בשנת 1976 חזרה ירושלים, במקביל, לתפוס מקום מרכזי ביצירותיו. בשלב זה, יצירותיו עטורות סימבוליזם לטריסטי. הוא הדפיס תגזירי עץ, לינולאום, גזרי בד וקרטון, כשהוא נעזר בשיטת ההדפסה שפיתח מירון סימה (במרוצת השנים עבד רקיע גם כעוזר הדפסה של שטיינהרדט, ואחר כך גם של לואיז שץ ושל מירון סימה). בנוסף יצר כמאתיים הדפסים בטכניקת המונו-פרינט, ששפעו גוני אדום וצהוב לוהטים עם דימויי פיגורות מיסטיות מופשטות ואותיות שאיבדו את זהותן.
יצירותיו מהשנים 1979–1982 נענו למינימליזם הגאומטרי של מונדריאן ושל קנדינסקי. הן הורכבו מצורות זוויתיות שטוחות שבתוכן מתרחשים אירועים סמי-מופשטים ולטריסטיים. ציוריו הפכו ל"קבליים", בדומה לציוריו של מרדכי לבנון, שאיתו היה מיודד.
בתערוכתו בבית האמנים בירושלים ב-1994, ציוריו ביטאו את הקונפליקט שבין הקיים והאבולוציה. בארבע השנים הבאות הציג רקיע שלוש תערוכות חשובות במוזיאון היהודי בווינה.
ממִפנה שנות האלפיים, כשרקיע היה בשנות השבעים לחייו, הוא היה מוכן לטבילה בעולם שכולו אותיות טהורות, ללא שום דימויים מלווים. מרבית ציורים אלו הם מונוכרומטיים כשהאותיות אינן מחוברות למילים במכוון, אף על פי שמדי פעם הן מצטרפות כמו-באקראי למילים כגון "כבוד" או "מרסל" (מנדלסון). רקיע של שנות האלפיים קרוב ליהדות-קבלה כפי שלא התקרב מעולם ומבחינתו "האות היא סימבול".
דווקא ברגעי שיא אלו ביצירתו, נחלשה ידו של רקיע כתוצאה ממחלת הפרקינסון שתקפה אותו. חוסר השליטה המלא במכחול, הפך את ציורי האותיות לקווי-צבע זורמים בזרימה קליגרפית. ציורים אלו קרובים להפשטה אקספרסיוניסטית ברוח ג'קסון פולוק.
ספרים שאייר רקיע:
רקיע התגורר בשכונת רחביה בירושלים והיה נשוי ללאה, השניים היו חברים בקהילת הר-אל של התנועה ליהדות מתקדמת.
דוד רקיע נפטר ב-22 בדצמבר 2012.
ב 10.2021 ראש העיר ירושלים מר משה ליאון חנך בעיר כיכר ע"ש דוד רקיע ברחוב שלומציון המלכה. הכיכר נמצאת בסמוך
למקום בו התגורר לאחר עלייתו ארצה בשנת 1938.
משרד החוץ האמריקאי
דופן (תואר אצולה)
דוֹפֶן (מצרפתית: Dauphin – דופין) היה תוארו של יורש העצר הצרפתי בתקופות 1350–1791 ו-1824–1830.
גיג הרביעי, רוזן ויין ואלבון (כיום בחבל רון-אלפ בצרפת) מ-1133 עד 1142, היה הראשון שהוסיף לשמו את תואר האצולה "דופן". אחריו עשו רוזנים רבים של ויין שימוש בתואר זה כשמם הפרטי השני. בשל משמעותו המילולית, מעיד התואר "דופן" על יחסי הגומלין ההדוקים שהתקיימו בין רוזני הפרובינציה של דופינה לבין אלה של פרובאנס, הגובלת בחופי הים התיכון. הדולפין היה סמל האצולה של גיג השמיני, רוזן ויין בין השנים 1309–1333. רבים מרוזני אוברן הוסיפו גם הם לשמם את תואר האצולה "דופן" – תואר שבו השתמשו עד המהפכה הצרפתית.
יורשי העצר של כתר צרפת אימצו לעצמם את התואר "דופן" ב-1349 כאשר אימבר השני, רוזן ויין, מכר את נחלותיו בוויין ובאלבון (שהיוו את הפרובינציה של דופינה) לפיליפ השישי, מלך צרפת מבית ולואה, בתנאי שיורש העצר הצרפתי יישא את התואר "דופן". כדי לזכות בתואר זה נדרש הטוען לתואר להיות לא רק יורש העצר, אלא גם צאצא ישיר של מלך צרפת. לכן, פרנסואה הראשון, שהיה בן דודו של קודמו, לואי השנים עשר, לא זכה מעולם בתואר זה.
