אמליטה גאלי-קורצ'י (באיטלקית: Amelita Galli-Curci, 18 בנובמבר 1882 - 26 בנובמבר 1963) הייתה זמרת אופרה, סופרן קולורטורה איטלקייה, שנחשבה לאחת הזמרות המעולות בראשית המאה ה-20.
ביוגרפיה.
גאלי-קורצ'י נולדה כאמליטה גאלי למשפחה מן המעמד הבינוני-עליון במילאנו ובנעוריה למדה נגינה בפסנתר. את ההשראה לשירה קיבלה מסבתה. גם מלחין האופרות פייטרו מסקאני עודד אותה לפתח קריירה של זמרת. שירתה של גאלי-קורצ'י הייתה, בחלקה הגדול, תוצאה של למידה עצמית, מתוך האזנה לזמרות סופרן אחרות, קריאת ספרים בנושא שיטות שירה ואימון קולה בעזרת תרגילי פסנתר, כל זאת מבחירתה היא.
הופעת הבכורה של גאלי-קורצ'י באופרה התקיימה בטראני ב-1906, בתפקיד ג'ילדה בריגולטו של ורדי. שבחים לשירתה לא איחרו להגיע מכל רחבי איטליה.
בשנת 1908 נישאה למרקיז לואיג'י קורצ'י וצירפה את שם משפחתו לשמה. הזוג התגרש בשנת 1920 וכעבור שנה נישאה גאלי-קורצ'י להומר סמואלס, המלווה שלה.
גאלי-קורצ'י הרבתה במסעות באירופה ובדרום אמריקה. ב-1915 שרה בשתי הצגות של "לוצ'יה די למרמור" מאת דוניצטי עם אנריקו קארוזו, בבואנוס איירס. היו אלה הופעותיה היחידות עם הטנור האגדי. גאלי-קורצ'י הגיעה לארצות הברית בשנת 1916 כאלמונית, למעשה. היא תכננה שהות קצרה, אבל הופעתה כג'ילדה ב"ריגולטו" קצרה תשואות נלהבות כל כך בשיקגו, שגאלי-קורצ'י נענתה להזמנה להישאר עם האופרה הלירית של שיקגו. היא הייתה חברה בלהקת האופרה עד 1924. בשנת 1916 גם חתמה גאלי-קורצ'י על חוזה הקלטות עם "חברת המכונה המדברת של ויקטור" והקליטה רבות לחברה זו עד 1930. בשנת 1921 הצטרפה גאלי-קורצ'י למטרופוליטן אופרה בניו יורק ועם הלהקה הזו נשארה עד לפרישתה מהופעות אופרה בשנת 1930.
גאלי-קורצ'י הייתה תלמידתו של מורה המדיטציה והיוגה, ההודי פרמהנסה יוגאננדה. היא כתבה את ההקדמה לספרו של יוגאננדה משנת 1920, "לחישות מן הנצח".
כיוון שמאסה בפוליטיקה של בית האופרה וסברה, שהאופרה היא צורת אמנות גוועת, פרשה גאלי-קורצ'י מבימת האופרה בינואר 1930 והתמקדה תחת זאת בהופעות קונצרטנטיות. בעיות גרון הציקו לה במשך שנים רבות ובשנת 1935 עברה ניתוח להסרת זפקת של בלוטת התריס. על אף הזהירות המופלגת שננקטה בשעת הניתוח, שבוצע בהרדמה מקומית, נגרמה פגיעה לקולה. הסברה הייתה, שעצב אל מיתרי הקול, ההסתעפות החיצונית של עצב הגרון, ניזוק בניתוח, וכתוצאה מכך איבדה את יכולתה לשיר צלילים גבוהים. העצב הזה נודע מאז בשם "עצב גאלי-קורצ'י".
בשנת 2001 "קרוקס ורקאברן עיינו במאמרי עיתונות שנכתבו אותו זמן בעקבות הניתוח, ניהלו שיחות עם עמיתים וקרובי משפחה של המנתח והשוו את הקריירה של גאלי-קורצ'י עם זו של זמרות אחרות" והגיעו למסקנה, שהירידה בטיב קולה לא הייתה, ככל הנראה, תוצאה של פגיעה כירורגית.
בשנת 1936 ניסתה גאלי-קורצ'י, שלא בחוכמה, את כוחה בחזרה לאופרה בתפקיד מימי בלה בוהם של פוצ'יני, בשיקגו. הניסיון הכאוב הבהיר לה ולזולתה, כי ימי שירתה תמו. אחרי עוד כמה רסיטלים פרשה לחלוטין מהופעות ושארית חייה עברה עליה בקליפורניה, עד מותה בנובמבר 1963 בגיל 81.
