דגם H היה גרסת דה-לוקס של דגם G. דגם זה היה בעל תא טייס סגור ומבודד מרעש, ובו מקום לטייס ושני נוסעים. גוף המסוק היה בעל כיסוי אווירודינמי מלא, ומנור זנב במבנה מונוקוק, שבו העומס המבני נתמך על ידי מעטפת כלי הטיס, גם הוא מכוסה במלואו. המנוע בדגם זה היה מתוצרת פרנקלין מדגם 6V4-200-C32AB, בהספק 200 כוח סוס. הדגם לא הצליח, ויוצרו רק 33 יחידות.
הדגם הבא נקרא בל 47-J ג'ט ריינגר, שהיה גרסה בעלת ארבעה מושבים (טייס ושלושה נוסעים) של דגם H. הגרסה הצבאית של דגם זה, H-13J, הייתה בשירות חיל האוויר של ארצות הברית, ומסוק מגרסה זו היה המסוק הראשון בשירות נשיא ארצות הברית. דגם K היה גרסת אימון של דגם J, בעלת שני מושבים.
כאמור, מסוקי בל 47 יוצרו ביפן על ידי חברה משותפת לבל ולחברת קווסאקי. המסוק שיוצר נקרא קווסאקי KH-4, שהיה בעל תא טיס דומה לזה של דגם J ובו ארבעה מקומות ישיבה. בניגוד לדגם J, בדגם KH-4 היה מנור הזנב חשוף, ומכלי הדלק כבדגם G. דגם זה נמכר ברחבי אסיה, וכמה נמכרו גם באוסטרליה.
בפברואר 2010 הועבר רישוי המסוק לחברת סקוט'ס שירותי מסוקים. החברה הקימה חברת בת שנקראה סקוט'ס בל 47, שהחלה בתכנון דגם מחודש של המסוק, עם מנוע טורבו ציר מתוצרת חברת רולס-רויס, מדגם R300, ועם רוטור בעל להבים מחומרים מרוכבים.
שירות מבצעי.
כאמור, צבא ארצות הברית הביע עניין במסוק כבר בשלבים הראשונים, בסוף 1946, עניין שנמשך למשך שלושה עשורים. המסוק הופעל על ידי צבא ארצות הברית במלחמת קוריאה, וסומל בל H-13 סו. משימות המסוק במלחמה היו מגוונות וכללו סיור, תצפית, חיפוש והצלה וחילוץ רפואי. המסוק שימש גם לאימון והדרכת טייסים במדינות רבות.
ב-3 ביולי 1958 הפעילה תחנת הטלוויזיה KTLA מלוס אנג'לס שבקליפורניה מסוק בל 47 שכור שעליו הותקנה מצלמת טלוויזיה. המסוק כונה "טלקופטר", והייתה זו הפעם הראשונה בעולם שמסוק הופעל למטרה זו. במהלך הטיסה הסתבר שהתחנה אינה מקבלת את הצילומים המשודרים מהמסוק, ולפיכך יצא יוזם שיטת הצילום ג'ון ד. סילבה ממושבו במסוק ועמד על המגלשיים בעוד המסוק מרחף בגובה 460 מטרים, וניסה לבדוק את המשדר שהותקן בצד המסוק. סילבה גילה שאחת משפופרות הריק הפסיקה לפעול בשל הרעידות ומזג האוויר החם. המסוק שב לנחיתה והתקלה תוקנה. למחרת, 4 ביולי, שידר המסוק את שידור החדשות האווירי הראשון בהיסטוריה.
נאס"א הפעילה מספר מסוקי בל 47 במהלך תוכנית אפולו כמסוקי אימון לאסטרונאוטים שהיו אמורים להטיס את רכב הנחיתה הירחי. מפקד משימת אפולו 17, יוג'ין סרנן, כמעט ונספה כאשר מסוקו התרסק בפלורידה, זמן קצר לפני טיסתו לירח.
המסוק בחיל האוויר הישראלי.
חיל האוויר הישראלי הכיר את המסוק דרך חיל האוויר הצרפתי, שהפעיל 180 מסוקי בל 47 מדגמי D, G ו-G-2. כחלק מהפריחה ביחסי שתי המדינות רכשה ישראל ב-1965 13 מסוקים מעודפי חיל האוויר הצרפתי: 7 מתוצרת אוגוסטה בל, מדגם AB 47G-2, וששה נוספים מדגם 47G, מתוצרת ארצות הברית. המסוקים הגיעו לישראל בספטמבר אותה שנה. לאחר הגעת המסוקים וסיום הכשרת הטייסים נקלטו המסוקים בטייסת 123 אשר הוקמה עבורם בבסיס תל נוף.
