לאחר שהאמריקנים החלו את הפלישה ביולי 1812, החזית נעה הלוך ושוב מעבר לגבול עם קנדה העילית, הן ביבשה והן בזירה הימית על פני הימות הגדולות. הבריטים הצליחו ללכוד את דטרויט ביולי ושוב באוקטובר. ב-12 ביולי הגנרל האמריקני ויליאם האל (William Hull) פלש לקנדה באזור וינדזור. הפלישה נעצרה במהירות והאל נסוג, בנותנו לגנרל הבריטי אייזק ברוק את התירוץ שהוא היה זקוק לו כדי להתקדם לדטרויט. בנקודת זמן זו, למרות בני בריתו מקרב האינדיאנים, היה ברוק בנחיתות מספרית של אחד לשניים. עם זאת הוא התייחס אל האל כאל אדם הססני ובמיוחד הבין שהאל חושש מהברית של ברוק עם האינדיאנים. כך הוא הצליח לכפות על האל כניעה. התבוסה בדטרויט הייתה גמורה ומוחלטת. התקפה אמריקנית גדולה מעבר לגזרת הניאגרה נבלמה בקרב קווינסטון הייטס (Battle of Queenston Heights), שם איבד ברוק את חייו.
ב-1813 כבשו האמריקנים מחדש את דטרויט וזכו בהצלחות בשטחים שממערב לימת אירי, מזרחה יותר הצליחו האמריקנים לכבוש ולשרוף את יורק (כיום טורונטו) ולכבוש את מבצר ג'ורג' על הניאגרה שבו החזיקו עד לסוף השנה. עם זאת באותה שנה שתי תקיפות אמריקניות של מונטריאול נבלמו בשני קרבות שבהם לחמו מול האמריקנים גם חיילים סדירים בריטים וגם כוחות מיליציה צרפתים.
לאחר שנכבשה וושינגטון בספטמבר העלו הבריטים את הבית הלבן ובנייני ממשל נוספים באש ולאחר מכן נהדפו בקרב בולטימור בעוד שהכוחות שתקפו את ניו אורלינס נסוגו בסובלם אבדות כבדות.
במהלך מלחמת 1812 תרומתה של נובה סקוטיה למאמץ המלחמתי התרכזה בקהילות שרכשו או בנו ספינות שיטילו מצור על הצי האמריקני וכך נלכדו ספינות אמריקניות לא מעטות. בדצמבר 1814 חתמו שני הצדדים על הסכם שלום שנכנס לתוקף בפברואר 1815. ההסכם החזיר את הגבולות למצבם לפני פרוץ המלחמה. סר אייזק ברוק הפך לגיבור לאומי קנדי למרות שורשיו הבריטים. ההגנה המוצלחת על קנדה התבססה על כוחות צבאיים קנדים, על כוחות הצבא הבריטי, על ספינות הצי המלכותי ועל בעלי הברית האינדיאנים. אף אחד מהצדדים הלוחמים לא יכול היה לטעון לניצחון מוחלט. ההיסטוריונים מסכימים שהילידים האמריקנים היו המפסידים העיקריים במלחמה. לבריטים הייתה תוכנית ליצור טריטוריה נייטרלית אינדיאנית במערב התיכון ומותו בקרב של טקומסה מנהיג הקואליציה האינדיאנית, בקרב ב-1813 גרמה להתפוררותה. מעתה לא היוו יותר האינדיאנים איום רציני על ההתפשטות האמריקנית מערבה.
הנסיגה הבריטית.
הפחד מפני ניסיון נוסף של האמריקנים לכבוש את קנדה נשאר בתוקף לפחות במחצית המאה הבאה והיה הסיבה העיקרית להחזקתו של חיל מצב בריטי גדול במושבה. בין שנות העשרים ושנות הארבעים של המאה ה-19, התבצעה בנייה מסיבית של ביצורים ובכך ניסו הבריטים ליצור הגנה היקפית כנגד פלישה אמריקנית. בנייה זו כללה את המצודות בקויבק סיטי ובהליפקס ואת בנייתו של מבצר הנרי בקינגסטון (Kingston). תעלת רידו נבנתה כדי לאפשר לספינות בזמן מלחמה להפליג בנתיב צפוני יותר ממונטריאול לקינגסטון. נתיב השייט הרגיל בזמן שלום היה נהר סנט לורנס, שהיה למעשה הגבול עם ארצות הברית ולפיכך חשוף למתקפה אפשרית. אחת הפעולות החשובות ביותר של הכוחות הבריטים באותה תקופה הייתה דיכוין של המרידות של 1837.
