בשל תנאים שכללו בעיות עבירות ומזג אוויר קשה, הייתה הודו, לצד צפון אפריקה, מעוז אחרון של התנגדות אסלאמית לכיבוש המונגולי ששטף את פרס וסוריה והרס ערים רבות וגדולות כחלב ובגדאד. כבר ג'לאל אל-דין, פליט משושלת המלכות של ח'וארזם שהייתה למשיסה בידי כוחותיו של צ'נגיס ח'אן, בחר בפנג'ב למקלט מן המונגולים ומשם החל את התנגדותו אליהם ואף התמודד מולם בקרב על נהר האינדוס (1211). ההפסד שלו בשדה הקרב הפך לניצחון תודעתי עצום לאחר שהצבא המונגולי המנצח נסוג מהודו מיראתה של הארץ, לאחר שחזו שם בקרנפים, שאותם הם דימו לרוחות רעות.
ההתנגדות למונגולים התמידה ומספר סולטאנים, בהם ע'יאס אל-דין בלבן ובעיקר עלאא אל-דין אלח'לג'י, הצליחו להביס כוחות פלישה מונגוליים מספר פעמים, ולהקים מערך של מבצרים שהוכיחו את יעילותם נגדם, בעיקר לאחר תחילת השימוש בנשק חם על ידי הסולטנות הח'לג'ית. בכך, היוותה הסולטנות גם כוח צבאי רב עוצמה, שהצליח לא רק לשרוד מול הסערה המונגולית, אלא גם להעמיק בו בזמן את חדירת האסלאם לתת היבשת ההודית, בהגיעו עד קצוותיה הדרומיים של תת-היבשת ועד בנגאל במזרח.
שושלת העבדים.
ייחודה של שושלת העבדים כמודל פוליטי שמורה לסולטנות של דלהי, ולסולטנות קהיר בת זמנה. שלטון-בפועל של עבדי הצבא של השליט מאחורי הקלעים היה דבר מקובל בעולם המסלמי כבר בימי אלמעתצם, ונטילת השלטון באופן רשמי על ידי הע'למאן הייתה עניין של יום ביומו בשושלות המזרחיות, אך בהודו ובמצרים כבר הידרדר המצב עד כדי כך שהוקמה שושלת שלמה של שליטים רשמיים, שהיו במקורם עבדים צבאיים, והוקמה גם מועצה של ארבעים ע'למאן ששלטה בפועל מאחורי השליטים החלשים שבשושלת. המודל השלטוני הזה התאפיין, כפי שניתן להיווכח, בחוסר יציבות פוליטי מובנה, כיוון שרוב השליטים בשושלת לא החזיקו בשלטון למעלה משש שנים בממוצע, וכמעט איש מהם לא הצליח להוריש את השלטון לצאצאיו הבאים אחריו על פי רצונו.
אל-אצמעי
עבד אל-מלכ אל-אצמעי (בערבית: أبو سعيد عبد الملك ابن قريب الأصمعي; בתעתיק לעברית: אבו סעיד עבד אלמלכ אבו קֻרַיְבּ אלאצמעי) (בערך 740–828 לספירה) היה פילולוג ואיש מדע ערבי. היה אחד מהפילולוגים המובילים באסכולה הבצרית של הדקדוק הערבי. היה תלמידו של הפילולוג הערבי ומייסד האסכולה הבצרית של הדקדוק הערבי, אבו אל-עמר אבן אל-עלא ושל אל-ח'ליל בן אחמד. בלימודיו אל-אצמעי רכש ידע נרחב בערבית הקלאסית ובשירה הקדם-אסלאמית. בין היתר עסק גם בתחום מדעי החיים והזואולוגיה. הוא נחשב למדען המוסלמי הראשון שחקר בעלי חיים באופן מעמיק.
יצירתו.
אל-אצמעי כתב יצירות רבות, ביניהם:
כתאב אל-ח'יל (ספר הסוסים), כתאב אל-איביל (ספר הגמלים), כתאב אל-פארק (ספר על בעלי חיים נדירים), כתאב אל-וחוש (ספר על חיות בר), כתאב אל שאת (ספר הכבשים) וכתאב ח'לק אל-אנסאן (ספר יצירת האדם) שמספק מידע מפורט על האנטומיה האנושית.
