ההשערה היא כי במקום בו ניצב החאן שכן בתקופה הצלבנית מנזר של האחיות הקלריסיות או אכסניה. דאהר אל-עומר הקים את החאן ב-1749, ושילב את החזית המזרחית של המבנה הפונה אל מפרץ עכו בחומת העיר. בפינה הדרום-מזרחית של החאן ניצב בורג' אל-סולטאן, מגדל בן שתי קומות שהוקם על ידי הצלבנים ושופץ בידי אל-עומר. שליט העיר בסוף המאה ה-18, אחמד אל-ג'זאר, שינה את צורתו של החאן והרחיב אותו. בשנת 1935 נהרס חלקה המזרחי של הארקדה הדרומית, כדי לאפשר סלילת דרך שחוצה את החאן מדרום לצפון.
מנחם באריישא
מנחם בוריישו
ורשבסקי
וַרְשַׁבְסְקִי (בכתיב יידי: וואַרשאַווסקי; בפולנית: Warszawski; ברוסית: Варшавский; בגרמנית: Warschawski) הוא שם משפחה ממקור פולני, שפירושו 'בן העיר ורשה'.
ורשאווסקי
ורשאבסקי
ווארשאווסקי
ד. סגל
ד' סגל
ז' סטל
ז' סטאל
טרייסי ויקהאם
טרייסי לי ויקהאם, חברה (באנגלית: Tracey Lee Wickham, MBE; נולדה ב-24 בנובמבר 1962). היא שחיינית עבר מאוסטרליה. היא אלופת העולם ושיאנית העולם שהתמחתה בסגנון חופשי למרחקים ארוכים. שיאיה העולמיים ב-400 מטר חופשי וב-800 מטר חופשי שנקבעו בשנת 1978 נשברו לאחר 9 שנים וחצי, על ידי אגדת השחייה מארצות הברית ג'נט אוונס בשנת 1987.
ביוגרפיה.
ויקהאם נולדה ברוזבאד (75 ק"מ דרומית-מזרחית למלבורן), ויקטוריה. היא החלה לשחות בגיל 8 וכבר בגיל 10 זכתה באליפות אוסטרליה לגילאים הצעירים במשחה ל-200 מטר גב. בגיל 12 זכתה לראשונה באליפות אוסטרליה בשחייה לבוגרות במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. היא התאמנה בהדרכתו של לורי לורנס.
בהיותה בת 13 וחצי ניבחרה ויקהאם לייצג את אוסטרליה באולימפיאדת מונטריאול (1976) ובכך הייתה לספורטאית הצעירה ביותר במשלחת האוסטרלית. במשחה ל-400 מטר חופשי היא סיימה במקום ה-12 בתוצאה של 4:24.44 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי היא סיימה במקום ה-15 בתוצאה של 9:01.93 דקות.
לאחר המשחקים משפחת ויקהאם עברה למישן וייחו, קליפורניה, לתקופה של 9 חודשים על מנת שטרייסי תוכן להתאמן בהדרכתו של המאמן מארק שוברט.
שבירת שיא העולם.
בפברואר 1978, לאחר שובה של ויקהאם לאוסטרליה, היא שברה את השיא העולמי הראשון שלה ב-1500 מטר חופשי בשחיית "סולו" בתוצאה של 16:14.93 דקות, בבריזביין. שבועיים מאוחר יותר, היא שברה את השיא העולמי ב-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:30.53 דקות.
במשחקי חבר העמים שנערכו באדמונטון, אלברטה, קנדה בתחילת אוגוסט 1978 זכתה ויקהאם ב-5 מדליות, 2 מזהב. מדליית זהב ב-800 מטר חופשי, משחה שבו שיפרה את שיא העולם שלה וקבעה 8:24.62 דקות (תוצאה זו עדיין מהווה שיא משחקים, הוותיק ביותר), מדליית זהב ב-400 מטר חופשי (4:08.45 דקות), מדליות כסף ב-200 מטר חופשי (2:01.50 דקות) וב-4x100 מטר מעורב וכן מדליית ארד ב-4x100 מטר חופשי.
אירוע השיא.
אל אליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין, מערב גרמניה, בסוף אוגוסט 1978 הגיעה ויקהאם מוכנה מתמיד. היא זכתה בשתי מדליות זהב ובכך הייתה לשחיינית האוסטרלית הראשונה שזוכה בזהב באליפות עולם. במשחה ל-400 מטר חופשי היא קבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 4:06.28 דקות, לפני הכוכבת הצעירה מארצות הברית סינתיה וודהד (4:07.15 דקות) שגם שברה את השיא הקודם. שלישית סיימה האמריקאית קים לינהאן (4:07.73 דקות) שהחזיקה בשיא העולמי הקודם שלושה שבועות בלבד (4:07.66 דקות). במשחה ל-800 מטר חופשי קבעה ויקהאם שיא תחרות חדש בתוצאה של 8:24.94 דקות, לפני וודהד (8:29.35 דקות) ולינהאן (8:32.60 דקות).
