לאחר כמה חודשים, תוקן כתב התביעה, וצורפה אליו האשמה נוספת נגד טבגר – תקיפת סגן מושל חברון דאז צבי בראל ומהנדס העיר חברון, בכך ששפך עליהם עפר מן המריצה, כאשר הללו ביקרו באתר החפירות של בית כנסת אברהם אבינו. המשפט נערך במשך כשנתיים, ובסופו זוכו טבגר וחברו ברוייר מכל אשמה. נשיא בית המשפט, השופט ש. אלקיים, ציין בדבריו בהכרעת הדין, שבמעשיהם של הנאשמים היה גילוי של אזרחות טובה, בכך שהם הרחיקו תיירים רבים, שנכחו במקום, מסכנת פגיעה תוך סיכון עצמם. בהקשר להאשמותיו של צבי בראל, טען השופט אלקיים, בין היתר, שאין לסמוך על עדותו מפאת חוסר הדיוק שבדבריו, ומחמת העוינות הרבה שגילה הלה בדבריו כלפי הנאשמים, ושחלק ממנה מצאה ביטוי בעדותו (בעמוד 122), שהגיע הזמן לגמור את החשבון עם טבגר ולדאוג שיועמד לדין, כאדם ש'עושה צרות'.
שנותיו האחרונות.
משנת תשל"ה (1975) ועד פטירתו לימד טבגר בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים, שם הקים את מעבדתו. במרוצת השנים הפכה מעבדה זו על ידי שותפו פרופ' נפתלי אייזנברג למעבדה הפוטו-וולטאית של מכון לב, ומנוהלת כיום על ידי אייזנברג, ד"ר לב קריינין וד"ר נלי בורדין.
פרופ' טבגר למד תורה, התחיל לשמור מצוות, וטען שהתורה והמדע חד הם. באחרית ימיו, בשוכבו על ערש דווי, הקליט את זיכרונותיו על שיקום בית הקברות ובית הכנסת אברהם אבינו בחברון. לאחר מותו, זיכרונות אלו, שטבגר לא הספיק להשלימם, פורסמו כספר בשם 'חברון שלי'.
טבגר נפטר בי"ב באב תשמ"ג (22 ביולי 1983) והותיר אחריו חמישה בנים.
האזור ליד בית הכנסת "אברהם אבינו" בחברון, ששוקם בעקבות המאבק הקשה שניהל טבגר, נקרא "קריית בן ציון" לזכרו. לוח זיכרון שבכניסה לבית הכנסת, שנבנה מחדש הודות למאבקו, מנציח עובדה זו. הרחוב המוביל לבית הכנסת אף הוא נקרא על שמו של פרופ' טבגר.
משפחתו.
בנו, הרב אליהו, הוא מחבר הספר "כליל תכלת" ור"מ בישיבת תורת חיים, מוסקבה.
נכדו מבנו הבכור, חנוך, הוא פיני טבגר - שחקן טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע ישראלי.
פעילות מדעית.
בשנת תשי"ד (1954) גילה טבגר את תופעת הסימטריה המגנטית. הוא חזה את אפקט הפיזו-מגנטיזם של חומרים אנטי פרומגנטיים, שאושר באופן ניסויי בגבישים אנטיפרומגנטיים CoF2, שלוש שנים לאחר מכן - בשנת 1959, במעבדתו של א. בורוביק-רומנוב. מחקר זה היה הבסיס לעבודת הדוקטורט של טבגר, שנערכה בשנת תשי"ט (1959), בהדרכתו של פרופ' בוריס גייליקמן.
בשנת תש"ך (1960) החל טבגר ללמד באוניברסיטת גורקי. בשנת תשכ"ט (1969) סיים טבגר את עבודתו לתואר רביעי, שהייתה מבוססת על גילויו השני - חיזוי תופעת הקוונטיזציה המרחבית בשכבות דקות של גביש, מחקר אותו החל עוד בגורקי. תופעה זו אושרה בניסוי על ידי החוקרים לוצקי ואליסון במכון לרדיו-אלקטרוניקה אוגרין במוסקבה. גילוי זה פתח זרם חדש של מחקרים במערכות גבישיות, שהפכו להיות מערכות קוונטיות עקב אילוצים של מימד. זרם מחקרי זה התרחב והתבסס במהרה במספר מעבדות המתמחות בחקר של המצב המוצק. התופעה נתגלתה גם בשכבות של אנטימון, InSb, אלומיניום וחומרים אחרים. בתקופה מאוחרת יותר החלו במחקרים אינטנסיביים בתחום חדש של שכבות קוונטיות אחרות – שכבות אינוורסיה של מוליכים למחצה, להן שימוש רב באלקטרוניקה.
