ברפובליקת אסטוניה העצמאית (1918–1940) זכו היהודים לאוטונומיה תרבותית, שבוטלה עם סיפוחה של המדינה לברית המועצות באוגוסט 1940 לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. בשנים שלפני הסיפוח, בין השנים 1918–1940 פעלו באסטוניה ארגונים יהודיים וציוניים רבים, בהם מכבי, בית"ר, השומר הצעיר וקק"ל. בשנות ה-30 ביקרו במדינה המנהיגים הציוניים דוד בן-גוריון וזאב ז'בוטינסקי. באוניברסיטה שבעיר טרטו פעלה אגודת הסטודנטים היהודים ובחוג לתאולוגיה נלמדו מדעי היהדות (הדת היהודית, תנ"ך והשפה העברית). ד"ר אוקו מסינג (Uku Masing), ראש החוג לתאולוגיה, הציל אחד מהסטודנטים היהודים שלו מהנאצים ובזכות זה הוכרז כחסיד אומות העולם. בכל בתי הספר היהודיים נלמדה השפה העברית ורבים מבני הנוער עלו לארץ-ישראל. יוצאי אסטוניה היו בין מקימי הקיבוצים כפר בלום ועין גב.
ב-14 ביוני 1941 (י"ט בסיוון, תש"א) גירשו שלטונות הכיבוש הסובייטיים לסיביר כ-10,000 אזרחי אסטוניה לאזורים הנידחים של סיביר, בעיקר אנשי דת, פוליטיקאים, אנשי עסקים ובעלי המקצועות החופשים. בין המגורשים נכללו כ-500 יהודים, אשר 'הודות' לגירוש שרדו את השואה. ביולי 1941, כאשר גרמניה הנאצית פלשה לאסטוניה, ברחו כ-3000 יהודים לשטחים הפנימיים של ברית המועצות (חלקם גויסו לקורפוס האסטוני של הצבא האדום).
כאלף יהודים שנותרו אולצו ללבוש טלאי צהוב, ונכסיהם הוחרמו. יחידות המוות הגרמניות (איינזצגרופה) יחד עם יחידות משטרה מקומית של משתפי פעולה אסטוניים, החלו ברצח שיטתי של היהודים, כמעט מיד עם כיבוש אסטוניה. הרב ד"ר חיים אבא גמר, הרב הראשי של יהודי אסטוניה, ומנהיגים יהודים נוספים מהבירה טאלין, עונו ונרצחו מיד עם הפלישה בקיץ 1941. בדוח של ועידת ואנזה מינואר 1942 (שבט תש"ב) נרשם שאסטוניה 'נקייה מיהודים' ('יודן פריי').
ב-1942 החלו לשלוח יהודים מגטאות בארצות השכנות לתוך אסטוניה. חלקם עבד במחנות עבודת כפייה ורבים מהמבוגרים או הילדים שמתו מתנאי המחיה הקשים. רובם נרצחו ביריות בידי שוטרים מקומיים בסיוע האיינזצגרופן - ('צוותי חיסול') יחידות המוות הגרמניים, או הומתו בזריקות בידי "הצוות הרפואי" של המחנות. שני אתרי רצח נתגלו ותועדו בידי הסובייטים, ונמצא גם תיעוד גרמני ואסטוני לרצח זה: אתר הרצח בדיונות החול של קאלבי-ליווה, בקרבת מחנה ריכוז שהוקם שם, וטבח היהודים הנותרים במחנה העבודה קלוגה עם נסיגת הגרמנים. מהרציחות בקאלבי-ליווה נתגלתה תמונה של 'שוטר' מקומי אסטוני חמוש המוביל בידו נערה עירומה על רקע קבוצת אנשים עירומים הנראים במטושטש מאחור. בנוסף, נמצא שבמתחם מחנות העבודה 'ואיווארה', היה גם מחנה מוות לרציחת יהודים באופן שיטתי.
יש חוקרים הסבורים ש'משאיות המתה בגז', אשר נוסו לראשונה ביוני 1942 (חמישה חודשים אחרי ועידת ואנזה) שימשו את אנשי יחידות המוות הגרמניות (האיינזצגרופן - 'צוותי חיסול') באסטוניה.
