באותה תקופה גילה וטיפח כוכבים רבים של השנסון הצרפתי. הפיק מופעיהם בכל המישורים - על תקליטים, ברדיו, בטלוויזיה, במיוחד בטלוויזיה הבליגית, באולמות מופעים כמו התיאטרון שלו "לה טרואה בודה" וסיורי הופעות.
מגלה הכישרונות.
בשנת 1950 גילה קנטי בקוובק את פליקס לקלר הצעיר, שכישרונו חומק מעיני אנשי המקצוע בארץ מולדתו (ואף הזמר עצמו אינו בוטח במעלותיו), שכנע אותו לבוא לצרפת והבטיח כך את תהילתו בזירה הפריזאית. האמן האסיר תודה, הביע את אמונו המלא בקנטי ורשם את "נוכחותו האלהית" של זה כהערת אחריות בחוזה.
קנטי היה זה שבשנת 1954 איפשר לז'ק ברל את זינוקו לעולם המוזיקה על ידי השקת אלבומו הראשון. בין השנים 1958-1953, כשהוצאת התקליטים פיליפס דחה את ברל, נתן לו קנטי הזדמנויות להופיע שש פעמים ב"טרואה -בודה".
ב-1967 בשיא תהילתו, ושכקנטי הפך למפיק עצמאי, אמר לו ברל: "בזכתוך יצאתי מן החור שלי, ובסך הכל, אמרת לי מה שהיה ככל הנראה ברור, וכפי שמתאים לקנטי, זה נתן לי את התנופה הנחוצה כדי שאוציא לפועל מה שרציתי בתוך תוכי [...]. אתה צריך להגיד לי תודה! האתי כבוד לשמך הטוב כמגלה כישרונות".
בשנים 1962-1947 הזניק קנטי ב"טרואה בודה" דור שלם של זמרים-יוצרים צרפתים: ז'ורז' בראסנס, גי ביאר, רוש ואזנבור, בוריס ויאן, פאטאשו, סרז' גינסבורג, פרנסיס למארק, מולוג'י, בובי לפואנט, ריסה בארייר, אן סילבסטר, מוריס פאנון, לני אסקודרו, קלוד נוגארו, אנרי סלבדור וכו'.
קנטי טיפח גם דור חדש של שחקנים וקומיקאים: פייר דאק, פרנסיס בלאנש, רובר לאמורה, פרנאן רנו, דארי קול, רמון דבו, פיליפ נוארה, זס'אן-פייר דארא, ז'אן יאן, קריסטיאן דיוואלה, ז'ראר סטי ואחרים.
אצלו הופיעו מבצעים גדולים כמו ז'ולייט גרקו, האחים ז'אק, קתרין סובאז',פיליפ קלה, "לה קאטר ברבי" (ארבעת המזוקנים), איזבל אוברה.
הוא חתם חוזים גם עם אנדרה קלאבו, פייר דידאן, ז'קלין פרנסואה, לוסיין ורנה, ארמן מסטראל, זיז ז'אנמר, לה גרסון דה לה רו, לה טרואז אוראס, ז'אן קלוד דרנאל, אגלאה, דריו מורנו וכו'. שיחק תפקיד חשוב בקריירה של המלחין והמעבד מישל לגראן.
הפיק את המופעים הראשונים של איב רובר, רמון קנו, פייר דנינוס, פרנסואה בייאדו, עם מבצעים מגוונים כמו רוזי וארט, פייר אטקס, מישל רו, ז'ראר סטי, מישל דה רה.
סיורי ההופעות של קנטי.
במקביל, ארגן ז'אק קנטי בכל קיץ, ולא רק לאמנים שגילה, אלא גם לאחרים שבטח בהם- את סיורי "רדיו פרוגרם", שכולם כינו אותם בשם "סיורי קנטי". הציע במות לארבעה עד עשרה אמנים, בהתחלה באולמות הפרובינציה ובמושבות - בתיאטראות עירוניים, אולמות שמחות, בתי קזינו ובאולמות תחת כיפת השמיים, ולאחר מכן ברחבי העולם. מופעים אלה שימשו כבתי ספר, בעלי קצב עבודה מסחרר, שבהם למדו האמנים הצעירים את מקצוע הבמה, בעוד הבכירים ביניהם הריצו את שיריהם החדשים לקראת העונה הפריזאית. כך סייר קנטי עם איב מונטאן בארצות הברית וביפן וארגן רסיטלים למוריס שבלייה.
החל משנת 1951 יצר בשביל חברת הדיסקים פיליפס את הקטלוג הייצוגי של השנסון הצרפתי. ה"פלר" של קנטי, נוכחותו והשפעתו הפכו שם דבר בענף אמנויות הזמר, הבמה והבידור.
