ד"ר נתן שלם, שבניגוד ליעקב ברוור שפעל דרך הפקולטה למדעי הרוח, ניסה להקים מחלקת לגאוגרפיה דרך מדעי הטבע. קורות חייו ויומניו של נתן שלם שימשו נושא ספרו של בר-גל "מי שחלם – נתן שלם ויומניו". למחייתו בארץ ישראל עבד בהוראה בגימנסיה בירושלים ובמקומות נוספים. עם חבריו זאב וילנאי, דוד בנבנשתי ופנחס כהן ניהל את "אגודת המשוטטים", ותרם רבות להפצת "ידיעת הארץ" בחוגים רחבים.
מי שנבחר להקים את המחלקה לגאוגרפיה לאחר מלחמת העצמאות היה פרופסור דוד עמירן (הורסט קלנר). עמירן נולד בברלין ב-1910, ולמד גאוגרפיה בפרייבורג, פרנקפורט וברלין (1931-1929). בקיץ 1935 הגיע לירושלים. הוא הסכים לקבל עליו את הקמת המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית.
המורשת של דור המייסדים של הגאוגרפיה בישראל, כפי שכתובים "באטלס ישראל", (1956) והמציינים את "המסורת של המחשבה הגאוגרפית הישראלית", מוצאים ביטוי במאפייני המחקר - הנטייה לחקור נושאים לוקאליים, בעיקר היסטוריים ויישומיים בעיקר בכיוון של לימודי הסביבה, שהתפתחו מראשית המאה ה-21, אלה המשרתים היטב את הציווי של "השירות למדינה".
מחקר בתי הקברות.
תחום המחקר האחרון, שבר-גל עסק בו, הוא מחקר בתי הקברות. המצבות בבתי העלמין מספרות לא רק את הסיפור האישי של הנפטר אלא גם את הסיפור החברתי של הקהילה: כמו בחיים, גם בבתי הקברות מתקיימת הפרדה דתית, חברתית וכלכלית המבדילה אזור אחד ממשנהו. ברוב בתי הקברות מתקיימת הפרדה על פי המעמד החברתי והעוצמה הכלכלית של הנפטר ומשפחתו. לפיכך בידול במיקום, בגודל נחלת הקבר, בגודל המצבה, בכמות העיטורים ובטיב חומרי הבנייה, יצרו "שכונות טובות" או "שכונות גרועות" בבתי העלמין.
הראשון מבתי הקברות שנחקרו, היה בקיבוץ עין חרוד, בגלל ראשוניותו בעמק וחשיבותו ההיסטורית בתנועת "הקיבוץ המאוחד". ההשערה הייתה כי שדות הקבורה של הקיבוץ משקפים את עולם התמורות התרבותיות שעבר היישוב - ממחנה ארעי, ליישוב קבע מבוסס כלכלית ורב-גילי המנציח את פני החברה הקיבוצית על כל גווניה, שכבותיה ואצולתה.
פרסומים.
מאמרים בעיתונים בינלאומיים.
Bar-Gal, Y., Soffer,A., 1981, Geographical Changes in the Traditional
Arab Village in Northern Israel, Center for Middle Eastern and Islamic Studies, University of Durham
Bar-Gal,Y.,1991, The Good and the Bad, a Hundred Years of Zionist Images in Geography Textbooks, QMW Research Paper in Geography, University of London
Bar-Gal, Y, 2003, Propaganda and Zionist Education, The Jewish National Fund 1924-1947, University of Rochester Press,
Bar-Gal, Y., 2000, German Antecedents of the Department of Geography at the Hebrew University of Jerusalem: Historical Perspective, Geographische Zeitschrift, Vol. 88, pp. 112-123 Bar-Gal, Y., 2004, "From Berlin to Jerusalem : David Amiran and the Atlas of Israel", Erdkunde, Vol, 58, pp. 31-42
Bar-Gal, Y., 2004, "Educators or Scientist: Dilemmas concerning the ‘pre History’ of Geography Department at the Hebrew University ", Horisons in Israeli Geography, a collection of papers, to be submitted in the IGU, Glasgow, August 2004, pp. 397-401
Bar-Gal, Y., 2004, "Unity-Transformation-Unity-Dissolution, Metamorphoses in the Country’s landscape", in Ayal, A., Our landscape, Notes on Landscape paiting in Israel, The Art Gallery, Haifa University, haifa, pp. 29-34
Bar-Gal, Y. and Bar-Gal, B. (2004) "Following the IGU Conference, Barnaul, Russia, summer 2003", in International Research in Geographical and Environmental Education, Vol. 13, pp.374-379
Bar-Gal, Y. &amp; Bar-Gal, B., 2005, "A City’s Cultural Symbols and Segregation: The Case of Haifa Israel", in John Lidstone (ed), Cultural Issues of Our Time, Cambridge University Press
Blumen, O. and Bar-Gal, Y. 2006. "The academic conference and the status of women: The annual meetings of the Israeli Geographical Society". The Professional Geographer, 58 (3) pp.344-358.