משימתם של המסוקים בעת שגרה הייתה לאימון במסגרת בית הספר לטיסה, להכשרה בסיסית להטסת מסוקים וכהסבה להטסת מסוקי סיקורסקי S-58. בשעת חירום נועדו המסוקים לבצע משימות נוספות: תצפית וסיור, קישור והטסת מפקדים, תצפית והכוונת ארטילריה, וכן חילוץ נפגעים, הובלת מטענים עד 200 ק"ג במתלה מטען ולוחמה נגד טנקים באמצעות טילי נ"ט מדגם SS-10, רקטות ומקלע (0.5 אינץ'. שלוש המשימות האחרונות לא הגיעו לידי ביצוע ממשי במשימות מבצעיות.
חשיפתם הראשונה של המסוקים לציבור הרחב הייתה במסדר הכנפיים שהתקיים ב-7 ביולי 1966. במלחמת ששת הימים הוקצו כמה מסוקים לאוגדות שפעלו בחזית הדרום, אוגדה 38, בפיקוד האלוף אריאל שרון ואוגדה 84, בפיקוד האלוף ישראל טל. המסוקים ביצעו משימות סיור ותצפית, טיווח ארטילריה, תובלת מפקדים, חילוץ נפגעים, ועוד. זו הייתה המערכה הראשונה שבה הופעלו מסוקים בצמוד לכוחות הקרקע, אך יחסית למספרם לא הופעלו המסוקים בצורה מלאה. זאת, מכיוון שהטייסים בעת חירום לא היו טייסים קבועים בטייסת אלא טייסים שהושאלו מטייסות מסוקים אחרות, וכן בשל העובדה שהטסת המסוק למשך זמן ארוך הייתה קשה פיזית.
מסוקי הבל 47 סבלו מבעיות תחזוקה שונות, שהגיעו לשיאם בתאונה קטלנית ב-2 בנובמבר 1967 בה התרסק מסוק עקב כשל ברוטור הראשי, שגרם לתלישת אחד מלהביו. שני הטייסים, סגן ורב-סרן , נהרגו. בעקבות התאונה ולקחי המלחמה הוחלט בפיקוד חיל האוויר על הוצאת המסוקים משירות. ב-1968 הושבתו המסוקים והוחל במכירתם: שלושה מסוקים נמכרו ב-1968 לגופים אזרחיים באיטליה וששה אחרים נמכרו באותה שנה לחברה בארצות הברית, שמכרה אותם לאיראן כמסוקי ריסוס אווירי. ב-1969 נמכרו שלושת הנותרים לחברה אזרחית בגרמניה המערבית. את המסוק החליף בחיל האוויר מסוק האלואט II.
גרסאות.
בל-47
בל-205
אלברט אוהלן
אלברט אוהלן (בגרמנית: Albert Oehlen; נולד בקרפלד שבגרמניה ב-17 בספטמבר 1954) הוא אמן וצייר גרמני עכשווי.
אוהלן הוא בנו של אלפרד אוהלן, גרפיקאי וקריקטוריסט גרמני, והוא אחיו הבכור של הצייר מרקוס אוהלן. הוא סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לאמנויות בהמבורג בשנת 1978, שם למד תחת הדרכתו של זיגמאר פולקה. הוא מזוהה עם זרם אמנות ה"נוער הפראי" בגרמניה יחד עם ציירים בני תקופתו כמרטין קיפנברגר. יחד עם קיפנברגר ייסד קבוצת אמנות בשם Lord Jim Lodge, אשר פעלה עד שנת 2005. עבודתו של אוהלן מתמקדת בתהליך הצביעה ומתבססת על ידי אילוצים שהוא מציב לעצמו, כמו שימוש רק בצבעים מסוימים, שילוב מראות בבדים שלו, עבודה משותפת (במיוחד עם ג'ונתן מייז), והפעלת מחשבים לייצור עיצובים.
האני אבו אסעד
האני אבו אסעד (בערבית: هاني أبو أسعد; נולד ב-11 באוקטובר 1961, בנצרת, ישראל) הוא במאי קולנוע ערבי-ישראלי-הולנדי. סרטו "גן עדן עכשיו" זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2005.
ביוגרפיה.