בשנות החמישים של המאה ה-19 החשש מפלישה אמריקנית החל להצטמצם והבריטים הרגישו שהם יכולים להתחיל בתהליך של הקטנת חילות המצב שלהם. ההסכם בין ארצות הברית לקנדה (Reciprocity Treaty) משנת 1854 סייע בהמשך להקל על החששות. עם זאת הורגש שוב מתח כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית בין השנים 1861–1865, מתח שהגיע לשיאו בתקרית טרנט (Trent Affair) בסוף 1861 ובתחילת 1862 שארעה כאשר קברניט ספינת תותחים אמריקנית עצר את הספינה "טרנט" כדי להוריד ממנה שני פקידים של הקונפדרציה שהיו בדרכם לבריטניה. הממשלה הבריטית זעמה ועקב החשש ממלחמה, נקטה בצעדים לתגבור חילות המצב שלה בצפון אמריקה בהגדילה אותם מ-4000 איש ל-18,000 איש. כך או אחרת, המלחמה נמנעה והמשבר הסתיים. תקרית זו הוכיחה שהסכסוך האנגלו-אמריקני כבר נמצא בסיומו מאחר שהאינטרס של שני הצדדים היה לשמור על יחסים ידידותיים. באותה תקופה קנדים רבים נדדו דרומה כדי להילחם במלחמת האזרחים, כשרובם הצטרפו למדינות הצפון, וחלק מהם אהד את מדינות הקונפדרציה.
בריטניה הייתה אז מוטרדת יותר מהאיומים הצבאיים באזורים הקרובים יותר לאיים הבריטים והייתה לה תחושת חוסר רצון מההרגשה שעליה לממן את החזקתם של חילות מצב במושבות וכך, בשנת 1867 איחדה אותם תחת הממשל של הדומיניון של קנדה. כתוצאה מכך ב-1871, כוחות חיל המצב הבריטים נסוגו לחלוטין מקנדה, להוציא את הבסיסים בהליפקס ובאסקוימאלט (Esquimalt) שבהם נותרו חילות מצב מסיבות אסטרטגיות.
מלחמת קרים.
כוחות מנובה סקוטיה השתתפו במלחמת קרים. אנדרטת וולספורד-פרקר שבהליפקס מנציחה את הלוחמים במלחמה זו ובעיקר את המצור על סבסטופול (1854-1855). הקנדי הראשון שעוטר בצלב ויקטוריה השתתף במלחמה זו.
המרד ההודי הגדול.
במהלך המרד ההודי הגדול של שנת 1857 עוטר ויליאם נלסון האל (William Hall), צאצא של עבדים ממרילנד, בצלב ויקטוריה והיה הקנדי השחור הראשון לזכות בעיטור זה. הוא קיבל את העיטור על פעולותיו במצור על לנקנאו.
הפלישות הפניאניות.
הפלישות הפניאניות אירעו בתקופה בה נבחנו מחדש הנוכחות הצבאית הבריטית בקנדה והנסיגה המוחלטת שלהם לאחר הפלישה האחרונה לקנדה. הפלישות לא בוצעו על ידי כוח צבאי רשמי של ממשלת ארצות הברית אלא על ידי ארגון שנקרא הפניאנים (Fenians). הפלישות הפניאניות שאירעו בין השנים 1866–1871 בוצעו על ידי קבוצה של אירים-אמריקנים, מרביתם יוצאי צבא האיחוד שנלחמו במלחמת האזרחים, שהאמינו שעל ידי כיבושה של קנדה יצליחו לסחוט את הממשלה הבריטית את שינוי מדיניותה באירלנד. הפניאנים גם סברו בטעות שהאירים-הקנדים, שהיוו מרכיב כלל לא מבוטל באוכלוסייתה, יתמכו בצעדיהם הן מבחינה פוליטית והן מבחינה צבאית. בהקשר זה חשוב לזכור שרוב תושבי קנדה ממוצא בריטי היו באותה תקופה פרוטסטנטים ובמידה זו או אחרת היו ברובם נאמנים לכתר הבריטי.
