בשנת 1509, לאחר ההפסד הוונציאני בקרב אנדאלו, בעקבותיו איבדה ונציה שטחים רבים בצפון איטליה, התמנה גריטי לתפקיד פרובדיטור - האחראי מטעם הרפובליקה על מפקדי הצבא השכירים, ובהוראת מועצת העשרה עמד בראש כוחות מקומיים אשר הביאו לבסוף לשחרורה של פדובה, החזרתה לשליטה וונציאנית, והגנתה מפני כוחותיו של מקסימיליאן הראשון קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1510, בעקבות מותו של ניקולו די פיטיליאנו, מונה גריטי למפקד הצבא הוונציאני. גריטי הגן על ונציה מפני הצבא הצרפתי ופיקד על הצבא הוונציאני במהלך מלחמת ליגת קמבריי. בשנת 1512 עמד בראש המשא ומתן עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת, שהביאה לכך שוונציה עזבה את הליגה הקתולית ועברה לצידה של צרפת.
בשנת 1523 נבחר גריטי לדוג'ה. לאחר בחירתו חתם גריטי על הסכם עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובעקבותיו עזבה ונציה את המלחמות האיטלקיות. גריטי ניסה לשמור על הנייטרליות של ונציה, וקרא לקרל ולפרנסואה להפסיק את הלוחמה ביניהם ולהתגונן יחדיו מפני האימפריה העות'מאנית אשר כבשה באותה עת חלקים מהונגריה. בשנת 1537, בעקבות התקפת הסולטאן סולימאן הראשון על קורפו, פרצה מלחמה בין ונציה לבין האימפריה העות'מאנית.
גריטי נפטר בשנת 1538.
מרכזי סיוע לנפגעות אונס ותקיפה מינית
אלתר הילביץ
הרב ד"ר אלתר הלוי הילביץ (י"א באלול תרס"ו, 1 בספטמבר 1906 - ד' באלול תשנ"ד, 11 באוגוסט 1994) היה מחבר ספרי הלכה ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית.
קורות חייו.
נולד בזמבין (כיום בבלארוס) לרב מנחם מנדל הילביץ שכיהן כרבה של העיירה החסידית והיה חתנו של הרב אברהם לנדא מזמבין.
הילביץ למד תקופה קצרה בישיבת תומכי תמימים שבעיירה לובביץ בתקופת פעילותו של האדמו"ר מלובביץ' רבי שלום דובער שניאורסון (הרש"ב). גיסיו של הרב אלתר היו המשפיע הרב שילם קוראטין (משגיח ראשי בישיבת תומכי תמימים בלובביץ') והרב אברהם ברוך פבזנר (משפיע במינסק ואחר כך בחרקוב).
בעת המהפכה הקומוניסטית עזב את לימודיו בישיבה וחזר לביתו. לאחר מכן למד ב"אידפדטכניקום" (הטכניקום האידי הפדגוגי). בשנת תרפ"ה עבר להתגורר במינסק, שם הכיר את הרב משה צבי נריה ואישים נוספים, והתחבר לדרך הציונות הדתית. משך תקופה היה תלמיד באוניברסיטה המקומית ובמקביל למד בישיבות חב"ד מחתרתיות ברוסיה. הוא נאסר חמש פעמים על ידי השלטון הסובייטי.
לאחר שקיבל רישיון עלייה לארץ ישראל, בשנת תרצ"ג בערך, עבר לגור במוסקבה ועבד בתחילה בספרייה ע"ש לנין ולאחר מכן בעיריית מוסקבה, ובמקביל כיהן כרב בבית הכנסת מרינה רושצ'ה וכן למד קורסים בפסיכולוגיה. בתקופה זו ניסה לקבל ויזה יציאת מרוסיה אך סורב אחת-עשרה פעמים, ביניהן אחר שלוש פגישות עם נשיא רוסיה קלינין.
בשנת תרצ"ו עלה לארץ ישראל. נישא ללאה, בתו של הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה. כעבור מספר שנים נפטרה. נישא לסימה כהן, בתו של הרב ישראל דב הכהן, הרב הראשון בהר-הכרמל. התיישב בחיפה ועסק בהוראה בישיבת 'תפארת ישראל'.
בשנת תש"ד נענה להצעת הרב מאיר בר-אילן לבוא לירושלים, שם השתלב במפעליו התורניים של בר-אילן, בראשם עריכת האנציקלופדיה תלמודית יחד עם הרב שלמה יוסף זוין.
