בניגוד לטענותיו של אריאס, מציגה ההיסטוריונית הישראלית שולמית שחר בספרה "ילדות בימי הביניים" את התפיסה שילדים זכו לאהבה ולאמפתיה מהוריהם גם בימי הביניים ושההכרה בייחודה של תקופת הילדות בחיי האדם, וכן חלוקתה לשלבי ביניים, הייתה ידועה גם באותם ימים.
דוגמה לכך ניתן להביא באמצעות ממצא ארכאולוגי מראשית המאה ה-12 של רעשנים מאדמת טרקוטה בצורה כדורית, כאשר בתוכם שמו גרגירים רבים, כנראה אף הם מטרקוטה, שמטרתם הייתה להפיק רעש באמצעות רעשן הצעצוע.
תקופת הרנסאנס (מאה 15 עד 17).
באנגליה קיימים שרידים ארכאולוגיים מן המאה ה-16. לפי ממצאים אלו הרעשנים נעשו מנתך של עופרת ובדיל והחזיקו בהם באמצעות ידית באורך של כ-90 מ"מ. בקצה הידית היה כדור חלול שהכיל חרוז שהשמיע רעש. האזכור הספרותי הראשון של המילה 'רעשן' מופיע בשנת 1519, כשמורה מתקופת שושלת טיודור (1603-1485) בשם ויליאם הורמן (Horman), מזכיר אותו בסיפרו Vulgaria - "אקנה רעשן להשקיט את בכיו של תינוקי".
העת החדשה - המאה ה-18.
בסוף המאה ה-18 החל יצור כלי כסף, במקביל ללונדון גם בשפילד ובברמינגהאם. וכאן המקום לציין שוב את שיטת ציפוי הכסף אשר התפתחה בשפילד. שיטה זו התפשטה במהירות ואומצה על ידי יצרנים רבים.
אין כמעט חפץ לשימוש ביתי אשר לא ניתן למצוא בין כלי הכסף. בצד חפצי נוי היו מרבית כלי הכסף מיועדים לשימוש: בין אם מדובר בכפתורים או ווים לפתיחת שרוכי הנעליים (BUTTON HOOKS), רעשנים לתינוקות, סלסלות לפירות, פמוטים וקנדלברות מכל הסוגים, מיכלים לאחסון עלי תה, קופסות לכרטיסי ביקור (החל מהמאה ה-19),ספלים לקקאו, מסרקות ומברשות, קסתות לדיו, קומקומים, קופסות למלח-הרחה, וכמובן כל כלי האוכל וכלי ההגשה ועוד הרשימה ארוכה.
שימוש ותוצאה.
רעשנים טובים לתינוקות מפני שהם מאפשרים גירויים שונים ומגוונים. ככל שהילד גדל כך אפשרויות הלימוד באמצעות הרעשן גדלות. ניתן לחלק את מטרות השימוש לשלושה תחומים עיקריים: שעשוע לתינוק, פיתוח מוטוריקה ופיתוח קואורדינציה. בנוסף לכך, כפועל יוצא מהשימוש ברעשן המבוגר אף מחזק את הקשר שלו עם התינוק ויוצר מערכת של אמון וביטחון המאפשרים לתינוק להרגיש בטוח בעולם אליו הוא מתוודע לראשונה, כלומר, הרעשן מספק לילד ביטחון ביכולותיו ובמקביל מגדיל את הביטחון בהוריו, כך שהוא סומך עליהם יותר.
שעשוע.
מעבר לגירוי החושי הרעשן משמש כמקור לשעשוע ובמקביל מלמד את הילד שלמידה יכולה להיות מהנה. בנוסף לכך, הרעש המופק מן הרעשן מרגיע את התינוק בשל היותו רעש מונוטוני מצד אחד ומפתיע בשל היותו חבוי מצד שני.
פיתוח קואורדינציה.
עוזר לפעוט לשפר את קואורדינציה של יד-עין באמצעות גירוי חושי. תינוקות אוהבים את הרעש שהם שומעים ולכן, בעזרת עיניהם, הם מנסים לעקוב אחר מסלול הרעשן כאשר הוא נע מצד לצד, אם באמצעות מבוגר או בשלב מאוחר יותר, באמצעות העברתו מיד ליד וכך הרעשן עוזר להם לפתח כישורים בסיסיים כמו מיקוד של העיניים, תיאום יד-עין וזיהוי שוני בין חפצים כמעט זהים.
פיתוח מוטוריקה.
