יהדות יוון סבלה סבל רב בשואה. בתחילה הושמדו היהודים בשטחים שהועברו לבולגריה. לאחריהם נרצחו כחמישים אלף מיהודי סלוניקי שגורשו במרץ - אפריל 1943 לאושוויץ. וב-1944 נרדפו ונרצחו היהודים שבשאר שטחי יוון. מנהיגים יווניים יצאו במחאות כנגד השמדת היהודים, כנגד ממשלתם חדלת האונים. הלחץ הביא לכך שב-23 במרץ 1943 כתב ראש הממשלה לוגותטופולוס מכתב למיופה הכוח הגרמני גינתר אלטנברג, כי יחדל מן הגירושים של יהודי יוון למזרח. המכתב היה חסר כל השפעה. ממשלתו של ראליס אף היא מחתה בפני הגסטאפו על הגירושים, ושר התקשורת בממשלה ניקולאוס לובריס אף התאמץ לסייע ליהודים ולהצילם.
סרביה.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי הגרמנים, ופירוקה, החליט הגנרל הגרמני היינריך דנקלמן שעמד בראש שלטונות הכיבוש ביוגוסלביה, להקים ממשלת בובות סרבית, בראשות הגנרל מילאן נדיץ'. ב-1 בספטמבר 1941 דיבר נדיץ' ברדיו בלגרד, ומסר כי הקים "ממשלת הצלה לאומית" שתפקידה "להציל את ליבת העם הסרבי". הוא קרא לשיתוף פעולה עם הגרמנים, וכנגד ההתנגדות לכיבוש הנאצי. הנסיך פאוול, שהיה עוצר בממלכת יוגוסלביה לפני ההפיכה הצבאית הפרו בריטית, ואף חתם על ההסכם התלת-צדדי בשם יוגוסלביה לפני הפלישה הגרמנית, הכיר בממשלת נאדיץ', ובכך נתן כביכול לגיטימציה לממשלה בשם בית המלוכה היוגוסלבי.
כוחותיו של נאדיץ' שכונו "משמר המדינה הסרבי" ו"חיל המתנדבים הסרבי", לבשו את מדי הצבא היוגוסלבי המלכותי לשעבר. הם נלחמו כנגד הפרטיזנים באזורי הכיבוש, לצד הגרמנים.
ממשלת נדיץ' התפרקה ב-4 באוקטובר 1944, והוא עצמו נמלט לאוסטריה. לאחר המלחמה נתפס על ידי הבריטים והוסגר לידי היוגוסלבים. ב-5 בפברואר 1946 נמסר כי התאבד בכלאו בקפיצה מחלון ברגע של חוסר ערנות מצד שומריו.
היהודים בסרביה
השמדת היהודים בסרביה הייתה מהירה ואכזרית. החל מתחילת הכיבוש הגרמני, רוכזו הגברים במחנות ריכוז, ועד לחודש נובמבר 1941, נרצחו שם רובם. בדצמבר 1941 נכלאו הנשים והילדים במחנה הריכוז סימשטה ליד בלגרד, ובמרץ 1942 נרצחו שם באמצעות משאית גז.
תוניסיה.
תוניסיה הייתה פרוטקטורט צרפתי, משנת 1881, כאשר במדינה שולטת שושלת של נושאי התואר "ביי", שהחלה בשנת 1705. לאחר 1940 הפך הפרוטקטורט הצרפתי לשלטון של צרפת של וישי. עם פתיחת מבצע לפיד, נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה, בנובמבר 1942 כאשר היה ברור לגרמנים כי התנגדותם של הצרפתים תהיה סמלית, השתלטו הגרמנים על תוניסיה, אך הותירו את הביי מוחמד אל מונסף, שעלה לשלטון מספר חודשים קודם לכן, ב-19 ביוני 1942 על כיסאו, כשליט בובה של המשטר הנאצי. אל מונסף החזיק בתפקידו, כאשר ארצו הפכה לשדה קרב בין בעלות הברית ובין כוחות הציר, עד להתמוטטות החזית הגרמנית בתוניסיה וכניעת הגרמנים ב-13 במאי 1943. ב-14 במאי 1943 הודח אל מונסף, והוצא לגלות. אנשי צרפת החופשית ששלטו בתוניסיה, העלו על כס הביי את בן דודו מוחמד אל אמין.
