גרמניה שלחה צבא לתמוך באיטליה בת בריתה, צבא גרמניה תקף את יוון דרך יוגוסלביה (באמצעות הפלישה ליוגוסלביה) ובולגריה ב-6 באפריל 1941. לאחר מכן, הוקמה באתונה ממשלת בובות של גרמניה במסגרת המדינה ההלנית , שלא זכתה לתמיכה של העם היווני. בחסות בריטניה הוקמה ממשלה יוונית גולה, אך היא נעדרה השפעה על המצב ביוון עצמה. המלך גלה ונותר ראש המדינה היווני המוכר על ידי הקהילה הבינלאומית. ביוון שררו אינפלציה דוהרת, מחסור חריף במזון ורעב בקרב האוכלוסייה.
שלטון זר ושחרור.
לאחר הקרב על כרתים, היה כל שטחה של יוון כבוש בידי מדינות הציר. במהלך שלוש וחצי השנים שלאחר מכן, חולק שטחה של יוון בין בולגריה, איטליה הפאשיסטית וגרמניה הנאצית. לעמה של יוון הדבר בישר אך סבל ומכאוב. יהודי יוון נשלחו להשמדה. באזורי הממשל האיטלקי שרר רעב, שכן ממשלו הכושל של מוסוליני לא יכול היה לספק מזון לאוכלוסייה, ומאות אלפים נספו. תנועת המחתרת שקמה בשטחי הכיבוש דוכאה באכזריות. מלחמת גרילה נרחבת נפתחה באזורי הכיבוש, ועד לשחרור בספטמבר 1944 השיגה התנועה הצלחות, ושלטה באזורים נרחבים משטחה של יוון, במיוחד בהרים. חיילים יוונים וספינות הצי היווני שהצליחו להימלט מהכיבוש הנאצי נלחמו לצד הבריטים בצפון אפריקה.
כך גם לאחר כיבוש יוגוסלביה ויוון לא שקטה חזית הבלקן. פעילות פרטיזנית ענפה ריתקה לאזור הבלקן מאות אלפי חיילים גרמנים, שלחמו עד לסוף המלחמה כנגד כוחות הפרטיזנים, שלקראת סוף המלחמה מנו כ-800,000 חיילים המאורגנים בארבע ארמיות. נפילתו של מוסוליני ב-1943 הביאה להשתלטות הגרמנים על חלקי יוון היבשתית שהוחזקו על ידי איטליה, השתלטות שלוותה לעיתים בהתנגדות איטלקית, ולרוב במעשי זוועה ופשעי מלחמה של הגרמנים כנגד האיטלקים לצדם לחמו בעבר, ולהתפרצות של לוחמה באיי הדודקאנס, שלוותה בתבוסת בעלות הברית במערכת הדודקאנס, שיש הרואים בה את הניצחון הגרמני האחרון במלחמה. הגרמנים הנאצים פעלו להשמיד את יהדות יוון באזורים שנוספו.
נאבקו בשלטון הזר קבוצות התנגדות פוליטיות שונות, שנעו בין פרו-מלוכני לאידאולוגיות קומוניסטיות, שנהלו מלחמת גרילה בגרמנים ובבולגרים במזרח מקדוניה ותראקיה, שם כוחות בולגריים כבשו שטח יווני. לעיתים היו התנגשויות אלימות בין הקבוצות. כאשר שיחרורה של יוון נראה באופק, רעיון שיבת המלך לאדמת יוון גרם לוויכוחים פנימיים הן ביוון עצמה, והן בקהילה היוונית הגולה. על אף שהמלך גינה בפומבי את משטרו של מטאקסס בשידורי רדיו ששודרו ליוון, עדיין זכרו לו רבים את תמיכתו במשטר הרודני.
