בעיר יש כנסייה קופטית אורתודוקסית גדולה. הכנסייה נמצאת שם שנים רבות. מספר אנשים טענו, שגאורגיוס הקדוש הופיע בכנסייה בסביבות שנת 1920, כאשר הייתה שרפה גדולה בעיר, והכנסייה היא המקום היחיד שלא נפגע. הם טענו בנוסף, כי הם ראו אותו מרחף על גבי הכנסייה עם סוסו.
אקלים.
על פי שיטת קפן, אקלים העיר מסווג כאקלים צחיח, כשאר מצרים. אוגוסט נחשב לחודש החם ביותר בעיר. יוני הוא החודש עם שעות שמש הרבות ביותר בעיר, בממוצע של 11.71 שעות שמש בכל יממה. החודש עם הכי קצת שעות שמש בעיר הוא ינואר, עם ממוצע של 7.55 שעות שמש בכל יממה.
מדיה פורסט TV
יריד חוצות היוצר
ליאון קופלמן
ליאון קופלמן, שכונה לולק (26 באפריל 1924 – 12 באוגוסט 2021) היה ניצול השואה, ככל הנראה אחרון לוחמי מרד גטו ורשה שנותר בחיים. היה חבר הארגון היהודי הלוחם במרד גטו ורשה. השתתף גם במרד ורשה בשורות המחתרת הפולנית (ארמייה קריובה). העפיל לארץ ישראל במסגרת תנועת הבריחה והיה מראשוני המגויסים לצה"ל במלחמת העצמאות.
ביוגרפיה.
קופלמן נולד בוורשה בירת פולין בשנת 1924 ליצחק אריה ובריינדל ברוניה קופלמן. המשפחה הייתה חילונית ומבוססת והתגוררה במרכז העיר, אזור שרוב האוכלוסייה בו הייתה נוצרית. ליאון למד במערכת החינוך בשפה הפולנית והיה חניך בתנועת מכבי. טרם מלחמת העולם השנייה, תכננה המשפחה כולה לעלות לארץ ישראל. אחותו עלתה ב-1938, ואביו עלה באופן בלתי לגאלי במסע עתיר סכנות וממושך במהלך שנת 1939. תוכניות המשפחה להתאחד בארץ ישראל נקטעו על ידי פרוץ מלחמת העולם השנייה, עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין. ליאון ואימו נותרו בוורשה שנכבשה על ידי הגרמנים, וב-1940 רוכזו בכפייה בגטו עם שאר יהודי העיר ויהודים אחרים.
בזמן השואה והמרד.
לפי עדות קופלמן, "לחמתי בגטו ורשה מאז התחלת האקציות בגטו, כשהגרמנים החלו לקחת את היהודים להשמדה כוללת. בשנת 1942, כאשר הייתי בן 18 ואמי הייתה בת 40, היא נלקחה לטרבלינקה. יום אחד באתי מהעבודה כשעבדתי אצל הגרמנים ולא ראיתי אותה עוד". קופלמן הצטרף לארגון היהודי הלוחם (אי"ל). מפקדו היה יצחק "אנטק" צוקרמן.
לפי עדותו, "בינואר 1942 החלו האקציות. הגרמנים נכנסו לגטו ואז הארגון החל לפעול. כמה מהגרמנים נהרגו מידי המורדים ואז הם נסוגו וחזרו בחודש אפריל במתכונת צבאית כאשר הם לבושים במדים, כובעי מגן ותותחים, והחלו לפנות את הגטו. הם תפסו אנשים שיראו להם איפה יש בונקרים בתוך הגטו שבהם היהודים התחבאו".
"ב-19 באפריל, כשהתחילה האקציה הגדולה, אני וחבריי היינו בבונקר. הגרמנים החלו לעבור בית-בית והכריזו בגרמנית ברמקול שהם הולכים לשרוף את הבתים האלה ועל המורדים שמתחבאים לצאת מהבונקרים ולהיכנע". קופלמן אמר כי "לא הייתה לנו ברירה, הרי לא רצינו להישרף חיים, ולכן יצאנו מהבונקרים ונכנענו. נלקחנו על ידי הגרמנים למקום שמשם היו מסיעים בקרונות את היהודים להשמדה".
