ב-10 במאי 1979, ארבעה משטחי החסות: יאפ, טרוק, פונאפי קוסראה ("Kosrae", מחוז חדש שהוקם על ידי הקונגרס המיקרונזי ב-1 בינואר 1977) אישרו חוקה חדשה והתאחדו ל"פדרציה של מיקרונזיה". המחוזות השכנים: פלאו, איי מרשל ואיי מריאנה הצפוניים החליטו לא להיות שותפים לכך. הנשיא של הקונגרס של מיקרונזיה, טוסיו נאקאיאמה (Tosiwo Nakayama), הפך לנשיאה הראשון של המדינה החדשה. המדינה החדשה חתמה על חוזה האסוציאציה החופשית עם ארצות הברית ב-1982, שנכנס לתוקפו ב-3 בנובמבר 1986, מה שסימל את המעבר מהיותה מדינת חסות למדינה עצמאית. על פי החוזה על ארצות הברית מוטלת האחריות המלאה על הגנת המדינה והיא מתחייבת לסייע כלכלית למדינה החדשה ובתמורה יכולה ארצות הברית להקים בסיסים באזור. יחסי הביטחון יכולים להשתנות בהסכמה הדדית.
פוליטיקה.
במיקרונזיה מתנהל משטר של רפובליקה פדרלית נשיאותית דמוקרטית. המועצה המייעצת שבנתה ארצות הברית בתקופת המנדט הפכה לקונגרס המיקרונזי.
בראש הפדרציה עומדים נשיא וסגן נשיא, הנבחרים כל ארבע שנים.
בראש ארבע המדינות המרכיבות את הפדרציה עומדים מושלים.
אין מפלגות פוליטיות אך קיומן אינו אסור.
כלכלה.
הפעילות הכלכלית של הפדרציה מתקיימת בעיקר מחקלאות ודיג. באיים יש מעט מקומות שבהם משתלם לנצל מינרלים, זאת מלבד הכמות הגדולה של הפוספאטים המצוים שם. קיים פוטנציאל של תעשיית תיירות, אך המיקום המרוחק של האיים ומחסור במתקנים מתאימים מעכבים את הפיתוח של המדינה. הסיוע הכלכלי של ארצות הברית הוא מקור ההכנסה העיקרי, בין השנים 1986–2001 השקיעה ארצות הברית 1.3 מיליארד דולר באיים. הבידוד הגאוגרפי ותשתיות לא מפותחות הם מכשול מרכזי לגידול כלכלי.
גאוגרפיה.
הפדרציה של מיקרונזיה מורכבת מ-607 איים השוכנים לאורך 2,895 קילומטרים בקבוצת איי קרולין, מזרחית לפיליפינים. ארבע קבוצות האיים המרכזיות הן מהוות ארבע מדינות המרכיבות את הפדרציה: יאפ, צ'ואוק (Chuuk, עד לינואר 1990 נקראה "טרוק"), פונפיי (Pohnpei, עד נובמבר 1984 נקראה "פונאפי") וקוסראה. לכל אחת מארבע מדינות אלה יש דגל משלה וביחד הן מיוצגות בדגל הלאום ככוכב לבן. הבירה פליקיר נמצאת על האי פונפיי.
מיקרונזיה נהנית מאקלים טרופי עם טמפרטורות נוחות במשך רוב ימות השנה. האיים זוכים לגשמים מרובים ובעיקר האי פונפי, אשר הוא האזור הלח ביותר בעולם (8.4 מטרים של גשם בשנה). למרות-זאת לעיתים מתקיימות תקופות בצורת. טייפונים טרופיים גורמים לעיתים לנזקים באיים, בהם קיים מבחר גאולוגי: הרים, הרי געש ושוניות אלמוגים.
חלוקה מנהלית.
ארבע המדינות של הפדרציה הן:
יחסים עם ישראל.
כמדינה שבה לארצות הברית יש מעמד מיוחד, מיקרונזיה נחשבת לתומכת באופן עקבי בישראל גם בהצבעות באו"ם.
פעם בשנה שולח ארגון מגן דוד אדום צוות רפואי למדינה כדי לעזור בפיתוח שירותי רפואת החירום המקומיים.
ב-29 בנובמבר 2012 הייתה מיקרונזיה בין 9 המדינות שהצביעו נגד הכרה במדינה הפלסטינית כמדינה משקיפה באו"ם.
דגל מיקרונזיה
דגל מיקרונזיה אומץ ב-10 בנובמבר 1979. השטח הכחול מייצג את האוקיינוס השקט, וארבעת הכוכבים מייצגים את ארבע קבוצות האיים של מיקרונזיה: צ'ואוק, פונפיי, קוסרה ויאפ.