ב-24 בספטמבר 1944 נחת צבא בריטי ביוון ושיחרר אותה בתוך שישה שבועות. השחרור בפועל של יוון על ידי בעלות הברית לא היה מבצע צבאי במובן הקלסי. לא נערכו קרבות גדולים לשליטה על שטח אסטרטגי ובמקרים מסוימים הכוחות הבריטים רק חיכו שהגרמנים יפנו את האזור. כוחות הברית נחתו ביוון ב-3 באוקטובר 1944, ועד אז חלקים ניכרים מהמדינה שוחררו על ידי כוחות ההתנגדות היוונים. אתונה, האזור היחיד שעדיין היה תחת כיבוש גרמני, פונה על ידי הגרמנים ב-12 באוקטובר; למחרת, ב-13 באוקטובר חיילים בריטיים נכנסו לאתונה. בסוף אוקטובר שוחררה סלוניקי וב-10 בנובמבר נסוג הכוח הגרמני האחרון מצפון יוון. חיל המצב הגרמני המשיך להחזיק מעמד באיים האגאים עד לאחר סיום המלחמה. שלטון גרמני נשאר באיי הדודקאנס. הם הועברו לשליטת יוון בפברואר 1947. בשנים לאחר השחרור הדרדרה המדינה למלחמת האזרחים היוונית.
מכון יונתן לחקר הטרור
מכון יונתן לחקר הטרור היה מכון מחקר, שהוקם בשנת 1976 על ידי בנימין נתניהו, לימים ראש ממשלת ישראל, לזכר אחיו יונתן נתניהו שנפל במבצע אנטבה. המכון פעל בישראל ובארצות הברית.
רקע ומטרות.
ביולי 1976 נפל סא"ל יונתן נתניהו במבצע אנטבה לשחרור חטופי מטוס אייר פראנס. כחלק מהנצחתו, יזמה משפחתו ובפרט אחיו בנימין נתניהו, הקמת מכון מחקר שנושאי עיסוקו יהיו "קרובים לליבו של יוני", והמכון הוקם בספטמבר 1976. מטרותיו העיקריות של המכון, כפי שהוצהר עליהן באותה התקופה, היו:
הנהלת המכון.
בחלק מתקופת פעילותו, שימש דוד בר-אילן נציג המכון בארצות הברית.
הוועד הציבורי.
עם הקמתו של המכון, הוקם לצדו גם ועד מנהל ציבורי שתמך בפעולתו ואשר הורכב מדמויות בעלות שיעור קומה.
חברי הוועד:
פעילות המכון.
המכון עסק בחשיבה ובגיבוש מדיניות נגד טרור, ועיקר פרסומו בא לו מקיום כנסים בינלאומיים בנושא זה:
הכנס הראשון
התקיים ב-2 עד 5 ביולי 1979 במלון הילטון בירושלים. נושא הכנס היה "טרור כנשק בפוליטיקה הבינלאומית". הכנס הורכב משבעה מושבים, ובין הדוברים בכנס היו ראש הממשלה מנחם בגין וראש הממשלה לשעבר יצחק רבין, חברי פרלמנטים ממדינות מערביות כגון ארצות הברית, בריטניה, הולנד ואירלנד, ואנשי אקדמיה מהארץ ומהעולם. הנאומים בכנס אוגדו על ידי בנימין נתניהו לכדי ספר ששמו Internation Terrorism: Challenge and Response, ואשר לא ראה אור בעברית.
הכנס השני
התקיים ב-24 עד 26 ביוני 1984 במלון "ארבע העונות" בוושינגטון די.סי.. בין הדוברים בכנס היו ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין, מזכיר המדינה האמריקאי ג'ורג' שולץ ושגרירת ארצות הברית באו"ם ז'אן קירקפטריק. כשנתיים לאחר הכנס, הוציא נתניהו את ספרו "" (שראה אור לראשונה באנגלית), והכנסותיו הוקדשו אף הן לפעילות המכון.
בשלב מסוים עבר כלל פעילות המכון לוושינגטון הבירה, והוא פעל ככל הנראה עד לשנת 1993. פעילותו מומנה בעיקרה מתרומותיהם של פילנתרופים יהודים-אמריקאיים. בשנת 1996 הוקם המכון למדיניות נגד טרור במרכז הבינתחומי הרצליה, אשר תחומי עיסוקו חופפים לאלה של מכון יונתן.
השפעות.
מספר עיתונאים ובהם בן כספית (בספרו ) ויונתן שם-אור טוענים כי מכון יונתן היווה פלטפורמה לקידומו של בנימין נתניהו כ"מיועד" החדש של משפחת נתניהו להנהגת מדינת ישראל לאחר מותו של האח הבכור יוני, בדומה לייעודו של ג'ון קנדי לנשיאות ארצות הברית לאחר מות אחיו ג'ו במלחמת העולם השנייה. עוד טוען שם-אור כי מדובר היה ב"מכון של איש אחד". אכן במסגרת פעילות המכון קשר נתניהו קשרים הדוקים עם משה ארנס, ובשנת 1982 מינה האחרון את נתניהו לציר ישראל בוושינגטון ובהמשך לשגריר ישראל באו"ם. בשנת 1988 נבחר נתניהו לכנסת, ובשנת 1996 היה לראש ממשלת ישראל.
