עם תחילת ההתקדמות הבריטית לעבר סיני, ובמיוחד לאחר הניצחון הטורקי הגדול בקרב קטיה, נפוצו בקרב הצבא הבריטי שמועות על מרגל או מרגלים גרמנים נועזים אשר התחזו לקצינים בריטים בכירים ופעלו בעורף הכוחות הבריטים. כך למשל, לאחר כישלון המתקפה הבריטית השנייה על עזה, סופר על מרגל גרמני שהתחזה לקצין בריטי והוליך חלק מהכוחות הבריטים הנסוגים היישר לכיוון העמדות הטורקיות. מעשיות אלו נקשרו לשמו של פרנק, ויצרו לו תדמית של מרגל גרמני נועז, 'הלורנס של הטורקים'. בין היתר מספר ריצ'רד מיינרצהגן בזכרונותיו שעם מינויו לקצין מודיעין באזור הגיעו אליו שמועות ספורות על מרגל בשם פרנק, והוא באופן מכוון העצים את השמועות והפיץ מזכרים שקריים על פעולותיו ומעלליו של מרגל זה. מטרת תרגיל הדיסאינפורמציה הזה הייתה להגביר את הערנות של החיילים הבריטיים להסתננויות של מרגלים, ושמטרה זאת הושגה במלואה. יגאל שפי, במאמרו "המרגל שלא היה", מציין שלמרות שמיינרצהגן כותב במפורש שהמעשיות על פרנק היו מפוברקות, מיינרצהגן מוסיף בהמשך ספרו לתאר את מעלליו של פרנק, ואף מספר שפרנק ניסה כביכול להתנקש בחייו גם לאחר שהמלחמה הסתיימה. ככל הנראה אין בסיפורים אלו ממש, מכיוון שעל פי הגנרל הגרמני קרס פון קרסנשטיין, פרנק לא היה דובר אנגלית.
בקיץ 1915, בעיצומה של המלחמה, הותקפה ארץ ישראל על ידי ארבה. תושבי המושבה הגרמנית, בעזרתו של פריץ פרנק, רכשו כמויות גדולות של חיטה בירדן. החיטה אוחסנה במרתף בבית שמידט ובטחנת הקמח שבבית פרנק, וממנה הוכן לחם שחולק בהקצבה לתושבי המושבה.
לאחר המלחמה.
לאחר נסיגת הכוחות הטורקיים מארץ ישראל עזב פרנק לגרמניה, ורק בשנת 1927 הוא הורשה על ידי הבריטים לחזור לארץ ישראל. עם שובו לארץ הוא עבד כמהנדס במושבה הטמפלרית שרונה וגם היה שותף לעבודות שיפוץ המכון האוונגליסטי במתחם אוגוסטה ויקטוריה בירושלים לאחר רעידת האדמה של שנת 1927. מנהל המכון האוונגליסטי שכר את פרנק לבצע סקר של אזור הערבה, סקר שבוצע בשנים 1932-1933. סקר זה נחשב לאחד הסקרים המקיפים הראשונים של אזור ים המלח והערבה, ורק מעיין אחד בולט בחסרונו בסקר, הוא עין גדי, שמן הסתם היה מוכר היטב לפרנק שהתגורר במקום.
בין השנים 1929-1932 התגורר פרנק בעין גדי, ועסק בגידולים חקלאיים שכללו עגבניות, חצילים ומלפפונים. לפי פרנק, בתקופה זו הוא היה האדם היחיד שהתגורר באזור. הוא מתואר כאדם בעל לחיים אדומות וזקן לבן אשר היה מתהלך בלווית כלב וחמוש בשני אקדחים. בבעלותו הייתה סירת מנוע קטנה שבה נהג לסייר בים המלח. זאב וילנאי מתאר את פרנק כשונא יהודים, ואולם הוא לא היה חבר במפלגה הנאצית בארץ ישראל.
בשנת 1936, בגיל 62, התחתן פרנק, וגר עם אשתו על הר הזיתים עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, עת נעצרו הוא ומשפחתו, יחד עם כל התושבים הגרמנים בארץ ישראל. לאחר המלחמה, בשנת 1948, הוגלו לגרמניה.
דמותו של פרנק וסיפור התיישבותו בעין גדי מתואר בספרו של אהוד בן עזר "אנשי סדום".
