הקיסר הראשון היה אחוז בפחד מהמוות בשל אי שביעות רצון נתיניו (תושבי שש המדינות שנכבשו על ידי צבאו), ובשל ניסיונות התנקשות שחווה בעבר. מסיבה זו, ומכיוון שראה את עצמו כאל, הקיסר הראשון חיפש באובססיביות אחר סם החיים; בין השאר, הוא שתה כספית כמשקה של אריכות ימים (מה שהרעיל את גופו, ולמרבה האירוניה גרם ככל הנראה למותו). כמו כן, הוא שלח משלחות שיחפשו עבורו את סמי האלמוות בסין, במדינות שכנות ומעבר לים. במקרים מסוימים, שליחים אלו שחששו מחזרה בידיים ריקות העדיפו להישאר בגלות (התיישבו מחוץ לתחומי הממלכה, ואף באוקינווה שביפן) ולא לחזור למוות בטוח בסין. למרות רצונו בחיי נצח, שְׁה חְוָאנְג הכין את עצמו לעולם המוות על ידי בניית קבר מפואר. כדי לשמור על הקבר ולהבטיח את שלטונו של הקיסר, נבנה ליד הקבר צבא ענק של חיילי טרקוטה שנתגלו בשנת 1974. בשנת 210 לפנה"ס יצא שְׁה חְוָאנְג למסע ברחבי הקיסרות, שמטרתו הייתה החיפוש אחר שיקוי האלמוות. הוא נחלש ומת בזמן המסע.
קריסתה של השושלת.
צ'ין-שְׁה חְוָאנְג לא הכשיר יורש, למרות שמינה את בנו הבכור ליורשו. מיד עם מותו של הקיסר הראשון, יועצו הקרוב, ראש הממשלה ועוזריו הסתירו את דבר מותו, הם שינו את צוואתו (הדיחו את הבן המיועד הבכור, והציבו בצוואה במקומו את הבן הצעיר החלש והלא מנוסה. הצוואה נשלחה לארמון הקיסר בבירה, בעוד השיירה עם גווייתו של צ'ין שה-חואנג נעה לאיטה לכיוון הבירה.
לאחר מותו של צ'ין שה-חואנג בשנת 210 לפנה"ס, עלה לשלטון הקיסר צ'ין אר שה בנו, וזאת עקב תחבולה של ראש הממשלה של הקיסר הראשון שחיבל בצוואה, והביא להתאבדות הבן הבכור של צ'ין שה-חואנג (היורש המיועד והמנוסה). הקיסר צ'ין אר שה שנחשב לשליט בובה לא הצליח להיכנס לנעליו הגדולות של אביו ואיבד את השליטה על הקיסרות.
תוך זמן קצר לאחר מות הקיסר הראשון, פרצו מרידות של יורשי משפחות האצולה של שש המדינות שאוחדו קודם לכן על ידי קיסר צ'ין. העיקרית בהן הייתה האן. גם אסירים, איכרים, וחיילים מכל רחבי סין השתתפו במרד.
לאחר קרב ג'ולו שנערך בשנת 207 לפנה"ס, שבו הושמד רובו של צבא הקיסר, בידי צבא המורדים, הקיסר השני צ'ין אר שה אולץ להתאבד. הקיסר השלישי והאחרון של השושלת דְזְהיִינגָ (בנו של פוסו, בנו הבוגר של צ'ין שה-חואנג) שלט 46 יום עד שחוסל על ידי מפקד המורדים, שהביא לסוף השושלת של צ'ין ותחילת שושלת האן השושלת השנייה של סין המאוחדת.
החברה והתרבות בתקופת צ'ין.
מעמדות.
משפחות האצולה של תקופת צ'ין חיו באופן דומה, התנהלות שעודדה על ידי השלטון המרכזי, שהיה מעוניין למנוע פלגנות. בין שכבות האוכלוסייה הנמוכות יותר באזורים שונים, לעומת זאת, היו עשויים להיות הבדלים משמעותיים. פשוטי העם היוו כ-90% מהאוכלוסייה, עסקו ברובם בחקלאות, וברוב המקרים נשארו כל חייהם בכפרים בהם נולדו. מקצועות עברו, ברובם, בירושה לבן הבכור לאחר מותו של האב. ספרות התקופה עסקה בעיקר בפוליטיקה ובחיים העירוניים, וכמעט ולא הוזכרו בה האיכרים.
פילוסופיה וספרות.
