•ענף עץ זית - מסמל את עצי הזית הרבים הגדלים באזור.
•גלגל שיניים - מסמל את התפתחות התעשייה בעיר וחשיבותה הכלכלית.
•שדה חרוש - מסמל את החקלאות בעמק יזרעאל.
•בית ומגדל המים בצלע ההר - מסמל את אופי הבניה של העיר על צלע ההר.
יצחק הכהן שולאל
רבי יצחק הכהן שולאל (נפטר ב-א' בכסלו ה'רפ"ה, 1524) היה נגיד יהודי מצרים וראש המטבעה של הסולטנות הממלוכית, בין השנים 1502–1517. לאחר ביטול הנגידות, שימש כראש ישיבה בירושלים.
קורות חיים.
לא ידוע מקום וזמן הולדתו של רבי יצחק ולא ידועים פרטים רבים על שנות חייו המוקדמות.
ככל הנראה רבו של רבי יצחק היה דודו רבי נתן הכהן שולאל.
בזמן נגידותו של דודו רבי נתן, התגורר רבי יצחק זמן מסוים בערים חברון ועזה, אך חזר למצרים לצורך נישואיו.
בשנת ה'רס"ב (1502) נפטר דודו וגיסו רבי נתן הכהן שולאל, והוא מונה תחתיו לשמש כנגיד יהודי מצרים וכראש המטבעה של האימפריה הממלוכית.
במהלך כהונתו כנגיד, העלילו על רבי יצחק שהוא העלים כספים ששייכים לשלטונות, והוא נאסר יחד עם חותנו אברהם אבן חיים ויהודים נוספים. לאחר שלושה חודשים בכלא, הצליח רבי יצחק להימלט, ושהה במקום מסתור. בעקבות מאסרו, הודחו מקורביו ממשרות בכירות במנהל הממלוכי. לאחר זמן, השלטונות זיכו מהאשמה את כל החשודים חוץ מאת אברהם אבן חיים שלקח על עצמו את האחריות לפרשה. בעקבות זיכויו יצא רבי יצחק מהמחבוא וחזר לשמש כנגיד וכראש המטבעה, וגם מקורביו חזרו למשרותיהם. בכו ניסן ה'רפ"ה, לאחר פטירתו של רבי יצחק תועדו פרטי הפרשה במסמך רשמי של בית הדין בירושלים, (על פי בקשתו של אברהם אבן-חיים). מסמך זה שרד בגניזה הקהירית.
רבי יצחק קיבל על עצמו שיהיה נזיר אם ימנה אדם מסוים לדיין, ולאחר מכן היה צורך למנות את אותו אדם לדיין, ונוצרה מחלוקת בין חכמי הדור האם רבי יצחק מחויב בנזירות או לא.
בשנת ה'רע"ז (1517), כבשו העות'מאנים את סוריה, ארץ ישראל, ומצרים מידי האימפריה הממלוכית, ובעקבות כך הודח רבי יצחק מתפקידיו כנגיד וכראש המטבעה. לאחר הדחתו, עלה רבי יצחק לירושלים, שם היה ממנהיגי הקהילה ועמד בראשות הישיבה.
רבי יצחק תיקן תקנות רבות בהלכה ובהנהגת הקהילות. תקנותיו ופסקיו בספרי תלמידיו ובראשם הרדב"ז, וכן בספריהם חכמי דורו והדורות שאחריו. אחדים מפסקיו הובאו להלכה בספר בית יוסף של רבי יוסף קארו.
בחורף של שנת ה'רפ"ה (1524), פרצה מגפה בירושלים, ורבי יצחק ברח מהמגפה לכפר ח'ירבת אל-בורג' שבין ירושלים לנבי סמואל, אך בעודו שוהה שם, הוא נדבק במגפה ונפטר בא' בכסלו ה'רפ"ה, והובא לקבורה בירושלים.
מתלמידיו.
רבים מחכמי מצרים וארץ ישראל בדור שאחרי רבי יצחק היו תלמידיו. המפורסמים שבהם הם הרדב"ז, רבי משה קאשטרו
ורבי אברהם בן אליעזר הלוי.
משפחתו.
רבי יצחק השתייך למשפחה מיוחסת מהאי מיורקה שבספרד, שהגרה לאלג'יריה בעקבות גזרות קנ"א. במחצית השנייה של המאה החמש עשרה הגרו חלק מבני המשפחה לארץ ישראל ולמצרים. לא ידוע האם רבי יצחק עצמו נולד עדיין באלג'יריה. כמו כן לא ידועים שמות הוריו.