לאחר שהתינוק שולט במעקב אחר הרעשן עם עיניו, הרעשן מעודד את התינוק לחקור עוד באמצעות ניסיון לתפוס ולאחוז בו, אם באמצעות הרעש המופק ממנו ואם באמצעות העיצוב החיצוני שלו. בשלב הבא, לאחר שהתינוק הצליח לאחוז ברעשן, הוא לומד להעבירו מיד ליד.
חומרי גלם.
חומרי הגלם מהם ניתן לבנות את הרעשן מגוונים מאוד ומשתנים בהתאם לתקופה בה נוצר ולמטרה שלשמה נוצר. כמו כן, הרעשן מורכב משני חלקים העשויים לרוב מחומרים שונים - המעטפת והאביזרים הפנימיים באמצעותם הצליל מופק. חלק מהרעשנים בנויים עם חלקים זזים ומתנדנדים או עם ציורים של פרצופים מחייכים וחלקם רכים ונעימים.
רעשנים יכולים להיות עשויים מעץ, פלסטיק, אבן, מתכת, חרס, עצם או בד ובדרך כלל מפיקים רעש כאשר מניעים אותם מצד לצד. הצלילים האלו יכולים לנוע מרעש עמום המאפיין רעשני עץ עד לרעש חזק יותר המאפיין רעשני מתכת.
מעטפת.
זהו החלק החיצוני של הרעשן. לרוב הוא עשוי מקשה אחת ומחומר אחיד. לעיתים הוא מורכב משני חלקים, הידית והחלק בו נמצאים האביזרים להפקת הצליל - דבר זה מושפע מההתפתחות הטכנולוגית בתקופה בה נוצר הרעשן ומהחומרים הזמינים באזור בו יוצר.
אביזרים להפקת צליל.
אלו האביזרים שהוכנסו לתוך המעטפת ובאמצעותם מופק הצליל בעת טלטול הרעשן. הם יכולים להיות עשויים מאותו החומר כמו המעטפת או מחומר אחר, זאת בהתאם לצליל אותו מעוניינים להפיק ולחומרים הזמינים בתקופה בה נוצר.
עיצוב חיצוני.
כיום לרוב הרעשנים יש צבעים בוהקים, מצוירים עליהם פרחים או חיות. בעבר היו שלושה עיצובים עיקריים - האחד היה עיצוב פשוט, כאשר הרעשן היה בעל צבע טבעי ממנו היה עשוי או צבוע בגוון אחד; השני היה עיצוב בצורה של בעל חיים, אם כחיה בשלמותה ואם רק חלק ממנה; השלישי היה עיצוב בצורה של דמות, לרוב דמות של אלה.
אמיר גרוס כבירי
אמיר גרוס כבירי (נולד ב-29 באוגוסט 1980) הוא איש עסקים ואספן אמנות ישראלי, בשנים 2015–2017 היה יושב-הראש והבעלים של קבוצת הפועל תל אביב.
כבירי נולד בישראל, בנם של תמר ודוד. הוא גדל בשכונת בבלי ולמד בתיכון עירוני ד' בתל אביב מ-1992 עד 1998. מכהן כנשיא קרן מ.ת. אברהם משנת 2004. הקרן הוקמה על שם סבו של כבירי, מנצור תמיר אברהם, שהיה אספן אמנות והוריש את הונו לאמו של כבירי ולאחיה.
ב-2013 מונה לנשיא קרן נאמני מוזיאון ארמיטאז' בישראל. הוא ניהל פרויקט שעוסק במכירה של יצירות אומנות ממוזיאונים ומוסדות תרבותיים לאחר המהפכה הבולשביקית ברוסיה, במשותף עם נטליה סמיונובה וניקולס אילג'ין.
ב-2015 רכש כבירי 30% ממניות קבוצת הכדורגל הפועל תל אביב, וביולי אישרה ההתאחדות לכדורגל בישראל את העברת זכויות הניהול על המועדון לידי כבירי, והוא היה ליושב ראש מועדון הכדורגל. אף על פי שהשקיע למעלה מ-50 מיליון ש"ח, עקב ההסתבכות הפיננסית של הפועל תל אביב החליט בית המשפט המחוזי בתל אביב בדצמבר 2016 להוציא צו הקפאת הליכים ומינה שני נאמנים לניהול הקבוצה ולאיתור רוכשים למועדון. בהמשך התברר כי כבירי העמיד כערבות לרכישת המועדון אוסף יצירות אמנות שהוערך בכ-55 מיליון דולר.
בשנת 2018 רכש כבירי את הזכויות למהדורה ישראלית של עיתון האומנות The Art Newspaper.
