יצחק גוריון נולד בלומזה שבפולין, בנם של מישה בת ניסן נורינסקה ויעקב לבקוביץ. למד ב"חדר" ובישיבות רדזמין וגור. היה חבר בוועדה המארגנת של ארגון "החלוץ". עלה לארץ ישראל באלול תרע"ג 1913 כחלוץ. והיה שומר במושבות הגליל וברחובות. אחרי מלחמת העולם הראשונה, היה פעיל במפלגת אחדות העבודה ובהסתדרות הכללית. כמו כן, היה חבר "ועד קהילת יפו-תל אביב", בשנים 1925–1927.
בשנת 1918 נשא את רבקה (לבית נדבורנה) ולהם נולדה בת: בת-ציון. רבקה נפטרה בתל אביב ב-17 באוגוסט 1921. בשנת 1923 נשא את צפורה (לבית נורינסקה), ולהם נולדו שתי בנות: דרור ונעמה. צפורה נפטרה ב-16 בספטמבר 1956.
בשנת 1929, פרש גוריון מתנועת העבודה והצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית. היה ממייסדי הסתדרות העובדים הלאומית, היה חבר הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הלאומית וחבר המועצה הארצית שלה. וכן, היה חבר המזכירות הארצית של ארגון עובדי הצה"ר ובית"ר. בראשית שנות השלושים, היה מחברי "ברית הבריונים". החל בפעילותו באצ"ל בשנת 1934, ובה התמיד עד לפירוקו בשנת 1948.
במסגרת פעילותו כאחראי על המחלקה המשפטית של האצ"ל, היה אחראי על הקשר עם עצירי אצ"ל, מרגע מעצרם ועד ליציאתם מהכלא. גוריון עמד בקשר עם עורכי הדין שייצגו את חברי הארגון, והיה בקשר מיוחד עם עורכי הדין מקס זליגמן ומקס קריצמן; בעזרתם היה נכנס לבית הכלא כעוזרם. גוריון היה אחראי על ה"זעקס" – הדואר המחתרתי – אשר באמצעותו נשמר הקשר עם העצירים והאסירים, ובאמצעותו הועבר המידע שהביא לפריצת כלא עכו. גוריון שימש גם קצין קשר של הארגון – היה אחראי על הקשר עם עיתונאים, ראשי עיריות ובעלי תפקידים בועד הלאומי. הוא עמד בקשר אישי כמעט יומיומי עם ראש המטה של הארגון, תחילה שלמה (לוי) לב-עמי, ולאחר מעצרו של לב-עמי עם חיים לנדאו, ובמידת הצורך אף עם מנחם בגין. רוב בעלי התפקידים שאיתם עמד גוריון בקשר לא ידעו שהוא מילא תפקיד באצ"ל אלא סברו שהוא בעל קשרים בארגון בגלל שייכותו לתנועה הרוויזיוניסטית.
לצד עבודתו באצ"ל עבד גוריון גם בתנועה הרוויזיוניסטית ב"ועדה לעזרה למשפחות עצורים", אשר פעלה למען העצירים והאסירים הקשורים לתנועה. עבודתו בתנועה הרוויזיוניסטית העניקה כיסוי לפעילותו באצ"ל.
גוריון היה חבר מערכת עיתון "המשקיף" ועורך העיתון בשנים 1939–1940. הוא פרסם בעיתון, באופן מושכל, מידיעותיו על המתרחש בבתי הכלא ובבתי המעצר. כמו כן כתב מאמרים בעיתונים: "העם", "חזית העם", "הירדן" ובעיתונים שונים בגולה.
שייכותו לתנועה הרוויזיוניסטית הייתה ידועה לבולשת הבריטית בארץ ישראל, ועל כן הוא נעצר פעמים רבות בשנות השלושים ובשנות הארבעים. היכרותו של גוריון את בתי המעצר ובתי הכלא כעציר, הייתה אחת הסיבות לרגישותו הרבה לצורכיהם של האסירים ובני משפחותיהם וליכולתו לנהל את המחלקה המשפטית.
לאחר קום המדינה היה חבר בתנועת החרות, חבר מרכז התנועה עד שנת 1950 וחבר המועצה הארצית שלה. הוא כתב בעיתון "חרות", המשיך את עבודתו בהסתדרות העובדים הלאומית והיה ממקימי סיעת תכלת לבן בהסתדרות הכללית. במקביל, התמסר גוריון לכתיבת ספרי זיכרון על תקופת המנדט הבריטי והמחתרות העבריות.
