בנוסף, היא מציירת את חגי ישראל המתוארים בתורה כחגים שהם רק מסורת של שבט יהודה ושלכל שבט משבטי ישראל ישנה מסורת חגים משלו, כמו החג שייסד ירבעם בן נבט שבספר מופיע בתור חג שקיים מדורי דורות, וכעת מנסה שבט יהודה לכפות על העם את מסורתו הפרטית. בטענה זו מעלה ברנדס שאלה כנגד אמיתות התורה כספר כלל ישראלי או כספר מסורת יהודאי בלבד.
אינס דה לה פרסאנז'
אינס מארי לטיסיה אגלאנטין דה סנייאר דה לה פרסאנז' (בצרפתית: Inès Marie Lætitia Églantine Isabelle de Seignard de la Fressange; נולדה ב-11 באוגוסט 1957), היא דוגמנית,
מעצבת אופנה ובשמים צרפתיה.
ביוגרפיה.
דה לה פרסאנז' נולדה בגאסן, ואר, צרפת, בתם של אנדרה דה סנייאר דה לה פרסאנז' (נולד ב-1932) (מרקיז), סוכן מניות צרפתי, וססיליה סאנצ'ס סירס, דוגמנית ארגנטינאית. היא גדלה בסמוך לטחנת קמח מהמאה ה-18 מחוץ לפריז עם שלושת אחיה. סבתה הייתה מאדאם סימון ז'קינו, יורשת משפחת הבנקאות לאזאר.
בשנות השמונים היא הייתה הדוגמנית הראשונה שחתמה על חוזה דוגמנות בלעדי עם בית האופנה העילית, שאנל, לה עיצב קרל לגרפלד, והיא נהפכה למוזה שלו.
אולם, ב-1989, לגרפלד ודה פרסאנז' נקלעו לריב ועזבו את החברה. ייתכן שהוויכוח היה, לפחות בחלקו, בשל החלטתה להשאיל את דמותה למריאן, סמלה של הרפובליקה הצרפתית. נמסר שלגרפלד גינה את החלטתה, באומרו שמריאן היא התגלמות של "כל מה שמשעמם, בורגני, ופרובינציאלי" ושהוא לא ילביש מונומנטים היסטוריים.
בשנות התשעים היא נישאה ללואיג'י ד'אורזו.
(נפטר ב-23 במרץ 2006), מנהל רכבת איטלקי, שממנו יש לה שתי בנות.
נכון לשנת 2009, דה לה פרסאנז' אינה מדגמנת עוד לעיתים קרובות. כיום היא אשת עסקים שבבעלותה רשת של בוטיקים לבגדים, מעצבת אופנה ויועצת לז'אן-פול גוטייה. היא הציגה בגד של גוטייה עבור קולקציית אביב/קיץ 2009 בשבוע האופנה העילית בפריז והלכה על המסלול במהלך האירוע בגיל 51.
מולה מולה
מרק איטון
S &amp; P
המאה ה-6 לספירה
תרגומי המקרא ללטינית
התרגומים של ספרי המקרא לשפה הלטינית החלו להיות מחוברים לכל המאוחר במאה השנייה לספירה – ומפעל תרגומי זה נמשך ברצף למעשה עד היום הזה. תרגומים מקראיים אלו כוללים תרגום של ספרי הברית הישנהעברית, הברית החדשה וכן ספרים חיצוניים. נהוג לחלק את תרגומי הביבליה הלטינית לאלו שקדמו להירונימוס, המכונים 'וטוס לטינה' (Vetus Latina); ולאלו שהירונימוס ערך, המכונים וולגטה (Vulgata). בנוסף לתרגומים אלו, יצאו לאור בעת החדשה תרגומים ללטינית - ללא זיקה ישירה לוולגאטה.
הוולגטה היא תרגום המיוחס להירונימוס, אשר נערך בסוף המאה הרביעית. הברית הישנה חוברה בידו על יסוד מצע עברי וארמי; ואילו הברית החדשה, על פי מצע יווני. מהמאה השמינית השימוש בה הפך לכמעט בלעדי והתקדש. למרות תרומתה האדירה לנצרות, והעובדה שהיא התחבבה על המאמינים הנוצרים, הוולגאטה ספגה לא מעט ביקורת כבר מזמן חיבורה. על כן, נעשו ניסיונות לתקנה ואף להקים לה תרגומים מתחרים – וזאת ללא הצלחה. בעקבות הרפורמציה, היא הוכרה כנוסחה הסמכותי של כתבי הקודש של הכנסייה הקתולית, בידי ועידת הכנסייה בעיר טרנטו (1546). לאחר עמל רב, נוסח אחד אושרר עם ההוצאה לאור של הביבליה הסיקסטו-קלמנטינית ב-1592. החל מ-1979 הנאו-וולגאטה ממלאה את מקומה של הוולגאטה; ואין היא מיוחסת יותר להירונימוס.