איטליה אף היא הביעה עניין בנעשה בתוניסיה, וטיפחה את אנשי מפלגת "ניאו דוסתור", שנכלאו על ידי הגרמנים בעת שלטון וישי בתוניסיה, ולאחר מכן הוסגרו לידיה. מנהיג ה"ניאו דוסתור" חביב בורגיבה סירב לשתף פעולה, על אף היחס המועדף שניתן לו ברומא. לבסוף אולץ לשאת נאום שניתן היה לפרשו בדוחק כפרו איטלקי מ"רדיו בארי", ובתמורה הורשה לו ולאנשיו לשוב לתוניסיה, בשנת 1943, שם חידשו את פעולתם למען עצמאותה.
היהודים בתוניסיה
שלטון וישי בתוניסיה החיל על יהודי תוניסיה את חוקי הגזע של וישי, שהביאו לאפליה ולרדיפות. הכיבוש הנאצי החמיר את מצבם, ויהודי תוניסיה נשלחו למחנות עבודה, ולעבודות כפייה. יש הטוענים, והדבר נתון לוויכוח, כי הגרמנים החלו בבניית תאי גזים על אדמת תוניסיה, וכי היה בכוונתם להתחיל בהשמדת יהודי תוניסיה.
מקרים מיוחדים או שנויים במחלוקת.
המדינות הבאות אינן ראויות להיקרא "מדינת ציר" כשלעצמן. עם זאת, לכל אחת מהן יחסים מיוחדים עם מדינות הציר, שבזמנים מסוימים הביאו אותן לכלל קידום האינטרסים של הציר, משלוח לוחמים לחזיתות בהן לחם הציר, או סיוע כלכלי ואחר לציר. כך צרפת של וישי הקרובה יותר למעמד של "ממשלת בובות גרמנית" מאשר לזה של מדינה בעלת מדיניות עצמאית, או איראן שידידותה המופגנת עם הנאצים חייבה מבצע בריטי סובייטי משותף לשם כיבושה. מקרה שונה הוא ספרד ופורטוגל שעל אף קרבתן האידאולוגית לציר לא הצטרפו לכוחות הלוחמים, ולעיתים אף שימשו מקלט לפליטים שנמלטו מהרדיפות במדינות הציר. מקרה מיוחד הוא דנמרק שהייתה לכאורה תחת כיבוש גרמני, אך נשלטה על ידי ממשלתה העצמאית, פרלמנט נבחר ומלך. לא יהיה זה נכון לקרוא לאף אחת ממדינות אלו "מדינת ציר", עם זאת, עמדתן המיוחדת מחייבת דיון נפרד.
צרפת של וישי.
תחת משטר וישי, צרפת ומושבותיה, בהנהגת המרשל אנרי פיליפ פטן, שיתפו פעולה עם מדינות הציר משנת 1941 ועד שנת 1944 כאשר משטר וישי חדל מלהתקיים.
פטן הפך לראש הממשלה האחרון של הרפובליקה הצרפתית השלישית ב-16 ביוני 1940, עת ממדי התבוסה שנחל הצבא הצרפתי לפולש הגרמני היו כבר עובדה מוגמרת. פטן הגיע באופן מיידי להסכם הכניעה עם הגרמנים, לפיו חל שלטון כיבוש צבאי גרמני על שני שלישים משטחה של צרפת, לרבות פריז, ואילו השליש הנותר, נשלט על ידי ממשלה בראשה עמד פטן, שמרכזה בעיר וישי. מכאן הכינוי למשטרו של פטן "משטר וישי". על פי תנאי ההסכם הורשה לפטן להחזיק צבא בן 100,000 חיילים באזור שבשליטתו. מספר זה לא כלל את החיילים הנשמעים למרות פטן במושבות צרפת, ולא את הצי הצרפתי. הצבא הצרפתי כלל מאות אלפי חיילים נוספים באפריקה, במזרח התיכון, ובדרום-מזרח אסיה.
יחסי משטר וישי עם בריטניה הדרדרו במהירות לכלל עימות. מחשש פן ייפול הצי הצרפתי החזק לידיים גרמניות התקיפה בריטניה את הצי הצרפתי במעגן מרס אל כביר, ב-3 ביולי 1940. הצרפתים ניתקו את יחסיהם עם בריטניה לאחר המתקפה, והחשיבו אותה כהכרזת מלחמה.
בספטמבר 1940 אפשר משטר וישי ליפן להשתלט על שטחי הודו סין שבשליטתו. המינהל בשטחים אלו נותר מינהל צרפתי, אך הוא היה כפוף לשלטון צבאי יפני. שטחים אלו שימשו כבסיס לפלישה יפנית לתאילנד, מלאיה ובורנאו. ב-1945 הכריזו היפנים על סיום המינהל הצרפתי, ועל הקמת מדינות בובה בשטחי קמבודיה, לאוס ווייטנאם.
