בעת יציאתו של הספר לאור, בתחילה כפרקים בודדים שפורסמו בעיתון המצרי הידוע אל-אהראם בתקופה שבין דצמבר 1959 למרץ 1960, ובהמשך כספר שלם, הוא נחשב לשנוי במחלוקת במיוחד כיוון שהוא מתאר את חייהן של דמויות נערצות במסורת המוסלמית כמשה, ישו ומוחמד, כאזרחים מצריים רגילים. בעקבות הביקורת עליו מצד אנשי דת מוסלמים, הספר נאסר להפצה במצרים ובכל העולם הערבי, פרט ללבנון, בטענה של חילול הקודש. בשנות ה-80 טען השייח' עומר עבדל רחמן, מראשי האחים המוסלמים במצרים, כי אילו היה מחפוז מוצא להורג בעקבות חילול הקודש על "בני שכונתנו" לא היה סלמאן רושדי מעז להוציא את ספרו "פסוקי השטן". למרות זאת מעולם לא הוצאה פתווה רשמית הקוראת להריגתו של מחפוז, בעיקר הודות למעמדו כסופר ואיש רוח מצרי בעל השפעה. בשנת 1994 ניסה קיצוני מוסלמי להתנקש בחייו של מחפוז, אך הצליח רק לפצוע באופן קשה את הסופר בן ה־82. לאחר ניסיון ההתנקשות נאלץ מחפוז לנוע רק בליווי מאבטחים חמושים. רק לאחר ניסיון הרצח יצא "בני שכונתנו" מרשימת הספרים האסורים במצרים.
בעולם לעומת זאת, התקבל הספר היטב, כאשר רבים מחשיבים אותו לאחד מהרומנים הערביים הטובים ביותר בתקופה המודרנית. בנימוקיה לרגל הענקת פרס נובל לספרות לנגיב מחפוז בשנת 1988, ציינה ועדת הפרס את ספר זה, לצד יצירתו הגדולה ביותר של מחפוז, הטרילוגיה הקהירית, כנימוק להענקת הפרס.
תרגומים.
הספר תורגם לעברית בידי דוד שגיב, ויצא לאור במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת "עם עובד".
הספר ידוע באנגלית בשם Children of Gabalawi (ילדי גבלאוי), וכמו כן בשם Children of Our Alley (בני שכונתנו). בעברית הספר ידוע גם בשם בני השכונה או ילדי השכונה.
Who Do We Think We Are
Who Do We Think We Are ("מי אנחנו חושבים שאנחנו") הוא אלבומה השביעי של להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל שיצא לאור בינואר 1973. באלבום משתתפים בפעם האחרונה סולן הלהקה איאן גילן והבסיסט רוג'ר גלובר, עד לשובם באלבום Perfect Strangers בשנת 1984.
הקלטות.
האלבום הוקלט ברומא ובפרנקפורט כשהלהקה משתמשת באולפן הנייד של להקת הרולינג סטונז. הרצועה הראשונה באלבום, "Woman from Tokyo", נכתבה על נסיעתם של חברי הלהקה ליפן בפעם הראשונה. מלבד שיר זה שנכתב באיטליה ו"Painted Horse", כל שאר הרצועות הוקלטו בפרנקפורט.
זהו האלבום האחרון בו השתתף סולן הלהקה איאן גילן עד לחזרתו ללהקה ב-1984. גילן פרש מהלהקה בעקבות סכסוכים פנימיים בינו לבין שאר חברי הלהקה. בראיון שנתן שנים מאוחר יותר ציין את עייפותו הרבה כתוצאה מהעבודה האינטנסיבית של השלמת האלבומים בזמן, וסיבובי ההופעות הרבים. בראיון גם ביקר גילן את התנהלות מנהלי הלהקה בטענה שלא השכילו לאפשר ללהקה לפרוש להפסקות קצרות מפעם לפעם.
השיר "Mary Long" נכתב במחאה על הצנזורה הבריטית. הרצועה שחותמת את צד א' של התקליט נקראת "Smooth Dancer" והיא מתארת את היחסים העכורים בין גילן לבין בלקמור. השיר "PLACE IN LINE" הוא בסגנון בלוז רוק.
המתיחות בין חברי הלהקה באלבום זה, הייתה בשיאה. בלקמור היה ככל הנראה מיואש מהלהקה, ובמהלך ההקלטות היה מפעם לפעם מפציע עם סולו גיטרה ייחודי, ואז גודע את הנגינה באמצע בטענה שהוא מעוניין לשמור את רעיונותיו לפרויקטים אישיים.
