למרות התנגדותם של בן-גוריון שרצה ליישב את אזורי הספר בנגב, של הקיבוץ המאוחד שביקשו גם כן לחזק את התיישבות הנגב ושל הנח"לאים שביקשו לחזור ולשבת באשלים כישוב קבע, ההיאחזות פונתה ב-16 במאי 1958.
בשנת 1979 הוקם במקום יישוב קהילתי שנקרא גם הוא אשלים. בכניסה ליישוב ניתן לראות את שרידי הדיר מתקופת ההיאחזות.
שמעון שירזי
שמעון שירזי (נולד ב-1970 בתל אביב) הוא מפיק מסיבות ישראלי שהתפרסם במיוחד הודות למסיבות הנושא ומסיבות הגייז שהפיק ועיצב מאז 1991.
חייו.
שירזי נולד בלב העיר תל אביב. משפחתו התגוררה ברחוב שינקין. אמו עבדה כמארחת במועדון של רפי שאולי (מקים מועדון הלילה הראשון בישראל). אביו, זקי שירזי, הקים בשנות ה-70 וה-80 תפאורות לסרטים ישראלים כמו "קזבלן", "מציצים", "הבית ברחוב שלוש" ו"חגיגה לעיניים", וגם להפקות בינלאומיות שצולמו בארץ (מחץ הדלתא, רמבו 3 והמיני סדרה משה שצולמה בסנטה קתרינה שבסיני). שירזי הצעיר התלווה לאביו אל הסטים שהקים, ונגע בבוהמה התל אביבית שעימה היו הוריו מקושרים. לאחר שבבית הספר ארגן מסיבות, הצטרף לרשת האופנה "ראש אינדיאני". תחילה היה מתאם אופנה, אך תוך זמן קצר הפך למעצב תצוגות אופנה.
ב-1991 הוזמן באופן חד פעמי לעצב מסיבה ב"מועדון הפינגווין" בתל אביב שיועדה למשוך אליה את הקהל החד מיני, אותו קהל המהווה גם היום את קהל היעד המרכזי לו מופנות מסיבותיו. מסיבת חוף שהפיק באולם הקטן זכתה להצלחה משמעותית הודות לקונטיינר של חול ים שנשפך ופוזר במועדון וגם איש הארטיק מהחוף שהוזמן. לאחר שעיצב מספר מסיבות נוספות, בחר לעזוב את עולם האופנה והקדיש את זמנו לעיצוב מסיבות.
את הקפיצה הגדולה בהפקות חווה שירזי לאחר שנתקל בחסמים ביורוקרטים שמנעו ממנו לערוך מסיבות בתל אביב, ולכן בחר לנדוד למועדון "האומן 17" בירושלים. המעבר מאולמות בתי הקולנוע והמרתפים האותנטיים והחמים אותם אכלס עד אותה עת בתל אביב, למבנה תעשייתי גדול ומשוכלל היה חד. לראשונה, מצא אולם גדול שיכול היה להכיל אלפי משתתפים ויותר מכל – לאפשר את הקמתן של תפאורות עצומות שטרם נראו במסיבות הישראליות.
בשנת 2011 גייס ארגון בלה דואגת אנשי לילה מובילים למען המאבק להעלאת המודעות ל-HIV והפיק לוח שנה "בלה דואגת" בהשתתפותם. אנשי לילה רבים ומובילים התגייסו למאבק והצטלמו ללוח השנה של "בלה דואגת" לאותה השנה.[5] בין המשתתפים היו: שירזי עצמו, אליוט, טלולה בונט, קיי-לונג ומובילי דעת קהל ואנשי לילה נוספים בקהילה הגאה.
בינואר 2013 נפתחה בבית העיר בתל אביב התערוכה "חותמת לילה" (אוצרת ראשית: איילת ביתן שלונסקי), שהוקדשה ליצירתו של שירזי המעצב לא רק את המסיבות שמפיק, אלא תרבות לילה שלמה שזכתה להציב את ישראל ככוח מוביל בתרבות המועדונים בעולם.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכה שירזי להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
דניאל לנדאו
דניאל לנדאו (נולד ב-1973) הוא אמן, מרצה וחוקר מדיה ישראלי.
ביוגרפיה.
