משתתפי תחרויות אלו מרוויחים סכומים לא מבוטלים אשר לעיתים מאפשרים לשחקן להתפרנס מעיסוק זה.
העיסוק התקשורתי בתחום משתנה ממקום למקום בעולם, ובדרך כלל החשיפה לתחום בקרב הציבור הרחב היא די נמוכה. עם זאת, במדינות כגון קוריאה הדרומית, משחקים כגון סטארקראפט ווורקראפט 3 פופולריים ביותר בקרב הציבור ולעיתים שחקנים מועלים עד למעמד סלבריטאות בקרב הציבור הרחב.
הפוטש בבית הבירה
עירייה
עירייה היא יחידת שלטון מקומי, שתפקידה לדאוג לרווחת התושבים בעיר נתונה. את ראש העירייה וחברי מועצת העירייה, בוחרים תושבי העיר אחת לתקופה מסוימת (בישראל - אחת לחמש שנים).
במדינות רבות (ובמידה מסוימת - גם בישראל), נהוג שהמפלגות השונות, החברות גם ברשות המחוקקת וברשות המבצעת, מעמידות מועמדים מטעמן לראשי ערים ורשימות למועצת העיר, בשאיפה שאלה יקדמו את ענייניהן בעיר.
תפקידי העירייה.
ניתן לחלק את תפקידי העירייה לשני תחומים עיקריים:
מתן שירותים.
בתחום מתן השירותים ניתן להבחין בין:
אופקים חדשים
אֳפָקִים חדשים הייתה קבוצת אמנים שפעלה בישראל בשנים 1948–1963 וביקשה לעודד את השפעת האמנות הבין-לאומית על האמנות החזותית בישראל. תרומתה העיקרית הייתה בגיבוש סגנון ציור ופיסול לירי המתאפיין בסממני הפשטה.
הקמת אופקים חדשים.
עם הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 פעלה בארץ ישראל "אגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל" (שהוקמה כ"אגודת אמנים עברית"). היא הציגה החל משנת 1923 תערוכות קבוצתיות שונות. היו אלה תערוכות אקלקטיות ובהן הרבה יצירות אמנות ברמות אמנותיות שונות. לצד תערוכות אלו נערכו מדי פעם תערוכות קבוצתיות שונות על בסיס מסחרי או אמנותי.
אחת מן התערוכות הללו - "תערוכת השמונה" - התקיימה בחודש דצמבר 1942 ב"בית הבימה" ובה הוצגו עבודותיהם של אריה ארוך, אהרון גלעדי, צבי מאירוביץ, אברהם נתון (נתנזון), אביגדור סטימצקי ויחזקאל שטרייכמן. פסל נוסף - דב פייגין הופיע בקטלוג אך לא השתתף לבסוף בתערוכה. תערוכה נוספת - "תערוכת השבעה" - התקיימה בשנת 1947, במוזיאון תל אביב, בהשתתפות ארוך, גלעדי, מאירוביץ, נתון, שטרייכמן, יעקב וכסלר ויוסף זריצקי. בתערוכות אלו שאפו האמנים ליצירתה של אמנות מודרנית בהשפעה אירופית וליצירה של "סגנון מקורי, ששורשיו במציאות שלנו". בתערוכות אלו, הגם שלא ביססו מצע אמנותי משותף ברור, בלטה הנטייה להדגשת האמצעים הציוריים. בנוסף, סימלו תערוכות אלו התבדלות מסוימת וכ"הופעה חיובית" של האמנים על רקע "משטר ה'כלליות' [...] המסייע לטשטש גבולין ומידות, כדי להשליט את הבינוניות"
המניע הישיר להקמה של קבוצה אלטרנטיבית לאגודה הכללית נולד בשנת 1948, עם ההזמנה להציג תערוכה של אמנים ישראלים במסגרת הביתן האיטלקי בביאנלה של ונציה. יוסף זריצקי, שכיהן כיו"ר האגודה באותה עת, החליט לבחור על דעת עצמו, ולא מתוך שיתוף כלל האמנים, את רשימת האמנים המשתתפים; זאת, בשל חששו מפני בחירתם של אמנים בינוניים על ידי הכלל. הדבר עורר שערורייה באספה הכללית של האגודה, שהתקיימה בביתו של חיים גליקסברג. במהלך האספה הוחלט על הרחקתו מן האגודה של זריצקי. בתגובה להאשמות הודיעו 15 אמנים נוספים על פרישה מיידית מן האגודה, והזמינו את זריצקי להקים אגודה עצמאית.
