בכלכלה, מטבע חוץ (מט"ח) הוא מטבע של מדינה אחרת, בדרך כלל מטבע מקובל בסחר בינלאומי. מסחר במטבע חוץ נעשה בעיקר על ידי בנקים וגופים רשמיים אחרים ובדרך כלל נעשה באמצעות החלפת מטבע של מדינה אחת בזה של אחרת. שוק המט"ח נחשב לשוק הגדול והמשוכלל ביותר בעולם, ומעורבים בו בנקים מסחריים, בנקים מרכזיים, ספקולנטים, תאגידים, ממשלות ומוסדות אחרים. נפח המסחר היומי הממוצע בסחר מטבעות גדל בהתמדה ומוערך בכארבעה טריליון דולר אמריקני, המסחר מתבצע באמצעות מחשבים, ומתנהל במשך 24 שעות ביממה חמישה ימים בשבוע: בימים שני עד שישי.
הצורך במט"ח.
הסיבות העיקריות לצורך התמידי במט"ח ולנפח המסחר בו הן:
שוק המט"ח העולמי.
שוק המט"ח הבינלאומי (Forex בשפת הסוחרים. קיצור ל-Foreign Exchange) הוא השוק הגדול ביותר בעולם.
נפח המסחר היומי, נכון ל-2004 הוא 1,900 מיליארד דולר. מלבד עסקאות רגילות נסחרות גם אופציות במטבע חוץ, המשמשות להגנה מפני שינויים עתידיים בשערו של המטבע המבוקש.
המטבעות השונים נסחרים בזוגות, כלומר יש שוק נפרד לאירו מול דולר אמריקני, שוק אחר לין מול דולר ושוק שלישי לין מול אירו. שערי החליפין בשווקים השונים נקבעים באופן עצמאי אך לרוב מתאימים את עצמם אחד לשני בשל כוחות השוק.
הדולר האמריקני הוא המטבע הדומיננטי בעולם: הוא נמצא בצד אחד של 89% מעסקאות המט"ח. אחריו משתרכים האירו עם 37% והין עם 20% .
המסחר במט"ח מתבצע מסביב לשעון בלונדון, טוקיו, ניו יורק, פרנקפורט וערים רבות נוספות. כאשר השוק באסיה סגור, השוק האירופאי או האמריקאי פתוחים ולהפך.
ב-2013 נחשפה פרשייה בשוק המט"ח העולמי, במסגרתה בכירים ממספר בנקים השפיעו במכוון על שערי החליפין של מטבעות. בעקבות הפרשה, הבנקים נקנסו במיליארדי דולרים, והפיקוח בשוק גבר.
מלבד מסחר במט"ח על ידי גופים ממשלתיים, נפוץ היום מסחר ספקולטיבי פרטי באמצעות האינטרנט במט"ח, במטרה להרוויח משינויי השערים.
מאזן תשלומים במטבע חוץ.
מאזן התשלומים הוא מונח מתחום המקרו-כלכלה, המתאר את יתרות התשלומים והתקבולים של מדינה מסוימת במטבע חוץ לתקופה מסוימת.
מאזן התשלומים נמדד לפי סך תקבולי ותשלומי המט"ח הנובעים מפעולות שונות שמבוצעות על ידי גורמים במשק, ובניהן יבוא ויצוא של קיסמי שיניים, השקעות והלוואות פיננסיות, וכן העברות חד צדדיות ממדינות זרות אל ומחוץ למדינה.
תנודות בשער החליפין.
שער חליפין הוא מחירה של יחידת מט"ח אחת במונחי המטבע המקומי.
שער חליפין נייד נקבע על ידי המוכרים והקונים בשוק. לדוגמה: בכמה שקלים נמכר כעת דולר אחד. שער זה משתנה לאורך זמן, לעיתים באופן קיצוני בזמן קצר. לעיתים מונהג גם שער חליפין קבוע, הנקבע על ידי גוף ממשלתי מוסמך.
כאשר המטבע המקומי מתחזק, כלומר קונה יותר מטבע זר, נאמר שחל ייסוף במטבע. במצב ההפוך חל פיחות.
בין המשתנים שיכולים לגרום לפיחות או ייסוף נמנים:
פיחות ותיסוף.
פיחות וייסוף נעשים לעיתים באופן יזום על ידי השלטון האחראי לאותו מטבע או מטעמו. עד לאמצע המאה ה-20 היו נהוגים שערי חליפין קבועים שגובו על ידי המדינות ושונו על פי החלטות רשמיות. במחצית השנייה של המאה ה-20 התקיים תהליך בו התמעטה ההתערבות הישירה של המדינות ושערי המטבעות נקבעו על ידי המוכרים והקונים בשוק ולא בהחלטות חד-צדדיות של הממשלות.
