קוקס נולד בכפר קטן בשם ג'קסונבורג הנמצא במדינת אוהיו, בחווה, כבנם הצעיר מבין שישה של גילברט ואליזה לבית אנדרוז. הוא למד בבית הספר הכפרי עד לגיל שש-עשרה. לאחר גירושי הוריו, עבר עם אמו למידלטאון באוהיו, והחל להתמחות כעיתונאי. ב-1892, קיבל משרה בעיתון של סינסינטי, והחל להיות כתב לעניינים מקומיים. ב-1894, הפך לעוזרו של פאול סורג, חבר קונגרס. בתפקידו גר שלוש שנים בוושינגטון. קוקס רכש בעזרתו עיתון ערב בדייטון, אותו הפך לעיתון יומי שכיסה גם עניינים בינלאומיים ולאומיים. בעזרת החידושים שלו, כגון תמונות, ביקורות ספרות ומהדורות מיוחדות בימי שבת, העיתון החל לשגשג. בעיתונו תקף קוקס את המנהיג הרפובליקני המקומי, ג'וזף לוז, שהשתמש בהשפעתו כדי להרוויח מעסקאות ממשלתיות. בנוסף התעמת מול ג'ון פטרסון, שניהל עסק מקומי תוך הפרת חוקי המונופולים. ב-1905, קוקס רכש עיתון בספרינגפילד, אוהיו, והפך גם אותו לעיתון יומי.
ב-1908 נבחר קוקס להיות חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז שלו שבמדינת אוהיו, ומטעם המפלגה הדמוקרטית. הוא ייצג את אוהיו בקונגרס בין 1909 ל-1913, והתפטר מתפקידו לאחר שניצח בבחירות למושל אוהיו, כשהוא השיג 41.5% מהקולות מול שני מועמדים נוספים.
מושל אוהיו.
קוקס שימש בתפקיד מושל אוהיו במשך שלוש כהונות: בין השנים 1913 ל-1915 ובין השנים 1917 ל-1921. הוא שינה את מדינתו רבות, שיפר את מערכת הכבישים, הנהיג חוקי פיצויים לעובדים והגביל עבודת ילדים. הוא הנהיג בחירות ישירות ושלטון עצמי לערים, הנהיג רפורמות בחינוך ובבתי הכלא, ופישט את הליכי התקציב וגביית המס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, תיווך קוקס בין עסקים, פועלים וגופים ממשלתיים. ב-1918, תמך בתיקונים לחוקה שאסרו על מכירת משקאות חריפים והנהיגו זכות בחירה לנשים. הוא תמך במדיניות החוץ של הנשיא וודרו וילסון, ובדומה אליו רצה בכניסת של ארצות הברית לארגון חבר הלאומים החדש.
ב-1919, מעט לאחר סיום המלחמה, תמך בחוק שאסר על לימוד השפה הגרמנית עד לכיתה ח', אפילו בבתי ספר פרטיים. הוא טען שהגרמנית היא איום לאמריקניזם, וחלק מתוכנית שהממשלה הגרמנית יצרה כדי להשיג נאמנות בקרב ילדי בית הספר.
ניסיונו להיות נשיא.
קוקס שנודע כרפורמיסט נבחר בעת כהונתו השנייה כמושל להיות מועמדה של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית. בוועידה הדמוקרטית הלאומית בסן פרנסיסקו, ניצח את אלכסנדר מיטשל פאלמר ואת ויליאם גיבס מקאדו בסיבוב הארבעים וארבעה.
קוקס ניהל מסע בחירות פעיל וביקר ב-36 מדינות, כשהוא נואם 394 נאומים בענייני פנים, למגינת לבם של תומכי וילסון, שטענו שמערכת הבחירות היא משאל עם בנושא חבר הלאומים. כאמצעי נגד אבטלה ואינפלציה, הוא הציע הורדת מס הכנסה ומס חברות. הוא הבטיח להנהיג חקיקה למען משא ומתן קיבוצי ותמך באכיפת חוק היובש. קוקס תמך באמריקניזציה, שתגביר את הנאמנות לארצות הברית בקרב המהגרים.
