כוחות הגרילה, שזכו לאהדה והבנה בצד הגאורגי, ביצעו פעולות שוד וביזה לצד פעולות גרילה כנגד האבחזים. הממשלה האבחזית הגולה שישבה בטביליסי, ונקראה באותם ימים מועצת השרים של אבחזיה, תמכה בגלוי בכוחות הגרילה הגאורגיים והאיצה בממשלה הגאורגית לעשות כמוה. בין יתר היעדים שבהם פגעו היה חיילי כוח שמירת השלום הרוסי באבחזיה.
פעילותם של הלגיון הלבן, יחד עם אחי הדוב, למתיחות במחוז גאלי, הגבירה את המתיחות במחוז גאלי. פעילותם של אנשי הלגיון הלבן כללה התקפות על המשטרה האבחזית, חבלה במטרות כלכליות באבחזיה וגם פגיעה בחיילי כוח שמירת השלום הרוסי באבחזיה. אנשי הגרילה האשימו את חיילי שמירת השלום בטענה כי הם מנעו מגאורגיה מלהפעיל את זכותה להשתמש בכוח לשימור השלמות הטריטוריאלית שלה. הלגיון הלבן התנגד גם לעובדה שחיילי כוח שמירת השלום נילוו לפטרולים של המשטרה האבחזית ל"כאורה" במטרה לפקח על אופן פעולתם ולמניעת אלימות. אף על פי שכוח המשקיפים של האו"ם בגאורגיה דיווח כי התנהגותם של השוטרים האבחזים הייתה טובה יותר כאשר קיבלו ליווי של כוח שמירת השלום הרוסי, חלקו אנשי הלגיון הלבן על כך וטענו כי החיילים הרוסים צידדו באבחזים, כפי שצידדו בהם במהלך מלחמת אבחזיה, ולפיכך הם מטרה צבאית לגיטימית. לוחמי הגרילה המאומנים היטב של הלגיון הלבן, שהיו מצוידים בנשק מתוחכם הכולל נשק אנטי-טנקי המופעל בשלט רחוק ומוקשים נגד אדם, פשטו על מחוז גאלי והביאו, עד לקיץ 1997, למותם של מעל ל-40 חיילים רוסים מכוח שמירת השלום. המקצוענות והציוד המקצועי יחסית שבו היו מצוידים הביאו רבים למסקנה כי אומנו ונתמכו על ידי הממשלה הגאורגית. הממשלה הגאורגית דחתה את הטענה לחלוטין.
בתום מלחמת אבחזיה (1998), נדרשה גאורגיה למנוע מהלגיון הלבן ויתר קבוצות הגרילה הגאורגיות מלפלוש לשטח אבחזיה.
לילה לבן
בית העלמין היהודי ביפו
בית העלמין היהודי ביפו, הידוע גם בכינוי "בית-הקברות עג'אמי", הוא בית עלמין יהודי השוכן ליד המפגש בין רחוב יהודה מרגוזה לרחוב יהודה הימית בשכונת עג'מי ביפו, ובצמוד מדרום לשכונת המגורים גבעת אנדרומדה.
בית העלמין משתרע על פני שטח של כ-7,500 מ"ר, צורתו אליפטית והוא מחולק לעשרה אגפים. במקום כאלפיים קברים אך קיימות מצבות רק מעל כ-805 מהם, וייתכן שהיתר אבדו בעת גירוש תל אביב. עוד נקברו בבית העלמין גווילי ספרי תורה שהובאו מן הגולה ונשרפו בדליקה שפרצה במחסני הסוכנות היהודית בנמל יפו.
היסטוריה.
למן העת החדשה המאוחרת ועד אמצע המאה ה-19 נהגו היהודים להוביל לרוב את מתיהם לקבורה בהר הזיתים בירושלים ולאחר מכן בפתח תקווה. כמו כן חלק מהנפטרים נקברו בבית הקברות משותף למוסלמים ויהודים שמעבר לחפיר חומת יפו. לבסוף נכנעו בני הקהילה לקשיים ולעוגמת הנפש הכרוכים במנהג, מה עוד שהחל משנות ה-30 כבר התקיימה קהילה יהודית ביפו כך שבשנת 1834, בהנהגתו של רב הקהילה יהודה מרגוזה, רכשו חלקת שדה בעיר שנועדה לשמש כבית עלמין. בין הסיבות שבגינן לא נקברו יהודים בבית קברות מסודר בעיר יפו מציינים כי אלו אשר החמירו להגיע מהניכר בחייהם או לאחר מותם כדי להיקבר בארץ ישראל, השתדלו להיקבר בירושלים או באחת מארבע ערי הקודש בעוד שמעמדה של יפו בהקשרים פנים הלכתיים בנוגע לקדושת הארץ הוא שנוי במחלוקת. והיו לכך סיבות טכניות נוספות הן מצד השלטונות והן מצד הנהגת היישוב היהודי עד לאותה תקופה.