בסוף 1943 (תחילת תש"ד) כמה חודשים לאחר חיסול גטו וילנה, החלו ברצח התינוקות הקשישים והילדים בגטו קובנה, וצעירים רבים משם נשלחו ל-20 מחנות עבודה ומוות ברחבי אסטוניה. הערכות לגבי מספר הנרצחים לאור חפירות שנערכו בקאלבי-ליווה בשנת 1960 ותיעוד סובייטי מהממצאים בלאגדי ובקלוגה, עולה כי בראש השנה תש"ה ה-18 בספטמבר 1944, עם התקרבות הרוסים, נרצחו במחנה לאגדי 426 יהודים, ולמחרת ביום השני של ראש השנה, כ-2500 היהודים במחנה קלוגה, יחד עם 73 אסירים סובייטיים ואסטוניים. כ-80 יהודים ניצלו בקלוגה.
עד למלחמת העולם השנייה היו בתי כנסת מפוארים בערים טרטו וטאלין (זאת לצד בתי כנסת קטנים בערים נרבה, פרנו, ראקוורה, ולגה, וורו וויליאנדי), אך הם נהרסו בהפצצות חיל האוויר הגרמני וחיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
ב-1961 נערך משפט ראווה בידי השלטון הקומוניסטי האסטוני, במועדון הקצינים הימיים בעיר טאלין, למשתפי פעולה אסטוניים שהובילו את הרצח של 125,000 מזרח אירופאים, רובם יהודים. משפט נוסף בהיעדר הנאשמים נערך כשנה לאחר מכן, ותוצאותיו הודלפו בטרם החל המשפט. משפטים נוספים נערכו לפושעי המלחמה הנאצים ומשתפי הפעולה איתם, החל מכיבוש אסטוניה בידי רוסיה, ועד 1968. חלק מהאחראים הוצאו להורג.
בשנת 1974 נמצאו באסטוניה כ-5,000 יהודים. אסטוניה, לטביה וליטא היו הרפובליקות היחידות של ברית המועצות שבהן לא קופחו היהודים על ידי השלטון ועובדה זו משכה אליהן יהודים רבים מברית המועצות וגרמה להגירתם לאסטוניה בשנות ה-70 וה-80. יהודים רבים ממוסקבה ולנינגרד בילו את חופשותיהם בעיר-הנופש פרנו. בשנות ה-70 הבדיחה אמרה שבקיץ השפה הרשמית בפרנו היא יידיש. באותן שנים אסטוניה נחשבה לפיסת מערב-אירופה בתוך ברית המועצות.
ב-2007 נחנך במדינה בית-הכנסת הראשון מאז מלחמת העולם השנייה.
תרבות.
ספרות אסטונית.
בשנת 1525 נדפס בגרמניה ספר התפילות הראשון, שכלל פרקים באסטונית. בשנת 1632 החינוך באסטוניה קיבל חיזוק משמעותי עם הקמת אוניברסיטת טרטו. תרגום כתבי הקודש באסטונית נדפס בשנת 1739. בשנת 1806 נוסד העיתון האסטוני הראשון "Tarto maa rahwa Näddali-Leht". אף על פי שהחברה הספרותית האסטונית נוסדה רק בשנת 1872, המשורר האסטוני הראשון כריסטיאן יאק פטרסון פרסם את שיריו כבר בשנות ה-20 של המאה ה-19. המשוררת הלאומית לידיה קוידולה (Lydia Koidula) פעלה בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19 יחד עם שורה של משוררים וסופרים כמו קרל רוברט יעקובסון, פרידריך קולבארס ופרידריך ריינהולד קרויצוואלד (Friedrich Reinhold Kreutzwald). בין הסופרים החשובים במאה ה־20: אנטון הנסן טמסארה (Anton Hansen Tammsaare), אדוארד וילדה, אוסקר לוטס ("Oskar Luts"), פרידברט טוגלאס, גוסטב סויטס (Gustav Suits), יאן קרוס וויוי לואיק. בשנת 2005 ראה אור בארץ הספר האסטוני הראשון שתורגם לעברית - "מדינת גבול" ("Piiririik") מאת אמיל טודה (Emil Tode) (שם העט של טנו אנפלו (Tõnu Õnnepalu)) בסדרת "צפון" של הוצאת הקיבוץ המאוחד ובתרגום רמי סערי, שתרגם בהמשך גם את ספרו של יאן קפלינסקי "הקרח והטיטניק" (2008) וכן את האסופה כובעים וכפפות, אנתולוגיה הכוללת מבוא לשירה העכשווית של אסטוניה ואסופה משירתם של עשרה משוררים אסטונים צעירים: קאופו מיל, קריסטה אויסאר, איגור קוטיוח, יאק אורמט, יורגן רוסטה, אנדרוס קסמאה, קרולינה פיהלגס, קאור ריסמאה, מאריה פרטנה ואדה אהי. עם משוררי אסטוניה הוותיקים יותר נמנים מארי אונדר, בטי אלוור, יאן קפלינסקי, מרי וליסו ואלן ניט.
