בבריטניה נחקקו שני חוקים (חוק התנהגות אנטי-חברתית משנת 2003 וחוק שימוש לרעה בסמים משנת 1971) המסייעים למשטרה לסגור מאורות סמים ומרחיבים את אפשרויות האכיפה במקרים אלו.
דידו (ש. דידובסקי)
דידו (משורר)
דידו (שלמה דידובסקי)
קאנטר
דהירה
IPA (סוג בירה)
אינדיה פייל אייל או IPA (באנגלית: India pale ale; "אייל בהיר הודי") הוא סגנון בירה בעל מרירות וטעמי כשות מודגשים, שמשתייך לקטגוריית האיילים הבהירים.
הסגנון החל להתפשט באנגליה בשנת 1815 וצבר פופולריות רבה, בעיקר בתור בירה שמיועדת לייצוא להודו (שנמצאה תחת שלטון של חברת הודו המזרחית הבריטית עד שנת 1858) ולמקומות נוספים. במהלך המאות ה-19 וה-20 דעכה שוב הפופולריות של המשקה המריר, עד שנות ה-90, אז הוא זכה לאהבה מחודשת כסגנון המועדף על מבשלות הקראפט.
תתי-סגנונות.
Black IPA.
IPA שחור הוא אמנם לא אייל בהיר כפי ששמו מעיד, אבל הוא חולק את הטעמים המרירים והכשותיים שאופייניים ל-IPA. השימוש בלתת קלויה מעניקה לבירה טעם מאלטי כהה שלא אופייני ל-IPA לרוב.
ה-IPA השחור הראשון בושל בראשית שנות ה-90 על ידי גרג נונאן (Greg Noonan) מ-Vermont Pub &amp; Brewery ונמכר במזיגה מהברז בלבד, אך לא צבר פופולריות בארצות הברית עד שנת 2009.
Brut IPA.
ברוט היא גרסה קריספית ויבשה מאוד של IPA, שהומצאה על ידי קים סטורדוואנט (Kim Sturdavant) מ-San Francisco's Social Kitchen and Brewery. לייצור הברוט, מוסיפים המבשלים את האנזים עמילאז כדי להיפטר מכל הסוכרים.
Double IPA.
IPA כפול או IPA אימפריאלי הוא גרסה חזקה יותר וכשותית מאוד של IPA, שמכילה לרוב יותר מ-7.5% אלכוהול בנפח.
New England IPA.
IPA ניו אינגלנד (NEIPA), שמוכר גם בשמות Hazy IPA ("ערפילי") או Juicy IPA ("עסיסי"), הוא סגנון מתקתק, ארומטי יותר ומריר פחות מ-IPA קלאסי, שהומצא בשנת 2004 על ידי ג'ון קימיך ממבשלת אלכמיסט (Alchemist Brewery) שבווטרברי (Waterbury), ורמונט.
הסגנון מאופיין בטעמים הדריים ופרחוניים עסיסיים, תוך שימת דגש על ארומות הכשות ולא על מרירותה. לבירה גוף כבד וחלק וצבעה עכור וערפילי/מעונן. תכונות אלה מושגות בעזרת שילוב של מספר טכניקות בישול, כולל שימוש בזנים ספציפיים של שמרים, תזמון הוספת הכשות וכוונון פרופיל המים.
הסגנון הוכר כסגנון בירה נפרד על ידי איגוד המבשלים בשנת 2018. תת-סגנון של הניו אינגלנד הוא ה-Milkshake IPA (מילקשייק IPA), שהוא למעשה IPA ניו אינגלנד בתוספת לקטוז, בעל גוף קרמי יותר.
Triple IPA.
טריפל IPA הוא גרסה חזקה יותר וכשותית יותר של IPA, שמכיל לרוב למעלה מ-10 אחוזי אלכוהול בנפח.
West Coast IPA.
IPA של החוף המערבי הוא סגנון של IPA מאוזן מאוד ויבש בעל טעמי לתת מינימליים, גוף צלול וטעמי כשות מודגשים.
White IPA.
IPA לבן הוא סגנון שמשלב בין הטעמים של ה-IPA האמריקאי ושל בירות החיטה הבלגיות.
אלמה (מחזה)
אלמה הוא מחזה מאת יהושע סובול, שעלה לראשונה ב-1996 בווינה. המחזה מורכב מסצנות שונות מחייה של אלמה מאהלר, המתרחשות בו זמנית בקומות שונות ובחדרים שונים בתוך מבנה ולא באולם תיאטרון, בהשתתפות הקהל. בשנת 1999 המחזה עובד לסרט טלוויזיה בן שלושה חלקים על ידי הבמאי פאולוס מנקר. בסוף 2009 עלה המחזה בישראל, במוזיאון אסירי המחתרות בירושלים, כהפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי וחברת "אלמה הפקות" האוסטרית.
