על הפקתו ועל הפצתו. בעיסוקו זה סיכן עצמו השכם והערב, עד כי לבסוף נעצר בפשיטה
שערך הכובש, והושלך לכלא. נתח גדול מיריעות ההגהה שהיו עמו הצליח להסתיר
מבעוד מועד במבנה נטוש. בתוך כך נעצר אחיו על ידי האס אס בשל עזרה שהושיט
ליהודים ובשל חלוקה בלתי-חוקית של תלושי מזון למסתתרים, ונפטר במחנה הריכוז פוכט. מקץ שבוע שוחרר קרמיחלט מחוסר ראיות ושב מיד
לפעילותו המחתרתית, ובשנתה האחרונה של המלחמה שימש כעורך העיתון Het Parool.
לימים תלו ביוגרפים את הפסימיזם שפיתח קרמיחלט ברבות הימים, ובפרט
את השקפותיו האנטי-טוטליטריות (ועל כן גם האנטי-קומוניסטיות) הנחרצות, בהתנסויותיו בשנות המלחמה. כה נחרץ היה בהשקפותיו אלה,
עד כי בהפגנה שנערכה בעקבות המרד ההונגרי בשנת 1956, הצטרף קרמיחלט
להמון הזועם אשר צר על משרדי מערכת העיתון De Waarheid ("האמת"), ביטאון המפלגה
הקומוניסטית ההולנדית.
לאחר שחרור ארצו מעול הכיבוש היה Het Parool לעיתון מן המניין, וקרמיחלט מונה בו
לעורך מדור התרבות. הוא כתב ביקורות סרטים ומחזות, והחל
לכתוב גם את טוריו, תחילה שלוש פעמים בשבוע, ואחר כך מדי יום. ה Kronkel הראשון
התפרסם ב-25 באוקטובר 1946, ועד יום מותו בנובמבר 1987 הופיעו
בעיתון כ-10,000 טורים. מבחר של 50 טורים מכל שנתון ראה אור מדי שנה בהוצאת
הספרים De Arbeiderspers (בתרגום חופשי: "הוצאת הפועלים"). מעת לעת לוו הספרים
באיוריהם של חבריו המאיירים פטר פוס (Peter Vos), שארל בוסט (Charles Boost),
אוטו דיקה (Otto Dicke) ופטר ון סטראטן (Peter van Straaten).
סגנונו הספרותי.
סימון קרמיחלט היה איש רב-פעלים בתחום הספרות. נוסף על פועלו העיתונאי ועל טוריו
הוא כתב בשנים 1956-1948 3 קובצי
שירים אירוניים בשם העט Karel Bralleput. השלושה נכרכו יחדיו וראו אור בשנת
1961 בספר Torren aan de lijm ("חיפושיות בדבק"). יחד עם הסופרת והמשוררת
הנודעת אנני מ.ח. שמידט הרבה להרצות בפני קהל ברחבי
הולנד, וכן חיבר טקסטים לשחקני הקברט וים סונפלד (Wim Soneveld), וים קאן
(Wim Kan) ואחרים, וכתב והקליט ביקורות סרטים שנונות. בתוכניות רדיו וטלוויזיה
ליליות של רשות השידור הציבורית ההולנדית VARA, אשר שודרו אחת לשבוע ואחת לחודש,
הקריא קרמיחלט בנימת קולו היבשה האופיינית טור מטוריו, לאחר אות הפתיחה של שירו
של דיוק אלינגטון In a sentimental mood ("במצב רוח סנטימנטלי").
קווים לדמותו.
קרמיחלט קנה לו שם בזכות הומור המצבים שלו; בכושר אבחנתו החד כתער צר
תמונה או דימוי, ש"האדם משורטט בהם בשלמותו, על חיצוניותו ופנימיותו גם יחד", כך על פי
מבקר הספרות ההולנדי, מחבר המסות ואיש הספרות קייס
פנס (Kees Fens). בטורו Het Woord ("המילה") משנת 1954 טבע את התחדיש
epibreren, פועל שהוראתו ביצוע עבודה כלשהי ללא ציון טיבה, אך רבת-חשיבות לכאורה,
בעוד שלאמיתו של דבר היא נטולת כל משמעות. הפועל זכה להופיע במילון Van Dale -
המילון המקיף ובר-הסמכא ביותר של השפה ההולנדית.
את טוריו לא נהג קרמיחלט לכתוב במשרדי מערכת העיתון, כי אם בביתו, על ספסל בגן
הציבורי, במסבאה - בשנת 1972 סבל מבעיית שתייה - ברחבה של בית הקפה וכן הלאה.