האקדמיה לאמנות של פירנצה
האקדמיה לאמנות של פירנצה (באיטלקית: Accademia di Belle Arti Firenze) היא אקדמיה ללימוד אמנות הכוללת גם מוזיאון בפירנצה שבאיטליה. האקדמיה, שנוסדה בשנת 1561, הייתה האקדמיה הראשונה ללימודי ציור ופיסול באירופה והקדימה את זו של רומא ("האקדמיה של לוקאס הקדוש") שנוסדה בשנת 1577.
היסטוריה.
האקדמיה נוסדה על ידי ג'ורג'ו ואזארי, אניולו ברונזינו וברתולומאו אמאנאטי - האמנים המובילים של פירנצה במאה ה-16 - בחסותו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה. בתחילת דרכה פעלה האקדמיה במנזר כנסיית סנטיסימה אנונציאטה. כל חברי האקדמיה היו גברים, עד קבלתה של הציירת ארטמיזיה ג'נטילסקי בשנת 1614.
בשנת 1784 הורה לאופולד הראשון, דוכס טוסקנה על איחוד בתי הספר לאמנות שבעיר, במבנה אחד - הטריבונה, שנבנה עבור האקדמיה, ושמה של האקדמיה שונה ל"אקדמיה לאמנות של פירנצה" (Accademia di Belle Arti Firenze). במבנה הוקמה גלריה על מנת שיצירות אמנים ידועים יוצגו בה - למטרת לימוד היצירות. הדוכס הורה שבאקדמיה יוצגו גם כלי מוזיקה, וכן תוקם במבנה סדנה לשיקום יצירות אמנות (Opificio delle pietre dure) הפעילה עד עצם היום הזה.
מוצגי הגלריה.
האקדמיה היא יעד תיירותי מן החשובים בפירנצה בראש ובראשונה בזכות הפסל דוד, יצירת המופת של מיכלאנג'לו, שנעשה בשנים 1504-1501. הפסל, שניצב עד שנת 1873 בכיכר הסיניוריה, הועבר באותה שנה למוזיאון האקדמיה על מנת להגן עליו מפגעי הטבע. בסמוך לו מוצגים ארבעת פסלי "האסירים" (או - לפי גרסה אחרת - "העבדים") - פסלים בלתי גמורים מעשה ידיו של מיכלאנג'לו שנעשו עבור מצבת הקבר של האפיפיור יוליוס השני בכנסיית סן פייטרו אין וינקולי ברומא, אך מעולם לא הוצבו בה. בקרבת
אלה מוצג הפסל "מתי השליח", מעשה ידי מיכלאנג'לו, אף הוא בלתי גמור. בשנת 1939 נוסף לאוסף יצירות מיכלאנג'לו גם הפסל המכונה "הפייטה של פלסטרינה". הפסל יוחס במשך שנים למיכלאנג'לו, אולם יחוס זה שנוי כיום במחלוקת ואינו מקובל על מרבית החוקרים.
המוזיאון מציג אוסף של יצירות מהמאה ה-15 והמאה ה-16 ובהן מעשה ידי האמנים פאולו אוצ'לו, דומניקו גירלנדיו, סנדרו בוטיצ'לי, פיליפינו ליפי, אנדריה דל סארטו, פונטורמו ואורקניה. כמו כן מוצגות במוזיאון יצירות גותיות רבות וכן אוסף של איקונות מרוסיה.
המוזיאון מציג מודולי גבס של פסלים מאת לורנצו ברטוליני באותו אופן כפי שהניח אותם האמן בסטודיו שלו.
דקים
דקים או תכולת דקים הוא פרמטר בהנדסה, במיוחד בהנדסת מבנים, הנדסת דרכים וגיאומכניקה המציין חלק יחסי של משקל של גרגרים קטנים מאוד מתוך כמות של חומר גרגרי. לתכולת הדקים ישנה השפעה ניכרת על איכותו של חומר גרגירי כגון אדמה, חול, מצעים וחצץ.
את תכולת הדקים מודדים באמצעות נפה מיוחדת הנקראת בשם נפה 200 שגודל הנקבים בה הוא 0.075 מ"מ. כדי לבצע את המדידה שוקלים מנה מהחומר הנמדד ומניחים את המנה על נפה זו. באמצעות חלוקה של משקל החומר העובר את הנפה מהמשקל הראשוני מקבלים את היחס האחוזי בין משקל תכולת הדקים למשקל כל החומר.
