באטיי למד באקול נשיונל דה שרטס שבפריז, שם סיים בפברואר 1922. עבודת הגמר שלו בתואר הראשון הייתה בשם "L'ordre de la chevalerie, conte en vers du xiiie siècle, avec introduction et notes". הוא עבד כארכיונאי ב באוספי המדליונים וכך, פרסם מאמרים מלומדים בנושא נומיסמטיקה.
התזה שלו עסקה בשחזור של שיר צרפתי מימי הביניים, אותו הפיק ישירות על ידי סיווג שמונת כתבי היד שממנו שיחזר את השיר. לאחר סיום לימודיו עבר לבית הספר ללימודי ספרדית מתקדמים במדריד. כצעיר הוא התיידד עם האקזיסטנציאליסט הרוסי לב שסטוב והושפע רבות ממנו.
בטאיי ייסד מספר כתבי-עת וקבוצות ספרותיות, והיה למחברם של עבודות גדולות ומגוונות: ספרים, שירים, מאמרים על נושאים שונים (המיסטיקה של הכלכלה, שירה, פילוסופיה, אמנות, אירוטיקה). הוא זכה להתעלמות יחסית במהלך חייו, ולבוז על ידי בני דורו כמו ז'אן-פול סארטר, שראה בו מי שמצדד במיסטיקה. עם זאת, לאחר מותו, כתביו השפיעו רבות על מחברים שהיו קשורים לכתב העת "Tel Quel", כמו מישל פוקו, פיליפ סולרס, וז'אק דרידה. השפעתו באה לידי ביטוי באופן מפורש בעבודתו הפנומנולוגית של ז'אן-לוק ננסי, אך היא משמעותית גם בעבודתו של ז'אן בודריאר, והתיאוריות הפסיכואנליטיות של ז'אק לאקאן ויוליה קריסטבה, ועבודות אנתרופולוגיות עדכניות, כגון אלה של מייקל טאוסיג.
אף על פי שבתחילה נמשך לסוריאליזם, יחסיו עם מייסד התנועה אנדרה ברטון דעכו, וכך גם יחסיו עם התנועה. אך בטאיי והסוריאליסטים חידשו את יחסיהם לאחר מלחמת העולם השנייה. באטיי היה חבר במכללה לסוציולוגיה שכללה כמה עריקים סוריאליסטים נוספים. הוא הושפע מאוד מגאורג וילהלם פרידריך הגל, פרויד, מרקס, מרסל מוס, המרקיז דה סאד, אלכסנדר קוז'ב ובמיוחד פרידריך ניטשה, עליו הגן במסה בולטת שפרסם נגד הניכוס של עבודותיו מצד הנאצים.
בטאיי היה מוקסם מהרעיון של קורבן אדם, והקים חברה סודית - "Acéphale", שסמלה היה אדם חסר ראש. על פי שמועות, בטאיי ושאר חברי הקבוצה הסכימו כל אחד להיות הקורבן כתנאי קבלה לחברה, אך איש מהם לא הסכים להיות בתפקיד המקריב. אף על פי שהוצע תשלום כספי למי שיסכים לשמש כמקריב, אף אחד מחברי הקבוצה לא הסכים לכך, והניסיונות למצוא מקריב המשיכו עד לפירוק ה-"Acéphale" זמן קצר לפני המלחמה. הקבוצה פרסמה גם סקירה של הפילוסופיה של ניטשה, שניסתה לתאר את מה שדרידה כינה לאחר מכן "אנטי-ריבונות". משתפי הפעולה בפרויקטים הללו כללו את אנדרה מאסון, פייר קלוסובסקי, רוג'ר קילואה, , ז'אן רולין וז'אן וואהל.
ההשפעה על בטאיי הגיעה ממגוון אופני שיח שונים, בהם השתמש כדי ליצור את עבודותיו. יצירתו "סיפור העין" ("Histoire de l'oeil"), שפורסמה תחת השם הבדוי לורד אוש (Lord Auch), נקראה בתחילה כפורנוגרפיה. אך פורשה בהדרגה כבעלת עומק פילוסופי ורגשי משמעותי, דבר המאפיין סופרים אחרים בסוגת "הספרות של פריצת הגבולות". דימויי הרומן בנויים על סדרת מטאפורות המתייחסות למבנים פילוסופיים שפותחו בעבודתו: העין, הביצה, השמש, האדמה, האשך.
