בראשית המערכה הצליחו הסרבים להעמיד כוח לוחם שמנה 250,000 חיילים בפיקודו של המרשל רדומיר פוטניק. ב-28 ביולי פלש הצבא האוסטרו-הונגרי לסרביה בכוח של שלוש ארמיות תחת פיקודו של אוסקר פוטיורק. עם כניסת הרוסים למלחמה יומיים לאחר מכן עברה ארמייה אוסטרו-הונגרית אחת לחזית המזרחית והותירה כוח של 270,000 חיילים אוסטרו-הונגרים מול 180,000 סרבים. על אף יתרונם המספרי ואיכות ציודם, לא הצליחו האוסטרו-הונגרים להביס את הסרבים ואיבדו כ-40,000 חיילים, בשלושת ניסיונות ההתקפה בסוף יולי וראשית אוגוסט, בראשית ספטמבר, ובנובמבר - דצמבר. הצלחתם היחסית של הסרבים נבעה גם מכך שהרוסים בעלי בריתם העבירו להם ערב המלחמה את תוכנית הפלישה האוסטרו-הונגרית, שהועברה אליהם באמצעות המרגל קולונל אלפרד רדל. ב-2 בדצמבר כבשו האוסטרו-הונגרים את בלגרד. בנקודה זו הצליחו צרפת ויוון להחיש לסרבים סיוע בתחמושת, בעיקר פגזי ארטילריה וב-15 בדצמבר שוחררה בלגרד על ידי הכוחות הסרביים. הניצחון הוביל תנופה במסגרתה הובסו האוסטרו-הונגרים בקרב קולובארה ונסוגו מסרביה.
עד סוף השלב הראשון בדצמבר 1914, לאחר שהאוסטרו-הונגרים גורשו אל מעבר לגבול, עמדה מצבת כוח האדם של הצבא הסרבי על 420,000 חיילים בעוד האוסטרו-הונגרים תגברו את הכוחות לסדר גודל של 450,000 חיילים.
מלבד האיבה הלאומית שחשו האוסטרו-הונגרים כלפי הסרבים ורצונם בנקמה על מות הארכידוכס, מעצמות המרכז נזקקו לשטחה של סרביה לצורך העברת אספקה יבשתית בין גרמניה לאימפריה העות'מאנית.
סרביה לא הצליחה לשקם את צבאה ולגייס כוחות נוספים וצבאה עמד ב-1915 על כ-225,000 חיילים. הסיוע שהגיע מצרפת ובריטניה היה דל ומאוחר.
בראשית אוקטובר 1915 שכנעו הגרמנים את פון הצנדורף לנסות לכבוש את סרביה פעם נוספת. ב-7 באוקטובר חצו כוחות אוסטרו-הונגרים וגרמניים את הנהרות סאווה ודרינה וב-9 באוקטובר נפלה בלגרד. ב-14 באוקטובר הכריזה בולגריה מלחמה על סרביה, אשר, עקב מלחמת הבלקן השנייה (1913), הגדירה אותה כ"אויבתה הטבעית" ותבעה תביעות טריטוריאליות בשטחה. כוחות בולגריה חדרו לסרביה בשני ראשים וכבשו את הערים ניש וסקופיה.
המרשל פוטניק הכריז על נסיגה כללית של הכוחות הלוחמים, שנסוגו דרך מונטנגרו לדורס שבאלבניה. הנסיגה התנהלה במזג אוויר חורפי, ללא מזון או ציוד מספק וכאשר לחיילים מצטרפים אלפי אזרחים חסרי-כל וכן פטר הראשון, מלך סרביה, בני ביתו וממשלתו. נוסף לתקיפות מצד האויב סבלו הנסוגים מרעב ומחלות. בסופו של דבר הגיעו לחופי אלבניה כ-155,000 איש. נוסף לכ-90,000 הרוגים במהלך הקרבות עוד כ-100,000 קרבנות נפלו במהלך הנסיגה הקשה דרך ההרים האלבניים.
הכוחות הסרבים הלוחמים חולצו במבצע ימי, בסיוע מדינות ההסכמה, ורוב הכוח הכשיר ללחימה פונה לאי קורפו.
הסרבים בחזית המקדונית.
