עקב קרבתו הגנטית של השימפנזה המצוי לאדם, הוא עלול להידבק ברבות מן המחלות הזיהומיות הפוגעות בבני-אדם ומופצות על ידיהם, כמו אבולה, שיתוק ילדים, שחפת, אבעבועות רוח, דלקת ריאות, שפעת והצטננות. מגפות של מחלות אלו פוגעות באחוז ניכר של אוכלוסיית השימפנזה המצוי ועלולות להשמיד קהילות שלמות. בפארק גומבה, אזור המחקר של ג'יין גודול, מגפת שיתוק ילדים (פוליו) קטלה חלק ניכר של הגורים בלהקת השימפנזים המקומית בשנת 1966, והותירה רבים מן הבוגרים כנכים. מגע הדוק יותר ויותר עם בני-אדם, חלקם תיירים מיבשות אחרות, עלול להגדיל את הסיכון להדבקה במחלות כאלו. מגפות עלולות לעבור גם בכיוון ההפוך - על פי השערה מקובלת HIV-1, הצורה הנפוצה יותר של נגיף ה-HIV הגורם לאיידס בבני-אדם, התפתח מנגיף דומה ופחות אלים שמקורו בשימפנזים מצויים, וקרוב לוודאי עבר לבני-אדם דרך אכילת בשר-ציד נגוע.
תקיפת בני אדם.
שימפנזים מצויים בוגרים הם חיות-בר חזקות ומסוכנות, ומתועדות תקיפות קטלניות שלהם על בני-אדם, אף כי נדירות בהרבה מתקיפות אדם על ידי מינים אחרים של חיות בר באפריקה, כגון תנינים, אריות והיפופוטמים. במרבית שטחי המחיה שלהם באפריקה שימפנזים מצויים חוששים מאוד מבני-אדם ומשתדלים להימנע מקרבתם, אך השימפנזים המעטים שאיבדו חשש זה עלולים לתקוף בעיקר ילדים קטנים ותינוקות, אותם הם צדים כפי שהם צדים גורים של מיני קופים. בפארק גומבה זכר גדול-גוף ותוקפני במיוחד מן הלהקה שחקרה ג'יין גודול חטף וטרף תינוק, שאותו נשאה אם צעירה מילידות המקום למרות האיסור על הכנסת ילדים לפארק. אותו זכר גם תקף פעם את גודול עצמה.
אצל שימפנזים בשבייה, מקרה מפורסם במיוחד אירע בקונטיקט בשנת 2009 כאשר זכר בוגר שהוחזק כחיית מחמד תקף את ידידת המשפחה וגרם לה מומים קשים מאוד ונזק מוחי, עד שנורה לבסוף למוות בידי שוטר. נראה שהשימפנזה היה תחת השפעת אלפראזולאם, תרופה נגד חרדה שבבני אדם עלולה לגרום לתופעות לוואי של הזיות.
בתרבות הפופולרית.
שימפנזים מצויים רבים השתתפו ועדיין משתתפים במופעי קרקס, מופעי רחוב, סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה, בעיקר שעשועונים ותוכניות אירוח שונות. כמעט תמיד הם מגלמים תפקיד ארכיטיפי של דמויות קומיות וליצנים המשעשעים את הקהל בהעוויות פנים וחיקוי פעולות אנושיות, לעיתים קרובות כשהם לבושים בבגדי אדם. המשתתפים במופעים אלו הם כמעט תמיד גורים וצעירים, שהם קטני-גוף, ידידותיים וחמודים למראה. דוגמה מפורסמת היא דמותו של צ'יטה בסרטי טרזן, שגולם החל משנות ה-30 על ידי שורה של שחקנים שימפנזים. ארגוני זכויות בעלי חיים וארגוני שימור מתנגדים לשימוש זה משום שמקור השימפנזים לעיתים קרובות בסחר הבלתי-חוקי באפריקה, שבו צדים את האמהות למאכל ומוכרים את הגורים כחיות מחמד. כאשר השחקנים השימפנזים מתבגרים הם נעשים מסוכנים וקשים לשליטה, ותכופות מסיימים את הקריירה שלהם בגני-חיות.
