בשנת 2017, הסחר בין קולומביה לניו זילנד הסתכם ב-45 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של קולומביה לניו זילנד כולל: קפה, תה, מאטה ותבלינים. הייצוא העיקרי של ניו זילנד לקולומביה כולל: ממתקים ומכשירים טכניים. במהלך השנים, חברות ניו זילנד מכוונות להזדמנויות קולומביאניות בתחום החקלאות, עיבוד מזון, קמעונאות (מזון ומשקאות, דלק), בנייה, תעופה ובריאות.
יחסי דרום אפריקה–קולומביה
יחסי דרום אפריקה–קולומביה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של קולומביה לדרום אפריקה. שתי המדינות חברות באו"ם.
היסטוריה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1994, לאחר סיום שלטון האפרטהייד, שבמהלכו ממשלת דרום אפריקה מצאה את עצמה מבודדת על ידי הקהילה הבינלאומית.
יחסי סחר.
קולומביה מייצאת לדרום אפריקה בשווי כ-28 מיליארד דולר, כאשר היצוא העיקרי הוא פחם ומוצרי תעשייה קלה וחקלאות; בעוד שדרום אפריקה מייצאת לקולומביה בשווי כ-26 מיליארד דולר, כאשר היצוא העיקרי הוא מוצרים הקשורים למטלורגיה, כימיקלים בסיסיים ומכונות.
יחסי איטליה–קולומביה
יחסי איטליה–קולומביה הם ההיחסים דו-צדדיים בין הרפובליקה של קולומביה לרפובליקה האיטלקית. שתי המדינות חברות באו"ם.
היסטוריה.
בשנת 1502, המגלה האיטלקי כריסטופר קולומבוס (בשירות ספרד) במסעו הרביעי נתקל באנשי גונה שאכלסו את קולומביה ופנמה של ימינו. זמן קצר לאחר מכן, הארץ כונתה על שם כריסטופר קולומבוס. בשנת 1819 קיבלה קולומביה את עצמאותה מספרד. ב-1864 כוננו קולומביה ואיטליה יחסים דיפלומטיים.
זמן קצר לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים, החלו האיטלקים להגר לקולומביה. כמה אלפים הגיעו לארץ, רובם בתחילת המאה ה-20. במהלך מלחמת העולם השנייה, ניתקה קולומביה את היחסים הדיפלומטיים עם מדינות הציר (הכוללות את איטליה). זמן קצר לאחר המלחמה, שתי המדינות כוננו מחדש את היחסים הדיפלומטיים.
היחסים בין שתי המדינות נותרו הדוקים. בשנת 2012, קולומביה ופרו חתמו על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את איטליה). נערכו גם כמה ביקורים ומפגשים רמי דרג בין מנהיגי שתי המדינות. באוקטובר 2015, ראש הממשלה מתאו רנצי הפך לראש המדינה האיטלקי הראשון שביקר בקולומביה. בדצמבר 2016 ביקר נשיא קולומביה חואן מנואל סנטוס באיטליה. במהלך ביקורו, ממשלת איטליה הביעה את תמיכתה בתהליך השלום הקולומביאני בין ממשלת קולומביה ל-FARC.
הסכמים דו-צדדיים.
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים כגון הסכם לחילופי מענקים דיפלומטיים (1933); הסכם לביטול אשרות בדרכונים דיפלומטיים ושירותים (1962); הסכם על שיתוף פעולה תרבותי (1963); הסכם לשיתוף פעולה טכני ומדעי (1971); הסכם למניעת כפל מס על הכנסה (1979); הסכם על שיתוף פעולה כלכלי, תעשייתי וטכני (1987); הסכם שיתוף פעולה לתמיכה בתהליך השלום והפיתוח האלטרנטיבי (2001) והסכם על שיתוף פעולה ביטחוני (2010).
סלומון קלאס
סלומון קלאס (Salomon Klass; 17 באפריל 1907, הלסינקי, הדוכסות הגדולה של פינלנד (האימפריה הרוסית) – 22 במרץ 1985, סטוקהולם, שוודיה) היה מפקד פלוגה בדרגת סרן בצבא הפיני ואחד משלושת היהודים שסירבו לקבל את עיטור צלב הברזל הגרמני שהוענק להם במלחמת העולם השנייה.
קורות חייו.
