קפלת המייסד (Capela do Fundador) השוכנת מדרום לכנסייה (3), לא הייתה חלק מהתוכנית המקורית, ונוספה לה כאשר ז'ואאו הראשון החליט על הקמת פנתאון למשפחתו, שהיה לפנתאון המלכותי הראשון בפורטוגל. תכנון הקפלה והקמתה הופקדו בידי הוגט והיא נבנתה בין השנים 1426-1433/4. הקפלה עצמה רבועה, אך במרכזה מבנה מתומן שממשיך אל הקומה השנייה ומאפשר חדירת אור אל המבנה. המתומן מסתיים בכיפה בצורת כוכב מורכב. במרכז הקפלה נמצא קברם של ז'ואאו הראשון ואשתו האנגליה פיליפה מלנקסטר. צורתו כשל סרקופג גדול שעליו נחים פסליהם של בני הזוג כשהם אוחזים ידיים וחוסים תחת חופות. לאורך הקיר הדרומי ערוכים קבריהם של ילדי הזוג, בהם גם אנריקה הספן וז'ואאו, מושל פורטוגל. לאורך הקיר המזרחי קבורים המלכים אפונסו החמישי וז'ואאו השני, וכן הנסיך אפונסו.
הקפלות הבלתי גמורות.
בקצה המזרחי של הכנסייה, שוכן הפנתאון של המלך דוארטה ואשתו לאונור מאראגון (11), הידוע יותר בכינוי "הקפלות הבלתי גמורות" (As Capelas Imperfeitas). המבנה המחובר אל הכנסייה בצידו המערבי דרך דלת מנואלינית (10), בנוי בצורת מתומן בלתי מקורה שממנו קורנות שבע קפלות שצורת כל אחת מהן כשל משושה. הקפלות הבלתי גמורות נבנו בהוראתו של המלך דוארטה החל ב-1434, ונועדו לשמש כפנתאון לו ולצאצאיו, אך העבודות נעצרו עם מותם של המלך והאדריכל הוגט ב-1438. המלך מנואל הראשון חידש את עבודות הבנייה אגב מספר שינויים, וב-1509 הושלם השער המנואליני המחבר בין הקפלות והכנסייה. שבע הקפלות הקורנות הושלמו גם הן בתקופה זו, וכך גם העמודים המסיביים בין הקפלות, אשר נועדו לשאת את תקרת המבנה. שרידיהם של המלך ואשתו הועברו אל הסרקופג בקפלת הקבורה (12) רק בשנות ה-40 של המאה ה-20.
בית המועצה.
בית המועצה (Sala do Capitulo; 4) הוא מבנה רבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא 19 מטרים. למרות זאת, תקרתו המעוצבת ככוכב שלו שמונה קודקודים, אינה נתמכת על ידי עמודים בחלל החדר, רעיון שהיה כה מהפכני בעת הבנייה, עד כי נידונים למוות הועסקו בעבודות הבנייה. התקרה הושלמה לאחר שני ניסיונות כושלים, ולפי אגדה האדריכל הוגט בילה את הלילה באולם כדי להשתיק את הביקורת שהושמעה נגדו. לפי הסברה, ז'ואאו הראשון בחר בהוגט לשם הקמת קפלת המייסד, לאחר שהתרשם מעבודתו בבית המועצה. דלת הכניסה בצידו המערבי של האולם מקושטת בחמישה ארכיוולטים מבחוץ וארבעה מבפנים. על שניים מהם, מימין לכניסה, מתוארת הבשורה למרים, ועל היתר נראים דמויות אדם מגוחכות. משני צדדי הכניסה קבועים בקיר שני חלונות מעוטרים בעושר רב. מול הכניסה, קבוע חלון מ-1514 העשוי זכוכית צבעונית בצורת טריפטיך והמתאר את הפסיון של ישו. בצידו הצפוני של החדר, שוכן קבר החייל האלמוני מאז שב-9 באפריל 1921 נטמנו במקום שרידיהם של שני חיילים פורטוגזים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה - האחד בזירה האירופית והאחר באפריקה.
הקלויסטר המלכותי.
