מהכיבוש העות'מאני ועד המאה ה-17.
הטורקים העות'מאניים השתלטו על הפלופונסוס בין השנים 1458–1460, וכבשו את השרידים האחרונים של האימפריה הביזנטית, למעט המעוזים הוונציאנים אשר נכבשו בהדרגה במשך עשרות שנים של מלחמות עות'מאניות–ונציאניות לסירוגין. קורון ומודון נפלו בשנת 1500, ובשנת 1540 הושלם כיבוש הפלופונסוס העות'מאני עם כיבוש מונמבסיה ונאפפליו.
עם כיבושו, חצי האי נעשה סנג'ק של איילט רומליה, כשבירתו הראשונה הייתה בקורינתוס (בטורקית Kordos או Gördes), בהמשך Leontari או (Londari, מיסטרס (Mezistre או Misistire) ולבסוף בנאפפליו (בטורקית Anaboli). מאז המאה ה-16, מיסטרס הייתה סנג'ק נפרד, אשר צורף בדרך כלל לאיילט ארכיפלג הים האגאי ולא לאיילט רומליה.
הקמת האיילט, תקופת הביניים הוונציאנית והתקופה העות'מאנית השנייה.
באמצע המאה ה-17, כפי שהעיד התייר אווליה צ'לבי, הפכה מוראה למרכז איילט נפרד, כשבירתו היא פטרס (Ballibadra). הוונציאנים כבשו את חצי האי כולו במהלך המלחמה המוראנית המוצלחת (1684–1699), והקימו את "ממלכת מוראה" (באיטלקית "Regno di Morea") לשליטה במדינה. השלטון הוונציאני נמשך עד לכיבוש מחדש העות'מאני בשנת 1715.
איילט מוראה הוקם מחדש, ובראשו הועמד ואלי, שעד 1780 היה פאשא בדרגה ראשונה (עם שלושה זנבות סוס) והחזיק בתואר וזיר. לאחר 1780 ועד מלחמת העצמאות היוונית, עמד בראש המחוז מוחאסיל. הפאשא של מוראה נעזר במספר גורמים כפופים, ביניהם מתרגם נוצרי (דרגומן), שהיה הפקיד הנוצרי הבכיר במחוז. הבירה הייתה תחילה בנאפפליו, אך לאחר 1786 הועברה לטריפוליצה.
הנוצרים המוראטים קמו נגד העות'מאנים בסיוע רוסי במהלך מה שמכונה "מרד אורלוב" בשנת 1770, אך הוא דוכא במהירות ובאכזריות. כתוצאה מכך, האוכלוסייה הכוללת פחתה בתקופה זו, בעוד שיעור האלמנט המוסלמי בו גדל. אף על פי כן, הפריבילגיות שהוענקו לאוכלוסייה האורתודוקסית בהסכם קוצ'וק קאינרג'ה, ובמיוחד הזכות לסחור תחת דגל רוסיה, הביאו לפריחה כלכלית ניכרת של היוונים המקומיים, אשר, יחד עם המגעים התרבותיים המוגברים עם מערב אירופה (ההשכלה היוונית המודרנית) והאידיאלים מעוררי ההשראה של המהפכה הצרפתית, הניחו את הבסיס למלחמת העצמאות היוונית.
במהלך מלחמת העצמאות היוונית, רוב חצי האי נפל בידי המורדים היוונים בשנים 1821–1822, אך סכסוכים פנימיים בין המורדים והגעתו של אברהים פאשה ממצרים בשנת 1825 כמעט מיגרו את המרד עד 1826. התערבותם של חיילי הצי הבריטי, הצרפתי והרוסי בקרב נאווארינו, אילצה את הכוחות העות'מאנים והמצרים לפנות את מוראה עד 1 באוקטובר 1828. לבסוף, יוון הפכה עצמאית מהאימפריה העות'מאנית עם חתימת הסכם אדריאנופול.
חטיבות מנהליות.
לדברי אבליה, בזמן ביקורו האיילט כלל את הסנג'קים של מיססטיר, איה מאורה (לפקדה), איינבאהטי (לפנטו), קרלי-אלי, מאניה (חצי האי מאני) ובליבאדרה (פטרס), כלומר הוא הקיף גם את המחוזות של יוון המערבית והמרכזית.
בתחילת המאה ה-19, על פי התייר הצרפתי פרנסואה פוקוויל והחוקר האוסטרי יוזף פון האמר-פורגסטאל, האיילט כלל את הסנג'קים הבאים:
במהלך שתי התקופות העות'מאניות, מוראה חולקה גם למספר מחוזות קטנים ("קאזות", "קאדילוקים" או בייליקים), שמספרם נע אבל היה בדרך כלל בין 22 לבין 25, והגיע ל-27 בשנת 1784.