מדע בדיוני הוא מן הסוגות הספרותיות והקולנועיות המעטות שבהן דמויות שימפנזים אינן מתפקדות כליצנים, אלא משחקות תפקיד משמעותי בעלילה. הדוגמה הראשונה הייתה כנראה נובלה של רוברט היינליין מ-1949, שבה שימפנזה שהאינטליגנציה שלו פותחה באמצעות הנדסה גנטית תובע טיפול טוב יותר. הנושא של קופי-אדם בעלי אינטליגנציה אנושית פותח ברומן של פייר בול משנת 1964 "כוכב הקופים", שזכה לגרסאות קולנועיות רבות. בגרסה מ-2001 משחקת הלנה בונהם קרטר שימפנזה תבונית, וב, שהעלילה שלה מושפעת מן הניסויים הבלשניים בקופי אדם, משחק אנדי סירקיס את דמותו של השימפנזה המהונדס גנטית "סיזר". ברומן הבדיוני חסד אלוהים משנת 1982 מתאר ברנרד מלמוד על רקע חורבנו של המין האנושי את גורלו של האדם האחרון על פני כדור הארץ, המנהיג קהילה לומדת ומשגשגת של שימפנזים, ואף מקים משפחה עם השימפנזית היחידה בחבורה. ברומן "מלחמת הרימום" של דייוויד ברין, שזכה בפרס הוגו לשנת 1988, אחד הגיבורים הראשיים הוא השימפנזה המהונדס גנטית פייבן בולגר, ששמו הפרטי נקרא על שם אחד השימפנזים של פארק גומבה בספריה של ג'יין גודול.
שימפנזה ננסי
השימפנזה הננסי (בּוֹנוֹבּוֹ, שם מדעי: "Pan paniscus") הוא אחד משני המינים בסוג שימפנזה.
גילוי ומשמעות השם.
חוקר האנטומיה הגרמני נחשב כמי שהבחין לראשונה בייחודו של הבונובו ב-1928, כשחקר גולגולת שהובאה מקונגו לבלגיה ונחשבה כשייכת לשימפנזה מצוי צעיר. שוורץ פרסם את גילויו ב-1929, וקבע שמדובר בפרט בוגר שמבנה גולגולתו קטן. ב-1933 פרסם הרולד קוליג', חוקר אנטומיה אמריקאי, תיאור מפורט של בונובו והעלה אותו לדרגת מין טקסונומי נפרד, השייך לסוג הטקסונומי שימפנזה ("Pan").
משמעות שמו המדעי של הבונובו, "Pan paniscus", היא "קטן". בניגוד לשם, משקלם של הבונובואים זהה לתת-מין הקטן בשימפנזים.
תיאור המין.
המין נפוץ ביערות גשם וביערות טרופיים יבשים, בנחלות מבודדות שבצידו הדרומי של האגן המרכזי של הנהר קונגו. הבונובו נצפו בנחלות של 29-14 קמ"ר, אך מידע זה הוא מתצפית בקבוצות אורגניות ולא ממחקר שיטתי שנועד לקבוע את גבולות הנחלה.
רגליהם של הבונובו ארוכות, ראשם קטן וכתפיהם צרות. מצחם גבוה, פיהם אדמדם ובולט על רקע פנים שחורות וארוכות, אוזניהם קטנות ואפם רחב כשל הגורילה. גובהם הממוצע הוא 111 ס"מ בנקבה ו-119 ס"מ בזכר, כשני שלישים מגובהו של אדם ממוצע. משקל הגוף אצל הזכרים 37 – 61 ק"ג (45 בממוצע) ואצל הנקבות 27 – 38 ק"ג (33.2 בממוצע). שיערם שחור וארוך מזה של השימפנזה המצוי, ומכסה גם אזורים החשופים בדרך כלל כלחיים. צבע עורם כהה כמעט לכל אורך חייהם, דבר המבדיל אותם מהשימפנזה בהירת העור.