יצירות מפורסמות אחרות כוללות את הרומן "אמי", שפורסם לאחר מותו של בטאיי, "הבלתי אפשרי", ו"כחול של צהריים", שמגלם גילוי עריות, נקרופיליה, פוליטיקה והגוונים אוטוביוגרפיים, ועל כן מקבל אופי אפל בהרבה ביחס למציאות ההיסטורית העכשווית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפיק בטאיי את "Summa Atheologica - מכלול האתאולוגיה" (הכותרת מקבילה למכלול התאולוגיה של תומאס אקווינס) המורכבת מיצירותיו "החוויה הפנימית", "אשם", ו"על ניטשה". לאחר המלחמה הוא חיבר את "החלק הארור" ("La Part maudite"), שלדבריו מייצג שלושים שנות עבודה. התפיסה הייחודית של "ריבונות" שפיתח בחיבור זה עתידה להפוך לנושא דיון חשוב ביותר עבור ז'אק דרידה, ג'ורג'ו אגמבן, ז'אן-לוק ננסי ואחרים. באטיי הקים גם את כתב העת המשפיע "Critique" ("ביקורת").
נישואיו הראשונים של בטאיי היו עם השחקנית סילביה מקלס, בשנת 1928; הזוג התגרש בשנת 1934, ומקלס התחתנה עם הפסיכואנליטיקאי ז'אק לאקאן בהמשך. בטאיי גם ניהל רומן עם קולט פיינוט, שמתה בשנת 1938. בשנת 1946 התחתן בטאיי שוב, ונולדה לו בת.
הוא נפטר ב־9 ביולי 1962.
אקה
צעדת מיליון האמהות
צעדת מיליון האמהות הייתה עצרת שנערכה ביום האם, 14 במאי 2000, בשדרת המול בוושינגטון די. סי. על ידי ארגון "צעדת מיליון האמהות" בקריאה לחוקי פיקוח על מכירת והחזקת נשק נוקשים יותר בארצות הברית.
הארגון.
ארגון "צעדת מיליון האמהות" החל כתנועה שורשית לאחר שדונה דיס-תומאסס צפתה בחדשות בירי במרכז של הקהילה היהודית של לוס אנג'לס בגרנדה הילס, קליפורניה באוגוסט 1999. באוקטובר 1999 קיימו היא וכמה פעילים ממטרופולין ניו יורק מסיבת עיתונאים במנהטן, שם הודיעו על כוונתם לצעוד בוושינגטון. בעקבות הצעדה המוצלחת הארגון קיבע את מעמדו והתמזג עם "קמפיין בל", ארגון של קורבנות ונפגעי אלימות עם כלי נשק התומך בפיקוח על מכירה והחזקת נשק בארצות הברית. בשנת 2001 התמזג הארגון עם קמפיין בריידי.
הצעדה.
הצעדה נערכה ב-14 במאי 2000 במקביל ליום האם, כאשר הארגון דיווח על שיעור השתתפות של 750,000 בני אדם. על פי דיווחים אחרים, כמות הנוכחים בצעדה נאמדת בין 500,000 ל-750,000 בני אדם בצעדה המרכזית בוושינגטון די. סי., אולם משטרת הפארק העריכה כי מספר המשתתפים באירוע זה עמד על כ-300,000 בני אדם. בנוסף עוד 150,000 עד 200,000 בני אדם ערכו אירועי לוויין ביותר מ-70 ערים ברחבי ארצות הברית, כך שהמספר הכולל של המשתתפים עמד על כמיליון בני אדם.
במקביל לצעדה זו, נערכה הפגנת נגד של ארגון "אחיות התיקון השני לחוקה" התומך בזכות להחזקת נשק מתוקף התיקון השני לחוקת ארצות הברית.
ביום השנה לצעדה הראשונה נערכו יותר ממאה עצרות ברחבי ארצות הברית שקראו לחקיקת חוקי פיקוח נוקשים ומחמירים יותר על החזקת ומכירת כלי נשק במדינות ארצות הברית השונות. בניו יורק הצטרף המושל הרפובליקני ג'ורג' פטאקי לסנאטורית הדמוקרטית הילרי קלינטון במפגן תמיכה בחקיקת חוקי פיקוח מחמירים יותר על החזקת ומכירת כלי נשק. אחוזי ההיענות לצעדה השנייה שנערכה בוושינגטון ולצעדות נוספות פחתו, כאשר הצעדה בוושינגטון בשנת 2001 התקיימה בנוכחות מצומצמת של 200 נוכחים בלבד. לאחר מכן הארגון לא תכנן הפגנות בוושינגטון בשנת 2002 או 2003, אלא מיקד את מאמציו במדינות ארצות הברית השונות.