למרות הכל, הובס קוקס במהלך מערכת הבחירות בידי עיתונאי אחר מאוהיו, וורן הרדינג. הציבור האמריקאי היה עייף משנות כהונתו הסוערות של וילסון שעמדו בצילה של המלחמה, ותמך בהרדינג, שהבטיח לציבור "חזרה לנורמליות". המועמד שנבחר לרוץ לסגנות הנשיא לצדו של קוקס היה מזכיר הצי דאז, פרנקלין דלאנו רוזוולט שנבחר לנשיאות 12 שנים מאוחר יותר. היסטוריונים רבים טענו שקוקס היה טוב מהרדינג בכל צורה אפשרית, ושהיה הופך לנשיא טוב יותר ממה שהרדינג היה. נטען שבחירות 1920 היו המקרה הבולט ביותר בהן האדם הטוב יותר הפסיד. מבין ארבעת המתמודדים בבחירות, רק קוקס לא הפך לנשיא: הרדינג נבחר, והוחלף בתפקיד בידי סגנו, קלווין קולידג', לאחר מותו. רוזוולט נבחר לנשיאות ב-1932. לעומת זאת, קוקס חי יותר מכולם.
במהלך מסע הבחירות, הוקלט קוקס כמה פעמים. ביניהם היה נאום שבו תקף קוקס את הרפובליקנים, והאשים אותם בסירובם להכיר בכך שניהולה המוצלח של מלחמת העולם הראשונה מצד ארצות הברית, על ידי וילסון, הצילה את הציוויליזציה האנושית המודרנית.
סוף ימיו.
לאחר הבחירות הקים קוקס חברת תקשורת גדולה בשם Cox Enterprises. ב-1923 רכש עיתון במיאמי. בדצמבר 1939 רכש עיתונים באטלנטה, כשבוע לפני שהסרט חלף עם הרוח ערך את הבכורה שלו בעיר. בנוסף, רכש תחנת רדיו. החברה קיימת עד היום. משרדה הראשי נמצא באטלנטה והכנסותיה נעמדות במספר מיליארדי דולרים.
הוא המשיך להיות מעורב בפוליטיקה, ותמך בסגנו לשעבר, רוזוולט, בכל ארבע מערכות הבחירות בהן התמודד. רוזוולט מינה אותו ב-1933 להיות ציר בוועידה הכלכלית בלונדון.
כשהיה בן שבעים ושש, פרסם קוקס את זיכרונותיו.
ב-1915, בנה קוקס בית קרוב לתעשיינים באוהיו, וגר שם ארבעים שנה. ב-15 ביולי 1957 מת משבץ ונקבר בבית הקברות "וודלנד" שבעיר דייטון. הוא הותיר אחריו שישה ילדים. אחת מהם, אנה קוקס צ'יימברס, עודנה בעלת אחוז ניכר ממניות החברה של אביה, והיא אחת הנשים העשירות ביותר בארצות הברית כיום.
שדה התעופה הבינלאומי דייטון נקרא על שמו של קוקס.
צליבת ישו
לפי ארבע הבשורות בברית החדשה, צליבת ישו ומותו על הצלב, הם האירועים המסיימים את חייו הארציים לקראת קימתו לתחייה. הצליבה היא התרחשות מכוננת ובסיסית בתאולוגיה הנוצרית - מותו של ישו על הצלב מסיים את ייסוריו ("הפסיון"), ונחשב, יחד עם תחייתו, לשלב הכרחי בדרך לגאולת בני האדם. בשל חשיבותה העניקה הצליבה לנצרות את סמלה - הצלב.
הנצרות רואה נבואות רבות בתנ"ך כמכוונות לביאת ישו ולצליבה. אחת המוכרות שבהן היא בספר ישעיהו, והיא מפורשת בנצרות כמתייחסת לישו, בייחוד בדימויו כשה האלוהים הנושא את חטאת העולם:
לפי המסורת הנוצרית התרחשה הצליבה בגבעת הגולגולתא, ששכנה בתקופת בית שני מחוץ לחומות ירושלים. בדרך כלל מזוהה מיקומה של הגבעה בכנסיית הקבר שברובע הנוצרי, הנחשבת לאחת הכנסיות החשובות והקדושות ביותר בעולם.
