בשנת 330 לפנה"ס, במהלך המערכה בצפון איראן, קרו מספר אירועים שסיכנו את מעמדו של קוינוס. נשמעו האשמות כי גיסו, פילוטאס, מואשם בקשירת קשר כנגד אלכסנדר. קוינוס היה חבר במועצת המלך שהתכנסה לדון בעניין. פעולותיו של קוינוס ברורות. הוא תקף את מעשה פילוטאס והאשימו באשמת "רצח אב". על פי החוק המקדוני, הקושר קשר כנגד המלך יוצא להורג יחד עם קרובי משפחתו. קוינוס חרף את גיסו וקרא לעינויו ולמעשה ניסה לזכות את עצמו מכל אשמה. הוא לבטח לא היה שייך לשונאי פילוטאס. התוצאה הייתה כי לא רק גיסו נשפט אלא גם חמו פרמניון, שנחשד כשותף לקשר. קוינוס נעלם לשנתיים מהמפה הפוליטית וקשה מכאן להסיק כי נענש על ידי המלך.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 328 לפנה"ס, אלכסנדר הוביל מערכת בזק של מצור על סוגדיאנה (Sogdiana), בה חילק את הכוח לחמש תת-יחידות ואחת מהם תחת פיקודו של קוינוס. על פי המקורות קוינוס גם השתתף בנשף השתייה בו חגגו את הירצחו של קלייטוס השחור. בהמשך המסע מזרחה מצא עצמו בתפקידים גבוהים יותר תוך גילוי עצמאות רבה יותר בהמשך הקרבות.
בשנת 326 לפנה"ס, צבא אלכסנדר הגיע לנהר ההידספס (Hydaspes; כיום ג'לום בפקיסטן המודרנית). קוינוס נשלח לאחור אל נהר האינדוס על מנת לפרוק אוניות ולשלוח את תכולתם ביבשה לעבר הידאספס. קוינוס וצבאו הצטרפו למלך בהמשך הלחימה וחצו עמו את הנהר על מנת לחתור למגע ראשוני עם המלך ההודי פּוֹרוֹס. קוינוס התקיף את הפרשים ההודים מאגף ימין ורדף אותם גם בעת שהם ברחו לאגף שמאל. בהמשך הקרב קוינוס נותר מאחור להשגיח על צליחת הכוחות את הנהר ומעבר האספקה לחזית. קוינוס הצטרף בהמשך לאלכסנדר ולאחר קרב הדמים בסאנגאלה (Sangala) והניצחון על השליט ההודי פורוס.
אלכסדר החליט להתקדם מעבר לנהר עד קצה נהר הגנגס. אולם מאן להקשיב למחאות חייליו כי כל רצונם הוא לשוב הביתה למשפחותיהם. קוינוס היה בעל התעוזה הראשון לעמוד בפני המלך ולהתווכח עמו על נחיצות השיבה. קוינוס הזכיר למלך את הסבל הרב והאבדות הקשות של צבאו, את כמיהתם של חייליו לשוב לחיק משפחותיהם ולמולדתם, ואת הצורך במציאת חילים צעירים וחדשים עבור המלך באם חפצה נפשו בהמשך הכיבושים מזרחה. המלך אולץ לשמוע בעצתו, באומרו לחיליו "אתם היחידים שניצחתם אותי ". זמן קצר לאחר מכן, כאשר הצבא המקדוני התחיל למעשה בנסיגה, קוינוס מת לפתע ממחלה (כנראה ממלריה) בשנת 326 לפנה"ס. אלכסנדר הגדול ערך טקס קבורה צבאי מרהיב בנוכחות 25000 לובשי מדים ובנה אף קבר מרשים. אלכסנדר קונן את מות מצביאו, וצוטט כמי שאמר כי קוינוס דחק בשיבה הבייתה כה חזק, כאילו הוא היחיד שנועד לראות את מולדתו שוב. נסיבות מותו של קוינוס עוררו תמיהה וספק עקב הסמיכות וההתנגדותו הקולנית להמשך המסע מזרחה בעומדו בראש המתנגדים למלך אבל אין הוכחות אחרות שמותו נגרם שלא ממחלה.
הנרי שובל
הנרי שובל (באנגלית: Henry George Chauvel; 16 באפריל 1865 – 4 במרץ 1945) היה איש צבא אוסטרלי אשר בעת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה פיקד על אוגדת הפרשים של האנזא"ק, גייסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים, בקרב באר שבע. לימים היה האוסטרלי הראשון שעלה לדרגת גנרל.
