בין שנות ה-20 עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20, 'נמל תעופה גרנד סנטרל' היה המעסיק העיקרי של תושבי העיר. מאז שנסגר נאלצו רבים לחפש מקומות עבודה חדשים ופרנסי העיר נאלצו למשוך אליהם תעשייה חדשה.
כיום, באזור התעשייה של גלנדלה יש מפעלים של מספר חברות בינלאומיות חשובות כגון: Nero, נסטלה ועוד.
בשנת 1994, הקימו סטיבן ספילברג, ג'פרי קצנברג ודייוויד גפן את אולפני דרימוורקס בעיר. מה שקידם אותה מאוד. כמה שנים מאוחר יותר גם חברת וולט דיסני הקימה קמפוס גדול בעיר.
בשנת 2008 נפתח "אמריקנה אט ברנד", שהוא פרויקט מגורי יוקרה וקניון גדול במרכזה של העיר. הפרויקט מכיל 75 חנויות ומסעדות, 338 דירות יוקרה ומרכז קולנוע עצום עם 18 אולמות קולנוע ו-3,000 מושבים. המרכז המסחרי החדש נחשב למרשים ביותר, ובאים אליו מבקרים רבים, ביניהם ידוענים מהוליווד.
אתרים מעניינים.
בבית קברות 'פורסט לון' שבתחומי העיר קבורים אנשים מפורסמים רבים כגון: לה וורן סופי אנדרוז מהאחיות אנדרוז, תידה בארה, ליימן פרנק באום, המפרי בוגרט, נט קינג קול ועוד. בבית קברות זה צולם חלק מהסרט "אמריקה לאן?" (1965), שהוא סאטירה על תרבות הקבורה בארצות הברית.
בנוסף שוכן בו מוזיאון של מוצרי אומנות כמו ציורים, פסלים וחפצים המייצגים מקומות שונים בעולם. המוזיאון מתחלק לאזורים כגון: המזרח התיכון, דרום-מזרח אסיה, אוסטרליה, אוקיאניה, מערב אירופה, מזרח אירופה ועוד.
הספרייה המקומית כוללת בתוכה מידע היסטורי רב על העיר ופיתוחה במשך השנים ובנוסף יש בה כמות גדולה של ספרים על חתולים (יותר מ-20,000). הספרים נתרמו בשנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי 'מועדון חובבי חתולים'.
פשע.
גלנדייל עצמה נחשבת כעיר בטוחה יחסית אך השכונות הדרומיות שלה סובלות מאחוז פשע גבוה יחסית לשאר חלקי העיר וזאת בעיקר בגלל השכנות של השכונות הללו עם השכונות של צפון-מזרח לוס אנג'לס. עיקר פשע הוא של כנופיות רחוב. בעבר היו בגלנדייל כ-30 כנופיות רחוב שהגיעו לשיאן בשנות ה-90. בסוף שנות ה-90 המשטרה החלה לבצע מעצרים רבים והורידה את כמות הכנופיות ל-5 כנופיות בלבד בתחומי העיר, רובן היספניות. מלחמות בין כנופיות הן המכה הגדולה ביותר של לוס אנג'לס ופרבריה.
ירון דקל
ירון (נחמן) דקל (נולד ב-19 ביולי 1964) הוא עיתונאי ומגיש חדשות ישראלי, המשמש מאז 2021, כנציג הסוכנות היהודית בקנדה. עבד שנים רבות בכאן 11 וברשת ב בתאגיד השידור הישראלי וברשות השידור ושימש כמפקד גלי צה"ל בשנים 2012–2017. דקל הוא זוכה פרס סוקולוב לעיתונות האלקטרונית ב-2008. כמו כן זכה בפרסים נוספים, כמו פרס בני ברית ופעמיים בפרס מפקד גלי צה"ל.
ביוגרפיה.
דקל נולד לחנה יהודית וליאיר, שהיה עורך במעריב שנים רבות. למד בבית הספר היסודי ניר, בחטיבת הביניים שז"ר, ובבית ספר התיכון בן-צבי בקריית אונו. היה רשג"ד בשבט הצופים בקריית אונו. שירת בצבא בגלי צה"ל.
