נולד באי גרנזי, אחד מאיי התעלה. במלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר המלכותי ונפל בשבי הגרמני. בין השנים 1942–1945 שהה במחנה שבויים. עם שובו הופיע בהצגה בחסות הצלב האדום בשם "Back Home" ("חזרה הביתה"), שכל שחקניו היו שבויי מלחמה לשעבר.
ב-1947 נשא לאשה את השחקנית קיי ניומן, לה היה נשוי עד מותה ב-2007. רוי הוא גם אביהן של השחקניות מישל (נולדה ב-27 בספטמבר 1948), קארן (נולדה ב-9 בנובמבר 1955), ואיבט (נולדה ב-1960), שהלכו בעקבותיו. ב-1967 החל להופיע בהצגת יחיד בשם "Brief Lives", על פי סיפורים ביוגרפיים קצרים מאת ג'ון אוברי (John Aubrey). כל הצגה נמשכה כשעתיים ומחצה במהלכן נכח דוטריס על הבמה, כולל בזמן ההפסקה, בה דימה עצמו לשקוע בשינה. המחזה הועלה הן בווסט אנד בלונדון והן בברודוויי. דוטריס נכנס לספר השיאים של גינס לאחר שסיים 1,782 הופעות יחיד, המספר הגדול ביותר של הופעות יחיד של שחקן כלשהו. ההצגה שבה והועלתה ב-2008 בהשתתפותו של דוטריס ורצה בהפסקות עד ינואר 2010. בשנת 1981 היה דוטריס מועמד לפרס טוני על תפקידו במחזה "A Life", הוא זכה בפרס ב-2001 על תפקידו במחזה "A Moon for the Misbegotten".
בשנות השבעים ושנות השמונים הופיע במספר סדרות טלוויזיה, בהן "דיקנס של לונדון" בתפקיד דיקנס, בסדרת הטלוויזיה "היפה והחיה" (בעריכת ג'ורג' ר. ר. מרטין) בתפקיד האב ובסדרה "Misleading Cases" לפי ספרו של א. פ. הרברט. ב-1984 הופיע בסרט הקולנוע זוכה פרס האוסקר "אמדאוס" בתפקיד לאופולד מוצרט (אביו של וולפגנג אמדאוס מוצרט).
משנת 1982 החל להקריא ספרות במסגרת תוכניות רדיו 4 של ה-BBC ובמסגרת ספרי שמע. בין היתר שימש קריין ספרי השמע של סדרת שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין, במסגרתה גילם בקולו כ-500 דמויות שונות. הוא אף נבחר לגלם את דמותו של המלומד העליון פייסל בסדרת הטלוויזיה של HBO, "משחקי הכס" שנעשתה לפי הספרים, אך הוחלף בשל סיבות רפואיות. עם זאת, בעונה השנייה גילם את תפקידו של האלין, ראש גילדת האלכימאים.
בשנת 2008 נבחר לקצין מסדר האימפריה הבריטית.
הוא נפטר בלונדון, ב-16 באוקטובר 2017, בגיל 94.
סנצ'ו פנסה
סנצ'ו פנסה (בספרדית: Sancho Panza), הוא דמות בדיונית ברומן "דון קישוט" שנכתב על ידי הסופר הספרדי מיגל דה סרוואנטס סאבדרה, וראה אור בשני כרכים: הראשון בשנת 1605, והשני בשנת 1615. סנצ'ו פנסה הוא נושא הכלים של גיבור הרומן דון קישוט, ומלווה את אדונו במסעותיו לאורך הרומן תוך כדי אמירת הערות מחוכמות לרוב. הוא רוכב על חמור חסר שם אליו הוא פונה בכינוי האפור (בספרדית El rucio) אשר יכול להיות מפורש גם כדהוי או בלתי נקי.
בתחילת הרומן פנסה הוא איכר עני ופשוט החי בכפר, נשוי ואב לשני ילדים. פנסה מחליט להתלוות לדון קישוט במסעותיו בתור נושא הכלים שלו, לאחר שדון קישוט מבטיח להפוך את סנצ'ו למושל של אי.
בעוד התעתיק המקובל של שם הדמות המתבסס על המקור הספרדי הוא "סנצ'ו פנסה", הצורה שהשתרשה בתרבות העברית הפופולרית היא "סנצ'ו פנצ'ו". משמעות המילה "פנסה" (panza) בספרדית היא "בטן" או "כרס".
