העיר נודעה בעבר בזכות סכיניה החדים (אם כי כיום, עם התפתחות התעשייה המודרנית ענף זה כמעט ונכחד כליל) ובזכות אמניה הרבים. בעיר קיימת תעשיית אריגת שטיחים נרחבת, וזהו משלוח היד הנפוץ בעיר. תושבי העיר דורגו במקום הראשון במדד האושר, ע"פ סוכנות ידיעות הסטודנטים האיראנית.
על-פי טענת היסטוריון איראני מהמאה ה-13, העיר הוקמה על ידי ארדשיר הראשון, מלך פרס החדשה מהמאה ה-3. העיר הייתה במרכז מוקד התעניינות באיראן, כאשר בשנת 1851, במהלך התקוממות של מאמיני הבאביזם הוטל מצור על מבצר בעיר שהיה בשליטת המורדים, שבסופו נכבש המבצר והמורדים הוצאו להורג.
בעיר מספר אוניברסיטאות, ולומדים בהן כ-10,000 תלמידים.
סיפורה של אודרי רוז
סיפורה של אודרי רוז (באנגלית: Audrey Rose), מלודרמת אימה אמריקאית משנת 1977, בבימויו של רוברט וייז, ובכיכובם של אנתוני הופקינס ומרשה מייסון, המבוססת על רומן באותו השם מאת התסריטאי והסופר פרנק דה פליטה.
עלילה.
אייווי טמפלטון (סוזן סוויפט) היא נערה נוירוטית בשנות העשרה לחייה, שהוריה הם ביל וג'סיקה טמפלטון (ג'ון בק ומרשה מייסון). הזוג זוכה להטרדות מצד תמהוני בשם אליוט הובר (אנתוני הופקינס) שנפגש איתם לאחר מכן באקראי ומספר להם כי לדעתו בתם היא גלגול ישיר של נשמת בתו המתה. הוא מספר לזוג המבוהל על שתי פגישות עם מדיומים ומביא הוכחות חותכות, לכאורה, על הקשר בין שתי הנשמות. הבעל, ביל, רואה בהובר מטורף ומבקש את חברו העורך דין למצוא דרכים חוקיות להרחיק את הובר מבתו. עורך הדין מציע שטמפלטון יזמין את הובר לביתו בזמן שהוא יצותת לו. טמפלטון עושה כן. אולם, בזמן הפגישה, אייווי חווה התקף זעם, ורק אליוט הובר – באמירה חוזרת של השם "אודרי רוז" – מצליח להרגיעו. לאחר מכן, הוא ממשיך לשתף את משפחת טמפלטון באמונתו בגלגול נשמות ובהינדואיזם, לאחר שחווה, לדבריו, חוויה רוחנית עזה. עורך הדין של ביל יוצא מבוהל מהבית, ואשתו מתחילה לפחד יותר ויותר, ועולים בה חששות כי יש צדק בדבריו של הובר.
ג'סיקה ממשיכה לאבד את שפיותה, ואילו בתה זוכה ללעג מצד חברותיה ומנסה להתאבד. הובר חוטף את אייווי, ונקלע לבית משפט. בפקודת השופט, מהפנט מזמן את אייווי לצורך היפנוזה, במהלכה היא משחזרת בדיוק, בעיני הובר, את תהליך התאונה. הובר נקלע לסערת רגשות ופורץ בבכי. אייווי מתה במהלך ההיפנוזה. אמה משתכנעת סופית שיש קשר בין שתי הנשמות, בעוד בעלה ביל לוקה בדיכאון. היא כותבת מכתב נרגש להובר. הסרט מסתיים בציטוט של הבהגאוואד גיטה (תרגום מילולי ומקוצר, המעביר את המסר המקורי):
"אין קץ לנשמה אף פעם. לנשמה אין לידה ולא מוות. היא קדומה, קיימת ונצחית."
ביקורת.
הביקורות לא שיבחו את הסרט. לדוגמה, ביקורתו של וינסנט קנבי גרסה כי:
אודרי רוז
אודרי רוז הוא רומן מאת פרנק דה פליטה, שיצא בשנת 1975. הסרט "סיפורה של אודרי רוז" מ־1977 מבוסס עליו, ובשנת 1982 יצא לו ספר המשך, "אהבתה האחרונה של אודרי רוז", מאת אותו המחבר.
עלילה.
