יעל בלבן נולדה במוסקבה. היא הגיעה לארץ כילדה עם אמה והתמודדה עם הרצון להשתייך. למדה בהדסים, בהמשך שרתה בצבא בחיל אוויר. לאחר הצבא סיימה תואר במתמטיקה ומחשבים באוניברסיטת תל אביב. לאחר הלימודים חיפשה כיוונים של רוחניות בדת וחזרה בתשובה. אולם, מספר שנים מאוחר יותר עזבה את הדת ומצאה את מקומה ביצירה. היא למדה אמנות במדרשה לאמנות בבית ברל ובבצלאל. כיום חיה ועובדת בחיפה. בלבן החלה את פעילה האמנותית בגיל מתקדם יחסית כשהיא בת 45, בשנת 2003.
"הכל התחיל מהחתימה," מספרת יעל בלבן. רק אחרי שנים רבות של השתקה מצד הוריה גילתה בלבן פרטים רבים בהיסטוריה המשפחתית, ובעיקר סיפור ההוצאה להורג של סבה, בוריס פומיץ' אסקין, על ידי סטלין בשנת 1938 באשמת בגידה במולדת. היה זה העונש החמור ביותר האפשרי – הוצאה להורג בירייה והחרמת רכוש. בשנת 1957, שנים אחדות לאחר מותו של יוסיף סטלין, קיבלה המשפחה מסמך המטהר את שמו של הסב. אביה של בלבן, שהגיע לביקור בארץ בשנות ה-90, הביא אתו את מכתב הטיהור ובקש ממנה "לעשות אתו משהו". הייתה זו נקודת ההתחלה של יצירתה של בלבן באמנות. מאז הרגישה והבינה את ערך השליחות שמתגלם באמנות. עבודתה הראשונה הוצגה במסגרת תערוכה במדרשה ונקראת 'חתימת הפקיד'.
מהסלסול של החתימה במסמך המקורי התפתחה שפת האמנות של יעל בלבן אותו היא מכנה 'רישום ספירלי.' הוא נעשה באמצעות רישום ידני אוטומטי ברפידוגרף – עט דיו נוזלית המיועד לשרטוט טכני ובעזרתו היא רושמת לולאות ספירליות. השימוש ברפידוגרף יוצר אפקט של תמונה תלת ממדית ומקנה לעבודות שפה ויזואלית ייחודית. בעזרת טכניקת הרישום הספירלית יוצרת יעל בלבן ציורים עדינים ויפהפיים. יצירותיה של בלבן מתכתבות עם מגוון נושאים תרבותיים, ביניהם תולדות האמנות, מוזיקה, מדעים וספרות. הקווים הספירליים ברישומיה משולים למלאכת רקמה סיזיפית. הרישום האינטנסיבי מדגיש את האיכויות הישירות והעוצמתיות של הרישום כמדיום אינטימי וביוגרפי, קיימת ברישום ייחודיות אינטואיטיבית ואקספרסבית.
יעל בלבן מרצה בתוכנית החינוכית "סל תרבות ארצי", החושפת תלמידים לתרבות ואומנות. במפגשים, היא משוחחת עם התלמידים על תהליך היצירה ועל מקומה של האמנות בחייה, כעולה מרוסיה, כנכדה לסב שהוצא להורג, וכאם לשבעה ילדים. יעל הציגה את אמנותה בעשרות תערוכות יחידניות וקבוצתיות, וזכתה במספר פרסים, ביניהם בפרס שרת התרבות והספורט לאמנות פלסטית, בשנת 2014.
יצירתיות והשפעות.
בעבודותיה, מצליחה יעל בלבן לברוא עולמות דמיוניים מלאי השראה, טעונים בשאלות של חיים ובנייה, הרס ומוות, פירוק והרכבה. היא יוצרת רשת של קשרים, מארגים, רקמות ומרחבים, שאין להם גבול. יש עבודות המעבות את המתח בין החלק הגברי לחלק הנשי שבהן. היא משתמשת בחומרים כגון קפיצים, חלקי חשמל ומכונות שהם טריטוריה גברית מסורתית ויוצרת מהם מצב שיש בו הפרדה בין הגוף לתשוקה והופך את הגוף לאובייקט. עבודות מסוימות מושפעות מלימודי המתמטיקה והמחשבים של בלבן שבהן היא חוקרת את מגבלות הרישום המסורתי, ומחפשת את הקשר בין העולם הטבעי לעולם המלאכותי, בניסיון למדוד את העולם שאין בו אפשרות להפטר ממכונות וטכנולוגיה. אפשר לראות את "המכונה" הגברית של בלבן כאימפוטנטית, חסרת יכולות בריאה והרס שאין ביכולתה לייצר אמנות. לצד זאת, ניתן גם לראות במכונת הרישום רחם נשית, יצרנית, השרויה בכאוס המשתק את פעילותה. הרישומים של האמנית יוצרים מתח בין אטמוספירה תוקפנית ואלימה מחד גיסא, לבין שבריריות פרומה מאידך גיסא. הרישום שקט ומנותק מהמציאות ומתמקד ברגש והאמנית מנהלת מאבק כדי לתת ביטוי לחלקים נסתרים ומוסתרים בנשיותה.