הוטוס לטינה.
'הוטוס לטינה" ((התרגום הלטיני הקדום), או בקיצור: VL, היא ביסודו של דבר כינוי המציין טקסטים בלטינית, שבהם המקרא מצוטט. טקסטים אלו היו בשימוש בעיקר בקרב קהילות נוצריות החל מהמאה הב'. בין היתר, קורפוס זה מכיל תרגומים. בדומה ליצירת החולין הלטינית, יצירה זו צמחה על רקע השחיקה ההדרגתית במעמדה ההגמוני של תרבות יוון ברחבי הקיסרות הרומית המערבית. במקביל לתהליך תרבותי זה, חלה עלייה בקרנה של השפה הלטינית; ובאופן הדרגתי, זאת תפסה את מקומה של היוונית והפכה לשפה הדומיננטית של האימפריה הרומית – ראשית בצפון אפריקה, ולאחר מכן באירופה. בגלל מקומה הנכבד של כנסיית אפריקה בקרב אבות הכנסייה הלטינית, הרי חלק גדול מהוטוס לטינה חובר באפריקה – וכנראה במידה פחותה יותר בצפון איטליה ('Itala") וגם בשאר אירופה (גליה, ספרד, אנגליה וגרמניה).
הוטוס לטינה ספגה הרבה ביקורת, אף על פי שהמדובר בכתבים המקודשים של הכנבייה הלטינית בראשיתה. אודות חילופי הגרסות של הוטוס לטינה אמר אוגוסטינוס, שרבים הם מספור (Doctrina Christiana 2:11). עם זאת, ציטוטיו של קיפריאנוס בן המאה השלישית, מצביעים על שימוש בגרסה אחת של ביבליה לטינית, בעלת מספר מוגבל של וריאנטים. הירונימוס התייחס אל מתרגמי הוטוס לטינה, כאל מחוסרי כישרון (המבוא לתרגומיו לאיוב ולמשלי) – ובעקבות כך, ערך תרגום מחודש למקרא.
תרגומים לטיניים לכתבי הקודש שקדמו לנצרות.
ראשוני התרגומים ללטינית חוברו כנראה בידי יהודים, עוד במאה הראשונה, כשנדדו בקיסרות הרומית, בעקבות הגלייתם מיהודה עם חרבן בית המקדש השני (בשנת 70). כיוון שתרגומים יהודיים אלו נערכו במקביל לתרגומים נוצריים, בפועל קשה להבחין בינם לבין שאר הוטוס לטינה. בשונה משאר תרגומי הוטוס לטינה, אלו הם תרגומים של התנ"ך ואולי של ספרים חיצוניים יהודיים – ולא תרגומים של הברית החדשה. עם כל ההסתייגויות המתבקשות, תרגומים אלו הם חלק מהוטוס לטינה ואולי התשתית שעליה היא נבנתה – לאחר שהתרגומים הראשונים עברו עריכה ותיקונים, על פי החידושים שהופיעו בנצרות, במאות הראשונות לספירה. עדויות ממשיות בודדות לקשרם ליהודים דווקא, נמצאו בקטקומבות יהודיות ברומא, שבהן חרותים פסוקים מקראיים על קברים. תרגומים אלו מתאפיינים בסטייה ממסורת התרגום הנוצרית, ובדרכיה בתרגום תאולוגי של המקרא. הנוכחות היהודית ניכרת במילוליות התרגומים התואמת את מסורת התרגום למקרא היהודי, בשקיעי המדרש, במטבעות לשון יהודיים – ובעיקר בתרגומי שאילה מהעברית (הבראיזמים), ובתרגומים ברוח ההלכה היהודית והפרשנות היהודית למקרא. היא גם ניכרת בסטיות ניכרות מנוסח תרגום השבעים, אשר בעיקר עליו מושתתים תרגומי הוטוס לטינה. לא מן הנמנע, שהמתרגמים השתמשו במצע העברי או בתרגומים לארמית וליוונית אחרים הקיימים, בצד השימוש בתרגום השבעים. הסברה היא שתרגומי הוטוס לטינה נקראו בבתי כנסיות, על פי מסורות שגיבשו חז"ל, למשל בנוגע לתרגומים הארמיים.