ברברה סבירסקי
ברברה סבירסקי (נולדה ב-27 בספטמבר 1941) היא סוציולוגית, פעילה חברתית, פמיניסטית, ממובילות התנועה לשוויון מגדרי בישראל, מייסדת שותפה ומנהלת מרכז אדוה, העוסק בחקר החברה הישראלית מתוך גישה כלכלית חברתית סוציאל–דמוקרטית.
ביוגרפיה.
סבירסקי נולדה בוויסקונסין שבארצות הברית ב-1941 ועלתה לישראל באוגוסט 1971. היא בוגרת תואר ראשון מאוניברסיטת ויסקונסין במדיסון, בעלת תואר שני בסוציולוגיה מאוניברסיטת מישיגן ותואר MAT- Master of Art in Teaching מאוניברסיטת הרווארד, מסצ'וסטס.
בשנים 1972–1978 עסקה סבירסקי בהוראת השפה האנגלית במחלקה לשפות זרות באוניברסיטת חיפה. כמחאה על תנאי ההעסקה וגובה השכר היא הובילה מאבק לשינוי על ידי ארגון שביתת עובדים אשר הסתיימה בהצלחה, אך סבירסקי פוטרה מעבודתה.
בשנת 1977 נמנתה סבירסקי עם קבוצה קטנה של נשים אשר הקימו בחיפה את המקלט הראשון לנשים מוכות בישראל והיא שימשה כמנהלת המקלט במשך עשר שנים. המקלט החיפאי שמש מודל למקלטים ולמרכזי סיוע נוספים כדוגמת מרכזי סיוע לנפגעות תקיפה מינית. המקלט היה פורץ דרך בכך שהוא הציב לראשונה על במת השיח הציבורי את סוגיית האלימות של גברים כלפי נשים במשפחה, סוגיה שעד אז כלל לא נדונה בציבור הישראלי ואף זכתה להכחשות מרגע שהועלתה. קשר השתיקה הופר בשנת 1976 כאשר חברת הכנסת, מרשה פרידמן, הגישה הצעה לסדר היום בנושא הכאת נשים על ידי בעליהן, התגובות הראשונות להצעה היו צחקוקים והתבדחויות. בעקבות פעילותו של המקלט הוחלט במשרד הרווחה להכיר בחשיבות השירות ולכלול אותו במערכי הסיוע שלו. בנוסף, הפך המקלט החיפאי למוקד של פעילות פמיניסטית שעם הזמן היתרגמה להתארגנויות עצמאיות כדוגמת ארגון "אשה לאשה" בחיפה, ארגון פמיניסטי שהוקם בשנת 1983.
תוך כדי עבודתה במקלט לנשים מוכות החלה ברברה סבירסקי לפתח גישה עיונית לניתוח חוסר השוויון המגדרי בישראל בכלל והאלימות כלפי נשים בפרט. עבודותיה בתחומים אלה נחשבות ליצירות מכוננות, וניתן למנות בהם את סיפרה "בנות חוה בנות לילית", שהציג ניתוח סוציולוגי של סוגיית האלימות כלפי נשים ובו בזמן הציג גישה פמיניסטית סדורה בסוגיה הכללית של אי השוויון המגדרי בישראל. בספר מובאות עדויות מזעזעות של נשים ששהו במקלט לנשים מוכות וסיפרו אודות מגוון רחב של "שיטות" בהן השתמשו בעליהן כדי להכותן ולהשפילן. על פי תפיסתה של ברברה סבירסקי לא קיים שוויון אמיתי בין בני הזוג הן במשפחה והן בחברה וזאת כתוצאה מתפיסת העולם המגדרית שעוצבה והוטמעה במשך דורות ויצרה הבדלי כוח בין המינים, לטובת הבעל. הפעלת האלימות הפיזית והמינית היא אמצעי של הגברים להשגת שליטה על נשותיהן והנצחת נחיתותן. סבירסקי רואה בתופעת האלימות סכנה האורבת לכל אשה באשר היא אשה, נשים מוכות למדו כשאר הנשים את הלקחים והמסרים המצויים באגדות של חוה ושל לילית וגם הן חונכו להיות קורבנות. היא סבורה כי ההבדל היחיד בין נשים מוכות לנשים בכלל הוא שהאחרונות הן קורבנות בכוח בעוד שהראשונות הן קורבנות בפועל.