בשנת תשי"א יצא בשליחות חינוכית ליוהנסבורג בדרום-אפריקה, בה עמד בראש החינוך היהודי, ניהל סמינר למורים ומדרשה. כמו כן, שימש שם כרב ופוסק. ביוהנסבורג קיבל דוקטורט לפילוסופיה מאוניברסיטת ויטווטרסראנד. עבודת הדוקטור שלו, חיבור על "הלכות צבא ובמיוחד על הזיקה לחשמונאים, למרד ולמשפחה" הוגשה לסנט האוניברסיטה לשם קבלת תואר ד"ר לפילוסופיה ואושרה על ידי הסנט. החיבור נותר בכתב יד.
משליחותו הארוכה שב לירושלים רק בשנת תשל"ה. לימים, הוציאה הקריה החינוכית בדרום אפריקה (על-שם אבידע - זלוטניק) ספר זיכרון מיוחד לרב הילביץ ולפעלו.
בשנותיו האחרונות היה מראשי "כולל מר"ץ" ("מרכז צוותים") במבשרת ירושלים.
חיבורים שכתב וערך.
הרב הילביץ חיבר ספרים וכתב מאמרים הלכתיים רבים המתאפיינים בבקיאותו הרבה בספרות התלמודית וההלכתית. נהג לפרסם מאמרים בקביעות בבימה ההלכתית-מדעית 'סיני' ובירחון "ברקאי" שיצא לאור בקהילה היהודית ביוהנסבורג. זכה בפרס הרב קוק לשנת תשי"ב.
הוא היה שותף פעיל בעריכת חמשת הכרכים הראשונים של האנציקלופדיה התלמודית, ומעורכי התלמוד במהדורת 'אל המקורות'.
הרב הילביץ היה רמב"מיסט מובהק. בשנת תש"י הדפיס את ספרו הראשון, "ללשונות הרמב"ם", ובו ביאורים בספרי הרמב"ם המיוסדים על דיוקים בלשונותיו. באחת הביקורות שנכתבו על הספר נאמר: "הספר שלפנינו הוא בעצם ניסיון ראשון של קביעת סוג חדש של ביאורים על ידי צירוף אופן הניתוח של ישיבות ליטא עם גישה מודרנית של המדע התלמודי". רבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ' והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג שיגרו מכתבי ברכה והערות על הספר. מעיריית תל אביב קיבל הרב הילביץ את פרס הרב קוק לספרות תורנית מקורית על ספרו זה בשנת תשי"ב.
בשנת תשל"ז החל להוציא את סדרת הספרים חקרי זמנים, העוסקת בבירורים הלכתיים בזמני ומועדי השנה.
בהקדמתו לספרו 'חקרי זמנים' (ח"ב) פורס המחבר את תולדות משפחתו, ואת קרבת משפחתו לרב יחזקאל לנדא ולרב צבי הירש אשכנזי.
מבין כתביו שלא נדפסו: ספר עזר ללימוד שולחן ערוך יורה דעה בדמות תמצית ההלכות והגדרותיהן היסודיות.
פאקו איבנז
פרנסיסקו "פאקו" איבנז גורוסטידי (בספרדית: Paco Ibáñez Gorostidi, נהגה: פאקו איבאנייס, באלפבית פונטי בינלאומי: ; נולד ב-20 בנובמבר 1934) הוא זמר ומלחין ספרדי ממוצא בסקי.
איבנז הלחין שירים מאת משוררים כפדריקו גארסיה לורקה, רפאל אלברטי, פבלו נרודה ומיגל ארננדס. הוא שר לרוב את שיריו בליווי גיטרה, אך הופיע גם עם שירים מאת ז'ורז' ברסנס.
ביוגרפיה.
נולד בעיר ולנסיה שבספרד, לאב יליד העיר ולאם ממוצא בסקי, הוא הצעיר מבין ארבעה אחים. את ילדותו המוקדמת בילה בברצלונה, שם התגורר שוב מאז 1994. לאחר מלחמת האזרחים בספרד, משפחתו נאלצה לגלות בצרפת, מאחר שאביו היה לוחם אנרכו-סינדיקליסט של ה-CNT. בין חורף 1939 לתחילת הכיבוש הגרמני הם שהו בפריס. אביו נעצר ונכלא במחנה עבודה של הרפובליקנים הספרדים. אמו חזרה אז עם ארבעת ילדיהם לסן סבסטיאן בשביל עבודה, והתגוררה בכפר המשפחתי אדונה במחוז גויפוזקואה בחבל הבסקים, שם גר עד גיל 14. מאוחר יותר, זיכרונות ילדות אלה בכפר המשפחתי נאספו באלבומו Oroitzen —Recordando, המושר בבסקית. בשנת 1948 המשפחה הבריחה את הגבול ופגשה את האב בפרפיניאן. פאקו למד מאביו את מקצוע הנגרות, והוא החל ללמוד כינור, אותו החליף במהרה בגיטרה. הוא התיישב לצמיתות עם משפחתו בפריס בתחילת שנות החמישים, וגילה לראשונה את המוזיקה של ז'ורז' בראסנס, אדית פיאף, ז'אק ברל, ברברה, ואחרים בני התקופה, ונמשך לתנועת האקזיסטנציאליסטית הצרפתית, שהייתה בעיצומה.