באשר לאמיתותו ההיסטורית של האירוע נחלקות הדעות. צליבה הייתה שיטה מקובלת להוצאה להורג בעת העתיקה, וסביר שצליבת ישו, כמו עצם קיומו, היא עובדה היסטורית. התומכים בכך מציינים כי ברי שהנוצרים המוקדמים לא בדו את האירוע, שכן באימפריה הרומית נלוו בושה וקלון להוצאה להורג בדרך זו. בנוסף, הרומאים נהגו לצלוב מורדים, ואשמתו של ישו הייתה בכך שטען לכאורה לתואר "מלך היהודים". מאידך, יש הסוברים כי אין די במקורות התיאוריים המעטים על מנת לבסס את האירוע כאמת היסטורית. לצד זאת, צליבה הייתה אירוע נפוץ במאה ה-1, ובאותה עת לא היה ייחוד שהצדיק דווקא את הנצחת צליבתו של ישו. עוד טוענים המפקפקים בהתרחשותה של צליבת ישו, כי הצלב הופיע כסמל דתי עוד לפני הופעת הנצרות, וכן כי האירוע לא זכה להנצחה פלסטית, אמנותית או אחרת, עד המאה ה-5.
האירוע בברית החדשה.
הצליבה.
ארבע הבשורות מתארות את האירוע בדרכים שונות, מוסיפות וגורעות פרטים, אך מכולן עולה סיפור דומה. בעקבות הסעודה האחרונה, שהתרחשה לפי המסורת ביום חמישי בערב, נעצר ישו בגת שמנים. הוא נחקר בפני הסנהדרין ולאחר מכן נשפט על ידי נציב יהודה, פונטיוס פילאטוס, באשמת התחזות למלך היהודים (מעין מרד) ונידון למוות בצליבה. הוא הוכה, עונה, הוכתר בכתר קוצים, וצעד לאורך ויה דולורוזה, נתיב הייסורים, עד לגולגולתא.
ישו נצלב בערב פסח, ביום שישי המונצח כיום שישי הטוב. לפי מתי ומרקוס, הוא נצלב בין שני "פריצים" ("שודדים"). בבשורה על-פי לוקס נאמר כי השניים היו "אנשי בליעל" (פרק 23, 33), ואילו יוחנן כותב הבשורה נוקט בלשון "שני אנשים" (פרק 19, 18). עם זאת, במהלך השנים זוהו השניים כשני הגנבים. אף שהברית החדשה אינה נוקבת בשמותיהם, הם ידועים כדיסמס הקדוש, "הגנב הטוב" שהכיר בישו וחזר בתשובה, וקוסמס, אשר לעג לו (אם כי לפי מתי, בתחילה לעגו לו שניהם). סיפור המעשה בשני הגנבים מקיים לפי המסורת את הכתוב ב - .
שלב הצליבה מתואר ב"הבשורה על-פי מתי" כדלקמן:
הברית החדשה מייחסת את האמור בתהלים כ"ב כתיאור פרה-פיגורטיבי המתייחס למעמד הצליבה:
דבר אשמתו של ישו שנכתב מעל ראשו - "ישוע הנצרי מלך היהודים" - מופיע בגרסאות שונות בכל ארבע הבשורות. לוקס ויוחנן מציינים כי הכיתוב הופיע בשלוש שפות - עברית, יוונית ולטינית - ויוחנן אף הוסיף שפילאטוס עצמו רשם את הכיתוב:
הנוסח הלטיני של הכיתוב - "IESVS•NAZARENVS•REX•IVDÆORVM" - מסומן בדרך כלל בראשי התיבות "INRI", והוא מוטיב רווח ביצירות אמנות רבות המתארות את האירוע.
שלוש הבשורות הסינופטיות מדגישות את לעגו של ההמון לישו בהיותו על הצלב. כך לדוגמה בבשורה על פי מתי:
לפי הברית החדשה, עולה גם תיאור זה בקנה אחד עם האמור בתהלים, במזמור כ"ב:
לעג ההמון נתפס כמבליט את צדיקותו של ישו ואת קורבנו למען בני האדם, מרצון חופשי, באופן מכוון ואף שאינם ראויים לכך. התיאור מתיישב היטב עם הגישה התאולוגית הנוצרית המערבית, הרואה בקורבנו של ישו דרגה עילאית של אהבת האדם, ומדגישה את עקרון התמורה:
חשכת הצליבה ומות ישו.
מותו של ישו מתואר על ידי שלושת הסינופטים אגב מספר שינויים, הן מבחינת רצף ההתרחשויות והן מבחינת אמרותיו של הצלוב; ואילו יוחנן כותב הבשורה מוסר תיאור קצר בלבד של האירוע. בבשורה על פי מתי נכתב כדלקמן: