בינואר 2006 חתם מרקסון במכבי ראשון לציון, וסייע לה להישאר בליגת העל עם ממוצע של 13.4 נקודות ו-4.2 ריבאונדים ב-27 דקות משחק בממוצע. הוא שיחק בקבוצה גם בעונה שלאחר מכן, אך הישגיו היו פחות טובים והוא קלע בממוצע 8.3 נקודות ב-18 דקות משחק. את עונת 2008/2009 החל מרקסון במועדון הארגנטינאי ליברטאד, בו שותף ב-17 משחקים שבהם קלע בממוצע 10.4 נקודות למשחק. הוא חזר לראשון לציון במרץ 2009, וסיים את העונה הסדירה עם ממוצע של 7 נקודות ב-19 דקות משחק.
בעונת 2010/2011 חתם באליצור יבנה מהליגה הלאומית. בעונת 2010/2011 שיחק במדי הפועל עפולה גם היא מהליגה הלאומית.
בעונת 2011/2012 שיחק מרקסון בקבוצת שיגה לייקסטארס מליגת ה-BJ League היפנית. בעונת 2012/2013 שיחק בוולינגטון סיינטס מניו זילנד ונבחר לשחקן המחזור בשבוע ה-6, קבוצתו סיימה במקום הראשון את העונה הסדירה והעפילה לפלייאוף אך הודחה בחצי גמר הפיינל פור.
שליש (צבא)
שָׁלִישׁ (בלועזית: אדיוטנט) הוא תפקיד צבאי, שפירושו אחד משניים:
מקור המילה.
מקור המילה בתנ"ך, שם היא משמשת במשמעות של קצין או מפקד, כבפסוקים , . יוסף בן מתתיהו הבין את המילה כמתארת את "שר הגדוד השלישי", וכך הסביר בספרו קדמוניות היהודים את הפסוק ().
שליש יחידה.
בצה"ל השימוש במילה שליש היא על פי רוב במשמעות של קצין כח אדם יחידתי, אך שייך גם בהקשר של קצינים שונים של חיל השלישות (היום חיל משאבי אנוש). בכל יחידה בצה"ל יש גורם האחראי על ענייני כח אדם ביחידה. ברוב היחידות ממלא את התפקיד קצין שעבר הכשרה של חיל השלישות.
כמו בשאר הצבא, גם תחום זה מנוהל בצורה היררכית, כך שעל כל קצין שלישות ממונה קצין שלישות האחראי על מסגרת רחבה יותר. כך בחטיבות הלוחמות לכל גדוד יש שליש גדודי, העובד בקשר ובכפיפות עם השליש החטיבתי, ובדומה השליש החטיבתי בקשר דומה עם שליש האוגדה.
השליש אחראי על המחלקות ביחידה העוסקות בכח אדם: מחלקת כח אדם, מחלקת תנאי שירות, מחלקת דת-רבנות-כשרות, מחלקת חינוך ומחלקת משמעת.
עבודתו השוטפת של השליש הגדודי כוללת בעיקר ראיונות שיבוץ וויסות כח אדם, מענה לבעיות המתעוררות במחלקות שתחת אחריותו וטיפול בחלק מתחומי השלישות הנתונים לטיפולו האישי, בין אם הם מוגדרים כנושאי טיפול של שליש היחידה ובין אם הם נושאי טיפול שאינם בדווקא מטופלים על ידו אך הוא בחר לטפל בהם באופן אישי.
תחומי שלישות המטופלים רבות על ידי שליש יחידה: טיפול באנשי קבע, טיפול בשיבוצים ומעברים, טיפול בענייני כספים ביחידה, עיסוק בחריגים מסוגים שונים: נפקדים, חסרי שיבוץ, בעיות אי התאמה לשירות וכדומה.
כאשר השליש היחידתי נמצא בחופשה או בתפקיד מחוץ ליחידה, ממלאים את מקומו קצינים או נגדים מהמחלקות השונות שתחת פיקודו. על פי רוב יש ביחידה איש קבע המשמש כנגד משאבי אנוש ונקרא גם פק"ר- פקיד רישומת. הפק"ר עוסק בתחומים הקרובים לתחומי העיסוק של השליש ועל כן משמש כממלא מקומו ברוב המקרים. מכיוון שנגדים ממעטים להיות בבסיסים בסופי שבוע (אינם סוגרים שבת בעגה צה"לית) הנציגים לענייני שלישות בזמנים אלו הם קציני וחיילי מחלקות השלישות. כך למשל, קצינת ת"ש, או מש"קית שלישות, תהיה אחראית לענייני שלישות במהלך סופי שבוע בהם נעדר השליש מהיחידה.
