הכנסייה המארונית (בערבית: الكنيسة المارونية), או בשמה המלא הכנסייה הסורית המארונית של אנטיוכיה (בסורית: ܥܺܕܬܳܐ ܣܽܘܪܝܳܝܬܳܐ ܡܳܪܽܘܢܳܝܬܳܐ ܕܐܰܢܛܺܝܳܘܟܝܰܐ, עִדְתֹא סוּרִיֹיְתֹא מֹרוּנֹיְתֹא דְאַנְטִיוֹכְּיַא; בלטינית: Ecclesia Syrorum Maronitarum), היא כנסייה קתולית מזרחית (אוניאטית) שבסיסה בלבנון והיא דתם הכמעט בלעדית של המארונים, קבוצה אתנית מקומית המזוהה עמה כליל. הכנסייה המארונית משתמשת בארמית-סורית כשפת התפילה, הגם שחלק מכמריה מנהלים אותה בערבית, ובפולחן (ריטוס) הסורי-אנטיוכי הישן. לכנסייה כ-3.3 מיליון מאמינים, רובם בלבנון אך גם בתפוצת המהגרים המארונית ברחבי תבל. ראשה הוא הפטריארך המארוני-קתולי של אנטיוכיה, היושב בעיר בְּכֵּרְכֵּי (بكركي) מצפון לביירות והרואה עצמו כיורש הבלעדי של תואר פטריארך אנטיוכיה. הנוכחי המכהן וה-77 למניין הוא הפטריארך בשארה א-ראעי.
ראשיתה של הכנסייה כגוף עצמאי הייתה עוד במאה החמישית, כשנזיר מקומי בשם מארון הקדוש הנהיג סיעת מלכיתים שנותרו אורתודוקסים בעוד שרוב סוריה אימצה את המונופיזיטיות. במאה השביעית, לפי גרסת המארונים עצמם, הם דחו את המונותליטיזם של הקיסר הרקליוס ומרדו בו וכך הפכו סופית לכנסייה נפרדת. לעומת זאת, חוקרים רבים טוענים שהמארונים קיבלו את המונותליטיזם והחזיקו בו עד מסעות הצלב. ב-1182 הושיטו סיוע לצלבנים ומאז הלך והתחזק הקשר בינם לכנסייה הקתולית, אם כי הם קיבעו רשמית את מעמדם כאוניאטים רק ב-1736. בניגוד לשאר הכנסיות האוניאטיות, העדה המארונית לא נתפלגה עקב האיחוד לאגף קתולי ואגף אחר, אלא כולה הצטרפה לכנסייה הקתולית. בעבר היו למארונים זכויות רבות במקומות הקדושים בארץ ישראל, אולם הם ויתרו עליהן בימי הצלבנים לטובת הכנסייה הקתולית וכיום אין להם כל זכויות בכנסיית הקבר ובכנסיית המולד, אולם יש להם רכוש הקדש רב בעכו, בחיפה וביפו.
היו ניסיונות של הכנסייה הקתולית ללטיניזציה של התפילה שפסקו רק לאחר מועצת הוותיקן השנייה, אבל המארונים שמרו על הליטורגיה הסורית של אנטיוכיה המבוססת על הניב הארמי־סורי, שפה שהמארונים עצמם דיברו בה עד המאה ה-18. חלק מהתפילה כיום נאמר בערבית (השפה הרשמית של לבנון). הנוצרים המארונים בישראל משתמשים בארמית כשפה הליטורגית, שהיא השפה בה נכתבים כתבי הקודש ונאמרות התפילות.
מאז עצמאות לבנון מסתפק הפטריארך בשלטון דתי. הפטריארך נבחר על ידי הבישופים של הכנסייה המארונית והמינוי מקבל את אישור האפיפיור. לכנסייה המארונית יש נציגות פטריארכלית בירושלים (נוסדה ב-1895) בדמשק ובפריז. המנזר המארוני הראשון לגברים נוסד ב-1695, והמנזר הראשון לנשים ב-1895. בכנסייה המארונית יש כיום אחד־עשר מסדרי נזירים, רובם של נזירות. הדיאקונים והכמרים של הכנסייה המארונית אינם מחויבים לפרישות בניגוד למקביליהם בכנסייה הקתולית. לעומת זאת, הנזירים והבישופים (שנבחרים מבין חברי המנזרים) מחויבים להישאר רווקים.