בעבודותיה עוסקת בלבן בסיפורה הביוגרפי. לדבריה, רבים מזיכרונות הילדות שלה נמחקו, והרישום האוטומטי, האינטואיטיבי מחזיר אותה לעבר ולעיתים הזיכרונות מתבהרים וכך היא רוקמת את הביוגרפיה האבודה שלה. סיפורה הביוגרפי מתחבר גם לביוגרפיה של תולדות האמנות הפמיניסטית. בעוד הגניאולוגיה המשפחתית והמורשת עוברת דרך רוסיה הקומוניסטית ודרך היהדות, דומה כי המורשת האמנותית נסמכת דווקא על אווה הסה, אמנית שכבר באמצע שנות ה-60 עבדה בחומרים כמו לטקס וחבלים, ויצרה צורות טבעתיות וצורות מופשטות אורגניות המתייחסות לחלל. בתערוכת הסיום שלה בבצלאל, לדוגמה, יצרה בלבן פסל מפנימיות גלגלים מנופחות. עבודותיה של בלבן מזכירות גם את עבודותיהן של לואיז בורז'ואה, דינה שצ'ופק, מירית כהן, תמר גטר, מיכל נאמן ואחרות וכך היא מתכתבת באופן טבעי עם הפמיניזם של שנות ה-2000 ועם העיסוק בנשיות.
עבודותיה של יעל בלבן מושפעות גם מקשר עמוק לאמנות הקלאסית. עבודותיה מושפעות מיצירות כמו ונוס מאורבינו של טיציאן (1538), ומוטיבים הלקוחים מן הקפלה הסיסטינית של מיכלאנג'לו. לדוגמה, בלבן משתמשת בגוף האידיאלי (Ignudi) של מיכלאנג'לו ומפשיטה אותו מהנפח הפיסולי שלו, משבשת את צורותו ומעוותת אותו. עם זאת, ציורי הגברים של בלבן מעידים גם על השפעתה הפמיניסטית של יהודית לוין שעבדה בסוף שנות ה-70 ויצרה גם היא דמויות גבריות בתנוחות שונות. רישומי החיות שלה מושפעים מרישומי החיות של אנטוניו פיזנל, דירר (Durer) והאמן וונצ'לסאוס הולר בן המאה השבע עשרה. האמנות הרישומית שלה מתכתבת גם עם עבודות Art Brut, עבודות סריגה ביתיות, והתבוננות באלבום המתייחס לאורח החיים, התלבושות והחפצים של תרבות הסמוראים.
אחדים מרישומיה של יעל בלבן מציגים גם את ההיבט הלוקאלי, החיפאי, שאתו היא נפגשת ביומיום. מראות העיר המעורבת והרב תרבותית, הנוף הפנורמי, הכיפות והמינארטים של המסגדים, כיפת מקדש הבאהיים, תורני האוניות בנמל, נחשי הרכבות, ופניני האורות העוטפים את העיר – כל אלה חודרים כערך מוסף למרחבי היצירה ומופיעים בעבודותיה בנקודות מבט הצופות מלמעלה ונותנות תחושת ריחוק.
דמודקס פוליקולרום
דמודקס פוליקולרום (שם מדעי: Demodex folliculorum) הוא טפיל מיקרוסקופי, רב תאי, אנימלי, מתת-מחלקת האקריות. הוא מסוגל לשרוד אך ורק על עורו של האדם. שם הוא חי, בסיס שערות הפנים וניזון מתאי אפיתל. מרבית בני האדם נגועים בטפיל זה, והם נדבקו ממנו, ישירות, מאמם. על פי רוב, הנזק של טפיל זה זניח. לכן הוא ספק טפיל וספק שותף לקומנסליזם (נהנה מהמאכסן, אך אינו מזיק לו). במקרים הנדירים, בהם הוא כן גורם למחלה, זו מחלת Demodicosis.
