תמי הראל (נולדה ב-18 באוגוסט 1970) היא אשת תקשורת ישראלית. החל משנת 2019 משמשת סמנכ"לית התוכן וראש מערכת החדשות של שלושת ערוצי i24NEWS.הראל ביימה וערכה סרטים, סדרות ותוכניות, אשר שודרו בערוצים שונים בישראל ובעולם.
ביוגרפיה.
הראל נולדה בשנת 1970 וגדלה ברמת גן. לאחר שסיימה את התואר הראשון ובמקביל ללימודי התואר השני, החלה לעבוד בטלוויזיה החינוכית בתפקידי הפקה ותחקיר במגוון תוכניות, בהן "ערב חדש", "חדש בעיניים" ו"תיק תקשורת". בשנת 1995 שימשה תחקירנית בתוכנית הצרכנות "כלבודק" ובתוכנית הפלילים "מדור" בהגשת העיתונאי רפי גינת. בשנת 1996 הצטרפה לצוות מהדורת החדשות בכבלים "יום אחד", שם שימשה כתבת, עורכת ומגישת חדשות.
עם סיום עבודתה בחדשות בכבלים, בשנת 2000, עבדה הראל במספר הפקות טלוויזיוניות בתפקידים שונים, בהם עריכת תוכן, בימוי והפקה. הראל ערכה את התוכניות הדוקומנטריות "זמן שאול" ו-"הבלוק" בערוץ בריזה, ואת מגזין הילדים היומי "יום יום גג" בערוץ "תכלת". בשנת 2004 שימשה עורכת, מגישה ובמאית בחדשות HOT ולאחר מכן כבמאית בסדרה הדוקומנטרית "שקופים", אשר שודרה בערוץ 2 בהפקת סלוצקי אפיקי תקשורת.
בשנת 2006 שימשה הראל תחקירנית בסרט הדוקומנטרי "הביטחוניסטים", אשר זכה בפסטיבל סאנדנס. הסרט שודר בערוץ 1 ובערוץ ARTE, והראל עצמה זכתה בפרס התחקירן המצטיין לשנת 2006 על עבודתה בסרט זה.
בשנת 2007 שימשה מפיקה ותחקירנית בסדרה הדוקומנטרית "על סם" אשר שודרה ביס דוקו בהגשת אושרת קוטלר, וכעורכת ומפיקה בסדרה הדוקומנטרית "חלומות אסורים" ששודרה בערוץ 10, שתיהן בהפקת "דוקודרמה".
החל משנת 2008 הראל ביימה וערכה סרטים עבור המוזיאון לתולדות תל אביב-יפו, ערכה את התוכנית "המועדון" אשר שודרה בטלוויזיה החינוכית, את תוכנית הבוקר "גוף ונפש עם ענת הראל" בערוץ 10, "גדולים מהחיים" בהגשת דליק ווליניץ אשר שודרה בחינוכית 2 ואת תוכניות הבישול "המתכון הראשון שלי", "עמוד הבית עם השף אבי ביטון" ו-"בית ספר לשפים מתחילים". הראל ביימה שני סרטים דוקומנטריים: "שתי טיפות מים" בהפקת דוקודרמה אשר שודר בערוץ 2, ו-"לרוץ" בהפקת עומר טי.וי וארז דן, אשר שודר בערוץ 10.
בשנת 2013, עם הקמת ערוץ החדשות הבינלאומי i24NEWS, מונתה הראל לעמוד בראש מחלקת התוכניות של שלושת ערוצי הרשת. הראל ניהלה את תוכניות המגזין המשובצות בין מבזקי החדשות של הערוץ, אשר הרחיבו בנושאים כמו חברה, כלכלה, תרבות, דתות, היסטוריה, ספורט ועוד. תוכניות המגזין סיפקו לצופים התמקדות מעמיקה יותר בנושאים אקטואליים. הראל ערכה וביימה כתבות עומק וסרטים דוקומנטריים קצרים אשר שודרו בשלושת ערוצי i24NEWS, באנגלית, צרפתית ובערבית.
לאחר כארבע שנים בתפקיד, קודמה הראל והופקדה על ניהול הערוץ בצרפתית של i24NEWS. במסגרת תפקידה הייתה הראל אמונה על כלל התוכן החדשותי והאקטואלי של הערוץ, וניהלה את צוות הערוץ בתל אביב והצוות באולפני i24NEWS בפריז.
