בסוף מאי 2012 (סיוון תשע"ב), בתקופה שבה היה הרב אלישיב חולה, ולאחר ניסיונות פשרה שלא צלחו, כונסו עמותת יתדות תשמ"ו וועדת הרבנים של העיתון, ואיש העסקים החרדי שמעון גליק, ממקורבי הרב שטיינמן, מונה ליו"ר הנהלת חברת יתדות ת.ש.מ.ו. ובכך ניתנה לו השליטה בעיתון. גליק פיטר את הדומיננטי מבין עורכי העיתון, נתן גרוסמן, מבכירי מחנהו של הרב שמואל אוירבך, שבועיים לאחר מכן, לאחר מאבק, פורסם ב-12 ביוני 2012, במהדורה החינמית של העיתון, "גילוי דעת" של הרב חיים קנייבסקי שבו הוא כותב ש"הנהגת הדור" מסורה לרב שטינמן וחובה לציית לו, ושבהוראת חותנו, הרב אלישיב, מנהיג הרב שטינמן את העיתון. מנכ"ל העיתון הוותיק, יעקב לבין, ניסה לפרסם במקביל בעיתון מכתב מהרב אוירבך, שבו העיד בשם הרב אלישיב שאין לערוך שינויים בעיתון, וכן ערך כנס לעובדי העיתון שבו קרא תיגר על ההנהלה החדשה. בעקבות כך פוטר לבין. מפוטרי יתד נאמן פנו לבית המשפט בתביעה כנגד ההליך ובבקשה לצו מניעה, אולם בית המשפט דחה את הבקשה לצו מניעה ולאחר שנה גם את התביעה. כחודש לאחר ההליך, ביולי 2012, הקימו גרוסמן ולבין בגיבויו של הרב אוירבך את העיתון "הפלס". בעקבות כך התגברה המחלוקת בציבור הליטאי בין אנשי הרב שטינמן ואנשי הרב אוירבך. אנשי הרב אוירבך, הקימו מפלגה חדשה ומוסדות נפרדים.
במאי 2019, פרסם בעיתון יו"ר ההנהלה גליק מכתב שכתב לרב גרשון אדלשטיין ובו תיאר טענות שגדולי ישראל אינם מעורבים דיים בנעשה בעיתון, וכן את מכתב התשובה של הרב אדלשטיין. הלה כתב שמערכת העיתון היא בפיקוחו של הרב נתן זוכובסקי ושמתייעצים גם עם הרב אדלשטיין עצמו בקביעות. הדברים קושרו למאבק השליטה בין חצרו של הרב חיים קניבסקי לזו של הרב אדלשטיין.
אידאולוגיה.
העיתון מציג את דעתם והשקפתם של גדולי התורה במגזר הליטאי, במיוחד הרב שך, ולאחריו הרב אלישיב והרב שטיינמן, והם מפרסמים בו מעת לעת "דעת תורה" בנושאים שונים ומגוונים ואת קריאותיהם לציבור. במישור המדיני מבטא העיתון את השקפתו של הרב שך, אשר התייחס בחשדנות כלפי השמאל והערבים, ומנגד דחה את הגישה הלאומית וסבר שהעם היהודי נמצא עדיין בגלות ולכן עליו לנהוג בזהירות מרבית ביחסיו עם האומות. ב-2005, למשל, נע סיקורו של העיתון את תוכנית ההתנתקות בין לעג לציבור הדתי לאומי לבין הבעת הזדהות עם מצוקתו, גינוי אריאל שרון וכינויו כדיקטטור. עמדת העיתון הייתה כי המחאה נגד תוכנית ההתנתקות היא "מאבק ציוני מובהק שאין כל מקום להזדהות עמו בצורה כזו או אחרת". במהלך השנים היה "יתד נאמן" מנושאי הדגל במאבקו של הציבור החרדי נגד מוסד הרבנות הראשית לישראל. עם מינויו של הרב יונה מצגר לרב הראשי לישראל, בהשפעתו של מנהיג הזרם הליטאי הרב יוסף שלום אלישיב, חל מיתון בהתקפות על מוסד הרבנות הראשית.
