מצבה של העיר החל להתדרדר בעקבות המלחמות שפקדו את האזור במאה ה-19, כאשר בני מעמד החברתי הגבוה מתו או נאלצו לצאת לגלות. תעשיית החקלאות ספגה נזקים כבדים כתוצאה מהמלחמות ופעולות האיבה. העיר איבדה את חשיבותה הכלכלית, והמצב התדרדר עוד יותר כאשר חל שינוי בנתיב זרימתו של נהר מגדלנה. כתוצאה מכך ננטש חלקה של העיר שהיה סמוך לנהר והיא איבדה את חשיבותה כעיר נמל. הקיפאון הכלכלי שהשתלט על העיר היה כמעט מוחלט, והוא נמשך עד לשלהי המאה ה-20, מועד בו החלה להתפתח תעשיית התיירות. מעמדה של העיר זכה לחיזוק נוסף עם הכרזת המרכז ההיסטורי שלה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-1995.
מראה העיר.
מראה העיר הושפע במידה רבה מקרבתה לנהר, שהיה החלק החשוב ביותר שלה לאורך רוב שנות קיומה. לאורך חומות המגן יש מספר גרמי מדרגות המשמשים גם כמזחים. רוב המזחים הללו נבנו באמצעות אבנים במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-18.
רחוב אלבאראדה (Albarrada - "מזח") הגובל בנהר קרוי על שם המזחים הללו, והוא מחבר בין שלוש הכיכרות העירוניות: לה קונספסיון (Iglesia de la Concepción), פרנסיסקו הקדוש (Iglesia de San Francisco) וברברה הקדושה (Iglesia de Santa Bárbara). בכל את מהכיכרות יש כנסייה שנבנתה בשנות קיומה הראשונות של העיר כמבצר. הכנסייה בלה קונספסיון היא הקתדרלה של העיר. מבני הנמל והבתים הפרטיים של חלק מבני המעמד הגבוה נבנו גם הם סביב הכיכרות, והחל מהמאה ה-17 נפתחו חנויות קטנות בקומת הקרקע של בתים אלה.
קאייה דל מדיו הייתה הדרך הראשית של העיר, ובה שכנו רוב בתי המידות. בחלק הצפוני של הרחוב נמצאים כנסיית ובית החולים של סן חואן דה דיוס, שנבנו ב-1555 בקירוב, ובחלק הדרומי כנסיית ומנזר סן אגוסטין. בין שני המבנים הללו הוקמו מספר בתי מגורים, אך לאור הגידול בצפיפות האוכלוסין של העיר, הוחלט לסלול רחוב ראשי נוסף ושנקרא אטראס (Atras - "אחורי"). הבניינים שהוקמו ברחוב אטראס היו קטנים יותר מאלו של דל מדיו. הלבנים בבניינים הללו מולאו בשיטת טיוח סבכה, ומסביב לקירות היה ציפוי של עץ.
בנוסף לרחובות הראשיים של העיר נסללו בה מספר רחובות משניים, ורחוב מספר 18 חוצה אותה לשני חלקים. ברחוב זה ישנם מספר אזורים ציבוריים, בהם כיכרות לה קונספסיון ואל טאמארינדו, מבני ציבור כמו כנסיית סנטו דומינגו ובית הקברות העירוני. כיכרות אחדות ברחוב זה, ובהן סן קרלוס ולה אדואנה, התפתחו בשטחים שנותרו פנויים מבנייה.
המבנה המרחבי של הכנסיות במומפוס איננו מורכב. הקירות החיצוניים נבנו מלבנים ופנים הכנסיות היה מחולק לשלוש ספינות באמצעות עמודים או קורות תמיכה. הסגנון האדריכלי היה עיבוד של העולם החדש לשיטות הבנייה שהיו נפוצות באנדלוסיה ובגרנדה החדשה, והתבססו על שימוש בקשתות אבן או בעמודי תמיכה. תקרות העץ היו בסגנון מורי.
הבתים הפרטיים שנבנו בין ראשית המאה ה-17 למאה ה-19 הוקמו מסביב לחלל מרכזי על מנת להתמודד עם בעיות האקלים. הסוג המוקדם ביותר של בית המיועד למגורי סוחרים התאפיין בפטיו מרכזי, ובחלק מהמבנים נבנה פטיו משני בחלק האחורי של הבית. הבתים שבהם פטיו בעל שלושה קירות נבנו בתקופה מאוחרת יותר, ובדרך כלל היו קטנים יותר, או שהיו מבנים גדולים שחולקו מחדש לאחר בנייתם. חלק מבתי הפטיו הקדומים ביותר שרד מאז הקמת העיר ללא כל שינוי, למעט חלוקה למבנים קטנים יותר, ובכך שימר מאפיינים אדריכליים כמו שער הכניסה המקושט, מרפסות וגלריות.