המוסד המלכותי של בריטניה הגדולה
המוסד המלכותי
המכון המלכותי
בן-דור
מחמוד אל מבחוח
אל-מבחוח
אל מבחוח
הרמין
הרמין (שם מדעי: "Mustela erminea") הוא יונק-טורף השייך לסוג סמור, ממשפחת הסמוריים. נפוץ בצפון אירופה, אסיה ואמריקה והובא אפילו לניו זילנד על ידי האדם (שם הוא נחשב למזיק למינים הילידים ואף גרם לסף היכחדותם), ועם זאת אינו בולט עקב פעילותו הלילית בעיקרה.
מאפיינים.
ההרמין קרוב בצורתו לסמור ולבואש, ובדומה להם בעל גוף צר ורגליים קצרות. הוא נבדל מהם בצבע פרוותו החומה-צהובה בקיץ, ולבנה בחורף, ובכך שקצה זנבו שחור. אורכו של ההרמין הזכר כ-25 ס"מ ואורך זנבו כ-10 ס"מ, והנקבות בדרך כלל יותר קטנות. עם זאת, בכמה תת-מינים, ההרמינים קטנים יותר ופרוותם כהה יותר.
ההרמינים צדים בעיקר חולדות, עכברים ולעיתים עופות. הם חיים לרוב בלהקות גדולות, אז הם עשויים לתקוף חיות גדולות מהם, ככלבים או שועלים.
פרוותו החורפית הלבנה של ההרמין יקרת ערך, עד כדי כך שבמאה ה-14 הותר השימוש בה באנגליה רק לבני משפחת המלוכה.
לעיתים, ההרמין (כמו הסמור), תוקף את טרפו באמצעות "היפנוט״ ב"ריקוד" מוזר, המבלבל את טרפו ואז ההרמין תוקף אותו.
אבוה דשמואל
אַבָּא בַּר אַבָּא, הידוע בכינויו אֲבוּהָּ דִּשְׁמוּאֵל, היה כהן ואמורא בבלי בדור המעבר שבין התנאים לאמוראים.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בנהרדעא ולמד שם אצל תנאים בבלים. לאחר שבגר עלה לארץ ישראל ולמד תורה אצל רבי יהודה הנשיא. לאחר מכן שב לבבל והוכר כתלמיד חכם גדול. עם תלמידיו נמנו שמואל בנו (שאף חולק עליו מפעם לפעם), מר עוקבא, ואף רב מתנה ורבי יוחנן מצטטים דברים שלמדו ממנו.
חבריו ובני דורו היו לוי, רב ואחרים. נראה שלוי היה חברו הקרוב, עמו הוא למד והתפלל, ולאחר מיתתו אמר עליו דברי הספד מיוחדים.
לשמואל בנו, היה אח בשם פנחס, שלכאורה היה בנו של אבא בר אבא. היו לו גם בנות, ומסתבר לכאורה כי גם רב שמן בר אבא היה בנו. הוא האריך ימים וחי עוד בימי רבי יהודה נשיאה הראשון, שרחש לו כבוד רב.
אבא בר אבא היה רב ודיין בנהרדעא, וגם מארץ ישראל נשלחו אליו אגרות שבהן שאלות הלכתיות. אף הוא נהג לשגר שאלות לארץ ישראל, אל רבי יהודה הנשיא.
עסק לפרנסתו במסחר במשי.
היה עשיר גדול ובעל שדות, והיה משגיח עליהם ובודק את צורכיהם פעמיים ביום. את פירותיו היה מוכר בתחילת העונה בזול, כדי לגרום להוזלת מחירי הפירות למשך כל השנה.
חסידותו.
היה חסיד גדול. מסופר שפעם אחד השיב חמורים אבודים לבעליהם אף על פי שעברה יותר משנה מאז אבדתם, לפנים משורת הדין האומרת שבמקרה זה פטור המוצא מלהשיב כיוון שהמאבד התייאש.
זכה לגילוי שכינה ביחד עם חבירו לוי בעת שישבו בבית הכנסת שף ויתיב. זכה לדבר גם עם מלאך המוות, שסיפר לו שאם לא היה חושש לכבוד הבריות - היה שוחט לגמרי את צווארו של כל מי שהוא הורג.
על זהירותו בענייני ממונות מסופר שפעם אחת רבי יהודה בן בתירא שלח לו שרוצה לקנות ממנו משי, וכשרבי אבא הגיע לנציבין (מקום מגוריו של רבי יהודה) לתת לו את הסחורה, ריב"ב אמר לו שהוא לא באמת התכוון לקנות ממנו, ולכן לא שלח לו מעות. רבי אבא טען שרבי יהודה נאמן עליו גם בלי שקיבל ממנו ממון, ולכן נמנע מלמכור את המשי כדי לשומרו לרבי יהודה. כששמע זאת רבי יהודה, ברכו שיצא ממנו בן גדול כשמואל הרמתי שנאמר עליו (). לאחר זמן נולד בנו שמואל, מגדולי אמוראי בבל.
