כנערה הייתה חברה בתנועת השומר הצעיר ב"קן מרכז" שבתל אביב. בשנת 1951 התגייסה לנח"ל ויצאה להגשמה בקיבוץ סאסא. שם עבדה כרפתנית. בקיבוץ פגשה את בעלה. לאחר השרות הצבאי שבה לתל אביב. גרינשפן למדה הוראה לגיל הרך בסמינר הקיבוצים והוסמכה כגננת.
קריירה אומנותית.
את הקריירה כמעצבת החלה במקרה, כשנרתמה לעזור לחברה בהכנת אביזרים לתפאורה בקומדיה "רוזנים ואביונים" (1960) בתיאטרון הקאמרי, בהנחיית אריה נבון. עבודתה זכתה להצלחה והיא המשיכה לעבוד עבור התיאטרון. ב-1963 התבקשה להכין מסיכות עבור ההצגה "גיבור היום". הייתה זו הפעם הראשונה בה התנסתה ביצירת מסיכות, אותן יצרה תוך לימוד עצמי.
ב-1974 התבקשה על ידי הבמאי מייקל אלפרדס ליצור את המסיכות למחזה משרתם של שני אדונים שהועלה בתיאטרון החאן. המסיכות אותן יצרה הביאו להכרה נרחבת בה כיוצרת ייחודית בתחום התיאטרון. ב-1982 קיבלה מלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל להשתלמות ב בלונדון. ב-1988 השתלמה אצל האמן האיטלקי דונטו סרטורי (Donato Sartori) בפדובה.
עד 2019 לימדה עיצוב אביזרים ומסיכות בסמינר הקיבוצים.
במהלך השנים יצרה גרינשפן אביזרים, תלבושות ומסיכות עבור מיטב התיאטרונים ולהקות המחול בישראל, ביניהם התיאטרון הקאמרי, החאן, להקות בת שבע, להקת המחול הקיבוצית, בת דור, ענבל ועוד. גרינשפן עבדה ישירות ובקשר אישי עם אמנים ויוצרים רבים בתחום אמניות הבמה כשייקה אופיר, יורם בוקר, חנוך לוין ועוד.
בשנת 2011 הוצגו עבודותיה במוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח שבקיבוץ הזורע.
בשנת 2015 זכתה בפרס הבמה לילדים ונוער למפעל חיים.
על יצירתה.
יצירתה של גרינשפן ייחודית בשיתוף הפעולה שבינה לבין יוצר המופע. מסכותיה ואביזריה שימשו לא רק כעזרים, אלא היוו לא פעם מקור השראה הן ליוצרים והן למבצעים. המסיכות שיצרה הפכו לחלק מגוף האומן המופיע איתן, ובכך הפכה שותפה ליצירות עצמן, כשעבודותיה משפיעות על הכוריאוגרפיה ועל הבימוי. בין ההתמחויות שלה יצירת מסיכות "נייטרליות", נעדרות תכונות, הניתנות לפרשנות ולשינויים ללא הגבלה.
הדמויות והאביזרים אותם עיצבה ללהקת המחול הקיבוצית למופעים "קרנבל החיות" (1986) ו-"המדריך לתזמורת לבני הנעורים" (1987) היוו את ההשראה ליוצר המחולות רמי באר. כלי התזמורת היו שילוב של אביזרים, תלבושות ומסיכות שתפסו מקום מרכזי במחול.
חיים אישיים.
לגרינשפן נולדו שני ילדים. זמן קצר לאחר לידתם התגרשה. מתגוררת בתל אביב.
בתביעה שהגישה נגד הטלוויזיה החינוכית בגין אי מתן קרדיט על יצירותיה נפסק בשנת 2018 כי תפוצה בסך 125 אלף ש"ח.
ג'יימס ווטקינס
ג'יימס דייוויד ווטקינס (באנגלית: James David Watkins; 7 במרץ 1927 – 26 ביולי 2012) היה אדמירל בצי ארצות הברית, ששירת כראש המבצעים הימיים בממשלו של רונלד רייגן ואחר כך כמזכירהּ השישי של מחלקת האנרגיה של ארצות הברית. מאוקטובר 1987 עד יוני 1988 היה ווטקינס יושב ראש ועדת הנשיא לחקירת מגפת האיידס, וישב במועצות מנהלים של חברות שונות וארגונים לא-ממשלתיים אחרים לאחר שירותו הציבורי.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו ושירותו בצי.
