תגובות כרוניות להיפוקסיה.
התגובה הכרונית העיקרית למצבי היפוקסיה היא פוליציטמיה שניונית (ריבוי כדוריות דם) למשל אצל אנשים החיים בגבהים או במומי לב כחלוניים (ראו מום לב מולד).
חשיפה לגבהים מגדילה את ריכוזו של ההמוגלובין בדם- תאי הכליה ההיפוקסיים מפרישים אריתרופויטין (להלן ייקרא Epo) ברמות גבוהות שמשפיעים על רמתו של ההמוגלובין. פקטור השעתוק שגורם לביטוי של Epo הוא הפקטור הקרוי HIF או hypoxia inducible factor: כשיש רמות חמצן פיזיולוגיות נורמליות, ה- HIF מפורק והוא אינו פעיל, ואילו במצבים של חוסר בחמצן, העיכוב על פירוקו של HIF נמוך יותר והוא פעיל בצורה מוגברת, ומעלה את רמתו של Epo.
תגובות נוספות במסגרת התגובה הכרונית להיפוקסיה הן אנגיוגנזיס, (יצירת כלי דם חדשים), עיבוי עורקי הריאה ועליה בהתנגדותם, הגברת היכולת למטבוליזם אנ-אירובי.
פיזיולוגיה של הפרעות שינה.
הפרעות נשימה במהלך שינה שכיחות יחסית באוכלוסייה, מאחר שנתיבי האוויר הגבוהים בנויים מרקמות רכות ועשויים להתמוטט- למשל, הרווח שבין הלשון לקיר האחורי של הלוע פחות משמעותי מאשר אצל אנשים בריאים, והחסימה של דרכי אוויר מתבצעת ביתר קלות. שכיחות הפרעות הנשימה (מדד AHI גדול מ-5, ראו בהמשך) עומד על 30% בגברים ו- 10% בנשים. גורמי הסיכון המרכזיים הם השמנה, צוואר עבה, מרכיב גנטי, אנומליות מבניות, וההשלכות כוללות עייפות וירידה בתפקוד הקוגניטיבי, יתר לחץ דם, פוליציטמיה, עליה בסיכון לשבץ פי ארבעה מהנורמה ועוד.
קיימות שתי הפרעות מרכזיות בהפרעות נשימה בשינה:
בשני סוגי ההפרעות הנ"ל ניתן לזהות הפסקה ארוכה בזרימת האוויר, אולם בהפרעה מרכזית ניתן לראות הפסקה של תנודות הלחץ בוושט המושפעת מכך, לעומת הפרעה חסימתית בהם יש ניסיונות נשימה ועליה בתנועות הנשימה עצמה.
מדדים להפרעות שינה.
אפניאה- apnea: מוגדרת כהפסקת נשימה באורך של עשר שניות.
היפופניאה- ירידה בזרימת האוויר לפחות מ-50%.
AHI הוא מדד של apnea hypopnea index: מספר ההפסקות בשעה במהלך השינה. מעל 10, זוהי הפרעת שינה חמורה.
RDI- מדד הבוחן את מספר הפסקות הנשימה בשעה (גם לא במהלך השינה).
קונגרס המתמטיקאים הבינלאומי
תמר (פרי)
יעקב כהן (חבר כנסת)
יעקב כ&quot;ץ (חבר כנסת)
מסעוד גנאים
מַסְעוּד גַנַאִים (בערבית: مسعود غنايم תעתיק מדויק: מַסְעוּד עַ'נַאיֶם; נולד ב-14 בפברואר 1965) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי אשר כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת רע״ם ובסיעת הרשימה המשותפת ושימש כיו"ר רע"ם.
ביוגרפיה.
גנאים, בוגר תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה, ותואר שני במדעי מדינה מאוניברסיטת חיפה, החל את פעילותו הציבורית כחבר הוועדה העממית בסח'נין. בשנים 1999–2001 שימש מנכ"ל המרכז התרבותי בעיר. הוא היה חבר המועצה המרכזית של התנועה האסלאמית, ובשנים 2000–2007 כיהן כיו"ר התנועה בסח'נין. בשנים 2003–2005 היה חבר המועצה המקומית סח'נין.
עבד כמורה להיסטוריה ועסק בהוראה ובחינוך חברתי בתיכון בסח'נין.
