רעיון מרכזי נוסף של סמית הוא כי פריון העבודה (היצרניות) מבוסס על חלוקת עבודה וצבירת הון. חלוקת משימות ייצור לחלקים קטנים, שבכל אחד מהם עוסק גורם אחר, מאפשרת להשיג ייעול ניכר בתהליך הייצור. ייעול זה מותיר בידי היצרן רווח גדול יותר, אותו הוא יכול להוציא בקניית מוצרים ושירותים, או להשקיעו בקניית מכונות ואמצעי ייצור יעילים אף יותר. צבירת ההון, לפיכך, היא המרכיב החיוני ביותר בשגשוגה של אומה. לטענת סמית ניתן להבחין כי לאורך ההיסטוריה נבנו מוסדות ממשל ומשפט כדי לשרת את הצורך של אנשים לשמור על הונם בידם. בהיעדר דרך כזו, גרס סמית, לא מתקיימת צבירת הון והאומה אינה יכולה לשגשג.
עוד רעיון בולט בספר הוא כי מערכת הייצור והסחר מתפקדת באופן אוטומטי. כאשר יש מחסור במוצר מסוים, יכולים יצרניו להפיק רווח גדול יותר ממכירתו, אך הרווח המוגדל הופך את הייצור של מוצר זה למפתה ורווחי יותר ליצרנים אחרים, המשקיעים גם הם את הונם בבניית מערכות ייצור של מוצר זה. בכיוון ההפוך, כאשר יש שפע במוצר מסוים, מחירו יורד ולכן צונחים גם רווחיהם של יצרני המוצר והוא הופך מושך פחות מבחינתם של משקיעים בעלי הון. מנגנון זה של היצע וביקוש גורם לכך שאף שאיש אינו מנחה את המערכת, בכל זאת מנותב ההון במדינה ב"יד נעלמה" למקומות שבהם הצורך בהון הוא הגדול ביותר.
הסייג שהציב סמית למנגנון זה הוא חופש הסחר והתחרות. סמית עמד על כך שיש יצרנים וסוחרים המפיקים רווח גדול מהגבלה של הסחר והייצור, ולכן פועלים לכוון את פעולות הממשלה להגבילם. כאשר הסחר או הייצור מוגבלים או מעוותים — כמו במקרה של מונופולים או סובסידיות — יכולים היצרנים והסוחרים שניתבו את ההגבלות לרצונם למכור את מוצריהם במחיר גבוה יותר, מצב הפוגע במיוחד בעניים, הנדרשים לשלם סכום גבוה יותר עבור מוצרי היסוד שהם צורכים.
למרות ביקורתו החריפה על הממשל, על השימוש בשיטות עידוד מרקנטיליסטיות כמו סובסידיות ותמריצים, ועל נטייתו לצבור כוח וחובות, סבר סמית כי על הממשלה מוטלת החובה לטפל בכמה תחומים חיוניים, שפעולה פרטית המונעת על ידי דאגה לתועלת עצמית לא תוכל לספקם. סמית ראה בכוחות הצבא והשיטור, כמו גם במערכות המשפט, תוצר של שאיפתם של העשירים להגן על רכושם מפני העניים. מערכות אלו רחוקות משלמות, סבר סמית, אך שימורן חיוני לקיום חברה מתקדמת ומשגשגת.
צורך נוסף במעורבות ממשלתית ראה סמית בתחום "העבודות הציבוריות" (תשתיות) והענקת השכלה כללית בסיסית לכל, ובמיוחד לעניים ובמערכות השכלה למבוגרים. מעורבות נדרשת זו הצדיקה גביית מיסים על ידי הממשלה, אך לדעת סמית אותה גבייה, ומימון הממשלה באופן כללי, צריכים להיות מנוהלים בזהירות יתרה. בהקשר זה קבע סמית את ארבעת העקרונות הידועים של גביית מיסים: על המס הנגבה: המס צריך להיות פרופורציוני לכמות הרכוש, להיגבות על פי תקנים ברורים ולא באופן שרירותי, להיאסף באופן הנוח ביותר והמעיק פחות על הנישום, ולהיות בשיעור שלא יגרום היעלמות, הברחות או בריחה של בעלי "מניות" (בעלי הון) למקומות אחרים.
השפעת "עושר העמים".
