובסכסוכים משפטיים חשובים מאוד, התיקים נשלחו להתייעצות עם הקהילות היהודיות בפרנקפורט, בפירט ואפילו עד פראג. בתיקים פליליים ובסכסוכים בין נוצרים ליהודים, השליט המקומי שמר לעצמו את הזכות לקבל החלטה משפטית.
ההתיישבות של היהודים בלאופהיים התפתחה על מה שמכונה יודנברג ("הר היהודים" או ליתר דיוק "גבעת היהודים") ובמרכזו יודנגאסה ("סמטת היהודים"), אזור דמוי גטו, מופרד משאר העיירה, אך בקרבה לכיכר השוק. יודנברג יוצר צורת ח שבו שמונת הבתים העתיקים, המסודרים בשלוש שורות, במקביל לאחד הרחובות הראשיים המובילים ממרכז העיר. יהודי המקום הורשו להשפיע על תכנון ועיצוב בתיהם מסוף המאה ה-18 ואילך. כל הבתים היו נגישים מלפנים ומאחור, והחצרות הקדמיות והגנים הקדמיים לא גודרו. הסיבה לכך נעוצה בעובדה שצורת היודנגאסה נועדה לאחד את כל היישוב היהודי לעירוב.
לאחר שבשנת 1784 קיבלו ירושת חכירה על הבתיהם, הורשו היהודים לקנות את בתיהם משנת 1812 ואילך. בשנת 1807 התגוררו 41 משפחות ב-17 בתים ביודנברג. בשנת 1820 עלה המספר ל-59 משפחות המתגוררות ב-34 בתים.
גידול זה באוכלוסייה הצריך בשנת 1822 להקים בית כנסת גדול עוד יותר. הבניין החדש הוקם בעלות של 16,000 פלורין. עם זאת, עקב שגיאות שנעשו במהלך הבנייה, היה צורך לפרק את הבניין לחלוטין פחות מ־15 שנה לאחר מכן, ולהחליפו בבניין חדש בשנת 1836/1837. אורכו של בית כנסת חדש זה היה כ־24 מטר ורוחבו כ־13 מטרים.
משנת 1828 עד 1869.
בשנת 1806 שני חלקי לאופהיים סופחו על ידי ממלכת וירטמברג שזה עתה הוקמה. כתוצאה מכך נכללו היהודים בלאופהיים תחת תחום השיפוט של וירטמברג. בתחילה לא חלו שינויים במעמדם החוקי של יהודים החיים בתוך הממלכה. עם זאת, חוק היהודים משנת 1828 שיפר באופן ניכר את מעמד היהודים. החוק המחייב את היהודים להתגורר רק באזורים שהקצו הרשויות הוסר. היהודים קיבלו את החופש להתיישב ולחיות בכל מקום בו יחליטו. ההשפעה של חוק זה בלאופהיים גרמה לכך שמהר מאוד נבנו לאוכלוסייה היהודית בתים לאורך Kapellenstraße (קפלנשטראסה) והאזורים הסובבים כך שהרחוב קיבל באופן רשמי את השם יודנשטראסה ("רחוב היהודים"). העובדה שבתוך תקופה קצרה יחסית ניתן היה להקים כל כך הרבה בניינים חדשים היא אינדיקציה לשגשוגה של הקהילה היהודית, בייחוד לעומת המיתון והרעב בעקבות מלחמות נפוליאון. אינדיקציה נוספת לשגשוג זה הייתה העובדה שכאשר זוג רצה להתחתן, היה עליו להוכיח מידה מסוימת של רכוש לפני שהרשות להינשא הוענקה על ידי השליט המקומי, מספרם של התושבים היהודים בלאופהיים שהיו מסוגלים להתחתן היה גדול מאשר זה של האזרחים הנוצרים. ב-1828 בטלה גם כל מגבלה ביחס לאיסור היהודים לבחור במקצועותיהם. מעתה הורשו היהודים לבחור ולעבוד בכל מקצוע שירצו. יתר על כן, בוטל איסור היהודים לקנות ולהחזיק רכוש.
