בשנת 1948 דיווחו תאודור וודוורד ושותפיו על ההצלחה המהירה של טיפול בכלורמפניקול בשני מטופלים שנחשדו כחולים בטיפוס מסוג קדחת השיחים, ובהמשך התברר כי חלו בטיפוס הבטן ובדמם צמח החיידק "Salmonella typhi". בכך הפכה התרופה לטיפול המקובל לטיפוס הבטן. כלורמפניקול עדיין נפוצה במיוחד במדינות מתפתחות, למרות הסיכון הנדיר לאפלזיה בלתי הפיכה של מח עצם (1:10,000), בשל מחירה הנמוך, המתן הפומי שנפוץ במדינות אלה וטווח הפעילות הרחב שלה. עם זאת, התרופה נקשרה בשיעורי הישנות ונשאות כרונית גבוהים.
טרימתופרים/סולפמתוקסזול (קוטרימוקסזול) ואמוקסיצילין הן שתי תרופות קו ראשון היסטוריות נוספות שהודגמו יעילות נגד טיפוס הבטן בשנות ה-60 של המאה ה-20 ומשמשות לטיפול בטיפוס הבטן. הן ניתנות פומית לטיפול באנשים עם זנים הרגישים לתרופות אלה. שתי תרופות אלה, כמו גם כלורמפניקול, ניתנות למשך שבועיים, אולם גם הן נקשרו בשיעורי הישנות ונשאות כרונית גבוהים.
כבר בשנת 1950 התגלו זני "Salmonella typhi" עמידים לכלורמפניקול, ואלה הפכו נפוצים בשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנות ה-80 נפוצה עמידות משולשת של חיידקי "Salmonella typhi" לשלוש האנטיביוטיקות הללו בתיווך של פלזמיד IncH1. זנים עמידים אלה הוגדרו זנים מרובי עמידות (MDR).
פלואורוקינולונים.
פלואורוקינולונים, ובכללם ציפרופלוקסצין, אופלוקסצין וגטיפלוקסצין, הם טיפול קו ראשון לטיפוס הבטן באזורים רבים שבהם העמידות אליהם נמוכה. פלואורוקינולונים מביאים לשיפור דומה בירידת החום ולשיעורי הישנות ונשאות נמוכים יותר בהשוואה לכלורמפניקול, ובנוסף משך הטיפול בהם קצר משבועיים. גטיפלוקסצין, שהורדה מהמדפים בארצות הברית בשל סיכון לאירועי היפוגליקמיה והיפרגליקמיה, עדיין נפוצה במדינות אנדמיות לטיפול בטיפוס הבטן. השימוש הנרחב בקינולונים ברר זנים עמידים ברחבי העולם, בפרט באזורים אנדמיים, עד כדי כך שבדרום אסיה ודרום-מזרח אסיה רוב הזנים עמידים אליהם. העמידות לקינולונים מתווכת לעיתים קרובות על ידי מוטציה נקודתית בגן gyrA המקודד לאנזים DNA ג'יראז.
מקרולידים.
אזיתרומיצין היא תרופה יעילה לטיפוס הבטן, נוחה למתן ובטוחה בילדים. טיפול בן שבוע באזיתרומיצין מביא לירידת חום תוך ארבעה ימים בממוצע ולשיעורי כישלון והישנות נמוכים יותר בהשוואה לצפלוספורינים מדור שלישי. ישנם דיווחים נדירים על עמידות לתרופה, ולכן היא משמשת נגד זנים מרובי עמידות.
צפלוספורינים מדור שלישי.
צפלוספורינים מדור שלישי דוגמת צפטריאקסון (רוצפין) אמנם משמשים לטיפול בטיפוס הבטן מזנים עמידים לפלואורוקינולונים, אך בטיפול בזנים רגישים הם נחותים לעומת פלואורוקינולונים, למשל במשך הזמן לירידת החום. גם לתרופות אלה ישנם דיווחים נדירים על עמידות, אלא שב-2017 דווח על התפרצות בפקיסטן של זן בעל בטא לקטמאז רחב טווח (ESBL).
טיפולים נוספים.
הטיפול התומך במחלה קשה של טיפוס הבטן כולל מתן נוזלים, בין אם פומי או בעירוי, החזרי מלחים ואבות מזון נוספים, וטיפול להורדת החום. בנוסף מינון גבוה של דקסמתזון הודגם כמפחית תמותה במקרים קשים, בפרט באנשים עם הלם או שינוי ניכר במצב ההכרה.
טיפול בנשאות כרונית.