בפברואר 1979 באליפות אוסטרליה בשחייה, שנערכה בפרת' קבעה ויקהאם שיא עולם חדש במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:06.63 דקות.
ויקהאם הייתה מוכנה יותר מתמיד למשחקים האולימפיים במוסקבה. היא ניבחרה לייצג את מדינתה, אולם סיבות אישיות ומשפחתיות מנעו ממנה להגשים אחת החלום האולימפי. למרות שאוסטרליה בחרה שלא להחרים את המשחקים באופן רשמי מספר ספורטאים עשו כן. בסופו של דבר, במשחה החזק שלה, ל-800 מטר חופשי ניצחה בת ארצה מישל פורד בתוצאה של 8:28.90 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי ניצחה אינס דירס ממזרח גרמניה 4:08.76 דקות.
היא החליטה לפרוש משחייה תחרותית, אולם 8 חודשים מאוחר יותר היא חזרה וזכתה בשתי מדליות זהב באליפות אוסטרליה בשחייה ב-100 מטר פרפר וב-200 מטר חופשי. בזכות המאמנת שלה לורי לורנס מבריסביין היא החליטה להמשיך לשחות עד למשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בעירה.
בשנת 1982 במשחקי חבר העמים שנערכו בבריזביין, זכתה ויקהאם להשביע את הספורטאים בטקס הפתיחה ובתחרויות עצמם היא זכתה ב-2 מדליות זהב, ב-800 מטר חופשי (8:29.05 דקות) וב-400 מטר חופשי (4:08.82 דקות) ובמדליית כסף ב-200 מטר חופשי (2:00.60 דקות).
לאחר פרישתה משחייה נולדו לה שתי בנות. אנה בתה, נפטרה מסרטן מסוג סינוביאל סרקומה, לאחר מאבק של שלוש שנים בשנת 2007 בגיל 19. שלוש שעות לפני מותה היא התחתנה עם החבר, לפי משאלתה.
לזר יוסיפוביץ' לגין
אלעזר גינזבורג
איש ברוריה
ק&quot;י סילמן
ק' י' סילמן
ק.י. סילמן
ק. י. סילמן
ליבבתיני
מקסימי
מרניני
בן שמון
בן אש
שמשון השני
רס&quot;י
הדוד
עז א-דין אל-קאסם
יעקב בן שלמה חביב
רלב&quot;ח
ריאלי לעומת נומינלי בכלכלה
שלמה ערמן
שלמה ערמן (28 בינואר 1953 – 8 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר שניתן בצה"ל, על לחימתו במלחמת יום הכיפורים. הועלה לדרגת סגן-משנה לאחר מותו.
ביוגרפיה.
שלמה ערמן נולד בחיפה לאסתר ואברהם ולו אחות ושני אחים נוספים. הוא למד שנה בבית-הספר היסודי "אפגני", ואחר-כך בבית-הספר "קישון". את לימודי התיכון עשה בבית הספר הריאלי, והיה פעיל בתנועת הצופים. ארבעה ימים לאחר סיום בחינות הבגרות התגייס לשירות סדיר בצה"ל.
ערמן גויס לצה"ל בתחילת אוגוסט 1971 והוצב בחיל השריון. לאחר הטירונות השלים קורסים שונים למקצועות השריון, נשלח לקורס מפקדי טנקים, והוצב בגדוד 9 של חטיבה 14 בסיני.
מלחמת יום הכיפורים.
שבועיים לפני מלחמת יום הכיפורים נשלחה המחלקה שבה שירת למתחם "אורקל" של קו בר-לב, המתחם הצפוני ביותר של צה"ל בקו התעלה, שכלל שלושה מעוזים. אזור מעוז אורקל היה שטח קשה לתנועה המוקף בביצות טובעניות, והגישה אליו הייתה דרך ציר האורך שצמוד לתעלת סואץ או דרך כבישי פלסטיק שסללו אנשי חיל ההנדסה. עם פרוץ המלחמה, ב-6 באוקטובר 1973, ספג המעוז אש כבדה של ארטילריה מצרית ממערב וממזרח. מפקד המחלקה, , פקד על שלושת הטנקים של המעוז לנוע לכיוון עמדות האש המסומנות, אולם נפגע מרסיסים בראשו, איבד את הכרתו, ולאחר זמן מה מת מפצעיו.