בידו אחז תמיד עט כדורי נאה, אחד מני רבים באוספו הנרחב, שכן "היה לו קטע עם
עטים", הודה. לכשסיים לכתוב את טורו הוא הניחו בקופסה קטנה שהובאה במיוחד לביתו
והונחה תחת פעמון דלתו. מדי יום הגיע שליח מהעיתון לאסוף אותו.
קרמיחלט מצא חומרים לכתיבה אגב שיטוטיו הרגליים בעיר: מפרט של התרחשות נדושה יצר
סיפור שלם; הוא היטה אוזן לשיחותיהם של אנשים והשתמש באלמנטים מתוכן, אגב
שינויים, סידורם מחדש, העצמתם וסיגנונם, והרכיב מהם לבסוף את סיפורו. לעיתים עיבד
לכלל שלם עקבי ולכיד פרטים שאסף במשך שבועות, ולעיתים העלה את סיפורו על הכתב
כהרף עין. לקורא נדמה תמיד כי אנקדוטה זו, האישית כל כך, מתרחשת יום-יום פעמים
אין-ספור; כל סיטואציה וסיטואציה מזוהה בנקל, ובנקל אף ניתן להזדהות עמה.
את הקובץ Welverdiende onrust ("אי-נחת שהורווחה ביושר") משנת 1982 פתח
קרמיחלט בציטוט מדבריו של וודי אלן: "מובן שכל מה שמישהו כותב הוא בסופו של
דבר אוטוביוגרפי". יש בציטוט זה כדי להצביע על תחושת הקרבה הגדולה שחש קרמיחלט
כלפי האנשים והמעמדים שכתב עליהם. מכאן אף היד הרכה שתמיד נהג בכתיבתו: "לעולם
אינו שנון על חשבונו של אדם או דבר כלשהו", כתב העיתונאי והסופר יאן חרסהוף (Jan
Greshoff). האירוניה העדינה משותפת לו ולסופר והמשורר הפלמי וילם
אלסחוט (Willem Elsschot), אשר קרמיחלט העריץ עד בלי די. בין השניים נרקמו יחסי
ידידות, ובשנת 1985 פרסם ברוב להט את ספרו הקצר Ontmoetingen met Elsschot ("מפגשים עם
אלסחוט"). גם הסופרים קורט טוכולסקי, צ'כוב, ו"נשו" (שם העט
של הסופר ההולנדי Jan Hendrik Frederik Grönloh) היו קרובים ללבו.
פרסים.
לסימון קרמיחלט הוענקו פרסים אחדים בימי חייו: בשנת 1953 קיבל פרס מטעם מכון
יאן קמפרט בהאג לקידום הספרות ההולנדית (de Haagse Jan-Campert-stichting), בשנת
1961 הוענק לו הפרס הספרותי על שם קונסטנטיין האוחנס (de Constantijn
Huygensprijs) על מכלול יצירתו, בשנת 1967 זכה בפרס החמש-שנתי מטעם התאחדות
מוכרי הספרים באמסטרדם, ועשור מאוחר יותר התכבד בפרס הספרותי החשוב ביותר
בהולנד - הוא הפרס על שם ההיסטוריון, המשורר והמחזאי ההולנדי בן המאה ה-17
פיטר קורנליסון הופט (Pieter Corneliszoon Hooft). נוסף על אלה הוענקו לו בשנת
1975 שני פרסים; האחד, הפרס השנתי Edo-Bergsma-ANWB לקידום פרסומים בתחום התיירות,
והאחר, הפרס הדו-שנתי על שם יאפ ון פראח (de Dr. J.P. van Praag-prijs) מטעם ארגון
ה"ברית ההומניסטית" ההולנדי.
מותו.
בערוב ימיו לקה קרמיחלט במחלת הסוכרת, אך לא טיפל בה כראוי, ולו בשל העובדה
שאשתו, אשר הלכה והתעוורה במהירות, נזקקה לטיפול בעצמה. אפשר שגם לבעיית
האלכוהוליזם שלו מימים עברו הייתה יד בדבר, אף שמשנת 1978 נמנע משתייה שלוחת
רסן. קרמיחלט התייחס לסוגיה זו באמרתו:
כתוצאה מהתדרדרות במחלתו אושפז בסתיו 1987 בבית החולים, ולמחרת שחרורו
לקה בהתקף לב. לאחר פרק שיקום בבית חולים באמסטרדם שב ושוחרר לביתו, אך
שבועות ספורים לאחר מכן, בלילו האחרון של חודש נובמבר, נפטר קרמיחלט בשנתו מהתקף
לב שני. לאחר מותו כתבה עליו הסופרת, העיתונאית ובעלת הטור ההולנדית רנאטה
רובינשטיין (Renate Rubinstein) ספר ביוגרפיה בשם Mijn beter ik ("האני המשופר
שלי"), אך לא הכול היו מאושרים מכך, שכן אזכורו של הרומן הסמוי שהתנהל בין
השניים לא התקבל בעין יפה בחוגים מסוימים.