בשנת 1965 אימצו שטחי החסות של האיים באוקיינוס השקט, בראשות האומות המאוחדות, דגל דומה בעל 6 כוכבים. קוסרה ופונפיי יוצגו תחת כוכב אחד. שלושת הכוכבים הנוספים הם של פלאו, איי מרשל ואיי מריאנה הצפוניים, שבחרו שלא להצטרף למיקרונזיה.
קראות
דומיניקה
דומיניקה (באנגלית: Dominica; רשמית: קהיליית דומיניקה) היא מדינת אי בים הקריבי וחלק מהאיים הקאריביים. בשפות הדבורות במדינה, היא נקראת גם דוֹמִינִיק (בצרפתית: Dominique; בקריאול צרפתי דומיניקני: Dominik), או "וַּאִיאְטוּ קוּבּוּלי" (בקָלִינָאגוֹ: Wai‘tu kubuli).
היסטוריה.
תושביה הראשונים של דומיניקה הגיעו אליה בסביבות שנת 3100 לפנה"ס, אך הם לא נותרו בה לאחר שנת 400 לפנה"ס. בני הארוואק הגיעו אליה מדרום אמריקה בסביבות שנת 400 עד שגורשו ממנה על ידי הקאריבים במאה ה-14.
כריסטופר קולומבוס הגיע לאי ב-3 בנובמבר 1493, והוא שנתן לו את שמו, על שם יום ראשון בשבוע, שבו הגיע אליו. אף שספינות ספרדיות עגנו באי מעת לעת, הספרדים לא הצליחו להקים בו יישובי קבע, בשל התנגדותם העיקשת של הקאריבים.
צרפת הייתה המדינה האירופית הראשונה שהקימה באי יישובי קבע בשנת 1635, אך גם היא נאלצה לנטוש תוך זמן קצר. היא חידשה את ההתיישבות בהדרגה במהלך המאה ה-18, אך בסופו של דבר, במסגרת ההסכמים שנחתמו עם סיום מלחמת שבע השנים, עברה דומיניקה לידי בריטניה ב-1763.
הגעתם של הבריטים שינתה את הרכבו האתני של האי. הם החלו לגרש את הקאריבים לדרום אמריקה, והמחלות שהביאו עמם גרמו לתמותה אצל הילידים. במקביל, הביאו עמם הבריטים עבדים מאפריקה. ב-1831 הוענקו זכויות פוליטיות גם לשחורים (למעט עבדים), ולמשך זמן מה נשלטה האספה המחוקקת של דומיניקה בידי הרוב השחור. בלחץ בעלי האדמות האנגלים, נשחקו בהדרגה זכויותיהם של השחורים. ב-1871 עברה דומיניקה לניהול אדמיניסטרטיבי של איי וינדווארד, וב-1896 בוטל הממשל העצמי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה גברה המודעות הפוליטית של תושבי האי, והממשל העצמי חזר בהדרגה. ב-1958 הצטרפה דומיניקה לפדרציה של איי הודו המערבית, ועם פירוקה ב-1962, הייתה למדינת חסות בריטית. ב-1967 הוקנתה לה האחריות המלאה על ענייני הפנים, וב-3 בנובמבר 1978, תאריך סמלי שנקבע על פי התאריך בו הגיע קולומבוס לאי, זכתה בעצמאות. ב 18 בדצמבר באותה שנה התקבלה דומיניקה לאו"ם.
בתקופה שלאחר קבלת העצמאות סבלה דומיניקה מחוסר יציבות כלכלית, אך בסוף שנות ה-80 השתפר מעט מצבה. מאז 1995 שולטת בה קואליציה בראשות מפלגת הלייבור.
שלטון ופוליטיקה.
דומיניקה היא דמוקרטיה פרלמנטרית. בראש הרשות המבצעת עומד ראש הממשלה, שהוא מנהיג סיעת הרוב בפרלמנט. ראש המדינה הוא הנשיא, שנבחר לתקופה של חמש שנים לאחר שמועמדותו עולה על ידי ראש הממשלה בהתייעצות עם ראש האופוזיציה ומאושרת על ידי הפרלמנט. שרי הממשלה ממונים על ידי הנשיא, מבין חברי הפרלמנט של מפלגת השלטון, בהתייעצות עם ראש הממשלה.
