בית הכלא הוקם בשנת 1961, אך הבנייה נמשכה עד לשנת 1968. המתקן יכול לאכלס 1400 אסירים והוא בין מתקני כליאה הגדולים בפלורידה. המתקן הוקם כאגף המזרחי של בית הסוהר המדינתי הקיים, והחל משנת 1972 הוא פועל ככלא נפרד.
בכלא קיים אגף לנידונים להוצאה להורג לגברים (בבית הסוהר לוול הסמוך מוחזקות אסירות נידונות למוות). עד לשנת 2000 הוצאות להורג בוצעו על ידי כיסא חשמלי ומשנת 2000 – בהזרקת רעל.
בין הרוצחים שהורעלו בכלא נמנה מרטין גרוסמן (2010), רוברט לונג שהוצא להורג בשנת 2019 אחרי כליאה של עשרות שנים ואוסקר ריי בולין שהורשע ב-3 רציחות הוצא להורג אחרי 28 שנים בכלא. מארק דהפריס נדון ל-4 שנות מאסר והגיע לכלא. בעקבות 13 ניסיונות בריכה, מהם 7 מוצלחות, תקופת מאסר שלו גדלה ל-34 שנים.
רוחמה וייס
רוחמה וייס (נולדה בתשכ"ו, 1966) היא חוקרת, פרופסור ומרצה לתלמוד, משוררת ופובליציסטית. מפרסמת טור שבועי בנושא פרשת השבוע ואקטואליה במדור ynet-יהדות.
ביוגרפיה.
נולדה וגדלה בירושלים. למדה באולפנת חורב, שירתה בשירות לאומי כקומונרית בבני עקיבא.
בתואר הראשון למדה תלמוד ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, את התואר השני במדעי היהדות השלימה בבית המדרש ללימודי היהדות של התנועה המסורתית בירושלים. את עבודת הדוקטורט כתבה באוניברסיטה העברית בירושלים בנושא המזון והסעודה בספרות חז"ל, בהנחיית פרופ' מנחם הירשמן.
הייתה מורה לתלמוד בבתי ספר תיכוניים בירושלים. יזמה והקימה כיתת לימוד במגמת יהדות מוגברת בבית הספר התיכון המסורתי. הייתה המנהלת של בית המדרש בית שמואל - מרכז שמשון מבית האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת. הקימה וניהלה את "חידוש – יוזמות בחינוך ובתרבות יהודית בע"מ".
לאורך השנים מילאה תפקידים שונים כמרצה לתלמוד באוניברסיטה העברית, בבית המדרש קולות, בהיברו יוניון קולג', במכון שכטר, בבית המדרש בית שמואל ובישיבה החילונית.
פעילותה והשקפתה.
טוריה השבועיים של פרופסור וייס עוסקים במגוון נושאים אקטואליים, כגון פמיניזם בראי פרשת השבוע ובהקשר לאירועים עכשוויים, יהדות מנקודת מבט ביקורתית ובבחינה מחודשת. באחד מטוריה הצהירה וייס כי היא "שמחה להשתייך ליהדות הרפורמית".
וייס משלבת בטוריה מעקב אחר תפקוד נבחרי הציבור בישראל, ואינה מהססת להפנות ביקורת אליהם או לתופעות חברתיות. כך, לדוגמה, כתיבתה עוסקת בביקורת על ההנהגה החרדית מחד, ועל הנטייה של החברה הישראלית לדחוק את הציבור החרדי לשוליים, מאידך.
סביב הריגת איאד אל-חלאק, שיתפה וייס כי היא אם לבחורה עם צרכים מיוחדים, וליוותה את משפחת אל-חלאק מאז האירוע. קשר קרוב נרקם בינה לבין אימו של איאד.
פעילות בתחום פגיעות מיניות.
סביב פרשת החשד לאונס בקפריסין, כתבה וייס מספר טורים בנושא, ואף ארגנה נסיעה קבוצתית של ישראליות וישראלים לתמיכה בתיירת הבריטית שהעידה כי נאנסה. בראיון עם שובה הסבירה וייס כי "הדאגה לצעירה מבריטניה שהפכה ברגע אכזרי וארוך לאחותנו, הייתה בראש סולם הדאגות".
בפברואר 2020 שיתפה וייס בראיון לחן ארצי-סרור כי בתור ילדה עברה פגיעה מינית וגילוי עריות על ידי אביה. כותרת הראיון: "אבא שלי גנב אותי מעצמי", ובין הדברים אמרה: "גם היום, בעידן המי-טו, אין הגנה. גילוי עריות הוא ממש לא טאבו, הטאבו הוא לדבר על גילוי עריות". כשנתיים קודם לכן, באפריל 2018, חלקה עדות זו בתוכנית "בין השמשות" בהגשת דב אלבוים.
