הקנרית האמריקאית היא ציפור המדינה של איווה וניו ג'רזי, שם היא נקראת eastern goldfinch, ובוושינגטון, שם היא נקראת the willow goldfinch. הוא נבחר על ידי תלמידי בית ספר בוושינגטון בשנת 1951.
קונראד הראשון, דוכס צרינגן
קונראד הראשון, דוכס צרינגן (בערך 1090 – 8 בינואר 1152) היה דוכס צרינגן משנת 1122 עד מותו ומשנת 1127 גם רקטור בורגונדי. ברוב חייו הוא לחם נגד כוחו הגובר של בית הוהנשטאופן ולצורך כך, חיבר את עצמו עם בית ולף.
ביוגרפיה.
קונרד הראשון היה בנו של ברטולד השני, דוכס שוואביה ואגנס מריינפלדן. בשנת 1120 העניקו קונרד הראשון ואחיו הבכור ברטולד השלישי זכויות על העיר פרייבורג. בשנת 1122 ירש קונרד הראשון את ברטולד השלישי כדוכס צרינגן.
בשנת 1127, הוא נגרר לעימות עם הרוזן רנה השלישי, רוזן בורגונדי, מכיוון ששניהם תבעו את ירושתו של אחיינו של קונרד, גיום השלישי, רוזן בורגונדי שנרצח. במצב זה הוא הרוויח מהמצב בו נמצא הקיסר לותאר השלישי. לותאר נזקק בדחיפות לתמיכה נגד יריביו מבית הוהנשטאופן, והוא תמך בטענתו של קונרד, אשר סיפח את רוב רוזנות בורגונדי לנחלותיו. לותאר דחה את טענת רנה, בטענה המפוקפקת כי רנה לא מילא את חובתו להגיע לחצר הקיסר. קונרד קיבל את התואר רקטור בורגונדי, שסימן, לפחות תאורטית, את היותו מעין נציג של הקיסר בממלכת בורגונדיה.
בשנת 1138, קונרד השלישי, מלך גרמניה תפס את השלטון וסכסוך הכוחות בין הגוולפים להוהנשטאופן נרגע. עד סוף שנות ה-50 של המאה ה -12 היו הדוכסים של צרינגן בין תומכיו הנאמנים ביותר של הוהנשטאופן.
קונרד הראשון מת בשנת 1152 בקונסטנץ ונקבר במערת הקבורה המשפחתית במנזר פטרוס הקדוש ביער השחור.
משפחתו.
קונרד היה נשוי לקלמניה מנמור, בתו של גודפרי הראשון, רוזן נמור והיו לו לפחות חמישה ילדים:
קונרד הראשון, דוכס צרינגן
דיזיין סיטי
לופט גשעפט
גירושים בעקבות תבוסת גרמניה הנאצית
רב שמואל בר שילת
רב שמואל בר שילת הוא אמורא שחי בתקופת הדור הראשון והשני לאמוראים. היה תלמידו של רב, וכל ההלכות שאומר בתלמוד, אומר בשמו של רב. נודע בזכות היותו מלמד תינוקות.
הגמרא מספרת שהיה מלמד תינוקות מסור. מסופר ששלוש עשרה שנים ברציפות לא הפסיק ללמד, רב שיבח אותו על כך, וקרא עליו את הפסוק "והמשכלים יזהרו כזהר הרקיע, ומצדיקי הרבים ככוכבים לעולם ועד" (). בנוסף, רב נתן לו הדרכות בלימוד ילדים, וביקש ממנו שיספיד אותו, כדי שיחמם את לבבות השומעים ויבכו. היה אדם אמיד.
כתוב בגמרא שבני בניו של המן למדו תורה בבני ברק, ולפי גרסת העין יעקב וספר היוחסין, צריך להיות כתוב שרב שמואל בר שילת בעצמו הוא בן בנו של המן, ולמד תורה בבני ברק. הרבי מלובביץ כתב כי ייתכן שדר בארץ ישראל בזמן שהותו של רב אצל רבי יהודה הנשיא, אולם קשה כי רבי היה גר בבית שערים, ולא בבני ברק. לכן מסיק הרבי מלובביץ שרב שמואל בר שילת לא חי בארץ ישראל לפרקי זמן ארוכים, אלא חי בבבל, אבל למד ולימד לפעמים בארץ ישראל.
בנו הוא האמורא רב יהודה בן רב שמואל בר שילת.
