הסדרה נוצרה על ידי אורית וגנפלד, פזמונאית ומלחינה, שגם כתבה והלחינה את השירים המופיעים בסדרה. הסדרה הופקה על ידי חברת 'וידאו קט הפקות'. היא הותאמה במיוחד לציבור המסורתי והדתי, אך מתאימה גם לציבור החילוני, וקהל היעד שלה הוא ילדים בטווח הגילאים 1-8.
שלוש קלטות מתוך הסדרה צולמו גם בשפה האנגלית.
סרטי הסדרה.
בסדרה יצאו עד כה תשעה עשר סרטים:
לאחרונה הושק אתר מנויים חדש לסדרה-אתר סטרימינג ובו ניתן לצפות און ליין בכל סרטי הסדרה וכמו כן ניתן להוריד דרכו את קובצי השמע של כל הסדרה.
למד וו
למד וו (ביידיש: דער למד וואוו'ניק, בפולנית: Jeden z 36) הוא סרט קולנוע בשפת היידיש תוצרת פולין משנת 1925. הסרט מבוסס על סיפור ל"ו צדיקים.
העלילה מתרחשת בעת המרד הפולני של 1863. מפקדה של היחידה של צבא רוסי החונה בעיירה יהודית דורש מאוכלוסייה יהודית מקומית לשלם כסף לקופת הצבא, לצורך הבטחת ביצוע התשלום הוא שובה 11 נציגי הקהילה. הכופר שולם, אך שליש המפקד גונב את הכסף ולבני הערובה צפוי עונש מוות.
הסרט לא זכה להצלחה כפי שציפו לה יוצרי הסרט, הם נאלצו לכסות את ההפסדים. רק כעבור שלוש שנים יצא ליאו פורברט שוב לשוק עם סרט יהודי: "אין פוילישע וועלדער".
אייפד מיני
iPad Mini (בעברית: אייפד מיני) הוא מחשב לוח של חברת אפל. פונקציות המכשיר כוללות קריאת ספרים, כתבי עת, סרטים, מוזיקה, משחקים ותוכן באינטרנט, והוא זמין בצבעים: שחור או לבן עם גב אלומיניום (כמו באייפון 5). לאייפד מיני סוללת ליתיום שמחזיקה עד 10 שעות, מעבד A5 כפול ליבה וזוג מצלמות - קדמית לשיחות וידאו Facetime בעלת 1.2 מגה פיקסל ברזולוציית HD ואחורית בעלת 5 מגה-פיקסל עם יכולת צילום 1080p.
השקת המכשיר.
ב-23 באוקטובר 2012 הכריזה אפל על השקת גרסה מוקטנת של מכשיר האייפד. ב-26 באוקטובר 2012 החלה מכירתו המוקדמת באתר האינטרנט של החברה, כשבועיים אחר כך החלה מכירתו הרשמית בחנויות אפל סטור ברחבי העולם. מכשיר האייפד בגרסתו המוקטנת הושק בישראל באופן רשמי בתאריך 3 בדצמבר 2012, מחירו מתחיל מ-1649 ש"ח.
ב-12 בנובמבר 2013 הכריזה אפל על השקת הדור השני של האייפד מיני.
מערכת הפעלה.
מערכת ההפעלה של המכשיר היא iOS 6 שיצאה כחודש לפני הכרזתו. הגרסה החדשה כוללת בתוכה למעלה מ-200 שיפורים וחידושים, שבין היתר כוללים:
ב-18 בספטמבר שונתה מערכת ההפעלה של האייפד מיני ל-iOS 7 לבוחרים בה. הגרסה החדשה כוללת שיפורים וחידושים שבין היתר כוללים:
חומרה.
האייפד מיני כולל מסך רב-מגע (Multi-Touch) של אפל בגודל 7.9 אינץ', למסך תאורת LED אחורית בדומה למסכי ה-מקבוק של אפל. רזולוציית המסך היא 1024x768 עם 163 פיקסלים לאינץ'.
באייפד מיני יש סוללת ליתיום פולימר המחזיקה 10 שעות (או 9 שעות בגלישת דור רביעי) כמו בגרסאות האייפד הרגילות. היא נטענת דרך יציאת USB או מתאם חשמל.
באייפד מיני שתי מצלמות - אחת קדמית המאפשרת שיחות וידאו FaceTime עם מכשירי אייפון, אייפוד טאץ', מחשבי מקינטוש (מקינטוש 10.6.6 או מאוחר יותר עם מצלמת אינטרנט) ומכשירי האייפד החדש. המצלמה הקדמית באיכות 1.2 מגה-פיקסל ומצלמת וידאו באיכות HD. המצלמה האחורית בעלת 5 מגה-פיקסל עם זום X5 ומצלמת וידאו באיכות 1080p. לאחר צילום תמונות, ניתן להוסיף להן אפקטים שונים באמצעות היישום המובנה של האייפד - PhotoBooth.