הסגנון הפובליציסטי בעיתון חריף ונשכני במיוחד כלפי ציבורים שהשקפתם הדתית שונה: חילוניים, תנועת חב"ד, הציונות הדתית ורבניה, ובמיוחד רבני צהר. בשנים האחרונות ביקר העיתון קבוצות של חרדים מודרניים הסוטות מהקו החרדי המרכזי, אשר כונו "שוליים" או "החרדים החדשים". לאחר המהפך בעיתון הופסקו כמעט לגמרי כינויים אלו.
במאי 2013 פרסם חיים ולדר מאמר בעיתון, בו השווה את דבריו של יאיר לפיד על הציבור החרדי לדבריו של אדולף היטלר על היהודים.
ביולי 2020 פרסם העיתון מודעה על לימוד הרמב"ם היומי, תקנה של הרבי מלובביץ', שהרב שך התנגד לה בנחרצות.
תביעות לשון הרע נגד העיתון.
בכמה מקרים נתבע העיתון על ידי אישים שראו עצמם נפגעים מכתיבתו. בשנת 2005 פורסם בעיתון מאמר של העורך ישראל וורצל שבו הותקף הרב ישראל רוזן ובין היתר נטען כי הוא עוקף את ההלכה בשל תאוות ממון. הרב רוזן תבע בתביעת לשון הרע את העיתון, הכותב ושניים מן העורכים בבית משפט השלום בירושלים. בית המשפט קיבל את טענותיו ופסק לו בשנת 2009 פיצוי של שבעים אלף ש"ח.
בשנת 2014 הגיש יואב ללום, יו"ר עמותת נוער כהלכה, תביעת דיבה בסך 300,000 ש"ח נגד העיתון ועורכיו, לאחר שלטענתו העיתון התנכל אליו בכתיבתו וכינה אותו בכינויי גנאי בעקבות פעילותו בבג"ץ בית הספר בעמנואל. בינואר 2019 פסק בית המשפט לללום פיצויים בסך של 135,000 ש"ח: 60,000 ממערכת העיתון, וסך מצטבר של 75,000 ש"ח מארבעה חברי מערכת העיתון.
העיתון.
העיתון מחולק בשני מערכות: יומון למנויים ושבועון-חינמון המופיע ביום שלישי. בנוסף יש לעיתון מוסף סוף שבוע, המכונה יתד השבוע, לצד מוסף לילדים - יתד שלנו - ומוסף תורני בשם "שבת קודש".
במוסף השבת מתפרסמת מדי שבוע קריקטורה פרי עטו של הקריקטוריסט יוני גרשטיין, שבה הוא מותח ביקורת על הנעשה בישראל או בציבור החרדי. סגנונה של הקריקטורה גרר לעיתים תגובות חריפות.
במוסף היה מתפרסם מדי שבוע (עד שנת 2014) טור פובליציסטי חריף בשם "אדרבה", בסגנון סרקסטי שנכתב על ידי ישראל וורצל תחת שם העט "פ. חובב". בטור זה ביטא העיתון לעיתים את עמדותיו האידאולוגיות בנושאים אקטואליים שאינם מתפרסמים בו בגלוי, כגון אירועי ספורט או מקרי אלימות קשים, בעזרת רמזים ומשלים. בדצמבר 2011, כאשר עלה נושא הדרת נשים, עורר העיתון סערה בעקבות דברים שנכתבו בטור זה: "גם בתקופת השואה, כשגרמנים הפעילו את מכונת ההשמדה במלוא הקיטור, היהודים הוחזקו במחנות ההשמדה בבלוקים נפרדים לגברים ונשים. אפילו חיות האדם הללו התייחסו אל ההפרדה כדבר טבעי.". מסוף שנת 2013 מתפרסם טור דומה בשם "די לחכימא" על ידי הסופר חיים גרינבוים שכותב תחת שם העט צ. שפיגלמן.
תפוצה.
על פי סקר TGI משנת 2016, "יתד נאמן" הוא היומון הנפוץ ביותר בציבור החרדי, עם שיעור חשיפה ממוצע של 24.1% בעיתוני אמצע השבוע ו-21% בסוף השבוע. כאשר החינמון זוכה לחשיפה של 44.9%, שיעור החשיפה הגבוה ביותר של כלי תקשורת במגזר החרדי.