הקלויסטר המלכותי (Claustro Real) שוכן מצפון לכנסייה (5) ואורך כל אחת מצלעותיו הוא 50 מטרים. בכל צלע ארקדה שבה שבעה פתחים. חלקו הדרומי והמזרחי של הקלויסטר נבנה בידי דומינגש והחלק הצפוני והמערבי על ידי הוגט, בעוד שתחרת החלונות בקשתות הארקדה נוספה רק בתחילת המאה ה-16. בפינה הצפון-מערבית של הקלויסטר, הסמוכה לרפקטוריום, ניצב הלווטוריום (6) שנבנה על ידי מתאוש פרננדש. הוא עשוי מאגן גדול ומעליו שני אגנים קטנים יותר הנתמכים בעמודים מסוגננים. באגן האמצעי מזרקות בדמות יצורים אגדתיים ובעלי חיים.
סטפני הורוביץ
סטפני הורוביץ (1887 – 1942; סטפניה הורוביץ או סטפני הורוביץ) הייתה כימאית יהודייה-פולנייה, הידועה במחקרה שהוכיח את קיומם של איזוטופים. בין השנים 1914–1918 עבדה עם אוטו האניגשמיד במכון רדיום בווינה תוך שימוש בשיטות אנליטיות להדגמת המקרים המהימנים הראשונים והשניים של איזוטופים בעופרת ותוריום. בהמשך היא הקימה בית לילדים ולמבוגרים צעירים הזקוקים לטיפול פסיכולוגי. היא נרצחה על ידי הנאצים במחנה ההשמדה טרבלינקה בשנת 1942.
ביוגרפיה.
הורוביץ נולדה בוורשה ב־17 באפריל 1887. אביה היה האמן לאופולד הורוביץ, צייר מצליח הידוע בציור פורטרטים בסגנון הבארוק. אמה רוזה (שם נעורים: לונדון) והייתה לה אחות אחת. המשפחה עברה לווינה בסביבות 1890.
היא למדה באוניברסיטת וינה החל משנת 1907, וקיבלה דוקטורט בכימיה אורגנית בשנת 1914. המנחה שלה היה גואידו גולדשמידט
קריירה מדעית.
בהמלצת ליזה מייטנר, הורוביץ התקבלה על ידי אוטו הוניגשמיד למכון לחקר רדיום, בווינה בשנת 1913 או 1914. במסגרת מחקרם הם שקלו אטומי עופרת רגילים (מספר אטום 82) ממקומות שונים. הורוביץ מצאה כי אטום עופרת שאינו ממכרה שוקל 207.19 יחידות משקל אטומיות, אך אטום עופרת ממכרה מסוים שקל רק 206.736 יחידות משקל אטומיות. ההבדל הוכיח את קיומם של איזוטופים שונים לאותו יסוד. זו הייתה ההוכחה המקובלת הראשונה לכך שאלמנטים יכולים להיות בעלי משקל אטומי שונה בהתאם למקור. מאוחר יותר הוכיחו הורוביץ והוניגשמיד שיוניום, יסוד רדיואקטיבי שגילה ברטראם בולטווד, הוא למעשה איזוטופ של היסוד הכימי תוריום.
שני המדענים פרסמו יחד את מחקרם. הכרה זו בולטת מכיוון, שבאותה תקופה היה מקובל כי מדעניות מוגבלות לתפקידי עוזר. עם זאת, לאחר מותו של הוניגשמיד שמה של הורוביץ הושמט ותרומתה כמעט ונשכחה.
שנים מאוחרות יותר ונסיבות מוות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הקריירה של הורוביץ הופרעה בגלל עניינים משפחתיים וטלטלות פוליטיות. במהלך שינוי משמעותי בקריירה, היא הקימה בית אומנה בווינה המספק טיפול לילדים עם אליס פרידמן, פסיכולוגית שעבדה בשיטת אדלר.
היא חזרה לוורשה עם אחותה בשנת 1937. הנאצים הקימו את גטו ורשה בשנת 1940 והיא ואחותה נאלצו לעבור לשם. תאריך מותה המדויק אינו ידוע. התכתבות של קז'ימייז' פג'אנס מעידה על כך שהיא חזרה לוורשה ונרצחה על ידי הנאצים בשנת 1940. מקורות אחרים מדווחים כי הורוביץ ואחותה דיווחו על עצמן כמגורשות לאומשלגפלץ בשנת 1942 כדי להימנע מסכנה, אך מידע זה אינו ברור. הן גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה. מהתיעוד עולה כי הורוביץ נרצחה בתאי הגזים בשנת 1942.
