לשוניות המשניות יש אזורים שטוחים נרחבים, המגיעים לעיתים עד לעומת של 100 מטרים מתחת לגובה פני הים. לעיתים יש קירות אנכיים בגובה 40 עד 50 מטרים. באזור המדרונות החיצוניים של השונית יש מים צלולים, גלי ים וזרמים חזקים, ריכוז חמצן גבוה ועומק קרקעית של מטר אחד עד ארבעים מטרים. האלמוגים באזורים אלה מגוונים יותר בהשוואה ללגונות המתאפיינים במדדים נמוכים יותר (כגון עוצמת זרם המים).
פעמיים בשנה מתרחשת בשונית תופעת המונסון. המונסון הדרום-מערבי מתרחש בין יוני לאוקטובר, ואילו הצפון-מזרחי בין נובמבר למרץ. הרוחות בעוצמה בינונית השוררות בין אפריל ליוני מאפשרות את ביקורי התיירים במקום. האלמוגים רגישים לשינויים קיצוניים בטמפרטורת המים, בעיקר כיוון שהם נתונים לנקודה שבה חולפים הזרמים המגיעים מכיוון מצר מינדורו שבצפון ומצר באלאבאק שבדרום מערב. עוצמת האור החזקה עשויה לגרום לתופעה של הלבנת אלמוגים.
פלורה.
האיונים הם בית גידול עבור ארבעה מיני עצים: "Terminalia catappa" (הדסאים), "Leucaena leucocephala" (קטניות), "Pisonia grandis" (ציפורנאים) ו-"Argusia argentia" (זיפניים). עופות המקננים בשונית נוטים להימשך לזרעי ה-Pisonia. כמו כן, שני האטולים הם בית גידול עבור ארבעה מינים של דשא: "Melampodium divaricatum" (מורכבים), "Portulaca oleracea" (ציפורנאים), "Chloris inflata" (דגניים) ו-"Setagaria geniculata". האזורים המישוריים של השונית הם בית גידול לפרטים רבים של עשרה מיני דשא ים. בחלק התת-ימי של השונית תועדו 79 מינים של אצות.
פאונה.
עד שנות ה-80 כמעט ולא התרחשו שינויים בפאונה של השונית. למרות נזקים שנגרמו כתוצאה מפעילות האדם עדיין קיימים 396 מינים של אלמוגים, המהווים 90% ממספר המינים הכולל הגדל בפיליפינים. מספר המינים למטר מרובע בטובטאהה גבוה יותר בהשוואה לזה של שונית המחסום הגדולה. הפאונה ספגה נזקים משמעותיים במהלך האל ניניו של 1998, אך כעבור שבע שנים השתקמה באופן כמעט מלא.
בשונית יש שני בתי גידול נפרדים. באזורי הלגונות יש אזורים נרחבים של דשא ים. בעומק של עד שני מטרים מתחת לגובה פני הים יש יותר אלמוגים, אך באזורים העמוקים יותר היא יותר דלילה. באזור זה תועדו לראשונה 30 מיני אלמוגים חדשים בשנים האחרונות. בין קצה השונית למורדות השונית גדלים אלמוגי שיטית (Acropora). בראש קיר השונית כמעט ואין אלמוגים, וככל שיורדים לאזור יותר נמוך מספרם הולך וגדל ובנוסף להם ניתן למצוא גם אצות וספוגיים.
בלגונות של השונית יש פרטים רבים של כרישאים, צבים ובטאים, ועד כה תועדו 11 מינים של לווייתנאים ו-11 של כרישאים. בין המינים הנפוצים באזורים החיצוניים של השונית ניתן למנות את אלו של הברקודה, טונה, וכריש לווייתני. בסך הכל יש בשונית 479 מינים של דגים. כמו כן, ישנם מספר מינים בסיכון ובהם צב ים ירוק וצב הוקסביל.
טובטאהה היא מקום גידול נוח עבור צאצאים צעירים של דגים בשל זרמי המונסון, ויש לה חשיבות עבור המגוון הביולוגי של פאלאוואן והאיים באחרים בים סולו. ביומסה ושכיחות הדגים קטנות יותר באזור שונית ג'סי ביזלי, והדבר נובע בין השאר מכמות מופרזת של דיג.
