יש מעט עדויות לקהילות קבועות של אינדיאנים קדומים שהתיישבו באזור. הראיות מצביעות על כך שהנורמה הייתה מחנות ציד עונתיים. העדויות המוקדמות ביותר למחנות קבע היו כיבוש עמק אוהיו על ידי בני . חמש קבוצות של תלים תועדו באזור הדיונות. תלוליות אלה עולות בקנה אחד עם התקופה 200 לפנה"ס (חלק מתרבות הופוול המכונה Goodall Focus – מוקד גודול) עד 800 לספירה (תרבות המיסיסיפי המוקדמת), אף כי היו אלו יישובי קבע קצרי מועד. החל מתחילת המאה ה-16 גרמו חקר הארצות והמסחר האירופי להכנסת שינויים נוספים בסביבה האנושית. איבה שבטית ותחרות אירופית מסורתית השפיעו על יחסי השבטים. אוכלוסיות שלמות החלו לנוע מערבה, בעוד שאחרות ביקשו לשלוט באזורי סחר גאוגרפיים גדולים. הדיונות הפכו שוב לנקודת אמצע במסע ממזרח או ממערב. הם המשיכו להיות שטח ציד מרכזי לכפרים באזור רחב.
רק במאה ה-19 הוקמו כפרים מקומיים מפוזרים שוב באזור, אך עד מהרה הוקמו בעקבותיהם התיישבויות של אירופים. ג'וזף ביילי (Joseph Bailly) היה המתיישב המוקדם ביותר בדיונות. הוא עבר לכאן מתחנות מסחר שבהן פעל סביב העיירה במישיגן והתיישב לאורך הנהר . עד מהרה הצטרפה אליו קבוצה של מתיישבים אחרים והקהילות בדיונות החלו להתפתח. הם כללו את , פורטר, עיירת הרפאים טרמונט (Tremont) והיישוב . קהילות חלוצות אלה גדלו והתרחבו.
סיטי ווסט (City West) הייתה אחת מכמה "עיירות רפאים" ששכנו בדיונות. היא תוכננה כיריבה לשיקגו, היא נבנתה בחלקה בשנת 1837 אך כשלה באותו קיץ, במהלך הפאניקה הכלכלית הלאומית של 1837. שרידי העיירה, שהועברו חלקית לשימוש כבולי עץ, היו ממוקמים בסמוך למקום בו עומד כיום הביתן בפארק המדינתי, עד ששריפת יער בשנות ה-50 של המאה ה-19 השמידה את כל מה שנותר. כיום, רוב קו החוף הוסדר לשימוש כבתי מגורים, מפעלים ועסקים, כאשר חלק מהאזורים שמורים לפארקים ציבוריים.
שימור הדיונות והחוף הימה הלאומי.
ב-1889 החלה לפעול תנועה לשימור האזור הייחודי של הדיונות. היא התעוררה כתוצאה מפרסום הצומח הייחודי של הדיונות בביטאון "Botanical Gazette" של אוניברסיטת שיקגו בשנת 1899 על ידי הבוטנאי . בשנת 1916 ערך , המנהל הראשון של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, בשיקגו דיונים על "הפארק הלאומי דיונות החול" (Sand Dunes National Park). בשנת 1926 נפתח הפארק המדינתי אינדיאנה דונס. בשנות החמישים של המאה ה-20, הרצון למקסם את הפיתוח הכלכלי באמצעות "נמל אינדיאנה" עורר עניין בשימור. מועצת הצלת הדיונות (Save the Dunes Council), כולל נשיאת הארגון דורותי ריצ'רדסון ביואל (Dorothy Richardson Buell), והפעילה הייזל הנל (Hazel Hannell), החלו בניהול מסע ארצי לרכישת האדמה. ההצלחה הראשונה שלהם הייתה רכישת 230 דונם במחוז פורטר, "ביצת קאולס טמארק" (Cowles Tamarack Bog). התוכנית של נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי לרכוש קטעי חוף על ידי הממשלה הפדרלית יחד עם קידום הכלכלה האזורית שזכתה לכינוי "פשרת קנדי" (Kennedy Compromise) הביאה ליצירת חוף ימה לאומי והקמת נמל. , סנאטור מטעם מדינת אילינוי, הוביל את המאמץ בקונגרס להציל את הדיונות. בסוף 1966 עברה הצעת החוק והוקם הפארק "חוף הימה הלאומי הדיונות של אינדיאנה". ארבע הצעות חוק הרחיבו אחר כך את הפארק (1976, 1980, 1986 ו-1992) והגדילו את שטח הפארק ליותר מ-61 קילומטרים רבועים.
