ב-29 במאי 2013 התמודדה ברוך-רון על מקום ברשימת מרצ תל אביב-יפו למועצת עיריית תל אביב והייתה להפתעת הבחירות כשזכתה במקום הראשון (בפועל שובצה במקום השלישי ברשימה אחרי המועמד לראשות העירייה ניצן הורוביץ ומיטל להבי שנבחרה בנפרד לראשות הסיעה ולמקום השני ברשימה).
הרשימה זכתה ב-6 מנדטים והצטרפה לקואליציה העירונית. ב-30 בדצמבר 2013 אישרה מועצת העיר את מינויה כסגנית ראש העירייה הממונה על מנהל השירותים החברתיים, ממלאת מקום מחזיקת תיק התרבות, יו"ר ועדת הרווחה של עיריית תל אביב-יפו ואחראית על פורום הפליטים של העירייה.
עשייה עירונית והמשך הקריירה.
במסגרת תפקידה, שימשה ברוך-רון כסגנית ראש עיריית תל אביב מטעם מרצ. מחזיקת תיק הרווחה והשירותים החברתיים וממלאת מקום בתיק התרבות.
היא הובילה את תוכנית המזון העירונית בעיר, כוללת את פרויקט "אוכלים יחד" בבתי הספר היסודיים (בה מוגשות כ-6,000 מנות ביום, בדרום ובמזרח העיר. ייסדה את וועידת הרווחה השנתית של תל אביב-יפו, "להסתכל למציאות בעיניים", בשיתוף אוניברסיטת תל אביב ואיגוד העובדים הסוציאליים. חברת דירקטוריון במת"ש (מרכז תעסוקה שיקומיים), בסינמטק ובחברת משכן. יו"ר ועדת הרווחה בעיר תל אביב-יפו. יו"ר פורום פליטים. יו"ר פורום תמרצ' – פורום חברי המועצות יוצאי קהילות אתיופיה. בשנת 2014 קידמה את התקיימותו של פסטיבל הפרינג' השנתי בעיר.
היא הרבתה לעסוק בנושאים הנוגעים לקהילת יוצאי אתיופיה, סייעה לחיזוק פסטיבל 'הסיגדיאדה' בעיר, יזמה טיפול בבעיית שיטור יתר בקרב יוצאי אתיופיה בעיר, קידמה הקצאת תקציב לאולם אירועים עבור טקסי הקהילה האתיופית בעיר ודאגה להחזרת תקן של מדריך נוער אחר הצהריים ביפו המיועד לטיפול בנוער משוטט.
בגיליון ספטמבר 2017 של המגזין הישראלי "ליברל", נבחרה מהרטה להיות בין 100 המשפיעים של השנה, מנימוקי הבחירה: "מהרטה דמות ייחודית בהנהגה של הישראלים ממוצא אתיופי, העובדה הנ"ל נובעת, לפני הכול, מפני שהיא לאו דווקא מתיימרת להנהיג את העדה, אלא מייצגת סיפור הצלחה אישי של השתלבות, שנובעת מאיכויות גבוהות. לא מדובר במקרה של הצבה "במשבצת", אלא כמי שזכתה בתפקיד ובמעמד בפריימריז על ידי אלפים, ועל רקע חשיפה ציבורית שהציגה אותה כפי שהיא – אינטליגנטית, רהוטה, וכזו שלא צריכה עזרה או טובות להגיע לכל מקום."
בינואר 2019 הודיעה כי תתמודד בבחירות המקדימות של מרצ לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת. הגיעה למקום השמיני בבחירות המקדימות והוצבה בהבטחת ייצוג במקום השישי ברשימת המפלגה לכנסת ולא נכנסה לכנסת. לקראת הבחירות החוזרות שהתקיימו בספטמבר 2019 הגיעה למקום השמיני בפריימריז, בוועידת מרצ והוצבה במקום ה-21 ברשימת המחנה הדמוקרטי שאיתה התמודדה המפלגה לכנסת. בבחירות לכנסת ה-23 שובצה במקום ה-22 ברשימת "העבודה-גשר-מרצ" ושוב לא נבחרה לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת ה-24 ובעקבות משבר הקורונה, ועידת מרצ אישרה רשימה. ברוך-רון שובצה במקום ה-10 ולבסוף פרשה במחאה על הליך בחירת הרשימה.
