פוליאקוב פיתח שיטות ניהול מתקדמות שאיפשרו לזרז משמעותית את בניית מסילות הברזל. פבל מלניקוב, שר בממשלה, תמך בו לקידום השיטות האלה. מסילת קורסק – חרקוב - אזוב (832 ק"מ, בנייתה הסתיימה ב-1869) נבנתה תוך 22 חודשים, פרק זמן מהפכני לאותה תקופה.
הוא הקים מסילה ראשונה למכרות פחם באזור דונצק, שם היו לו אינטרסים עסקיים. פוליאקוב רכש זיכיון לבניית בית חרושת לפלדה באזוב, אך לבסוף החליט למכור את הזיכיון ל- John Hughes.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) קיבל פוליאקוב מהממשלה הזמנה לבניית שתי מסילות בחזית: בנדרי-גאלאץ ופרטשט-זימניצ'ה. כהוקרה על מהירות סיום הפרויקט זכה פוליאקוב במדליה של תערוכת פריס משנת 1878 ובבונוס כספי מכובד מממשלת רוסיה. בשנת 1880 רכש בעלות על קו הרכבת הקיים סנט פטרבורג-צארסקויה סלו.
כאשר עבר לסנט פטרבורג רכש את ארמונה של הרוזנת Laval (בית 4 בטיילת האנגלית), בניין בן 4 קומות מעוצב בסגנון נאוקלסי על ידי אדריכל Thomas de Thomon. הבית התפרסם בין השנים 1820–1830 בעקבות הסלון הספרותי שהתקיים בו, שביקרו בו וסילי ז'וקובסקי, אלכסנדר פושקין, ואדם מיצקביץ'. בנו של פוליאקוב - דניאל מכר את הבית למדינה עבור סנט.
פוליאקוב נפטר בפתאומיות בגיל 50 במהלך הלוויה של מחותנו אנטון (אברהם) וורשבסקי (בתו של פוליאקוב הייתה נשואה ללאון, בנו של אברהם). פוליאקוב הובא למנוחות באחוזת קבר משפחתית בבית עלמין היהודי בסנט פרסבורג. אדמירל איוון שסטקוב תיאר בזיכרונותיו: "...מלבד להלוויה של צאר, לא ראיתי בחיי כמות כזאת של אנשים שבאו להפרד מפוליאקוב...".
אף על פי שבית עלמין היהודי בסנט פטרסבורג עדיין קיים, קברו של פוליאקוב נהרס. את פסל המצבה שייצר מרק אנטוקולסקי הצליחו להציל והיום הוא נמצא במוזיאון הרוסי. פסל נוסף של פוליאקוב, גם הוא עבודת אנטוקולסקי, נמצא במוזאון לאמנות בסראטוב (מוזיאון אחד מני רבים שנבנה מתרומותיו של פוליאקוב).
לפי עדויות אנשים בני זמנו, ההתנהלות של פוליאקוב בתוך החברות שבבעלותו הייתה חוקית אך שנויה במחלוקת. פוליאקוב זכה בתואר אצולה ודרגה אזרחית Privy Council, אך נכשל להשיג את תואר הברון הנחשק.
פעילות ציבורית ונדבנות.
פוליאקוב תרם שלושה מיליון רובלים למוסדות חינוך, אחד מהם הוא בית ספר למקצועות הרכבת בעיר ילץ הראשון מסוגו באימפריה הרוסית, שהוקם בשנת 1867. ב-1868 השתתף במימון הקמת מכללת קטקוב במוסקבה שהפכה עם הזמן לאקדמיה לדיפלומטים של משרד החוץ.
בעשור האחרון בחייו התרכז פוליאקוב בחיי קהילה היהודית בסנט פטרבורג, הוא השתתף במימון בניית בית הכנסת קורל הגדול.
זמן קצר לפני רצח הצאר אלכסנדר השני, פוליאקוב יחד עם הברון הוראצי גינצבורג וניקולאי באקסט השיגו אישור מלכותי להקים " אגודה לעבודה במלאכה ובחקלאות" (אורט - Организация Ремесленного Труда ОРТ). אשר לימים הפכה לרשת אורט עולמי. המטרות שאגודה ביקשה להשיג היו להעניק ליהודי רוסיה בתחום המושב ידע ויכולות במקצועות שונים כדי לשפר את מצבם הכלכלי.
