העזרה שניתנה במסגרת תוכנית מרשל חולקה בין המדינות המשתתפות בהתבסס על מספר תושביהן. סכומים גדולים יותר ניתנו למעצמות התעשייתיות הגדולות, על בסיס הדעה הרווחת שהתחדשותן חיונית לתחיית כלכלת היבשת. עזרה בהיקף גדול יותר יחסית הועברה לאומות שנמנו עם בנות-הברית, ובהיקף קטן יותר למדינות שהיו חברות בציר או שנותרו נייטרליות. הטבלה שלהלן מציגה את העזרה שניתנה במסגרת התוכנית לפי מדינה ושנה (במיליוני דולרים). הטבלה מבוססת על ספרו של מרטין שאיין (The Marshall plan: Fifty Years After), אך אין הסכמה מוחלטת על הסכומים המדויקים, בשל מחלוקת בין החוקרים ביחס לשאלה אילו אמצעי סיוע אמריקאי צריכים להיחשב כחלק מהתוכנית.
ארגון ה-OEEC היה אחראי על הקצאת הכספים וה-ECA ארגן את העברת הסחורות. הספקים האמריקאים קיבלו תשלום בדולרים, אשר באו מאותו סכום אשר הוקצב למדינה לה סופקו הסחורות. למעשה, ממשלת ארצות הברית היא זו ששילמה על הסחורות לספקים בעוד שהאירופאים אשר קיבלו אותן העבירו תשלום במטבע המקומי שלהם לקרן ממשלתית. התשלום עצמו לא נעשה בבת אחת אלא במספר תשלומים, זאת בהתחשבות במשאבים הכספיים של הקונים האירופאים. הכסף בקרנות אלו שימש את המדינות להשקעות במיזמים נוספים, במטרה לקדם את התאוששות.
רוב הממשלות שהשתתפו בתוכנית ידעו מראש כי לא תצטרכנה להחזיר את הכסף אשר צברו בקרנות. בסופו של דבר, הממון השתלב במסגרת התקציב השוטף של הממשלות והסכום פשוט "נעלם". גרמניה הייתה מקרה מיוחד, שכן בתחילה דרשו ממנה לשלם בחזרה את כל הכספים שהושקעו, אך לאחר הסכמים שונים בנוגע לתשלום החובות גרמניה שילמה רק חלק קטן מסכום ההשקעה האמריקאית בה. עד 1953 גרמניה לא ידעה למעשה מה יהיה גודל ההחזר שיהיה עליה לשאת.
השלכות.
תוכנית מרשל הסתיימה, כמתוכנן, ב־1951. ניסיונות אחדים להמשיכה כשלו על רקע העלות ההולכת וגדלה של מלחמת קוריאה, ההוצאה שנדרשה על חימושה מחדש של ארצות הברית והתחזקותה של המפלגה הרפובליקנית, שהתנגדה לתוכנית. עם זאת, סיוע אמריקאי לאירופה המשיך להגיע בצורות רבות ומגוונות.
בשנים 1948–1952 עברה אירופה את ההתפתחות והצמיחה המהירות ביותר אי פעם. התוצרת התעשייתית גדלה ב־35% והייצור החקלאי עלה על זה שלפני המלחמה. העוני והרעב שרווחו על פני היבשת מיד לאחר המלחמה, שככו. מערב אירופה נכנסה לתקופה בת שני עשורים של צמיחה כלכלית ועלייה משמעותית ברמת החיים. ההיסטוריונים חלוקים בדעתם באשר לחלקה של תוכנית מרשל בצמיחה מרשימה זו. רובם מתנגדים להשקפה כי תוכנית מרשל לבדה הביאה להתפתחות הזו ולראייה מציגים את התחלתה של הצמיחה באירופה עוד לפני תחילת יישומה של התוכנית. מרביתם מאמינים כי התוכנית האיצה את השיקום, אך לא גרמה בלעדית את התרחשותו.
השלכות פוליטיות.
בזכות ההתאוששות ביבשת הופסקו הצנע והקיצוב במערב אירופה ומורת הרוח מתפקוד הממשלות ירדה באופן דרמטי, עובדה שסייעה ליציבות פוליטית. יחסי המסחר, שקיבלו תמיכה משמעותית בתוכנית מרשל, חיזקו ועיצבו את הברית הצפון אטלנטית, שתעמוד איתנה במהלך המלחמה הקרה.