גם את בני ביתו הרגיל במצוות. מסופר שהוא היה נותן לשמואל כסף לחלק לעניים כדי להרגילו במצוות. באחת הפעמים שמואל סיפר לו שהוא ראה עני אחד אוכל בשר ושותה יין, אמר לו: אם כך - תתן לו יותר כסף ממה שאתה נותן לאחרים, כי כך הוא רגיל. בפעם אחרת סיפר לו שמואל שראה באחד הבתים של העניים שולחן ערוך בכלי כסף וזהב, אמר לו: (משום שבזכות קיומם של הרמאים אין חובה לתת צדקה לכל עני, כי אפשר לתלות שהוא רמאי).
החמיר מאוד בהלכה גם לבנותיו. הוא אסר עליהן לצאת לרשות הרבים בשבת עם חוטים צבעוניים שבאוזניהן, שמא יתירום כדי להראות לחברותיהן. הוא אף אסר עליהן לישון זו אצל זו, ודאג לכך שיוכלו לטבול כהלכה.
היו מופקדים אצלו כספי יתומים, והוא שמר עליהם במסירות יוצאת דופן, יותר ממה ששמר על כספו שלו. בזמן מיתתו שמואל בנו לא היה בקרבתו ולכן לא היה יכול לספר לו היכן הכסף של העניים נמצא. כתוצאה מכך, התחילו להוציא על שמואל שם רע וקראו לו "בנו של גזלן כספי היתומים". הגמרא מספרת שבשלב זה שמואל הלך לבית הקברות לדבר עם נשמות המתים. לאחר דו-שיח קצר עם אביו, בו גילה לו שהוא (שמואל) הולך למות, סיפר לו שהטמין את הכסף שלו ביחד עם כספי היתומים, מתחת אבן הרחיים, כשכספי היתומים באמצע כספו כך שיש יותר סיכויים שכספו שלו ייגנב ולא כספי היתומים.
שמו.
היוחסין משער שנקרא "אבא" כשם אביו, משום שאביו מת לפני קריאת שמו בברית מילה, ולכן קראו לו על שם אביו.
כינויו, "אבוה דשמואל", על שם בנו, אינו כינוי מקובל לאמוראים אחרים. האגדה מספרת, שפעם, בהיותו רחוק מביתו לרגל מסחרו, פגשה אותו אשה ממדי והפצירה בו שישכב עמה תמורת סכום כסף גדול. הוא התפלא על ההצעה, והיא השיבה לו, שנודע לה באמצעים מאגיים, שמהזרע שיצא ממנו באותו לילה יצא בן חכם מאוד. כאשר שמע את התשובה, הזכיר שם קדוש והגיע לעירו נהרדעא בקפיצת הדרך. באותו לילה שהה עם אשתו, ומכך נולד בנו שמואל. לפנות בוקר חזר אבא בר אבא למקומו הקודם. כשנולד שמואל טרם חזר אביו לנהרדעא, ובני העיר חשדו באשתו שבגדה בו. לאחר תקופה חזר האב לעירו וטיהר את שמה של אשתו. מאז והלאה, לשם הדגשת טהרת ייחוסו של שמואל, נקרא אביו "אבוה דשמואל".
יש המבארים את כינויו בכך ששמואל בנו היה מהאמוראים החשובים והידועים ביותר, וכבוד הוא לו שנקרא על שם בנו. סיבה נוספת שנאמרה, שהשם "אבא" הוא שם נפוץ מאוד, וכדי לזהותו כינוהו "אבוה דשמואל".
הרב יחיאל הלפרין בספרו סדר הדורות מבאר כינוי זה ע"פ האמור בספר של הרמ"ע מפאנו, שאבא בר אבא היה גלגול הנשמה של שמואל הנביא, ובנו שמואל היה גלגול של שאול המלך. פירוש ייחודי זה מסתמך על המדרש שהוזכר לעיל, שרבי יהודה בן בתירא ברך את אבוה דשמואל שיוולד לו בן גדול "כשמואל הרמתי", ועל הסיפור שלאחר מיתת אביו, שמואל בנו עלה לשמים ודיבר עם אביו. הרמ"ע מפאנו מוצא קווים דומים בין סיפור זה לסיפור העלאתו של שמואל באוב על ידי שאול. הוא מתייחס גם לסיפור האשה ממדי וטוען שהיא הייתה גלגול של אשת פוטיפר שניסתה לשכנע את יוסף לשכב עמה.
עופרה שפירא-אלוני
כריס פרגוסון