מותו של הריסון גילה בעיות בחוקה, כיוון שהחוקה קבעה שסגן הנשיא יחליף את הנשיא. החוקה לא קבעה אם סגן הנשיא יהפוך לנשיא או רק לנשיא בפועל, או האם סגן הנשיא יכהן עד למערכת הבחירות הבאה או שיש לערוך מערכת בחירות נוספת.
הקבינט של הריסון התעקש שטיילר היה "סגן נשיא שפעל כנשיא". לאחר התייעצות עם השופט העליון, הם הכריעו שאם טיילר ישבע לתפקיד, הוא יהפוך לנשיא. טיילר הושבע לתפקידו ב-6 באפריל 1841. הקונגרס התכנס מחדש במאי, ולאחר עימות קצר בשני הבתים, הועברה החלטה שאימתה שטיילר הוא הנשיא לשארית כהונתו של הריסון. התקדים נותר בעינו עד שהתיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית אושרר ב-1967, לאחר ההתנקשות בג'ון קנדי ועלייתו לתפקיד של לינדון ג'ונסון ב-1963. התיקון התייחס לסדרי הירושה בארצות הברית.
מורשתו.
בין מורשתו של הריסון נמצאים סדרת ההסכמים שלו עם האינדיאנים בתור מושל טריטוריית אינדיאנה. השבטים ויתרו על קרקעות במערב שנפתחו לרכישה ולהתיישבות. מורשתו של הריסון כנשיא נותרה קשורה למסע הבחירות שלו, שהניח את היסודות למסע הבחירות המודרני.
הריסון היה הנשיא הראשון שצולם בעת כהונתו. התמונה צולמה במהלך השבעתו. קיימות תמונות של ג'ון קווינסי אדמס, אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן שצולמו לאחר תפקידם. הדאגרוטיפ המקורי אבד והעתק שלו שמור.
הריסון מת ללא פרוטה. הקונגרס קבע שאשתו, אנה, תקבל קצבת אלמנות בשווי 25,000 דולר, משכורת שנתית של הריסון, שכיום שווה ל-580,403 דולרים. היא קיבלה את הזכות לשלוח מכתבים בחינם.
בנו של הריסון, ג'ון סקוט, ייצג את אוהיו בבית הנבחרים בין 1853 ל-1857. נכדו, בנג'מין הריסון מאינדיאנה, היה לנשיא העשרים ושלושה בין 1889 ל-1893, וכך ויליאם ובנג'מין הריסון הם הסבא והנכד היחידים שכיהנו כנשיאים.
קללת טיפקאנו.
האגדה מספרת כי לאחר שהביס את טקומסה (Tecumseh) בקרב טיפקאנו ב-6 בנובמבר 1811, ולאחר שטקומסה נהרג על ידי כוח אמריקני ב-1813, שהאריסון היה מפקדו, אחיו למחצה של טקומסה ושותפו למרד, טנסקאוואטאווה (Tenskawatawa), שנודע כנביא שבט השוני, הטיל קללה על האריסון ונשיאי ארצות הברית העתידיים שייבחרו בשנים עגולות.
שנים רבות לאחר מותו, קיבל רצף של שבעה נשיאים, שנבחרו בשנים עגולות ומתו במהלך כהונתם, את הכינוי "קללת טיפקאנו" על שם הריסון.
בוצואנה
סיביל (ספר)
סיביל (באנגלית: Sybil) הוא ספר מאת פלורה שרייבר, שיצא לאור בשנת 1973 ועוסק בפסיכותרפיה ובהיסטוריה של ההתעללות, שעברה אישה בשם סיביל דורסט, שסבלה מפיצול אישיות.
הספר מתבסס על סיפורה של אישה אמיתית, שירלי ארדל מייסון, שטופלה על ידי ד"ר קורנליה וילבור (מייסון נולדה ב-1923 ונפטרה ב-1998 ווילבור נפטרה ב-1992). בשנים 1976 ו-2007, הופקו סרטי קולנוע על-פי הספר.
השפעת היצירה.
בעת שהספר ראה אור, שאלת קיומה של תופעת פיצול האישיות היה שנוי במחלוקת בין אנשי המדע. אחד הטיעונים נגד קיום התופעה היה שרוב העדויות שנאספו על התופעה הוא מטיעונים משפטיים של נוכלים המנסים להתחמק מעונש; הם טוענים כי הפשעים שהם ביצעו התבצעו ידי אישיות אחרת ששלטה בגופם. המקרה של סיביל, שהיה בין מכריעי הכף לקבלת קיום התופעה היה שונה לחלוטין מזה של עבריינים המתרצים את מעשיהם בבית המשפט. סיביל הגיעה לטיפול בלא שהיה לה שום רישום פלילי והדרישות שלה מהמטפלים היו דומות לאלה של צרכני בריאות אחרים.
