Enterprise Application Integration או בראשי תיבות EAI היא תפיסה לאינטגרציה בין מערכות מחשוב הטרוגניות המבוססת על Hub מרכזי. התפיסה מבוססת על התקשרות אסינכרונית בין מערכות מחשוב באמצעות משלוח מסרים. ה Integration Broker יכול לבצע פעולות על המסרים העוברים דרכו. הפעולות שהוא מבצע הן:
את הפעולות ניתן לבצע על פי כללים והתניות. כך למשל ניתן להעביר מסר למערכת מסוימת רק במקרה שתוכן שדה מסוים במסר מכיל ערך מסוים.
סביבות עבודה.
ה Integration Broker כולל סביבת פיתוח תוכנה וסביבת ביצוע.
סביבת הפיתוח כוללת שפות תכנות או אפשרויות לתכנות באמצעות Drag &amp; Drop של אובייקטים גרפיים על מסך. בדרך כלל כוללת סביבת הפיתוח גם יכולות של פניה לבסיסי נתונים. באמצעות סביבת הפיתוח ניתן לתכנת את הפעולות וההתניות שצוינו לעיל.
בסביבת הביצוע ניתן להריץ מספר מופעים של ה-Broker לצורך שיפור ביצועים ותמיכה במדרגיות (Scalability). הפעולות המבוצעות נרשמות ללוג.
היסטוריה.
כלי ה EAI פותחו על מנת לתת למענה לבעיות הקיימות בעבודה עם תווכה מבוססת מסרים או באנגלית Message Oriented Middleware. כמענה למגבלות של כלי EAI פותחו כלי Enterprise Service Bus או בראשי תיבות ESB.
דגל שלזוויג-הולשטיין
דגל שלזוויג-הולשטיין הוא דגלה של המדינה הגרמנית שלזוויג-הולשטיין. עיצובו הוא עיצוב טריקולור אופקי הכולל שלושה פסים אופקיים בצבעי כחול-לבן-אדום.
הדגל הונף לראשונה בשנת 1843 אך נזנח ב-1845. ב-1867 הוא אומץ בשנית עם סיפוח שלזוויג-הולשטיין בידי פרוסיה אך ננטש בשנית כאשר בוצעה רפורמה ברייך השלישי ופורקו המדינות הגרמניות בשנת 1935.
לאחר פירוק השלטון הצבאי הבריטי והקמתה של מדינת שלזוויג-הולשטיין, הונף דגל זה לאחר דיון ציבורי ב-29 באוגוסט 1946. הדגל הוכר כדגלה הרשמי של המדינה ב-1 בינואר 1957. הטריקולור החלק משמש כיום כדגל האזרחי של המדינה ואילו כדגל מדיני לשימושם של מוסדות ממשלת המדינה משמש טריקולור מושחת בסמל המדינה.
דגלי מדינות גרמניה
פארק מונסו
פארק מונסו (בצרפתית: Parc Monceau) הוא פארק ציבורי למחצה ברובע השמיני של העיר פריז בירת צרפת.
היסטוריה.
הפארק הוקם על ידי לואי פיליפ השני, דוכס אורלאן, ואחיינו של מלך צרפת בשנת 1769. לואי פיליפ רכש את האדמות שעליהן הוקם הפארק ושכר את שירותיו של לואי קארוז'יס קרמונטל לתכנון הגנים. לואי פיליפ היה ידיד טוב של הנסיך ג'ורג', לימים המלך ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת וביקר אותו באנגליה. לואי פיליפ התאהב בסגנון הגנים האנגלי והורה לקרמונטל לתכנן עבורו גן אנגלי פראי לכאורה (ולא גן בסגנון צרפתי) - גן יוצא דופן בצורתו בצרפת.
באותה עת נקרא הגן "Folie de Chartres" - "השטות של שארטר".
בגן נבנו מספר מבני שטות כגון פירמידה מצרית, מצודה סינית, טחנת רוח הולנדית וכן אכסדרת עמודים בסגנון קורינתי.
כמו כן הוצבו בפארק פסלים של אנשי תרבות צרפת ובהם גי דה מופסאן, פרדריק שופן, שארל גונו ואמברואז תומא.
במהלך המהפכה הצרפתית, בשנת 1793, הוצא לואי פיליפ להורג בגיליוטינה והגן הולאם. באותה תקופה הוקמה הרוטונדה בכניסה לפארק על פי תכנונו של קלוד ניקולא לדו.
