השגריר בספרד, סר הנרי צ'ילטון, האמין שניצחון של פרנקו הוא לטובתה של בריטניה ולכן פעל לתמיכה בלאומנים. שר החוץ הבריטי אנתוני אידן שמר בפומבי על המדיניות הרשמית של אי-התערבות אך הביע באופן פרטי את העדפתו לניצחון לאומני. אידן גם העיד כי ממשלתו "העדיפה ניצחון של המורדים על פני ניצחון רפובליקני". אדמירל לורד צ'טפילד, לורד הים הראשון הבריטי האחראי על הצי המלכותי, היה מעריץ של פרנקו, והצי המלכותי העדיף את הלאומנים במהלך הסכסוך. בנוסף לאפשר לפרנקו להקים בסיס איתותים בגיברלטר, שהייתה מושבה בריטית, הבריטים אפשרו לגרמנים לטוס מעל גיברלטר במהלך הטיסה האווירית של צבא אפריקה לסביליה. הצי המלכותי גם סיפק מידע על שילוח רפובליקני ללאומנים, ו-HMS "המלכה אליזבת" שימשה כדי למנוע מהצי הרפובליקני להפגיז את נמל אלגסיראס. מנהל העסקים הגרמני דיווח כי הבריטים מספקים תחמושת לרפובליקנים. במהלך הלחימה על בילבאו, הצי המלכותי תמך בקו הלאומני של נהר הנרביון ואמר לשייטת הבריטית להתרחק מהאזור, אך היא נפגעה קשות כשספינה בריטית התעלמה מהעצה, הפליגה לעיר ומצאה שהנהר אינו ממוקש, בדיוק כפי שהרפובליקנים טענו. עם זאת, ממשלת בריטניה מנעה פעילות מאזרחיה הפשוטים כדי לתמוך בשני הצדדים.
מפלגת הלייבור תמכה מאוד ברפובליקנים אך הייתה בחסרון מספרי משמעותי לעומת השמרנים בפרלמנט הבריטי. השמאל בצרפת רצה לסייע ישירות לרפובליקנים. הלייבור דחתה אי-התערבות באוקטובר 1937. קונגרס איגודי המקצועות היה מפוצל מכיוון שהיה לו פלג אנטי-קומוניסטי חזק. הן הממשלות הבריטיות והן הממשלות הצרפתיות היו מחויבות להימנע ממלחמת עולם שנייה.
צרפת הייתה תלויה בתמיכה הבריטית באופן כללי. ראש ממשלת צרפת לאון בלום, המנהיג הסוציאליסטי של החזית העממית, חשש שתמיכה ברפובליקה תוביל למלחמת אזרחים ולאחר מכן להשתלטות פשיסטית על צרפת. בבריטניה, חלק מהנימוקים התבססו על אמונה מוגזמת של מוכנות גרמנית ואיטלקית למלחמה כאחד.
משמעות אמברגו הנשק הייתה שהמקור הזר העיקרי של הרפובליקנים היה ברית המועצות, והלאומנים קיבלו נשק בעיקר מאיטליה ומגרמניה. ראש ממשלת ספרד הרפובליקאי האחרון, חואן נגרין, קיווה שהתפרצות כללית של מלחמה באירופה תעזור למטרתו בכך שיאלץ את בריטניה וצרפת לעזור סוף סוף לרפובליקה. אולם בסופו של דבר, לא בריטניה ולא צרפת התערבו במידה משמעותית. הבריטים סיפקו מזון ותרופות לרפובליקה, אך הרתיעו באופן פעיל את בלום ואת ממשלתו הצרפתית מלספק נשק. קלוד באוורס, שגריר ארצות הברית בספרד, היה אחד השגרירים הבודדים שהיה ידידותי לרפובליקה. מאוחר יותר הוא גינה את הוועדה לאי-התערבות באומרו שכל אחד ממהלכיה נעשה כדי לשרת את מטרת המרד: "הוועדה הזו הייתה הקבוצה הכי צינית ולא ישרה לצערה שידעה ההיסטוריה".
וינסטון צ'רצ'יל, שבהתחלה היה תומך נלהב באי-התערבות, תיאר מאוחר יותר את פעולתה של הוועדה כ"מערכת משוכללת של הוללות רשמית".