רצח הצאר אלכסנדר השני ב-1 במרץ 1881 הצית גל של פוגרומים (הסופות בנגב). באוגוסט 1881 פוליאקוב והורציו גינצבורג ארגנו את הוועידה הראשונה של נציגים מכל הקהילות היהודיות של אימפריה הרוסית. מטרת הוועידה הייתה למצוא דרך פעולה נכון ליהודי רוסיה.
וועידה זו ואלו שבאו אחריה אימצו עמדה שלילית להגירת יהודים לארצות אחרות אך קידמו בברכה אמנציפציה. פוליאקוב עצמו מזוהה עם הטענה האמנציפציונית הסטנדרטית שעידוד הגירה יגרום ליהודים יותר נזק מתועלת, כיוון שזה ייתן לגורמים אנטישמים סיבה טובה להתייחס ליהודים הנשארים כאל זרים מוחלטים.
משפחה.
לפוליאקוב היו בן אחד ושלש בנות. בנו, דניאל, קיבל את תפקיד אביו בהנהלת אורט, אך לא גילה עניין להמשיך בעסקיי אביו. רוב חייו חי בפריס. בתו האחת התחתנה עם לאון ורשבסקי, בת שנייה (גרדה) נישאה לג'ימס, אח של הברון הירש והשלישית התחתנה עם בנקאי יהודי מאנגליה.
איגוד ישראלי לבקרה אוטומטית
איב"א, איגוד ישראלי לבקרה אוטומטית הוא עמותה ישראלית העוסקת בקידום המחקר וההוראה של תחום הבקרה האוטומטית בישראל.
הארגון מבצע זאת באמצעות קורסים, כנסים אקדמיים וסדנאות בנושא. האיגוד משמש כארגון הישראלי החבר ב והוא מנוהל מהטכניון בחיפה.
היסטוריה.
האיגוד הוקם בתחילת שנות השישים על ידי מהנדסים מהטכניון ומרפא"ל, ביניהם שני בונן, זאב בונן, ידידיה שמיר (המדען הראשי של משרד הביטחון דאז), שמואל מרחב ויוליוס פרמינגר, אשר נבחר לכהן כיו"ר הראשון של האיגוד. עד שנת 1978 עמד בראש האיגוד יו"ר אך מאז שנה זו הוחלט כי בראש האיגוד יעמוד נשיא.
מבנה ארגוני.
בראש הארגון עומד נשיא, לרוב פרופסור בטכניון, ובנוסף חברים בוועד המנהל גזבר, מזכיר ונציג מרפא"ל. בהנהלה המורחבת חברים נציגים מאוניברסיטאות ומכללות אחרות בישראל, כגון מכון ויצמן ואוניברסיטת תל אביב וכן נציגים מחברות תעשייתיות כגון התעשייה האווירית או אלביט מערכות. חברות אלו שותפות גם במימון האיגוד.
הפסטיבל הישראלי לשירי ילדים
הנרי האנט
הנרי "הנואם" האנט (באנגלית: Henry "Orator" Hunt; 6 בנובמבר 1773 – 15 בפברואר 1835) פוליטיקאי בריטי, נודע בהיותו נואם לקידום זכויות מעמד הפועלים הבריטי. האנט זכור כחלוץ בקידום הרדיקאליזם הפוליטי בקרב מעמד הפועלים בבריטניה ונודע בהשפעתו על התנועה הצ'רטיסטית. הוא קרא לקידום רפורמות של הרחבת זכות הבחירה ולדמוקרטיזציה של הפרלמנט הבריטי וביטול חוקי הדגן אשר פגעו במעמד הפועלים בבריטניה.
ביוגרפיה.
האנט נולד במחוז ווילטשייר בדרום-מערב אנגליה והפך לחקלאי אמיד. הוא החל להימשך אל פוליטיקה רדיקאלית בתקופת המלחמות הנפוליאוניות ובמהרה כישרונו כנואם ציבורי בלט וזכה לכינוי "הנואם". תחילה ככינוי מזלזל בשם אויביו, האנט אימץ כינוי כאות של כבוד.
האנט נאם בזכות בחירות אוניברסליות וקידום דמוקרטיזציה של הפרלמנט הבריטי אשר בתקופתו הזכות לבחור ניתנה אך ורק לגברים בעלי רכוש. האנט הוזמן לנאום ב-16 באוגוסט 1819 על ידי האיגוד הפטריוטי של מנצ'סטר להתכנסות לא אלימה לתמיכה ברפורמות לקידום הדמוקרטיה וייצוג ריאלי יותר של הבוחרים בבית הנבחרים. לימים אירוע זה נודע כטבח פיטרלו אשר בעקבות המתח שנוצר בבריטניה לאחריו האנט נעצר והורשע לשנתיים מאסר.