הרציונל העיקרי לטיפול הוא מניעת ההפצה של החיידק. טיפול בן 28 יום בציפרופלוקסצין הדגים עד 90% יעילות בהכחדת החיידק. טיפולים אחרים, למשל באמוקסיצילין, הודגמו כיעילים במידה מועטה עם תופעות לוואי שלא מאפשרות ליטול אותם לאורך זמן. לעיתים, בקרב נשאים עם אבנים בכיס המרה שנשאותם אינה חולפת למרות טיפול אנטיביוטי ממושך, כריתת כיס המרה היא פתרון מחויב המציאות.
מניעה.
תברואה והיגיינה.
אספקה של מי שתייה נקיים ושמירה על אמצעי תברואה הולמים לסילוק פסולת וביוב הן מאבני היסוד של המאבק בטיפוס הבטן, בהיותה מחלה המועברת דרך מים ומזון מזוהמים. בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 החלו יישובים בארצות הברית ובאירופה בהכלרה ובסינון של מי השתייה העירוניים, דבר שהביא לירידה חדה בהיקף של טיפוס הבטן. עם זאת, למרות חלוף למעלה מ-100 שנים לאחר ביסוס תשתיות תברואה בעולם המערבי, מעריך ארגון הבריאות העולמי של-2 מיליארד אנשים אין גישה למי שתייה נקיים. ברמת הפרט, אמצעים למניעת הדבקה בטיפוס הבטן כוללים: שמירה על היגיינה אישית על ידי שטיפת ידיים במים ובסבון לפני הכנת מזון או אכילתו, הימנעות מצריכת מזון נא וטיהור מקומי של מים שאינם ראויים לשתייה מבחינה מיקרוביולוגית.
חיסון.
בשנת 1896 פיתחו אלמרות רייט וריצ'רד פייפר את החיסונים הראשונים נגד טיפואיד. היו אלה תרכיבים של חיידקים מומתים אשר ניתנו בזריקה. התרכיבים דרשו מתן של מספר מנות וסיפקו הגנה קצרת-טווח, בשילוב עם ריבוי תופעות לוואי. בעקבות ההתפרצות בצבא ארצות הברית במחלמת ארצות הברית-ספרד, חויבו חיילי צבא ארצות הברית בקבלת תרכיב שפותח על ידי פרדריק ראסל.
תרכיב מבוסס פוליסכריד הנקרא Typhim Vi מורכב מהאנטיגן הפוליסכרידי Vi שנמצא בקופסית החיידק ובודד מהזן Ty2. התרכיב ניתן בזריקה ומספק הגנה של 50%–80% בילדים בני שנתיים ומעלה כאשר ניתן במנה בודדת. לאחר כשנתיים החיסוניות פוחתת במהרה. תרכיב אחר מבוסס חיידק חי מוחלש מזן Ty21a, בעל השם המסחרי Vivotif, ניתן מגיל חמש פומית ומספק שיעורי הגנה דומים. משך החיסוניות של החיסון החי המוחלש תלוי במספר המנות שניטלו: פרוטוקול של ארבע מנות סך הכול בהפרש של יומיים מעניק הגנה לכשבע שנים. נטילת אנטיביוטיקה במקביל לנטילת החיסון החי מוחלש עלולה לפגוע משמעותית ביעילותו. מאחר שמדובר בחיסון חי מוחלש, ישנה התוויית נגד לתתו במטופלים מדוכאי חיסון.
בשל מחירם של התרכיבים ומגבלות הגיל על המתן שלהם, התרכיבים אינם ניתנים בצורה מוסדרת באזורים אנדמיים, אלא מוצעים למטיילים הנוסעים למדינות אנדמיות. ההמלצה לחיסון מטיילים היא השלמת מנות החיסון עד שבוע טרם הנסיעה. מעבר למגבלות הגיל של החיסון לטיפואיד, החיסון אינו מספק הגנה צולבת מפני זנים של Salmonella paratyphi.
פרוגנוזה וסיבוכים.
טיפוס הבטן היא מחלה שיכולה להיות קטלנית, ובהיעדר טיפול אנטיביוטי שיעור התמותה עלול להגיע ל-10%–15%. הטיפול האנטיביוטי הביא לשיפור ניכר בפרוגנוזה ולירידה בתמותה לכדי 1%.
מערכת העיכול.
