המגן הגדול מחולק לארבע חלקים: בחלק הראשון והרביעי נמצאת ראש הקטועה של שור שחור עם קרניים כסופים, לשון אדום וכתר זהב בשדה זהב. זהו סמלו ההיסטורי של מחוז מקלנבורג. בחלק השני של המגן מוטען גריפון זקוף אדום בשדה כסוף, סמלה ההיסטורי של פומרניה. בחלק השלישי של המגן מוטען עיט אדום עם כנפיים מעוטרות בתלתן זהב בשדה כסוף סמלה ההיסטורי של ברנדנבורג.
המגן הקטן מחולק לשני חלקים: החצי הימני מראה ראש הקטועה של שור שחור בשדה זהב. בחציו השמאלי של המגן נמצא גריפון זקוף אדום בשדה כסוף.
המצאות כפולה של ראש שור בסמל בה לבטא את שתי המדינות ההיסטוריות: מקלנבורג-שטרליץ ומקלנבורג-שוורין.
מחזור פעילות
בתה (פירושונים)
סנקילוטים
הסנקילוטים (בצרפתית: Sans-culottes כלומר חסרי האברקיים) היה הכינוי שנטלו לעצמם המון העם מהמעמד העירוני הנמוך בתקופת המהפכה הצרפתית, שנציגיהם באספה הלאומית השתייכו לשמאל הקיצוני. הם היו החריפים ביותר וחסרי המעצורים ביותר בתביעותיהם לסילוק והענשת האריסטוקרטיה ובעלי ההון והחרמת רכושם לטובת הציבור. קבוצה זו זכתה הודות למהפכה להישגים פוליטיים וזכויות אזרח ללא תקדים. חבריה נמנו עם המפגינים ברחובות ועל המתרסים ברחובות הערים ומילאו את שורות צבא צרפת בעת מלחמות המהפכה הצרפתית.
הרכב ופעילות מהפכנית.
הסנקילוטים הורכבו בעיקר מעניים עירוניים, בעלי מלאכה קטנים, זבנים, פועלים בלתי-מקצועיים, שוליות וכללו גם אלמנטים של העולם התחתון העירוני. הם היוו את המסה הפעילה בימי המהפכה. לסנקילוטים לא היה מנהיג, אך דוברם הרהוט ביותר היה ז'אק אבר (Jacques Hébert) שקרא לסילוק האצולה, הבורגנות ובעלי ההון והטיף לחלוקה שווה של המשאבים ולקיבוע מחירי המזון. עקב חוקי גיוס החובה הכללי החל מ-1791 היוו הסנקילוטים את רוב הצבא המהפכני.
הסנקילוטים עמדו מאחורי רציחות ספטמבר ב-1792, בהן נרצחו כ-1,200 אסירים פוליטיים, רובם אנשי הכנסייה הקתולית ובהם נשים וילדים. שילובם יחד עם חברי המועדון היעקוביני בראשות מקסימיליאן רובספייר במאי 1793 הוביל להדחת הנהגת הז'ירונדינים המתונה יחסית ולשלטון הטרור. עם זאת, כשנה לאחר מכן, בשיא השתוללות הטרור, פנה רובספייר כנגד הסנקילוטים שהגדישו את ההסאה והטרור הופנה כנגדם, ב-24 במרץ הועלה אבר עצמו לגיליוטינה. ללא הנהגה התפוררה הזהות של הסנקילוטים לאחר מכן, אף שהכינוי הושמע רבות לזכות ולגנאי בהמשך בצרפת ומחוצה לה.
יחס היסטוריוגרפי.
היחס לסנקילוטים משתנה לפי הגישה ההיסטוריוגרפית. אנשי הגישה המרקסיסטית והמסורת הקלאסית מאלכסיס דה טוקוויל, ז'אן ז'ורס וז'ורז' לפברה ועד אלבר סובול ואריק הובסבאום נוטים לתארם כמעמד בעל חשיבות ואפיון ייחודי וכליבה של המהפכה (בצד, ואף יותר מן הבורגנות) ואף כסוג של פרולטריון מוקדם בעל תודעה מעמדית שפעל מתוך אמונה באידיאלים של חירות, שוויון, אחווה. לעומתם, היסטוריונים מבקרי המהפכה מאדמונד ברק ועד להיסטוריונים רוויזיוניסטים כפרנסואה פירה מתארים את הסנקילוטים כאספסוף מוסת, נבער ונפשע שמניעיו שנאה וקנאה בבני מעמדות האצולה וההון ורצון לנקום בהם ולהחליפם. הסנקילוטים, לטענת הביקורת, נוצלו על ידי ראשי המהפכה הבורגנים כבשר תותחים.
