סגנון הסטרים ליין הפך לפרקטיקה נרחבת של עיצוב עבור כלי טיס, קטרים, קרונות וכלי שיט.
עיצוב תעשייתי.
סגנון הסטרים ליין נחשב למנוגד לפונקציונליזם, שהיה סגנון עיצוב מוביל באירופה במקביל לו. אחת הסיבות לעיצובים הפשוטים בפונקציונליזם הייתה להוזיל את עלויות הייצור של הפריטים, מה שהופך אותם לנגישים למעמד הפועלים האירופי הגדול. סטרים ליין ופונקציונליזם מייצגים שתי אסכולות שונות בעיצוב תעשייתי מודרניסטי.
מחנה הפליטים ירמוך
מחנה הפליטים אל-ירמוך
מחנה פליטים אל-ירמוכ
מ. טמקין
מחנה פליטים אל-ירמוך
מ' טמקין
דליה פלד
דליה אסיא-פלד (נולדה ב-15 באוגוסט 1952 בשווייץ) היא מנכ"לית משותפת ובעלים של קבוצת הכנסים והתקשורת "אנשים ומחשבים" וקוסמת. נשיאת הכבוד הראשונה של אגודת הקוסמים - האגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל (ע"ר). בשנת 2017 הוענק לה פרס מפעל חיים של איגוד אמני ישראל (אמ"י)
פעילות.
בשנת 1981 הקימה פלד כמוציאה לאור לשעבר, את קבוצת "אנשים ומחשבים", חברת מדיה וארגון כנסים ואירועים בתחום ההיי-טק והתקשורת, יחד עם בעלה פלי הנמר פלד. כיום היא מכהנת כמנכ"לית החברה.
פלד משקיעה פעילה בסטארט-אפים וחברה בוועדת ההיגוי של מועדון האנג'לים "מועדון המאה פלוס" הבוחנת סטארט-אפים וקובעת אלו השקעות יוצעו לחברי המועדון (המונים כ-800 משפחות).
את עסקי ההוצאה לאור היא מכרה בזמנו להוצאת מודן כולל רבי המכר: ספרה של ורד מוסנזון "דברים שצריכים לעבור", ו"ספר הקסמים הגדול". בשנות ה-80 הוציאה לאור את סדרת הקומיקס הראשונה בישראל, "אסטריקס".
פלד זכתה להכרה בזכות היותה האישה הקוסמת הראשונה בישראל בתחילת דרכה כקוסמת, בשנת 1981, זכתה פלד במקום השני בתחרות הארצית הראשונה בהיכל התרבות בתל אביב. היא מופיעה בדרך כלל לפני מבוגרים במופעי קוסמות ומנטליזם ובמופעי קלוז-אפ (תקריב), ובהתנדבות לפני קבוצות נוער ומבוגרים ולפני חיילים ובבתי חולים.
ב-2004 פלד נבחרה לנשיאת אגודת הקוסמים - האגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל (ע"ר). פלד תפקדה במשך כעשור כסגנית נשיא האגודה ואחר כך כנשיאתה עד שביקשה לפרוש. אגודת הקוסמים חברה ב-FISM הפדרציה העולמית של אגודות הקוסמים.
משפחתה.
פלד היא בת לג'ין (ז'נט) ויהודה אסיא, נשואה לפלי הנמר פלד, ולהם שלושה ילדים. דנה הבכורה (נשואה לאלוף בן, עורך ראשי של "הארץ"); בן ודידה (דניאל). שני הראשונים מנהלים ב"אנשים ומחשבים" ודידה מוזיקאית, נגנית גיטרה וזמרת בניו יורק.
אביה היה איש עסקים, מייסד סוויס-ישראל טרייד בנק והבנק לסחר חוץ. אחותה הייתה המעצבת דניאלה להבי ואחיה הוא יזם ההיי-טק דייוויד אסיא.
ירמוך (פירושונים)
ירמוכ (פירושונים)
אל-ירמוכ (פירושונים)
אורליאן לינייה-פו
אורליאן לינייה-פו, שמו בלידה אורליאן-פרנסואה-מארי לינייה (צרפתית: Aurélien- François-Marie Lugné, מאוחר יותר הפך ללינייה-פו Lugné-Poë,
17 בדצמבר 1869 - 19 ביוני 1940) היה שחקן, במאי ומבקר תיאטרון צרפתי. יחד עם אנדרה אנטואן תרם להתחדשות פני התיאטרון הפריזאי בשלהי המאה ה-19.
בצעירותו מתוך הערצה לסופר האמריקאי אדגר אלן פו הוסיף לשם המשפחה את השם פּוֹ Poe .