האומיה
הייאקה
נאמאקה
לונגוברדים
ראש הנקרה (פירושונים)
אבישר הר-שפי
אבישר הר-שפי (נולד ב-1973) הוא משורר ישראלי, מחנך, עורך ספרותי וד"ר לספרות הזוהר.
ביוגרפיה.
הר-שפי הוא בנם של דב, בעל מפעל אריזות בבית-אל, ופעיל מנהיגות יהודית, וד"ר בטחה הר-שפי, מרצה לתלמוד בהיברו יוניון קולג'. הוא אחיה של מרגלית הר-שפי ונכדם של הרב פרופ' פינחס פלאי ופנינה פלאי. למד בישיבת ההסדר קריית שמונה ולאחר מכן אצל הרב שג"ר בישיבת שיח יצחק. בשנת 2010 אושרה עבודת הדוקטורט שלו בנושא "'מלכין קדמאין': מיתוס מלכי אדום בספרות הזוהרית", בהנחיית פרופ' צבי מרק בחוג לספרות באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2004 פורסם ספר שיריו הראשון "סוסי אש" ובשנת 2006 ערך את האנתולוגיה "עד פתח הגן - איורי נחום גוטמן ומשוררים עבריים בעקבות התנ"ך" (הוצאת אבן חושן) ואת קובץ המאמרים של ישיבת שיח יצחק: "גשם: על תעניות וגשמים בעקבות מסכת תענית" (תשס"ד).
בעבר ערך את כתב העת משיב הרוח לשירה יהודית ישראלית ועורך את כתב העת "עתר". מלמד חסידות וקבלה בישיבת שיח יצחק, בבית מורשה בירושלים ובמכללת יעקב הרצוג. נשוי למשוררת סיון הר-שפי.
קונסטנטי גורסקי
קונסטנטי אנטוני גורסקי (בפולנית: Konstanty Antoni Gorski; 13 ביוני 1859 לידא - 31 במאי 1924 פוזנן) היה מלחין, כנר, מורה ומנצח פולני, יליד בלארוס.
ילדותו ושנות לימודיו.
קונסטנטי אנטוני גורסקי נולד בלידא, אז בפלך וילנה של האימפריה הרוסית, בשנת 1859 במשפחה של ציפריאן גורסקי ואמיליה, בת לבית שירבינסקי. גדל במיוחד על אחוזה של המשפחה ביישוב נדז'צ'ה (Nadrzecze). גם ילדים אחרים במשפחה קיבלו חינוך מוזיקלי. האח הבכור, יאן ניגן בצ'לו, והופיע בקונצרטים בארצות הברית וברוסיה, האחות יאדוויגה ניגנה בפסנתר. אולם קונסטנטי היה המוכשר בין אחיו.
גורסקי למד בהורדנה, ואחר כך בגימנסיה מס. 1 לפילולוגיה בווילנה. את הכשרתו המוזיקלית רכש בעיקר בוורשה במכון למוזיקה של אחד מתלמידיו של פגניני, בשם אפולינארי קונצקי, ואחר כך באקדמיה למוזיקה בסנט פטרבורג. בשנת 1881, בפטרסבורג, בסיום לימודי הכינור בכיתתו של הכנר והמורה הידוע לאופולד אאואר, זכה גורסקי במדליית הכסף הגדולה של המוסד והתואר "אמן חופשי".
כעבור שנה סיים גם לימודי הלחנה ותזמור אצל רימסקי קורסקוב.
פעילותו המוזיקלית.
בשנת 1890 יצא גורסקי לנדודים שנמשכו 8 שנים ברחבי רוסיה וגאורגיה, כשהתעכב בעיקר בפנזה, בסראטוב וטביליסי. בגיל 29 התיישב בעיר חרקוב שבאוקראינה, שבה נשאר 29 שנה. בחרקוב השקיע מאמצים רבים בעבודתו כמורה במכללה למוזיקה המקומית, בפעילותו הציבורית כאחד המייסדים של "הבית הפולני" (בית התרבות הפולנית) בעיר, וככנר וירטואוז וכמנצח. ניצח על התזמורת הסימפונית מחרקוב, על מקהלות כנסייתיות ופולניות שהקים.
פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי העריך את גורסקי כאחד המבצעיו הטובים ביותר של הקונצ'רטו שלו לכינור.
