אסטרטגיות דומות אפשריות גם באמצעות חי"ר מאומן היטב. נפוליאון השתמש בתנועות מקדימות של פרשים וחיל רגלים מהיר, כדי להעסיק את האויב עוד לפני שהספיק להתארגן, לאגף אותו ולפרוס בזריזות כוחות חסימה למניעת תגבורת ולהשמיד את הכוחות המכותרים. כל הפעילויות הללו חייבו תנועה מהירה יותר מזו של האויב וזמני תגובה קצרים יותר. הדבר איפשר לכוחותיו לתקוף היכן ומתי שרצה, מה שאיפשר ריכוז כוח, בשילוב עם יתרון השטח. נפוליאון גם ארגן את כוחותיו במה שידוע כיום כ"קבוצות קרב" של תצורות נשק משולבות כדי לאפשר זמן תגובה מהיר. הצלחתו של נפוליאון וכוחה של לוחמת התמרון הביאו את קארל פון קלוזביץ להערכה מחודשת בדוקטרינה של פרוסיה והדבר בא לידי ביטוי במלחמת צרפת-פרוסיה בה הובסה צרפת.
באמצע המאה ה־19 הוצגו טכנולוגיות חדשות בתחומי המיכון (מנועי בנזין וקיטור) התחבורה (המכונית והרכבת) והתקשורת (רדיו וטלגרף). אלה הביאו לשיפורים משמעותיים בתחום הלוגיסטי ובשליטה בכוחות. רכבות שריון מונעות בקיטור היו בין רכבי הלחימה המשוריינים הראשונים שהעסיקו הצבאות.
במלחמת צרפת-פרוסיה, הכין המצביא הפרוסי מולטקה תוכנית שהתבססה על תנועה מהירה, עקיפת נקודות החוזק הצרפתיות והעסקתן ב"קסלשלכט" או "קרב קדירה", בעוד ששארית הצבא יתקדם ללא התנגדות וישתלט על יעדים חיוניים. תוכנית הגיוס המהיר שהכין איפשרה לפלוש ולתקוף כוחות שדה צרפתיים עוד לפני שהצבא הצרפתי יוכל להגיב באופן מלא. בשנת 1870 כוחות פרוסים הצליחו להקיף ולהביס את הכוחות הצרפתיים, לכדו את נפוליאון השלישי והצרו על פריז. תוכניות הקרב הגרמניות למלחמת העולם הראשונה היו דומות. הם ניסו לחזור על "מכת הנוק-אאוט" נגד צבאות צרפת בתוכנית שלייפן. עם זאת, הטכנולוגיה התפתחה באופן משמעותי בארבעת העשורים הקודמים; המקלע והתותחים החזקים יותר הביאו למאזן כוחות לטובת הצד המגן. הגנרל הרוסי אלכסיי ברוסילוב השתמש בטקטיקות דומות בשנת 1916 בחזית המזרחית במהלך מתקפת ברוסילוב.
טכנולוגיה מתקדמת, כמו פיתוח הטנק ונושאי גייסות משוריינים, הובילה לעניין מוגבר במושגי לוחמת התמרון ובתפקידה בשדות הקרב המודרניים. הכנסת הטנקים, בסדרת מבצעים שהצליחו יותר ויותר, הצביעה על דרך היציאה מין המבוי הסתום של לוחמת שחיקה ולוחמת תעלות שאיפינה את מלחמת העולם הראשונה. בתקופה שבין מלחמות העולם פיתחו הבריטים רעיונות למלחמה ממוכנת לחלוטין. פולר, שהגה את תוכנית 1919, ולידל הארט הציעו להשתמש בטנקים כדי לפרוץ את הקווים ואז לזרוע הרס בקווי האספקה והתקשורת הגרמניים, אך הצבא הבריטי לא הצליח לאמץ את גישתם במלואה. הגרמנים בחנו את משנתם ושינו את גישתם, הרחיבו את טקטיקות ההסתננות והגבירו אותה באמצעות תחבורה מוטורית. היינץ גודריאן היה תומך מוביל בלוחמת שריון. הצבא הגרמני הדגיש כמה אלמנטים מרכזיים: טנקים רב-תכליתיים בשילוב חי"ר וארטילריה ניידת, תמיכה אווירית צמודה, תנועה מהירה וריכוז כוחות, ויוזמה מקומית עצמאית תוקפנית. אסטרטגיה זו קיבלה ביטוי במלחמת הבזק של הוורמכט ב. ישנם קווי דמיון בין הבליצקריג לתפיסה הסובייטית "קרב עומק" שהם השתמשו בה במידה רבה בחזית המזרחית ובמהלך שנת 1944 והצליחו לסלק את גרמניה משיטחם. הסובייטים המשיכו להשתמש בתפיסה זו גם במהלך המלחמה הקרה. המושג פותח בברית המועצות בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 ושולב בדוקטרינת הצבא האדום על ידי המרשל מיכאיל טוחצ'בסקי. הדבר הוביל להקמתן של קבוצות ממוכנות במהלך מלחמת העולם השנייה וקבוצות תמרון מבצעיות במהלך המלחמה הקרה.
