תושבי לוקריס בתקופה הפרהיסטורית היו הלֶלֶגִים (Leleges); הם נדחקו על ידי הלוקרים עם תחילת הגעתם של שבטי ההלנים אל דרום יוון. דיוניסיוס מהליקרנסוס סבור, לעומת זאת, כי "לוקרים" הוא שמם המאוחר של הללגים, ובזה הוא מצטרף להיסטוריונים קדמונים נוספים המזהים את ההלנים עם העמים שישבו לפניהם בארץ יוון. אריסטו וסופרים אחרים סברו כי הלוקרים נקראו על שמו של לוקרוס, מלכם הקדום של הללגים. מסורות אחדות מספרות כי דאוקליון, אביהם הקדמון של ההלנים, חי בעיר הלוקרית אוֹפּוּס או קִינוּס.
תולדותיהם ותפוצתם.
הלוקרים הגיעו אל דרום יוון מפינדוס בסוף האלף השני לפנה"ס. בתקופה ההיסטורית נחלקו הלוקרים לשני שבטים נפרדים, שנבדלו זה מזה במנהגיהם, באורח חייהם ובתרבותם. הלוקרים המזרחיים, שנקראו אוֹפּוּנְטִים ואֶפִּיקְנֵמִידִים, חיו בחוף המזרחי של יוון, ממול לאי אֶוּבּוֹיָה, ואילו הלוקרים המערביים, שנקראו אוֹזוֹלִים או אֶסְפֶּרִינִים, ישבו במפרץ הקורינתי. בין שני השבטים הפרידו הר פרנסוס וחבלי דוריס ופוקיס.
קרוב לוודאי שארץ מושבם של הלוקרים בראשית תולדותיהם השתרעה מים אל ים, והם נתפרדו לשניים בעקבות הגירת הפוקים והדורים. הקולוניה המפורסמת ביותר שהקימו הייתה לוקרוי אפיזפיריאוי (לוקרי של ימינו), אותה ייסדו במאה ה-7 לפנה"ס ביוון הגדולה (דרום איטליה). לדברי סטרבון היו המתיישבים לוקרים אוזולים מחבל אמפיסה.
במאה ה-6 לפנה"ס פרצו סכסוכים אחדים בין הלוקרים לבין השבטים השכנים להם. הומרוס מזכיר ביצירתו רק את הלוקרים האופונטים, שהיו קדומים יותר ותרבותם מפותחת יותר. הלוקרים האוזולים, שעל פי המסופר היו קולוניה של הלוקרים האופונטים, אינם נזכרים לפני המלחמה הפלופונסית, וגם אז הם מוצגים כעם ברברי למחצה. זהו האזכור האחרון של הלוקרים האוזולים, שכן במאה ה-4 לפנה"ס נחלו מפלה מידי קורינתוס ואיבדו את זהותם האתנית. הלוקרים האופונטים, אשר על פי המסופר נלחמו בקרב תרמופילאי בין היוונים לפרסים, היו נתונים להתקפותיהם של שבטים שונים שהשמו את ארצם, ורק מעטות מבין עריהן הוסיפו לשמור על זהותן הלוקרית במהלך המאה ה-3 לפנה"ס.
תרבותם.
הלוקרים שישבו סביב תרמופילאי היו הראשונים שכונו בשם הלנים. רק מאוחר יותר הורחב השם וכלל את השבטים היווניים האחרים שהשתייכו מבחינה דתית לאמפיקטיונה של דלוס. המפורסמים ביותר מבין הגיבורים שקמו ללוקרים היו איאס הלוקרי, המוכר יותר בשם איאס הקטן בן אוילאוס, ופאטרוקלוס בן מנויטיוס, חברו הטוב של אכילס. עדויות לפולחן איאס נתגלו באֶוּבּוֹיָה, פונטוס, האיים האגאיים, אסיה הקטנה, הפלופונסוס, קרקירה, אפירוס, דרום איטליה וצפון אפריקה, ומשמעות הדבר כי התרבות הלוקרית נפוצה ברחבי העולם היווני הקדום. על פי המיתולוגיה היוונית היו הלוקרים שארי בשרם הקרובים של הפוקים והאלנים.
ג'יימס מ' רדפילד, פרופסור להיסטוריה יוונית עתיקה באוניברסיטת שיקגו, כותב בספרו "The Locrian Maidens: Love and Death in Greek Italy", כי הלוקרים יושבי לוקרוי אפיזפיריאוי התייחסו בדרך מיוחדת להבדל בין המינים. אומנם הנשים והגברים לא נחשבו בעיניהם לשווים, אך נשים החזיקו בזכויות דתיות מיוחדות, אשר גברים יכלו להשיגן רק על ידי נישואים להן. הנשים הלוקריות היו אפוא האמצעי לרכישת המעמד, והנישואים קיימו את הסדר החברתי של אוליגרכיה מסורתית.