הצעד הראשון של 16 האמנים הפורשים היה החרמת התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל, שחנכה את בית האמנים החדש בתל אביב. ב-2 ביולי 1948 פרסמו הפורשים גילוי דעת בעיתון "הארץ" ובו טענו כי האגודה חייבת להבליט את הישגי הציור העברי, ולא לשקוע בבינוניות. ב-9 בנובמבר 1948 הציגה הקבוצה החדשה תערוכה במוזיאון תל אביב תחת השם "אופקים חדשים". על פי סברה מקובלת השם ניתן לקבוצה על ידי חיים גמזו. סברה אחרת, המבוססת על זכרונות זריצקי ווכסלר, טוענת כי היה זה אברהם שלונסקי שהגה את השם. יצירותיהם של חמישה עשר המציגים לא הציגו אחידות אסתטית או סגנון ציור משותף, אולם התערוכה נתפשה כרצון לשינוי טבעה של האמנות המקומית.
בינואר 1950 אישרה הקבוצה, שהציגה בשנת 1949 שתי תערוכות נוספות, נוסח של תקנון ובו נוסח מעודכן של מטרתה: "טיפוח אמנות פלסטית מקורית, תוך הקפדה על רמה גבוהה והזדהות עם אמנות זמננו הנושאת את רעיון הקדמה".
בשנת 1959 התרחש פילוג בקבוצת "אופקים חדשים" כאשר קבוצה בראשות מרסל ינקו פרשה. טענתם העיקרית הייתה נגד ההתבדלות של "אופקים חדשים" ואי־רצונם להופיע עם ציירים אחרים. שהיא נעשתה כיתתית מדי, סגורה ומצומצמת וקפאה על מקומה. כמו כן באו בטענות נגד "פולחן האישיות" של זריצקי הדומננטי. הקבוצה ערכה תערוכה בבית המלין בתל אביב.
בחמש עשרה שנות קיומה הציגה "אופקים חדשים" עשר תערוכות שנערכו במוזיאון תל אביב לאמנות (1948, 1949, 1953, 1955, 1956, 1959), בית האמנים תל אביב (1952), בית האמנים בירושלים (1949), המוזיאון לאמנות חדשה חיפה (1957), והמשכן לאמנות עין חרוד (1963). כל אחת מן התערוכות לוותה בקטלוג (למעט שתי התערוכות של שנת 1949, להן נדפס קטלוג משותף אחד).
סגנון אמנותי.
שלושת האמנים הבולטים בקבוצה והמזוהים עמה יותר מכל היו יוסף זריצקי, יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי. הבולט ביניהם היה יוסף זריצקי, שהיה המנהיג, האמן המרכזי והאידאולוג של הקבוצה. אמנים רבים נוספים נמנו אף הם על קבוצה זאת, אם כמייסדים ואם כמצטרפים.
ייחודה העיקרי של הקבוצה היה גיבוש חבריה סביב גישה כללית - העדפת האוניברסלי והבין-לאומי על החברתי והמקומי. למרות מאפיינים אוונגרדים בקבוצה, היא אומצה עד מהרה על ידי הממסד האמנותי (ובפרט על ידי מוזיאון תל אביב לאמנות) וחבריה הפכו לנציגיה הבולטים של המדינה בתערוכות בין-לאומיות שאליהן הוזמנו נציגי ישראל. בהעדפתם את האוניברסלי על המקומי, השפיעו חברי הקבוצה, על כל הפעילות האמנותית בארץ. זריצקי הסביר בקטלוג התערוכה הראשונה של הקבוצה כי מטרתה היא "להסביר לקהל את דרכיה וצורותיה של האמנות החדשה, ולהחדיר בו ערכי אמת אלה למען יוכל לעכלם ויצעד קדימה יחד איתנו".