התמרון בלוחמה אסימטרית.
דרישה מרכזית להצלחה בלוחמת תמרון היא מודיעין מדויק ועדכני על הימצאותן של יחידות הפיקוד, התמיכה והיחידות הלוחמות של האויב. במבצעים שהמודיעין שלהם לא מדויק, לא זמין או לא אמין, גם יישום מוצלח של אסטרטגיות המבוססות על לוחמת תמרון עלול להפוך לבעייתי. כשמתמודדים עם יריב שגם הוא מתמרן ומסוגל לפרוס מחדש כוחות מפתח במהירות ובחשאיות, לוחמת תמרון הופכת למאתגרת יותר. במלחמת לבנון בשנת 2006, למרות כוח האש העצום ועליונות אווירית מוחלטת, צה"ל לא הצליח להכות מכה מכרעת במבנה הפיקוד של חזבאללה או לצמצם את יכולת הפעולה האפקטיבית שלו. אף שגרם לה נזק כבד, ישראל לא הצליחה לאתר ולהשמיד את מערכי הטילים המדוללים של חזבאללה או לנטרל מרכזי פיקוד מרכזיים. גם ההתקוממות בעיראק לאחר פלישת ארצות הברית בשנת 2003, ונמשכה לאורך כל מלחמת עיראק שלאחר מכן עד 2011, מוכיחה גם כי ניצחון צבאי על כוחותיו הסדירים של היריב אינו מתורגם אוטומטית לניצחון מדיני. כמה תאורטיקנים צבאיים בני זמננו כמו ויליאם לינד (William Lind) ותומאס האמס (Thomas X. Hammes) מציעים להתגבר על חסרונות התמרון בלוחמה אסימטרית (מה שהם מכנים לוחמה מהדור הרביעי או 4GW) לא רק על ידי התאמת מבנה הצבא וציודו אלא גם את "נפשו".
מוז'ן מארנו
מוז'ן מארנו (באנגלית: Mozhan Marnò; נולדה ב-3 במאי 1980) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, אשר ידועה בעיקר בשל תפקידה בתור סוראיה בסרט "סקילתה של סוראיה M" ובזכות הופעתה בתור סאמאר נוואבי בסדרה "הרשימה השחורה" ברשת NBC; מארנו ידועה גם תודות לפעילותה למען זכויות נשים ברחבי העולם בכלל, ובאיראן בפרט.
חייה האישיים.
מארנו נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, לזוג הורים ילידי איראן שהכירו בקליפורניה. היא התחנכה באקדמיית פיליפס, אנדובר, מסצ'וסטס. היא בוגרת תואר ראשון בספרות השוואתית צרפתית וגרמנית במכללת ברנרד לאמנויות באוניברסיטת קולומביה ולאחר מכן למדה לתואר שני במשחק מבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל.
כיום היא מתגוררת בברוקלין, ניו יורק. לאחר השתתפותה בסרט "סקילתה של סוראיה M" החליטה להצטרף למסע הסברה למען זכויות נשים ברחבי העולם.
קריירה.
בשנת 2009 כיכבה בסרט הדרמה "סקילתה של סוראיה M" בתור סוראיה, אישה אשר בעלה מאשים אותה האשמת שווא בניאוף, דבר המביא להוצאתה להורג. הסרט, מבוסס על ספרו של העיתונאי הצרפתי ממוצא איראני פריידון סאהבג'אם, ומגולל את סיפורה האמיתי של סוראיה מנוצ'הרי ,
בשנים 2014–2015 התפרסמה בשל תפקידיה בסדרה הדרמה הפוליטית של נטפליקס "בית הקלפים" בתור העיתונאית איילה סייאד. בנוסף, השתתפה מארנו במספר סרטים ידועים, כמו הטרילוגיה "בגידה" בתפקיד ליילה ובסרט "מלחמתו של צ'ארלי וילסון", בהשתתפות אנסמבל שחקנים הכולל את ג'וליה רוברטס ואמילי בלאנט.
