שטרן נולד באסן שבגרמניה למשפחה יהודית. בעקבות פוגרום ליל הבדולח (1938), כשהיה בן 17, משפחתו נאלצה להגר עמו לריו דה ז'ניירו שבברזיל.
קריירה.
שטרן החל את הקריירה שלו בתעשיית האבנים כשהחל בעבודתו בחברת "קריסטאב" שייצאה אבני חן ומינרלים יקרים מברזיל. כחלק מעבודתו נסע שטרן למדינת המחוז מינאס ז'ראיס, שם למד להכיר את הכורים המקומיים, ואת האבנים היקרות שנמכרו באזור, שכללו טופז, טורמלין ואחלמה. הוא התעניין באבנים הבוהקות והחליט לקדם אותן לזירה הבינלאומית תוך התמקדות בטיילים זרים, וכך הוליד תעשייה חדשה.
בשנת 1945 הקים שטרן את חברת ה. שטרן במטרה לשווק את אבני החן הברזילאיות. באותה התקופה לא היה שוק משמעותי לאבני חן מברזיל, אולם החברה שלו הפכה בסופו של דבר לאימפריית תכשיטים רב-לאומית. בזמן ששטרן צבר לקוחות וזכה לאמון של השוק, הוא הכשיר מספר רב של תכשיטנים ברזילאים צעירים. הוא הניע את תעשיית הצורפות הברזילאית לעמוד בסטנדרטים בינלאומיים. בנוסף, שטרן יצר תעודת אחריות בינלאומית עבור מוצריו והציע סיורים בבית המלאכה שלו כדי להציג את תהליך היצירה והפקת התכשיטים ביושר ובשקיפות. אחת ממטרותיו העיקריות הייתה לשכנע את המכונים הבינלאומיים לגמולוגיה שיתקנו את ההגדרה הישנה של אבני חן כאבן "חצי יקרה", ל"אבני חן צבעוניות".
הבוטיקים הבינלאומיים הראשונים של שטרן הופיעו בשנות ה-70 בפרנקפורט, ליסבון וניו יורק. במשך עשורים רבים התמקדה החברה ביצירת אבני החן הצבעוניות, אף על פי ששטרן גם זכה במספר פרסים בינלאומיים עבור יהלומים ופרסים אחרים לעיצובים אוונגרדיים של יהלומים.
בשנת 2003 הופיעה החברה לראשונה ביריד התכשיטים והשעונים בבזל, שווייץ. בעקבות היריד הוא הצליח להקים רשת של אנשי קשר ושותפויות ברחבי אירופה, ארצות הברית והמזרח התיכון והוסיף עוד 150 נקודות מכירה של הרשת בחנויות כלבו וחנויות מיוחדות.
נכון לסוף 2007, יש כ-160 חנויות הנמצאות בבעלות המשפחה ומופעלות ב-13 מדינות, ו-150 חנויות בתוך חנויות ב-19 מדינות נוספות. תכשיטיו נמכרים בחנויות יוקרה בערים רחוקות מברזיל, כדוגמת פריז, מוסקבה, מקסיקו סיטי, ותל אביב.
חיים אישיים.
שטרן נפטר בגיל 85 ב-26 באוקטובר 2007, בריו דה ז'ניירו. הוא אושפז במשך ימים לפני פטירתו. הוא הותיר אחריו את אשתו, רות, אותה נשא לאשה בשנת 1958. יחד נולדו לזוג ארבעה בנים: רוברטו, ריקרדו, רונאלדו ורפאל. בנו הבכור רוברטו משמש כמנכ"ל הנוכחי של החברה.
הורמון הגדילה והזדקנות
יקותיאל שבח
יקותיאל שבח (2 בספטמבר 1905 – 11 במרץ 1984) ממתנדבי ההגנה בתפקיד מרכזי במערך להסתרת כלי נשק בסליקים בעיר חיפה ובצפון כמומחה לבניית סליקים והסוואתם ופיקוד על יחידת הנשקים.
ביוגרפיה.
ילדותו.
יקותיאל, בנם של אברהם ורבקה שבח, נולד בפיעסק שאימפריה הרוסית למשפחה אמידה מאוד. אביו, אברהם, היה יערן ובעליה של טחנת קמח גדולה על גדות הנהר בכפר פינסק. המשפחה התגוררה בבית גדול בסביבה חקלאית ובנוסף לייצור קמח, עסקה בגידול ברווזים, פרות וסוסים. המשפחה מנתה עשר נפשות והעסיקה עובדים ומשרתים. סבו של יקותיאל, ישראל שבח, היה ממקימי בית הכנסת והישיבה בעיירה ושימש כרב הראשי של בית הכנסת. בבית דיברו יידיש, רוסית, ופולנית. בבית הספר למד גרמנית.