ראשית דרכו.
הנרי שובל, המכונה הארי, נולד באוסטרליה בשנת 1865, בעיר שבמדינת ניו סאות' ויילס. אביו היה בעל חוה לגידול בקר ועמד בראש מיליציה של פרשים. בהיותו בן 21 נתמנה שובל לקצין ביחידת פרשים של מדינת קווינסלנד. הוא היה מפקד פלוגה במלחמת הבורים שהתחוללה בדרום אפריקה בין השנים 1899 ל־1902. לאחר ששב לאוסטרליה פיקד על יחידות פרשים שונות והתקדם בסולם הדרגות. בשנת 1913 עלה לדרגת קולונל.
בימי מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נשלח שובל ללונדון לשמש כנציג אוסטרליה במטה הכללי של הצבא הבריטי. בשנת 1915 השתתף כמפקד חטיבת פרשים בקרב גליפולי וב־1916 לחם בחצי האי סיני בקרב רומני ובקרב מגדבה, שלאחר הניצחונות בהם נפתחה הדרך לכיבוש ארץ ישראל.
בהגיע כוחות האנזא"ק לארץ ישראל השתתף שובל בקרב עזה הראשון שהתחולל ב־26 במרץ 1917. למרות הצלחתם של כוחות האנזא"ק התוקפים להשיג את יעדיהם, הסתיים הקרב בניצחון הצבא העות'מאני, עקב כשלים בהעברת מידע מהשטח אל המפקדה הבריטית שנתנה פקודת נסיגה לכוחות התוקפים. חודש לאחר מכן הועלה שובל לדרגת לויטננט גנרל ונתמנה למפקד אוגדת הפרשים של האנזא"ק.
בקרב באר שבע, שנערך בין יחידות מחיל המשלוח המצרי של פילדמרשל אדמונד אלנבי ובפיקודו הישיר של הנרי שובל, נחל חיל המשלוח ניצחון מכריע. ב־31 באוקטובר 1917 קיבל שובל הוראה מאלנבי לכבוש מיד את העיר באר שבע. שובל יצא לדרך במסע מזורז. ההתקפה על באר שבע הפתיעה את הטורקים ובעלי בריתם הגרמנים, שציפו להתקפה בגזרת עזה, וכוחותיו של שובל כיתרו את באר שבע ובהתקפת פרשים פרצו את קווי ההגנה וכבשו את העיר בסערה. עוד באותו יום יכול היה שובל לבשר למפקדו שבאר שבע בידי כוחותיו.
ב־14 בנובמבר 1917, שבועיים אחרי שכבשו את באר שבע, נכנסו כוחותיו של שובל למושבה רחובות וחנו בה חמישה חודשים בטרם המשיכו לדמשק. יחסיו עם של שובל עם בני המושבה היו טובים מאוד וחייליו גילו יחס ידידותי כלפי בני המקום.
בית אליעזר סלוצקין שבו שוכן כיום בית הספר התיכון ע"ש דה שליט ברחובות, שהוקם בשנת 1910, שימש כמפקדתו וכביתו של הנרי שובל במהלך שהותו ברחובות, עד סוף אפריל 1918.
ב־27 בינואר 1918 הוזמן שובל לחגיגת ט"ו בשבט בבית העם של רחובות. פרדסן ממייסדי המושבה הזמין את שובל בהזדמנות זאת של חג הנטיעות לנטוע עץ זית במושבה. כעבור שנה חזר שובל לרחובות וביקש לראות את העץ שנטע בטרם יחזור לאוסטרליה. עד אז העץ כבר לא היה קיים. אנשי המושבה הזמינו את שובל לארוחה, ובינתיים עקרו עץ זית כבן שנה ושתלו אותו במקום שבו שתל שובל את עץ הזית שנה קודם כן והראו אותו לשובל ששב לארצו. בימי מלחמת העולם השנייה הגיע לרחובות כומר מצבא אוסטרליה וסיפר כי נשלח על ידי הגנרל שובל, שכבר היה בגמלאות, כדי לדווח לו על מצבו של העץ. אנשי רחובות גילו לו את האמת, אך ביקשו שלא יספר זאת לשובל. בשנת 2007 הגיעה נכדתו של הנרי שובל, שהייתה אז בגיל של למעלה משבעים, לביקור ברחובות וביקרה בבית הספר שבו שכנה מפקדתו של סבה תשעים שנה קודם. היא התהלכה בחדרים ששימשו את המפקדה, והצטלמה על המדרגות שבהן צולם סבה עם חייליו. מקבלי פניה העניקו לה במתנה שתיל של עץ זית.