Bar-Gal, Y.,2009, From European oasis to downtown New-York: the images of Tel-Aviv in school textbooks, Israel Studies, Vol. 14, pp.21-37
אופה האדיר
ג'ומאנה אל-חוסייני
ג'ומאנה אל-חוסייני (2 באפריל 1932–11 באפריל 2018) הייתה ציירת ופסלת ממוצא פלסטיני. זכתה בפרסים רבים והציגה בתערוכות רבות במרחבי העולם. ג'ומאנה אל חוסייני נולדה בירושלים וחיה ועבדה בפריז. היא ידועה בעיקר בציוריה על ירושלים, בתיה ואנשיה.
ביוגרפיה.
ג'ומאנה אל-חוסייני נולדה בירושלים בשנת 1932. הוריה, ג'מאל אל-חוסייני ונימאטי אל-עלמי, באו ממשפחות פלסטיניות בעלות שם. כילדה למדה ברמאללה בבית ספר לבנות. היא גדלה בבית סבה, בבית הראשון שנבנה מחוץ לחומות ירושלים. בשנת 1948 ביקרה המשפחה בבירות ואז פרצה מלחמת השחרור והיא נשארה שם עד לאחר נישואיה.
משפחת אביה של אל-חוסייני חיה בירושלים מאז המאה ה-13 ורבים במשפחה היו אנשי דת ופוליטקה מקומיים. אביה היה מזכיר הוועד הפועל של הקונגרס הערבי-פלסטיני ומזכיר המועצה המוסלמית העליונה, ומאוחר יותר גם יושב ראש המפלגה הערבית הפלסטינית, ובשנת 1936 עמד בראש המשלחת הפלסטינית ללונדון. אמה של אל-חוסייני באה גם היא ממשפחה ירושלמית וממנה ירשה את הכשרון האומנותי שלה.
בין השנים 56–1953 למדה אל-חוסייני לימודי תעודה במדעי המדינה בקולג' לנשים בבירות. בתקופת לימודיה עודדו אותה המורים לעסוק באומנות והיא החלה ללמוד ציור, קרמיקה ופיסול. לאחר מכן המשיכה את לימודיה בפריז ובשנת 1965 הציגה שם לראשונה. מאוחר יותר, היציגה את עבודותיה בתערוכות יחיד בארצות ערב, במיוחד בירדן, ביפן ובאיטליה וגם בירושלים מקום הולדתה.
בשנת 1950 נישאה לאורפן באיאזיד ונולדו להם שלושה בנים.
עבודותיה.
בפריז, מספר קורסים באומנות פתחו בפני אל-חוסייני עולם חדש והיא החלה לצייר תמונות מימי ילדותה בירושלים – ציפורים, פרחים, פרפרים, צמחיית האזור, את ים המלח, בתים, חלונות, דלתות ושמיים. תחילה ציירה לעצמה, אבל כבר בבירות החלה להציג בתערוכות. התערוכה הבינלאומית הראשונה שלה נערכה בשנת 1965 בלונדון. בשנת 1973 הציגה בתערוכת יחיד בגלריה ברומא ובירושלים. בשנת 1979 השתתפה בביאנלה בוונציה, בשנת 1988 בטוקיו ובשנת 1994 במוזיאון לנשים בוושינגטון DC. כמו כן היא הציגה ברחבי העולם הערבי.
