לאחר השהייה בבטאוויה, שם קוק פעמיו דרום-מערבה, אל עבר כף התקווה הטובה. לאחר שהקיף אותה, עצר באי סנט הלנה שבאוקיינוס האטלנטי. ב-10 ביולי 1771 הבחין ניקולס "ניק" יאנג, הנער שהבחין ראשון בחופי ניו זילנד, בחצי האי ליזארד הנקודה הדרומית ביותר בקורנוול ובאי הבריטי כולו. האנדוור הפליגה אל תוך התעלה האנגלית ובשעה 6 בבוקר ב-12 ביולי עברה על פני מצוקי אבן הגיר ביצ'י הד . אחר הצהריים של אותו היום עגנה האנדוור בדאונס הסמוכה לעיירה דיל שבמחוז קנט. חזרתה הייתה בלתי צפויה, שכן עיתונים וכתבי עת דיווחו זה מכבר על חששותיהם שהאנדוור אבדה בים או שמא הושמדה בקרב כנגד הצרפתים.
בעקבות המסע.
מניעת צפדינה.
עד לסיום ההפלגה בחופי ניו סאות' ויילס, לא איבד קוק ולו אדם אחד למחלת הצפדינה, הישג ראשון מסוגו בהפלגות למרחקים גדולים. צפדינה מתפתחת בגלל פגיעה בייצור הקולגן. ויטמין C, אשר מצוי בשפע בפירות ובירקות, אך לא בבשר או בדגים, הוא מרכיב חשוב בייצור תקין של הקולגן. בתקופה ההיא היה ידוע, שתזונה דלה בפירות ובירקות גורמת לצפדינה, אבל לא שחסך בוויטמין C הוא האחראי למחלה. נאמן למדיניות הצי המלכותי שראתה אור בשנת 1747, שכנע קוק את אנשיו לאכול מזונות כגון פירות הדר וכרוב כבוש.
יורדי הים נודעו לשמצה בימים ההם בהתנגדותם לחידושים, ובראשית הדברים סירבו לאכול את הכרוב הכבוש. קוק נקט ב"שיטה שמעולם לא נכשלתי בה עם ימאים", לדבריו. הוא פקד להגיש את הכרוב הכבוש לו ולקצינים, והותיר לצוות את אפשרות הבחירה, כרצונם. בתוך שבוע, המלחים, שראו את החשיבות שהבכירים מייחסים למזון זה, החלו לדרוש אותו לעצמם במידה כזו שהיה הכרח לקבוע מנות קצובות. במקרים אחרים, מכל מקום, נאלץ קוק להסתייע גם בהטלת משמעת כמסורת הצי. "הענשתי את הנרי סטיבנס, ימאי, ואת תומאס דאנסטר, מלח בצי, בשתים-עשרה הצלפות האחד עקב סירוב לאכול את מנת בשר הבקר הטרי שהוקצבה להם."
במהלך המסע קוק עודד דיאטה רחבה ככל שהתירו הנסיבות והורה לאסוף כל ירק שניתן היה למצוא על החופים. כל אנשי הספינה אכלו את אותו מזון וקוק הקפיד לחלק באופן שוויוני כל מה שניתן לחלוקה (ואף המליץ על נוהל זה לכל מפקד ספינה - ראו רשומת יומן מה-4 באוגוסט 1770).
שני מקרי צפדינה אירעו בכל זאת על הסיפון, שטופלו ולא הובילו לאובדן חיי אדם - האסטרונום צ'ארלס גרין והנווט בן טהיטי טופאיה לקו בה. קוק יכול היה לרשום בגאווה ביומנו עם הגיעם אל בטאוויה, ש"אין ולו אדם אחד ברשימת החולים" (רשומת יומן מה-15 באוקטובר 1770). זאת בניגוד למסעות ימיים רבים אחרים, שהגיעו אל נמל זה ורבים מאנשי הצוות על סיפונם חולים.
הצלחתו של קוק במניעת צפדינה המשיכה גם במסעו השני. כששב לבריטניה לאחריו הוענקה לו על פועלו בתחום זה מדליית קופלי לשנת 1776.
פרסום היומנים.