הפארק הוא אחד המקומות המוגנים האחרונים בדרום-מזרח אסיה שבהם מקננים עופות ימיים. באיי הקיז של הפארק תועדו 99 מינים מקומיים ונודדים של עופות, מתוכם שבעה מתרבים ונמצאים רק בפארק. בין העופות הללו ניתן למנות את הסולה אדומת-רגל וסולה לבנת-בטן.
שימור ותיירות.
השונית זכתה להגנה חוקית עם הקמתו ב-1988 של הפארק הימי הלאומי טובטאהה במרכז ים סולו. כשהוקם הפארק הוא השתרע על פני שטח של 332 קילומטרים רבועים, אך כעבור 18 שנים הורתה נשיאת הפיליפינים גלוריה ארויו על הגדלת שטחו ב-200% נוספים, ובסך הכל כ-968 קילומטרים רבועים. האזור הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1993, והוא נמצא תחת פיקוחו של משרד ההגנה הלאומי של הפיליפינים.
השונית לא מאוכלסת באופן קבוע, אך בעונת הדיג הדייגים מקימים לעיתים מקלטים זמניים על האיונים.
הצלילה המסחרית הראשונה בשונית נערכה ב-1979, כאשר התברר כי הצלילות של הדייגים מאיים מרוחקים גורמות לנזקים. השונית נחשבת לאחד מיעדי הצלילה הפופולריים ביותר בעולם בשל המגוון הביולוגי שלה. בכל עונת צלילה, הנמשכת שלושה חודשים בממוצע, מבקרים בשונית כ-1,000 תיירים. שליש מהתיירים הם מקומיים, מעט פחות משליש מארצות הברית, ואילו היתר משאר מדינות העולם. הדרך היחידה להגיע אל השונית היא באמצעות סירות המגיעות אל תחנת שומרי הפארק בלבד, ורק בין מרץ ליוני.
התקן הרלדי
התקן (הרלדיקה)
השתלת ריאה
השתלת ריאה היא פעולה השתלתית כירורגית שבה מוחלפות הריאות או חלקים מהן בגופו של חולה, בריאות או חלקים מהן מגופו של תורם. פעולה זאת נעשית בדרך כלל במקרים של פגיעות קשות בריאות או מחלות ריאה סופניות. לרוב מושתלת ריאה אחת ולפעמים שתיים. ההשתלה נעשית מתורם חי או מת.
ריאה היא איבר שקשה לשמר זמן רב.
היסטוריה.
בשנות ה-40 המוקדמות והמאוחרות, בוצעו ניסויים בבעלי חיים והמסקנה הייתה שתהליך השתלה זה הוא תהליך בלתי אפשרי. בשנת 1963 ביצע רופא באוניברסיטת מיסיסיפי את השתלת הריאה הראשונה. ההשתלה בוצעה לאחר מות ליבו של התורם. האדם שהשתילו בו את הריאה היה בן 57, והתגלה אצלו סרטן מסוג קרצינומה בריאה. לא הייתה התאמת רקמות בין התורם למושתל והמנותח מת אחרי 18 יום, מכישלון כליות, עקב דיכוי מערכת החיסון שלו הייתה עם אזיותרפין, פרדניזון ורדיותרפיה. למרות התאמת הרקמות הלא הולמת, בנתיחה לאחר המוות לא נראו סימני דחייה. מאז פעולה זו עברו יותר מ-40 שנה עם שינויים בטכניקות הכירורגיות, ועד דיכוי קשה יותר של המערכת החיסונית. בשנת 1983 הצליח מנתח מאוניברסיטת טורונטו, להשתיל ריאה בודדת, והחולה שרד שש וחצי שנים.
לאחר פעולה זו משנות ה-90 מבצעים השתלות ריאה ואפילו השתלת שתי ריאות. המצב במקרים רבים משפר את תוחלת החיים, והאדם חי טוב יותר למשך שאר חייו.
25,000 השתלות ריאה בוצעו ברחבי כל העולם, מתוכם 1,500 בילדים.
אינדיקציות להשתלת ריאה.
האינדיקציות העיקריות להשתלת ריאה בשנים האחרונות הן מחלת ריאות חסימתית כרונית- COPD, פיברוזיס ריאתי אידיופתי (כל אחת מהסיבות הללו מהווה כ- 30% מהשתלות הריאה בקירוב), ציסטיק פיברוזיס, ומחלות אחרות כגון מחסור באנזים אנטי טריפסין המביא לפיברוזיס ריאתי או יתר לחץ דם ריאתי עורקי.
