אורכו של אוטובוס מפרקי הוא כ-18 מטרים, לעומת אוטובוס רגיל שאורכו נע בדרך כלל בין 10 ל-14 מטרים. בדרך כלל חלקו הקדמי של האוטובוס המפרקי גדול יותר מחלקו האחורי, והוא אינו שונה באופן מהותי מאוטובוס רגיל, עד לחלק שמאחורי הגלגלים האחוריים. שם "נחתך" תא הנוסעים ומותקן המפרק. החלק האחורי של האוטובוס קצר יותר מחלקו הקדמי והוא נח על ציר בודד או שני צירי גלגלים. אף על פי שחלקו האחורי של האוטובוס מחובר אל חלקו הקדמי בחיבור של קבע, ואזור המפרק מוקף בכיסוי מחומר גמיש ("אקורדיון"), אין הבדל של ממש בין התנהגותו על הכביש לבין התנהגותו של כל נגרר אחר, ובשני המקרים חלים על כלי הרכב אותם כללים פיזיקליים, הן בפניות והן בנסיעה לאחור (בריחה לכיוון ההפוך מכיוון סיבוב ההגה). בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 החל ייצורם של אוטובוסים ארוכים שלהם שני מפרקים, ואורכם יכול להגיע לכ-25 מטרים.
הנעת האוטובוס אפשרית גם באמצעות הגלגלים שבחלקו הקדמי (בדרך כלל בציר האחורי) או באמצעות אלה שבחלקו האחורי. שיטה זו היא הפופולרית כיום, ויתרונה הוא בכך שהמנוע ממוקם בסופו של האוטובוס (ולא מתחת לתא הנוסעים) ועל כן ניתן להתקין באוטובוס תא נוסעים עם רצפה רציפה ונמוכה במיוחד. מאחר שלא תמיד יכול הנהג לראות את כל דלתות הרכב (ישירות או באמצעות מראה), לעיתים מותקנים באוטובוסים מפרקיים מנגנונים לסגירת הדלתות באופן אוטומטי, או לנטרול יכולת הנסיעה עד לסגירתן. פתרון טכני לבעיה זו, שהחל להיות מיושם בעשור האחרון, הוא התקנה מעל הדלתות של מצלמות טלוויזיה במעגל סגור, שמשדרות אל צג או צגים שליד הנהג.
יתרונו העיקרי של האוטובוס המפרקי הוא בקיבולת הנוסעים הגדולה שלו המגיעה לכ-140 נוסעים בישיבה ובעמידה, ובאוטובוס עם יותר ממפרק בודד, הנתון מגיע ליותר מ-200 נוסעים. לאוטובוס המפרקי קיבולת גדולה יותר מאשר לאוטובוס דו-קומתי, הן בשל כך שבאחרון בדרך כלל לא מתאפשרת נסיעה בעמידה בקומה העליונה, והן בשל העובדה שניתן למקם את המנוע מתחת לרצפתו של האוטובוס הארוך. דבר זה איננו מתאפשר באוטובוס דו-קומתי בשל מגבלת הגובה, ועל כן המנוע, כמו גם גרם המדרגות גוזלים מנפח תא הנוסעים. בנוסף, עליית הנוסעים והורדתם קלה ומהירה יותר באוטובוס מפרקי מאשר באוטובוס דו-קומתי, הוא אינו מציב בעיות נגישות למוגבלי תנועה, והוא נחשב ליציב יותר בשל כך שמרכז הכובד שלו נמוך יותר.
אוטובוסים מפרקיים בישראל.
בישראל משמשים מספר דגמים של אוטובוסים מפרקיים:
ג'יימס באטלר, הדוכס השני מאורמונד
ג'יימס באטלר, הדוכס השני מאורמונד (באנגלית: James Butler, 2nd Duke of Ormonde; 29 באפריל 1665 - 16 בנובמבר 1745) היה חייל ומדינאי אירי, בנו של תומאס באטלר, הרוזן השישי מאוסורי ואשתו אמיליה, ונכדו של ג'יימס באטלר, הדוכס הראשון מאורמונד.
