ב-2002 השתתפה בתפקיד ראשי בטלנובלה המצליחה "לחיי האהבה" לצד יהודה לוי, גיל פרנק, סופי צדקה ונתן רביץ וב-2003 שיחקה בתפקיד אורח בדרמה היומית אהבה מעבר לפינה. ב-2006 השתתפה בסדרה "אגדת דשא" לצד סמי הורי, גלית גיאת ואורי גבריאל. ב-2006 שוב שיתפה פעולה עם אסי דיין בסרט חופשת קיץ בבימויו של דוד ולך. ב-2007 שיחקה בפרק בסדרה "האי" בתור מישהי שליבי ואנה עובדות עליה.
החל משנת 2002 הכהן-בר היא כותבת ומורה לתיאטרון בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים.
ב-2014 שיחקה כתפקיד אורח בסדרה "עממיות", בתור פסיכולוגית.
ב-2019 השתתפה בסרטים "בשורות טובות" ו"היום שאחרי לכתי".
חיים אישיים.
נשואה למנהל הצוללת הצהובה בירושלים, אצ'ה בר ואמא של תומר בר וניצן בר.
יוסף גיליס
יוסף גיליס (3 באוגוסט 1911 - 18 בנובמבר 1993) היה מתמטיקאי ישראלי, ממקימי הפקולטה למתמטיקה במכון ויצמן למדע אשר כיהן כפרופסור במחלקה למתמטיקה שימושית במוסד. מחקריו עסקו בקומבינטוריקה ובמשוואות דיפרנציאליות חלקיות ויישומיהן לתורת הזרימה.
קורות חיים.
נולד ב-3 באוגוסט 1911 בבריטניה. למד באוניברסיטת קיימברידג' ובשנת 1935 סיים דוקטורט בהנחיית אברהם בסיקוביץ'. במלחמת העולם השנייה היה חבר בצוות המתמטיקאים של המודיעין הבריטי בראשותו של אלן טיורינג בבלצ'לי פארק, שעסק בפענוח הצפנים של גרמניה הנאצית. בשנים 1937 ל-1947 נמנה עם סגל אוניברסיטת המלכה בבלפסט.
בשנת 1948 עלה ארצה ועמד בראש צוות מפצחי צפנים ביחידה ש.מ. 2 (כיום יחידה 8200). על תרומתו ליחידה בראשית דרכה מסופר:
בהמשך הצטרף למכון זיו (לימים מכון ויצמן) והיה ממקימי הפקולטה למתמטיקה. לתקופה מסוימת כיהן כיו"ר המועצה המדעית של המכון. בין השנים 1954 ל-1955 היה חוקר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, כחלק מצוות המחשב האלקטרוני שבראשות ג'ון פון נוימן.
עסק רבות בקידום החינוך המתמטי. עמד בראש המחלקה להוראת המדעים שייסד עמוס דה-שליט במכון. הוא יזם ואימן במשך שנים את המשלחת הישראלית לאולימפיאדות המתמטיות, וערך את כתבי העת המתמטיים לנוער "גליונות מתמטיקה" ו"אתגר". במשך שנים רבות כיהן כיושב ראש ועדת המקצוע העליונה למתמטיקה במשרד החינוך. יזם את האולימפיאדה הארצית במתמטיקה, שכיום נקראת על שמו, שעם הזוכים בה נמנים נערים שהפכו לפרופסורים למתמטיקה, ובהם מיכה שריר, נוגה אלון ויוסף עזר.
בשנת 1951 זכה בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים ביחד עם פרופ' ישראל דוסטרובסקי ופרופ' צ' ר' ליועלן.
נישא לאולגה קירש, משוררת שכתבה באפריקאנס ובאנגלית, והיה אב לשתי בנות. נפטר ב-19 בנובמבר 1993, בגיל 82.
יעקב ארנון
יעקב ארנון (3 באוקטובר 1913 – 7 באוקטובר 1995) היה כלכלן ישראלי יליד הולנד, הממונה על התקציבים הראשון בשנים 1953-1956, מנכ"ל משרד האוצר בשנים 1956–1969 ולאחר מכן פעיל פוליטי בשמאל הישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1913 באמסטרדם בשם יאפ ואן אמרונגן (Jaap van Amerongen) למשפחה יהודית מבוססת של סוחרי יהלומים. עקב מום מולד היה גופו כפוף וקומתו נמוכה. למד כלכלה באוניברסיטת אמסטרדם ולאחר מכן עבד במלטשת היהלומים של משפחתו.