מקור ההשפעה החזק על חברי הקבוצה הייתה האמנות האירופית המופשטת, ובייחוד השפעת האמנות הצרפתית של פיקאסו וז'ורז' בראק, אשר היו מחלוצי ההפשטה. השאיפה לאוניברסליזם הביאה את האמנים להתרכז באמנות שנחשבה בעיניהם באותה עת כאוונגרד אמנותי מתקדם. אמנות אשר תתבוסס על האלמנטים הכי בסיסים והכי טהורים של ציור: קו, מרקם, צבע, קומפוזיציה. התנועה הציגה גרסה מקומית לסגנון הציור המופשט שהיה מפותח באירופה ובארצות הברית זה מכבר. להדגיש כי אמני הקבוצה הושפעו מן המופשט הפריזאי של שנות החמישים והשישים ודומה שהתעלמו מן האקספרסיוניזם המופשט של אסכולת ניו יורק. רוב חברי הקבוצה כלל לא הגיעו לאמנות מופשטת "טהורה", אלא להפשטה בעלת זיקה לנוף המקומי. במרוצת השנים גדל מספרם של הפסלים בקבוצה משלושה שהציגו בתערוכה הראשונה לשישה ובהדרגה תפס הפיסול מקום חשוב לצד הציור.
סגנון הציור האקספרסיבי של הקבוצה, שימש פעמים רבות מסגרת לציור בעל מאפיינים לאומיים שונים. יוסף זריצקי, לדוגמה, יצר בשנים אלו סדרות של ציורים הנושאים שמות של יישובים וקיבוצים כגון "יחיעם" (1951) ו"נען" (1950-1952) ובהם הפשטה צורנית של הנוף. דב פייגין יצר פסל מופשט בשם "אלומות" (1956), כך גם מרסל ינקו, אשר פיתח סגנון פיגורטיבי-אקספרסיבי המציג "חיילים" או "צופרי אזעקה". אחרים, כמו משה קסטל ואהרן כהנא, הוסיפו לסגנון מוטיבים "מזרחיים" בהשפעת האמנות הכנענית.
עוד ניצחון כזה ואבדתי
אנתרופוסופיה
אנתרופוסופיה (מיוונית: "אנתרופוס" = אדם, "סופיה" = חכמה) היא תורה פילוסופית ודרך חיים המכנה את עצמה "מדע הרוח", שפותחה וגובשה על ידי רודולף שטיינר בתקופה שבין שלהי המאה ה-19 לאמצע שנות העשרים של המאה העשרים. האנתרופוסופיה טוענת להסביר את האדם והעולם, ואת קשרי הגומלין שביניהם, מנקודת מבט הוליסטית, ומתוך תפיסה שהקשר שהאנושות זקוקה לכונן כיום עם הרוח הוא על בסיס בחירה חופשית ומודעת, מתוך "הבנה של העולמות העליונים".
העיסוק האנתרופוסופי נוגע בתחומים רבים, החל מתורת הנסתר והדרך לידע האדם על פיה, דרך פסיכולוגיה, דתות, חינוך, רפואה, חקלאות, ביולוגיה, וכלה באדריכלות ובהגות בתחום המשטר המדיני.
בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 נטען בבתי המשפט בארצות הברית ובצרפת שהאנתרופוסופיה היא דת או כת, אולם תיקים אלו נסגרו בסופו של דבר.
מבקרים מודרניים, דוגמת מייקל שרמר, אמרו שטענות באנתרופוסופיה בתחומים של רפואה, ביולוגיה ו"חקלאות ביודינמית" הן פסאודו מדעיות.
היסטוריה.
התנועה האנתרופוסופית הוקמה בשנת 1912 על ידי רודולף שטיינר במטרה לעודד את החקירה של ידע רוחי, את ההעמקה בו בקבוצות לימוד, את פיתוחו והרחבתו ואת ההפריה באמצעותו של תחומי חיים שונים. התנועה האנתרופוסופית החלה לפעול במסגרת התנועה התאוסופית, כענף הגרמני שלה כבר בשנת 1902, ונפרדה ממנה על רקע משבר רעיוני בין שטיינר לראשי החברה התאוסופית.
במסגרת התנועה האנתרופוסופית הרצה שטיינר אלפי הרצאות במדינות שונות באירופה, כתב ספרים ומאמרים וחנך תלמידים רבים. מהקמתה ועד למותו בשנת 1925 עשה שטיינר מאמצים גדולים כדי לחדור באמצעות הידע הרוחי לתחומי החיים השונים ולהפרותם. כך יצר אומנות בהשראה רוחנית במגוון תחומים, חידש את תחומי החינוך והחינוך המיוחד, יצר רפואה משלימה ברוח האנתרופוסופיה, חידש והעמיק את תחום החקלאות האורגנית ועוד.