בשנים 1945–1952 יצר פרנקן עבור "מוסטיק" כארבעים ציורים, שכללו כמה עיצובים לשער המגזין, קומיקס המתאר עלילות מצחיקות ומפתיעות המתפרסות על פני עמוד אחד (פורמט המכונה gags en une planche) וכן איורים עבור מודעות פרסום.
כבר בתחילת דרכו בספירו זכה פרנקן להערכה בזכות דמויותיו ההבעתיות ובשל נטייתו להומור שחור מעודן (גיבוריו נקלעים למצבים קשים אך הדבר מתקבל על ידי הקורא בזכות סגנונו הקומי).
באותה תקופה יצר פרנקן כמה שערים בטכניקת ווש (ציור מונוכרומטי בצבעי מים או בדיו מדוללים) עבור השבועון Bonnes Soirées.
בסטודיו של ז'יז'ה.
באותם הימים ז'יז'ה היה המאייר הראשי של "ספירו" ויצר כמעט את כל הקומיקסים של המגזין: ספירו ופנטזיו, ואלארי (Valhardi), דון בוסקו, עמנואל, ועוד. ריכוז המטלות בידי ז׳יזה הטיל עליו עומס רב. בעצת שארל דופווי כינס ז'יז'ה בביתו שבווטרלו את המאיירים החדשים: וויל, מוריס (שעבד על פרויקט בנושא בוקרים עבור אולפן האנימציה) ופרנקן שלקח על עצמו את המשך העבודה על הסדרה "ספירו ופנטזיו". הקבוצה עבדה בחדר השינה של ז'יז'ה ובת זוגו. לפרקים הגיעו גם מאיירים נוספים לסטודיו המאולתר להתייעצות וביניהם גם פיו, יוצר סדרת הדרדסים.
בתחילת שנת 1946 הפליג פרנקן ביצירת המשכים ל"ספירו ופנטזיו": "הירושה" ו"הטנק" שראו אור בשנת 1947 ב"אלמנך ספירו". שקיבץ בתוכו קומיקסים שונים של מאיירי הבית של דופווי. פרנקן עבר מבחן זה בהצלחה וז'יז'ה הרשה לעצמו לעזוב את הסדרה כדי לנסוע לאיטליה לשם תחקיר לקראת הסדרה השנייה של "דון בוסקו". ביוני 1946 התפנה פרנקן גם להשלמת הסדרה ה"טרומית" של ז'יז'ה "ספירו והבית הטרומי" שראתה אור באלבום "רדאר הרובוט". פרנקן ידע להיצמד בדיוק לסגנון הקריקטורי של קודמו, כך שלא ניתן היה להבדיל במעברים מיוצר ליוצר.
לאחר מכן עבר פרנקן ביד בטוחה לפרק "הירושה של ספירו". באותה תקופה תרמו ז'יז'ה ומוריס רבות לשילובם של האמנים הצעירים ולחיזוק ביטחונם באמנות הקומיקס.
באמריקה.
בתקופה שהשלים פרנקן את "תוכניות הרובוט" הזוג ז'יז'ה שחשש לפריצת מלחמה חדשה בין המערב לברית המועצות, עזבו את אירופה לארצות הברית החליטו לקחת איתם את פרנקן ומוריס הצעירים. מוריס נטש אותם כדי להתקבל באופלני "דיסני"
אולם פרנקן נשאר לצאת יחד איתם לגילוי לוס אנגל'ס שנחשבה בעיניו לב- לבה של עולם הקומיקס. אולם בהגיעם לאמריקה גילו שמכסת המהגרים מבלגיה התמלאה כבר ונאלצו לחכות שנה עד להשגת ויזה למהגרים. בעזרת ויזת התיירים שברושתם הם יצאו למסע אל קליפורניה במכונית מתוצרת "הדסון" הישנה של ז'זיה. בהגיעם ללוס אנג'לס התאכזב וגילה שניו יורק ושיקגו יותר מתקדמות בתחום הקומיקס.
בגלל תפוגת תוקף הוויזה נסעו למקסיקו אך גם שם מוריס ופרנקן אולצו לחכות בגבול כחודשיים. הם הצטרפו לז'יז'ה בטיחואנה באוקטובר 1948. שם יצר פרנקן את "ספירו בזירת באגרוף", שבה הצטיין בהעברת התנועות של הגיבור. הוצאת דופווי לא הייתה מרוצה מהמטמורפוזה של הגיבור המנומס שעבר לקרבות עם שודדי הרחוב. פרנקן החליט להתפטר אבל לבסוף התעשת והגיע להסדר עם המו"ל הבלגי.
