המערכה הרביעית מתרחשת כעבור שנתיים, בחדר האורחים שהוסב לחדר העבודה של קונסטנטין. מאשה נאותה בסופו של דבר להצעת הנישואים שקיבלה ממדבידינקו, נולד להם ילד, אם כי מאשה עדיין רוחשת אהבה לא ממומשת לקונסטנטין. דמויות שונות משוחחות ביניהן על מה שהתרחש בשנתיים שחלפו. נינה וטריגורין חיים ביחד במוסקבה עד שהוא נוטש אותה ושב לארקאדינה. נינה אינה זוכה להצלחה כשחקנית ומצויה כעת בסיבוב הופעות בפרובינציות עם קבוצת תיאטרון קטנה. קונסטנטין פרסם מספר סיפורים קצרים, אולם דיכאונו הולך ומחמיר. בריאותו של סורין מחריפה, ואנשי האחוזה שולחים מברק לארקאדינה לבוא ולסעוד אותו בימיו האחרונים. רוב הדמויות במחזה הולכות לחדר האורחים לשחק משחק בינגו. קונסטנטין אינו מצטרף אליהם, ומקדיש את זמנו לשכתב על כתב יד המונח על שולחנו. אחרי שהחבורה עוזבת לאכול ארוחת ערב, קונסטנטין רואה מישהו שיורד בריצה מהמדרגות. הוא מתרגש בראותו את נינה ומזמין אותה להיכנס. נינה מספרת לו על הקורות אותה במהלך השנתיים שחלפו. היא משווה עצמה לשחף שקונסטנטין הרג במערכה השנייה, ואחר-כך נסוגה מכך ואומרת: "אני שחקנית", אולם נדמה שהיא השיבה לעצמה את ביטחונה האבוד. קונסטנטין מפציר בה להישאר, אולם היא כה מבולבלת, עד שבקשתו נופלת על אוזניים ערלות. היא מחבקת את קונסטנטין ועוזבת. במשך שתי הדקות הבאות, קונסטנטין המדוכדך קורע בשקט את כתבי היד שלו, לפני שהוא עוזב את חדר עבודתו. החבורה שבה למשחק הבינגו. לפתע נשמע קול יריית רובה בחדר הסמוך, ודורן הולך לבדוק זאת. הוא חוזר ולוקח את טריגורין הצידה. דורן מבקש ממנו להרחיק את ארקאדינה מהמקום, כיוון שקונסטנטין ירה בעצמו.
ההיסטוריה של ההפקה.
הצגת הבכורה בסנקט פטרבורג.
הצגת הבכורה של "השחף" ב-17 באוקטובר 1896 בתיאטרון האלכסנדריני בסנקט פטרבורג נחלה כישלון חרוץ והקהל צעק לה קריאות בוז. הקהל העוין הפחיד את ורה קומיסארז'בסקאיה, עד שהיא איבדה את קולה. רבים החשיבו אותה כשחקנית הטובה ברוסיה ולדברי צ'כוב, היא הביאה אנשים לדמעות בחזרות כשגילמה את דמותה של נינה.
ביום המחרת, צ'כוב, שברח אל מאחורי הקלעים בשתי המערכות האחרונות, הודיע לסובורין שהוא לא יכתוב יותר מחזות.
כשצופים יידעו אותו שההצגות הבאות היו מוצלחות יותר, הניח צ'כוב שהם רק היו נחמדים אליו. "השחף" הרשים את ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו, מחזאי שהיה גם חברו של צ'כוב, שאמר שצ'כוב היה צריך לזכות בפרס גריבוידוב באותה שנה עבור "השחף", במקומו.
הפקת התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
נמירוביץ' התגבר על סירובו של צ'כוב להתיר למחזה להיות מוצג במוסקבה ושכנע את סטניסלבסקי לביים את המחזה בתיאטרון האמנותי החדשני שנוסד זה מכבר ב-1898.
סטניסלבסקי הכין הוראות בימוי מפורטות, שציינו מתי השחקנים צריכים "למחות את הזיעה, לקנח את אפם, למצמץ בשפתם, או לצקצק בשיניהם" כמו גם לפקח על התנהלותה של המיזסצנה".
גישה זו ננקטה כדי לאפשר ביטוי אחיד לפעולה הפנימית שסטניסלבסקי סבר שהיא מפעפעת מתחת לפני השטח בסאבטקסט של המחזה.
הוראות הבמה של סטניסלבסקי, פורסמו ב-1938.