החל משנת 2014 משתתפת בסדרת הדרמת-פשע של ג'ון בוקנקאמפ "הרשימה השחורה" ברשת NBC, בתור סמאר נוואבי, סוכנת מוסד. בנוסף לכך, השתתפה כשחקנית קול במשחק הווידאו פופולרי "".
כנסיית פאולוס הקדוש (דמשק)
כנסיית פאולוס הקדוש (בערבית: كنيسة القديس بولس الرسول) היא כנסייה קתולית של משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית, השוכנת בדמשק שבסוריה. הכנסייה מנציחה את המקום בו לפי המסורת נגלה ישו בפני פאולוס הקדוש (שאול הטרסי).
האירוע.
לפי מעשי השליחים נמנה פאולוס הקדוש עם גדול שונאי הנוצרים הראשונים, ואף נכח בסקילת סטפנוס הקדוש. הדברים השתנו כאשר ישו נגלה לפני פאולוס בהיותו בדרכו לדמשק, ובעקבות החיזיון הוא נטבל לנצרות:
זיהוי האתר.
בשנת 570 זיהה הנוסע אנטונינוס מפיאצ'נצה את מקום ההתגלות במרחק של שני מיל מדמשק. באתר ניצבו כנסייה ומנזר שהוקדשו לפאולוס. נוסע אחד, אנטוניוס מקרמונה בן המאה ה-14, דיווח על אתר במרחק של מיל בודד מהעיר, ולבסוף התגבשה המסורת באתר בו שוכנת הכנסייה כיום, המרוחק כ-800 מטרים מדרום לבאב שארקי, השער הדרום-מזרחי בחומת העיר העתיקה של דמשק. מתחת לסלע באתר, שוכנת מערה שאליה מובילות 11 מדרגות, ואשר נחפרה לפי המסורת מתחת לקטע מדרך המלך שהוליכה מעבר הירדן אל דמשק, במקום בו ארעה ההתגלות.
הכנסיות באתר.
בסוף המאה ה-19 רכשו נזירים פרנציסקנים ממשמורת ארץ הקודש את השטח ועשו בו שימוש כבית קברות. בשנת 1925 הוקמה באתר קפלה והיא נהרסה בשנת 1967 כדי להקים את מבנה הכנסייה הנוכחי. הכנסייה החדשה עוצבה בצורת אוהל, לפי בקשתו המפורשת של האפיפיור פאולוס השישי, כדי להנציח את המפגש וההתקרבות בין העדות הנוצריות השונות בשנות ה-60 של המאה ה-20. הכנסייה נחנכה ב-23 ביוני 1971 והופקדה בידיה של משמורת ארץ הקודש. על דלת הכנסייה מונצח מפגשם ההיסטורי של האפיפיור פאולוס השישי ופטריארך קונסטנטינופול אתינגורס, אשר נועדו בעת ביקורו של האפיפיור בירושלים, ב-5 בינואר 1964. בחלונות הכנסייה שולבו ויטראז'ים המתארים שלוש סצינות משהותו של פאולוס בדמשק, וויטראז' המתאר את ניצחון ישו על המוות, ומתקשר לחזיון ההתגלות. לצד הכנסייה הוקמו אכסניה (קאזה נובה), אולם מפגשים, מרפאה ומרכז למתנצרים.
ריוויו
ריביו
הלל זלאטופולסקי
וולפגנג גנטנר
וולפגנג גנטנר (בגרמנית Wolfgang Gentner; ), היה מדען גרמני שפעל בין השנים 1936-1945, תחת המשטר הנאצי. הוא השתתף בבניית הציקלוטרון שבו נעשה שימוש בפרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית. לאחר המלחמה היה גנטנר פרופסור באוניברסיטת פרייברג, מנהל המחלקה שעסקה בציקלוטרונים ב-CERN, הארגון האירופי למחקר גרעיני, מנהל מכון מקס פלאנק לפיזיקה גרעינית בהיידלברג, מנהל המחלקה הפיזיקו-כימית הטכנית באגודת מקס פלאנק ונשיא הוועדה למדיניות מדעית ב-CERN. גנטנר היה עמית כבוד במכון ויצמן וחבר בחבר הנאמנים (Board of Governors) במכון.
פעילותו בשירות הנאצים.