בשנת 1797 היה הפארק אתר הניסוי של הצניחה הראשונה - אנדרה-ז'אק גארנרין צנח מכדור פורח תוך שימוש במצנח עשוי משי.
בשנת 1860 נירכש הפארק על ידי העיר פריז - מחצית משיטחו נמכרה על מנת להסב אותו לשטחי בנייה אולם בהתערבות בארון אוסמן הוחלט לשמר את חציו השני של הפארק, והוא נחנך בנוכחות נפוליאון השלישי ב-13 באוגוסט 1861.
בשנת 1871 נערך בפארק טבח לאחר נפילת הקומונה הפריזאית.
הצייר קלוד מונה צייר סדרת ציורים של הפארק באביב 1876 ושנים נוספים בשנת 1878.
הפארק ציבורי למחצה, שכן הציבור יכול להשתמש בו בשעות היום, ובשעות הלילה מותרת הכניסה לפארק רק לבעלי הנכסים הסמוכים לו.
דגל נורדריין-וסטפאליה
דגל נורדריין-וסטפאליה הוא דגלה של המדינה הגרמנית נורדריין-וסטפאליה. הדגל הונף לראשונה בשנת 1948 עם כינונה של המדינה הגרמנית אך הוכר חוקית כדגל המדינה רק ב-10 במרץ 1953.
הטריקולור החלק משמש כדגל האזרחי של המדינה ואילו כדגל מדיני לשימושם של מוסדות הממשלה משמש דגל המושחת בסמל המדינה.
בחירת הצבעים נבעה משילוב בין דגלי הפרובינציות הפרוסיות ריין ווסטפאליה.
הנפת הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג
חיילי הצבא האדום מניפים את הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג הוא תצלומו הידוע ביותר של הצלם היהודי-סובייטי יבגני חאלדיי. התמונה שצולמה ב-2 במאי 1945 במהלך הקרב על ברלין, התבררה כמבוימת ומרוטשת.
במהלך כיבוש ערים בצבא האדום התפתחה מסורת של הנפת דגל במקום הראשי של העיר. באספת מועצת העיר של מוסקבה ב-6 בנובמבר 1944 יוסיף סטלין נאם על הצורך בסיום המלחמה תוך הנפת הדגל האדום מעל ברלין. מפקד הארמייה השלישית נתן הנחיה להכין תשעה דגלים וכל אחד מהם קיבל מספר. בהמשך, דגל מס' 5 יקבל את התואר "דגל הניצחון". בלילה של 22 באפריל הדגלים הועברו לנציגי היחידות שהשתתפו במתקפה על הרייכסטאג.
במהלך הקרבות על העיר דגלים אכן הונפו מעל בניין העירייה, שער ברנדנבורג, משרדו של אדולף היטלר ואתרים חשובים נוספים. היה צורך להחליט איזה דגל יהיה "הדגל הרשמי" אשר יסמל את הניצחון. הנחיית סטלין הייתה חד-משמעית - דגל מעל בניין הרייכסטג. במהלך המתקפה מפקדת חטיבה מס' 150 הודיעה כבר ב-14:25 של 30 באפריל שהבניין נכבש. הדבר הועבר לעיתונות ולשידור ברדיו. מעשית בשעה זו לא היה בבניין אף חייל סובייטי. החיילים הראשונים הצליחו לחדור לבניין רק לקראת השעה 10 בערב. קבוצה בפיקודו של סמל מינין הצליחה לעלות לגג הבניין ולהניף דגל. באותו זמן יגורוב וקנטריה שברשותם היה דגל מס' 5 נמצאו במטה של יחידה אחרת. לקראת חצות הגיע לבניין הרייכסטג מפקד אחת היחידות שהשתתפו במתקפה והתעניין איפה הדגל הרשמי. לקראת השעה 3 בבוקר ב-1 במאי הם הגיעו עם הדגל לגג הבניין והניפו אותו. לאחר שנה, ב-8 במאי 1946 קיבלו שמונה חיילים, שהניפו את הדגל, את התואר הגבוה גיבור ברית המועצות, מהם שלושה לאחר המוות. מסיבות שלא ברורות עתה, מינין וקבוצתו לא היו בין מקבלי האותות. מינין בעצמו קיבל את תואר גיבור הפדרציה הרוסית רק בשנת 1998 בתקופת נשיאותו של ילצין.
