הידעוני (אנגלית: The Necromancer) הוא רומן פנטזיה משנת 2010, הרביעי בסדרת הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות שנכתבה על ידי מייקל סקוט. הספר עוסק בעלילותיהם של התאומים ג'וש וסופי ושל האלכימאי בן האלמוות ניקולס פלמל. שמו בא משם הדמות ג'וש ניומן והוא והפך לרב מכר לילדים ולנוער.
עלילה.
בספר זה חוזרים התאומים לבית של דודתם אגנס, שם הם פוגשים את איפה, אשת הצללים, אחותה התאומה של סקתך שבאה לחפש אותה, ואז ניטן, החבר של איפה. בעזרת ניטן איפה חוטפת את סופי, וג'וש הולך לניקולס ופרנל כדי להחזיר אותה. איפה שואלת את סופי על אחותה וסופי מגלה לה שסקתך וז'אן ד'ארק נשאבו כנראה לעבר.
הם פוגשים את ג'וש, ניקולס ופרנל, ואיפה מחליטה לעזור להם כדי להציל את אחותה. אחר כך, ביחד הם הולכים לפרומתאוס הקדמון אשף האש ואחיה של מכשפת עין דור כדי שילמד את ג'וש את קסם האש. באותו זמן סקתך וז'אן כלואות בעולם פרהיסטורי ונלחמות ביצורים שנכחדו לפני שנים רבות. בינתיים ג'ון די בורח לאחר שלא הצליח לתפוס את ניקולס והתאומים, ואדוניו רוצים להעניש אותו עונש חמור. הוא בורח אל בת האלמוות וירג'יניה דייר שלפי השמועות אפילו הביאה למותו של אדונה הקדמון, מאחר שהבטיח לה דברים בלתי-אפשריים.
לדייר יש חליל קסום ורב עוצמה שבעזרתו היא עוזרת לדי לאחר שהבטיח לה את העולם, והשניים מנסים להגיע לשער ליי שייקח אותם לאמריקה, אל הדירה של די - שבה הוא ינסה לזמן את קואטליקו, הארכונית הנוראה, כדי שתחסל את כל הקדמונים.
בעולם הערפילים של פרומתאוס לומד ג'וש את קסם האש. בלילה לאחר שלמד מכשף אותו מרס אולטור, בעזרת הקשר שנוצר ביניהם לאחר שעורר את ג'וש, וגורם לו לנסוע אל דירתו של די. בינתיים סן זרמן, פלמדס ושייקספיר מנסים להגיע לסקתך וז'אן דרך אדונו של פלמדס - תמוז, האיש הירוק. תמוז מעביר אותם אליהן והם מגלים שבעצם הן לא בעבר (בתקופה הפלייסטוקנית, שנגמרה לפני בערך 11000 שנים) אלא בעולם ערפילים ששייך לאיש בעל קרס ששמו מרתיו (שפירושו בשפת דנו טליס הוא מוות).
מרתיו מזמין אותם לבוא איתו לדנו טליס, בגלל שאם הם לא יהיו שם וילחמו בקדמונים, האי לא ישקע והאנושות לא תתקיים.
אצל פרומתאוס, סופי, ניקולס ופרנל מתעוררים ומגלים שג'וש נעלם. פרנל וסופי משתמשות בגולגולת בדולח מיוחדת שיכולה לעקוב אחרי בני אדם באמצעות ההילה בשביל לראות דרך עיניו של ג'וש. הם רואים את ג'וש מגיע לדי, ודי מציע לג'וש שהוא ילמד אותו את קסם הידעונות שיכול לזמן מתים ולדבר איתם, אך לשם כך יצטרך ג'וש לזמן את קואטליקו הארכונית. ג'וש מסכים ומתחיל בזימון ודי מתכנן לתת לקואטליקו את ג'וש למאכל, בגלל שאם לא תאכל את ג'וש היא הייתה אוכלת את די. סופי, ניטן ואיפה יוצאים כדי לעצור את די, אך כשהם מגיעים לדירה הם מגלים שג'וש כבר זימן את הארכונית. סופי נלחמת בארכונית וג'וש מנסה לעצור אותה משום שהוא חושב שקואטליקו יפהפייה (קואטליקו הייתה מכוערת ומרושעת אבל די כישף את ג'וש והוא ראה את קואטליקו כיפהפייה, כמו שהייתה פעם) ושפרנל, ניקולס, איפה וניטן הם הרעים (הוא לעולם לא יחשוב שסופי רעה, אבל הוא חושב שכל עוד היא עם בני הזוג פלמל היא לא חושבת בהיגיון). לבסוף מצליחה איפה לגרור את קואטליקו לעולם הערפילים שלה אך נלכדת ביחד איתה. ג'וש, די ודייר בורחים וכך גם סופי וניטן.