קווין ליווינגסטון
קווין ליווינגסטון (באנגלית: Kevin Livingston; נולד ב-24 במאי 1973 בסנט לואיס) הוא רוכב אופניים אמריקאי מקצועני לשעבר.
הוא החל את דרכו ברכיבה מקצוענית בקבוצת מוטורולה ב-1995, ולאחר שנתיים עבר לקבוצת קופידיס. ב-1999 עבר לקבוצת רשות הדואר האמריקאית. ליווינגסטון הצטיין כמטפס וכפועל חזק ונאמן, והיה אחד מהעוזרים הראשיים של לאנס ארמסטרונג בשני ניצחונותיו הראשונים בטור דה פראנס, בשנים 1999 ו-2000 (ניצחונות שנפסלו מאוחר יותר בשל שימוש בחומרים אסורים). לאחר מכן עבר ליווינגסטון לקבוצת דויטשה טלקום, ושימש כעוזרו של יאן אולריך, יריבו הגדול של ארמסטרונג.
הוא פרש מרכיבה בשנת 2002, ומתגורר באוסטין שבטקסס. בחקירת הרשות האמריקנית למלחמה בסמים בספורט אודות לאנס ארמסטרונג וקבוצת רשות הדואר האמריקאית, שממצאיה פורסמו ב-2012, נמצא כי חבריו לקבוצה: טיילר המילטון, ג'ורג' הינקאפי וכריסטיאן ואנדה ולדה העידו כי יחד עם רוב רוכבי הקבוצה, גם ליווינגסטון נטל חומרים אסורים. ב-2014 הופיע שמו של ליווינגסטון ברשימה שפרסם הסנאט של צרפת שכללה רוכבים שנמצאו חיוביים לבדיקת סמים בבדיקות שנלקחו בטור דה פראנס ב-1998 ונבדקו מחדש (לאחר שפותחה בדיקה שמסוגלת לגלות את החומר האסור EPO) ב-2004.
עירוי לעצים
עירוי לעצים (מכונה גם: הזרקת גזע) היא שיטה להחדרת חומרים למערכת ההובלה, שתעביר מהר את החומר לכל חלקי העץ. בדרך זו עוקפים את בעיית העדר קליטה בקצב מספיק של מינרלים או של חומרי הדברה מהקרקע על ידי השורשים.
ישנן מספר טכניקות, כאשר העיקרון של כולן הוא קידוח חור בחלקו התחתון של הגזע אל צינורות העצה (המובילים חומרים מהשורש לנוף.(מיישמים את החומר בחור, ומשם צינורות העצה מעבירים אותו לכל העץ.
התיעוד הכתוב הראשון לשימוש בשיטה זו בארץ הוא פרסומו של דר' יוסף הלפרין בטיפול כנגד תהלוכן האורן (1966). קדחו בהיקף הגזע, כל 20 ס"מ חור, בקוטר 10 מ"מ לעומק מספר ס"מ, מילאו את החור בחומר ההדברה, והמזיק הודבר.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 (אין תיעוד כתוב), דר' ציון מדר מקק"ל ופרופ' יוסי ריוב מהפקולטה לחקלאות ברחובות, הנהיגו את השיטה (אותה העתיקו מדרום אפריקה) להחדרת ברזל לאקליפטוסים הסובלים ממחסור בברזל. קודחים חור בקוטר 10 מ"מ לתוך עצת העץ, סוגרים את פתח החור בפקק שעם, מחדירים מחט של אינפוזיה בבני אדם, המחוברת לצינור המחובר למכל, שמכיל ברזל גופרתי CP . טיפול אחד הספיק ל-10 שנים לפחות.
עודד יפה טוען, שהוא מצליח בשיטה זו לשקם עצים הסובלים מעקת יובש או פגעים באמצעות החדרת כמות קטנה (כ- 50 סמ"ק) של נוזל, הנלקח ממיצוי עצים צעירים הנמצאים בשלבי גדילה מואצת (אין תיעוד כתוב).
אדריכלות נאצית
האדריכלות הנאצית הייתה אחד הכלים ליישום התוכנית ליצירת התחדשות רוחנית ותרבותית בגרמניה בימי הרייך השלישי, לפי תפיסתם של מנהיגיו.
בסיס תאורטי.
לאדריכלות הנאצית היו שלושה תפקידים עיקריים: תיאטרלי, סמלי וחינוכי.