ל"עושר העמים" נודעה לאורך השנים השפעה חשובה על החשיבה הכלכלית. טענותיו של סמית, במיוחד כאשר צורפו אליהן טענותיו של ממשיכו החשוב, דייוויד ריקארדו ושל ז'אן-בטיסט סיי הפכו לבסיס החשוב ביותר של ההגות הכלכלית בבריטניה. זו התעצבה במיוחד בהשראתו של אלפרד מרשל, ואומצה מאוחר יותר על ידי הזרם המרכזי בהגות הכלכלית באנגליה ובארצות הברית. אסכולה כלכלית מרכזית זו ראתה באדם סמית את הכלכלן המודרני הראשון וב"עושר העמים" מעין תנ"ך של החשיבה הכלכלית המודרנית. הביקורת העיקרית שהוטחה בסמית, אפילו בקרב חסידיו הנלהבים ביותר, נגעה לאימוץ רעיון הערך של העבודה השגוי, ובעיקר לסתירות הפנימיות בטיעונים בזכות מימון תשתיות וחינוך, שאינם עולים בקנה אחד עם התזה הכללית של "עושר העמים."
השפעה חשובה מאוד הייתה לספר גם על החשיבה המרקסיסטית, ובמיוחד על קרל מרקס. מרקס ביטא אומנם בוז לסמית, אך אימץ את הניתוח הכלכלי שלו ושל ריקרדו, ובמיוחד את תורת הערך של העבודה של סמית. רעיון נוסף של סמית, שהייתה לו השפעה על מרקס, היה הצבעתו על ה"ניכור" הנוצר אצל עובדים בחזרה אינסופית על פעולות פשוטות (סמית כמובן לא השתמש במונח המרקסיסטי "ניכור"). הוגים מאוחרים יותר בהגות המרקסיסטית גינו את סמית במילים חריפות הרבה יותר מאלו של מרקס, כשעיקר מתקפתם מופנה נגד רעיון ההתפתחות האוטומטית של שגשוג עליה דיבר סמית.
תפישתו של אדם סמית ושל "עושר העמים" כהוגים הכלכליים הראשונים זכתה לערעור חשוב באמצע המאה ה-20 מצידו של ג'וזף שומפטר, שהצביע על כך שחלק ניכר מרעיונותיו של סמית אומצו מרעיונותיהם של הוגים אחרים. מתקפות אלו גרמו לכך שסמית נתפש היום פחות כחדשן ויותר כממזג של תפישות שהיו רווחות אצל הוגים כקנטיון או קסניי לפניו.
התייחסותו של סמית לסחר חופשי.
סמית בחן את השפעת מרקנטיליזם על הפריון של המדינה, והראה שלמרות שנקיטת מכסי מגן מחזקת את התעסוקה בענף המוגן בטווח הקצר (ולעיתים גם בטווח הבינוני), הרי שבטווח הארוך אותו ענף עלול להיפגע מחוסר יעילות שתיגרם כפועל יוצא מהעדר הצורך בתחרות בתוצרת חוץ.
לפי סמית היתרון בסחר החופשי מבוסס על ארבעה עקרונות:
עם זאת, סמית אינו שולל לחלוטין נקיטת פרוטקציוניזם, אך לשיטתו זהו סטייה מברירת המחדל, שמחייבת את הממשל לתת נימוקים להפעלתה.סמית עצמו סבר שבשלושה מקרים ראוי להגביל את הסחר החופשי:
הנדסת מחשבים
הנדסת מחשבים (לעיתים נקרא גם הנדסת אלקטרוניקה ומחשבים או הנדסת מערכות מחשב) היא ענף של ההנדסה המשלב שתי דיסציפלינות, מדעי המחשב והנדסת חשמל ואלקטרוניקה. מהנדסי מחשב רוכשים ידע בהנדסת חשמל, תכנות ושילוב של חומרה ותוכנה לעומת מדעי המחשב בלבד או הנדסת חשמל בלבד. בוגרי הנדסת מחשבים עוסקים במקצועם במספר רב של תחומים כגון פיתוח רכיבים VLSI, עיבוד אותות דיגיטליים (DSP), הנדסת תוכנה ברמת החומרה, כתיבת קושחה, תכנות מיקרו-בקרים משובצי מחשב, תכנון חיישנים אנלוגיים, תכנון מעגלים מודפסים ורכיבי Mixed-Signal, מערכות הפעלה, רובוטיקה ארכיטקטורת מערכות מחשב ועוד.
