סחר החוץ מתנהל בעיקר עם רוסיה, פולין, גרמניה, אוקראינה ולטביה. תקציב הממשלה הגבוה (בין 45%-50% מהתמ"ג) מלמד על כך שהכלכלה סוציאליסטית וכי יש מעורבות גדולה של המדינה במשק. ב-1997 חתמו רוסיה ובלארוס על הסכם איחוד מוניטרי ביניהן. המשבר הפיננסי שפקד את רוסיה בשנת 1998 – משבר הרובל, פגע קשות בבלארוס, התלויה בביקוש מרוסיה, אשר צנח. מאז שנת 2000, עם השיפור במצב הכלכלי ברוסיה, נהנית בלארוס מצמיחה גבוהה (6.7% בממוצע בין 2000–2006). ואולם צמיחה זו אינה נשענת על בסיס יציב, בעקבות היעדר תנאים מתאימים להשקעות, היעדר רפורמות, ותלות גבוהה ברוסיה.
כלכלת בלארוס מורכבת מ-44% תעשייה, 42% שירותים ו-14% חקלאות. האבטלה במדינה נמוכה, ועומדת על 2.7% מכוח העבודה; התפלגות העובדים היא: 26.5% בייצור, 53.5% בשירותים ו-20% בחקלאות.
תחבורה ותקשורת.
בבלארוס ישנם 3,969,400 קווי טלפון, כ-1,000,000 טלפונים סלולריים, שלושה מיליון מקלטי רדיו ו-3.2 מיליון טלוויזיות. בתחבורה היבשתית יש 53,500 ק"מ כבישים, כ-1,133,000 מכוניות נוסעות וכ-5,520 ק"מ מסילות ברזל. נמלי תעופה בינלאומיים מצויים במינסק ובהומל.
בהזמנת הסוכנות הלאומית לחקר החלל בוצעו שיגורים של כמה לוויני תקשורת על ידי סין.
שידורי טלוויזיה בשטח בלארוס החלו בשנת 1956. בשנת 1993 הוקמה החברה הלאומית הממלכתית לטלוויזיה ורדיו.
תרבות.
הספרות הבלארוסית המודרנית מתמקדת בחיים בברית המועצות ובחברה הפוסט הסובייטית. בכל שנה נערך במינסק פסטיבל הספרות נפראמאט. סופרים בלארוסים ידועים הם ולדימיר קרטקייביץ', קוזמה צ'ורני וסבטלנה אלכסייביץ' (זוכת פרס נובל לספרות ב-2015).
היצירות הראשונות על בסיס מוזיקה עממית נכתבו במהלך המאה ה-19 על ידי אנטון אברבוביץ'. בתקופת ברית המועצות הוקמו במינסק מספר מוסדות לרבות תיאטרון לאופרה ובלט וקונסרבטוריון. להקת "פסניארי" זכתה לפופולריות רבה ברחבי ברית המעוצות והיא כללה ברפרטואר שלה יצירות של מלחינים ומשוררים מקומיים. בין הלהקות הפופולריות הנוכחיות ניתן לציין את "Nizkiz".
גאוגרפיה.
לבלארוס אין גישה לים. נופה גבעי ומישורי ברובו שיפוע כללי דרומה. שטחים רבים בדרום הם ביצות או ביצות שיובשו. אקלימה יבשתי למדי ולכן בחורף הטמפרטורה הממוצעת בה היא מינוס 6 מעלות צלזיוס ובקיץ 18 מעלות צלזיוס.
חבל דזרז'ינסקי הוא האזור ההררי היחיד במדינה, ופסגתו 356 מטר.
מקווי המים של המדינה הם 21,000 נהרות ונחלים, שהחשובים שבהם הם הדנייפר והנימן. לאורך נהר פריפיאט, בעיקר באזור דרום בלארוס, משתרעות ביצות פריפיאט, שטח גדול של אדמה ביצתית. שטחן של הביצות כ-98,400 קמ"ר והן משתרעות לאורך 480 ק"מ ממערב למזרח ו-225 ק"מ מצפון לדרום.
הערים הגדולות במדינה (נתוני האוכלוסייה נכונים לשנת 2020) הן הבירה מינסק (2,020,000 תושבים), הומל (510,000 תושבים), מוהילב (357,000 תושבים), ויטבסק (364,000 תושבים) והורדנה (356,000 תושבים).
דמוגרפיה.
