גורם משמעותי נוסף לגלישת מחסנית הוא ניסיון להקצות יותר זיכרון על מחסנית הקריאות מאשר היא יכולה להכיל. לדוגמה, זה יכול לקרות כאשר יוצרים מערכים מקומיים גדולים מדי. מסיבה זו, יש הממליצים שמערכים שגודלם הוא יותר מכמה קילו-בייט יוקצו דינמית ולא כמשתנים מקומיים.
דוגמה בשפת C למשתנה מחסנית גדול מאוד (מערך מטיפוס codice_2 בגודל מיליון):
int foo()
double x[1000000];
הצהרה על מערך כזה צורכת 8 מגה-בייט של נתונים (בהנחה שהגודל של כל codice_2 הוא 8 בייט); אם מחסנית הקריאות לא מכילה כמות כזאת של זיכרון פנוי (בהתאם לקבוע בפרמטרים ליצירת תהליכונים או המגבלות של מערכת ההפעלה), תתרחש גלישה מחסנית.
הסיכוי לגלישת מחסנית גובר עם כל דבר שמקטין את הגודל האפקטיבי של מחסנית הקריאות של תוכנית מסוימת. לדוגמה, יכולה להיות תוכנית שכאשר היא מורצת על תהליכון אחד היא תעבוד באופן תקין, אבל ברגע שיאופשר ריבוי תהליכונים התוכנית תתרסק. הסיבה לכך היא שבמרבית התוכנות מרובות התהליכונים יש פחות שטח על המחסנית עבור כל תהליכון מאשר בתוכנית שאינה תומכת בריבוי תהליכונים. באופן דומה, ההמלצה לאנשים שאינם מנוסים בפיתוח תוכנה לליבה היא להימנע משימוש באלגוריתמים רקורסיביים או חוצצים גדולים על המחסנית.
Stack overflow
דוד בן שאול
אלחנן (גרינברג) בולקינד
אלחנן (גרינברג) בולקינד (1834 - כ"א באב תרס"ה, 1 באוגוסט 1905) היה תעשיין הטקסטיל מהראשונים בארץ ישראל, איש העלייה הראשונה.
ביוגרפיה.
בולקינד נולד בביאליסטוק. הוא למד בישיבת הרב מרדכי גימפל יפה ברוז'ינוי ולאחר מכן החל לעסוק בייצור ומכירת אריגים.
בולקינד נמנה עם קבוצת ה"ביאליסטוקאים" ואנשי קופלמן שעלו לארץ ישראל בשנת 1882, בראשית תקופת העלייה הראשונה. כשהגיעו לחוף יפו, השלטונות העות'מאנים סירבו להכניסם לארץ ישראל. בולקינד ובנו הבכור יעקב הורדו לחוף בהיחבא בחצות הלילה ואשתו ושאר ילדיו הועברו לביירות. לאחר מכן, יהושע שטמפפר, איש פתח תקווה, הגיע למקום מסתורם של אשתו רבקה ושלושת ילדיהם האחרים בביירות, ובהתחפשם כבני משפחתו נסעו עמו ליפו ומשם ליהודיה.
בתחילה עבד בולקינד בנגרות, בבניית בתי שאר חברי הקבוצה. כשנסתיימה בניית הבתים החליט שלא לעסוק בחקלאות, בה לא הבין ושדרשה השקעה מכספים שלא היו לו, והחליט לנסות את מזלו במלאכתו הישנה שעברה מדור לדור בקרב יהודי ביאליסטוק - תעשיית אריגים ושמיכות. הוא הזמין את הנולים והחלקים הדרושים להקמת המטווייה באמצעות ידידיו בביאליסטוק. את השאר בנה בבית המלאכה הקטן במקוה ישראל, ותוך פחות משנה נשמע משק הנולים בכל יהודיה. רבקה אשתו וכמה ביאליסטקיאיות עשו במלאכה. היו לו שני "קווי ייצור" עיקריים: טליתות וכפטנים ליהודים ועביות לערבים. ימים רבים עשה בולקינד מכפר ערבי אחד למשנהו, לרכישת צמר הכבשים. לשם כך הגיע עד לעדרי הבדואים הרחוקים בנגב.