עלילה.
המחזה מתאר ​​את חייה של האמנית אלמה מאהלר-ורפל בסצנות מקבילות שונות. החלק הראשון מספר את סיפורם של אלמה וגוסטב מאהלר, נישואיהם, ויחסיה של אלמה עם גוסטב קלימט, עם במאי התיאטרון מקס בורקהרד והמורה לפסנתר אלכסנדר זמלינסקי. לאחר שמונה שנות נישואים, אלמה פוגשת את האדריכל הצעיר וולטר גרופיוס ומתאהבת בו. קו עלילה שני מספר את סיפורו של גרופיוס ומפגשיו עם הסופר פרנץ ורפל, ליל האהבה שלו עם אלמה והעימות עם מאהלר. ויכוח גדול מותיר את מאהלר מיואש והוא מחפש נחמה בטיפול אצל זיגמונד פרויד. קו עלילה נוסף הוא המפגש של אנה מאהלר, בתה של אלמה, עם פרנץ ורפל והנסיעה שלו לארץ ישראל ב-1925. בסוף החלק הראשון של המחזה נקבר גוסטב מאהלר בתהלוכה גדולה. לאחר מכן הקהל מקבל הזמנה לסעודת ההלוויה של מאהלר.
בחלק השני מופיע אוסקר קוקושקה, עימו ניהלה אלמה רומן סוער. הוא צריך לצאת למלחמה ונפצע קשה. במקביל, נודע לפרנץ ורפל באיטליה שספריו נאסרו בגרמניה הנאצית, הוא היגר עם אלמה לסנטה ברברה בקליפורניה, ומת שם בשנת 1945. מרוב אכזבה, קוקושקה הנחה את אלמה להכין עבורו בובה בגודל טבעי. הזמין את כל המעורבים לנשף מסכות אירוטי. את ראשה של הבובה עורפים ונושאים אותה בתהלוכת ניצחון.
במהלך השנים הורחב המחזה כך שיכלול סצנות ודמויות חדשות. לדוגמה, בתה של אלמה, מאנון גרופיוס, אהובה האחרון של אלמה, הכומר יוהנס הולנשטיינר, אביה של אלמה אמיל יעקב שינדלר, יצרנית הבובות הרמינה מוס, הביולוג פול קמרר, הקונסול הפורטוגלי ארישטידש דה סוזה מנדש ומזכיר "הליגה להתקרבות ושיתוף יהודי-ערבי", אהרן כהן.
הפקה.
המחזה האינטראקטיבי, שסובול מכנה "פולידרמה", הופקה ביוזמת המנהל האמנותי קלאוס באכלר ב-1996 עבור פסטיבל וינה (Wiener Festwochen). הצגת הבכורה במבנה במבנה בית הבראה לשעבר בפורקרסדורף שבפרברי וינה, בבימויו של פאולוס מנקר. בית ההבראה שליד וינה הוא מבנה של אדריכל האר נובו יוזף הופמן, חברו של אביה החורג של אלמה מאהלר, קרל מול, והאדריכל של הווילה של אלמה מאהלר בשכונת Hohe Warte. האווירה המיוחדת במבנה והאפשרות של הקהל להשתתף באופן אינטראקטיבי בהצגה, להסתובב בחדרים השונים כמו אחד מאורחיה העכשוויים, ואף להשתתף בארוחת ערב או ללגום משקה, הביאו להצלחת המחזה. הוא הוצג למעלה מ-400 פעמים בין השנים 1996 ל-2011. ב-1999 צילם וביים מנקר את ההפקה לשידור בטלוויזיה. מנקר גם הקים חברת הפקות שמנהלת את הפקת המחזה באתרים השונים בהם הוא הועלה.
סובול מתאר את המחזה כ"מסע תיאטרלי", עם תחנות שונות, דמויות וקווי עלילה מקבילים. הצופה נשלח למסע בזמן ובמרחב ויכול לבחור אחרי איזה אדם ופרספקטיבה לעקוב. הוא מוותר על תפקידו הפסיבי באופן קונבנציונלי ובכל זאת נשאר צרכן, במיוחד מכיוון שההשתתפות בהופעה קשורה לארוחת ערב חגיגית. כדי לראות את כל הסצינות מומלץ לראות אותה לפחות שלוש פעמים, אך השיא עומד על 73 ביקורים של צופה נלהב.
