עם הקמת המדינה התקיימו בה 11 יומונים עבריים (פרט ל"מברק", שנסגר על ידי מועצת המדינה הזמנית בעקבות הפעלת הפקודה למניעת טרור לאחר רצח ברנדוט בספטמבר 1948) – 8 מהם עיתונים מפלגתיים, שהמשיכו את עיתונות היישוב ("דבר" ו"הדור" של מפא"י, "הצופה" של תנועת המזרחי, "על המשמר" של מפ"ם, "הבוקר" של הציונים הכלליים ו"חרות" של תנועת החרות (שהתאחדו ב-1965 ל"היום", עם איחוד מסגרותיהם המפלגתיות ויצירת גח"ל), "המודיע" של אגודת ישראל (החליף את "הקול" ב-1950) ו"קול העם" של מק"י), ובנוסף העיתונים המסחריים "הארץ", "מעריב" ו"ידיעות אחרונות". העיתונות האידאולוגית-מפלגתית התקבלה בקרב השלטון כאתית, רצינית ומהימנה יותר מה"עסקים הפרטיים" שהעיתונאים בהם אינם אלא עט-להשכיר. ב-4 באפריל 1951 אמר ראש הממשלה בן-גוריון בכנסת: "חבר הכנסת בגין הביא נימוק מעיתון "הארץ". אבל מה זה עיתון? מי שיש לו כסף, עושה עסק, שוכר פועלים וכותב מה שהוא רוצה לכתוב", ובמזכירות המפלגה אמר: "עיתון בשביל מפלגה חיוני. כי לא ייתכן קיום מפלגה ללא עיתון". ואכן, העיתונות והמפלגתיות הלכו בשנות ה-50 יד ביד. אל עיתוני היישוב נוספו יומון המפלגה הפרוגרסיבית "זמנים" (1953–1955) ו"למרחב" (1954–1971) של מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון, שהתפצלה ממפא"י. בית "דבר" של מפא"י, שלוֹ היה עיתון לכל מגזר, קידם את העלייה ההמונית בהחלפת השבועון "הגה" ביומון מנוקד בעברית קלה בשם "אוֹמֶר". (ראה אור עד 1986). חשיבותה של העיתונות הייתה כה גדולה בעיני השלטון עד כי ראש הממשלה עצמו, בן-גוריון, פרסם מאמרים ב"דבר" תחת שם העט "ס. ש. יריב" (לאמור: סבא של יריב). החוקרת דינה גורן מציינת ש"עיקר מאמציהם [של העיתונאים בעיתונות המפלגתית] היה נתון לקידומן של מטרות אידאולוגיות, בין שהיו אלה מטרות המשותפות לכלל התנועה הציונית ובין שהיו של התנועות הפוליטיות שאליהן הם השתייכו. דפוסים אלה של עבודה עיתונאית גם הלמו את המקובל בארצות מוצאם של רוב העיתונאים ורוב הקוראים, כלומר, את הגישה המקצועית כפי שהתפתחה במזרח ובמרכז אירופה, שעיקרה הדגשת הצד האידאולוגי והפובליציסטי בעבודה העיתונאית, שבהשוואה אליו נחשבו הדיווח מן השטח ומלאכת הרפורטז'ה למלאכות פחותות בערכן".
הפולמוסים החשובים של התקופה, כגון שביתת הימאים (1951), יחסי גרמניה–ישראל, השילומים, קליטת העלייה והעלייה הסלקטיבית, יחסי דת ומדינה ועוד התנהלו מעל דפי העיתונות ונחלקו אף הם לפי הקו המפלגתי. כמו בתקופת היישוב, הוקדש מקום נכבד לתיאור ארכני ומליצי של אספות-עם ומעמדים ציבוריים אחרים (בעיתונות תנועת העבודה, בפרט, נחגגו בפרטנות ובאריכות אירועי הקמת יישובים חדשים, קליטת עלייה, מפעלי משק וכלכלה והישגים אחרים של המדינה הצעירה). כמו כן נכתבו בכל העיתונים מאמרים ארוכים בשאלות שברומה של האומה ועתידה. בד בבד מיעטו עיתוני הזרם המרכזי, הקונפורמי, בדיווחים אקטואליים ובעבודה עיתונאית חוקרת לחשיפת עוולות חברתיות. עיתונאי העיתונות המפלגתית ראו בעבודתם קודם כל שליחות אידאולוגית ורק לאחר מכן מחויבות עיתונאית מקצועית, ביקורתית ופלורליסטית.
