מצבור "קרח הדרום" נמצא במרחק כ-770 ק"מ מבסיס שקלטון ונועד לשמש הן כתחנה לחקר הקרח ולמטאורולוגיה והן כנקודת היציאה המיועדת של הקבוצה לחציית היבשת. את שמו נתן לו האל ליסטר, חוקר הקרח, שעשה בעבר חורף אחד בתחנת המשלחת הבריטית בצפון גרנלנד, שנקראה "קרח הצפון". איתור מקום מתאים להקמת התחנה והמצבור התבצע מן האוויר, תוך פסילת אזורים בלתי נגישים ומסוכנים למעבר. תוך כדי כך הושלמו ההכנות לחורף בבסיס שקלטון, כולל צייד נרחב של כלבי ים להזנת כלבי המזחלות. האונייה "מגה דן" עמדה להפליג עם הצוות, שנשאר לסייע לקבוצת החורף בהכנות. נשף פרידה נערך לחברי שתי המשלחות ולחלק מצוות האונייה והנשארים הזדרזו לכתוב את המכתבים האחרונים, שייצאו מבסיסם, שעמד להיות מנותק כליל במשך החורף. לאחר הפלגת ה"מגה דן", ב-30 בינואר 1957, יצא פוקס עם הטייס גורדון הסלופ ועם קן בלייקלוק לעוד טיסת סיור, הפעם עם מכל דלק נוסף שיאפשר להם להאריך את הטיסה, ובסיומה, לאחר שבע שעות טיסה ובחינת השטח, הוחלט לבסוף להקים את "קרח הדרום" ב-'81°40 דרום, 29° מערב בקירוב, כעשרה ק"מ דרומית-מערבית למרוחקים מבין הנונאטאק שגילו ב-20 בינואר. בהמשך נודע, שאם כי המקום מתאים למטרתו, חקר הקרח, הרי שום נונאטק אינם נראים משם ואנשי התחנה המאוכזבים לא יראו דבר פרט למרחבי שלג אינסופיים במשך חודשים רבים.
בימים הבאים יצאו טיסות עמוסות מטען, כל אחד במשקל 900 ק"ג, שהכיל ציוד לתחנת המחקר, מזון, דלק ורדיו בטיסה הראשונה ובהמשך חומרי בנייה לצריף וכלי עבודה וכן הלאה, לפי סדר החשיבות. לאחר צאתם הגיע מטוס "אוטר" אמריקאי עם קפטן פין רון וקפטן מק-דונלד, שהקימו באותו זמן תחנה אמריקאית בשם "אלסוורת" לשנה הגאופיזית הבינלאומית, כ-80 ק"מ ממערב לשקלטון. הם בישרו לאנשי הבסיס, שהיחידה המוטסת הגיעה בשלום ליעדה ועוסקת בפריקת המטוס.
ב-22 בפברואר 1957 היה הצריף מוכן למגורים ומצויד בכמות מספקת של מזון ונפט לשלושה אנשים. פוקס מצא לנכון להחזיר את אנשי "קרח הדרום" אחד אחד לשקלטון לימים אחדים, למטרת מנוחה ואיסוף חפצים אישיים, שירצו להחזיק עמם במשך ששת או שמונת החודשים הבאים.
ב-5 במרץ 1957 פרצה בבסיס שקלטון שרפה, אך בעזרת מכבה להבות חנקני של אבקה דחוסה הצליחו לכבותה תוך רגע ושמחו להיווכח ביעילותו. דרמה אחרת התחוללה כשחוליה של שניים, קן בלייקלוק וג'ון סטיבנסון, שנלקחה אל שרשרת הנונאטאק "ויצְ'וֶויְיס" לצורך מדידות ועבודה גאולוגית ליומיים-שלושה, נתקעה שם בגלל סופות שלג, שלא איפשרו למטוס לחזור לקחתם. היה חשש, שמנות המזון שלקחו עמם לעשרה ימים לא יספיקו, וההנחה הייתה, שמתוך ראיית הנולד ינסו השניים לחזור בכוחות עצמם אל "קרח הדרום". התחנה קיבלה הוראה לשגר זיקוקי איתות מדי ערב בשעה שש, בתקווה שהחוליה העושה דרכה עם מזחלת קטנה ורדיו בקור עז ובתוך סחף שלג, תראה אותם ותצליח למצוא את דרכה חזרה.
