Der Sturm הוקם בברלין בשנת 1910 על ידי הרוארת ולדן. הופיעה מדי שבוע בין השנים 1910 ל־1914, מדי חודש בין השנים 1914 ל־1924, ורבעון עד שהפסיקה את פרסום בשנת 1932. בין השנים 1916 ל־1928 נערך על ידי האמן ומורה הבאוהאוס לותר שרייר.
כתב העת עוצב על פי כתב העת הספרותי האיטלקי La Voce שראה אור בפירנצה בין השנים 1908–1916.
בין התורמים הספרותיים היו פטר אלטנברג, מקס ברוד, ריכרד דהמל, אלפרד דבלין, אנטול פראנס, קנוט האמסון, ארנו הולץ, קרל קראוס, סלמה לגרלף, אדולף לוס, היינריך מאן, פול שירברט ורנה שיקלה. Der Sturm הורכב מיצירות כמו דרמות אקספרסיוניזם, תיקים אמנותיים (אוסקר קוקושקה וקורט סטורמר), מאמרים של אמנים (אלבום קנדינסקי) וכתבים תאורטיים על אמנות מהרוארת ולדן.
נוצרו גלויות שבהן הוצגה האמנות האקספרסיוניסטית, הקוביסטית והמופשטת של פרנץ מארק, וסילי קנדינסקי, אוסקר קוקושקה, אוגוסט מקה, גבריאלה מינטר, גאורג שרימפף, מריה אוהדן, רודולף באואר ואחרים. המונח שטורם מותג על ידי ולדן כמייצג את האופן שבו אמנות מודרנית חודרת לגרמניה באותה תקופה.
במיוחד בתקופה שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה מילא דר שטורם תפקיד מכריע בחילופי דעות ורעיונות של אמני האקספרסיוניזם, מה שהוביל ליחסים מיוחדים בין ברלין לפריז. באופן קבוע פורסמו שירים וטקסטים אחרים של אקספרסיוניסטים דוברי צרפתית. מערכת יחסים זו חודשה לאחר המלחמה למרות הלחימה בין שתי המדינות.
דר סטורם בלט ממגזינים אחרים לאמנות באותה תקופה בכך שהוא כלל את האמנות שיצרו נשים. בתערוכות שארגן המגזין נכללו עבודותיהן של גבריאלה מינטר, סוניה דלאוניי, אלזה לסקר-שילר, מריאנה פון ורפקין, ואחרות. לפני סגירת הגלריה בשנת 1932, היא הציגה עבודות של למעלה מ-30 ציירות ופסליות – יותר מכל גלריה אחרת של התקופה.
הגלריה.
המגזין טיפח גם את הגלריה "דר שטורם", שהקים ולדן לחגוג את המהדורה ה-100 של כתב העת, בשנת 1912. הגלריה הפכה למוקד תוסס של האמנות המודרנית של ברלין במשך עשור. החל בתערוכה של אמנים פוביסטים ואמני קבוצת "הפרש הכחול" ואחריהם הוצגו בגרמניה הפוטוריסטים, הקוביסטים. הגלריה הציגה להציג את אדוארד מונק, ז'ורז' בראק, פבלו פיקאסו, ז'אן מצינגר, אלברט גלייז, רוברט דאוני, ז'אן ארפ, פול קלה, וסילי קנדינסקי ואחרים.
לאחר המלחמה העולמית הראשונה, ולדן הרחיב את הפעילות בגלריה בהרצאות ודיונים על אמנות מודרנית, הופעות תיאטרון אקספרסיוניסטי, וכן הוציא לאור ספרים של אמנים מובילים כמו אוסקר קוקושקה. למרות זאת, הגלריה ירדה מחשיבותה לאחר המלחמה ונסגרה בשנת 1924, והשאירה את המגזין שהמשיך כרבעון עד שנסגר בשנת 1932.
עם זאת, ולדן רצה לחשוף את אומנויות ה"אוונגרד" באמצעות תערוכות. לפיכך, ארגן עד שנת 1932 למעלה מ-200 תערוכות בברלין ועוד מספר תערוכות נודדות בגרמניה וברוב הערים הגדולות באירופה.
מפרץ סארוס
מפרץ סרוס (בטורקית: Saros Körfezi) הוא מפרץ בצפון הים האגאי שנמצא צפונית לחצי האי גליפולי בצפון-מערב טורקיה. ארכיפלג סארוס נמצא במפרץ.
