בארצות הברית, תקליט הצדקה "We Are the World" הפך לאחד מהשירים המצליחים ביותר במדינה בשנים בה יצא, והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. בממלכה המאוחדת, מופצים תקליטי צדקה לעיתים קרובות, כדוגמת "Times Like These" (2020), "Better in Time" (2008), "Sing" (2007) ו-"The Saints Are Coming" (1978).
תקליטי צדקה בולטים.
תקליטי צדקה ידועים מפורטים להלן בסדר כרונולוגי, בחלוקה לפי עשורים.
ג'ואנה מרי בויס
ג'ואנה מרי בויס (באנגלית: Joanna Mary Boyce; 7 בדצמבר 1831 - 15 ביולי 1861) הייתה ציירת בריטית הקשורה לאחוות הפרה-רפאליטית. היא הפיקה יצירות מרובות עם נושאים היסטוריים, דיוקנאות וחיברה ביקורת אמנות בתגובה לבני דורה. היא הייתה אחותו של הצייר ג'ורג' פרייס בויס.
ביוגרפיה.
ג'ואנה מרי בויס, נולדה בלונדון הייתה בתם של ג'ורג' בויס, סוחר יין שעבר לתעסוקה בתחום הפיננסים ואשתו אן.
תמיכה מאביה ואחיה הגדול ג'ורג' פרייס בויס עזרה לג'ואנה מרי בויס להשיג חינוך מוקדם וקפדני באמנויות החזותיות. היא החלה לימוד רשמי של רישום עוד בגיל אחת עשרה ומילאה מספר ספרי סקיצות כנערה צעירה. בגיל שמונה עשרה היא נכנסה לאקדמיה לאמנות של קארי, ולאחר מכן התאמנה אצל ג'יימס מתיוס ליי, בבית הספר שלו ברחוב ניומן, לונדון. ב-1855 היא יצאה לנסיעה ממושכת לפריז, שם למדה באטלייה של תומאס קוטיר.
קריירה.
בויס הציגה לראשונה את יצירות האמנות שלה בפומבי בשנת 1855 באקדמיה המלכותית. הציור שלה "אלגיבה" זיכה את בויס בהערצה של מבקרים כמו ג'ון ראסקין ופורד מדוקס בראון. בציור בויס תיארה את הדוגמנית ליזי רידלי כגיבורה טרגית מהאגדה ההיסטורית האנגלו-סכסית, אולי בהשראת התקדים של הצייר הפרה-רפאליטי ג'ון אוורט מיליי שצייר את אלגיבה שמונה שנים קודם לכן.
בעקבות תערוכתה הראשונה, המשיכה בויס לשאוף למצוינות אמנותית באמצעות רישום נרחב ונסיעות בינלאומיות לצפייה באמנות. היא בילתה את 1857 באיטליה, ובדצמבר אותה שנה נישאה לצייר מיניאטורות הנרי טנוורת' וולס ברומא. בויס ניצלה את זמנה באיטליה כדי לעבוד על ציורים כמו "מסע הצלב של הבנים" ודיוקן של אשה ונציאנית. בנוסף לפרקטיקה האמנותית שלה בתקופה זו, בויס גם המשיכה בביקורת וניתוח יצירות האמנות של בני דורה. בויס פרסמה חלק מהניתוח הזה ב"סאטרדיי ריוויו", שבו היא שיבחה את הכנות והעקרונות של תנועת האמנות הפרה-רפאליטית, וציינה את ההשפעה החיובית של ג'ון ראסקין על עולם האמנות האנגלי.
שנים אחרונות.
עבודותיה המאוחרות יותר של בויס כוללות ראש אישה מולאטית, דיוקן של מהגרים מג'מייקה והדוגמנית של האמנים הפופולריים פאני איטון.
בויס מתה ב-15 ביולי 1861, לאחר לידת בנה השלישי.
הציור האחרון שהושלם שלה, "ציפור אלוהים", נשאר על כן הציור שלה.
מורשת.
בזמן מותה, בני דורה כתבו על כישרונה של בויס כאמנית: דנטה גבריאל רוזטי תיאר אותה כ"אישה מוכשרת להפליא", ובהספד אחר כינו אותה "גאונית".