גנאים הוצב בבחירות לכנסת השמונה עשרה במקום הרביעי ברשימת רע"מ-תע"ל, ונבחר כחבר הכנסת ה-18. בכנסת ה-18 היה חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט ובוועדת המשנה לנושאי הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
בכנסת ה-19 היה חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט, וכן יושב ראש השדולה למאבק באלימות בחברה הערבית והשדולה לקידום החינוך בחברה הערבית. חבר בשדולות לחיזוק וקידום הכלכלה הערבית, והשדולה לקידום תעסוקת אקדמיות ערביות.
בכנסת ה-20 ( 2015) כיהן כיו"ר סיעת הרשימה המשותפת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 החליט לפרוש מהפוליטיקה.
חיים אישיים.
גנאים נשוי ואב לארבעה ילדים.
דחף (פסיכולוגיה)
דחף הוא צורך או רצון פנימי הקשה לשליטה לביצוע פעולה מסוימת.
חשיבות הדחף.
הדחף הוא טבעי וחיוני למחשבה ולהתנהגות האנושית או להתנהגות בעלי חיים. בזכותו מכוון האורגניזם את התנהגותו במטרה לדאוג לצרכיו הבסיסיים, כגון אכילה, שינה והגנה מפני איומים.
שליטה על דחפים.
שליטה עצמית כוללת את היכולת לשלוט על דחפים.
יכולת זו היא חלק מהתפקודים הניהוליים של האדם ומצריכה הפעלה של אינהיביציה.
היכולת לשלוט בדחף וברצון לבצע פעולות אלו, היא מרכיב חשוב באישיות הנורמלית ובסוציאליזציה לחברה. דוגמה ליכולת כזו היא היכולת לדחיית סיפוקים, בה האדם מצליח לשלוט בדחף שלו להשיג דבר מה באופן מיידי, ויכול להמתין זמן מסוים עד להשגתו.
היכולת לשלוט על דחפים נחוצה לצורך השגת הקשב המתמשך הנחוץ ליצירת מצב הזרימה והתמדה בו.
קשיים בשליטה על דחפים.
אימפולסיביות היא נטייה לפעול ללא מחשבת תחילה, ועל כך אדם אימפולסיבי מתקשה לשלוט בדחפיו.
כאשר הדחף הוא פתאומי, לא מותאם למצב ולסביבה, או חוזר ונשנה באופן שהאדם חווה כמטריד - מתחזק הקושי לבצע בקרה ושליטה על הדחף, ועלולות להיווצר הפרעות נפשיות, דוגמת הפרעה טורדנית-כפייתית, בה קיים צורך בלתי נשלט לבצע פעולות כפייתיות שוב ושוב.
קיימות מספר הפרעות נפשיות נוספות, המסווגות במדריכים הפסיכאטריים האבחוניים ICD ו-DSM כהפרעות שליטה בדחפים, בהן הפרעת התפרצות לסירוגין, קלפטומניה, הימור כפייתי וטריכוטילומניה.
תאוריית הדחף
תאוריית הדחף או תאוריית הפחתת הדחף היא מושג המתייחס למגוון תאוריות בפסיכולוגיה הנוגעות להנעה. תאוריות אלו מבוססות על הרעיון לפיו אדם או בעל חיים נולדים עם דחפים וצרכים ביולוגיים, אותם הם רוצים לספק, ואם הם לא מסופקים - נוצר אצלם מצב שלילי של מתח. כאשר הדחף מסופק, מופחת המתח, והאורגניזם חוזר למצב של הומאוסטזיס, איזון פנימי ורגיעה. על פי התאוריה, הדחף נוטה להתגבר עם הזמן, ומופעל בין השאר בהתאם למשובים שמתקבלים מהמצב הפנימי ומהסביבה. המצב הפנימי הוא זה שמכוון את האורגניזם לפעילות למען מטרה מסוימת, מטרת סיפוק הדחף.
היסטוריה.
