ב-2005 גבר סאפין על רוג'ר פדרר בחצי גמר אליפות אוסטרליה הפתוחה, וזכה בתואר הגראנד סלאם השני שלו לאחר ניצחון על לייטון יואיט האוסטרלי בגמר. הוא ייחס את חזרתו המוצלחת מהפציעה למאמנו החדש, פיטר לונדגרן. למרות זאת, הוא לא הצליח להעפיל להשתתפות בגביע המאסטרס של אותה שנה לאחר שנכשל באליפות צרפת ובווימבלדון. בשנת 2006 המשיך סאפין לאכזב בטורנירי הגראנד סלאם, אך השתפר לקראת סופה כשהגיע לגמר טורניר מוסקבה, בו הפסיד לבן ארצו, ניקולאי דווידנקו. במהלך אותה שנה הודיע סאפין על הפרידה ממאמנו, פיטר לונדגרן.
בדצמבר 2006 זכה סאפין עם נבחרת רוסיה בפעם השנייה בגביע דייוויס. במפגש הגמר מול נבחרת ארגנטינה הוא הפסיד במשחקו הראשון, אך ניצח יחד עם דמיטרי טורסונוב את משחק הזוגות, ואף ניצח את חוסה אקסוסו במשחק החמישי והמכריע.
בשנת 2007 לא הצליח סאפין לעבור אפילו פעם אחת את הסיבוב השלישי בטורנירי הגראנד סלאם בהם השתתף. במהלך אותה שנה הודיע סאפין על הפרידה ממאמנו באותו זמן, אלכסנדר וולקוב, ומינוי הרנן גומי במקומו. במהלך השנה זכה סאפין בטורניר הזוגות במוסקבה יחד עם דמיטרי טורסונוב, ובכך היה זה תואר ה-ATP הראשון שלו מאז הזכייה באליפות אוסטרליה ב-2005. סאפין היה שותף חלקי לזכייתה של נבחרת רוסיה במקום השני בגביע דייוויס של 2007.
בשנת 2008 הפתיע סאפין כאשר העפיל עד לחצי הגמר בטורניר וימבלדון, שם הפסיד לרוג'ר פדרר. הייתה זו ההעפלה הראשונה של סאפין לחצי גמר גראנד סלאם מאז 2005. בנוסף, הגיע סאפין לגמר טורניר היחידים במוסקבה, שם הפסיד לבן ארצו, איגור קוניצין.
בשנת 2009 הודח סאפין בשלב מוקדם בכל הטורנירים בהם השתתף, אך סייע לנבחרת רוסיה להעפיל לרבע גמר גביע דייוויס, לאחר ניצחון על נבחרת רומניה. במפגש רבע הגמר, מול נבחרת ישראל באולם נוקיה, הפסיד סאפין את משחק הזוגות, שבו שיחק יחד עם איגור קוניצין נגד אנדי רם ויוני ארליך, במה שהכריע את תוצאת המפגש לזכות ישראל. הטורניר האחרון בקריירה של סאפין היה בפריז בנובמבר 2009; הוא הודח בו בסיבוב השני לאחר הפסד לחואן מרטין דל פוטרו, כשהוא במקום ה-65 בעולם.
ביולי 2011 נרשם כחבר מפלגת רוסיה המאוחדת והוא מתמודד מטעם מחוז ניז'ני נובגורוד, לקראת הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2011.
סגנון משחק.
סאפין נחשב לטניסאי בעל מצבי רוח קיצוניים, שסומך על כישרונו בלבד ומתקשה לשחק בצורה טקטית. המשטחים האהובים עליו הם המשטחים הקשים עליהם משחקים באליפות ארצות הברית, והעיד כי את משטח החימר של אליפות צרפת ואת הדשא של וימבלדון הוא שונא במיוחד. בעבר הוא חזר על אמרתו של איוון לנדל, כשאמר: "דשא מיועד לפרות, לא למשחק טניס". סגנון המשחק שלו מתבסס על חבטות פתיחה בעוצמה רבה ועל חבטת כף יד עילאית. מאידך, הוא לא אוהב לרוץ על המגרש ולעיתים הוא מוותר מראש על משחקונים שלמים.