רבי יצחק התחתן עם קמר לבית אבן-חיים, ביתו של סוחר ממוצא ספרדי בשם אברהם אבן-חיים. לרבי יצחק ולאשתו קמר נולד בן אחד שנקרא אברהם על שם סבו, אבי אימו. כשנפטר רבי יצחק, היה אברהם עדיין צעיר, ולכן מינה רבי יצחק קודם פטירתו שלושה אפוטרופסים (רבי שלמה טורטישא, רבי דוד שושן, ורבי נתן הכהן שולאל) שינהלו את נכסיו וידאגו לפרנסת בנו הצעיר. המהר"י בירב הורה לקמר לא להינשא בשנית עד שאברהם יגדל כדי שיהיה מי שיגדל את היתום הצעיר.
אנטישמיות שניונית
אנטישמיות שניונית היא צורת אנטישמיות מובחנת שנאמר כי הופיעה לאחר מלחמת העולם השנייה. אנטישמיות שניונית מוסברת לעיתים קרובות כנגרמה על ידי השואה, בניגוד לאנטישמיות שגרמה לה. אחד הניסוחים הנפוצים של המושג, שפורסם לראשונה בספרו של הנריק מ׳ ברודר משנת 1986, "Der Ewige Antisemit" (תרגום: "האנטישמי הנצחי"), נובע מאמירת הפסיכיאטר הישראלי , שהעיר כי: "הגרמנים לעולם לא יסלחו ליהודים על אושוויץ." המונח נטבע על ידי , חבר באסכולת פרנקפורט של תאודור אדורנו ומקס הורקהיימר, בהתבסס על התיאוריה הביקורתית שלהם.
אדורנו, בהרצאה משנת 1959 בשם "Was bedeutet: Aufarbeitung der Vergangenheit" (תרגום: "מה שאומר: השלמה עם העבר"), שפורסם בספרו "Eingriffe" משנת 1963. הספר "Neun kritische Modelle" (תרגום: "תשעה מודלים בעייתיים"), מתייחס לכישלון המגמה הגרמנית הרחבה לאחר המלחמה לקשר ולקשר סיבתי בו־זמנית בין יהודים לשואה. לפי הביקורת של אדורנו, בגרמניה התקבלה בקלות דעה לפיה העם היהודי אשם בפשעים נגדו. אשמה יהודית הונחה בהיקפים שונים, בהתאם לגלגוליו השונים של אותה תפיסה אנטישמית, שאחד מהם הוא הרעיון שהיהודים ניצלו (ועודנם) את האשמה הגרמנית על השואה. עוד כתב אדורנו:
בתחילה דיברו חברי אסכולת פרנקפורט על "אנטישמיות של אשמה־הגנה", אנטישמיות שמונעת מהסטת אשמה. נראה כי שיקומם של רבים מפקידי הרייך השלישי נמוכים ואף כמה דרגים גבוהים יותר תרם להתפתחות האנטישמיות השניונית. פקידים אלו שוקמו על אף תרומתם האישית הנכבדת לפשעי גרמניה הנאצית. כמה מחלוקות התפתחו בתחילת גרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, למשל כאשר קונרד אדנאואר מינה את הנס גלובקה לתפקיד ראשות הקנצלר, אף על פי שהאחרון גיבש את חקיקת החירום שהעניקה להיטלר סמכויות דיקטטוריות בלתי מוגבלות והיה אחד הפרשנים המשפטיים המובילים בנושא. חוקי הגזע של נירנברג משנת 1935. לפי אדורנו, חלקים מהציבור הגרמני מעולם לא הכירו באירועים אלו ובמקום זאת יצרו את הרעיון של אשמה יהודית בשואה.
הוצע הסבר חלופי לשטף האלימות האנטישמית שלאחר המלחמה במזרח אירופה. ב־1946 טען הסופר הסלובקי קָארֶל פְרַנְטִישֶׁק קוֹךְ (Karel František Koch) שהתקריות האנטישמיות שהיה עד להן בברטיסלבה לאחר המלחמה הן "לא אנטישמיוּת, אלא דבר גרוע בהרבה - החרדה של השודד שייתכן שיצטרך להחזיר רכוש יהודי", דעה שאישר החוקר הצ'כי־סלובקי . ההערכה היא שרק 15% מהרכוש היהודי הוחזר לאחר המלחמה, וההחזר היה "זניח" במזרח אירופה. נכס שלא הוחזר הוערך בשווי מעל 100 מיליון דולר של שנת 2005.
