נולד בשם רולנדו בסיינה. ב-1150 התמנה לקרדינל וב-1153 התמנה לתפקיד בחצר האפיפיור והנהיג את הקרדינלים שהתנגדו לקיסרות ברוח הרפורמה של גרגוריוס השביעי והתכתיב האפיפיורי, שביקש להציב את הסמכות האפיפיורת מעל לזו של כל סמכות חילונית.
לאחר מותו של אדריאנוס הרביעי התכנסה קונקלווה, בה בחרו רוב הקרדינלים ברולנדו, שנטל לעצמו את השם אלכסנדר השלישי. עם זאת, מיעוט של קרדינלים בעלי זיקה לקיסרות הגרמנית סירבה לקבל את הבחירה ומינתה לאפיפיור את אוטאביו דה מונטצ'לי (Ottaviano de Monticelli), כאנטי-אפיפיור שנטל לעצמו את השם ויקטור הרביעי, הקרע התקיים עד לכניעתו של ברברוסה בפני ערי לומברדיה בשנת 1178.
רוב מלכי אירופה, שחששו מעוצמתו של הקיסר, תמכו בוויקטור הרביעי. באלכסנדר השלישי תמכו רק פורטוגל, ספרד, ממלכת סיציליה הנורמנית וערי איטליה. ב-1161 הצטרף גם גזה השני, מלך הונגריה לתמיכה באפיפיוריותו של אלכסנדר השלישי. בהמשך גם הנרי השני, מלך אנגליה ולואי השביעי, מלך צרפת הכירו באלכסנדר השלישי כמנהיג הרוחני העליון של העולם הנוצרי.
ב-1170 גינה אלכסנדר את הנרי השני על רצח תומאס בקט, אותו העלה למעלת קדוש ב-1173. אלכסנדר היה האפיפיור הראשון שהפעיל את מרותו בצפון-מזרח אירופה. ב-1164 ייסד את משרת הארכיבישוף של אופסלה בשוודיה והחל להסדיר את ניצורן של אסטוניה ופינלנד.
מאז בחירתו גיבה אלכסנדר השלישי את הליגה הלומברדית של ערי צפון איטליה שנלחמו כנגד כוחות הקיסרות (תוך יצירת המפלגה הגואלפית). עקב הקרבות נאלץ אלכסנדר לגלות מרומא בין 1162 ל-1165 לקלבריה, ונציה ופריז (כאורחו של לואי השביעי הניח את אבן הפינה לקתדרלת נוטרדאם). בקרב ליינו (Legnano; 29 במאי 1176) הנחיל צבא הליגה הפסד לצבא הקיסר, צעד שהוביל ל"שלום ונציה" במסגרתו הכיר הקיסר באלכסנדר השלישי ולערי לומברדיה הוענקה אוטונומיה.
עם שוך הקרבות וקבלת מלוא מרותו, כינס אלכסנדר השלישי במרץ 1179 את ועידת לטראנו השלישית, הוועידה האקומנית האחת-עשרה ואחת הוועידות החשובות ביותר בימי הביניים. בין יתר החלטות הוועידה הוחלט שהרוב הדרוש בקונקלווה הוא שני-שלישים מקולות הקרדינלים, ביטול כל החלטות האנטי-אפיפיורים, פטור מלא של הכנסייה מכל סמכות שיפוטית אזרחית ושמירה על רכושה העצמאי ממיסי הריבון החילוני, גינוי ואיסור הסימוניה, גינוי ואיסור נישואי כמרים וביקור שלהם במנזרי נשים ללא סיבה טובה וכן הנחיות אנטישמיות: איסור על יהודים ומוסלמים להעסיק משרתים נוצרים וקבלת כל עדות של נוצרי כנגד יהודי בבית משפט. בשולי הוועידה הכיר אלכסנדר השלישי בלגיטימיות שלטונו של אפונסו הראשון, מלך פורטוגל ובכך קידם את מעמדה של פורטוגל כממלכה עצמאית.
מיד לאחר תום הוועידה הכריחו אנשי הקומונה של רומא את אלכסנדר לגלות מן העיר, אליה שב ב-29 בספטמבר 1179. הוא מת בויטרבו ב-30 באוגוסט 1181.