סאפין ידוע כשחקן בעל פתיל קצר מאוד, ובמהלך הקריירה שלו שבר למעלה מ-300 מחבטי טניס כתוצאה מהתפרצויות זעם במהלך משחקים.
לאחר פרישתו מספורט.
בבחירות הפרלמנטריות שנערכו בדצמבר 2011 הפך סאפין לחבר הדומה של רוסיה מטעם מפלגת רוסיה המאוחדת של ולדימיר פוטין. הוא נבחר מטעם מחוז ניז'ני נובגורוד. ביוני 2017 פרש מהפרלמנט ומונה ליועץ ציבורי ליושב ראש הדומה הממלכתית של הכינוס השביעי ויאצ'סלב וולודין בנושאי ספורט.
ב־8 בספטמבר 2019 שימש סאפין כפרשן טניס לערוץ הראשון במשחק הגמר של אליפות ארצות הברית הפתוחה, בין רפאל נדאל לדנייל מדבדב, מה שגרם להרבה רגשות חיוביים ושימש אירוע משמעותי עבור התקשורת ובלוגרים רבים שביקשו לראיין את מאראט.
פרשת רוממה
פרשת רוממה היא סדרת עימותים על רקע דתי שהתרחשו בשכונת רוממה הישנה בחיפה בשנים 2006 ו-2007.
העימותים התחילו ב-2007 עקב כניסתה של ישיבת "ממעמקים" לבית הכנסת "מאיר" ברחוב הצלפים בשכונת רוממה הישנה בחיפה. הישיבה, השייכת לזרם של חסידות ברסלב, פנתה לגבאי בית הכנסת בבקשה להקים ולקיים בבית הכנסת בשכונה, "כולל" חרדי. הגבאי התיר לאנשי "ממעמקים" להקים "כולל" בבית הכנסת, הגם שהדבר מנוגד לחוק ולמרות התנגדות עזה של תושבי השכונה. הפרשה כולה מהווה אחד מהמקרים היותר בולטים של מאבק בין יהודים חילוניים לבין קבוצות חרדיות קטנות ששמו להן מטרה לאכלס שכונות חילוניות מובהקות ב"גרעינים תורניים".
ב-2007, עקב מאבק והתנגדות חריפה של תושבי השכונה, חדל הכולל החרדי מלהתקיים במבנה בית הכנסת.
רקע.
שכונת רוממה נוסדה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על רכס הכרמל בשולי האזור המוכר כשכונת אחוזת הכרמל. תושבי השכונה היו ברובם עולים מגרמניה, והקהילה הייתה חילונית ברובה המכריע. חיפה בכלל הפכה לאחר קום המדינה למעוז של מפא"י, והקהילה הדתית בעיר לא היוותה מרכיב חזק באופי העיר, שהתהדרה בכינוי "חיפה האדומה". עם השנים, חלחלו לשכונה משפחות דתיות ונוצרו קהילות מספיק גדולות באחוזת הכרמל כדי לבנות בתי כנסת משלהם, אבל רובם חיו בשכונה המכונה "רוממה החדשה" והיו מזוהים עם הזרם הדתי לאומי או עם הזרם הרפורמי. היהדות החרדית לא נמצאת בתנופה בכרמל, אלא בשכונות אחרות בעיר, כגון מוקדה המסורתי ברמת ויז'ניץ/הדר הכרמל ורק בעשורים האחרונים גם בנווה שאנן. אחוזה ומרכז הכרמל הפכו עם השנים למרכז בילויים ותרבות. רוממה הישנה בפרט נשארה שכונה שקטה במיוחד. ב-1975, תושבים דתיים ומסורתיים ייסדו את בית הכנסת מאיר, ולאורך שנים הוא שימש את השכונה כבית התפילה היחיד.
בית הכנסת "מאיר" הוחזק לאורך רוב קיומו על ידי קהילה קבועה של מתפללים מבוגרים והרב חיים פישמן, עד למותו ב-2006. מר הוניג, גבאי בית הכנסת, חרדי המתגורר בשכונה זה עשרות שנים, התקשה למשוך מספר מספיק של מתפללים לקיום מניין מדי יום, אך בשבתות וחגים היו מגיעים עשרות מתושבי השכונה לבית הכנסת.
