במהלך הביקור בברלין נפגש קינג עם שר החוץ הגרמני, הברון קונסטנטין פון נויראט. במהלך שיחתם אמר נויראט הגרמני כי "לא היה ביכולתו של קינג לגור בברלין מכיוון שיש בה יהודים כה רבים... אין כל עונג ביציאה לתיאטרון המלא ביהודים... הם משתלטים על כל העסקים, על כל הכלכלה... חייבים לגרש אותם כך שהעם הגרמני ישלוט בעצמו בעירו ובענייניו". קינג הציע לנויראט כי עליו להתגבר על דעותיו הקדומות ולקדם רצון טוב, ונויראט נראה כמסכים עמו. בהמשך הפגישה הוזמן קינג לסעודה בביתו הפרטי של נויראט ושם העיר כי מצא את מארחו "נעים מאוד".
בועידת אוויאן ב-1938 שעסקה בשאלת קליטת הפליטים היהודים, סירבה קנדה לקבל פליטים יהודים מאירופה, אלא אם כן אלו "יעסקו בחקלאות". עמדה זו לא הייתה אלא סירוב מנומס לקבל פליטים כלשהם, שכן לא היו פליטים העוסקים בחקלאות. בכך לא חרג קינג מהקו הכללי של כל המדינות שהשתתפו בוועידה, פרט לרפובליקה הדומיניקנית שמנהיגה, רפאל טרוחיו הסכים לקלוט יהודים בתקווה שאלו ישפרו את המאזן האתני בארצו לטובת בני המוצא האירופי. מדיניות זו של סירוב לקלוט פליטים יושמה במלוא חומרתה בשנת 1939, כאשר הייתה קנדה בין המדינות שסירבו לקלוט את פליטי הספינה סט. לואיס, ואלו נאלצו לשוב לאירופה, בה מצאו רבים מהם את מותם. המדיניות נמשכה עד לסיום מלחמת העולם השנייה. בשנת 1983 פרסמו ההיסטוריונים אירווינג אבלה והרולד טרופר את הספר "None is too many" (אף אחד זה יותר מדי). כותרתו של הספר לקוחה מאמרה של פקיד הגירה קנדי, שענה באמירה זו לשאלה "כמה פליטים תקלוט קנדה לאחר המלחמה". בספר מאשימים ההיסטוריונים את ממשלו של קינג באדישות לגורל היהודים באירופה. מדיניות זו אינה מיוחסת רק לקינג, אלא גם לבכירים בממשלתו, לרבות ראש מינהל ההגירה, פרדריק צ'ארלס בלייר, המושל הכללי של קנדה וינסנט מאסי, והאליטות האנגלופוניות והפרנקופוניות כאחת.
לאחר מלחמת העולם השנייה שינתה ממשלת קנדה בראשותו של קינג את מדיניות ההגירה שלה, וסייעה בקליטתם של יהודים רבים מניצולי השואה.
תקופת הכהונה השישית, לאחר המלחמה.
בבחירות שהתקיימו ביוני 1945 זכתה מפלגתו הליברלית של קינג, הגם שאיבדה חלק מכוחה, והוא נבחר לתקופת כהונה נוספת. קינג סייע לייסד את האומות המאוחדות ואף נכח במושב הפתיחה של האומות המאוחדות בסן פרנסיסקו. לאחר המלחמה פירק קינג במהירות את מנגנוני השליטה במשק ובמדינה שנוצרו בתקופת המלחמה. מיד עם סיום המלחמה הורה על הפסקת הצנזורה הצבאית. הוא החל בתוכנית אמביציונית של תיקונים חברתיים, והניח את הבסיס לצירופן של ניופאונדלנד ולברדור לקנדה. בתקופה זו החלה קנדה במעורבות במלחמה הקרה.
בנובמבר 1948 פרש קינג, והוחלף על ידי שר המשפטים בממשלתו לואי סן-לורן.
פעולותיו העיקריות כראש-ממשלה.
קינג ועצמאות קנדה.
