לאחר שהתברר לפיקוד צה"ל כי חיל האוויר המצרי חדל לתפקד בעקבות מבצע מוקד, וכי כוחות היבשה בצפון סיני הגיעו לג'בל ליבני, ניתנה בליל 6–7 ביוני הוראה לכבוש את שארם א-שיח' ואת ראס נצרני. התכנון היה כי כוח צנחנים מוסק בפיקוד אל"ם אהרון דווידי, ישתלט על שדה התעופה המצרי ליד שארם א-שיח' וינחית או יצניח ממטוסי תובלה כוחות נוספים, שישתלטו על ראס נצרני, ישמידו את תותחי החוף במצרי טיראן, יפתחו את המצר לשיט חופשי ויכבשו את שארם א-שיח' ואת הנמל שלה. במקביל נשלח מבסיס אילת, צוות קרב ימי של חיל הים הישראלי, שכלל שלוש טרפדות וארבע נחתות הנושאות ארבעה טנקי AMX-13, בפיקוד אל"ם אברהם בוצר. הכוח הימי עבר במצרי טיראן ומצא את נמל שארם א-שיח' נטוש. הכוח תפס ב-7 ביוני את הנמל הקטן והניף בו את דגל ישראל. כוח חיל הים הודיע לכוחות שהוטסו במסוקים ובמטוסי תובלה כי הם יכולים לנחות בבטחה, ללא צורך לצנוח, כיוון שהכוח המצרי נטש את שדה התעופה. לאחר המלחמה נטען כי נמצא במקום מתקן סובייטי לשיגור טילים, ומאות טונות של נשק ותחמושת, כמו גם ביצורים וגדרות מוקפים מוקשים.
תקופת השלטון הישראלי בדרום סיני (1982-1967).
לאחר המלחמה הכשיר חיל האוויר הישראלי באתר שדה התעופה הקטן שהיה במקום, את שדה אופיר שהיווה שדה תעופה אזרחי וצבאי. נסלל כביש אל אתר התותחים ששופצו. עם זאת, החוף בראס נצרני לא היווה יעד לתיירות ישראלית במידה שהיו שארם א-שייח' ומפרץ נעמה שמדרום וחוף המנגרובים בנבק שבצפון. בפרוץ מלחמת יום הכיפורים, ב-6 באוקטובר 1973, התרחש מעל שדה אופיר קרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים.
בימינו.
בעקבות יישום הנסיגה מסיני בהסכם השלום בין ישראל ומצרים, וחזרת המצרים לדרום סיני באפריל 1982, החלה מצרים לפתח את אזור שארם א-שייח' כאזור תיירות בינלאומית. שדה אופיר הוסב לנמל התעופה של ראס נצרני והמשך שונה שמו לנמל תעופה שארם א-שייח'. רצועת החוף מנבק וצפונה הוגדרה כשמורת טבע - שמורת נבק, באזור ראס נצרני נבנו בתי מלון שמגיעים עד סמוך לקו החוף. חוף ראס נצרני משמש כאתר צלילה. במקום ניצב גם מגדלור (מעל מלון Melia Sinai Hotel).
תותחי ראס נצרני.
תותחי ראס נצרני היו שני תותחי חוף בקוטר 6 אינץ' (152 מ"מ). לאחר שחובלו במהלך מלחמת סיני, נותרו התותחים הרוסים גם לאחר מכן, כיוון שבמקום ישב כוח או"ם. ב-1974 שופצו והושמו במקומם כדאי להוות נקודת תיירות. לפני הנסיגה הישראלית מסיני ב-1982, פורקו תותחי ראס נצרני והועברו אל מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל. שם הם נמצאים גם בימינו.
ביג מאמא 2
ביג מאמא 2 (באנגלית: Big Momma's House 2) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2006, המשמש כסרט המשך ל"ביג מאמא" משנת 2000.
תקציר העלילה.
הסרט מתרחש 6 שנים לאחר הסרט הראשון בו מלקולם טרנר עכשיו נשוי לשרי פירס ואב חורג לטרנט, בסרט זה נאלץ לחזור לתחפושת של ביג מאמא כשמרטפית לשלושת ילדיה של ליה פולר, מולי המתבגרת, קארי האמצעית ואנדרו הקטן, על מנת לרגל אחר אביהם טום פולר, אשר עובד בסודיות בתור האקר מחשבים. בהמשך הוא לומד בתור ביג מאמא מה זו אחריות כלפי המשפחה ואיך להיות אבא למופת.