תכולת הדקים מכונה גם בפי אנשי המקצוע בכינוי "עובר נפה 200", עקב שיטת המדידה.
אונה
אוּנה היא חלק עצמאי מאיבר פנימי. תפקודה אינו תלוי בתפקודם של החלקים העצמאיים האחרים, אף כי לה ולהם תפקוד דומה.
הבחנה בין אונות לחלקים אחרים.
חדרי הלב למשל, הם חלקים של איבר פנימי, הלב, אך הם אינם "אונות". זאת משום שהפסקת פעילותו התקינה של חדר אחד תביא להפסקת זרימת מחזור הדם כולו, אף אם החדר השני עדיין תקין. כשאחד מחדרי הלב חווה כשל תפקודי, החדר השני אינו יכול למלא את תפקידו והגוף נמצא בסכנת חיים.
אונות של איברים שונים.
אונות יש במספר איברים חשובים בגוף האדם.
אונות במוח הגדול.
ביונקים, כל המיספרה במוח הגדול מחולקת לארבע אונות. לכל אונה במוח תפקיד שונה. הפסקת פעילות אחת מהן, באופן מלא או חלקי, גורמת ללקות קוגניטיבית, אך אינה מאיימת על פעילות האחרות ואינה מאיימת על חיי הגוף כולו.
נהוג לחלק את קליפת המוח לארבע אונות:
אונות הריאה.
באדם, הריאה הימנית מחולקת לשלוש אונות ואילו הריאה השמאלית מחולקת לשתי אונות. הפסקת תפקוד או כריתה של אחת האונות אינה מפריעה להמשך פעולת שאר האונות ואינה מסכנת את קיום הגוף כולו. הריאה השמאלית מעט קטנה יותר בנפח מהריאה הימנית כדי לפנות מקום ללב שנמצא בקרבתה. אדם יכול להמשיך לחיות ללא אונה אחת של ריאה, אך הדבר יבוא לידי ביטוי בקוצר נשימה לעיתים וקושי לבצע פעולות הדורשות מאמץ כגון הרמת משאות כבדים.
אונות הכבד.
באדם, הכבד מחולק לשתי אונות קדמיות ושתיים אחוריות. לכבד יש יכולת ריפוי גבוהה. אם הוא נפגע ממחלה כמו צהבת ובין אם מתרומת כבד, זמן ההחלמה הוא קצר יחסית לאיברים אחרים, כמו העור.
חלוקה מנהלית של פקיסטן
מבחינה מנהלית פקיסטן מחולקת ל-4 פרובינציות (בלוצ'יסטן, ח'ייבר פח'טונח'ווה, סינד ופנג'אב), 2 טריטוריות אוטונומיות (אזאד קשמיר וגילגיט-בלטיסטן) וטריטוריה פדרלית (של עיר הבירה אסלאמאבאד). כמו כן, בתוך המחוזות קיימת חלוקה משנית לנפות, ובתוך הנפות חלוקה משנית לאזורים.
היסטוריה.
מקורה של חלוקת המחוזות של פקיסטן בחלוקה שהייתה בהודו הבריטית בשעה שפקיסטן קיבלה את עצמאותה ב-14 באוגוסט 1947. באותה שעה, פקיסטן הייתה מחולקת לשני חלקים נפרדים, שביניהם נמצאת הודו:
בשנת 1948 הופרדה העיר קראצ'י ממחוז סינד כדי ליצור את מחוז הבירה הפדרלי הראשון של פקיסטן.
בשנת 1950 מחוז הסְפָר הצפוני-מערבי קלט לתוכן את השלטונות המקומיים אמב ופורלה, ומחוז מערב פנג'אב שינה את שמו לפנג'אב.
בשנת 1952, ארבעת השלטונות המקומיים שבדרום-מערב יצרו ביחד את איחוד מדינות בלוצ'יסטן.
בשנת 1955, בעקבות מדיניות ה-"One Unit Policy" שנועדה לחסוך בהוצאות ולהפחית את האפליה בין המחוזות, אוחדו כל המחוזות שמערבית להודו ל"מערב פקיסטן" שבירתה העיר לאהור, ואילו שמה של מזרח בנגל שונה ל"מזרח פקיסטן", והעיר דאקה נקבעה להיות בירתה.
בשנת 1960, הבירה והאזור האוטונומי שסביבה הועבר מקראצ'י לרוואלפינדי, ובשנת 1961, האזור האוטונומי של עיר הבירה מוזג לתוך מערב פקיסטן. בשנת 1966 הבירה עברה לאסלאמאבאד.