כשגילה כישרונות חדשים עבור החברות "פיליפס", "פולידור" ו"פונטנה", עשה זאת מתוך שכנוע שאמן צריך לפעמים שנים כדי לזנק בתודעת הציבור. התעקש החל משנת 1958 להוציא לאור את האלבומים הראשונים של סרז' גינסבורג, אף על פי שהמכירות לא עלו מעבר לכמה מאות עותקים.
אחרי 1962 - ז'אק קנטי הפקות.
עזיבתו את פיליפס.
בשנת 1962 הנהלת פיליפס אימצה את הכוכב הנולד ג'וני האלידיי בשביל הקלטות דיסקים "ווג" מתוך אמונה בפוטנציאל לפחות זמני של המוזיקה שלו. הוסבר לקנטי כי יש לעשות מאמצים מסחריים רבים על מנת לפתח את הקריירה של זמר-יוצר זה ושצריך להשקיע את כל האנרגיות על מנת לנצל את תנופת הרוק אנד רול שזכה להצלחה בלתי רגילה באמריקה.
לעומת זאת קנטי סבר כי ז'אנר זה הוא רק גלגול חולף ומכוער של הג'אז. בנסיבות אלה הוא טרק את הדלת: התפטר מתוך כוונה לנצל את כישוריו כמנהל אמנותי בעד עצמו, כשמרבית האמנים החשובים שטיפח יבואו אחריו.
אולם סעיף בחוזה עם פיליפס לא התיר לו להשתחרר אלא אחרי 30 חדשים נוספים והתנאי לשחרור היה הסכמה שלא יעבוד עם האמנים שהיו באחריותו בעת העבודה בפיליפס, פולידור ופונטנה.
הפקותיו העצמאיות.
קנטי ייסד מאפס את "ז'אק קנטי הפקות" והיה למפיק ראשון של תקליטים עצמאיים, מן הסוג שלקח סיכונים תוך הליכה עד הסוף למען הגשמת מאווייו.
אך מפני שהחתים כל כך הרבה אמנים עבור פיליפס בקושי נשארו זמרים שיעבדו איתו, חלקם שחקנים -זמרים.
אחרי שראה את ז'אן מורו שרה "המערבולת" (Le Tourbillon) בסרטו של טריפו "ז'ול וג'ים"
הקליט אותה בדיסק שירים מיצירותיו של סרז' רזבני.
לאחר מכן שכנע את רזבני עצמו להקליט דיסק עם שירים מאת בוריס ויאן והפיק תקליט עם "הקול האונושי" של ז'אן קוקטו בביצועה של סימון סיניורה.
מאוחר יותר הפיק את הדיסק הראשון של הזמר בן 18, ז'אק איז'לן, ועוד דיסק של בריז'יט פונטן.
כששם לבו אל תופעת הקפה-תיאטרון שפרחה ברובע סן ז'רמן דה פרה, חנך את האולם "בילבוקה" שבו הופיעו לראשונה שני זמרים צעירים אלה.
עם זאת, בלי האמצעים שעמדו לרשותו פעם ובדיוק ברגע שהתליקטים הפכו לתעשייה המונית, הדורשת השקעות גדולת והולכות, לא הצליח קנטי לחזור לרמת ההצלחה משנותיו ב"פיליפס"
הפיק תקליטים של סימון סיניורה, פייר בראסר, מישל סימון, של קורה ווקר ורבים אחרים. יצר תקליטים אנתולוגיים המוקדשים למשוררים הגדולים של השנסון הצרפתי, כמו בוריס ויאן וז'אק פרוור.
בשנת 1967 "לה טרואה בודה" סגר את שעריו.
בשנת 1978 פרסם את זכרונותיו: "On cherche jeune homme aimant la musique" ("דרוש צעיר אוהב מוזיקה") בהוצאת קלמן לוי בפריז. ב-1997 פרש. ילדיו, ברנאר ופרנסואז קנטי ימשיכו בניהולה של "ז'אק קנטי הפקות".
המותג "ז'אק קנטי" המופץ על ידי "ואגראם מיוזיק", סווג בין 30 המותגים הראשונים בצרפת.
כל חייו, ידע ז'אק קנטי להישאר אדם דיסקרטי, נלהב, לוחמני ומתמיד. עמיתו, צ'רלי מרוואני, המנג'ר של ברברה שיער כי קנטי הציל את השנסון הצרפתית.
ז'אק קנטי נפטר ב-1997 ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז, בגוש 94. היו לו שלושה ילדים: קולט, פרנסואז וברנאר.
לקריאה נוספת.
