בדרך כלל, כשרמת הספורט עולה, כך גם רמת הרגש עולה. בספורט המקצועי, הרגשות יכולים להיות עזים ביותר מכיוון שיש הרבה יותר אנשים בתפקידים רבים ושונים אשר מעורבים. סביב הספורטאים המקצועניים יש את החברהם לקבוצה, צוות האימון, השופטים, צוות הטלוויזיה, הפרשנים, ואחרונים חביבים, האוהדים והצופים. יש סביבם ריגוש, והרבה יותר עיתונות ציבורית, לחץ ולחץ עצמי. קשה מאד לא להשקיע רגשית בספורט; הספורט טוב מאוד בהוצאת הרע ביותר בקרב המשתתפים. לאורך ההיסטוריה, בענפי ספורט שונים, ובמדינות וליגות שונות, היו קטטות אלימות כאשר קבוצה אחת מנצחת קבוצה אחרת במשחק אינטנסיבי, ולחימה קולנית וצעקות, וגם ויכוחים מילוליים עזים מתפרצים בסיומו. הרגש גם מדבק מאוד, במיוחד אם ישנם אנשים רגשיים רבים במרחב אחד.
חטיבות בינאריות בתחום הספורט.
ניתן לצפות בספורט דרך מגוון רחב של נקודות מבט, לכן לעיתים קרובות חלק מהחלוקה הבינארית נלחצת, וסוציולוגים רבים בתחום הספורט הראו כי חלוקות אלו יכולות ליצור קונסטרוקציות בתוך האידאולוגיות המגדר ולהשפיע על היחסים בין המינים, כמו גם לתמוך או לערער מערכות חברתיות וגזעיות. חלק מהחטיבות הבינאריות הללו כוללות: מקצוען לעומת חובבן, מסה לעומת אחוזון עליון, פעיל מול פסיבי/צופה, גברים מול נשים, ספורט מול משחק (כאנטיתזה לפעילות מאורגנת וממוסדת).
לא רק שניתן לראות חלוקות בינאריות בתוך הספורט עצמו, אלא הן מתגלות גם בחקר הספורט. תחום המחקר נשלט בעיקר על ידי גברים מכיוון שרבים מאמינים שמחקר אשר נעשה על ידי נשים אינו אותנטי בהשוואה למחקר שנעשה על ידי גברים. חלק מחוקרות הספורט חשות שהן צריכות "להרוויח" את מקומן בתחום מחקר הספורט ואילו גברים, לרוב, לא. בעוד שנשים חוקרות בתחום זה אכן צריכות להתמודד עם נושאים הקשורים למגדר בכל הנוגע למחקר שלהן, זה לא פוגע ביכולתן לאסוף ולהבין את הנתונים שהן אוספות. סוציולוגי ספורט מאמינים שלנשים יכולה להיות נקודת מבט ייחודית כאשר הן חוקרות על ספורט, שכן הן מסוגלים להסתכל ולהבין מקרוב את צדן של האוהדות באירועי ספורט שונים.
בעקבות פרדיגמות פמיניסטיות או רפלקסיביות ושוברות מסורת אחרות, ספורט נלמד לעיתים כפעילויות שנויות במחלוקת, לדוגמה, כפעילות במרכז אינטרסים שונים של אנשים/קבוצות (חיבור של ספורט ומגדר, תקשורת המונים או מדיניות פוליטית). נקודות מבט אלו מספקות לאנשים דרכים שונות לחשוב ולהביט על ספורט ולהבין את ההבדלים בין החטיבות הבינאריות. ספורט היה תמיד בעל השפעה עצומה על העולם כולו, כמו גם על חברות בודדות ועל האנשים הבודדים בתוכם. יש כל כך הרבה היבטים חיוביים בעולם הספורט, במיוחד בספורט המאורגן. ספורט כולל ערכים קהילתיים, וניסיון לבסס ולהשתמש במוסר טוב ואתיקה. ספורט מספק לצופים חוויה מחייה באמצעות ערכי חברה מרכזיים ה"מוצגים" במשחק. תוך אהדת ספורט, ניתן ללמוד מגוון גדול של מיומנויות שהן חלק חשוב מאוד בחיי היומיום במשרד, בבית ובדרכים. חלק מהמיומנויות הללו כוללות עבודת צוות, מנהיגות, יצירתיות ואינדיבידואליות.
יהודה בן ישמעאל
הקמן
אמיל וולף (מהנדס)
אמיל וולף (בהונגרית: Wolf Emil; בודפשט, 2 בינואר 1886 – קוק-סור-מר, בלגיה, 15 ביולי 1947) היה מהנדס כימיה יהודי-הונגרי, ניצול שואה, ממייסדי תעשיית התרופות ההונגרית העצמאית.