כאשר אליוט הובר מאבד את אשתו ובתו בתאונת דרכים, עולמו נחרב עליו. הוא מנסה בכל כוחו להדחיק את מות הבת בעזרת סדנאות לטיפול נפשי ורוחני שעובר. לאחר שהוא עורך מחקר של שנים, הוא "מגלה" שנשמת בתו "שוכנת" בילדה מניו יורק, בת לשני בורגנים אמידים. בניסיון נואש לשחזר את העבר, הוא קובע פגישה עם השניים, ומשתכנע יותר ויותר שהילדה היא בתו. בספר לא מפורט אם הוא משקר לעצמו כדי להקל על הטראומה, או שבאמת מאמין בכך באמונה שלמה. במאמץ "לחלץ" את נשמת בתו, הוא מעמיד לעצמו שתי ברירות מחרידות: חטיפת הילדה ועינויה, או נטילת חייה של הילדה.
אודרי רוז (רומן)
קין-קון-קאן
קין-קוֹן-קאן (ביפנית: キンコンカン) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
חוקים.
המשחק מתבצע על גבי טבלה מרובעת של תאים המחולקת ל"חדרים" על ידי גבולות עבים. מסביב לטבלה, ליד חלק מהטורים או העמודות, ישנם זוגות של אות ולידה מספר. המטרה היא להציב אלכסונים ("מראות") בחלק מהתאים כך שזוגות האותיות והמספרים יתחברו (במילים אחרות, שיהיה אפשר לראות מכל זוג אות-ומספר את בן זוגה). הצבת המראות נעשית על פי הכללים הבאים:
שיטות פתרון.
הדרך הטובה ביותר לפתרון החידה הוא להתחיל מהזוגות בעלי המספרים הקטנים ובהדרגה לעלות אל המספרים הגדולים יותר. לדוגמה אם ישנם במשחק זוגות של A3, B2, C4 ו-D1, הסדר בו יהיה הכי קל לפתור את החידה הוא להתחיל עם הזוג D1, להמשיך ב-B2, לאחריו A3, ולבסוף C4.
מרכוס רינו
מרכוס אלברט רינו (באנגלית: Marcus Albert Reno; 15 בנובמבר 1834 - 30 במרץ 1889) היה קצין אמריקני ששירת במלחמת האזרחים האמריקנית ובמערכת בלק הילס נגד שבטי האינדיאנים: לקוטה ושאיין (תחת פיקודו של ג'ורג' קסטר).
רינו ידוע בעיקר בשל תפקידו המשמעותי בקרב ליטל ביגהורן שהיה אחד התבוסות המחפירות ביותר בתולדות צבא ארצות הברית. מאות ויכוחים ומחקרים נעשו על צורת תפקודו ועל ההחלטות הפיקודיות שלו בקרב.
ילדותו, נעוריו וקריירה.
רינו נולד כילדם הרביעי של ג'יימס ושארלוט רינו. ע"פ אחת הביוגרפיות שנכתבו עליו הוא היה צאצא של פיליפה פרנסיס רנו שהגיע ב-1777 עם לה אפייט לארצות הברית וקיבל אדמות מהממשלה.
כשהיה בן 15 כתב לשר המלחמה וביקש לקבל מידע על הדרישות שצריך לעמוד בהן על מנת להתקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית- וסט פוינט. ב-1851 התקבל לוסטפוינט ושהה שם בהכשרה עד שנת 1857. הכשרתו ארכה יותר מהמקובל עקב כך שלא עמד בכל הדרישות. רינו סיים מדורג 20 מתוך כיתה של 38 חיילים.
ב-1 ביולי 1857 הוא קיבל דרגת סגן משנה ונשלח לשרת בגזרת האוקיינוס השקט במדינת אורגון.
במלחמת האזרחים שירת רינו כקפטן ברגימנט הפרשים ה-1. רינו נפצע במצודת פורד שבוירג'יניה כשסוסו נורה ונפל עליו. ארבעה חודשים מאוחר יותר השתתף רינו במערכת גטיסברג. באותה שנה הוא נישא לחנה רוס מהריסבורג שילדה לו בן יחיד- רוברט רוס רינו. בבעלותם הייתה חוה בפנסילבניה. כשחנה מתה בשנת 1974 רינו היה במונטנה. הוא רכב לילה שלם ל'פורט בנטון' לבקש שחרור להלווייתה אך בקשתו נדחתה.
בדצמבר 1868 קיבל את דרגת מייג'ור והצטרף לרגימנט הפרשים השביעי ב'פורט הייס', קנזס. מאוחר יותר הועבר ל'פורט אברהם לינקולן' שבטריטוריית דקוטה שם הצטרף ללוטננט קולונל ג'ורג' קסטר.