שניים מהמאפיינים החברתיים המייחדים את המין הם, שהקבוצה נשלטת על ידי נקבות, ושיחסי המין הם חלק אינטגרלי מהיחסים החברתיים, ומתקיימים, לרוב, לשם שעשוע והנאה ולאו דווקא לשם רבייה. כתוצאה מכך מידת תוקפנותם נמוכה מזו של השימפנזה המצוי. יחסי המין הם הן הטרוסקסואלים והן הומוסקסואליים, אין הקפדה על מדרג גילים, ויחסי מין בין קרובי משפחה מוקעים חברתית רק לעיתים רחוקות. למרות זאת, קצב הילודה דומה לזה של השימפנזה המצוי. הנקבה יולדת ולד אחד כל 5-6 שנים לערך. הבונובו, בדומה לאדם, שומר על הפרדה ברורה בין מין לצורך הנאה וכמרכיב המספק צורך חברתי, לבין מין לצורך רבייה.
אבולוציה.
החל מיוני 2012 ריצוף גנום של פרט בונובו הושלם ונמצא במאגרי הרצפים (DDBJ/EMBL/GenBank) תחת מספר רשומת EMBL AJFE01000000
מעריכים כי האב הקדמון המשותף לשימפנזה ולאדם חי לפני 5-6 מיליון שנים. הפיצול בין שימפנזה מצוי לבונובו אירע בתקופה מאוחרת יותר, ככל הנראה כחלק מההסתגלות לסביבה יבשה ופתוחה. מתוך כ-22 אלף גנים המבוטאים באדם, מעריכים כי 678 גנים נוספו לגנום האנושי וכ-740 גנים נפחתו מהגנום השימפנזי, מאז שאבותיהם הפסיקו להזדווג אלה עם אלה. כתוצאה מכך, ההבדל התורשתי בין הבונובו לאדם נאמד בכ-1418 גנים, או 6.4% מהגנום, בהם גנים רבים המעורבים בהתפתחות המוח האנושי.
הבונובו מעולם לא עזב, ככל הנראה, את אזורי היערות. המין מרוכז ביערות מדרום לנהר קונגו, שם שוכנים פחות מ־10,000 פרטים. בהתחשב בקצב הילודה הנמוך, בקצב המהיר של הרס היערות ובחוסר היציבות הפוליטית במרכז אפריקה, קיים חשש להמשך קיומו של המין בטבע.
התגלו מאפיינים אנושיים אצל השימפנזה, כגון: ציד שיתופי, שיתוף במזון, שימוש בכלים ופוליטיקה פרימיטיבית. במחקר מעבדתי אף הובחנה אינטליגנציה יוצאת דופן ומודעות עצמית. אולם בשני המינים הזכרים הם הדומיננטיים ורק לעיתים רחוקות נצפה מצב שבו זכר בוגר נשלט על ידי נקבה. לפרטי בונובו אינטליגנציה דומה לזו של שימפנזים, אך הם בעלי אופי עדין ופגיע יותר. בונובו צעירים הם חברותיים ופעילים ומבדרים את עצמם ואת חבריהם במשחק ובפרצופים מצחיקים. בונובו בוגרים שולטים ברגשותיהם, בניגוד לשימפנזים הנתקפים בזעם ופוגעים בסביבה ובחבריהם. התקשורת בין הפרטים נעשית באמצעות הבעות פנים ותנועות ידיים, ולרוב ללא קול או הפקת צלילים. הבונובו מבקש אוכל באמצעות הגשת ידו בתחינה לבעל המזון, ואם הוא לא נענה, הוא מוסיף יבבות. קולו של הבונובו נבחני יותר מאשר צרחות השימפנזה.
בניגוד לשימפנזה, לבונובו אין תת-מינים. ההשערה הרווחת בקרב החוקרים בהקשר זה, טוענת כי האוכלוסייה מרוכזת באזור גאוגרפי קטן ומצומצם יחסית שמאפייניו קבועים, ועל כן לא התפתחו תת-מינים אנדמיים לשטח מסוים בתוך האזור הקיים.
התנהגות.
רבייה והתנהגות מינית.