בניית בתי החנויות החלה במאה ה-17, בדרך כלל בקבוצות של שלושה או עשרה מבנים. המאפיין החזותי הבולט של החנויות הללו הוא הגג המשותף של חזיתן. רוב החנויות הפכו במשך השנים לבתי מגורים.
אתרי העיר.
סנטה קרוס דה מומפס ידועה בשימור מאפייניה האדריכליים מהתקופה הקולוניאלית, דבר הבא לידי ביטוי בסגנון הספרדי-אינדיאני. המרכז ההיסטורי של העיר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. רוב המבנים הקולוניאליים עדיין משמשים למטרתם המקורית, ובכך מספקים דוגמה לדרך התנהלותה של עיר קולוניאלית ספרדית. בין המאפיינים החזותיים של המבנים השונים בעיר נימנים דלתות הברזל המקושטות והחלונות הפונים אל הרחובות. הכנסיות העיקריות הן סנטה ברברה, סן אגוסטין, סן חואן דה דיוס וכנסיית העיבור ללא חטא.
משפט טניאמה שימורה
סימטריה דו צדדית
סימטריה בי-לאטרלית
דאלאס (דקוטה הדרומית)
דאלאס היא עיירה במחוז גרגורי בדקוטה הדרומית שבארצות הברית. אוכלוסיית העיירה מונה 120 נפשות על פי המפקד הכללי בארצות הברית משנת 2010. שטחה של העיירה 1.3 קילומטרים רבועים. דרך מספר 18 מקשרת אותה לערים אחרות בדקוטה הדרומית. העיר קרויה על שם דאלאס שבטקסס.
בדאלאס הוקם בית דואר ב-1904 שהמשיך לפעול עד 1973. ב-1908 התאגדה כמקום יישוב.
דאלאס התפרסמה בשל התמונה המפורסמת של ציוד חקלאי הקבור בחול מתקופת השפל הגדול. בשנים 1930 עד 1936 פקדו את המישורים הגדולים סדרות של סופות חול, שנקראו קערת האבק, שגרמו לאסונות חקלאיים, אקולוגיים ואקונומיים נרחבים. התופעה נוצרה בעקבות מזג אוויר יבש במיוחד ועיבוד של עשרות שנים את האדמה באותם גידולים. חריש עמוק של האדמה הבתולית של המישורים הגדולים חיסל את העשב הטבעי שהגן על המישורים מפני בלייה. הרוחות סחפו את החול ממקום למקום, והוא הגיע עד האוקיינוס האטלנטי ובסך הכל ניזוק שטח של כ-400,000 קמ"ר. התמונה שצולמה בדאלאס ב-13 במאי 1936 המחישה את גורלם המר של תושבי האזור שנפגעו. לא נותרו להם אדמות לעיבוד, כל היבולים נקברו ולא נותר להם מה לאכול. גם הציוד החקלאי אבד. על התקופה כתב הסופר ג'ון סטיינבק את ספרו זוכה פרס פוליצר, ענבי זעם.
סימטריה בי לאטרלית
מחסום טמפל
גומא אגייאר
גוּמא אגייאר (בפורטוגזית: Guma Aguiar; נולד ב-31 במאי 1977, נעלם ב-19 ביוני 2012 והוכרז כמת ב-29 בינואר 2015) היה איש עסקים אמריקאי שצבר את הונו בתחום האנרגיה בארצות הברית.
קורות חיים.
אגייאר נולד בריו דה ז'ניירו להורים יהודים שהתנצרו. כאשר היה בן שנתיים עברו הוריו לפלורידה שבארצות הברית. בגיל 26 פגש את הרב טוביה זינגר שהחזירו אל היהדות. אגייאר למד באוניברסיטה בדרום קרוליינה אך לא סיים את לימודיו. לאחר מכן היה שחקן ומדריך טניס.