לאי קורפו הגיעו כ-125,000 סרבים במצב גופני ולוגיסטי ירוד, כשהם אינם מאומנים ואינם מצוידים ומאורגנים. לאחר ניוד הסרבים לחזית המקדונית, נפלה עיקר מטלת השיקום על הגיס הצרפתי בחזית, אשר מפקדיו פעלו לציודו, אימונו וארגונו מחדש של הצבא הסרבי. בין אפריל ליוני 1916 הצליחו הסרבים לארגן מחדש 118,000 חיילים, בשתי ארמיות רגלים ואוגדת פרשים אחת, אליהם הצטרפו בראשית 1917 28,000 מתנדבים סרבים שאורגנו בשתי אוגדות. ב-17 ביולי 1917 חזר הצבא הסרבי להיות כוח לוחם ומילא תפקיד משמעותי במאמץ מדינות ההסכמה להכרעת החזית. בספטמבר 1918 השתתף הצבא הסרבי בפיקודו של ז'יוויין מישיץ' במתקפת הווארדאר שהכריעה את המערכה. הסרבים אורגנו בשתי ארמיות, הארמייה הראשונה בפיקודו של פטר בויוביץ' והארמייה השנייה בפיקודו של סטפה סטפנוביץ'.
המשטר הצבאי בסרביה.
בינואר 1916 הפעיל הצבא האוסטרו-הונגרי משטר צבאי בכל שטחה של סרביה ושל מונטנגרו. אדולף פון רמן צו בארנספלד מונה לתפקיד המושל הצבאי של המדינה מטעם מעצמות המרכז. האוסטרו-הונגרים הציבו בסרביה כוחות ז'נדרמריה בלבד לצורכי שיטור פנים והסתמכו על הכוחות הבולגריים והגרמניים לצורך הגנת גבולות המדינה.
כוחות הכיבוש הפעילו יד קשה ואכזרית על האזרחים הסרבים. לפי ההערכות, כ-650,000 אזרחים מצאו את מותם ברעב, במגפת טיפוס הבהרות ובהתקלויות אלימות עם שלטונות הכיבוש.
תוצאות המלחמה.
תוצאות המלחמה עבור סרביה היו הרסניות. הממלכה איבדה 1.1 מיליון איש מתוך אוכלוסייה בת 4.6 מיליון איש לפני המלחמה. 275,000 הרוגים נהרגו כחיילים בצבא, כ-175,000 מתו כחיילים ברעב ובמגפות והשאר אזרחים.
ממשלת סרביה גלתה למקדוניה. במהלך תקופת הממשלה הגולה חל שינוי משמעותי בשיווי המשקל של הכוחות הפוליטיים, כאשר המיליטנט הפאן-סרבי קולונל דרגוטין דימטרייביץ' ("אפיס") (מנהיג ההפיכה ב־1903, וראש ארגון "היד השחורה" שהואשם בקשר לרצח בסרייבו) נשפט והוצא להורג ביוני 1917 בשל האשמות שקשר כנגד הממשלה המלכותית. החוגים הצבאיים מעתה נשלטו בידי הפלג המלוכני, ה"יד הלבנה" של הגנרל פטר ז'יבקוביץ', שהיה לאחר מכן ראש הממשלה (1929-1932).
בספטמבר 1918 תקפו כוחות מדינות ההסכמה את קווי מעצמות המרכז בחזית המקדונית והצליחו להבקיע אותם. ממלכת בולגריה נאלצה להיכנע והשטחים הכבושים הוחזרו לסרבים. ב־25 בנובמבר אספת העמים של וויבודינה הצביעה בעד הצטרפות לסרביה. ב־29 בנובמבר הצביעה האספה הלאומית של מונטנגרו בעד הצטרפות לסרביה, ויומיים לאחר מכן אספה של מנהיגים מהאזורים הסלאביים בדרום אוסטרו-הונגריה הצביעו גם הם להצטרף למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, ממנה צמחה ב-1 בדצמבר 1918 ממלכת יוגוסלביה.
סרביה, או יורשתה ממלכת יוגוסלביה, לא קיבלו ייצוג בועידת השלום בפריז. עם זאת, חוזה ניי שנחתם עם בולגריה והסדיר את כניעתה ב-27 בנובמבר 1919 העביר שטחים מבולגריה ליוגוסלביה, במסגרת תיקוני גבול.
קלארי סרווש
סבסטיאן סטן
סבסטיאן סטן (ברומנית: Sebastian Stan; נולד ב-13 באוגוסט 1982) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי-רומני. מוכר בעיקר בזכות גילום התפקיד ג'יימס "באקי" בארנס בתוך היקום הקולנועי של מארוול, תפקיד הכובען המטורף בסדרת הטלוויזיה "עד עצם היום הזה", בתפקיד קרטר בייזן בסדרת הטלוויזיה המצליחה "אחת שיודעת"
ובתפקיד ״טומי לי״ במיני סדרה דרמה ביוגרפית אמריקאית ״פאם וטומי״. קיבל מועמדות לפרס אמי 2022 לשחקן הראשי הטוב ביותר במיני סדרה ״פאם וטומי״.