סטניסלבסקי גילם את דמותו של טריגורין, בעוד וסבולוד מיירהולד, הבמאי לעתיד (שסטניסלבסקי הועיד לו על ערש הדווי להיות "יורשי היחיד בתיאטרון"), גילם את דמותו של קונסטנטין ואולגה קניפר (אשתו לעתיד של צ'כוב) גילמה את דמותה של ארקאדינה.
הצגה הבכורה הייתה ב-17 בדצמבר 1898, כשבאוויר הורגשה תחושת משבר; רוב השחקנים נעזרו בטיפות ולריאן לצורך הרגעה.
במכתב לצ'כוב תיאר אדם מהקהל כיצד:
נמירוביץ' תיאר את תשואות הקהל, שהגיעו אחרי שתיקה ממושכת, כמתפרצות מהקהל כמו סכר שנפרץ. ההפקה זכתה לביקורות חיוביות מן העיתונות, ללא יוצא מן הכלל.
רק ב-1 במאי 1899 צפה צ'כוב בהצגה, שהוצגה בפניו בלי תפאורה אבל עם איפור ותלבושות בתיאטרון פרדיז.
הוא שיבח את ההפקה אבל היה מסויג ממשחקו של סטניסלבסקי, שהיה לדבריו "רך וחלש" בפרשנותו (אותה חלק עם נמירוביץ') את טריגורין והפציר בנמירוביץ' "לטעת בו נועזות."
הוא הציע שהמחזה יפורסם עם הוראות בימוי המיזסצינות של סטניסלבסקי.
שיתוף הפעולה של צ'כוב עם סטניסלבסקי הפך להיות בעל חשיבות עצומה להתפתחותם היצירתית של שני האנשים. הדגש שסטניסלבסקי שם על הריאליזם הפסיכולוגי ועל עבודת האנסמבל, העלתה דקויות חבויות מעל פני השטח ועוררה בצ'כוב עניין להמשיך ולכתוב מחזות. חוסר נכונותו של צ'כוב להסביר או להרחיב את הטקסט אילצה את סטניסלבסקי לחשוף רבדים סמויים בטקסט בדרכים שהיו חדשות בתיאטרון של אותם ימים.
מאז אותה עת ועד היום אימץ לעצמו התיאטרון האמנותי של מוסקבה את השחף כסמל לזכר ההפקה ההיסטורית שהעניקה לו את זהותו.
הפקות חדשות.
אוטה האגן (Uta Hagen) הופיעה לראשונה בברודוויי כנינה, בהיותה בת 18, בהפקה בה שיחקו גם אלפרד לונט (Alfred Lunt) ולין פונטיין (Lynn Fontanne) ב-1938 בתיאטרון שוברט.
בנובמבר 1992, הועלה "השחף" בברודוויי בבימויו של מרשל מייסון בתיאטרון ליציום (Lyceum Theatre), בכיכובם של טין דיילי כארקאדינה, אית'ן הוק כטרפליוב, ג'ון ווייט כטריגורין, ולורה ליני כנינה.
התיאטרון הציבורי ג'וזף פאפ הציג את מחזהו של צ'כוב כחלק מפסטיבל שייקספיר של ניו יורק בקיץ בסנטרל פארק בין ה-25 ביולי 2001 ל-26 באוגוסט 2001. הבמאי היה מייק ניקולס וכיכבו בה מריל סטריפ כארקאדינה, כריסטופר ווקן כסורין, פיליפ סימור הופמן כטרפליוב, ג'ון גודמן כשאמראייב, מרשה גיי הארדן כמאשה, קווין קליין כטריגורין, דברה מונק כפולינה, סטפן ספינלה (Stephen Spinella) כמדבידינקו ונטלי פורטמן כנינה.
בראשית 2007 תיאטרון רויאל קורט העלה הפקה של "השחף" בכיכובם של קריסטין סקוט-תומאס כארקאדינה, מקנזי קרוק כטרפליוב וקארי מאליגן כנינה. שיחקו בה גם צ'ואיטל אג'יופור וארט מאליק. הבמאי היה יאן ריקסון והיא זכתה לביקורות אוהדות, בכללן מהעיתון מטרו ניוזפייפר שכינה אותה "ממש מושלמת". היא רצה מ-18 בינואר ל-17 במרץ וסקוט תומאס זכתה בפרס אוליבייה על הופעתה.
