גזע הבניסטריופסיס קאפי הוא המרכיב הבסיסי והנפוץ ביותר בשיקוי האיוואסקה. הוא מכיל בטא־קרבולינים המשרים רגיעה היפנוטית, משמשים כנוגדי דיכאון, המעכבים את פעולת האנזים מונואמין אוקסידאז (MAO) ומגבירים סף ראייה. הצמחים הנוספים שנהוג לשלב בשיקוי מכילים דימתילטריפטאמין (DMT), סם פסיכדלי המעורר הזיות ומשנה תודעה. השילוב בין הצמחים הוא סינרגטי ומאפשר מצב הזייתי מתמשך אשר לא מתקבל מכל אחד מהם בנפרד. התגובה מתחילה כחצי שעה לאחר שתיית המשקה ונמשכת לרוב כארבע עד שש שעות.
אנשים ששתו איוואסקה מדווחים על תחושות של שביעות רצון, שמחה, ורגיעה ביחס למצבם לפני צריכת הסם. המשקה מאפשר, לטענת המשתמשים בו, כניסה למציאות קסומה, הכוללת חזיונות (אימתניים לעיתים) שיופיים עולה על כל דמיון, תובנות אינטלקטואליות עמוקות וחוויות רוחניות ומיסטיות, המקנות תחושה של גילוי סודות היקום והבנת משמעות הקיום האישי.
שיקוי האיוואסקה נמצא בשימוש מימי קדם בקרב הילידים ברחבי האמזונס העליון, לצורכי פולחן וריפוי. שתיית המשקה מאפשרת גישה לעולם הרוחני של החזיונות או המיתולוגיה, המאפשר התגלות, ברכה, ריפוי ונחמה אונטולוגית. השימוש בשיקוי מקובל בעיקר בטקסים שמאניים וכן כסקרמנט בדתות סינקרטיות כמו הסנטו דיימי והאוניאו דו וג'טאל (União do Vegetal או UDV). באופן מסורתי, הסם משמש גם למטרות רפואיות ולגמילה מסמים. האיוואסקה הוא משקה מר חמוץ, מעורר תחושות של גועל ולעיתים גורם להקאות, ותגובות גופניות ותודעתיות שונות, שכוללות חזיונות בהירים, עם עלילה עשירה ומורכבת, הזיות תחושתיות, כולל תובנות אישיות, רעיונות אינטלקטואליים, תגובות רגשיות וחוויות רוחניות ומיסטיות עמוקות. יתר על כן, איוואסקה מפגיש את המשתמש בו עם מה שנחווה כמציאות אחרת. המשתמש עשוי לחוש כי הוא מקבל גישה למקורות ידע חדשים וכי המסתורין והאמיתות האולטימטיביות של היקום נחשפות בפניו. כל זה משולב לעיתים קרובות עם מה שהמשתמשים מתארים כמפגש עם האלוהי. במישור הפילוסופי, החוויות כופות על מתנסים רבים, השקפת עולם מטאפיזית כוללנית. המציאות נתפסת כמכוננת על ידי ישות לא־חומרית – מעין תודעה קוסמית או אלוהית, שממנה נגזרת התודעה האנושית האינדיבידואלית. המשתתפים מודעים לכך שהחזיונות נגרמים מהמשקה, והם בדרך כלל נעלמים כאשר העיניים פקוחות או כאשר תשומת הלב מופנית לרמזים חיצוניים. כך שהיכולת של הפרט לקיים אינטראקציה עם סביבתו נשמרת באופן משמעותי.
השימוש באיוואסקה רווח במיוחד באגן האמזונס, בקרב יותר משבעים קבוצות אתניות שונות ומוכר ביותר משבעים שמות, (כמו: קאפי, יאגה, נאטם, הואסקה, דיימי, וג'טאל), חלקם בהתאם לצמחים השונים המשמשים לשיקוי. בעולם המערבי מופק המשקה כתרופה ומוכר בשם .
היסטוריה.
ראשית השימוש באיוואסקה לוט בערפל וידוע רק מהסיפורים המיתולוגיים. קשה לאתר עדויות ארכאולוגיות לשימוש באיווסקה בגלל התכונות האורגניות המתכלות של הצמחים, אך ממצאים ארכאולוגיים של כלים שונים מעידים שכבר בשנים 1500 – 2500 לפנה"ס השימוש בסמים הלוצינוגניים היה מוכר בצורה נרחבת באזור אקוודור. בשנת 2019, נמצאו בדרום מערב בוליביה שאריות אורגניות מצרור פולחני, שתוארך לשנת 1000 לספירה, שהכילו רכיבים של איוואסקה.