הממונה על כספי האפיפיור אלכסנדר השלישי, היה יהודי בשם יחיאל בן-אברהם הלוי (על-פי בנימין מטודלה)
עלילות ספיידרוויק - סודה של לוסינדה
עלילות ספיידרוויק - סודה של לוסינדה (באנגלית: The Spiderwick Chronicles - Lucinda's Secret) הוא ספר מדע בדיוני לילדים ונוער שנכתב על ידי טוני דיטרליצי והולי בלאק ואויר על ידי טוני דיטרליצי. הספר ראה אור בארצות הברית בשנת 2003 והוא השלישי במספר בסדרת הספרים עלילות ספיידרוויק. בשנת 2008 יצא סרט המבוסס על הסדרה, וכן יצא גם משחק וידאו המבוסס עליה. הספר ראה אור בהוצאת Simon &amp; Schuster בארצות הברית ובהוצאת מטר בישראל.
עלילה.
המדריך השימושי נגנב. ג'ארד, סיימון ומאלורי יוצאים לבקר את לוסינדה דודת אימם בבית החולים, שם הם מגלים עוד על עולם השדונים והפיות. היא מספרת להם את הסיפור שבו גילתה את עולם הפיות והשדונים ואיך ראתה את חטיפת אביה (ארתור ספיידרוויק).
קברנוניים
קברנוניים (שם מדעי: Gobiidae) היא משפחה של דגי גרם מסדרת הדקראים. זוהי אחת ממשפחות הדגים הגדולות ביותר וכוללת מעל ל־1,800 מינים ב־200 סוגים שונים.
מאפיינים.
רוב מיני המשפחה קטנים ומגיעים לאורך של 10 ס"מ. במשפחה זו נמצאים מיני דגים מהקטנים הקיימים שמגיעים עד לאורך של ס"מ אחד. יוצאי דופן הם שני סוגים "Periophthalmodon" ו־"Gobioides" שמיניהם מגיעים לאורך של 30 ס"מ. למרות שדגים במשפחה זו אינם נאכלים על ידי בני אדם, המשפחה חשובה ומשמשת כמזונם של מיני דגים מאכל כמו הבקלה ודגים שטוחים ממשפחת הסוליתאים.
מיון.
תת־משפחות:
לפי כמה חלוקות 4 מתת-המשפחות שייכות למשפחה אחרת - אוקסודרסיים.
הנס האדום של קנדה
פזית ים-סופית
פזית (דג)
פזית (שם מדעי: "Pseudanthias") הוא סוג של דג ים ממשפחת הדקריים. הסוג נפוץ בימי האזור ההודי-פסיפי, הכולל את ים סוף, האוקיינוס ההודי ומזרח ומרכז האוקיינוס השקט. הסוג קיבל את שמו עקב צבעם הכתום והאדום הבוהק של מספר מינים מהסוג ובעיקר המין פזית ים סוף הבולטים על רקע מימי השונית.
אלו דגים קטנים הקרובים לדקרים הטורפים. הם שוחים מעל האלמוגים ומלקטים זואופלנקטון ודגיגים החולפים לידם. רבים מההם נעים בקבוצות גדולות. כמו שאר הדקריים, הם דיכוגמיים והנקבות יכולות להפוך לזכרים בבגרותם.
בסוג פזית 63 מינים. מספר מינים מהסוג עברו לסוג Anthias. עדיין זהו הסוג הגדול ביותר בתת-משפחת הפזיתיים (Anthiadinae).
פרעות טלסה 1917
קסיפקטינוס
קסיפקטינוס (שם מדעי: "Xiphactinus") הוא סוג של דג גדול קדום שהשתייך למשפחת האיכתיודקטידיים שבקבוצת האוסטאוגלוסומורפיים, בתוכו דג הארפאימה. דג זה ששחה בימים של תקופת הקרטיקון וטרף חיות קטנות. הוא נכחד יחד עם שאר החיות שבסוף הקרטיקון. משמעות שמו היא: "בטאי חרב", זאת למרות שלא היה קשור כלל לדגי הסחוס.
דג זה היה הגדול ביותר במשפחתו באורך של 4.5-6 מטרים. מבנה לסתותיו היה בנוי באופן שהקל על הריגת טרפו.
הדג חי במימי היורה והקרטיקון לחופי אירופה, ונצואלה ואמריקה הצפונית, בעיקר סביב הים הפנימי המערבי. הוא ניזון ממיני דגים אחרים, רכיכות ואולי גם מעופות ימיים. הוא עצמו נטרף בידי כרישים ענקיים ומוזאזאוריים ששלטו בימים.
היו לו 2 מינים ידועים: Xiphactinus audax ו-Xiphactinus vetus.
