באבחונים אלה נעזרים המאבחנים בשיטות אבחון שונות כגון: מבחני מיומנות, אינטליגנציה, ומבחן אישיות, המסייעות להבנת מצבו של הילד כך שניתן יהיה לנקוט בצעדים המתאימים ביותר לקידומו ולשילובו בגן או בבית הספר.
אבחונים מהימנים אחרים הם:
כל האבחונים הנ"ל ניתנים רוב ליועצת בית הספר, שתפקידה לעדכן את מוריו של התלמיד אודות מצבו ולמצוא שיטות לטיפול בעניינו בתוככי בית הספר יחד עם הצוות החינוכי המלווה את הילד.
תוקפם של כל האבחונים הוא 5 שנים, לאחר מכן יש לבצע אבחון נוסף.
טיפול.
לא תמיד מזוהה העיכוב ההתפתחותי בשלב מוקדם, לעיתים האבחון מתבצע בגיל בוגר יחסית בשל חוסר מודעות של ההורים, שלרוב מגיעים מרקע סוציו אקונומי נמוך, ועל כן נוצרים קשיים רבים נוספים, ביניהם פער לימודי של הילד, תחושת תסכול וחוסר ביטחון עצמי של הילד. אבחון בגיל צעיר עשוי לשפר את מצבו של הילד בצורה ניכרת. אגף שח"ר במשרד החינוך הוקם על מנת למצוא מענה לצרכיהם של ילדים בעלי פערים לימודיים הנובעים מליקויי למידה בארץ, בהם ילדים בעלי עיכוב התפתחותי. קיימות דרכים שונות לטיפול התפתחותי בילדים הסובלים מעיכוב התפתחותי, במסגרת בית הספר או מחוצה לו.
בתחום בית הספר המטרה היא לקדם ולפתח את כישוריו ויכולתו של הילד "החריג", לתקן ולשפר את תפקודו הגופני, השכלי, הנפשי וההתנהגותי ולהקנות לו ידע, מיומנות והרגלים המקובלים בחברה.
שיטת הטיפול עשויה להיות פרטנית או קבוצתית, בין אם הקבוצה היא כיתה, חלק מכיתה או כמה תלמידים מכיתות שונות. העזרים המשמשים לטיפול עשויים לכלול עזרים טיפוליים ייעודיים שעשויים להיות משולבים בסביבה הטבעית של התלמיד ומשמשים אותו בתפקודו היום יומי.
שיטה נוספת של טיפול היא שיטה בגישה אלטרנטיבית, למשל; פסיכותרפיה (איזון הגוף והנפש), ריפוי בעיסוק
שירותי סיוע.
נקבע כי יש צורך במכונים להתפתחות הילד וביחידות התפתחותיות טיפוליות. כיום כ-שליש מהמכונים להתפתחות הילד שייכים למשרד הבריאות וצמודים לבתי חולים כלליים, פרט למכון קהילתי אחד בירושלים. שאר המכונים ההתפתחותיים שייכים לקופות החולים השונות.
היחידות ההתפתחותיות הטיפוליות קשורות למכונים להתפתחות הילד, המטרה העיקרית של יחידות אלו היא מתן טיפולים על ידי צוות רב מקצועי, במקרים הקלים יותר. יחידות אילו אינן מאבחנות ליקויים התפתחותיים
חוק בריאות ממלכתי קבע כי על ילדים בעלי לקות התפתחותית, להיות מטופלים במכונים וביחידות מוכרות, במידה והילדים מטופלים על ידי מטפלים פרטיים, על המטפל להיות בעל ניסיון של שנתיים לפחות בעבודה במכון מוכר להתפתחות הילד.
כמו כן, נושא החינוך המיוחד מאוד התפתח בשנים האחרונות וכעת ישנם מוסדות לחינוך מיוחד שעובדים עם ילדים בעלי לקות התפתחותית ומאפשרים להם להשתלב בחברה באופן מקסימלי.
אריסטוקרטיה (מעמד)
אריסטוקרטיה (מיוונית: αριστοκρατία, ἀριστὀς = טוב יותר, κρατεῖν = שלטון, כלומר שלטונם של הטובים ביותר) הם בני אדם הנחשבים כשייכים למעמד החברתי הגבוה שבחברה ובתרבות בה הם חיים. המונח נובע מהמילה אריסטוקרטיה המייצגת צורת שלטון.
היסטוריה.
