הלחן המקורי נותר, אך עם התרגום לאנגלית הוענק לשיר העיבוד הסווינגי המוכר כיום. קאהן פנה אל הרכב מוזיקלי שלא היה ידוע אז – האחיות אנדרוז – והקליט עמן את השיר, שיצא על גבי תקליט 78 של חברת "דקה". השיר הפך ללהיט מיידי, מכירות התקליט הרקיעו שחקים, והאחיות אנדרוז זכו בעבורו באלבום זהב, והפכו בכך להרכב הווקאלי הנשי הראשון שזכה בכך. השיר זכה לפופולריות עצומה ועד מהרה זכה לגרסאות כיסוי על ידי רבים מזמרי הפופ והג'אז של התקופה. בין המבצעים ניתן למצוא את אלה פיצג'רלד, בני גודמן ועוד רבים אחרים. השיר הוכנס כנעימת הנושא בסרט קולנוע של האחים וורנר "Love, Honour and Behave".
השיר התפרסם מהרה גם ברחבי העולם, ותורגם לשפות צרפתית, שוודית, רוסית וגרמנית. השיר התפרסם בגרמניה הנאצית, אך לאחר שנודע כי מלחין השיר הוא יהודי, וכי המילים "ביַי מיר ביסטו שיין" הן בשפת היידיש ולא בבווארית, דיאלקט דרום-גרמני, הוחרם השיר. בברית המועצות הוקלט השיר על ידי "תזמורת הג'אז הלאומית של ברית המועצות", והקרדיט ללחן הוענק לשני מלחינים סובייטים.
בעקבות ההצלחה הגדולה באה הצלחה מסחרית גדולה. סמי קהאן סיפר כי בכספי התמלוגים שהרוויח רכש לאמו בית. אך בעוד המבצעים, חברות התקליטים, בעלי הזכויות גורפים הון, לא ראו סקונדה וג'ייקובס אף לא פרוטה שחוקה. הסיפור על המלחין שפספס את ההזדמנות המסחרית עשה כותרות גדולות בעיתונים. אך סקונדה עצמו לא התרגש, ובריאיון לעיתון הניו יורק טיימס סיפר כי העובדה שלא קיבל תמלוגים הפריעה לסביבה יותר משהפריעה לו. אישית הוא היה מעוניין יותר במוזיקה סימפונית. בשנת 1961, כאשר פקעו הזכויות של האחים וורנר, חזרו הזכויות לסקונדה, שמיהר לחתום הסכם עם החברה, הפעם תמורת סכום משמעותי.
הצגת מילים ביידיש בפני הקהל האמריקאי שאינו דובר יידיש יצר טעויות משעשעות, כמו במקרה של אנשים שביקשו לרכוש את התקליט "My beer Mr. Shane" (נהגה: "מיי ביר מיסטר שיין"). בשנת 1964 נכתבה גרסה פארודית על השיר בשם: "The bear missed the train" .
בשנת 2001 ערכו "מילקן ארכיב", העוסקים בשימור מוזיקה יהודית אמריקנית, מחקר בניסיון להתחקות אחרי ההרכב המקורי ששימש את סקונדה בתיאטרון רולנד. השיר הוקלט בצורה הדומה ביותר למקור, עם תזמורת הקאמרית הווינאית בניצוח אלי יפה והזמר סיימון ספירו.
המדינות המתועשות
אל-אתיחאד
אל-אתחאד
איתיחאד
מסלניצה
מסלניצה (ברוסית: Ма́сленица, ברוסינית: Fašengy) הוא חג סלאבי עממי הנחוג ברוסיה, באוקראינה, בלארוס וארצות סלאביות נוספות בשבוע האחרון שלפני התענית (היינו בשבוע השביעי שלפני חג הפסחא).
מקורות החג.
החג קדום ביותר, מקורותיו פגניים וקדמו להתפשטות הנצרות ברוסיה. על פי המיתולוגיה הסלאבית, מוקדש החג לשמש, ומסמל את ניצחונה ואת סיום החורף.