קרב ליטל ביגהורן וסוף הקריירה.
רינו היה הקצין הבכיר ביותר מתחת למפקד הרגימנט - קסטר. ב-25 ביוני 1876 הוא הוביל את שלוש פלוגותיו מעבר לנהר הליטל ביגהורן במתקפה על הקצה הדרומי של מחנה האינדיאנים. לאחר שהדפו אותו הוא נסוג חזרה מעבר לנהר לגבעה שנקראת היום על שמו- 'גבעת רינו'. על הגבעה הוא התבצר יחד עם הכוח של מייג'ור פרדריק בנטין עד לתאריך 27 ביוני. הם הדפו את כל מתקפות האינדיאנים על הגבעה עד בוא התגבורת בראשות גנרל טרי.
ב-1880 הועמד רינו למשפט צבאי באשמת שכרות והצצה לחדרה של הבת של מפקדו סמואל סטורגיס. (לאחר שזוכה כמה שנים קודם לכן מאשמת ניסיון פיתוי של אשתו של קצין אחר מהרגימנט שהיה במשימה). הוא הורשע והודח מהצבא. רינו עבר לוושינגטון די. סי. שם הוא עבד בשירות משרד הפנסיות. הוא נישא בשנית לפקידת ממשל בשם איזבלה ריי אך היא עזבה אותו לאחר כמה חודשים. כשבנו התחתן בנאשוויל, רינו אמר שהוא עסוק מכדי לנסוע לחתונה. בפועל לא היה לו כסף לקנות כרטיס לרכבת. רינו הציע לעיתון 'ניו יורק ויקלי פרס' לכתוב עבורם את זכרונותיו אך הם דחו את הצעתו. כששלח להם את החלקים מיומניו הנוגעים בקרב ליטל ביגהורן הם לא פורסמו.(רק לאחר מותו הם פורסמו).
מותו וקבורתו מחדש.
ב-29 במרץ 1889 מת רינו בוושינגטון עקב ניתוח שעבר לטיפול בסרטן הלשון. הוא נקבר בבית הקברות 'גלנווד' שבוושינגטון בקבר לא מסומן.
אלמנתו של ג'ורג' קסטר, אליזבת, התבטאה נגד הניסיונות לשמר את זכרו באתר שדה הקרב. בשנת 1926 היא כתבה:
ועדה שהתכנסה לבקשת בן אחיינו צ'ארלס רינו בשנת 1967 בחנה מחדש את העדויות של המשפט מ-1880 והחליטה להפוך את החלטת בית הדין. הוועדה קבעה שההחלטה להדיחו מהצבא הייתה בלתי תקינה. לרינו הוחזר התואר 'המייג'ור המכובד'. ב-9 בספטמבר 1967 הוצאה גופתו מקברה ונקברה מחדש בהלוויה צבאית ובירי מטחי כבוד ב'בית הקברות הלאומי קסטר' שבשדה הקרב בליטל ביגהורן. רינו הוא המשתתף היחיד בקרב שזכה להיקבר בהלוויה מכובדת בבית הקברות הלאומי בשדה הקרב שנקרא על שם מפקדו לשעבר.
אזכורים בתרבות.
דמותו של רינו גולמה על ידי השחקן טי הרדין בסרט משנת 1967 'קסטר מהמערב' וע"י השחקן מיכאל מאדיריוס בסדרת הטלוויזיה משנת 1991 'בנו של כוכב הבוקר'.
פרדריק בנטין
פרדריק ויליאם בנטין (באנגלית: Frederick William Benteen; 24 באוגוסט 1834 - 22 ביוני 1898) היה קצין אמריקני ששירת במלחמת האזרחים האמריקנית ואחר כך במלחמות האינדיאנים. בנטין ידוע בשל פיקודו על גדוד (פלוגות D,H וK) מרגימנט הפרשים השביעי במהלך קרב ליטל ביגהורן.
בהיותו במשימת סיור באזור הקרב קיבל בנטין הוראה דחופה ממפקד הרגימנט - ג'ורג' קסטר - לבוא מייד עם אספקת תחמושת ולהצטרף למתקפת הפתע שהוא תכנן כנגד מחנה אינדיאני גדול של שבטי השאיין והלקוטה.
כישלונו של בנטין לבוא לעזרתו של קסטר - מה שגרם להשמדה מוחלטת של חמש הפלוגות שהיו עם קסטר - הוא אחד מנקודות המחלוקות העיקריות סביב הקרב המפורסם.
שנותיו הראשונות וראשית הקריירה.