הרשות המחוקקת נקראת House of Assembly of Dominica, ומונה 32 חברים. 21 מחברי האספה נבחרים בבחירות אזוריות, נציג אחד לכל מחוז בחירה (ברוב פשוט). נוסף להם ישנם 9 סנטורים, שחברי האספה הנבחרים מחליטים אם לבחור בעצמם, או לתת לנשיא למנותם. אם הנשיא ממנה את הסנטורים, עליו להיוועץ בראש הממשלה על מינוי חמישה מהם ובראש האופוזיציה על מינוי ארבעה. שני חברים נוספים באספה הם היושב ראש, שנבחר על ידי החברים, ומזכיר הבית, הנחשב לחבר מתוקף תפקידו (אקס אופיציו).
ראש הממשלה ושריו אחראים בפני האספה, ואפשר להדיחם בהצעת אי אמון.
המערכת המפלגתית הייתה מורכבת בעבר משלוש מפלגות, אך עם הזמן נעשתה לדו-מפלגתית. הבחירות האחרונות נערכו ב-2019, וזכתה בהם מפלגת הלייבור הסוציאל-דמוקרטית עם 18 מ-21 המושבים הנבחרים, עלייה של 3 מושבים.
דומיניקה היא חברה מלאה בקהילייה הקריבית (CARICOM), בארגון מדינות מזרח הקריביים, המאגד את מדינות האנטילים הקטנים, וכן בחבר העמים הבריטי. בינואר 2008 הצטרפה דומיניקה כחברה החמישית בארגון "הברית הבוליבריאנית למען עמי אמריקה שלנו" (ALBA), ארגון לשיתוף פעולה ברוח סוציאליסטית בין מדינות אמריקה, שייסדו ונצואלה וקובה.
כלכלה.
כלכלת דומיניקה תלויה במידה רבה בחקלאות ובתיירות. כ-40% מן המועסקים באי עוסקים בחקלאות, ומוצרי הייצוא העיקריים הם תוצרת חקלאית: טבק, בננות, ירקות, פרי הדר, קופרה (קוקוס מיובש), שמן קוקוס ושמנים אתריים. מלבד עיבוד תוצרת חקלאית, התעשייה במדינה כוללת גם ייצור סבון, רהיטים, לבנים ונעליים. מקור הכנסה נוסף מספקת נוכחותו של בית הספר לרפואה של אוניברסיטת רוס, הממוקם בעיר פורטסמות', ולומדים בו כאלף סטודנטים, בעיקר אמריקניים וקנדיים.
דומיניקה סובלת משיעורים גבוהים של עוני ואבטלה, והתוצר לנפש נמוך יחסית - 5400$ בשנה. התלות בענף הבננות גורמת לטלטלה כלכלית כאשר תנאי מזג האוויר פוגעים ביבול או כשמחיר הבננות צונח בשוקי העולם.
הממשלה מנסה לקדם את הכלכלה על ידי פיתוח ענף התיירות, ובעיקר התיירות האקולוגית. התיירות במדינה מפותחת פחות מאשר בשכנותיה, בין היתר כיוון שאין בה חופים חוליים והיא חסרה שדה תעופה בינלאומי גדול ומלונות של רשתות בינלאומית. יתרונה היחסי הוא שימורו של טבע פראי וצורות חיים ייחודיות ביערות האי, שאפשר שהוא היחיד מאיי הים הקריבי שהיה כריסטופר קולומבוס מזהה אילו ביקר בו כיום.
אחת לשנה מתקיים בדומיניקה קרנבל, אליו מגיעות ספינות תענוגות רבות. עם זאת, עקב מחסור בבתי מלון ראויים נשארים התיירים ללון באניות והתרומה הכלכלית לאי אינה גבוהה.
המקום היחיד באי המתאים לתיירות נופש ובו מפרץ וחוף חולי הוא מפרץ הנסיך רוברט.
גאוגרפיה.
דומיניקה כולה שוכנת על אי אחד הממוקם בערך במרכזה של שרשרת האנטילים הקטנים, ונחשב על פי רוב לדרומי שבאיי ליווארד, החלק הצפוני של האנטילים הקטנים (אם כי לעיתים משייכים את דומיניקה לאיי וינדווארד). האיים הסמוכים לו בשרשרת האיים הם גוודלופ מצפון ומרטיניק מדרום, שניהם בריבונות צרפת.
צורתו של האי מלבנית: שטחו 754 קמ"ר, אורכו 47 ק"מ ורוחבו 29 ק"מ. הנקודה הגבוהה ביותר באי היא פסגתו של הר הגעש מורן דיאבלוטינס (Morne Diablotins), שגובהו 1,447 מ' מעל פני הים.