ווטקינס נולד בראשית מרץ 1927 באלהמברה שבמחוז לוס אנג'לס בקליפורניה. סבו ג'ורג' קלינטון וורד היה נשיא החברה "אדיסון דרום קליפורניה" (Southern California Edison) במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. אביו, אדוארד פרנסיס ווטקינס, היה הבעלים של "יקבי דרום קליפורניה ושות'" ואמו, לואיז ווטקינס, התמודדה בשנת 1938 ללא הצלחה אל מועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג קליפורניה בסנאט של ארצות הברית; הוא תיאר את אמו כ"אישה שהקדימה את זמנה".
ווטקינס למד בבית הספר וב השוכן בקליירמונט שבקליפורניה. ב-1949 השלים את לימודיו הגבוהים ב, ולאחר מכן קיבל תואר שני בהנדסת מכונות מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים בשנת 1958. ב-1950 נישא ווטקינס לשילה ג'ו מקיני, להם נולדו ששה ילדים.
במשך 37 שנים שירת ווטקינס בצי ארצות הברית. הוא שירת במשחתות, סיירות וצוללות, ומשימות על חופים בניהול כוח אדם. ווטקינס עוטר בכוכב הארד עם עיטור "V" על לחימותיו במאי וביוני 1968 במפרץ טונקין, בעת ששירת כקצין המנהלה של הסיירת (USS Long Beach (CGN-9. באותן פעולות השתתפה הסיירת באירועים שהובילו להפלת חמישה מטוסי מיג של צפון וייטנאם: שניים באמצעות יירוט אווירי דרך בקרי האוויר של הסיירת (1967), ושלושה על ידי טילי קרקע-אוויר לטווח ארוך.
במהלך כהונתו בצי שימש ווטקינס כראש המבצעים הימיים, מפקד הצי השישי של ארצות הברית, סגן ראש המבצעי הימיים וכמפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
בממשל הפדרלי ולאחריו.
ב-8 באוקטובר 1987 מינה אותו נשיא ארצות הברית רונלד רייגן ליושב ראש ועדת הנשיא לחקירת מגפת האיידס שפקדה את ארצות הברית בשנים אלה. ווטקינס הפתיע רבים מהתומכים במודעות לאיידס כאשר צוות החשיבה השמרני שלו המליץ ​​באופן בלתי צפוי על על עיגון בחוק של איסור אפליה כלפי אנשים חיוביים לאיידס, טיפול על פי דרישה למכורים לסמים. וזירוז המחקר הקשור לנגיף ה-HIV. ב-9 במרץ 1989 הושבע ווטקינס למזכיר האנרגיה של ארצות הברית, אחרי שמונה לתפקיד בידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש. הוא מילא את תפקיד מזכיר האנרגיה עד לסיום כהונתו של בוש ב-20 בינואר 1993.
ב-27 ביוני 1989 הודיע ​​ווטקינס על "תוכנית עשר הנקודות" לחיזוק פעילויות הגנת הסביבה וניהול פסולת במתקני הייצור, המחקר והניסויים של מחלקת האנרגיה. בספטמבר 1989 ייסד את הוועדה לבדיקת המודרניזציה שסקרה את ההנחות וההמלצות של "דו" 2010". ב-9 בנובמבר 1989 הקים ווטקינס את משרד השיקום הסביבתי וניהול הפסולת במחלקת האנרגיה. ב-15 באוגוסט 1990 הודיע ​​המזכיר ווטקינס על מיזמים להגדלת את ייצור הנפט ובמקביל הפחתת הצריכה אותו, כדי להתמודד עם הפסדי הנפט העיראקים-כוויתים שנגרמו בעקבות מלחמת המפרץ.
ב-4 במרץ 1991 היה ווטקינס אמון על העברת חקיקת האנרגיה של ממשל בוש בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט האמריקאי. ב-10 במאי 1992, תוך מתן עדות בפני ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית, דיווח כי לראשונה מאז 1945 ארצות הברית אינה בונה שום נשק גרעיני. בימי ממשל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, מונה ווטקינס ב-2001 לשבת בראשות המועצה למדיניות ימית של ארצות הברית (United States Commission on Ocean Policy), שנקאה בפשטות "ועדת ווטקינס".