דקל התחיל את עיסוקו כעיתונאי בעת שירותו הצבאי, כששימש ככתב לענייני משטרה ומשפט בגלי צה"ל, וכתב לענייני מפלגות. כך, סיקר דקל שבע מערכות בחירות לכנסת, מהבחירות לכנסת ה-12 ועד הבחירות לכנסת ה-18. כמו כן, סיקר את מערכת הבחירות בארצות הברית ב-2008.
במשך שבע שנים, הגיש בגלי צה"ל פינת מפלגות שבועית, על כך זכה ב-1990 וב-1993 בפרס מפקד גלי צה"ל.
במשך הזמן היה גם כתב ופרשן לענייני מפלגות בתוכנית ערב חדש בטלוויזיה החינוכית, ובערוץ 2, בתקופת הקמתו. מאמצע שנות התשעים ועד למינויו למפקד גלי-צה"ל, שימש דקל ככתב פוליטי בקול ישראל, שם הוא גם הגיש את תוכנית האקטואליה "הכל דיבורים", והיה פרשן פוליטי של הערוץ הראשון.
בשנים 2002–2007, היה דקל שליח הערוץ הראשון וקול ישראל בוושינגטון.
ב-4 במרץ 2012, החל לכהן כמפקד גלי צה"ל (ולשם כך פרש מרשות השידור). עם כניסתו לתפקיד החל בשורת שינויים בתחנה, ובין היתר ביטל את מהדורות החדשות והחליף אותן במבזקים קצרים בשעות עגולות בלבד, שבהם משולבים קולות מוקלטים מהשטח. המבזקים נפתחים בביטוי "עם מה שקורה עכשיו".
באוקטובר 2012, פסל לשידור את שירו של יזהר אשדות, "עניין של הרגל", הוא נימק את הפסילה בכך, שהשיר "בז לחיילי צה"ל, ואף "מציג אותם באור דמוני".
ב-31 באוגוסט 2017, סיים דקל את כהונתו כמפקד גלי צה"ל והוחלף בידי שמעון אלקבץ.
בתחילת פברואר 2019, הודיע תאגיד השידור הציבורי, שדקל עובר לתאגיד ויגיש את השבוע עם ירון דקל, וכן שהתוכנית "דקלסגל" עוברת אף היא לתאגיד ותשודר בימי חמישי בשעות 8-10 בבוקר. שמה שונה ל"דקלוינסון".
דקל יצר את הסדרה הדוקומנטרית "דה איזראליז" העוסקת בישראלים שהיגרו לצפון אמריקה.
במאי 2021, הודיע לתאגיד, כי בקיץ ייצא לשליחות בקנדה מטעם הסוכנות היהודית. בעקבות כך הודיע על פרישתו מהתאגיד לאחר כשנתיים וחצי.
דקל הוא בוגר אוניברסיטת בר-אילן בקרימינולוגיה ומדע המדינה ובעל תואר שני בהצטיינות מאותה אוניברסיטה בתקשורת ומדע המדינה. בנוסף, השתלם ב-1993 במכון העיתונות העולמי במינסוטה, ארצות הברית, וב-1996 באוניברסיטת אוקספורד בבריטניה.
דקל אב לבת ומתגורר בתל אביב.
סגנונו כעיתונאי.
בתוכנית "הכל דיבורים", הרבה דקל למתוח ביקורת, לעיתים חריפה, על אישים או גופים מסוימים. כך למשל, הפתיח של התוכנית היה בדרך כלל ביקורת צינית מתוחכמת על פוליטיקה אקטואלית. במשך התוכנית, הרבה דקל לסקר ולעקוב אחר ענייני אקטואליה שונים, ולבקר בחריפות סטיות מהתנהגות הוגנת ומן המקובל. כמו כן, משמשת התוכנית במה לראיונות שהוא עורך. הוא נתפס לעיתים כמראיין קשוח, שאינו מאפשר למרואיין לסטות מהנושא ללא מענה ברור לשאלותיו.