שוק המט"ח בישראל.
נפח המסחר היומי בשוק המט"ח השקלי נע בדרך כלל בין שניים לשלושה מיליארד דולר ביום. השקל נסחר כנגד הדולר, אירו, לירה שטרלינג, ין ומספר מטבעות נוספים.
בנק ישראל עוקב אחר שערו המצרפי של סל מטבעות המשקלל את שערי המטבעות האלה לפי מידת הסחר הבינלאומי של ישראל עם המדינות השונות. סל המטבעות מייצג את המחיר המצרפי שמשלמת ישראל על היבוא ומקבלת על היצוא ויש לו חשיבות מקרו-כלכלית.
בעבר היה המסחר במט"ח בישראל מוגבל. שער החליפין היה בתחילה קבוע ולאחר מכן התנייד בין גבולות רצועת הניוד. על אזרחי ישראל נאסר בעבר להחזיק במטבע זר. כיום, לאחר מספר שלבים של ליברליזציה, המסחר במט"ח מתנהל באופן חופשי, בדרך כלל ללא התערבות מצד בנק ישראל. בשנת 2008 השתנתה מדיניות זו, בעקבות ירידה תלולה בשער הדולר, אשר גרמה נזק למספר קבוצות כדוגמת היצואנים, בדצמבר 2020 נראתה התערבות נוספת.
החל משנת 2017 עבר שוק המט"ח הישראלי רגולציה, והמסחר הפרטי מתבצע באמצעות חברה בעלת רישיון זירת סוחר. נכון לאוגוסט 2020 פועלות בישראל ארבע חברות בעלות רישיון, הרשימה מתעדכנת ומתפרסמת באתר של הרשות לניירות ערך.
הילך חוקי
הֵילָך חוקי הוא אמצעי תשלום (כגון כסף) שמשמש לרוב בעסקאות קניה או לפירעון חוב, אשר לא ניתן לסרב, על פי דין, לקבלו.
מונח משפטי זה, שמקורו במשפט המקובל, נועד במקורו להבדיל בין הפקדת חוב באמצעות שטרות כסף או מטבעות הנחשבים כהילך חוקי, שאחריה אין הנושה רשאי לגבות את החוב מהחייב, לבין הפקדתו בשווי-כסף אחרים, שאותם לא ניתן לאלץ את החייב לקבל.
בניגוד לעסקה רגילה, בה יכולים הצדדים להסכים על כל אמצעי תשלום, המונח "הילך חוקי" נועד במקורו לסמל את אמצעי התשלום אשר חייבים הכתר (אוצר המדינה) או בית המשפט לקבל.
המונח מוגדר באופן שונה משיטת משפט אחת למשנייה. מספר שיטות משפט מגדירות "הילך חוקי" באמצעות הגדרה מרחיבה לפיה "הילך חוקי" הוא "כל אמצעי תשלום באמצעותו ניתן לשלם חוב" (לדוגמה, המצב בסקוטלנד וצפון אירלנד). אחרות דורשות חקיקה אשר תיקבע סוגי אמצעי תשלום כגון אלה.
על פי ההגדרה המקובלת, המחאה, לרבות המחאה בנקאית, כרטיס אשראי וכרטיס חיוב הם אמצעי תשלום נפוצים ומקובלים, אך אינם נחשבים להילך חוקי, מאחר שהשימוש בהם מותנה בהסכמת שני הצדדים לעסקה, ובתנאים שונים, כך לדוגמה ישנם מצבים בם ניתן להתנגד לפירעון המחאה (בעת כישלון תמורה), וכרטיס אשראי או כרטיס חיוב לא יכובדו בשל חיובי יתר בחשבון בעל הכרטיס.
גם תווי קנייה, אשר ערכם משתנה ותוקפם פג, אינם מהווים הילך חוקי.
ישנן שיטות משפט האוסרות על תשלום בשטחי המדינה במטבע שאינו ההילך החוקי שלה (היינו לא ניתן באותן מדינות לשלם במטבעות של מדינות זרות).
מקור המונח "הילך" הוא ארמי - חיבור של צמד המילים "הא לך", ביטוי הרווח בתלמוד.
אוסטרליה.