סלומון קלאס נולד ב-1907 בהלסינקי לירחמיאל ובתיה-בריינה קלאס שהיגרו בסביבות שנת 1900 מלטביה. הוא התנדב לשירות במיליציית "המשמר הלבן" הלאומנית הפינית והגיע בה לתפקיד מפקד פלוגה. בשל גילויי אנטישמיות נאלץ ב-1933 לעבור מיחידתו. ב-1935 עלה לארץ ישראל ובה הצטרף לשורות האצ"ל.
ב-1939, עוד לפני פרוץ מלחמת העולם, נקרא לשירות מילואים בארץ הולדתו, וכך נקלע למלחמת החורף נגד ברית המועצות. במהלך הקרבות פיקד על יחידה שהגנה על אחד האיים בימת לדוגה וספגה אבדות כבדות. ב-24 בפברואר 1940 נפצע ואיבד את הראייה באחת מעיניו. למרות נכותו חזר בסתיו אותה שנה לשירות פעיל בהדרכת טירונים. עם פרוץ מלחמת ההמשך, שבה לקח חלק הצבא הגרמני, מונה קלאס למפקד פלוגה בגדוד חי"ר שהוכפף לפיקוד ארמיית נורווגיה של הוורמאכט.
קלאס, ששלט בגרמנית, בא במגע יומיומי עם חיילים גרמנים ואוסטרים. למרות יהדותו זכה ליחס הוגן. בזכרונותיו סיפר קלאס שבביקור פתע של מפקד גרמני נשאל למוצאו לשמע המבטא הגרמני שלו. קלאס ענה ששפת אימו היא יידיש, והקצין ענה "אין לי שום דבר אישי נגדך כיהודי", הצדיע במועל יד ועזב את האוהל.
ב-1942 נמנה סלומון קלאס עם המומלצים להענקת עיטור צלב הברזל הגרמני (דרגה 2), אך ביקש ממפקדו למחוק את שמו מהרשימה. תחת זאת הוענק לו עיטור מסדר צלב החירות הפיני (דרגה 3). שני יהודים נוספים מצבא פינלנד, קצין הרפואה רב-סרן ליאו סקורניק והחובשת דינה פוליאקוף (לימים דינה שליטר, תושבת ישראל), סירבו אף הם לקבל את העיטור הגרמני.
אחרי השחרור מהצבא בתום מלחמת העולם עקר קלאס לשוודיה שם עסק בפרוונות כאביו לפניו. הוא נפטר בסטוקהולם ב-1985.
סלומון קלאס העלה על הכתב את קורותיו במלחמה – "זיכרונות ממלחמת החורף וממלחמת ההמשך 1939–1945" ("Minnen från Vinterkriget och Fortsättningskriget 1939–1945").
Club at the End of the Street
Club at the End of the Street (בתרגום חופשי מאנגלית: מועדון בקצה הרחוב) הוא שיר של המוזיקאי הבריטי אלטון ג'ון, שהלחין אותו למילותיו של ברני טופין. הוא יצא באפריל 1990 כסינגל השלישי מתוך האלבום "Sleeping with the Past".
השיר מתאר בילוי לילי של זוג נאהבים במועדון לילה בעיר. בריאיון שהעניק ל"רולינג סטון" ב־2013 ציין ג'ון את השיר כאחד משיריו האהובים עליו. הוא ביצע אותו שלוש פעמים במהלך הופעות "One Night Only" ב־2000.
הווידאו קליפ של השיר מונפש, דבר שפינה זמן לג'ון, שהיה עסוק באותה עת במחלתו ובמותו של ריאן וייט, שבו ובמשפחתו תמך, ואותם ליווה.
הוצאה והצלחה במצעדים.
לסינגל הייתה הצלחה מתונה: בארצות הברית הוא נכנס ל־"30 הגדולים" במצעד בילבורד הוט 100, ובכמה מדינות אחרות הוא נכלל בצמרת "40 הגדולים".
כתיבה.