בפריז השתתפה אל-חוסיינו, בשנת 1966, בתערוכה של ציירים פלסטינים צרפתיים, ובשנת 1998 בתערוכה של אומנות פלסטינית בסטוקהולם שם קיבלה את הפרס הפלסטיני Badran לאמנות חזותית. היא חברה The Sakakini’s General Assembly.
הציורים הראשונים של אל-חוסייני היו ממוסגרים במסגרות גדולות ומרובעות והיא קראה להם "מסגרות זיכרון". בשנת 1967 היא חזרה לביקור בירושלים והחלה ברישום ישיר מהביקור ולא רק מזיכרונה – היא רשמה את הארכיטקטורה, המנהגים והמסורת המשתנים של העיר כאילו לשמר דרך חיים מאותגרת. מתוך רישומים אלו צמחו ציורים של ירושלים, יריחו, יפו, חיפה, מכה ומדינה. בציורים יש סמלים רבים המתייחסים לדרך החיים של הפלסטינים. לדוגמה, סוסים מסמלים חזרה למקום המגורים וריח האדמה, נמר בתוך קקטוס מסמל את הרוח הפלסטינית הממולכדת, רימונים מסמלים נשואים, מזל ופריון.
אל-חוסייני הייתה ערה למצב הפוליטי במזרח התיכון ובציוריה מבטא הצבע את רגשותיה. לעיתים סגנונה השתנה בהתאם לנסיבות. כאשר פרצה מלחמת האזרחים בבירות, בשנת 1975, במקום לצייר היא רקמה את ההיסטוריה המשפחתית וגם סמלים שונים בתוך צעיפים ותלבושות פלסטיניות מסורתיות. העיסוק ברקמה היה עיסוק מסורתי של נשות הכפר הפלסטיניות והוא קשור להיסטוריה ולתרבות הפלסטינית. הצבעים, הדגמים והעיצוב של הרקמה הצביעו על מעמדה של האישה בחברה, למי היא נשואה והעושר בו היא מחזיקה. לכל כפר היו דוגמאות רקמה ייחודיות לו והם הועברו מאם לביתה במשך דורות. אל-חוסייני למדה את מלאכת הרקמה מאימה.
החל משנת 1987, החל הציור של אל-חוסייני להשתנות ולהיות מופשט וכהה יותר. אנשים וערים פינו מקום לדימויים המחפשים לידה מחודשת ( rebirth). בציורים ניתן לראות צורות גאומטריות השטות בחלל מוגדר - שדות מרחב שבהם עומדים סימני כתב ייחודיים, המבוססים על הקליגרפיה המסורתית של הכתב והאומנות הערבים, ומשרים הרגשה של ריחוף על פני אור פיזי ורוחני. המשחק בין המשטחים השונים תלוי בסימני הכתב שבהם השתמשה. דרך סימני הכתב השונים נראה שהמרחב המופשט בין זמננו מתערבב עם המופשט הערבי של ימי הביניים. הציורים מזכירים ערים מזרח תיכוניות בשעות הלילה. הם זוהרים והופכים לסמל של תקווה
בשנת 1991 למדה אל-חוסייני לעבוד גם בויטראז'ים.
אלגבלוס
יחסי איראן–פינלנד
יחסי איראן–פינלנד הם היחסים הדו-צדדיים בין פינלנד לאיראן.
תוכנית הגרעין.
במרץ 2010, במהלך ועידת שרי החוץ של האיחוד האירופי, שר החוץ הפיני אלכסנדר סטוב אמר שיש מספיק קונצנזוס באיחוד האירופי להטלת סנקציות חד צדדיות על איראן בשל פעילותה הגרעינית, כמו האו"ם ההחלטה ככל הנראה לא תהיה מוכנה עד יוני 2010, תוך סיכון שהיא אפילו לא תעבור באותה עת. הוא הוסיף כי "כישלון [סנקציות האו"ם], אני חושב שיש הסכמה מתפתחת באיחוד האירופי לפיה ננקוט כמה צעדים חד צדדיים מצד האיחוד האירופי ... מה המדד המדויק הזה, לא נדון בפירוט."
יחסים כלכליים.