במאמר לסיכום שנותיו של מנסורי בסן פרנסיסקו, אומר העיתון סן פרנסיסקו כרוניקל: "הוא לא היה מעוניין מעולם ב-"succès d'estime", המעלל האינטלקטואלי או התיאטרלי הנועז, המרשים את אניני הטעם, ה"מבינים" בתרבות, אך משאיר את הקהל הרחב אדיש או תוהה. בעיני מנסורי, הצלחה שאיננה מביאה ישבנים לכיסאות איננה הצלחה כל עיקר."
לקראת תום עונת 2001 הודיע מנסורי על פרישתו אחרי ארבע-עשרה עונות עם האופרה של סן פרנסיסקו ו-50 שנה בעולם האופרה.
המנהלת הכללית פמלה רוזנברג (2001 - 2005).
פמלה רוזנברג באה מרקע של הפקות אופרה בגרמניה ובפרט, מן האופרה של שטוטגרט.
בינואר 2001 הודיעה פמלה רוזנברג על היוזמה האמנותית הראשונה שלה לאופרה של סן פרנסיסקו, "אופרה מלהיבה" ("Animating Opera"), תוכנית רב-שנתית של נושאים וסדרות שזורים יחדיו. באלה נכללו "יצירות ראשוניות של הזמנים המודרניים", "פרויקט פאוסט", "דיוקן מלחין: יאנאצ'ק/ברליוז", נשים מחוץ לחברה: חוקים לעצמן", "מטמורפוזה: מאגדות לסיוטים" ו"נוכרים או חלוצים?: טבע המצב האנושי".
תוכנית ההפקה של "אופרה מלהיבה" כוללת הצגת בכורה אמריקאית של "פרנציסקוס הקדוש מאסיזי" של מסייאן, הגרסה השלמה של "הטרויאנים" מאת ברליוז, "אמא של כולנו" מאת וירג'יל תומסון, וכן הזמנה ליצירה חדשה מאת ג'ון אדמס ופיטר סלרס בשם "דוקטור אטומיק", שעלתה בהצגת בכורה ב-1 באוקטובר 2005.
בעקבות חילוקי הדעות סביב תקופת ניהולה את האופרה של סן פרנסיסקו, שכללה את הגירעונות לאחר קריסת ה"דוט-קום" בשנת 2000 והשפעות 11 בספטמבר על הנוכחות במופעי אמנות, הודיעה רוזנברג בשנת 2004 שלא תחדש את החוזה שלה עם הלהקה כשיגיע לסיומו בשלהי 2005. תוכניותיה השאפתניות והכוונה להקים אולם הופעות שני, קטן יותר, טואטאו הצידה בכורח הנסיבות. חלק מן האשמה שנתלתה בה היה מעבר לשליטתה, אך היו שגרסו, כי טעמה לאופרות חדשניות ויוצאות דופן ולפרשנויות נועזות ואף קיצוניות של הקלאסיקה הרחיק את המאזינים ואת התורמים והקפיץ את העלויות דווקא בשעתה הקשה של הלהקה.
רוזנברג חזרה לגרמניה לעבוד עם סר סיימון ראטל בתזמורת הפילהרמונית של ברלין.
המנהל הכללי דייוויד גוקלי (החל מ-2006).
אחרי 33 שנות ניהול של גראנד אופרה יוסטון התמנה דייוויד גוקלי למנהל הכללי של האופרה של סן פרנסיסקו החל ב-1 בינואר 2006. כחלק מהודעתו על עונת 2006-07 ועל עתיד הלהקה, ב-11 בינואר, ציין גוקלי, כי "בעונה זו אנו חונכים מראה ולוגו חדש, בהתאמה לפילוסופיה אמנותית חדשה. אני מאמין, שהזהות הוויזואלית החדשה תשדר זוהר, תחכום, מסורת וחדשנות, כל הדברים, שתוכניותינו לעתיד האופרה של סן פרנסיסקו חדורות בהם.
בהמשיכו בתוכניותיו לעתיד הצהיר גוקלי "הדבר שאני רוצה בו הוא לא פחות מגדולי הכוכבים של עולם האופרה, שיבואו להופיע כאן בקביעות. אתם יכולים לצפות בעונות הבאות לשמוע את רנה פלמינג, אנה נטרבקו, תומאס המפסון, דמיטרי חבורוסטובסקי ועוד רבים אחרים. בעונת 2007 ניתן לכם הצגת בכורה עולמית ואוהבי וגנר שבכם ישמחו לשמוע, שאנו מצפים להתחיל במחזור הטבעת בעונת 2008.