במהלך כהונתו הוביל קינג את קנדה ממעמד של מושבה שממשלתה אחראית בפני הכתר הבריטי למעמד של אומה אוטונומית במסגרת חבר העמים הבריטי. בשנת 1922 שקלה בריטניה להכריז מלחמה על טורקיה בעקבות "תקרית צ'אנאק" בה פגעה טורקיה בחיילים בריטים וצרפתים שהוצבו באזור הדרדנלים. קינג סירב להביע תמיכה בעמדה הבריטית מבלי להיוועץ עם הפרלמנט, בעוד שהמנהיג השמרני, ארתור מיין, תמך באופן אוטומטי בבריטניה. הבריטים התאכזבו מתגובתו של קינג, אך המשבר נפתר עד מהרה. לאחר "פרשת קינג בינג" בה סירב המושל הכללי לדרישתו של קינג לפזר את הפרלמנט ולהכריז על בחירות, דרש קינג מידה נוספת של אוטונומיה לדומיניונים. דרישה זו נענתה בהצהרת בלפור משנת 1926 בה הוצהר כי "כל אחד והאחד מהדומיניונים של האימפריה הבריטית הוא שווה במעמדו לממלכה המאוחדת וכי הממלכה המאוחדת אינה מעל הדומיניונים האחרים, אף שכל הדומיניונים מאוחדים בנאמנותם לכתר הבריטי. עוד קובעת ההצהרה שלכל דומיניון אוטונומיה מוחלטת בענייני הפנים והחוץ שלה, וכי הדומיניונים הם חברים מרצון בחבר העמים הבריטי." הצהרה זו הפכה לחוק וסטמינסטר בשנת 1931 בו קבע הפרלמנט הבריטי את עצמאותם של הדומיניונים של האימפריה הבריטית, תוך הקמת ממלכות עצמאיות בכל אחד מהדומיניונים, בהן שולט בית מלוכה המקביל למעשה לבית המלוכה הבריטית.
ב-1946 הוביל קינג את המהלך החשוב שקבע למעשה את מעמדה של קנדה כמדינה נפרדת, כאשר הביא לחקיקת חוק האזרחות הקנדי שיצר את המושג "אזרח קנדי" שלא היה קיים קודם לכן. לפני חקיקת החוק נחשבו הקנדים לאזרחים בריטים החיים בקנדה. ב-3 בינואר 1947 קינג קיבל את תעודת האזרחות הקנדית מספר 1.
מכסים.
קינג פעל להורדת מכסים עם מדינות אחרות. בראשית שנות ה-30 הוא ביקר בוושינגטון וחתם על הסכם להורדת מיסים עם רוזוולט. כן ניהל שיחות עם נציגי יפן ובריטניה על הורדת מכסים.
מותו של קינג.
קינג מת זמן קצר לאחר פרישתו, ב-22 ביולי 1950 מדלקת ריאות. תוכניותיו לשעת הפרישה, לכתוב את זכרונותיו, לא התגשמו. הוא נטמן בבית הקברות מאונט פלזנט בטורונטו. קינג לא נישא מעולם, ולא הותיר אחריו צאצאים.
חייו הפרטיים, מורשתו ותדמיתו.
קינג לא היה מנהיג כריזמטי, ולא סחף אחריו קהל מעריצים. יש המניחים כי לו היה מנסה את ידו בפוליטיקה בעידן הטלוויזיה לא היה מגיע להישגים אליהם הגיע. הוא לא הותיר אחריו ספרי זכרונות פוליטיים, כשם שהותיר צ'רצ'יל וכשם שהותירו מנהיגים אחרים בני תקופתו. הספר העיקרי שהותיר אחריו הוא "התעשייה והאנושות" משנת 1918.
זכרו מונצח כיום בקנדה באופנים שונים. דמותו מופיעה על שטר של 50 דולר קנדי, ואחוזתו הפרטית בקינגסמיר, ליד אוטווה פתוחה לציבור בחלקה. בית האחוזה בו בילה את ילדותו בקיצ'נר הפך אף הוא למוזיאון ומתקן נופש לזכרו של קינג.
קינג הותיר אחריו יומנים מפורטים, בהם רשם את הרהוריו ומעשיו בין השנים 1893 ועד מותו ב-1950. היומן הוא מסמך היסטורי רב חשיבות, שניתן ללמוד ממנו לא רק על חייו ומחשבותיו של קינג, אלא גם על המאמץ המלחמתי הקנדי ומאורעות חשובים אחרים בהם היה קינג מעורב.
עם זאת, בחלקים נרחבים מותיר היומן תמונה של קינג כאדם הנתון למוזרויות אישיות, ותחביבו הוא יצירת קשר עם המתים. בין היתר טען קינג כי יצר קשר עם לאונרדו דה וינצ'י, סיר וילפריד לורייה, אמו של קינג, וכלביו מסוג אייריש טרייר שכולם נקראו פאט. נראה כי קשר זה סיפק לו נחמה רוחנית, ולא השפיע על ענייני המדינה. עניין זה בעולם שמעבר לא היה ידוע בתקופה בה היה קינג פוליטיקאי פעיל, והתפרסם רק לאחר מותו.
