בתי השכונה הראשונים הוקמו בשטח שמשתרע כיום בין רחוב אלרואי וסמטת שלום שעל הגבול בין נווה צדק ושכונת שבזי. בתים אלה היו רעועים ונבנו מקרשים ומפח. בחלקם לא הייתה רצפה ואחרים כוסו ברעפים ששימשו להם כתקרה ישירה. הבתים הוקמו כגוש צפוף ללא רחובות ביניהם. רק בסופו של העשור הראשון של המאה ה-20 קמו בשכונה בתים עשויים חרס וכורכר. בשטחה של השכונה היו 2 בתי כנסת, האחד בסגנון תימני והשני בסגנון מוגרבי. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התפשטה השכונה מערבה עד לרחוב שבזי של ימינו ואף מעבר לו, והשתרעה על שטח כולל של שבעה דונם. במקום התגוררו כ-300 איש. עם השנים הלכה השכונה, ויחד עם מחנה יוסף הסמוכה לה מצפון, הפכה לשכונת שבזי.
מחנה יוסף
שכונת מחנה יוסף הייתה שכונה יהודית שקמה צפונית-מזרחית ליפו בשנת 1904 ע"ש יוסף בק מויאל. השכונה הוקמה בעיקר על ידי יוצאי תימן (רובם מהעיר עדן) ומספר יוצאי צפון אפריקה ואשכנזים, בעקבות הצפיפות שנגרמה ביפו בתקופת העלייה השנייה.
הבתים הראשונים קמו בצידה הדרומי של השכונה, בסמוך למחנה יהודה. כיום נמצאים רחובות פינס, מחנה יוסף, יבנאל ודגניה באתר זה. תכנון הקרקע וחלוקתה למגרשים נעשה בידי יוסף אליהו שלוש, והשכונה החלה מתפתחת לכיוון צפון ובמקביל לשכונת מנשייה הערבית שממערב לה. הבתים בשכונה לא היו אחידים בסגנונם והושפעו מטעמי בעליהם ומיכולתם הכלכלית. היו בה בתים רחבי מידות ולצידם בתים רעועים שקירותיהם עשויים ממשטחי פח וללא חלונות. יהודי תימן הקימו את בתיהם כמנהגם סביב חצר גדולה.
עד סוף שנות ה-20 הוקמו רוב בתיה של השכונה והיא השתרעה על פני שטח של 12.5 דונם. רחובותיה תוכננו לפי תוכנית שתי וערב, אך הם לא כוסו באספלט עד שנות ה-50. בין תושבי השכונה ותושבי מנשייה הערבים שררו יחסי גומלין, אך במלחמת העצמאות נצבה מחנה יוסף בקו האש של הצלפים הערבים, וחלק ניכר מתושביה עזב אותה לבלי שוב.
במשך השנים התמזגה השכונה עם מחנה יהודה השכנה, והן נקראו בשם שכונת שבזי, על שם הרחוב הראשי המשותף להן.
שכונת אחווה (תל אביב)
שכונת אחווה הייתה שכונה יהודית שקמה צפונית-מזרחית ליפו בשנת 1899 בשטח שבו עובר כיום חלקו הדרומי של רחוב אחווה בתל אביב-יפו, בסמוך למרכז סוזן דלל בנווה צדק.
מקימיה היו יהודים אשכנזים שומרי מסורת ובעלי יכולת, שהיו חברים באגודת אחווה ששמה לה למטרה לקדם עזרה הדדית וקיום ממשי של מצוות "ואהבת לרעך כמוך". השכונה הוקמה בצורה מאורגנת ומרווחת, ובתיה הוקפו בחצרות קטנות.
בשכונה התיישב הרב קוק ברחוב בנות יעקב פינת מגדל. בהשראת הרב הנערץ הקימה האגודה בשכונה מוסדות ציבור, ובהם בית כנסת וחדר בו למדו התלמידים בעברית. זה היה לימים לבית ספר תחכמוני שעבר לרחוב לילינבלום בתל אביב.
