בראון מרצה ברחבי העולם ומילא תפקידי ביקור וכבוד רבים, כולל במכון למחקר מתקדם בעיר פרינסטון, המכון למדעי הרוח בווינה, אוניברסיטת גתה בפרנקפורט, מכון המחקר למדעי הרוח של UC באירווין, המכון למחקר בית הספר לתיאוריה ביקורתית של מדעי הרוח בבירקבק, אוניברסיטת לונדון (2012, 2015), עמיתה בכירה במרכז למדעי הרוח באוניברסיטת קורנל (2013), פרופסורית אורחת באוניברסיטת קולומביה (2014), מרצה אורחת בפי ביתא קפא 2014(), פרופסורית אורחת למשפט וממשל באוניברסיטת קורנל (2015), פרופסורית אורחת למשפטים בבית הספר לכלכלה בלונדון (2015), ופרופסורית אורחת בEuropean Graduate School (2016).
בין הרצאות הכבוד שהעביר בראון ניתן למצוא את ההרצאה השנתית של ביברברוק באוניברסיטת מקגיל (2015); מרכזי מרכז פמברוק באוניברסיטת בראון (2015); מפתח מרכזי במכון זולברג בנושא הגירה וניידות (2016); "הרצאת הדמוקרטיה" הרביעית (2017) בהאוס דר קולטורן דר וולט בברלין (אחרי תומאס פיקטי, נעמי קליין ופול מייסון); נאום מליאה בכנס האיגוד הסוציולוגי האירופי באתונה (2017); הרצאת גאוס באוניברסיטת פרינסטון (2018); והרצאות וולק ב-UC Irvine, אשר פורסמו בשם "In the Ruins of Neoliberalism: The Rise of Politics Antidemocratic in the West" (2019). בשנת 2019 העבירה בראון את הרצאות טאנר על ערכים אנושיים באוניברסיטת ייל, שכותרתו "פוליטיקה וידע בזמנים ניהיליסטיים: חשיבה עם מקס ובר".
חיבוריה של בראון תורגמה ליותר מעשרים שפות והיא זכתה בפרסים רבים. בראון כיהנה כחברת מועצה באיגוד האמריקאי למדעי המדינה (2007–2009) וכיו"ר מועצת הנגידים של מכון מחקר מדעי הרוח של UC (2011-2009). בשנת 2012, ספרה "Walled States, Waning Sovereignty" (מדינות מוקפות חומה, ריבונות דועכת) זכה בפרס דוד איסטמן. בשנת 2017 ספרה "Undoing the Demos" (ביטול ההדגמות: מהפכת ההתגנבות של הנאו-ליברליזם ) זכה בפרס שפיץ על הספר הטוב ביותר בתיאוריה הליברלית או הדמוקרטית. בראון קיבל את פרס ההוראה המובהק לשנת 2016, הכבוד היוקרתי ביותר של אוניברסיטת ברקלי להוראה. בין השנים 2017-18 היא קיבלה מלגת מחקר לנשיאי אוניברסיטת UC והייתה עמיתת גוגנהיים. בשנת 2021 קיבל בראון את הציון לשבח של ברקלי (Berkeley Citation), הכבוד הגבוה ביותר של אוניברסיטת ברקלי, לאנשים ש"חורגים משימוש החובה ושהישגיהם עולים על סטנדרטים של מצוינות בתחומם".
רעויונותיה של בראון על הידרדרות הריבונות והחילול הדמוקרטיה מצאו במה בעיתונות ובמדיה פופולרית. דיונים בעבודותיה מופיעים ב"ניו יורק טיימס", ב"וושינגטון פוסט" וב"גרדיאן". בראון הופיע במספר סרטים תיעודיים בהם: "The Value of the Humanities" (2014),"Take Your Pills" (2018) ו-"What is Democracy?" (בבימוי אסטרה טיילור, 2019).
חיים אישיים.
בראון מתגוררת בברקלי עם בת זוגה הפילוסופית ג'ודית באטלר, ובנן המשותף אייזיק.
הגותה.