האדריכלים הנאצים סברו כי מלבד תפקידם הפונקציונלי, על המבנים לשרת גם מטרות נוספות של העברת מסרים אידאולוגיים חינוכיים ותת-הכרתיים. ככלל, התנועה הנאצית ייחסה חשיבות גדולה לאומנות ולעיצוב ככלי תעמולה. אחד הביטויים לכך היה מינויו של יוזף גבלס, האדם השני בחשיבותו במפלגה הנאצית, לשר האומנות. מעבר לזאת לרבים מבכירי המפלגה הנאצית היה ניסיון או רקע השכלתי בתחום האמנות. אדולף היטלר, למשל, התפרנס במשך תקופה מסוימת כצייר גלויות.
רוב הבנייה הציבורית שימשה גם כמרכז לפעילות משותפת–עממית. האידאולוגיה הנאצית שאפה לחדש את התרבות העממית המתבססת לכאורה על מקורות העבר הגרמאני. אחד הביטויים התרבותיים לכך היה כינוסים עממים חברתיים, והמבנים הציבוריים ובעיקר עיצובם הארכיטקטוני, שימשו תשתית הולמת.
השימוש באדריכלות ציבורית לצורך יצירת לכידות חברתית לא היה חידוש רעיוני של הנאצים. אך בניגוד לתקופות אחרות בהן היה הכינוס העממי מקובל כמכשיר ליצירת הלכידות החברתית, אצל הנאצים הוא קיבל ביטוי קיצוני בכך שדחה את שיתופם של זרים לא-גרמניים כחלק מן החברה, והעדיף סגירות על בסיס גזעי, בניגוד למטרה המקורית של פתיחות, קירוב והטמעה של הזרים בחברה.
המבנים הנאציים היו בעצם ביטוי והעצמה למהותה של התנועה הנאצית ויעדיה, בהם: הפיכת האזרח לפריט צייתני במערכת אידאולוגית, מבוססת על עבר מיסטי מפואר, המתאחדת תחת רעיונותיו ודרכו של מנהיג עליון אחד.
ניתן לאבחן מספר מאפיינים עיקריים של האדריכלות הנאצית:
את הדוגמה המובהקת ביותר לעירוב הסגנונות הזה ניתן לראות במבנה של טירת וולסבורג (Wewelsburg). הטירה, שנבנתה בימי הביניים, עברה עיצוב מחדש בדרכה להפוך למרכז התרבותי של האס אס, תוך שימוש במוטיבים עיצוביים גותיים ורומנסקיים.
השימוש בסגנון הנאו-קלאסי נעשה לראשונה במבני ציבור כמו שדה הצפלין שנבנה בנירנברג, או בתכנון היכל העם (Volkshalle) בברלין.
בסגנון העממי–גרמני נעשה שימוש בעיקר בעיירות ובאזורים הכפריים, אשר ייצגו את העבר המיתולוגי של העם הגרמני בתקופה שבה לא היה נתון להשפעות חיצוניות.
היבט סמלי.
היסודות של האדריכלות הנאצית לא היו חדשניים או פורצי דרך. שדרות עירוניות ארוכות ורחבות, אשר לאורכן בנויים מבני ציבור נמצאות בכל הערים הגדולות בעולם, ומבנים ציבוריים מכוסי כיפות קיימים עוד מהעולם העתיק. ייחודיותם במסגרת האדריכלות הנאצית נובעת בעיקר מן האובדן המוחלט של קנה מידה אנושי של הממדים שלהם, ומן ההשפעה המהממת שהם יוצרים על האדם העומד לצידם. ההשפעה לא הייתה אמורה להיות נעימה ומסבירת פנים, אלא ליצור חוויה של האדרה ועוצמה מדינית, ובכך למלא תפקיד חברתי–פוליטי.
השקפותיו של היטלר בענייני אדריכלות הייתה הבסיס לגיבוש תפישת האדריכלות הנאצית. היטלר ראה בבנייה מכשיר ליצירת קשר בין העבר והעתיד של תרבות. לכן, מבנים שעתידים היו להיבנות היו אלה אשר יעבירו את התרבות לדורות הבאים. בהשראתו של היטלר גיבש האדריכל אלברט שפר את תיאורית ערך השרידים שלו, אשר הפכה לבסיס בתכנונם של מבני ציבור בתקופה הנאצית.
העדפת השימוש בחומרים טבעיים כמו אבן ושיש על פני חומרים מודרניים כבטון וברזל, אמורה לעמוד בפני פגעי אקלים במשך אלפי שנים, ולשמר את המבנים בדיוק כמו אלה מתקופת מצרים יוון ורומא העתיקות.