הוא נולד בכפר צאראפלנה (בימינו - ואסיליקוס) ליד יואנינה שבאפירוס כאריסטוקליס ספירו (Αριστοκλής Σπύρου).אביו מתיאס היה רופא הכפר. הקהילה הארומנית ביוון מיחסת למשפחה שורשים ארומניים. הוא התיתם מאמו בגיל 13. למד בבית ספר בקוניצה ואחר כך ב"בית הספר סלוניקי הקדושה בחאלקי" (Ιερά Θεολογική Σχολή της Χάλκης, בטורקית Rum Ortodoks Ruhban Okulu) באי הייבליאדה (Heybeliada, ביוונית חלקי - Χάλκη) שבאיי הנסיכים ליד איסטנבול. כשסיים את לימודיו ב-1910, הוסמך כדיאקון ונטל לעצמו את השם אתינגורס. ב-1919 מונה למזכירו של מלטיוס (Πατριάρχης Μελέτιος), פטריארך אתונה, וב-1922 היה לארכיבישוף המטרופוליטני של קורפו.
ב-30 באוגוסט 1930 מונה לארכיבישוף הארכידיוקסיה האורתודוקסית של צפון אמריקה ודרום אמריקה, והחל בתפקידו ב-24 בפברואר 1931. אותה עת הייתה הארכידיוקסיה שסועה בין תומכי המלוכה היוונית לבין תומכיו של אלפתריוס וניזלוס, ותפקדה למעשה כשתי קהילות נפרדות. אתינגורס שינה את דרך פעולתה של הארכידיוקסיה, וריכז ברשותו את הסמכויות הביצועיות על חשבונם של הבישופים, וכך הצליח להשיב את ההרמוניה לקהילתו.
ב-1 בנובמבר 1948 נבחר אתינגורס למשרת הפטריארך של קונסטנטינופול, והחל בתפקידו בינואר 1949. הוא נשא בתפקיד משך 23 שנים, ופעולותיו החשובות ביותר היו בתחום שיפור היחסים בין הכנסייה האורתודוקסית לכנסייה הקתולית. ב-5 בינואר 1964 נפגש עם האפיפיור פאולוס השישי בירושלים, אירוע שלא התרחש משך 900 שנים, וכתוצאה ממפגש זה שלחה הפטריארכיה של קונסטנטינופול משקיפים לועידת הוותיקן השנייה ב-1964 וב-1965. שתי הכנסיות ניסחו הצהרה משותפת אשר פורסמה ב-1965. מגעיו עם האפיפיור הביאו להבנות בין שני הפלגים הנוצרים, שלא היה להם תקדים מאז הפילוג הגדול ב-1054. שני אנשי הדת המשיכו ונפגשו הן באיסטנבול והן ברומא, ושיתוף הפעולה המשיך וממשיך גם על ידי יורשיהם.
מבית נאלץ אתינגורס להתמודד עם יחסו העוין של המשטר הטורקי כנגד האוכלוסייה היוונית בטורקיה, אשר הגיע לשיאו בפרעות איסטנבול בליל ה-6 בספטמבר 1955 וביום המחרת. הפרעות שלפי מספר מקורות אורגנו על ידי המפלגה הדמוקרטית בראשות ראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס, הופנו בעיקר נגד האוכלוסייה היוונית באיסטנבול ובמידה פחותה גם באיזמיר. האירועים עלו בחייהם של לפחות 13 יוונים וארמני אחד, 32 יוונים נפצעו באורח קשה ולמעלה מ-5,000 בתים, כנסיות ובתי עסק נפגעו או נהרסו. בתוך עשר שנים הצטמצמה האוכלוסייה היוונית בעיר מ-80,000 או 100,000 ל-48,000 בלבד.
אתינגורס מת באיסטנבול ב-1972.
בית מחניים הראשון
רוברט לורנס בר הבן
שנאת חינם
שנאת חינם הוא מונח שמקורו ביהדות, והוא מבטא שנאה לא עניינית שבה אדם שונא אדם או קבוצה אחרת ללא כל סיבה עניינית, רק בשל העובדה שיש לו או להם תפיסה אחרת ששונה משלו, או השתייכות לקבוצה שונה.
איסור ביהדות.
במקרא יש איסור מפורש על שנאת הזולת, ביחד עם איסור על נקמה ונטירה: .
מקור.
המקום הראשון שנזכר מושג זה של 'שנאת חינם' מופיע בדברי חז"ל בתלמוד, שם נאמר כי בית המקדש השני חרב רק בשל שנאת חינם שהייתה באותו דור, על אף שהקפידו על קיום שאר המצוות:
אגדת 'קמצא ובר קמצא' שבמסכת גיטין שבה אדם שהוזמן בטעות לאירוע של שונאו, סולק משם בבושת פנים על אף שביקש לשלם את כל הוצאות האירוע, ממחישה מצב זה של שנאה אשר אין לה כל הצדקה.