בשנת 1918 החל חיל המשלוח המצרי לבצע פעולות בעבר הירדן. אוגדתו של הגנרל שובל נתקלה בפעולות אלה בקשיים רבים בשל פני השטח, מזג האוויר, ונחישות האויב והפעולות לא הוכתרו בהצלחה. שובל נאלץ להסיג את כוחותיו אל הגדה המערבית של נהר הירדן.
ב־19 בספטמבר 1918 השתתפו כוחותיו של שובל עם יתר כוחותיו של אלנבי בקרב מגידו שהסתיים ב־21 בספטמבר בניצחון הכוחות הבריטיים. לאחר הקרב נעה אוגדת שובל לרמת הגולן וב־1 באוקטובר 1918 כבשה את דמשק. האוגדה המשיכה צפונה וב־25 באוקטובר כבשה את חלב. חמישה ימים לאחר מכן נכנעה האימפריה העות'מאנית לכוחות הברית.
לאחר המלחמה.
עם סיום המלחמה סיים גם הנרי שובל את תפקידו במזרח התיכון ובשנת 1919 שב לאוסטרליה. הוא מונה למפקח הכללי של כוחות הביטחון האוסטרליים (The Inspector General of the Australian Defence Force), תפקיד שנועד לבדיקה, ביקורת ומניעת כשלים של מערכת המשפט הצבאית. בשנת 1929 מונה לראש המטה הכללי של הצבא האוסטרלי. הוא פרש מהצבא באפריל 1930. בעת מלחמת העולם השנייה נקרא שוב לדגל ומונה למפקח הכללי של כוחות ההגנה ההתנדבותיים (Volunteer Defence Corps) שפעלו באוסטרליה בזמן המלחמה, כדוגמת משמר המולדת הבריטי, אשר שירתו בו מתנדבים, שלא היו כשירים לשירות צבאי רגיל, מפאת גילם.
הנרי שובל נפטר ב-4 במרץ 1945, חודשיים לפני סיום המלחמה. בן שמונים היה במותו.
בוב פוסי
רוברט לואיס "בוב" פוסי (באנגלית: Bob Fosse; 23 ביוני 1927 – 23 בספטמבר 1987) היה שחקן, רקדן, כוריאוגרף, במאי תיאטרון וקולנוע, מחזאי ותסריטאי אמריקאי. הוא יצר שורה של מחזות זמר מצליחים ("צ'ריטי המתוקה", "שיקגו", "פיפין" ועוד), זכה באופן חסר תקדים בשמונה פרסי טוני וכן בפרס האוסקר על בימוי הסרט "קברט", והיה מועמד ארבע פעמים נוספות לפרס.
ביוגרפיה.
תחילת הדרך כשחקן.
פוסי נולד בשיקגו, אילינוי, השני הצעיר מבין שישה אחים. הוא התחבר עם רקדן צעיר בשם צ'ארלס גראס והחל בשיתוף פעולה איתו בשם "האחים ריף", במעבר בין תיאטראות שונים בסביבות שיקגו. לאחר שגויס לצבא השתתף פוסי במופע "מצב קשה", שסייר בבסיסים הצבאיים ובבסיסים הימיים באוקיינוס השקט. הוא עבר לניו יורק בשאיפה להיות "פרד אסטר החדש". הופעתו עם אשתו הראשונה, הרקדנית מרי אן נילס (1923–1987), ב"קרא לי מיסטר" לכדה את תשומת לבם של דין מרטין וג'רי לואיס. פוסי ונילס היו שחקנים קבועים בתוכנית הרדיו "מצעד הלהיטים" במהלך עונת 1950–1951, ובאותו זמן מרטין ולואיס צפו בהם מופיעים במלון בניו יורק וסידרו להם הופעה בתוכנית הטלוויזיה "שעת הקומדיה של קולגייט". פוסי חתם על חוזה עם MGM ב-1953. הופעות המסך המוקדמות שלו כללו את הסרטים "הרומנים של דובי גיליס", "תן מנוחה לילדה" ו"נשקיני קייט". פוסי אף חיבר את הכוריאוגרפיה בקטע קצר ב"נשקני קייט", ותפס בכך את תשומת לבם של המפיקים בברודוויי.
קריירה בתיאטרון.