לאחר בית ההבראה בפורקרסדורף ליד וינה, המחזה עלה במקומות הקשורים לחייה של אלמה מאהלר, בשפות שנוה: בארמון בוונציה (2002), במנזר נטוד בליסבון, 2004 לוס בתיאטרון לוס אנג'לס, במרכז העיר לוס אנג'לס (2004), ארמון פטרונל ליד וינה (2005), בארמון יורש העצר (Kronprinzenpalais) בברלין (2007).
בשנת 2010, בשנת ה-15 להפקה, המחזה הוצג שוב בווינה, במבנה ישן של משרד הדואר והטלגרף, ויום הולדתו ה-150 של גוסטב מאהלר נחגג ב-7 ביולי 2010 בביצוע מיוחד של המחזה. בשנת 2011, בשנה ה-100 למותו של גוסטב מאהלר, עלתה ההפקה בארמון בכיכר Hradschin בפראג. ב-2012 שוב הוצגו מופעים דו-לשוניים של המחזה במבנה משרד הדואר והטלגרף בווינה. נמצא באוגוסט 2013, זו השנה ה-18. ההופעות האחרונות בווינה. בשנת 2014 עברה ההפקה למבה מפעל ישן ליד וינה, שם חגגה ההצגה 20 שנה. בשנת 2017 שוב חודשה ההפקה, וב-25 באוגוסט 2018 נחגגה ההצגה ה-500.
פולידרמה.
יהושע סובול מתאר את סגנון הפולידרמה:.
הפקות בישראל.
המחזה עלה לראשונה בישראל בתיאטרון הקאמרי, בשנת 1999, בגרסה מקוצרת שערך יהושע סובול, בכיכובם של אסנת פישמן כאלמה הצעירה, אירינה סלזניובה כאלמה המבוגרת, גדליה בסר בתפקיד מאהלר ואלכס אנסקי בתפקיד זיגמונד פרויד
בשנת 2008 תוכננה לעלות הפקה בירושלים על ידי פאולוס מנקר, בעברית עם חלקים ביידיש, לרגל חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל במסגרת פסטיבל ישראל. אך חילוקי דעות כספיים מנעו את הפקתה. ביולי 2009 החלה לבסוף ההפקה בעברית במימון חלקי של ממשלת אוסטריה, בשיתוף התיאטרון הקאמרי, בכיכובם של שחקנים ישראלים ואירופים, בעברית ובאנגלית. האתר שנבחר היה מוזיאון אסירי המחתרות בירושלים. אך משרד הביטחון, האחראי על ניהול האתר, ביקש לשנות חלק מהמחזה, להסיר קטעי עירום, לא להשתמש בציוריו של אוסקר קוקושקה כחלק מהתפאורה ולא להשתמש בבובה של אלמה בגודל טבעי. סובול גם שינה את הטקסט והחליף מילים גסות בדימויים מטפוריים. בהפקה בישראל גם נוספה סצנה - מפגש בדיוני בין מזכיר "הליגה להתקרבות ושיתוף יהודי-ערבי" אהרן כהן לבין אלמה מאהלר בכלא בירושלים, כלומר במקום בו הוצגה. ההפקה בירושלים זכתה לרוב לביקורת חיוביות, אך מבקר התיאטרון על חוסר התאמת ההפקה לבעלי יכולת תנועה מוגבלת, על המיקום שנבחר שאינו תואם את העלילה.
ב-23 באוקטובר 2009, אחרי שההצגה רצה במשך שלושה שבועות, היא הופסקה לאחר שהבמאי והמפיק פאולוס מנקר החליט לעצור את ההצגה ולשלוח את הקהל הביתה. לאחר שקצין הבטיחות של התיאטרון הקאמרי החליט שלא ניתן לקיים את אחת הסצנות, בה השחקנים נושאים במשאית אל מחוץ מתחם המוזיאון. יומיים אחר כך חודשה ההפקה, לאחר שהושגה פשרה לגבי אופן ביצוע הסצנה, והיא רצה במשך שבוע נוסף. בפברואר 2010, הגיש התיאטרון הקאמרי תביעה בסך חצי מיליון שקל נגד הבמאי ומפיק המחזה פאולוס מנקר. בגין הפרת הסכמים, מכירת כרטיסים נוספים מעבר לכמות שאושרה, התייחסות מבזה ומשפילה לצופים, לשחקני ועובדי הקאמרי במהלך ההפקה, שהביאו לפגיעה במוניטין ובשמו הטוב של התיאטרון.
סטיוארד דייוויס
נטליה קילס
דדריק לוסון
דדריק לוסון (באנגלית: Dedric Lawson; נולד ב-1 באוקטובר 1997) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בבשיקטש.