האנט כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי כמייצג של אזור פרסטון בין השנים 1830–1832. בנוסף לקמפיין לרפורמה בפרלמנט, האנט התייחס לנושאים האחרים שעסקו באנשי מעמד הפועלים המתגוררים בפרסטון שהעסיקה מעל 10,000 איש בענף הטקסטיל. זה כלל את רצונם ליום עבודה של עשר שעות וסיום עבודת ילדים. ב-1830 גבר האנט על מי שהיה עתיד להיות ראש ממשלת בריטניה, אדוארד סמית'-סטנלי. בפרלמנט פעל האנט לטובת מעמד העובדים. הוא התנגד לרפורמה של 1832 מכיוון שהייתה מתונה מדי להשקפתו, ולא הרחיבה את זכות ההצבעה לכלל האוכלוסייה.
התנועה הצ'רטיסטית
התנועה הצ'רטיסטית היא אחת התנועות המשמעותיות ביותר שפעלו למען רפורמה פוליטית בבריטניה. התנועה הייתה לתנועת עובדים שפעלה להרחבת זכות הבחירה למעמד הפועלים בין השנים 1838 ו-1848, והייתה תנועת העובדים ההמונית הראשונה בעולם. תנועה זו שלטה בפוליטיקה הפנימית בבריטניה בשנים אלו וגייסה למעלה מ-3 מיליון תומכים בשיאה. הצ'רטיסטים שאפו להכניס רפורמות בשיטת הממשל בבריטניה על מנת להפוך אותה לדמוקרטית יותר. שמה של התנועה נגזר מ"הצ'רטר העממי" (אנגלית: People's Charter), הצהרת עקרונות שפורסמה במאי 1838.
האליטות הפוליטיות בבריטניה ראו בתנועה כסכנה ומעוררת מרד וסירבו לנהל משא ומתן עם מנהיגי התנועה או להיענות לחלק מדרישותיהם. הממשלה הבריטית מחצה סופית את התנועה ב-1848. על אף שלא היו לתנועה הישגים מיידיים וישירים היא הביאה להתעוררות והתארגנויות פוליטיות בקרב מעמד הפועלים הבריטי בנוגע להדרתו מהבחירות לפרלמנט. היסטוריונים רואים בתנועה הצ'רטיסטית כהמשך למאבקים במאה ה-18 כנגד שחיתות פוליטית וכהתפתחות לדמוקרטיזציה בבריטניה בתקופת המהפכה התעשייתית.
התפיסה העקרונית.
ראשי התנועה היו שוליות ואומנים זעירים בסביבות הסיטי של לונדון, שנחשפו לספרות מתקופת המהפכה הצרפתית והגיעו למסקנה שאי-השוויון הדן את העובדים לחיי עוני נעוץ במונופול של המערכת הפוליטית על החוק והכוח ובשלילת זכויות הייצוג וההשתתפות של העובדים במערכת הפוליטית. זאת כיוון שזכות בחירה ניתנה רק לבעלי ממון. הצ'רטיזם קם כתנועה לשינוי פוליטי (בניגוד לסוציאליזם שנעץ את אי-השוויון בבעלות על ההון ואמצעי הייצור ודרש שינוי כלכלי). הדרך להשגת הזכויות הייתה באמצעות הטרמינולוגיה העתיקה של צ'רטר מלכותי, כלומר כתב זכויות שיינתן לעם מאת המדינה. לשם כך פרסמה התנועה את דרישותיה שהופצו לחתימה כעצומה בקרב עובדים ברחבי הממלכה.
שש הדרישות של הצ'רטר העממי.
שמה של התנועה נגזר מ"הצ'רטר העממי" (אנגלית: People's Charter), הצהרת עקרונות שפורסמה בשנת 1838 והעלתה את הדרישות הבאות:
דרכי פעולה וניסיונות מרי.
חוק הרפורמה של שנת 1832 אכזב את מעמד הפועלים משנתן זכות בחירה לחלק גדול של המעמד הבינוני אך פסח על מעמד הפועלים. התנועה סחפה אחריה את ההמונים בבריטניה של אמצע המאה ה-19 והיו התארגנויות מקומיות ברחבי בריטניה. רובן הכירו בויליאם לובט (Lowett), בין מנסחי הצ'רטר העממי, כמנהיג התנועה.