תקופת מלכותו של האראלד עמדה בסימן הרקע שלו כמצביא, שכן לעיתים קרובות הוא פתר סכסוכים בכוח הזרוע. אחד ממשוררי החצר שלו אף התפאר על האופן בו האראלד הפר את ההסדרים שהוא התחייב עליהם בקרבותיו בים התיכון. בעוד הסאגות התמקדו בעיקר במלחמה של האראלד נגד סוון ובפלישה לאנגליה, מעט בהם נאמר על מדיניות הפנים שלו. היסטוריונים מודרניים ראו בכך סימן לכך שלמרות שלטונו האבסולוטי, תקופת מלכותו של האראלד עמדה בסימן של שלום ושגשוג לנורווגיה. האראלד נחשב כמי שיישם מדיניות כלכלית חיובית, שכן הוא פיתח את המטבע הנורווגי ויצר כלכלה בת קיימא, שאפשרה לנורווגיה להיות שותפה בשוק הסחר העולמי. באמצעות קשריו הוא יזם יחסי סחר עם רוס של קייב ועם הקיסרות הביזנטית וכן עם סקוטלנד ועם אירלנד. לפי הסאגות המאוחרות, ייסד האראלד את אוסלו, שם הוא בילה את רוב זמנו.
האראלד גם המשיך לקדם את מעמדה של הנצרות בנורווגיה וחפירות ארכאולוגיות מראות שכנסיות נבנו ושופצו במהלך תקופת מלכותו. הוא גם הביא מארצות זרות בישופים, כמרים ונזירים, במיוחד מרוס של קייב ומהקיסרות הביזנטית. הנצרות שהונהגה בנורווגיה הייתה שונה במקצת מזו שהייתה נהוגה בחלקים אחרים של צפון אירופה. מאחר שאנשי הכמורה לא הוסמכו באנגליה או בצרפת, התגלעה מחלוקת כאשר האראלד אירח לביקור את שליחי האפיפיור. מחאותיהם של שליחים אלו גרמו לגרש את הכמורה הקתולית מחוץ לחצר מלכותו ועל פי המדווח הוא הצהיר באוזני השליחים ש"הוא לא מכיר בשום ארכיבישוף או לורד של נורווגיה למעט המלך עצמו". ההיסטוריון הנורווגי, הלבדן קוהט, ציין ש"מילים אלו נאמרו מגרונו של עריץ ביזנטי". סביר להניח שהאראלד שמר על קשריו עם קיסרי ביזנטיון לאחר שעלה לכס המלכות, מה שיכול להסביר את הרקע של מדיניותו הכנסייתית.
המשלחות לצפון.
עם שובו לנורווגיה, נראה היה שהאראלד החל לגלות עניין בחקירת שטחי ממלכתו, כפי שלדוגמה "הקלף העבש" מדווח על מסעו של האראלד לאזורי הרמות. נאמר גם שהוא חקר את הימים מחוץ לשטחי הממלכה, כפי שבן התקופה, אדם מברמן, מדווח שמסעות ימיים כאלו נוהלו על ידי האראלד. קלי דה-ווירס העלה השערה שהאראלד "אף ידע ושאף לחפש את הארץ האגדתית שנקראה וינלנד, שהימאים הוויקינגים גילו זמן קצר לפני כן". מצד שני העלה הקלימטולוג יוברט למב השערה שהארץ שנחקרה על ידי האראלד הייתה שפיצברגן או נוביה זמליה.
הפלישה לאנגליה.
רקע והכנות.
לאחר החתימה על שביתת הנשק ובהכירו בכך שהוא לא יוכל לכבוש את דנמרק, הפנה האראלד את תשומת לבו לאנגליה. הריבון על אנגליה היה הארדיקאנוט, בנו של קנוט הגדול, עד למותו חשוך ילדים ב-1042. האראלד ביסס את תביעתו לכס המלכות האנגלי על ההסכם שנכרת בין מגנוס לבין הארדיקאנוט ב-1038, שבו הוצהר שאם מי מהם ימות, השני יירש את כס המלכות ואת אדמותיו של המת. עם מותו של הארדיקאנוט, לקח מגנוס על עצמו את הכתר הדני והחשיב את עמו כיורש החוקי להארדיקאנוט. בעוד שאדוארד המודה הכתיר את עצמו כמלך בהיעדרו, רקם מגנוס תוכניות לפלישה לאנגליה ב-1045, רק כדי לשוב על עקביו עם הצי שלו לדנמרק עקב מרידתו של סוון אסטרידסון. למרות שהאיום הוסר באופן זמני עקב מותו של מגנוס ב-1047, יצר המשא ומתן של אדוארד עם אויביו במהלך שנות החמישים של המאה ה-11 את הרושם מבחינתו של האראלד (וכן לסוון אסטרידסון ולויליאם מנורמנדיה) שהוא כשיר להיות יורשו של אדוארד. בינואר 1066, כאשר מת אדוארד, ירש אותו, לתדהמתו של האראלד, הרולד גודווינסון, בנו של אחד מיועציו של אדוארד.
