במהלך המלחמה הקרה שכנה בעיר מפקדת הכוחות ברית המועצות בפולין. החל משנת 1945 הייתה מחולקת לשכונות של פולנים ושכונות של סובייטים, לאחר שהסובייטים גירשו את האזרחים הפולנים משכונות שחשקו בהן. במהלך כל התקופה ההיא שרר מתח גדול בין שתי האוכלוסיות בעיר אך כמעט ולא היו מקרי אלימות, וזאת בגלל המשטר הסובייטי המחמיר. בשנת 1946 חיו בעיר 16,700 פולנים, 12,800 גרמנים ו-60,000 רוסים. היחידה האחרונה של הצבא הסובייטי עזבה בשנת 1993 אך עד היום ישנה אוכלוסייה רוסית גדולה בעיר (אם כי בימינו מהווה מיעוט בעיר).
במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 תעשיית נחושת וניקל היוו מקור חשוב לכלכלת העיר. עם השנים נחלשה תעשיית הניקל, אך הנחושת עדיין מהווה חלק חשוב מכלכלת העיר.
יהדות לגניצה.
החוקרים סבורים שיהודים ישבו במקום כבר בסוף המאה ה-13. באיגרת הדוכס משנת 1345 הותר לעירונים לעשות שימוש במצבות של יהודים לצורכי בנייה. באותה העת עמד בית-כנסת על תלו. בהשפעת הסתה אנטישמית גורשו ב-1453 כל תושבי הרחוב היהודי.
במאה ה-16 הותר ליהודים מעטים להתיישב בעיר והוטלו עליהם הגבלות קשות.
בעת חלוקות פולין בסוף המאה ה-18 עבר האזור לשליטת פרוסיה.
באמצע המאה ה-19 ישבו בעיר קצת יותר מ-250 יהודים, ובסוף המאה עלה מספרם ל־970 (יותר מ-2.5% מכלל האוכלוסייה).
ב-1932 החזיקה הקהילה בית-ספר, ספרייה ומושב-זקנים (מ-1928).
תקופת הנאצים והמלחמה.
ב"ליל הבדולח" (אור ליום 10 בנובמבר 1938) הועלה בית-הכנסת באש והמגרש שעליו עמד נעשה למגרש-חניה. במאי 1939 נותרו בעיר 188 יהודים, ומספרם הלך וירד ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939)
בימי המלחמה, בסוף יולי 1941 שולחו ו-41 יהודים מליגניצה למחנה טרזיינשטאדט על אדמת צ'כוסלובקיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
עם סיום המלחמה נאספו בעיר, במסגרת תנועת השומר הצעיר, ניצולי מלחמה שהקימו את גרעין נתיב הגאולה. כשעלו ארצה הם הצטרפו ביחד עם חברים נוספים כהשלמה לקיבוץ אילון.
אחרי המלחמה שבה ליגניצה לגבולות פולין. יהודים מעטים חזרו לעיר והתיישבו בה. בסוף שנות השישים ישבו בליגניצה רק כמה יהודים.
המאה ה-21.
בשנת 1993 הוקמה הקהילה היהודית בעיר על בסיס הקהילה שהייתה בעבר והיא אחראית על כל המחוז. היא חברה באיגוד הקהילות היהודיות בפולין (כולל בתוכו שמונה קהילות). בשנת 2016 היו חברים בה 40 יהודים ובראש הקהילה עמד אז יענקל קולביץ (Jankiel Kulawiec). הקהילה נהנית מסיוע של הג'וינט.
ברשות הקהילה בית תפילה שבו מתקיימות תפילות בימי שבת ובחגים. כן ברשותה מטבח ומסעדה בשרית, שמנפיקים כמה עשרות ארוחות ביום.
הקהילה גם מטפלת בבית הקברות היהודי הישן ברחוב ורוצלבסקה (Wroclawska 104).
אבו עלי מוסטפה
ליגניץ
ליגניצה
ארנסט כהן
מוזיקה ממשית
מוזיקה קונקרטית
מיוזיק קונקריט
מיוזיק קונקרט
מצפן (פירושונים)
סוד הגן הנעלם (סרט 1993)
עיטם שטלר
עיטם שטלר (שם מדעי: "Haliaeetus pelagicus") הוא מין עוף דורס גדול גוף בסוג עיטם שבמשפחת הנציים. נקרא גם "עיטם ענק" או "עיטם צפוני". הוא שוכן באזורי החוף של צפון מזרח אסיה וניזון בעיקר מדגים. בממוצע זהו העיטם הכבד ביותר, כבד גם מכל מיני העיט, המגיע למשקל של 4.9-9 ק"ג. הוא גדול אף יותר מההרפיה והעיט הפיליפני הקרובים לו בשאר המידות. עיטם זה נקרא על שמו של הגאולוג גאורג שטלר וידועים 2 תת-מינים.
