הצמח הגיע לראשונה לארצות הברית בתחילת המאה ה-20 וגודל בתור צמח ניסיוני באזור טקסס ואריזונה. בתקופה זו, נמצא כצמח קל לגידול המסתגל בקלות לזריעה וקצירה מכנית. בתחילת שנות ה-40 עלה לתודעת התעשייה האמריקאית לאחר שנמצא מתאים כתחליף לזרעי חרוב ששימשו בתעשיית הנייר לאור המחסור שנוצר בעת מלחמת העולם השנייה. לאור הביקוש הגובר לגואר גאם, בשנת 1953 נכנס לשוק האמריקאי יצרן נוסף של החומר ובשנים שלאחר מכן נכנסו יצרנים נוספים לשוק ברחבי ארצות הברית ואירופה.
תהליך הפקה.
גואר גאם מופק מרקמת האגירה (אנדוספרם ) של זרעי גואר וקיימות מספר שיטות להפקת האבקה התלויות בייעוד המוצר. בדרך כלל, בשלב הראשון רקמת האגירה מופרדת מהעובר והקליפה תוך ניצול העובדה כי החוזק המכני של חלקי הזרע השונים משתנה. לצורך ההפרדה מבוצעות פעולות טחינה וניפוי במספר שלבים המשולבים גם עם טיפולים פיזיקליים נוספים על מנת לשבור את הזרעים. בשלבים הבאים יבוצעו פעולות טחינה והפרדה לקבלת אבקת גואר גאם. קיימות שיטות הפקה בהן מבצעים אינאקטיבציה אנזימטית באמצעות טיפול חום על מנת להימנע מפעילות אנזימטית בתהליך ההפקה.
אבקת גואר גאם המופקת בשיטות הנפוצות אינה טהורה לגמרי, בשל נוכחות שאריות של שאר חלקי הגרעין. מאחר שכל חלקי הגרעין הם אכילים, "אי-ניקיונות" אלו אינם משפיעים על ההתאמה של גואר גאם כתוסף מזון. לאחר הייצור, ניתן דירוג לאבקת הגואר גאם בתור מתאימה לשימוש במזון או בתעשיות אחרות בהתאם לרמת הזיהום, הסמיכות שהוא מעניק לתמיסה ופרמטרים נוספים.
הרכב כימי.
אבקת גואר גאם מורכבת מ-75%–86% גלקטומנן מסיס, 8%–14% מים, 5%–6% חלבון, 2%–3% סיבים ו-0.5%–1% אפר. גלקטומנן הוא פוליסכריד המורכב משלד שרשראות ליניאריות של יחידות (1-4)-beta-D מנוז אליהן מחוברות הסתעפויות של יחידות (1-6)-beta-D גלקטוז. לגואר גאם יכולות ספיחת מים ויצירת קשרי מימן טובות המיוחסות להסתעפויות אלה. יחסי יחידות הגלקטוז והמנוז כפי שנמדד במחקרים שונים נע בין 1.6:1 ל-2:1. המשקל המולקולרי של גואר גאם נמצא בטווח של 6^10*(1-2) גרם למול והוא נחשב בין המשקלים המולקולריים הגבוהים עבור פוליסכרידים טבעיים מסיסים במים. עובר הגרעין שמופרד בתהליך ההפקה מורכב ברובו מחלבון בעוד שרקמת האגירה מורכבת ברובה מגלקטומנן.
תכונות פיזיקליות וכימיקליות.
ניתן לנתח את מאפייני הגואר גאם בהתאם להתנהגותו בתמיסה מימית. גואר גאם סופח מים או מתמוסס בממסים פולאריים ויוצר קשרי מימן חזקים. קשרי המימן נוצרים הודות לנוכחות של קבוצות הידרוקסיל ביחידות הסוכר. בממסים א-פולאריים נוצרים קשרי מימן חלשים בלבד. על מנת להגיע לצמיגות מקסימלית ברוב שימושי הגואר גאם, נדרשת הידרציה של שעתיים לפחות. הוספה של מעט גואר גאם משנה את התכונות האלקטרוקינטיות של כל מערכת באופן ניכר. גם עבור ריכוזים נמוכים של גואר גאם, מתקבלת תמיסה בעלת צמיגות גבוהה. כך למשל עבור רוב השימושים במזון הריכוז המומלץ הוא עד 1%. בהכפלת ריכוז הגואר גאם תתקבל תמיסה בעלת צמיגות גבוהה פי 10.
