בעלה של יוכבד טראוב, זלמן טראוב (1896–1965), היה עיתונאי ועסקן ציבור. בליטא היה מפעילי ארץ ישראל העובדת, עורך ביומון היידי הליטאי הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי') ומעורכי הדו-שבועון העברי "הד ליטא", ולאחר שנוסד בקיץ 1934 בקובנה היומון של תנועת ארץ ישראל העובדת, "דאָס וואָרט" ('דבר'), עבר אליו. בארץ היה מנהל סניף עיתון "דבר" בחיפה במשך 25 שנה, עד פרישתו, ופעיל ציבור, חבר הנהלת קופת המלווה בחיפה, חבר מליאת המוסד לביקורת המוסדות המשקיים של ההסתדרות. בליטא היה פעיל צעירי ציון – התאחדות, ולאחר האיחוד ב-1930, פעיל מפא"י.
בנם היחיד, ארי אבנר (1925–2012), היה מראשוני השידור העברי בתחנת "קול ירושלים", דיפלומט בשנותיה הראשונות של המדינה, ממקימי מפלגת רפ"י של דוד בן-גוריון, כותב הנאומים של ראש הממשלה לוי אשכול, יועץ מדיני בשגרירות בלונדון, ממקימי הטלוויזיה הישראלית ורשות השידור, בהן שימש ככתב, עורך ומגיש חדשות, ממקימי מחלקת החדשות של "קול ישראל" וממובילי דרכה, יועץ בכיר למנהלי רשות השידור, מתרגם (בין היתר תרגם לעברית סונטות של שייקספיר), עורך ומבקר ספרות, מרצה לעריכה לשונית באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר הנהלת האקדמיה ללשון העברית.
היה נשוי לעדינה אבנר לבית ספיר ואב לבן, מאמן השחייה ברי אבנר.
אחותה של טראוב, רבקה (ריבֶלֶה) קלמנוביץ (1897/8–1943?), אשתו של חוקר הספרות היהודית זליג קלמנוביץ (1885–1944), עברה בשנת 1929 איתו ועם בנם לווילנה, שם היה בעלה מראשי ייווא. בני הזוג נספו בשואה. בנם היחיד, שלום לוריא (1920–2011), שעלה ארצה ב-1938 היה חבר קיבוץ מרחביה, חוקר ספרות יידיש ועברית, מרצה באוניברסיטת חיפה, עורך ומתרגם.
אחותה בַּסיֶה (באסיע, בתיה) (בֶּסי) טשארני-ניגֶר (ניגער) (Bessie Charney; 1889–1975) נישאה למבקר הספרות היידי שמואל ניגר (1883–1955). בסתיו 1919 היגרה לארצות הברית עם בעלה, שהיה שם לחבר מערכת היומון היידי "דער טאָג" ('היום') עד מותו. הזוג היו הורים לשניים: אליזבת שוּבּ (Elizabeth Shub; 1915–2004), סופרת ועורכת ספרי ילדים ומתרגמת סיפורי ילדים מיידיש (גרושהּ, בוריס שוב, היה בנו של עיתונאי ה"פֿאָרווערטס" דוד שוב); וד"ר ויליאם טשארני (1918–1995), מיקרוביולוג במכון המחקר של חברת התרופות Schering-Plough, שעבודתו הביאה לפיתוחם של הקורטיקוסטרואידים הסינתטיים המצליחים פרדניזון ופרדניזולון (אשתו שולמית הייתה בתו של יצחק נחמן שטיינברג, המשפטן והפוליטיקאי הסובייטי שבהמשך היה ממנהיגי התנועה הטריטוריאליסטית, ואחותו של מבקר וחוקר תולדות האמנות ליאו שטיינברג).
גיסה ברוך טשארני ולאדק (1886–1935) היה תועמלן ותאורטיקן סוציאליסט, עורך בכיר בעיתון "פֿאָרווערטס" והנשיא המייסד של ועד העובדים היהודי; וגיסה דניאל טשארני (1888–1958) היה משורר, עיתונאי וכותב זיכרונות יידי.
אחות נוספת, ליוסיה (Liusia), הייתה שחקנית, ששיחקה במשך זמן-מה בתיאטרון של בירוביג'ן, ואשתו של השחקן יוסף גוּרֶביץ.
