יורם הוא עולה לארץ ומנסה להשתלב בחברה ומבין שכדי לשרוד בחברה הוא חייב לחבוש עליו "מסכה", ובעצם "מחקה"חבר קיבוץ שלו (דובי) ומנסה להתנהג כמוהו. לאורך הדרך המסכה הולכת ונסדקת...היא יורדת לגמרי כשנורית מגלה את המכתב של הוריו, שיורם הסתיר ממנה.
בזמן המחזה יורם בן 28, הוא עלה לארץ כשהיה בן 14 ועל כך יש לו ויכוח עם דובי שטוען שיש לעלות לארץ עד גיל 13 וששנה זו תמיד תחסר לו.
במחזה מתגלה לאט לאט החצי האפל מחיו (עד שהוא עלה לארץ). כמו כן יש לו סיוטים וקשה לו לשמוח אפילו כשהוא מתחתן או מקבל יחד עם נורית את דירתם. הוא מדחיק ובוחר לברוח ממצבים חשובים.
דמויות נוספות.
דמויות המשנה במחזה.
דמויות המשנה נחלקות לשתי קבוצות: צברים טיפוסיים מול יהודים שחוו את השואה. בין שתי קבוצות אלה נמצאת דמותו של יורם.
תפקידן: יצירת רקע של הווי החיים בארץ והצגת תמונות מהשואה והארת הדמויות הראשיות ואפיונן.
זיגמונט.
זיגמונט הוא גיסו של יורם, בעלה של אסתר אחותו. בתקופת השואה היה זיגמונט חלק מן היודנראט. עם סיום המלחמה הוא מגיע לארץ. במחזה זיגמונט הוא דמות סהרורית, ספק משוגע.
מוצג כיהודי משכיל ואציל, ד"ר לפילוסופיה, מומחה לאמנות הרנסאנס ומעריץ נלהב של ההומניזם (עמ’ 78). פנייתו אל נוכח בגוף שלישי, המקובלת בשפה הגרמנית, הולמת את דמותו כיהודי גרמני משכיל ועולה חדש. בזמן המלחמה שיתף פעולה עם הנאצים כאיש יודנרט. בהווה של שנות ה-50 הוא נוהג כמטורף (משוטט ברחובות, ישן על או מתחת לספסל בטיילת, מתנפל על עוברי אורח וכדומה).
הטירוף הוא אמצעי, שבעזרתו הוא מנסה לברוח מזיכרונות העבר.
הוא סגור ומכונס בעצמו ולא מספר על עברו, אלא רומז עליו בעקיפין, באמצעות כינויים משפילים בהם הוא מכנה את עצמו (עכבר, מדוזה...).
רגשי אשם כבדים ותחושת אפסות מלווים אותו כל הזמן.
הוא מרגיש נרדף על ידי עיני אשתו (עמ’ 36-37) המאשימות אותו בגורלה ובגורל בנם. זיגמונט חייב להסתיר את זהותו האמיתית, מחשש שעברו יתגלה והוא יוסגר לשלטונות. הוא עושה זאת באמצעות תעודת זהות מזויפת והעמדת פני משוגע. הוא אינו מסוגל לבטא את שמו. רק פעם אחת מכנה עצמו "ד"ר זיג..." (עמ’ 64) ולא יכול להמשיך. בתעודת הזהות שלו רשום שם בדוי – בנימין אפלבוים. אפלבוים פירושו עץ תפוחים. בחירתו בשם זה מרמזת על תחושת האשם המכרסמת בו. (התפוח מסמל חטא קדמון). קשייו ביצירת קשר ישיר עם הזולת מהווה ביטוי לקשייו ביצירת קשר עם המציאות. שיחותיו עם מוכר הבלונים מצביעות על משבר חריף וקיצוני שעובר עליו.
בריחתו המתמדת מזהותו נובעת בעיקר מהתייסרות פנימית מתמדת בשאלות של חטא ועונש, תשובה וכפרה.
רגש האשמה בא לידי ביטוי בדבריו בשעה שהוא מנהל חשבונות עם ה' (עמ’ 45) וגם במשפטו החוזר "אנוש מלא כלימה ועוון...". במשפטו זה הוא מאשים לא רק את עצמו אלא גם את החברה והופך מנאשם למאשים. (האם אפשר בעזרת כסף לכסות על מה שקרה). הוא חש, שמכמה בחינות, הוא היה קורבנה הגדול ביותר (עמ’ 77).