במאה ה־16, מיסיונרים מספרד נתקלו לראשונה בילידים באגן המערבי של האמזונס (פרו ואקוודור המודרנית) שהשתמשו באיוואסקה; הם תיארו זאת כ"עבודת השטן" או כאמצעי רב עוצמה לתקשר עם השטן המרמה את הפרט עם הזיות. השמאניזם, ככלל, לא התקבל בברכה על ידי הפולשים הקולוניאליים, ספרדיים ופורטוגזים, ובשנת 1616 הכנסייה הקתולית אסרה על שימוש בצמחים הלוצינוגניים על ידי אוכלוסיות ילידים, והענישה אותם בעינויים או במוות.
יש המשערים כי ה"מקור" של האיוואסקה, כפי שהוא מוכר היום, הוא מהשפלה הצפון מערבית של האמזונס סביב נהר נאפו, והוא כנראה התגלה על ידי אוכלוסיות טוקאנויות מערביות או קודמותיהן. מהם הוא הופץ לעמים אחרים בצפון מערב אמזוניה לפני כשלש מאות שנה, אך אין ודאות עד כמה השימוש בו היה נפוץ בקרב הילידים. גורם מדרבן בהפצת השימוש באיוואסקה הייתה תעשיית הגומי שהביאה פועלים רבים לאזור בסוף המאה ה-19. אלה הסתייעו במרפאים המקומיים שהשתמשו באיוואסקה לטיפול במחלותיהם. מקרב פועלי גומי אלו צמחו במאה ה-20 שלוש דתות האיוואסקה הברזילאיות.
בשנת 1851 הבוטנאי ריצ'רד ספרוס (), הגדיר את צמח האיוואסקה ונתן לו את שמו הבוטני. מאז יש דיווחים אתנוגרפיים על המאפיינים המשכרים של המשקה ובהמשך החל מחקר של המרכיבים הכימיים של הצמחים מהם מכינים את המשקה והשפעותיהם. מחקר זה קיבל תנופה במהלך המאה ה־20 ונמשך ביתר שאת עד ימינו. במהלכו נחשפו הממצאים הפרמקולוגיים שמסבירים את ההשפעות ההלוצינוגניות של האיוואסקה. מרבית המחקרים המדעיים על איוואסקה מתחלקים לשתי קטגוריות. הראשון הוא זה של מדעי הטבע: בוטניקה ואתנובוטניקה, פרמקולוגיה, ביוכימיה ופיזיולוגיה מוחית. הקטגוריה השנייה היא זו של מדעי החברה – בעיקר אנתרופולוגיה ופסיכולוגיה.
פרופסור ריצ'רד אוונס שולטס (), מי שנחשב לאבי האתנובוטניקה המודרנית, נחשב לסמכות הגדולה ביותר בהיסטוריה על השימוש החוצה תרבויות באיוואסקה. הוא עשה יותר מכל אדם אחר כדי להביא את האיוואסקה לתשומת לבם של המדענים. שולטס בילה שבע עשרה שנים בחקר האמזונס העליון בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה־20, ביקר בשבטים שונים שמשתמשים באיוואסקה, צפה בקפידה והקליט את השימוש באיוואסקה וצמחים אחרים. האחים טרנס ודניס מק'קנה (), הקנו לאיוואסקה פופולריות לאחר שפרסמו את חוויותיהם בשימוש בסם.
במאה ה־20 צצו בברזיל מעל שמונה תנועות דתיות מודרניות המבוססות על השימוש באיוואסקה, בדרך כלל בהקשר אנימיסטי שעשוי להיות שמאני ואחרות, שמשולבות בנצרות הקתולית ובאמונות אפרו־ברזילאיות. המפורסמות ביותר הן סאנטו דיימי וה־UDV. בטקסים הדתיים של סאנטו דיימי ו־UDV יש לאיוואסקה תפקיד מרכזי. השיקוי נחשב להוויה אלוהית, מקור החיים או אפילו האל עצמו. מייחסים לה חיוניות ובריאות וכן יש בה את כל הידע והחוכמה העליונה. הסינקרטיזם הניכר בדתות האיוואסקה הברזילאיות יצר מערכת חדשה של טקסים, דת ותרבות הקשורים לשימוש באיוואסקה. יצירת דתות אלה מיסדה למעשה את השימוש באיוואסקה ותרמה לגלובליזציה של השימוש בו. ואכן בהמשך, גם בארצות הברית ואירופה הופיעו קבוצות דתיות חדשות המשתמשות באיוואסקה לצורכי פולחן.
