רק הדור שבא לאחר המודרניסטים, שיכול היה לבחון את התווים המקוריים של גרשווין, לרבות אלו של המוזיקה ה"קלה" שלו, וקרא את הערותיו המקוריות שנחשפו לציבור רק החל מאמצע שנות ה-90, מצא את מקוריותו של גרשווין לא תוך שימוש בכלים של הביקורת הקלאסית אלא דווקא בזו של ביקורת הג'אז האפרו-אמריקאי. אז התגלה מלוא השימוש שערך גרשווין בידע הבלתי-אמצעי שהיה לו עם פסנתרני הסטרייד, עם המאלתרים של הארלם ועם המתפללים בכנסיות, שמהם למד קצב והרמוניה שלא היו מוכרים למוזיקאים לפניו ושממשיכי דרכו בתחום זה נמצאים בבי בופ יותר מאשר במוזיקה הקלאסית. אלתוריו של צ'ארלי פאקר על "I Got Rhythm" ו-"Embraceable You" למשל, אינם מקרה, כי אם תוצר של המהלך ההרמוני המקורי של גרשווין.
בהערכת גרשווין, אם כן, התחולל מהפך: ממלחין קלאסי נעים אך לא חדשני – למלחין מוזיקה "קלה" מתוחכם, שנתן למוזיקה הפופולרית, ובעיקר לג'אז, שפה הרמונית וקצבית שיצר בהתבסס על "מוזיקת העם האמריקאית".
ורנון דיוק העיד כי פרוקופייב העריץ את נגינת הפסנתר של גרשווין אך טען לגבי המוזיקה שלו שהיא "חובבנית".
רשימת יצירות עיקריות.
ברשימה להלן מוצגות יצירות עיקריות של גרשווין לכל אורך הקריירה, לפי סדר כרונולוגי. לא נערכה הפרדה בין יצירות "רציניות" ליצירות קלות, מתוך כוונה להציג את יצירתו כמכלול.
לקריאה נוספת.
מחקרים וניתוחים.
אלן פורט (Allen Forte) מאוניברסיטת ייל הקדיש לגרשווין פרק נכבד בספר "Listening to Classic American Popular Songs" משנת 2001.
יוזף היידן
פרנץ יוזף היידן (בגרמנית: Franz Joseph Haydn; 31 במרץ 1732 - 31 במאי 1809) היה מלחין אוסטרי, מחשובי המלחינים בתקופה הקלאסית.
היידן, תושב אוסטריה כל חייו, עשה את רוב הקריירה שלו כמוזיקאי החצר של משפחת אסטרהאזי באחוזתם הנידחת. הניתוק שנכפה עליו ממלחינים אחרים וממגמות חדשות במוזיקה עד סמוך לסוף חייו הארוכים, אילץ אותו, כפי שביטא זאת, "לגלות מקוריות".
יוזף היידן היה אחיהם של מיכאל היידן, מלחין חשוב כשלעצמו, ושל יוהאן אוונגליסט היידן, זמר טנור.
חייו.
ילדותו.
יוזף היידן נולד בכפר האוסטרי רוהראו, באזור בורגנלנד סמוך לגבול הונגריה. אביו, מתיאס היידן, שהיה יצרן גלגלים לעגלות ושימש גם כראש הכפר (Marktrichter), היה מוזיקאי בעצמו, והוא זה שטיפח וכיוון את היידן לכיוון המוזיקה. אמו של היידן, מריה קולר, עבדה לפני נישואיה כטבחית בארמון הרוזן האראך, האציל שחלש על רוהראו. שני ההורים לא ידעו לקרוא תווים, אבל מתיאס גילה התלהבות ממוזיקה עממית, ובמהלך חייו למד בעצמו לנגן בנבל. על פי זיכרונותיו של היידן בשנותיו מאוחרות, המשפחה שנולד אליה הייתה מוזיקלית מאוד והרבתה לשיר יחדיו ועם השכנים.