בספטמבר 2006 יצאה הודעה שדווחה, כי בהסכמה הדדית עם גוקלי, יסיים דונלד רונקלס את כהונתו כמנהל מוזיקלי ב-2009 ולא יחדש את החוזה עם הלהקה. עם זאת, הוא ישמור על קשר עם האופרה של סן פרנסיסקו וינצח על הפקת "טבעת הניבלונגים" בעונת 2010-11.
ב-9 בינואר 2007 הודיעה הנהלת האופרה, שהמנהל המוזיקלי הבא שלה יהיה המנצח האיטלקי ניקולא לואיזוטי, החל בעונת 2009-10, בחוזה ראשוני ל-5 שנים.
המנהלת המוזיקלית של האופרה משנת 2021 היא המנצחת הקוריאנית קים און-סון.
הופעות ראשונות חשובות.
מאז 1923 הציגה האופרה של סן פרנסיסקו אין ספור אמנים בהופעותיהם הראשונות באמריקה, בהם בוריס כריסטוף, טיטו גובי, סנה יורינאק, מריו דל מונקו, בירגיט נילסון, לאונטין פרייס, מרגרט פרייס, ליאוני ריזאנק, אליזבת שוורצקופף ורנאטה טבאלדי; המנצחים גרד אלברכט, ואלרי גרגייב וגאורג שולטי; הבמאים פרנסיס פורד קופולה, הארי קופפר וז'אן-פייר פונל.
אנלייזר
סי. ג'יי. ברוטון
קלווין תומאס "סי. ג'יי." ברוטון הבן (באנגלית: .Calvin Thomas "C. J." Bruton, Jr; נולד ב-13 בדצמבר 1975 בוויצ'יטה, קנזס, ארצות הברית) הוא כדורסלן אוסטרלי–אמריקאי, אשר שיחק בעמדת הרכז בין השנים 1994–2016.
רכז נבחרת אוסטרליה בכדורסל, שחתם בקבוצה עד סוף העונה. ברוטון נולד בארצות הברית ובגיל שלוש עבר לאוסטרליה, שם זכה בשתי אליפויות מקומיות.
בשנת 1997 נבחר בדראפט על ידי ונקובר אך מעולם לא שיחק ב-NBA. הרכז השתתף בשתי אולימפיאדות ב-2004 ו-2008. בשנת 2006 היה חלק מנבחרת אוסטרליה באליפות העולם.
ברוטון סיים את העונה בקבוצת ניו זילנד ברייקרס מהליגה האוסטרלית והעמיד ממוצעים של 16.7 נק' ו-4.3 אסיסטים למשחק.
בעונת שיחק ברוטון בקבוצת עירוני אשקלון מליגת העל הישראלית.
שמורת-טבע
קמפיין
מסע פירסום
עדנה סנט וינסנט מיליי
עדנה סנט וינסנט מיליי (באנגלית: Edna St. Vincent Millay; 22 בפברואר 1892, מיין – 19 באוקטובר 1950, מדינת ניו יורק) הייתה משוררת לירית, מחזאית, פמיניסטית ופעילה פוליטית אמריקאית, כלת פרס פוליצר לשירה (1923). נודעה בסגנון חייה הבוהמי ובפרשיות האהבים הרבות שלהּ. ביצירות הסיפורת שלהּ השתמשה בשם העט ננסי בּוֹיְד (Nancy Boyd).
ביוגרפיה.
מיליי נולדה בשנת 1892 בעיירה רוקלנד שבמחוז נוקס (Knox), מיין שבארצות הברית, לקוֹרַה לוּנֶלַה בַּזֶל (Cora Lounella Buzzell), אחות, ולהנרי טוֹלמן מיליי (Henry Tollman Millay), מורה ולימים מפקח בתי ספר. שמהּ האמצעי נגזר משמו של בית החולים "סנט וינסנט" שבשכונת גריניץ' וילג' במנהטן, שבו ניצלו חייו של דודהּ זמן קצר טרם היוולדהּ.
