במבצע קדש ראתה ההנהגה הסובייטית פגיעה חמורה באינטרסים שלה במזרח התיכון מההתקפות על מצרים וכן מן העובדה כי במבצע הושמדה ונלקחה שלל כמות כבירה של נשק סובייטי, דבר שהיה בו גם משום פגיעה ביוקרתה. באיגרת שנשלחה לבן-גוריון מטעם ראש ממשלת ברית המועצות ניקולאי בולגנין קראו הסובייטים לנסיגה מסיני:
בספטמבר 1959 לגלג מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב: .
ברית המועצות הביעה תמיכה מוחלטת בצד הערבי בתקופה שלפני מלחמת ששת הימים ולאחר הניצחון הישראלי במלחמה ניתקה את יחסיה, יחד עם מדינות הגוש המזרחי פרט לרומניה, עם ישראל. בשנים שלאחר מכן המשיכו היחסים להידרדר, ואף הגיעו לעימות צבאי ישיר בתקופת מלחמת ההתשה.
המדיניות הסובייטית הביאה לחיסול האהדה כלפי ברית המועצות בציבור הכללי, מפ"ם ומק"י התנערו מהאוריינטציה הפרו-סובייטית והחלו מבקרים את יחסיה של ברית המועצות לישראל ואת יתר הכשלים של המדינה הסובייטית. המפלגה היחידה שנשארה נאמנה לברית המועצות הייתה רק"ח אולם היא כמעט שלא פעלה בציבור היהודי ועיקר תמיכתה באה לה מערביי ישראל.
במהלך השנים מנעו הסובייטים קשר בין מדינת ישראל ליהודי ברית המועצות. עמדתם של הסובייטים הייתה שהאנטישמיות היא בלתי נמנעת בארצות הקפיטליסטיות ובשל כך יש לקבל בהבנה את הצורך במדינה יהודית, אך מאחר שבמדינה קומוניסטית אין אנטישמיות כלל, מגע בין יהודים במדינות אלו לבין ישראל הוא פסול מיסודו. למרות זאת הפעילה ישראל את ארגון נתיב שפעל לעודד את זיקת יהודי ברית המועצות ליהדות, לציונות ולישראל, לעיתים תוך סיכון רב בפעולה מאחורי "מסך הברזל". גם ברית המועצות פעלה בחשאי בישראל והפעילה מרגלים שהמפורסמים שבהם ישראל בר ומרקוס קלינגברג.
חידוש היחסים סמוך להתפרקות ברית המועצות.
בתקופת הגלאסנוסט והפרסטרויקה החלו גישושים לחידוש היחסים בין ברית המועצות לישראל. ב-1988 מינה ראש הממשלה, יצחק שמיר, את הדיפלומט אריה לוין לעמוד בראש משלחת לברית המועצות, במטרה לחדש את הקשרים הדיפלומטים בין המדינות. שלטונות ברית המועצות לא רצו תחילה להכיר במשלחת וזו נאלצה לעבוד בחסות שגרירות הולנד, אך בקיץ 1989 חזרה המשלחת אל הבניין הישן של שגרירות ישראל במוסקבה. ב-18 באוקטובר 1991 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות ולוין מונה לשגריר ישראל במוסקבה. ב-13 בדצמבר 1991 הגיש אלכסנדר בובין את כתב האמנתו כשגריר ברית המועצות בישראל לנשיא הרצוג. שבוע לאחר הגשת כתב האמנתו, ב-25 בדצמבר 1991 חדלה ברית המועצות להתקיים ובובין הפך לשגריר הראשון של הפדרציה הרוסית בישראל. בשל העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים, נמצאו היחסים הכלכליים והתרבותיים של ישראל ורוסיה בפריחה גדולה.
אשכר
מחלף קוממיות
מחלף קוממיות הוא מחלף בנתיבי איילון הממוקם בין רחוב הקוממיות בבת ים ורחוב משה דיין בחולון. המחלף נבנה בתצורת מחלף יהלום משולב בלולאת מחלף עלה תלתן. גשר המחלף נבנה בתוואי הכביש העירוני.
המחלף נפתח לתנועה באוגוסט 2001 כחלק מפתיחת הקטע הדרומי של נתיבי איילון. עד לפתיחת המחלף עבר במקום כביש עירוני שקישר בין חולון לבת ים. לקראת בניית המחלף הוא הורחב והוגבה כחלק מבניית הגשר.
במחלף הוקמה תחנת הרכבת קוממיות אשר נחנכה בשנת 2011 כחלק ממסילת הרכבת תל אביב - בני-דרום.
