סנצ'ה נקטף לאורך כל הקיץ. הסוג שִינצָ'ה (新茶, "תה חדש", קטיף אפריל) נקטף לפני העונה העיקרית ומצטיין בטעם עדין במיוחד. התה שנקטף בחודשים מאי-יוני נקרא «אִיצִ'יבָּנצָ'ה» (יפ. 一番茶, תה של הקטיף הראשון) . התה שנקטף בחודש הבא (סוף יוני) נקרא «נִיבָּנצָ'ה» (יפ. 二番茶, תה של הקטיף השני) הקטיף השלישי (החל מאמצע אוגוסט) נקרא «סָנבָּנצָ'ה» (יפ. 三番茶, תה של הקטיף השלישי). השמות מבוססים על מספרים יפניים 1, 2, 3.
לאחר הקטיף התה מועבר למפעל, שם הוא עובר טיפול באדים על מנת למנוע חמצון, מגולגל לצורה גלילית, המעניקה לו מראה של מחטים, ומיובש באוויר חם.
צריכה.
סנצ'ה הוא התה הנצרך ביותר ביותר ביפן (71% מסך ייצור התה הירוק במדינה בשנת 2006).
בהתאם לזן, הוא נחלט במים בטמפרטורה של 50 ° C עד 80 ° C, בדרך כלל כ־80 ° C
ניארלאת'וטפ (סיפור קצר)
ניארלאת'וטפ (באנגלית: Nyarlathotep) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה. פ. לאבקרפט, שנכתב ב-1920 ופורסם בנובמבר אותה שנה בכתב העת "איגוד חובבי הספרות". הסיפור מתאר את דעיכת האנושות לאחר הופעתה של הישות המצרית הידועה כניארלאת'וטפ, אות רע המבשר את הקץ הלא רחוק, וחוקר את התחושות השונות המתעוררות לאור מותה הקרב של הציוויליזציה.
עלילה.
המספר פותח את עדותו בתחושת חשש מבשרת רעות המתארת גל אבדון רחב הפוקד את כלל בני האדם ברחבי העולם, ומתאר ציפייה מעורפלת לאסון אשר עתיד להתרחש בקרוב ומקורו ברשע לא ידוע.
שמועות מתחילות להגיע במהרה ממצרים על הופעתה של ישות מסתורית העונה לשם ניארלאת'וטפ ומזכירה בדמותה את פרעה. ניארלאת'וטפ טוען לכך שהוא "התרומם מתוך אפלת עשרים ושבע הארצות" וכי יש בידיו מסרים מעולמות זרים.
עם הגעתו למדינות המערב הוא מפגין בקיאות במגוון תחומי ידע, מציג שפע של המצאות פלא חדשניות, וזוכה לתהילה גדולה כשהוא נודד מעיר לעיר ומדגים את כוחותיו. אולם בכל מקום בו רגליו דורכות תושבי המקום נתקפים בסיוטים נוראיים.
ניארלאת'וטפ מופיע לביקור בעירו של המספר, אשר מחליט להשתתף באחת מהצגותיו כדי לראות בעצמו במה מדובר. הוא מתאר מחזה אימים בו צורות רעולות פנים מסתובבות בין הריסות של עיר, פרצופים מרושעים מציצים מכל עבר, גלי הרס המגיעים מהחלל האינסופי מתנגשים בכדור הארץ, וניצוצות מסתוריים ההופכים לצללים מרקדים מעל ראשיהם של הצופים.
בכעס רב מאשים המספר את אמן המריונטות באחיזת עיניים ומכנה אותו שרלטן ומתחזה, אך ניארלאת'וטפ מגרש אותו מהאולם יחד עם שאר יושבי הקהל, הנכנסים כולם למצב היסטרי של שוק, ועומדים בתוקף על כך שאינם מפחדים ושבתיהם נותרו שלמים וללא פגע, אפילו כאשר אורות הרחוב נחלשים ולבסוף נכבים.
הקהל העומד בחוץ מתפזר ואנשיו מתחילים לשוטט בחוסר מעש כשקועים בטראנס או בהיפנוזה, ומתכנסים בשלושה טורים מסודרים; הטור הראשון נעלם בעוברו פינת רחוב שמעברה נשמעת אנחתם המהדהדת; הטור השני יורד אל הרכבת התחתית תוך כדי שכל משתתפיו פורצים פה אחד בצחוק פסיכוטי; הטור השלישי, ובו המספר, יוצא מהעיר לעבר השדות ונכנס לתוך בקע באדמה.