בולקינד קבל לצורך הקמת בית המלאכה, מהברון רוטשילד, הלוואות של 2500 פרנק. לאחר מכן, בביקורו בארץ ישראל בשנת 1887, הגיע הברון למפעל של בולקינד והזמין כ-180 עביות עבור האיכרים במושבות העבריות שהיו אז תחת חסותו; והטעם שניתן לרכישה: שלא יתגנדרו בלבושם האירופאי ושלא ימשכו את תשומת הלב של שכניהם. לבוש זה - פסק הברון - מתאים מאוד לאקלים המקומי ולצורכי האיכר היהודי. מתוך הסיפורים שנמסרו מפה לאוזן בארץ ישראל ידוע היה כי ביישוב עקרון, השתמשו בעביות. אחד עשר המייסדים לבשו אותן, ואכן זכו לכינוי "אחד-עשר העביות".
לא נערכו רכישות רבות נוספות מהמפעל. שודדים התנפלו על אלחנן בולקינד בדרכים וגזלו ממנו חומרי גלם ותוצרת מוגמרת והביאו לחיסולו של המפעל, ובעקבות זאת, שיירת גמלים הובילה את חלקי מפעלו החלוצי של אלחנן בולקינד לירושלים, אל בתי המלאכה של "כל ישראל חברים".
אחרי נטישת יהוד עבר לראשון לציון, שם עבד כטכנאי ביקב הברון רוטשילד.
בולקינד נפטר ב-1905. רעייתו רבקה נפטרה ב-1940.
פרד אוברלנדר
פריץ "פרד" אוברלנדר (בגרמנית: Fritz "Fred" Oberlander; 23 במאי 1911–1996) היה מתאבק יהודי אוסטרי, שהיגר לבריטניה ובהמשך לקנדה, זכה באליפות העולם בהיאבקות ב-1935, במכביה הרביעית (1953) ובתארים שונים נוספים.
ביוגרפיה.
פרד אוברלנדר זכה בשתי אליפויות נוער בהיאבקות באוסטריה, בחמש אליפויות בהיאבקות במשקל כבד בצרפת ובשבע אליפויות בריטיות בהיאבקות במשקל כבד.
פרד אוברלנדר, שייסד את סניף מכבי בקנדה, הגיע בראש המשלחת הקנדית למכביה השלישית וזכה במדליית כסף בהיאבקות במשקל כבד.
הנצחה.
ב-1991 הוכנס שמו ליד לאיש הספורט היהודי.
הרפתקאותיה של אליס בארץ הפלאות
איוואן מוסקבין
איוואן מיכאילוביץ' מוסקבין (ברוסית: Иван Михайлович Москвин; 6 ביוני (18 ביוני) 1874 - 16 בפברואר 1946), שחקן תיאטרון רוסי וסובייטי. הוא זכה פעמיים בפרס סטלין (1943,1946) והוענק לו תואר אמן העם (1936). על הפעילות בתחום התיאטרון הוענק לשחקן עיטור לנין ועיטור הדגל האדום.
חייו.
איוואן מוסקבין נולד במוסקבה למשפחת מתקן שעונים. למשפחה היו 8 ילדים והיא התקיימה בקושי רב. כבר בגיל צעיר מוסקבין החל לעבוד בעבודות מזדמנות. הוא אהב תיאטרון והשתתף בהצגות חובבנים. בשנת 1893 מוסקבין התחיל ללמוד משחק אצל ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו. לאחר סיום הלימודים, מוסקבין היה שחקן של מספר תיאטראות במוסקבה וירוסלבל.
כאשר בשנת 1898 הוקם התיאטרון האמנותי של מוסקבה, מוסקבין הוזמן לתיאטרון החדש וכבר בצגנתו הראשונה גילם תפקיד ראשי. להצגה הייתה הצלחה רבה ומוסקבין "התעורר מפורסם בבוקר שלאחר ההצגה".
בשנת 1904 למוסקבין נולד בן בכור וקיבל שם ולדימיר לכבוד מורו נמירוביץ'-דנצ'נקו. בשנת 1906 התיאטרון יצאה לסבב הופעות באירופה, ברוב ההצגות מוסקבין היה בתפקיד הראשי וזכה להצלחה גדולה.
בשנת 1919 מוסקבין לראשונה השתתף בצילומי סרט, בסך הכול במהלך השנים הוא השתתף ב-7 סרטים.
בשנת 1919 מוסקבין נעצר כי נחשד בהשתתפות בקשר נגד השלטון. הוא שוחרר תוך זמן קצר בהתאם להוראת פליקס דזרז'ינסקי.
בשנים 1922–1924 מוסקבין השתתף בסבב הופעות של התיאטרון באירופה וארצות הברית.