בפינתו הדרום מערבית של המחלף שוכן בית העלמין הדרום (חולון/בת ים).
קרב אדווה
מוסך דן (הצפון הישן)
מוסך דן היה מבנה בסגנון באוהאוס ששימש כמוסך של קואופרטיב "דן חברה לתחבורה ציבורית" ובו גם שכנו משרדי החברה בתחילת דרכה. המוסך שכן ברחוב ארלוזורוב 17 בתל אביב, נבנה בין השנים 1933 עד 1934 ונפתח בחודש מרץ 1934.
רקע.
בשנת 1923 החל לפעול בעיר קו האוטובוס הראשון של גלי אביב, שמסלולו החל ברחוב יהודה הלוי והסתיים במרכז בעלי מלאכה. בשנת 1928 התאחד ארגון גלי אביב עם קואופרטיב "המעביר" והשירות החדש נקרא "גלי המעביר". שכונת הפועלים י"א (שכונת "המעביר") הוקמה באמצע שנות השלושים עבור חברי הקואופרטיב על מגרש חולי בשטח של 43 דונם, ונבנתה סביב המקום בו פעל מוסך דן ברחובות פראג, וילנה ופרנקפורט בבתים פרטיים בני קומה אחת. בנוסף לחברי קואופרטיב התחבורה, השתכנו במקום גם עובדי נמל תל אביב.
המוסך.
בלב השכונה הוקם בשנת 1933 מוסך לחברת גלי אביב שהשתרע על שטח של שמונה דונם. קודם לכן, פעל מוסך החברה ברחוב הגדוד העברי בשכונת צ'לנוב ליד התחנה המרכזית הישנה בבניין שנשרף בשנת 1931 (ושומר לאחר מכן). בשנת 1945 התאחדה חברת "גלי המעביר" עם חברת "שירות רגב" והחברה החדשה קיבלה את השם "דן".
מוסך דן תוכנן על ידי האדריכלים בנימין אנקשטיין ומאיר רובין בסגנון הבינלאומי שבלט בשנות ה-30 ושנות ה-40. למבנה היו 2 קומות כאשר קומת הקרקע שימשה לחניון ובקומה השנייה, שהעלייה אליה הייתה דרך שתי רמפות, היו בתי מלאכה שונים לטיפול באוטובוסים וכן פעלו במקום משרדי דן, קופות נהגים, ספריה, מרכזיה, חדר אוכל, ובית הספר לנהיגה של חברת דן. בתוך המוסך גם פעלו משרדי הנהלת חברת "דן חברה לתחבורה ציבורית" כאשר החברה החלה את דרכה.
בית הספר.
בתקופת שנות ה-60' פעל במקום בית ספר מקצועי למקצועות החשמל ואחריו בית ספר למכונאות וחשמלאות רכב.
ספרייה.
בתוך מבנה המוסך פעלה גם ספריה קטנה עבור ילדי העובדים.
מגדל המים.
במרכזו של שטח המוסך עמד מגדל מים קטן ועליו שעונים. לאחר הקמת המדינה נהרס המגדל כדי למנוע הפרעה לתנועה.
סגירת המוסך.
המוסך ברחוב ארלוזורוב נסגר ב-1990, אחרי שנים רבות שהיה מטרד של רעש לתושבי המקום ונהרס בשנת 2008. השטח נרכש על ידי ארקדי גאידמק, ונמכר לאחר מכן. לאורך השנים התנהלו מאבקים ציבוריים נגד התוכנית לבנות שם מגדלים בשל חשש של התושבים מהשלכות בניית המגדלים וכן בשל חשש שהקרקע במקום מזוהמת. בשנת 2012 החלה במקום הקמת מרכז מסחרי, ומעליו מגדלי מגורים.
מבצע שוד
יער הגאווה
יער הגאווה הוא יער שניטע בט"ו בשבט תשס"ד, 7 בפברואר 2004, ליד קיבוץ תובל שבגליל. בנטיעות השתתפו כ-350 מחברי הקהילה הלהט"בית, בני משפחה וחברים מכל רחבי הארץ.
רקע.
יער הגאווה שבגליל, הוא לא היער הראשון שניטע ביוזמת הקהילה הלהט"בית בישראל. ביולי 1979 התקיים בישראל הכנס הבינלאומי הרביעי של הומוסקסואלים ולסביות יהודים. משתתפי הכנס הצטרפו להפגנה לשוויון זכויות להומוסקסואלים ולסביות שהתקיימה בכיכר מלכי ישראל ביום שישי, 20 ביולי 1979.