קינג מעולם לא נישא, אך היו לו מספר ידידות קרובות, לרבות אישה נשואה בשם ג'ואן פטסון עמה בילה חלק מזמנו הפנוי. יש המפרשים כמה פסקאות ביומניו כעדות לכך שנעזר בשירותיהן של פרוצות. אחרים סבורים כי היה הומוסקסואל.
ראש ממשלת קנדה
ראש ממשלת קנדה (באנגלית: Prime Minister of Canada, בצרפתית: Premier ministre du Canada) הוא "שר הכתר" (Minister of the Crown) הראשי, יושב ראש קבינט ממשלת קנדה, ובתוקף כך הוא ראש הרשות המבצעת (Head of government) שמייעץ למונרך או למושל הכללי של קנדה בנוגע ליישום סמכויותיהם הביצועיות המוקנות להם על פי חוקת קנדה. משרת ראש הממשלה לא מוגדרת בשום מסמך חוקתי והיא מושתת רק על מוסכמות חוקתיות משכבר הימים, שמקורן במעצמה הקולוניאלית ששלטה בעבר בקנדה, הממלכה המאוחדת, שעל פיהן על נציגו של המונרך, המושל הכללי, לבחור אדם שצפוי לגייס את אמון בית הנבחרים הקנדי ולמנות אותו לתפקיד ראש הממשלה. בדרך כלל אדם זה הוא מנהיג המפלגה הפוליטית המחזיקה את מספר המושבים הגדול ביותר בבית הנבחרים. ראשי ממשלת קנדה רשאים לשאת את התואר "הנכבד" (באנגלית: The Right Honourable, בצרפתית: Le Très Honorable) לכל ימי חייהם.
23 אישים כיהנו בתפקיד מאז איחוד קנדה ב-1867 ועד היום. כל ראשי הממשלה היו גברים, למעט קים קמפבל שכיהנה בין החודשים יוני-נובמבר 1993.
ראש ממשלת קנדה המכהן, ג'סטין טרודו, שעומד בראש המפלגה הליברלית של קנדה, מונה לתפקידו ב-4 בנובמבר 2015 על ידי המושל הכללי, דייוויד ג'ונסטון, בעקבות הבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה.
מקור המשרה.
משרת ראש הממשלה לא מוגדרת בשום מסמך חוקתי של קנדה והיא מוזכרת רק בדרך אגב ב"חוק החוקה" (Constitution Act, 1982), ובמכתב ההרשאה שהוצא ב-1947 על ידי המלך ג'ורג' השישי. תחת זאת, המשרה ותפקיד נושא המשרה מוגדרים במוסכמות חוקתיות כדוגמת המשרה המקבילה בבריטניה.
הדרישות לתפקיד ותהליך הבחירה.
ראש ממשלת קנדה, יחד עם שאר חברי הקבינט, מתמנה למשרתו על ידי המושל הכללי בשמו של המונרך. עם זאת, על פי המוסכמות המקובלות למינויה של ממשלה עצמאית, המיועדות לשמור על יציבות הממשל, יטיל המושל הכללי את משימת הרכבת הממשלה על האדם שסביר להניח שיקבל את תמיכתו או אמונו של רוב חברי בית הנבחרים אשר נבחרו בבחירות ישירות. למעשה, אדם זה הוא לרוב מנהיג המפלגה אשר חבריה מהווים את רוב חברי הפרלמנט.
אף על פי שאין כל דרישה חוקית שראש הממשלה יכהן גם כחבר הפרלמנט, מסיבות מעשיות ופוליטיות מצופה שהוא יזכה במושב בפרלמנט מיד עם מינויו. עם זאת, במקרים נדירים מונו אישים שלא היו חברי פרלמנט לתפקיד ראש הממשלה. שני ראשי ממשלה, סר ג'ון אבוט וסר מקנזי בוול, כיהנו בשנות התשעים של המאה ה-19 בעודם מכהנים כחברי הסנאט הקנדי. שניים אלו, בתוקף תפקידם כמנהיגי סיעת הממשלה בסנאט, החליפו את קודמיהם שהלכו לעולמם במהלך תפקידם – את ג'ון אלכסנדר מקדונלד, שהלך לעולמו ב-1891 ואת ג'ון תומפסון שהלך לעולמו ב-1894. מאז השתנתה מוסכמה זו כך שבמקרה כזה ימונה ממלא מקום מנהיג המפלגה השלטת החבר בבית הנבחרים.