בתקופת צ'ין חלו שינויים משמעותיים בשיטת הכתב שהייתה נהוגה עד אז: אחד מצעדיו הידועים ביותר של איש החצר לי סה הוא איחוד גודלו וצורתו של הכתב הסיני, צעד שהשפיע רבות על ההיסטוריה של סין. בנוסף, הוא שיצר את "כתב החותם הקטן", שממנו התפתח הכתב הסיני המודרני (ונמצא עדיין בשימוש כיום).
שלוש-מאות השנים שקדמו להקמתה של השושלת - המכונים "תקופת מאה האסכולות" - אופיינו בהתפתחותם של זרמי חשיבה רבים ושונים, ביניהם הקונפוציאניזם, הדאואיזם, הלגליזם והמואיזם. מדינת צ'ין, שייסדה את השושלת ואיחדה את סין, דגלה באסכולה הלגליסטית מיסודו של שאנג יאנג, שקידשה את החוק והסדר, ולפיה יש להתמקד בעיסוקים "המועילים למדינה" - כגון חקלאות ומלחמה - ולפעול כנגד "עיסוקים טפיליים", כגון מסחר, מוזיקה, קיומם של "הטקסים" שהשתמרו מהתקופות הקודמות, ולימוד הכתבים העתיקים (שאופייני למלומדים בני אסכולת קונפוציוס). לא ידוע בוודאות עד כמה צ'ין יישמה הנחיות אלו כנגד המלומדים: אמנם בספרו רשומות ההיסטוריון, סְה-מָה צְ'ייֵן מתאר שב-213 לפנה"ס, בפקודת הקיסר, נשרפו כל הספרים שתוכנם נגד את הלגליזם והמלומדים שסירבו להביא את ספריהם לשריפה נקברו חיים, אך המאורע לא מוזכר באף חיבור קודם ולכן ספק אם הוא אכן התרחש.
ממשל.
הממשל בצ'ין בוסס על מערכת בירוקרטית, המבוססת על פקידים המצייתים ישירות לקיסר. הקיסרות חולקה ל"נפות" ו"פיקודים", ועל כל אחד מהם מונו מושל, מפקד צבאי ומפקח; בהתאם לשיטתו של חאן פיי דזה, כל המנגנון השלטוני היה כפוף ישירות לקיסר, שהיה יכול לפטר את פקידיו כרצונו. שיטת ממשל זו שונה מאוד מזו שהייתה נהוגה בתקופת ג'ואו, בה המושלים בחלקיה השונים של סין היו אצילים שהורישו את התפקיד לבניהם ונהנו מאוטונומיה רבה. בתקופת צ'ין אוחדו השפה ויחידות המידה, ונקבעו תקנים אחידים (כמו למשל - אורכם של צירי המרכבות) בכל האזורים עליהם שלט הקיסר. שיטת המנהל של צ'ין הייתה יעילה מאוד, ואפשרה לה לפקח באופן הדוק אפילו על התושבים בכפרים הקטנים ביותר. צורת השלטון הזו, בשינויים מסוימים, נשמרה במשך רוב שנות קיומה של הקיסרות הסינית.
שושלת צ'ין הייתה מוכנה להעסיק, ואף העסיקה, יועצים ואנשי צבא שבמקורם היו מהמדינות היריבות לה; שיטת הדירוג החברתי בן 20 הדרגות, שמקורו בימי מדינת צ'ין, הוחל על כל הקיסרות, וכך השווה בין תושביה המקוריים של מדינת צ'ין לתושביהן של המדינות האחרות.
בתקופת שלטונה של שושלת צ'ין (ולמעשה, לכל אורך התקופה הקיסרית המוקדמת), האמונה ברוחות ("שֶן", ) ובשדים (יִין), החיים בעולם שמקביל לעולם האנושי. מותו של אדם, לפי אמונה זו, הוא הפיכתו לרוח ומעברו לעולם המקביל. הקשר עם העולם המקביל התנהל על ידי הקרבת בעלי חיים, שאפשרה לרוחות להמשיך ולהתקיים, ובנוסף על כך - פייסה אותן, ועל ידי כך גרמה להן לסייע לבני האדם. הגדת עתידות נעשתה על ידי שבירתם של שריונות צבים ועצמותיהם של בעלי חיים שונים, ותופעות אסטרונומיות כגון הופעתם של שביטים וליקויי ירח וחמה נחשבו כאותות המבשרים על העתיד לבוא.