אורכו של המפרץ הוא 75 קילומטרים ורוחבו 35 קילומטרים בגלל המרחק מאזורי התעשייה ובזכות זרמים מתחת למים, המקום הפך לאתר נופש פופולרי בקיץ.
על החוף הדרומי של המפרץ שכנה טרויה האגדית.
המפרץ שימש תקופה ארוכה כמקום לתרגילים האמפיביים של נאט"ו. בסתיו 1992 נפגעה המשחתת הטורקית מואוונט משני טילי AIM-7 ספארו שנורו על ידי נושאת המטוסים האמריקאית USS סרטוגה במהלך תרגיל נאט"ו "קביעת תצוגה" שנערך במפרץ. האירוע עלה בחייהם של כמה קצינים טורקים, בעוד רבים אחרים על סיפונה נפצעו קשה.
המפרץ התרמאי
המפרץ התרמאי (נקרא גם מפרץ סלוניקי והמפרץ המקדוני; ביוונית: Θερμαϊκός Κόλπος) הוא מפרץ המהווה את הפינה הצפון-מערבית של הים האגאי. העיר סלוניקי נמצאת בקצה הצפוני-מזרחי של המפרץ. המפרץ גובל בפייריה ואימתיה במערב וחצי האי כלקידיקי במזרח, על ידי כף קסנדרה מדרום-מזרח. המפרץ נקרא על שם העיר העתיקה תרמה, סלוניקי המודרנית. אורכו של המפרץ הוא כ-100 קילומטרים.
אצל הרומאים, המפרץ היה ידוע גם בשם מפרץ תרמה.
אחד משמות המפרץ הוא "מפרץ סלוניקי", על שם העיר סלוניקי המשתרעת סביב החוף הצפוני-מזרחי של המפרץ.
נמל סלוניקי הוא הנמל הגדול והעמוס ביותר במפרץ, בעוד שנים עשר נמלים קטנים מספקים הובלה ימית אל המפרץ התרמי, החוצה אותו וסביבו. רשתות דרכים עיקריות בצפון יוון כמו הכביש המהיר A1 / E75 (כבישים מאתונה לסלוניקי) המקיף את החלק המערבי של המפרץ, ואילו הכביש המהיר A25 מקיף את רוב החלק המזרחי של המפרץ.
מפרץ סלוניקי
המפרץ המקדוני
מפרץ סטרימונאס
מפרץ סטרימונאס (ביוונית: Στρυμονικός Κόλπος) הוא מפרץ בים האגאי. הוא נמצא מזרחית לחצי האי כלקידיקי ודרומית לעיר סרס. בעבר הוא נקרא מפרץ רנדינה. הנהר סטרימון נשפך למפרץ.
מפרץ אורפנו
רשימת הפרסים והמועמדויות של בריטני ספירס
רשימת הפרסים והמועמדויות של ריהאנה
רשימת הפרסים והמועמדויות של טרוי סיון
רשימת הפרסים והמועמדויות של סיה
רשימת הפרסים והמועמדויות של מארן מוריס
רשימת הפרסים והמועמדויות של איימי ויינהאוס
רשימת הפרסים והמועמדויות של שרה ברייטמן
רשימת הפרסים והמועמדויות של בלאקפינק
רשימת הפרסים והמועמדויות של ג'סטין ביבר
מפרץ סלמיס
מפרץ סלמיס (ביוונית: Όρμος Σαλαμίνος) הוא מפרץ בחוף המערבי של האי סלמיס, יוון. הוא מתחבר למפרץ הסרוני ממערב. אורכו המרבי של המפרץ הוא כ-9 קילומטרים. כף פטריטי מהווה את קצהו הדרומי-מערבי. העיירה המרכזית של האי, סלמינה, נמצאת בקצה הצפון-מזרחי של המפרץ. המפרץ מוקף בגבעות תלולות.
יחסי קוריאה הצפונית–קטר
יחסי קוריאה הצפונית–קטר הם יחסי החוץ בין קוריאה הצפונית וקטר.
סקירה כללית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-11 בינואר 1993. בשנת 2003 התחזקו היחסים בין המדינות, עובדים צפון קוריאנים החלו לעבוד בקטר, והכסף ששלחו לביתם סייע למדינה המבוססת להחזיק מעמד נגד הסנקציות שהוטלו עליה. בשנת 2018 ביטלה קטר יחד עם כווית ומדינות נוספות באזור המפרץ הפרסי את אשרות השהיה של העובדים הצפון קוריאנים, בשל הסנקציות שהטיל עליה האו"ם, ובשל כך חזרו רוב העובדים לביתם.