ב-16 במאי 1940, שישה ימים לאחר פלישת הצבא הגרמני להולנד, נישא ללואיזה אשר. בקיץ 1943 נשלחו בני הזוג למחנה וסטרבורק, והשתחררו בעקבות החלטה של הגרמנים לשחרר את כל עובדי מלטשות היהלומים. הם הסתתרו באמסטרדם ולאחר מכן בדרום הולנד.
ב-8 במרץ 1948 הגיעו בני הזוג לארץ ישראל. פרץ ברנשטיין, שר המסחר והתעשייה בממשלה הזמנית, הציע לוואן אמרונגן את משרת ראש מחלקת הפיקוח על היהלומים, ועם קבלת המשרה עברת את שמו ליעקב ארנון. תחילת 1952 מונה לסגן המפקח על מטבע החוץ במשרד האוצר. עם מינויו של לוי אשכול לשר האוצר מונה ארנון לראש אגף התקציבים, שהוקם במשרד במסגרת ארגונו מחדש. באפריל 1956 מונה ארנון למנכ"ל משרד האוצר. ארנון המשיך בתפקיד זה גם עם מינוי של פנחס ספיר לשר האוצר, בשנת 1963, אף שהביע נכונות להתפטר. במסגרת תפקידו זה נמנה ב-1965 עם יוזמי המיתון. בספטמבר 1969 התפטר ארנון. בהמשך כיהן ארנון כיושב ראש מועצת המנהלים של חברת החשמל לישראל.
לאחר פרישתו משירות המדינה היה פעיל באגף היוני של "המערך", ולאחר מכן במפלגת "יעד - התנועה לזכויות האזרח" של לובה אליאב ושולמית אלוני. לאחר מכן הצטרף למועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני, שתמכה בדו-שיח עם אש"ף. ב-1980 נפגש במרוקו, יחד עם אורי אבנרי ומתי פלד, עם נציג אש"ף עיסאם סרטאווי. ב-1983 נפגש בתוניס, יחד עם אורי אבנרי ומתי פלד, עם יאסר ערפאת. ב-1984 נמנה עם מקימי "הרשימה המתקדמת לשלום".
בשנת תשמ"א יצא לאור ספרו "משק בסיחרור", על תקופת האינפלציה והאי-יציבות במשק הישראלי. במחצית השנייה של שנות ה-70 הרבה לכתוב בעיתונות בעד הפעלת שעון הקיץ בישראל. כן תמך במונופול להטסת מטענים, בפיקוח יעיל של הממשלה.
בשנת 1991 הוענק לארנון תואר יקיר ירושלים.
ארנון היה תושב שכונת בית הכרם בירושלים, נשוי ואב לשלושה בנים – שניים מהם היו פעילים ב"שי"ח" (שמאל ישראלי חדש).
בשנת 1995 הלך ארנון לעולמו. כמה שנים לאחר מכן נקרא רחוב בירושלים על שמו.
מונת'ר דג'אני
מועצת העלייה
בממלכה המאוחדת, מועצת העלייה (אנגלית: Accession Council) היא גוף טקסי המתאסף בארמון סנט ג'יימס לאחר מות המונרך המכהן, על מנת להכריז באופן רשמי על עלייתו של יורש העצר למלוכה, ולשמוע מהמונרך החדש שבועה דתית. אולם, להכרזה זו אין כוח חוקתי כלשהו, מאחר שירושת הכתר הבריטי מתבצעת באופן אוטומטי לפי תנאי חוק ההסדר 1701.
הכרזת המועצה על עלייה, המאשרת את שמו של היורש, נחתמת על ידי כל היועצים המלכותיים הנוכחים בטקס. באופן מסורתי מוקראת ההכרזה במספר מקומות מסורתיים בלונדון, באדינבורו, בווינדזור, וביורק. הוא מוקראת גם במקום המרכזי של כל עיירה או כפר. ניסוח ההכרזה השתנה במשך השנים; לדוגמה, עם עלייתו למלוכה של ג'ורג' השישי נוסחה ההכרזה מחדש מאחר שאדוארד השמיני ויתר על כסאו ולא מת. דוגמה נוספת היא הוספת התואר "קיסר הודו" בסוף רשימת התארים, עד שזה בוטל על ידי ג'ורג' השישי.