סרט מצליח, על פי ספר רב מכר, שקדם לסיביל ועוסק בתיאור מקרה אמיתי של פיצול אישיות, "שלוש פנים לחוה", הביא את תופעת פיצול האישיות לתודעת ההמונים אך לא שכנע את מרבית המומחים בקיומה. קשה לדעת מדוע השפעת היצירות על המומחים הייתה כה שונה, אולם ייתכן שהדבר קשור להבדל העיקרי בין היצירות. את שלוש פנים לחוה קל יחסית לצרוך. לעומת זאת, תיאורי ההתעללות שעברה סיביל הופכים את הסרט ואת הספר לקשים לצפייה ולקריאה ורישיון ההקרנה של הסרט מותנה ביידוע הקהל בהמלצת המומחים שלא לראות אותו מתחת לגיל 17.
כשהגיעה סיביל לטיפול, המקרה שלה התגלה כיוצא דופן גם בין המקרים החריגים של פיצול אישיות, בעיקר משום שאצל סיביל נמצאו לא פחות מ-16 אישיויות שונות, ביניהן גם שני נערים. בזמן הטיפול, בשנות ה-50 של המאה ה-20, היה זה המקרה הידוע הראשון של אישיות בת המין השני אצל אדם הסובל מפיצול אישיות; מאז תועדו עוד כמה מקרים כאלה. כל אחת מן האישיויות השונות של סיביל הופיעה בזמן מסוים בחייה, כמפלט ממצב בלתי אפשרי לסיביל עצמה, והריפוי, בתהליך קשה, ממושך ומתיש, נמצא לבסוף באיחוד כל האישיויות, שהיו למעשה היבטים שונים באישיותה המקורית, המדוכאת, של סיביל עצמה.
עלילה.
מאז ילדותה המוקדמת מתנסה סיביל באיבוד זמנים - היא מוצאת את עצמה במקום שונה מזה שבו הייתה אמורה להיות, אנשים מאשימים אותה בדברים שאיננה זוכרת שעשתה, דברים משתנים בחייה בלי שתבין איך ומתי. היא סובלת מפגיעות שונות, שאיננה זוכרת איך אירעו וגם אם כן, היא מפחדת לספר. אמה מתרצת אותן בפזיזותה, רשלנותה או הליכותיה המגושמות. איש איננו נחלץ לעזרתה - אביה מקבל את תירוצי אמה, סבתה האוהבת נכנעת לתכתיבי האם ומתרחקת מן הילדה הפגועה וגם הרופא מעדיף לרפא את החולי שלשמו הובאה אליו ולהתעלם מפגיעות בלתי מוסברות.
בהמלצת רופא המשפחה, מביאים הוריה של סיביל את בתם אל פסיכולוגית, אך כאשר מסתמן סיכוי לטיפול הכולל אשפוז, הם נרתעים. אביה דוחה את הרעיון משום שפסיכואנליזה אינה עולה בקנה אחד עם אמונתו הדתית, הנוצרית-פונדמנטליסטית, וגם לאחר שהוא נותן את הסכמתו לטיפול, שלא יכלול אנליזה, מכשילה אמה של סיביל את הרעיון, כשהיא מנצלת לשם כך הצטננות קשה של סיביל, המונעת ממנה להגיע לפגישה עם הפסיכולוגית, ואת מעבר הפסיכולוגית עצמה לעיר אחרת. שנים חולפות עד שנודע לסיביל, שלא הפסיכולוגית נטשה אותה אלא אמה חסמה לפניה במתכוון את הדרך להמשך הטיפול. רק לאחר מות אמה, כאשר איבוד הזמנים מחמיר והולך עד שאינה יכולה לעמוד בכך, היא חוזרת ומחדשת את קשריה עם ד"ר קורנליה וילבור, שהייתה בינתיים לפסיכיאטרית, העובדת בשיטת הפסיכואנליזה.