במסגרת פעילותו של המכון נחשף הציבור הישראלי כמו גם זה האמריקאי לדמותו של נתניהו, שהיה בעל כישורי נאום ורטוריקה מרשימים, והוא שטח במסגרת כינוסי המכון את משנתו באשר למדיניות נגד טרור. לאורך כל שנות פעילותו הציבורית, נתניהו הפך לדובר מרכזי בערוצי הטלוויזיה האמריקאיים בנושאים אלה.
אנגלברט פרנרסטורפר
אנגלברט פרנרסטורפר (בגרמנית: Engelbert Pernerstorfer, 27 באפריל 1850 – 27 באפריל 1918) היה פוליטיקאי ועיתונאי אוסטרי. פרנרסטורפר היה תחילה פעיל בתנועה הלאומית הגרמנית באוסטריה ואחר כך אחד ממנהיגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בארץ זו בימי השלטון האוסטרו-הונגרי. פרנרסטורפר כיהן עם הפסקה קצרה כ-32 שנה כחבר בפרלמנט האוסטרי.
קורות חייו.
פרנרסטורפר נולד בשנת 1850 בווינה, בירת האימפריה האוסטרית, במשפחה של חייט אוסטרי. הוא למד בגימנסיית שוטן בווינה ומאוחר יותר עבד בה כמורה.
בשנים 1870–1874 למד פילוסופיה, פילולוגיה גרמנית והיסטוריה באוניברסיטת וינה.
בצעירותו הצטרף לחוג הלאומי הגרמני בראשות הרוזן גאורג פון שנרר שנאבק למען הכללת אוסטריה בגרמניה הגדולה. מיוזמתו בשנת 1880 קם איגוד בתי הספר הגרמנים (Deutsche Schulverein).
בימי לימודיו היה חבר ב"אחוות" הסטודנטים "בראונה ארמיניה וינה".
החל משנת 1881 היה עורך שותף והחל מ־1883 עורך בעיתון "דויטשה וורטה" (מילים גרמניות) ובשנת 1882 השתתף, בעריכת "תוכנית לינץ" בעד הלאומיות הגרמנית באוסטריה.
בשנים 1885–1897 ושוב בין 1901–1918 היה פרנרסטורפר כנציג מחוז הבחירות וינר נוישטאט ונוינקירכן שבאוסטריה התחתית חבר במועצת האימפריה או הרייכסראט, הבית העליון של קיסרות אוסטריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא פעל בפרלמנט בהתחלה כנציג עצמאי וכחבר ב"מועדון השמאל המאוחד" שבו פעלו כמה חוגים ליברליים, אחר כך היה חבר ב"מועדון הגרמני" שקם בעקבות התפרקות "השמאל המאוחד". בשנות ה-80 של המאה ה-19 יחד עם הנבחר פרדיננד קרונאווטר דגל פרנרסטורפר בהגנת האינטרסים של הפועלים ופתרונן של סוגיות חברתיות בוערות. ב-1890 היה פעל במסגרת "התאחדות הלאומית הגרמנית".
אולם בשנת 1891, בגלל סלידה מהתגברות המגמה האנטישמית בחיק התנועה הלאומית הגרמנית, עזב אותה פרנרסטורפר והחל משנת 1896 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הפועלים הגרמנים באוסטריה, וייצג את הזרם הלאומי גרמני שבתוכה (לפני כן השתייך לחוג "פאביאר" - Fabier שממנו צמחה המפלגה הסוציאלפוליטית).
לצידו של ויקטור אדלר, שאיתו היה מיודד מזמן לימודי התיכון, הפך פרנרסטורפר למנהיג של הסוציאל-דמוקרטים האוסטרים. פרנרסטורפר כתב בעיתון המפלגה "ארבייטר-צייטונג" פיליטונים וביקורת תיאטרון.
אחרי שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הייתה לסיעה הגדולה ביותר בפרלמנט, החל משנת 1907 כיהן פרנרסטורפר כסגן יושב ראש סוציאל-דמוקרט ראשון של בית הנבחרים של אוסטריה.
אדריאנו אספייאט