בתחילה היה הדופן אחראי באופן אישי לשלטון בפרובינציה של דופינה, שהייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה. קיסריה של אימפריה זו השלימו עם שלטונו של הדופן בדופינה בתנאי שלא תהפוך לחלק מצרפת - מה שקרה רק ב-1461.
עד סוף תקופת מלכותו של לואי הארבעה עשר נקרא יורש העצר הצרפתי "דופן ויין", ורק לאחר מכן שונה תואר זה לתואר "דופן צרפת". יורש העצר הצרפתי הראשון שזכה בתואר "דופן" היה שארל, בנו של ז'אן השני, מלך צרפת (לימים שארל החמישי, מלך צרפת). האציל האחרון שנשא את התואר "דופן צרפת" היה לואי-אנטואן, דוכס אנגולם, בנו של שארל העשירי, מלך צרפת. הוא נאלץ לוותר על תואר זה ב-1830.
איסמעל לו
איסמאל לו (בצרפתית: Ismaël Lô; נולד ב-30 באוגוסט 1956) הוא זמר סנגלי.
לו נולד בדוגונדוטשי (Dogondoutchi) שבניז'ר לאב ממוצא סנגלי ולאם ממוצא ניז'רי. זמן קצר לאחר הולדתו של לו עברו הוריו לסנגל והתיישבו בעיירה רופיסק (Rufisque), ליד הבירה דקר. כזמר נודע ביכולות הווקליות המגוונות, ועוסק גם בהלחנה, כתיבה ונגינה על גיטרה ועל מפוחית.
בשנות ה-70 התחנך בבית הספר הגבוה לאומנויות "דקר", ולאחר מכן הצטרף ללהקה סופר דיאמונו (Super Diamono), אולם פרש ממנה בשנת 1984 לטובת קריירת סולו. במהלך ארבע השנים הבאות הוציא לו חמישה אלבומי סולו. בתחילת שנות ה-90 חתם לו על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים ברקלי בצרפת והקליט את אלבום הסולו השישי שלו, "לו איסמאל". בזכות הצלחת הסינגל "Tajabone" הפך האלבום ללהיט באירופה, ופתח את דרכו של לו לקריירה בינלאומית. השיר שימש בפסקול סרטו של פדרו אלמודובר "הכל אודות אמא". האלבום "ISO" אשר יצא בשנת 1994 זכה אף הוא להצלחה. באלבום מלודיות גיטרה רכה ומוזיקה סנגלית מסורתית. שנה לאחר מכן שב לו לאפריקה לאחר שהייה באירופה. אלבום האוסף "Jammu Africa" ("אמא אפריקה") יצא ב-1996 ובו גם דואט בשם "בלי אשמה" עם מריאן פיית'פול. הסרט "ללחוץ ידיים עם השטן", העוסק ברצח העם ברואנדה נפתח בשיר הנושא של האלבום "אמא אפריקה". בשנת 2002 קיבל אות של כבוד על פעילותו. אלבומו האחרון "סנגל" (Sénégal) הוקלט בדקר, פריז ולונדון.
המישלמה ליפו
תדי כ&quot;ץ
דופין
דופין (צרפתית: Dauphine) היא מכונית משפחתית, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו, אחת ההצלחות הגדולות של רנו בענף הרכב בשנות החמישים ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
במדינת ישראל הורכבו 2,180 יחידות בין יוני 1957 לאוקטובר 1959.
בין השנים 1956–1967 יוצרו בעולם 2,150,738 יחידות, בארגנטינה, ארצות הברית, ברזיל, יפן, ישראל, ניו זילנד וספרד. באיטליה הורכב דגם האלפא רומיאו דופין.
היסטוריה.
הרנו דופין, הוצג במרץ 1956. פרויקט 109 של יצרנית הרכב הצרפתית "רנו", הוליד את ה-Dauphine, הוא יזם בשנת 1951, והיה האבולוציה של רנו 4CV.
בשנים 1956–1963 יוצרו הדופינים עם מנועי 845 סמ"ק בהספק של 28, ו-33 כ"ס, בין שנת 1958 לשנת 1963 ייצרו את ה- Dauphine Gordini עם מנועים בהספק של 37.5 כ"ס, ו-40 כ"ס. בשנים 1964 ל-1968 הגבירו את ההספק ל-55 כ"ס.