בתקופה זו ביימה הראל 3 סרטים דוקומנטריים שצולמו באוגנדה ובגבול סרביה-קרואטיה, ושודרו בערוץ. הראשון עסק בילדי פליטים סודנים שהיגרו מישראל לאוגנדה, השני על ארגון ישראלי אשר מאמץ בתי יתומים באפריקה, והשלישי על דרכם של הפליטים הסורים בדרכם לאירופה.
ביוני 2019 הראל מונתה לתפקיד סמנכ"לית התוכן של i24NEWS וכיום היא משמשת כמנהלת שלושת ערוצי i24NEWS, האחראית על כלל התכנים המופקים בתוכניות השונות, מהדורות החדשות והמשדרים המיוחדים בערוצי הרשת.
השכלה.
הראל היא בוגרת תואר ראשון במדע המדינה ובצרפתית באוניברסיטת בר-אילן (1990-1993) ותואר שני בעיתונאות, אף הוא מאוניברסיטת בר-אילן (1993–1995). בנוסף למדה הראל בתוכנית לבימוי סרטים באוניברסיטה הפתוחה (1995).
חיים אישיים.
הראל מתגוררת במודיעין עם שתי בנותיה.
ג'ון לונגלי
מייג'ור גנרל סר ג'ון לונגלי (באנגלית: John Raynsford Longley; 7 במרץ 1867 - 13 בפברואר 1953) היה קצין בכיר בצבא בריטניה. השתתף במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה במהלכה לחם, כמפקד בריגדה ובהמשך כמפקד דיוויזיה, בחזית המערבית, בחזית המקדונית ובמערכה על סיני וארץ ישראל. בתקופת מלחמת העולם השנייה גויס שוב לצבא ופיקד על חיל מצב לאורך חופי אנגליה.
ביוגרפיה.
לונגלי נולד ב-1867 בצ'לטנהאם שבמחוז גלוסטרשייר לצ'ארלס תומאס לונגלי (Charles Thomas Longley) ולאמלין לבית לוייד (Emmeline Frances Lloyd) אח לצ'ארלס הרברט לונגלי. אביו היה פקיד באדמיניסטרציה בהודו. בנעוריו למד בבית הספר התיכון של צ'לטנהאם אותו סיים ב-1887.
קריירה צבאית.
השנים הראשונות.
עם סיום לימודיו החל לונגלי את הכשרתו הצבאית במסגרת "רגימנט מזרח סארי" .
ב-1902 הצטרף, עם הרגימנט, למלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה תחת פיקודו של הוריישו קיצ'נר. במהלך מלחמה זו נלחם בטרנסוואל, במדינת אורנג' החופשית ובמושבת הכף. על שירותו המסור במערכה זו זכה במדליה המלכותית בתוספת 4 אבזמים (clasps).
עם שובו מדרום אפריקה מונה לשליש של יחידת הצופים הקנדים ובהמשך מונה לסגן מפקד היחידה.
ב-1903 חזר ל"רגימנט מזרח סארי" לאחר שהובטח לו שם קידום לדרגת מייג'ור.
ב-1911 מונה לונגלי למפקד הבטליון הראשון של "רגימנט מזרח סארי" ובהמשך קודם לדרגת לוטננט קולונל.
מלחמת העולם הראשונה.
החזית המערבית.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, יצא בראש יחידתו לחזית המערבית בצרפת. במהלך אותה שנה השתתפף עם הבטליון שלו בקרבות הבאים:
בתחילת 1915 מונה לונגלי למפקדה של בריגדת הרגלים ה-82 שהייתה תחת פיקודה של הדיוויזיה ה-27. בתפקידו זה הוביל את הבריגדה בקרבות בצרפת (בין השאר בקרבות איפר). לפי זכרונות אנשיו .
חזית מקדוניה.
בדצמבר 1915 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לפקד על הדיוויזיה העשירית "האירית" שלחמה בחזית המקדונית תחת פיקודו של הקורפוס ה-16. בזירה זו פעלה הדיוויזיה עד ספטמבר 1917 כשבין השאר הייתה מעורבת בקרב קוסטורינו (6-12 בדצמבר 1915) ובקרב סטרומה (17-23 באוגוסט 1916).
חזית ארץ ישראל.