הופעה חיצונית.
הסנקילוטים לבשו כעין מדים מהפכניים שכללו חבישת מצנפת המהפכה, מכנסיים לעיתים מפוספסים, מקטורן קצר (למעלה מהברך) ונעלי עץ.
סבטלנה נרבאייבה
אוֹיְדִין נַרְבַּאייֶבָה (אוזבקית קירילית: Ойдин Норбоева, אוזבקית לטינית: Oydin Norboyeva; נולדה בטשקנט ב-5 במרץ 1944), הידועה גם בגרסה הרוסית של שמה, סְבֶטְלַנָה עַבְּדוּלְחַקוֹבְנָה נרבאייבה (רוסית: Светлана Абдулхаковна Норбаева) היא שחקנית ילידת אוזבקיסטן המתגוררת כיום בישראל.
ביוגרפיה.
ראשית דרכה.
נרבאייבה נולדה בטשקנט, בירת אוזבקיסטן הסובייטית, ב-1944. אביה, עבדולחק נרבאייב, היה שחקן בתיאטרון הדרמה הלאומי ע"ש חמזה ניאזי וזכה בתואר אמן העם של אוזבקיסטן. גם היא פנתה לעסוק בתחום, ונרשמה ללימודים בפקולטה למשחק במכון לתיאטרון ע"ש אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי בעיר הולדתה. היא הייתה בקשר עם סטודנט אחר, חביבוללה פאיזייב, במאי סרטים לעתיד. ב-1961 ילדה את בנם, גָ'חוֹנְגִיר (ג'אניק) פאיזייב, העוסק אף הוא בקולנוע: בין השאר, הפיק את "אדמירל" וביים את "גמביט טורקי", הסרטה של הספר בעל אותו השם מאת בוריס אקונין. נרבאייבה ופאיזייב נישאו, אך התגרשו כשנה לאחר לידת בנם.
קריירת המשחק.
ב-1963, שנה לפני שסיימה את לימודיה, הצטרפה נרבאייבה לתיאטרון הלאומי, שם הופיעה במגוון תפקידים לאורך עשרים-ושבע השנים בהן נמנתה עם האנסמבל. בין השאר, שיחקה את קורדיליה ב"המלך ליר" בעונת 1966; את מרי סטיוארט במחזהו בעל אותו השם של פרידריך שילר בעונת 1967; את אנטיגונה ב-1978, ואת דזדמונה ב"אותלו" בעונת 1984.
ב-1966 השתתפה לראשונה בסרט קולנוע, "חיי אמש", בו שיחקה את התפקיד הראשי של אישה בשם סוראיה. על הופעתה זכתה בתעודת כבוד לשחקנית החדשה הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של הרפובליקות המרכז-אסיאתיות. היא שיחקה בכעשרים סרטים בסך הכל. ב-1967 יצא לאקרנים סרטה המפורסם ביותר, "אל תירו במס' 26" של אולפני אוזבקפילם, שזכה להצלחה ניכרת בכל ברית המועצות ונצפה בידי כ-32.9 מיליון איש – הישג בלתי שכיח להפקות מחוץ לרוסיה גופא. נרבאייבה הופיעה בתפקיד נאדיה, מרגלת סובייטית שהסתננה לבית-ספר של האס אס המכשיר משתפי פעולה מרכז-אסיאתיים לפעולות חבלה בעורף הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה. על משחקה בסרט הוענק לה פרס לנין של הקומסומול האוזבקי. היא הייתה מוכרת לקהל בארצה גם כמדבבת, והשתתפה בדיבוב סרטים סובייטים רבים לשפה האוזבקית.
בתחילת שנות ה-70 הופיעה נרבאייבה בסרטים הטג'יקיים "אגדת רוסתם" ו"רוסתם וסוחרב", שניהם עיבודים ל"שאהנאמה" מאת פירדוסי. היא שיחקה את הנסיכה תהמינה, אהובתו של הגיבור רוסתם ואם בנו סוחרב. בעת הצילומים החלה בקשר עם הכוכב ששיחק את רוסתם, השחקן האוסטי בימבולאט וטאייב , עמו התחתנה. נולד להם בן אחד, זאור. לחצי העבודה על שני השחקנים הביאו אותם להיפרד לאחר חמש שנות נישואין. באותה תקופה, במקביל להמשך עבודתה בתיאטרון ע"ש חמזה, הצטרפה לתיאטרון הניסויי אילחום של הבמאי הצעיר מרק וייל , התיאטרון העצמאי הראשון בברית המועצות.