חייו.
באטלר נולד בדבלין והתחנך בצרפת ובמכללת כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד. לאחר מות אביו ב-1680 הוא ירש את תואר רוזן אוסורי. ב-1684 קיבל את הפיקוד על רגימנט פרשים באירלנד, ולאחר עלייתו לשלטון של ג'יימס השני הוא הועסק בחצר המלוכה ושירת בדיכוי מרד מונמות' ב-1685.
ב-1688 ירש את סבו בתור הדוכס מאורמונד, ולאחר מכן הצטרף אל ויליאם מאוראנז', שמינה אותו לקולונל של רגימנט הפרשים האישי שלו. על רגימנט זה פיקד בקרב בוין במסגרת מלחמת ויליאם באירלנד. באותה שנה מונה גם לנשיא טריניטי קולג' שבדבלין, וכיהן במשרה זו עד 1715. ב-1691 הוא שירת באירופה תחת פיקודו של ויליאם. לאחר עלייתה לשלטון של המלכה אן הוא התמנה למפקד כוחות הקרקע שפעלו ביחד עם סר ג'ורג' רוק בספרד, שם נלחם בקרב קדיס וקרב מפרץ ויגו במסגרת מלחמת הירושה הספרדית. לאחר שהושבע כחבר במועצת המלוכה הוא החליף את הרוזן מרוצ'סטר בתפקיד המשנה למלך של אירלנד, תפקיד אותו מילא בין 1703 ל-1707.
לאחר פיטוריו של הדוכס ממרלבורו ב-1711 החליף אותו באטלר בתפקיד קפטן-גנרל, והפך לעושה דברם של השרים הטורים, שמדיניותם הייתה להמשיך את המלחמה בארצות השפלה במקביל למתן פקודות סודיות לאורמונד לא לקחת חלק פעיל בתמיכה בבני בריתם שתחת פיקודו של הנסיך אויגן מסבויה.
בזכות תפקידו כקפטן-גנרל הוא היה לדמות מפתח במשבר שפרץ לאחר מותה של המלכה אן. אף על פי שתמך במהפכה המהוללת של 1688 הוא היה בעל נטיות טוריות, ומבחינה פוליטית היה מתומכיו של לורד בולינגברוק. בשנותיה האחרונות של אן הוא נחשד גם בנטיות יעקוביטיות, והתכתב עם בן דודו פירס באטלר (מפקד רגימנט יעקוביטי) וג'יימס פיץ ג'יימס, הדוכס הראשון מברוויק. אולם, הוא הצטרף לבולינגברוק והרוזן מאוקספורד בתמיכה הפומבית שלהם במלך ג'ורג' הראשון, שלמרות זאת פיטר אותו מתפקידו כקפטן-גנרל.
ביוני 1715 הוא הודח מכל תפקידיו, נמלט לצרפת, ובמשך תקופה קצרה התגורר עם בולינגברוק. ב-1716 החרים הכתר את כל אחוזותיו באמצעות חוק של הפרלמנט, אם כי חוק נוסף שנחקק לאחר מכן התיר לאחיו צ'ארלס לרכוש את האחוזות מחדש.
הוא נטל חלק במרד היעקוביטי של 1715, ולאחר מכן התגורר בספרד, שם התקרב לראשי המדינה ונהנה מגמלה מלכותית. הוא אף נטל חלק בתוכנית הספרדית לפלוש לאנגליה ב-1719 ולהמליך את ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, אך הצי שלו נפגע קשות מסערה ליד גליסיה. בימיו האחרונים הוא התגורר בעיקר באביניון, שם סעדה אותו ליידי מרי וורטלי מונטגיו. אורמונד מת ב-16 בנובמבר 1745, ונקבר במנזר וסטמינסטר.
היה נשוי לליידי מרי סומרסט, בתם של הנרי סומרסט, הדוכס הראשון מבופורט ואשתו מרי קאפל. כמו כן, היה חבר במסדר הבירית ומסדר הדרדר.