פרינקיפט
תקופת הפרינקיפט (בלטינית: Principatus מהמילה הלטינית פרינקפס princeps) היא שמה של התקופה הראשונה באימפריה הרומית, שהשתרעה מתחילת שלטונו של אוגוסטוס קיסר בשנת 27 לפנה"ס ועד תום משבר המאה ה-3 בשנת 284, אז התפתח משטר חדש המסמל תקופה חדשה – תקופת הדומינט או הטטררכיה. תוארו הרשמי של השליט בתקופת הפרינקיפט היה פרינקפס.
תקופת הפריקיפט מאופיינת במאמץ רב מצד הקיסרים לשמר את האשליה שתקופתם היא המשך רשמי של הרפובליקה הרומית.
מקור השם.
מקור השם הוא ברפובליקה הרומית, בה הוכרז מדי 5 שנים (על ידי הקנסורים) פרינקפס סנאטוס – "הראשון בסנאט".
משמעות השם משקפת את טענת הקיסרים בתקופה זו, שהם היו כביכול רק "ראשון האזרחים", דבר שלא עומד בסתירה מובהקת לרוח הרפובליקה, ולא "שליט", וכדומה. בפועל, תקופת הפרינקיפט הייתה תקופה של אבסולוטיזם נאור, עם גיחות קטנות למעין מונרכיה חוקתית. על ידי הפרדה בין תואר המשרה לבין סמכויותיה הצליח אוגוסטוס לרכז לעצמו סמכויות רבות תוך כדי שמירת מראית עין של משטר רפובליקני מסורתי. משטר הפרינקיפט שהקים אינו תולדת תאוריה מדינית כלשהי אלא תוצאתה של התקדמות זהירה ואִטית תוך פשרות ואילוצים. לבסוף התרכזו כמעט כל הסמכויות וכל היוקרה האישית בידי אדם אחד וקם משטר מלוכני.
קיסרים נטו שלא להפגין את כוחם, ובדרך כלל כיבדו את זכויותיהם של האזרחים.
רקע ותיאור כללי.
המושג, כתואר חוקי של מעמדו הרם של הקיסר, אומץ לראשונה על ידי אוגוסטוס (27 לפנה"ס – 14 לספירה) שהחליט, כמו אביו המאמץ יוליוס קיסר, שלא לחדש מלוכה ברומא. המטרה הייתה למסד את מעמדו באופן חוקי, ולתת יציבות פוליטית שרומא הייתה זקוקה לה נואשות לאחר מלחמות אזרחים רבות ומתישות, זאת על ידי הקמת משטר רודני דה-פקטו במסגרת החוקתית של הרפובליקה, ששונתה מעט, ובלבד שלא להחזיר את המלוכה השנואה.
הפרינקיפט ריכז תחתיו את כל הסמכויות אשר קודם לכן היו מבוזרות במשטר הרפובליקני. הרפובליקה הרומית כרעה תחת נטל בעיות חברתיות-כלכליות סביב חובות, חלוקת אדמות ושיעבוד. שחיתות פשתה במוסדותיה ויכולותיה להתמודד עם בעיותיה הלכה ופחתה לקראת סופה עד כדי מלחמות אזרחים ממושכות ושוחקות.
התמודדות עם בעיות אלו התאפשרה באותה עת בשני ערוצי פעולה. הראשון היה חקיקה דרך משרת טריבון הפלבאים ובתמיכת העם למורת רוחה של האוליגרכיה. השני היה מסלולם של שרי צבא סוררים אשר עלו על רומא עם לגיונותיהם והסדירו את רצונם בכוח הזרוע. לראשון חסרה היכולת להגן על עצמו, ואכן טריבונים שכאלו לרוב נהרגו בידי בעלי השררה ברומא שלא רצו לאבד את עצמתם, אדמתם ומעמדם לחקיקה מהפכנית לטובת העם. השני עורר סלידה רבה הן בקרב העם והן בקרב האריסטוקרטיה. בכל מקרה השימוש בערוצי הפעולה האלו הביא לשינויים מהירים מדי. התרבות הרומאית תמכה בשינוי, גדילה והתפתחות אך לעולם לא כנגד המסורת. שינוי מהיר החותר תחת המסורות הרומאיות נתפס כמסוכן ומריח מניסיון להשליט טיראניה. שינויים וחידושים נאלצו להיטמע באיטיות אל תוך מרקם החברה הרומאית על מנת להפוך לחלק ממנה. אוגוסטוס השכיל להבין זאת.