בעקבות הגעת הנצרות לרוסיה הפך החג לחלק מחגי התענית. על פי המסורת הנוצרית הרוסית אורתודוקסית, כבר בשבוע זה מתחילים לקבל את חלק ממנהגי התענית (בשל צליבת ישו), ואכילת בשר אסורה. מסיבה זו מכונה החג "מיָאסוֹפוּסטנָאיָה נִדֵליָה" ("мясопустная неделя") - "שבוע צום-הבשר".
מסורות.
המאכל המסורתי של החג משתנה מאזור לאזור. בין הנפוצים הם הבליני, מעין פנקייקים ממולאים בגבינה, וכן מאכלי חלב שונים נוספים. מקורה של אכילת מחבתיות בחג קדומה, וככל הנראה קשורה למקורו הפגאני של החג כחג השמש - המאכל העגול והזהוב מסמל את השמש. המחבתיות עשויות מחמאה, ביצים וחלב, אשר אכילתם אסורה בשבוע לאחר מכן - בשל התענית.
מנהגים נוספים של החג כוללים נשף מסיכות ומרוץ מזחלות. באזורים שונים של רוסיה התפתחו מסורות שונות לימי השבוע, כגון יום אחד המוקדש לביקור קרובים, יום אחר לביקור חברים, יום בו נערכת תהלוכה עם בובות קש ויום המוקדש למרוץ המזחלות. מנהג אחר כולל שריפת בובת הקש המכונה "הגברת מסלניצה" ביום האחרון של השבוע, ערב תחילת התענית.
יום ראשון של הסליחה.
היום האחרון של השבוע מכונה "יום ראשון של הסליחה", והוא מסמל את תחילת התענית. על פי המנהג, בתפילת הערבית של יום זה מבקשים המתפללים סליחה אחד מרעהו, ומכאן שמו של היום. יום זה הוא היום האחרון בו מותר לנוצרים הרוסים-אורתודוקסים לאכול מוצרי חלב (בשל התענית), ולכן הוא נקרא גם "יום ראשון של מוצרי החלב".
מנהגים מודרניים.
במהלך שנות השלטון הקומוניסטי בברית המועצות לא ראו השלטונות בעין יפה את חגיגת החג, אולם מנהגי אכילת מאכלי חלב בשבוע זה נשתמרו.
בעקבות נפילת ברית המועצות חודשו התהלוכות בערים שונות ברוסיה, אולם חידוש התהלוכות נעשה כפסטיבל חילוני ולא כחלק מטקסים דתיים.
בארצות בהם מהגרים רוסים רבים נערכות תהלוכות מסלניצה, כחלק משימור התרבות הרוסית בקרב המהגרים. תהלוכות אלה נערכות לעיתים במועדים השונים ממועדי החג הדתי, והן חילוניות באופיין.
אסטרחאן
אלחנן בונם וסרמן
אנדרי ריאבושקין
אנדרי פטרוביץ' ריאבושקין (ברוסית: Андрей Петрович Рябушкин; 29 באוקטובר (על פי הלוח היוליאני: 17 באוקטובר) 1861 - 10 במאי (על פי הלוח היוליאני: 27 באפריל) 1904) היה צייר רוסי. עבודתיו התמקדו בתיאורם של פשוטי העם הרוסיים במאה ה-19.
קורות חיים.
אנדרי פטרוביץ' ריאבושקין נולד בכפר סטאניצ'נאיה סלובודה, שבגוברניית טמבוב. אביו ואחיו היו ציירי איקונות, והוא החל לסייע להם בגיל צעיר. בגיל 14 התייתם מאביו.
באותה שנת ביקר בכפר א. ח. פרברז'נסקי, סטודנט לאמנות בבית הספר של מוסקבה לציור, פיסול ואדריכלות זיהה את כישרונו של ריאבושקין והתרשם מאוד ממנו. הוא העניק לו שיעורי ציור ועזר לו להתקבל לבית הספר של מוסקבה.
ריאבושקין היה התלמיד הצעיר ביותר שהתקבל לבית הספר מאז הקמתו ועד היום.
ריאבושקין למד שבע שנים (1875–1882) בבית הספר, ולמד תחת וסילי פרוב ואילאריון פריאנישניקוב. יצירתו הראשונה "חתונה כפרית" נרכשה בשנת 1880 על ידי האספן הידוע פאבל טרטיאקוב בשל איכותה.