הוריו של היידן עמדו על כישרונו המוזיקלי יוצא הדופן של בנם כבר בהיותו רך בשנים, וידעו כי ברוהראו אין לו אפשרות לזכות בהכשרה מוזיקלית ראויה. משום כך קיבלו את הצעתו של קרוב משפחתם, יוהאן מתיאס פרנק, מנהל בית ספר ומנצח מקהלה בהיינבורג, לקחת את יוזף אל ביתו כשוליה ולהכשירו להיות מוזיקאי. אביו של יוזף קיווה שפרנק יכשיר אותו להיות מוזיקאי מקצועי, ואילו אמו הניחה שהכשרה כזו שיקבל אצל פרנק תסייע לו בייעוד שחזתה לו, הכמורה. היידן יצא איפוא בשנת 1738 (עוד טרם מלאו לו שש) עם פרנק להיינבורג (מרחק של 16 קילומטרים מרוהראו) ומעולם לא שב לחיות עם הוריו.
החיים בבית משפחת פרנק לא היו קלים להיידן. עם זאת, הוא החל ללמוד שירה ונגינה בכלים שונים ועד מהרה יכול היה לנגן בצ'מבלו ובכינור. תוך זמן קצר החלו תושבי היינבורג לשמוע את קול הסופרן שלו מזמר בתפקידי סולו במקהלת הכנסייה. בניגוד לדעה המקובלת, היידן לא היה אוטודידקט, כדברי יוזף היידן עצמו:
יש יסוד להניח ששירתו של היידן הייתה מרשימה, משום ששנתיים אחר כך, ב-1740, הוסבה אליו תשומת לבו של גאורג פון רויטר, המנהל המוזיקלי בקתדרלת סטפנוס הקדוש שבווינה, שסייר באזורי הכפר בחיפוש אחר נערי מקהלה מוכשרים. היידן הצליח במבחן הקול שערך לו רויטר, וכעבור זמן קצר עבר לווינה, שם שר במשך תשע השנים הבאות במקהלה, בארבע השנים האחרונות מתוכן בחברת אחיו הצעיר, מיכאל.
בדומה לפרנק, גם רויטר לא דאג תמיד לוודא, שנערי המקהלה יאכלו די צורכם וגם לא השתדל במיוחד לקדם את השכלתם המוזיקלית. לימודיהם של החניכים כללו מקצועות שונים, בהם לטינית, עיקרי הדת, אריתמטיקה, קריאה וכתיבה. עם זאת, קתדרלת סטפנוס הקדוש הייתה, בימים ההם, בין מרכזי המוזיקה הראשונים במעלה באירופה, ומוזיקה של מלחינים מן השורה הראשונה הושמעה שם כדבר של קבע. לכן, היידן יכול היה ללמוד הרבה על מוזיקה פשוט מעצם שהייתו שם.
היידן החל ללמד פסנתר וללטש את נגינתו ואת טכניקות ההלחנה שלו. בתקופה זו הכיר את המשורר והלבריתן פייטרו מטסטאזיו ואת ניקולא פורפורה שלימד אותו הלחנה.
מאבקים כמוזיקאי עצמאי.
בשנת 1749, כשקולו של היידן התחלף ולא יכול היה עוד לשיר את תפקידי הסופרן במקהלה, הציע מנהל המקהלה למשפחתו של היידן לסרסו, אך אביו לא הסכים לכך והיידן פוטר מהמקהלה. לילה אחד עבר עליו, כנראה, על ספסל בגן הציבורי, אבל חברים הזמינו אותו לביתם והוא החל לחפש עבודה כמוזיקאי עצמאי. באותה תקופה, שנמשכה כעשר שנים, ידע היידן מחסור ועבד בעבודות מזדמנות רבות, בהן חדרן-מלווה למלחין האיטלקי ניקולא פורפורה, שממנו, כך אמר לאחר זמן, למד "את יסודות הקומפוזיציה האמיתית". הוא עמל למלא את הפערים בהכשרתו, ולבסוף כתב את רביעיות המיתרים הראשונות שלו ואת האופרה הראשונה. במהלך תקופה זו גדלו המוניטין המקצועיים של היידן בהדרגה.
שנותיו כקאפלמייסטר.
בשנת 1759 (או 1757, לפי אנציקלופדיה גרוב החדשה), קיבל היידן מינוי חשוב ראשון, כמנצח (מנהל מוזיקלי) בחצר הרוזן קרל פון מורצין. בתפקידו זה, ניצח על תזמורתו הקטנה של הרוזן ולהרכב זה כתב את הסימפוניות הראשונות שלו. הרוזן מורצין חווה זמן קצר לאחר מכן הפסדים כספיים ניכרים, שאילצו אותו לפטר את סגל המוזיקאים שהעסיק, אך היידן לא איחר לקבל הצעה לכהן כעוזר למנצח אצל משפחת אסטרהאזי, אחת העשירות והחשובות בקיסרות אוסטריה. כאשר המנצח הזקן, גרגור ורנר, מת בשנת 1766, הועלה היידן לדרגת מנצח מלא.