דניאל לנדאו נולד וגדל בירושלים. הוא למד בתיכון האקדמיה למוסיקה ולמחול במגמת קומפוזיציה, והמשיך את לימודיו הגבוהים בקונסרבטוריון המלכותי בהאג שם השלים את התואר הראשון והשני שלו. הוא היה תלמידם של חיליאס ואן ברחייק, לאויס אנדריסן וקלארנס בארלו. כבר במסגרת לימודיו כתב לנדאו מוזיקה להרכבי מוזיקה-עכשווית הולנדיים מובילים כמו:
ניו-אנסמבל , Orkest De Volharding, Slagwerkgroep Den Haag אשר הופיעו עם יצירותיו באולמות ופסטיבלים: Concertgebouw, Paradiso, Rotterdamse Schouwburg, Gaudeamus International Music Festival.
באותה עת, במסגרת לימודיו במחלקת הסונולוגיה למוזיקה אלקטרונית - פיתח לנדאו מערכות אינטראקטיביות של עיבוד סאונד ותמונה בזמן אמת במטרה לפתח כלים המשמשים הרחבה דיגיטלית של הגוף הפרפורמטיבי.
קריירה.
בשנת 2001 יחד עם היוצר Isak Goldschneider הקים את קולקטיב האמנות BZAZ Foundation שבמסגרתו יצרו מופעי מדיה באורך מלא ביניהם: Ana Shahid, Pulsing Chambers, The Worlds of Milosh I+II, Channel Shabab, Grid City. הופעות אלו הועלו בין השאר בגרמניה, הונגריה, בלגיה, מקסיקו, ספרד, אנגליה וישראל וזכו לביקורות חיוביות מצד המדיה והקהל.
בשנת 2006, לאחר כעשר שנים שבהן חי בהולנד, חזר לנדאו לארץ והחל לעבוד על פלטפורמת מופע מבוססת הקרנה ותנועה. בשיתוף פעולה עם אמנים, רקדנים, מהנדסים ומעצבים העלה ב-2008 את המופע One Dimenstional Man. המופע היה הפקה בריטית ישראלית בהשראת ספרו של הרברט מרקוזה הנושא את שם העבודה והיה המשך ישיר לעיסוקו של לנדאו במפגש של גוף עם טכנולוגיה.
המופע עלה במרכז סוזן דלל וזכה לביקורות חיוביות. בעקבות המופע קיבל לנדאו הזמנה מהמרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית בחולון ליצור עבודה חדשה לאירוע ״מפגן ויצמן״. חזרתו של לנדאו לארץ הביאה אותו לעסוק בשאלות סוציו-פוליטיות של החברה הישראלית והוא לקח את ההזדמנות לנתב את הפרויקט לכיוון דוקומנטרי. במפגש משמעותי עם האקטיביסט ראובן אברג'ל, ממיסדי תנועת הפנתרים השחורים הישראלית, נחשף לנדאו לנראטיב אלטרנטיבי - המציגה קריאה מעמדית, טכנו קפיטליסטית של החברה הישראלית. טקסטים של אדוארד סעיד, פרנץ פנון, ניל פוסטמן, קתרין הילס ודון היידה, היוו חלק משמעותי בעיצוב עמדה טכנו-ביקורתית הנמצאת בבסיס עבודותיו. לנדאו יצר סדרת עבודות בשם ׳גֵר׳ אשר עשו שימוש בפלטפורמת הדוקו-מופע שיצר.
ב-2014 יסד לנדאו יחד עם ד״ר כרמל ויסמן את oh-man, oh-machine, פלטפורמה דרכה הם יוזמים כנסים בינלאומיים, סדנאות, סלון וקבוצת מחקר הבאים לקדם את השיח הביקורתי דרך המסגרת הפילוסופית של פוסט-הומניזם.
לנדאו מרצה על עבודותיו בישראל ומחוצה לה. בין השנים 2013–2015 עמד בראש תחום לימודי המדיה הדיגיטלית בפקולטה לאמנויות - המדרשה וכעת הוא מכהן כעמית מחקר בכיר במעבדה למציאות מתקדמת במרכז הבינתחומי הרצליה. עבודותיו הוזמנו והוצגו בפסטיבלים ומוזיאונים בישראל ומחוצה לה, בין השאר: התזמורת הסימפונית של המבורג, תזמורת הרדיו הפילהרמונית של הולנד, פסטיבל האביב (פריז), מוזיאון הצילום בפריז , פסטיבל סנטרו היסטוריקו (מקסיקו), פסטיבל באת' (אנגליה) , קזרנה (שווייץ), פסטיבל בארטוק (הונגריה) והביאנאלה של נאקנוג׳ו (יפן).
