כהונתו של מדפעי נמשכה בין 17 באוגוסט 1937 ל-16 בדצמבר 1938. מדפעי נקט במדיניות פרו-בריטית מתונה, ונאבק עם אנשי כת הקצינים, בראשותו של סלאח א-דין א-סבאע' שרצו במדיניות אקטיבית שתקטין את המעורבות הבריטית בעיראק, ואף בסיוע למרד הערבי בארץ ישראל. בין היתר סייעו לקצינים אישים שנתפסו כמתונים כנורי סעיד ויאסין אל-האשמי, שנותרו מחוץ לממשלה וחתרו כנגד אל-מדפעי. בסופו של דבר סולק אל-מדפעי בהפיכה צבאית נוספת, בדצמבר 1938, והוחלף בנורי סעיד.
מרד רשיד עאלי אל-כילאני ותוצאותיו.
באפריל 1941 התבצעה הפיכה נוספת, וכת הקצינים בראשותו של א-סאבע' העלתה לשלטון את אל-כילאני, הדיחה את העוצר עבד אל-עילה, ושלטה בשמו של המלך הפעוט פייסל השני. כילאני ניהל מדיניות אנטי-בריטית ופרו נאצית, והגיע לעימות חזיתי עם בריטניה. בתקופת המרד שהו עבד אל-אילה, נורי סעיד, מדפעי ופוליטיקאים מתונים נוספים במלון המלך דוד בירושלים. במאי 1941 פרצה המלחמה האנגלו-עיראקית שהסתיימה בצאתו של כילאני לגלות, ובכיבוש עיראק על ידי הבריטים. ב-4 ביוני 1941 מינה עבד אל-אילה את אל מדפעי שוב לכהונת ראש הממשלה. עיראק הייתה בתקופה זו תחת שלטון כיבוש בריטי. אל- מדפעי נמנע מנקיטת צעדים חמורים כנגד אנשי כילאני, והעדיף מדיניות של פיוס לאומי. אל-מדפעי שימש בתפקיד זה עד 10 באוקטובר 1941 והוחלף בנורי סעיד.
לאחר מרד רשיד עאלי.
בשנים שלאחר מכן המשיך אל-מדפעי לשמש בתפקידים חשובים בממשל העיראקי, כיושב ראש בית הנבחרים, וחבר בממשלה בתפקידים שונים, ובין היתר שר הפנים בממשלת מוחמד א-סדר ששלטה בעת ששלחה עיראק את חיל המשלוח העיראקי למלחמת העצמאות. בתפקידים אלו נקט בקו קיצוני בכל הנוגע לסכסוך היהודי-ערבי, השמיע קולו כנגד תוכנית החלוקה, ואף עמד בראש "הוועד העיראקי להצלת פלסטין". לאחר מלחמת העצמאות שימש כשליח למדינות ערב על מנת לנסות ולגבש מדיניות אחידה לקראת השיחות הנוגעות להסכמי רודוס.
בנובמבר 1952 פרצו בעיראק מהומות סטודנטים, שהפכו למרידה עממית. עבד אל-אילה קרא שוב למדפעי להקים ממשלה, אך הוא כשל בנסיונותיו. השלטון ניתן לידי מפקד הצבא נור א-דין מחמוד שדיכא את המהומות ביד קשה. בעקבות המהומות נערכו בחירות חדשות, והשלטון נערך להעברת השלטון מהעוצר עבד אל-אילה למלך פייסל השני שהגיע לבגרות. במסגרת זו הוטלה הרכבת הממשלה על אל-מדפעי, ששימש שוב כראש ממשלה בין 29 בינואר 1953 ל-1 בספטמבר 1953. ממשלתו זו של אל-מדפעי הייתה כושלת, ואל-מדפעי נתפס כאדם חלש שאין ביכולתו לפתור את בעיותיה של עיראק. עם עלייתו לשלטון החליף המלך החדש את אל-מדפעי בפאדל אל-ג'מאלי.
גם לאחר כהונה זו המשיך אל-מדפעי לשמש בתפקידים שונים, כיושב ראש הפרלמנט. ב-1959 מת ממחלת סרטן הריאות.
מנחם רוטשילד
מנחם רוטשילד (23 באפריל 1914 - 7 ביולי 1994) היה ראש עיריית בת-ים בין השנים 1964–1973 וגם בין 1979–1983.
ביוגרפיה.