ג'ורג' גולדשטיין
ג'ורג' גולדשטיין (7 באפריל 1932 - 4 בנובמבר 2019) היה אמן שטיחי קיר, מעצב-פנים, מעצב-רהיטים, צייר ואמן-ויטראז'. ממייסדי המחלקה לעיצוב בבצלאל, ומרצה-בכיר בבצלאל.
ביוגרפיה.
נולד והתחנך בפריז. אמו, הלן (לבית גוטמן), נולדה בדברצן, הונגריה. אביו, מרטין, נולד גם הוא בהונגריה, היה קומוניסט, השתתף בפעילויות מהפכניות נגד המשטר ההונגרי, נאסר למשך שנה (ורק בגלל גילו הצעיר לא הוצא להורג), שוחרר מהמאסר, גורש מהונגריה ועבר לצרפת. בזמן מלחמת העולם השנייה היה פעיל ברזיסטנס. גולדשטיין עצמו היה תלמיד תיכון בזמן המלחמה, וניצל מהסגרה לידי הנאצים על ידי שוערת הבניין שבו התגוררה משפחתו.
לאחר סיום המלחמה, למד עיצוב בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות יפות. בבית ספר זה למדו הסטודנטים מגוון של אמנויות, וגולדשטיין התמקד בציור ובעיצוב. בתחום הציור, המורה שהשפיע עליו ביותר בזמן לימודיו, היה הצייר הצרפתי .
גולדשטיין עלה לישראל ב-1960 עם משפחתו, ולאחר כמה מעברים, החל להתגורר בחיפה. בשנתו הראשונה בישראל קיבל משכורת ממשרד התעשייה, מכיוון שנחשב למומחה במגוון תחומים של עיצוב, שנחשבו אז כשימושיים להתפתחות התעשייה הישראלית. הוא התחיל ללמד עיצוב בבצלאל, והיה מרצה-בכיר במחלקה לעיצוב בשנים 1960- 1982. בשנים 1964–1968 הצטרף למיזם של התעשיין אפרים אילין, שהקים מפעל לאריגה של שטיחי קיר אמנותיים בנצרת עילית. השטיחים, נארגו על ידי ערביות מקומיות. גולדשטיין היה המנכ"ל והמנהל האמנותי ושיתף פעולה עם אמן אריגת השטיחים הצרפתי, , שהקשר איתו נוצר על ידי אילין, ושהוא האמן הצרפתי החשוב ביותר בתחום זה במאה העשרים. לורסא סייע לגולדשטיין לפתח ולשמר את מלאכת אריגת השטיחים, והשטיחים שנוצרו במפעל בהנחייתו של לורסא, זכו להכרה בינלאומית והוצגו במספר מוזיאונים מרכזיים בעולם. גולדשטיין עצמו, סיכם את עבודתו בתחום שטיחי הקיר במאמר שפרסם בכתב העת אריאל.
בעקבות מלחמת ששת הימים, עבר גולדשטיין ב-1968 לעבוד בסדנה במתחם חוצות היוצר, בסמוך לשער יפו. בסדנה בשיא תפוקתה הועסקו כ-18 עובדים. ב-1983, הצטרפה אליו לעבודה בסדנה בתו, קרין קליימן, והתמחתה באריגה בנולים קטנים וביצירת עבודות יודאיקה כגון: טליתות, פרוכות, חופות ומעילים לספרי תורה.
עבודתו האמנותית.
גולדשטיין עסק בסוגי אמנות רבים: אריגת שטיחים אמנותית, עיצוב-פנים (בעיקר של בתי כנסת), עיצוב רהיטים, אמנות ויטראז' וציור.
להלן סקירה של תרומותיו העיקריות בתחומי האמנות האלה.
אריגת שטיחים.
המומחיות הייחודית של גולדשטיין, ותחום האמנות שבו הטביע את חותמו על האמנות בישראל, הייתה ציור שטיחי קיר ענקיים. את השטיחים הללו ארג גולדשטיין בעבודת-יד בנולים גדולים על פי יצירותיהם של ציירים נודעים ובהם ציירים ישראלים, כמו: מרדכי ארדון, יעקב אגם, מרים בת-יוסף, יעקב וכסלר, משה טמיר, צבי מאירוביץ, יוחנן סימון, יצחק פוגץ', דני קרוון, ראובן רובין וציירים אירופאים, כמו: קרל אפל והנס הארטונג.
תצוגות של שטיחיו במבני ציבור:
עיצוב פנים של בתי כנסת.