הרגשת נידה
בהלכות נידה, הרגשת דם היא הרגשת יציאת הדם הווסתי מהרחם, שנזכרת בתלמוד כתנאי להחלת טומאת נידה מהתורה על האשה. לרוב השיטות זהו תנאי הכרחי לגרום לתחולת טומאה זו על אישה שמצאה כתם על בשרה או בגדיה, ולמקצת השיטות זהו אמצעי ווידוא שהדם אכן יצא מהרחם, אולם כשיש ודאות שהדם מהרחם בדרך אחרת, הטומאה מהתורה חלה גם ללא ההרגשה.
המקור לכלל.
המקור לכלל זה מתבסס על הפסוק אותו דרש האמורא שמואל במסכת נידה: . כלומר המילה "בבשרה" באה ללמד כי דווקא אם היא חשה בבשרה בנביעת הדם, היא טמאה.
בתלמוד הוסבר כי שמואל בא לפרש את הדין מדאורייתא, אך מדברי חכמים גם כתם ללא הרגשה מטמא את האישה. לפי רש"י טעם גזרת חכמים מחשש שמא הרגישה, ולפי חכמי התוספות - חז"ל גזרו טומאה חדשה על כל דם נידות, ככל הנראה כדי לא לחלק בין דם לדם ולא לגרום לטעויות ולבלבול.
בפרשנות דברי שמואל קיימות שתי אפשרויות, אם מדובר בגזירת הכתוב או בסברא:
לפי אפשרות אחת, מדובר בגזירת הכתוב שאין דם נידה גורם לאשה טומאה עד שתרגיש ביציאתו, וגם אם ברור שהדם יצא מבשרה אין היא טמאה עד שתרגיש ביציאתו.
אפשרות שנייה היא שמדובר בקביעה של התורה לפיה אין לחשוש שמא הדם בא מהאשה אלא אם כן התלוותה אליו הרגשה, וכלשון הרמב"ם: . כדעה זו סבור התוספות רי"ד הקובע שכוונת דברי שמואל שגם אם בדקה את המקום שבו ישבה ונמצא נקי ואחר כך מצאה שם דם, שהיא טהורה משום שללא הרגשה אנו מטילים ספק במהימנות הבדיקה - "אימר לא בדקה יפה" (אולי לא בדקה כראוי). כמו כן התוספות רי"ד קובע שבמקרה שלפי הכלל "הלך אחר הרוב" ניתן לקבוע שהאישה טמאה, כגון אם רוב ימיה של האישה היא טמאה על ידי ראייה שאליה התלוותה הרגשה, אז אם נמצא כתם על בשרה יש להניח שלמרות שהפעם לא הרגישה - היא טמאה. דברים דומים לעולה מהכתוב בתוספות רי"ד מצויים בשו"ת מהר"ח אור זרוע בשם רבנו עובדיה.
מקור נוסף.
במסכת נדה מובאים דברי התנא רבי עקיבא, שניתן ללמוד מהם מקור נוסף לצורך בהרגשה:
בדבריו של רבי עקיבא לא מפורש דין הרגשה, אך לפי הדעה האומרת שהרגשה היא אמצעי לבירור שהדם בא מגופה - נמצא שדבריו של שמואל שווים לדבריו של רבי עקיבא, שגם הוא דורש "ראיית דם" וודאית ולא "כתם".
סוגי ההרגשות.
במשנה ובתלמוד לא מבואר מהי בדיוק ההרגשה המחילה טומאת נידה מהתורה על האשה הרואה את דם הווסת. בפועל, הוצעו שלושה זיהויים עיקריים להרגשה:
ביחס להרגשה השלישית (זיבת דבר לח) ישנה מחלוקת אחרונים האם תחושה זו נחשבת להרגשה האוסרת או לא. יש המצדדים כדעת הנודע ביהודה שזו הרגשה האוסרת, יש אומרים שזו לא הרגשה האוסרת, ויש מפשרים ואומרים שאם התחושה היא שהדם זב מצוואר הרחם לנרתיק - הוא נחשב להרגשה אוסרת, אך אם הוא זב בחלל הנרתיק - לא. ויש שאף סוברים שכך היא דעתו של הנודע ביהודה.
ההלכה.