אי השתתפותן של מדינות מזרח אירופה בתוכנית הייתה סימן ברור לכך שהיבשת מחולקת לשני מחנות. בהיבט של יחסי ארצות הברית-ברית המועצות, משמעות התוכנית הייתה החרפה ביחסים. בשנת הקמת התוכנית הוקם ארגון פוליטי קומוניסטי במזרח אירופה בשם הקומינפורם ושנה לאחר מכן הוקם גם ארגון כלכלי בשם הקומקון.
תוכנית מרשל נתנה דחיפה לאיחוד המדינות באירופה. הן האמריקאים והן האירופאים חשו כי האיחוד חשוב למען השמירה על השלום והשגשוג האירופי וראו בתוכנית מרשל קו מנחה לעידודו. במובנים מסוימים כשלו מאמצים אלו, שכן ה־OEEC לא הפך מעולם להיות יותר מארגון של שיתוף פעולה כלכלי, על אף שיחד עם הסכם ברטון וודס היא העניקה מנדט לסחר חופשי באזור. תרומתו של ארגון ה־OEEC לאיחוד הסתכמה בהיותו ניסוי ראשוני בשיתוף פעולה.
מדינות ללא תוכנית מרשל.
אזורים נרחבים בעולם שנהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה לא נהנו מתוכנית מרשל. המדינה היחידה במערב אירופה שלא השתתפה בתוכנית הייתה ספרד, שכן במהלך המלחמה זוהתה עם גרמניה הנאצית. תחת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו הונהגה מדיניות כלכלית של סיפוק עצמי של הצרכים הכלכליים, הגנה על המטבע ומכסי מגן, אך זו נשאה הצלחה מוגבלת בלבד. עם הסלמתה של המלחמה הקרה שקלה ארצות הברית מחדש את יחסיה עם ספרד וב־1951 הפכה להיות בעלת בריתה. במשך העשור הבא הגיעה עזרה כלכלית ניכרת מארצות הברית לספרד, אך לא כמו שכנותיה תחת תוכנית מרשל.
ברית המועצות ומדינות חסותה.
בעוד החלק המערבי של הגוש הסובייטי נפגע קשות במהלך המלחמה, נשאר החלק המזרחי של האימפריה ללא פגע ברובו ואף עבר תהליך תיעוש מהיר בזמן המלחמה. הסובייטים הטילו תשלומי פיצויים גדולים על מדינות הציר שהיו תחת השפעתם; פינלנד, הונגריה, רומניה ובעיקר מזרח גרמניה אולצו לשלם סכומי עתק ולשלוח כמויות ענק של אספקה לברית המועצות. משמעותם של תשלומי פיצויים אלו הייתה שברית המועצות קיבלה "תמיכה" כלכלית כמעט כמו מדינות מערב אירופה (ולעיתים אף יותר).
מזרח אירופה לא קיבלה כספים במסגרת תוכנית מרשל ורק סיוע קטן מברית המועצות. הסובייטים הקימו ארגון כלכלי בשם "קומקון" בתגובה לתוכנית מרשל, אך זה היה הרבה פחות נדיב. השיקום הכלכלי במזרח היה איטי מזה שבמערב ויש האומרים כי מדינות מזרח אירופה לא השתקמו לחלוטין בתקופה הסובייטית. ממשלות שונות במדינות אלה חיזקו את מדיניות הצנע וקיצוב המזון תוך הקצאת המשאבים שנחסכו לעבר השיקום הכלכלי. רק מדינה אחת ממזרח אירופה, יוגוסלביה, זכתה לסיוע כלכלי מארצות הברית בתקופה זו, אך סיוע זה לא נחשב חלק מתוכנית מרשל.
קנדה.
קנדה, כמו ארצות הברית, נפגעה רק במידה מועטה בזמן מלחמת העולם ה־2 ובסיומה הייתה אחת מן הכלכלות החזקות בעולם. עם זאת, הכלכלה הקנדית הייתה תלויה במיוחד בסחר עם מדינות אירופה ולאחר המלחמה נראו בקנדה סימנים של האטה כלכלית. לכן, על אף ההגבלה על סחר עם מדינות אחרות, הוסכם כי מדינות אירופה תוכלנה להשתמש בכספי תוכנית מרשל כדי לסחור עם קנדה. להחלטה זו הייתה השפעה מרחיקת לכת על כלכלת קנדה.