רוטשילד נולד בשטרסבורג שבצרפת, לשלמה רוטשילד ופני בת אליוט טראב. הוא קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" ובגיל צעיר הצטרף לתנועה הציונית. עם סיום התיכון החל ללמוד כימיה באוניברסיטת שטרסבורג, אך הפסיק את לימודיו ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל. הוא הצטרף לגרעין של הקיבוץ הדתי חפץ חיים, עבד בפרדס, ולאחר מכן נתמנה למזכיר המשק. עם הקמת הלשכה המשותפת לעבודה בשנת 1935 נתמנה למזכירה הכללי.
בתחילת שנות הארבעים התיישב בבת-ים וניהל את מרפאת קופת החולים היחידה ביישוב. הוא היה חבר בארגון ההגנה ופעיל במפלגת מפא"י.
בשנת 1950 חבר לדוד בן ארי להתמודדות על ניהול בת ים ובמשך קרוב ל-15 שנה פעלו במשותף, כאשר בן ארי מכהן כראש המועצה, ולאחר הפיכת בת ים לעיר ב-1958 כראש העיר, ורוטשילד מכהן כסגנו וממלא מקומו תוך התמקדות בענייני הנדסה, קליטת עלייה וחינוך. לאחר שבן ארי החליט להתפטר מטעמי בריאות, מונה רוטשילד לראש העיר, ב-3 במאי 1964. רוטשילד כיהן ברציפות עד 1973, כשבקואליציה שלו נמצאים מלבד אנשי מפלגת העבודה ומפ"ם, גם נציגי המפד"ל. רוטשילד השקיע מאמצים רבים בהרחבת העיר, דבר שהביא אותו לעימות רב שנים עם ראשון לציון על 900 דונם בחולות ראשון לציון באזור הצמוד לבת ים.
לאחר הבחירות בסוף 1973 זכה המערך בראשותו ל-10 מנדטים, הליכוד ל-9 מנדטים והמפד"ל ל-2 מנדטים, המפד"ל חברה לליכוד כדי להחליפו בנציג הליכוד, יצחק ולקר, בראשות העיר. רוטשילד כיהן כמנהיג האופוזיציה העירונית, וניסה להשיב לעצמו את ראשות העיר, תוך ניצול סכסוכים פנימיים בסיעת הליכוד. לראשונה היה נראה שיצליח לשוב לראשות העיר בספטמבר 1974, לאחר ששני חברי ליכוד פרשו מסיעתם וחתמו עמו על הסכם קואליציוני. אולם ראש העיר ולקר הצליח לקנות חזרה את תמיכת השניים על ידי מינויים לסגני ראש העיר. בתחילת 1977 נעשה ניסיון שני להשיב את ראשות העירייה לידי רוטשילד, הפעם בהסכם רוטציה עם דוד מסיקה שייצג שלושה פורשים מהליכוד. לאחר שנה, בתחילת 1978 שב רוטשילד לראשות העירייה ומעמדה זאת זכה בסיבוב שני לכהונה נוספת בראשות העיר בבחירות של 1978, והוא המשיך לכהן בתפקיד עד סוף הקדנציה בשנת 1983.
רוטשילד עסק בעיקר בפיתוח העיר בת ים, בתשתיות ובבניית מוסדות חינוך. הוא תרם לכינון קשרי החוץ של בת ים עם ערים בעולם.
בתקופתו הורחבה רשת התחבורה, נבנה שובר הגלים בחוף הסלע וקודם ענף התיירות בעיר.
במשך השנים שימש כיו"ר אגודת איל"ן בבת ים וכיו"ר האגודה למלחמה בסרטן. בנוסף היה יושב ראש הוועד הציבורי להנצחת אלי כהן.
עם פטירתו בגיל 80 בשנת 1994, קיבל רוטשילד אזרחות כבוד של בת ים, ועל שמו נקרא האודיטוריום העירוני.
אלברטו מורביה
אלברטו מורביה (באיטלקית: Alberto Moravia, שמו בלידתו היה אלברטו פינקרלה (Alberto Pincherle; 28 בנובמבר 1907 – 26 בספטמבר 1990) היה סופר איטלקי ועיתונאי. הרומנים שלו עסקו בנושאים מודרניים כגון מיניות, ניכור ואקזיסטנציאליזם.
הוא ידוע בפרט בשל הרומן הראשון שלו "האדישים" (Gli Indifferenti), שפורסם ב-1929, ובשל הרומן האנטי-פשיסטי "הקונפורמיסט" (Il Conformista), שהיה הבסיס לסרט "הקונפורמיסט" (1970), בבימויו של ברנרדו ברטולוצ'י. רומנים אחרים שלו שהועברו לקולנוע הם "הבוז" (Le mépris) בבימויו של ז'אן-לוק גודאר (1963), "שעמום" (La Noia) והועלה בארצות הברית ב-1963 בשם "הבד הריק" (The empty canvas) ו"לה צ'וצ'ארה" (שתי נשים) בבימויו של ויטוריו דה סיקה ובכיכובה של סופיה לורן.
