כמעט כל מורי בית הספר בתקופה הראשונה באו ממערב אירופה, בהם פרנץ הילפרדינג וג'ובאני קאנציאני. המורה הרוסי הראשון שהצטרף לבית הספר היה איוון ואלברג. בהמשך להתפשטות הבלט באירופה, היו כמה וכמה מורים ושיטות שהשפיעו על התפתחות בית הספר, בהם כריסטיאן יוהנסן, תלמיד של אוגוסט בורנונביל, והשיטות האיטלקיות של אנריקו צ'קטי, פיירינה לניאני וקרלוטה בריאנצה. עוד רקדנים ומנהלי בלט נודעים מן המאה ה-19 שלימדו בבית הספר והשפיעו על התפתחותו היו שארל דידלו, ז'יל פרו, ארתור סן-לאון, לב איבאנוב, מריוס פטיפה ומיכאיל פוקין.
מאז 1836, שוכן בית הספר ברח' רוסי מס' 2 בסנקט פטרבורג, (שנקראה לנינגרד מ-1924 ועד נפילת ברית המועצות). בית הספר האימפריאלי לבלט פורק על ידי הממשל הסובייטי החדש, אבל נפתח במחדש באותו מקום כ"בית הספר הכוריאוגרפי הממלכתי של לנינגרד". גם הבלט הרוסי האימפריאלי פורק והוקם מחדש בשם "הבלט הסובייטי". שם הלהקה שונה בהמשך לבלט קירוב לאחר ההתנקשות בסרגיי קירוב ב-1938. אף על פי שלאחר זמן קיבלה הלהקה את שמה הנוכחי, בלט מריאינסקי, הקהל המערבי עודנו מכיר אותה ברובו בשם "בלט קירוב" וזה השם שהיא ממשיכה להשתמש בו במסעות בינלאומיים.
ואגאנובה.
אגריפינה ואגאנובה היא אולי האחראית להתפתחויות החשובות ביותר בבלט הרוסי בימינו. היא סיימה את לימודיה בבית הספר האימפריאלי לבלט בשנת 1897 ורקדה בבלט האימפריאלי, ממנו פרשה בשלב מוקדם יחסית כדי לפתח את קריירת ההוראה שלה לאחר המהפכה. כיון שהממשלה הסובייטית עוד לא חידשה את פעילות בית הספר, החלה ואגאנובה ללמד בבית הספר הפרטי לבלט רוסי, ובהמשך הצטרפה ל"בית הספר הממלכתי הכוריאוגרפי של לנינגרד" בשנת 1920. ואגאנובה עשתה לה שם כמורה מהוללת לבלט והיא נודעת ביותר כמי שהגתה את "עקרונות המחול הקלאסי", המהווים את שיטת ההכשרה שיצרה, שעומדת בראש רשימת העבודות הרבות מספור שהפיקו מורי בית הספר.
בין תלמידיה ותלמידותיה של ואגאנובה כמה מרקדני הבלט המפורסמים ביותר בכל הזמנים, וכהוקרה להישגיה, נקרא בית הספר על שמה בשנת 1957, שש שנים לאחר מותה. יש כמה גרסאות לשם בית הספר, אבל הכותרת הרשמית המשמשת כיום את העולם המערבי היא "אקדמיית ואגאנובה לבלט".
במאה ה-21.
סקירה כללית.
אקדמיית ואגאנובה לבלט, שיש הרואים בה את מקור הבלט המודרני, חגגה 275 שנה ב-2013. באקדמיה למעלה מ-300 תלמידים. כמו במוסדות אחרים דומים, התחרות על קבלה לבית הספר אכזרית ביותר, כשלמעלה מ-3,000 ילדים נבחנים מדי שנה, 300 מהם מסנקט פטרבורג. כ-60 תלמידים נבחרים מדי שנה, ומהם מגיעים לשלב הסיום כ-25, לאחר שהשלימו את מסלול ההכשרה במלואו. התלמידים עוברים הערכה שנתית, היות שמספר המקומות הפנויים קטן מכיתה לכיתה. בית הספר מעסיק כ-75 מורים ומורות למחול, 30 מורים לפסנתר, 40 מורים אקדמיים ו-40 מלווים. רקטור האקדמיה הוא ניקולאי ציסקרידזה והמנהלת האמנותית היא ז'אנה איופובה.
בחינות קבלה.