בעקבות מהפכת אוקטובר ואירועי המלחמה האזרחית, העדיף גורסקי להעביר את מגוריו לפולין העצמאית שקמה בתחייה. קודם התגורר בוורשה, בה עבד כמקליט בבתי הקולנוע "קולוסאום" ו"וודביל", אחר כך התיישב בפוזנן, בה הועסק כקונצרטמייסטר של תזמורת התיאטרון הגדול ע"ש סטניסלב מוניושקו.
אחרי מותו בשנת 1924, בוצעו רבות מיצירותיו, כולל האופרה "מארגר" (בשנת 1927), "מיסה סולמניס במי במול מז'ור" (Missa solemnis Es-dur) (בביצוע המקהלה ע"ש מוניושקו בפוזנן), הפואמה הסימפונית "מעגל הקסמים" והפנטזיה לעוגב בפה מינור.
היצירה האחרונה לעוגב בוצעה לראשונה בשנת 1920 על ידי אנטוני קארנשבסקי בקונצרט של פילהרמונית הוורשאית ושלוש שנים מאוחר יותר, על ידי פליקס נובוביאיסקי, בחגיגות לזכרו של קופרניק באוניברסיטת פוזנן.
יצירות.
פואמה לירית
נאוס (אדריכלות)
עקומת לאפר
עקומת לאפר הוא מושג במקרו-כלכלה המסביר תאורטית שישנה נקודה בה המדינה תקבל את ההכנסה הגבוהה ביותר ממיסים ביחס לאחוז הגבוה ביותר של המס שהיא יכולה להטיל על האזרחים בלי לפגוע במוטיבציה לעבוד. עקרונות היסוד של העקומה הן שגם ב-0% מס וגם ב-100% מס תקבולי הממשלה יעמדו על אפס. צורתה של עקומת לאפר שנויה במחלוקת תמידית.
ארתור לאפר.
העקומה קיבלה את שמה ב-1974 על ידי ג'וד ואניסקי, כתב הוול סטריט ג'ורנל, לאחר מפגש ארוחת צהריים שבה השתתפו הוא, ארתור לאפר , דיק צ'ייני דונלד רמספלד ומרי ארנט. בפגישה ביקר לאפר את העלאת המס של ג'רלד פורד, ולפי הסיפורים צייר את העקומה על מפית כדי להעביר את הרעיון. צ'ייני לא השתכנע מיידית, אך הרעיון נשאר במחשבתם של הנוכחים. פרופסור לאפר אמר מאוחר יותר: "בהיעדר מישהו שיקשיב לי, השתמשתי ב'עקומת לאפר' כפי שהיא מכונה בכל הכיתות בהן הרציתי." לאפר ציין שהוא לא היה הראשון שהגה את הרעיון וכי התבסס על עבודות של קודמים, ביניהם ג'ון מיינארד קיינס ואבן ח'לדון.
נקודת הקיצון.
לאפר מסביר את התופעה כשילוב בין שתי השפעות של המס: "השפעה אריתמטית" ו"השפעה כלכלית". ההשפעה האריתמטית היא שתקבולי המס הם מכפלת שיעור המס בבסיס המס. ב-0% מס, המודל מניח שלא יהיו כל תקבולים מהמס. "ההשפעה הכלכלית" קובעת כי לשיעור המס יש השפעה על בסיס המס, כלומר על הכמות של המוצר או השירותים הנמכרים. במקרה הקיצון בו הממשלה לוקחת 100% מס, תקבוליה הם אפס, שכן לאנשים אין מניע לעבוד אלא אם כן הם מוצאים דרך להימנע מתשלום המס. בדרך כלל מציגים את העקומה כפרבולה שנקודת המקסימום שלה היא ב-50%, אבל חשוב לדעת שנקודת המס האופטימלית יכולה להיות בכל מקום על העקומה, ושצורתה לא חייבת להיות פרבולה.
ארתור לאפר הראה שתקבולי הממשלה ממיסים משתנים עם שינוי אחוזי המס בצורת עקומה ולא בקו ישר כפי שניתן לחשוב אינטואטיבית. כיוון שגרף התקבולים עולה מאפס וחוזר לאפס, חייבת להיות לפחות נקודת מקסימום אחת שבה תקבולי הממשלה יהיו מקסימליים. משמעות הדבר היא שמנקודה מסוימת העלאת שיעורי המס מורידה את תקבולי הממשלה מהמס. היפותטית ניתן להעריך את נקודת המקסימום עבור כל כלכלה אולם בכלכלה ישנם עוד פרמטרים משפיעים שיכולים לשנות את התוצאה.