פרוצ'ליני פרש לכפר הולדתו עם קצבה קטנה של 100 דוקטים לשנה. עסק עד ימין האחרונים בחינוך ובווידוי בני המקום.
לא הספיק לראות את ההוצאה לאור של עבודת חייו.
המילון של פורצ'ליני כולל את התרגום לאיטלקית וליוונית של מילה לטינית, והוא מלא בציטוטים מן הספרות בשפה הלטינית.
פורצ'ליני נפטר בפאדובה ביום בימי חג הפסחא בשנת 1768.
לפורצ'ליני היה אח צעיר, משורר, בשם מרקו (1794-1712), איתו התכתב ושחיבר ביוגרפיה עליו.
כתביו.
המילון "Totius Latinitatis".
בשמו המלא - Totius Latinitatis lexicon, consilio et cura Jacobi Facciolati opera et studio Aegidii Forcellini, lucubratum. Patavii : typis Seminarii, 4 voll., 1771
מהדורות:
אחרי מותו.
הספר הוצא לאור בשנת 1772 אחרי שנשלח לבית הדפוס כבר בשנת 1768, בפקודת הבישוף החדש של פאדובה, פריולי.
קישורים חיצוניים.
Gerardo Bianco Egidio Forcellini ,"Dizionario biografico degli Italiani" vol. 48, 1997 Enciclopedia Treccani,
Edmund Burke "Egidio Forcellini" in Encyclopedia Catholica New York: Robert Appleton Company. 1909 on line
צ'אנאד סגדי
ונדל (מכלית)
וַנְדָל (ברוסית: Вандал) הייתה מכלית-נהר שתוכננה על ידי קרל הָגֶלִין וג'ון ג'ונסון עבור חברת הנפט ברנובל (Branobel). "ונדל" הרוסית ו"פֶּטִיט-פְּיֶיר" הצרפתית ("Petite-Pierre"), שהושקו ב-1903, הן אוניות הדיזל הראשונות בעולם. המקורות חלוקים בשאלה מי מן השתיים היא החלוצה. "ונדל", מכל מקום, הייתה האונייה הראשונה בעולם שצוידה בהנע דיזל-חשמלי.
תולדותיה.
בעשור האחרון של המאה ה-19 חיפשה תעשיית הנפט אחר מנוע-נפט חסכוני. את הפתרון מצא המהנדס הגרמני רודולף דיזל, אשר מכר את המצאתו לברוני הנפט ברחבי העולם. בפברואר 1898 העניק דיזל רישיונות בלעדיים לבניית מנועיו בשוודיה וברוסיה לאמנואל נובל, בן למשפחת נובל. הרישיון עלה לנובל 800,000 מארק במזומן ובמניות של חברת מנועי הדיזל הרוסית שהקים לצורך זה. מפעל המנועים בסנקט פטרבורג נחל הצלחה מיידית; הוא החל בונה משאבות מונעות על ידי מנועי דיזל להולכת נפט בצינורות, ועד מהרה חדר לשוק הכללי והחל משווק מנועים להנעת טחנות קמח. המפעל בנה בשעתו מספר מנועים רב יותר מכל מפעל אחר בעולם.
ב-1903 הציע קרל הגלין, "מבעלי הניסיון בוולגה ואיש בעל חזון", לצייד את ארבות הנהר במנועי דיזל. הוא ראה בעיני רוחו שילוח ישיר של נפט דרך הנתיב בן 1,800 המיילים ממורד הוולגה אל סנקט פטרבורג ופינלנד. תעלות השיט מהוולגה אל הים הבלטי התאימו לארבות קטנות יחסית, ואלה הונעו על ידי מנועי קיטור בזבזניים. מנוע הדיזל נראה אפוא כבחירה הטבעית. הגלין האמין, כי ניתן להפוך את כיוון הסיבוב של המדחף ולשלוט על מהירותו באמצעות הנע חשמלי, וחתם על חוזה עם החברה השוודית ASEA (Allmänna Svenska Elektriska Aktiebolaget) כדי שתבדוק את היתכנותה של מערכת הנעה חשמלית. אחר כך גייס הגלין את שירותיו של הארכיטקט הימי ג'ון ג'ונסון מגטבורג כדי שיתכנן את האונייה. ג'ונסון הציב את מנועי הדיזל והגנרטורים החשמליים באמצעית האונייה, ואת המנועים החשמליים בירכתיה, והם סובבו את המדחפים ישירות. הספנות (מכלי המטען) היו מופרדות זו מזו על ידי מחיצות אורכיות (ולא על ידי מחיצות רוחביות, כמקובל), מאפיין מבני שנפוץ אחר כך למכליות אוקייניות.