באוסטרליה, הסמכות הבלעדית ליצור הילך חוקי היא בידי ממשלת אוסטרליה, על פי סעיף 115 לחוק חבר העמים של אוסטרליה. החוק אוסר על מדינות אוסטרליה להנפיק כסף, אולם מתיר למטבעת פרת' להטביע מטבעות כסף וזהב שהם הילך חוקי. חוק הבנק הפדרלי האוסטרלי משנת 1959 מתיר לבנק המרכזי להנפיק שטרות ומטבעות (המוטבעים על ידי המטבעה המלכותית האוסטרלית).
ארצות הברית.
חוקת ארצות הברית אוסרת על מדינות ארצות הברית להנפיק שטרות או מטבעות. בשנת 1798 התברר לסגן נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון כי לממשל הפדרלי אין סמכות להנפיק שטרות כהילך חוקי, וביקש שינוי חקיקה. לא הייתה מחלוקת בדבר הסמכות הפדרלית להנפיק מטבעות כסף וזהב (וזאת על פי המשפט המקובל הבריטי).
רק בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית החל הבנק הפדרלי להדפיס שטרות חוב, וחוק ההילך החוקי 1862 קבע כי השטרות יהיו הילך חוקי. חקיקה זו נועדה לחייב נושים לקבל את שטרות החוב של הממשל הפדרלי (מאחר שרבים סירבו לקבלם). על אף החקיקה, עדיין רבים סירבו לקבל את השטרות, ובית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בשנת 1870 בפסק דין הפבורן נ' גריזוולד כי החוק סותר את החוקה וביטלו. ההחלטה בוטלה בהחלטות מאוחרות של בית המשפט העליון שניתנו בין השנים 1871–1884.
רק חוק המטבעות 1965 קבע לראשונה כי רק מטבעות של ארצות הברית (המונפקים על ידי הבנקים הפדרליים והבנקים הלאומיים) הם הילך חוקי בארצות הברית, ואילו מטבעות זהב וכסף של מדינות אחרות אינם הילך חוקי בארצות הברית.
האיחוד האירופי.
באיחוד האירופי, מטבע האירו הוא הילך חוקי מאז ה-1 בינואר 2002. השטרות והמטבעות מונפקים על ידי בנקי המדינות השונות, וכולם מהווים הילך חוקי בכל רחבי האיחוד. גם אם מדינות מסוימות אינן מנפיקות מטבעות מסוימים (לדוגמה מטבעות בשווי סנט אחד או שני סנטים), כל המטבעות המוטבעות ברחבי האיחוד הם הילך חוקי ביתר מדינות האיחוד.
יחד עם זאת, יכולות המדינות שונות לקבוע בחקיקה כי שטרות בשווי מסוים לא יתקבלו בעת ביצוע עסקה (סמכות אשר ניתנה גם לאיחוד, ואכן נקבע כי לא ניתן לבצע תשלום במטבעות, אם מספר המטבעות הנדרש לשם כך עולה על חמישים מטבעות).
הודו, נפאל ובהוטן.
הרופי ההודי הוא ההילך החוקי בהודו, נפאל ובהוטן (אולם הרופי הנפאלי והנגולטרום הבהוטאני אינם הילך חוקי בהודו).
בעת קיומה של האימפריה הבריטית ושלטונה בדרום מזרח אסיה, שימש הרופי ההודי כהילך חוקי בסינגפור, מלזיה, כווית, בחריין, קטר, ואיחוד האמירויות הערביות.
הממלכה המאוחדת.
במהלך המאה ה-19 כל מטבע זהב או כסף נחשב להילך חוקי בממלכה המאוחדת.
אנגליה.
החל מהמאה ה-20 נקבע כי רק מטבעות ושטרות שהונפקו על ידי בנק אנגליה הם הילך חוקי באנגליה ובוויילס.
סקוטלנד וצפון אירלנד.
שטרות ומטבעות בסקוטלנד ובצפון אירלנד מונפקים על ידי בנקים שונים. על פי ההגדרה המצמצמת של הילך חוקי שטרות אלה אינם הילך חוקי בסקוטלנד. כמו כן, על פי ההגדרה הזו, השטרות האנגליים אינם מהווים הילך חוקי בסקוטלנד. הגדרה מרחיבה יותר של המונח בוחנת את המצב בפועל, וקובעת כי למעשה, אף בהיעדר קביעה בדין, מעצם מנהג הבנקים ואנשי העסקים לקבל שטרות אלה, הם הילך חוקי בסקוטלנד ובצפון אירלנד.
ישראל.
באמצעות אמצעי תשלום שמוגדר כ"הילך חוקי" ניתן לפרוע חיובים וסירוב לקבלו כאמצעי תשלום הוא עבירה על .
מטבעות ושטרות ישראלים, אשר תוקפם לא פג, הם הילך חוקי בישראל.
ניו זילנד.