המהר"ל בהסבר לאגדה זו מציין כי שנאה מסוג זה יכולה לגרום לאנשים זרים להתחבר ולאהוב אחד את השני, כשלמעשה אין זו אהבת אמת אלא אהבה המוזנת משנאה משותפת לקבוצה אחרת.
אהבת חינם.
כמושג הופכי לשנאת חינם, נתפרסם המושג אהבת חינם, והוא הופיע לראשונה בספרות הרבנית במאה ה-20 בדברי תורתו של רבי יחזקאל מקוזמיר, שאמר: "כמו שחורבן בית המקדש היה על ידי שנאת חינם, כן לתקן זה צריך אהבת חינם, שכל אחד מישראל יאהב את חבירו בחינם".
המושג התפרסם בעקבות השימוש שעשה בו הרב קוק, בפרט בספרו אורות הקודש:
לרב קוק גם מיוחס המשפט "מוטב שאכשל באהבת חינם מאשר בשנאת חינם".
הרפובליקה הליברלית בצ'ילה
הרפובליקה הליברלית הוא הכינוי המקובל לתקופה בהיסטוריה של צ'ילה שהחלה בשנת 1861 עם קריסת הרפובליקה השמרנית ואשר נמשכה עד ל-1891, עת הסתיימה מלחמת האזרחים ועלה כוחו של הקונגרס בפוליטיקה הצ'יליאנית והחלה תקופת הרפובליקה הפרלמנטרית.
כהונתו בנשיאות של חוסה חואקין פרס, מועמדה של מפלגת המיזוג הליברלי שמרני, בין השנים 1861 - 1871, הייתה האחרונה בפרק בהיסטוריה של צ'ילה שזכה לכינוי "תקופת העשורים" (Época de los Decenios), על שם משך כהונתן הכפולה, בת 10 שנים, של הנשיאים פרייטו, בולנס, מונט ופרס.
מעט לאחר תחילת כהונתו של פרס, בשנת 1864, השתתפה צ'ילה במלחמת ספרד–אמריקה הדרומית. במסגרת העימות תמכה צ'ילה בהתנגדותה של פרו לכיבוש איי צ'ינצ'ה (Chincha) העשירים בגואנו בידי ספרד. חלקה של צ'ילה במשבר החל עם סרובה לצייד ספינה ספרדית בפחם, בנימוק כי המחצב מהווה אספקה צבאית ואינו אפשרי בשם הנייטרליות הצ'יליאנית בסכסוך. בתגובה הטיל האדמירל הספרדי מצור ימי על צ'ילה, ועל אף שלמעשה היה בכוחו להטיל מצור על נמל ולפראיסו בלבד, הרי ששיתוקו של נמל עיקרי זה הסב לצ'ילה נזק כלכלי משמעותי. ב-17 בספטמבר, יום לפני חגיגת עצמאותה של צ'ילה, סירבו הצ'יליאנים לכבד ספינה ספרדית בנמל ולפראיסו במטח כבוד ושבוע לאחר מכן, ב-24 בספטמבר 1865, הכריזה צ'ילה מלחמה על ספרד. עוד בטרם חברו פרו וצ'ילה באופן רשמי הנחיל הצי הצ'יליאני תבוסה צורבת לזה הספרדי בקרב פפודו (Papudo) ב-26 בנובמבר 1865, בעקבותיה התאבד האדמירל הספרדי על סיפון ספינתו. בתחילת דצמבר נחתם הסכם צבאי בין צ'ילה ופרו ובאמצע ינואר הכריזה גם פרו מלחמה על ספרד. ב-31 בינואר 1866 הפגיז הצי הספרדי את נמל ולפראיסו, שרף את העיר והשמיד את צי הסוחר הצ'יליאני. משם פנו הספרדים לנמל קייאו הפרואני המבוצר. בו בזמן הצטרפו גם אקוודור ובוליביה לברית כנגד ספרד, והצי המשותף הועמד תחת פיקודו של איש הצבא והנשיא הצ'ילאיני לשעבר בלנקו אנקלדה. ב-2 במאי 1866 התחולל קרב קייאו, אולם הוא לא הוכרע צבאית בצורה ברורה. לאחר הפגזת הנמל נסוגו הספרדים ובכך הסתיים העימות.