בראון ייסדה פרדיגמות חדשות בגישה הביקורתית למשפט ובפילוסופיה הפמיניסטית. היא יצרה גוף יצירה המבוסס על הביקורת של קרל מרקס על הקפיטליזם והקשר שלו לדת וחילוניות, הביקורת של פרידריך ניטשה לחשיבה על כוח ומוסר, מקס ובר על המודרניות ארגון הכוח, הפסיכואנליזה והשלכותיה על ההזדהות הפוליטית, עבודתו של מישל פוקו שלטוניות ונאו - ליברליזם, כמו גם פילוסופים קונטיננטלים עכשוויים אחרים. יצירתה של בראון מביאה את המשאבים הללו יחד עם חשיבה משלה בנושאים שונים ומטרתה לאבחן תצורות מודרניות ועכשוויות של כוח ולהבחין באיומים על הדמוקרטיה הכרוכה בתצורות כאלה.
מדינות של פגיעה: כוח וחירות במודרניות המאוחרת (1995).
בחיבור זה בראון בוחנת כיצד תחושה של פציעות (sense of woundedness) יכולה להפוך לבסיס לצורות זהות אינדיבידואליות וקולקטיביות. החל מהתבטאויות של שנאה והסתה כנגד קבוצה חברתית או אתנית ועד איסור פורנוגרפי. בראון טוענת כי ניסיונות הגנה מתכוונים היטב יכולים לתת לגיטימציה למדינה תוך פגיעה בנתינים על ידי קידוד זהותם כחסרת אונים או הזקוקים לוויסות ממשלתי מתמשך. בעוד שהיא פורצת דרך בתיאוריה הפוליטית, יצירה זו מייצגת גם את אחת ההתערבויות המרכזיות של בראון בתיאוריה הפמיניסטית והקווירית. הספר מציע תיאור חדש של כוח משפטי ופוליטי כמבנה של נורמות של מיניות ומגדר. באמצעות הרעיון של "התקשרויות פצועות", בראון טוען כי פגיעה נפשית עשויה ללוות ולשמור על קטגוריות גזעיות, אתניות ומגדר, במיוחד ביחס לחוקי המדינה ולתצורות דיסקורסיביות. בעבודות אלה וביצירות אחרות בראון מתחה ביקורת על נציגי הגל השני של הפמיניזם, כגון קתרין מקינון, על כך שכתב מחדש את הקטגוריה של "אישה" כזהות חיונית המבוססת על פגיעה.
פוליטיקה מבעד להיסטוריה (2001).
ספרה "Politics Out of History" כולל אסופת מאמרים בנושאים פוליטיים עכשוויים, מבעיית המוראליזם בפוליטיקה ועד למורשת של עוולות מהעבר בהווה. בראון בוחנת מה קורה לאוריינטציות פוליטיות שמאלניות וליברליות כאשר פגה האמונה בקדמה, כשכל קונבנציה פוליטית מתגלה כקונטינגנטית וסובייקטיבית. חלק ניכר מהספר לוקח את ההיסטוריה והליברליזם עצמם כמושא לרפקסיה תאורטית. בראון מסתמכת על מגוון הוגים, כמו פרויד, מרקס, ניטשה, שפינוזה, בנימין ודרידה, וחושבת מחדש על חוסר האפשרות וחוסר האוריינטציה בדמוקרטיה העכשווית.
עבודת קצה: מסות קריטיות על ידע ופוליטיקה (2005).
ספרה "Edgework: Critical Essays on Knowledge and Politics" הוא אסופה של שבעה מאמרים כשכל מאמר אינדיבידואלי מתחיל בבעיה ספציפית: מהו היחס בין אהבה, נאמנות והסתייגות בחיים הפוליטיים האמריקאים העכשוויים? כיצד הפכה הרציונליות הנאו-ליברלית לצורת ממשל? מהן הבעיות העיקריות של תוכניות לימודי נשים? וכן הלאה. לדברי בראון, המאמרים אינם מכוונים לענות באופן סופי על השאלות הנתונות אלא לחקור באופן ביקורתי את שיטות המסגור והשינוי, לערער על דוגמות (אף אלו של השמאל ושל הפמיניזם).
הסדרת סלידה: סובלנות בעידן הזהות והאימפריה (2006).
בספר זה, בראון מערער את התפיסה המקובלת והמקובלת כי סובלנות היא אחד ההישגים המדהימים ביותר של המודרניות המערבית. היא מציעה שסובלנות (או סובלנות) אינה יכולה להיתפס כהפוך מוחלט לאלימות. לעיתים, ניתן להשתמש בו גם כדי להצדיק אלימות. בראון טוען כי סובלנות פועלת בעיקר כשיח של בניית נושאים ואופני שלטון המתייחסים או מאשרים יחסים אסימטריים בין קבוצות שונות, שכל אחת מהן צריכה לאחר מכן "לסבול" קבוצות וקטגוריות אחרות או "לסבול" את הקבוצות והקטגוריות הדומיננטיות..