לאחר מותו של וסילי פרוב, עבר ריאבושקין בשנת 1882 לסנקט פטרבורג והתקבל לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בה למד תחת פאבל צ'יסטיאקוב. איכות השיעורים איכזבה אותו והוא העדיף לטייל ברחובות העיר ולצייר רישומים של הרחובות והתושבים.
ריאבושקין סיים את לימודיו בשנת 1892 אולם לא קיבל פרס עבור עבודת הגמר שלו "ההורדה מן הצלב", מאחר שנושא היצירה לא קיבל את אישור מוריו. עם זאת איכות היצירה הייתה כה גבוהה, שנשיא האקדמיה, הדוכס הגדול ולדימיר קונסטנטינוביץ' נתן לריאבושקין מלגה לנסוע ללמוד מחוץ לרוסיה מכספו האישי.
במקום לנסוע לאיטליה או פריז כמקובל בקרב בוגרי האקדמיה, בחר ריאבושקין לבקר בערי רוסי העתיקות (נובגורוד, קייב, מוסקבה, אוגליץ', ירוסלבל). במסעותיו למד את האדריכלות הרוסית העתיקה, מראם של כלי נשק עתיקים, בדים, ריקמה ואיקונות, וחקר את הפולקלור המקומי.
ציוריו של ריאבושקין הוצגו בתערוכות קבוצת הנודדים (פרדויז'ניקי) בשנים 1890, 1892 ו-1894, אולם עזב את התנועה לאחר מכן.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 התגורר ריאבושקין באחוזת חברו ו. פ. טימנב, בעיירה לובווינו הסמוכה לסנקט פטרבורג, ובה עבד. בשנת 1901 הקים בכפר הסמוך דידווינו סטודיו בו יצר.
ביצירותיו התמקד ריאבושקין בתיאור רוסיה כפי שניראתה במאה ה-17. כמו כן יצר את הפרסקאות בקתדרת סופיה הקדושה שבנובגורוד, וכן 24 פסיפסים עבור כנסיית הגואל שעל הדם בסנקט פטרבורג (17 בתוך הכנסייה ו-7 מחוץ לה); ריאבושקין עבד על יצירת פסיפסים אלה בין השנים 1897–1900.
בראשית המאה ה-20 החל לצייר את חיי האיכרים הרוסיים בני תקופתו. בין יצירות אלה ניתן למנות את " ו ".
בשל מחקרו המעמיק בהיסטוריה של רוסיה, נחשבים ציוריו למדויקים בפרטיהם הטכניים. עם זאת הציורים לא זכו להצלחה בהשוואה לציוריו ההיסטוריים של וסילי סוריקוב. בעוד סוריקוב צייר אירועים היסטוריים בעלי חשיבות, ריאבושקין צייר את חיי היום יום במאה ה-17, ועבודותיו נחשבו לסטטיות ביחס לאירועים הסוערים שתיאר סוריקוב. הצופים בתמונות נהגו לראות בציוריו של סוריקוב אלגוריה למחלוקות בנות זמנם של הצופים, ובציוריו של ריאבושקין לא מצאו אלגוריה זו.
בשנת 1903 אובחן ריאבושקין כחולה שחפת. הוא נסע לשווייץ לקבל טיפול רפואי אולם הטיפול לא צלח. ריאבושקין נפטר בסטודיו שלו בדידווינו ב-27 באפריל 1904.
The Man Who Sold the World (אלבום)
The Man Who Sold the World הוא אלבום אולפן של המוזיקאי דייוויד בואי משנת 1970.
רבים רואים באלבום זה את מבשר הפאנק. אחרי Space Oddity שאופיין בצלילים אקוסטיים, פגש בואי את הגיטריסט מיק רונסון והוציא אלבום רווי גיטרות בסגנון רוק כבד. בהקלטת אלבום זה גיבש סביבו את הלהקה שתהפך לימים ללהקת "העכבישים ממאדים". על עטיפת האלבום מצולם בואי עם שמלה, מהלך שאליו דחפה אשתו דאז אנג'י. צילום זה גרם להתעסקות מוגברת בזהותו המגדרית של בואי.
בשנת 1994 חידשה להקת נירוונה את שיר הנושא באלבומה MTV Unplugged in New York, גרסה שהנחילה לשיר הצלחה מחודשת.
כתיבה והקלטה.