בספטמבר 1917 הוביל לונגלי את מעבר הדיוויזיה ה-10 למערכה בארץ ישראל שם צורפה לחיל המשלוח המצרי והוכפפה לקורפוס ה-20 בפיקודו של פילדמרשל פיליפ צ'טווד. במסגרת זו הייתה הדיוויזיה מעורבת בקרבות הבאים:
בתקופה שקדמה לקרב מגידו חל שינוי בהרכב הדיוויזיה ה-10 כשהבטליונים האנגלים הועברו לחזית המערבית והבריגדות תוגברו בבטליונים הודים.
בנובמבר 1918 הוחזרה הדיוויזיה לסרפנד ובדצמבר הועברה למצרים שם ולונגלי שוחרר מהתפקיד.
על שירותו במהלך המלחמה זכה להתקבל למסדר האמבט ולמסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
בין מלחמות העולם.
ב-1919 מונה לונגלי למפקדה של הדיוויזיה ה-44 שחזרה לאנגליה משירות בהודו. לונגלי מילא תפקיד זה עד פרישתו מהצבא ב-1923. לאחר שחרורו מונה למפקד במילואים של "רגימנט מזרח סארי".
מלחמת העולם השנייה.
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, וכשהוא כבר בן 72 "נקרא לונגלי לדגל" והוצב כבריגדיר גנרל בחיל המצב בדובר. ב-1945 פרש בשנית מהצבא.
אותות כבוד.
בנוסף אוזכר לונגלי בשדרים 10 פעמים.
משפחתו.
לונגלי נישא ב-10 ביוני 1896 לאווה מלוני (Iva Malony) ונולדו להם 2 בנים (צ'ארלס וג'ון). הבן צ'ארלס שירת במלחמת העולם הראשונה על סיפון ספינת המלחמה Indefatigable ונהרג ב-1916 כשספינתו טובעה במהלך קרב יוטלנד.
לונגלי נפטר ב-1953 ולזכרו הוצב ב"כנסיית כל הקדושים" שברובע המלכותי קינגסטון שעל התמזה לוח זיכרון הנושא את שמו, תפקידיו ותואריו. באותה כנסייה הוצב גם ציון לזכר הבן צ'ארלס לונגלי.
אשתו אווה (ילידת 1870) נפטרה ב-1971.
ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן
ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן (1912–19 בדצמבר 1976) הייתה רקדנית בלט, מורה למחול וכוריאוגרפית ישראלית. לימדה בלט במשך 35 שנה, והייתה מחלוצות הוראת הבלט בארץ, ועד אמצע שנות השישים המורה המקצועית היחידה לתחום זה באזור הצפון, בין תלמידיה נמנים רות אשל, רנה ירושלמי, ברטה ימפולסקי, הלל מרקמן ועוד.
קורות חיים.
ולנטינה ארכיפובה נולדה בלייפאיה שבלטביה בשנת 1912, ולמדה עד גיל 17 בלט אצל אויגניה ליטבינובה, רקדנית לשעבר בתיאטרון מריאינסקי, ובהמשך אצל איוואן שריגין, מורה ומנהל חזרות באותו תיאטרון. כאשר ארכיפובה חזרה לטאלין, היא שימשה כאסיסטנית של ליטבינובה, ובמקביל הריצה תוכניות ברחבי אסטוניה. בשנת 1933 נסעה ארכיפובה לפריז, שם פגשה את בעלה לעתיד ארתור גרוסמן, וכן הופיעה בתיאטראון שאטלה. ארכיפובה נסעה עם ארתור גרוסמן לארץ מולדתו, רומניה, שם השניים נישאו, ויצאו למסע באירופה ובמזרח התיכון. בעת שהותם בביירות הגיעו ידיעות על פרוץ מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי רומניה ובני הזוג החליטו לעלות לארץ ישראל. ולנטינה וארתור הסתייעו במבריחים על מנת להגיע לכפר גלעדי, שם נתפסו כעולים בלתי חוקיים ונלקחו למעצר בצפת, ולאחר מכן הגיעו לחיפה. בשנת 1943 פתחה גרוסמן סטודיו למחול ברחוב מסדה 37. ארכיבופה עשתה זאת ללא כל רישיון או המלצה. בשנות הארבעים קיים הסטודיו מספר הופעות בתל אביב ובחיפה, בין היתר בתיאטרון אהל. עם זאת, בהמשך גרוסמן פיתחה סלידה מהופעות של ילדים, בשל השלכותיהן הפסיכולוגיות, שכללו לטענתה הרגלים מגונים של משיכת תשומת לב יתרה.