על פי סעיף 5 לחוק הדגלים יכול המושל הכללי להכריז על דגלים נוספים מלבד הדגל הלאומי והנס האדום כדגלי או ניסי אוסטרליה. חמישה דגלים נקבעו ככאלה. הדגלים הראשונים היו נס הצי המלכותי האוסטרלי ונס חיל האוויר המלכותי האוסטרלי. לצבא האוסטרלי אין דגל המייצג אותו אך ניתנה לו המשימה הטקסית של "מגן הדגל הלאומי". חיל האוויר והצי הניפו בעבר ניסים בריטיים בהתאם לתפקידם (הנס הלבן ונס חיל האוויר המלכותי) עד לאימוצם של ניסים אוסטרליים דומים על פי עיצובו של הדגל הלאומי האוסטרלי בשנת 1948 ובשנת 1969 בהתאמה.
דגל האבוריג'ינים ודגל תושבי האיים של מצר טורס קיבלו גם הם מעמד חוקי באוסטרליה בשנת 1995. צעד זה שאז נראה כמחווה של הכרה, יצר לא מעט ויכוחים ומחלוקות בזמנו. מנהיג האופוזיציה טען כי צעד זה מעורר מחלוקות וילידים רבים, ביניהם מעצב הדגל הארולד תומאס, טענו כי הדגל אינו זקוק להכרה רשמית.
נס כוחות ההגנה של אוסטרליה הוכרז בשנת 2000. הדגל נועד לייצג את כוחות ההגנה של אוסטרליה כאשר יותר מענף אחד מעורב בפעילות (כגון האקדמיה של כוחות ההגנה האוסטרליים או שר ההגנה).
בנוסף לשבעת הדגלים, אותם מסמיך חוק הדגלים כדגלים לאומיים, יש שני דגלי חבר עמים רשמיים דגל האוויר האזרחי של אוסטרליה ונס רשות המכס האוסטרלית, שמונה דגלי משנה למלכה ותשעה דגלי מדינות וטריטוריות המוכרים כדגלים רשמיים, אך נמצאים תחת חוקים ואמצעים אחרים.
הדיון הציבורי על דגל אוסטרליה.
מזה שנים מתקיים דיון ציבורי מאופק אך עקשן לגבי השאלה האם יש מקום להחליף את דגל אוסטרליה, על מנת להסיר או לא להסיר את היוניון ג'ק שבקנטון (הרבע השמאלי העליון), וכל זאת בהקשר לדיון בדבר הפיכתה של אוסטרליה לרפובליקה. הדיון הגיע לכותרות במספר הזדמנויות כגון יום השנה ה-200 ליסודה של ההתיישבות הלבנה באוסטרליה בשנת 1988, ובתקופת כהונתו של ראש הממשלה פול קיטינג שהביע תמיכה פומבית בהחלפתו של הדגל וצוטט אומר:
שתי קבוצות לובי עיקריות מעורבות בדיון הציבורי. הראשונה היא אוספלג (Ausflag) התומכת בהחלפתו של הדגל, והשנייה היא התאחדות הדגל הלאומי האוסטרלי (Australian National Flag Association - ANFA) המעוניינת בהשארתו. הטיעון העיקרי להשארתו של הדגל הוא היסטורי, והטיעון העיקרי להחלפתו הוא שהדגל הנוכחי אינו מתאים למעמדה של אוסטרליה כמדינה עצמאית ורב-לאומית.
אוספלג מתמקדת בפרסום נושא החלפת הדגל סביב אירועים לאומיים כגון אולימפיאדת סידני ומקיימת תחרויות עיצוב לדגל חדש, בעוד ההתאחדות פועלת במישורים הקוראים להשארתו של הדגל כגון יום הדגל הלאומי.
דגל אוקראינה
דגל אוקראינה (באוקראינית: Державний Прапор України, בעברית: דגלה הממלכתי של אוקראינה) הוא דגלה הלאומי של אוקראינה. מורכב משני פסים אופקיים מאוזנים בצבעים תכלת (למעלה) וצהוב. הצבעים הם הצבעים הלאומיים והם צבעי סמל גליציה, שתוארו לראשונה בקרב גרונוולד.
לפי גרסה אחרת מקור הצבעים בצבעי שלט האצולה של אחת הממלכות האוקראיניות מתקופת ימי הביניים, הצבעים שימשו גם בדגלים שהונפו בקרב נגד המונגולים במאה ה-13, ובשנת 1848 כחלק מגל הלאומיות שסחף את אירופה באביב העמים.