סמל העיר הרצליה
סמל העיר הרצליה, סמלה הרשמי של העיר הרצליה, אושר בעת הקמת העיר ושונה בקיץ 2011.
תיאור הסמל.
סמל העיר הוא בצבעים כחול תכלת (כצבע של דגל מדינת ישראל) ובראשו שם העיר.
7 כוכבים.
על המגן מופיעים שבעה כוכבים בצבע דמוי זהב שלאחר מכן שונו לצבע לבן כסמל לחזון של בנימין זאב הרצל "7 שעות", חזון אשר בו הרצל שאף שזמן העבודה יהיה בן שבע שעות. הכוכבים הופיעו לראשונה בשרטוט של הרצל לדגל המדינה הציונית העתידי. שבעת הכוכבים קיימים גם בסמל העיר תל אביב.
גלגל תעשייתי וספינה.
בתחתית מגן הסמל מופיע גלגל תעשייתי - סמל לענפי החרושת והמלאכה ומצדיו ענפי שיבולת ופרי הדר כסמל לענפי החקלאות. במרכז הסמל מופיעה ספינה, המסמלת את קרבת העיר לים התיכון.
הסמל החדש.
בקיץ של שנת 2011, אחרי שנתיים וחצי של עבודה ובעזרת חברת המיתוג OPEN, העיר הרצליה השיקו את הלוגו החדש שלהם תחת הסיסמה "אם נרצה", פרפרזה על המשפט המוכר של בנימין זאב הרצל "אם תרצו". הלוגו החדש משתמש בכוכב תלת-ממדי בעל 5 כיוונים בצבעים שונים אשר מסמלים את ערכי העיר, אך באותו הזמן גם מנסה לשמור על דגל שבעת הכוכבים.
נין (משפחה)
סאמי שוכת
איילט בודין
איילט בודין (הידוע גם בשם פרובינציית בודין / בודה או פאשאליק של בודין / בודה, בטורקית עות'מאנית: ایالت بودین) היה איילט של האימפריה העות'מאנית במרכז אירופה והבלקן. הוא הוקם על השטחים שכבשה האימפריה העות'מאנית מממלכת הונגריה מימי הביניים והדספוטה הסרבי. בירת מחוז בודין הייתה בודין (בהונגרית: בודה).
אוכלוסיית המחוז הייתה מגוונת מבחינה אתנית ודתית וכללה הונגרים, קרואטים, סרבים, סלובקים, מוסלמים ממוצא אתני שונים (שהתגוררו בעיקר בערים) ואחרים (יהודים, צוענים וכו'). העיר בודה עצמה הפכה למוסלמית ברובה במהלך המאה ה-17, בעיקר באמצעות הגירה של מוסלמים בלקניים.
היסטוריה.
במאה ה-16 כבשה האימפריה העות'מאנית את "קו המבצרים" הדרומי (végvár) של ממלכת הונגריה. לאחר קרב מוהאץ' בו הובסה ממלכת הונגריה קשות, והמהומה שנגרמה כתוצאה מהתבוסה, התפשטה ההשפעה העות'מאנית על החלק המרכזי של ממלכת הונגריה. בעוד שהכוחות העות'מאניים פלשו לבודה בשנים 1526 ו-1529, סולימאן הראשון השתמש באזור בודה כשטח של ממלכה בעלת ברית ולא סיפח אותו במלואו לאימפריה.
בשנת 1541 החליט סולימאן לאחד את אזור בודה שנכבש ולכונן אותו כחלק אורגני של האימפריה. הוא שלח את המפקד האוסטרי וילהלם פון רוגגנדורף, לצור על העיר, וב-29 באוגוסט 1541 השתלט על העיר, יחד עם העיר בצד השני של הדנובה, פשט. הוא ארגן מיד את האיילט (מחוז) הראשון במרכז אירופה שבירתו בודה (בודין בטורקית).
באותה שנה נפלו כמה ערים נוספות תחת שלטון עות'מאני: סגד, קלוצ'ה וסובוטיצה. בשנים 1543–1544, העות'מאנים כבשו את המבצרים של נוגראד, ואץ, סקשפהרוואר, פץ' ושיקלוש ששובצו לתוך איילט חדש.
בשנת 1552 הורחב האיילט עם שטחים חדשים בצפון, והוקם איילט חדש בטמשוואר. השליטה הצבאית באזורים הסובבים ניטלה מבודין.