תנופת ההתפשטות שהחלה בימיו של הנשיא מונט נמשכה. במדבר אטקמה, החלה הפקה מואצת של מלחת, הצורה הטבעית של חנקות, כגון אשלגן חנקתי, ושל נחושת בניהול בוליביאני. בו בזמן בדרום הכריז הצרפתי אורלי-אנטואן דה טואנן על הקמת ממלכת אראוקניה ופטגוניה. על אף שמדינה זו מעולם לא נוסדה למעשה, עוררה הפרשה את רעיון השליטה האופרטיבית בטריטוריות הדרומיות, שנמצאו תחת השפעה אינדיאנית. בשנת 1865 התיר חוק פרשני של החוקה את חופש הפולחן.
בשנת 1871 נבחר פדריקו ארסוריס סניירטו (Errázuriz Zañartu) לנשיאות. במהלך תקופת נשיאותו בא הקץ על המיזוג הליברלי שמרני והליברלים באו בברית פוליטית עם המפלגה הרדיקלית (Partido Radical) ביוצרם את הברית הליברלית (Alianza Liberal). תחת השלטון הליברלי נערכו מספר שינויים בחוקת 1833 שרובם חיזקו את הקונגרס על חשבון הנשיאות, כגון צמצום הקוורום הדרוש בקונגרס, צמצום סמכויות הנשיא, והקלה ביכולת הפיקוח של הקונגרס על השרים. בה בעת החל הטיפול בסדרה של נקודות חיכוך בין הכנסייה למדינה, שנקראו "שאלות תאולוגיות" (cuestiones teológicas). הקוד הפלילי אושר בשנת 1874 ושנה לאחר מכן הועבר החוק שארגן את מערכת המשפט שביטל את זכויות היתר הקורפורטיביות (פוארו) הכנסייתיות.
התפשטות טריטוריאלית ומלחמת האוקיינוס השקט.
בשנת 1879, לאחר סדרת מגעים דיפלומטיים בין צ'ילה ובוליביה בעניין הגבול המשותף ביניהן והאינטרסים המנוגדים במכרות המינרלים בצפון צ'ילה הביאו לנחיתת כוחות צ'יליאנים ב-14 בפברואר ולפריצת מלחמת האוקיינוס השקט, המלחמה הגדולה ביותר בהיסטוריה הצ'יליאנית.
לאחר כיבוש אזור אנטופגסטה (Antofagasta) מבוליביה, התמודדה צ'ילה בזירה הימית אל מול פרו ובוליביה, וזכתה גם בטריטוריות הפרואניות של טרפקה (Tarapacá), אריקה (Arica) וטקנה (Tacna). במאי 1880 פרשה בוליביה מהמלחמה ואילו ב-15 בינואר 1881 כבשו הגייסות הצ'יליאנים את לימה בקרב מיראפלורס (batalla de Miraflores). המלחמה באה על סיומה בקרב וואמאצ'וקו (batalla de Huamachuco) ב-10 ביולי 1883, וחוזה אנקון (Tratado de Ancón) נחתם ב-20 באוקטובר 1883.
הניצחון הצ'יליאני על פרו ובוליביה אפשר את התרחבות הטריטוריה הלאומית צפונה. בה בעת התנהל תהליך יישוב דרום המדינה באיטיות, תוך כדי בניית מבצרים, הפניית מתיישבים, איוש הגבול בגייסות וקיומם של פרלמנטים עם בני המפוצ'ה. תהליך ממושך זה, אשר זכה לכינוי הרגעת ארוקניה, הגיע אל סיומו בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19. בשנת 1888 סיפחה צ'ילה את אי הפסחא שבאוקיינוס השקט. לנוכח ההתרחבות הטריטוריאלית המשמעותית ויתרה צ'ילה על פטגוניה שממזרח להרי האנדים ועל רמת אטקמה (Puna de Atacama) בחוזה 1881 בין צ'ילה וארגנטינה, שהסדיר את הגבולות בין שתי המדינות.
הטריטוריות החדשות שנוספו למדינה עוררו צמיחה כלכלית חסרת תקדים שהונעה, בעיקר, מכריית האשלגן החנקתי, ואשר הביאה להתאוששות מהמשבר הכלכלי של שנות ה-70. חברות אירופאיות שונות, ובעיקר בריטיות, החלו בהפקת האשלגן החנקתי בצפון המדינה ו"הזהב הלבן" היווה כ- 75% מהכנסות המדינה.
בין השנים 1883 ו-1884 נחקקו מספר חוקים שנועדו להפוך את צ'ילה למדינה חילונית יותר, כגון היתר קבורה חילונית, נישואים חילוניים, ורישום אזרחי של נישואים, במקום הרישום בכנסיות שקדם לו.
בלמסדה ומלחמת האזרחים של 1891.