במקביל יצא פוקס במטוס בתקווה למצוא את האנשים ולפחות לזרוק להם תוספות מזון ודלק, אך כשהגיעו אל הנונאטאק לא ראו סימן לאנשים, וגם את תחנת המחקר התקשו למצוא בשלג הסמיך לאחר שנחתו בסביבתה, עד שנתיב עשן גבוה סימן להם את מקומה. בינתיים קפאו מגלשי המטוס והנעתו הייתה לבלתי אפשרית. פוקס ניסה להתקדם ברגל אל התחנה, אך לאחר 50 מטר נעלם המטוס מעיניו והוא מיהר לשוב על עקבותיו מחשש שיאבד את דרכו כליל. בסופו של דבר יצא האל ליסטר לקראתם בעקבות רעש המנוע ומיהר לשוב על עקבותיו לפני שייטשטשו. החוליה האבודה לא נמצאה בטיסה זו, ורק ב-15 במרץ הצליחו להוציא טיסת חילוץ נוספת. המחלצים מצאו את הנקודה שבה חנו בלייקלוק וסטיבנסון, נחתו שם ומצאו בתוך אחד הארגזים פתק שציין את הנתיב המיועד להתקדמותם וכן שב-11 במרץ 1957 יצאו עם מנות לארבעה ימים ומנות חירום ליומיים. המחלצים השאירו במקום מנות לשני אנשים לעשרה ימים ועשרים ליטר של נפט, למקרה שלא יצליחו לאתר את האנשים, אך מחסן זה נשאר שלם כשהיה, משום שבדרכם לתדלוק ב"קרח הדרום" הבחינו, במרחק כעשרים ק"מ מן התחנה, במשולש שחור קטן בתוך מרחבי הלובן.
מקץ רגעים הגיע המטוס למקום ונחת ליד האוהל, ובתוכו נמצאו שני האנשים בריאים ושלמים, שותים ספל קקאו חם. הסתבר, שלאחר צעידה של שש שעות מדי יום, בתנאי שטח קשים, נותרו להם עוד חצאי מנות ליום אחד ונפט לפרימוס ליום אחד. הם סבלו כוויות קור מינוריות ועמדו להמשיך בדרכם טרם בוא המחלצים, עד שיגיעו ל"קרח הדרום".
החורף השני.
בבסיס שקלטון התבצרו האנשים והכלבים מפני קפאון החורף האנטארקטי. סדנת רכב גדולה ומשוכללת הוקמה, כדי להחליף את סדנת הגומי המתנפחת, ששימשה אותם עד שהקור הגדול עשה את הגומי לשביר והוציא אותה מכלל פעולה. מנהרות נחפרו כדי לאכסן את הכלבים, שסבלו מן הקור שבחוץ, כשהרוח העיפה את השלג ומנעה מהם להתגונן באמצעות התחפרות בתוכו. במלונותיהם שבתוך המנהרות נהנו מטמפרטורה גבוהה יחסית, ובמשך 12 שעות ביממה אף מתאורה חשמלית. בתחנת "קרח הדרום" עסקו ליסטר, בלייקלוק וסטיבנסון בהכנות לקראת מטלותיהם המטאורולוגיות.
בבסיס שקלטון התנהל מחקר באנרגיה האנושית, בשעת עבודה ומנוחה, זאת באמצעות מסכת גומי וילקוט-גב, שליוו אותם במשך שעות, במצבים שונים. משתתפי המחקר לא התלהבו מן הניסוי, אך נכנעו לו, בעיקר ג'פרי פרט, שהסכים לשאת את המסכה והילקוט במשך כל שעות היום והלילה (מלבד בשעת הארוחות) לאורך שבוע שלם, בליווי צמוד של החוקר, אלן רוג'רס. כרופא, היה עיקר עיסוקו של רוג'רס בטיפולי שיניים, בנוסף לטיפול בפציעות, חבטות ונקעים; אך הזריזות והדייקנות שלו שימשו גם לתיקוני שעונים ומכשירים אחרים. גלאי מתכות שימש אותם לגילוי חלקי ציוד או יתדות סימון שנקברו בשלג, אך מהימנותו הוטלה בספק, לאחר שפעם אחר פעם איתר מסמרים או חתיכות תיל חסרות תועלת, ופעם אף איתר קרש נטול כל מתכת שהיא.
