בשנת 1997 נמסר בדוחות של הקונגרס היהודי העולמי על 60,000 יהודים בבלרוס כולה. במינסק נמנו אז 28,000 יהודים. הנימוק לעזיבת רבים מהיהודים את מינסק היה העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, לאחר התפרקות ברית המועצות.
במרץ 2001 נפתח מרכז קהילתי יהודי במינסק.
כיום ישנם עדיין שלושה בתי ספר יהודיים יהודיים במינסק.
הנצחת הקהילה.
הבור.
"הבור" (בבלארוסית: Яма) הוא אנדרטה המוקדשת לקורבנות השואה בפינת הרחובות מלניקייט וזסלבסקאיה שבמינסק. האנדרטה נמצאת במקום בו כוחות הנאצים ירו ב-2 במרץ 1942 בכ-5,000 תושבים יהודים בגטו מינסק הסמוך.
זמן קצר לאחר המלחמה, ניצולי השואה במינסק, כמו גם ותיקי הצבא האדום והמפונים שחזרו לעיר, החליטו לגייס כסף ולהקים אנדרטה.
האובליסק נוצר בשנת 1947, ובשנת 2000 נוסף פסל מברונזה שכותרתו "הדרך האחרונה". הוא מציג קבוצת קורבנות יהודיים היורדת במדרגות הבור אל מותם. הפסל נוצר על ידי האמן הבלארוסי ויו"ר הקהילות היהודיות בבלארוס, ליאוניד לוין, והפסלת אלזה פולק מישראל. על האובליסק כתוב ברוסית וביידיש שיר שכתב המשורר היידי חיים מליטינסקי, ותיק מלחמה נכה: "לזכרם של חמשת אלפים יהודים שנספו בידי אויבים מושבעים של האנושות, קצבים גרמנים-פשיסטים, בי"ד באדר (היום בו חל פורים) - 2 במרץ 1942."
כאשר בוצע שחזור האנדרטה לא נעשה שימוש במכונות וכל העבודה נעשתה בעבודת יד, תהליך שנמשך שמונה שנים. על פי התוכנית המקורית, האנדרטה הייתה אמורה להיות מפורטת יותר, אך בסופו של דבר נותרה בה אסתטיקה מרגשת ונטולת לאומיות. האנדרטה כוללת דמויות של כנר, ילדים ואישה בהריון, המייצגים את החיים שלפני השואה. האנדרטה היוותה יעד לוונדליזם והושחתה מספר פעמים.
במשך תקופה ארוכה זו הייתה האנדרטה היחידה לקרבנות השואה במינסק. במהלך התקופה הסובייטית, מדי שנה ב־9 במאי (יום הניצחון הסובייטי), יהודי מינסק התכנסו שם כדי להנציח את יהדות מינסק שאבדה בשואה - למרות התנגדות השלטונות הסובייטים, שעשו כמיטב יכולתם למנוע מהיהודים לעשות זאת.
אנדרטאות נוספות.
רק לאחר נפילת ברית המועצות, בשנת 1990, החלו להקים בעיר אנדרטאות לקרבנות השואה היהודיים של מינסק. הכניסה לגטו מינסק סומנה באבן זיכרון. ברחוב פריטיצקי הוקמה אנדרטה, במקום שלאורכו הובלו יהודי מינסק אל מותם לטוצ'ינקה, שם נורו בנובמבר 1941. האנדרטה בסמוך לבית העלמין מורכבת משני לוחות אבן שהצטרפו אליהם דמויות אנושיות עשויות פליז, האנדרטה נושאת כיתוב בארבע שפות האומר כי: "לא הרחק מהמקום הזה, בשנים 1941–1943, הפשיסטים ירו ביותר מ-14,000 אסירים בגטו מינסק".