קרפלד
קרפלד (בגרמנית: Krefeld) היא עיר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה. העיר נמצאת מערבית-צפונית לדיסלדורף, מעט מערבית מנהר הריין.
העיר מכונה "עיר הקטיפה והמשי". אף על פי שככלל תושבי גרמניה כיום דוברי הוך דויטש, תושבי העיר דוברים גם גרמנית תחתית.
היסטוריה.
מקור העיר הוא במחנה לגיון רומי בשם "גלדובה" (כיום אחד מרבעי העיר, בשם גאלאפ). העיר עצמה מאוזכרת לראשונה בשנת 1105 בשם "קרינבלדה".
קרפלד החלה לצמוח במהלך המאה ה-17, לאחר שניצלה ממאורעות מלחמת שלושים השנים. בגלל גידול האוכלוסייה המהיר, בשנת 1683 עזבה קבוצה של שלושים משפחות מנוניטים את העיר, חצו את האוקיינוס האטלנטי והקימה את המושבה גרמנטאון, שכיום מוכרת בשם פילדלפיה שבפנסילבניה.
לאחר מותו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה בשנת 1702, עברה קרפלד לידי ממלכת פרוסיה. הקרב על קרפלד אירע בשנת 1758, במהלך מלחמת שבע השנים. בשנת 1872 קרפלד הפכה לעיר עצמאית, בתוך פרוסיה הריינית. בשנת 1918 הפכה לבסיסו של הצבא הבלגי במהלך כיבוש ארץ הריין. העיר הפכה לחלק ממדינת נורדריין-וסטפאליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
העיר מתחלקת ל-18 רבעים, וכיום (2012) מתגוררים בה 234,396 תושבים. שטח העיר הוא 137.68 קמ"ר.
יהודי קרפלד.
במשך השנים 1835-1809 כיהן כרב העיר הרב יהודה לייב קארלבורג.
ספורט.
קבוצת הכדורגל אורדינגן 05 משחקת באצטדיון גרוטנבורג-שטדיון ברובע אורדינגן בקרפלד. עיקר הצלחתה של קבוצה זו היה בשנות ה-80, ונכון לשנת 2020 היא משחקת בליגה הגרמנית השלישית.
נץ-החלב
חפירות הר גריזים
הקרב על קרפלד
הקרב על קרפלד הוא קרב שהתחולל ב-23 ביוני 1758 בין הצבא הפרוסי-הנובראי והצבא הצרפתי במהלך מלחמת שבע השנים.
את הצבא הפרוסי-הנובראי הוביל הדוכס פרדיננד, ומולו עמד הצבא הצרפתי בפיקוד לואי, רוזן קלרמונט. הצבא הפרוסי הסיג את הכוחות הצרפתיים אל מעבר לנהר הריין. כוחותיו של פרדיננד חצו את הנהר, ואיימו להתקיף את הצבא הצרפתי.
קלרמונט שזה עתה קיבל את הפיקוד על הצבא, השתדל להשיג יתרון על פני פרדיננד המאיים, והורה לחייליו לתפוס קו הגנתי לאורך הנהר, המהווה מכשול טבעי, דבר שיתן לחייליו יתרון בקרב.
חייליו של פרדיננד תקפו את צידו השמאלי של המחנה הצרפתי במהלך ארוחת הצהרים, כשמפקדם לא היה מוכן למתקפה, דבר שגרם לכך שהגדוד השמאלי נתפס בעודו אינו מוכן. עם זאת מפקד הגדוד לא איבד את עשתונותיו והורה על נסיגה, כך שיחסית הצבא הצרפתי יצא בנזקים קלים.
לאחר המפלה, קלרמונט התפטר מתפקידו כמפקד הצבא, והוחלף על ידי לואי ז'ורז' אראזם דה קונטאד.
אגרנות כפייתית
הפרעת אגרנות כפייתית או הפרעת אספנות כפייתית (באנגלית: Hoarding Disorder) היא סוג של הפרעה נפשית, הגורמת ללוקים בה לאגור ולאסוף באופן אובססיבי חפצים ופריטים שונים, שלרוב חסרי כל שימוש או ערך ממשי.
אבחנה.
לפי DSM-5, פסיכיאטר יאבחן אדם כסובל מההפרעה אם יתקיימו התנאים הבאים:
שכיחות ואפידמיולוגיה.