גאורגי ז'וקוב קיבל כ-20 פניות לתת אות גיבור ברית המועצות למניפי הדגל על בניין הרייכסטג. הוא החליט לא להעביר למוסקבה אף שם עד לבירור הנושא.
חאלדיי התקנא בצלם ג'ו רוזנטל, אשר צילם זמן קצר לפני-כן, ב-23 בפברואר 1945, את "הנפת הדגל באיוו ג'ימה". תצלום עבורו זכה רוזנטל בפרס פוליצר באותה שנה. על אף הטענות, שרוזנטל הכחיש בתוקף עד מותו, כי גם תמונתו בוימה, הרי שהדימוי ההרואי תרם להאדרת יוקרתו של הצבא האמריקאי, וחאלדיי שאף להעניק לצבא האדום תצלום ניצחון הרואי דומה. הוא הצטרף לצבא האדום ועם תחילת הקרב על ברלין, נסע לבירה הגרמנית כשבידיו דגל ברית המועצות.
בניין הרייכסטאג, משכנו של הפרלמנט הגרמני, שוכן בליבה של ברלין. לאחר הצתת הבניין ב-1933 ושלילת סמכויות הפרלמנט ב"חוק ההסמכה" איבד הרייכסטאג כל משמעות מעשית פרט לסמליות שלו ולמיקומו הפיזי במרכז העיר. הבניין נבחר לשמש כרקע של תמונת הניצחון לאחר שנבחנו גם מקומות אחרים כמו שדה התעופה טמפלהוף ושער ברנדנבורג.
בשעות הערב של 30 באפריל 1945, יום לאחר תחילת הקרב לכיבוש הרייכסטאג וסביבתו, וכשההגנה הגרמנית בשיאה, עשתה קבוצה בת ארבעה חיילים סובייטים את דרכה במעלה הבניין עד לגגו, כשבידם דגל ברית המועצות. הקבוצה בחרה באחד מהפסלים שבגג כנקודה בה יניפו את הדגל, וחיברו את מוט הדגל לבקע שמצאו בפסל. וכך, בשעה 22:40, טיפס מיכאיל מינין על הפסל והניף את הדגל. שום צלם לא היה באזור והרגע לא הונצח.
ביומיים שלאחר ההנפה הראשונה המשיכו הקרבות העזים בבניין, כשהסובייטים עוברים מחדר לחדר ונלחמים בחיילים הגרמנים האורבים להם. ההתקדמות הרוסית אמנם לא נבלמה, אך מאידך, השכילו החיילים הגרמנים לסלק את הדגל מגג הבניין. ב-2 במאי נכנעו הגרמנים ומרביתם נטשו את הבניין, כשרק חילופי אש קלים ממשיכים להתחולל. חאלדיי ניצל את ההזדמנות ואסף קבוצה של שלושה חיילים סובייטים, ויחד הם עלו לגגו של בניין הרייכסטאג, שם הניפו את הדגל, כשחאלדיי מצלם 36 תצלומים של המאורע. כיום ידוע על לפחות שלושה צלמים אחרים שצילמו חיילים סובייטים מניפים דגלי ניצחון על גג הרייכסטאג ב-1 וב-2 במאי, ברם אף אחד מהם לא זכה למידת הפרסום לה זכה תצלומו של חאלדיי. בתצלום נראים שני חיילים: מליטון כנתריה אשר מחזיק בדגל, ומיכאיל יגורוב התומך בו (חייל שלישי, אַלֶכְּסֵיי בֶּרֶסְט, נראה בתצלום אחר (החייל הימני ביותר)).
על אף שהתצלום בוים, הוא הפך לאחד המפורסמים בהיסטוריה של הצילום. לתצלום גרסאות שונות, כאשר שני שינויים בולטים במיוחד; בתמונה המקורית מבצבצים שני שעונים על ידו של החייל שתומך במניף הדגל, שהיו ככל הנראה שלל ביזה. על מנת שלא לבייש את הצבא האדום רוטשה התמונה ואחד השעונים הועלם. התצלום שפורסם במגזין אוֹגוֹנְיֵיק (Огонёк) תשעה ימים לאחר ההנפה ב-13 במאי כבר כלל שינוי זה. בעיבוד נוסף, שהתבצע מאוחר יותר, הוסיף חאלדיי עשן לתצלום כדי להאדיר את הרושם.
הקו האדום של הרכבת הקלה בתל אביב
רחוב ביאליק (תל אביב)