בשנת 1917, במהלך מהפכת אוקטובר, תקפו הבולשביקים את העיירה פיעסק, והוציאו את זעמם על היהודים. הם שדדו רצחו ואנסו את תושביה היהודים. האם, רבקה, וחלק מאחיו של יקותיאל נרצחו. בני המשפחה ברחו מהעיירה. יקותיאל, שהיה בטוח שבני משפחתו נרצחו, החליט לעלות לישראל. מאוחר יותר גילה כי אחיו התאום ואביו ברחו לארגנטינה ועודם בחיים.
העלייה לישראל.
במהלך בריחתו, עבר דרך העיירה שצ'ויצ'ין (szczuszyn) שעל גבול פולין ושם פגש את בת דודתו, חנה. הם התאהבו ויקותיאל שכנע את חנה לעלות לישראל. הם יצאו משצ'צ'ין לאיטליה, שם עבד יקותיאל כסבל כדי לחסוך כסף להפלגה באוניה "טרנטו". הם הגיעו לנמל יפו בשנת 1921 והתיישבו בקיבוץ יגור, שם חיפשו מומחה לחקלאות. חנה ויקותיאל נישאו בקיבוץ יגור, והיו מראשוני הקיבוץ ומייסדיו. בקיבוץ עסק יקותיאל בייבוש ביצות וחלה בקדחת צהובה. כאשר חנה אשתו נדבקה ממנו, עזבו את הקיבוץ בהמלצת הרופא ועברו לחיפה.
המעבר לחיפה והצטרפותו להגנה.
מאחר שיקותיאל גדל באזור כפרי, הוא התנדב לעבודת גננות במרכז הגנים הבהאים בחיפה וזאת בנוסף לעבודתו כסבל בנמל חיפה. לאחר שלמד את סודות המקצוע והשתתף בהקמת גן בנימין, גן הטכניון וגנים ציבוריים נוספים. מאוחר יותר, הועסק כגנן הראשי של העיר.
במקביל לעבודתו כגנן הצטרף לשורות ההגנה והתגלה כמומחה להקמת סליקים בכל העיר.
כמו כן מונה (על ידי מייג'ור ברקר מהצבא הבריטי) לראש יחידת משטרה מיוחדת לשמירה על מפעל המים בחיפה. היחידה מנתה 12 איש מתושבי העיר ואומנה על ידי הצבא הבריטי. היחידה אף קיבלה נשק חוקי לצורכי שמירה בלבד. השמירה התבצעה בשעות הלילה על ידי סיורים בעיר ובאיוש מגדלי שמירה.
"ד"ר מילר" – ה"סליקר" הראשי בחיפה והצפון.
רשמית, עבד שבח כגנן בוועד הדר הכרמל ורבים יכלו לראותו עומד ומשקה את הצמחייה ב"גן בנימין", בעזרת צינור מים, זאת מבלי שתיארו לעצמם את מעלליו לאחר שעות העבודה. עד מהרה התגלה שבח כבעל כישרון יצירתי במיוחד בבניית סליקים והפך למפקד יחידת הנשקים של חיפה. "היחידה הזו תפסה מעמד נכבד בין היחידות בארץ. בין הנשקים שררה אווירה של אחווה ורעות. שבח לא נזקק לנקוט לשון של פקודה ולא הוכרח לצוות. מספיק שהיה מסביר את הפעולה שיש לבצע כדי שהנשקים יתנדבו, מייד, לביצועה ואף יריבו על הזכות לעשות את המלאכה".
שמו המחתרתי של שבח היה "ד"ר מילר". הוא התגלה כבעל שיטות מתוחכמות במיוחד להסוואת נשק והעברתו אל מרכזי ההגנה. "בנוסף להקמת עשרות סליקים ברחבי חיפה והצפון, כוחו היוצר בא לידי ביטוי בהתקנת מוקשים ימיים ישנים, ששימשו את ההגנה בעת כיבוש חיפה. מוקשים אלה דורדרו מהדר הכרמל לעבר השכונות הערביות, ובעזרתם הניסו את אנשי הכנופיות שלא ידעו איזה "נשק סודי" מפעילים חברי ההגנה (כתבה).
מבנה הסליקים.