בחודש יוני 2019 הוא תרם מאוסף האמנות שלו למוזיאון ארמיטאז' שברוסיה. תרומה הכוללת ציורים של האמן הרוסי ולדימיר סטרליגוב, שהיה תלמידו של קזימיר מלביץ', ופסלי חימר של האמן האימפרסיוניסטי הצרפתי, אדגר דגה.
אמיל ושלושת התאומים
אמיל ושלושת התאומים (בגרמנית: Emil und die Drei Zwillinge) הוא ספר המשך לאמיל והבלשים של אריך קסטנר.
הספר יצא לאור ב-1934, בתקופה שקסטנר היה מוחרם על ידי הנאצים וספריו נשרפו, לכן לא זכה לפופולריות בגרמניה כמו אמיל והבלשים. הוא יצא בתרגום לעברית של מנחם זלמן וולפובסקי בהוצאת יזרעאל בשנת 1936 בשם אמיל והתאומים. העלילה מתרחשת שנתיים לאחר הרפתקאות אמיל והבלשים ומשתתפים בה רבים מאלה שלקחו בהן חלק: אמיל טישביין, אמו הספרית, דודניתו פוני, סבתו, השוטר ישקה, הבלשים-הפרופסור, גוסטב, דינסטג הקטן ועוד.
בספר יש קווים אוטוביוגרפים כפי שתיאר בספרו כאשר הייתי נער קטן, אמו הייתה ספרית והוא היה עוזר לה בעבודתה. את חופשותיו נהג לבלות בחופי הים הבלטי כפי שמתואר בספר זה.
עלילה.
שנתיים לאחר עלילות אמיל והבלשים מקבל אמיל מכתב מהפרופסור בו הוא מודיע כי ירש מקרובת משפחתו, בית על חוף הים הבלטי. הוא יוצא לחופשה בבית ביחד עם הוריו ומזמין אליו את אמיל, פוני, הסבתא והבלשים. הם נופשים בבית הסמוך לחוף ומתוודעים לשלישית להטוטנים בשם שלושת הביירונים המופיעים בבית מלון סמוך. השלישייה מורכבת מה"אב" ביירון ומילדיו ה"תאומים" מקי וג'קי.
עם התפתחות העלילה מתברר שאין כל קשר משפחתי בין השלושה ושאין אלה שמותיהם האמיתיים. ג'קי גדול ממקי וה"אב" מבקש להיפטר ממנו ולהשאירו במלון לבד כי הוא נעשה כבד וזה מקשה על הלהטוטים שהם מבצעים.
אמיל וחבריו מבקשים לעזור לג'קי שנשאר לבד. הם מגייסים תרומות מהילדים בסביבה ומגיעים להסכם עם בעל בית קולנוע שבו מוצג הסרט אמיל והבלשים, שהם יופיעו בעצמם לאחר הסרט לפני הקהל וההכנסות משלוש ההצגות הראשונות תועברנה לג'קי.
גם בספר הזה כקודמו מודגש העניין של התגייסות הכלל למען הפרט. קסטנר מתעסק גם בבעיית הקשר בין אמיל ואמו. השוטר ישקה מבקש לשאת את אמו האלמנה של אמיל וזו מסכימה רק אם אמיל לא יתנגד. אמיל מתקשה להחליט כי הוא קשור לאמו ורוצה אותה לעצמו. רק לאחר שיחת נפש עם הסבתא שמסבירה לו שאמו תאהב אותו תמיד אבל גם לה יש חיים משלה, מסכים אמיל לכך.
אסתר עובדיה
אסתר ("אסתריה") עובדיה (במקדונית: Естреја Овадија; 25 בדצמבר 1923, ביטולה, ממלכת יוגוסלביה – 26 באוגוסט 1944, קיימאקצאלאן, ממלכת בולגריה) הייתה פרטיזנית יהודייה, חברה בשומר הצעיר ובהמשך חברה בתנועת הנוער של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה. לאחר כיבוש מקדוניה בידי הבולגרים הצטרפה לכוחות הפרטיזנים, התקדמה לדרגת קומיסר פוליטי של גדוד פרטיזנים ונהרגה בקרב מול הצבא הבולגרי בפסגת קיימאקצאלאן. אסתר עובדיה אשר כינויה המחתרתי היה "מָרָה" הפכה לגיבורה לאומית ביוגוסלביה ולאחד מסמלי המאבק החמוש נגד הכיבוש הבולגרי והגרמני.
ביוגרפיה.