חיים אישיים.
וייס מתגוררת בירושלים עם בנה ובתה.
מוריץ דסאואר
מוריץ דסאואר (בהונגרית: Dessauer Móric; בלטונפקאיאר, 24 במאי 1842 – מיינינגן, 17 באפריל 1895) היה רב הונגרי ועיתונאי. היה חבר באגודת העיתונאים ההונגרית.
ביוגרפיה.
מוריץ דסאואר היה בנו של הרב גבריאל דסאואר. למד תחילה בישיבות בסקשפהרוואר ותלמוד בווארפלוטה, אחר כך קיבל סמיכה לרבנות בבית המדרש לרבנים בברסלאו ודוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטה. תחילה הפך לרב מחוזי בקטן ומשנת 1881 במיינינגן.
רוברט סוויין גיפורד
רוברט סוויין גיפורד (באנגלית: Robert Swain Gifford; 23 בדצמבר 1840 - 15 בינואר 1905) היה צייר נוף אמריקאי. הוא הושפע מאסכולת ברביזון.
ביוגרפיה.
גיפורד נולד באי נונאמסט, בארכיפלג איי אליזבת במסצ'וסטס. כשהיה בן שנתיים עבר עם משפחתו לאזור ניו בדפורד, ושם למד בבתי ספר ציבוריים. כשגיפורד היה נער, הצייר ההולנדי אלברטוס ואן בסט הגיע לניו בדפורד, והשניים שיתפו פעולה בציורי ספינות.
גיפורד פתח סטודיו בבוסטון בשנת 1864. שנתיים לאחר מכן עבר לעיר ניו יורק. בשנת 1867 הוא מונה כחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב ובשנת 1878 הוא הפך לחבר מלא. הוא טייל וצייר באורגון ובקליפורניה, ולאחר מכן נסע לאירופה, שם ביקר בבריטניה, צרפת, איטליה וספרד. לפני שחזר לארצות הברית נסע למרוקו ולמצרים. אליו הצטרפו אמנים אחרים כמו לואי קומפורט טיפאני, וציירו כמה נושאים באותם אזורים.
חלק ניכר מעבודותיו מתמקד בנופיה של ניו אינגלנד. הוא, יחד עם בני דורו הוויקטוריאניים מאסכולת ההרים הלבנים ואסכולת נהר הדסון, סייעו להנציח את הצוקים המרשימים של גרנד מנאן במפרץ פונדי. ציורו מהאי, פטס קוב, ממחיש את יצירתו הימית הטובה. בשנת 1867 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר עמית והיה חבר מלא בשנת 1878.
בשנת 1876 הוא זכה במדליית התערוכה בתערוכת המאה בפילדלפיה ובתערוכה הבינלאומית בפריז בשנת 1889.
גיפורד נפטר בביתו בעיר ניו יורק בשנת 1905. בשנת 1899 הוא היה אמן במשלחת המפורסמת של הרימן באלסקה.
חלק מיצירותיו תלויות בגלריות הבולטות ביותר בארצות הברית, כולל המוזיאונים לאמנויות יפות בסן פרנסיסקו, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק, ומוזיאון סמית'סוניאן האמריקאי לאמנות, בוושינגטון הבירה.
תחנת קייבסקאיה (קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה)
קייבסקאיה (ברוסית: Киевская) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו ארבטסקו פוקרובסקאיה.
תחנת קייבסקאיה נפתחה ב-5 באפריל 1953, והיא קרויה על שם תחנת הרכבת קייבסקי.
התחנה ממוקמת ברובע דורוגומילובו, והיא מקושרת במעבר עם שתי תחנות בשם זהה, אחת בקו פיליובסקאיה, והשנייה בקו קולצביה.
עיצוב התחנה מוקדש לאוקראינה הסובייטית ולאיחודה מחדש של אוקראינה עם רוסיה. התחנה מעוטרת במספר רב של ציורים.
Virgin Records
טכיקרדיה תנוחתית
אדוארד למסון הנרי
אדוארד למסון הנרי (באנגלית: Edward Lamson Henry; 12 בינואר 1841 – 9 במאי 1919), היה צייר ז'אנר אמריקאי.
ראשית חייו.