כדי לבסס את התזה שלה, בראון בחנה את שיח הסובלנות של דמויות כמו ג'ורג 'וו. בוש, ג'ימי קרטר, סמואל הנטינגטון, סוזן אוקין, מייקל איגנטיף, ברנרד לואיס וסיילה בנחביב וטענה כי "סובלנות כפרקטיקה פוליטית ניתנת תמיד על ידי דומיננטיות, היא תמיד ביטוי מסוים לשליטה גם כשהיא מציעה הגנה או התאגדות לחזקים פחות". בין אלה שהושפעו מחשיבתו של בראון בנושא זה נמנים ההסיטוריונית ג'ואן וולך סקוט והפילוסוף סלבוי ז'יז'ק.
בדיון עם ריינר פורסט ב-ICI בברלין התייחסה בראון שוב לבעייתיות זו, פורסם מאוחר יותר כספר המחבר במשותף, "The Power of Tolerance" (כוחה של הסובלנות) בשנת 2014. כאן טוענת בראון כנגד גישות מוסריות או נורמטיביות בעיקר לכוח ולשיח, ומתריעה מפני הסכנות של חגיגה בלתי ביקורתית של אידיאל הסובלנות הליברלי, כפי שקורה לעיתים קרובות בתפיסות מערביות של התקדמות היסטורית, תרבותית או מוסרית.
הבגדים החדשים של הפוליטיקה העולמית (2007).
פורסם בלעדי בצרפתית, "Les Habits neufs de la politique mondiale" ("הבגדים החדשים של הפוליטיקה העולמית") טוען כי העובדה הפוליטית הבאה היא בלתי הפיכה: דמוקרטיה ליברלית, כשיטה חברתית והיסטורית עולמית של מדינות המדינה, גוססת. שתי התנועות המספקות מכות כאלה, ניאוליברליזם ונאו-שמרנות, כוללות תהודה וגם דיסוננסים. בראון טוען כי בעוד שהראשון פועל כרציונליות פוליטית, כאמצעי לוויסות כללי של ההתנהגות, השני נחוץ הן להישרדותו והן טפיל להישרדותו. כצורה של שלטוניות שמגדירה מחדש את החופש, הנאו-ליברליזם יהפוך את המוסר לפוליטיקה ויגביל את היקפו; זהו תפקידה של הנאו-שמרנות.
מדינות מוקפות חומות, ריבונות פוחתת (2010).
ספר זה בוחן את תחיית בניית הקירות בתנאים משתנים של הקפיטליזם הגלובלי. בראון לא רק מסבך את הפונקציות המונחות של קירות, כגון מניעת פשע, הגירה, הברחות וכו '. היא גם טוענת כי החומה קיבלה משמעות חדשה בשל תפקידה הסמלי בעולם ההון הפיננסי הגלובלי והגרוע יותר ויותר. מאחר שזהות האינדיבידואל, כמו גם ריבונות מדינת הלאום מאוימים, חומות הופכות לאובייקטים המושקעים מתוך רצון אינדיבידואלי וקולקטיבי. מאמצים חרדים לחזק את הזהות הלאומית מוקרנים אפוא על גבולות, כמו גם על מבנים חומריים חדשים שייראו לאבטח אותם. הספר הודפס מחדש בהקדמה חדשה של המחברת לאחר בחירתו של דונלד טראמפ בשנת 2016.
ביטול ההדגמות: מהפכת ההתגנבות של הניאוליברליזם (2015).
המחקר של בראון מתחיל בעיסוק ושינוי טיעוני מפתח בספר "הולדת הביופוליטיקה" של פוקו במטרה לנתח דרכים שונות בהן הדמוקרטיה נבנית על ידי רציונליות ניאוליברלית. היא מתארת את הניאוליברליזם כתקיפה יסודית של הרעיונות והשיטות הבסיסיות ביותר של הדמוקרטיה. פרקי הספר הבודדים בוחנים את השפעות הניאוליברליזציה על השכלה גבוהה, משפטים, ממשל, עקרונות היסוד של מוסדות דמוקרטיים ליברליים, וכן דמיונות דמוקרטיים רדיקליים.