כאשר ג'ון וטופין יצרו את האלבום "Sleeping with the Past", הם התכוונו לשאוב השראה ממוזיקאי סול ו־R&amp;B שאותם העריצו. בכתיבה נעשו מחוות (ואף ניסיונות חיקוי) למוזיקאים אלה. מרווין גיי ואוטיס רדינג מוזכרים במפורש במילות השיר. טופין אמר ש־"
Club at the End of the Street" הוא הדוגמה הטובה ביותר מן האלבום לניסיונותיו לכתוב בסגנון , וש"יש לו תחושה כמו [להיטם של 'הדריפטרס'] ". הוא הוסיף שבתחתית דפי השירים שמסר לג'ון הוא כתב הערות בנוסח "תחשוב דריפטרס" (ל"דריפטרס" עצמם היה שיר בשם "At the Club"). גם ג'ון אמר שהם ניסו לכתוב באלבום [גם] בסגנון "הדריפטרס", וש־"
Club at the End of the Street" "זה הכי קרוב שהגענו אליו אי-פעם". זמרי הליווי המונפשים בווידאו קליפ דומים מבחינת חזותם וסגנון הופעתם לזמרי "הדריפטרס".
וידאו קליפ.
חברת ההנפשה הלונדונית "Animation City" הפיקה את הווידאו קליפ, ודרק הייז, בעל החברה, ביים אותו. המוזיקה בגרסת הקליפ קצבית מעט יותר מזו שבגרסאות האלבום והסינגל.
רשימת השמעה.
סינגל 7 אינץ' / תקליטור
סינגל מקסי 12 אינץ'
צד ב'.
צד ב' של הסינגל היה גרסת כיסוי של ג'ון לשירו של ג'ון לנון "Give Peace a Chance". גרסת הכיסוי נכללה במארז האוסף של ג'ון .
נסטור ניז'אנקיבסקי
נסטור אוסטפוביץ' ניז'אנקיבסקי (באוקראינית: Не́стор Оста́пович Нижанкі́вський; באוגוסט 1893 – 10 באפריל 1940) היה מלחין, פסנתרן ומבקר מוזיקה אוקראיני. ניז'אנקיבסקי היה חלק מהאסכולה הלאומית של המלחינים האוקראיניים.
ביוגרפיה.
נסטור ניז'אנקיבסקי נולד ב-31 באוגוסט 1893 בבז'ז'ני, אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה). אביו היה המלחין, המנצח, והכומר היווני-קתולי אוסטאפ ניז'אנקיבסקי. משפחתו של ניז'אנקיבסקי עברה לסטרי ב-1900, ושם הוא סיים לימודיו בבית ספר ובגימנסיון. אחר כך, הוא החל ללמוד במכון הגבוה למוזיקה על שם מיקולה ליסנקו בלבוב.
במלחמת העולם הראשונה ניז'אנקיבסקי התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי ב-1915, ואף נפל שבי לצבא הרוסי, שם שהה שלוש שנים, עד 1918. הוא קיבל תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת וינה ב-1923, וב-1928 סיים לימודיו בקונסרבטוריון של פראג, בכיתת אמן של ויצ'סלב נובק .
ניז'אנקיבסקי שב לגליציה בכדי ללמד פסנתר ותיאוריה מוזיקלית במכון הגבוה למוזיקה על שם מיקולה ליסנקו בלבוב (בשנים 1931–39) והפך לאחד מהמייסדים וליושב הראש הראשון של איחוד המוזיקאים המקצועיים האוקראיניים. בנוסף, בשנים 1937–39 סייע בהוצאת המגזין "מוזיקה אוקראינית".
ניז'אנקיבסקי נפטר ב-10 באפריל 1940 בעיר לודז'. שרידיו הובאו לקבורה בבית הקברות של העיר סטרי ב-1993, ביוזמת בנו ובתמיכתה של ממשלת אוקראינה שם נקבר ליד קבר הוריו.
מיקלוש ברנד (רופא פנימי)
מיקלוש אַלַדאר ברנד (בהונגרית: Berend Miklós Aladár; 10 בנובמבר 1908 – 28 בנובמבר 1944) היה רופא פנימי ופיזיולוג יהודי־הונגרי, בנו של רופא הילדים מיקלוש ברנד. נרצח בעיר הולדתו בימי שואת יהודי הונגריה.
ביוגרפיה.
שנות ילדותו ונעוריו.
מיקלוש ברנד הבן נולד בשנת 1908 בבודפשט בשם מיקלוש אלדאר ברנד, כילדם השני ובנם של רופא הילדים, הפרופסור מיקלוש ברנד, ושל אשתו, הסופרת יוליה אדל שרלוטה קילני (1956–1881), בת למשפחת האצולה ממוצא יהודי קילני (קליין לשעבר).