דגל אוקראינה אומץ רשמית בשנת 1918 על ידי הרפובליקה העממית של אוקראינה ומפורש כשמיים תכולים (המסמלים שלום) מעל שדות חיטה (המסמלים שגשוג), הגדלים במישורים הפוריים של אוקראינה.
תחת השלטון הסובייטי נאסרה הצגת הדגל, כסימן ללאומנות, ולרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אוקראינה היה דגל אחר שהיה וריאציה של הדגל הקומוניסטי. לאחר החזרת העצמאות האוקראינית היו שזיהו את הדגל בעיקר עם קבוצות ששיתפו פעולה עם הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, אולם הרוב הכיר במסורת העתיקה יותר. הפרלמנט האוקראיני החל להניפו שוב בשנת 1991, והדגל הוחזר באופן רשמי להיות הדגל הלאומי בשנת 1992.
יעקב טרנר
יעקב טרנר (נולד ב-27 בפברואר 1935) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש עיריית באר שבע השביעי בין השנים 1998–2008, וכמפכ"ל העשירי של משטרת ישראל בין השנים 1990–1993. לפני כן היה טייס קרב ומפקד בחיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בכפר יונה לצבי טרנר, יליד הונגריה, ולדינה לבית רוזנפלד, ילידת פולין.
שירות צבאי.
הוא התגייס לצה"ל בשנת 1953. טרנר החל את קורס טיס מס' 17, אך הודח. הוא הצטרף לאחד הקורסים הבאים, מס' 22, וסיים אותו בהצלחה בשנת 1957. לאחר הקורס הוצב לקורס אימון מתקדם (קא"ם) על מטוס דאסו אוראגן בטייסת 113 ("הצרעה") בבסיס חצור. לאחר ההסבה עבר הסבה למטוס דאסו מיסטר IV. בין השנים 1957–1963 היה טייס קרב בטייסת 109 ("העמק"). ב-1963 עבר להטיס מטוס מיראז' 3 והיה חלק מצוות קליטת המטוס בטייסת 117 ("הסילון הראשונה") בבסיס רמת דוד. בשנים שלאחר מכן שימש טרנר כמדריך בבית הספר לטיסה ששכן אז בבסיס תל נוף, ומאוחר יותר מונה כמפקד טייסת בבית הספר לטיסה.
במלחמת ששת הימים פיקד על טייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום"), שבאותה תקופה הייתה טייסת אוראגן. במהלך המלחמה הוביל טרנר מבנים לתקיפת שדות תעופה במסגרת מבצע מוקד. באחת מהגיחות שבה הוביל רביעייה לתקיפת כוח שריון ירדני נפגע מטוסו באש נ"מ אך הוא הצליח להנחית את מטוסו הפגוע בישראל.
מספטמבר 1967 עד יולי 1969, כולל במלחמת ההתשה, פיקד על טייסת 110 ("אבירי הצפון"), שהייתה טייסת סוד אוויאסיון ווטור. במלחמת ההתשה איבד את שני סגניו, ו. בהמשך שירת כמדריך ראשי בבית הספר לטיסה וכמפקד טייסת תעופה בתל נוף. ב-1972 מונה למפקד בית הספר לטיסה.
במהלך מלחמת יום הכיפורים לחם טרנר כטייס פנטום בטייסת 107, שפעלה באותן שנים מבסיס חצרים. לאחר לימודי תואר ראשון במדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון מונה ב-1975 לראש מחלקת ההדרכה של חיל האוויר שבלהק אוויר. ב-1977 הוענקה לו דרגת תת-אלוף, ובשנים 1977–1981 פיקד על בסיס חצרים. תפקידו הבא היה כראש להק כוח אדם של חיל האוויר (1981-1985) שאחריו השתחרר מצה"ל בדרגת תא"ל לאחר 32 שנות שירות. כטייס קרב ביצע טרנר מעל 300 גיחות מבצעיות.
טרנר יזם והקים את מוזיאון חיל האוויר בחצרים אותו הוא מנהל מיום הקמתו ועד היום (2015). גם לאחר שחרורו מצה"ל המשיך טרנר להטיס את מטוסי המוזיאון, עד שהגיע לגיל 75.
שירותו במשטרת ישראל.
