אף שאיש מהמתעמלים הרומנים לא זכה במדליה, כל אחד מהם העפיל לגמר אחד. מריאן דרגולסקו בן ה-35, שמאז 2008 פרש ושב להתאמן מספר פעמים, סיים במקום הרביעי בתרגיל הקפיצות, אנדריי מונטאן סיים במקום השישי בתרגיל המקבילים, וקטלינה פונור, שפרשה לאחר אולימפיאדת לונדון וחזרה להתאמן רק ב-2015, סיימה שביעית בתרגיל הקורה. הג'ודוקא קורינה קפריוריו סיימה במקום החמישי ואנדריאה קיצו סיימה במקום השביעי, והשחיין רוברט גלינצה סיים שמיני במשחה ל-100 מטר גב.
אולימפיאדות החורף.
הישגי הרומנים באולימפיאדות החורף היו נמוכים בהרבה ביחס להישגיהם במשחקי הקיץ.
בהופעת הבכורה של הרומנים במשחקים, באולימפיאדת סנט מוריץ (1928), ייצגו אותה שני צוותי מזחלות, שסיימו במקומות השביעי וה-19 (מתוך 22). אלכסנדרו פפאנה ודומיטרו הוברט היו קרובים להשיג מדליה ראשונה בענף זה באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932), אך סיימו במקום הרביעי. ההישג המשמעותי הבא הגיע באולימפיאדת אינסברוק (1964), כשהביאתלט וילמוש גאורגה סיים במקום החמישי במקצה ל-20 ק"מ. באולימפיאדת גרנובל (1968) זכו גולשי המזחלות יון פנטורו וניקולאה נאגואה במדליה הראשונה (והיחידה עד כה) במשחקי החורף, מדליית ארד.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
width="20px"|
בענפי החורף:
הלגיון השנים עשר פולמינטה
הלגיון השנים עשר פולמינטה (Legio XII Fulminata) (החמוש בחזיז הברק), נוסד בידי יוליוס קיסר בשנת 58 לפנה"ס בעת מלחמת גאליה, ואורגן מחדש בשנת 44/3 לפסה"נ. הוא שרת במזרח תחת פיקודו של מרקוס אנטוניוס, אחר כך נשלח למצרים על ידי אוגוסטוס, ומשם לסוריה. שירת תחת קאיסניוס פאיטוס בארמניה והושפל בכניעה. הוחזר לסוריה ושהה בה תחת פיקודו של נציב סוריה קסטיוס גאלוס. בשנת 66 לספירה היה הראשון לתקוף את המורדים בירושלים במרד הגדול, וגם לחוות את נחת זרועם של המורדים עד כדי תבוסה. בנסיגה החפוזה, בבית חורון, איבד הלגיון את סמל העיט (Aquila) שלו. בהמשך המרד השתתף במצור על ירושלים (70 לספירה). מיד לאחר דיכוי המרד, וכעונש על חרפת התבוסה, הוא הועבר למליתֵנֶה (כיום אשקי מלטיה) במזרחה של קפדוקיה, סמוך לנהר הפרת, כדי להגן על הגבול המזרחי של האימפריה.
נוכחות הלגיון בארץ ישראל.
כמאה שנה מאוחר יותר, בימיו של מרקוס אורליוס מסופר על סופת גשמים נוראה שהצילה אותו (או רק יחידה מיחידותיו) בעת מלחמותיו של הקיסר נגד שבטי הקואדי (Quadi) באזור פאנוניה. זו היחידה שהייתה נאמנה לקיסר בעת המרד אבידיוס קאסיוס.
אזכורים בתרבות.
בספריו "פרסי ג'קסון והגיבורים האולימפיים" מתאר ריק ריירדן את הלגיון ואת איבוד העיט שלו באלסקה. בספר מתואר שלאחר איבוד העיט, הלגיון לא הצליח באף משימה ושום חייל שיצא להשיבו, לא חזר. בספר אף מתוארים מרד בר כוכבא ככישלון צורב של הרומאים.
רוב הופעות הלגיון מופיעות בספרים בן נפטון ובאורקל הנסתר. במהלך הספרים היו ללגיון חמישה פראיטורים - פרסי ג'קסון (בן נפטון ואות אתנה) ג'ייסון גרייס (לפני הופעת הלגיון, מסופר שהוא היה פראיטור) פרנק ז'אנג (מאז בית האדס) ריינה רמירס-אריאנו (כל הספרים)
והייזל לבסק (קברו של הרודן).