בשנים שלאחר צו זה, יהודים מלאופהיים קנו כמה עסקים חקלאיים פושטי רגל בכפרי הסביבה ובתוך עיירת לאופהיים עצמה, חילקו אותם לנכסים קטנים יותר ומכרו אותם שוב, וכך הרוויחו סכומים נכבדים. אחת הדוגמאות לכך היא רכישת טירת גרוסלאופהיים על כל רכושה על ידי משפחת שטיינר בשנת 1843. בשנת 1840 מכר קרל פון וולדן, האדון הפיאודלי האחרון של לאופהיים, את טירתו למדינת וירטמברג. הוא התאכזב לחלוטין מהתנהגותם הקשה של נתיניו כלפיו כאדונם הפיאודלי לשעבר (הם תבעו אותו לדין בשל 300 עבירות שונות) ומכר את הטירות לממלכת וירטמברג. אז נרכשה טירת גרוסלאופהיים עם כל האדמות הנלוות על ידי הסוחר היהודי ויקטור שטיינר שמשפחתו הצליחה להחזיק בחזקה במשך חמישה דורות, אפילו בתקופת הנאצים, עד 1961. לאחר מותו של ויקטור שטיינר בשנת 1865, בנו דניאל שטיינר וחתנו סלומון קליין הפכו ליורשי העסק. הם מצדם מכרו אותו לבנקאי ולתעשיין יליד לאופהיים, קיליאן פון שטיינר, ששהה בשטוטגרט.
מדיניות הממשלה לעודד צעירים יהודים ללמוד אחת ממלאכות היד שהודרו מהן, זכתה להצלחה חלקית בלבד. אף על פי שיותר יהודים הפכו לשוליה לאומנים, הם בחרו בדרך כלל במקצוע המאפשר להם להפוך אותו למסחר הקשור למלאכה.
תוצאה משנית של הסרת ההגבלות ליהודים וכניסת היהודים לתחומי מסחר נוספים הייתה שאותם יהודים שעד כה לא השתמשו בשם משפחה נאלצו לרכוש שמות משפחה. למעטים מיהודי לאופהיים היו שמות משפחה. אלה שהשתמשו בהם היו משפחות איינשטיין, אוברנאור וויל. פתאום נדמה כי צצו משפחות חדשות אף על פי שהתגוררו בלאופהיים די הרבה זמן. היו כמה אפשרויות: האחת, לגרמניזציה של השם הפרטי, שהוביל, בין היתר, ללוי, לאו, לאופר ולוינגר, במקום לוי, או להיימן במקום חיים. אפשרות שנייה הייתה להשתמש בשם המקום שממנו עברה המשפחה ללאופהיים. זה הביא לשמות משפחה כמו נורדלינגר, אוטינגר, הופהיימר וטננהאוזר. יתר על כן, לא רק שמות משפחה תורגמו לפתע אלא גם שמות פרטיים הותאמו לסביבה דוברת הגרמנית. חיים הפך, למשל, להיינריך, ברוך הוחלף לברטהולד או לברנהרד, כך שבסוף המאה ה-19 כמעט ולא ניתן היה להבחין בין אזרחי לאופהיים היהודים לבין האזרחיים הנוצרים רק על פי שמם.
חוק היהודים משנת 1828 אילץ את הרבנים לשמור תיעוד חיוני של כל בני קהילתם, דבר שכמרים נוצרים היו חייבים לעשות במשך זמן רב. רבנים היו צריכים כעת לנהל תיעוד של כל תעודות הלידה, רישיונות הנישואין ותעודות הפטירה. כך הפכה משרת הרב ממנהיג רוחני גרידא לתפקיד רשמי למחצה, שתפקידיו כללו גם את התפקידי הניהול והבירוקרטיה מול פקידי ממלכת וירטמברג.