בהלכה קיים כלל כי "גדול כבוד הבריות שהוא דוחה לא תעשה שבתורה". בתלמוד פירשו כי הכוונה היא על המצוות לא תעשה של "לא תסור", שדחו חכמים את דבריהם ותקנותיהם מפני כבוד הבריות החשוב עד מאוד. נחלקו הפוסקים האם כלל זה קיים גם בנוגע לכבוד המת, ויש הסוברים שאיסור זה נאמר לכבוד המת הנחשב גם הוא ל"כבוד הבריות". עם זאת, הותרו לצורך כבוד המת רק איסורים מדרבנן, ולא כולם. הותר איסור מוקצה באופן חלקי בלבד - על ידי הנחת כיכר או תינוק על גוף המת וטלטול שניהם ביחד, וכן הותר איסור טלטול בכרמלית. לעומת זאת, לא הותרה מלאכה שאינה צריכה לגופה גם לפי הדעה (המובילה הלכתית) שהוא איסור מדברי חכמים. כמו כן, לא התירו חז"ל אמירה לנכרי לצורך כבודו, מכיוון שהם קבעו כי כבוד המת הוא שלא מחללים שבת עבורו (גם אם נעשה זאת על ידי אדם שמותר לחלל שבת), וחילול השבת לצורכו הוא בזיון עבורו.
למרות שהלכות החג שווים בכול להלכות שבת, התירו חז"ל את יום טוב שני של גלויות לצורכי המת וכבודו, ולא עוד אלא שקבעו שהוא חשוב כיום חול ומותר לעשות עבורו ביום זה את כל צרכיו, אפילו חיתוך תכריכיו ושחיקת בשמים לצרכיו.
אבראהים אבו דיה
אבראהים אבו דָיֵה (1917, צוריף - 6 במרץ 1952, ביירות) היה מפקד המיליציה הפלסטינית אל-ג'יהאד אל-מוקדס ("צבא הקודש") באזור ירושלים במלחמת העצמאות. הוא פיקד על קרבות רבים, ובהם הקרב עם מחלקת ההר, שיירת נבי דניאל וקרב סן סימון.
חייו.
אבו דיה נולד בכפר צוריף שממערב לגוש עציון. כבנו של ספר הכפר רכש רק ארבע שנות לימוד. בתקופת המרד הערבי הגדול הצטרף כלוחם לאנשי הכנופיות של המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני, ורכש לעצמו מוניטין של לוחם אמיץ.
במלחמת העולם השנייה התגייס אבו דיה לחיל החפרים הבריטי ונפל בשבי הגרמנים ביוון. לאחר נפילתו בשבי הצטרף לדיוויזיית הנדשאר של הוואפן אס אס שהקים המופתי תחת פיקוד הנאצים. נפל בשבי בעלות הברית במהלך הקרבות בצפון אפריקה, ונדון על שיתוף פעולה עם האויב.
כשחזר ארצה השתלב כמפקד במיליציות הפלסטיניות. עם תחילת מלחמת העצמאות, בסוף דצמבר 1947, הנהיג אבו דיה את אנשי מיליציית אל-ג'יהאד אל-מוקדס של המופתי בנפת חברון. הוא ארגן מחנה אימונים ליד צוריף לאנשי הכפרים באזור. ממחנה זה יצאו אנשיו, והם היו הכוח המרכזי בהתקפות על גוש עציון בינואר 1948.
ב-16 בינואר 1948 עמד אבו דיה בראש פזעה של מאות הלוחמים שהכריעו את אנשי שיירת הל"ה בקרב על גבעה ליד צוריף והתעללו בגופותיהם. לאור הצלחתו הפך אבו דיה לסגנו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, אשר מינה אותו למפקד אזור ירושלים.
ב-27 במרץ 1948 פיקד על הקרב סביב המחסום שעצר את שיירת נבי דניאל. הקרב הסתיים בנסיגת כוחות ההגנה והתאבדות חלקם. הלוחמים הישראלים שפונו בתיווך הבריטים נאלצו להותיר לאנשי אבו דיה שלל שיריוניות ונשק.
במרץ 1948 הגיע אבו דיה בראש עשרות לוחמים לשכונת קטמון, שתושביה הערבים האמידים החלו לנטוש אותה, והתבסס שם. באפריל 1948 הוא השתתף כמפקד אחד הכוחות בקרבות הקסטל ונפצע פעמיים, ובקרב על הכפר בית סוריק.