ביוגרפיה.
אמיל וולף נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של הסיטונאי מור וולף ושל מריה לובל. הוא למד באוניברסיטת מינכן וסיים לימודי הנדסה כימית. לאחר מכן עבד במפעלים בגרמניה ואחר כך אצל גדעון ריכטר זמן מה. יחד עם מהנדס הכימיה ג'רג' קרסטי הקים את מפעל הכימיקלים "אלקה"-"Alka" בשנת 1910 ובינואר 1912 הפך את החברה שלו לחברת מניות בערבון מוגבל בעזרת הלוואה בנקאית. ב-1913 היא המשיכה לפעול בשם כינונין (Chinoin) מפעל למוצרים פרמצבטיים וכימיים. וולף ביחד עם גדעון ריכטר הקימו למעשה את תעשיית התרופות ההונגרית העצמאית. וולף יזם את ייצור התרופות הסינתטיות בהונגריה בראשית המאה העשרים, שלא היה קיים שם באותה תקופה. הוא הוביל את צוות המחקר אשר הפיק את ה"אולטראספטיל" (ultraseptyl) והעבודה המשמעותית שלו כללה את הייצור התעשייתי של הפפברין (Papaverine). וולף וקבוצת המחקר שלו שיתפו פעולה עם פרופסור גזה זמפלן, שניהל את המכון לכימיה אורגנית של אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה, והצליחו לפתור את המשימה בשנות ה-30 של המאה ה-20. הוא מילא את תפקיד המנכ"ל של החברה עד 1940 ואז נאלץ להתפטר בשל יהדותו ופרסום החוקים האנטי יהודיים ומיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי. בשנת 1944 גורש תחילה למחנה ריכוז בגרמניה הנאצית בגלל מוצאו היהודי ולאחר מכן לטרזיינשטט. הוא שרד את השואה וחזר לביתו בשנת 1945 ואז החל לארגן מחדש את מפעלו כמנכ"ל. בשל עבודתו וכדי להזניק שוב את המוניטין של מפעל כינונין נסע שוב גם לחו"ל ועבד בקצב עבודה יתר על המידה. הוא נפטר בבלגיה לאחר מחלה קצרה.
משפחתו.
הוא התחתן פעמיים. ב-17 בנובמבר 1917 בבודפשט עם ארז'בט, בתם של ד"ר שאלאמון (שלמה) אולנברג ושל גולדה פישר. הם התגרשו בשנת 1924. הוא התחתן בשנית ב-18 במרץ 1933. אשתו השנייה הייתה וילמה, בתם של פרנץ צופון ושל ארז'בט דרשקוביץ'.
הנצחה.
פסל פרוטומה שלו, עבודתו של הפסל דוד טוט נחנך באויפשט, ב-23 בספטמבר 2010.
בחירות לכנסת ה-17
בתיה ברנר
בתיה ברנר (3 בספטמבר 1894 - 12 בדצמבר 1975) הייתה חלוצה, מנשות העלייה השנייה, מדור המייסדים של קיבוץ עין חרוד, אחותו של הסופר יוסף חיים ברנר, מחברותיה הקרובות של רחל המשוררת.
ביוגרפיה.
בתיה ברנר נולדה בעיירה נוביה מליני שבפלך צ'רניגוב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), להוריה חיה-רייזל (לבית מינץ) ושלמה. בתיה הייתה הילדה הרביעית במשפחה. לפניה נולדו יוסף חיים, שמואל, אהובה (לובה), ואחריה נולדו מאיר ובנימין. המשפחה הייתה ענייה, וילדותה עברה עליה בדלות קשה. שמהּ המקורי של משפחתה היה לובנוב; סבה, אב לשלושה בנים, שינה את שמות המשפחה של שניים מבניו ל'ברנר' ו'נרוצקי', כי בדרך זו הסטטוס של כל בן היה כביכול "בן יחיד", ובנים יחידים לא גויסו לצבא.
בחודש ספטמבר 1912 (תרע"ג) עלתה בתיה לארץ ישראל יחד עם אחיה מאיר. בארץ כבר היו באותה עת שלושה מאחיה: יוסף חיים, שעלה ב-1909, ואהובה (לובה) ובנימין, שעלו ב-1911. שמואל ברנר, היחיד מבין ששת האחים שלא עלה לארץ ישראל כי אם נשאר באוקראינה, נספה ב-1919 בפוגרום שנערך בעיירה, יחד עם אשתו ושלושת ילדיהם – נחום, לאה ורחל - ועם אבי המשפחה, שלמה ברנר.