בחינות הקבלה לבית הספר מתחילות ביוני, והילדים חייבים להיות בני 10 לפחות כדי לגשת לבחינה.
הבחינה מתנהלת בשלושה שלבים:
הכשרה.
כל תלמידי בית הספר מתחילים את לימודיהם בתוכנית של הכשרה למחול, השכלה ברמת חטיבת ביניים, ושיעורים בצרפתית ובנגינה בפסנתר. ככל שהם מתקדמים מכיתה לכיתה, התוכנית נעשית אינטנסיבית יותר, עם תוספת נושאים חדשים למערכת הלימודים. בשנה הראשונה, התלמידים לומדים בלט קלאסי ומחול היסטורי. הם מתקדמים לריקודי אופי בשנה הרביעית ולפה דה דה ומימיקה בשנה השישית. בסיום השנה השמינית של ההכשרה, רוקדים כל התלמידים והתלמידות בהצגת סיום חגיגית בתיאטרון מריאינסקי. לתלמידים המוצלחים ביותר יש סיכוי לקבל הצעה לחוזה עם להקת בלט מריאינסקי, ורובם יוצאים לחפש עבודה בלהקות בלט ברוסיה וברחבי העולם, בין השאר בלהקות מובילות כמו בלט בולשוי, הבלט המלכותי ותיאטרון הבלט האמריקאי.
שיר בוקר
שיר בוקר, נקרא גם "בהרים כבר השמש מלהטת" הוא שיר שכתב נתן אלתרמן והלחין דניאל סמבורסקי. השיר הולחן בשנת 1932 בתקופה שבה עוד שהה סמבורסקי בפרוסיה. וכעבור שנתיים נמסר להוות חלק מפסקול הסרט לחיים חדשים שהפיקה מרגוט קלאוזנר בשיתוף עם קרן היסוד.
היסטוריה.
על פי סמבורסקי, הלחן לשיר זה (וגם ל"שיר החירות" - "פנינו אל השמש העולה") נכתב עוד בשהותו בברלין בשנת 1932.
השיר אף נכלל במחזה תעמולתי ציוני "הפתרון היחידי" מאת סאלי "שאול" לוין, חבר קבוצת התיאטרון הציוני "הברק". המחזמר הועלה בגרמנית ערב עליית היטלר והנאצים לשלטון. בארץ התאים סמבורסקי את הלחן למילותיו של אלתרמן עבור הסרט "לחיים חדשים". הסרט נקרא במקור "הארץ המובטחת" ("לחיים חדשים"), אך הוא נכנס לתודעה בשם "לחיים חדשים". הוא צולם בארץ ישראל ומטרתו הייתה להציג את החיים בארץ ישראל במטרה לעודד גיוס כספים בידי נדבנים יהודים החיים בגולה.
בסרט נכללו שני שירים נוספים שכתבו והלחינו אלתרמן וסמבורסקי: "שיר העמק" ו"שיר הכביש". שיר שנקרא "תל אביב", הוכנס אף הוא לסרט, אך רק מנגינתו הוכנסה לסרט.
מילות השיר.
השיר מהלל את הישוב העברי, הנקרא בשיר המולדת ואת עבודת החלוצים.
מילות הבית הראשון הן:
ביצועים לשיר.
לשיר נרשמו לאורך השנים ביצועים רבים ביניהם התזמורת הסימפונית ירושלים, אפי נצר, קרני אלדד ותזמורת צה"ל.
לשיר גרסה נוספת הנקראת "שיר למולדת", גרסה זו בוצעה על ידי וארנקה צרטלי והיא מבוססת על מנגינת השיר הגאורגי სულიკო ("סוליקו").
טריוויה.
משפט מהשיר, מופיע בגב שטר 200 ש"ח סדרה ג'.
משרת העם
ריי הנאולט
ריימונד "ריי" רולנד ג'וזף הנאולט ( 26 באפריל 1949) הוא גנרל בדימוס בחיל האוויר המלכותי הקנדי אשר שימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות הקנדיים בין השנים 2001–2005 וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין השנים 2005–2008.
ביוגרפיה.