בנו של האראלד מגנוס, היה קודם לכן מעורב במלחמתו של גרופיד' אפ ל'ואלין, מלך ויילס, ב-1058, כנגד המלך האנגלי, על ידי הפעלת הצי הנורווגי, כך ניתן להסיק ככל הנראה שהאראלד ניסה לחוש את המצב באנגליה זמן רב לפני הפלישה ב-1066, רק כדי להיווכח שהוא לא מסוגל לנהל במקביל מלחמה גם בדנמרק וגם באנגליה. לאחר מותו של אדוארד, כרת האראלד ברית עם טוסטיג גודווינסון, אחיו של הרולד, שב-1065 הוא נושל מתואר רוזן נורת'מבריה על ידי אדוארד. על פי הסאגות, התחייב טוסטיג להעניק את תמיכתו להאראלד, כולל "רוב ראשי השבטים", בפגישה שהתקיימה בנורווגיה. כמה מהיסטוריונים מטילים ספק אם פגישה זו התקיימה בכלל, שכן ההיסטוריון מהמאה ה-12, ויליאם ממלמסברי טוען שטוסטיג לא העניק את תמיכתו להאראלד אלא רק כאשר הם נפגשו בהאמבר שבצפון-מזרח אנגליה. מידע זה עשוי להצביע על כך שהפלישה הייתה במקור תוכנית בלעדית של האראלד ושאיחוד כוחותיו עם טוסטיג התרחש כחלק מהסכם מאוחר יותר ביניהם כאשר הם נפגשו לראשונה בסקוטלנד או בנורת'מבריה. גרסה אחרת של ההיסטוריונים היא שהפגישה אכן התקיימה בנורווגיה, אך בהשתתפותו של קוספיג שהיה אחד מתומכיו הראשונים של טוסטיג והוא שימש כאיש קשר בפגישה. בהנחה שתיאור זה נכון, ההסכם נעשה בנורווגיה והפגישה הראשונה בין האראלד לבין טוסטיג אכן התקיימה בבריטניה. ואכן, "הקלף העבש" מזכיר ש"אנשים מסוימים" טענו שטוסטיג שלח נציגים לנורווגיה, בעוד שהוא נותר בצרפת.
בכל אופן, תוכניות הפלישה הושלמו בתחילת ספטמבר 1066 וככל הנראה התכנונים החלו במרץ או באפריל. בעוד שהוא לקח עמו את אליסיף, את בנותיו ואת בנו אולף, הוא השאיר בנורווגיה את תורה ודאג שבנו הבכור מגנוס יוכרז כמלך במקומו. לאחר שקיבץ את הצי שלו בסולונד שבסוגנפיורד, הפליג האראלד מנורווגיה באוגוסט ונחת קודם כל באיי שטלנד ולאחר מכן באורקני (שניהם בשליטה נורווגית אז). בשני המקומות הצטרפו אליו כמה אצילים, ראשי שבטים ואנשי צבא חשובים, כולל פול וארלנד תורפינסון, רוזני אורקני. לאחר מכן הוא יצא לדנפרמליין שבמחוז פייף, שם הוא פגש את בעל בריתו של טוסטיג, מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד (על פי חלק מהמקורות טוסטיג נכח בפגישה), שהקצה לו כוח של כמה אלפי חיילים סקוטים. לפי רוב המקורות מהתקופה, נפגשו האראלד וטוסטיג בטינמות' ב-8 בספטמבר, כשהאראלד עם כוח של מנה בין 10,000 ל-15,000 איש ב-240–300 ספינות וטוסטיג עם 12 ספינות בלבד על אנשיהם. הדבר לא מוזכר בסאגות אך מדווח על ידי ג'ון מווסטר, שטוסטיג הפליג ממקום גלותו בפלנדריה כבר במאי או ביוני. הוא פשט אז על כפרים לאורך החוף הדרומי של בריטניה, מהאי וייט ועד סנדוויץ'. כאשר קיבץ הרולד גודווינסון צבא גדול ככוח נגד, הפליג טוסטיג צפונה כדי לפגוש את האראלד, בעוד שגודווינסון נותר בדרום בציפייה לפלישתו של ויליאם מנורמנדיה, שזה מכבר טען בגלוי לזכותו על הכתר האנגלי.