הספר בנות חוה בנות לילית הוליד מאוחר יותר את הדיון האקדמי המקיף הראשון בשפה האנגלית על אי שוויון מגדרי בישראל: "Calling the Equality Bluff", אותו חיברה סבירסקי יחד עם פרופסור מרילין ספר מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1984, הקימה סבירסקי, יחד עם שלמה סבירסקי, את ההוצאה לאור "ברירות" ובמסגרתו כתבו השניים את סדרת הספרים "ילדי כדור הארץ החדש" אשר ביקשה לחשוף בפני ילדים וילדות תפיסות הומניסטיות ושוויוניות. את הסדרה הציגה סבירסקי בפני תלמידים ותלמידות בעשרות בתי ספר ברחבי ישראל.
בנוסף, ניהלה סבירסקי את הוצאת הספרים "מפרש" ובמסגרתה יזמה תרגום לעברית של יצירותיהן של סופרות ערביות ובראשן של הפעילה הפמיניסטית המצרייה נואל אל סעדאווי.
סבירסקי היא בת זוגו של שלמה סבירסקי, המשמש כמנהלה האקדמי של מרכז אדוה, ואמו של עו"ד איתי סבירסקי, מנחה קליני של התוכנית לזכויות עובדים בקליניקה המשפטית שבאוניברסיטת תל אביב.
פרויקט "מפת השלום".
לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987, סבירסקי הייתה ממארגנות פרויקט "מפת השלום" שבו השתתפו כ-4,000 נשים שמטרתן הייתה להביע את הכרתן באש"ף ורצונן בניהול משא ומתן עם הפלסטינים לצורך קידום השלום. הנשים הפגינו ביוני 1988 בגן הוורדים בירושלים, כאשר הן נושאות את מפת השלום שנתפרה על ידן. הפרויקט מינף וסלל את הדרך להקמתה של תנועת הנשים הארצית "נשים בשחור".
הקמת מרכז אדוה.
בשנת 1991 יזמה סבירסקי, יחד עם קבוצה של חוקרים ואנשי רוח את הקמתו של מרכז אדוה, שהפך עם השנים לאחד ממכוני המחקר המובילים בתחום הניתוח של מדיניות ציבורית, כאשר ייחודו מתבטא בהתמקדות בערכים של שוויון וצדק חברתי. ברברה סבירסקי משמשת כמנהלת המרכז מיום היווסדו. במסגרת מרכז אדוה פיתחה סבירסקי שני תחומי מחקר ועשייה חשובים.
ברברה סבירסקי מובילה את הטמעת החשיבה המגדרית בישראל והיא נמנית עם מספר לא גדול של מובילות בתחום זה בזירה הבינלאומית. במסגרת מרכז אדוה, מובילה סבירסקי קבוצה של חוקרות ופעילות צעירות המביאה את בשורת הטמעת המגדר לעשרות רשויות מקומיות, למשרדי ממשלה ולארגונים חברתיים.
על שני תחומים אלה קיבלה סבירסקי פרס מפעל חיים בשנת 2014, על ידי הפורום לחקר המדיניות החברתית בישראל (ESPAne ISRAEL - האיגוד הישראלי לרווחה חברתית).
מתוך כתביה.
ספרים:
מאמרים:
קשקשתא
יפעת ביטון
יפעת ביטון (נולדה ב-10 במאי 1971) היא פרופסור למשפטים, ונשיאת המכללה האקדמית אחווה. קודם לכן הייתה פרופסור חבר בבית-הספר למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למינהל. ביטון עוסקת בנושאי שוויון, מניעת אפליה ונזיקין ועוסקת בביקורת המשפט הפרטי מהזווית הפמיניסטית-חברתית. בנוסף, היא פעילה חברתית-משפטית, ממייסדות תמורה - המרכז המשפטי לקידום השוויון ויו"ר המרכז.
קורות חיים.
נולדה בקריית מלאכי. אביה עלה ממרוקו ואמה מתימן. אביה היה איש חינוך, ובין היתר מנהל בית ספר מקצועי בקריית-מלאכי, עובד מנח"י במשרד החינוך ומנהל בית-הספר היסודי בבית חורון. אמה הייתה מורה. בגיל 15 עברה עם משפחתה לבית אל. למדה במדרשיית עמליה לבנות בירושלים.
שירתה בצה"ל כקצינת תנאי שירות בלשכת הגיוס בירושלים וכמדריכה בקורס קצינות שלישות. לקראת סוף שירותה ייסדה בבסיס הטירונים בה"ד 4 את מוסד "קצינת פניות הורים" בבסיסי הטירונים בצה"ל.