מדי יום רביעי, מתקיימות "הפגנות יום רביעי" מול שגרירות יפן בסיאול, בהשתתפות נשות הניחומים שעדיין בחיים, ארגוני נשים, קבוצות חברתיות אזרחיות, קבוצות דתיות ואנשים פרטיים. ההפגנות מתקיימות בתמיכתה של "המועצה הקוריאנית למען הנשים שגויסו לעבדות מינית צבאית על ידי יפן". ההפגנה הראשונה התקיימה ב-8 בינואר 1992, בעת ביקורו של ראש ממשלת יפן, קיאיצ'י מיזאווה, בקוריאה הדרומית. בדצמבר 2011, הוצב פסל של אישה צעירה מול בניין השגרירות לכבוד נשות הניחומים, לרגל הפגנת יום רביעי ה-1000. ממשלת יפן בקשה פעמים רבות מממשלת קוריאה הדרומית להסיר את הפסל, אך נענתה בשלילה.
בית השיתוף.
בית השיתוף, הוא בית לנשות הניחומים שעדיין בחיים. הבית הוקם ביוני 1992 באמצעות כספים שגויסו על ידי ארגונים בודהיסטים ועל ידי קבוצות חברתיות שונות. בית השיתוף מכיל את "המוזיאון לעבדות המינית על ידי הצבא היפני", שמטרתו להפיץ את האמת על ההשפלה הברוטלית של הצבא היפני כלפי נשות הניחומים וכדי לחנך את הדורות הבאים ואת הציבור.
ארכיונים.
כמה מנשות הניחומים שנותרו בחיים, כמו קאנג דוק קיונג, קים סון דוק ולי גונג ניאו, הנציחו את סיפורן האישי באמצעות ציורים המוצגים בארכיון ויזואלי. מנהל המרכז למדיה אסיאתית-אמריקנית, דאי סיל קים-גיבסון, יצר עבור נשות הניחומים ארכיון סרטים בסיועם של סטודנטים. ארכיונים ויזואליים פמיניסטים קידמו את הסולידריות בין הקורבנות לבין הציבור. הארכיון מהווה מקום לימוד חי בנושא הכבוד לנשים ולזכויות האדם על ידי קירוב בין אנשים למרות פערי הגילים, השוני המגדרי, הגבולות הלאומיות והשקפות העולם.
הפיליפינים.
בפיליפינים, נשות הניחומים שעדיין בחיים מאוגדות בקבוצות שונות. בדומה לחברותיהן בקוריאה, הן מכונות Lolas (סבתות). קבוצה אחת, הנקראת "Lila Pilipina" (הליגה לנשים פיליפיניות), החלה את פעולתה ב-1992 והיא חלק מארגון הנשים השמאלני GABRIELA. ארגון נוסף הוא "Malaya Lolas" (הסבתות החופשיות) והוא דורש התנצלות פומבית מממשלת יפן. קבוצות אלו נקטו בצעדים משפטיים כנגד יפן, ולאחר מכן כנגד ממשלת ארצן כדי שתתמוך בתביעתן.
קבוצות אלו מפגינות פעמים רבות מול שגרירות יפן במנילה, או מוסרות את עדויותיהן באוזניהם של תיירים יפנים המגיעים למנילה. בדומה למקבילותיהן בקוריאה, מפעילות נשות הניחומים בפיליפינים בית משלהן ובו נאספים העדויות שלהן. שתיים מתוכן פרסמו אוטוביוגרפיות.
טאיוואן.
מאז שנות התשעים, העלו נשות הניחומים הטאיוואניות שנותרו בחיים את סיפוריהן לתודעה הציבורית של החברה הטאיוואנית. הן זכו לתמיכה של פעילות למען זכויות הנשים ושל קבוצות אזרחיות. עדויותיהן וזיכרונותיהן תועדו בעיתונות בספרות ובסרטים תיעודיים.
טענותיהן של נשות הניחומים הטאיוואניות גובו על ידי המוסד להצלת נשים של טאיפיי, ארגון ללא כוונת רווח המסייע לנשים הסובלות מאלימות פיזית ומינית. הארגון מעניק סיוע משפטי ופסיכולוגי לנשות הניחומים הטאיוואניות וכן מסייע לגביית עדויות ומבצע מחקרים אקדמאים בנושא. ב-2007 היה ארגון זה אחראי לקידום המודעות לנושא בחברה, לקיום מפגשים באוניברסיטאות ובבתי הספר התיכוניים שבמסגרתם מסרו נשות הניחומים את עדויותיהן באוזני הסטודנטים והציבור הרחב. המוסד להצלת נשים של טאיפיי קיים תערוכות שנתנו לנשים את ההזדמנות להשמיע את קולן בטאיפיי, אך גם במוזיאון נשים אקטיבי לשלום ומלחמה הממוקם בטוקיו.
הודות למודעות בחברה הטאיוונית ולסיועו של המוסד להצלת נשים, זכו נשות הניחומים הטאיווניות לגיבוי ממשלתן, שבהזדמנויות רבות דרשה מיפן להביע התנצלות ולפצות אותן. בנובמבר 2014, זכה הסרט התיעודי "שירת קנה הסוף", בבימויו של וו סיו צ'ינג ובהפקת המוסד להצלת נשים, בפרס פנדת הזהב הבינלאומי.
תמיכה בינלאומית.
