בנוסף למחלוקת בין פרשני ולטר בנימין האם כתב את פרויקט הפסאז'ים על סמך תוכנית כוללת או כאוסף התרשמויות אקלקטי, ניתן גם לשאול האם מדובר בטקסט שכלתני או מיסטי. השיטה הדיאלקטית, שראשיתה בהגל, המשכה במרקס ועברה בירושה לנאו-מרקסיסטים, היא בפני עצמה ערעור על חוק האי-סתירה של הלוגיקה, אך גוון מיסטי מובהק יותר נוסף לטקסט דרך שני הוגים: ניטשה ויונג. היסוד בהגותו של ניטשה המעניין את בנימין הוא רעיון השיבה הנצחית (בתרגום זה, החזרה הנצחית), לפיו כל תולדות היקום כבר קרו אינסוף פעמים בעבר ויקרו אינסוף פעמים בעתיד. רעיון זה מופיע ברוב כתביו של ניטשה, אך בנימין מסתמך רק על ספרו "הרצון לעוצמה", שפרשנים בימינו סבורים כי אינו מייצג נאמנה את ההגות הניטשאנית. לדעת בנימין, רעיון השיבה הנצחית ורעיון הקדמה משקפים זה את זה. שניהם בו זמנית, אם כי כל אחד במובנים שונים, ביטויים של חשיבה מיתית ושל רציונליזם שטחי. בנימין מאבחן את השיבה הנצחית כמנגנון הגנה פסיכולוגי של הבורגנות מפני המהפכה, שהרי אם אין חידושים בעולם, אין סיבה לחשוש מחילופי משטר. אך הוא עצמו נראה כמקבל רעיון זה, בשני מובנים. ראשית, מבול החידושים שתרבות הצריכה מטיחה בפני הקונה מעורר תחושה שהכל חוזר על עצמו, מפני שהחידוש וההתיישנות נעשים בכך למאפיינים קבועים של החיים. שנית, החידוש הטכנולוגי מוטמע במערכת הסמלים של התת-מודע הקולקטיבי ונדמה בכך לשריד מימי קדם, כאילו העידן המודרני כבר התרחש בטרם הפרהיסטוריה. פרשנות זו קושרת בין ניטשה ליונג, הוגה תורת התת-מודע הקולקטיבי. אך בעוד יונג האמין בקיומם של אלים ואף ראה בתגליותיו הפסיכולוגיות הוכחה לו, בנימין מפרשו פירוש מטריאליסטי, לפיו ההתנסויות המשותפות לכל בני האדם בימי קדם נטבעו בדנ"א האנושי באמצעות ברירה טבעית, ורק חושפות את עצמן לתודעת היחיד כחזיונות דתיים. יונג עצמו טוען שבתת מודע הקולקטיבי קיימת קומה גבוהה יותר, של הזיכרונות השייכים לתרבות מסוימת. הציוויליזציה המערבית, כאמור, משולה לאדם ישן שהתפקוד השוטף של גופו, כלומר, הכלכלה והמרחב הציבורי, מתבטא בחלומו. עם זאת, ייתכן כי המיסטיקה הזו היא פתח לרציונליות לעתיד לבוא. בכתבו על הקשר בין תודעת הילד לחלום, טוען בנימין כי הילדים היו שקועים הכי עמוק בחלום של המאה שלהם, מפני שעבורם הוא לא היה נפרד מהערות. הילדים הם גם אלה הנותנים לקולקטיב סיכוי להתעורר ממנו. במקום אחר הוא מצטט את פייר מבייה, שטוען כי התת-מודע הקולקטיבי חייב לעבד את הניסיון בטרם תוכל התבונה לעסוק בו.
תרגום פרויקט הפסאז'ים לעברית.
בשנת 2019 התפרסם תרגום חלקי של פרויקט הפסאז'ים לעברית, מאת רוני וניר רצ'קובסקי. בביקורת נגד התרגום נטען כי הוא בררני ואינו עושה צדק עם המקור, והובעה תקווה לפרסומו של תרגום מלא. תרגום זה הוא חלק ממגמה של התעניינות בולטר בנימין ובהגותו באקדמיה הישראלית, שהחלה במאה הנוכחית במקביל להתעניינות דומה בהגותה של חנה ארנדט.
תחנת דלובוי צנטר (קו הטבעת הגדול)
תחנת דלובוי צנטר (ברוסית: Деловой центр) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו הטבעת הגדול.
התחנה קשורה במעבר עם תחנת "דלובוי צנטר" של קו סולנצבסקאיה, ותחנת "ויסטבוצ'נאיה" של קו פיליובסקאיה.