צ'אצ'אק
צ'אצ'אק (בסרבית: Čačak; באותיות קיריליות: Чачак) היא בירת מחוז מוראביצה, והעיר השמינית בגודלה בסרביה. העיר ממוקמת במערב המדינה, על גדת נהר זאפדנה מוראבה, ומרוחקת כ-144 קילומטרים מעיר הבירה בלגרד.
ערים תאומות.
לצ'אצ'אק חמש ערים תאומות:
בנוסף, לעיר הסכמי שיתוף פעולה עם ערים נוספות:
תיאטרון רויאל קורט
תיאטרון רויאל קורט (באנגלית: Royal Court Theatre) הוא תיאטרון לא-מסחרי בכיכר סלואן, ברובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי. הוא ידוע בשל תרומתו לתיאטרון המודרני. ב-1956 הוא נרכש כמשכן קבע ללהקת הבמה האנגלית (English Stage Company).
היסטוריה.
התיאטרון הראשון.
התיאטרון הראשון ב-Lower George Street, מחוץ לכיכר סלואן, הוקם בקפלת רנלאג שהוסבה למבנה ממשלתי, נפתח ב-1870 בשם "תיאטרון צ'לסי החדש" (The New Chelsea Theatre). מארי ליטון התמנתה למנהלת שלו ב-1871, היא שכרה את וולטר אמדן לעצב מחדש את פנים הבניין, והעניקה לו את הכינוי "תיאטרון קורט" (Court Theatre).
אחדים ממחזותיו המוקדמים של ויליאם שוונק גילברט, בכללם Randall's Thumb,
Creatures of Impulse (עם מוזיקה של אלברטו רנדגאר), "תקוות גדולות" (עיבוד לרומן פרי עטו של דיקנס ו- On Guard (כולם ב-1871); "הארץ השמחה" (1873, עם גילברט אבוט א-בקט, מחזהו השנוי ביותר במחלוקת של גילברט), "מארש החתונה", תרגום של "כובע הקש האיטלקי", מאת אז'ן לביש (1873); "האישה כחולת הרגל", תרגום מ La Dame aux Jambes d'Azur- מאת לביש ומארק-מישל (1874) ו"לבבות שבורים" (1875). ב-1878 התיאטרון נוהל במשותף בידי ג'ון הייר וו.ה. קנדל.
שינויים נוספים עשה ב-1882 אלכסנדר פיבלס, שהעלתה את תכולת התיאטרון ל-728 מקומות ישיבה (בכללם בתאים, ביציע, במרפסת ובאמפיתיאטרון). אחר-כך, ארתור ססיל (שהצטרף ללהקת התיאטרון ב-1881) התמנה למנהל שותף של התיאטרון ביחד עם ג'ון קלייטון. בין עבודותיהם, הם הפיקו סדרת פארסות של ארתור וינג פינרו, בכללן "הרקטור", "השופט" (1885), "המורה" (1886) ו"הגנדרן" (1887). דיוקן של התיאטרון ותיאטראות ויקטוריאניים אחרים, באתר victorianweb.org
התיאטרון נסגר ב-22 ביולי 1887 ונהרס.
התיאטרון הנוכחי.
מבנהו הנוכחי של התיאטרון נבנה בצידה המזרחי של כיכר סלואן, מחליף את המבנה הישן, ונפתח ב-24 בספטמבר 1888 בשם "תיאטרון קורט החדש" (New Court Theatre). הוא תוכנן בידי וולטר אמדן וברטי קרו, הוא נבנה בלבנים אדומות משובחות, לבנים מעוצבות, וחזית אבן בסגנון איטלקי חופשי. במקור הייתה לתיאטרון תכולה של 841 מקומות, בתאים, ביציעים ובאמפיתיאטרון.
ססיל וקלייטון העבירו את ניהול התיאטרון לגברת ג'ון ווד וארתור צ'אדלי ב-1887, למרות שססיל המשיך לשחק בלהקה (ובמקומות נוספים) עד לשנת 1895. ההפקה הראשונה בבניין החדש הייתה "מאמה", מחזהו של סידני גרנדי, בכיכובם של גברת ג'ון ווד וג'ון הייר, בו שיחקו גם ארתור ססיל ואריק לואיס.