בחג המולד 1948 עברה הקבוצה למקסיקו סיטי, בה שכר ז'יז'ה ומשפחתו וילה בפרברי העיר. פרנקן ומוריס העדיפו לשכור חדר שכור בתוך העיר. באותו חדר צייר פרנקן את הסדרה "ספירו על הסוס" (1949) .היו לו אז קשיים לא מעטים בציור הסוסים.
. בגלל מחסור בכספים סידור התשלומים בין בלגיה למקסיקו לא עלה יפה ושני היוצרים חזרו לגור אצל ז'יז'ה ומשפחתו עד יוני 1949. אז מוריס ופרנקן עזבו לניו יורק .שם דרכיהם נפרדו כשמוריס נשאר בארצות הברית, בעוד פרנקן, שהרגיש געגועים למולדת ולליליאן סרווה, אשתו לעתיד, שב לבלגיה.
באותם ימים הוא סיים את "ספירו אצל הפיגמאים", סיפור שהתחיל במקסיקו ושבו שיפר את הקומפוזיציה, על ידי ניצול המרחבים .
ההתמקצעות בקומיקס 1972-1950.
רוח חדשה ב"ספירו ופנטזיו".
פרנקן שכר חדר בבית ארחה משפחתי בבריסל, בסמוך לחדר של ויל. בשנת 1950 אחרי שבע עשרה שנות היכרות, התחתן עם ליליאן
בימים ההם הוא צייר שלושה סיפורים, מביניהם Mystère a la frontière ("מסתורין בגבול") שהיווה ציון דרך בסדרה, כי תוך כדי הטוויית הסיפור הזה הוא גילה כמה יסודות חדשים שאפשרו להשיק מחדש את הסדרה. למשל הוא פיתח גבורים משניים המופיעים במהלך הנרטיבים שאותם צייר. באמצעות ז'יז'ה שחזר בקיץ 1950, הכיר פרנקן את אחיו, אנרי ז'ילן, שנודע בשם העט "ז'אן דארק" ((Jean Darc) - מבטאים "דאר").
. לפי הזמנתו של פרנקן כתב אנרי ז'ילן את תסריט הסיפור הכפרי "Il y a un sorcier à Champignac (יש מכשף בשמפיניאק) שבו מופיעים לראשונה הכפר שמפיניאק ותושביו. פרנקן עיבד את התסריט שהיה ארוך מדי מכדי ליצור סיפור יחיד בעל 57 דפי ציורים. פרנקן מאכלס את סיפורו המתומצת בהמצאות של ז'ילן - "הרוזן שמפיניאק" ופטריותיו, ובעיר שמפיניאק-אן-קמברוס וכמה מתושביו הייצוגיים, כמו ראש העיר.
"Spirou et les Héritiers" ("ספירו והיורשים") פורסם בשנים 1951–1952 בעיתון "ספירו" . בו יצר פרנקן את הרשע הראשון שלו, זנטאפיו, הבן דוד הרע של פנטזיו.
באלבום זה הוכיח פרנקן שוב את כושר ההמצאה שלו כשיצר כל מיני מכונות, למשל ה"פנטקופטר" (Fantacoptère). אולם מעל הכל בלט לראשונה בסיפור זה ה"מרסופילאמי" שביער פלומביה, ארץ דמיונית שקיבלה השראה מהסביבות האמרקניות-מקסיקניות
קצב הפרסומים ב"ספירו" לא השאיר מקום להפסקות בסדרה "ספירו ופנטזיו" ואז פרנקן הרגיש צורך לקשר אותה עם הסיפור "Les Voleurs du marsupilami" ("גנבי המרסופילאמי")
. ז'ו אלמו (שם העט של ז'או סלמון) גנב לו את הרעיון הבסיסי של הסיפור במיוחד כשהשתמש מחדש במרסופילאמי שאותו התכוון פרנקן התכוון פרנקן לנטוש.
בסוף שנת 1952 הופיע "La Corne de rhinocéros" ("קרן הקרנף") שנקרא במקור Spirou et la Turbotraction' ("ספירו והטורבוטרקציה"). לראשונה הופיעה בסדרה גבורה ממין נקבה - העיתונאית סקוטין. הוא יצר גם את Turbotraction (טרובטרקציה), מכונית בעלת טורבינה המחליפה את המנוע הרגיל. הצנזורה העצמית של הוצאת דופווי הרגישה צורך להתערב באלבום הזה ולמחוק בצבע "גואש לבן" את אקדח השודדים שפרצו לחנות הגדולה כדי למנוע את איסור האלבום בצרפת. מאוחר יותר הואשם אלבום זה ב"גזענות" על כי השחורים הוצגו בו לכאורה כיצורים נחותים. פרנקן דחה את הטענה באומרו שדווקא כמה לבנים מוצגים בו כמטומטמים.