ביולי 2022 הודיעה על התמודדות בפריימריז על מקום ברשימה העבודה לכנסת ה-25.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, התמודדה בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה וקיבלה 5027 קולות, שהציבו אותה במקום ה-11 בין המועמדים בבחירות (לא כולל היו"ר שנבחרה בסבב קודם). שיטת השריון המגדרי שהופעלה במפלגה העבודה בבניית הרשימה לכנסת קידמה את ברוך במקום אחד והיא צפויה להיות משובצת במקום ה-10 ברשימה המפלגה לכנסת.
שרה שהם
שלמה יהודה לייב רפפורט
דוב אברמסון
דוב אברמסון (נולד ב- 22 ביוני 1975) הוא מעצב ואמן ישראלי, שפועל בעיקר בשדה של התרבות היהודית-ישראלית העכשווית.
ביוגרפיה.
דוב אברמסון נולד בארצות הברית. בשנת 1983 עלה עם משפחתו לישראל. בתחילה התגוררה המשפחה בערד ואחר כך התיישבה בירושלים. בנעוריו למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר" בירושלים. שירת בצה"ל ביחידה 8200 של חיל המודיעין - תחילה במוצב החרמון, ולאחר מכן כמפקד קורסים בבה"ד 15.
בין השנים 1998 ו-2002 למד במחלקה לתקשורת חזותית ב"בצלאל". על פרויקט הגמר שלו, עיצוב מחודש לדף התלמוד, זכה אברמסון בפרס ע"ש מרק פלהיים. את הפרויקט הנחה פרופ' עדי שטרן, אז מרצה במחלקה.
אברמסון הוא בוגר מחזור ד' (2021) של תוכנית מנדל למנהיגות בתרבות יהודית במכון מנדל למנהיגות.
יצירה.
עיצוב.
בסמוך לסיום לימודיו בבצלאל, הקים אברמסון בירושלים סטודיו לעיצוב המתמחה בפיתוח שפות ויזואליות לארגונים ופרויקטים שעוסקים בתרבות ובזהות יהודית-ישראלית עכשווית. הסטודיו עיצב בין השאר את הספר "פרקי אבות – פירוש ישראלי חדש" בעריכת אביגדור שנאן (2009), ואת ההגדה של פסח "כולנו מסובין" של קרן תל"י (2013).
החל משנת 2012, התרחבה העשייה של הסטודיו גם לתחומי האיור והאנימציה. מאז 2014 הסטודיו מאייר מדי שנה מפה של תיקוני ליל שבועות בירושלים המחולק באלפי עותקים בליל החג ברחובות העיר. ב-2015 הסטודיו יצר את ה"אושפיזות" - קישוט לסוכה המציג 26 נשים מההיסטוריה היהודית והישראלית, כמימד משלים למנהג האושפיזין הגברי המסורתי.
באוקטובר 2017 הסטודיו הציג במתחם התחנה בירושלים את התערוכה "מועדי ב': החגים האבודים של לוח השנה היהודי" שעניינה המועדים המופיעים בטקסט הקדום של מגילת תענית שנעלמו זה מכבר מלוח השנה שלנו.
בתחום האנימציה, לצד עבודות עבור לקוחות, הסטודיו יצר את סרט האנימציה הקצר "אבא, הלכתי לאיבוד" (2019) על חלל צה"ל יובל הראל במסגרת פרויקט "פנים. יום. זיכרון" של בית אבי חי, ואת קליפ האנימציה 'ירושלים' (2019) עבור אמן הספוקן וורד פדרו גראס.
אמנות.
יצירתו האמנותית של אברמסון מבקשת לגלות את האפשרויות הטמונות בויזואליה יהודית-ישראלית חדשה ומתחדשת. על ידי שימוש בטכניקות השואבות מעולם התקשורת החזותית, מציגה יצירתו קירוב של המסורת היהודית אל העולם העכשווי, באופן היוצר בחינה של מסורת אמונתית זו. בין עבודותיו הידועות "נר מצווה" (2003), יצירה המורכבת מ-613 נרות נשמה ועליהם תוויות של תרי"ג מצוות, והעבודה "יש לנו מניין?" (2005) הבוחנת את גבולות ההכלה של המניין ההלכתי.
בשנת 2013 יצירתו "זמן נקט" על ששת סדרי המשנה חנכה את הגלריה בבניין החדש של מכון שכטר למדעי היהדות בירושלים, וב-2015 הוצגה היצירה "קו 70" - מפה קונספטואלית של העיר ירושלים - על כותלי המצודה שבמוזיאון מגדל דוד בשער יפו.
מעבודותיו באוסף מוזיאון ישראל, המוזיאון היהודי של ניו יורק, המשכן לאמנות עין חרוד ועוד.
אברמסון שימש כמרצה במחלקה לתקשורת חזותית במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר, והוא מכהן כחבר ועד מנהל של הביאנלה של ירושלים.