המעבד של האייפד המיני הוא "A5" כמו המעבד של אייפד 2, אייפון 4S ואייפוד 5.
גרסאות הסלולר של האייפד מיני הציגו תמיכה משופרת וחדה יותר ברשת ה-LTE (דור רביעי) בארצות הברית ומספר מדינות נוספות, כמו כן גרסה זו כוללת מקלט A-GPS למעקב אחר מיקומו של המשתמש לצורך ניווט באמצעות תוכנות GPS.
אליזבת לוטיינס
אליזבת לוטיינס (באנגלית: Elisabeth Lutyens; 9 ביולי 1906 - 14 באפריל 1983) הייתה מלחינה אנגליה.
חייה.
לימודים.
אליזבת לוטיינס נולדה בלונדון, שם החלה את לימודי המוזיקה. בשנת 1922 נסעה לפריז להמשיך את לימודיה ברמה גבוהה יותר באקול נורמל ובהמשך נכנסה לקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון. מוריה שם היו הרולד דארק (Harold Darke) (הלחנה וארנסט טומלינסון (Ernest Tomlinson) (ויולה).
קריירה.
תהליך התפתחותה הסגנונית של לוטיינס היה איטי ומפרך וסבל, לפי עדותה היא, מהעדר מידע על התפתחויות מכריעות מחוץ לאנגליה. מפגש עם הפנטזיות לכלי מיתר של הנרי פרסל, שכתיבתן משוחררת מחלוקה לתפקידים, הוביל אותה ליצירת סוג אישי של סריאליזם בקונצ'רטו הקאמרי מס' 1 (1939), מן החדשניים ביותר במוזיקה הבריטית של תקופתה. התמאטיות הכרומטית המחמירה של יצירה זו והקלישות הקיצונית של מרקמיה הבדילו באופן ברור את לוטיינס מבני-זמנה האנגלים. היא יצאה למאבק נגד הממסד המוזיקלי האנגלי, שלא הבין את יצירתה, וגם בחייה האישיים ידעה קשיים ותלאות. אחרי שעזבה בשנת 1939 את בעלה הראשון, הזמר יאן גלני, קשרה את גורלה עם מפיק תוכניות רב-השפעה ב-BBC, אדוארד קלארק, שהציג רבים ממלחיני האוונגארד של אותה תקופה לפני קהל המאזינים הבריטי. קלארק לא התמיד בשום עבודה ומשום כך נאלצה לוטיינס להלחין לסרטים ולרדיו כדי לפרנס את ארבעת ילדיה, מצב שנמשך יותר מעשרים שנה ועיכב את התפתחותה האמנותית. כל חייה ראתה את עבודתה המסחרית כחסרת חשיבות אמנותית.
בתקופה שראשיתה במלחמת העולם השנייה ולאחריה, התגלו ניגודי סגנון רבים בין יצירותיה השונות של לוטיינס. שימשו בהן בערבוביה רומנטיקה, דרמטיות בוטה ונאו קלאסיציזם, אך כל יצירה קירבה אותה, צעד אחר צעד, אל התבונה והסגנון של בגרותה. עם סיום מלחמת העולם השנייה שלטה לוטיינס היטב בשיטת שנים-עשר הטונים, כפי שהיא באה לביטוי בפיתוחה המלא ביצירתה O saisons, o châteaux! משנת 1946, המציינת שחב חדש וחשוב בהתפתחותה. החושניות המעודנת והקסם, שמהלכת שירתו של ארתור רימבו, מגולמים כאן בהרמוניה אינדיבידואלית לחלוטין. גם הזרעים לסגנון ריתמי מקורי נטמנו כבר בקונצ'רטו הקאמרי מס' 1.
בקונצ'רטנטה לחמישה נגנים משנת 1950 מופיעה לראשונה הכתיבה האופיינית ליצירתה המאוחרת. ברביעיית המיתרים השישית מ-1952 ניכרת התקדמות ברורה בהשוואה למוזיקה של העשור הקודם. המוטט למילים של לודוויג ויטגנשטיין מביא לבסוף למימוש את האתגר שהציג הקונצ'רטו הקאמרי הראשון. הוא מבוסס על סדרה של שנים-עשר טונים, שנוצרה מתא בן שלושה צלילים ומציגה מבנים סימטריים, המזכירים את וברן.