האפיפיור הכריז על שלושה נזירים מארונים "קדושים של הכנסייה הקתולית", שרבל מכלוף (הוכרז קדוש ב-1977), רפקה אר-ראיס (2001) ונימטולה יוסף אל-הרדיני (2004). כמו כן, הוכרזו נזירים מארונים נוספים כ"מבורכים" (השלישי מבין ארבעת השלבים בתהליך ההכרזה לקדוש), ביניהם שלושה נזירים מארונים שנרצחו בטבח של 1860.
ב-1965 מינה האפיפיור פאולוס השישי קרדינל מארוני ראשון.
פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות
פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, הוא פרדיננדו אנטוניו פסקאלה ג'ובאני נפומוצ'נו סראפינו ג'נארו בנדטו לבית בורבון (באיטלקית: Ferdinando Antonio Pasquale Giovanni Nepomuceno Serafino Gennaro Benedetto di Borbone; 12 בינואר 1751 - 4 בינואר 1825) היה צאצא לבית בורבון ששלט לסירוגין בממלכת נאפולי, בממלכת סיציליה ובממלכת שתי הסיציליות מ-1759 ועד מותו.
ביוגרפיה.
פרננדו נולד ב-12 בינואר 1751 בנאפולי, להוריו קרלוס השלישי, מלך ספרד ומריה אמליה מסקסוניה. על כס המלוכה עלה כילד קטן, לאחר שאביו, קרלוס השלישי, מלך ספרד, שהיה מלך נאפולי, ירש את כס המלוכה הספרדי, ועל פי הסכמים בינלאומיים לא יכול היה לשלוט עוד באופן ישיר בממלכת נאפולי. התחתן עם מריה קרולינה מאוסטריה, בתו של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה, קיסרית אוסטריה. בתקופתו ראה את אירועי המהפכה הצרפתית בהם הודח בן דודנו מדרגה שלישית לואי ה-16 וראשו נערף, את אירועי המלחמות הנפוליאוניות בהם יצא לגלות והוחלף במלכים נפוליאוניים, ז'וזף בונפרטה וז'ואקים מירא, את השבתו לכס המלוכה של ממלכת שתי הסיציליות בחסות הסדר הבינלאומי החדש של קונגרס וינה ב-1816, וניסיון מרד ב-1820 שהיה אחד האירועים המקדימים לאיחוד איטליה. הוא מת על כסאו, שׂבע ימים, ב-1825. את בנותיו השיא לחשובים שבמלכי אירופה כלואי פיליפ, מלך צרפת ופרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
משפחתו.
בשנת 1768 התחתן פרננדו עם מריה קרולינה מאוסטריה, ממנה נולדו לו 18 ילדים:
בשנת 1814 התחתן פרננדו עם לוציה מיגליאציו, אך לא היו לו ממנה ילדים.
קנאים
קנאים (תנועה היסטורית)
או.ג'יי
MVP של משחק האולסטארס ב-NBA
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Supporting Actor) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע בגין הופעה של שחקן בתפקיד משני, והוא מייצג את ההכרה שהשחקן הופיע בצורה יוצאת מן הכלל. המועמדים והזוכה בקטגוריה זו נבחרים על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת בטקס פרסי האוסקר.
רקע.
במשך 74 השנים שחלפו, בהתחשב במצבי שוויון וזכייה נשנית, האקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה 74 פרסי אוסקר ל-67 שחקנים שונים. הזוכים בפרס אוסקר מקבלים פסלון זהב המכונה "אוסקר". קודם טקס האוסקר ה-16 (1943), קיבלו הזוכים שלט. הזוכה הראשון בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, הוא וולטר ברנן שכובד בטקס האוסקר ה-9 (1936) בשל הופעתו ב"בוא וקבל את זה".