השימוש הראשון במונח היה באתונה לאזרחים צעירים אשר הובילו את הכוחות הצבאיים, כי אומץ בקרב נחשב כמידה טובה וכי אלו שהובילו את הכוחות הצבאיים היו "הטובים יותר".
באירופה של טרום ימי הביניים היה המושג בשימוש ככינויים של אלו שהתבלטו בכוחם וביכולתם הצבאית, מתוך אריסטוקרטיה זו התפתחה האצולה המערבית. כמו ביוון היו אלו אנשים שיכולתם הגופנית והצבאית והאומץ שהפגינו אפשרו להם לכנות עצמם כטובים ביותר.
המהפכה הצרפתית חידדה את ההבדל בין אריסטוקרטיה שהיא סטטוס שיוכי לבין מריטוקרטיה שהיא סטטוס הישגי. במשך השנים הפך המושג אריסטוקרטיה לשם נרדף לנהנתנות וזכויות מולדות.
השימוש במונח בעת החדשה.
ההשתייכות למעמד האריסטוקרטי משתנה מחברה לחברה. ישנן חברות בהן כדי שאדם ישתייך לאריסטוקרטיה היה עליו להשיג מעמד זה באופן אישי, למשל על ידי הפגנת יכולות צבאיות. זאת בניגוד לחברות אחרות, כמו הקשטרייה בהודו בהן המעמד בא בירושה והוא על הגבול שבין אצולה לאריסטוקרטיה. עם זאת, ישנן חברות בהן מתקיים שימוש חופף במושגים אצולה ואריסטוקרטיה ושניהם מתייחסים לאותה שכבת אוכלוסייה. אריסטוקרטיה המקבלת זכויות מעוגנות בחוק וזכאית להוריש את תאריה הופכת לאצולה.
במדינות בהן זכויות יתר עדיין עוברות בירושה המונח אריסטוקרטיה מתייחס לבני השכבה הנהנית מהסדר הירושה, כלומר, בעולם המערבי מתייחסים לבני האצולה המערבית.
במדינות שאין להן היסטוריה של אצולה או של מעמד אריסטוקרטי העובר בירושה, המושג אריסטוקרטיה מהווה מונח תחליפי לבורגנות כמייצג שכבת בעלי רכוש שהכסף נמצא במשפחותיהם מזה דורות מספר. בארצות הברית ומדינות הגירה נוספות המונח מציין את בני המשפחות הראשונות שהגיעו למדינה ואשר בזכות כך תפסו חזקה על רכוש (אדמות, מכרות) ומשרות שלטוניות.
עמותת מת&quot;ח
דניאל פינץ', הרוזן השני מנוטינגהאם
דניאל פינץ', הרוזן השני מנוטינגהאם (באנגלית: Daniel Finch, 2nd Earl of Nottingham; 2 ביולי 1647 - 1 בינואר 1730) היה מדינאי ופוליטיקאי אנגלי, בנו של הניג פינץ', הרוזן הראשון מנוטינגהאם.
ביוגרפיה.
ב-1673 נבחר פינץ' לפרלמנט הבריטי מטעם מחוז הבחירה גרייט בדווין, ולאחר מכן כיהן גם מטעם ליצ'פילד (1679–1682) וניוטאון (1981 - 1982). במקביל לתחילת כהונתו כנציג ניוטאון בפרלמנט הוא מונה ללורד הראשון של האדמירליות, וכיהן בתפקיד זה עד 1684. הוא היה אחד מהיועצים המלכותיים שחתמו ב-1685 על צו ההכרזה למלוכה של הדוכס מיורק, אך לאורך רוב כהונתו של ג'יימס השני לא היה חלק מחצר המלך. לאחר לבטים אחדים הוא החליט להצטרף לפלישתו של ויליאם מאוראנז', ולאחר הדחת ג'יימס השני היה בין אלה שזכו לתמורה מהמלך החדש.
הוא סירב לקבל את תפקיד הלורד צ'מברלין תחת ויליאם ומרי, אך הסכים לכהן כמזכיר המדינה. הוא כיהן כמזכיר גם עבור המחוז הצפוני (1689–1690, 1692–1693) וגם עבור המחוז הדרומי (1690 - 1693, 1702–1704). תחת שלטונה של המלכה אן הוא כיהן באותו משרד תחת סידני גודולפין, ופרש ממנו באופן סופי ב-1704. לאחר הכתרת ג'ורג' הראשון ב-1714 הוא הושבע כלורד נשיא המועצה, אך פרש מתפקידו ב-1716. ב-9 בספטמבר 1729 ירש את רוזנות וינצ'ילסי, שאוחדה עם רוזנות נוטינגהאם, אך מת ב-1 בינואר 1730.