שלמה ערמן, סמל המחלקה, נטל את הפיקוד, ארגן את הכוח ופתח בירי לעבר העמדה המצרית בה רוכזו חיילים מצריים נושאי נשק נ"ט, טנקים ותותחים. הכוח ניהל קרב ממושך כנגד המצרים, תוך שערמן מתדרך כל העת בקור רוח את אנשיו ומשבחם על פגיעותיהם.
בינתיים הותקף המעוז על ידי חיילי חי"ר מצרים ושידר קריאות נואשות לעזרה. שלמה ערמן החליט כי שני טנקים יחזרו למעוז להילחם במצרים וטנק נוסף יחפה מאחור בעמדת אש. ערמן חזר אל חצר המעוז ומשם ניהל קרב אש נגד מאות אנשי חיל רגלים מצריים ונגד חוליות שריון מצרי. בינתיים הלכה ואזלה התחמושת, ותגבורת לא נראתה באופק. ערמן החליט לחסוך בתחמושת, ובמשך הלילה ניהלו קרב מטווחים קצרים נגד אנשי חיל הרגלים. לאחר חצות, התקלקל תותח הטנק, וערמן עבר לטנק אחר. עם עלות השחר פקד להיכנס אל עמדות מסתור ולהעביר אליו את כל הפגזים שנותרו בטנקים האחרים.
ביום השני למלחמה, הפגיז ערמן את מוצב אורקל ג', כדי לנסות ולעצור את התקפת החי"ר המצרית, אולם לקראת צהריים נכבש המוצב ורוב חייליו נהרגו או נשבו. עקב האירועים, התגבשה החלטה לעזוב את המעוז כששני טנקים וזחל"ם מחלצים את אנשי המעוז שנותרו.
הפריצה מהמעוז בוצעה כאשר ערמן נע בטנק הראשון, אחריו הזחל"ם והטנק השני במאסף. המגמה הייתה להגיע אל ציר "זגוגית" שיוביל אותם לכביש בלוזה. ליד שער המעוז הצליחו שלושת הכלים להיחלץ ממארב והמשיכו לנוע, בלב שטח בשליטה מצרית, אל עבר ציר "נדר". לאחר פגיעת טיל בזחל"ם וחסימת דרכו של הטנק המאסף, ביקש ערמן אישור לעצור ולחלץ את האנשים שבזחל"ם, אולם נענה בשלילה, ונאלץ לנטוש את שני הכלים.
תוך זמן קצר נפגע גם הטנק האחרון מטיל נ"ט. ערמן ואנשי הצוות נחלצו מהטנק והמשיכו בנסיגה רגלית לעבר תעוז "יורם", שהיה מרוחק כ-17 ק"מ ממיקומם. המסע המפרך בביצות ארך כשמונה שעות, ובמהלכו נשא עמו ערמן חייל פצוע מחיילי התצפית.
ערמן ופקודיו הגיעו סמוך לטנקים של אנשי מילואים מגדוד שריון 113 תחת פיקודו של אסף יגורי, שגויסו בבוקר יום הכיפורים, שעות ספורות לפני פרוץ המלחמה. אנשי הגדוד, שהותקפו קודם לכן על ידי מארב הקומנדו המצרי ברומני, חשדו שמדובר באנשי קומנדו מצריים. אף שערכו הליך זיהוי שבו הוכח להם שמדובר בחיילים ישראלים (החיילים נתנו שמות קוד ופרטים על החיים בארץ), ירו חיילי גדוד 113 פגז לעבר ערמן ופקודיו, שממנו נהרגו ערמן ושניים מהנחלצים, בעוד שניים אחרים, לוי ורוסקיס, ניצלו. לאחר שעלה ספק אצל אנשי הגדוד אם אכן מדובר בכוח קומנדו מצרי, הוזעקה עזרה לטיפול בנפגעים, אולם זו נאלצה לקבוע את מותם.
על פועלו במלחמת יום הכיפורים קיבל ערמן את עיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר שניתן בצה"ל.
לאחר מותו.
דבר מותו של ערמן נודע להוריו רק בתום שלושה שבועות, משום ששמו נרשם בטעות כהרמן במקום ערמן. ראש עיריית חיפה, אלוף (במיל.) עמרם מצנע הקים אתר זיכרון לזכרו בגן, הנושא את שמו, ברחוב טבנקין בעיר, ליד בית הוריו.
עוד משפחה וחצי
ארכאולוגיה של תקופת המקרא
התרופות האנטי-אריתמיות
בריאן רנדל