האוכלוסייה בבלארוס מורכבת מ-78% בלארוסים, 13% רוסים, 4% פולנים, 3% אוקראינים, 1% יהודים ואחוז אחד של אחרים. 7.25 מיליון מהאוכלוסייה מתגוררים בערים. לפני מלחמת העולם השנייה הייתה מרבית האוכלוסייה בערים מורכבת מיהודים ופולנים, ואילו בני העם הבלארוסי התגוררו בעיקר באזורים הכפריים. ביטוי לכך ניתן לראות בכמות הכנסיות הקתוליות שניצבות עד היום במרכזי הערים. חלק מאלה הוסבו לכנסיות אורתודוקסיות בימי הצאר וחלקן למבני ציבור בתקופה הסובייטית. רוב היהודים נרצחו במהלך מלחמת העולם השנייה. האוכלוסייה הפולנית סבלה מרדיפות המשטר הקומוניסטי לפני ואחרי המלחמה: רבים מהפולנים המשכילים הוצאו להורג, הוגלו לסיביר ולמרכז אסיה או גורשו לפולין. גם השלטון הנוכחי מערים קשיים על פעילות חברתית ותרבותית של פולנים, אם כי הכנסייה הקתולית מקבלת יד חופשית, בעיקר בגלל ההשפעה הפוליטית של הוותיקן.
השפה הרוסית היא כעת השפה המדוברת ביותר, כשהשפה הבלארוסית משמשת בעיקר כשפה רשמית, אם כי נעשים מאמצים להחיות את השפה ולהחזיר אותה לשימוש היומיומי.
קצב גידול האוכלוסייה השנתי הוא שלילי, ועומד על 0.2%-.
התפלגות דתית: 31% נוצרים אורתודוקסים ו-18% קתולים.
יהודי בלארוס.
עד למלחמת העולם הראשונה הייתה בבלארוס אוכלוסייה יהודית גדולה ובעלת תרבות מפוארת. הקהילות הגדולות היו במינסק, הרודנה, פינסק, הומל, מוהילב וויטבסק. בערים אלה היוו היהודים אחוז גדול מכלל האוכלוסייה. לפי מפקד האוכלוסין הגדול של האימפריה הרוסית משנת 1897, 51% מתושבי מינסק היו יהודים.
בלארוס הייתה ערש התרבות היהודית הליטאית, ובתחמה פעלו ישיבות מפורסמות, שהגדולה ביניהן הייתה וולוז'ין, שנחשבה ל"אם הישיבות", והעמידה את ראשי הישיבות וה, ואשר היה בה גם גרעין של השכלה כללית, שהבולט בחבריה היה חיים נחמן ביאליק. כן התנהלו בה ישיבות מיר, גרודנא, קמניץ, קלצק וסלוצק. גם העיר בריסק, שהייתה מרכז רוחני יהודי מפואר ועתיק-יומין, סופחה לאחר המלחמה לבלארוס. יהודי וילנה היו חלק מהמרקם התרבותי והדמוגרפי של יהדות ליטא-פולין-בלארוס. חלק גדול מהיהודים החרדים (אלו שאינם חסידים או ספרדים) שומרים עד היום את ההגדרה של 'יהודים ליטאים', שמבחינה היסטורית חלה על כל יהודי בלארוס.
לפני השואה חיו בבלארוס כ-750,000 יהודים, מרביתם בחלקה המערבי, שהיה עד 1939 בשלטון פולין. עם כיבושה של בלארוס על ידי גרמניה הנאצית ב-1941 הצליחו חלק מן היהודים להימלט מזרחה (בעיקר מהחלק המזרחי, שהותקף מאוחר יותר), בעוד רוב הנשארים נרצחו. לאחר המלחמה חזרו חלק מן הניצולים לבלארוס. החיים היהודיים קמו לתחייה מהר, והתקיימו תקופה מסוימת ברמה גבוהה יחסית לברית המועצות. במינסק התנהל תיאטרון יהודי בהנהלת שלמה מיכאלס; בקהילות רבות הוסיפו להתקיים רבנים ובתי כנסת. לאחר רצח מיכאלס ומשפט הרופאים ב-1953, חוסלה מרבית הפעילות. נוסף על כך, השלטונות הסובייטים עודדו יהודים רבים לעזוב את בלארוס ואוקראינה ולהתיישב בעומק רוסיה ומרכז אסיה, כדי לפתח את האזורים הללו מבחינה כלכלית. בשנות ה-90 של המאה ה-20 התעוררו החיים היהודיים שוב; הוקמו בתי ספר במקומות שונים, ושבו רבנים לעמוד בראש הקהילות. לפני תחילת העלייה גדולה של שנות ה-90 היו בבלארוס 112,000 יהודים. בין השנים 1990–2004 עלו לישראל כ-70,000 עולים מבלארוס. בבלארוס עצמה פעילות מאוד מספר תנועות יהודיות: חב"ד – פעילה ברוב הערים, וכן זהו מוצאה של חסידות זו; קרלין – בעיקר בפינסק; הליטאים – במינסק, בהומל, מוהילוב, ויטבסק ובבריסק. כמו כן, במינסק ובלידה קיימת קהילה רפורמית. כיום יש בבלארוס כ-25,000 יהודים.