ליאון נלקח על ידי קבוצת קציני גסטפו עם קבוצה של כ-80 יהודים. הם הועמדו בשורה, 50 מהם נלקחו להשמדה בטרבלינקה, בעוד היתר הועברו לעבודה כמכונאי רכב במוסך במרכז ורשה. לליאון לא היה כל ניסיון, אך סיפר שכן, וכך ניצל ועבד שם כמה חודשים. במהלך העסקתו בכפייה, נאסר תחילה במחנה הריכוז גנשובקה בשטח הגטו ההרוס ובהמשך הועבר לבית הכלא פביאק (Pawiak) הידוע לשמצה, בגבולות הגטו לשעבר. על פי עדותו, עם פרוץ מרד ורשה, ב-1 באוגוסט 1944, הועבר יחד עם קבוצת אסירים יהודים בחזרה למחנה הריכוז גנשובקה. ב-5 באוגוסט הותקף ושוחרר מחנה הריכוז גנשובקה בידי גדוד "זושקה" של תנועת הצופים המחתרתית הפולנית "השורות האפורות" (Szare Szeregi) שפעלה תחת הארמייה קריובה. כאסירים יהודים אחרים ששוחררו באותו אירוע, התנדב ליאון להילחם בגרמנים בשורות הגדוד. למעלה מחודש לקח חלק בלחימה בוורשה, בעיר העתיקה, שרודמיישצ'ה, וולה וצ'רניאקוב, שם לחם גם לצד מתנדבים מאנשיו של זיגמונט ברלינג. לאחר שאולצו להיכנע ונלקחו בשבי בידי הגרמנים, הובאו ליאון וחבריו לנשק, כמו רבים מהתושבים והלוחמים מוורשה, למחנה מעבר בעיירה הסמוכה פרושקוב. ליאון, שהיה אמור להישלח למחנות השבי בגרמניה, חשש להתגלות כיהודי ולכן ביקש את עזרת מפקדו במחתרת, שסייע לו להשיג מסמכי זיהוי מזויפים של פולני קתולי ומקום מקלט בבית חולים בעיירה מילנובק בסביבות ורשה. ליאון נשאר ועבד בבית החולים במילנובק עד שחרור האזור בידי הצבא האדום בינואר 1945. לאחר השחרור חי זמן מה ברובע פראגה בוורשה, ולאחר מכן התחיל במימוש תכנון העלייה לארץ ישראל, דרך צ'כוסלובקיה ואוסטריה, עד שהגיע לאיטליה.
בישראל.
ליאון עלה לארץ ישראל מאיטליה בשנת 1946, במסגרת תנועת "הבריחה" על ידי הבריגדה היהודית. הוא היה מראשוני המתגייסים לצה"ל במלחמת העצמאות, בשנת 1948 (מספר אישי 9479). שירת במשטרה הצבאית וסופח לחטיבת גולני, שבמסגרתה השתתף בקרבות באזור הצפון. בהמשך סופח לחטיבה 4, במסגרתה השתתף בקרבות באזור עזה והנגב. במסגרת שירות המילואים לחם במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים.
ליאון נישא לחוה ב-1953 והקים משפחה גדולה, שהייתה עבורו, כלשונו, "הניצחון הכי גדול על הנאצים". שני בניו ובתו שירתו כקצינים בצה"ל. בשנות חייו האחרונות הוא חי בדיור מוגן עם אשתו, שנפטרה כמה חודשים לפניו. ב-2018 כאשר הלך לעולמו שמחה רותם (קאז'יק), שהוגדר אז על ידי המספידים כ"אחרון לוחמי מרד גטו ורשה", התראיין ליאון ודחה את ההגדרה, באומרו "אני מניח שלוחמים ספורים מגטו ורשה עדיין בחיים".
ליאון קופלמן נפטר ב-12 באוגוסט 2021. הוא הותיר אחריו שלושה ילדים, תשעה נכדים ושלושה נינים. ככל הנראה היה אחרון לוחמי מרד גטו ורשה שנותר בחיים. הוא היה חובב ברידג' מושבע, שהחזיק בדרגת אמן זהב, ושיחק במועדוני הברידג' בישראל עד סמוך לפטירתו.
קולוניאליזם באמריקה
ספירת שנות היובל
ספירת שנות היובל היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה יש לציין בכל שנה את מספר השנה במחזור השמיטה והיובל. לאחר שסופרים שבע שביעיות של שנים, שהן 49 שנים, מקדשים את השנה החמישים ומכריזים עליה כשנת היובל. לאחר מכן, הספירה מתחילה מחדש (לרבי יהודה בשנת היובל עצמה ולחכמים בשנה שאחריה).