מערכת ההנעה של האונייה (3 מנועים בהספק 120 כוחות סוס כל אחד) נבנתה בשוודיה על ידי החברות Aktiebolaget Diesels Motorer ו-ASEA. כל אחד מהמנועים היה בעל 3 צילינדרים בקוטר 290 מ"מ, אורך מהלך של 430 מ"מ ומהירות סיבוב קבועה של 240 סיבובים לדקה. המנוע החשמלי, שנשלט על ידי ידית דומה לזו שבחשמלית, שינה את מהירות המדחף מ-30 עד 300 סיבובים לדקה. גוף האונייה נבנה במספנת סורמובו בניז'ני נובגורוד ונגרר אל סנקט פטרבורג להשלמת ההצטיידות והבנייה. אורכה של האונייה היה 244.5 רגל, רוחבה 31.75 רגל והשוקע 8 רגל, והיא הותאמה במיוחד לתעלות ונתיבי השיט מהוולגה אל הים הבלטי. לאונייה הוענק השם "ונדל", והיא החלה בהפלגות מסחריות באביב 1903. היא ניזוקה בתאונה בהפלגת הבכורה שלה, תוקנה והוסיפה לשרת בנהר הוולגה עוד עשר שנים.
"סרמט" (Sarmat) הגדולה יותר, בעלת ארבעה מנועים בהספק 180 כוחות סוס כל אחד, הושקה בקיץ שנת 1904. שלא כמו "ונדל", מנועיה של "סרמט" שולבו ישירות אל המדחפים, וכך חסכו 15% מהספק המנוע שהלך לאיבוד בהנע החשמלי. "סרמט" פעלה עד 1923; גוות האונייה הייתה רתוקה בניז'ני נובגורוד עד שנות ה-70 של המאה הקודמת.
האוניות החדשות עוררו את עניין הציבור ואנשי המקצוע והביאו הזמנות חדשות. המפעל התרחב והעסיק כעת למעלה מאלף איש, אבל הצמיחה עוררה מחלוקות בקרב ההנהלה. רולף נובל, לודוויג נובל הבן והגלין היו חלוקים עם אמנואל בשאלת עתידן של אוניות המנוע. הצעת הגלין להסב את צי ספינות הקיטור למנועי דיזל נדחתה על ידי אמנואל. הגלין התפטר וקיבל את משרת הקונסול הכללי של שוודיה בסנקט פטרבורג. ב-1907 תכננו הגלין וג'ונסון מכלית בת 4,500 טונות, ושוב דחה אמנואל נובל את ההצעה. השניים מכרו את תוכניותיהם לאחים מרקולייב מקולומנה, אשר בנו על פיהן ב-1908 את מכלית הדיזל האוקיינית הראשונה בעולם, "מיסל". אירוע זה שכנע סוף סוף את אמנואל לאפשר להגלין לחדש את צי האוניות של החברה, שגדל והגיע ב-1915 ל-315 כלי שיט.
ג'ורג' המילטון-גורדון
ג'ורג' המילטון-גורדון, רוזן אברדין הרביעי (באנגלית: George Hamilton-Gordon, 4th Earl of Aberdeen; 28 בינואר 1784 – 14 בדצמבר 1860), היה מדינאי, דיפלומט ובעל קרקעות בריטי שכיהן כראש ממשלת בריטניה. ממשלתו, שנשענה על קואליציה שהייתה מורכבת מחברי המפלגה הוויגית ומחסידיו של רוברט פיל, בתמיכת רדיקלים ואירים, כללה פוליטיקאים מוכשרים ורבי עוצמה שרוב הזמן התקשה אברדין לנהל אותם ולשלוט בהם. אף שהממשלה ניסתה להימנע מכך, היא הובילה את בריטניה למעורבות במלחמת קרים והיא נפלה כאשר ניהול המלחמה לא זכה לתמיכה ציבורית ובעקבות כך פרש אברדין מהחיים הציבוריים. הקריירה של אברדין עסקה בעיקר בנושאי מדיניות החוץ, אך ניסיונו לא מנע את ההתדרדרות שהובילה לפריצתה של מלחמת קרים.
