כחלק מהאידאולוגיה של הפרדת דת ומדינה בה נקטו הקומוניסטים, עוד לפני התבססותה של ברית המועצות כיישות מדינית ולאחר מהפכת אוקטובר ב-1917, נקטו הרשויות במדיניות אנטי-יהודית במובן הדתי של המילה יהדות, וזאת אף על פי שלנין עצמו הביע התנגדות לאנטישמיות. ב-1919 כחלק ממדיניות כוללת נגד ארגוני דת ביטלו הרשויות את ארגונן של מועצות הקהילות היהודיות, שהיו אחראיות על תחזוקת בתי כנסת. במפלגה השלטת הוקמה מחלקה יהודית מיוחדת - היבסקציה, שתפקידה היה טיפול והפקת תעמולה נגד היהדות כדת, ונגד הרבנים ואנשי הדת. כ-5,000 בתי כנסת היו קיימים טרם המהפכה הבולשוויקית בשטח שתפסה ברית המועצות, וכמעט כולם נסגרו עד לתקופת הטיהורים הגדולים של סטלין. בשנת 1927 נעצר הרב יוסף יצחק שניאורסון שהיה אחד הלוחמים המרכזיים לשימור היהדות בברית המועצות. הוא שוחרר בעקבות לחץ בינלאומי ועזב את ברית המועצות לקראת סוף 1927. בעקבות מחאות בפולין על רדיפת היהדות בברית המועצות, במרץ 1928 החתימו הג.פ.או. שלושים ואחד רבנים על איגרת שטענה שאין רדיפות של היהדות ברוסיה. לאחר שפורסם מחוץ לברית המועצות שהאיגרת נחתמה תחת איומים, שבו והחתימו מספר רבנים בסוף 1928 על איגרת שהכחישה שהחתימה הקודמת ניתנה תחת לחץ.
במהלך התקופה פעלו בתי כנסת ספורים שהיו בפיקוח ומעקב מצד השלטונות ונעשו ניסיונות, לרוב במחתרת, לשמר הווי דתי יהודי.
פעילות השלטונות כנגד הציונות.
מתוך ראיית עולם של מדינה חילונית המאגדת את כל אזרחיה במסגרות מחייבות, ועל מנת לדכא שאיפות ציוניות, פעלה ברית המועצות הן באמצעות דיכוי פוליטי (משפטי ראווה, מעצרים, הגליות לסיביר וכדומה) והן באמצעות ניסיון ליצור ישות פוליטית יהודית, תחת חסותה וכנפיה של המדינה הסובייטית ובשטחה. השלטונות הסובייטיים לא ראו את היהודים כלאום, כיוון שחסרו להם שלושה רכיבים בסיסיים, שטח משלהם, כלכלה לאומית ושפה משותפת, שכן יידיש נחשבה "ז'רגון" ולא שפה.
עם זאת, השלטונות קידמו את שימוש ביידיש בשל היותה אמצעי לקירוב היהודים לערכים סוציאליסטיים ושלילת זהותם הדתית והלאומית. כך קמו בתמיכת המפלגה איגודי עובדים דוברי יידיש, ואלפי מועדוני יידיש ברחבי המדינה; מדיניות זו נמשכה גם בזמן הטיהורים הגדולים של סטלין, בהם נרצחו מספר רב של יוצרי יידיש, ודעכה סופית עם שלהי שנות השלושים. כמו כן קמו סובייטים יהודיים במפעלים ועיירות בהם היהודים היו רוב האוכלוסייה.
בין השנים 1924–1938 יידיש הייתה אחת משפותיה הרשמיות של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. בפועל הדבר איפשר פנייה למוסדות השלטון ביידיש. ברם, השימוש הרשמי בה לא היה נפוץ, כאשר בתי משפט ביידיש התקיימו בעיקר בערי המחוז ולא היו נגישים לרוב תושבי העיירות.
ב-1930 התקבלה החלטה להקים את המחוז היהודי האוטונומי, וב-1934 הוקם המחוז שבירתו בירוביג'ן. הוחלט כי השפה הרשמית במחוז תהיה יידיש (גם כניסיון להניא את יהדות ברית המועצות מלפנות לעברית). למרות מאמצי המשטר, מעולם לא גדל אחוז היהודים שהתגוררו במחוז את גבול 30% מסך התושבים, ולאחר התפרקותה של ברית המועצות נפלה האוכלוסייה לרמה של 1.2% יהודים ב-2003.