הצלחה וביקורות.
אף על פי שהאלבום לא המשיך את הצלחת האלבומים הקודמים, זכתה הלהקה להצלחה נאה במכירות. בארצות הברית קיבל האלבום "אלבום זהב", ונמכר בחצי מיליון עותקים. הסינגל היחידי מהאלבום "Woman from Tokyo", היה ללהיט גדול; במצעד בילבורד הוט 100 הגיע השיר למקום ה-60. ובמצעד הסינגלים ההולנדי והגרמני הגיע השיר למקומות 6 ו-16 בהתאמה. האלבום הגיע למקום ה-60 במצעד הבריטי, ולמקום ה-15 במצעד בילבורד 200 האמריקאי.
עם יציאתו, התקבל האלבום בקרירות בקרב מבקרי המוזיקה והמעריצים. הלהקה שהייתה שסועה בסכסוכים פנימיים, נאבקה בקושי לשחזר את איכות שלושת אלבומיה הקודמים (שזכו לביקורות נלהבות) ולהשיג את אותה איכות באלבום זה. הסכסוכים הרבים שהעיבו על הלהקה השפיעו על איכות האלבום, וניכרת ירידה מוזיקלית משמעותית. אי לכך קיבל האלבום ברובו ביקורות פושרות ונחשב לאחד החלשים של ההרכב השני של הלהקה.
בשנת 2000 האלבום יצא לאור מחדש עם רשימת בונוסים.
ב-2005 יצא האלבום על דיסק CD העשוי מזהב 24 קרט.
רשימת השירים.
כל השירים נכתבו על ידי ריצ'י בלקמור, איאן גילן, רוג'ר גלובר, ג'ון לורד ואיאן פייס:
ריקוד אפריקאי
ריקוד אפריקאי הוא מונח המתייחס בעיקר לריקוד באפריקה שמדרום לסהרה. מדויק יותר לומר ריקודים אפריקאיים עקב השוני הרב בין התרבויות במוזיקליות ובתנועות השונות המאפיינות אותן. יש לבחון ריקודים אלו בהקשר הדוק למסורת המוזיקלית של תרבויות אפריקה שמדרום לסהרה וטיפוח הקצב של אנשי הבאנטו (). הריקוד האפריקאי נשען על הקונספט של פוליריתמיקה וארטיקולצית גוף מוחלטת.
הריקודים מלמדים דפוסים חברתיים וערכים, ועוזרים לאנשים בעבודה, לחוות תהליכי התבגרות, להלל או לבקר את חבריהם לקהילה בזמן חגיגת פסטיבלים או עריכת לוויות, עריכת תחרויות, דקלום ולמידת היסטוריה, פתגמים ושירה, ואף לחוות מפגש עם אלים. ריקודים אפריקאיים הם ריקודים השתתפותיים בעיקר, כאשר הצופים הם גם חלק מההופעה. למעט כמה ריקודים רוחניים, דתיים או הקשורים לחניכה מסוימת, אין, באופן מסורתי, מחסומים בין הרקדנים לצופים. בריקודים טקסיים אף יש זמנים בהם הצופים גם לוקחים חלק בריקוד.
מאפיינים.
הריקוד המסורתי באפריקה מתרחש בצורה קולקטיבית, ומבטא יותר את החיים בקהילה מאשר את חייהם של יחידים או זוגות. פרשנים מוקדמים הצביעו באופן מתמשך על היעדרותם של ריקודי זוגות צמודים: זהו ריקוד אשר נחשב ללא מוסרי בחברות אפריקאיות מסורתיות רבות. בכל הריקוד האפריקאי שמדרום לסהרה, נראה שאין כל עדות מתמשכת לריקוד אחד-על-אחת זוגי של גבר ואישה בכל מקום שהוא לפני התקופה הקולוניאלית המאוחרת, ולאחריה זה נחשב כמנהג מגונה. אצל אנשי היורובה (), לדוגמה, נגיעה בעת הריקוד אינה נפוצה אלא בנסיבות חריגות. הריקוד הזוגי היחיד הנקשר לריקודים אפריקאיים הוא "ריקוד הבקבוק" של אנשי המנקון (Mankon People) במחוז הצפון-מערבי של קמרון או ה"אסיקו" של אנשי הדואלה (Assiko from the Douala people), המשלב אינטראקציה בין גבר לאישה ומציג את הדרך בה הם מנסים להקסים זה את זה.