הנרי נולד בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית. הוריו נפטרו כשהוא היה בגיל שבע, והוא עבר להתגורר אצל בני דודיו בניו יורק. הוא החל ללמוד ציור באקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה (PAFA) בפילדלפיה. בשנת 1860 נסע לפריז, שם למד אצל שארל גלייר וגוסטב קורבה, בערך באותה תקופה יחד עם קלוד מונה, פייר-אוגוסט רנואר, פרדריק באזיל ואלפרד סיסלי.
בשנת 1862 הוא שב לארצות הברית, שם שימש כפקיד באוניית תובלה של האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית. לאחר המלחמה הוא חזר לצייר, עם עבודות רבות בהשראת קורותיו במלחמה. הוא עבר לבניין הסטודיו ברחוב העשירי בגריניץ' וילג', שם היה גם לוינסלו הומר סטודיו.
בשנת 1869 נבחר הנרי לאקדמיה הלאומית לעיצוב, ניו יורק.
הוא נפטר בביתו באלנוויל, ניו יורק ב־9 במאי 1919.
יצירה.
ציוריו מתמקדים בסצנות מחיי היומיום, אירועים בחיי הכפר ותמות הקשורות בתחבורה של המאה התשע-עשרה. בין יצירותיו הידועות ביותר ניתן למנות כמה מסעות מוקדמים ברכבת, והוא הנציח תקריות ואירועים בפירוט רב.
הנרי היה חבר באגודה ההיסטורית בניו יורק. בגלל תשומת לבו הרבה לפרטים, בני תקופתו התייחסו לציוריו כאל שחזורים היסטוריים אותנטיים.
בשנת 1884 עברו הנרי ואשתו פרנסס ליווינגסטון וולס לעיירה קרגסמור בהרי קטסקיל שבאפסטייט ניו יורק, שם עזרו בהקמת כפר אמנים. הנרי רכש אוסף גדול של עתיקות, תמונות ישנות ומגוון יצירות אמריקאיות, שעסרו לו להעשיר את הידע הנחוץ לציוריו.
"הציורים ההיסטוריים" של הנרי תיארו לעיתים קרובות את אמריקה האידילית והחקלאית, כזו שלא הוטרדה יחסית ממלחמת האזרחים או מהתגברות התיעוש, העיור וההגירה בתקופתו.
ציוריו של הנרי היו פופולריים ביותר במהלך חייו. פרופסור לאמנות ויליאם ט. אודל כתב על מורשתו, "אולי אף אמן לא תיאר בצורה כה עקבית את פולחן הנוסטלגיה האמריקאי ברבע האחרון של המאה ה-19 כמו אדוארד למסון הנרי."
גבריאל דסאואר
גבריאל דסאואר (בהונגרית: Dessauer Gábriel; ניטרה, 1805 - בלטונפקיאר, 1 ביוני 1878) היה רב הונגרי, משורר. שנים מבניו יוליוס דסאואר ומוריץ דסאואר היו רבנים אף הם.
ביוגרפיה.
הרב גבריאל דסאואר היה תלמידו של הרב משה סופר (החתם סופר) ראש ישיבת פרשבורג (בהונגרית: פוז'ון, בסלובקית ברטיסלאבה) והרב הראשי של ברטיסלאבה. לאחר הסמיכה לרבנות פעל כרב דסאואר ביישוב הקטן בלטונפקאיאר בהונגריה על שפת אגם בלטון במשך ארבעים שנה. הוא היה תאולוג מעולה וחוקר יהדות משכיל.
עבודותיו.
אוסף הדרשות שלו הופיע גם תחת השם Homiletische Skizzen (בודה, 1862). הוא גם כתב שירים עבריים. בניו היו מוריץ דסאואר, רב במיינינגן, והרב דיולה דסאואר סופר תאולוגי.
רב צורניות חד-נוקלאוטידית
גנגסטרים על אמת
גנגסטרים על אמת הוא אלבום האולפן השלישי של צמד הזמרים-יוצרים והמפיקים המוזיקליים הישראלים אמיר ובן. האלבום יצא לאור ב-31 במאי 2021.
מתוך האלבום יצאו כסינגלים "תל אביב זה אני ואת", "מחר מחר", "תקופות" ו"ספסלים", כשהראשון זכה להצלחה רבה במצעדי המוזיקה. באלבום זה, הצמד שיתף פעולה עם זמרים כמו עדי אולמנסקי, רוני דלומי, האחיות כרקוקלי, דני בסן וג'יין בורדו.
רקע והפקה.