לקראת אמצע שנות השלושים החלו השלטונות לשים דגש על תמיכה בפטריוטיות סובייטיות, ובהנצחת עברם ההירואי של עמי ברית המועצות, בראשם העם הרוסי. הדבר הוביל להחלשה הדרגתית של מוסדות יהודיים אתניים רבים, ביניהם כתבי עת, בתי דין, ובתי ספר. מרבית המועצות והאזורים היהודיים חוסלו אף הם, כאשר ההצדקה הרשמית לכך הייתה תהליכי העיור שחלו באוכלוסייה היהודית, אשר הובילו לכך שבסוף שנות השלושים לא נותרו יותר משלושים עיירות בהן היהודים היו רוב.
מסעות הטיהורים של סטלין.
באמצע שנות ה-30 החל סטלין במסע טיהורים במפלגה הקומוניסטית ובחברה הסובייטית, שבמוקדו עמדו גם יהודים רבים. מנהיגים רבים נרצחו או הוגלו, וארגונים תרבותיים ודתיים נסגרו.
יהודי ברית המועצות במלחמת העולם השנייה ובשואה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ולמרות טיהורי סטלין, הצטרפו יהודים רבים לצבא האדום. ליהדות ברית המועצות התווספו יהודים שנמלטו מפני הנאצים מגרמניה וממדינות אחרות, רובם יהודים קומוניסטים.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941, החלה גם שואת יהודי ברית המועצות, שבמהלכה החלו ארבע עוצבות המבצע (איינזצגרופן) של האס-אס ומסייעיהן מקרב האוכלוסייה המקומית, בעיקר אוקראינים, ליטאים ולטבים לרצוח יהודים בשטחים הכבושים, בעיקר בבורות ירי.
בסוף 1941, נוכח הצורך בכוח אדם, החליטו הגרמנים להשאיר יהודים בחיים כעובדי כפייה במפעלי נשק, תחמושת וציוד. חלק מהיהודים נכלאו בגטאות כדי לנצל אותם כעובדי כפייה, ורבים מהם נספו בגטאות ובמפעלים, עקב תנאי המחיה הקשים.
בתחילת 1942 התחדשו הרציחות ההמוניות בבורות הירי. בין הגדולים שבהם היו הבורות במאלי טרוסטינץ, בבאבי יאר ובפונאר.
כשני מיליון יהודים שהתגוררו בשטחי ברית המועצות אותם כבש הוורמאכט, נספו בשואה.
לקריאה נוספת.
מאמרים
גיאומטריה דיפרנציאלית
נינטנדו 3DS
נינטנדו 3DS (באנגלית: Nintendo 3DS) היא קונסולת משחקי וידאו ניידת של חברת נינטנדו שהושקה בחודש מרץ 2011 ברחבי העולם.
הקונסולה מסוגלת לייצר אפקטים תלת ממדיים ללא צורך מצד הצופה להרכיב משקפיים מיוחדים, בעזרת שיטה אוטוסטריאוסקופית.
הקונסולה הוכרזה רשמית ב-25 במרץ 2011, אך נינטנדו חשפה אותה רשמית כבר בתערוכת E3 של שנת 2010, ב-15 ביוני, תוך כדי שהיא מזמינה משתתפים לשחק בקונסולה.
ב-21 ביוני 2010 הוכרז רשמית שהקונסולה תצא לשוק בכל העולם ב-31 במרץ 2011. מחירה של הקונסולה היה כ-25,000 ין ביפן, ו-250 דולר באמריקה. לאחר מספר חודשים, הורידה נינטנדו את המחיר ל-170 דולר עקב המכירות הנמוכות ברחבי העולם.
לאחר הורדת המחיר מכירות הקונסולה הכפילו את עצמן ברחבי העולם. לקראת שנת 2012, יצאו המשחקים Super Mario 3D Land ו-Mario Kart 7 שמכרו מיליונים כבר בשבועות הראשונים לאחר ההשקה וגרמו לשילוש המכירות.
תכונות.
לקונסולת ה-3DS יש שני מסכים. גודלו של המסך העליון הוא 3.53 אינץ' והרזולוציה שלו היא 800x240 פיקסלים (400x240 לכל עין), והוא מסוגל ליצור אפקט תלת מימד אוטוסטריאוסקופי. גודלו של המסך התחתון הוא 3.02 אינץ', מסך זה לא מסוגל ליצור אפקט תלת מימד, אך הוא מסך מגע. הרזולוציה שלו היא 320x240 פיקסלים.