מבקרים מאוחרים יותר ציינו כי המוניטין של בויס נפסק עם מותה המוקדם, אך האמנות שלה מודגשת עוד בתערוכות בהווה. תערוכה מוקדמת אחת לאחר מותה נערכה בטייט ב-1935. יצירות אמנות נבחרות של בויס, יחד עם דיוקנאות שלה ושל נשים אחרות בעלות משמעות לתנועה הפרה-רפאליטית, הוצגו בגלריית הפרוטרטים הלאומית בלונדון ב-2019 בתערוכה שכותרתה "אחיות פרה-רפאליטיות". לא כל יצירות האמנות של בויס שרדו, שכן חלקן נהרסו בהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה.
זואזדאן מיסימוביץ'
ﻻ (לאם אליף או לאמאליף) היא חיבור של האותיות לאם ואליף באלפבית ערבי.
צירוף האותיות לאם ואליף כתוב תמיד בקשירה, אך במקרים מסוימים ובווריאציות של הקשירה לפעמים לא נעשה שימוש, כמו בקליגרפיה ערבית כלשהי.
תצורות נוספות.
לעיתים הלאם-אליף מופיעה יחד עם המזה בתצורת ﻷ/ﻹ/ﻸ/ـﻺ.
בנוסף, לעיתים היא נכתבת בתוספת וסלה, בתצורת ﻵ/ـﻶ.
לאם אליף
ראלי דקר 2022
ראלי דקר 2022 הוא מרוץ הראלי ה-44 במסגרת אירועי ראלי דקר. המרוץ התקיים בין התאריכים 1 בינואר עד 14 בינואר 2022 ברחבי ערב הסעודית. נאסר אל-עטיה ניצח את המרוץ בקטגוריית המכוניות. קבוצת אאודי התחרתה עם אאודי RS Q טרון, מכונית חשמלית.
מסלול.
מתחרים רבים שהשתתפו במרוץ בשנה הקודמת העבירו ביקורת על כך במרוץ היו יותר מידי סטייג'ים בשטחים סלעיים, שגרמו לבלאי מוגבר של הצמיגים ולתקרים רבים. רק מיעוט של הסטייג'ים התקיים בסביבה חולית, שהייתה מאפיין מרכזי של המרוץ בשנים קודמות. בעקבות הביקורות הוצג מסלול חדש שכולל יותר סטייג'ים חוליים. אורך המסלול הכולל הוא כ-4,000 ק"מ, תחרותיים וכ-2,500 עד 3,000 ק"מ של קטעים מקשרים.
משתתפים.
750 רוכבים, נהגים ונווטים נרשמו למרוץ. 209 מתוכם משתתפים בפעם הראשונה ו-130 משתתפים בפעם העשירית ומעלה (לג'נדס). 60 נשים נרשמו למרוץ. בנוסף, 315 נהגים ונווטים נרשמו למרוץ הדקר קלאסיק (מיועד למכוניות ומשאיות בנות 30 שנה ומעלה).
מלכת שבא (אופרה, גולדמארק)
מלכת שבא (בהונגרית: Sába királynője; בגרמנית: Die Königin von Saba) היא אופרה מאת המלחין היהודי-הונגרי קרל גולדמארק שנוצרה בשנת 1875. האופרה, שהופעת הבכורה שלה הוצגה בווינה ב-10 במרץ, הייתה יצירתו הראשונה של המלחין בז'אנר זה שזכה בעקבותיה לשם עולמי. הלברית נכתבה על ידי סלומון הרמן מוזנטל, בשיתוף פעולה עם גולדמארק. האופרה הושלמה על ידי המלחין בין השנים 1867–1872. היא הוצגה משנת 1875 על רוב בימות האופרה בעולם וזכתה להצלחה. לאחרונה, היא הוצגה בגרמניה בשנת 2002. בשל עלויות ההפקה היא מבוצעת כיום רק לעיתים רחוקות. חלק מהמפיקים מאחדים את מערכה 4 עם מערכה 3 ומעלים את האופרה בשלוש מערכות בלבד.
תולדות האופרה.
רקע.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, הפטרון המשמעותי ביותר של המלחין הייתה משפחת בטלהיים. את עניינו של גולדמארק בנושא עוררה גברת מבין חבריו, כשסיפרה לו שהמנהל הראשי של בית האופרה של וינה השווה את יופייה של בתה, קרולינה בטלהיים-גומפרז, לציור שמתאר את מלכת שבא. לבקשת גולדמארק סיפרה האישה את מה שקראה בכתובים על פגישתם של מלכת שבא ושלמה המלך. המלחין ביקש ממר קליין, מורה הבית של המשפחה, לכתוב לו יצירה בימתית מתוך הסיפור. קליין כתב מפעם לפעם מאמרים וסיפורים קצרים, שפורסמו לעיתים קרובות בשבועונים קטנים. הוא סיים את הסקיצה של הלברית תוך כמה ימים, אבל גולדמארק לא היה מרוצה ממנה, כך שהאופרה נשארה בגדר תוכנית במשך זמן רב. כמה שנים עברו עד שתפנית בלתי צפויה קידמה את עניינה.
