אחרי קרב אקטיום ב-31 לפנה"ס הפך הים התיכון ל"אגם רומאי". הראשונים שקראו תיגר על השליטה הרומית בים התיכון היו הוונדלים במאה ה-5, אך הסכנה סולקה אחרי שכבש יוסטיניאנוס הראשון את ממלכתם בצפון אפריקה ב-534-533. כינונו מחדש של צי קבע מלחמתי וראשית הופעתו של הדרומון באותה תקופה מציינים את השלב בו נפרד הצי הביזנטי משורשיו הרומיים המאוחרים והחל מפתח זהות משל עצמו. תהליך זה קיבל משנה תנופה עם תחילת כיבושי המוסלמים במאה ה-7. לאחר אובדן הלבנט ואחר כך צפון אפריקה, הפך הים התיכון מ"אגם רומאי" לזירת התגוששות בין הביזנטים למוסלמים. ציי המלחמה הביזנטיים מילאו תפקיד מכריע במאבק זה, לא רק בהגנה על נחלותיה הרבות של האימפריה סביב אגן הים התיכון כולו, אלא גם בהדיפת התקפות מן הים נגד בירת האימפריה קונסטנטינופוליס עצמה. הודות ל"אש היוונית", כלי הנשק האימתני והסודי של הצי שהומצא זה לא כבר, נחלצה קונסטנטינופוליס מכמה מצורים וצייה ניצח בקרבות ימיים רבים.
בתחילה הייתה ההגנה על חופי ביזנטיון ומבואותיה הימיים של קונסטנטינופוליס מסורה לידי צי הקרביסיינים (karabisianoi). אך בהדרגה פוצל צי זה לכמה שייטות אזוריות (על פי המחוזות האדמיניסטרטיביים של האימפריה שכונו 'תֵימות'), בעוד עיקר הצי מוצב בקונסטנטינופוליס, מגן על העיר ומהווה גרעין לחילות משלוח ימיים. לקראת סוף המאה ה-8 שב הצי הביזנטי להיות הכוח הימי החזק והמאורגן ביותר בים התיכון. היריבות עם הציים המוסלמיים נמשכה תוך ניצחונות ומפלות לסירוגין, אך במאה ה-10 הצליחו הביזנטים לחדש שוב את עליונותם באגן המזרחי של הים התיכון.
במהלך המאה ה-11 החל הצי המלחמתי שוקע ומתנוון, כמו האימפריה עצמה. הביזנטים, שניצבו מול אויבים חדשים במערב, נאלצו לסמוך יותר ויותר על ציי המלחמה של ערי-מדינה איטלקיות כמו ונציה וגנואה, מהלך שהיה בעל השפעה הרסנית על הכלכלה והריבונות של ביזנטיון. האימפריה התאוששה אומנם בתקופת שלטונם של קיסרי השושלת הקומננית, אך מיד אחר כך שבה ושקעה, כשאת נקודת השפל מציינים כיבוש קונסטנטינופול ופירוק האימפריה ב-1204, במסע הצלב הרביעי. אחרי כינונה מחדש של האימפריה הביזנטית ב-1261 ניסו קיסרים אחדים מן השושלת הפליאולוגית להקים לתחייה את הצי המלחמתי, אך מאמציהם נשאו פרי לזמן קצר בלבד. כוחו של הצי הביזנטי, שבשיא עוצמתו יכול היה להוריד לים מאות ספינות קרב, הצטמצם עד אמצע המאה ה-14 לכמה תריסרי אוניות בלבד, והשליטה בים האגאי עברה לידי ציי המלחמה של הערים האיטלקיות והאימפריה העות'מאנית. עם זאת, הצי ההולך ומתמעט המשיך להתקיים ולפעול עד נפילתה של האימפריה הביזנטית לידי העות'מאנים ב-1453.
קישורים חיצוניים.
הלן ארוויילר (1966), Byzance et la mer. La marine de guerre, la politique et les institutions maritimes de Byzance aux VIIe–XVe siècles (בצרפתית), Paris: Presses Universitaires de France
הנסיך ג'ורג' מקיימברידג'
הנסיך ג'ורג' מקיימברידג' (באנגלית: Prince George of Cambridge; שם מלא: ג'ורג' אלכסנדר לואי. באנגלית: George Alexander Louis,; נולד ב-22 ביולי 2013) הוא בנם הבכור של הדוכס והדוכסית מקיימברידג' ויליאם וקתרין.