יומניו של קוק, יחד עם אלה של בנקס, נמסרו לאדמירליות לשם פרסום עם חזרתו. ג'ון מונטגיו, הרוזן הרביעי מסנדוויץ' שכר תמורת 6,000 ליש"ט את שירותיו של ג'ון הוקסוורת' , מבקר ספרות, מסאי ועורך כתב העת לגברים The Gentleman's Magazine למטרת הוצאה לאור של דין וחשבון מקיף של חקר האוקיינוס השקט: לא רק מסעותיו של קוק אלא גם אלה של סמיואל ווליס , ג'ון ביירון ופיליפ קרטרט . בכרך הראשון הציג הוקסוורת' את דיווחיהם של שלושת מגלי ארצות אלו ובכרך השני והשלישי מיזג בין יומניהם של רב החובל קוק ושל ג'וזף בנקס והוסיף כמה מהגיגיו הוא. לבסוף הוציא תחת ידיו סיפור בגוף ראשון, שהוצג כדבריו של קוק. לספר ניתנה הכותרת הארוכה:
"תיאור המסעות שיצאו בפקודת הוד מלכותו הנוכחי לשם תגליות בחצי הכדור הדרומי ובוצעו בזה אחר זה על ידי קומודור ביירון, קפטן ווליס, קפטן קרטרט וקפטן קוק, בדולפין, בסוולואו ובאנדוור: מסתמך על היומנים שניהלו כמה מפקדים, ועל המסמכים של ג'וזף בנקס; מאת ד"ר ג'ון הוקסוורת'. בשלושה כרכים. מאויר בתחריטים ובמבחר גדול של תרשימים ומפות המתייחסים לארצות שאך זה נתגלו, או שנודעו קודם אך לא בשלמותן"
או בגרסת המקור באנגלית:
AN ACCOUNT OF THE VOYAGES undertaken by Order of His Present Majesty for making Discoveries in the Southern Hemisphere, and successively performed by Commodore Byron, Captain Wallis, Captain Carteret and Captain Cook, in the Dolphin, the Swallow and the Endeavour: Drawn up from the Journals which were kept by the several Commanders, and from the Papers of Joseph Banks, Esq.; by John Hawkesworth, LL.D. In three volumes. Illustrated with Cuts, and a great Variety of Charts and Maps relative to Countries now first discovered, or hitherto but imperfectly known
הספר הוצא למכירה ב-9 ביוני 1773. הביקורות כלפי הספר בעיתונות היו צוננות מאוד. המבקרים קבלו, שאין לקורא כל דרך לדעת איזה חלק מן הטקסט הוא של קוק, איזה של בנקס ואיזה של הוקסוורת'. מבקרים אחרים ראו את התיאורים של המפגשים המיניים של הימאים עם בנות טהיטי כפוגעניים.
קוק חזר לים עוד לפני פרסום הספר, אך לאחר מכן היה מוטרד מכמה מן ההגיגים שהוקסוורת' ייחס לו. הוא גמר אומר להוציא בעצמו את יומניו בעתיד.
שחזורים מודרניים של המסע.
בשנת 1970 צילם הביולוג והצוללן האוסטרי הנס האס תוכנית טלוויזיה תיעודית בשם "המסע שלנו עם ג'יימס קוק" (המקור בגרמנית: Unsere Reise mit James Cook), בו הוא משחזר את צעדיו של קוק בשונית המחסום הגדולה בעזרת יומנו. כחלק מהמסע האס ביצע צלילות במספר מוקדים.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-21, יצרו ה-BBC סדרה תיעודית בשם The Ship ("הספינה"), בה שיחזרו מקטע מן המסע. אחד ההיסטוריונים שהשתתף בצילומים, אלכסנדר קוק (Alexander Cook, איננו צאצא של רב החובל), פרסם מאמר בשנת 2004 על חוויותיו מהמסע.