מבנה גופו המוארך ורגליו הקצרות של הדמודקס פוליקולרום מאפשרים לו לשהות בנקבוביות העור, מהן צומחות השיערות. אורך גופו של הפרט הבוגר הוא בין 0.3 לבין 0.4 מילימטר. לבוגר יש ארבעה זוגות רגליים, ולזחל ולנימפה יש רק שלושה זוגות. לדמודקס פוליקולרום יש מעי בעל התפתחות לא שלמה, ואין לו פי טבעת.
מחזור החיים של הדמודקס פוליקולרום אורך בין 14 לבין 16 יום.
קבוצת זיק
קבוצת זיק היא קבוצת אמנים ישראלית. פעילותה האמנותית העיקרית של הקבוצה היא אמנות מיצג (אוונגרד אמנותי) אלטרנטיבית, העלאת מופעים בינתחומיים, שכוללים הפעלת מבנים פיסוליים בשילוב סאונד ואש, הקמת פסלים ומייצבים המותאמים למרחבים אליהם הם מיועדים.
בסיס חברי הקבוצה לאורך השנים הם: שרון קרן, יובל רימון, יגאל גרי ואלי אלישר. לקבוצה סדנה הפועלת במושב בית נקופה.
הקבוצה.
זיק היא קבוצת אמנים ירושלמית הפועלת ללא מטרות רווח. בתחילת דרכם התפרסמו הודות לפסלים הייחודיים שיצרו, שהועלו באש בתום התערוכה או האירוע. ב-1985 הם חברו יחד ואימצו את השם זיק, שהוצע להם על ידי האמן וחוקר האמנות, מיכאל סגן-כהן. מאז הקמתה הקבוצה עוסקת ביצירה רב-תחומית ורחבה; כאסופה של אמנים, אדריכלים, מעצבים, יוצרי מחול ותיאטרון ושדות נוספים, הקבוצה נהנית מיכולות מגוונות ופועלת במרווחים הלא מוגדרים שבין התחומים.
חברי הקבוצה עוסקים באמנות בדרכים שונות, רובם בוגרי האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, וכמעט כולם מורים בתחומיהם:
במשך השנים הצטרפו לתקופות שונות יוצרים ויוצרות נוספים:
למופעים רבים של הקבוצה הצטרף המלחין חיים פרפונט, שאינו חבר בקבוצה.
סמלה של זיק הוא הזבוב הבית והוא מופיע בלוגו הקבוצה, גלופה אשר הכין שרון קרן, ובה שם הקבוצה בעברית, ערבית ואנגלית ודימוי הזבוב מזיק 1.
הזבוב כיכב במופע הראשון של זיק בפסטיבל עכו ב-1985, דרך מופע מסוגנן בגן הפסלים של מוזיאון ישראל ב-1990, וכלה בהופעה מתמדת כפסל של קבע שנבנה ב-1992, כמתקן שעשוע עבור ילדים בגן הפעמון בירושלים. הזבוב הוא דימוי מצחיק ומדויק. הוא עממי, כי כל אחד מכיר אותו, והוא מטריד את כולם באופן שווה.
מיצגים ופרויקטים.
עבודותיה של קבוצת זיק אינן מתייחסות באופן ישיר למציאות היסטורית מסוימת או למצב חברתי מוגדר, אבל בכולן יש הרבה מציאות: ארבעת היסודות הקלאסיים של הטבע- האש, המים, האדמה והאוויר שעוטף אותם- כמו גם טכנולוגיות שונות, פשוטות או מורכבות, שמאפשרות ניצול יצירתי- אמנותי מושכל של היסודות האלה.
בכל היצירות של הקבוצה מופיעים גם חברי הקבוצה: האמנים עצמם, שבונים- מרכיבים-יוצרים את העבודות ולעיתים גם הורסים אותן לנגד עיני הקהל.
זיק 1, פסטיבל עכו, 1985, בפסטיבל לתיאטרון אחר, תוך כדי שהם מוליכים את הצופים לכיוון החוף הם מעיפים על כבל זבוב עץ ענק מעל חומת העיר ועל החוף ומעלים באש זיקית עץ באורך 17 מטרים, אירוע טקסי ומורכב.
זיק 2, פסטיבל עכו, 1986