האהדה לאבו דיה בציבור הערבי-פלסטיני הגיעה לשיא לאחר נאום מלהיב שנשא בחצר הר הבית ב-9 באפריל 1948 בהלוויה ההמונית של עבד אל-קאדר אל-חוסייני שנהרג יום לפני כן על הקסטל.
בעקבות מותו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני הפך אבו דיה למפקד הבכיר של אל-ג'יהאד אל-מוקדס באזור ירושלים. הוא פיקד על הלוחמים הערבים בקרב סן סימון ב-30 באפריל 1948 ונפצע קלות. הוא אושפז בבית החולים בבית צפאפא משם יצא ב-2 במאי 1948 לעיר העתיקה לארגן תגבורת, אך נעצר על ידי הבריטים עם חייליו. התנהגותו התפרשה בצד היהודי והבריטי כפחדנות, ואף כעריקה. מנגד, הפלסטינים הטילו את האחריות לכיבוש קטמון על הבריטים שמנעו את שובו לקטמון, והתעלמו מהעובדה שניסיונו לחזור למקום היה לאחר ההשתלטות היהודית על השכונה.
הוא גייס מחדש לוחמים לפלוגתו מאזור בית לחם וב-24 במאי 1948 נטל חלק עם פלוגתו והכוחות המצריים בקרב רמת רחל. בקרב זה נפצע קשה ונותר משותק בפלג גופו התחתון. הוא הוטס לבית חולים בקהיר, שם זכה לביקור של המופתי אמין אל-חוסייני ואנשיו, ושל משפחת ח'ליל א-סכאכיני, שהתיידדה איתו בעת שירותו בקטמון, ועם נפילת השכונה לידי הפלמ"ח נמלטה לקהיר. לאחר מכן הועבר אבו דיה לבית חולים בביירות. אבו דיה מת בביירות ב-1952.
בזיכרון הלאומי הפלסטיני נחקקה דמותו כ"גיבור קטמון".
וילה סרצ'נו
וילה סרצ'נו (איטלקית: Villa Saraceno) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה (כיום בפינלה Finale di Agugliaro), קילומטרים אחדים מדרום לוויצ'נזה).
הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתו של ביאג'ו סרצ'נו האציל בעל המקרקעין באזור. הבנייה התקיימה בשנות הארבעים של המאה ה-16. סרצ'נו היה חבר מועצת העיר ויצ'נזה שהזמינה מפלאדיו את בנייתו של בניין מועצת העיר, הלא היא הבזיליקה של ויצ'נזה.
אדריכלות.
תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". מן התוכנית הוצא אל הפועל רק הבניין המרכזי, ואילו שני האגפים הגדולים הכוללים את המטבחים ואת מבני המשק, לא נבנו.
במרכז מצוי בית האדון המלבני. אל הפתח המרכזי עולה כבש רחב עם שיפוע מתון. הכבש עולה אל לוג'יה (loggia) עם חזית דמוית מקדש רומי בעל שלוש קשתות התומכות בגג גמלוני. החזית פשוטה ביותר בעיצובה, ללא עיטורים כלשהם. כמקובל בווילות של פלאדיו גם כאן לבניין זה שלוש קומות הניכרות בחלונותיהם. קומת האדון (piano nobile) בעלת החלונות הגבוהים היא הקומה השנייה אליה עולה הכבש. מתחתיה שוכנת קומת השירותים הנמוכה, שחלונותיה נראים משני צידי הכבש. למעשה רק הצד הימני (לעיני המתבונן) נבנה ושימש כמזווה, והשני מלא בעפר. המטבח, שכעניין שבשגרה היה ממוקם בווילות הפלדיאניות בקומה זו, תוכנן להבנות באגפים הצדדיים. הקומה העליונה שמתחת לגג ניכרת בחלונותיה צרים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית. בסך הכול החזית מצומצמת מאוד ויש בה חלונות מעטים. משערים שבעל הבית התקמץ בהוצאות לבנייה. מן העטורים של חדרי המגורים נותרו שרידים מעטים בלבד.
וילה סרצ'נו נרכשה בידי האיגוד הבריטי British Landmark Trust, שערך בה פעולת שימור קפדנית, והיא מוכרזת כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1994.