הדגשת כישרונו של היחיד, לדוגמה, רקדנים ומתופפים יורובאים, מבטאים רצונות וערכים משותפים ואת היצירתיות הקולקטיבית. לעיתים קרובות, הריקודים מופרדים על בסיס מגדר, וישנה הדגשה של התפקיד המגדרי עבור הילדים. כמו כן, מבני קהילה אחרים נלמדים ומודגשים כגון קרבה, גיל וסטאטוס. ריקודים רבים מבוצעים על ידי גבר או אישה בלבד, דבר הדגיש את אמונות דומיננטיות לגבי המשמעות של היות גבר או אישה ואת האיסורים החמורים על אינטראקציות מסוימות. בנוסף, דרך ריקוד חוגגים גם את המעבר מילדות לבגרות או סגידה רוחנית. בנות צעירות מאנשי הלונדה (Lunda people) של זימבבואה מבלות חודשים בהתבודדות ומתאמנות לרגל טקס הגיל שלהן. בנים משווייצרים בסיבולת שלהם באמצעות ריקודים הדורשים אנרגטיות גבוהה מאוד, ואלו מספקים אמצעים לבנות את בריאותם הגופנית.
מאסטרים של ריקוד ותיפוף מייחסים חשיבות גבוהה ללימוד וביצוע הריקוד בדיוק כפי שלומדו. ילדים צריכים ללמוד את הריקוד בדיוק כפי שהוא ולא וריאציות שונות שלו. אלתור וביצוע וריאציה חדשה לריקוד יכולים להגיע רק לאחר התמקצעות בריקוד, העלתו במופע, וקבלת הערכה מהצופים וסנקציות מזקני הכפר. "ההכשרה המוזיקלית" באפריקה מתחילה עוד מלידה עם שירי הערש, וממשיכה, פיזית, על גבם של הקרובים, אם בעבודה ואם בפסטיבלים או שאר אירועים חברתיים. כמו כן, הילדים ממערב ומרכז אפריקה לומדים תוך כדי משחקים מיוחדים לפתח את הרגישות ואת התחושה למקצבים רבים. בודוויץ' (Bodwich), חוקר אירופאי מוקדם בתחילת המאה ה-19, ציין כי מוזיקאים שמרו על קצב מוקפד מאוד (כלומר, שימת לב לפעימה או לקצב הבסיסי), "והילדים הניעו את ראשיהם וגפיהם, בעת שנתלו על גב אימם, בתיאום מלא עם הקצב איתו הוא משחק". תחושת הקצב של שלוש פעימות על שתיים הוא חוויה יומיומית שעוזרת לפתח "יחס דו ממדי לקצב".
כלי המוזיקה הנפוץ ביותר באפריקה הוא הקול האנושי. קבוצות נוודים כגון השבט המסאי (  ) עדיין לא משתמשים באופן מסורתי בתופים, אך בכפרים לאורך היבשת קצב התוף הוא שמבטא את מצב רוחם של האנשים. בקהילה אפריקאית, הגעה משותפת כתגובה לפעימות התוף נחשבת להזדמנות לתת לאדם לחוות את תחושת השייכות והסולידריות, היא מהווה זמן לחיבור האחד לשני ודרך להיות חלק מקצב קולקטיבי של החיים שבו מבוגר וצעיר, עני ועשיר, נשים וגברים מוזמנים לתרום לחברה שלהם.
כתפיים, חזה, אגן, זרועות, רגליים וכו', עשויים לנוע במקצבים שונים של המוזיקה. רקדנים ניגריים משלבים לעיתים קרובות שני מקצבים בתנועות שלהם, ואפשר אף לראות שילוב של שלושה מקצבים בריקודם של רקדנים מאומנים היטב. אך שילובם של ארבעה מקצבים לדוגמה היא נדירה במיוחד. הם עשויים גם להוסיף רכיבי קצב עצמאיים של המוזיקה, וכן שילובים מורכבים מאוד של תנועות מתאפשרים על אף שהגוף אינו תמיד זז כך בפועל. כמו כן, הרקדנים יכולים להחליף הלוך וחזור מקצבים מבלי לפספס אף תנועה.
התיפוף מייצג טקסט לשוני בסיסי שמתווה את מופע הריקוד אבל המשמעות האמיתית מגיעה מהרמזים הלא-מילוליים והמטא-שפה של המופיעים. הספונטניות של ההופעה יוצרת רושם של אלתור, ובכל זאת היא לא מדגישה את הפרט ואינה מחזקת את האגו של האנשים אלא משמרת את הקהילה ומתווכת בין הקהל לבין המציג.
דוגמאות.