קיימים מספר גורמים המשפיעים על אופן ההתמוססות של גואר גאם, ביניהם:
שימושים.
שימושים במזון.
בתעשיית המזון גואר גאם משמש כתוסף מזון (E412) במוצרים רבים כחומר מייצב וכמקור לסיבים. זהו רכיב בעל ביקוש גבוה על ידי הצרכנים והיצרנים כאחד בשל היותו תוסף טבעי וזול. השימוש בגואר גאם נפוץ במזונות רבים הודות ליכולתו לשנות את התנהגות המים שמהווים מרכיב מרכזי במזון.
דוגמאות לשימושים נפוצים בתעשיית המזון:
שימושים בתעשיית התרופות.
גואר גאם נמצא בשימוש כחומר המקשר שמתפרק בטבליות תרופות. עבור תכשירים נוזליים משמש כמסמיך, מייצב ומתחלב. בעשורים האחרונים מחקרים רבים נערכו על מנת לפתח נגזרות של גואר גאם בתור בסיס למערכות מתן תרופות ספציפיות למעי הגס ומערכות למתן תרופות דרך העור. נמצא כי שימוש בגואר גאם מאפשר שליטה בפרופיל שחרור תרופות בגוף. הודות לתכונה זו, מחירו הזול, וקבלתו הרגולטורית הרחבה, נעשה שימוש רחב בגואר גאם לאספקת תרופות ממוקדת בצורות שונות כמו מערכת מתן תרופות באופן אורלי, ציפויים לטבליות, נוזל טבליות, הידרוג'לים, ננו-חלקיקים ועוד.
השפעות בריאותיות.
גואר גאם נעכל במידה מועטה ביותר על ידי הגוף. בשל היותו סיב תזונתי סופח מים, גואר גאם משמש כחומר משלשל, המסייע להסדרת פעילות המעיים. הוא מסייע בהקלה על עצירות ובטיפול במחלות מעיים כרוניות כמו קרוהן, קוליטיס ותסמונת המעי הרגיז. בנוסף, צריכה של גואר גאם מקושרת להורדת רמות הכולסטרול והגלוקוז בגוף. הודות ליכולתו ליצור ג'ל, גואר גאם תורם לתחושת שובע לאורך זמן ומאט את קצב התרוקנות המעיים. על כן, תזונה המכילה גואר גאם מפחיתה את התיאבון והרעב, דבר העשוי לעזור בירידה במשקל ומניעת השמנת יתר. גואר גאם ונגזרותיו יעילים גם כנגד מחלות נוספות כמו כולרה ושלשולים.
גבריאל גורודצקי
גבריאל גורודצקי (נולד ב-13 במאי 1945) הוא עמית באול סולס קולג', אוקספורד, ופרופסור אמריטוס להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. גורודצקי למד היסטוריה ולימודי רוסית באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל את תואר הדוקטור שלו בהנחיית ההיסטוריון הבריטי אדוארד הלט קר באוקספורד. הוא היה מנהל מרכז קאמינגס ללימודי רוסית באוניברסיטת תל אביב ב-1991 עד 2007. הוא היה עמית במכללת סנט אנטוני באוקספורד ב-1979 וב-1993, במרכז וודרו וילסון הבינלאומי לחוקרים בוושינגטון ב-1986, באול סולס קולג' באוקספורד ב-2006, וחוקר אורח במכון למחקר מתקדם. בפרינסטון. גורודצקי היה גם פרופסור באוניברסיטת מינכן, באוניברסיטת קלן, ובאוניברסיטה המרכז-אירופית בבודפשט. בשנת 2010 קיבל גורודצקי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת רוסיה הממלכתית למדעי הרוח במוסקבה.
הוא נשוי לרות הרץ, משפטנית מקלן, שופטת בתוכנית ההמשפט ב-RTL בין השנים 2001 עד 2005, עמיתת מחקר של המרכז לקרימינולוגיה באוניברסיטת אוקספורד, ומחברת את הספר "רכט פרסונליך" ואת הספר-The Art of Justice: The Judge's Perspective (Hart Publishing, Oxford, 2013).
מחקר.