בשנה שלאחר מכן הואטה התקדמות העות'מאנים ואיילט בודין לא השתנה עד תום מלחמת חמש עשרה השנים ושלום זסיטווטורוק, שם איבדו העות'מאנים שטחים מצפון לנוגרד. עם זאת אגר וקניז'ה נתפסו במהלך המלחמות הללו ונוהלו זמן קצר כסנג'קים במחוז זה.
שטחו של האיילט צומצם משמעותית עם הקמת איילט אגר (1596) וקניז'ה (1600). עם זאת, הוא נותר המחוז העות'מאני הבולט במרכז אירופה, בשל חשיבותו האסטרטגית של בודין כנמל מרכזי בדנובה.
במאה ה-17 כבש קארה מוסטפא פאשה אזורים נוספים מממלכת הונגריה ההבסבורגית והווסאל שלה, נסיכות טרנסילבניה, אך לא הצליח לכבוש את וינה בשנת 1683. ניסיון כושל זה בישר על ירידה הדרגתית של הכוח העות'מאני באירופה. ב-2 בספטמבר 1686 נכבשה בודין על ידי כוחות הליגה הקדושה.
צבאי.
עימותים צבאיים בין ההבסבורגים לעות'מאנים היו בלתי נמנעים. הם הקימו גבול זה עם זה, ולמרות שהוקם איילט אירופי, הייתה נוכחות צבאית חזקה בבודין.
קשה לאמוד את מספר הכוחות במחוז בשלב זה. ישנם מסמכים המציגים 10,200 חיילים במבצרים בשנת 1546, ו-12,451 חיילים בשנת 1568. היו גם כוחות עזר הנקראים סיפאהים עלות אחזקת הכוח הגדול הזה לחץ על תקציב המחוז. בשנת 1552, למשל, שלח השער הנשגב 440,000 מטבעות זהב לבודין כדי לספק לצבא.
אם הסולטאן או הביילרביי לא היו נוכחים, אז תפקיד המפקד הכללי נתפס על ידי הפאשא של בודין.
מבצרים.
האימפריה העות'מאנית השקיעה את כל המאמצים לחזק את המעוז בבודין. הם בנו כמה טבעות הגנה סביב בודין והגנו על כבישים לאספקה לווינה, כיוון שמטרתם הייתה לרסק את בירת ההבסבורגים, מה שלא הצליחו.
המבצרים החשובים ביותר סביב בודין היו אסטרגום, סקשפהרוואר, וגם ואץ ווישגרד הפחות חשובים. מדרום המבצר הרלוונטי ביותר היה סיגטבר.
איילט אגרי
איילט אגר (בטורקית עות'מאנית: ایالت اگیر, בהונגרית: Egri ejálet, בסרבית: Jegarski ejalet) או פאשאליק של אגרי היה איילט של האימפריה העות'מאנית שהוקם בשנת 1596 ובירתו באגרי (בהונגרית: Eger). היא כללה חלקים מהונגריה וסלובקיה של ימינו.
היסטוריה.
בשנת 1596 לאחר שהצבא העות'מאני בפיקודו של מהמט השלישי ניצח את חיל המצב האוסטרי במצור על אגר, טירת אגר והשטחים הסובבים שהשתייכו לאוסטריה הצטרפו לאימפריה העות'מאנית. הפרובינציה, שהוקמה עם העברת כמה סנג'קים מאיילט בודין באותה שנה, כללה כמה אזורים בהונגריה ובדרום סלובקיה.
אוכלוסיית המחוז הייתה מגוונת מבחינה אתנית ודתית וכללה סלובקים והונגרים (החיים בעיקר בצפון), סרבים (המתגוררים בעיקר בדרום) ומוסלמים ממוצא אתני שונה (המתגוררים בעיקר בערים). קהילות אתניות אחרות כללו יהודים וצוענים.
חטיבות מנהליות.
המחוז כלל את הסנג'קים הבאים:
איילט אגר
מונטקטיני טרמה
מונטקטיני טרמה (איטלקית: Montecatini Terme) היא עיירה איטלקית (קומונה) של כ-20,000 תושבים בנפת פיסטויה, שבמחוז טוסקנה במרכז איטליה. זהו המרכז החשוב ביותר בחבל . העיירה ממוקמת בקצה המזרחי של אזור פיאנה די לוקה ובתחומה כמה מעיינות מרפא, ולכן הכלכלה שלה מבוססת על תיירות, כמו גם על תעשיות הקשורות לספא. בשנת 2021 הוכרזה העיר חלק מאתר המורשת העולמית ערי הספא הגדולות של אירופה של ארגון אונסק"ו.