כיום, הינווד הוא סוחר עתיקות בלונדון. בשנת 2000 אמר למגזין People שהיו שלוש סיבות לכך שבחר שלא להמשיך לחלוב את התהילה מ"מופע הקולנוע של רוקי": "אחת, אני לא יכול לשחק. שתיים, אני מתכווץ במבוכה בכל פעם שאני רואה את עצמי בסרט. שלוש, אני מתענג על חיים שקטים, שלווים". הינווד גם גילה כי בשנת 1994 מצא את מכנסי הזהב שלבש בסרט, ומכר אותם באמצעות בית מכירות בכ-1,000 דולר; כיום הם חלק מאוסף מזכרות רוק כבד, הם היו מוצגים לזמן מה במסעדת מירטל ביץ' בדרום קרוליינה, וכיום ניתן לראות אותם בהארד רוק אורלנדו.
מטוהרים
מטוהרים (באנגלית: Cleansed) הוא המחזה הרביעי פרי עטה של המחזאית האנגליה שרה קיין.
אודות המחזה.
עלילת המחזה מתרחשת באוניברסיטה שהוסבה למוסד מוזר שמתפקד יותר כמחנה עינויים או מחנה ריכוז, בשליטתו של טינקר הסדיסט. גיבורי המחזה הם אישה צעירה ואחיה המת/חי, נער מופרע, זוג גאים ורקדנית פיפשואו. הוא מתרחש בעולם של אכזריות קיצונית שבה בוחנים הצהרות אהבה, מגדר ומיניות. המחזה מותח את גבולות התיאטרון. הוראות הבמה כוללות: "מהאדמה צומחים נרקיסים. הם מתפרצים מעלה. הצהוב שלהם מכסה את הבמה כולה."
ו"העכברושים סוחבים את רגליו של קרל החוצה.
תקציר העלילה.
טינקר מכין ומזריק לגראם הרואין וגראם נפטר ממנת יתר. רוד וקרל מאוהבים. גרייס מגיעה לחדר ההחלמה של האוניברסיטה ומבקשת מטינקר את בגדיו של אחיה גראם, שנפטר שישה חודשים קודם לכן. טינקר נתן אותם לרובין בן ה-19. גרייס וטינקר מורים לרובין לפשוט את בגדיו, גרייס לובשת את בגדיו של גראם ואילו רובין לובש את בגדיה של גרייס.
באולם הספורט של האוניברסיטה קרל מוכה עד אובדן הכרה על ידי קבוצת אנשים בלתי נראית לפי הוראותיו של טינקר. כשקרל מתעורר טינקר דוחף לו מוט לפי הטבעת. רוד נופל למקום מגובה רב, וטינקר חותך לקרל את הלשון עם מספריים. טינקר לוקח את הטבעת מאצבעו של רוד ומורה לקרל לבלוע אותה.
גראם המת מבקר את אחותו גרייס, הם רוקדים, מתנשקים ועושים אהבה.
מקלחות האוניברסיטה מומרים בתאי הצצה, טינקר צופה ברקדנית. בספריית האוניברסיטה יושבים רובין וגרייס. הוא אומר לה שהוא אוהב אותה. היא מספרת לו שאחיה נתן לה שוקולד ואחר-כך חנק אותה והם קיימו יחסי מין.
קרל ורוד בחלקת בוץ באוניברסיטה. קרל מנסה לדבר ואינו יכול. טינקר חותך לקרל את כפות הידיים. העכברוש מכרסם את כף ידו של קרל.
גרייס מוכה על ידי קבוצת קולות בלתי נראית ואחר-כך נאנסת עד זוב דם. גראם אחיה צופה בה ומנחם אותה. טינקר מפעיל זרם חשמלי חזק שנשלח לראשה של גרייס, עד שגופה מתעוות וחלקים ממוחה נשרפים.
בחלקת הבוץ קרל רוקד ריקוד אהבה לרוד. טינקר מפיל את קרל וחותך את כפות רגליו. העכברושים סוחבים את רגלו. גרייס רוקדת בתאי ההצצה לעיניו של טינקר שמאונן. היא מבקשת ממנו שיהפוך אותה לגבר.
טינקר זורק על רובין חבילת שוקולד שרובין קנה לגרייס. הוא מכריח את רובין הבוכה לאכול אותה. רובין משתין במכנסיים מרוב פחד. טינקר דוחף לו את הראש לרצפה המלאה בשתן ודורש ממנו לנקות. רובין סופג את השתן בעזרת הספרים שלו ואחר-כך שורף אותם.