תחנת דלובוי צנטר נפתחה ב-26 בפברואר, והיא ממוקמת בליבת מוסקבה סיטי שברובע פרסננסקי.
הרציפים של תחנת ויסטבוצ'נאיה ושתי התחנות דלובוי צנטר הוקמו במבנים במהלך הקמת ליבת מוסקבה סיטי בשנים 2004 - 2005.
אוקסנה סלחמטייבה
אוקסנה אולגובנה סלחמטייבה (ברוסית: Оксана Селехметьева; נולדה ב-13 בינואר 2003) היא טניסאית רוסייה. דירוג WTA הגבוה ביותר שלה היה מקום 668 ב-24 ביוני 2019. היא זכתה באליפות ארצות הברית הפתוחה 2019 בקטגוריית זוגות נערות (לצד קמילה ברטונה מלטביה) והגיעה לגמר טורניר הזוגות של ווימבלדון 2019. וניצחה בגמר אליפות צרפת הפתוחה 2021 בתחרות זוגות לנערות (לצד אלכס אאלה מפיליפינים).
יאיר קראוס
יאיר קראוס (נולד ב-19 ביולי 1984, תמוז ה'תשמ"ד) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש ככתב הצפון ותחומי בריאות ואיכות הסביבה בעיתון מקור ראשון.
ביוגרפיה.
יאיר קראוס נולד בפתח תקווה בשנת 1984. בוגר סניף מלאבס בתנועת בני עקיבא. היה פעיל וחבר במועצות התלמידים והנוער הארצית וכיהן כסגן יו"ר מועצת התלמידים במחוז מרכז בין השנים 2001–2002. למד בישיבת ההסדר בקרית שמונה. בעל תואר ראשון במדעי המדינה ומשאבי אנוש מהמכללה האקדמית צפת. קצין במילואים ביחידת קציני מודיעי נפגעים והיה חבר ועד מנהל בגרעין התורני־לאומי "אומץ" בעיר עכו.
קראוס שימש ככתב מטעם הערוץ הראשון בצפון הארץ כשלוש שנים, וסיים את תפקידו בערוץ בשנת 2011. כן שימש ככתב וכעורך מהדורת החדשות המקומיות בכבלים בצפון, כתב בצפון רדיו קול חי, עורך בטאון 'זרעים' של תנועת בני עקיבא, מגיש אקטואליה ברדיו צפון ללא הפסקה ועוד. החל מ-2011 משמש כעיתונאי בעיתון מקור ראשון ומסקר את תחומי איכות הסביבה וענייני חברה בחיפה ובצפון ישראל. בשנת 2019 החל לכסות עבור העיתון גם את תחום הבריאות והוא מהמובילים בסיקור מגפת הקורונה בישראל. משדר אחת לשבוע את תוכנית האקטואליה "מדברים ברדיו" בתחנת רדיו קול רגע.
ככתב העיתון מקור ראשון, הוביל בשיתוף פעולה עם כלי תקשורת נוספים, את סיקור המהומות בישראל והיה העיתונאי היחיד שהעביר דיווחים מהעיר עכו במהלך האירועים הלאומניים ואחריהם. בדצמבר 2021 תקף שמעון לנקרי, ראש העיר עכו, את עבודתו של קראוס בטענה כי הוא "לוקח רכילות של אנשים והופך אותה ללאומנות והוא עסוק רק בזה". בתגובה פרסמו ארגון העיתונאים בישראל, חברי כנסת ועיתונאים רבים, גילויי תמיכה בקראוס ובדיווחיו.
זוכה פרס פראט לשנת 2013 על כתבתו "מלחמת המים", אשר עסקה בהשתלטות הרשויות על מקורות מים בגליל העליון ובעמק המעיינות. בשנת 2017, לאחר שחשף שדובק חילקה סיגריות לקטינים ולמבוגרים בניגוד לחוק, בהילולת מירון, העיד במשטרה על אודות הפרשה. באותה שנה, לאחר שפרסם תחקיר על הפערים במתן שירותי הבריאות בין מבוטחי הקופות בצפון לעומת מבוטחי הקופות במרכז התקיים דיון בכנסת בעקבות ממצאי התחקיר. במסגרת סיקור מגפת הקורונה ערך בינואר 2021 תחקיר על כישלון מפקדת "אלון" במערכה בקורונה בגל השני, שהוביל לשינוי המדיניות באופי החקירות האפידמיולוגיות. כמו כן, חשף כי בגל החמישי של מגפת הקורונה בישראל קרסו שירותי מערכות הבריאות בפריפריה, בשל היקפי האשפוזים ובידוד צוותים רפואיים.