ישראל חיים בילצקי
ישראל חיים בּילֶצְקי (ביידיש: בילעצקי; בכתב לטיני: Biletzky; 1914, קוברין – 18 בנובמבר 1992, תל אביב) היה משורר יידי ומסאי, מבקר וחוקר ספרות יידיש דו-לשוני (ביידיש ובעיקר בעברית) ישראלי פורה ומוערך. מחברם של עשרות ספרי שירה, מסה ומחקר ספרותי. פעיל ציוני סוציאליסטי בצעירותו, מנהל בתחומי דיור ופיתוח עירוני במגזר הציבורי במשלח ידו, ומרצה לספרות יידיש.
ביוגרפיה.
ישראל חיים בילצקי (בפולנית: Bilecki) נולד בשנת 1914 בעיר קוֹבְּרין שבפּוֹלֶסיָה, רוסיה (רוסיה הלבנה; לאחר מלחמת העולם הראשונה בפולין; כיום בדרום-מערב בלארוס), בנם של חיה-שרה לבית ברזניאק וסנדֶר-ברוך בילצקי, במשפחה בת תשעה ילדים. אביו העסיק פועלים בעבודה חקלאית. למד ב"חדר" ובבית ספר דתי, וסיים את לימודיו בגימנסיה של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בעיירה פּרוּזָ'ני. משם המשיך ללימודים במכון לחכמת ישראל בוורשה.
היה ציוני ופעיל ב"שומר הצעיר" בפולין בהשפעת אחיו הגדול אליהו בילצקי (1912–1995), שהיה חבר המועצה הארצית של התנועה, וב-1934, כשהיה כבן עשרים, עלה לארץ ישראל כמותו (אחיו היה ממייסדי קיבוץ נגבה; הוריהם ואחד מאחיהם נספו בשואה, ואחים אחרים היגרו לאמריקה).
בארץ המשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
נישא לפַניָה לבית קפלן, והיה אב לבן (1950) ובת (1951). התגורר ברח' בני משה בתל אביב.
ביחד עם אחיו אליהו היה ממייסדי הליגה הסוציאליסטית וחבר מזכירותה. השתתף ב"על המשמר".
ב-1948, לאחר קום המדינה, כיהן כראש המחלקה לשיכון במשרד העבודה (תחת השר מרדכי בנטוב), וכעבור זמן קצר עבר לכהן כראש אגף מִנהל כוח אדם ותעסוקה במשרד.
היה פעיל במרכז החקלאי וחבר בית הדין העליון של ההסתדרות.
כשנוסדה ב-1958 החברה לבניין ופיתוח אילת, כיהן כמנהלה עד המחצית הראשונה של שנות ה-70.
הרצה ב"קול ישראל" ובתוכניות יידיש. תקופה ארוכה הרצה בסמינר של בית הַמְלין (מרכז פעילי ההסתדרות).
בשנת 1976 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב. הדיסרטציה, שנכתבה בהנחיית פרופ' דב סדן, הייתה בנושא "הדרמטורגיה החזיונית של ה' לייוויק" (על המחזות המשיחיים של ה' לייוויק; ב-1979 ראתה אור כספר).
משנת 1970 ועד 1980 כיהן כמרצה לספרות יידיש באוניברסיטת תל אביב, ומשנת 1984 – כמרצה לספרות יידיש ופולקלור יהודי באוניברסיטת בר-אילן.
את ראשית צעדיו הספרותיים עשה בילצקי בעת שהיה תלמיד תיכון בפרוז'ני, מעל דפי העיתון המקומי "פרוזשאנער שטימע", ועם עלייתו ארצה המשיך בפועלו הספרותי בכתיבת שירה ביידיש. בשנת 1937 פרסם את ה'בלדה על האישה שנידונה למיתה' במאסף "ארץ ישראל שריפטן" שראה אור בהוצאת קלוב העיתונאים והסופרים היידיים בתל אביב. בשנת תרצ"ז ראה אור ספר שיריו הראשון, "אוּמְרוּ" ('אי-שקט'). שנה לאחר מכן, ב-1938, הופיע ספר שיריו השני, "שוועלן". בשירתו, שעד שנות ה-40 נטתה לליריקה אקספרסיוניסטית, הפגין יכולת אמנותית מעולה – בשירים פשוטים בני ארבע שורות כמו גם בשירים מתוחכמים בעלי מקצב חופשי. במרוצת כחמישים שנות יצירה (עד שנת 1985) פרסם בילצקי 15 ספרי שירה ופואמות, בהם קובץ שירים בתרגום עברי וקובץ שירים שבו הובא המקור מול התרגום העברי.