קרל ורוד בחלקת הבוץ מתנשקים ועושים אהבה. טינקר חותך לרוד את הגרון והוא מת. רובין תולה את עצמו בעזרתו של גראם. גרייס שוכבת חסרת הכרה במיטה, לצידה קרל. לגופה של גרייס שתי תחבושות: במפשעתה ובשדיה ולגופו של קרל תחבושת במפשעתו. טינקר חתך את איברי מינו של קרל וחיבר אותם לגרייס והוא חתך את שדיה.
טינקר מגיע לחדרי ההצצה, מתנשק עם הרקדנית והם עושים אהבה. הם מתוודים על אהבתם זה לזו וטינקר בוכה.
קרל וגרייס יושבים בחלקת הבוץ. היא לובשת את בגדיו והוא לובש את הבגדים של רובין, שהיו בעבר של גרייס. העכברושים מכרסמים את פצעיהם. קרל בוכה וגראם גרייס מחייך.
אודות ההפקה.
הצגת הבכורה של "מטוהרים" התקיימה בתיאטרון רויאל קורט, לונדון, ב-30 באפריל 1998, בבימויו של ג'יימס מקדונלד. זו הייתה ההפקה היקרה ביותר בהיסטוריה של תיאטרון הרויאל קורט שרה קיין גילמה את דמותה של גרייס במהלך שלוש ההצגות האחרונות, מכיוון שהשחקנית המקורית נפצעה.
כתיבת המחזה.
קיין כתבה את המחזה אחרי שקראה את טענתו של רולאן בארת ש: "להיות מאוהב זה כמו להיות באושוויץ."
ישנה סברה שטינקר נקרא על שמו של ג'ק טינקר, כתב העיתון הבריטי דיילי מייל, שכתב ביקורת שלילית על הצגת "ארורים", המחזה הראשון שקיין כתבה. כותרת הביקורת הייתה "הילולה מבחילה של זוהמה" (this disgusting feast of filth), אולם שרה קיין לא אישרה זאת בשום מקום.
הפיגוע בשוק מחנה יהודה 1997
יצחק כץ (מנהל)
יצחק כץ (כ"ץ) (19 במאי 1901 – 1991) היה מנהל, פעיל ציבור ומבקר אמנות ישראלי.
ביוגרפיה.
יצחק כץ נולד בשנת 1901 במִיקוֹלַאיִיב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) במשפחה מרובת-ילדים, בנם של רייזל לבית קוסובסקי ואברהם כץ, בעל מתפרה. אביו, שהוסמך לרבנות בצעירותו, יצא בבגרותו לתרבות הכללית. בית המשפחה היה מסורתי, והייתה בו התעסקות רבה באמנות ובציונות. ב-1906 עזבה המשפחה את רוסיה והגיעה לעיר אלכסנדריה שבמצרים, שם פתח אביו מתפרה וייסד אגודת תיאטרון יידיש. ב-1912 עברה משפחתו לקהיר, והוא נותר באלכסנדריה אצל אחותו הנשואה, ולמד בבית הספר התיכון ע"ש הברון דה מנשה שבהנהלת אליהו ענתבי (אחיו של אלברט ענתבי) (יחד איתו למד בבית הספר אהרון רוזנפלד, לימים מחלוצי הספנות העברית בארץ). בערבים למד ציור. עם תום לימודיו עבר לקהיר. שם עבד בעבודות שונות, ובמקביל כתב שירים וכן מחזה שהוצג בתיאטרון גרין. הוא תכנן לנסוע לפריז עם תום המלחמה ללמוד ספרות ותולדות האמנות, אך בדצמבר 1919 הגיעה לעיר בת-שבע בת אפרים צבי חרל"פ מרחובות, והשניים היו לזוג. כששבה לרחובות, באביב 1920, עלה עִמה. הוא התגורר בירושלים, שם עבד כפקיד ממשלתי. כעבור מספר חודשים השניים נישאו, וכץ עבר לעבוד כמזכיר סוכנות הנסיעות "פלשׂתיין אקספרס" מיסודו של בנק אפ"ק. על רקע קרבתו לענייני ספרות, התיידד עם בעלי חנות הספרים וההוצאה "תרבות" (לימים "מצפה"), יהושע צ'צ'יק, יוסף שרברק ומרדכי ניומן, וכץ התוודע לבוהמה הספרותית והאמנותית של ירושלים. בין ידידיו הקרובים מאז היה הצייר ראובן רובין.
בסוף שנת 1923 עבר עם אשתו, בתם וגיסתו לתל אביב הקטנה, שם התגוררו בבית יש"י אדלר ברחוב אחד העם. ביתו של כץ היה מקום מפגש לבוהמה התל אביבית בשנות ה-20 וה-30.