ביוגרפיה.
סטן נולד בקונסטנצה שברומניה, למשפחה נוצרית-אורתודוקסית-רומנית. הוריו התגרשו כשהיה בן שנתיים. כשהיה בן שמונה עברו סטן ואמו, ג'ורג'טה אורלוסבקי, לוינה, אוסטריה, בעקבות ההמהפכה הרומנית, שם הועסקה כפסנתרנית. ארבע שנים לאחר מכן, הם עברו למחוז רוקלנד, ניו יורק, לאחר שאמו נישאה בשנית למנהל בית ספר בארצות הברית. סיפר בעבר כי תקופת המעבר לארצות הברית הייתה קשה עבורו בשל בריונות שחווה וכי המשחק והתיאטרון היוו מפלט עבורו. הוא בן הסנדקות של המיליארדרית האמריקאית-רומנייה, אנסטסיה סוארה .
הוא למד בתואר ראשון באמנויות באוניברסיטת ראטגרס, מה שנתן לו את ההזדמנות לבלות שנה בחו"ל בלימודי משחק בתיאטרון הגלוב בלונדון, אנגליה. הוא סיים את לימודיו בראטגרס ב-2005. סטן הפך לאזרח ארצות הברית ב-2002.
קריירה.
בשנת 1994, בגיל 12, שיחק בתפקיד קטן בסרט האוסטרי "71 פרגמנטים מכרונולוגיה מקרית" של הבמאי מיכאל הנקה.
בשנת 2003, הופיע לראשונה בטלוויזיה כאשר התארח בפרק בסדרה "חוק וסדר". ב-2004 שיחק בקומדיה "החתונה של טוני וטינה", בכיכובם של מילה קוניס ואדריאן גרנייה, סרט המבוסס על המחזה באותו שם משנת 1985.
בשנת 2007 החל לשחק את דמותו של קרטר בסדרה "אחת שיודעת". ב-2008, הוא שיחק בסרט "רייצ'ל מתחתנת" בכיכובה של אן האת'וויי.
בשנת 2010 שיחק בדרמת המתח של דארן ארונופסקי "ברבור שחור", בכיכובה של נטלי פורטמן ובקומדיה "מכונת זמן בג'קוזי" בכיכובו של ג'ון קיוזאק שגם לקח חלק בהפקת הסרט.
בשנת 2011 שיחק את הכובען המטורף, ג'פרסון, בסדרה עד עצם היום הזה.
החל משנת 2011 משחק ביקום הקולנועי של מארוול, הופעתו הראשונה הייתה בסרט "קפטן אמריקה" בתפקיד חברו הטוב של קפטן אמריקה, ג'יימס ביוקאנן "באקי" בארנס.
בשנת 2012 שיחק בתפקיד ראשי בסרט האימה "ההתגלות" ("The Apparition") בתפקיד בן, תלמיד קולג' שעושה ניסוי בטכנולוגיה מודרנית על מנת לתקשר עם רוחות רפאים יחד עם שלושה מחבריו, ולפתע יצור לא מהעולם הזה תוקף אותם. שנים לאחר מכן, בן כבר בוגר ונשוי לקלי (אשלי גרין), והיצור הזה חוזר לחייהם ולא רוצה לוותר להם.
בשנת 2014 חזר לשחק בסרט ", לאחר מכן הופיע ב-2016 בסרט ", וחזר להופעות קצרות בסרטים "הפנתר השחור", " ו".
בשנת 2015 השתתף בסרט "ריקי והפלאש" לצד מריל סטריפ, בסרט "מדליית הארד" ובסרט "להציל את מארק וואטני" לצד מאט דיימון.
בשנת 2017 שיחק בקומדיה "לוגאן לאקי" של הבמאי סטיבן סודרברג לצידו של צ'נינג טייטום, ובסרט הדרמה הביוגרפי "אני, טוניה" בתפקיד ג'ף גילולי, בעלה המתעלל של המחליקה האומנותית טוניה הארדינג, תפקיד זה זיכה אותו בשבחים רבים ממבקרים, לצידן של מרגו רובי ואליסון ג'ני.
בשנת 2021 חזר לתפקיד כג'יימס "באקי" ברנס וכיכב לצד אנתוני מאקי במיני-סדרה "הפלקון וחייל החורף" שעלתה בשירות הסטרימינג דיסני+.