בשנת 1956, התצלום של אישה אנדלוסית לבושה בשחור עורר השראה לכתיבת שירו הראשון "הילדה הכי יפה", למילים מאת לואיס דה גונגורה. בשנת 1964 ערך את ההקלטה הראשונה שלו בשירים של גונגורה וגרסיה לורקה. אלבום זה, מרגע הופעתו, הפך ל"קלאסיקה" המשמשת מורי שפה וספרות ספרדית כחומר פדגוגי ועל ידי לוחמי חופש כסמל להתנגדות תרבותית.
בשנת 1958, לקח חבר של איבנז לסלבדור דאלי, הקלטה ביתית שלו עם כמה שירים של לורקה וגונגורה. כשסלבדור דאלי הקשיב לו, הוא רצה לפגוש את "הילד" שהכין את האלבום. כשנפגשו, נולד הרעיון שדאלי יכין את הציור לעטיפת האלבום ובדרך זו איבנז החל קשר הדוק, לא רק עם עולם השירה והספרות בכלל, אלא גם עם האמנות הפלסטית.
בשנת 1966, יחד עם פעילי תרבות שונים שהתיישבו בפריז, הקים את מועדון "לה קראקה" שם היו מוצגים מופעים בשפה הספרדית (הצגות תיאטרון, תערוכות ציור, ערבי ספרות, הופעות מוזיקליות והקרנות סרטים). באותה תקופה, ביתו של איבנז בפריז היה מרכז מעבר וקבלה עבור האמנים, הפוליטיקאים והאינטלקטואלים הספרדים הרבים שעברו בבירה הצרפתית, חלקם הגיעו כדי להימלט מהדיכוי של פרנקו.
לרגל יום השנה הראשון למרד הסטודנטים, ב-12 במאי 1969, הוא הופיע בקונצרט בסורבון. כרזה צהובה קטנה שהכין התלמידים והודבקה על העצים, על חלונות בתי הקפה, במסדרונות הכיתות, והכריזה על קונצרט של "פאקו איבנז, הקול החופשי של ספרד". סטודנטים באוניברסיטה הזדהו עם איבנז והא היה לאחד הסמלים של המחאה שלהם. באותה שנה הוציא את אלבומו השלישי עם שיריו של רפאל אלברטי, לואיס סרנודה, ליאון פליפה, גלוריה פוארטס, אנטוניו מצ'אדו, חוסה אגוסטין גויטיסולו. מעצב עטיפת האלבום היה אנטוניו סאורה. בדצמבר 1969 הוא הופיע באולם האולימפיה בפריז, הופעה שהוקלטה והייתה לאלבום כפול. באולימפיה הוא שר לראשונה שיר של ז'ורז' בראסנס שתורגם לספרדית.
בשנת 1970 פגש את המשורר פבלו נרודה בפריז, ששמע את שיריו מושרים לראשונה. "אתה צריך לשיר את השירים שלי, הקול שלך עשוי לשיר את השירה שלי ..." אומר לו נרודה. שנה לאחר מכן, ממשלת ספרד כללה את איבנז ברשימה ארוכה של אמנים שצונזרו, ונאסר עליו להופיע בשטח ספרד.
בשנת 1975, לאחר מותו של פרנקו, הוסרה הצנזורה על המוזיקה שלו, אך הוא עדיין נשאר בפריז. באותן שנים מתקיימים קונצרטים עצומים בספרד והוא מוזמן להשתתף, אם כי הוא בדרך כלל מסרב.
במערכת הבחירות בשנת 1982 הוא ערך קונצרט במדריד לפני אלפי אנשים, בתום מסע הבחירות של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית, שזכתה אז לראשונה בבחירות הכלליות.
ביצועים בעברית לשיריו.