כניסת הישיבה.
כשנכשל פעם אחר פעם לשכנע עוברי אורח מקומיים לבוא לעזרתו ולהשלים מניין, פנה הגבאי לקבוצה של תלמידי כולל "ממעמקים" של חוזרים בתשובה ששכרו דירות בשכונה. כולל "ממעמקים" נדד ממקום למקום בחיפה, ולפי דבריהם של האברכים, הם לא ראו ברוממה יעד לבניית קהילה חדשה. עם זאת, בתוך תקופה קצרה של מספר שבועות, שכרו אברכי "ממעמקים" כעשר דירות בשכונה, באופן מתואם וסימולטני, החלו ללמוד בבית הכנסת, מהבוקר ועד שעות הערב באופן רצוף, החלו לקיים ארוחות סדירות במבנה בית הכנסת, לבשל בו ארוחות, הביאו למקום ספרות של הישיבה ובנו לעצמם חדר אוכל בחצר בית הכנסת. כמו כן, הובא מכל מים גדול מתוך מטרה להקים מקווה בחצר בית הכנסת. לפני הגעתם לבית הכנסת ברוממה ניסו אנשי כולל "ממעמקים" להשתלב בבית כנסת ברחוב חורב באחוזה, אולם סולקו משם על ידי ועד המתפללים של בית הכנסת. בשלב זה, תושבי השכונה שניסו להיכנס למבנה בית הכנסת, נענו בתגובות אלימות של האברכים, שכללו קללות, יריקות ונעילת הדלתות בפני תושבי השכונה.
תושבי השכונה החילונים, שהופתעו מן המהלך, קיימו פגישה, שאליה זומן גם הגבאי החרדי. הם ביקשו ממנו להוציא את ה'כולל' מבית הכנסת, הן מאחר שמדובר בשינוי ייעודו התכנוני של המקום שלא כדין והן מאחר שכולל חרדי אינו מתאים לשכונה חילונית. הגבאי סירב להצעה.
נעשו מספר ניסיונות לשכנע את ראש כולל "ממעמקים", הרב מנחם ברגר, לא להקים את הכולל ברוממה. נערכה פגישה אצל הרב הראשי של חיפה, הרב שאר ישוב כהן, וכן אצל ראש העיר, יונה יהב, ובהן הוצעו לרב ברגר חלופות. בשני המקרים הוא סירב.
העימותים.
בתחילת שנת 2007, כתוצאה מהופעתם של אנשי הכולל הברסלבי בשכונה, החלו תושבי השכונה (מאוגדים בעמותת רוממה הישנה המונה מאות מתושבי השכונה) לערער על זכותו של הוניג להקים כולל במקום, על דעת עצמו. על פי דעתם, מעבר לכך ששונה ייעודו התכנוני של המקום, ללא היתר לכך, הרי שהוניג פעל שלא כראוי מבלי לשאול אף אחד אחר, דוגמת הרשות המקומית (עיריית חיפה) שהיא בעלת מבנה ביה"כ "מאיר" או ועד השכונה. הם גם התלוננו על כך שעל פי דבריהם שונה נוסח התפילות מבלי להודיעם. הגבאי הדף את הטענות עם התשובה שלמתלוננים לא היה כל קשר לבית הכנסת עד אז, וחלקם אף לא נכנסו למקום בחיים. הוניג הגן על מעשיו בכך שהוא ניסה בעבר לעורר עניין בבית הכנסת, אבל לא קיבל שום תשומת לב מהתושבים הוותיקים, ואילו לא היו באים האברכים, המקום היה נכנס לסכנת סגירה מכיוון שלא התקיים שם מניין ולא שיעורים. הגבאי תקף את מתנגדיו בכך שהתעניינותם הפתאומית בבית הכנסת "מאיר" הייתה בהשראה אנטי-חרדית ואפילו אנטי-יהודית. בזה שהמתנגדים ניסו למנוע מקבוצה מסוימת להשתמש במקום, הוניג האשים אותם בגזענות. תושבי השכונה טענו, מאידך, כי מדובר במבנה ציבור המצוי בלב השכונה ולא ייתכן שישמש כפלטפורמה להשתלטות חרדית עליו עצמו ובהמשך, על השכונה.