בשנת 1936 מוסקבין התגרש מאשתו והתחתן עם שחקנית התיאטרון אלה טרסובה. באותה שנה הוענק לו תואר אמן העם בסבב הראשון של הענקת התוארים.
כאשר בשנת 1939 וסבולוד מיירהולד נעצר, מוסקבין פנה ליוסיף סטלין עם בקשה לשחררו אך ללא הצלחה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה התיאטרון פונה לסראטוב ומוסקבין ניהל את התיאטרון בפועל. לאחר פטירת ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו הוא מונה למנהל התיאטרון. למרות המינוי, מוסקבין המשיך להופיע בהצגות.
בשנת 1943 אלה טרסובה עזבה אותו ומוסקבין חזר לאשתו הראשונה.
בשנות ה-40 למוסקבין החלו בעיות לב. בתחילת פברואר 1946 הוא אושפז בבית החולים ובבוקר 16 בפברואר הוא נפטר. מוסקבין נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
התיאטרון האומנותי
סנד קט
משה ארצי
משה ארצי (1926 – 29 באוקטובר 2016) היה מתאבק ישראלי במשקל חצי בינוני, היה אלוף ישראל ואלוף המכביה השלישית וזכה במקום השלישי בספורט הפועלים שנערך בליאז'.
לארצי יש אחים נוספים שעסקו בהיאבקות, ביניהם אחיו, אברהם ארצי, חבר נבחרת ישראל בהיאבקות במשקל חצי כבד.
מעבר לנהר ואל בין העצים
מעבר לנהר ואל בין העצים (באנגלית: Across the River and into the Trees) הוא הספר האחרון שכתב ארנסט המינגוויי ויצא לאור בחיי המחבר.
הספר נכתב לאחר שבסתיו 1948 ביקר המינגוויי באיטליה, לאחר שנעדר ממנה שלושים שנה. המפגש המחודש עם ונציה, אחת הערים האהובות עליו, וחוויות הלחימה שלו עצמו באירופה במלחמת העולם השנייה. הספר יצא לאור ב-1950, והוא הרומן הארוך האחרון של המינגוויי שיצא לאור בימי חייו. הספר זכה לביקורת פושרת, אולם מבקר הספרים של הניו יורק טיימס, ג'ון או'הרה, כינה את המינגוויי בזכות ספר זה: "הסופר החשוב ביותר מאז שייקספיר". הספר תורגם לעברית על ידי שרון פרמינגר. שם הספר נגזר מן המשפט האחרון שאמר גנרל תומאס ג'ונתן "סטונוול" ג'קסון, מן הבולטים שבמפקדי צבא הקונפדרציה, לפני מותו: "לא, לא, בואו נעבור את הנהר וננוח בצל העצים".
עלילה ומבנה הספר.
הספר מתאר את חופשתו של ריצ'רד קנטוול, קולונל בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית, אשר באיטליה בסוף מלחמת העולם השנייה ומחלים מפציעה בשדה הקרב, בוונציה. קנטוול מנהל פרשיית אהבים עם רוזנת איטלקייה כבת תשע עשרה. קנטוול הסובל ממחלת לב, מהרהר לאורך הספר בחוויותיו מן הלחימה במלחמת העולם הראשונה, תחילה בשירות צבא איטליה כמפקד מחלקה בגדוד רגלים, ובהמשך בשירות בצבא ארצות הברית, וכן בחוויות הלחימה באירופה כמפקד חטיבת רגלים במלחמת העולם השנייה, בין היתר בפלישה לנורמנדי, במבצע קוברה ובשחרור פריז. לאורך הספר קורותיו של קנטוול עולים במהלך השיחות שלו ותיאור מחשבותיו. כך מתברר כי קנטוול היה גנרל בצבא ארצות הברית קודם לחופשתו, אשר הורד בדרגה לאחר שחטיבתו ספגה אבדות רבות בקרב על יער הורטגן.
קליס (פירושונים)
שבועת הנתינה
האוור
אלה טרסובה
אלה טרסובה (ברוסית: Алла Тарасова; 25 בינואר (6 בפברואר) 1898 – 5 באפריל 1973) הייתה שחקנית תיאטרון רוסי וסובייטי. היא זכתה חמש פעמים בפרס סטלין (1941,1946 (פעמיים), 1949,1947) והוענק לה תואר אמן העם (1937). על פעילותה בתחום התיאטרון הוענקו לה מספר עיטורים וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1973.
חייה.