בספרו Grand Delusion: Stalin and the German Invasion of Russia, טען גורודצקי כי סטלין היה מחויב להשתמש בעקרונות הריאל-פוליטיק על מנת לשפר את מעמדה הלאומי של ברית המועצות. היא איבדה את מעמדה כתוצאה מהאסונות במהלך מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית. לפי גורודצקי, באמצעות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, סטלין האמין שהוא יכול להביא לשינוי במאזן הכוחות האירופי. כאשר למד על רצונותיו וכוונותיו האגרסיביות של היטלר בסוף שנות ה-30, לא הייתה לו ברירה אלא לפנות לפיוס, בתקווה שיוכל לעכב את המלחמה או להגיע להסכם שני עם היטלר. הטיהורים של סטלין בשנות ה-30 ערפו את ראשו של הצבא והותירו אותו במצב עגום.
יעקב שן צור
יעקב שן צור הוא אלוף-משנה במילואים שכיהן כמנכ"ל רכבת ישראל בשנים 1993–1994.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב לאדריכל יצחק שוורץ (שן-צור) ולאמה לבית נובליק, במשפחה בת שני בנים.
שן צור היה קצין בצה"ל בחיל החימוש. כרב-סרן שירת במדור המכשירים המדויקים וכסגן אלוף פיקד בין היתר על הענף לאמצעים מיוחדים מרגע הקמתו ב-1969 ועד לפירוקו ב-1972. ב-1976, בדרגת אלוף-משנה, מונה למפקד מרכז תחמושת 6400. במהלך מבצע ליטני היה אחראי על העמסת 500 משאיות באלפי טון תחמושת. הוא שירת בתפקיד מפקד מרכז תחמושת עד 1981.
לאחר פרישתו מצה"ל התמנה בשנות ה-80 למנכ"ל כימיקלים לישראל. בפברואר 1993 מונה למנכ"ל רכבת ישראל וב-1994 פרש על רקע אי סדרים ובדיקת מבקר המדינה בעניין פרשיית "רכבת הזבל".
מתייה
אנטוניו באטו
אנטוניו באטו (באנגלית:Antonio Beato : 1835–1906), הידוע גם בשם אנטואן באטו, היה צלם איטלקי-בריטי. הוא ידוע בעבודות הז'אנר שלו, דיוקנאותיו, נופי הארכיטקטורה והנופים של מצרים ובמקומות אחרים באזור הים התיכון. הוא היה האח הצעיר של הצלם פליצ'ה באטו (1832–1909), איתו עבד לפעמים. אנטוניו ואחיו היו חלק מקבוצה קטנה של צלמים מסחריים שהיו הראשונים שהפיקו תמונות של המזרח בקנה מידה גדול.
חיים ועבודה.
מעט ידוע על ראשית חייו של אנטוניו באטו. הוא כנראה נולד בשטח ונציאני אחרי 1832, ולאחר מכן הפך לאזרח בריטי. אחיו הבכור פליצ'ה באטו, נולד בוונציה, אבל ייתכן שהמשפחה עברה לקורפו, שהייתה שטח ונציאני עד 1814, אז נרכשה על ידי בריטניה. אנטוניו השתמש לעיתים קרובות בגרסה הצרפתית של שמו הפרטי - אנטואן באטו. יש להניח שהוא עשה זאת משום שעבד בעיקר במצרים, שבה הייתה אוכלוסייה גדולה של דוברי צרפתית.
קיומם של מספר תצלומים חתומים "פליצ'ה אנטוניו באטו" ו"פליצ'ה א. באטו", הביאו חוקרים רבים להניח שיש צלם אחד שאיכשהו צילם במקביל במקומות רחוקים כמו מצרים ויפן. בשנת 1983, הוכח ש"פליצ'ה אנטוניו באטו" ייצג שני אחים, פליצ'ה באטו ואנטוניו באטו, שעבדו יחד באופן קבוע, וחלקו חתימה. הבלבול הנובע מהחתימות ממשיך לגרום לבעיות בזיהוי מי משני הצלמים היה היוצר של כל תמונה נתונה.
כמעט שום דבר לא ידוע על הכשרתו בצילום. ייתכן שהוא החל להתעניין בצילום באמצעות אחיו, שפגש את הצלם הבריטי ג'יימס רוברטסון במלטה ב-1850, ורכש ציוד צילום בפריז בסביבות 1851, ומאוחר יותר באותה שנה ליווה את רוברטסון לקונסטנטינופול ב-1851. אנטוניו הצטרף לאחיו ולרוברטסון במלטה בערך ב־1853. שותפות, הידועה בשם "רוברטסון ובאטו" נוצרה בסוף 1853 או בתחילת 1854 בקונסטנטינופול. עם זאת, לא לגמרי ברור אם היה זה אנטוניו או פליצ'ה שהיו מעורבים בשותפות. כמה חוקרים מאמינים שזה היה למעשה, אנטוניו.