Janine Marc-Pezet, "Le Théâtre des 3 baudets", Éditions du May, 1994
אילונה שטפנובה-קורצובה
פאוול שטפן
פאבל שטפן
פאבל שטפאן
אבישי גרוסמן
אבישי גרוסמן (נולד ב-1937) הוא מחנך, מורה וסופר ישראלי.
שורשים.
אביו של אבישי, משה גדליהו גרוסמן, נולד בלודז' בשנת 1910 למשפחה מרובת ילדים, עשרה במספר. המשפחה השתייכה למעמד הבינוני שהתפרנסה מבית-מלאכה לפחחות שבו הועסקו מספר עובדים, בעוד שאמו של אבישי, אווה לבית הורוביץ ילידת 1909 ניהלה חנות לצבעים. כל הילדים זכו לחינוך תיכוני.
אביו למד בבית הספר יבנה ששפת ההוראה בו הייתה עברית. כבר בגיל 13 הצטרף לקן של תנועת הנוער השומר הצעיר בלודז' ובהמשך היה מדריך וראש הקן. השומר הצעיר חינכה את חניכיה להגשמה עצמית ולחיי קיבוץ שיתופיים בארץ ישראל. בשנת 1929, על-פי "צו התנועה" הפסיק את לימודיו ועלה ארצה, במסגרת של הגרעין (קבוצה) שמנה 15 חברים, שהצטרף בארץ לתנועת הקיבוץ הארצי; הגרעין נשלח למושבה כרכור להכשרה (הכנה לקיבוץ), אבל בגלל קשיים שנבעו מחוסר מים לפיתוח משק חקלאי במקום, עבר הגרעין (שבינתיים גדל ל-45 חברים) כעבור 9 חודשים, למושבה חדרה, שבה קיימו במידת האפשר חיי קיבוץ שיתופיים. בחדרה חי הגרעין שלוש שנים עד שמוסדות הקיבוץ הארצי החליטו לשלוח אותו להשלים את קיבוץ עין שמר, שסבל אז מחוסר בחברים. גרוסמן-האב החל בפעילות ציבורית כבר בחדרה שם כיהן כחבר במועצת הפועלים. בעין שמר הוא עבד במרוצת השנים בדיר הכבשים, בפרדס, בגן הירק, בענף עצי הפרי, בזגגות וגם היה גזבר הקיבוץ אבל, בעיקר, מילא תפקידים כלכליים מחוץ לקיבוץ: בהנהלת תנובה, בחברת מוצרי תכן, בגרנות- מפעלים אזוריים, בארגון משקי עמק חפר ובהנהלת הקרן הארצית של הקיבוץ הארצי.
אמו של אבישי הכירה את אביו בשומר הצעיר בלודז' ועלתה כמוהו לארץ ישראל והצטרפה לקיבוץ עין שמר. היא הייתה מטפלת ילדים, ורכזת ועדת החינוך לגיל הרך של הקיבוץ.
אבישי העריץ את הוריו והוא הקדיש לזכרם את ספרו האוטוביוגרפי "להגיע למקום שממנו התחלנו" במילים הבאות: . ובספר אחר שלו כתב ש"מפעל חייהם של הורי היה גם מפעל חיי שלי".
ביוגרפיה.
גרוסמן נולד ב-29 בפברואר 1937, בקיבוץ עין שמר וחי בו עד היום. הוא התחנך במוסד החינוכי האזורי מבואות עירון שליד הקיבוץ. הוא שירת בצה"ל כאלחוטאי. כשחזר לעין שמר, נבחר להיות מזכיר החטיבה הצעירה בקיבוץ ועבד ברפת ואחר-כך בגידול כבשים.
ב-1961, נשלח על ידי תנועת השומר הצעיר להדריך נוער עירוני להגשמה עצמית בקיבוץ, וזאת, בתפקיד של ראש "קן" (סניף) מרכז בתל אביב (קודמו בתפקיד היה עוזיאל וכסלר, מי שלימים יהיה מנכ"ל הרשות לפיתוח ירושלים). גרוסמן ראה את ייעודו כמחנך וכפעיל חברתי במסגרות קיבוציות ולשם כך ביקש וקיבל מהקיבוץ חופשת-לימודים וסיים תואר ראשון בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה, ובהמשך, השתלם בירושלים במכון שכטר וקיבל תואר שני במדעי היהדות, וממכון הרטמן במדעי היהדות. ואכן, במשך שנים ארוכות היה גרוסמן מחנך, ואחר-כך מנהל המוסד החינוכי מבואות עירון.
פעילותו הרעיונית - חברתית.
גרוסמן היה חסר בקבוצה של אנשי רוח בתנועה הקיבוצית, מבני הדור השני, שהוציאה לאור את הקבצים: "שיח לוחמים" (1967), "חברה שסועה: מבט מן השמאל החילוני" ו"בין העצים".