מיד לאחר מאורעות תרפ"ט הוחל בבניית מחסני נשק רבים. שבח נחשב לדמות מרכזית בתכנון הסליקים ובעל רעיונות יצירתיים במיוחד. הוא אף נשלח לתל אביב ולמקומות אחרים לבניית סליקים. התקנת הסליקים נערכה בדירות ובבתים חדשים שנבנו בעיר. עד 1935 נבנו הסליקים בארונות קיר, בקירות עבים (אחת השיטות הייתה התקנת משקוף מתפרק), בקירות כפולים, בעליות אינטרסולים ומתחת לרצפות. בדרך כלל, הכניסה לסליקים הוסוואה על ידי אצטבה, מדף או ארון- ועליה הונחו חפצים שונים בהתאם לאופי המקום, לדוגמה: חלקי מכונות בבית מלאכה או צעצועים בגן ילדים.
משנת 1935 החלו לבנות סליקים בבניינים חדשים. על פי רוב, נבחרו דירות של רופאים, עורכי דין, אנשים מכובדים שלא עוררו חשד. שבח יצר קשר עם מהנדס העיר הבריטי מר ווטסון, כדי לקבל אישורי בנייה ומידע על הבניינים המתוכננים. כאשר נמצא הבניין המתאים מבחינת המיקום והטופוגרפיה, גויס הקבלן לעניין והותיר חלל מתאים. לקראת סיום הבנייה, שבח היה מארגן את היחידה המבצעת שלו, זו כללה בנאים, נגרים, מסגרים, צבעים, חשמלאים ועוד. יחידה זו כונתה על שמו המחתרתי של שבח, "יחידת ד"ר מילר". הם נכנסו לבניין כפועלים, ובשעות הלילה עסקו בבניית המחסן. השלמת בניית הסליק חפפה את השלמת הבניין.
הסליק בדירתו של צבי בן יעקב באביחיל.
הסליק היה מתחת לדירה במרתף יצוק בטון בגודל 2 -3 מטר. להתקנת הכניסה היה צורך בשבירת מרצפות ובפריצת חור. העבודה התנהלה בשעות הערב כדי לא לעורר את בעלי הבית. רעייתו של צבי, מרי, הייתה דואגת לצאת עם השכנים לקולנוע. אחד הבנאים התחזה למחזר של בעלת הדירה והיה מביא כל יום בונבוניירה עטופה וקשורה כיאה. הבונבוניירה הייתה למעשה לבנים שנועדו לבניית הפרצה ברצפת החדר.
סליק במשרד עורכי דין.
במשרד נבנתה תיקרה מונמכת שהסוותה את הנשק שהוחבא בתוכה. באותו סליק הוחבאו 34 רובים ו-100 אקדחים.
הסליק בבית הספר "גאולה-הדר".
המחסן המרכזי של אזור חיפה היה בבית הספר "גאולה-הדר". במסווה של נגרייה תמימה שימשה כבית ספר לנגרות, ובה הוחבאה כמות עצומה של נשק. המכונית נושאת הנשק הייתה נכנסת לתוך הנגרייה שבה היו מדרגות נעות. מאחורי המדרגות מוקמה הכניסה לחדר האוכל של בית הספר. סיבוב אחד של הברזים בחדר אוכל גרם להזזת קיר נייד. במחסן הנשק היו ארבעה חדרים גדולים. שם אוחסנו 3000 מרגמות ששימשו את חטיבת כרמלי. כמו כן, היו בו 100 רובים פינים שהיו מיועדים לארגון הלח"י. עד היום ניתן למצוא בבית הספר שני מרזבים; אחד מיועד לניקוז הגשם והשני מיועד לאוורור חדרי הנשק.
הסליק בטכניון.
סליק חשוב של ההגנה בחיפה היה בטכניון. ביוזמתו של יעקב פת הוכשרו שני חדרים של בית המלאכה של הטכניון כדי לשמש בסיס קבוע לאימונים בנשק. דבר זה חייב התקנת סליק מסודר בבנין והנהגת שמירה קפדנית. בסוף שנת 1924 הוטל על יקותיאל שבח לשכלל את מערכת ההתראה, אשר במרתפי הטכניון. לצורך זה הוא הקים מערכת פעמונים בין החדרים ונקודות השמירה בחוץ. הצלצול הראשון היה אות אזהרה, הצלצול השני העיד כי חלפה הסכנה ושלושה צלצולים – אות סכנה.
הסליק בבית חולים כרמל.