קורות חייו.
אורליאן לינייה-פו נמשך לאמנות התיאטרון עוד בילדותו. בשנת 1886, בימי לימודיו בתיכון "קונדורסה" היוקרתי בפריז, יחד עם ז'ורז' בורדון, לימים עיתונאי ב"לה פיגארו", הקים בעצמו להקה בשם "לה סרקל דז אקולייה" (Le Cercle des Escholiers - חוג התלמידים). המחזה הראשון ששיחקו במסגרת החוג היה של מחזאי בן זמנם - "גבירת הים" מאת איבסן.
בגיל 19 נרשם לקונסרבטוריון הלאומי הגבוה לאמנויות הבמה בפריז ולאחר מכן נכנס ללהקת ה"תיאטר ליבר" Théâtre-Libre (התיאטרון החופשי) של אנדרה אנוטאן.
אחר כך ב-1893 עבר ללהקת ה"תיאטר אר אר" ( Théâtre Art Art - תיאטרון אמנות מעורב) של פול פור (Paul Fort) על ידי מיזוג להקתו שלו, תיאטר אר מיקסט עם להקת תיאטר אר אידיאליסט של לואי ז'רמן.
תיאטרון דה ל'אוור.
במאי 1893 יחד עם המשורר והמבקר קמיל מוקלר, עם המחזאי מוריס מטרלינק והצייר אדואר וייאר, ייסד לינייה-פו, על בסיס ה"תיאטר אר אר", את "לה מזון דה ל'אוור" (la Maison de l'Œuvre, בעברית: "בית היצירה") ששילב בתוכו ערבי תיאטרון, ספרות ותערוכות אמנות פלסטית. הלהקה שפעלה בו נקראה "תיאטר אר ל'אוור" (תיאטרון אמנות -יצירה) או בקיצור "תיאטר דה ל'אוור" (תיאטרון היצירה), והייתה מורכבת מאמנים וחובבי תיאטרון שדגלו בהפקות סימבוליסטיות כתגובה נגדית לנטורליזם שאפיין את התיאטרון אנטואן.
תיאטרון דה ל'אוור התאפיין בתפאורה מסוגננת (או חוסר תפאורה בכלל, כפי שציווה לינייה-פו ב-1896), בדיקלום מלאכותי ובאווירה כמו-חלומית.
מהשחקן דרש לינייה-פו שלא להבליט יתר על המידה את האינדיבידואליות שלו לטובת מה שמטרלינק הגדיר "השלכה מעורפלת של הצורות ההסימבוליות". במקרים קיצונים בהצגות שבוצעו בהתחלה משחק שכזה גרם לצחוקים נוכח ההופעה הכמו הזויה או מטורפת של הפרוטגוניסטים. לינייה-פו עצמו הופיע תמיד לבוש בפראק שחור ודיבר בקול איטי וחד-גוני וזכה משום כך בכינוי "הכומר המונמנם".
הפקותיו שמרו על עקרונותיו של פול פור אבל ביצוען למרות הכל נחשבו טובים יותר. לפני כל הצגה הקהל שמע הרצאה מקדימה.
תחילת להקת תיאטרון זו בדצמבר 1893 (עדיין בהשתתפותו של פול פור) צוינה על ידי בכורת המחזה "פליאס ומליזנד" מאת מטרלינק על במת "התיאטרון דה בוּף פריזיאן" (Théâtre des Bouffes-Parisiens). לינייה-פו ניהל להקה זו עד שנת 1899 וביים בתקופה זו מחזות של גרהרט האופטמן, אוגוסט סטרינדברג ("האב" 1894) והנריק איבסן ("ברנד", "יאן גבריאל בורקמן", "רוסמרסהולם"), גבריאלה ד'אנונציו. הפקתו עם המלך אובו מאת אלפרד ז'ארי ב-10 בדצמבר 1896 עם פירמן ז'מייה בתפקיד הראשי עשתה היסטוריה, אם כי ההצגה ירדה מבמת התיאטרון אחרי יומיים.
להקת התיאטרון "דה ל'אוור" שיחקה באולם ברליוז, וגם על במות תיאטרון דה בוף-פריזיאן, תיאטרון דה מני-פלזיר (Théâtre des Menus-Plaisirs) (בימינו "תיאטרון אנטואן"), קומדי פריזיאן (היום תיאטרון דה ל'אתנה- לואי ז'ובה), אולם ה"תיאטרון נובו" (לימים "תיאטרון רז'אן" ואחר כך "תיאטר דה פארי"). עזיבתו של לינייה-פו את הקו הסימלויסטי ב-1898 גרמה לוויכוחים רבים, כולל בריחה של חלק מהקהל הנאמן. לבסוף סיבות כלכליות אילצו את לינייה-פו לסגור את התיאטרון בשנת 1899.