הנדסת מחשבים כענף אקדמי.
לראשונה הוענק התואר באוניברסיטת קייס ווסטרן רזרב בארצות הברית בשנת 1971 לכ-140 בוגרים.
עם ההתפתחות הרבה בתחום המחשבים גדלה הדרישה למהנדסים שיוכלו להתמודד עם האתגרים שבפיתוח מערכות מחשבים על כל רכיביה הרבים, התרחבו תוכניות רבות באוניברסיטאות ברחבי העולם ובהם גם בישראל החלו בטכניון בתוכנית משותפת לפקולטות להנדסת חשמל ומדעי המחשב ומאוחר יותר אוניברסיטאות נוספות.
מהנדסי המחשב נדרשו להעשיר את ידיעותיהם גם בתחום הספרתי וגם האנלוגי תוך שמירה על הקניית כלים מתמטיים טובים וידע במדעים נוספים.
נושאי בחירה המוצעים ללימוד כוללים:
תוכניות בישראל.
בישראל פועל מסלול להוראת הנדסת מחשבים בחמש אוניברסיטאות:
בנוסף, קיימים מסלולים מקבילים במכללות האקדמיות.
קישורים חיצוניים.
הנדסת מחשבים באוניברסיטת בר-אילן
מדעי החיים
המושג מדעי החיים (באנגלית: Life sciences) מתאר קבוצה של דיסציפלינות במדעי הטבע, העוסקות בחומר החי על פני כדור הארץ, בהתפתחות החיים, בהשלכות יצורים חיים על הסביבה וביחסי הגומלין בין יצורים חיים. המונח משמש בעיקר בהקשרים אקדמיים, כשמה של פקולטה להוראה ולמחקר; במרבית ההקשרים משמש המונח כמילה נרדפת לביולוגיה, אך בהקשרים אחרים מציין תחום רחב יותר, העשוי לכלול גם רפואה ומדעים נוספים.
היסטוריה של המונח.
השימוש במושג 'מדעי החיים' החל בראשית המאה ה-20 בארצות הברית, כאשר תחומי מחקר חדשים, כגון גנטיקה, התקשו למצוא את מקומם במסגרת המחלקות הקיימות לבוטניקה ולזואולוגיה. ההתרחבות המתמדת של תחומי המחקר, ויצירת מחלקות חדשות שלא נכנסו בהכרח תחת הכותרת המסורתית של 'ביולוגיה', יצרה צורך בשם כולל נפרד למחלקות שונות הקשורות זו לזו בעיסוקם בחיים עצמם.
שיטה זו אומצה גם באנגליה, ואילו בגרמניה (בשל המבנה הקשיח יותר של האוניברסיטאות) לא נפתחו מחלקות חדשות לתחומים החדשים (החוקרים נותרו 'בוטנאים' או 'זואולוגים' בהגדרתם) כך שלא נוצר צורך במבנה-גג מעין זה עד אחרי מלחמת העולם השנייה. עם הזמן הורחבה גם משמעות המונח 'ביולוגיה', עד כדי חפיפה חלקית או מלאה עם 'מדעי החיים', אך עד היום מועדף 'מדעי החיים' כשמו של התחום האקדמי באוניברסיטאות רבות בארצות הברית ובאנגליה.
התחומים הכלולים במדעי החיים.
מדעי החיים מסועפים במיוחד וכוללים מגוון רחב של תחומים. פרט לכל תחומי הביולוגיה, נכללים במדעי החיים גם תחומים גבוליים, שבמקרים רבים אינם נחשבים כחלק מביולוגיה אלא כתחומים עצמאיים - למשל ביוכימיה, ביוטכנולוגיה, ביואינפורמטיקה, אקולוגיה ומדעי המוח. הרפואה והנושאים הכלולים בה נחשבים בחלק מהמקרים כחלק ממדעי החיים (אף כי מבחינה אקדמית נלמדים כמעט תמיד בפקולטה נפרדת). בגרמניה משמש המושג 'מדעי החיים' (Lebenswissenschaften) אך ורק לתיאור מרכזי מחקר הנוגעים גם בתחום הרפואה, כגון 'המרכז למדעי החיים והרפואה' באוניברסיטת בון.
לימודים.
בישראל.