לב הארגמן
לב הארגמן (באנגלית: Purple Heart) הוא עיטור צבאי אמריקאי המוענק בשמו של נשיא ארצות הברית לאנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית אשר נפצעו או נהרגו בשעת קרב החל מה-5 באפריל 1917 ועד היום. לב הארגמן הוא אחד העיטורים הוותיקים ביותר המוענק כיום לסגל צבאי בארצות הברית, יחד עם קודמו, תג ההצטיינות הצבאי ומדליון הנאמנות הוותיק ביותר.
עיצובו של העיטור.
העיטור מעוצב כמדליה בצורת לב סגול עם שוליים מוזהבים בגודל של 35 מ"מ. במרכזו של הלב משובצת תמונת פרופיל של ג'ורג' וושינגטון ומעליה מופיע שלט האצולה שלו (מגן לבן המוטען בשני פסים אדומים ובשלושה כוכבים אדומים בצ'יף) בין שני ענפי עלים ירוקים. בצידה האחורי של המדליה חרוט המשפט FOR MILITARY MERIT (מאנגלית: "בעבור הצטיינות צבאית"). למדליה מוצמד סרט בצבע סגול עם שוליים לבנים. האות המייצג את העיטור כצבע הסרט והוא בגודל של 35 מ"מ, כאשר רוחבו של הפס הסגול - 29 מ"מ והשוליים הלבנים רוחבם 3 מ"מ כל אחד. כיתר העיטורים הצבאיים האמריקניים, הענקות מרובות מצוינות בתוספת של כוכבים על הסרט או האות (לחיילי המרינס, הצי ומשמר החופים) או עלים (לחילי צבא היבשה וחיל האוויר).
היסטוריה.
לב הארגמן המקורי, אשר עוצב כתג ההצטיינות הצבאי, נוסד בידי ג'ורג' וושינגטון, אז המפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי, ב-7 באוגוסט 1782. ההוראה המקורית כללה את המשפט הבא: תג ההצטיינות הצבאי הוענק בסך הכל לשלושה חיילים אשר לחמו במלחמת העצמאות האמריקנית ולאחר מכן נשכח עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-10 באוקטובר 1927 פנה ראש מטה צבא ארצות הברית הגנרל צ'ארלס סומראל אל הקונגרס האמריקני בבקשה להחיות את תג ההצטיינות הצבאי, אולם הצעתו נדחתה. מחליפו של סומראל, הגנרל דאגלס מקארתור, הורה על עבודת מטה מחודשת להשקתו המחודשת של העיטור ב-7 בינואר 1931, במהלכה הוצגו שלושה עיצובים. העיצוב הנבחר הוכר כעיטור צבאי רשמי בפקודה כללית מס' 3 של מחלקת המלחמה ואושררה בפקודה של הנשיא לציון יובל ה-200 ליום הולדתו של וושינגטון.
בסוף מלחמת העולם השנייה, כאשר התכוננה ארצות הברית לפלישה ליפן, היו הערכות שבפלישה יהיו מאות אלפי נפגעים, ולפיכך יוצרו חצי מיליון אותות "לב הארגמן". בשל הטלת הפצצה הגרעינית על יפן לא התבצעה הפלישה בסופו של דבר. מאז ועד היום לא עלה מספר הנפגעים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בכל המלחמות על מספר זה, וכיום נותרו כ-120,000 אותות שטרם הוענקו. בשל היתרה הקיימת, מקבלים מפקדים בעיראק ובאפגניסטן לידיהם אותות כאלה כדי שיוכלו להעניקם לחיילים שנפצעו בקרב מיד, ללא המתנה.
בין מקבלי העיטור בעבר ניתן למצוא את נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'ראלד קנדי, מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון קרי, השחקנים ג'יימס גארנר (פעמיים), צ'ארלס ברונסון והסופר קורט וונגוט.
שני לוחמים מחזיקים בשיא - 9 עיטורים על פציעות שונות: אירווין פרסר ואלברט אירלנד.
רודולפינה מנצל
רודולפינה מנצל (בגרמנית: Rudolphina Menzel; 1891 – 1973) הייתה מאלפת כלבים ומדריכת כלבנות יהודיה שפעלה באוסטריה, בגרמניה ובישראל.
מנצל עסקה באילוף כלבים למשימות ביטחון, בשירות המשטרה האוסטרית, הצבא הגרמני, הצבא הבריטי ו"ההגנה", ולאחר מכן אילפה בישראל כלבי נחייה לעיוורים.
ביוגרפיה.