פבלה נולדה בעיר סנטיאגו פפסקיארו שבמדינת דורנגו במקסיקו לסילביה ופליפה פבלה. יש לה שלוש אחיות: לורה, מייבל ודבורה. פבלה למדה משחק במרכז לחינוך לאומניות של טלוויזיה במקסיקו סיטי. במקביל ללימודיה היא גם עסקה בדוגמנות. היא התחילה לשחק בתיאטרון לצד שחקנים כמו: הלנה רוחו וחוליו אלמאן ובמקביל הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "Meridiano X".
הפריצה הגדולה שלה הייתה בשנת 2002 בטלנובלה "חתולה פראית", פבלה שיחקה בתפקיד הראשי לצד מריו סימרו. הטלנובלה צולמה במיאמי וזכתה להצלחה
גדולה בארצות הברית. ב-2003 חזרה פבלה למקסיקו כדי לשחק בטלנובלה "Velo de Novia" לצד השחקן אדוארדו סנטה-מרינה.
ב-2004 השתתפה פבלה בטלנובלה "רובי", שם שיחקה את דמותה של סוניה.
ב-2005 חזרה פבלה לשתף פעולה עם שחקן "סבסטיאן רולי", ששיחק לצידה ב"רובי", בטלנובלה "כנגד כל הסיכויים" (Contra viento y marea).
ב-2006 קיבלה פבלה הזמנה מסלמה הייק להשתתף בתוכנית האמריקאית "Ugly Betty", הגרסה האמריקאית לטלנובלה הקולומביאנית "אני בטי המכוערת" (Yo soy Betty, la fea).
ב-2007 השתתפה פבלה בטלנובלה "" (Zorro: La espada y la rosa), הטלנובלה הראשונה בהיסטוריה שנעשתה ב-HD על ידיד טלמונדו בשיתוף פעולה עם Sony Pictures. עבור טלנובלה זו קיבלה פבלה את פרס ACE בקטגוריית שחקנית הטלוויזיה הטובה ביותר.
ב-2008 השתתפה בסרט "Playball" של אלפונסו רודריגס. בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הדומיניקני הראשון של מיאמי.
ב-2011, לאחר כמה שנים של היעדרות ממסך הטלוויזיה, חזרה פבלה לשחק בטלנובלה "האחים דל מונטה" (Los herederos del Monte) לצידו של השחקן מריו סימרו, לאחר ששיחקו ביחד ב"חתולה פראית".
ב-2012 התגברה פבלה על שבץ שחוותה, כדי להתאושש, היא נאלצה לוותר על מסע הופעות של הצגת התיאטרון "Una cena con movida" לצד השחקן חואן סולר. חודשיים בלבד לאחר מכן, כבר השתתפה בטלנובלה נוספת - "El Rostro de la Venganza", שם שיחקה תפקיד כפול.
ב-2013 זכתה בתואר "La reina de los mariachis" מטעם התיאטרון במקסיקו סיטי.
נכון ל-2013, פבלה מנהלת מערכת יחסים עם הדוגמן הישראלי גיא דווידיאן.
מצודת סאות'סי
מצודת סאות'סי (באנגלית: Southsea Castle) היא מבצר חוף במחוז המפשייר באנגליה, שנבנתה על ידי המלך הנרי השמיני ב-1544. המצודה שוכנת מדרום לעיר פורטסמות', באזור שנקרא לימים על שמה – סאות'סי. היא נבנתה כדי להגן על הכניסה המזרחית למצר סולנט, המפריד בין האי וייט ליבשה, ועל הכניסה לנמל פורטסמות מפני פולשים מן הים. ממקום זה השקיף הנרי השמיני ב-1545 על קרב סולנט בין הצי האנגלי לצי פלישה צרפתי, ומכאן חזה בטביעתה של "מרי רוז", הגדולה והחזקה שבאוניותיו.
מקלות קוזינייר
שוק לילה
שוק לילה, (בסינית פשוטה: 夜市, בפִּין-יִין: Yèshì, מוכָּר בעיקר בערי המזרח), הוא שוק שהמסחר מתקיים בו בשעות הלילה בלבד. המתחם המוקצה לטובת השוק הוא, בדרך כלל, רחוב, אשר בשעות היום הוא סואן, ומשמש כמעבר לכלי רכב, ולהולכי רגל. בלילה נסגר הרחוב לתנועת כלי רכב, מוצבים בו טורים טורים של דוכני סחורה, והוא הופך את פניו לבזאר ססגוני.