סקסטוס אמפיריקוס
סקסטוס אמפיריקוס (בערך 160–210) היה פילוסוף, אסטרונום ורופא יווני שחי באלכסנדריה ובאתונה. הוא נודע בעיקר בשל ספרו "תמצית הפירוניזם" שבו סיכם את תורת הספקנות שהחלה עם הפילוסוף פירון מאליס.
סקסטוס אמפיריקוס כתב ספרים רבים שמהם שרדו שלושה בלבד: "תמצית הפירוניזם" (Πυῤῥώνειοι ὑποτυπώσεις, Pyrrhōneioi hypotypōseis) ושני ספרים בשם "נגד המתמטיקאים". בספריו אלה הביע ספקות באשר לידע האנושי בכללו. הפירוניזם מהווה צורה קיצונית של ספקנות שלפיה אין לחרוץ משפט על השאלה אם ניתן לדעת דבר על אודות מהותה של המציאות.
תורתו.
סקסטוס אמפיריקוס טען שקיימות שלוש גישות לבעיית הידע האנושי:
סקסטוס אמפיריקוס טען כי לכל מי שחורץ משפט על האמת חייב להיות עיקרון המצדיק את עמדתו, אך היות שלכל טיעון אפשר להציג טיעון שכנגד, לא ניתן לאשר עמדה שכזו.
במסה הפילוסופית הגדולה "סנגוריה על רמון סבונד" (ספר 2 פרק 12), שבה סקר את הפירוניזם בהשפעת סקסטוס אמפיריקוס, מישל דה מונטן כתב:
"כדי לחרוץ משפט על המסרים שאותם אנו מקבלים באמצעות החושים יש לנו צורך במכשיר שיפוטי. כדי לוודא את אמיתותו של מכשיר זה אנו זקוקים להוכחה, וכדי לוודא את ההוכחה אנו זקוקים שוב למכשיר, וכך אנו סובבים במעגל קסמים אינסופי... אם נרצה להעדיף מסרים מסוימים על פני אחרים יהיה עלינו לוודא את בחירתנו באמצעות בחירה נוספת, ואת הבחירה השנייה באמצעות בחירה שלישית, וחוזר חלילה."
לדעת סקסטוס אמפיריקוס, שהלך בעקבותיהם של פירון מאליס ושל אנסידמוס, עלינו להימנע מלחרוץ משפט על דבר לחיוב או לשלילה. אך שלא כארקסילאוס וכקרנאדס, ששללו את האפשרות לדעת דבר בוודאות, הוא לא שלל את האפשרות שקיים ידע אנושי, אלא טען שאין בידע זה משום אמת אובייקטיבית. לשם דוגמה, כאשר מישהו אומר כי הדבש מתוק לחכו, מדובר באמת סובייקטיבית שאיננה אומרת דבר על מהותו האמיתית של הדבש.
סקסטוס אמפיריקוס מזכיר בספרו את היהודים בין דוגמאות לאומות הדבקות בקיום מצוות תזונתיות ומציין ש"יהודי או כהן מצרי יעדיף למות מיד ולא לאכול חזיר" (Hypotyposes, III, 222-223).
מורשתו.
ספרו של סקסטוס אמפיריקוס "תמצית הפירוניזם" תורגם מיוונית ללטינית בידי אנריקוס סטפאנוס (ז'נבה 1562) ובידי גנטיאן ארווט (1569). סקירה תמציתית זו של הפירוניזם הייתה מקובלת באירופה של המאה השש עשרה, המאה השבע עשרה והמאה השמונה עשרה, והייתה לה השפעה לא רק על מישל דה מונטן, אלא גם על רבים אחרים, ובהם דייוויד יום וגאורג וילהלם פרידריך הגל. "המילון ההיסטורי והביקורתי" של פייר בל שיצא לאור ב- 1697 וב- 1702, שימש כמקור על אודות רעיונותיו של סקסטוס אמפיריקוס.
קונראד הרביעי, מלך גרמניה
קונראד הרביעי, מלך גרמניה נשא גם בתואר מלך ירושלים (בשם קונראד השני) ומלך סיציליה (בשם קונראד הראשון) נולד ב-25 באפריל 1228 נפטר ב-21 במאי 1254.
רקע.