גולדשטיין היה מעצב-פנים של כמה בתי כנסת בירושלים ובקיבוצים. בין בתי הכנסת הבולטים שעיצב בירושלים, ניתן למנות את "אהל נחמה" (רח' שופן), "הצבי ישראל" (רח' חובבי ציון) ו"עזרת ישראל" (רח' הילדסהיימר). עבודתו האמנותית באה לידי ביטוי בעיצוב של ארונות קודש, רהיטי בית הכנסת (ובעיקר עיצוב מושבי המתפללים), הבמה, והכן לחזן. על עבודתו בתחום עיצוב פנים של בתי כנסת קיבל פרס (ראו בהמשך).
ויטראז'.
גולדשטיין עסק גם בויטראז' (עיצוב אמנותי של חלונות מזכוכית צבעונית). עבודתו החשובה ביותר נמצאת בירושלים בבית הכנסת שבמרכז פיוקסברג. המבנה נבנה ב-1903 כבית מגורים ותוכנן במקור על ידי האדריכל הגרמני-טמפלרי תיאודור זנדל. בשנת 2002 נרכש המבנה על ידי כמרכז התנועה המסורתית-קונסרבטיבית בירושלים, וממוקם בו גם בית כנסת. גולדשטיין יצר בבית הכנסת 6 חלונות ויטראז': 3 מהחלונות הם חלונות אמיתיים ו-3 חלונות אחרים הם "חלונות-דמה" (שמוארים באמצעות מנורות ולא על ידי אור השמש מבחוץ). על כל אחד מהחלונות מופיע, בחלק התחתון של הויטראז', כיתוב ייחודי לו, שהוא פסוק מהמקרא. החלונות נוצרו בסטודיו לוויטראז' בקיבוץ נחשון.
ציור.
גולדשטיין רשם וצייר בהיותו סטודנט צעיר בפריז. לאחר עלייתו לישראל, עסק, כאמור, בעיקר בייצור שטיחי קיר ועיצוב פנים, ולא מצא זמן להמשיך לצייר. רק בשנות ה-70 חזר לצייר באופן מזדמן ולא-רציף. ציורים בולטים שלו שנוצרו במשך השנים (וחלקם הוצג בתערוכה המסכמת לזכרו), הם: הטבילה במקווה ( טבילה לשם גיור לעיני רבני בית הדין), רות המואביה, השלכת היהודים לדנובה (במלחמת העולם השנייה), וההשתלטות על המרמרה (באירוע המשט לעזה).
פרסים.
גולדשטיין קיבל ב-1997 את פרס יסלזון לעיצוב אמנות יהודית בת-זמננו במוזיאון ישראל. הפרס ניתן לו בעיקר על עבודתו בתחום עיצוב הפנים של בתי כנסת.
משפחתו.
היה נשוי למדלן (לבית בקון). בני הזוג הולידו 5 ילדים.
התגורר בשכונת קטמון בירושלים.
גלאבייה
גאלבייה
וילהלם היינריך פרסטלה
וילהלם היינריך פרסטלה (בגרמנית: William Henry Prestele ; 13 באוקטובר 1838 - 16 באוגוסט 1895) היה אמן בוטני הידוע בליטוגרפיות ועבודות צבעי מים שלו שהוזמנו על ידי משרד החקלאות האמריקאי.
ביוגרפיה.
פרסטלה נולד ב-13 באוקטובר 1838 בדרמשטאדט, גרמניה, לפרנץ יוזף מרטין פרסטלה וקרולינה ראס. המשפחה היגרה לאמריקה ב-1843, והתיישבה תחילה בניו יורק ואחר כך באיווה. אביו, ג'וזף פרסטלה, היה גם צייר וליטוגרף של פרחים ופירות ולפני שהיגרו היה גנן ראשי של המלך לודוויג הראשון מבוואריה, כמו גם אמן צוות בגן הבוטני המלכותי במינכן. מאביו למד את אומנויות צבעי המים והליטוגרפיה.
בסוף שנות החמישים עבר פרסטלה לניו יורק, ובשנת 1861 הצטרף לצבא האיחוד בגדוד מתנדבים מניו יורק. הוא נפצע בקרב אנטיאטם ב-1862 ובילה את שארית תקופת שירותו בהתאוששות בבית חולים. בסביבות 1863, הוא התחתן עם אישה אירית בשם אן, ואיתה נולדו לו שלושה ילדים - מרגרט (1864), פרנסס (בערך 1869), ואמה (1870) - לפני שאן מתה ב-1871 או 1872.