שוק הלילה משמש מקומיים ותיירים כאחד, והוא מהווה מרכז למפגש ובילוי, ומאפשר רכישת מאכלים מקומיים, אותנטיים, ומוצרים שונים.
מבנה השוק.
עם רדת החשיכה, נסגר הרחוב לתנועת כלי רכב, ותוך דקות אחדות מוצבים בו הדוכנים. בעלי הדוכנים משלמים דמי שכירות לעירייה, ומקבלים בתמורה את שטח הדוכן, הדוכן עצמו, וחיבור חשמל לצורך תאורה.
הדוכנים מסודרים ברחוב בכמה טורים, ובסמטאות שנוצרות ביניהם, מטיילים להנאתם מבקרי השוק.
בקצה האחד של השוק ממוקמים דוכני האוכל, ומי שהריח העז אינו מפריע לו, יכול ליהנות ממאכלי אטריות, ובשרים צלויים על האש. בשר של בעלי חיים גדולים נשמר עד לצלייה, כשהוא טרי ומשופד על שיפודי עץ. בעלי חיים קטנים כגון: יונים או פירות ים, נשמרים כשהם חיים, בגיגיות מים, או בכלובים, ונקטלים במקום. כן, נצלים על האש מאכלי טופו מסוגים שונים, הכל בתוספת ירקות עלים, נבטים ופטריות.
מול דוכני האוכל, ובקרבתם, נמצאות עמדות, בהן ניתן לרכוש מבחר של פירות צבעוניים.
בשני קצות השוק חונות מוניות תלת אופן (אופנוע המחובר לארגז המסוגל לשאת עד 4 נוסעים), ונהגיהן מציעים בקול לתיירים להוביל אותם למחוז חפצם.
מסחר.
בשוק לילה ניתן למצוא כמעט כל דבר. ביגוד, נעליים, שעונים, תכשיטים, משקפי שמש, סלולריים ואביזריהם, צמחי בית, חיות מחמד, צעצועים ועוד. המחירים בדרך כלל זולים, אך באמצעות משא ומתן, יכול הקונה להוריד כ- 30% מהמחיר.
רוב המוצרים נושאים סמלילים של מותגי יוקרה, אך בפועל, לרוב, לא מדובר במוצרים אורגינליים. סוחרי השוק אינם מחכים שהקונים ייגשו ויתעניינו ביוזמתם, אלא מכריזים על מרכולתם בקול רם, ומזמינים את העוברים ושבים להיכנס. לעיתים אף אוחזים בשרוול הבגד של הקונה, ומושכים אותו בעדינות פנימה.
אצטדיון עילוט
אצטדיון עילוט הוא אצטדיון כדורגל הממוקם במועצה מקומית עילוט הסמוכה לעיר נצרת שבישראל, אשר הוקם בשנת 1992. לאצטדיון 4,932 מקומות ישיבה ביציע אחד, והוא משמש את קבוצת מכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית וכן הקבוצות הנצרתיות בני נצרת ואל נאהדה. ממערב לאצטדיון קיים מגרש אימונים סינתטי ששודרג ומותאם גם למשחקי קבוצות הנוער.
בעבר שימש האצטדיון כמגרש חלופי עבור קבוצות מהאזור אשר האצטדיון שלהן לא עמד בתקני ליגת העל, ביניהן בני סכנין, הפועל עכו והפועל נוף הגליל. כמו כן, שימש בהמשך כבית חלופי לקבוצות מהליגה הלאומית שלא יכלו לשחק באצטדיונים שלהן כמו הפועל איכסאל בעונת 2018/2019 והפועל נוף הגליל בעונת 2019/2020.
התקף א-טוני
נגרין
משאב מחשב
מהומות הר הבית (2000)
מהומות הר הבית התרחשו בערב ראש השנה ה'תשס"א ה-29 בספטמבר 2000. היו אלו התפרעויות של המון ערבי בהר הבית שהחלו בעת ביקור יושב ראש האופוזיציה אריאל שרון במקום יום קודם לכן, דוכאו על ידי המשטרה, והתחדשו למחרת לאחר תפילת יום השישי.