הרפובליקה הצ'כוסלובקית השלישית
הרפובליקה הצ'כוסלובקית השלישית (בצ'כוסלובקית: Československá republika) הייתה מדינה שהוקמה מחדש ב-1945 לאחר מלחמת העולם השנייה, והתקיימה עד לשנת 1948, אז הפכה למדינה קומוניסטית.
רקע.
במרץ 1939 פלשה גרמניה הנאצית לשארית צ'כוסלובקיה שנותרה לאחר הסכם מינכן והקימה את הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, אשר היה תחת שליטה גרמנית במהלך מלחמת העולם השנייה. מאידך, הרפובליקה הסלובקית הייתה חלק ממדינות הציר עד לכיבושה במהלך המרד הסלובקי בשנת 1944. הקרב האחרון שהתרחש ב במהלך המלחמה היה הקרב על פראג במאי 1945.
היסטוריה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקמה המדינה מחדש (להוציא את רוס התת-קרפטית, שסופחה לברית המועצות). ב-4 באפריל 1945 הוקמה ממשלה של החזית הלאומית הצ'כוסלובקית בקושיצה, ובמאי 1945 עברה הממשלה לפראג. החזית הלאומית נשלטה על ידי שלוש מפלגות: המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הסוציאליסטית לאומית. המיעוט הגרמני הוגלה לגרמניה.
בבחירות שהתקיימו במאי 1946 זכתה המפלגה הקומוניסטית ב-38% מהקולות. אדווארד בנש המשיך לכהן כנשיא הרפובליקה ומנהיג המפלגה הקומוניסטית, קלמנט גוטוולד, התמנה לראש הממשלה. הקומוניסטים החזיקו במספר משרדי מפתח בממשלה, בהם משרד הפנים ומשרד האינפורמציה ופעלו להשתלט על מוקדי הכוח במדינה. הממשלה הגבילה הוצאת עיתונים למפלגות ציבוריות כדי למנוע עשיית רווחים מעיתונות שהיא "שירות ציבורי". בשנת 1947, בלחץ הקומוניסטים, חוקק חוק שחייב עיתונאים להשתייך לאיגוד העיתונאים ואסר על עיסוק בעיתונות בידי מי שאינו חבר באיגוד. חוקי האיגוד נקבעו בידי שר האינפורמציה הקומוניסטי.
ב-13 בפברואר 1948 פיטר שר הפנים ואצלב נוסק (שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית) 8 קצינים בכירים ממשטרת צ'כוסלובקיה. הפיטורים גרמו לפרוץ משבר קואליציוני בממשלה. שרים מהמפלגה הלאומית הסוציאליסטית האשימו את שר הפנים בכך שהקצינים פוטרו על רקע פוליטי, מכיוון שלא היו תומכי המפלגה הקומוניסטית. הם דרשו מגוטוולד את פיטוריו של שר הפנים. כאשר תביעתם נדחתה, הגישו את התפטרותם לנשיא. תקוותם הייתה, שכל השרים שאינם חברי המפלגה הקומוניסטית יפעלו כמותם ויתפטרו, הממשלה תתפרק והנשיא יצטרך להכריז על פיזור הפרלמנט ועריכת בחירות חדשות.
אך, השרים מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית לא תמכו במהלך ולא התפטרו. כתוצאה מכך זכה גוטוולד לרוב בממשלה (14 מתוך 26 שרים). הוא פנה אל הנשיא וביקש מהנשיא לאשר את התפטרות השרים ואישור למנות שרים חדשים. בינתיים ארגנה המפלגה הקומוניסטית שביתות במפעלים והפגנות ברחבי המדינה כאות תמיכה בפעולות של גוטוולד. בסופו של דבר נאלץ הנשיא אדווארד בנש להיכנע ללחץ הקומוניסטים ולאשר את דרישותיו של גוטוולד. השרים המתפטרים הוחלפו בקומוניסטים.
במאי 1948 אישרה האספה הלאומית של צ'כוסלובקיה חוקה חדשה אשר התבססה על קווי יסוד מטעם המפלגה הקומוניסטית. הנשיא בנש סירב לחתום על החוקה החדשה והתפטר מתפקידו. מרגע זה הפך קלמנט גוטוולד דה פקטו לשליט צ'כוסלובקיה. ב-14 ביוני 1948 נבחר גוטוולד רשמית לנשיא צ'כוסלובקיה.
לאחר מכן.
