הם הצמד היחיד בהיסטוריה של הענף שהחזיק באליפות הזוגות המקורית של ה-WWE, באליפות הזוגות של ה-WWE (שנוצרה מאוחר יותר בשנת 2002), באליפות הזוגות של ECW, WCW, NWA, TNA ו-IWGP. במהלך התקופה שלהם בקבוצת ה-Aces &amp; Eights, ריי כיהן פעמיים כאלוף העולם במשקל כבד של TNA, בעוד שדיבון זכה פעמיים באליפות הטלוויזיה של TNA. באירוע השלם וצפה, סלאמיברסרי XII, שנערך ב-15 ביוני 2014, השניים נבחרו להיכנס להיכל התהילה של TNA וכעבור ארבע שנים, הצמד הוכנס להיכל התהילה של ה-WWE; הם הצטרפו לרשימה של מתאבקים שהוכנסו להיכל התהילה של TNA (כיום Impact Wrestling) ושל ה-WWE אשר כללה את סטינג, קורט אנגל וג'ף ג'ארט. ארגון ה-WWE מכיר בהם כצמד המעוטר ביותר בהיסטוריה שלו, עם 18 זכיות באליפויות זוגות, בעוד שהארגון Impact Wrestling מכיר בהם כ-23 פעמים אלופי זוגות.
השניים מפורסמים על חיבתם לשימוש בשולחנות בקרבות שלהם, כשבדרך כלל באבא ריי הוא זה שקורא לדי-בון "להביא את השולחנות" (כשהקהל מצטרף ומשתתף בקריאות אלו). ב-21 במאי 2007, הם פתחו את האקדמיה של Team 3D להיאבקות מקצועית בקיסימי, פלורידה.
המגה פאוורס
המגה פאוורס (באנגלית: The Mega Powers) היו צמד היאבקות מקצועית אשר הופיע בארגון ההיאבקות האמריקאי, World Wrestling Federation (ה-WWF, לימים ה-WWE) בין השנים 1987 ל-1989. הצמד הורכב מהאלק הוגאן ורנדי סאבאג', כשהמנג'רית שלהם הייתה אשתו של סאבאג', מיס אליזבת'. השניים הופיעו זה לצד זה כמונסטר מניאקס בארגון ההיאבקות המתחרה, World Championship Wrestling (WCW) בשנת 1994, אך נפרדו כשנתיים מאוחר יותר.
מרכז לבריאות הנפש טלביה
מרכז לבריאות הנפש טלביה הוא מרכז רפואי העוסק בבריאות הנפש הממוקם בשכונת טלביה שבירושלים וכפוף לקופת החולים כללית. מנהל המרכז הוא ד"ר רנה לן קופר-קזאז. המרכז הוקם בשנת 1960, ופועל בשלוש שפות – עברית, אנגלית ורוסית. במרפאה עובדים מספר פסיכיאטרים, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים.
בסמוך למרכז, בתוך מתחם המנזר של המסדר הקפוצ'יני, פעל בית חולים פסיכיאטרי אחר (גם הוא בבעלות קופת חולים כללית) ובו מעל ל-200 מיטות. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, בסיום מאבק משפטי ארוך, השיבה קופת החולים את המתחם למסדר האיטלקי בשנת 1999. במתחם פועל מאז מרכז לימודי דת.
איימוס טפן אקרמן
איימוס טפן אקרמן (באנגלית: Amos Tappan Akerman; ) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס סימפסון גרנט בשנים 1870–1871.
כיליד ניו המפשייר, סיים אקרמן את לימודיו בדארטמות' קולג' ב-1842 ועבר לדרום ארצות הברית, שם התנהלה רוב הקריירה שלו. בתחילה הוא עבד כמנהל בית ספר בקרוליינה הצפונית וכמורה פרטי בג'ורג'יה. לאחר שהחל לגלות עניין במקצוע המשפטים, הוא החל את הכשרתו וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה. בג'ורג'יה הוא פתח בשותפות משרד עורכי דין. הוא גם החזיק בבעלותו חווה ו-11 עבדים. עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1861 התגייס אקרמן לצבא הקונפדרציה, שם הוא הגיע לדרגת קולונל.