עיטם שטלר הוא הגדול בסוגי העיטמים ואחד מהעופות הדורסים הגדולים ביותר. גודלו בין 86.5-105 ס"מ ומוטת כנפיו 203–241 ס"מ. בממוצע הנקבות שוקלות 6.8-9 ק"ג ומשקל הזכרים קטן יותר 4.9-6 ק"ג.
עיטם זה נפוץ בחצי האי קמצ'טקה, בצפון מזרח רוסיה ואף בצפון יפן.
הוא ניזון בעיקר מדגים, אך גם מעופות מים, יונקים, סרטנים, דיונונים ופגרים. הוא אף עלול לצוד כלבי ים, אך לרוב יאכל רק פגרים שלהם.
סוכה (פירושונים)
עיטם ענק
מארדר 3
הפנצרייגר מארדר 3 (Marder, גרמנית: 'דלק') היה משחית טנקים שפותח על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. למארדר 3 היו שני דגמים, שניהם מבוססים על טנקי פאנצר 38(t) שנפלו שלל מהצבא הצ'כוסלובקי, אשר מורכב עליו תותח נגד טנקים גרמני 75 מ"מ, או תותח שלל מהצבא האדום 76.2 מ"מ.
פיתוח.
סדרת הפנצרייגרים מארדרים, המארדר 1, המארדר 2 והמארדר 3, היו משחיתי טנקים גרמניים שהורכבו על בסיס טנקים גרמניים וטנקי שלל מצבאות אחרים יחד עם תותח נגד טנקים אף הוא תותח גרמני או שלל. התותח הותקן על תובת הטנק והורכב סביבו שריון קל ופתוח להגנה בסיסית על הצוות המפעיל את התותח. השיטה בה השתמש הצבא הגרמני הייתה שימוש בטנקי שלל רבים וטנקים גרמניים מיושנים והפיכתם למשחיתי טנקים באופן פשוט ומהיר יחסית, כדי להתמודד עם איום הטנקים בחזית המזרחית.
המארדר 3 היה האחרון בסדרת הפיתוח הזאת והתבסס על הטנקים הצ'כים הרבים שנפלו שלל בסיפוח צ'כוסלובקיה מסוג LT vzor 38, שקיבל את השם פאנצר 38(t) בצבא הגרמני. לפאנצר 38(t) הורד הצריח והורכב עליו תותח נגד טנקים, בכך הפך למשחית טנקים קל ויחסית מהיר אך בעל מיגון ושרידות צוות נמוכים. מיקומו של המארדר בצבא הגרמני היה פתרון זמני לנחיתות נשק הנ"ט והטנקים הגרמנים מול הטנקים הרוסים, דוגמת ה-T-34. הצבא הגרמני עמל על יצור ושדרוג רק"מים (רכב קרבי משוריין) גרמניים לכדי משחיתי טנקים רבי עוצמה, אך עד שאלו יהיו מוכנים, יצא הצבא בשדרוגים פשוטים יחסית בצורת סדרת המארדרים כפתרון זמני.
יתרונות וחסרונות אלו הכתיבו שמיקומו של משחית הטנקים יהיה לרוב בעמדות הגנה ולעיתים רחוקות בתנועה התקפית. בתחילת שנת 1944, משחיתי הטנקים הכבדים יותר על בסיס הפנצרים המתקדמים יותר, כמו היאגדפאנצר 4 החלו לצאת מפסי היצור וביטלו את הצורך במארדרים שהיו כלי זמני. עם זאת, בתוך הנסיגה הגרמנית ההדרגתית משטחי אירופה לא היה מקום לוותר על אף כלי והמארדר 3 המשיך לשרת את כוחות הצבא הגרמני עד תבוסת גרמניה ב-1945.
היסטוריה קרבית.
המארדר 3 שירת את צבא גרמניה הנאצית החל מפיתוחו ב-1942 עד סוף המלחמה באירופה.
מיקומו של המארדר 3 בשדה הקרב הוכתב על ידי יתרונותיו וחסרונותיו. המארדר 3 היה נייד יותר מתותחי נ"ט נגררים ותותח ה-75 מ"מ וה-76.2 מ"מ היו יעילים מספיק לפגיעה ברוב טנקי האויב, מה שהפך את המארדר 3 למשחית טנקים מצוין בשדה הקרב. מצד השני, מיגון תא הלחימה סביב התותח היה דק וקל מאוד ופתוח כלפי מעלה ואחורה (מלבד ה-Sd.Kfz. 138 דגם M), מה שהפך אותו לכלי בעל שרידות קרבית נמוכה מאוד. הפעלת הכלי בטווחים קצרים ובלחימה אורבנית הייתה עניין מסוכן, הכלי גם היה פגיע להפגזות ארטילריות.