לאחר נסיגת גרמניה ואיטליה מהסיורים, שקלו הצרפתים לנטוש את ביקורת הגבולות או אולי להישאר לא מעורבים. עם זאת, הצרפתים הסתמכו על הבריטים, שביקשו להמשיך בסיורים. לפיכך, בריטניה וצרפת המשיכו לעמול על אי-התערבות ושפטו אותה כיעילה אף על פי שכ-42 ספינות נמלטו מבדיקה בין אפריל לסוף יולי. בניסיון להגן על אי-התערבות בפגישות האנגלו-איטלקיות, דבר שעשה בחוסר רצון, אידן התפטר מתפקידו במשרד החוץ הבריטי. ב-17 במרץ 1938, פתח בלום מחדש את הגבול הצרפתי לתנועת נשק, ונשק סובייטי זרמו לרפובליקנים בברצלונה.
בריטניה וצרפת הכירו רשמית בממשלה הלאומנית ב-27 בפברואר 1939. מנהיג מפלגת הלייבור, קלמנט אטלי, מתח ביקורת על האופן בו סוכם בכך שכינה זאת "בגידה בוטה... שנתיים וחצי של צביעות יומרה של אי התערבות".
ארצות הברית.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים בספרד, מזכיר המדינה האמריקאי קורדל הול פעל לפי חוקי הנייטרליות האמריקאים ופעל במהירות לאסור מכירת נשק לשני הצדדים. ב-5 באוגוסט 1936, ארצות הברית הודיעה שהיא תנקוט במדיניות של אי-התערבות אך לא הכריזה על כך באופן רשמי. חמישה ימים לאחר מכן, ביררה חברת גלן ל. מרטין האם הממשלה תאפשר מכירה של שמונה מפציצים לרפובליקנים; התגובה הייתה שלילית. ארצות הברית גם אישרה כי לא תשתתף במספר ניסיונות תיווך, כולל על ידי ארגון מדינות אמריקה. נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט שלל בתחילה התערבות אמריקאית בפומבי במילים אלה: "[לא צריך להיות] ציפייה שארצות הברית תשלח שוב חיילים או ספינות מלחמה או שיטפונות של תחמושת וכסף לאירופה". עם זאת, הוא תמך באופן פרטי ברפובליקנים וחשש שניצחון לאומני יוביל להשפעה גרמנית נוספת באמריקה הלטינית.
ב-6 בינואר 1937, ההזדמנות הראשונה לאחר חופשת החורף, שני בתי הקונגרס האמריקאי העבירו החלטה האוסרת על ייצוא נשק לספרד. המתנגדים להצעת החוק, כולל סוציאליסטים אמריקאים, קומוניסטים ואפילו ליברלים רבים, הציעו להפסיק את ייצוא הנשק לגרמניה ולאיטליה גם כן במסגרת חוק הנייטרליות משנת 1935 שכן התערבות זרה היא במדינה במלחמה בספרד. הול המשיך לפקפק בהיקף הפעולות הגרמניות והאיטלקיות, למרות הוכחות להפך. ב-1938, כשהגאות התהפכה נגד הרפובליקנים, ניסה רוזוולט לעקוף את האמברגו ולשלוח מטוסים אמריקאים לרפובליקה דרך צרפת.
האמברגו לא חל על אספקה לא צבאית, כגון נפט, גז או משאיות. ממשלת ארצות הברית יכלה אם כן לשלוח מזון לספרד כמטרה הומניטרית, מה שהועיל בעיקר לרפובליקנים. הרפובליקנים הוציאו כמעט מיליון דולר בחודש על צמיגים, מכוניות וכלי מכונות מחברות אמריקאיות בין 1937 ל-1938.
כמה עסקים אמריקאים תמכו בפרנקו. יצרניות הרכב פורד, סטודיבייקר וג'נרל מוטורס מכרו בסך הכל 12,000 משאיות ללאומנים. חברת נפט ואקום בבעלות אמריקאית בטנג'יר סירבה למכור לספינות רפובליקניות עם פרוץ המלחמה. חברת הנפט של טקסס הפנתה את מסלולי מכליות הנפט לכיוון הרפובליקה לנמל טנריף שבשליטת הלאומנים וסיפקה בנזין באשראי לפרנקו באופן לא חוקי. למרות קנס של 20,000 דולר, החברה המשיכה בהסדר האשראי שלה עד לסיום המלחמה. לאחר סיום המלחמה, חוסה מריה דוסינה, תת-מזכיר במשרד החוץ הספרדי, הצהיר כי "ללא נפט אמריקאי ומשאיות אמריקאיות, והקרדיט האמריקאי, לעולם לא היינו יכולים לנצח במלחמת האזרחים".
לאחר המלחמה, כמה פוליטיקאים ומדינאים אמריקאים זיהו את מדיניות הבידוד של ארצות הברית כהרת אסון. נרטיב זה השתנה במהלך המלחמה הקרה, כאשר פרנקו נתפס כבעל ברית נגד ברית המועצות.