לאחר הקראת גזר הדין במשפטו של נשיא המדינה לשעבר, משה קצב, קרא דקל לאמצעי התקשורת בישראל לערוך חשבון נפש, כי "אם הציבור יאבד את האמון במערכת המשפט זה לא יהיה בגלל משה קצב, זה יהיה בגלל התפקיד החדש שהתקשורת לקחה על עצמה".
בהודעה על הענקת פרס סוקולוב לירון דקל, באתר עיריית תל אביב נכתב:
ארתור גרייזר
ארתור קרל גרייזר (בגרמנית: Arthur Karl Greiser; 22 בינואר 1897 – 21 ביולי 1946) היה איש המפלגה הנאצית, חבר באס אס בדרגת אובר-גרופנפיהרר (לויטננט גנרל, רב-אלוף), וראש המנהל הגרמני בשטחי פולין הכבושה שסופחו לגרמניה – ה"ורטלנד". מראשי האחראים לשואה בפולין. הואשם גם בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות. בשל אלה הוצא להורג בתלייה לאחר מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
גרייזר נולד בשרודה (Środa Wielkopolska), הנמצאת כ-30 קילומטרים מדרום מזרח לפוזנן, בפולין של היום (בעת לידתו לא הייתה פולין קיימת כישות עצמאית; שטחה חולק בין פרוסיה, רוסיה והאימפריה האוסטרו-הונגרית). אביו היה פקיד בבית המשפט המקומי. ב-1903 החל גרייזר את לימודיו בגימנסיה המלכותית ללימודים הומניסטיים (Könglich-Humanistische Gymnasium) באינוורוצלב (Inowrocław) של היום, שנקראה אז בשמה הגרמני הוהנזאלצה (Hohensalza). שם כנראה למד לדבר פולנית באורח שוטף. הוא לא השלים את לימודיו במוסד זה, ובאוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצי הגרמני. באוקטובר 1917 הועבר לשירות האוויר הגרמני שם שירת כטייס תחת פיקודו של אלוף ההפלות הנודע מנפרד פון ריכטהופן בחזית המערבית. גרייזר הצטיין בשירותו וזכה בעיטור צלב הברזל, דרגה שנייה וראשונה, ובעיטורים נוספים. הוא נפצע קשה בסוף המלחמה, ורק באביב 1919 התאושש סופית מפציעתו.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה . אזור מולדתו של גרייזר סופח לפולין, והדבר הביא אותו לפתח רגשות שנאה כלפי הפולנים. עם סיום המלחמה הצטרף לפרייקור ושירת במיליציה זו מ-1919 עד מאי 1921. הוא שירת בפרייקור של הגבול המזרחי והשתתף בקרבות נגד הצבא האדום במדינות הבלטיות. ב-1921 השתחרר סופית משירותו הצבאי ושלח ידו בעסקים פרטיים שונים, כעצמאי. ב-1929 התמוטטו עסקיו והוא פשט רגל. ידוע שב-1930 הוא עסק בארגון הפלגות נופש באזור גדנסק.
גרייזר היה נשוי פעמיים. בפעם הראשונה נישא ב-1919, ומנישואין אלה נולדו שלושה ילדים. ב-1934 נישא בשנית לפסנתרנית מריה קרפר (Körfer), ומנישואין אלה נולד ילד רביעי.
הצטרפות אל המפלגה הנאצית.
גרייזר היה חבר במפלגות ימין שונות במהלך שנות העשרים ונמנה בין מייסדי מיליציית קסדת הפלדה. ב-1 בנובמבר 1929 הצטרף גרייזר למפלגה הנאצית ולאס אה (SA). מספר החבר שלו במפלגה היה 166,635 - מספר נמוך יחסית. ב-30 ביוני 1931 עבר גרייזר לשורות האס אס, שם היה מספרו האישי 10,795. גרייזר התקדם במהירות בסולם הדרגות, וב-1 בינואר 1935 קודם לדרגת אס אס בריגדפיהרר (דרגת ביניים בין אלוף-משנה לתת-אלוף).