באוגוסט 2021 חשף כי בעלי הון ערבים-ישראלים רוכשים שטחים נרחבים בגליל במטרה אסטרטגית לצמצם את ההתיישבות היהודית. בעקבות פרסום התחקיר הקים שר החקלאות ופיתוח הפריפריה, הנגב והגליל עודד פורר צוות משימתי לטיפול בתופעה.
בחודש יוני 2021 נבחר לוועד המנהל של ארגון העיתונאים בישראל.
חיים אישיים.
תושב עכו. נשוי לאפרת, יועצת חינוכית, ואב לארבעה.
דהומיי הצרפתית
דהומיי הצרפתית הייתה מושבה צרפתית וחלק מאפריקה המערבית הצרפתית בשנים 1894 עד 1958. לאחר מלחמת העולם השנייה, עם הקמת הרפובליקה הצרפתית הרביעית בשנת 1947, הפכה דהומיי לחלק מהאיחוד הצרפתי עם אוטונומיה מוגברת. ב-11 בדצמבר 1958 הוקמה הרפובליקה הצרפתית החמישית והאיחוד הצרפתי הפך לקהילה הצרפתית. המושבה הפכה לרפובליקה של דהומיי בשלטון עצמי בתוך הקהילה, וכעבור שנתיים ב-1 באוגוסט 1960 היא קיבלה עצמאות מלאה (ובשנת 1975 שינתה את שמה לבנין).
היסטוריה.
ממלכת דהומיי.
במהלך המאה ה-13, תושבי יורובה הילידים באזור ניז'ר המערבי נשלטו על ידי קבוצה של ראשי שבטים, אך במהלך המאה ה-17 שליט יחיד המכונה 'האובה' תפס שליטה והקים את ממלכת דהומיי. תחת השושלת שהקים אווארה הגדול, המפורסם ביותר מבין האובות, שטח דהומיי התרחב וכיסה אזור בין הדלתא של נהר ניז'ר לבין מה שהיא כיום העיר הניגרית לאגוס. האובות הביאו שפע גדול ומדינה מאורגנת ביותר לבנין. הם גם הקימו יחסים טובים וסחר עבדים נרחב עם הפורטוגזים והולנדים שהגיעו מהמאה ה-15 ואילך.
דעיכת האובות החלה במאה ה-18 כאשר החלה סדרת מאבקי כוח פנימיים שנמשכה עד המאה ה-19.
קולוניה.
ההשתלטות והקולוניזציה של צרפת על ממלכת דהומיי החלו בשנת 1872. מלחמת צרפת-דהומיי הראשונה בשנת 1890 החלישה אותה עוד יותר. מלחמת צרפת-דהומיי השנייה הביאה לכך שהממלכה הפכה לפרוטקטורט צרפתי בשנת 1894.
צו מ-22 ביוני 1894 יצר את מושבת דהומיי, שאמורה הייתה להשתלב באפריקה המערבית הצרפתית בשנת 1904.
תחת הצרפתים הוקם נמל בקוטונו ונסללו מסילות ברזל. מתקני בית הספר הורחבו על ידי משלחות רומיות קתוליות. בשנת 1946 נהפכה דהומיי לטריטוריה מעבר לים עם פרלמנט משלה ונציגות באספה הלאומית הצרפתית.
ב-4 בדצמבר 1958 היא הפכה לרפובליקה של דהומיי, שלטון עצמי באיחוד הצרפתי.
עצמאות.
ב-1 באוגוסט 1960 קיבלה רפובליקת דהומיי עצמאות מלאה מצרפת.
הנשיא הראשון של הרפובליקה היה אובר מאגה, שהיה ראש הממשלה במהלך השנה שהמדינה הייתה טריטוריה מעבר לים תחת שלטון צרפת.
יחסי בנין–הממלכה המאוחדת
יחסי בנין–הממלכה המאוחדת הם יחסי החוץ בין בנין והממלכה המאוחדת.
סקירה כללית.
במהלך המאה ה-17 החלו סוחרים בריטים לפקוד את חוף העבדים, אשר נכלל בשטחי בנין של ימינו, משם קנו עבדים אשר הובלו לברזיל ולארצות הברית, כחלק מסחר העבדים האטלנטי.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1962, זמן קצר לאחר שבנין קיבלה את עצמאותה מצרפת. שתי המדינות משתפות פעולה בארגונים בינלאומיים, ובכלל זה באו"ם.
באטורליגט
באטורליגט (בהונגרית: Bátorliget) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה בסמוך לגבול הרומני.