בארצות הברית שלאחר מלחמת האזרחים היו רגשות אנטי-בריטים. בזמן המלחמה, ספינות בשירות הקונפדרציה שנבנו בבריטניה גרמו צרות מרובות לצי הסוחר האמריקני. אירים אמריקנים היוו ציבור גדול ומשפיע בארצות הברית במיוחד במדינות הצפון ויחידות צבאיות גדולות שחייליהן היו ממוצא אירי השתתפו במלחמה. כך שאף על פי שממשלת ארצות הברית הייתה מאוד מודאגת מפעילותם של הפניאנים, מזכיר המדינה ויליאם סיוארד, התעלם בדרך כלל מפעילותם. לפניאנים הותר להתארגן ולהתחמש ככל שיחפצו ואף הייתה להם רשות לגייס אנשים לשורותיהם בתוך מחנות הצבא. האמריקנים לא היו מוכנים להסתכן במלחמה עם בריטניה והתערבו כאשר הפניאנים איימו לסכן את הנייטרליות האמריקנית. הפניאנים היוו איום רציני על קנדה בהיותם יוצאי צבא האיחוד ומחומשים היטב. אף על פי שהיוו כישלון, לפלישות הייתה השפעה על פוליטיקאים קנדים שהיו אז בעיצומם של הדיונים לקראת ההסכם לאיחוד קנדה ב-1867.
המיליציה הקנדית.
כאשר הושלם תהליך האיחוד והעצמאות של קנדה ועם יציאתם של חילות המצב, הייתה קנדה צריכה לקחת על עצמה את האחריות על ביטחונה. בשנת 1868 עבר חוק המיליציה (Militia Act) שלפיו בריטניה התחייבה לשלוח צבא במקרה של מצב חירום והצי המלכותי המשיך לספק הגנה ימית. סוללות תותחנים קטנות ומקצועיות הוצבו בקויבק ובקינגסטון. ב-1883 נוספה סוללה נוספת ונפתחו בסיסי הדרכה לפרשים ולחיל רגלים. אלה היו אמורים להיות הבסיס המקצועי למיליציה הקבועה הפעילה (Permanent Active Militia) שתהווה את עמוד התווך של מאמצי ההגנה של קנדה. בתאוריה, כל גבר כשיר גופנית בין הגילים 18 עד 60 היה חייב להתגייס לשירות במיליציה, אך בפועל, ההגנה על קנדה הייתה מסורה בידיהם של מתנדבים שאיישו את המיליציות ה"בלתי-קבועות" (Non-Permanent Active Militia).
אחד המבחנים הראשונים של המיליציה היו המשלחות ששוגרו כנגד כוחות המורדים של לואי ריאל במערב קנדה. משלחת שכללה כוחות בריטים ואנשי מיליציה השיבה את הסדר על תקנו לאחר מרד הנהר האדום (Red River Rebellion) ב-1870. המרד הצפון-מערבי (North-West Rebellion) ב-1885 הצריך את השימוש בכוח הצבאי הגדול ביותר שהיה על אדמת קנדה מאז מלחמת 1812. הייתה זו סדרה של קרבות בין המטיסים ובעלי בריתם מקרב האומות הראשונות כנגד המיליציה והמשטרה הרכובה הצפון מערבית. כוחות הממשלה השיגו ניצחון אף על פי שסבלו בהתחלה כמה תבוסות. המורדים הובסו עקב מחסור בכוח אדם ובנשק והייתה זו הפעולה המלחמתית האחרונה שהתקיימה על אדמת קנדה. אבדותיהם של כוחות הממשלה הסתכמו ב-58 הרוגים וב-93 פצועים.
ב-1884 ביקשה בריטניה בפעם הראשונה את עזרתה של קנדה במשימת ההגנה על האימפריה. הבקשה הייתה לשלוח ספנים מנוסים שיסייעו להציל את המייג'ור גנרל צ'ארלס גורדון במלחמה המהדית בסודאן. אך הממשלה לא הסכימה להיענות לבקשה והמושל הכללי גייס כוח צבאי פרטי של 386 "נוסעים" (Voyageurs) שהוצבו תחת פיקוד של קציני מיליציה. כוח זה שהיה ידוע כ"נוסעי הנילוס" (Nile Voyageurs) שירת בסודאן ואנשיו היו הקנדים הראשונים ששירתו שירות צבאי מעבר לים. 16 מהם נהרגו במהלך המערכה.
המחצית הראשונה של המאה ה-20.
מלחמת הבורים.