המארדר 3 פותח כדי להתמודד עם האיומים בחזית המזרחית, לכן כאשר יוצר, רוב הכלים אכן נשלחו ושירתו בחזית המזרחית. כ-66 כלים נשלחו לצפון אפריקה כדי להתמודד עם השריון הבריטי בשתי יחידות משחיתי טנקים אוגדתיות של קורפוס אפריקה. בצפון אפריקה כמו בחזית המזרחית היה מארדר 3 כלי נ"ט יעיל מאוד.
דה וורלד
פפי, לוסי, בום
פפי, לוּסי, בוֹם ובחורות רגילות אחרות (בספרדית: Pepi, Luci, Bom y otras chicas del montón), הידוע בשמו המקוצר פפי, לוסי, בום הוא סרט קולנוע משנת 1980 שכתב וביים פדרו אלמודובר.
זהו סרטו המסחרי הראשון של אלמודובר. את התסריט הראשוני כתב בשנת 1978, בעת שעבד כפקיד בחברת הטלפונים הספרדית, ושכתב אותו עם תחילת הצילומים. עוסק בשתי צעירות, פפי ובוֹם, ובחברתן המבוגרת יותר, לוּסי, המתגוררות במדריד ומשתלבות בתרבות הפאנק.
תמצית העלילה.
פפי (כרמן מאורה), נערה כבת 18, מגדלת קנאביס במרפסת ביתה. שוטר (פליקס רוטטה) בלבוש אזרחי, המתגורר ממול, גילה זאת, והוא מגיע לביתה. פפי מציעה לו שוחד מיני, אך מסרבת למין וגינאלי, בנימוק שהיא בתולה. השוטר מתעלם מהסתייגותה ואונס אותה. פפי מחפשת נקמה, ומשכנעת את חבריה של להקת פאנק, שבה מנגנת חברתה הצעירה בוֹם (אולוידו גרה), להכות את השוטר, בתמורה לכל צמחי הקנאביס שהיא מגדלת. הם עושים זאת, תוך כדי שירת סרסואלה, לאחר שפפי מזהה את השוטר ברחוב חשוך. לצופים מתברר שהכו את אחיו התאום של השוטר, המתגורר בדירה אחת עם השוטר ואשתו, לוסי (אווה סיווה). התאום המוכה מתלונן בפני אחיו השוטר על שתמיד נגזר עליו לשלם על מעשי האח, והשוטר עונה לו "במדינה זו, עם כל כך הרבה דמוקרטיה, אינני יודע לאן נגיע. ... אם זה היה קורה לי, הייתי שולף את אקדחי ויורה בהם למוות".
פפי, שמגלה את הטעות לאחר שראתה את השוטר נקי מכל פגיעה, מתיידדת עם אשתו, לוסי, המתגלה כמזוכיסטית. לוסי מנמקת את נישואיה לשוטר: "חשבתי שכשוטר הוא יתייחס אלי כאל זונה, אבל הוא מכבד אותי כאילו הייתי אִמו". פפי מגלה ללוסי שבעלה אנס אותה, ושהתכוונה למכור את בתוליה במחיר גבוה. פפי מציגה ללוסי את חברתה בום, ומשכנעת את בום להעניק ללוסי "מקלחת זהב", הגורמת ללוסי הנאה רבה. על יציאתה של לוסי מהבית אומר בעלה: "אינני אוהב נשים עצמאיות". פפי, לוּסי ובוֹם מבלות במועדונים ובמסיבות של מדריד. באחת המסיבות מוכרזת תחרות "זקפות כלליות", שהמנצח בה מוכרז כמלך המסיבה. את מנחה התחרות מגלם אלמודובר עצמו.
כדי להתפרנס, פפי מתחילה לעבוד במשרד פרסום. יצירתה הראשונה היא סרטון פרסומת לתחתונים. בעידודה של פפי מודיעה לוסי לבעלה שהיא עוזבת אותו, ומצטרפת כגרופי למסע הופעות של בוֹם ולהקתה. השוטר מחפש סיוע משפטי שיאפשר לו לכפות על לוסי לשוב הביתה, ומופתע לשמוע שהחוק אינו לצדו. ידידה של לוסי, המאוהבת באחיו התאום של השוטר, מגיעה לביתה, ושם השוטר אונס אותה, תוך שהוא מתחזה לאחיו.