ג'ורג' הוא הנכד הראשון של צ'ארלס, נסיך ויילס והנין השלישי של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, והראשון ממין זכר. הוא השלישי בסדר הירושה לכתר הבריטי, אחרי סבו ואביו, ולפני אחותו, הנסיכה שארלוט מקיימברידג', שנולדה ב-2 במאי 2015, ואחיו הנסיך לואי מקיימברידג' שנולד ב-23 באפריל 2018.
לידתו.
קתרין, הדוכסית מקיימברידג', ילדה את בנה ב-22 ביולי 2013 בשעה 16:24 (שעון מקומי), באגף הפרטי של בית החולים סנט מרי במערב לונדון, בו ילדה הנסיכה דיאנה את בניה ויליאם והארי ב-1982 וב-1984.
מטח של 21 פגזים נורה בצהרי יום שלישי (למחרת הלידה) בגרין פארק בלונדון לציון לידתו של התינוק, כמקובל בלידת צאצאים למשפחה המלכותית.
הודעה על הלידה פורסמה לראשונה רק בשעות הערב, כארבע שעות לאחר שהתינוק נולד. בהודעה שפורסמה מטעם ארמון בקינגהאם לעיתונות נמסר כי שמו המלא של התינוק יפורסם בהמשך וכן פורסם כי תוארו המלכותי מרגע הולדתו הוא "הוד מעלתו המלכותי, נסיך קיימברידג'".
על אף ההודעה לעיתונות, כמיטב המסורת בלידות מלכותיות, לידתו של הנסיך פורסמה רשמית באיגרת חגיגית שהוצבה על מעמד מיוחד מזהב מחוץ לארמון בקינגהאם. את האיגרת העביר לארמון שליח מיוחד שיצא מבית החולים ברכב שרד היישר אל מעונם של בני משפחת המלוכה. באיגרת נכתב: "הוד מעלתה הדוכסית מקיימברידג' ילדה בשלום בן בשעה 16:24 היום. הוד מעלתה ובנה במצב טוב".
ביוגרפיה.
ב-23 באוקטובר 2013 הוטבל לנצרות תוך שימוש במי נהר הירדן מארץ ישראל. הטקס הרשמי והפרטי נערך בלונדון בנוכחות כל בני משפחת המלוכה ושבעת סנדקיו הנבחרים. באפריל 2014, בגיל 9 חודשים, התלווה להוריו בביקור מלכותי רשמי ראשון שלו בניו זילנד ובאוסטרליה.
ב-7 בספטמבר 2017 החל ללמוד בבית ספר יסודי בלונדון.
מחמוד סאמי אל-בארודי
מחמוד סאמי אל-בארודי (בערבית: محمود سامي البارودي; 6 באוקטובר 1839 – 12 בדצמבר 1904) היה פוליטיקאי מצרי חשוב ומשורר בולט. כיהן כראש ממשלת מצרים מ-4 בפברואר 1882 עד 26 במאי 1882. נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בשירה הערבית המודרנית. נודע בכינוי "אביר החרב והעט" (رب السيف والقلم).
ביוגרפיה.
סאמי אל-בארודי נולד ב-6 באוקטובר 1839 בקהיר. אמו הייתה יוונייה שהתאסלמה בעת נישואיה לבעלה המולסמי. כישרונות הכתיבה שלו ניכרו כבר בגיל צעיר; הוא למד על המסורת הערבית וקרא ספרי שירים רבים בערבית, פרסית וטורקית. הוא השלים השכלה בסיסית, ולאחר מכן הצטרף לאקדמיה הצבאית המצרית, שם למד את אמנויות המלחמה, לימודי דת, שפות ומתמטיקה. הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1855, והוצב לאחר מכן במשרד החוץ העות'מאני. לאחר שהכירו בשליטתו המלאה בטורקית ופרסית הוא הוצב במשרד המזכירות המנהלית של משרד החוץ, והחזיק במשרה זו במשך 7 שנים (1857–1863).
לאחר חזרתו למצרים ב-1863, קיבל סאמי אל-בארודי משרה במנהלה של הח'דיו המצרי איסמעיל פאשה. עם זאת, לאחר שלא מצא סיפוק בעבודתו, החליט להתגייס לצבא, ביולי 1863. הוא מונה למפקדם של שני גדודים והוכיח את כשרונותיו כמפקד. הוא הגיע לדרגת "בקבשי" בצבא הח'דיו (דרגה המקבילה לדרגת לויטננט קולונל).
בשנת 1865 השתתף בדיכוי המרד בכרתים במשך שנתיים.