נוסף על שירה, הִרבה לפרסם מסות ומאמרי ביקורת ומחקר על נושאים מספרות יידיש בעיתונים וכתבי העת בישראל (בהם "גאָלדענע קייט", שבו פרסם במשך עשרות שנים, החל ב-1953, "גזית", "דבר" ועוד) ובעיתונות היהודית בתפוצות. מ-1960 ועד מותו ב-1992 פרסם 17 ספרי מסה ומחקר: הקובץ "מסות בשבילי ספרות יידיש" (2 כרכים, 1960–1963; ראה אור בתרגום לאנגלית ב-1969), מסות על אברהם סוצקבר, על איציק מאנגר, על מסע לפולין שערך ב-1983, על דמויות אגדיות בספרות היידית ועל אורי צבי גרינברג כמשורר יידיש, וקובצי המסות "פרוזדור וטרקלין בבית יידיש" ו"מפגשים מהסוג הספרותי", מחקר על יחסו של ח"נ ביאליק ליידיש ודיון ביצירתו ביידיש, הדרמטורגיה החזיונית של ה' לייוויק (עיבוד של עבודת הדוקטור), "אלוהים, יהודי, שטן ביצירת יצחק בשביס-זינגר" (ראה אור בתרגום לאנגלית), ספר על ההומור של חכמי חלם, מונוגרפיה על אברהם ליסין, "עיירה יהודית" (ספר המתבסס על סדרת הרצאותיו ברדיו, עם איורים מאת משה ברנשטיין), "ליריקנים בספרות היידית", "אוצרות יידיש" והמחקר "רעיון העבודה בספרות יידיש בין שתי מלחמות עולם".
כמו כן ערך ספר יזכור לקהילת קוברין, שני קובצי ספרות יידיש בין שתי מלחמות עולם (סיפורים ושירים, במסגרת החוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, תשל"א), אנתולוגיה על האם בשיר היידי, וספר זיכרונות של ניצולת השואה.
פועלו הספרותי המקורי והמחקרי זיכה אותו בפרסים ספרותיים רבים בישראל ומחוצה לה, בהם פרס מאנגר (1985), פרס ז'יטלובסקי (1987) ופרס מנדלי מוכר ספרים (ה'תש"ן). בשנת 1990 הוענק לו אות יקיר העיר תל אביב.
י"ח בילצקי נפטר בנובמבר 1992, בגיל 78.
נקבר בבית העלמין קריית שאול.
אחיו אליהו בילצקי היה חלוץ, פועל בניין ועסקן תנועת העבודה, חבר מרכז "השומר הצעיר" ומפ"ם, ממייסדי הסתדרות פועלי הבניין וחבר מרכזהּ, חבר מזכירות המרכז החקלאי, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות, בכיר במשרד העבודה והבינוי בשנותיה הראשונות של המדינה (תחת השר בנטוב), מרצה וחוקר תנועת העבודה.
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
משיריו:
שמואל שבח קנטורוביץ
שמואל שֶבַח בן זאב קַנטורוביץ (נכתב לעיתים קנטרוביץ) (בכתיב יידי: קאַנטאָראָוויטץ (נכתב גם קאנטאראוויץ, קאנטאראוויטש); ברוסית: С. Ш. Канторовичъ (כתיב שלפני הרפורמה); בפולנית: Sz. Sz. Kantorowicz; תרל"א, 1871, מריאמפולה – כ"ז/כ"ח בטבת תרצ"א, 16/17 בינואר 1931 ורשה) היה מורה, מדקדק עברי ומחברי ספרי דקדוק.
קורות חיים.
שמואל שבח קנטורוביץ נולד בשנת 1871 בעיירה מריאמפולה שליד סובאלק, בפלך סובאלק שבצפון-מערב רוסיה (ליטא), בנו של הרב זאב בן יואל, בן לשושלת רבנים
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה ורכש בכוחות עצמו השכלה עברית וכללית. כשהיה כבן עשרים החל ללמד בערי ליטא ורוסיה. אחרי מלחמת העולם הראשונה השתקע בעיר ורשה, מרכז התרבות היהודית, שהייתה אז לבירת המדינה הפולנית החדשה, ברח' פרנצ'ישקנסקה (הפרנציסקנים) 11 (ליד רחוב נָלֶבקי, שם התגורר עד סוף ימיו. בוורשה שימש כמורה ללשון עברית בכיתות הגבוהות בבית המדרש לרבנים "תחכמוני" ובגימנסיה "חִנוך".