סטפן ארנולד
סטפן ארנולד (בפולנית: Stefan Arnold; 1898 - 27 בפברואר 1948) היה עיתונאי פולני שהלח"י התנקש בחייו בראשית מלחמת העצמאות בתואנה כי ריגל לטובת הבריטים.
סטפן ארנולד הגיע לארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה עם צבא אנדרס. הוא נתמנה לעמוד בראש הסוכנות הטלגרפית הפולנית בירושלים, שהייתה אז סוכנות הידיעות של הממשלה הפולנית הגולה. כן שימש כיושב ראש אגודת העיתונאים הפולנים בארץ ישראל.
ארנולד עמד לעזוב את הארץ בסוף חודש פברואר. זמן קצר לפני מועד העזיבה הוא נחטף על ידי אנשי הלח"י. ב-27 בפברואר 1948, בשעה 8 בערב, נשמעו יריות מכיוון הכפר הערבי שייח' באדר (כיום גבעת רם). למחרת נמצאו במקום שתי גוויות של פולנים, של סטפן ארנולד ושל ויטולד הולאניצקי, שהיה קונסול פולין בירושלים ולאחר מכן מילא תפקידים מטעם ממשלת המנדט הבריטי, כצנזור ובהמשך במחלקת התעשיות הכבדות ובמחלקת הפיקוח על נכסי האויב. השניים נמצאו ירויים כשידיהם כפותות. בשיחות טלפון למשרדי העיתונים הודיעו אנשי הלח"י כי הם הרגו את שני הפולנים בגלל קשריהם עם הכנופיות הערביות.
לימים, בניסיון לתרץ את הריגתם של שני הפולנים, נימק נתן ילין-מור, מראשי לח"י לשעבר, את ההריגה בכך שבאותה עת הייתה ירושלים במצור והתרוצצו בה שמועות רבות, ובין השאר כי בעיר נמצאים מרגלים יהודים ואחרים המוסרים ידיעות לערבים.
פנצרשרק
הפַנְצֶרְשְרֶק (גרמנית: Panzerschreck; בתרגום חופשי: אימת הטנק), או בשמו הרשמי,"רַקֶטְנְפַנְצֶרְבוּקְזֶה" (Raketenpanzerbüchse, או RPzB, גרמנית: רובה-רקטת-טנקים) היה משגר רקטות נגד טנקים שפותח על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. הפנצרשרק, פותח על בסיס משגרי בזוקה אמריקאים אשר נלקחו שלל במהלך הקרבות בצפון אפריקה, וירה רקטה בקוטר 88 מ"מ עם ראש קרב חלול.
הפנצרשרק שיפר משמעותית את יכולתו של חיל הרגלים הגרמני להתמודד עם טנקי בעלות הברית, אך הוא יוצר בכמויות קטנות יותר מהפאנצרפאוסט, שהיה מטול רקטות חד פעמי נגד טנקים. הפנצרשרק היה בשימוש בין השנים 1943 ו-1945 ויוצרו עבורו יותר מ-289,000 מטולים.
תיאור.
הדגם הראשון של הפנצרשרק, שסומן RPzB 43, שקל כ-9 ק"ג, אך חייב את היורה ללבוש בגדי מיגון כדי להתגונן מפני הרשף והחום הרב שפלט הנשק בעת הירי. באוקטובר 1943 הוחלף הדגם בדגם משופר, RPzB 54, לו נוסף מגן רשף, אשר הגדיל את משקלו ל-11 ק"ג, אך ביטל את הצורך בלבישת בגדי מגן בעת הירי. דגם זה הוחלף בהמשך בדגם נוסף, RPzB 54/1, בעל קנה מקוצר, אשר ירה רקטה משופרת שהגדילה את הטווח היעיל ל-180 מטר. בסך הכל יוצרו יותר מ-289,000 יחידות פנצרשרק מכל הדגמים.