אל-בארודי היה אחד ממנהיגי מרד עוראבי, התקוממות נגד שלטון הח'דיו של מצרים תאופיק פאשא. ב-1881 מונה אל-בארודי לשר המלחמה בממשלת הח'דיו, לאחר לחץ רב ומחאות שארגן עוראבי, ובפברואר 1882 מונה לראש ממשלת מצרים.
לאחר המלחמה האנגלו-מצרית והכיבוש הבריטי של מצרים, גורשו ממצרים מנהיגים לאומניים, ובהם סאמי-אל בארודי, לסרי לנקה. הוא נותר שם במשך 17 שנים, והנציח תקופה ארוכה זו בשיריו, בהם הביע כאב עמוק וגעגועים למולדתו. ב-12 בספטמבר 1899 הוא נשלח חזרה למצרים לצורך טיפולים רפואיים.
סאמי אל-בארודי מת ב-12 בדצמבר 1904.
איי סנקאקו
איי סנקאקו הם ארכיפלג בלתי מיושב בים סין המזרחי, המונה חמישה איים קטנים ושלושה סלעים בשטח כולל של 7 קמ"ר, הנשלט על ידי יפן. האיים מצויים מזרחית לסין היבשתית, צפונית-מזרחית לטאיוואן, מערבית לאי אוקינאווה, וצפונית לקצה הדרום-מזרחי של שרשרת איי ריוקיו.
מחלוקות בעניין ריבונות על האיים.
השליטה על האיים הועברה מידי ארצות הברית ליפן בשנת 1971. יחד עם זאת, ריבונותה של יפן על האיים שנויה במחלוקת, הן מצד סין והן מצד טאיוואן, בין השאר על רקע תגליות משנת 1968 אשר הצביעו על אפשרות להימצאות מאגרי נפט תת-קרקעיים באזור. סין טוענת כי גילתה את האיים ושלטה בהם החל מהמאה ה-14, טענה בה יפן אינה מכירה. יפן שלטה באיים החל משנת 1895 ועד כניעתה בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945. לאחר כניעתה של יפן הועברה השליטה באיים לארצות הברית, וזו שלטה בהם עד להחזרתם ליפן במסגרת הסכם בין המדינות ב-1971.
סוגיית השליטה באיים והגבולות הימיים סביבם מהווה מקור מתמשך למחלוקת ביחסיה של יפן עם סין ועם טאיוואן. למרות היחסים המתוחים בין סין לבין טאיוואן, מסכימות שתיהן כי האיים מהווים חלק משטחה של האחרונה (הנחשבת על ידי סין כאחד ממחוזותיה). יפן, מצידה, אינה מכירה באופן רשמי בטאיוואן כמדינה ריבונית, דוחה את טענותיה ואת טענות סין, ומתייחסת לאיים כאל חלק אינטגרלי ממחוז אוקינאווה היפני.
המתיחות בין שתי המדינות האסייתיות הגיעה באוגוסט 2012 לשיא, אחרי שקבוצה של לאומנים יפנים הגיעה בשחייה לאי סלעי בים סין המזרחי, הנמצא בלב שטח המחלוקת עם בייג'ינג, והציבה במקום את דגל יפן. צעד זה הצית הפגנות מחאה גדולות בסין ונזיפה דיפלומטית מצד בייג'ינג.
שבוע קודם לכן חמקה קבוצה של 14 פעילים סינים מעין משמר החופים היפני, הגיעה לאחד האיים הלא מיושבים - והניפה בו את דגל סין. אך הקש ששבר את גב הגמל מבחינת הסינים היה ההודעה של ממשלת יפן כי רכשה את האיים מאזרח יפני פרטי. בתגובה, סין שלחה ספינות סיור לאזור האיים וכלי התקשורת במדינה הקומוניסטית קראו לאזרחים לצאת לרחובות ולהפגין פטריוטיות על ידי החרמת מוצרים יפניים וביטול נסיעות ליפן.
משחקי ילדים (סרט)
משחקי ילדים (באנגלית: Mean Creek) הוא סרט דרמה אמריקני משנת 2004 בכיכובם של רורי קאלקין, ג'וש פק, ראיין קלי, סקוט מקלוויץ, טרוור מורגן וקרלי שרודר.
הסרט עוסק בחבורת נערים שמחליטה להתנקם בבריון של בית ספרם, אך בעקבות תאונה מחרידה במהלך "מבצע הנקמה" על הנערים ללמוד לקחת אחריות על מעשיהם.
הסרט צולם בסט צנוע באזור העיר אורגון.
תקציר העלילה.