נוסף לכך, נטעו משתתפי הכנס יער ליד קיבוץ להב שבדרום עם כ-3000 עצים נטועים בתוכו. הקרן הקיימת לישראל לא הייתה מוכנה להציב שלט ביער המעיד על זהות הנוטעים. אירוע מחאה שאורגן על ידי נציגי האגודה התקיים ביער ב-29 ביוני 1992. לבסוף, לאחר מאבק של 15 שנים, ב-1994 נערך טקס רשמי בהשתתפות הקרן הקיימת לישראל ונציגים להט"בים, והוצב שלט.
היוזמה.
היוזמה להקים את יער הגאווה שבגליל הייתה של חברי הסניף הצפוני של אגודת הלהט"ב, "אגודה גאים בגליל" הנמצא בקריית שמונה. המטרה שלהם הייתה לבטא את הזיקה שלהם לאדמת הגליל ולהתיישבות בגליל. בנוסף לכך, הכוונה לטעת יער על שם קהילת הלהט"ב, כאשר כל שנה בט"ו בשבט חברי הקהילה ישובו להרחיבו. זאת ועוד, היער יהווה מקום מפגש ונקודת יציאה לטיולים ברחבי הגליל.
טקס נטיעת יער הגאווה שבגליל.
טקס נטיעת יער הגאווה שבגליל נערך ב-7 בפברואר 2004. ביער נטעו עצי אלה אטלנטית, חרוב, זית, אורן ואטד סורי. העצים נרכשו מהקרן הקיימת לישראל על ידי אגודת הלהט"ב.
נציגים מהקהילה ומהכנסת השתתפו בטקס. , אמרה נורה גרינברג, אז יו"ר אגודת הלהט"ב.
רומן ברונפמן ממרצ אשר באותה תקופה כיהן כחבר כנסת שהשתתף בטקס, אמר כי,
, אמרה דבורה לוז מארגון תהל"ה.
אירוע הנטיעות השנתי של הקהילה.
טקס נטיעות ביער הגאווה בגליל נערך מדי שנה בט"ו בשבט. משתתפים בטקס חברי הקהילה, סלבריטאים ונבחרי ציבור. בטקס הנטיעות השנתי המסורתי נוטעים עצים נוספים ביער ומרחיבים אותו.
זמן תגובה
פרשת לינו
הפיס בבית המקדש
SALT 2
המשמרות הנעים
בראד ווקר
בראד ווקר (באנגלית: Brad Walker; נולד ב-21 ביוני 1981) הוא אתלט אמריקאי. הוא אלוף העולם בקפיצה במוט (אוסקה 2007). בעל שיא אישי של 6.04 מטרים.
ביוגרפיה.
ווקר נולד באברדין, דרום דקוטה. במסגרת לימודיו בתיכון האוניברסיטאי שבוושינגטון הוא התאמן בפוטבול ובאתלטיקה קלה, תחת הדרכתו של רג הולברט. הוא למד באוניברסיטת וושינגטון והיה חבר באחווה פי, גמא דלתא. הוא זכה פעמיים באליפות המכללות באולמות סגורים (NCAA) בקפיצה במוט תחת הדרכתו של המאמן פאט ליקארי.
בשנת 2005 זכה ווקר באליפות ארצות הברית באתלטיקה בקפיצה במוט באולם ובאצטדיון פתוח.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכה ווקר במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 5.75 מטר, אחרי רנס בלום מהולנד שקפץ לגובה של 5.80 מטר והיה להולנדי הראשון שזוכה במדליית זהב באליפות עולם. שלישי סיים פבל גרסימוב מרוסיה שקפץ 5.65 מטר. שבועיים לאחר מכן הוא קבע את שיאו האישי בתחרות ברייטי, איטליה כשקפץ לגובה 5.96 מטר.
אלוף עולם באולם.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2006 זכה ווקר במדליית זהב בתוצאה של 5.80 מטר. ביולי אותה שנה קבע ווקר את תוצאת השנה בעולם כשקפץ לגובה של 6.00 מטר.
אלוף עולם.
באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכה ווקר במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.86 מטר, לפני רומן מניל מצרפת שקבע אותה תוצאה אך עבר בניסיון השני, והסתפק במדליית הכסף.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בולנסיה, ספרד בשנת 2006 זכה ווקר במדליית כסף בתוצאה של 5.85 מטר.
שיאן ארצות הברית.