בעשורים האחרונים השימוש באיוואסקה זכה לפרסום על ידי סופרים ומחברים שונים וכמה מערביים חברו לשמאנים באזורי יער האמזונס ויצרו תיירות איוואסקה שמכוונת לטיפול רוחני בסם. לטענתם הם מסוגלים לרפא מחלות נפשיות ופיזיות ומאפשרים תקשורת עם עולם הרוח. כיום ניתן למצוא שימוש באיוואסקה ברבים מהמרכזים העירוניים הגדולים ברחבי העולם.
מחקר אנתרופולוגי ושימושים טקסיים.
מלכתחילה השימוש באיוואסקה היה בטקסיים שבטיים ויש לו חשיבות רבה בחייהם של הילידים הדרום אמריקאים גם היום. במזרח פרו, אנשי רפואה נוטלים את התרופה לצורך אבחון וטיפול במחלות, ובשנת 2008, איוואסקה הוכרז כמצרך מורשת תרבותית של פרו, בשל השימוש הקדום בו כתרופה מסורתית. בקולומביה ובברזיל התרופה משמשת בטקסים דתיים ששורשיהם במיתולוגיה השבטית. למשל, בטקס יורופארי – טקס ההתבגרות – המפורסם של הילידים הטוקאנים של קולומביה באמזונס, התרופה ניתנת כדי לחזק את אלה שחייבים לעבור את המסע הכואב ביותר המהווה חלק מהטקס.
ההשתכרות מהסם, בקרב הילידים הללו, נחשבת כמייצגת חזרה למקורם של כל הדברים: המשתמש "רואה" אלים שבטיים ואת תהליך יצירת היקום, האדם ובעלי החיים. חוויה זו משכנעת את הילידים באמיתות האמונות הדתיות שלהם, משום שהם "ראו" את כל מה שעומד בבסיסם. מבחינתם חיי היומיום הם לא אמתיים, ומה שהסם מעלה הוא האמת לאמיתה.
בעבר שימש האיוואסקה בקבלת כל ההחלטות העיקריות של שבט, בין אם לאיתור החיות לציד או אפילו סיבה להכרזת מלחמה. הילידים האמינו כי השיקוי מאפשר לראות מקומות רחוקים ולנבא את העתיד. גם כיום, איוואסקה הוא התכשיר הבסיסי של שמאנים באזור כולו. השיקוי מאפשר לשמאן לראות את פנימיותם של מטופליו, ובזכות זאת לבסס את האבחנה; כמו כן, המשקה מביא את השמאן במגע עם ישויות חכמות וגורמים מנחים שמעבירים מידע לשמאן לגבי הטיפול המתאים. בנוסף, יש המאמינים שאיוואסקה מאפשר לשמאן להיות בקשר עם הרוחות – יצורי עולמות אחרים ומתים. עבור רבים, איוואסקה אינו רק שיקוי או צמח אלא גם ישות בעלת איכויות מיוחדות, ייחודיות או אפילו אלוהות.
היוואסקה וצמחים קדושים אחרים נחשבים בקרב כמה קבוצות ילידים כמקדמי סדר חברתי. הם מקנים את אורח חייהם ואת הכללים שלפיהם הם צריכים לחיות. מסייעים במניעת התנהגות אנטי חברתית, משפרים את רווחתם ובריאותם. מקדמים ברכישת הידע ומשפרים את כישוריהם בעיסוקיהם ותפקידיהם השונים. כמו כן מלמדים אותם כיצד לחשוב היטב תוך חיבור בין הגוף, הרגשות והאינטלקט בהתאם להתגלות שהם חווים במהלך הטרנס. בקרב מאמיני UDV נהוג לחשוב כי שתייה חוזרת ונשנית של איוואסקה מטפלת בהיגיינה הנפשית. נוצר תהליך בו תודעתו של האדם עוברת סדרה של "מסננות" אשר מסננות תפיסות שגויות, חולשות אנוכיות ומחשבות לא ראויות, מכשולים שיש להתעלות עליהם בדרך אל האור האמיתי.