טבגר השאיר אחריו למעלה מ-45 מחקרים מדעיים, בעיקר בתחום הפיזיקה של המצב המוצק. ביניהם – מאמר סקירה בתחום החדש בפיזיקה של המצב המוצק, שנכתב יחד עם תלמידו פרופ' ולדימיר דמיחובסקי, מאמר אודות השפעת הקוונטיזציה המרחבית על תופעת מוליכות-העל, ומאמר, שנכתב יחד עם ד"ר ולדימיר קוגן, בו הוצגה האפשרות למצב של מוליכות-העל בטמפרטורות מעל לאפס במערכות של שכבות העשויות ממוליכים למחצה.
מחקרו האחרון, אותו לא הספיק לסיים, עוסק בתופעת המוליכות הספונטנית בחומרים בעלי סימטריה מגנטית. רעיון זה הוכתב ממיטת חוליו לתלמידו-חברו ד"ר יגאל גלילי, ופורסם לאחר מותו, בחודש סיון תשמ"ו (יוני 1986) על ידי ידידו פרופ' ולדימיר קרסין.
טיפול נרטיבי
טיפול נרטיבי היא שיטת טיפול נפשי שעוסקת בסיפור חייו של המטופל, קשייו ומצוקותיו, ובבניית סיפור (נראטיב) חדש, המקל על ההתמודדות עם הבעיות.
היסטוריה.
השיטה פותחה החל משנות השבעים על ידי העובדים הסוציאליים מייקל וייט מאוסטרליה ודייוויד אפסטון מניו זילנד. עם זאת, כבר בימיה הראשונים של התפתחות גישת הפסיכואנליזה של פרויד, נכללו בה גם אלמנטים סיפוריים - מטופלים התייחסו לעברם מזוויות הראייה הסובייקטיביות שלהם במהלך הטיפול, והמטפל הקשיב לסיפור והיה מזהה בו פרטים שבאמצעותם סייע למטופל להבין את עצמו ואת דחפיו המודחקים. אך בניגוד לפסיכואנליטיקאים, שחתרו לאמת פנימית אחת של המטופל - בשנות השבעים ואילך התפתח הרעיון שאין אמת אבסולוטית אחת וסיפור חיים נכון אחד, וכי יש אפשרויות שונות לגבי אופן הפירוש של סיפור חייו של המטופל. נערכו מחקרים על טיפולים נרטיביים בקשיים אישיים והפרעות נפשיות מסוגים שונים, ביניהם הפרעות אכילה כמו אנורקסיה, טיפולי גמילה מהתמכרויות, ושימושים שונים בטיפולים קבוצתיים ובטיפול בילדים.
עקרונות הטיפול.
לפי הגישה, אדם בונה במהלך חייו סיפורי חיים רבים שמתארים את עצמו ואת יחסיו עם הסביבה. אם הוא בונה סיפורים שכוללים נרטיבים שליליים שפוגעים בתחושת העצמי וממוקדים כל הזמן בבעיות של האדם, עלולים סיפורים אלו ליצור תחושות שליליות ופתולוגיות שונות, ללא יכולת לראות פתרונות אפשריים לבעיה. במהלך טיפול נרטיבי, סיפור החיים של המטופל מתעצב תוך כדי השיחה בינו לבין המטפל. מכיוון שעל פי הגישה, אין גרסה נכונה אחת של סיפור חייו של המטופל - ניתן לבנות עם המטופל סיפור חיים אלטרנטיבי ומסתגל יותר, שכולל התבוננות מזווית אחרת, חיובית יותר, ויוכל להקל על תחושותיו ולגרום לו להכיר בכוחות שלו. חיבור הסיפורים החדשים נקרא בנייה מחדש (reconstructing) או חיבור מחדש (reauthoring).
על פי גישה זו, הידע על המטופל לא מצוי אצל המטפל אלא אצל המטופל. לכן קרוי הטיפול בשם "שיחה טיפולית", מתוך ראיה שהמטפל לא בא מעמדת בעל המקצוע היודע ומחפש את האמת שאינה ידועה למטופל, אלא כמסייע למטופל על ידי סקרנות אמפתית, ושאילת שאלות מתוך עמדה של "לא יודע", במטרה להבין את סיפור חייו, ולהעלות אפשרויות אחרות כדי שיוכל לבחור ביניהן. בשל תפישה זו, פעמים רבות נשאל המטופל על העדפותיו בטיפול (האם שאלות מסוימות נוחות לו? האם הגדרה מסוימת מקובלת עליו? מה במה שהמטפל עושה הוא לשביעות רצונו ומה לא? ועוד). עמדה זו של שאיפה לצימצום הפער ההיררכי בין המטפל למטופל, באה לידי ביטוי גם בשקיפות לה מחויב המטפל - בניגוד לגישות אחרות, המטפל עשוי לשתף במניעיו, מחשבותיו, ולעיתים גם בחוויותיו.