סיביל הבוגרת היא ציירת מוכשרת ומורה לאמנות בבית ספר. היא משתדלת ללמוד, להתקדם ולהתפתח, אך מחלתה מכשילה אותה שוב ושוב. היא עצורה, חרדה, סגורה ומסויגת. לאחר פגישות רבות, כאשר ד"ר וילבור מצליחה סוף סוף לרכוש את אמונה של סיביל ולחדור מבעד למעטה הביטול העצמי ורגשי הנחיתות המדכאים אותה כל חייה, מתחילות להופיע הדמויות האחרות ומתגלה סוד איבוד הזמנים של סיביל. עוד זמן עובר עד שהפסיכיאטרית מחליטה לחשוף את סוד האישיויות השונות לפני החולה עצמה, שאינה מודעת כלל לקיומן. רק אז, אחרי שסיביל מתגברת על אימת הידיעה וההבנה של מצבה החריג, מתחיל הטיפול האמיתי, פורץ הדרך, במחלתה ומתבררת לאשורה זוועת הדברים שעוללה לה אמה בילדותה, מאז ינקותה ולאורך שנים. כל אישיות הנגלית לרופאה חושפת פן חדש ושונה של סיביל:
התפצלות האישיויות הראשונה, בגיל שלוש וחצי, חלה כאשר סיביל הבינה, ששום הצלה מבחוץ אינה צפויה לה, גם לא כשניסתה לקרוא לעזרה ביכולתה המוגבלת של ילדה קטנה. היא חדלה אז להתקיים כעצמה והחלה להיעזר בדמויות המשנה שלה, שקיבלו עליהן אותם חלקים מאישיותה שהזדקקה להם בכל רגע נתון. הטיפול בסיביל הגיע לשיאו ונחל הצלחה, כאשר הכירה לבסוף את כל הדמויות שחלקו בגופה כל חייה והצליחה להתמזג איתן. בגיל ארבעים ושתיים הייתה סיביל, לראשונה בחייה, אדם שלם ומודע.
בנין
רפובליקת בֶּנִין (בצרפתית: République du Bénin) היא מדינה במערב אפריקה הגובלת בטוגו במערב, בניגריה במזרח ובניז'ר ובורקינה פאסו בצפון.
מקור השם.
השם בֶּנִין נלקח משמו של מפרץ בנין, שלחופיו שוכנת המדינה. המפרץ קרוי על שם ממלכת בנין, שהתקיימה בעבר בשטחי ניגריה של ימינו.
בתקופה הקולוניאלית נקרא האזור דהומיי הצרפתית, כשמה של הממלכה שהתקיימה בחלק מדרום בנין בתקופה הקדם-קולוניאלית. לאחר קבלת העצמאות ב-1960 נקראה המדינה רפובליקת דהומיי. בשנת 1975 שונה שמה של המדינה לרפובליקה העממית של בנין, וב-1990, בעקבות ביטול הגדרת המשטר כמרקסיסטי, שונה השם לרפובליקת בנין. הבחירה בשם בנין, שאינו מתייחס לאזור מסוים במדינה, נועדה לשקף נייטרליות אתנית ואזורית, בניגוד לשם דהומיי שמקושר היסטורית לחלק מדרום הארץ.
היסטוריה.
על פי המסורת המקומית, התיישבו בתחומה במאה ה-12 או במאה ה-13 האג'ה (Aja). הם הקימו בה את ממלכת הארדרה, וממלכתם הייתה בשיא פריחתה במאות ה-16 וה-17. עד סוף המאה ה-19 נהגו אנשיה לפשוט על ארצות שכנות על מנת לחטוף אנשים ולמכור אותם כעבדים.
במאה ה-17 קמה בדרום בנין ממלכת דהומיי, שהתקיימה עד לתבוסתה הסופית בידי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית ב-1894. עד המאה ה-19 היוותה דהומיי מרכז חשוב של סחר העבדים האטלנטי.
בשנת 1899 האזור צורף למושבות אפריקה המערבית הצרפתית. בימי הממשל הצרפתי פותחו תחבורתה וכלכלתה של המושבה. בשנת 1958 חתמה כניסתה לקונסיי דה ל'אנטאנט (מועצת מדינות ההסכמה, יחד עם חוף השנהב, וולטה עלית, וניז'ר) והייתה למדינה אוטונומית וב-1 באוגוסט 1960 קיבלה את עצמאותה. נשיא המדינה הראשון היה אובר מאגה.
קשיי כלכלה, בעיות אתניות שגרמו ליריבויות בקרב האוכלוסייה ותסיסה חברתית ערערו את השלטון במדינה, והמשטרים שהונהגו בה בעקבות כמה הפיכות צבאיות היו קצרי ימים. עם זאת, המתח הפוליטי, האזורי והאתני לא הידרדר לכדי מלחמת אזרחים כוללת. כדי לשכך את המתיחויות האתניות הונהגה בה לתקופה קצרה (1970–1972) מערכת של נשיאות משולשת, שבה תפקיד הנשיא עובר בין שלושה אנשים מהקבוצות האתניות הגדולות במדינה.