עיקר קורפוס הוטוס לטינה (VL).
עיקר הוטוס לטינה נערכה בידי נוצרים; והמאפיין אותה הוא שאלו הם טקסטים, שלרוב קדמו בזמן לתרגום הוולגטה על ידי הירונימוס. על פי רוב, הם מבוססים על תרגום השבעים, בנוסח הקרוב לכתב יד ותיקנוס (כתב יד B). לפיכך נהוג להתייחס למקצתם – כמו גם לוולגאטה – כעדי נוסח לתרגום השבעים. חיבורים אלו יצאו לאור עד למאה הרביעית, ובדרך כלל לכל המאוחר עד המאה השמינית; שאז קרל הגדול הוציא לאור ביבליה המושתתת על תרגומיו של הירונימוס (Codex Amiatinus). הם מכילים ציטוטים מהמקרא; ועל פי רוב, המדובר בקטעים מטקסטים; שחוברו בידי אבות הכנסייה הלטיניים או שהם תרגומים של כתבי אבות כנסייה יווניים.
מלבד ריבוי נוסחי הביבליה בוטוס לטינה, הרי טקסטים לא מועטים ממנה כתובים בלטינית עממית ('sermo humilis'), שזאת הייתה השפה השגורה בפי הנוצרים הראשונים, ושהכנסייה דאז אימצה כשפתה. אמנם לפיכך מקובל לחשוב שמשלבה של הוטוס לטינה תמיד נמוך, אבל בפועל גם כי חסר בשפתה את הברק של הלטינית הקלאסית, הרי משתקפת בה סקלה די רחבה של משלבים של השפה הלטינית כנסייתית. מכל מקום, בהיותה תוצר של הנצרות הלטינית ומאושיותיה בעת ובעונה אחת – הוטוס לטינה היא אפוא מקור מידע רב ערך לא רק עבור אנשי דת, כי אם גם בעבור היסטוריונים ובלשנים.
אשר לתרגומים שבוטוס לטינה, הרי החוקרים חלוקים בשאלה אם מקורם באב טיפוס אחד קדום, או שמא הם התפתחו מתרגומים שונים. בכל מקרה הוטוס לטינה היא התשתית שבה הירונימוס יצר את הוולגאטה. יתר על כן, הוולגטה כוללת ספרים שהועתקו מהוטוס לטינה כפי שהם שעברו עריכה - למשל, ספר תהילים (Psalterium) וחלק ניכר מספרי הברית החדשה; אשר נמצאים בשימוש עד עצם היום הזה.
זהות ראשוני המחברים הנוצריים של התרגום ללטינית אינה ידועה; אך נראה שהם תרגמו מעכשיו לעכשיו קטעים מהמקרא, ולא עמדה לנגד עיניהם ביבליה ערוכה היטב. ביניהם נמנים טרטוליאנוס מקרתגו, שנחשב למייסד הספרות הלטינית הנוצרית – אף כי הוא כתב גם ביוונית. אמנם הוא מביא ציטוטים ארוכים מהמקרא, אבל אלו נעדרי עקיבות וקשה להצביע על פיהם על מצע מקראי בעל סמכות. מי שבדבריו מצטייר נוסח פחות או יותר אחיד של ביבליה לטינית הוא קיפריאן מקרתגו ((Cyprian– אשר למעשה הוא זה שנתן תנופה רצינית לספרות הלטינית הנוצרית. לאחריו באו הילריוס מפואטייה, אמברוזיוס, אוגוסטינוס והירונימוס, אשר המשיכו לצקת את יסודות הספרות הלטינית הנוצרית. אבל להוציא את הירונימוס, יוצרים אלו עדיין הציגו תלות גדולה כלפי כתבים היווניים; וכמו כן התמקדו בפרשנות - ולא בתרגום. אשר לאוגוסטינוס, הרי אמנם הוא עסק בביקורת הטקסט המקראי – ואף הטיח ביקורת קשה על הוטוס לטינה. אבל משום שהביבליה נודעה לו בגיל מתקדם, הוא התבונן בשלל גרסותיה, כמרחיבות את היריעה הפרשנית; וכמאירות על המקומות שבהן רוח הקודש בחרה לעמעם את מסרה התאולוגי. בכל אופן, לאוגוסטינוס היה חלק פעיל במניעת התפשטותם של תרגומי הירונימוס – והוא אף הצביע על האיטלה – כלומר על הוטוס לטינה, שחוברה באיטליה – כתרגומה המוסמך של הכנסייה.