הנאולט נולד בוויניפג ב-26 באפריל 1949. הוא למד באקול סופריור דה גאר בפריז ולאחר מכן בקולג' הלאומי להגנה בקינגסטון. ב-1968 הוא התגייס לחיל האוויר המלכותי הקנדי ועבר הכשרה כטייס בטייסת הטקטית ה-425. ב-1972 הפך למדריך טיסה על מטוס מוסקטר, וב-1974 הפך לבקר תנועה אווירית. ב-1976 עבר הסבה לטייס מסוקים והוצב בטייסת ה-408. ב-1981 הועלה לדרגת מייג'ור והועבר לטייסת ה-430. בינואר 1985 הוא הועבר למפקדת ההגנה הלאומית באוטווה וביוני של אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה למנהל פרויקט המסוקים הקלים של חיל האוויר המלכותי. שנתיים לאחר מכן הוא מונה למפקד טייסת המסוקים ה-444 שהוצבה בגרמניה שנתיים נוספות לאחר מכן הוא הוחזר לקנדה והוצב במטה חיל האוויר בעיר הולדתו. ביולי 1990 הוא מונה למפקד בסיס חיל האוויר Portage la Prairie ושנה לאחר מכן מונה לסגן מפקד קבוצת הקרב האווירית הטקטית ה-10.
במאי 1994 הוא הועלה לדרגת בריגדיר ומונה למפקד קבוצת הקרב האווירית הטקטית ה-10. ביולי 1995 הוא מונה לראש מטה המבצעים בפיקוד העליון. ביוני 1996 מונה למנהל פעולות ותוכניות צבאיות. בינואר 1997 מונה לממלא מקום סגן ראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). ב-1 באפריל של אותה שנה הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל. בספטמבר הוא מונה לסגן מפקד חיל האוויר. ב-15 באוגוסט 1998 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה לסגן הקבוע של ראש מטה ההגנה. ב-28 ביוני 2001 הוא מונה לראש מטה ההגנה. ב-17 ביוני 2005 הוא פרש מתפקידו והפך ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו. בתפקיד זה הוא נמצא במטה נאט"ו בבריסל עד 27 ביוני 2008 אז פרש מהצבא וחזר לקנדה.
לאחר פרישתו מהצבא הפך הנאולט ליו"ר מועצת הייעוץ האסטרטגי של חברת ADGA RHEA Group. ב-2013 הצטרף לדירקטוריון של מרכז פירסון הפועל לקידום תרומתה של קנדה לשמירה על השלום ברחבי העולם.
ויק פונטיין
ויק פונטיין (באנגלית: Vic Fontaine) הוא דמות בדיונית שהופיעה בעונות השישית והשביעית של סדרת הטלוויזיה האמריקאית מסוגת מדע בדיוני של . הדמות מגולמת על ידי ג'יימס דארן. ויק הוא הולוגרמה המדמה זמר ובדרן בסגנון "ראט פאק" מתקופת שנות ה-60 ונמצאת בתוכנית המופעלת בהולו-סוויטות שבבר של קווארק.
הדמות פותחה על בסיס רעיון של מפיק הסדרה אירה סטיבן בהר, שביקש לשלב בעונה הרביעית דמות מסוג זה שתגולם על ידי פרנק סינטרה הבן. לאחר שסינטרה דחה את התפקיד הרעיון הועלה שוב לקראת העונה החמישית, הפעם בגילומו של סטיב לאורנס, אך נזנח שוב.
דארן קיבל את התפקיד לאחר שבהר פגש אותו במופע בצפון הוליווד והזמין אותו לאודישן.
הדמות הופיעה לראשונה בפרק "His Way" בעונה השישית, וחזרה מאוחר יותר באותה העונה בפרק "Tears of the Prophets" ולאורך העונה השביעית.
ויק עסק במתן עצות רומנטיות לצוות, ועזר להניע את מערכת היחסים הרומנטית בין אודו (רנה אוברז'ונואה) לקירה נריס (נאנה ויזיטור). פונטיין סייע לקווארק (ארמין שימרמן) ולג'וליאן באשיר (אלכסנדר סידיג) להתגבר על אהבתם לג'דזיה דקס (טרי פארל).
אחד מהפרקים המרכזיים בו הופיע הוא ", בו הוא סייע לנוג (ארון אייזנברג) להתאושש מאובדן רגלו במלחמה. כתודה על כך צוות תחנת החלל "חלל עמוק 9" החליטו להחזיר לוויק טובה בפרק "Badda-Bing Badda-Bang", בו הם עזרו לו לקבל בחזרה את הבר שלו, לאחר שמאפיה אמריקאית השתלטה עליו.
הצוות חוזר לבר בפעם אחרונה בפרק סיום הסדרה "What You Leave Behind", וחוגג בו את הניצחון על הדומיניון.