ברחוב סוקאיה, במקום בית העלמין היהודי לשעבר, הוקמו כמה אנדרטאות. ב-1993 וב-1998 הוקמו שתי מצבות עם מנורה שנחצבה על אחת מהן לציון יהודי מרכז אירופה שגורשו למינסק ונרצחו. בשנת 2002 נוספה אבן זיכרון להנצחת כאלף המגורשים היהודים מהעיר הגרמנית דיסלדורף שהגיעו למינסק. בכתוביות בעברית, בגרמנית ובבלארוסית על הלוחות המוצמדים לאבן כתוב: "זכור! אבן זו מנציחה 993 ילדים, נשים וגברים שגורשו ב-10 בנובמבר 1941 מדיסלדורף לגטו מינסק. כולם היו קורבנות של רדיפת הנאצים כלפי היהודים, ורק מעטים הצליחו לברוח מרצח העם". בשנת 2008 הוקמה במקום בו שכן בית העלמין היהודי ברחוב סוקאיה אנדרטה לקורבנות גטו מינסק, בשם "האח ההרוס". היא נוצרה על ידי האדריכל היהודי והפסל מקסים פטרול. באנדרטה מוצבים שולחן שבור וכיסא מוטה המונח על רקע פדיון, המסמל את יסודותיו של בית יהודי הרוס. בכיתוב בשפה הבלארוסית על בסיסו נכתב: "במקום זה, בשנים 1941–1943 השמידו הפשיסטים ושותפיהם יותר מ-5,000 יהודים". בשנת 1992 הציבו חברי הקהילה היהודית מהעיר ברמן בגרמניה לוח זיכרון ברחוב רומנובסקאיה סלובודה 13 באזור גטו המבורג ליהודי מרכז אירופה שגורשו למינסק. הלוח מנציח כ-450 מיהודי ברמן שגורשו למינסק בשנת 1942 ונרצחו שם. בשנת 2007 נגנב לוח זה והוחלף מאוחר יותר בעותק שלו.
ביולי 2000 נחנך בשטח גטו מינסק אתר הנצחה לזכר יהדות בלארוס שנספתה בשואה, הוא נבנה במימון ארגונים יהודיים מבלארוס ומהעולם. קבוצת הפיסול בארד "הדרך האחרונה", שנוסדה על ידי הפסל היהודי המפורסם של מינסק, ליאוניד לוין, מתארת דמויות אנושיות מחופשות היורדות לבור. הטקסט בבלארוסית על לוח לוח הזיכרון שהוקם ביער אורוצ'יה, נכתב: "שלושים אלף אנשים נחים כאן בקברי אחים. אי אפשר לשכוח להתאבל עליהם... היו ערניים, אנשים, היו חזקים, כדי למנוע חזרה על דבר כזה. שלושים אלף שבויי מלחמה סובייטים, פרטיזנים ואזרחים חפים מפשע שנורו ועונו למוות על ידי הכובשים הגרמנים-פשיסטים בשנים 1941–1943 קבורים כאן." יהודים אינם מוזכרים באנדרטה זו כקטגוריה ספציפית של קורבנות המדיניות הנאצית.
בשנת 2002 הונחה אבן זיכרון ביער בלגובשצ'ינה באזור מאלי טרוסטינץ, עם כיתוב בבלארוסית: "במקום זה, בשנים 1941–1943, השמידו הכובשים הגרמנים-פשיסטים יותר מ-150,000 שבויי מלחמה סובייטים, חברים ב"ארגון המחתרת של מינסק", ופרטיזנים של הרפובליקה, אזרחים מהרפובליקה, ויהודים מגטו מינסק וממדינות רבות באירופה". ביוני 2018 נפתח מתחם הזיכרון מאלי טרוסטינץ, המקיף את אזור מחנה העבודה לשעבר ובין יערות בלאגובשצ'ינה וששקובקה. עד לאחרונה כמעט ולא הייתה שום התייחסות לקורבנות השואה במתחם זה. רק בתחילת 2019 נבנתה אנדרטה באזור ליד יער בלגובשצ'ינה. הטקס, בראשות נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו, והקנצלר האוסטרי, סבסטיאן קורץ, הנציח את יהודי אוסטריה שגורשו למינסק ונרצחו. אנדרטה זו מורכבת מכמה לוחות אבן ועליהן חקוקים שמותיהם של כל הקורבנות. הארגון הלאומי האוסטרי IM-MER (Initiative Malvine-Remembering Maly Trostenets), בראשותו של וולטרו ברטון, שקרוביו נרצחו באזור מאלי טרוסטינץ, מארגן סיורי זיכרון באתר.
במינסק מתקיימים אירועי הנצחה מדי שנה ב-2 במרץ, תאריך הפוגרומים הגדולים נגד יהודים בגטו מינסק. כמו כן מתקיימים אירועים ב-9 במאי, יום הניצחון על גרמניה הנאצית.
התנועה הציונית במינסק.
התנועה הציונית החלה להתפתח במינסק בשנת 1917. ביולי הוקם ועד ציוני מחוזי שניהל את הפעילות הציונית. ועידה ראשונה התקיימה בספטמבר. בוועידה הוצג דו"ח שטען כי בשנה זו הוקמו באזור מינסק 189 ארגונים ציוניים. בדצמבר התכנסה במינסק ועידה של חיילים ציוניים מהחזית.