לבוש במדי משרת של משפחת אסטרהאזי, התלווה היידן אל מעסיקיו במסעות בין שלושת משכנותיהם: בית המשפחה באייזנשטאדט, ארמון החורף שלהם בווינה ו"אסטרהאזה", ארמון מפואר, שנבנה בחבל ארץ כפרי בהונגריה בשנות ה-60' של המאה ה-18. מכלול החובות ותחומי האחריות שהוטלו על היידן היה עצום וכלל הלחנה, ניהול התזמורת, נגינת מוזיקה קאמרית לפני פטרוניו ובחברתם, ועם הזמן, הפקת הצגות אופרה. על אף עומס העבודה המפרך ראה עצמו היידן בר-מזל להחזיק במשרה זו. נסיכי אסטרהאזי (תחילה פאול אנטון ואחר, חשוב ביותר, ניקולאוס הראשון) היו חובבי מוזיקה בקיאים ואניני טעם, שהעריכו את עבודתו והעמידו לרשותו את התנאים הנחוצים להתפתחותו האמנותית, בהם גישה יום-יומית אל תזמורתו הקטנה.
בשנת 1760, נסמך על הביטחון הכלכלי שהעניקה לו משרתו כמנצח, נשא היידן אישה, מריה אנה לבית קלר. הנישואים לא עלו יפה ולזוג לא נולדו ילדים. ייתכן שהיידן הוליד ילד אחד או יותר עם לואיג'ה פולצלי, זמרת בחצר אסטרהאזי, שעמה ניהל פרשיית אהבים ממושכת וקשרי מכתבים תכופים כשהיה במסעותיו.
במשך קרוב לשלושים השנים של שירותו בבית אסטרהאזי, הלחין היידן שפע של יצירות, וסגנונו המוזיקלי הוסיף להתפתח. גם הפופולריות שלו בעולם שמחוץ לאסטרהאזי גדלה והלכה. בשנת 1777 הוא סיים עבודה על סימפוניה מס' 53 (L'Impériale). עם הזמן, חיבר היידן עבור מזמינים מן החוץ לא פחות משהלחין למען מעסיקו וכמה יצירות חשובות מתקופה זו, כמו סימפוניות פריז (1785-6) והגרסה התזמורתית המקורית של "שבע המילים האחרונות של ישו" (1786) הוזמנו מארצות שמחוץ לאוסטריה.
בסביבות 1781 קשר היידן קשרי ידידות עם מוצרט, שהושפע כבר שנים קודם לכן מיצירותיו. על פי עדות של סטיבן סטורייס, שני המלחינים ניגנו לעיתים יחדיו ברביעיית כלי קשת. היידן התרשם מאוד מן המוזיקה של מוצרט והשתדל לעזור באופנים שונים למלחין הצעיר ממנו. במהלך השנים 1782 עד 1785 כתב מוצרט סדרת רביעיות כלי קשת, כנראה בהשראת הסדרה אופוס 33 של היידן. והקדיש אותן להיידן, מעשה יוצא דופן ביותר בתקופה, שנשואי הקדשות כאלה היו תמיד ממעמד האצולה. קשר האחווה הקרוב כל כך בין מוצרט להיידן היה, אולי, גם ביטוי לאהדה הטבעית שבין בונים חופשיים: מוצרט הצטרף לארגון בשנת 1784, בעיצומה של הלחנת אותן רביעיות כלי קשת, שהוקדשו להיידן. היידן עצמו לא נכח באף אירוע של הבונים בחופשיים מאז הצטרפותו, ובשנת 1787 חברותו במסדר נפסקה.
בשנת 1785 המוסד הפריזאי "האגודה של התא האולימפי" הזמין שצל היידן סדרה של שש סימפוניות שקיבלו שם סימפוניות פריז. בהמשך, לפי הזמנה נוספת הוא כתב סימפוניות מס' 90–92.