במשל, שמספר למוכר הבלונים, הוא מטיח את האשמה בבני עמו, שיכלו לסלוח לגרמנים, אך לא סלחו לבני עמם, שנאלצו לשתף פעולה. הוא נאשם ומאשים.
הוא מבקש להוכיח את חפותו, אך בז למשפט של בני אדם, כי מי שסלח לגרמנים, אין לו זכות לשפוט אותו. המשפט, שעורך זיגמונט לעצמו, מעיד על רגש האשמה שלו ועל הצורך שלו להיטהר ולצאת זכאי במשפט, רעיון זה מופיע גם בשיחתו עם יורם: "אני? בעל חוב, בעל תשובה שאין לו בפני מי לשוב" (עמ’ 68). ניסיונותיו לברוח מעצמו נדונים מראש לכישלון, שכן מצבו חסר מוצא. המחיר ששילם עבור המשך קיומו היה גבוה מדי. זיגמונט מפחד שנבואתו של ידידו הגרמני תתגשם, לכן הוא כותב ולכן נשאר בחיים: "אסור שהוא יצדק". למות פירושו לסלוח וזיגמונט אינו מסוגל לסלוח, למה שעוללו בני אדם לבני אדם. המחברת שלו היא הירושה והצוואה שלו. דבריו האחרונים של זיגמונט: "אני רוצה, שתזכור שהייתי אדם, ושהם היו בני אנוש..."
מצפונו מייסר אותו ודוחף אותו בסוף אל הים. הוא בא מהים בתחילת המחזה וחוזר אל הים בסופו. הוא גזר את דינו בעצמו, לא משום שחש אשם, אלא משום שתפקידו בחיים הסתיים, הוא הסביר את עצמו והשאיר את צוואתו.
נורית.
נורית:
צברית, בת למשפחה מבוססת, מעורה בחיי הארץ. שונה מהסטריאוטיפ של הצבר המצוי. מעוצבת כדמות אנושית וחיובית. היא נחושה והחלטית. עומדת בתוקף על שלה, גם כשהוריה דורשים ממנה "לטובתה" לוותר על יורם. היא אינה נכנעת ליורם גם כאשר הוא כמעט נשמט ממנה והופך שוב ל"עולה חדש" (עמ’ 59), היא תומכת בו ומסייעת בידו להתגבר על ייאושו.
באמצעות דמותה של נורית נחשפת דמותו של יורם והתמודדותו עם ההווה. היא אומרת לו: "מספיק ברחת מעצמך. הגיע הזמן שתהייה מי שאתה" (עמ’ 40). נוצרת אנלוגיה ניגודית בינה לבין יורם. יורם מנסה להתחמק ממשפחתו וחש אשם ונורית מתייחסת להוריה ביחס גלוי ונטול אשמה. נורית לא מעמידה פנים, היא שלמה עם עצמה ולא זקוקה למסכה כדי להסתתר מאחוריה. היא זו שמסירה את המסווה השדי מעל פניו של זיגמונט ומגלה בו אדם הזועק לרחמי הזולת (עמ’ 73). היא מסוגלת להתנתק מהעבר: משליכה את "כל כתבי" העלייה השנייה, כי הם יכולים להפריע לה בעיצוב אישיותה העצמאית (עמ’ 27). היא מסתייגת מהציונות המופגנת על ידי הוריה: שיחות הטלפון מעמידות אותם ואת האידיאלים שלהם באור מגוחך. לעומת זאת היא מיטיבה להכיר בערך האמיתי של העלייה לארץ. היא מנסה לבנות בית שונה משל הוריה. לא תמיד היא מצליחה להבין את יורם ואת בעיותיו ואהבתה משחררת את יורם מאימת העבר.
מוכר הבלונים.
הוא ניצול שואה, שהגיע לארץ (כמו יורם) מסמרקנד. משפחתו נספתה בשואה. הוא תם ותמים כמו הבלונים שהוא נושא. אין הוא חש אשמה ביחס לעברו ותגובתו לשואה היא תגובה של אדם פשוט, שהיה קרבן לה.
קיים ניגוד בין עברו הקודר לבין הבלונים הצבעוניים שלו. הבלונים משמשים לו מקור חיים ובעזרתם: "אני יכול לגשת לאנשים, לדבר אתם" (עמ’ 12), אבל היחס שהוא מקבל באמצעותם הוא יחס של זלזול ומתן צדקה. דמותו תורמת להנעת העלילה ולחשיפת דמותו של זיגמונט.