הסיפור תם עם סדרת תיאורי זוועות של "צללים חולים", "שעת חצות של בריאה רקובה" ו"גופתם של עולמות מתים", ביקום בו הטירוף והכאוס משגשגים, עולם הנשלט בידי אלים לא אנושיים וחסרי מחשבה, שנביאם הוא לא אחר מאשר ניארלאת'וטפ.
השראה.
תוכן הסיפור מבוסס על אחד מחלומותיו של לאבקרפט ופסקתו הראשונה נכתבה "בזמן שהיה חצי ישן". לאבקרפט עצמו הגדיר בפשטות את הסיפור כסיוט. בחלומו קרא מכתב שקיבל מחברו הטוב סמואל לאבמן ובו ההזמנה: "אל תפספס את מופעו של ניארלאת'וטפ אם הוא יגיע לפרובידנס. הוא נוראי, נוראי יותר ממה שאתה מסוגל לדמיין, אבל נהדר. הוא נשאר בראשך שעות לאחר מכן. אני עדיין רועד במחשבה על הדברים שהוא הראה לנו".
חנה וירט-נשר
חנה וירט-נשר (נולדה ב-2 במרץ 1948) היא חוקרת ספרות אמריקאית-ישראלית ופרופסור באוניברסיטה. אמריטוס בחוג לספרות אנגלית ולימודים אמריקניים. היא פרופסור ללימודי אנגלית ואמריקה באוניברסיטת תל אביב, שם היא גם היא פרופסור אמריטה בחוג לאנגלית ולימודים אמריקניים ובקתדרה ע"ש סמואל ל' ופרי הבר לחקר החוויה היהודית בארצות הברית., ומנהלת את המכון ללשון, לספרות ולתרבות היידיש ע"ש משפחת גולדרייך, מתמחה בתפקיד השפה, ובייחוד היידיש, בביטוי זהות אישית בספרות אמריקאית יהודית, כתבה שני ספרים ומאמרים רבים על סופרים אמריקאים, אנגלים ויהודים אמריקאים.
היא עורכת "ההיסטוריה של קיימברידג 'לספרות יהודית אמריקאית" (2015) והעורכת המשותפת (יחד עם מייקל פ. קרמר) של " The Cambridge Companion to Jewish American Literature " (2003). היא היוצרת-שותפה ומנהלת אקדמית בתוכנית הקיץ השנתית ביידיש באוניברסיטת תל אביב.
משפחה וילדותה.
חנה נולדה במינכן, גרמניה, לשמואל ברוסטלבסקי (בפולנית: Wroclawski), יהודי פולני, ואשתו, שהייתה במקור מגרמניה. אלה היו הנישואים השניים של שני הוריה: אשתו הראשונה של אביה ובנם נהרגו על ידי הנאצים בשייראדז, פולין, ובעלה הראשון של אמה נכנע למחלת טיפוס הבטן לאחר שהזוג גורש למחנה עבודה סיבירי. הוריה נפגשו באוזבקיסטן והתגוררו במינכן בין השנים 1945–1949 כשהם ממתינים לוויזה לארצות הברית. אביה מעולם לא דיבר על חוויותיו במהלך המלחמה, אך מאוחר יותר נודע לחנה שהוא נתפס מנסה לחצות את הגבול הרוסי עם אחיו ובנו של אחיו, והנאצים אילצו אותו לנגן בכינור שלו בזמן שהם טבחו ביהודים. במשך השנים, עד מותו בשנת 1977, הוא אושפז לעיתים קרובות בגלל דיכאון קשה ומחלות נפש אחרות.
בשנת 1949, בגיל שנה, היגרה חנה לארצות הברית עם הוריה. שם הם קיצרו את שם משפחתם לווירט והתיישבו באלנטאון, פנסילבניה, שם עבד אביה במפעל שייצר בגדי נשים וילדים. בהתחלה הם התגוררו בשכונה לא יהודית, שם חנה הייתה היהודיה היחידה בבית הספר שלה וצלבי קרס צוירו על ביתם.
כשהייתה בת 12 עברה משפחתה לשכונה יהודית, אך הם נודו בגלל היותם ניצולי שואה. כתוצאה מכך, חנה "מעולם לא הרגישה אמריקאית באמת". אף על פי שלימים היגרה לישראל, היא גם לא "חשה ישראלית".
קריירת חינוך והוראה.