שפות טונאליות
קארה ווקר
קארה אליזבת ווקר (באנגלית: Kara Elizabeth Walker, 26 בנובמבר 1969) היא ציירת ואמנית אמריקאית, שיצירותיה כוללות צלליות מחיתוכי נייר, הדפסים, מיצבים, ועבודות וידאו. היא חוקרת בעבודתה נושאים הקשורים לגזע, למגדר, למיניות ולזהות. החל משנת 2002 היא מרצה בתוכנית לתואר שני במחלקה לאומנות חזותית באוניברסיטת קולומביה.
ביוגרפיה.
ווקר נולדה בסטוקטון, קליפורניה ב-26 בנובמבר 1969. היא חיה עם אביה, לארי ווקר, שעבד כצייר ומרצה. ועם אמה, גוונדולין שעבדה כעוזרת אדמיניסטרטיבית.
בגיל 13 עברה ווקר עם משפחתה לסטון מאונטן שבמדינת ג'ורג'יה בה נולד אביה, בניגוד חד לאווירה הרב-תרבותית הנרחבת שממנה נהנתה בחופי קליפורניה, בסטון מאונטן, עדיין התקיימו עצרות גזעניות של ארגון הקו קלוקס קלאן. בתיכון החדש שלה, שחזרה ווקר, "קראו לי 'כושית', אמרו לי שאני נראית כמו קוף והאשימו אותי (לא ידעתי שזו האשמה) בהיותי 'ינקית'."
ב-1991 קיבלה ווקר את התואר הראשון ממכללת אטלנטה לאומנות וב-1994 את התואר השני מבית הספר לעיצוב רוד איילנד. בשנותיה הראשונות בקולג' לא הרגישה בנוח לעסוק בנושא הגזע באומנות שלה, עם זאת, נתנה ביטוי לקולה בנושא זה במהלך לימודי התואר השני שלה, אז החלה לשלב אלמנטים של גזע ביצירותיה. ווקר חששה שהפיכת הגזע למוקד העיקרי בעבודתה יתקבל כ"טיפוסי" או כ"מובן מאליו".
יצירות וקריירה.
ווקר ידועה ביותר בזכות יצירת תמונות פנורמיות בגודל טבעי בהן צלליות מחיתוכי נייר, המתארות לרוב דמויות שחורות כנגד קיר לבן, דימויים אלה מתכתבים עם היסטוריית העבדות והגזענות האמריקאית, באמצעות דימויים אלימים ומטרידים. בנוסף היא יצרה עבודות בגואש, ובצבעי מים, הקרינה סרטוני אנימציה ודימויים מ"פנס קסם", והציגה תיאטרון צלליות, כמו גם מיצבי פסלים בממדי ענק, כמו אלה שהוצגו בתערוכה הציבורית שלה יחד עם ארגון "קריאייטיב טיים" שנקראה "עדינות, או שוגר בייבי המופלאה" (2014).
ווקר משכה את תשומת ליבו של עולם האומנות לראשונה ב-1994 בזכות המיצב "אבוד: רומן היסטורי על מלחמת אזרחים כפי שהתרחשה בין הדברים האפלוליים של נערה שחורה אחת וליבה״, העשוי מחיתוכי נייר ומציג את דרום ארצות הברית טרום מלחמת האזרחים כמקום רווי מין ועבדות. מיצב זה הפך ללהיט בן רגע.
יצירתה של ווקר מנקבת חורים ברומנטיקה של העבר – חושפת את המציאות הנואשת והמשפילה שהייתה נחלתם של עבדי המטעים באחוזות.
מחלוקת.
ב-1999 הוסרה יצירתה "אמצעי למטרה: דרמת צללים בחמש מערכות" (1995) שהוצגה במכון לאומנות בדטריוט בעקבות מחאתם של אומנים ואספנים אפרו-אמריקאים על הצגתה.
יצירה נוספת שכותרתה: "המצב האידיאלי עליו נשענת קשת המוסריות ההיסטורית - רק עד הרגע שבו היא אינה סובבת לאחור נוכח הברבריזם, הסדיזם והכאוס הבלתי נשלט" עוררה מחלוקת בקרב עובדי הספרייה הציבורית בניוארק, שהעלו את השאלה האם היצירה ראויה לתלייה בחדר הקריאה. ביצירה מתוארים אנשי הקו-קלוקס-קלאן יחד עם צלב שעולה בלהבות, אישה שחורה עירומה מעניקה מין אוראלי לגבר לבן ודימוי של ברק אובמה. בעקבות כך, במרץ 2013, הגיעה ווקר לספרייה על מנת לדון ביצירה ובמחלוקת שהיא מעוררת.