עם זאת, כבר בתקופה זו החלו ניצנים של עיתונות אחרת, נשכנית וביקורתית. אחד הטורים הביקורתיים הראשונים היה טורם של בנימין תמוז ועמוס קינן "עוזי ושות'" ב"הארץ" (וב"יום-יום", מהדורת הערב של "הארץ", שראתה אור ב-1948), שהגיב על ענייני דיומא כביכול מנקודת מבטו של ילד ובלשון סלנג "צברית" ו"פלמ"חניקית" שהייתה חריגה בעיתונות התקופה, שהקפידה על שפה גבוהה ומצוחצחת. הטור ביקר את שלטון מפא"י ואת הממסד הדתי וחשף עוולות חברתיות ופוליטיות מנקודת מבט שמאלית. ב-1953 נעצר קינן והטור חדל להתפרסם. את מגמת הטור המשיך כבר באותה שנה דן בן אמוץ (שכתב בעילום שם ובלשון רבים) בטורו "מה נשמע", שפורסם בתחילה ב"דבר השבוע" ולאחר מכן ב"מעריב". הטור הושפע מ"שיחת העיר" של "הניו יורקר" ונכתב באופן קליל ועוקצני ועל נושאי שוליים, בניגוד לכבדות ששרתה על העיתונות העברית וקשיי המדינה הצעירה. ב-1952 החל אפרים קישון לכתוב טור ביקורת עוקצני ב"מעריב" בשם "חד גדיא", שהגדיר את הפיליטון העברי למשך שנים רבות (הטור פורסם ברציפות במשך 30 שנה, מספר פעמים בשבוע), המציא דמויות, הפנה זרקור אל חיי היחיד ולעג לבירוקרטיה המפא"יניקית.
לעיתונים מפלגתיים מסוימים נודעה חשיבות תרבותית רחבה יותר מאשר בתחום המפלגתי הצר. כך, למשל מוספו הספרותי של "למרחב", "משא", בעריכתו של אהרן מגד, היה אחד המוספים הספרותיים החשובים במדינה והבמה המרכזית של סופרי דור תש"ח; "הטור השביעי" של אלתרמן המשיך להופיע ב"דבר" וזכה לתהודה ציבורית ניכרת; ו"על המשמר" ועיתון הילדים שלו "משמר לילדים" היו במה שבה פרסמו משוררים כלאה גולדברג, אברהם שלונסקי, דן פגיס, ויהודה עמיחי. כן צמחה פובליציסטיקה עברית מקורית בעמודים שיוחדו לכך, בעיקר בעיתוני הערב ("מעריב" ו"ידיעות אחרונות") וב"הארץ". עם הפובליציסטים הבולטים נמנו ישעיהו אברך, שמואל שניצר, שלום רוזנפלד, הרצל רוזנבלום, אליעזר ליבנה, יוסף נדבה, עזריאל קרליבך, דב סדן וגבריאל שטרסמן. מוספי השבת – בפרט "דבר השבוע" (שצורף משנת 1961 לכל עיתוני "דבר" ולא רק למנויים), "מוסף הארץ" (שהחל לצאת ב-1963), "חוֹתָם" (מוסף "על המשמר", החל לצאת ב-1964) ומוספי השבת של "מעריב" ("סופשבוע") ו"ידיעות אחרונות" ("7 ימים") – הפכו לחלק מחוויית הקריאה הישראלית בשבת ולבסיס שסביבו נערכו שיחות הסלון, והיו לכלי מרכזי של העיתונות בעיצוב דעת הקהל וסדר היום הציבורי.
תל אביב הפכה באופן מובהק לבירת העיתונות העברית, שהשפיעה על הגאוגרפיה שלה. העיתונים הגדולים רכשו והקימו בה את בנייני המטה שלהם כגון בית מעריב (ברחוב קרליבך, שנקרא על שם מייסד העיתון), בית "הארץ" ברחוב שוקן ובית "ידיעות אחרונות" ברחוב מוזס (שנקראו אף הם על שמות מייסדי העיתונים).