ב-16 ביוני 1674 נישא לליידי אסקס ריץ', בתם של רוברט ריץ', הרוזן השלישי מוורוויק ואן צ'יק. בתם היחידה הייתה מרי פינץ', שנישאה לג'ון קר, הדוכס הראשון מרוקסברג. מרי הייתה גם המאהבת של ויליאם סאווילה, המרקיז השני מהליפקס, ואמה של דורותי סאווילה שנישאה לריצ'רד בויל, הרוזן השלישי מברלינגטון.
משפחתו.
ב-29 בדצמבר 1685 נישא לאן האטון, בתו של כריסטופר האטון, ויקונט האטון. לזוג נולדו עשרה ילדים:
אצולה מערבית
מהומות הר הבית (1990)
מהומות הר הבית היו מהומות שהתרחשו ב-8 באוקטובר 1990 בחול המועד סוכות תשנ"א בהר הבית. המהומות כללו יידוי אבנים של מפגינים מוסלמים לעבר מתפללים יהודים ברחבת הכותל המערבי שמהן נפצעו 34 מתפללים וכן השתלטות על תחנת המשטרה בהר, ובהמשך להרג 17 פלסטינים ופציעת יותר ממאה מירי שוטרי משטרת ישראל. האירוע הביא לגינוי ישראל באו"ם ולמתיחות בין ישראל לארצות הברית על רקע מלחמת המפרץ.
האירוע.
לקראת חול המועד סוכות ה'תשנ"א, פרסמה תנועת נאמני הר הבית את כוונתה לקיים ב-8 באוקטובר 1990 טקס הנחת אבן פינה לבית המקדש השלישי. כמו במקרים קודמים, המשטרה לא אפשרה להם להיכנס להר הבית, והם ערכו טקס ברחבת הכותל, וירדו למעיין השילוח לקיים את טקס שאיבת המים. אנשי התנועה משכו עתירה לבג"ץ כנגד המשטרה לאחר שהשופטים הבהירו להם שעקב הסיכון למהומות לא יתערבו בהחלטת המשטרה. המשטרה הודיעה לוואקף שנאמני הר הבית לא יורשו להגיע להר. למרות זאת, לפי מסקנות ועדת זמיר, ב-5 באוקטובר 1990 קרא המואזין של אל אקצה בדרשת יום השישי שלו למוסלמים לבוא להר ולהגן עליו.
ביום שני ה-8 באוקטובר, י"ט בתשרי, ד' חוה"מ סוכות תשנ"א, התאספו כ-3,000 מוסלמים בהר הבית. המואזין בהר השמיע דברים על הצורך להגן על ערביותה של ירושלים ועל המסגדים. רחבת הכותל המערבי למטה הייתה מלאה מתפללים ומבקרים. כ-44 שוטרים נפרסו אל מול ההמון בצדו הפנימי של הר הבית במטרה להגן על המתפללים ברחבת הכותל. בסביבות השעה 10:30 נשמט מידו של אחד השוטרים רימון גז שהתגלגל לעבר קבוצת נשים בהר, ולטענת המוסלמים ואחד החוקרים בפרשה היה הגורם לפריצת מהומות. שמועה עברה בין המפגינים שנאמני הר הבית עולים להר והמפגינים החלו לידות מטר אבנים לעבר רחבת הכותל שבו היו באותה עת כעשרים אלף יהודים, ולעבר השוטרים בהר. מספר מתפללים ברחבת הכותל נפצעו. הרחבה פונתה במהירות. לפי ועדת זמיר שמונתה לבדוק את האירועים האבנים הוכנו מראש בסמוך לשם יידוי אל עבר הרחבה. ניסיונות של סגן המופתי, אלג'מאל א-ריפאעי, להרגיע את ההמון לא צלחו. לאחר מספר דקות נסוגו השוטרים מההר דרך שער המוגרבים. זריקת האבנים על רחבת הכותל נמשכה גם לאחר שהתרוקנה. במקביל הסתערו מפגינים על תחנת המשטרה בהר. השוטרים הערבים ששהו בה קראו לעזרה ובהמשך נטשו אותה ומצאו מחסה במשרדו של הוואקף. תחנת המשטרה נתפסה על ידי המפגינים והציוד בה הועלה באש.