ב-15 באפריל 1957 נוצר קשר רדיו ראשון עם התחנה של חיל האוויר האמריקאי בקוטב הדרומי. קשר זה היה חשוב ביותר להמשך דרכה של המשלחת, דרך הקוטב אל בסיס סקוט. קשרי רדיו התקיימו גם עם תחנות אחרות באנטארקטיקה ועם חובבי רדיו ברחבי העולם, ופעם בשבוע עם הדואר הראשי בלונדון, הישג מרשים למשדר קטן. הקשר החשוב ביותר היה עם בסיס סקוט, לחילופי מידע חיוני. ב-23 באפריל שקעה השמש פעם אחרונה לעונה זו.
דיירי החורף בשקלטון עסקו במחקרים ובגילויים שונים הקשורים בחיי היום-יום בחורף האנטארקטי, כגון הדרך הטובה ביותר להיפטר משפכי המטבח וממי האמבט - העמקת בור קטן על ידי שפיכת בנזין והצתתו, עד שנוצר בור עמוק וגדול דיו להכלת כל השפכים. גילוי אחר ומפתיע היה מציאתם של נתיבי מים פתוחים בקרח הים הדחוס גם במהלך החורף, הודות לזרמים ולרוחות מצפון. אל תוך נתיבי המים הפתוחים הטילו האנשים בקבוקים חתומים ובתוכם פתקים עם התאריך, המקום והוראות למוצאיהם, בתקווה שחלקם לפחות יימצאו, אולי כעבור שנים רבות, וילמדו על משך הזמן הדרוש למסע כזה מקצה ים ודל.
סכנת ממשית לבריאות הייתה צפויה לתושבי הצריף, כשהאוויר הקר, שחדר מחלקה העליון של ארובת התנור, התגבר על זרימת האוויר כלפי מעלה וגרם לפרץ עשן וגזים מתנור הפחמים הקטן. כמות תחמוצת הפחמן בחדר הרדיו הייתה עלולה להביא למוות תוך שעה, אלמלא נמצא פתרון לבעיה בחימום צינור הארובה המתכתי. השגחה מתמדת על התנור הוטלה אפוא על התורן ב"אשמורת המטאורולוגית". (בעיה זו גרמה למחלתו האנושה וכמעט למותו של אדמירל ריצ'רד בירד, שעשה חורף שלם בבדידות בשנת 1934 על מדף הקרח רוס באנטארקטיקה, אלא שבמצבו לא נמצא כל פתרון לדילמה - התנור קירב את מותו בהרעלה, אך לו כיבה אותו היה קופא למוות.)
בחודש יוני 1957 שופץ הצריף ונצבע כהכנה לחגיגות "אמצע החורף" ב-21 ביוני, יחד עם התקנת כיבוד כיד המלך. החגיגות עצמן נערכו בבית המלאכה, וכללו גם זיקוקין די נור ובלון מטאורולוגי גדול, שחובר למפלט של טרקטור ויזל ונופח לממדי ענק עד שהתפוצץ, לקול תשואות החוגגים. בכך תמה מחציתו הראשונה של החורף וליושבי שקלטון חיכו עוד חודשיים של קור וחשכה עד שתשוב השמש ב-18 באוגוסט. ב"קרח הדרום" היו הטמפרטורות נמוכות עוד יותר והקשו מאוד על העבודה המדעית במקביל לעבודות היום-יום ההכרחיות, לרבות הקפדה על זמני שידורים ותחזוקת הציוד במצב תקין. בראשית אוגוסט החל להופיע אור מוחזר גובר והולך מעל האופק, עד לנצנוץ האדום הראשון לאורך האופק, שהקדים להופיע כבר ב-14 באוגוסט, הודות להשתברות האור.
החורף בבסיס סקוט.
בסיס סקוט הוקם סמוך לשרשרת הרים גבוהים, שהשתרעו למרחק מאות קילומטרים צפונה ודרומה. בקיץ הגיע הים הנקי מקרח לקרבת הבסיס, שהוקם על סלע איתן. במרחק 9.2 ק"מ ממנו נמצא הבסיס האמריקאי בהאט פוינט. בבסיס סקוט היה אדמונד הילרי המפקד על קבוצת ים רוס.
באמצע מאי פגשו אנשי הבסיס את הסערה הראשונה הממשית שלהם, עם רוחות סופה שמהירותן הגיעה בשיאה עד 79 קשר, או 150 קמ"ש. הצריפים, שהוקמו במקום גבוה, לא התכסו עדיין שלג ומשום כך היו פגיעים לעוצמת הרוח המייללת. לאחר שלושה ימים של סופה ודאגה לשלמות הצריפים, שככה הרוח והבדיקות גילו, שהבסיס יצא ממנה בשלום.