על מנת להסדיר את יחסי הממשל והעיתונות, תוך אימוץ מדיניות של "צנזורה עצמית מרצון", גובשה ועדת העורכים, שכללה נציגות של עורכי העיתונים, אשר הסכימו לא למסור לציבור ידיעות העלולות לפגוע בביטחון המדינה, ובתמורה קיבלו תדרוכים לא-לפרסום מבכירי השלטון. השלטון התחייב לצמצם את השימוש בתקנות שעת חירום, והעיתונים התחייבו לפתור מחלוקות עם הצנזורה הצבאית באופן דיסקרטי באמצעות הוועדה. הדבר פיתח שפה ייחודית של רמזים, שבה הילכו העיתונאים על חבל דק בין פרסום לגיטימי לבין עבירה על ההסכמות. הדבר הגיע לשיאו בדיווחים על "הפרשה" ("העסק הביש"), שבהם כיכבו דמויות ורמזים כגון "האדם השלישי", "המזכירה" וכדומה. במשך כחמש שנים (1960–1965) העסיקה "הפרשה" את העיתונות ואת המערכת הפוליטית בישראל כמעט מדי יום. העיתונים נחלקו בין מצדדי שר הביטחון פנחס לבון, גישה שאותה הוביל "מעריב", לבין מצדדי ראש הממשלה בן-גוריון, גישה שאותה הוביל באופן נחרץ "הארץ". עיתונאי "דבר" נחלקו בין מצדדי לבון, ובהם בכירי המערכת והעורך הראשי חיים שורר, לבין מיטב הפובליציסטים, בראשות נתן אלתרמן, שתמכו בבן-גוריון. פוליטיקאים רבים הופתעו מהעיסוק האינטנסיבי בפרשה בעיתונות וראו בה גורם מזיק, מעכב ומתסיס בעיקר ערב הבחירות לכנסת השישית. "הפרשה" הייתה הקו שממנו החלה בישראל צמיחת עיתונות פתוחה יותר, ספקנית וחוקרת. היא העניקה לעיתונות חשיבות ראשונה במעלה בציבור ולגיטימציה לעיתונות הבלתי-מפלגתית ובראש ובראשונה ל"מעריב", שנחשב לפני כן לנחות. בתגובה חוקקה הכנסת את חוק איסור לשון הרע (1965), שהגביל את הפרסום בעיתונות וחולל סערה ציבורית ושביתות.
השבועון שהוביל את העיתונות החוקרת היה העולם הזה (1937–1993) של אורי אבנרי, ששילב רכילות ותצלומים פרובוקטיביים עם עיתונות לוחמנית ועוקצנית, והיה שנוא במידה שווה על ידי ראשי השלטון שנגדם יצא ועל ידי העיתונים היומיים, שראו בו איוּם. "העולם הזה" חידש את הלשון העיתונאית והוריד את המשלב הלשוני העיתונאי לרמה דיבורית כמעט; הוא שבר את היררכיית הנושאים "הראויים לסיקור" וסיקר תרבות פופולרית יחד עם אירועי-חברה, ובמסגרת זו טיפח לראשונה תרבות של ידוענים; כן סיקר בהרחבה מעשי פשע, שלא נדונו בעיתונות העברית בהרחבה לפני כן, ופיתח ביקורתיות וספקנות לגבי כל שלטון וממסד (הממשלה, המשטרה, הצבא, הש"ב ועוד). ב-1968 כתב עיתונאי "העולם הזה" אהרן בכר: "אין אולי עיתון בארץ שחיוב ושלילה מתרוצצים בו בצורה כל-כך קיצונית. "העולם הזה" מילא תפקיד ציבורי ראשון במעלה בשבירת קשר השתיקה סביב נושאים שהשלטון החליט כי השתיקה יפה להם, אך אותה שעה עצמה מילא תפקיד לא קטן בגיבוש הווי חברתי מסוים ובהפיכת רחוב דיזנגוף לסמל של ישראל... הוא המציא סגנון עיתונאי חדש, מקורי ותוסס, אך הפך ברבות הימים לשבועון הכתוב בחלקו בשפת נערות מספרה".
ערב מלחמת ששת הימים ארגנו חלק מהעיתונים, ובפרט "הארץ", מסע נגד ראש הממשלה לוי אשכול, שנתפס כהססן – סטריאוטיפ שהודגש ונופח על ידי העיתונות – בקריאה למנות את משה דיין לשר הביטחון. לא ברור האם המסע העיתונאי שיקף דעה ציבורית או עורר אותה; כך או כך, העיתונות של סוף שנות ה-60 הייתה כבר בעלת כוח ציבורי ניכר ויכולת השפעה על החלטות הדרג המדיני. לאחר מלחמת ששת הימים שקעה העיתונות הישראלית באופוריה ובאמונה ש"הכול בסדר". בשנת 1974, זמן קצר לאחר מלחמת יום הכיפורים, כתב דניאל בלוך כי באותה עת שררה בעיתונות אווירה שבה "אין מצביעים על פגמים, הכל מלא שירים ותשבחות, קושרים כתרים למצביאים ומשתחווים לפני הממסד."