קדושת יוצר
יהא שמיה רבא
אדה נובאק
אדה נובאק (בהונגרית: Novák Ede; בודפשט, 15 בינואר 1888 – בודפשט, 18 בנובמבר 1951) היה אדריכל יהודי-הונגרי חשוב ומרכזי בין שתי מלחמות העולם בממלכת הונגריה.
ביוגרפיה.
אדה נובאק נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור נובאק (1858–1905) סוחר עצים ושל לאונטין היבש. נובאק סיים את לימודיו כאדריכל ב-1910 באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה. עקב מותו המוקדם של אביו נאלץ לתרום כלכלית לפרנסת אמו ולגידולם של שבעת אחיו הצעירים. במהלך לימודיו באוניברסיטה לקח על עצמו עבודות בחברות בנייה יזמיות שונות ולאחר מכן במשרד תכנון אדריכלי, אך אף אחד מקורות החיים שלו או ספרי עבודה קצרי מועד שלו, שנוצרו ב-1951, לא מראה אצל מי הועסק.
שותפות.
הוא הקים שותפות עם בן המחזור (1911) שלו, חברו באוניברסיטה, האדריכל בלה בראט אך במשך זמן מה עבד גם כשכיר במשרדם של אדריכלים אחרים. משרדם המשותף פעל ברחוב הלאס 1 (Halász utca 1) בבודפשט, עד מותו של בלה באראט ב-1945. ייתכן שהבסיס ההרמוני של שיתוף הפעולה הארוך ביניהם היה שחלוקת העבודה בתכנון המשימות התבססה בדרך כלל על העובדה שאדה נובאק ביצע את תוכנית הבסיס של המבנה ושל הקומות, בעוד בלה בראט היה אחראי על העיבוד הפרטני והעיצוב הדקורטיבי, לרבות פרטים אמנותיים. משרדם לקח על עצמו תכנון מגוון רחב ביותר של משימות, מעיצוב מצבות ורהיטים עד עיצוב פנים של חללים, ושל גינות בנוסף לבניינים משותפים ובתים משפחתיים (וילות) ביחד עם בתי ספר, מבני תעשייה, מבני ציבור.
ב-27 ביוני 1923 נשא נובאק לאישה את ארז'בט הופמן (1900–1990), בתם של בנדק הופמן ולנקה הופשטטר. דודה של רעיתו מצד אמה היה האדריכל בלה הופשטטר.
לפני מלחמת העולם הראשונה, הקריירה שלהם התחילה בצורה מבטיחה, הם זכו במספר פרויקטים ממלכתיים. העבודות המוקדמות שלהם שהוקמו כמו:
מראים את ההשפעה של האר נובו העממי.
אחרי המלחמה הראשונה.
מיד לאחר המלחמה הם השתתפו בבניית תת-רובע עם דירות קטנות ב-Pongrác út (בניין J), לאחר מכן, בסוף שנות העשרים של המאה ה-20 נבנו 100 בנייני המגורים בתכנונם באלברטפלבה בהזמנת המוסד לביטוח לאומי ההונגרי, ולבסוף בהזמנת הקבלן המבצע של הבניינים באלברטפלבה חברת "Fejér &amp; Dános" תכננו את הבנייה המודרנית הראשונה של דגם שכונה לדוגמה בפשרט (Pasarét) (Napraforgó utca 22).
בשנים 1910–1920 הם השתתפו במספר תחרויות תכנון ערים (ואץ, קאשה, מישקולץ ושלגוטריאן) ותוכניותיהם זכו בפרסים בכל פעם. אחת העבודות החשובות ביותר שלהם היא האולם הגדול של מאגר החומרים המרכזי של משרד הדואר (Gyáli út 18-20). הם זכו בחוזה ב-1914, אבל הביצוע של הפרויקט התרחש רק לאחר המלחמה. האולם, בעל מבנה בטון מזוין בלבד, הוא יצירה משמעותית של ארכיטקטורת הבטון המזוין המוקדמת בהונגריה. במחצית השנייה של שנות ה-20, השתתפו בתחרות של שלושה בתי ספר שונים לכלכלה חקלאית חורפית של משרד החקלאות, שם זכו בשני פרסים ובהקמת בתי הספר ביאנושהלמה, מוהאץ' וצ'ונגראד.
מאמצע שנות ה-20 עברה פעילותם לשוק הפרטי, בשל האפליה נגדם במכרזים הציבוריים שהייתה קשורה למוצאם היהודי.
אדה נובאק השתתף לבד בתחרויות העיצוב של מבני דת יהודיים - בית הכנסת הגיבורים ובית הכנסת ואצי אוט, אבל גם בראט יכול היה להשתתף בעיצוב, כפי שהוזכר במכרז.