ב-1924 התפטר מעבודתו ב"פלשׂתיין אקספרס" והיה מובטל לזמן-מה, עד שבאפריל 1925 הציע לו אליעזר הופיין את תפקיד מזכיר לשכת המסחר המחוזית של יפו (לימים לשכת המסחר תל אביב), וכץ מילא תפקיד זה עד 1952.
ב-1928, כשהתמנה מאיר דיזנגוף (חבר ועד לשכת המסחר) לקונסול כבוד של בלגיה לתל אביב, יפו והדרום, הציע לכץ לנהל את הקונסוליה כ"קנצלר-כבוד" של בלגיה, והוא כיהן בתפקיד זה עד 1936. מאז היה כץ מעורב באופן אינטנסיבי בפעילותו של דיזנגוף ובפיתוח מוסדות כלכלה ותרבות בעיר. כמו כן, היה פעיל במוסדות היישוב – ב"הגנה", בוועד קרן היסוד, בכופר היישוב ובמגבית ההתגייסות.
היה חבר ועדות מסחריות רבות. ממארגני "יריד המזרח". מראשית שנות ה-30 ועד סוף ה-40 ייצג את הארץ במשלחות מסחריות רבות לאירופה. ב-1950–1951 כיהן כנספח כלכלי ומסחרי בצירויות ישראל בצרפת ובמדינות בנלוקס. עוטר בתואר אביר מסדר הכתר של בלגיה (Chevalier de l'Ordre de la Couronne).
בשנים 1953–1954 כיהן כמנהל המחלקה הכלכלית של הסוכנות היהודית.
כיהן כמזכיר לענייני תרבות בשגרירות ישראל בצרפת.
היה מראשוני אוניברסיטת תל אביב ובשנות ה-50 וה-60 כיהן כמנהל אדמיניסטרטיבי של הפקולטות למשפט ולמדעי החברה בה.
במקביל לפעילותו הכלכלית והניהולית, החל בשנות ה-20 פרסם כץ ביקורות אמנות בכתבי העת והעיתונים העבריים בארץ. יגאל צלמונה תיאר את כץ כ"איש התרבות הראשון שלחם את מלחמת האמנות המודרנית" בארץ ישראל. במאמרו ב"תיאטרון ואמנות" בשנת 1925, ביקש כ"ץ להציב את האמנות הארצישראלית ה"מודרנית" כאנטי תזה לציור הגלותי, המבוסס על איקונוגרפיה תנ"כית. על האמנים, טען כ"ץ, "לשאוב מן ההווה במזרח ובמערב".
כץ נפטר בשנת 1991. עזבונו, המכיל כתבים שלו וכן מכתבים וכתבים של ציונה תג'ר, ישראל פלדי, אריה לובין, אביגדור המאירי ואחרים, נמצא באוסף מרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל.
משפחתו.
כץ היה אב לשתיים. בתו עליזה נישאה ליגאל גרא, בנו של גרו גרא (קרישבסקי) ואביו של אהוד גרא; בתו צפורה (ציפה) נישאה לדניאל (דני) גוב, נכדו של ד"ר חיים חיסין.
נכדו, בנה של ציפה, הוא גידי גוב. אחיו, מרדכי (מישל), היה נשוי לציירת ציונה תג'ר והיה אביו של אברהם כ"ץ-עוז.
Rick Lavoie
Richard Lavoie
ריצ'ארד לבוי
Good Morning America
צ'ארלס אנתוני דין
צ'ארלס אנתוני דין (באנגלית: Charles Anthony Deane; 1796–1848) היה ממציא אנגלי, מחלוצי הנדסת הצלילה, שפיתח יחד עם אחיו ג'ון דין את קסדת הצלילה השימושית הראשונה.
קורות חייו.
צ'ארלס דין נולד בדפטפורד שליד לונדון. הוא למד בבית הספר הימי Royal Hospital School בגריניץ' (שבבנייניו לשעבר שוכן כיום המוזיאון הימי הלאומי). עם סיום לימודיו עשה שנים אחדות כמלח באוניות חברת הודו המזרחית הבריטית, ואחר כך התקבל לעבודה כ במספנה קטנה בעיר הולדתו. זמן מה לאחר תחילת עבודתו, בנובמבר 1823, רשם פטנט ל"קסדת עשן" (smoke helmet) לכיבוי שריפות במדורים סגורים ואפופי עשן. ב-1824, שבועות אחדים אחרי שהגיש את המפרט הטכני והשרטוטים של המצאתו, מכר את זכויות הפטנט לבעלי המספנה, אדוארד ג'ורג' בארנרד, תמורת 417 לירות.