בעקבות ההתפרעויות פרצו שוטרי משטרת ישראל להר הבית תוך שימוש באמצעים לפיזור הפגנות ובנשק חם. ההתפרעויות התפשטו גם למקומות אחרים במזרח ירושלים ולמספר ערים פלסטיניות ביהודה ושומרון. במהומות בהר הבית נהרגו ארבעה פלסטינים, ושלושה נוספים נהרגו במוקדים אחרים בעיר (הרובע המוסלמי והר הזיתים), כ-200 פלסטינים וכ-50 שוטרים נפצעו במהלכם. מהומות אלו נחשבות למהומות הראשונות באינתיפאדה השנייה, ולתחילת גל מהומות נרחב ששטף אזורים פלסטינים ומקומות יישוב של ערביי ישראל בראשית האינתיפאדה השנייה.
רקע.
בסוף בספטמבר הכריז יושב ראש האופוזיציה אריאל שרון על כוונתו לעלות להר הבית על מנת לבדוק את השיפוצים שבוצעו על ידי הואקף במתחם. הרשות הפלסטינית קראה לממשלת ישראל למנוע את הביקור, ויאסר ערפאת ניסה לשכנע בכך את אהוד ברק במהלך פגישתם בביתו של ברק ב-25 בספטמבר. מאידך, נערכו מגעי תיאום בשב"כ ובמשטרה למול גורמים ברשות הפלסטינית ובוואקף. בלילה לפני המועד המתוכנן החליט מפכ"ל המשטרה יהודה וילק כי אין הצדקה למנוע את הביקור (למחרת הוא הצהיר ש""חובתנו כמשטרה הייתה לאפשר את הביקור. אם היינו חושבים שהוא מסוכן היינו מונעים אותו".)
ב-28 בספטמבר 2000 עלה אריאל שרון, להר הבית, יחד עם כמה חברי הכנסת מהליכוד, בהם רובי ריבלין, גדעון עזרא, נעמי בלומנטל, איוב קרא ויהושע מצא. הביקור, שנמשך כשלושת רבעי שעה, לווה באבטחה כבדה, על רקע חשש ממהומות. במהלך ביקורו החלו ערבים להתפרע במחאה על הביקור, וזרקו אבנים וחפצים שונים על השוטרים שאיבטחו את הביקור, לאחר שההתפרעויות הפכו למסוכנות הופסק הביקור, והמהומות דוכאו. במהומות אלו נפצעו כ-20 שוטרים וכ-10 פלסטינים.
המהומות.
למחרת, ב-29 בספטמבר, לאחר תפילות יום השישי, קצת אחרי השעה 13:00 קרא המואזין למתפללים להגן על הר הבית מפני הישראלים. המתפללים יצאו והחלו להשליך אבנים על השוטרים שהיו בהר באותו הזמן ועל רחבת הכותל. השוטרים שבהר השתמשו כנגד המתפרעים באמצעים לפיזור הפגנות. בעקבות זריקות האבנים פונתה רחבת הכותל המערבי מהמתפללים שהיו בה.
ב-13:30 פרצו כוחות משטרה ומשמר הגבול אל הר הבית דרך שער המוגרבים. הכוחות נתקלו במטחי אבנים וחפצים והגיבו בירי רימוני הלם, כדורי גומי ובהמשך באש חיה. לטענת המשטרה הפריצה האלימה להר הבית נערכה בשל מידע מודיעיני שההמון מתכוון לפרוץ לעבר הרובע היהודי.
במקביל לפריצה נערכו ניסיונות הידברות, המשטרה פנתה לג'יבריל רג'וב ראש מנגנון הביטחון המסכל בגדה המערבית בדרישה שיפסיק את זריקות האבנים, אך לאחר שהמהמות לא שככו, המשיכו השוטרים בירי. הפלסטינים הסתגרו במסגד אל-אקצא ונעלו את הדלת שלו. במהלך האירוע שנמשך עד ל-17:30 בערך, נפצעו עשרות שוטרים, נהרגו ארבעה פלסטינים ונפצעו כ-200 פלסטינים.
לאחר המהומות בהר הבית החלו התפרעויות במזרח ירושלים (בהן נהרגו 3 ערבים נוספים) וברחבי יהודה ושומרון. בהמשך המשיכו המהומות להתפשט והיו לאינתיפאדה השנייה ברחבי יהודה ושומרון. הפגנות סוערות נערכו גם בישובי המגזר הערבי בישראל, הקרויות אירועי אוקטובר 2000. בעקבות האירועים המשטרה החליטה למנוע כניסת יהודים להר למשך כשלוש שנים.
מירן
קלע קופסה