ה-3DS שוקל כ-226 גרם, וכשהוא סגור רוחבו הוא 5.3 אינץ', אורכו הוא 2.9 אינץ', וגובהו הוא 0.8 אינץ'.
המערכת כוללת כמה הוספות לעיצוב המקורי של הDS, שכוללות כפתור גלילה בצד המכשיר שמשפיע על עומק האפקט התלת ממדי, ואף מסוגל לכבותו. עוד נוסף בקר אנלוגי בשם "Slide Pad", מד תאוצה, וחיישן תנועה ג'יירוסקופי. בנוסף נוספה יציאת תקשורת אלחוטית מסוג אינפרא אדום.
ל-3DS יש שתי מצלמות בחלקו החיצוני של המכשיר, המסוגלות לצלם תמונות וסרטי וידאו תלת ממדיים, ובנוסף קיימת מצלמה נוספת מעל המסך העליון שפונה לכיוון השחקן. לכל המצלמות יש רזולוציה של 0.3 מגה פיקסל. המערכת מסוגלת להציג וידאו תלת ממדי. ניתן יהיה להציג בעזרת המכשיר סרטי תלת מימד מאולפני סרטים שונים.
הקונסולה תומכת גם במשחקי DS וגם במשחקי הDSi בנוסף לדור חדש של משחקים.
נינטנדו שיפרו רבות את הגרפיקה ב-3DS לעומת גרפיקת ה-DS, והשוואות מסוימות שנערכו מצאו שכוחו העיבודי משתווה ליכולת העיבוד של אייפון 3GS ו-PSP.
כרטיסי המשחק החדשים יוכלו להכיל כ-8 ג'יגה בייט של מידע, אם כי הם כמעט ואינם שונים חיצונית מכרטיס משחק של DS. רק חתיכת פלסטיק קטנה בולטת מצד אחד, כדי למנוע הכנסת כרטיסי 3DS לקונסולת ה-DS.
ה-3DS כולל יכולות Wi-Fi ומאפשר משחק מרובה משתתפים.
המערכת מגיעה בחמישה צבעים (ביום ההשקה, לא כולל גרסאות מיוחדות): כחול, אדום, ורוד, לבן, ושחור. למרות הצבעים השונים, בכל הגרסאות הצבע השחור יקיף את המסך העליון, זאת על מנת להגביר את האפקט התלת ממדי.
נינטנדו 3DS XL.
ב-21 ביוני 2012, נינטנדו הכריזה במופע הנינטנדו דיירקט על יציאתה של גרסתה המוגדלת של הקונסולה. מסכי הנינטנדו 3DS XL גדולים יותר בכ-90% ממסכי נינטנדו 3DS, ולפיכך מאפשרים איכות גבוהה יותר ויתרון בתוכנות הציור ל-3DS, כמו כן, אפקט תלת-המימד נשאר. הקונסולה יצאה ב-19 באוגוסט 2012, באותו יום כמו האחים סופר מריו החדש 2 (New Super Mario Bros. 2).
נינטנדו 2DS.
ב-29 באוגוסט 2013, הציגה נינטנדו גרסה ללא אפקט התלת מימד. לעומת גרסות קודמות של ה-DS, הגרסה הזאת לא ניתנת לקיפול. המכשיר הושק ב-12 באוקטובר 2013, החבילה הבסיסית תכלול את הקונסולה בצבע אדום/כחול ועט סטילוס. המכשיר, בדומה לקודמיו, ה-3DS וה-3DS XL מריץ משחקי DS ו-3DS (ללא תלת מימד).
ניו נינטנדו 3DS.
מודל משופר של הקונסולה הקודמת.
הקונסולה יציאה לראשונה באוקטובר 2014 ביפן, בנובמבר 2014 באוסטרליה וניוזילנד ובפברואר 2015 בארצות הברית ובאירופה. המודל החדש של הקונסולה מהיר יותר, עם חיי סוללה ארוכים יותר, בעל מסכים גדולים יותר ( עליון 3.88 אינץ' ותחתון 3.33 אינץ'), שיפור באיכות המצלמה, דפדפן אינטרנט עם תמיכה בסרטוני וידאו ונוספה גם יציאת תקשורת מסוג NFC שמאפשרת לקונסולה תמיכה ישירה בפיגוריות ה-Amiibo. ליד המצלמה, נוסף חיישן ששומר על מצב ה-3D מאוזן בעת סיבוב המסך באמצעות זיהוי פניו של השחקן, מה שמאפשר חוויית משחק טובה יותר מאשר ב-3DS המקורי.