חיים אישיים.
אברמסון מגדיר עצמו כמי ש'מחובר לעולם היהודי בעבותות של מתח ואהבה', אבל לא כאיש הלכתי. הוא מתגורר בירושלים, נשוי לשרית, מרצה לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית, ואב לשלוש בנות.
ניקאדור
ניקדורים
מוליר
דוד מנחם מאניש באב&quot;ד
רבי דָּוִד מְנַחֵם מאָנִישׁ בַּאבַ"ד (ה'תרכ"ה, 1865 - כ"א בסיוון ה'תרצ"ז, 31 במאי 1937) היה רב וראש ישיבה חסידי גליציאני. רבה של טרנופול, ומגדולי הפוסקים בגליציה בין מלחמות העולם. נודע בספר השו"ת שלו, חבצלת השרון.
ביוגרפיה.
נולד בסטריסוב לגיטל ולרב המקומי רבי יהושע השיל באב"ד, צאצא למשפחת הרבי ר' העשיל מקראקא. בצעירותו למד באופן עצמאי בבית המדרש בעיר מגוריו, הוא היה שקדן ובעל זיכרון טוב ולפי האגדה היה מצטט פרקים שלמים מספרי האחרונים על-פה, בתמורה לפרוטות שנתנו לו סוחרים למדנים שבאו ליריד בסטריסוב.
רבי דוד מנחם נשא לאישה את בתו של רבי יואל משה סג"ל לנדא מיאברוב, וכמנהג הימים התפרנס משולחן חמיו, ועשה אצלו שימוש חכמים. בתקופה זו נסמך לרבנות בידי הרב בעריש רפפורט מראווה.
עם עזיבת אביו, בשנת תרנ"ב, את סטריסוב לטובת רבנות פודבולצ'יסק, התמנה רבי דוד מנחם כרבה של סטריסוב מולדתו. שנתיים לאחר מכן (תרנ"ד, 1894) נפטר חותנו ביברוב והוא עבר לכהן ברבנות יברוב, משרה בה החזיק במשך 17 שנה.
בשנת 1912, תרע"א, התמנה כראב"ד טרנופול לצדו של הרב המקומי רבי יהושע השל באב"ד שהתמנה שנתיים קודם לכן כרבה של העיר על מקום אביו, אך היה חלוש מכדי להנהיג לבדו את הקהילה היהודית בעיר שמנתה באותה תקופה כשבעת אלפים משפחות. הרב באב"ד היה חסיד בעלז, ורבותיו אדמו"רי החסידות השתבחו בו מאד; הרבי ישכר דב רוקח (הזקן) אמר עליו כי "דבר חידוש הוא", ובנו יורשו הרבי אהרן רוקח מצוטט כמי שאמר ש"איש קדוש הוא, יהודי קדוש מלפני מאה שנה".
הוא הקים בטרנופול ישיבה גבוהה, ועסק גם בפעילות ציבורית. מסופר כי הקפיד להכין מדי יום לפנות בוקר את הקפה לתלמידי הישיבה שהשכימו ללימודיהם. במקביל השיב לשאלות הלכתיות מכל רחבי גליציה, ונחשב לאחד מגדולי פוסקי גליציה בין מלחמות העולם לצדם של רבי מאיר אריק ורבי אברהם מנדל שטיינברג מברודי.
בשנת תרפ"ה, 1925, נפטרה אשתו הראשונה והוא נישא בשנית לבת-אחיו רבי יוסף דוב באב"ד מטוויסט.
ב-1934 חלה בשחפת העצמות ונסע לשווייץ לצורכי רפואה, הוא שב כעבור שנתיים לטרנופול ואת ימי הקיץ היה עושה בעיירת המרחץ טאטרוב. ביום שישי י"ח בסיוון תרצ"ז התמוטט, ונפטר שלושה ימים לאחר מכן, ביום שני כ"א בסיוון ה'תרצ"ז, 31 במאי 1937. הוא נקבר בטרנופול למחרת.
משפחתו.
משפחתו של הרב באב"ד הייתה משפחה רבנית מובהקת. חמשת אחיו כיהנו כרבנים: רבי יצחק באב"ד, רבה של טרטקוב. רבי לייבוש, רבה של פודבולצ'יסק במקום אביו. רבי שלום, רבה של וורנז'. רבי יוסף דוב, כיהן כדיין במיקולניץ.
אחותו ראצי נישאה לרבה של סטריסוב.
לרבי דוד מנחם היו כמה בנות, כל חתניו נודעו כרבנים.
מנחם מוניש באב&quot;ד