בתקופת השיקום שלאחר המלחמה הצטרף אקרמן למפלגה הרפובליקנית. הוא היה לעורך דין שהגן בכנות על זכויות האזרח של העבדים המשוחררים בג'ורג'יה. ב-1870 מינה אותו הנשיא גרנט כתובע הכללי של ארצות הברית. בתמיכתו של גרנט הוא ניהל במרץ את התביעות נגד אנשי הקו קלוקס קלאן בדרום על פי חוקי האכיפה. אקרמן קיבל את סיועו של פרקליט המדינה בנג'מין בריסטו במסגרת מחלקת המשפטים שהוקמה אז. הוא גם ניהל תיקי הענקת קרקעות חשובים שנגעו למסילות הברזל שהיו בתהליך התרחבות מהיר מערבה. אקרמן נתן ייעוץ בנוגע לחוק הראשון לרפורמה בשירות האזרחי הפדרלי שיושם על ידי הנשיא גרנט והקונגרס. בשל יושרתו כנגד ראשי ענף הרכבות, ובשל קנאותו לניהול התביעות נגד אנשי הקו קלוקס קלאן, הופעל על גרנט לחץ פוליטי להדיח את אקרמן מהקבינט. אף על פי שעזיבתו של אקרמן לוותה במחלוקת, הוא המשיך לתמוך בגרנט. הוא שב לג'ורג'יה, המשיך לעסוק בעריכת דין, ונותר אישיות אהודה במדינתו.
ראשית חייו.
איימוס אקרמן נולד בפורטסמות' שבניו המפשייר, כתשיעי מבין 12 ילדיהם של בנג'מין אקרמן ושל אוליב (לבין מלון) אקרמן. הוא התחנך בבית הספר התיכון אקדמיית פיליפס אקסטר ולמד בדארטמות' קולג', שם הוא סיים את לימודיו ב-1842 והיה חבר בפי בטא קפא.
עם סיום לימודיו עבר אקרמן לדרום ארצות הברית, שם הוא סבר שהאקלים יתאים יותר למצב ריאותיו. עד מהרה הוא קיבל משרה של מנהל בית ספר לבנים במרפריסבורו שבקרוליינה הצפונית. הוא נודע כמורה קפדן. ב-1846 שכר את שירותיו בעל אחוזת המטעים ג'ון מקפרסון ברין כמורה פרטי לילדיו בסוואנה שבג'ורג'יה. ברין היה התובע הכללי בממשלו של הנשיא אנדרו ג'קסון וחבר בולט במפלגה הוויגית. אקרמן ניצל את ההזדמנות לשימוש בספרייה המשפטית העשירה של ברין והחל לגלות עניין רב במקצוע המשפטים. ב-1850 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה ועבר לפאוריה, אילינוי, שם התגוררה אחותו ולזמן קצר הוא עסק שם בעריכת דין. לאחר מכן הוא שב לג'ורג'יה ועסק בעריכת דין בעיר קלארקסוויל.
לאחר מכן הוא פתח משרד עורכי דין בעיר אלברטון בשותפות עם רוברט הסטון. בנוסף לעיסוקו בעריכת דין הוא גם החזיק בבעלותו חווה ו-11 עבדים. בהשקפתו הפוליטית הוא היה מזוהה עם המפלגה הוויגית.
מלחמת האזרחים.
אף על פי שהוא התנגד לפרישת מדינות הדרום מן האיחוד כפתרון לעימותים עם הצפון, היה אקרמן נאמן למדינתו המאמצת. באביב 1864, כשהיה בגיל 43, הוא התגייס לצבא הקונפדרציה. בתחילה שירת אקרמן בבריגדה שהייתה בפיקודו של הגנרל רוברט טומבס ומאוחר יותר במחלקת האפסנאות, שם תפקידו היה לרכוש ולחלק מדים, כלי נשק וציוד לחיילים. הוא היה בשירות פעיל בעת הצעדה אל הים של הגנרל ויליאם שרמן.
תקופת השיקום.