מושג הדחף תואר כבר בתחילת המאה ה-19 על ידי פסיכיאטרים גרמנים, כגון וילהלם ניומן, שתיאר את תחושת המצוקה של האדם כאשר הדחפים שלו אינם מסופקים, והפילוסוף פרידריך ניטשה כתב על הנפש כמערכת דחפים שמצויים באינטראקציה - מין, תוקפנות והרס עצמי. ב-1895 החל אבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד, לכתוב על נושא הדחפים, כמרכיב מרכזי באישיות האדם, וטען כי נוירוזות נובעות מקונפליקט לא פתור והדחקה של אירועים ודחפים מיניים בילדות. ממשיכי דרכו של פרויד עסקו לאורך השנים בנושא תאוריית הדחף כמניע מרכזי בחיי האדם, ומחלוקות רבות נתגלו ביניהם סביב מרכזיותו של הדחף. רובם זנחו את הגדרת הדחף ומרכזיותו כפי שנטבעו על ידי פרויד (למשל קרל גוסטב יונג), או פיתחו את המושג בכיוונים אחרים ותוך התאמה לתאוריות פסיכולוגיות חדשות (אנה פרויד, ז'אק לאקאן ועוד). עם זאת, אנשי אסכולות רבות אחרות בפסיכולוגיה, דוגמת העוסקים בביהביוריזם או בפסיכולוגיה חברתית, שללו את האופן בו התייחסו פסיכואנליטיקאים למושג הדחף כחלק מהותי באישיות, והתמקדו בקשר שלו להנעה ובהשפעתו על פעולות למידה, התנהגות, יחסים חברתיים ועוד.
בפסיכואנליזה.
על פי התאוריה הפסיכואנליטית של פרויד, תאוריית הדחף מתייחסת לדחפים ואינסטינקטים שמכוונים כלפי אובייקט ברור. הדחפים המרכזיים בתאוריה של פרויד הם הארוס - דחף המין, דחף החיים - הדחף לשימור עצמי והתנטוס - דחף התוקפנות והמוות. אלו דחפים מנוגדים.
סרגון ב'
פיורנטינו
פיורנטינו (איטלקית Fiorentino) היא אחת מתשע היחידות האדמיניסטרטיביות - הקסטלי המרכיבות את סן מרינו (Castelli).
העיר ממוקמת בדרום המדינה ומשתרעת על שטח של 6.57 קמ"ר. בשנת 2006 התגוררו בה 2245 תושבים. העיר גובלת עם איטליה, עם קייזאנואובה, עם סן מרינו, עם בורגו מג'ורה, עם פאטאנו ועם מונטג'ארדינו.
ראיות קדומות מוכיחות שהעיר הייתה קיימת עוד לפני קום האימפריה הרומית. ראש העירייה מאז 30 בנובמבר 2003 הוא אלפרדו אמיצ'י. קבוצות הכדורגל של העיר הן ס.פ. טרה פיורי ואפ. סי. פיורנטינו.
לאון (מקסיקו)
לאון (בספרדית: León), הנקראת גם לאון דה לוס אלדמה, היא העיר החמישית בגודלה במקסיקו והעיר הגדולה ביותר במדינה המקסיקנית גואנחואטו שנמצאת במרכז מקסיקו.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2005 היו בעיר לאון 1,137,465 תושבים, 1,278,087 בעיר ומסביבה ו-1,634,917 במטרופולין שלה שכולל את הערים: סילאו, פוריסימה דל רינקון וסן פרנסיסקו דל רינקון. חוץ מאוכלוסייה מקסיקנית יש בעיר גם אוכלוסייה לבנונית וארגנטינאית רחבה. שטח העיר עומד על כ-1,219.67 קמ"ר ועם צפיפות של כ-932.58 איש לקמ"ר.
בעיר משחקת קבוצת הכדורגל "לאון" שזכתה בשבע אליפויות ליגת העל המקסיקנית.
אורנה ומשה דץ
אורנה ומשה דץ (כונו גם דץ ודצה והדצים) הם צמד זמרים ישראלי שפעל יחד בשנים 1987–2006. במהלך שנות עבודתם המשותפות הוציאו הזוג דץ כעשרה אלבומים, אשר חלקם הגיעו למעמד אלבום זהב, ושש קלטות וידאו לגיל הרך. חמש מתוך השש, שהן גם המוכרות ביותר, מסדרת "טיף וטף". הקלטת יוצאת הדופן משנת 1995 היא "בא לי מסיבה לי עם דץ ודצה", אשר התבססה על שירים לימי הולדת מספרה של סמדר שיר "בא לי מסיבה לי".
קורות הצמד.
אורנה כהן ומשה דץ הכירו במהלך מסע הופעות משותף ברחבי העולם במסגרת להקה נודדת של פסטיבל הזמר החסידי, אשר הופיעה בפני קהילות יהודיות ברחבי העולם. השניים נישאו והחלו לפעול ולהופיע במשותף בהצלחה רבה.