צוות העיתון.
סופרים רבים במגזר החרדי עשו את ראשית דרכם בעולם הכתיבה במוספיו השונים של העיתון; מהם: חיים ולדר, הרב שלום מאיר ולך, יהודית פריינד ונתן שטרנפלד.
באנגלית.
בארצות הברית מופיע באנגלית עיתון שבועי, בשם יתד נאמן. העורך הוא פנחס (פיני) ליפשיץ ממונסי ניו יורק. העיתון מופיע בימי חמישי ובערבי חגים. בתחילת דרכו היה משויך ליתד נאמן הישראלי והופיע בו טור קבוע של העורך באותה עת, נתן גרוסמן. עם השנים התפלגו העיתונים. השם "יתד נאמן" מעוצב בעיתון האמריקני בלוגו שונה.
באירופה מופיע "יתד נאמן" באנגלית, שנמצא בבעלותו של העיתון בישראל.
קרלוס בוקאנגרה
קרלוס מנואל בוקאנגרה (באנגלית: Carlos Manuel Bocanegra; נולד ב-25 במאי 1979) הוא כדורגלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הבלם והמגן.
קריירה.
בוקאנגרה החל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), ושיחק במדיה בליגת המכללות. לאחר מכן הוא החליט לעבור ל-MLS, הליגה הבכירה בארצות הברית, ונבחר על ידי שיקגו פייר במקום הרביעי בדראפט ה-MLS של שנת 2000. בנוסף להצטרפותו לשיקגו פייר, הוא שיחק שני משחקים במסגרת קבוצת כישרונות מיוחדת מטעם הנהלת הליגה.
בוקאנגרה הצליח בעונתו הראשונה בליגה ונבחר לרוקי השנה (השחקן הצעיר של השנה), וסייע לשיקגו פייר להעפיל למשחק הגמר של הליגה ולזכות בגביע ארצות הברית הפתוח. הוא הפך לאחד משחקני ההגנה המובילים ב-MLS, והפך לשחקן הראשון שזוכה פעמיים בתואר שחקן ההגנה של העונה, ב-2002 ו-2003. בוקאנגרה הבקיע חמישה שערים ובישל שמונה שערים בארבע עונות במדי שיקגו פייר.
בינואר 2004, לאחר תום העונה בארצות הברית, עבר בוקאנגרה לקבוצת פולהאם האנגלית. בפולהאם שיחק בוקאנגרה בעיקר בעמדת הבלם במרכז חוליית ההגנה, אך לעיתים שיחק גם בעמדת המגן השמאלי ולתקופה קצרה אף כקשר אחורי. בעונת היה בוקאנגרה סגן מלך השערים של פולהאם עם חמישה שערים, מאחורי חברו האמריקאי בריאן מקברייד. בתחילת העונה הבאה, , בוקאנגרה קיבל לראשונה את סרט הקפטן של הקבוצה במסגרת הפרמייר ליג. בספטמבר 2007 הוא שיחק את משחקו ה-100 בפרמייר ליג, במשחק מול ויגאן את'לטיק. עונה זו הייתה פחות מוצלחת עבורו, ובסיומה הוא שוחרר מקבוצת פולהאם.
ביוני 2008 עבר בוקאנגרה לסטאד רן הצרפתית. ברן הוא קיבל את חולצה מספר 3, שהיה גם המספר שאיתו שיחק בארצות הברית. בוקאנגרה הציג יכולת טובה בעונתו הראשונה בצרפת, כשפתח בכל 38 המשחקים של קבוצתו. הוא הבקיע שער אחד במסגרת הליגה הצרפתית, ושער נוסף במסגרת גביע אופ"א. הוא סייע לרן להעפיל עד לגמר הגביע הצרפתי ואף הבקיע שער במשחק הגמר מול גנגאן, אך לא הצליח למנוע את הפסדה של קבוצתו.
ביולי 2010 נרכש בוקאנגרה על ידי סנט אטיין מליגת העל הצרפתית תמורת סכום שעומד על 400,000 פאונד. הוא קיבל את חולצת המספר איתו מזוהה בנבחרתו - 3.