הריבון החדש, שבדרך כלל נוכח בטקס, נשבע שבועה לשמור ולהגן על הכנסייה של סקוטלנד. אליזבת השנייה שהתה בקניה כשעלתה למלוכה, ומועצת העלייה נאלצה להיפגש פעמיים, הראשונה עבור ההכרזה והשנייה עבור שמיעת השבועה מהמלכה החדשה. הריבון החדש חייב להישבע בנוגע לכנסייה האנגליקנית, אך דבר זה נעשה בנוכחות הפרלמנט הבריטי בישיבת הפתיחה שלאחר עלייתו למלוכה.
נוסח השבועה הוא . נוסח זה, שנאמר לראשונה על ידי ג'ורג' החמישי ב-1910, הוא גרסה מודרנית של השבועה שנאמרה על ידי כל מונרך מאז ימי ויליאם השלישי ומרי השנייה ב-1689 עד ימי אדוארד השביעי ב-1901, שנחשבה כיותר מדי אנטי קתולית במונחים של ראשית המאה ה-20.
בעוד שהקריאה "המלך מת, יחי המלך!" נחשבת בדרך כלל לחלק מהטקסט הרשמי של הכרזת העלייה המוקראת בעקבות החלטת המועצה על זהות היורש הראוי לכתר, היא למעשה רק מסורת הנהוגה לאחר הקראת ההכרזה בקול רם בכפרים ובעיירות רבים, ונועדה לסמל את העיקרון שלפיו הממלכה המאוחדת לעולם לא תהיה ללא מונרך.
המועצה מורכבת מיועצים מלכותיים, חברי בית הלורדים, הלורד ראש העיר של לונדון, בית המשפט האלדרמני של הסיטי של לונדון והנציבים העליונים של חלק ממדינות חבר העמים הבריטי.
בראדלי בורסטון
בראדלי בורסטון (באנגלית: Bradley Burston) הוא עיתונאי ישראלי. הוא כותב עבור הארץ ומשמש כעורך בכיר של הגרסה האנגלית של העיתון. וכותב בלוג בשם "A Special Place in Hell" (בתרגום לעברית: "מקום מיוחד בגיהנום").
קורות חייו.
בורסטון נולד וגדל בלוס אנג'לס. הוא היה פעיל ומדריך בתנועת הנוער הבונים דרור. בורסטון סיים לימודי תואר בהיסטוריה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בשנת 1976 עלה לישראל כחלק מגרעין של הבונים והיה ממקימי קיבוץ גזר. שירת בצה"ל כחובש קרבי. למד רפואה במשך שנתיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אולם עזב לטובת קריירה בעיתונות.
במהלך האינתיפאדה הראשונה היה כתב בעזה של הג'רוזלם פוסט, והיה הכתב הצבאי של העיתון במהלך מלחמת המפרץ. בשנות התשעים שימש כתב בעבור סוכנות רויטרס, ודיווח על תהליך השלום הישראלי-ערבי ועל הפוליטיקה בישראל. בשנת 2000 החל לעבוד בעיתון הארץ.
בשנת 2006 בורסטון קיבל את פרס אליאב-סרטאווי לעיתונאות המזרח התיכון מטעם "Search for Common Ground".
הוא נשוי לוורדה, אב לשתי בנות ומתגורר בנטף.
דעותיו.
במאמר פובליציסטי בעיתון הארץ, עם הכותרת "מה "מוות לישראל" אומר לך?" בורסטון מבקר את ה"פרוגרסיבים" הטוענים שהם תומכים בזכויות הבלתי נשללות של בני האדם על פני הלאומיות, אבל לא רואים בישראלים אנשים שראויים ל"חופש לחיות בביטחון וריבונות". כישלונם "לגייס את אותה חמלה ודאגה ללוחמים הבלתי חמושים משני צידי חזית הקרב" מגלה את החורים באידאולוגיה שלהם.
בורסטון אמר כי חשוב "לבקר את ישראל כאשר היא ראויה לביקורת... ולהגן חזק על ישראל כאשר היא ראויה להגנה".
בנושא החרם נגד ישראל, בורסטון כתב: "כתומך של הרעיון של מדינה יהודית דמוקרטית באמת לצד מדינה פלסטינית עצמאית וריבונית, מה שאני לא יכול לקבל זה את הרעיון שמדינות מוסלמיות מקובלות באופן רשמי, ומדינה יהודית לא".
קדיה מולודובסקה
מועצת העליה
יאפ ואן אמרונגן
יאפ ון אמרונגן
המכללה לפו&quot;ם
מתתיהו איפלנד
ליטוש יהלומים
מלטשת יהלומים
מכון ספרטוס