כל אחת מן המחלות האמורות יש הנחיות ספציפיות באשר לצורך בהשתלה:
ההמתנה להשתלה תלויה בין היתר במידת חומרת המחלה וביכולת החולה לשרוד לאחר ההשתלה. כיום מקובל בארצות הברית מדד הכולל ניקוד על פי גורמים אלו, אשר נבדק פעמיים בשנה לגבי כל חולה המיועד להשתלה.
קונטרה אינדיקציות להשתלה.
אין לבצע השתלות ריאה אצל חולים הסובלים מאיידס, מהפטיטיס C או מהפטיטיס B אקטיבי, או מזיהום אחר שאיננו נשלט. כמו כן עישון סיגריות פעיל, שימוש באלכוהול או בסמים אינם מאפשרים השתלה. מחלות רקע קשות וכן מחלות פסיכיאטריות יכולות גם הן לשמש קונטרה-אינדיקציה להשתלה.
פרוצדורת ההשתלה.
במרבית המקרים, השתלה נעשית מן המת, ולרוב אצל אנשים אשר מתו מוות מוחי. ברוב המקרים, ההשתלה היא של שתי הריאות, כאשר השתלה מן החי היא בעלת תפקיד מוגבל אצל מבוגרים אולם כן נחשבת כמשמעותית אצל צעירים, (ילדים או נוער) בעיקר כאלו החולים בציסטיק פיברוזיס.
טיפול שלאחר השתלה.
טיפול שלאחר השתלה כולל מתן תרופות מדכאות חיסון הכוללות טיפול אינדוקציה ראשוני וטיפול אחזקה להמשך הכולל ציקלוספורין או טקרולימוס, אימוראן או mycophenolic acid precursor, ופרדניזון (סטרואידים). במרבית מן הפרוטוקולים מקובל גם לתת טיפול מניעתי נגד מזהמים שעלולים לפגוע בריאה, כגון Pneumocystis jiroveci וכן הדבקה בנגיף הציטומגלו
פרוגנוזה.
80-85% מן המושתלים חיים לפחות שנה. 75% חיים במשך 5 שנים ואף יותר.
הפרוגנוזה הצפויה תלויה במחלה עצמה, בגיל ובאופן ההשתלה- ההישרדות החציונית הכוללת למרבית המקרים היא בין 4–6 שנים לאחר ההשתלה, כאשר השתלת שתי ריאות היא משמעותית עדיפה למשל אצל חולים במחלות ריאה שונות. התמותה שלאחר ההשתלה נגרמת לרוב לאור סיבוכי הניתוח, בעיות בשתל עצמו, וזיהומים. בשנה הראשונה נפוצים בעיקר דחייה אקוטית וכן זיהום ב- CMV, ולאחר השנה הראשונה נפוצים יותר סיבוכים ממזהמים אחרים וכן דחייה כרונית של השתל. זיהום ב- CMV הוא אחד המזהמים השכיחים והטיפול בו נעשה באמצעות מתן גנציקלוביר.
סיבוכים לאחר הניתוח.
הריאות במשך הניתוח, ולפני הניתוח, חשופות. לכן, הסיבוך הנפוץ ביותר הוא זיהום כמה שעות אחרי הניתוח לרוב ניתן לשליטה. סיבוך נוסף, פחות נפוץ, הוא התחברות לקויה של נתיבי האוויר הסיבוך האקוטי יותר מבין השלושה האלה הוא שנתיבי האוויר נחסמים, חלקית בגלל רקמה צלקתית.
סיבוכי ההשתלה בין מבוגרים לילדים הם מאוד שונים.
דחייה.
חוסר תפקוד ראשוני של השתל עצמו, או Primary graft dysfunction- הוא למעשה סוג של פגיעה חריפה בריאה אשר באה לידי ביטוי במהלך 72 שעות שלאחר ההשתלה, ומאופיינת בתסנינים ריאתיים נרחבים והיפוקסמיה. מידת החומרה של תהליך זה משתנה ועלולה להיות חמורה, והטיפול כולל לרוב אמצעים תמיכתיים בריאה בדומה לטיפול הסטנדרטי בפגיעת ריאה חריפה מסיבות אחרות (acute lung injury).