מקורות.
המצוה נזכרה בספר ויקרא:
ונזכרה גם בדברי הרמב"ם:
אופן קיום המצוה.
המצווה מוטלת על הציבור כולו, ולכן היא מתבצעת בפועל על-ידי הסנהדרין - בית-הדין הגדול.
בתחילתה של כל שנה, הם היו אומרים "השנה היא השנה ה[מספר] שהיא [מספר] שבועות ו-[מספר] שנים ליובל". למשל, בתחילת השנה השמינית היו אומרים "השנה היא השנה השמינית, שהיא שבוע אחד ושנה אחת ליובל".
זמן הספירה.
ב"ערוך השולחן העתיד" כתב שהיו סופרים בבוקר ראש השנה.
ב"מנחת חינוך" ציין ש"זריזים מקדימים למצוות", ומשמע מדבריו שהיו סופרים כבר בליל ראש השנה, מייד עם תחילת השנה החדשה. ובכל מקרה, אם לא ספרו בראש השנה, עליהם לספור בהמשך השנה.
ברכה לפני הספירה.
הפוסקים התלבטו בשאלה האם בית-הדין היו מברכים לפני הספירה, כמו שאנחנו מברכים לפני ספירת העומר. בעלי התוספות כתבו ש"מברכין בית דין בכל שנה". והרמב"ן כתב: "ולא ידעתי אם לומר שיהיו בית דין הגדול חייבין לספור שנים ושבועות בראש כל שנה ולברך עליהן כמו שנעשה בספירת העומר, או לומר שיזהרו בית דין במנין ויקדשו שנת החמשים."
דעות חולקות.
לפי חלק מהראשונים, אין צורך לספור את השנים בדיבור, אלא מספיק לדעת את מספר השנה כדי לחשב את היובל.
ספירת היובל לעומת ספירת העומר.
נוסח ספירת היובל דומה לנוסח של ספירת העומר, אלא שבמקום "יום" אומרים "שנה", ובמקום "לספירת העומר" אומרים "ליובל". כמו כן, ספירת העומר מוטלת על כל יחיד ויחיד, בעוד ספירת היובל מוטלת על בית-הדין המייצג את כל ישראל. הנימוק להבדל זה הוא הנוסח השונה של הציוויים בתורה: בספירת העומר כתוב "וּסְפַרְתֶּם לָכֶם" בלשון רבים, ומשמע שהכוונה לכל אחד ואחד; ובספירת היובל כתוב "וְסָפַרְתָּ לְךָ", ומשמע שהכוונה לציבור כולו כאיש אחד.
ספירת היובל בימינו.
לפי רוב הרבנים, מצוות ספירת היובל אינה נוהגת בימינו, כיוון שמצוות היובל עצמה אינה נוהגת. אולם חברי הסנהדרין החדשה נוהגים לספור את השנים לשמיטה וליובל החל משנת ה'תשע"ו.
המוזיאון לתולדות קריית שמונה
טאנגי ניאנזו
ניאנזו טאנגי-אוסטין קואסי (בצרפתית: Nianzou Tanguy-Austin Kouassi; נולד ב-7 ביוני 2002 בפריז שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סביליה מהלה ליגה.
קריירת מועדונים.
פריז סן-ז'רמן.
ניאנזו הגיע אל מחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן מליגת העל הצרפתית בשנת 2016. ב-7 בדצמבר 2019 ערך ניאנזו את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, כשהחליף את אידריסה גייה בניצחון 1–3 על מונפלייה במסגרת המחזור ה-17 בעונת 2019/2020 בליגה. ב-11 בדצמבר 2019 ערך ניאנזו את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 0–5 על גלאטסראיי במסגרת המחזור השישי בשלב הבתים לעונת 2019/2020. ב-22 בינואר 2020 הבקיע ניאנזו את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על סטאד ריימס במסגרת חצי גמר גביע הליגה הצרפתית. ב-15 בפברואר 2020 הבקיע ניאנזו צמד שערים בתיקו 4-4 נגד אמיין במסגרת המחזור ה-25 בליגה. בעונתו היחידה בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך ניאנזו שש הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים, והוסיף שתי הופעות בליגת האלופות. הוא זכה בעונה זו באליפות צרפת, בגביע הליגה הצרפתית ובגביע הצרפתי.
באיירן מינכן.