שנות ה-80 והלאה.
ב-1979 הוענק לנרבאייבה תואר אמן העם של אוזבקיסטן, הכיבוד הגבוה ביותר שיכלה רפובליקה סובייטית להעניק לשחקן. באמצע שנות ה-80 היא פגשה את עזים טורדייב, פרופסור למיקרוביולוגיה, שהפך תוך זמן קצר לבעלה השלישי. ב-2010 ציינה נרבאייבה כי "הם כבר עשרים וחמש שנים ביחד." ב-1989 ניתן לה פרס הרפובליקה האוזבקית.
ב-1990 עזבה את התיאטרון ע"ש חמזה לטובת התיאטרון הדרמטי הרוסי בטשקנט, שם הופיעה בין השאר בתפקיד הראשי ב"פילומנה" מאת אדוארדו דה פיליפו.
ב-1999 עלו נרבאייבה ובעלה לישראל. היא שיחקה במספר תפקידים בתיאטרון בארץ, וזכתה לפרסום מחודש כשהופיעה בסדרה "תא גורדין" ב-2012 בתפקיד סבתו של רן דנקר.
שיקום
יעקוב ויירניק
ליאו רוזנבליט
ליאו (אליעזר) רוזנבליט (בגרמנית: Leo Rosenblüth; ה' באלול תרנ"ג, 18 באוגוסט 1893 – ז' באייר תשכ"ו, 27 באפריל 1966) היה רופא יהודי-גרמני ישראלי. נודע כ"רופא הילדים של ראשון לציון".
ביוגרפיה.
נולד בעיירה מסינגוורק שבגרמניה, בנם של שלום שמואל (סמואל) ופניה (פני) רוזנבליט, יהודים אמידים ושומרי מצוות מנאמני תורה עם דרך ארץ, ואחיהם של פנחס רוזן ושל מלכה (מלי), אשת ד"ר פליקס דנציגר, מייסד ומנהל בית החולים דנציגר (הוריו של הפסל יצחק דנציגר).
למד באוניברסיטאות גרמניה, ולאחר שקיבל תואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת היידלברג, התמחה ברפואת ילדים. עבד כרופא בברלין ובמקביל היה פעיל ציוני. היה חבר הנשיאות של אגודת הסטודנטים הציונים בגרמניה, קרטל יידישר פרבינדונג (Kartell jüdischer Verbindungen), ובשנת 1913 השתתף בקונגרס הציוני האחד עשר שהתכנס בווינה.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל. עם בואו עבד כרופא בקליניקה של גיסו ד"ר דנציגר בירושלים. במהלך עבודתו אושפזה שם אנה שטרן, צעירה ילידת גרמניה וחברה בתנועת הנוער הציונית גרמנית "בלאו וייס" שעלתה לארץ בראשית שנות ה-20. בשנת 1924 נישאו השניים. לאחר נישואיו נדדו במספר מקומות בארץ ישראל שבהם שימש כרופא: בבית החולים דנציגר בתל אביב, בעתלית ובנס ציונה. בשנת 1928 התיישב עם משפחתו בראשון לציון ושימש כרופא הילדים של ראשון לציון וסביבתה. אשתו עבדה לצדו במרפאה.
בשנות ה-30 היה פעיל בהתאחדות עולי גרמניה וכיהן כיו"ר הארגון בראשון לציון. היה איש המפלגה הפרוגרסיבית והיו"ר שלה בראשון לציון. בין השנים 1937–1939 היה חבר מועצת המועצה המקומית ראשון לציון.
הניח את אשתו ושני בניו: החידונאי ואיש הרדיו שמואל רוזן ואיש תורת הביואורגונומי רפי רוזן. נקבר בעירו - ראשון לציון.
פליקס דנציגר
פליקס (פנחס) דַנציגֶר (Felix Danziger; פברואר 1887 – 24 באוקטובר 1948) היה רופא כירורג ארץ ישראלי, מייסד ומנהל בית החולים דנציגר, תחילה בירושלים ולאחר מכן בתל אביב.
קורות חיים.