רוסיה הלבנה
ביילורוסיה
ג'ימס ווטסון
אילנה דיין
אילנה דיין-אורבך (נולדה ב-8 במאי 1964) היא עיתונאית, שדרנית, ותחקירנית ישראלית, בעלת תואר דוקטור במשפטים. פעילותה העיתונאית הבולטת היא תוכנית התחקירים "עובדה" בעריכתה, אותה היא מובילה מאז 1993.
ביוגרפיה.
דיין נולדה בארגנטינה לווילמה ומרדכי דיין. בגיל 6 עלתה לישראל עם משפחתה. משפחת דיין התיישבה בשכונת יד אליהו שבתל אביב, בשכנות לבן דודה, דני דיין. רחל, אחותה של אילנה דיין, נפטרה ממחלה כשנה לאחר שעלו לישראל.
למדה בבית הספר היסודי "גיבורי ישראל" ולאחר מכן, בתיכון עירוני ט' שבתל אביב. לאחר שירותה הצבאי דיין למדה משפטים באוניברסיטת תל אביב. קיבלה את תואר הבוגר בהצטיינות. לאחר מכן התמחתה בעריכת דין אצל שופט בית המשפט העליון דב לוין, ואחר כך במשרד עורכי הדין ש. הורוביץ ושות'. היא המשיכה ללימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת ייל שבארצות הברית כמלגאית תוכנית פולברייט, שם השלימה גם דוקטורט (J.S.D.). משמשת כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
עבודתה העיתונאית.
דיין התגייסה לצה"ל, שם שירתה בגלי צה"ל שנתיים בשרות חובה ושנה בשרות קבע. במהלך שירותה שימשה כמפיקת יומני חדשות, עורכת , כתבת פרלמנטרית וכתבת פוליטית. דיין הייתה האישה הראשונה בגלי צה"ל ששימשה ככתבת בעודה בשירות חובה. לאחר שחרורה המשיכה לשמש כעיתונאית בגל"צ. בין התוכניות שהובילה היו תוכנית הבוקר של גל"צ "בוקר טוב ישראל", תוכנית ראיונות יומית ("פגישה יומית") ותוכנית אישית לסיכום השבוע ("היה באוויר"). כיום משדרת דיין בגלי צה"ל פעם בשבוע את התכנית "נכון להבוקר".
הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה ב-26 במרץ 1979 בתוכנית מיוחדת של זהו זה לרגל הסכמי השלום עם מצרים שבה התארחה כנערה.
ב-1987 כשהיא חיילת משוחררת בת 22 בלבד החלה להגיש את התוכנית "ערב חדש". אותה הגישה במקביל ללימודיה לתואר הראשון עד 1990. אז יצאה ללימודים מתקדמים בארצות הברית.
במהלך לימודיה בארצות הברית כתבה טור דו-שבועי עבור "ידיעות אחרונות". דיין שבה לישראל בקיץ 1993, סמוך לתחילת השידורים בערוץ 2, והחלה להגיש את תוכנית התחקירים "עובדה", המשודרת בערוץ 2 עד היום. התוכנית משודרת ברציפות למעט שנת הפסקה אחת: ב-2001 פרשה דיין מ"עובדה" לטובת ערוץ החדשות הייעודי, שלבסוף לא עלה לאוויר. במקביל הגישה לתקופה קצרה את התוכנית יומן בערוץ הראשון. ב-2002 חזרה לערוץ השני ול"עובדה". בימי חמישי דיין מגישה את תוכנית הרדיו "נכון להבוקר" בגלי צה"ל. ב-2008, במקביל לעבודתה בעובדה, הגישה תוכנית אירוח אישית בשם "מי שמדבר", בה היא מקיימת ריאיון עם דמות ציבורית.
"עובדה".
במסגרת תוכנית התחקירים "עובדה" הייתה דיין מעורבת במספר עימותים. בוויכוח שהתעורר באמצע 2007 סביב מעמדו של בית המשפט העליון, התייצבה דיין באופן מובהק לצד התומכים בשימור מעמדו, וכנגד היוזמה של שר המשפטים, דניאל פרידמן, לשינויים מהותיים במעמד זה.