לאחר המלחמה הצטרף אקרמן למפלגה הרפובליקנית במערכה שלה למתן זכויות אזרח וזכות בחירה לעבדים המשוחררים. הוא היה תומך גלוי בתהליך השיקום כחבר בוועידה החוקתית של ג'ורג'יה ב-1868 וכאשר הוא מונה כתובע מחוזי פדרלי ב-1869. מינויו לא אושר לזמן מה על ידי הקונגרס, בשל שירותו בצבא הקונפדרציה. בתפקיד זה הוא שימש בסופו של דבר במשך חצי שנה. אקרמן היה גם תומך בקבלתה מחדש של ג'ורג'יה אל האיחוד ונאבק להשגת יציבות ושיתוף פעולה של המדינה עם הממשל הפדרלי.
הבחירות לנשיאות של 1868.
במהלך הבחירות לנשיאות של 1868 נפוצו שמועות שאקרמן תמך במועמד הורשיו סימור על פניו של גרנט. כדי לשים קץ לשמועות, הוא שלח מכתב לעיתון ניו יורק טיימס, בו הוא פרסם את דבר תמיכתו בגרנט. הוא היה אלקטור מטעם הרפובליקנים בג'ורג'יה. אקרמן האמין שגרנט יוכל להשיב את הסדר על כנו בדרום שהיה נגוע באלימות. הוא גם האמין שגרנט יוכל לכבד את "זכויותיהם של העבדים המשוחררים כאזרחים וכמצביעים". הוא כתב שהאלימות בדרום נגד השחורים נבעה מתוך נקמה לאחר שהלבנים בדרום הובסו על ידי הצפון, איבדו את רכושם במסגרת שחרור העבדים, המרקם החברתי שלהם שובש, וזכות ההצבעה שלהם נשללה באופן זמני. אקרמן האמין שתהליך השיקום שהוביל הקונגרס היה התוכנית הטובה יותר עבור מדינות הדרום, והוא התנגד לתוכניתו של הנשיא אנדרו ג'ונסון. הוא היה סבור שהעבדים המשוחררים היו ראויים להגנת הממשל הפדרלי על פי החוק והוא תמך בהשבת זכות הבחירה של התושבים. הוא הודה שבתחילה הוא התנגד למתן זכות הבחירה לשחורים, אך דעתו השתנתה כאשר הוא הבין שזוהי הדרך היחידה שהשחורים יוכלו לזכות בכוח פוליטי ובהגנה.
התובע המחוזי הפדרלי בג'ורג'יה.
ב-1869 מינה הנשיא גרנט את אקרמן כתובע המחוזי הפדרלי בג'ורג'יה. בתחילה ניסה גרנט להגן על המצביעים האפרו-אמריקאים כנגד האלימות והאפליה מצד הלבנים באמצעות הליכים בבתי המשפט של המדינות.
ביוני 1869 השמיע אקרמן את הטיעונים להגנתו של ריצ'רד ו. וייט, מולאטי שניצח בבחירות לפקיד המחוז של בית המשפט העליון המדינתי. יריבו של וייט, ויליאם ג'יימס קלמנט, שיוצג על ידי פרקליט המדינה של ג'ורג'יה, אלפרד ב. סמית' מהמחוז השיפוטי המזרחי, טען שווייט פסול מלשמש במשרה זו בשל היותו אדם שחור. בית משפט בערכאה נמוכה יותר קבע שאם קלמנט יוכל להוכיח שווייט הוא אדם שחור, הוא לא יוכל לכהן במשרה. המקרה הגיע לבית המשפט העליון של ג'ורג'יה, בו אקרמן הגן על בחירתו של וייט וטען שצבע עורו לא יכול למנוע ממנו את הזכות לכהן במשרה. אקרמן טען שהחוקים הקודמים, שהתבססו על המערכת החברתית של העבדות בדרום, לא תקפים יותר. בחוק השיקום של 1867 נקבע שלג'ורג'יה לא הייתה באותה עת ממשלה אזרחית. הוא טען שהשחורים השתתפו בממשלה החוקתית הראשונה של ג'ורג'יה ב-1868 ללא הבחנה בצבע עור. הוא גם ציין שהן הנשיא ג'ונסון והן הנשיא גרנט מינו שחורי עור לתפקידים ציבוריים ושהחוקה הנוכחית של ארצות הברית לא מכירה באדם או מפלה אותו על בסיס צבע עורו. בית המשפט הפך את ההחלטה וקבע שלווייט הייתה את הזכות להחזיק במשרה הציבורית ללא קשר לגזעו.
התובע הכללי של ארצות הברית.