הגדרת השמורה כפארק לאומי.
הצעת חוק לסווג מחדש את חוף הימה הלאומי אינדיאנה דונס כפארק הלאומי אינדיאנה דונס העלתה על ידי פיט ויסקלוסקי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת אינדיאנה והסנאטורים טוד יאנג ומייק בראון, ובעבר על ידי הסנאטור ג'ו דונלי, ששאף שהאתר יזכה להכרה רבה יותר. סגן מנהל שירות הפארקים הלאומיים, פול דניאל סמית', העיד כי השירות התנגד לסיווג המחודש מכיוון שהוא אינו עולה בקנה אחד עם מוסכמות השמות של השירות ולדיונות של אינדיאנה יש יותר במשותף עם אחרים מאשר הפארקים הלאומיים, שבדרך כלל הם גדולים בהרבה.
הצעת חוק 1488H. R. עברה במקור בבית הנבחרים ב-1 בנובמבר 2017, אך היא לא הועלתה להצבעה בסנאט במהלך הקונגרס ה-115 של ארצות הברית. חוק ההקצאות המאוחד משנת 2019 כלל את הצעת החוק כהוראה ונחתם על ידי הנשיא דונלד טראמפ ב-15 בפברואר, ויצר את הפארק הלאומי ה-61 של ארצות הברית, והראשון באינדיאנה.
תיירות.
הפארק מכיל 24 קילומטרים של חופים, כמו גם דיונות חול, ביצות כבול, ביצות עשב, ביצות, ערבות, נהרות, סוואנות עץ אלון ויערות פתוחים. הפארק ידוע גם בחולות המזמרים שלו. בפארק נצפו יותר מ-350 מיני ציפורים. יש בו אחת מקהילות הצמחים המגוונות ביותר של כל יחידה במערכת הפארק הלאומי האמריקאית עם 1,130 מיני צמחים וסקולריים, כולל 90 כאלה המאוימים או נמצאים בסכנת הכחדה. אזור דיונות אינדיאנה הוא ייחודי בכך שהוא מכיל צמחים ארקטיים וגם מאזורי הטאיגה (כמו ענבי דוב ("Arctostaphylos")) לצד צמחי מדבר (כגון צבר מצוי).
מבקרים בפעם הראשונה בפארק מתחילים לעיתים קרובות במרכז המבקרים על שם דורותי ביואל בכביש 20 של ארצות הברית ובכביש 49 של אינדיאנה, ליד פורטר. מרכז זה מציע שירותים סטנדרטיים של מרכז המבקרים, כולל וידאו, חוברות, תערוכות מעשיות וחנות מתנות. המרכז בחינם לציבור הרחב.
מחנאות זמינה באתר המחנאות דונווד (Dunewood Campground). הקמפינג כולל תחנת מזבלה לקרוואנים ושתי לולאות של אתרים נגישים לקרוואנים. בכל האתרים יש מתקני גריל, שולחן פיקניק וגישה לשירותים עם מים זורמים ומקלחות.
פעילויות נופש בפארק כוללות צפרות, מחנאות, 72 קילומטרים של שבילי הליכה, דיג, שחייה, רכיבה על סוסים וסקי למרחקים. ניתן לרכוב על אופניים על "שביל קלומט", שביל רב שימושי המחופה באבן גיר מרוסקת שעובר בקטע המזרחי של הפארק, ומספק גישה לפארק המדינתי אינדיאנה דונס, כמו גם לקהילות של בברלי שורס, וטאון אוף פיינס, ולהר בולדי בקצה העיר מישיגן סיטי. "שביל הביצה הגדולה" (Great Marsh Trail) נפתח בשנת 2010 עם קטע נגיש, סלול, הניתן לשימוש בכיסאות גלגלים שנפתח בסתיו 2012. השביל מתחיל מרחוב ברודוויי בקצה המזרחי של הפארק. בפארק יש כ-2 מיליון מבקרים בשנה. הכללים קובעים שאסור להאכיל אף אחד מחיות הבר, כולל שחפים, צבאים או דביבונים. אסור בהחלט לאסוף מאובנים של חבצלות ים על החוף. אסור להחזיק או להשתמש בגלאי מתכות - כמו בכל הפארקים הלאומיים.