בשנת 1904, כאשר הייתה עדנה בת 12, התגרשה אימהּ מאביה על רקע כלכלי, לאחר מספר שנים שבמהלכן חיו בני-הזוג בנפרד. במאבקן עם קשיים פיננסיים, עברו קורה ושלוש בנותיה – עדנה (שבהמשך תבקש להיקרא 'וינסנט'), נורמה וקתלין – מעיירה לעיירה, נסמכות על נדיבותם של חברים וקרובי-משפחה. על אף עוניהּ, הקפידה קורה לשאת באמתחתהּ יצירות ממיטב הספרות הקלאסית – ויליאם שייקספיר, ג'ון מילטון ועוד – שאותן אהבה להקריא לבנותיה במבטאהּ האירי. מקץ נדודים הגיעה המשפחה לעיירה קמדן שבמחוז נוקס, ושם התיישבה בבית קטן בשטח ששייך היה לדודתהּ האמידה של קורה. באמצע השדה שליד בית צנוע זה החלה מיליי לחבר את ראשוני שיריה, שבזכותם עתידה הייתה לקנות את תהילתהּ בעולם הספרות.
קורה לימדה את בנותיה להיות עצמאיות ולומר את אשר על ליבן, תכונות אשר לא תמיד התיישבו עם דמויות הסמכות בחייה של מיליי. מיליי העדיפה להיקרא 'וינסנט', מפני שראתה בשם 'עדנה' שם פשוט וסתמי. מנהל בית הספר היסודי שלהּ, שחש עצמו נפגע מגישתהּ הישירה, סירב לקרוא להּ 'וינסנט', ותחת זאת קרא להּ בכל שם נשי שהוא המתחיל באות V.
בבית הספר התיכון בקמדן החלה מיליי לטפח את כישוריה הספרותיים – בתחילה כתבה בעיתון הספרות של בית הספר, "The Megunticoo", ובהמשך – בהיותהּ בת 15 – פרסמה כמה משיריה בעיתון הילדים הפופולרי "St. Nicholas", בעיתון "Camden Herald" ולבסוף באנתולוגיה "Current Literature".
הקריירה של מיליי ופרסומהּ החלו לנסוק בשנת 1912, כאשר נכנסה עם שירהּ "Renascence" ("רנסאנס") לתחרות שירה ב-The Lyric Year. כה רבים סברו כי שירהּ של מיליי היה הטוב ביותר בתחרות, עד שכאשר הגיע לבסוף רק למקום הרביעי התעוררה שערורייה, שבגינהּ זכתה מיליי לתשומת לב ציבורית רבה. הזוכה במקום הראשון, אוריק ג'ונס (Orrick Johns), היה בין אלה שחשו כי "Renascence" היה השיר הטוב ביותר, והצהיר כי "הפרס היה עבורי בגדר בושה ממש כשם שהיה ניצחון". אחד מהזוכים במקום השני אפילו הציע למיליי את סכום הפרס שקיבל, על סך $250. בשוך המחלוקת סביב The Lyric Year, שמעה גברת עשירה אחת בשם קרולין ב' דואו (Dow) את מיליי קוראת את שירתהּ ומנגנת בפסנתר, והתרשמה כל כך עד שהציעה לממן עבורהּ לימודים במכללת ואסר .
קריירה.
עם תום לימודיה במכללת ואסר בשנת 1917, עברה מיליי להתגורר בגריניץ' וילג' שבניו יורק.
בשנים שבאו בעקבות המעבר לניו יורק החלה מיליי לצבור פופולריות רבה ברחבי ארצות הברית. בשנת 1923 זכתה בפרס פוליצר לספרות עבור "The Harp-Weaver, and Other Poems", והייתה לאישה הראשונה שזכתה בפרס זה.
המוניטין של מיליי ניזוקו בשל שירה שבחרה להקדיש לתמיכה במאמץ המלחמתי של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. לדעת מרל רובין, "נראה שהיא ספגה יותר אש ממבקרי הספרות על תמיכתהּ בדמוקרטיה מאשר ספג עזרא פאונד על תמיכתו בפשיזם". בשנת 1943 הוענקה לה מדליית פְרוֹסְט על מפעל חיים של תרומה לשירה האמריקנית. מיליי הייתה האישה השנייה, והשישית בסך הכול, שהוענק לה אות הוקרה זה.
חיים אישיים.
במהלך לימודיה במכללת ואסר, שאז יועדה לנשים בלבד, ניהלה מיליי מספר מערכות-יחסים עם סטודנטיות אחרות. בינואר 1921 נסעה לפריז, שם הכירה את הפסלת תלמה ווד (Wood), שעִמהּ היה להּ קשר זוגי. בשנים שבילתה בגריניץ' וילג' ובפריז ניהלה מיליי מערכות-יחסים גם עם גברים, בהם הסופר האנרכיסטי פלויד דל והסופר ומבקר הספרות אדמונד וילסון , שאף הציע להּ נישואין בשנת 1920, ונדחה.