ביוגרפיה.
שנותיו המוקדמות.
אלברטו פינקרלה (שם העט מורביה הוא שם המשפחה של סבתו מצד אביו) נולד בוויה זגמבטי (Via Sgambati) שברומא, איטליה, למשפחה מבוססת מן המעמד הבינוני. אביו היהודי הונציאני קרלו היה ארכיטקט וצייר. אמו הקתולית מאנקונה טרזה איג'יניה דה מרסאניק הייתה מדלמטיה. אחיה אוגוסטו דה מרסאניק, דודו של מורביה היה תת-שר בקבינט המדיני של המפלגה הפשיסטית.
מורביה לא סיים לימודים פורמליים בבית ספר משום שבגיל תשע לקה בשחפת של העצם, שריתקה אותו למיטה במשך חמש שנים. הוא בילה שלוש שנים בבית ושנתיים בבית ההחלמה קורטינה ד'אמפצו (Cortina d'Ampezzo) בצפון איטליה. מורביה היה נער אינטליגנטי וקרא הרבה. כמה מהסופרים האהובים עליו היו דוסטויבסקי, ג'ויס, אריוסטו, גולדוני, שייקספיר, מולייר, מלארמה. הוא למד צרפתית וגרמנית וכתב שירה בשתי השפות.
ב-1925 עזב את בית ההחלמה ועבר לברסנונה (Bressanone) שם כתב את הרומן הראשון שלו האדישים שפורסם ב-1929. הרומן הוא ניתוח ריאליסטי של התנוונות מוסרית של אם מן המעמד הבינוני ושני ילדיה. ב-1927 פגש מורביה בקוראדו אלווארו (Corrado Alvaro) ומאסימו בונטמפלי (Massimo Bontempelli) והתחיל בקריירה כעיתונאי בעיתון 900 שפרסם את סיפוריו הראשונים, ביניהם הקורטיזנה עייפה (La cortigiana Stanca) (1927), פשע במועדון הטניס (Delitto al Circolo del Tennis) (1928), הגנב הסקרן (Il Ladro Curioso) ורוח רפאים (Apparizione), שניהם ב-1929.
האדישים ונידוי פשיסטי.
את האדישים פרסם מורביה בכספו. מבקרי הספרות קיבלו את הספר כדוגמה ראויה לציון של סיפורת איטלקית. בשנה שלאחר מכן הוא התחיל בשיתוף פעולה עם העיתון לה סטמפה אותו ערך אז הסופר קורציו מאלאפארטה (Curzio Malaparte). ב-1933 הוא הקים עם מריו פאנונציו את כתבי העת הספרותיים Caratteri (דמויות) ו-Oggi (היום) והתחיל לכתוב לעיתון 'לה גאזטה דל פופולו' (La Gazzetta del Popolo).
השנים שלפני מלחמת העולם השנייה היו בעייתיות עבורו. השלטון הפשיסטי אסר לפרסם סקירות על גלגל המזל (Le Ambizioni Sbagliate) (1935) ואסר לפרסם את הספר אגוסטינו (Agostino) (1941). ב-1935 הוא נסע לארצות הברית כדי להעביר סדרת הרצאות על ספרות איטלקית.
התרמית (L'imbroglio) יצאה לאור על ידי ולנטינו בומפיאני ב-1937. כדי להימנע מצנזורה פשיסטית הוא כתב, בעיקר, בסגנון סוריאליסטית ובאלגוריות. בין הספרים שנכתבו כך היה חלומו של העצל (Il Sogno del Pigro). אחרי שהשלטון תפס את המהדורה השנייה של המסכה (La mascherata) ב-1941 הא נאלץ לכתוב בשם עט. באותה שנה הוא התחתן עם הסופרת אלזה מורנטה אותה פגש ב-1936. הם חיו בקאפרי שם כתב את אגוסטינו.
אחרי שביתת הנשק ב-8 בדצמבר 1943 מצאו מורביה ומורנטה מקלט בפונדי, על גבול צ'וצ'ארה. חוויותיו מתקופה זו נתנו השראה לספרו שתי נשים (1958).
חזרה לרומא ופופולריות.
במאי 1944, אחרי שחרור רומא חזר לשם מורביה והתחיל בשיתוף פעולה עם קוראדו אלווארו. הוא כתב בעיתונים חשובים כמו איל מונדו (Il Mondo) וקוריירה דלה סרה (Corriere della Sera). האחרון פרסם את כתביו עד מותו.