סיבוכים של טיפוס הבטן במערכת העיכול נובעים מהחדירה של החיידק ללוחיות פייר במעי הדק. הדלקת ברקמת הלימפה מביאה עם התקדמות המחלה בשבועות השני והשלישי לנקרוזה ולהתכייבות של רירית המעי. דימום מדרכי העיכול מתרחש בעד 10% מן המאושפזים בשל מחלה חמורה של טיפוס הבטן, אולם לרוב מדובר בדימום החולף מאליו, ללא צורך בהתערבות פולשנית לתיקונו. לעיתים נדרש טיפול במנות דם בדימום חמור. בעד 3% מהאנשים המאושפזים מתרחשת התנקבות של המעי, סיבוך מסכן חיים המתבטא בצפקת: כאב בטן עז עם רגישות בטנית ניכרת, טכיקרדיה ולויקוציטוזיס. אוויר חופשי בחלל הבטן ייראה בבדיקות רדיוגרפיות רק בכ-50% מהמקרים. הטיפול בהתנקבות הוא ניתוח לתיקון הנקב או לכריתת מקטע המעי החולה. מאחר שההתנקבות עלולה גם לגרור דליפה של חומר צואתי לחלל הבטן, נדרשים לעיתים ניקוז ושטיפה של נוזלי הדלקת במהלך הניתוח, וכן מתן אנטיביוטיקה נוספת לכיסוי חיידקי המעי.
מערכת העצבים.
במקרים חמורים של טיפוס הבטן שכיח לראות מידה מסוימת של אנצפלופתיה עם ביטוי של בלבול ואידשון עד כדי ערפול וחוסר הכרה. מאפיין זה, הגם שאינו שכיח, הביא למחלה את שמה, על שום הדמיון שנצפה למחלת הטיפוס, ביוונית – מעורפל. מצב זה תואר על ידי ויליאם אוסלר בשם "coma vigil" – תרדמת ערה, שהבחין בכך שסיבוך זה נושא פרוגנוזה ירודה. סיבוך זה נפוץ יותר בילדים בוגרים ומבוגרים צעירים. למרות מעורבותה של מערכת העצבים, בדיקות של נוזל המוח והשדרה אינן מרמזות בהכרח על דלקת. פרכוסים ייתכנו בילדים צעירים ודלקת קרום המוח מ-"Salmonella typhi" תיתכן בתינוקות.
כבד ומרה.
בעד 3% מהמאושפזים בגין טיפוס הבטן ישנה צהבת, ולעיתים ישנה עלייה באנזימי הכבד ללא ביטויים קליניים. סיבוך נדיר הוא דלקת כיס המרה עד כדי התנקבותו.
זיהום מוגלתי.
מאחר שטיפוס הבטן היא מחלה מפושטת היא עלולה, אם כי בשכיחות לא גבוהה, להביא ליצירת מורסות, אמפיאמה, ואף דלקת העצם ואנדוקרדיטיס זיהומית. סיבוך זה שכיח יותר בזיהום מ-"Salmonella paratyphi C".
הישנות.
הישנות מתרחשת ב-5%–10% מהמטופלים, כשבועיים לאחר חלוף החום. ההישנות נובעת מאותו החיידק של הזיהום הראשוני, ולרוב קלה יותר ממנו. מאחר שההישנות נובעת מאותו החיידק, הטיפול בה דומה לטיפול הניתן באירוע הראשוני.
שיתוק ילדים
שיתוק ילדים (פוליומייליטיס, Poliomyelitis) היא מחלה של מערכת העצבים, הנגרמת על ידי נגיף הפוליו. המחלה מועברת מאדם לאדם, בעיקר באמצעות מחזור צואה-פה. הסימפטומים של המחלה לא מופיעים אצל כ-90% מהחולים בה, אולם אם הנגיף חודר למחזור הדם החולים עשויים לסבול ממגוון רחב של סימפטומים. בכאחוז אחד מההידבקויות חודר הנגיף למערכת העצבים המרכזית, פוגע בנוירונים מוטוריים, וגורם לחולשה ולשיתוק רפה או שיתוק חד וקשה במערכת השרירים. סוגים שונים של שיתוק יכולים להיגרם מכך כתלות בעצבים שנפגעים. פוליו הפוגע בחוט השדרה הוא הצורה הנפוצה, ומתאפיין בפגיעה א-סימטרית הכוללת לרוב את הרגליים. במקרים חמורים, כמו בשיתוק הסרעפת ושרירי הנשימה הבין צלעיים, המחלה עלולה לגרום אף למוות.
בעבר היה שיתוק הילדים מהמחלות הנפוצות בעולם, והביא למותם של רבים עד לפיתוח החיסון נגדה בראשית שנות החמישים של המאה העשרים. נכון לתחילת 2019 הוכחדו זנים 2 ו-3 של הפוליו וישנם עשרות חולים בשנה בזן 1.
היסטוריה.