עניינן של נשות הניחומים זוכה כבר זמן רב לתמיכה מצדן של מדינותיהן וארגונים כמו אמנסטי אינטרנשיונל, מובילים מערכות בארצות בהן הממשלות עדיין לא הביעו את תמיכתן בעניינן של נשות הניחומים, כמו אוסטרליה, או ניו זילנד. התמיכה בנשות הניחומים בארצות הברית ממשיכה להתרחב, במיוחד לאחר שב-30 ביולי 2007, הועברה החלטה 121 של בית הנבחרים של ארצות הברית, הקוראת לממשלת יפן לתקן את המצב וללמד במוסדות החינוך שלה את העובדות ההיסטוריות הנכונות. ביולי 2012, גינתה מזכירת המדינה של ארצות הברית דאז, הילרי קלינטון, תומכת נלהבת בעניינן של נשות הניחומים, את השימוש בלשון הנקייה במונח "נשות ניחומים" למה שלדעתה אמור להיקרא "שפחות מין בכפייה". הבית הלבן ממשיך להביע את הצורך בכך שיפן תעשה יותר כדי להתייחס לנושא. בנוסף, האנדרטאות שהוקמו בניו ג'רזי ב-2010 ובקליפורניה ב-2013, מראות את התמיכה בנושא שהפך לסוגיה בינלאומית.
ב-2014 קיים האפיפיור פרנציסקוס, פגישה עם שבע נשות ניחומים לשעבר בקוריאה הדרומית. באותה שנה, קראה ועדת האו"ם לביעור האפליה הגזעית ליפן "לסיים את החקירות בנוגע להפרת הזכויות של נשות הניחומים על ידי הצבא ולהעמיד לדין את האחראים ולהגיע לפתרון מקיף וסופי בנושאים אלו". נציבת האו"ם לזכויות האדם, נאווי פילאי הביעה גם היא את תמיכתה בנשות הניחומים מספר פעמים.
ענבל לבבי
ענבל לבבי (נולדה ב-12 בינואר 1984) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה. היא אלופה ושיאנית המכביה, בעלת 4 מדליות מהן 3 זהב.
ביוגרפיה.
לבבי גדלה בקיבוץ גבעת חיים איחוד. היא החלה להתאמן בגיל 11 והתאמנה בקבוצת הפועל עמק חפר. בגיל 13, התאמנה בהדרכתו של המאמן הלאומי לאוניד קאופמן בפנימיית המחוננים בווינגייט ולאחר שסיימה את לימודי התיכון נסעה לארצות הברית ללמוד ולהתאמן במכללת מרילנד.
גמר אליפות אירופה לנוער.
באליפות אירופה בשחייה לנוער, שנערכה בדנקרק, צרפת, ביולי 2000 סיימה לבבי במקום שמיני בשלב הגמר במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 5:02.28 דקות ובמקום שביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:58.09 דקות ביחד עם ורד בורוכובסקי, רותם פלד ומאיה פינקלר.
אלופה ושיאנית המכביה ה-16.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-16 שנערכו בווינגייט ביולי 2001 זכתה לבבי במדליית זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא מכביה חדש של 2:22.92 דקות.
אלופת ישראל.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 2001 זכתה לבבי בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:43.80 דקות. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 2:19.22 דקות, אחרי אניה גוסטומלסקי (2:18.71 דקות).
חצי גמר אליפות אירופה.
באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה בשנת 2002 סיימה לבבי במקום 14 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:19.21 דקות. בשלב המוקדמות, היא קבעה שיא אישי חדש של 2:18.71 דקות, במקום 19 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:21.25 דקות ובמקום 20 במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 2:23.28 דקות.
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט אותה שנה זכתה לבבי ב-4 מדליות, זהב ו-3 כסף. מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 4:58.72 דקות, לפני עדי ביכמן ממכבי קריית אונו (5:06.78 דקות) ותמר שושן מהפועל ירושלים (5:08.08 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 29.64 שניות, אחרי ורד בורוכובסקי ממכבי אשדוד (27.67 שניות) ולפני טל שפייזר מהפועל ירושלים (29.90 שניות), במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:43.92 דקות, אחרי מירב שיקלר ממכבי קריית אונו (2:40.64 דקות) ולפני מונה מירון מהפועל תל אביב (2:48.29 דקות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:23.17 דקות, אחרי ורד בורוכובסקי (2:18.95 דקות) ולפני סיגל סימסולו מבני הרצליה (2:29.19 דקות).
בתחרות שנערכה בברצלונה, ספרד ביוני 2003 קבעה לבבי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא אישי חדש של 2:20.14 דקות. שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקנה שבצרפת היא קבעה במשחה ל-400 מטר מעורב אישי שיא אישי חדש נוסף של 4:53.54 דקות.
אליפות העולם.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ביולי אותה שנה היא סיימה במקום 26 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:19.47 דקות ובמקום 24 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:54.31 דקות. שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה באוגוסט היא זכתה ב-4 מדליות 3 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:22.47 דקות, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:58.62 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם מאיה מנדל, שונית קריאף ועמית עברי בשיא ישראלי חדש לאגודות של 4:04.54 דקות. מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:20.22 דקות, אחרי דנית קמה ממכבי קריית אונו שקבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 16 - 18 של 2:18.06 דקות ואניה גוסטומלסקי ממכבי חיפה (2:20.06 דקות).
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט אותה שנה זכתה לבבי בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:22.47 דקות, לפני לי ראובני מבני הרצליה (2:27.29 דקות) וסיגל סימסולו (2:29.01 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:58.62 דקות, לפני עדי ביכמן (5:03.81 דקות) ותמר שושן (5:08.03 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף יולי 2004 זכתה לבבי במדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 27.88 שניות, אחרי מאיה פינקלר (26.44 שניות) ואניה גוסטומלסקי (26.65 שניות).