עד טקס האוסקר ה-8 (1936), מועמדות עבור פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, כללה את כל סוגי השחקנים, אם על הופעה בתפקיד ראשי, ואם על הופעה בתפקיד משני. בטקס האוסקר ה-9 (1937), עקב תלונות על ההעדפה של שחקנים ראשיים משום שהם נמצאים רב הזמן על המסך, נפתחה קטגוריה נפרדת לשחקנים בתפקיד משנה; פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
שיאים.
וולטר ברנן הוא היחיד שזכה בפרס אוסקר 3 פעמים. אחריו, שישה שחקנים שזכו בפרס פעמיים, והם: אנתוני קווין, מלווין דאגלס, מייקל קיין, פיטר יוסטינוב, ג'ייסון רוברדס, כריסטוף ואלץ ומהרשלה עלי. רוברדס הוא היחיד שזכה בפרס פעמיים ברציפות.
השחקנים בעלי מספר המועמדויות הגבוה ביותר בקטגוריה זאת (4 מועמדויות), הם: וולטר ברנן, ג'ק ניקולסון, קלוד ריינס וארתור קנדי, אך ריינס וקנדי, שניהם, לא זכו אף פעם בפרס. השחקנים שהיו מועמדים לפרס 3 פעמים ואף פעם לא זכו: צ'ארלס ביקפורד, ג'ף ברידג'ס, רוברט דובאל, אד האריס ואל פצ'ינו.
הרולד ראסל היה השחקן היחיד שקיבל שני פרסי אוסקר על אותה הופעה, כשהוא זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס אוסקר לשם כבוד, עבור תפקידו בסרט "שנות חיינו היפות ביותר". בארי פיצג'רלד ב"הולך בדרכי" הוא השחקן היחיד שהיה מועמד גם לקטגורית השחקן הטוב ביותר, וגם לקטגורית שחקן המשנה הטוב ביותר על אותה הופעה, וזכה במועמדות השנייה. (כיום, ניתן לבחור באיזו קטגוריה יהיה השחקן מועמד).
רוברט דה נירו (הסנדק חלק שני, דון ויטו קורליאונה) הוא הזוכה היחיד בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר על תפקיד, בו זכה השחקן מרלון ברנדו, (הסנדק, דון ויטו קורליאונה) בקטגוריית השחקן הטוב ביותר. דה נירו ובניסיו דל טורו הם הזוכים היחידים בקטגוריה זו שהופיעו בשפה זרה.
הית' לדג'ר הוא השחקן היחיד שזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לאחר מותו, (האביר האפל, הג'וקר).
הזכייה המוקדמת ביותר של אדם שעדיין חי, ג'ורג' צ'קיריס (1961).
ולטר הרמן
ולטר הרמן היינריך (ספרדית: Wálter Herrmann Heinrich; נולד ב-26 ביוני 1979) הוא כדורסלן ארגנטינאי המשחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד בקבוצת סן לורנסו ובנבחרת ארגנטינה. גובהו 2.06 מטרים.
קריירה.
הרמן, יליד בונאדו טוארטו, סנטה פה, החל את הקריירה המקצוענית בליגת העל הארגנטינאית במדי אולימפיה דה ונדו טוארטו בשנת 1996. הוא שיחק בקבוצה עד לשנת 2000. הוא זכה פעמיים בתואר מלך ההטבעות של הליגה המקומית (1999 וב-2000), במהלך תקופה זו. בשנת 2000, הוא עבר למועדון ארגנטינאי אחר, אטנאס. במועדון זה הוביל לסגנות הליגה וזכה בתואר ה-MVP של גמר האליפות.
לאחר מכן, הרמן עבר לליגת העל הספרדית, שם שיחק תחילה בפואנלברדה במהלך עונת 2002/03, כשבעונה זאת, נבחר ל-MVP של הליגה כולה. אחרי פואנלברדה, הרמן שיחק גם באוניקאחה מאלגה במשך שלוש עונות, בהן הוביל את מועדון הפאר לזכייה בגביע הספרדי בשנת 2005 ולזכייה באליפות ספרד בעונת 2005/06.