אבולוציה מסתעפת
חניתה בן ז'נו
חניתה בן ז'נו (ילידת 1938) לימדה במסגרות שונות והעמידה דורות של תלמידי אמנות שמלווים אותה עד היום כיוצרת בדרכה האמנותית. חניתה היא אמנית רב-תחומית, שאינה משויכת לאסכולה זו או אחרת באמנות הישראלית. היא עובדת בשפה אישית ומקורית ומבין הראשונות בארץ שיצרה אמנות פמיניסטית במוצהר, במבחר אמצעים וחומרים לא מקובלים - שבחלקם מזוהים עם עמלנות נשית סיזיפית. בעבודותיה, שהן בגדר דיאלוג מתמשך בין האישי והפרטי לבין החברתי והציבורי, היא שואבת מהאוטוביוגרפיה שלה ומעובדת היותה אישה, ומתייחסת בדרכה הייחודית לעובדה שגדלה בצלו של אביה, אהרון בירנפלד, מראשוני הצלמים של תל אביב. במהלך השנים פיתחה שפה אמנותית ייחודית, שמקורה בחיפוש ובאיתור דימויים הלקוחים מחייה בבית הוריה, מהמדיום של הצילום ומתחושותיה ותובנותיה כאישה. במסגרת התעסקותה זו ליקטה דימויים וצילומים נשכחים, והפגישה את הצילום הדוקומנטרי של אביה עם ציוריה שלה, ובכך יצרה מתח בין דורי, בין עבר להווה, בין חזון למציאות ובין הטכניקות השונות לבין עצמן.
ביוגרפיה.
חניתה בירנפלד נולדה בתל אביב ב-1 באוגוסט 1938. אמה, זהבה לבית רובינשטיין, נצר למשפחת רבנים ידועה בפולין, הגיעה לארץ בתחילת שנות השלושים במאה הקודמת ביחד עם אחיה פרופסור אברהם רובינשטיין, שלמד באוניברסיטה העברית בירושלים. השניים היו היחידים מהמשפחה שניצלו מהשואה ועלו לארץ. אביה, אהרון בירנפלד הגיע לבדו מפולין בסוף שנות העשרים של המאה הקודמת. חלומו היה להיות צלם, והוא עבד בסלילת כבישים ובבניה (תוך כך אף חלה במלריה), והציב לעצמו למטרה לחסוך כסף לקניית מצלמה. בירנפלד היה אוטודידקט בתחום הצילום, והתמסר לצילום דוקומנטרי בכל נפשו ומאודו.
כילדה וכנערה נדרש מחניתה לעזור על יד אביה לטפל בצילומים בסטודיו שלו - לשטוף, לייבש, לרטש, למיין ועוד. היא שנאה את העבודה התובענית שדרשה שעות רבות מזמנה, ואף פעם לא התעכבה להתבונן באמת בדמויות המצולמות ולא הייתה מודעת לזהות המצולמים, אך כשהחלה להשתמש בצילומיו של אביה בציוריה, שמה לב לעובדה שרוב המצולמים הם אנשים פוליטיים בעלי השפעה, ומרביתם גברים. פה ושם הבליחה דמותה של פוליטיקאית, אך לרוב הייתה זו "אשתו של". אלה כנראה הסיבות לסלידתה מצילום באופן כללי, ולעובדה שאינה מצלמת ולרוב גם מסרבת להצטלם.
חניתה לא ציירה בילדותה, אלא כתבה סיפורים וניגנה בכינור. הוריה עודדו את כישרונותיה המוזיקליים, ואף על פי שהוצעו לה מלגות ללימודי שירה אופראית, היא ויתרה על כך בשל אופייה הביישני כילדה. בגיל 15 החלה את לימודיה בסמינר ע"ש דוד ילין בבית הכרם בירושלים. המורה לציור שלה שם היה הצייר יונה מך, שגילה בה כישרון והדריך אותה באופן אישי. אחרי שירותה הצבאי למדה בבית הספר לציור בבת ים, שם פגשה במורה לציור אריה רגושילסקי שעודד אותה להמשיך את לימודיה אצלו גם בבית הספר הגבוה לציור בתל אביב. לאחר שלוש שנות לימוד שם, עברה ללמוד במכון אבני וסיימה את לימודיה בו ב-1969. עם מוריה נמנו יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטמצקי, אבשלום עוקשי, יעקב וכסלר וטוביה בארי. במהלך לימודיה במכון אבני זכתה למלגת לימודים מקרן התרבות אמריקה-ישראל.