לאחר סגירתו.
אחרי סגירת ה"תיאטרון דה ל'אוור" ביים בפריז ובעת סיורים ארוכים בחו"ל מחזות מאת שייקספיר, מטרלינק, ז'יד, גורקי, אוסקר ויילד ואמיל ורהארן. שיחקה בהצגות אלה בת זוגו, השחקנית סוזן דפרה (Suzanne Desprès) (1875-1951) . פעילותו חשפה את התיאטרון הצרפתי לקהלים רבים באירופה ומצד שני תרמה תרומה מכרעת להבאה לצרפת של המחזאות העולמית בת זמנו.
אחד התפקידים שגולמו על ידי לינייה-פו עצמו ונחקקו בזיכרון בני זמנו היה זה של ראש גזר מעבוד ספורו של ז'ול רנאר ב-1908 בלונדון.
ב-1909 הקים לינייה-פו את כתב העת לתיאטרון "רבו דה ל'אוור" (Revue de l'Œuvre) וכתב במקביל לעיתון "ל'אקלר" ("הברק").
תחייתו של תיאטרון דה ל'אוור.
ב-1912 חזר לינייה-פו לנהל את התיאטרון דה ל'אוור שנפתח מחדש עם בכורת המחזה "הבשורות שניתנו למארי" (L'Annonce faite à Marie) מאת פול קלודל, שהייתה אחד מציוני דרך בתולדות התיאטרון הצרפתי.
התיאטרון פעל בצורה לא סדירה עד 1929.
ב 1919 השיג את תמיכתה הכספית החשובה של השחקנית מרסל פראפּא (Marcelle Frappa). בשנת 1929 העביר את השרביט ללוסיאן בר ופולט פאקס.
לינייה-פו נפטר ב-19 ביוני 1940 בביתו שבווילנב לס-אביניון (Villeneuve-lès-Avignon) ונקבר בבית העלמין הישן בסן-ז'רמן-אן-לה
מגלה הכישרונות.
אדמון סה (Edmond Sée) תיאר את לינייה-פו כ.
הוא עצמו הגדיר את עבודתו מול מחזאים ושחקנים כעבודה "של איש מעבורת" (passeur) המזין את כרשונם ועוזר להם לממש את גאוניותם.
יחד עם אנדרה אנטואן לינייה-פו טיפח את התיאטרון העצמאי בצרפת של "סוף המאה", שנמצא בניגוד לתיאטרון ה"בולוואר" המסחרי, מחויב לערכים האמנותיים ולצביון ניסויי או אוונגרדי.
לינייה -פו עודד את הכישרונות הצעירים מבין המחזאים והשחקנים. כך בשנת 1923 לפי הזמנתו מרסל אשאר כתב אחד מהקומדיות שלו הראשונות "המיסה נאמרה" (La Messe est dite).
בשנת 1935 הסכים לביים במקום ז'ורז' פיטואף שרב עם המחזאי, את ה"אלמונית מאראה" שהייתה אחת ההצלחות הראשונות של המחבר ארמאן סלקרוּ.
אנטונן ארטו שהכיר את לינייה-פו בשנת 1920 קיבל ממנו את תפקידו הראשון - אמנם קצר ביותר - של משפט אחד בלבד - במחזה "Les Scrupules de Sganarelle" ("לבטיו של סגאנארל") מאת אנרי דה רנייה, על במת התיאטר דה ל'אוור.
אבל אחת התגליות הגדולות של לינייה-פו היה שחקן התיאטרון והקולנוע פייר בראסר שהתחיל גם הוא את דרכו בתיאטרון דה ל'אוור בשנת 1924.
קשריו עם אמני "תנועת הנאבי" (ה"נאביסטים").
אורליאן לינייה-פו שיחק תפקיד גם בתוך פרק בתולדות אמנות הפלסטית הצרפתית כשעודד את חבריו הציירים שלמדו איתו בתיכון "קונדורסה" והקימו מאוחר יותר את הזרם שנקרא "נאבי" או נאביסטים (מהמושג העברי תנ"כי "נביא") שכלל את מוריס דני, פול סרוזייה, אדואר וייאר וקר-קסווייה רוסל ואמנים נוספים שהצטרף אליהם.
לינייה-פו נהג לעיתים קרובות להשתתף במסיבותיהם ולפקוד את הסטודיו של הצייר פול רנסון שנמנה גם הוא עם חברי הקבוצה.
זמן מה אף היה לו סטודיו משותף עם הציירים בונאר, וייאר ודני.