את התואר הראשון באנגלית היא סיימה בהצטיינות באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1970. לאחר מכן למדה, לתואר שני בפילוסופיה ודוקטורט באנגלית וספרות השוואתית באוניברסיטת קולומביה, והשלימה את לימודיה בשנת 1977. היא הייתה אחת הדוקטורנטים האחרונות של מבקר הספרות האמריקאי ליונל טרילינג.
היא עסקה במחקר פוסט-דוקטורט בתוכנית של אוריאל וויינרייך בחקר השפה והספרות היידישית במכון למחקר יהודי "ייווא" YIVO בין השנים 1978 - 1979.
בין השנים 1976 - 1981 היא הייתה פרופסור לאנגלית במכללת לאפייט באיסטון, פנסילבניה, ופרופסור חבר בין השנים 1981 ל -1984.
בשנת 1984 עלתה לישראל, שם הפכה למרצה בכירה באוניברסיטת תל אביב במשך 10 השנים הבאות. היא הפכה לפרופסור חבר בשנת 1994. במקביל, היא עמדה בראש המשרד לאנגלית בשנים 1985 עד 1990 ובשנים 1993 עד 1997.
בשנת 2004 הפכה לפרופסור מן המניין ללימודי אנגלית ואמריקה באוניברסיטת תל אביב, תפקיד אותו היא ממלאת עד היום.
מאז 1998, היא יו"ר הקתדרה ע"ש סמואל ל' ופרי הבר לחקר החוויה היהודית בארצות הברית, ומאז 2005 היא מנהלת את המכון ללשון, לספרות ולתרבות היידיש ע"ש משפחת גולדרייך. היא הייתה פרופסור אורח בתוכנית פולברייט באוניברסיטת תל אביב בין השנים 1982–1983, וכמו כן הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת קונסטנץ בגרמניה (קיץ 1998 ו -2000), אוניברסיטת ג'ונס הופקינס (סתיו 2001), ואוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (פברואר 2007). היא הייתה מרצה אורחת באוניברסיטאות ובמכללות רבות ברחבי ארצות הברית, כולל אוניברסיטת הרווארד, ייל, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, דרטמות' קולג', אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת דרום קליפורניה, אוניברסיטת ראטגרס, אוניברסיטת ניו יורק ואוניברסיטת העיר ניו יורק.
חקר ספרות.
וירט-נשר גדלה כשאביה הקריא לה ביידיש, אמה וסבתה דיברו איתה בגרמנית, וחבריה שוחחו איתה באנגלית. ההתנסות האישית בשפה הביאה אותה ללמוד יידיש "לעצמה" וללמד ספרות אמריקאית ואנגלית ברמה האוניברסיטאית. היא כתבה מאמרים ומאמרים רבים על סופרים חשובים בספרות אמריקאית ואנגלית, ביניהם צ'ארלס דיקנס, הנרי ג'יימס, ג'יימס ג'ויס, מארק טוויין, וירג'יניה וולף, יחד עם כותבי ספרות אמריקאית יהודית כמו שלום עליכם, סול בלו, סינתיה אוזיק, הנרי רוט, פיליפ רות, ויצחק בשביס זינגר.
פעילויות נוספות.
ווירט-נשר הייתה עורכת משנה של Prooftexts: כתב עת להיסטוריה של ספרות יהודית בין השנים 1981–2004. היא גם הייתה עורכת יועצת בספריית פוזן לתרבות ולציוויליזציה יהודית, כרך 10.
תוכנית קיץ ביידיש.
בשנת 2005, כמנהלת המכון המשפחתי לגולדרייך לשפת יידיש, הקימה יחד תוכנית קיץ שנתית ביידיש באוניברסיטת תל אביב בשיתוף עם מרכז התרבות בית שלום עליכם.
וירט-נשר ופרופסור אברהם נוברשטרן מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובית שלום עליכם מנחים יחד את התכנית האקדמית, המציעה 80 שעות לימוד אינטנסיביות בשפת היידיש. תוכנית זו כוללת גם לימודי תרבות כמו סדנאות בנושא תיאטרון יידיש, מוזיקה ושירה, וסיורים בהדרכת יידיש בתל אביב ובירושלים, וכן אירועי חברה בערב. בין 100 ל-130 סטודנטים מישראל ומחוצה לה משתתפים מדי שנה.
חברויות.
ווירט-נשר משמשת כחברת הנהלה במכון פורטר לפואטיקה וסמיוטיקה באוניברסיטת תל אביב מאז 1992, ובית הספר ללימודי תרבות שירלי ולסלי פורטר מאז 1990.