בנקודה זו, שבה אמורה הייתה לוטיינס להגיע לכתיבת מיטב המוזיקה שלה, הכשילו אותה חייה האישיים, כפי שהיא מספרת באוטוביוגרפיה שלה "אקווריום לדג זהב" (לונדון, 1972) ומגמת יצירתה הובילה להזנחה מוחלטת כמעט. השימוש שעשתה בשיטת שנים-עשר הטונים נתקל בגינוי מוסרי מצד אי-אילו דמויות באנגליה של שנות ה-50', אך בעשור הבא, שאקלימו היה אוהד יותר, זכתה להכרה רבה יותר. על אף זאת, יצירותיה הראשונות הבוגרות בשלמות, כגון האופרה הקאמרית "אינפידליו" (1954) והקנטטה המעולה "דה אמור" (1957) לא זכו לביצוע עד 1973.
בשנות ה-60' חל שינוי כיוון ביצירתה של לוטיינס: הרעיונות נעשו חזרתיים ופשוטים יותר במתכונתם; לצד המוזיקה המופשטת הופיעה כתיבה ציורית ואטמוספירית, כמו ב"Akapotik Rose " מ-1966. המורכבות הפחותה של ההרמוניה, המחוות הפשוטות יותר וחלוקת המבנה לחטיבות של "ופתאום זה ערב" (1966), למשל, עומדות בניגוד מובהק לפיתוח הלירי הזורם של יצירות קודמות. חזרתיות וצימצום נועז בהתרחשויות עד קצה הגבול יצרו תחושה של אל-זמניות במוזיקה שכתבה לטקסטים מטאפיזיים מכתבי דון ומן האסלם, רוב יצירותיה של לוטיינס משנות ה-60' וראשית שנות ה-70' נכתבו למילים ממקורות רבים ושונים. "איים" מ-1971 מציגה שלל צבעים ולעיתים פראות, המציבה אותה במרחק רב מן המונוטוניות הרגשית של "חזון נעורים". ב"דמעות הלילה" עושה לוטיינס שימוש במשאבים ווקאליים ואינסטרומנטליים, הן מתקופת הרנסאנס והן מודרניים, ליצירת אווירת תוגה לילית נוקבת. "מונה את צעדיך" (1972) משתמשת בשירה פרימיטיבית ליצירת טקס פולחני פשוט, החוזר על עצמו עד יצירת רושם היפנוטי.
לאחר שתי אופרות קאמריות קצרות שכתבה ב-1947 ("הבור") ו-1954 ("אינפידליו"), החלה לוטיינס בסוף שנות ה-60' סדרה של שלוש יצירות באורך מלא. הראשונה בסדרה, !Time Off? Not a Ghost of a Chance, שתוארה כ"חידון תנועות", בנויה על רעיונות יותר מאשר על התרחשויות. ביצירה זו עשתה לוטיינס שימוש בכל פן של המוזיקה שלה, לרבות פרודיה. האופרה הראשונה בסדרה זו הייתה "הנספרים" (1965-67), שהתבססה על Die Befristeten של אליאס קאנטי ועניינה חברה, שכל אנשיה יודעים את זמן מותם אך נאסר עליהם לגלות את גילם. המוזיקה ביצירה זו היא מן החזקות ביותר של לוטיינס. האופרה השלישית שלה, "איזיס ואוזיריס" (1969-70) היא פולחן של עונות השנה ושל חיים ומוות. בהתאם לכך, נעשה כאן שימוש בנהלים פשוטים ומהוקצעים יותר, בתבניות חוזרות ובחטיבות הרמוניות.
בשנת 1969, לאחר 30 שנות מצוינות והישגים רדיקליים במקרים רבים, קיבלה אליזבת לוטיינס את "פרס הקיץ" של עיריית לונדון. באותה שנה קיבלה גם תואר אבירות. בעשור האחרון לקריירה שלה ניכרה דעיכה מסוימת בדחף, שהניע את יצירתה עד אז. החירות המק'צבית הובילה להיעדר מוקד מבני. עם זאת, יכלה עדיין להפיק רעיונות מרתקים וחשיבה מרוכזת, ועל אף נכות עקב שיגרון הצליחה ליצור בשנת חייה האחרונה את ה"טריולטים", יצירה רעננה וחדה להפליא.
לקריאה נוספת.
R.M. Schafer: ‘Elisabeth Lutyens’, British Composers in Interview (London, 1963), 103–11
N. O’Loughlin: ‘Elisabeth Lutyens’s “Novenaria”’, Tempo, no.88 (1969), 55–6