בריטניה תמכה באנשיו של הגנרל שארל דה גול במאמציהם להקים את "צרפת החופשית" ולנסות להשתלט על מושבות צרפת באפריקה. ב-26 בספטמבר 1940 דה גול תקף את דקאר, שהייתה אז חלק מהמושבה "מערב אפריקה הצרפתית". בין אנשי וישי ובין אנשי דה גול נוהלה לחימה. דעת הקהל בצרפת ראתה בכך מעשה בגידה ופרובוקציה בריטית, וקירבה את משטר וישי לגרמנים.
אנשי וישי סייעו לעיראק במהלך מרד ראשיד עלי אל כילאני, ואפשרו למטוסים גרמנים ואיטלקים שימוש בשדות התעופה בסוריה כנגד הבריטים ותומכיהם. בתגובה כבשו כוחות בריטים וכוחות צרפת החופשית את מעוזי וישי בסוריה ובלבנון בשנת 1941. כוחות וישי לחמו לצד איטליה בסומליה ב-1942, וכנגד כוחות בריטים במדגסקר באותה השנה.
לאחר המתקפה הנאצית על ברית המועצות, תמכה צרפת של וישי בהתלהבות בנאצים במלחמתם בסובייטים. ב-1941 חתמה צרפת של וישי על הסכם אנטי-קומינטרן המחודש, וכחמישה עשר אלף מתנדבים צרפתים הצטרפו ל"לגיון המתנדבים הצרפתים" האנטי קומוניסטי ולדיוויזיית שרלמאן של ה-SS שנלחמו בחזית המזרחית.
בנובמבר 1942 התנגדו אנשי וישי לנחיתות בעלות הברית בצפון אפריקה במסגרת מבצע לפיד, אך לבסוף הגיע מפקדם, האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן לכלל הבנה עם בעלות הברית. בשל התפתחות זו וחוסר יכולתם של אנשי וישי להתמודד מול בעלות הברית, כבשו הנאצים גם את דרום צרפת ואת תוניסיה.
באמצע שנת 1943 הגיעו אנשי וישי ואנשי צרפת החופשית בצפון אפריקה להבנה שאפשרה הקמת ממשלה צרפתית זמנית באלג'יריה שכינויה "הועדה הצרפתית לשחרור לאומי" (Comité Français de Libération Nationale) שלבסוף היה דה גול למנהיגה. ממשלת וישי המשיכה לפעול על אדמת צרפת עד שנת 1944 ללא ריבונות טריטוריאלית או כוח צבא אפקטיבי (פרט לשליטה מסוימת בכוחות צרפת בהודו סין).
פרט לסיוע פוליטי ולכוח לחימה העניקה צרפת של וישי סיוע כלכלי ותעשייתי, ומפעלים צרפתיים היו חלק חשוב במכונת החימוש הגרמנית.
היהודים בשלטון ווישי
ממשלת וישי הייתה אנטישמית במוצהר, וידה הייתה רבה באירועים שהובילו להשמדת כעשרים אחוזים מיהודי צרפת בשואה. הממשלה קיבלה חקיקה אנטי יהודית, והפעילה מחנה בדראנסי בו ריכזה את יהודי צרפת בטרם שולחו להשמדה במזרח. ממשלת וישי פעלה לרישום היהודים, איתורם והסגרתם להשמדה. בשנת 1942, עת היה מחנה דראנסי בשליטה צרפתית מוחלטת, נשלחו 42,000 יהודים ממנו להשמדה במזרח. בסך הכול אבדה בשואה כחמישית מיהדות צרפת, לא מעט בשל שיתוף הפעולה של אנשי וישי. חלק מהעם הצרפתי הסגיר יהודים לנאצים יותר מהסטנדרטים של הנאצים עצמם.
המדינה האימפריאלית של איראן.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הכריז מנהיג איראן, רזא שאה על איראן בתור מדינה נייטרלית אך חשיבותה הכלכלית של איראן עקב מצבורי הנפט הרבים שלה לא אפשרו לה להישאר נייטרלית בדומה לממלכת רומניה באותה התקופה. עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה החל שיתוף פעולה בריטי-סובייטי ושתי המדינות חששו מאיחוד כוחות בין איראן למדינות הציר. המצב היה בלתי-אפשרי בשביל איראן לבחור בין מדינות הציר לבעלות הברית; גרמניה סיפקה את רבע מכלל המסחר של איראן והכרזת מלחמה עליה יביא ברגע לקריסת הכלכלה האיראנית בעוד שיתוף פעולה עמה יביא למלחמה נגד הבריטים והסובייטים כאחד כמו גם עיצומים על סחר הנפט, מה שיהיה מלחמה בלתי אפשרית בשביל האיראנים.