ביוני הוקמה במינסק הסתדרות נוער ציונית בשם "החבר". אחד ממייסדי התנועה היה אברהם בריינין, יוזם התוכנית להתיישבות יהודית בברית המועצות. בזמן זה פעלו במינסק גם אגודות נוספות, כמו "פרחי ציון" ו"ביכורים". בתחילת ינואר 1918 התקיימה במינסק ועידה של "הנוער הציוני הלומד".
בינואר 1918 התכנסה במינסק שוב ועידה של חיילים מהחזית. בוועידה השתתפו 41 צירים לפי חלוקת המפלגות: 21 ציונים. 10 פועלי ציון. 4 המאוחדים. 5 הבונד. 1 הבולשאביקים. ממספרים אלו ניתן ללמוד אודות ההשפעה של התנועה הציונות על החיילים היהודים בחזית.
ועד של המפלגה הראדיקאל סוציאליסטית "פועלי ציון" התקיים אף הוא במינסק בינואר 1918, בזמן שבתנועה התחוללו מאבקי כוחות.
בזמן הכיבוש הגרמני של מינסק סופחה בהוראת הממשל הגרמני התנועה הציונית בעיר לתנועה הציונית בברלין. התנועה ארגנה תהלוכת ל"ג בעומר ואף הדפיסו שטרות ביידיש לרגל המאורע.
בבחירות שנערכו לוועד הקהילה היהודית של מינסק ב-1918 קיבלו הציונים רוב ענק. בישיבה הראשונה של הוועד נכחו 1000 יהודים. יצחק ברגר פתח את הישיבה והתנהלו ויכוחים עזים האם להקריא את ההצהרות של המפלגות השונות ביידיש או בעברית. לבסוף הצהרת הציונים ופועלי ציון הוקראו בעברית, ושאר המפלגות ביידיש. בדיון שהתנהל לאחר מכן בהנהלת הקהילה, הבונד, פועלי ציון ו"פאלקס-פארטיי" דרשו שיידיש תהיה השפה בה יתנהלו, הציונים, פועלי צייון ואגודת ישראל תמכו בעברית. ההחלטה הייתה על השפה העברית.
בזמן השלטון הסוביטי במינסק, בתחילת שנת 1919, חלה ירידה בפעילות הציונית. אולם בעידן חזרת השלטון הפולני חזרה הפעילות לסדרה.
בשנת 1919 העתיקה תנועת החלוץ את מרכז פעילותה למינסק, כאשר עברו אליה יוסף טרומפלדור ויהודה קופולוביץ. החלוץ ארגן קניית נשק להתגוננות מפני פוגרומים. טרומפלדור אף ארגן במינסק הכשרה במשק וקורסים לקראת עלייה לארץ ישראל.
בדצמבר 1919 כונסה במינסק ועידה שכללה את כל התנועה הציונית בבלארוס.
בבחירות להנהלת הקהילה היהודית במינסק שהתקיימו בינואר 1920 נבחרו 71 חברים, בהם 29 ציוניים. התקיימה גם ועידה שכללה את כל יהדות בלארוס ומתוך 97 חברים היו 34 ציוניים, 11 צעירי ציון, 11 המזרחי. 1 פועלי ציון ראדיקליים. 17 ללא מפלגה, 4 פאלקס פארטי ו-19 אגודת ישראל.
לאחר הכיבוש הסובייטי במינסק, בסוף 1920 החלו רדיפות מצד השלטון נגד התנועה הציונית. הם כמעט הפסיקו את הפעילות הציונית כך במכתב של מיכל יצחק רבינוביץ' הוא כתב כי "ימים קשים ליהודי בלארוסיה... דלות וחורבן לכל, הן בחומר והן ברוח... כל מקורות הפרנסה דללו. העשירים מוכרים כל מה שאפשר כדי לקנות פת לחם והעניים גוועים ברעב... בימים כאלה הציוניים חייבים להסתפק בפעילות זעומה ביותר... הפעולה החינוכית והתרבותית נרדפת.. לקחו מאיתנו את בית הספר העממי שהתקיים שנים אחדות... כי יצאה פקודה שאסור ללמוד עברית".
בשנת 1933 כבר לא היו בברית המועצות ארגונים ציוניים מאורגנים.
ממשל ברית המועצות אסר בשנת 1935 כ-15 חברים לשעבר בארגונים ציוניים שונים. בשנת 1938 נאסרו במינסק מאה אוהדים של התנועה.