הארלי גרנוויל-בארקר ניהל את התיאטרון בשנותיה הראשונות של המאה העשרים, תקופה בה הופקו מחזותיו של ג'ורג' ברנרד שו ברויאל קורט. המבנה חדל לשמש כתיאטרון ב-1932, אולם השתמשו בו כקולנוע בשנים 1940 עד 1935, עד שנזק שנגרם לבניין כתוצאה מהפצצה במלחמת העולם השנייה, גרם לסגירת הבניין.
פנים הבניין נבנה מחדש בידי רוברט קרומי ומספר המושבים צומצם ל-500. התיאטרון נפתח מחדש ב-1952. ג'ורג' דיוויין נעשה המנהל האמנותי וייסד את להקת הבמה האנגלית (English Stage Company) ברויאל קורט ב-1956. כתיאטרון מסובסד הפיק מחזות בריטים וזרים חדשים, בד בבד עם קלאסיים. דיוויין ניסה להפוך את התיאטרון לחממה לכותבים, בחפשו מחזאים חדשים שמיצירותיהם יפיק הצגות מודרניות איכותיות. הוא הפיק את "הבט אחורה בזעם" מאת ג'ון אוסבורן ב-1956, המחזה הראשון שזוהה עם קבוצת "גברים צעירים זועמים".
במהלכה של תקופה זו, התיאטרון נתקל בעימות עם הצנזורה. הצגות הבכורה שלהם של "פטריוט שלי" ו"הצילו" של אדוארד בונד (שניהם ב-1965), אילצו את התיאטרון להפוך את ההפקות הללו לסגורות ל"מועדון חברים פרטי", על מנת לעמוד בדרישותיו של לורד צ'מברלין (הצנזור). תוצאות עימות הביאו לביטול הצנזורה בבריטניה, צעד שיושם בחוק התיאטרון של 1968. במהלך תקופת ניהולו של דיוויין, פרט לאוסבורן ובונד, הרויאל קורט הציג לראשונה גם את עבודותיהם של ארנולד וסקר, ג'ון ארדן, אן ג'ליקוז ונ.פ. סימפסון. מנהלים שבאו אחריו העלו לראשונה את יצירותיהם של כריסטופר המפטון, אתול פוגארד, הווארד ברנטון, קריל צ'רצ'יל, חניף קוריישי, שרה דניאלס, טימברלייק וורטנבייקר, מרטין קרימפ, שרה קיין, מארק ראבנהיל, מרטין מק'דונה, סיימון סטיבנס ולאו באטלר. העונות הראשונות כללו מחזות בינלאומיים חדשים פרי עטם של ברטולט ברכט, אז'ן יונסקו, סמואל בקט, ז'אן-פול סארטר ומרגריט דיראס. בנוסף לאולם התיאטרון התחתון פרוסניום המכיל ארבע מאות מקומות, נפתח גם אולם התיאטרון העליון ב-1969, שבאותה עת הכיל 63 מקומות ישיבה. בו הועלה ב-1973 "מופע האימים של רוקי".
אמנם האולם הראשי והחזית היו נאים ונוחים, אולם יתר הבניין סיפק מתקנים עלובים, גם לקהל וגם למבצעים, והמושבים ואחורי הקלעים סבלו מהצפה לעיתים קרובות במהלך המאה העשרים. בראשית שנות התשעים, מצב בניין התיאטרון החמיר עד כדי סכנה שאיימה על סגירתו ב-1995. הרויאל קורט קיבל מענק של 16.2 מיליון פאונד מהלוטו הלאומי הבריטי וממועצת האמנויות של בריטניה לצורך שיקומו, והחל ב-1996, בהדרכתו האמנותית של סטיבן דלדרי, הוא נבנה מחדש מהיסוד, פרט לחזיתו ולאודיטוריום הקטן. האדריכל היה הוורת' טומפקינס. התיאטרון נפתח מחדש בפברואר 2000, עם אולם תחתון "ג'רווד" (Jerwood Theatre Downstairs) בן ה-380 מקומות ישיבה, ואולם בן 85 מקומות ישיבה, כיום הוא תיאטרון "ג'רווד" העליון (Jerwood Theatre Upstairs). מאז 1994, דור חדש של מחזאים הציג את מחזותיו לראשונה, בהם ג'ו פנהול, שרה קיין, מארק ראבנהיל ורוי ויליאמס.
התיאטרון הוכרז כבניין רשום דרגה II ביוני 1972.