הקבורה במקום החלה בשנת 1839, ומועד זה נחשב לראשיתה של החברה קדישא בעיר. קבורת מתים במקום נמשכה באופן רשמי עד שנת 1920, אך הלכה למעשה היה המקום בשימוש עד שנת 1928. רק ב-1902 פסקה הקבורה במקום באופן זמני בשל מגפת כולרה שפרצה בעיר. השלטונות הטורקים אסרו על קבורת המתים בבית העלמין ששכן באזר בנוי, ותחת זאת הקצו שטח חולי מצפון לעיר, שהיה לימים לבית הקברות טרומפלדור. הקבר הידוע ביותר במקום הוא של הרב יהודה מרגוזה שנפטר ב-1879. מאוחר יותר נקרא הרחוב הסמוך על שמו.
הנקבר האחרון בבית הקברות היה ד"ר ישעיהו-שי גור, מנהל השירותים הווטרינריים של מדינת ישראל, בנו של המילונאי העברי יהודה גור (גרזובסקי) וחתנו של טוביה זיסקינד מילר, מראשי עסקני התאחדות האיכרים.
הנפטרים הקבורים בבית הקברות.
פנחס גרייבסקי אסף ופרסם את רשימת 805 הנפטרים הידועים בבית העלמין, ועל רשימה זו כתב משה דוד גאון:
בין האישים הקבורים במקום נמנים רבים ממייסדי יפו ודמויות בולטות נוספות בהן:
רבים מפועלי מושבות העלייה הראשונה שחלו ונפטרו בבית החולים ביפו נטמנו בבית הקברות, חלקם ללא מצבה. בתחילת מלחמת העולם הראשונה המשטר העות'מאני גזר פינוי על בית הקברות לטובת בניית רחוב וגן. בני יפו והמושבות לקחו את עצמות מתיהם וקברום מחדש במושבותיהם, אך הקברים האלמונים נשארו למדרס לרגלי העוברים.
בית הקברות היהודי ביפו
הגירוש מתל אביב
אחוזת-בית
בית-חרושת
עצי שקמה בתל אביב
ברחבי העיר תל אביב נותרו מספר עצי שקמה בודדים אשר שרדו ממטעי שקמים רחבי ידיים שהשתרעו ברחבי מישור החוף. לעצים עתיקים ורחבי ענפים אלה נודעת משמעות נוסטלגית, והם היו לסמל למאבק בין ישן לחדש וניצבו במרכזם של מספר מאבקי שימור. עצים אלו מהווים חלק מכלל העצים העתיקים בארץ ישראל.
מעמדם של העצים כסמל שינוי בא לידי ביטוי בפזמון העברי "גן השקמים" (1954), ועניינו מבט עורג אל ראשית ימיה של העיר עת הייתה שכונה בראשיתית טרם היותה לכרך סואן.
מאבקים נגד עקירת השקמים.
עיריית תל אביב עקרה את מרבית השקמים שבעיר, בעיקר מטעמים של מניעת הפרעה לתנועה, שמירה על ניקיון ופינוי שטחים לבנייה. לאורך השנים נערכו מספר מאבקים נגד עקירת עצי השקמה באתרים שונים בעיר. את המחאות הובילו סופרים ואמנים, בעיקר מעל דפי העיתונים.
ביולי 1933 ביקשה העירייה לעקור שורה של 16 עצי שקמה ברחוב הכרמל (שכעבור שנתיים נקרא על שם המלך ג'ורג') ופרסמה מכרז לכריתה. ראשי ועד אגודת אמני ארץ ישראל, נחום גוטמן, חיים גליקסברג ושמואל עובדיהו, יצאו במכתב גלוי שבו כתבו: "יופקעו נא מטרים אחדים של המגרשים משני צדי הרחוב, אם יש צורך בדבר, אבל בשקמים היפות והעתיקות, שציירינו ציירו אותן ומשוררנו שרו עליהן – אל תשלחו יד!".