בשנת 2007/8 הפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית ערכה סיבוב הופעות בינלאומי, לפני שהיא הציגה במשכנה בתיאטרון ניו לונדון בווסט אנד, עד 12 בינואר 2008. כיכב בה איאן מקלן כסורין (שגילם את התפקיד לסירוגין עם ויליאם גונט, היות שמק'קלן גם גילם את התפקיד הראשי במחזה המלך ליר), ריצ'רד גולדינג כטרפלוב, פרנסס ברבר כארקאדינה, ג'ונתן הייד כדורן, מוניקה דולן כמאשה ורומולה גראי כנינה. גראי זכתה לתשבחות מיוחדות, אינדפנדנט כינה אותה "אישה שכוכבה דרך"
ואיבנינג סטנדרד קרא לה "עילאית" והצהיר שהמחזה היה "מצוין בשל הופעתה מאירת העיניים ובעלת התובנות הפסיכולוגיות של מרת גראי."
Classic Stage Company בעיר ניו יורק העלתה את המחזה ב-13 במרץ 2008 בהפקה לפי תרגום של פול שמידט, בבימויו של Viacheslav Dolgachev. ההפקה בלטה בשל הופעתם של דיאן ויסט בתפקיד ארקאדינה ואלן קאמינג בתפקיד טריגורין.
ב-16 בספטמבר 2008, החל תיאטרון וולטר קר בברודוויי לערוך הצגות מקדימות של הפקת "השחף", כשקריסטין סקוט-תומאס, ששבה וגילמה את דמותה של ארקאדינה. השחקנים האחרים הם פיטר סארסגארד בתפקיד טריגורין, מקנזי קרוק בתפקיד טרפליוב, ארט מאליק בתפקיד דורן, קארי מאליגן בתפקיד נינה, זואי קאזאן (Zoe Kazan) בתפקיד מאשה ואן דוד (Ann Dowd) בתפקיד פולינה.
פסטיבל שייקספיר באורגון הציג את "השחף" בניו תיאטר מ-22 בפברואר ועד 22 ביוני 2012, בעיבודה ובבימויה של ליבי אפל.
אל שפינוזה (Al Espinosa) לוהק לדמותו של טריגורין, טאסו פלדמן כקונסטנטין, מייקל יום כסורין, קתרין מייזל כאירנה, נל ג'סלינגר כנינה, ג'ון פריביל כשאמארייב, קייט הרסטר כמאשה, ג'ונתן דירוד כמדבידינקו, ליסה וולפה כפולינה. נכתב על ההופעה שהיא "נשארת במחשבותיך".
עיבודים.
המחזאי האמריקני טנסי ויליאמס ערך עיבוד של המחזה לו קרא "המחברת של טריגורין (The Notebook of Trigorin), והצגת הבכורה שלו הייתה ב-1981. עיבודו של תומאס קילרוי "השחף" עלה לראשונה בתיאטרון רויאל קורט בלונדון. המחזאי הקנדי דניאל מקלבור (Daniel MacIvor) כתב עיבוד לו קרא "הוד גדולתו" (His Greatness). פטריק מרמיון עשה עיבוד מודרני בשם "פייטה" (Pieta).
סרטו של סידני לומט "השחף" (The Sea Gull) השתמש בתרגומה של מורה בודברג (Moura Budberg).
המחזה היווה בסיס לאופרה "השחף" מאת תומאס פסטיירי (Thomas Pasatieri) משנת 1974, עם לברית באנגלית של קנוורד אייסמיל) Kenward Elmslie).
הכוריאוגרף האמריקני ג'ון ניומאייר (John Neumeier) עיבד את "השחף" לבלט ביחד עם בלט המבורג שלו ביוני 2002. גרסה זו חודשה ובה הדמויות הראשיות באו מעולם הריקוד. ארקאדינה נהפכה לפרימה בלרינה מפורסמת, נינה הייתה רקדנית צעירה, בראשית דרכה. קונסטנטין היה כוריאוגרף צעיר ומהפכני וטריגורין היה כוריאוגרף קונבנציונלי יותר.
אמילי מאן כתבה וביימה עיבוד שנקרא "השחף בהמפטונס" (Seagull in the Hamptons). הצגת הבכורה נערכה בתיאטרון מק'קרטר (McCarter Theatre) במאי 2008 בקמפוס של אוניברסיטת פרינסטון, בפרינסטון (ניו ג'רזי).
ליבי אפל (Libby Appel) העלתה גרסה חדשה שהציגה לראשונה ב-2011 בתיאטרון מארין במיל ואליי, בה השתמשה בחומרים חדשים שנתגלו מכתבי היד המקוריים של צ'כוב. ברוסיה שלפני המהפכה, מחזות עברו צנזורה משני סוגים: הצנזור הממשלתי והבמאים. הפסקאות שהוסרו נשמרו בארכיב של רוסיה, והיו זמינים רק אחרי נפילת מסך הברזל.