שומרי הפארק מארגנים טיולים והרצאות בחינם ברחבי הפארק באופן קבוע. "החולות המזמרים" (The Singing Sands), העיתון הרשמי של הפארק הלאומי מתפרסם כול חצי שנה עם רשימת פעילויות בהובלה של שומרי הפארק. אירועים בשנת 2013 הראו שעל דיונות גדולות עשויים להתפתח בולענים בלתי צפויים. מדענים הגיעו למסקנה במקורם בעצים קבורים בחול שבסופו של דבר נרקבים וגורמים לחללים נסתרים.
לאונרדו (חברה)
לאונרדו (Leonardo S.p.A), לשעבר לאונרדו-פינמכניקה ופינמכניקה (Finmeccanica), הוא תאגיד רב-לאומי איטלקי העוסק בייצור מערכות נשק ומוצרי תעופה. מטה החברה ממוקם ברומא ולחברה 180 אתרים ברחבי העולם. בשנת 2018 לאונרדו הייתה החברה הביטחונית השמינית בגודלה בעולם מבחינת הכנסות. החברה נמצאת בבעלות חלקית של ממשלת איטליה, באמצעות משרד הכלכלה והאוצר המחזיק ב-30.2% ממניות החברה, והוא בעל המניות הגדול ביותר שלה.
ב-1 בינואר 2016 הפכה לאונרדו לקבוצה תעשייתית אחת, על ידי שילוב הפעילות של חברות הבת שלה: אגוסטווסטלנד, אלניה ארמאצ'י, DRS Technologies, Selex ES Oto Melara ו-WASS. החברה מאורגנת בחמש חטיבות (מסוקים, כלי טיס, מבני אוויר, אלקטרוניקה, אבטחת סייבר). היא גם חברת האם והמרכז התאגידי של חברות הבת והמיזמים המשותפים טלספזיו, תאלס אלניה ספייס, MBDA ו-ATR. לאונרדו היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסה איטליאנה.
ב-1 בינואר 2017, שינתה החברה את שמה ל"לאונרדו", על שם הממציא האיטלקי לאונרדו דה וינצ'י.
היסטוריה.
החברה הוקמה בשם פינמכניקה בשנת 1948, כחברת בת להנדסה של התאגיד הממשלתי האיטלקי IRI, שהיה חברת החזקות שהוקמה עוד בתקופת איטליה הפשיסטית. פינמכניקה עצמה החזיקה במשך שנים בכמה מפעלים איטלקיים היסטוריים, דוגמת יצרנית הרכב אלפא רומיאו, יצרנית המטוסים Aeritalia ואנסאלדו (חברת הנדסה). משנות השישים ועד שנות השמונים התעשייה הביטחונית באיטליה פוצלה לגופים ממשלתיים שונים: EFIM החזיקה בבעלותה את יצרנית המסוקים אגוסטה, את חברת אוטו מלרה ואת חברת האלקטרוניקה Officine Galileo, ואילו STET (חברה בת נוספת של IRI) החזיקה בסלניה, אלסג ו-SGS תומסון, כולם מפעלי אלקטרוניקה ביטחונית. בשנת 1989, בעקבות ארגון מחדש של IRI, מפעלי STET מוזגו לתוך פינמכניקה, ומיזוג איריטליה-סלניה הוביל להקמת חברת "אלניה איירונאוטיקה" שעסקה בייצור מטוסים.
בשנת 1992 חברת EFIM נסגרה בגלל מצבה הכלכלי, וכל חברות הבת שלה עברו להחזקת פינמכניקה, שהפכה לאחת מקבוצות התעשייה הגדולות באיטליה. היא הופרטה חלקית בשנת 1993, כאשר הנפיקה מניות בבורסת מילאנו (היום בורסה איטליאנה).
בשנת 1992 חברת אוגוסטה של פינמכניקה הפכה לשותפה עם 32% בחברת NHIndustries, הקבלן הראשי למסוק NH90, יחד עם חברת יורוקופטר (62.5%) וחברת פוקר ההולנדית (5.5%).
בשנת 1998 הוקם המיזם המשותף Alenia Marconi Systems, בשותפות עם חברת ג'נרל אלקטריק הבריטית.