ביקורת על התוכנית.
החוקרים הראשונים של תוכנית מרשל ראו בה הצלחה חסרת תקדים של הנדיבות האמריקאית. ביקורת בולטת על התוכנית החלה להישמע בקרב היסטוריונים רוויזיוניסטים בשנות ה-60 וה-70. לטענתם, תוכנית מרשל היא ביטוי לאימפריאליזם הכלכלי של ארצות הברית ומשקפת ניסיון להשיג שליטה במערב אירופה באופן דומה לשליטת הסובייטים במזרח היבשת. התוכנית, לשיטתם, היא אמצעי להשגת יעדים פוליטיים ולא ביטוי של נדיבות לב.
היסטוריונים אחרים מדגישים את התועלת שבתוכנית לתעשיית ארצות הברית. אחת התוצאות של ההרס באירופה בעקבות שתי מלחמות העולם הייתה שלחקלאות ולתעשייה האמריקאים הייתה עליונות עולמית. אך עקב הרס הכלכלה האירופאית המגזר היצרני האמריקאי לא יכול היה למכור את מוצריו. על כן הוא נזקק לפתיחת שווקים חדשים ולהנהגת מדיניות סחר חופשי - דברים אותם סיפקה התוכנית. גורמים אחרים, כמו קרן המטבע הבינלאומית, לא יכלו להתמודד עם הגירעונות בכלכלה האירופאית, על כן התוכנית הייתה נחוצה ביותר.
בשנות ה-80 התפתחה אסכולה חדשה של היסטוריונים הטוענים כי לתוכנית מרשל לא היה תפקיד כה מרכזי בשיקום האירופי כפי שהוצג עד אז. המבקרים מאסכולה זו הצביעו על העובדה שצמיחה כלכלית הופיעה באחדות ממדינות מערב אירופה עוד לפני הסיוע הגדול מארצות הברית, ושהצמיחה הייתה מהירה יותר במדינות שקיבלו פחות סיוע כלכלי. אף שאין להתכחש להקלה המיידית שהביאה התוכנית להחלמתם של מגזרי מפתח, הצמיחה שבאה אחרי נקודת השפל הייתה בעיקרה תהליך עצמאי. סוציאליסטים אירופאים טוענים כי משאבי סיוע בהיקף דומה יכלו להגיע מהלאמת רכוש של מספר אירופאים עשירים במיוחד, אשר רובם הפקידו את כספם בבנקים בארצות הברית במהלך המלחמה.
גישת אמצע רווחת גורסת כי ארצות הברית פעלה, אכן, מתוך האינטרסים הפוליטיים, הכלכליים והאסטרטגיים שלה עצמה בהפעלת תוכנית מרשל, ובכל זאת הביאה התוכנית לתועלת ולתוצאות חיוביות גם על כלכלת מערב אירופה.
קומינפורם
קומינפורם או קומיפורמביורו (ברוסית: Коминформ או Коминформбюро), קיצור של לשכת המידע של המפלגות הפועלים והקומוניסטיות (ברוסית: Информационное бюро коммунистических и рабочих партий) היה ארגון קומוניסטי בינלאומי שהוקם ב-5 באוקטובר 1947 על ידי יוסיף סטלין. כתגובה לתוכנית מרשל הקים סטלין את ה"קומינפורם" במטרה ליצור שיתוף פעולה בין המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, המפלגות הקומוניסטיות שתפסו את השלטון או עמדו להשלים את ההשתלטות על השלטון במדינות מזרח אירופה ובין שתי מפלגות קומוניסטיות חשובות במערב - המפלגה הקומוניסטית הצרפתית והמפלגה הקומוניסטית האיטלקית שהשתתפו זמנית בממשלות בארצותיהן. להבדיל מה"קומינטרן", לא היה ה"קומינפורם" ארגון עולמי של כל המפלגות הקומניסטיות. הוא נועד לעזור להנהגת ברית המועצות לעצור את השפעת המעצמות המערביות ה"בורגניות" - בעיקר ארצות הברית ובריטניה - במזרח אירופה ולחזק את השליטה של ברית המועצות באזור.
בלגרד שביוגוסלביה נקבעה כמרכז הארגון. הביטאון הרשמי של הקומינפורם היה העיתון "למען שלום מתמשך, למען דמוקרטיה עממית!".