אבו אסעד נולד למשפחה מוסלמית עשירה בנצרת שבישראל ב-1961, והיגר להולנד ב-1980. הוא למד הנדסת אווירונאוטיקה בהארלם (הולנד), ועבד מספר שנים כמהנדס מטוסים. הוא נכנס לעולם הקולנוע והטלוויזיה בתור מפיק, וב-1990 הקים יחד עם הבמאי רשיד משהראווי את חברת הפקת הסרטים "אלול" (Ayloul).
ב-1991 ביים סרט תיעודי קצר בשם "לכל המעוניין בדבר" הבודק את הסיבות לעמדתם הפרו-עיראקית של הפלסטינים אזרחי ישראל. ב-1992 ביים סרט קצר בשם "בית נייר" על נער פלסטיני שביתו נהרס על ידי צה"ל והוא בונה במקומו בית מנייר. אך אמו כועסת עליו והורסת אותו. ב-1993 הפיק את סרטו של משהראווי, "עוצר".
ב-1998 ביים את סרטו העלילתי הראשון באורך מלא "Het 14de kippetje" לפי תסריט של ארנון גרונברג.
בשנת 2000 יצר את הסרט "נצרת 2000", אשר מתאר את פיצולה של החברה בעיר עקב חילוקי דעות בנוע לבניית מסגד סמוך. על אף שהסרט נראה כתיעודי למעשה מדובר בסרט מבוים.
סרטו "החתונה של רנא" (2002) מבוסס באופן חלקי על סיפור אוטוביוגרפי שכתה הסופרת והקולנוענית ליאנה בדר. בסרט הגיבורה מקבלת הוראה מאביה לבחור בחתן מתאים מתוך רשימה שהכין. הגיבורה חיה בבית יפה, אך לפני החתונה היא חוטפת רגליים קרות ובורחת ממנו. כך גם אורחי החתונה נאלצים לעזוב את הבית ולעבור למחסום שם יתקיים הטקס. הבית והמרחב שמחוצה לו הם נושאים מרכזיים בסרט. הסרט צולם ברובו במזרח ירושלים וברמאללה בימי האינתיפאדה השנייה, כשהכניסה לשטחים הוגבלה, וצוות ההפקה לא הורשה להיכנס לאתרי הצילומים בכלי רכב פרטיים. סרט זה הוקרן בפסטיבל קאן בשנת 2002 במסגרת היוקרתית של ״שבוע המבקרים״. בעקבות הסרט התקבל הבמאי אבו אסעד יחד עם הבמאי הישראלי דרור שאול לסדנת בימוי יוקרתית בפסטיבל סאנדנס.
ב-2003 יצא סרטו "פורד טרנזיט", שזכה בפרס "ברוח החופש" בפסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט, שהוגדר כסרט דוקומנטרי, עורר דיון סוער לאחר שהתברר שסצנות רבות ממנו היו מבוימות.
ב-2005 יצא סרטו העלילתי "גן עדן עכשיו", שסיפר על שני מחבלים מתאבדים היוצאים לפיגוע בישראל. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל ברלין זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר מטעם "הטריטוריות הפלסטיניות" לשנת 2005.
ב-2013 זכה סרטו "עומאר" בפרס חבר השופטים במסגרת "מבט מסוים" בפסטיבל קאן, וכן הוכרז כמועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-2017 יצא סרטו העלילתי "ההר שבינינו" , בכיכובם של קייט וינסלט ואידריס אלבה.
ב-2021 היה בין מפיקי הסרט המצרי-ירדני השנוי במחלוקת אמירה .
קים נובק
פריצה (פירושונים)
ישראל כץ (הליכוד)
חנן עזרן
חנן עזרן (5 ביוני 1950 - 25 במאי 2013) היה עיתונאי ישראלי; כתב, מגיש ותחקירן בטלוויזיה הישראלית.
ביוגרפיה.
נולד בישראל. בנעוריו היה כתב נוער בשבועון "מעריב לנוער". בשרותו הצבאי היה קצין תותחנים ובשירות המילואים, הגיע לדרגת רב-סרן.
בשנת 1976 סיים תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בספרות עברית קולנוע וטלוויזיה, ובשנת 2009 סיים לימודי תואר שני בתקשורת.
בשנת 1975 החל לעבוד בחטיבת החדשות בטלוויזיה הישראלית. במהלך השנים שימש בשורה של תפקידים, בהם כתב בנושאים פלילים, כתב בנושאים חברתיים וכתב בכנסת. בנוסף שימש כעורך ומגיש של מהדורות "חדשות הלילה" בערוץ. היה כתב ב"יומן" ובתוכנית מבט שני. הגיש את המגזין הפוליטי "כנסת".