רשימת סיבובי ההופעות של בלאקפינק
אשטדולסדמן
אשטדולסדמן (בנורווגית: Arstaddalsdammen) הוא אגם השוכן בסמוך לעיר ביארן שבמחוז נורדלנד שבנורווגיה. הוא ממוקם כ-15 קילומטרים מדרום-מערב לכפר מולדורד. שטח האגם הוא 2.54 קמ"ר והוא שוכן בקצה הדרומי של עמק ארסטדאל. לאגם יש סכר בקצה הצפוני שהוקם בשנות השישים. המים מהאגם מוזרמים אל האגם הסמוך סוקומווטנט בעיר אילדיסקול.
האגם משמש מאגר לתחנת הכוח ההידרואלקטרית סונפיוד .
רשימת הפרסים והמועמדויות של פרגי
היסטוריה תרבותית
היסטוריה תרבותית (באנגלית: "Cultural history") היא תחום המשלב בין גישות האנתרופולוגיה וההיסטוריה, כדי לבחון מסורות תרבות פופולריות ופרשנויות תרבותיות של חוויה היסטורית. היא בוחנת את התיעודים והתיאורים הנרטיביים של אירועים מהעבר, הכוללים את מכלול האירועים (המתרחשים ברצף ומובילים מהעבר להווה ואף לעתיד) הנוגעים לתרבות.
ההיסטוריה התרבותית מתעדת ומפרשת אירועי עבר בהם מעורבים בני אדם דרך הסביבה החברתית, התרבותית והפוליטית של האמנויות והמנהגים הקשורים לקבוצה חברתית. ההיסטוריון השווייצרי יעקב בורקהרדט (1818–1897) סייע לייסד את ההיסטוריה התרבותית כדיסציפלינה. ההיסטוריה התרבותית חוקרת ומפרשת את תיעוד החברות האנושיות על ידי ציון דרכי החיים השונות הייחודיות שנבנו על ידי קבוצת אנשים הנמצאים בבחינה. ההיסטוריה התרבותית מערבת את מקבץ הפעילות התרבותית מהעבר, כדוגמת טקסים, הדרכות במנהגים והאינטראקציה בין התושבים המקומיים.
תיאור.
היסטוריוני תרבות רבים בהווה טוענים שזו גישה חדשה, אך היסטוריונים של המאה התשע עשרה, כמו המלומד השווייצרי להיסטוריה של הרנסאנס, יעקב בורקהרדט, התייחסו להיסטוריה תרבותית.
ההיסטוריה התרבותית חופפת בגישותיה עם התנועות הצרפתיות של (histoire des mentalités; פיליפ פויירה, 2004) ועם מה שמכונה היסטוריה חדשה (new history), ובארצות הברית היא קשורה קשר הדוק לתחום ה. כפי שהגה במקור ההיסטוריון השווייצרי יעקב בורקהרדט ביחס לרנסאנס האיטלקי, הייתה היסטוריה תרבותית מכוונת לחקר תקופה היסטורית מסוימת במלואה, לא רק לגבי ציור, פיסול ואדריכלות, אלא גם את הבסיס הכלכלי העומד בבסיס החברה, והמוסדות החברתיים בחיי היומיום שלה. הדים לגישתו של בורקהרדט במאה ה-20 ניתן לראות בספרו של יוהאן הויזינחה "סתיו ימי הביניים" (1919).
לרוב ההתמקדות היא בתופעות המשותפות לקבוצות שאינן העילית שבחברה, כגון: קרנבל, פסטיבל ופולחנים ציבוריים; מסורות הופעות של מספרי סיפורים, שירה אפית וצורות מילוליות אחרות; התפתחויות תרבותיות ביחסי אנוש (רעיונות, מדעים, אומנויות, טכניקות); וביטויים תרבותיים של תנועות חברתיות כגון לאומיות. כמו כן נבחנים מושגים היסטוריים עיקריים ככוח, אידאולוגיה, מעמד חברתי, תרבות, , עמדה, גזע, תפיסה ושיטות היסטוריות חדשות. מחקרים רבים שוקלים התאמות של התרבות המסורתית לתקשורת המונים (טלוויזיה, רדיו, עיתונים, כתבי עת, פוסטרים וכו'), מהדפוס לסרט הקולנוע וכיום לאינטרנט (תרבות הקפיטליזם). הגישות המודרניות שלה מגיעות מתולדות האמנות, אסכולת האנאל, האסכולה המרקסיסטית, המיקרו היסטוריה והיסטוריה תרבותית חדשה.