בתקופת חייה העיקרית בארץ ישראל חייתה בעין חרוד, ושם גם נפטרה.
היא לא נישאה, ולא השאירה אחריה ילדים. בין היתר, כתוצאה מהשפעות של האידאולוגיה המהפכנית-סוציאליסטית, שבשנים ההן הפנתה ביקורת נגד מוסד המשפחה.
אניטה שפירא מציינת בביוגרפיה שלה על י.ח. ברנר, כי בתיה, בצעירותה, נודעה ביופייה הרב. בנימין, אחיה, מציין באותו עניין, בספרו האוטוביוגרפי: "בתיה, אחותי השנייה, נערה בת שבע-עשרה, נחשבה ליפה בעיירה. היא עצמה ידעה זאת, כפי שניכר ממנהגה. תנועותיה מחושבות ומדודות, וכשהיא מבקשת לומר משהו היא עושה בידיה איזו תנועה ענוגה ואצילה, כיאה לבת-טובים יפה".
ב-2022 יצא לאור הספר "הספר האדום" שכתב אסף ענברי. הספר מתמקד, באופן ספרותי, באישיותם ובהתפתחותם הרעיונית של יצחק טבנקין, מאיר יערי, יעקב חזן ומשה סנה, מנהיגי השמאל במדינת ישראל בעשורים הראשונים לתקומתה. בתיה ברנר, נזכרת בספר כגיבורת משנה, שידועה בקיבוץ עין חרוד בהתמסרותה לעבודה פיזית קשה.
עבודתה כחלוצה.
בתיה פנתה, עם הגיעה לארץ ישראל, ובעצתו של אחיה הגדול, הסופר י.ח. ברנר, לעבודת חקלאות. עבודה זו תאמה את הרוח החלוצית שאפיינה את אנשי העלייה השנייה, ועלתה בקנה אחד עם האידאולוגיה של בתיה. אחיה בנימין, מספר בספרו על החלטתה: "בתיה העלמה העדינה המתהלכת כפייה בבגדי מלמלה, כיוון ששמעה על הפועלים ועל החיים בקבוצה, על עבודת האדמה, מיד כבש הרעיון הזה את לבה, ובמהרה עברה אל קבוצת בן-שמן, שנוסדה לא מכבר, לחיות בה". גם בהספד שהספיד אותה, ציין בנימין את דביקותה השלמה של בתיה ברעיון העבודה, שהיה עבורה צו מוסרי ראשון של התנהגות. קו נוסף באידאולוגיה שלה הייתה הצמחונות, מתוך רצון לא לפגוע בכל אשר נשמת-חיים באפו.
בתיה עברה כמה תחנות שבהן עבדה, ועם ייסודה של עין חרוד, באה אליה עם חבריה מכנרת. בעלייה לגבעת קומי (שממוקמת במקום ייסודה של עין חרוד), נכחה בסכסוך בין חבריה המתיישבים לבין ערבים מקומיים, ושם נזרקה עליה אבן, שהשאירה צלקת במצחה
בעין חרוד חייתה בתיה עד לפטירתה.
תחנות עבודתה העיקריות, עד הגיעה לעין חרוד (שהייתה התחנה הסופית) הן: חולדה, קבוצת הפועלות בבן-שמן (שם עבדה עם ברל כצנלסון), קבוצת "השומר" בתל-עדשים, וקבוצת כנרת (שם התיידדה עם רחל המשוררת, שהייתה מבוגרת ממנה בארבע שנים).
אליעזר משה סלוצקין מסכם את עבודתה של בתיה בכנרת: "תנאי החיים בכנרת דאז היו קשים ביותר, אפשר לומר כמעט לא-אנושיים, ועבודת החברות קשה הייתה במיוחד. היה עליהן לבשל אוכל להרבה אנשים - ללא מצרכים, לכבס, לנקות ולארגן את כל השירותים - ללא תנאים מינימליים לכך. אף פעם לא שמעת תרעומת מפיה של בתיה, תלונה על קושי, אנחה; תמיד הייתה עושה כל עבודה תוך דבקות במשימה, תוך הרגשת קדושה כלפי העבודה...".
בעין חרוד הייתה מראשוני ענף הלול, והתמידה בעבודתה עד גיל זקנה. בשנים האחרונות לחייה עברה לעבוד במחסן-הבגדים, בהטלאת בגדי החברים.
ידידותה עם רחל המשוררת.