שמואל יוסף עגנון ציין את ביתו של הרב קוק בספרו תמול שלשום:
בית המדרש החב"די המצוין בציטוט עומד עד עצם היום הזה. חלונותיו אטומים. בית הספר הישן לבנות נמצא ברח' בנות יעקב פינת רח' שלוש.
אוהל משה (תל אביב)
שכונת אהל משה הייתה שכונה יהודית שקמה צפונית-מזרחית ליפו בשנת 1906. השכונה הייתה השכונה היהודית האחרונה שהוקמה בסביבה לפני הקמת אחוזת בית ובניית העיר תל אביב. שמה של השכונה נובע משמם הפרטי של שלושת מייסדיה, משה אשולין, משה אלבז ומשה עטיה.
בדומה לשכונת מחנה יוסף הוקמה אהל משה בעקבות הצפיפות שנגרמה ביפו כתוצאה מהעלייה השנייה. מקימיה של השכונה החדשה היו בעיקרם יהודים יוצאי צפון אפריקה שאליהם הצטרפו כמה יוצאי תימן ומספר אשכנזים.
המקימים רכשו את תא השטח שבין שכונת מחנה יהודה מדרום ומחנה יוסף מצפון, אשר השתרע על פני 22 דונם. הם ביקשו ליצור רצף של יישוב יהודי שיהיה מקביל ממזרח לשכונת מנשייה המעורבת. השכונה גדלה במהירות ובשנת 1922 נמנו בה 936 איש שהתגוררו ב-82 בתים.
עם השנים הלכה השכונה ונבלעה בשכונת נווה צדק.
פסיכוהיסטוריה
המוסד השמימי
מוסד וקיסרות
מוסד וקיסרות (באנגלית: Foundation and Empire) הוא ספר מסוגת המדע הבדיוני מאת אייזיק אסימוב. מוסד וקיסרות הוא הספר השני בטרילוגית המוסד, והספר הרביעי בכרונולוגית סדרת המוסד. הספר נחשב לאחד מקלסיקות ז'אנר המדע בדיוני, ואף זיכה את אסימוב בפרס הוגו לסדרת הספרים הטובה ביותר במדע בדיוני לשנת 1965. הספר יצא לאור לראשונה בארצות הברית בשנת 1952 כחלק מטרילוגית ספרים, אשר התבססו על לקט סיפורים קצרים שפרסם אסימוב במגזין Astounding Science-Fiction בין השנים 1942–1944. לצורך הוצאת הספרים אסימוב אף הוסיף כמה סיפורים נוספים על-מנת ליצור סדר כרונולוגי לסיפורים.
השראה לסיפור ותהליך הפרסום.
אסימוב הצהיר פעמים רבות בנוגע לרעיון סיפורי המוסד, שההשראה הגיעה אליו לאחר שקרא את ספרו של ההיסטוריון בן המאה ה-18 אדוארד גיבון, שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית. אסימוב החליט שברצונו לכתוב היסטוריה עתידית של אימפריה מתפוררת, תוך בחינת תהליכי ההתפרקות של האימפריה, והאופנים בם ניתן למנוע הידרדרות זו או לצמצמה. לאחר שקרא את הספר, אסימוב הציע לעורך שלו במגזין "Astounding Science Fiction" לכתוב סיפור קצר שעוקב אחר השקיעה של אימפריה גלקטית עתידנית. קמבפל אהב את הרעיון, ובתום ישיבה של שעתיים ודיונים, אסימוב החליט לכתוב סדרה של סיפורים קצרים שמתארים את המעבר מנפילת האימפריה הראשונה לעליית האימפריה השנייה. אסימוב הגיש את הסיפור הראשון של "המוסד" לקמפבל ב-8 בספטמבר 1941, הסיפור נרכש שבוע לאחר מכן ופורסם במגזין "Astounding Science Fiction" במאי 1942. אסימוב כתב שבעה סיפורים קצרים נוספים במשך שמונה שנים, אשר נאספו ופורסמו כטרילוגיית המוסד בין 1951–1953. הספרים הפכו להיות בין הספרים הכי אהובים של אסימוב, ואף זיכו אותו בפרס הוגו עבור הסדרה הכי טובה של כל הזמנים ב-1966.