לאחר שחרורו מצה"ל התגייס למשטרת ישראל, שם כיהן כראש אגף כוח אדם (כיום אמ"ש) בשנים 1985–1989, וכמפקד מחוז מרכז בשנים 1989–1990. ב-1 באפריל 1990 הוענקה לטרנר דרגת רב ניצב והוא מונה למפכ"ל העשירי של המשטרה. בשלוש שנות כהונתו כמפכ"ל משטרת ישראל הקים את משטרת התנועה הארצית ואת היחידה האווירית של משטרת ישראל, הפעיל את מדיניות ה"דלת הפתוחה" לאזרח בכל תחנות המשטרה, פעל לקידום השוטרים ומבחינת תושבי באר שבע והנגב הייתה גולת הכותרת לפעילותו הקמת המחוז הדרומי בתחומי העיר באר-שבע.
כמה חודשים אחרי תחילת תפקידו כמפכ"ל, ביום הכיפורים ה'תשנ"א ה-29 בספטמבר 1990, עלתה קבוצה גדולה של מפגינים מוסלמים לכיוון הכותל המערבי. המשטרה עצרה את התקדמותם אך היו נחבלים רבים משני הצדדים, והאירוע נתפס כחריג בהיקפו בירושלים, וכאיום על ביטחון המתפללים בכותל. ההפגנה נוצרה אחרי פרסום כרוז של הואקף הקורא להתנגד לכוונת נאמני הר הבית להציב אבן פינה טקסית לבית המקדש השלישי. למחרת נערכה ישיבה ובה הנחה ראש הממשלה יצחק שמיר את שר המשטרה רוני מילוא ואת מפכ"ל המשטרה טרנר לדאוג "להנמכת האש" בירושלים. בהתאם הוחלט שלא לאפשר לנאמני הר הבית לקיים את הטקס והדבר פורסם והועבר לואקף. בתפילות המוסלמים ביום שישי ה-5 באוקטובר 1990 (חג סוכות תשנ"א) הכריז המואזין שיש למנוע את טקס הנחת אבן הפינה המתוכנן ליומיים לאחר מכן.
ביום שני, ד' חול המועד סוכות, תשנ"א (8 באוקטובר 1990) נזרק מטר אבנים מאזור הר הבית על המתפללים והמבקרים הרבים ברחבת הכותל, וכ-20,000 איש פונו משם לאחר שחלקם נפצעו. השוטרים בהר הותקפו, תחנת המשטרה ברחבת הר הבית ננטשה והועלתה באש. המשטרה הסתערה על המתפרעים באש חיה, ו-17 מהנוכחים בהר נהרגו. בהופעה טלוויזיונית למחרת, ולמרות ביקורת משמעותית, הודיע טרנר כי הוא מצדיק את החלטת המשטרה ואת פעולתה, בייחוד לאור תקיפת המתפללים ברחבת הכותל מתוך רחבת הר הבית בפעם הראשונה מאז שחרור העיר העתיקה במלחמת ששת הימים.
סיים את תפקידו זה בשנת 1993.
מאז 2002 מכהן טרנר כנשיא הסניף הישראלי של ארגון השוטרים הבינלאומי - IPA.
תפקידו כראש עיר.
לפני כהונתו של טרנר כראש עיריית באר שבע, קיבל הצעות להתמודד לראשות עיריית תל אביב ורמת גן, אך סירב להצעות ואמר "אם אני אהיה ראש עיר זה רק של העיר באר שבע". בשנת 1998 נבחר לראשות עיריית באר שבע, ובשנת 2003 נבחר לכהונה שנייה עם 48.29% מהקולות. טרנר עמד בראש רשימת "באר שבע 1", רשימה מקומית שנתמכה על ידי מפלגת העבודה. עם הקמת מפלגת קדימה ב-2005 הודיע על תמיכתו בה.
כראש עיר, טרנר שם למטרה לבנות שני דברים שהיו חסרים בעיר: היכל תרבות ואצטדיון כדורגל. היכל התרבות (משכן האומנויות) הושלם בימי כהונתו, ואילו האצטדיון נבנה לאחר תום כהונתו והוא נקרא על שמו. כמו כן, השקיע במוסדות חינוך ורווחה בעיר וגייס כספים למיזם פארק נחל באר שבע ולפארק ההייטק.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו לאחר 10 שנות כהונתו כראש עיריית באר שבע, בשנת 2008, גבר עליו סגנו ובן טיפוחיו רוביק דנילוביץ' עם 60.39% מהקולות.
טרנר מתגורר בבאר שבע, וממשיך להתנדב במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
חיים אישיים.
טרנר היה נשוי לאריאלה, עד למותה ב-2017. לזוג שלושה בנים, שניים מהם טייסים. אחייניתו היא קרן טרנר אייל, לשעבר מנכ"לית משרד האוצר ומשרד התחבורה.