הטקסים הדתיים התנהלו בעיקר במקדשים ובאתרים מקודשים שונים, בהם הוצבו מזבחות. הטקסים היו מלווים בהקטרת קטורת ובמוזיקה; נהוג שהמקריב הראשי היה צם ומכין את נפשו בדרכים שונות לפני הטקס, כדי שיוכל לקבל מסרים מהעולם האחר. "מתווכים" רוחניים שונים יצרו אף הם "קשר עם האלים" במהלכם של ריקודים ומצבי היפנוזה. סה-מה צ'יין התייחס אל האחרונים בספקנות, ופטר אותם כשרלטנים.
לקריאה נוספת.
יורי פינס, גדעון שלח, יצחק שיחור, כל אשר מתחת לשמיים - תולדות הקיסרות הסינית, כרך א', האוניברסיטה הפתוחה, 2011
זכרונות אהבה מפירנצה
ואניטאס
"ואניטאס" (מלטינית: Vanitas, ריקנות) הוא סוגה סמלית של תאורי טבע דומם, האופיניית לציור ההולנדי והפלמי של המאה ה-16 וה-17.
מקורו של המונח הוא בפרשנות הנוצרית לתנ"ך וברעיון כי על האדם המאמין "לזכור את המוות" ("ממנטו מורי").
התרגום הלטיני הידוע של התנ"ך, "וולגטה", הציע בתרגומו לפסוק את הביטוי "Vanitas vanitatum omnia vanitas". התרגום לאנגלית, הידוע כ"תרגום המלך ג'יימס", הציע את הביטוי "Vanity of vanities; all is vanity".
תאורי הוואניטאס, שהיו פופולריים בעיקר בציור, הציגו מבחר של תאורי טבע דומם ובהם שילוב של פריטים בעלי משמעות סמלית. בתיאורים הופיעו פריטים כגון נרות, כוסות יין הפוכות, גולגולות אנושיות, שעוני חול, פירות או פרחים במצבי ריקבון שונים וכדומה אשר רמזו על המוות המתקרב. לעיתים עומתו דימויים אלו עם דימויים דתיים, כגון ספר תפילות, המסמלים את הנצח בחסות האל הנוצרי. מטרתם של ציורים אלו הייתה לתאר את חלוף הזמן ואת אפסיותם של החיים האנושיים, כביטוי מוסרי.
עושים זכרונות
אשלי מישל טיסדייל
47 הרונין
ארבעים ושבעה הסמוראים
47 הסמוראים
איתן אהרוני
איתן אהרוני (נולד ב-21 בדצמבר 1962) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן הימני בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, בעיקר בקבוצת מכבי חיפה, והיה שותף לחמש אליפויות בהן זכתה בשנים אלו.
קריירה.
אהרוני גדל במושב צרופה, והחל את דרכו בקבוצות הילדים והנוער של מכבי חיפה כבר בגיל 11. הוא עבר בגיל 16 לקבוצת הבוגרים כאשר היא שיחקה בליגת המשנה, והיה שותף לחזרתה לליגה הראשונה ב-1981. במקביל עבד כחקלאי במשק המשפחתי במושב. שיחק בנבחרת הנוער של ישראל בכדורגל, ובהמשך בנבחרת העתודה והנבחרת האולימפית.
אהרוני היה שותף, כשחקן וגם כקפטן, לזכייה בחמש אליפויות של מכבי חיפה (1984, 1985, 1989, 1991, 1994) והניף פעמיים את גביע המדינה כקפטן הקבוצה (1991 ,1993). בתקופה זו שיחק גם במדי נבחרת ישראל.
בשנת 1989, לאחר הזכייה באליפות, עזב אהרוני את חיפה לאחר שהוצע לו שכר נמוך יחסית, ועבר להפועל כפר סבא. בשנה זו זכה עם הקבוצה בגביע המדינה. ב-1990, לאחר שובו של המאמן שלמה שרף לחיפה, חזר אהרוני לקבוצה, וזכה עימה בדאבל. לאחר פציעה ארוכה ב-1994, עבר ליריבתה העירונית של מכבי חיפה, הפועל חיפה, וב-1995 הגיע עימה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה למכבי חיפה.
ב-1997 פרש אהרוני ממשחק פעיל בכדורגל, וחזר לעסוק בחקלאות במשק המשפחתי במושבו צרופה. בשנת 2018, מונה אהרוני כ-"שגריר של כבוד" של מועדון הכדורגל מכבי חיפה.
אהרוני נשוי לגאולה.
גידי אביבי
גידי אביבי (נולד ב-11 ביולי 1961) הוא מפיק סרטים ואיש תקשורת ישראלי.
ביוגרפיה.
אביבי הוא בעל תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ובעל תואר שני בלימודי קולנוע בניו יורק ב-NYU.
קריירה תקשורתית.