מוסד וקיסרות מחולק לשני חלקים. "הגנרל" ו"הפרד". שני הסיפורים מתארים כיצד אדם אחד מנסה להביס את המוסד ובכך חושפים את קיומו של מוסד שני, נסתר. שני הסיפורים בספר פורסמו לראשונה במגזין Astounding Science Fiction . "הגנרל" פורסם באפריל 1945 תחת הכותרת "יד מתה" והפרד פורסם בנובמבר–דצמבר 1945.
עלילת הספר.
הגנרל.
בסיפור "הגנרל", מתואר כיצד הגנרל האחרון החזק באימפריה הגלקטית, בל ריוסה, מנסה להוציא לפועל מתקפה על המוסד כדי לבלום את התחזקותו. בשלב זה, האימפריה הגלקטית עדיין מחזיקה משאבים רבים יותר ומספר רב יותר של פקודים מאשר המוסד, וריוסה מתכוון להשתמש במשאבים אלו במלואם כדי להביס את המוסד ואת אנשיו. לת'ן דיוורס, יליד המוסד, ודוקהם בר, פליט מהכוכב סיוונה, תופסים מסר שמסכם את מעשיו של ריוסה, ונוסעים לטרנטור כדי להראות לקיסר קליאון השני מה מעולל ריוסה. במהלך ניסיונותיהם ליצור קשר עם הקיסר מעוררים דיוורס ובר את חשדנותם של שלטונות החוק בטרנטור ולפיכך נאלצים לברוח מהכוכב.
למרות בריחתם, הקיסר מבין שריוסה מהווה איום לשלטונו ולאיזון הכוחות באימפריה, ומורה על הוצאתו להורג.
הדמויות של הקיסר קליאון השני והגנרל בל ריוסה מבוססות על הדמויות ההיסטוריות של יוסטיניאנוס הראשון והגנרל שלו בליסאריוס. סיפורם היה מוכר לאסימוב בעקבות קריאתו בסמוך לכתיבת הסיפור, את הנובלה של רוברט גרייבס "הרוזן בליזאריוס", וכמו כן הודות להיכרותו עם עבודתו של אדוארד גיבון "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית" שהיוותה השראה עבור כל טרילוגיית המוסד.
הפרד.
החלק השני של הספר מספר את סיפורו של הפרד, ומתרחש כמאה שנה לאחר החלק הראשון. האימפריה חדלה מלהתקיים, הכוכב טרנטור עבר את "החורבן הגדול" לאחר שנבזז על ידי צי ברברי, ורק ספיח של 20 כוכבים חקלאיים נותרו מהאימפריה הגלקטית שהתפוררה. רוב הגלקסיה התחלקה לממלכות ברבריות. האימפריה עצמה נכנסה ביתר שאת להידרדרות ומלחמות אזרחים בכל עבר. המוסד הפך לכוח הדומיננטי בגלקסיה, ומצליח להחזיק שליטה במחוז שלו באמצעות רשת המסחר שהתפתחה סביבו. אולם ההנהגה של המוסד עצמו הפכה למנוונת. בעקבות ניוון זה, קבוצה של 30 כוכבים שהפכו לאמידים בפני עצמם בזכות המסחר, מחליטים לפתוח במלחמת התנתקות במוסד.
במקביל, איום חדש עולה. אדם מסתורי שידוע רק בשם "הפרד" זורע פחד ומשתלט בהדרגה על כל הכוכבים עימם הוא בא במגע. הפרד הוא מוטאנט, שמסוגל לחוש ולבצע מניפולציות על תחושותיהם של אחרים, הן באופן פרטני והן באמצעות המוזיקה שהוא מנגן בכלי הנגינה דמוי החליל שלו. לרוב הפרד יוצר תחושה של פחד או הערצה מוחלטים כלפיו, מה שמאפשר לו לשלוט בכל אדם שהוא פוגש. הפרד מנצל יכולתו זו כדי להשתלט על כל הכוכבים העצמאיים שמקיפים את אזור הכוכבים שמצויים בשליטת המוסד, ומשכנע אותם לשקול פתיחת מלחמה כנגד המוסד.
התפתחות סדרת ספרי המוסד.