פרידריך השני (26 בדצמבר 1194 - 13 בדצמבר 1250) לבית שטאופן (הוהנשטאופן) היה אחד השליטים הבולטים של ימי הביניים, יוצא דופן בכל אספקט ובכל קנה מידה לבני דורו. בנוסף נשא פרידריך גם בתארים של מלך ירושלים, איטליה, בורגונדיה וסיציליה. בהיסטוריה של ארץ ישראל ידוע פרידריך השני, כמי שעמד בראש מסע הצלב השישי, מסע ללא קרבות שהחזיר את ירושלים לשליטת הצלבנים בסיכומו של משא ומתן עם הסולטאן המצרי.
לאחר כישלון מסע הצלב החמישי, ממנו נעדר הקיסר במופגן, ניהל האפיפיור הונוריוס השלישי סדרת פגישות מגובה במכתבים עם הקיסר ונציגיו על מנת להבטיח את ארגון מסע הצלב בתיאום עם המסדרים הצבאיים ומלך ירושלים, ז'אן דה בריין הציע האפיפיור - ככל הנראה כתמריץ - שהקיסר ישא לאישה את איזבל, בתו בת ה-11 והיורשת של מלך ירושלים. פעולתו הראשונה של הקיסר בדרכו "המחודשת" למסע הצלב הייתה מימוש הצעת הנישואים לאיזבל, וארבע עשרה אוניות יצאו לנמל עכו. לאחר שנציג הקיסר ניהל טקס אירוסים ושם טבעת על אצבעה של איזבל בכנסייה בעכו – כנסיית הצלב הקדוש ולאחר מכן הוכתרה איזבל למלכת ירושלים בכנסייה בקתדרלה של צור ששימשה תחליף לכנסיית הקבר בירושלים – מקום הכתרתם המסורתי של מלכי ממלכת ירושלים. משם הפליג הצי הקטן אל ברינדיזי בה נערך טקס הנישואים ב-9 בנובמבר 1225 בהשתתפות אביה ואצילי ממלכת ירושלים. בנם הוא קונראד הרביעי נולד בשנת 1228 איזבל נפטרה, כתוצאה מסיבוכים שלאחר לידה ביום 4 במאי (או על פי מקורות אחרים ביום ה-1 במאי), והיא בת 17. תואר "מלך ירושלים" עבר רשמית, לתינוק עול הימים. ביום 18 במרץ 1229, במהלך מסע הצלב השישי הכתיר פרידריך השני את עצמו כמלך ירושלים אך זכויותיו בממלכת ירושלים נבעו ממעמדו החוקי של קונראד הרביעי – בנו- כמלך ירושלים, ועם הגיעו של קונראד לבגרות עבר התואר לידיו.
מלך ירושלים.
קונראד עצמו מעולם לא ביקר בממלכת ירושלים שהייתה קרועה במלחמות אזרחים ומאבקי כוח בין מושלים מטעם האימפריה הרומית הקדושה לבין אצילי משפחת איבלין ואצילי ממלכת ירושלים בראשות בליאן מאיבלין-ביירות ופיליפ ממונפורט. ביום 25 באפריל 1243 הגיע קונראד לבגרות ומעמד העוצר נשלל מאביו פרידריך השני. על פי החוק הפיאודלי היה על קונראד להופיע בממלכת ירושלים לקבל את שבועת הנאמנות הווסלית של אצילי הממלכה ולהעניק להם בתמורה את האחוזות שלהם בחזרה כפיאודום. היעדרו של קונראד שהיה נתון במאבק לחיים ולמוות לצידו של אביו מול הכס הקדוש, נתן לאצילי הממלכה את העילה והכלי להיפטר מהשלטון האימפריאלי ושליחיו. בישיבה מיוחדת של אצילי ממלכת ירושלים במעמד הארכיבישוף של צור הועלתה התביעה שאליס מקפריסין, שהייתה "הקרובה ביותר לכתר" כבתה של איזבל הראשונה, מלכת ירושלים, ובעלה יקבלו את שבועת האמונים של אצילי הממלכה ויקבלו בחזקה את השלטון בממלכה. בטרם התכנסה הוועידה גמרו בני משפחת איבלין ובני בריתם לקבל את דרישת אליס מקפריסין אך בתמורה לקחת את השלטון בפועל כעוצרים. אליס מתה בשנת 1246 ובנה אנרי הראשון, מלך קפריסין החזיק גם הוא בתואר חסר המשמעות אדון הממלכה הירושלמית.