לנדאו מעביר בארץ ובעולם סדנאות לאמנים, כוריאוגרפים ומתכנתים. את הסדרה מעביר לנדאו בשיתוף עם ערן הדס, ד״ר לימור לחיאני, דניאל יהל, ד״ר אייל גרוס, ד״ר דורון פרידמן ושלו מורן.
ב-2017 לנדאו לימד סמסטר באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס במחלקה למדיה ועיצוב.
החל מ-2016 נמצא לנדאו בתוכנית לימודי דוקטורט במעבדת המדיה של אוניברסיטת אלטו, הלסינקי.
לנדאו הוא יועץ ומנהל קריאטיבי של חברת הזנק.
לנדאו מרצה בעולם בכנסים, פסטיבלים ואוניברסיטאות מובילות, בין השאר:
אוניברסיטת סטנפורד,
המכון הטכנולוגי של קליפורניה,
אוניברסיטת מדינת סן דייגו ,
יריד שנזן בסין,
פסטיבל rixc בלטביה,
כנס האיגוד הישראלי לפסיכיאטריה ביולוגית
פסטיבל B3 הביאנלה של התמונה הנעה בפרנקפורט,
פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה
והספרייה הלאומית לטכנולוגיה, פראג .
חיים אישיים.
דניאל הוא בנם של שמחה ומאיה לנדאו והאח האמצעי לשתי אחיות - סיגלית ואיילת. שמחה עלה לישראל מרומניה ב-1950 ומאיה מלונדון ב-1964. שמחה הוא פרופסור אמריטוס לקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית והקים את החוג לקרימינולוגיה במכללת עמק יזרעאל. סיגלית היא אמנית ישראלית ואיילת, דוקטור לנוירופסיכולוגיה. לנדאו נשוי למיכל אופנהיים לנדאו, מוזיקאית, מלחינה ומדריכה קולית. לדניאל ומיכל שלושה ילדים והם גרים בתל אביב. סבו, יעקב סונטאג (1905–1984), היה המייסד והעורך של רבעון התרבות היהודי הלונדוני Jewish Quarterly.
The Quiet Zone/The Pleasure Dome
The Quiet Zone/The Pleasure Dome אשר יצא ב-1977 היה האלבום האחרון של להקת ואן דר גראף ג'נרייטור עד איחודם ב-2005.
האלבום מאופיין בצליל יותר אנרגטי בסגנון ניו וייב אשר היה שונה באלבומים הקודמים של הלהקה שהתאפיינו ברוק מתקדם. זה היה בלתי צפוי מצד הסולן ומנהיג הלהקה, פיטר האמיל.
באלבום הזה, הבסיסט ניק פוטר חזר ללהקה, שעזב בשנת 1970, והכנר גרהאם סמית', הצטרף גם הוא להרכב, במקומם של הקלידן יו בנטון והסקסופוניסט דייוויד ג'קסון, זה גרם לשינוי הלהקה במידה ניכרת. באופן רשמי, שם הלהקה קוצר ל-Van der Graaf לאלבום הזה ואלבום ההופעה החי Vital שבא אחריו, אבל התקליטים האלו היו השיא של חברת התקליטים Charisma כשהלהקה השתמשה בשמה המלא והמקוצר.
רשימת שירים.
כל השירים נכתבו על ידי פיטר האמיל למעט איפה שמצוין
ג'ון קאסאווטס
ג'ון קסאבטס
ג'ון קאסאבטס
חזרת הפלורוסנסיה לאחר החשכתה - FRAP
נאוטרום
חזרת הפלורוסנסיה לאחר החשכתה
Time Vaults
Time Vaults הוא אלבום של להקת ואן דר גראף ג'נרייטור. האלבום יצא לראשונה על קלטת, כמעט ארבע שנים לאחר פירוק הלהקה ב-1978. מאוחר יותר, יצא האלבום על תקליט ויניל וב-1992 יצא לאור על תקליטור. האלבום כולל שירים שהוקלטו על ידי הלהקה מ-1972 עד 1975 בתקופה שהלהקה הייתה בהפסקה זמנית. ההקלטות לא היו באיכות טובה.
בין היתר, האלבום גם מכיל את החזרות של הלהקה להופעותיה בשנת 1975, לאחר איחודה.
בשיר "Coil Night" הסולן פיטר האמיל מנגן בגיטרת בס והסקסופוניסט דייוויד ג'קסון מנגן על פסנתר.
ג'יימס ארמנד דה רוטשילד
פרשי אפוקליפס