אי ידיעתו מגבירה את המתח הדרמטי, וגורמת לנו לתהות על סודו של זיגמונט. כל רמיזה לעבר מתפרקת על ידי התערבותו הקומית של מי ש"איננו מבין" (למשל עמ’ 8).
שאלתו של מוכר הבלונים בדבר הכתיבה במחברת (עמ’ 7) גורמת לחשיפה ראשונה של זיגמונט. תופעה דומה מתגלה גם בהמשך, שעה שזיגמונט מראה למוכר הבלונים את תעודת הזהות שלו (עמ’ 62). בין מוכר הבלונים לבין זיגמונט נבנית אנלוגיה שניהם שייכים לעולם ה"חוץ", שניהם עברו את השואה. אולם, האנלוגיה היא בעיקר ניגודית: מוכר הבלונים מדבר בפשטות ובילדותיות, לעומתו בולט זיגמונט בהשכלתו הרחבה וברגישותו החברתית והאישית. בניגוד למוכר הבלונים, זיגמונט יודע שהוא מעורר סלידה. מוכר הבלונים מדבר על עברו, משפחתו ומנסה ליצור קשר עם אנשים, בניגוד לזיגמונט, המסתיר את זהותו ומתרחק מהחברה. מוכר הבלונים גר בצריף ומתפרנס מבלוניו, בעוד זיגמונט חי מתחת לספסל, מקבץ נדבות ונחשב למשוגע.
יאנק והלנקה.
יאנק והלנקה, משפחתו של יורם:
דמויות אלה מאירות את דמותו של יורם ומקדמות את העלילה, היות שבאמצעותן נחשפת דמותו. המפגש עימהן מחזיר אותו לעברו ואל דמותו כיוסלה, ומגביר בו את רגשות האשמה על שניסה לברוח מעצמו. קרוביו גורמים לו שיחיה מחדש את עברו ויתמודד עם תחושות, שחשב שהתגבר עליהן.
יאנק, אחיו של יורם, עוזר ליורם לגלות את זהותו של זיגמונט. דמותו של יאנק היא אנטיתזה של זיגמונט. משיחתו עם יורם מתבררת התנהגות שונה מזו של זיגמונט בשואה: "אתה הצלת את הכבוד" אומר לו יורם ויאנק משיב: "גם שם אפשר היה לשמור על צלם האדם. עובדה" (עמ’ 71).
הלנקה, גיסתו של יורם, מתחבטת בבעיית זהותה, תוך שהיא נקרעת בין שני עולמות, בין העבר להווה. להתמודדותה עם העבר מתווסף ממד חדש: בעיית זהותה הדתית. בעייתה מתמקדת בפיצול שבו היא חיה את המציאות הישראלית, כשהגבולות בין היהדות והנצרות מטושטשים בעיניה. היא זוכרת שאימה הבריחה אותה בילדותה לביתו של איכר שאחר-כך מסרה למנזר.
היא חונכה במנזר תחת כנפי האמונה הנוצרית, אך סיפורה המזעזע חושף את האמת על "אהבת הזולת" הנוצרית: הילדה הרעבה ניסתה לקטוף בלי רשות תפוח מעץ התפוחים שבחצר המנזר, אבל במקום תפוח טעמה את נחת זרועה של אם המנזר, שכינתה אותה "יהודיה מצורעת" (עמ’ 59). יורם מכנה, באירוניה, את זיכרונותיה "זיכרונות גן עדן". המנזר מסמל את גן העדן שבילדות שלא היה אלא גיהנום אפוף שנאה, אימה ורעב. "חטאה" של הלנקה, ניסיונה לגנוב תפוח, רומז למוטיב החטא הקדמון ולרגשי האשם הנלווים אליו.
היא מדברת פולנית טובה, ובפיה שגור שמו של ישו: "אני מוכרחה לגור בתל אביב ...הו יזוס דבר אתו" (עמ’ 55). היא לא מאמינה בבשורה הישראלית משום שהיא וכל העולים החדשים לא משולבים בה. יורם לומד את מצוקות נפשה ומכיר בתפקיד השיקום שהוטל עליו (עמ’ 60). השיקום כולל גם את ניתוץ האמונות הטפלות שהלנקה ויאנק עדיין דבקים בהן.
דובי.