ההערכה, המתבססת על סקרים מקומיים היא, שבאירופה ובארצות הברית בין 2% ל-6% מהאוכלוסייה חיים עם הפרעה זו, במידת חומרה זו או אחרת. ההפרעה קיימת אצל נשים וגברים, אך מחקרים מהשנים האחרונות מצביעים על כך שיותר גברים מאשר נשים מפתחים הפרעה זו וחיים איתה. תסמיני אגרנות כפייתית (לא בהכרח כאלה העומדים בקריטריונים לאבחנה הרשמית) קיימים פי שלושה בקבוצת הגיל 55–94 בהשוואה לקבוצת הגיל 34–44.
סוגיות בין תרבותיות.
אף שמרבית המחקר על ההפרעה נעשה במדינות העולם המערבי, מחקרים, שהגיעו ממדינות המזרח הרחוק ומדיניות אסיה האחרות, מצביעים על כך שהאגרנות הכפייתית היא הפרעה אוניברסלית.
מהלך ההפרעה והתפתחותה.
ההפרעה מתחילה מגיל צעיר ומתפתחת בהדרגה. הסימפטומים הראשונים עשויים להופיע בגיל 11–15. בשנות העשרים של האדם מתחילים הסימפטומים להפריע לחייו בצורה משמעותית והם גורמים לפגיעה משמעותית מבחינה קלינית סביב גיל 30. המשתתפים במחקרים קליניים, העוסקים באגרנות כפייתית, הם בדרך כלל בני 50 ומעלה. החומרה של תסמיני ההפרעה גדלה עם כל עשור בחיי האדם. משהחלו התסמינים להופיע, המהלך של ההפרעה הוא בדרך כלל כרוני. אגירה פתולוגית אצל ילדים או רכושנות שלהם ניתנת להבדלה בקלות מהפרעת אגירה כפייתית, שכן ילדים אינם שולטים בסביבת מגוריהם.
התמונה הקלינית.
התמונה הקלינית תכלול תופעות כמו שמירה כפייתית של פריטים ישנים שחלקם אינו נמצא בשימוש וחלקם האחר תופס מקום רב בבית עד כדי חוסר יכולת לזוז בו ולנקות אותו. אצל חלק מהאנשים עם ההפרעה ישנה רכישה מוגזמת של מוצרי מזון ופריטים שונים לבית. ישנם קשיים וחרדה בכל הקשור להשלכת חפצים מהבית, אף על פי שחלק מהחפצים (מזון וכדומה) נרקבים ומעלים ריח רע. האיסוף יכול לכלול עיתונים, דברי דואר, מגזינים וכדומה. הוא יכול לכלול חיטוט בערימות אשפה ומזבלות ואיסוף פריטים שונים מפחי האשפה. תכונות נוספות, המאפיינות את האדם עם ההפרעה יכולות להיות פרפקציוניזם, קושי לתכנן דברים מורכבים ולקבל החלטות. האגרנות יוצרת מצב בו קשה לזרים להיכנס לבית המלא כולו בערימות של חפצים ובדברים רבים המדיפים ריח ריקבון קשה מנשוא. האגירה הכפייתית עלולה להוביל את האדם, החי עם הפרעה זו, למצבי חרדה ודיכאון, שהסיבות להן תלויות ברמת התובנה של האדם עם ההפרעה.
אגירת בעלי חיים.
אגרנות כפייתית יכולה לבוא לידי ביטוי לא רק באגירה של חפצים, אלא גם באגירה של בעלי חיים.
כלומר, אגירה של בעלי חיים רבים (חיות מחמד או חיות משק) במקום אחד בלא שיש לאדם עם ההפרעה, היכולת לדאוג לצרכים, גם לא הבסיסיים ביותר, של בעלי חיים אלה. DSM-5 מציין אגירת בעלי חיים כתופעה הקיימת אצל אגרנים כפייתיים מסוימים ולא כתת-סוג של הפרעת אגרנות כפייתית. עם זאת, DSM-5 מציין כי אנשים האוגרים בעלי חיים הם בדרך כלל בעלי תובנה נמוכה יחסית להפרעת האגירה.
סכנות נלוות להפרעה.
אגרנות כפייתית גורמת סבל, לא רק לאדם הסובל מהבעיה, אלא גם לסביבתו הקרובה. בחלק גדול מהמקרים, דירותיהם של האגרנים הכפייתיים אטומות וחשוכות לאורך כל שעות היממה, בשל תחושת קנאות לפרטיותם וגם תחושת בושה, המתלווה לחייהם. האגרנות הכפייתית עלולה להוביל לסכנות בשני תחומים עיקריים: בתחום הבריאותי – אישי וסביבתי ובתחום הנפש.
תחלואה נלווית.