פגישה מקרית.
גולדמארק פגש במקרה את הליברטיסט סלומון הרמן מוזנטל (1821–1877). כשהסתובב פעם ברחובות וינה, הניס אותו הגשם אל פתח בית, שם חיכה גם מוזנטל לשוך סופת הרעמים. גולדמארק נתקל בו לאחר מכן כמה פעמים בערבים ספרותיים ובבתי קפה והם התחילו לשוחח. מוזנטל שאל את המלחין, אם חשב לכתוב אופרה. גולדמארק אמר לו שהוא עסוק בדבר כבר שנים, יש לו גם נושא מזה זמן, אבל לא נמצא לו כותב לברית מתאים. הוא סיפר למוזנטל את סיפורה של מלכת שבא ושאל, אם יש לו עניין לכתוב את הלברית. מוזנטל בא אל בית המלחין וביקש ממנו להראות לו את סקיצות העלילה, כדי שיראה מה הוא יכול לעשות בהן.
הפרטים נדונו ביניהם למחרת, ואחד עשר ימים לאחר מכן היה כבר נוסח המערכה הראשונה מוכן. גולדמארק חשב שהכתיבה טובה, אבל לאחר כתיבת המערכה השנייה, מוזנטל "נתקע". עברו חודשים של "מאבקים" עם מוזנטל עד שגולדמארק היה מרוצה ולבסוף כתב את המערכה השלישית בעצמו. לאחר מכן הפך את טקסט הפרוזה לשירה בעזרתו של מוזנטל. כשלב לאחר מכן המשיך מוזנטל לעבוד על שתי המערכות הנותרות, אך גולדמרק נשאר לא מרוצה מהן. זוג היוצרים דנו רבות, מוזנטל כתב מחדש את הטקסט, בעוד גולדמארק הציע שינויים. לבסוף, האופרה בת חמש המערכות התקצרה לארבע.
תחילת ההלחנה.
המלחין החל את ההלחנה לאחר סיום הטקסט של שתי המערכות הראשונות. באותה תקופה קיבל מלגה בסך 800 פורינט לשנה מהמדינה ההונגרית, שאפשרה לו לעזוב את וינה. הוא נסע לבאדן והמשיך לעבוד שם. יום אחד הזמין אותו קרולינה בטלהיים לביתם בגמונדן. בעקבות ההזמנה העתיק גולדמארק את המטה שלו לשם. הוא התקדם היטב בעבודה עד שחזר אחיו יוזף מחו"ל. באותה תקופה הוא חזר לווינה כדי לעזור לאחיו, שנידון על ידי שלטונות קיסרות אוסטריה על תפקידו באירועי מהפכת 1848 בהונגריה. המלחין רצה להשיג את זיכויו, טיהורו ושיקומו של אחיו בכל מחיר, לשם כך עקב אחר משפטו, שגזל את כל זמנו ולכן לא היה לו זמן להתעסק בהלחנה.
גולדמארק מסר כבר את שתי המערכות הראשונות למנצח בית האופרה דזוף (Desoff), וב-1872 הגיש את כל היצירה כולה להנהלת האופרה של וינה. עם זאת, לא זכה לאישור ולתמיכה של הנהלת האופרה. הוא חיכה חודשים רבים לתשובתו של במאי בית האופרה, אך היא מעולם לא הגיעה. בינתיים הגיעה שנת 1873, כאשר וינה הייתה זירת התערוכה העולמית. גולדמארק צדק כשקיווה שהפעם יוציאו את היצירות החדשות של כמה מלחינים, כולל "מלכת שבא". קשורה לכך גם אנקדוטה, לפיה המלחין נתקל ערב אחד במוזנטל, שהעיר לו בציניות "לא לדאוג", התפקידים להצגת הבכורה החדשה של האופרה הווינאית נקבעו כבר מזמן. מופתע, שאל גולדמארק, "באמת?" ומוזנטל הוסיף: כן, זו תהיה אאידה של ג'וזפה ורדי. על אף כל זאת, האופרה "מלכת שבא" הייתה אחד מנושאי השיחה הקבועים בין המוזיקאים הווינאים באותה תקופה, ממש עד הבכורה בשנת 1875.
יד המקרה.