קיימות טכניקות שונות בהן ניתן להשתמש בטיפול נרטיבי, ביניהן:
ביקורת.
מבקרי הגישה הנרטיבית טוענים כי היא חשופה יחסית להטיה תרבותית של המטפל, וכי הוא עלול להביא לטיפול דעות קדומות ודעות אישיות שלו, שלא מכבדות מספיק את אלו של המטופל. בנוסף נטען כי אין מספיק ביסוס מחקרי לעקרונות השיטה וליעילותה.
בוריסוב
בוריסוב (בבלארוסית: Барысаў (בָּארִיסָאוּ), ברוסית: Борисов, בפולנית: Borysów; בעברית נכתבת הצורה "בּוֹרִיסוֹב" - בעקבות אופן הכתיבה של שם העיר ברוסית) היא עיר במחוז מינסק בבלארוס. משמשת כמרכז אזור בוריסוב במחוז מינסק, צפונית מזרחית מהבירה מינסק. אוכלוסיית העיר מונה כ-150,000 תושבים נכון ל-2009.
היא הוקמה בתחילת המאה ה-12 על ידי נסיכי פולוצק, שהיו שליטים של נסיכות רוסית עצמאית מרוס של קייב. העיר נכללה בשטחי הדוכסות הגדולה של ליטא במהלך המאה ה-13. בשנת 1563 העיר קיבלה זכויות מגדבורג. העיר עברה לשליטת האימפריה הרוסית לאחר חלוקת פולין השנייה בשנת 1793.
יהודי בוריסוב.
הקהילה היהודית קיימת בעיר מהמאה ה-16. במאה ה-17 קהילת בוריסוב נחשבה כאחת המבוססות בליטא. עיקר עיסוקי היהודים היה מסחר בעצים ובלחם עם ריגה ואזור שמצפון לים השחור. ב-1776 מספר חברי הקהילה הגיע ל-249 בני אדם. משנת 1793 בחלוקת פולין השנייה בוריסוב חלק מהאימפריה הרוסית. ב-1798 בנפת בוריסוב התגוררו 674 יהודים וב-1805 1046 יהודים. בזמן מלחמת רוסיה–צרפת (1812) יהודי בוריסוב הוכיחו נאמנות לשלטון הרוסי. יהודי מבוריסוב בשם איגומנר אף נורה על ידי חיילי נפוליאון כשסירב להדריך את הצרפתים. יהודי בוריסוב שלחו שליחים לצבא הרוסי כדי להודיע להם איפה נמצאים הצרפתים ואיך יוכלו לתקפם, אך הצרפתים שינו תוכנית ומרשל ניקולא אודינו נתן ליהודים מידע כוזב על תוכניותיו. כתוצאה מכך 3 יהודים נתלו על ידי הצבא הרוסי.
בשנת 1887 מכ-17,700 מתושבי העיר 10,300 היו יהודים.
הרב חיים זונדל מכבי הקים בעיר אגודה של חובבי ציון.
בשנת 1939 מבין 49,000 תושבים 10,000 היו יהודים. הגרמנים הגיעו לבוריסוב ביולי 1941 ומיד הקימו גטו. ב-20 באוקטובר אותה שנה הם התחילו בחיסול הגטו ו-9,000 נרצחו בו. במקום קיימות אנדרטאות לזכר המאורעות. בעיר קיימת קהילה יהודית קטנה ובית הקברות היהודי עדיין פעיל.
שנאת סיכון
שנאת סיכון היא מושג בפסיכולוגיה, בכלכלה ובתורת המשחקים, הקשור להתנהגות של פרטים בתנאי אי-ודאות.
כל אדם מתייחס באופן מסוים לסיכונים: חלק מהאנשים הם שונאי סיכון, חלקם אוהבי סיכון, בעוד האחרים אדישים ביחס ללקיחת סיכון.
שנאת סיכון היא ההסתייגות של אדם לקבל עסקה שתוצאתה אינה ודאית, על פני עסקה שתוצאתה ודאית יותר, גם אם הרווח הצפוי בעסקה הוודאית נמוך יותר.
מניחים שלכל אדם יש פער מסוים ברווחים שעבורו הוא אדיש בין שתי העסקאות. פער זה תלוי ברמת שנאת הסיכון שלו, כלומר עד כמה אותו אדם שונא סיכונים.