להלכה נזכרה בשולחן ערוך ההרגשה המוזכרת בשו"ת תרומת הדשן. כמו כן, השולחן ערוך דן גם במקרה הפוך, של הרגשה ללא ראיית דם (בניגוד למקרה הנפוץ של דם ללא הרגשה), ומביא דעה שהיא טמאה:
כיום.
במהלך שלוש מאות השנים האחרונות נפוצה בקרב הפוסקים הטענה שנשים אינן מרגישות את יציאת הדם. ככלל, הפוסקים נחלקו לשתי סיעות מרכזיות:
יש הסוברים שכיום אצל רוב הנשים אין מצויה ההרגשה שמוזכרת בדברי התלמוד, יש המסבירים זאת בחולשה שירדה לעולם וכתוצאה מכך התמעטה יכולת הנשים להרגיש הרגשות דקות כאלו. למרות זאת, קובע הרב יוסף שלום אלישיב וכן מקובל, כי גם כיום ישנה טומאה מדאורייתא, מכיוון שהתורה לא דרשה הרגשה כדי לקבוע טומאה, אלא שכאשר אישה שדרכה להרגיש ביציאת הדם מגופה אינה מרגישה זאת - הרי זו הוכחה שהדם אינו מגופה אלא ממקור אחר, וכיום שאין הוכחה זאת, שוב האישה טמאה מהתורה.
לעומת זאת דעות אחרות קובעות שגם בזמן הזה הנשים מרגישות, הערוך השולחן קובע שהנשים מרגישות כשיוצא דם מגופן בדומה להרגשת הגוף לפני שיוצאים ממנו מי רגליים, ולפי המהר"ם שיק ההרגשה היא הרגשה כללית - גופנית רעה הקיימת גם כיום, כך גם פוסק הציץ אליעזר, גם הרב משה פיינשטיין קובע שהנשים מרגישות לפני יציאת דם נידה מגופן אלא שמיעוטן אינן בקיאות להבין את טיב ההרגשה.
לאחרונה נמצאו סימוכין לסיעה השנייה, במחקר שבדק את נפוצות ההרגשות השונות בקרב נשים ומצא כי עשרות אחוזים מן הנבדקות מדווחות על הרגשות מסוגים שונים.
הלך אחר הרוב
הרגשת דם
גרג פוסטר
גרגורי "גרג" פוסטר (באנגלית: Gregory "Greg" Foster; נולד ב-4 באוגוסט 1958) הוא אצן עבר אמריקאי, בעל מדליית כסף אולימפית, 3 פעמים ברציפות אלוף עולם בריצת 110 מטר משוכות. נוסף לכך, קבע שיאי עולם בריצות ל-50 מטר משוכות באולם ול-60 מטר משוכות באולם.
ביוגרפיה.
פוסטר נולד במייווד פרבר של שיקגו, אילינוי.
באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA) שנערכה בשנת 1979 זכה פוסטר בריצת 200 מטר.
פוסטר החמיץ את אולימפיאדת מוסקבה (1980) בשל החרם האמריקאי ובכך נמנע ממנו לנסות לזכות במדליה אולימפית.
בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ ב-19 באוגוסט 1981 קבע פוסטר בריצת 110 מטר משוכות את שיאו האישי בתוצאה של 13.03 שניות, אחרי בן ארצו רנלדו נהמייה שקבע שיא עולם חדש של 12.93 שניות והיה לאתלט הראשון בהיסטוריה שרץ ריצה זו מתחת ל-13 שניות. שבועיים לאחר מכן, בתחרות הגביע הביניבשתי של IAAF שנערכה ברומא, איטליה הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.32 שניות.
אלוף עולם.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 זכה פוסטר במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.42 שניות, לפני ארטו בריגרה מפינלנד (13.46 שניות) ובן ארצו וילי גולט (13.48 שניות).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה פוסטר במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.23 שניות, אחרי בן ארצו רוג'ר קינגדום שקבע שיא אולימפי חדש של 13.20 שניות ולפני מפינלנד (13.40 שניות). בשלב המוקדמות ובשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אולימפי חדש של 13.24 שניות.
שיאן עולם.
בתחרות שנערכה ברוזמונט, אילינוי בינואר 1985 קבע פוסטר בריצת 50 מטר משוכות שיא עולם חדש של 6.35 שניות.
במשחקי הרצון הטוב הראשונים שנערכו במוסקבה, ברית המועצות בשנת 1986 זכה פוסטר במדליית זהב ריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.25 שניות.