עיתונאי "דבר" יצחק יציב פרסם בעיתונו רשימה חריפה נגד כוונת העירייה:
המשוררים שאול טשרניחובסקי ויהודה קרני (וולובלסקי) נודעו כגדולי הלוחמים נגד כריתת עצים בעיר בתקופת המנדט. קרני, חבר מערכת "הארץ", נהג לפרסם הספד על כל עץ שנגדע. כך בראשית שנות ה-30, בטור מחורז שכותרתו "הספד על עץ", כתב: "כל דבר מחאה לא בוטל / ואולם בקשה – כבר לשווא, / יען כי הוא כבר מוטל / כחלל על "גבעת בוגראשוב". [...] שם על "גבעת בוגראשוב" / רבה ורבה התכונה; / עומדים שם לבנות בקרוב / "פתום ורעמסס" או שכונה. / ושם באמצע הגבעה / עמד עץ עתיק, עץ שקמה; / נשב עליו כבר שבעה, / תל אביב נקמתה כבר נקמה". מסופר שהיה מתהלך ברחובות ומבקש לשמור על העצים. בדצמבר 1934 כתב כי "העירייה מרצחת גנים" והוסיף: "ואל נא תחשוב העירייה, כי אין אני יודע על דבר השקמים הנהדרות, שנקצצו עכשיו ברחוב נחמני סמוך לדרך פתח תקווה".
בשנת 1936 נגדעה אחת מ-17 השקמים העתיקות של העיר. על פי תוכניתם של מהנדסי העירייה, נקבע שיש לעקור את שבע השקמים העתיקות שברחוב המלך ג'ורג' לצורך הרחבת הרחוב ויישור הכביש. התעוררה סערה בקרב אנשי הרוח בעיר, ובראשם טשרניחובסקי, והם יצאו להפגין נגד הכריתה, בהתריסם במילים קשות כלפי ראש העיר דיזנגוף. קרני פרסם את "שיר השקמים", שתחילתו קינה וסופו נחמה באמצעות נקמה: "נחמו בנים, עיר שכולה, / נקמו נא נקמתה, / נטעו שקמה – ולשפלה / תושב נא שקמתה". התארגנה "תנועה למען השקמים" בראשותו של המשורר חיים נחמן ביאליק ולצדו סופרים ואמנים רבים, בהם נחום גוטמן. העירייה מינתה ועדה מיוחדת לבדיקת הנושא, שבין חבריה היו אדריכלים, אגרונומים, אנשי רוח ורופאים; הוועדה קבעה שאין לפגוע בעצים.
ב-1940 ביקשה העירייה פעם נוספת לכרות את העצים, על רקע מערכת ביוב שתוכננה באזור. ההמלצה לכרות התקבלה על ידי מנהל לשכת הבריאות הממשלתית במחוז, ד"ר רפאל אופלטקה, שהיה מעורב בנושאי הבינוי והפיתוח. טשרניחובסקי הוביל בשנית את המאבק, כשהפעם לצדו המהנדס והאדריכל אליעזר ברוצקוס.
בשלהי שנות ה-50 וראשית שנות ה-60, כאשר ביקשה עיריית תל אביב לכרות את עצי השקמה העתיקים שבראש גבעת החול בתל אביב הקטנה ("גבעת השקמים") שעליה הוקמו בית "הבימה", היכל התרבות וביתן הלנה רובינשטיין, ניהלו סופרים ואמנים מאבק ציבורי, עד שהעירייה התרצתה והוחלט לשמור על העצים ולהקים את גן יעקב.
קישורים חיצוניים.
התייחסויות ספרותיות לעצי השקמה בתל אביב:
גיל חובב
גיל חובב (נולד ב-17 במרץ 1962) הוא מגיש טלוויזיה, עיתונאי, מבקר מסעדות, מחבר ספרי בישול וסופר ישראלי.
ביוגרפיה.
חובב נולד בשנת 1962 בירושלים. אביו משה חובב הוא צבר ממשפחה יוצאת תימן, מקרייני קול ישראל הראשונים, ואמו דרורה בן אב"י היא צברית, בתו של איתמר בן אב"י שהיה צבר ממוצא אשכנזי מליטא ומבלארוס ושל אשתו לאה אבושדיד שהייתה צברית ממוצא ספרדי-מרוקאי, ונכדתו של מחיה השפה העברית אליעזר בן-יהודה שעלה מהאימפריה הרוסית. שם המשפחה המקורי היה "מחבוב", והוא עוברת לנוכחי.
דודתו (אחות אביו) הייתה הקריינית ראומה אלדר. בת דודתו (אחות אביו, הדסה) היא הזמרת דפנה ארמוני.
למד בגימנסיה העברית רחביה ובאוניברסיטה העברית והשלים תואר בוגר בספרות צרפתית ולימודים כלליים. בנוסף הוא בעל הוצאת הספרים "קרפד".