החל מהקיץ 1953 פורסם בכתב העת "ספירו" הסיפור "הדיקטטור והפטרייה" לפי רעיון מאת מוריס אוזי, אותו פיתח פרנקן לפי רוחו. מוצגת בו המצאה חדשה, ה"מטומול", גז שהמגע איתו מרכך את כל המתכות. בסיפור זה כתב פרנקן את נאומו הראשון של ראש מהעיר שמפיניאק, בהשראת הקריקטוריסט אנרי מונייה וכתב העת L'Os à moelle ("מח העצם").
הסיפורים מתפרסמים זה אחרי זה ללא הפוגה. כדי לא להתעייף השתדל פרנקן לשנות סוגה בכל אלבום. כף למשל, "La Mauvaise Tête" היה סיפור בלשים, הראשון שכתב פרנקן.
בלט במיוחד סיפור מרוץ האופניים, שבו הירידה של פנטזיו מהר פילו נחשבת על ידי רבים למלאכת מחשבת של ציור תנועה ביצירות הקומיקס. הסיפור הבא, Le Repaire de la murène (מפלט הצלופח) מוצגת צוללת שהומצאה על ידי פרנקן לפי דגם ה"צוללת הרטובה" המתוארת במגזין Science et Vie "סיאנס א וי". זהו הסיפור הראשון שפרנקן כתב עבורו תסריט מוכן מראש. הסיפור Quick Super "קוויק סופר" מאפשר לפרנקן לצייר מכוניות ובמיוחד את "השמנה האמריקאית", בא אחריו הסיפור " Les Pirates du silence" (הפיראטים של השקט") אותה יצר פרנקן בעזרת ויל ומוריס רוזי. ויל צייר את התפאורות, ורוזי בנה את התסריט שהפעם אימץ אותו פרנקן במלואו. ב-1955 עבד שוב פרנקן יחד עם ויל שאותו הכיר עוד אצל ז'יז'ה ויצר את "Tif et Tondu contre la main blanche" ("טיף וטונדי נגד היד הלבנה" ) מתוך סדרת Tif et Tondu ("טיף וטונדי" ). הגיע אחר כך תורו של הסיפור "Le gorille a mauvaise mine" (הגורילה לא נראה טוב). בהתחלה חשש מוציאים לאור דופווי שהמלים "לא נראה טוב" בכותרת יגרמו לירידה במכירות. עם זאת פרסמו אותו ב-1956 ב"ספירו". זאת הייתה הזדמנות למחבר לערוך תחקיר רציני כדי לתאר באופן ריאליסטי את עולם החי והצומח של אפריקה וכן את האוכלוסייה המקומית. סוף סוף "הנוסע במזוזואיקון" ניצל את רעיון הופעתם מחדש של הדינוזאורים.
קרע עם דופווי.
ב-1955 חתם פרנקן חוזה עם הוצאת דופווי לצורך הוצאת אלבום (לפרנקן לא היה חוזה כללי איתם, וחתם על חוזים עבור כל אלבום בנפרד). בתמורה להפחתת זכויותיו הבטיח לו דופווי את העלאת מספר העותקים. אולם בסופו של דבר יצא האלבום במספר עותקים רגיל ופרנקן יצא בהפסד. מנהלי החשבונות של דופווי סירבו לכבד את החוזה. האמן זעם והתפטר מיד מהוצאת דופווי. הוא חתם חוזה לחמש שנים עם ההוצאה המתחרה "לה לומבאר" (Le Lombard) שפרסמה את כתב העת "טינטין", יריבו הגדול של "ספירו". המו"לים של "טינטין" היו מעוניינים לשנות את התדמית ה"רצינית" שנדבקה אליהם.
פרנקן יצר עבורם את סדרת הגאגים "מודסט ופומפון".
ברוח יצירתו הקודמת "ספירו ופנטזיו", בתיאום עם רמון לבלאן, העורך של כתב העת "טינטין", בחר פרנקן בפורמט של גאג אחד על עמוד, שהיה מעט נפוץ עד אז בקומיקס הפרנקו-בלגי. אופיים של הגיבורים התגלה לאט לאט במהלך הסדרה וכשהציג את הסדרה במערכת של "טינטין" עדיין לא ידע מראש איך יניע אותם בתמונות .