תמיכה בלאומנים.
איטליה.
האיטלקים סיפקו את "חיל הכוחות המתנדבים" השימוש בכוחות תמך במטרות פוליטיות של ההנהגות הפשיסטיות הגרמניות והאיטלקיות, בחן טקטיקות חדשות וסיפק ניסיון לחימה כדי שהכוחות יהיו מוכנים לכל מלחמה עתידית.
התרומה האיטלקית הסתכמה בלמעלה מ-70,000 עד 75,000 חיילים בשיא המלחמה. המעורבות סייעה להגביר את הפופולריות של מוסוליני. הסיוע הצבאי האיטלקי ללאומנים נגד הזוועות האנטי-קלריות והאנטי-קתוליות שביצעו הרפובליקנים נוצל על ידי תעמולה איטלקית המכוונת לקתולים. ב-27 ביולי 1936 הגיעה לספרד הטייסת הראשונה של מטוסים איטלקיים, שנשלחה על ידי מוסוליני. המספר המרבי של איטלקים בספרד שנלחמו למען הלאומנים, היה 50,000 בשנת 1937.
ממשלת איטליה הפשיסטית השתתפה בסכסוך על ידי גוף של מתנדבים משורות הצבא המלכותי האיטלקי, חיל האוויר המלכותי והצי המלכותי אשר הוקמו לכוח משלחת ; חיל הכוחות המתנדבים ( Corpo Truppe Volontarie, CTV). האיטלקים שירתו גם בבריגדות ובדיוויזיות הפלצ'ס הספרדית-איטלקית. הרכיב המוטס של טייסי אווירונאוטיקה וצוות הקרקע נודע כ"לגיון התעופה" וקבוצת הצוללות כלגיון הצוללות. על פי ההערכות, כ-6,000 איטלקים מתו בסכסוך. כתב הניו יורק טיימס בסביליה, פרנק ל' קלוקהוהן, דיווח ב-18 באוגוסט כי "נוכחותה של המשחתת האיטלקית אנטוניו דה נולי כאן פירושה שבעל ברית הגיע לעזור למורדים". מוסוליני שלח סיוע חומרי אדיר לכוחות האיטלקים בספרד שכלל:
כמו כן, 91 ספינות מלחמה וצוללות איטלקיות השתתפו במהלך ואחרי המלחמה, הטביעו כ-72,800 טון של ספנות ואיבדו 38 מלחים שנהרגו בפעולה.
איטליה הציגה לפרנקו מחיר של 80,000,000 ליש"ט (400,000,000 דולר) במחירי 1939.
טייסים איטלקיים טסו 135,265 שעות במהלך המלחמה, השתתפו ב-5,318 התקפות אוויר, פגעו ב-224 ספינות רפובליקניות ואחרות, השתתפו ב-266 קרבות אוויר לפי דיווחים שהפילו 903 מטוסים רפובליקנים ובעלות בריתם ואיבדו כ-180 טייסים וצוות אוויר שנהרגו בקרב.
איטלקים-אמריקאים כמו וינסנט פטריארקה, יחד עם אחרים בפזורה האיטלקית, שירתו גם הם בלגיון התעופה במהלך ההתערבות הצבאית האיטלקית.
גרמניה.
למרות החתימה הגרמנית על הסכם אי-התערבות בספטמבר 1936, צורות שונות של סיוע ותמיכה צבאית ניתנו על ידי גרמניה הנאצית לתמיכה בלאומנים, כולל הקמת לגיון הקונדור כחיל יבשתי ואווירי, תוך מאמצים גרמניים להטיס את צבא אפריקה לספרד היבשתית שהוכיחה את עצמה כהצלחה בשלבים הראשונים של המלחמה. המבצעים התרחבו בהדרגה וכללו מטרות תקיפה, והייתה תרומה גרמנית לרבים מקרבות המלחמה. הפצצת גרניקה, ב-26 באפריל 1937, תהיה האירוע השנוי ביותר במחלוקת של המעורבות הגרמנית, עם אולי 200 עד 300 אזרחים הרוגים.
המעורבות הגרמנית כללה גם את מבצע אורסולה, מפעל של סירת U-U ותרומות מהקריגסמרינה.
לגיון הקונדור עמד בראש ניצחונות לאומנים רבים, במיוחד בדומיננטיות האווירית מ-1937 ואילך; 300 ניצחונות נתבעו, בניגוד לכ-900 שכוחות איטלקים תבעו.