בכתבי עת שראו אור בארץ התפרסמו בעברית אחדים משיריהם של אלן ניט, יאן קפלינסקי ומרי וליסו.
מאגמה
מאגמה (מיוונית: Μάγμα – בצק או משחה) היא סלע מותך וחם – בטמפרטורות שבין 600–1,300 מעלות צלזיוס ולעיתים אף בין 1,600–1,800 מעלות צלזיוס – הנוצר בעומק כדור הארץ בתהליכי התכה שונים. אם וכאשר המאגמה נפלטת אל פני השטח באמצעות התפרצות געשית, היא נקראת לבה. במאה ה-18 ניתן שם זה לנוזל הגעשי ששימש ברוקחות להכנת תמיסות שונות, ובכימיה להכנת משחות. בפטרולוגיה נקראה המאגמה באותה עת "לבה תת-קרקעית".
הרי געש ומאגמה נמצאים גם בכוכבי לכת ובירחים נוספים במערכת השמש. המאגמה עשויה להכיל בתוכה גבישי מינרלים ובועות גז, ונוטה להצטבר בתאי מאגמה לפני שהיא פורצת מהרי געש דרך צינורות הזנה או דרך סדקים בקרום, ויוצרת סלעי יסוד געשיים, נקרשת בעומק לסלעים פלוטוניים או חודרת לתוך סדקים בשכבות הקרום כמחדרים פלוטוניים דוגמת דייק וסיל.
המאגמה אינה אחידה בהרכבה ובהתנהגותה: לרוב מדובר בתערובות סיליקטיות בריכוזים שונים. סוגי מאגמה אחדים עשירים בגז מומס ובאדי מים, הגורמים להתפרצויות געשיות עזות וליצירת סלעים נקבוביים. סוגים אחרים, הדלים במומסים, זורמים מתוך הרי געש או מתוך סדקים בקרום ויוצרים סלעים חסרי-נקבוביות וסלעים אמורפיים. בהתקרשותה מתחת לפני השטח יוצרת המאגמה מגוון של סלעים ומחדרים פלוטוניים.
אזורי ההיווצרות של המאגמה מגוונים וכוללים אזורי הפחתה, בקעים יבשתיים, רכסים מרכז אוקייניים ונקודות חמות המצויות מעל תימרות מעטפת. על אף היווצרותה במגוון רחב של אזורים, ההתכה אינה של חומר מוצק לחלוטין: מרבית הקרום והמעטפת אינם מוצקים לחלוטין אלא ראידים – "מוצקים זורמים" – מוצקים כביכול בעלי מרקם צמיגי.
בשל הקושי לחקור את המאגמה ישירות, רבים מן הנתונים המגדירים את היווצרותה, תכונותיה ואת התהליכים המתקיימים בה, לקוחים ממחקרים וולקנולוגיים של הרכב הלבה, ומבדיקות פטרולוגיות של הסלעים הנחשפים על-פני השטח. עם זאת, בשלושה מקרים נצפתה מאגמה אין סיטו (במקומה המקורי) במהלך קידוחים: פעמיים בהוואי ופעם נוספת באיסלנד.
סוגי מאגמה.
סוגי המאגמה נבדלים זה מזה באופן ובמקום היווצרם, בהרכבם הכימי, בצמיגותם ובטמפרטורות הפליטה שלהם. הבדל חשוב נוסף בין המאגמות הוא תכולת המומסים שנכלאו בהן בעת היווצרן: מים, פחמן דו-חמצני, מימן גופרתי, חומצה גופרתית ותחמוצות נוספות.
צמיגותן של המאגמות נובעת מכמות הסיליקה שבהן:
הימלטות המומסים מתוך המאגמה מושפעת מצמיגותה: ככל שהמאגמה צמיגה יותר, כך קשה יותר לגזים ולאדים ליצור בועות, להתרומם מתוך הנוזל ולהיפלט ממנו. על-מנת שהמומסים יוכלו ליצור בועה בתוך המאגמה ולהתרומם, נדרשת תזוזה של חלק מן הנוזל המאגמטי הצידה. מאגמה בצפיפות נמוכה מאפשרת היווצרות בועות והימלטות של מומסים. לעומת זאת, במאגמה בצפיפות גבוהה מתאפשרת תנועה מועטה בלבד, כך שהגזים והאדים נותרים כלואים בה, ויוצרים לחץ רב אם וכאשר המאגמה נפלטת. מסיבה זו קיים הבדל בין עוצמת ההתפרצות הגעשית שיוצר כל סוג של מאגמה.