הוריו נפטרו בהיותו בן 11 ואשתו הלכה לעולמה לאחר שבע שנים בלבד של חיי נישואין מאושרים. בנותיו מתו בצעירותן ומערכת היחסים שלו עם בניו הייתה בעייתית. לפני נישואיו הוא טייל ברחבי אירופה, כולל ביוון, והוא גילה עניין רב בתרבויות הקלאסיות ובארכאולוגיה שלהן. בשובו לבריטניה ב-1805 הוא התמסר לפיתוח אחוזותיו שבסקוטלנד.
לאחר מות אשתו ב-1812 הוא החל לעסוק בדיפלומטיה, וזמן קצר לאחר מכן מונה כשגריר בווינה כשהוא עדיין בשנות העשרים שלו. עלייתו בפוליטיקה הייתה מהירה ובת מזל באותה מידה והוא מונה להיות שר החוץ בממשלתו של הדוכס מוולינגטון ב-1828, למרות חוסר ניסיונו בתפקיד שר, שכן הוא כיהן בממשלה פחות משישה חודשים לפני שקיבל את התפקיד. בתפקיד זה הוא שימש במשך שנתיים ולאחר מכן כיהן בתפקיד נוסף בממשלה, כך שב-1841 הוא מונה שוב כשר החוץ בממשלתו של רוברט פיל לתקופת כהונה ארוכה יותר. אברדין היה דמות אהודה בקרב עמיתיו.
ראשית חייו.
ג'ורג' המילטון-גורדון נולד באדינבורו כבנו הבכור של ג'ורג' גורדון, וכנכדו של ג'ורג' גורדון, רוזן אברדין השלישי. אמו, שארלוט, הייתה בתו הצעירה של ויליאם ביירד. אביו נפטר ב-1791 ואמו ב-1795 והוא גודל על ידי הנרי דונדס (Dundas), הויקונט הראשון ממלוויל ועל ידי ויליאם פיט הבן. הוא התחנך בבית הספר הארו ולמד בקולג' סנט ג'ון שבקיימברידג', שם סיים את לימודיו לתואר שני ב-1804. לפני כן הוא נעשה הרוזן מאברדין בעקבות מותו של סבו ב-1801, סייר ברחבי אירופה ושב לאנגליה. ב-1805 הוא נישא לליידי קתרין אליזבת', בתו של ג'ון האמילטון, מרקיז אברקורן הראשון.
קריירה דיפלומטית.
בדצמבר 1805 קיבל הלורד אברדין את מושבו כנציגה הטורי של סקוטלנד בבית הלורדים. ב-1808 הוא קיבל את תואר אביר מסדר הדרדר. בעקבות מותה של אשתו משחפת ב-1812 הוא הצטרף לשירות החוץ. הוא מונה כשגרירה של בריטניה באוסטריה וחתם על הסכם טופליץ (Töplitz) בין שתי המדינות באוקטובר 1813. הוא שימש כמשקיף בפמלייתו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בקרב לייפציג ופגש את נפוליאון. אברדין נעשה אחד מהדמויות הדיפלומטיות המרכזיות באירופה באותה תקופה והיה אחד מהנציגים של בריטניה לקונגרס שאטיון (Châtillon) בפברואר 1814 ולדיונים שהובילו לחתימת הסכם פריז במאי אותה שנה. בשובו לבריטניה הוא קיבל את התואר ויקונט גורדון מאברדין ונכנס להיות חבר במועצה המלכותית. ביולי 1815 הוא נשא לאישה את גיסתו לשעבר, הארייט, בתו של ג'ון דגלאס ואלמנתו של ג'יימס האמילטון. נישואים אלה היו מאושרים פחות מנישואיו הקודמים. ב-13 השנים הבאות לקח אברדין חלק פעיל פחות בחיי הציבור.
קריירה פוליטית.
הלורד אברדין שימש כנגיד של דוכסות לנקסטר במחצית הראשונה של שנת 1828 ולאחר מכן כשר החוץ בממשלתו של הדוכס מוולינגטון עד 1830. יחד עם וולינגטון הוא התפטר מהממשלה על רקע חוק הרפורמה של 1832.