אגייאר הקים יחד עם דודו תומאס קפלן חברת אנרגיה בשם "ליאור אנרג'י" וכיהן כסגן נשיאה. החברה מצאה מצבור עצום של גז טבעי ונפט בטקסס, ובשנת 2007 נמכרה תמורת שניים וחצי מיליארד דולר. אגייאר זכה בתואר "מנהל השנה לשנת 2007" של הירחון "Oil and Gas Investor". ההערכות שפורסמו לגבי הונו של אגאייר הן 100 עד 200 מיליון דולר, אך הוא טען בראיון ב-2009 כי הונו מוערך ביותר ממיליארד דולר.
ב-10 בינואר 2010 פורסם כי אגייאר הוכנס על ידי משפחתו לאשפוז בביה"ח הפסיכיאטרי "אברבנאל", בעקבות לחצים נפשיים כבדים. בידיעה הוזכרו שני אירועים בהם אגייאר טען כי נפגש עם גלעד שליט שעה שזה היה בשבי החמאס, וכן כי אגייאר לא התייצב לריאיון עם המנחה אברי גלעד.
ב-19 ביוני 2012 נעלם אגייאר בעת שיצא לשיט בחופי פלורידה. ב-29 בינואר 2015, שנתיים ושבעה חודשים לאחר היעלמותו, הוכרז כמת על ידי שופט בית המשפט המחוזי בפלורידה בעקבות עתירה משותפת של אשתו ואמו.
פעילות בישראל.
אגייאר תרם למטרות ופרויקטים שונים הקשורים לקהילה היהודית ולישראל, הכוללים בין היתר את ארגון "נפש בנפש" (לו תרם 8 מיליון דולר), ומצעד החיים. על פעילותו הפילנתרופית נכלל ברשימת "36 היהודים המשפיעים מתחת לגיל 36" של שבועון "הג'ואיש ויק".
ביולי 2009, השקיע אגייאר למעלה מארבעה מיליון דולר בערבויות למועדון הכדורגל הישראלי בית"ר ירושלים והפך להיות המממן העיקרי שלו. ב-30 באוגוסט 2009 נחתמה עסקה בין אגייאר לבין דני קליין, יו"ר קבוצת הכדורסל הפועל ירושלים, ועל פיה ימסור אגייאר 1.5 מיליון דולרים לקבוצה, ויקבל אפשרות לרכישתה בסיום אותה העונה.
בפברואר 2010 הודיע אגייאר, באמצעות עורך דינו, שיפסיק את תמיכתו הכלכלית בקבוצות הירושלמיות בשל נסיבות אישיות, ולא יפעל עוד לרכישת הבעלות. בספטמבר 2011 רכש אגייאר 60% מהבעלות על קבוצת הכדורסל הפועל ירושלים. בעקבות היעלמותו, מונה האפוטרופוס הכללי למנהל נכסיו של אגייאר בישראל בנובמבר 2012. ביתו בישראל נמכר לאיל הון יהודי מרוסיה.
חיים אישיים.
אגייאר היה נשוי ואב לשלושה.
ביום שהעולם עמד מלכת
Paint Shop
שלוש עשרה
שלוש עשרה (באנגלית: Thirteen) הוא סרט דרמה משנת 2003. הסרט בוים ונכתב על ידי קתרין הארדוויק, וגם על ידי ניקי ריד. זהו סרט אוטוביוגרפי שמתבסס על חייה של השחקנית ניקי ריד (אשר משחקת בסרט את "איבי זאמורה") בגילאים 12–13. התסריט של הסרט נכתב תוך שישה ימים בלבד, ובמקור היה מכוון להיות סרט קומדיה.
הסרט שנוי במחלוקת בשל יחסו לנושאים כמו מיניות, סמים, אלכוהול ופגיעה עצמית.
עלילה.
טרייסי היא ילדה בת 13 החיה עם אמה החד-הורית מלאני, מכורה לסמים לשעבר, ואחיה הבכור מייסון. טרייסי מוזמנת על ידי איבי זאמורה, ילדה פופולרית בבית ספרה לבילוי משותף. השמחה שבקבלה לחברה מוחלפת במהרה בעצב לאחר שטרייסי מגלה שאיבי ביקשה רק ללעוג לה ולא התכוונה לממש את הצעתה. טרייסי מחליטה לצאת לבלות לבד, ובעודה מטיילת בשדרות הוליווד היא רואה את איבי וחברה נוספת גונבות בגדים מחנות. טרייסי, המבקשת לנשוא חן בעיני איבי, מחקה את מעשיה וגונבת ארנק מאישה זרה. תוכניתה מצליחה ועד מהרה איבי הופכת לחברתה ואף עוברת לגור בביתה של טרייסי.