ווטקינס נפטר כתוצאה מאי ספיקת לב ב-26 ביולי 2012, בגיל 85. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
יורם אמיר
יורם אמיר (2 באוגוסט 1963, ירושלים – 4 במרץ 2019) היה אמן, צלם ואקטיביסט ישראלי, מייסד גלריה שודדי י-ם ומוזיאון קומה ומגדל בירושלים.
ביוגרפיה.
יורם אמיר נולד וגדל בירושלים, ולאחר שירותו הצבאי עבד בחנות צילום בשוק מחנה יהודה, ובהמשך פתח סטודיו עצמאי. בין השנים 1997–1999 שימש כיו"ר ועד סוחרי השוק, ובתקופה זו החל בדרכו האמנותית והאקטיביסטית. מפעולות המפורסמות שבבניית גשר המיתרים עלה למנוף ואיים לקפוץ המחאה על הקמתו. הופיע במגוון כתבות וסרטים, כולל הסרט "חלון לירושלים" בהפקת המועצה לשימור אתרים ושירות הסרטים הישראלי ובבימויה של עפרה שראל-קורן.
יצירותיו כוללות תערוכות שהוצגו ברחבי ירושלים, ועבודותיו הוצגו בגלריה במתחם התחנה הראשונה ובמקומות נוספים, חלונות ששימר מוצגות במלון וולדורף אסטוריה ירושלים, ועוד.
בין היתר הקים את מוזיאון קומה ומגדל בירושלים, את מחתרת הבושה
ואת גלריה שודדי י-ם שפעלה ברחוב יפו במרכז העיר. במוזיאון הוצגו חלונות ממבנים ותקופות שונות, וכן עבודות העוסקות באדריכלות ובמרחב הציבורי בירושלים, והאירועים במקום כללו תערוכות, מופעים, תוכניות רזידנסי, השקות ספרים ומסיבות.
בשנת 2007 יזם את "פסטיבל ללא-חשמל" יחד עם קבוצת אמנים, יזמים ובעלי עסקים ברחוב נסים בכר, כתגובה לפסטיבלי האורות והראווה שיזמה העירייה.
יצירתו האחרונה בשנת 2019 הוקמה בגן המנורה שבמרכז העיר ירושלים, וכלל ארמון המורכב חלונות שאסף לאורך השנים, ועלה כחלק מפסטיבל מקודשת ובשיתוף עיריית ירושלים וחברת עדן.
ציד המכשפות הסקוטי הגדול של 1597
ציד המכשפות הסקוטי הגדול של שנת 1597 היה סדרה של משפטי מכשפות, שהתרחשו ברחבי סקוטלנד ממרץ עד אוקטובר 1597. לכל הפחות 400 אנשים הועמדו למשפט באשמת כישוף וצורות רבות של שטניות בהלך ציד המכשפות. המספר המדויק של ההוצאות להורג לא ידוע, אבל משערים שהיו בסביבות 200. ציד המכשפות הסקוטי הגדול של שנת 1597 היה השני מתוך חמש צידי⁻מכשפות בהיסטוריה של סקוטלנד, האחרים הם ציד המכשפות הסקוטי הגדול של 91–1590, ציד המכשפות הסקוטי הגדול של 1628–1631, ציד המכשפות הסקוטי הגדול של 1649–50 וציד המכשפות הסקוטי הגדול של 1661–62.
היסטוריה.
ציד המכשפות הסקוטי הגדול של שנת 1597 הוא הפחות מתועד בין חמשת צידי-המכשפות האחרים. כמו אלה האחרונים, היא נערכה על ידי בתי משפט מקומיים בפיקוח ועדות מלכותיות, אך בניגוד לאחרים, היא לא תועדה על ידי הרשויות המרכזיות, ורוב הרשומות המקומיות נאבדו. לא ידוע מה היה המניע לציד המכשפות של 1597, אבל באותה תקופה סקוטלנד חוותה סכסוך פוליטי בין המלוכה לכנסייה הפרסביטריאנית, כמו גם מגפה ורעב המוני. במשפט מכשפות שהתקיים באדינבורו בשנת 1596, כריסטיאן סטיוארט הואשם בכך שכישף את פטריק רוטבן למוות, מקרה בו המלך התעניין באופן אישי. זו הייתה גם אותה שנה שבה המלך ג'יימס השישי פרסם את ספרו על כישוף "Daemonologie".