השם הסופי דופין, ניתן לאחר שמנהלי רנו קבעו: " 4CV היא מלכת הכביש, את הרך הנולד יכול להיות רק Dauphine .Dauphine היא הצורה הנשית של הכותרת הפיאודלית הצרפתית של Dauphin, יורש העצר של כס המלכות".
גרסת מכונית הספורט-קופה של רנו, הרנו קרוול, (Caravelle), התבססה על הדופין. המנוע של הרנו קרוול שנת 1958 היה מנוע דופין 845 סמ"ק.
מנוע 845 הסמ"ק אשר הורכב במכונית הספורט הצרפתית אלפין A108 היה מנוע דופין.
דגמי "דופין" הופיעו בסרטי טלוויזיה וקולנוע.
דגם המכונית החשמלית הראשונה לייצור המוני בעולם הנני קילוואט שיוצרה בארצות הברית בין השנים 1960–1959 התבסס על השלדה וגוף ה"דופין".
מפעל קייזר-פרייזר בישראל.
בשנת 1951 נחנך מפעל הרכב הראשון בישראל. המפעל, "קייזר-פרייזר לישראל", מיזם של איש העסקים אפרים אילין וקייזר-פרייזר (Kaiser-Frazer), שהייתה חברת מכוניות אמריקאית חדשה, שנוסדה לאחר מלחמת העולם השנייה. המפעל החל להרכיב בישראל מגוון כלי רכב, ראשית מתוצרת קייזר-פרייזר כגון "קייזר מנהטן" ו"הנרי ג'יי", ובהמשך ג'יפ ויליס, ויליס ג'יפ סטיישן, ויליס ג'יפ טנדר, "דופין" ו"קטר שבו" של רנו הצרפתית, "קונטסה", (קונטסה 900 וקונטסה 1300) מתוצרת חברת הינו היפנית ו"לארק" הקומפקטית האמריקנית של סטודיבייקר
הרכבת הדופין בישראל.
חברת קייזר-אילין תעשיות החלה להרכיב את הדופין ביוני 1957 עד אוקטובר 1959. בישראל הורכבו 2,180 יחידות. המנוע היה אחורי בן 4 צילינדר, בנפח של 845 סמ"ק, ההספק המרבי היה 33 כ"ס, והמהירות המרבית 110 קמ"ש. (המהירות המרבית שהוצגה על הספידומטר הייתה 130). המנוע קורר במים, והגיר היה ידני, 3 הילוכים. משקל הדופין היה 630 ק"ג.
מידות: אורך - 3.945 מ"מ, רוחב - 1,520 מ"מ, גובה - 1,440 מ"מ.
בסוף שנת 1957, מחיר הדופין היה כ-5,400 ל"י.
ב-1965 נמכרו בארץ, כ-60 דופינים שיוצרו על ידי אלפא רומיאו. מחיר היחידה היה 12,975 ל"י.
לקריאה נוספת.
מנוע דופין גורדיני 1962
נשא (חלבון)
נשא (באנגלית: Transporter) הוא חלבון המצוי בתא, שתפקידו להעביר מומסים שונים, שאינם יכולים לעבור בפעפוע (כיוון שהמסה המולקולרית שלהם גדולה מדי או מכיוון שקרום התא ההידרופובי לא מאפשר זאת) מצד אחד של הממברנה לצד השני.
שטף המולקולות אל תוך התא.
ישנם מספר גורמים המשפיעים על שטף המולקולות על ידי נשאים:
סוגי נשאים.
מחלקים את הנשאים לשתי קבוצות עיקריות לפי דרך פעולתם:
נשאים בהובלה פעילה מתחלקים גם הם לשתי קבוצות:
מחיר האנרכיה
מחיר האנרכיה הוא מונח מתורת המשחקים, המתאר את השוני בתועלת המקסימלית החברתית ואת התועלת של נקודת שיווי משקל במשחק נתון.
בדרך כלל האופיטמום החברתי לא מושג משום שכל שחקן מעוניין לשפר את תועלתו האישית.
מחיר האנרכיה הוא מדד, המציין את ההבדל בין רווח בגישה אנוכית של כל שחקן לבין רווח המושג בגישה, המתחשבת באופטימום החברתי. מחיר האנרכיה מוגדר כיחס בין הרווח החברתי האופטימלי לבין שיווי משקל נאש הגרוע ביותר. במילים אחרות, עבור כל שיווי משקל נאש זהו היחס בין התועלת החברתית המקסימלית שניתן להשיג לבין התועלת החברתית הגרועה ביותר שניתן להשיג.