בעקבות ההפיכה הצ'כוסלובקית 1948 הפכה צ'כוסלובקיה למדינה קומוניסטית ולגרורה של ברית המועצות. בשנת 1968 הנהיג אלכסנדר דובצ'ק רפורמות פוליטיות שכונו "האביב של פראג". רפורמות אלו הסתיימו כאשר ב-20 באוגוסט פלשו צבאות ברית ורשה לפראג, ועד מהרה הושלטו על המדינה אנשי הקו הנוקשה בראשות גוסטב הוסאק, ששלטו במדינה עד מהפכת הקטיפה בשנת 1989.
אלזרגרונד
אלזרגרונד (בגרמנית: Alsergrund) הוא רובע מספר 9 (בגרמנית: Bezirk .9) שנמצא סמוך למרכז העיר וינה שבאוסטריה.
ברובע זה נמצא ביתו של זיגמונד פרויד, בית החולים הכללי של וינה (הגדול באוסטריה) ובית הקברות היהודי ברוסאו.
תושבים ידועים.
לאורך השנים, התגוררו באלזרגרונד אנשי אמנות, מדע, תרבות ואקדמיה ידועים רבים, ביניהם:
פופוליזם שמאלני
פופוליזם שמאלני, הנקרא גם פופוליזם חברתי, הוא אידאולוגיה פוליטית המשלבת פוליטיקה שמאלנית עם רטוריקה ונושאים פופוליסטיים. הרטוריקה של השמאל הפופוליסטי מורכבת לעיתים קרובות מאנטי-אליטיזם, אנטי-הון, התנגדות ל"ממסד" ודיבור בשם פשוטי העם. נושאים שחוזרים על עצמם עבור פופוליסטים שמאלנים כוללים כלכלה דמוקרטית, סוציאליזם וקומוניזם, צדק חברתי, צדק חלוקתי, פרוגרסיביזם, סביבתנות, ספקנות כלפי הגלובליזציה ולפעמים גם פציפיזם. גם הפופוליזם השמאלני וגם הפופוליזם הימני תומכים ברגולציה, פרוטקציוניזם והלאמה כדרכים לשמור על השוק המקומי מפני תאגידים רב-לאומיים שאותם הפופוליסטים רואים כמזיקים. אולם בשונה מהפופוליזם הימני, מפלגות שמאל פופוליסטיות נוטות לתמוך בזכויות מיעוטים וברעיון של לאום שאינו דוחק מיעוטים תרבותיים או אתניים, כמו מהגרים או להט"בים.
באופן מסורתי, פופוליזם שמאלני נקשר לתנועה הסוציאליסטית, אך מאז העשור השני של המאה ה-21 הפופוליזם השמאלני תופס תאוצה בקרב רבים במחנה השמאל-ליברלי, שתמך באופן מסורתי בסוציאל-דמוקרטיה של שוק חופשי עם מדינת רווחה. כמה חוקרים מציינים גם תנועות פופוליסטיות שמאלניות לאומיות, תופעה שהוצגה על ידי המהפכה הסנדיניסטית בניקרגואה או המהפכה הבוליברית בוונצואלה, או אף תנועות כמו מפא"י, רפ"י והמערך, שהיה להם יסוד סוציאליסטי אך מיקודם היה בעם היהודי, הפופולוס, ולא במלחמת מעמדות.
בשל הקונוטציה השלילית שיש למילה "פופוליסטי" במערב, מעטים מזדהים כחלק מהתנועה הפופוליסטית, גם בימין וגם בשמאל. הם יעדיפו להזדהות כסוציאל-דמוקרטים, שמרנים, ליברלים או פרוגרסיבים, בהתאם למחנה הפוליטי אליו הם משתייכים.
לפי מדינה.
אמריקה.
ארגנטינה.
המפלגה החוסטיסיאליסטית הפרוניסטית מזוהה עם זרם זה, ובכיריה בהווה כריסטינה פרננדס דה קירשנר (נשיאת ארגנטינה מ-2007 עד 2015) ובעלה נסטור קירשנר נחשבים לפופוליסטים שמאלנים. במהלך כהונתה של כריסטינה פרננדס דה קירשנר, היא דיברה נגד סחר חופשי וכלכלת שוק. הממשל שלה התאפיין בהעלאות מיסים, על מנת לממן תוכניות חברתיות כגון מלגות לאוניברסיטאות, הקצאה אוניברסלית לכל ילד (המכונה בדרך כלל AUH בארגנטינה, "Asignación Universal por Hijo" ), ורפורמות חברתיות פרוגרסיביות כגון הכרה בנישואים חד מיניים.
בוליביה.
ממשלתו של סילס זואזו נהגה בפופוליזם שמאלני. וגם ממשלתו של הנשיא לשעבר הסוציאליסטי אבו מוראלס.
ברזיל.