ויליאם מולוי
ויליאם תומאס מולוי (באנגלית: William Thomas Mulloy; 3 במאי 1917 – 25 במרץ 1978) היה אנתרופולוג אמריקאי. אף שמחקריו המוקדמים ביססו את שמו כחוקר מעולה ומפקח מיומן בעבודת שטח בארכאולוגיה של המישורים של אמריקה הצפונית, הוא ידוע בעיקר בזכות מחקריו על הפרהיסטוריה של פולינזיה, במיוחד חקירותיו על ייצור, הובלה והקמת הפסלים המונומנטליים על אי הפסחא המכונים מואי.
ראשית חייו והשכלה.
מולוי נולד ב-3 במאי 1917 בסולט לייק סיטי, בנם היחיד של ויליאם תומאס מולוי האב, כרטיסן בחברת הרכבת יוניון פסיפיק, וברברה סינסוט מולוי. אחותו הגדולה, מרי גרייס מולוי שטראוך, זיהתה ועודדה את התעניינותו המוקדמת בארכאולוגיה. בהזדמנות בהם ביקר בילדותו בביתה במסה שבאריזונה, היא הייתה מסיעה אותו למזבלה בעיר, שם בילה ימים כל פעם בניהול מחקרי שיכוב משלו ודיווח בהתלהבות על תוצאותיו למשפחתה בתקופת הערב.
מולוי קיבל תואר ראשון באנתרופולוגיה מאוניברסיטת יוטה, שם התבלט גם בלימודים וגם בקבוצת ההיאבקות. בשנים 1938–1939 עבד בסקר הארכאולוגי של מדינת לואיזיאנה (Louisiana State Archaeological Survey) כארכאולוג שדה. באזור הביצות (ה) של לואיזיאנה הוא חלה במלריה. מלואיזיאנה עבר מולוי לאילינוי, שם החל לימודי תואר שני באוניברסיטת שיקגו, אז אחד מבתי הספר לתארים מתקדמים בעולם לאנתרופולוגיה וארכאולוגיה. בקיץ 1940 פיקח מולוי על עבודות שטח ארכאולוגיות בפואבלו בוניטו בקניון צ'אקו, בניו מקסיקו. שם, בקרב העובדים בשטח, הוא פגש את אשתו לעתיד, אמילי רוס (Emily Ross), בוגרת מגמת ארכאולוגיה באוניברסיטת ניו מקסיקו.
לימודיו לתואר שני הופסקו, זמן קצר לאחר המתקפה על פרל הארבור, מולוי התגייס לצבא ארצות הברית. הוא שירת תחילה בבית הספר לארטילריה ולסקרים במחנה רוברטס (Camp Roberts) בקליפורניה. מתוך הכרה בכישוריו ובאינטליגנציה שלו, שלח אותו הצבא לבית הספר למועמדים לקצונה בדקוטה הצפונית. בשנת 1943 קיבל מולוי דרגת קצין בחיל המודיעין הנגדי. כמי שהצטיין בבלשנות למד מולוי תחילה יפנית ולאחר מכן הפך למדריך בשפה היפנית על מנת להכין קציני צבא ארצות הברית לקראת הפלישה והכיבוש של יפן. כקצין מילואים התקדם מולוי לדרגת מייג'ור.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה חזר מולוי ללימודי תואר שני בשיקגו עם אשתו אמילי ובתם התינוקת קאתי, שנולדה בשנת 1945. כסטודנט לתואר שני הוא עבד במפעלי הפלדה, במוסכי הרכבת וכשרת בבניין דירות בדרום שיקגו. לאחר קבלת תואר שני מאוניברסיטת שיקגו בשנת 1948, קיבל מולוי תפקיד הוראה במה שהייתה אז המחלקה לאנתרופולוגיה, סוציולוגיה וכלכלה ב, והעביר את משפחתו ללאראמי, שם נולדו גם בנו, פטריק, וגם הבת השנייה, בריג'יד.
חמש שנים לאחר שהצטרף לפקולטה בוויומינג, חזר מולוי לשיקגו והגן בהצלחה על עבודת הדוקטורט שלו, "מתווה היסטורי ראשוני למישורים הצפון-מערביים" (A Preliminary Historical Outline for the Northwest Plains), שהיא עדיין עבודה סטנדרטית בתחום החברה האינדיאנית של המישורים של אמריקה הצפונית. אוניברסיטת שיקגו העניקה לו תואר PhD בשנת 1953.
אוניברסיטת ויומינג.