הפלישה וקרב גשר סטמפורד.
לאחר שיצאו טינמות', נחתו האראלד וטוסטיג ככל הנראה בנהר טיז. אז הם נכנסו לקליבלנד, והחלו לבזוז את אזור החוף. הם נתקלו בהתנגדות הראשונה בסקרבורו, שם דרישתו של האראלד לכניעת העיר נתקלה בסירוב. בסופו של דבר, העלה האראלד את העיר באש ופעולה זו גרמה לערים אחרות בנורת'מבריה להיכנע לפניו. לאחר פשיטות נוספות, הפליגו האראלד וטוסטיג במורד נהר ההאמבר, שם הם עגנו בריקאל. החדשות על הפלישה הגיעו עד מהרה לידיעתם של מורקאר, רוזן נורת'מבריה ושל אדווין, רוזן מרסיה, וב-20 בספטמבר התנהל קרב פולפורד כנגד צבא הפלישה של האראלד במרחק 3 ק"מ מדרום ליורק. הקרב היה ניצחון החלטי עבור האראלד וטוסטיג וגרם לעיר יורק להיכנע ב-24 בספטמבר. תהיה זו הפעם האחרונה בה צבא סקנדינבי הביס כוחות אנגליים. באותו היום בו נכנעה יורק, הגיע הרולד גודווינסון בראש צבאו לטאדקסטר, 11 ק"מ בלבד מהצי הנורווגיה שעגן בריקאל. משם, הוא צפה ככל הנראה על הספינות הנורווגיות, והכין מתקפת פתע. כשביורק לא נמצאו שום כוחות של האראלד להגנת העיר, צעד הרולד גודוינסון דרך העיר לגשר סטמפורד.
בשחרו של ה-25 בספטמבר, יצאו האראלד וטוסטיג ממקום נחיתתם ברוקאל עם רוב אנשיהם, אך הותירו מאחור כשליש מהכוח. הם הביאו איתם רק שריונים קלים, שכן הם ציפו רק לפגוש את אזרחי יורק, מאחר שהם קבעו יום קודם לכן להיפגש על גשר סטמפורד כדי להחליט מי ינהל את העיר מטעם האראלד. בהגיעו לשם ראה האראלד את כוחותיו של הרולד גודוינסון מתקרבים, חמושים בכבדות, ונהנים מעדיפות מספרית. למרות שהכוחות האנגליים עוכבו על ידי חייל נורווגי בודד על הגשר, שאפשר להאראלד ולטוסטיג לארגן מחדש את כוחותיהם במבנה קרבי, הוכה בסופו של דבר צבאו של האראלד קשות. האראלד עצמו נפגע מחץ בגרונו והוא נהרג בשלבים הראשונים של הקרב, כשהוא לא לבוש בשריון ושהוא לוחם באופן אגרסיבי עם חרבו בשתי ידיו.
לקראת סיום מהלך הקרב הופיעו לבסוף כמה מכוחות העתודה הנורווגים שחנו בריקאל בפיקודו של אייסטין אורה, אך הם היו מותשים מאחר שהם התקדמו בריצה כל הדרך. אייסטין הרים את דגלו של האראלד שנפל על הארץ ויזם מתקפת-נגד אחרונה. למרות שלרגע מסוים נראה היה שהם מבקיעים את הקו האנגלי, נהרג אייסטין בפתאומיות ושארית הכוח נמלט משדה הקרב. בין אלו שנותרו בריקאל לאחר הקרב והותר להם על ידי האנגלים לשוב בשלום למולדתם, היה בנו של האראלד, אולף. למרות שהמקורות מציינים ששארית הפליטה מצבאו של האראלד נישא על 20–25 ספינות, סביר להניח שמספר זה כלל רק את הכוחות הנורווגיים. רוב הכוחות מסקוטלנד ומאורקני, נותרו ככל הנראה בריקאל.
ניצחונו של הרולד גודווינסון היה קצר ימים, שכן מספר שבועות לאחר מכן הוא הובס על ידי ויליאם הכובש בקרב הייסטינגס. העובדה שהרולד לחם כנגד האראלד השלישי בגשר סטמפורד ולאחר מכן יצא במהירות הבזק כדי להתייצב מול הפלישה הנורמנית, וכל זה תוך פחות משלושה שבועות, נתפשת כגורם העיקרי לניצחונו של ויליאם בהייסטינגס.
חיים אישיים.