חד־אופן
שמואל אהרון שזורי
הרב שמואל אהרון שזורי (ובר) (י"א בסיוון תרמ"ה, 25 במאי 1885 - י"ט בשבט תש"מ, 6 בפברואר 1980) היה המזכיר הראשון של הרבנות הראשית לישראל ועורך כתב העת התורני "קול תורה". יקיר ירושלים.
תולדות חייו.
שזורי נולד בירושלים לרב בן ציון ושרה ובר, בן למשפחת רבנים מפורסמת שעל ראשיה נמנים הרב ברוך תאומים-פרנקל, רבי שמואל שמלקה הורוביץ, רבי יואל סירקיש, המגלה עמוקות ועוד. אבי אביו היה רבי מרדכי אליעזר ובר, תלמידו המובהק של האדמו"ר רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
בשנת תרס"ד (1904) נישא לעלקה שרה בת הרב משה ישראל ברינשטיין, מצאצאי אבות החסידות בפולין רבי דוד מלעלוב ורבי יעקב יצחק רבינוביץ ("היהודי הקדוש" מפשיסחה), ומצד אמה מצאצאי רבי אהרן הגדול מקרלין.
את תורתו קנה שזורי בישיבת אור חדש, אשר יסדו תלמידיו של רבי ישראל מסלנט בחצר שטרויס שבשכונת מוסררה. בראשות הישיבה עמד הרב יונה ראם שממנו קנה את דרך הלימוד הישיבתית שהייתה מקובלת בישיבות שבליטא ואף הספיד אותו לאחר פטירתו.
היה במשך שנים רבות מזכירו האישי ואיש אמונו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
משעמד על דעתו דבק בהתבטלות מוחלטת באדמו"רי לעלוב בירושלים והיה איש אמונם. לאחר פטירת האדמו"ר רבי שמעון נתן נטע בידרמן, דבק הרב שזורי בבנו רבי משה מרדכי מלעלוב.
מעמדו של שזורי בין החסידים ביסס את מעמדו של רבי משה מרדכי כממשיך השושלת, לאחר ששזורי הטיל את כל כובד משקלו ויוקרתו האישית ועמד לצדו בקיבוץ העדה והנהגתה.
בשנת 2019 הוציאו לאור נכדי הרב שזורי את הביוגרפיה "אשישות: מאת הגאון החסיד רבי שמואל אהרן וועבר זצ"ל", אולם השמיטו בה כל זכר לקשריו עם הרב קוק, שמו העברי ופעילותו ברבנות הראשית הראשית לישראל.
פעילות ציבורית.
הופעתו-האריסטוקרטית, פיקחותו והשפות הרבות ששלט בהן, הביאו אותו לשמש בתקופה המנדטורית בתפקידים קונסולריים בנציגויות הזרות בארץ. את מעמדו זה ניצל לטובת בני היישוב היהודי בארץ.
בין השנים תרע"ה-תרע"ט (1915–1919) שימש כמזכיר ומנהל כולל גליציה בירושלים. השתתף בפעילות צבורית בין מייסדי הסתדרות "ירושלים", ונבחר כציר לאספת-הנבחרים הראשונה.
בשנות תרע"ט-תרפ"א (1919-1921) היה מזכיר הרבנות המקומית בירושלים.
בעת יסודה של הרבנות הראשית לישראל על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בשנת תרפ"א (1921), עמד שזורי לימינו והיה לאחד ממעצבי דמותה של הרבנות. הוא שימש כמזכירה הראשון במשך שנים ארוכות, מאז יסודה ועד שנת תש"ה (1945). כחלק מתפקידו ברבנות, הופקדה בידו גם ההחלטה למי תמליץ הרבנות הראשית להעניק בקשה לסרטיפיקט לארץ.
משנת תש"ה ואילך שימש כמזכיר ראשי של בית הדין הרבני הגדול.
פעילות ספרותית-תורנית.
בשנים תרע"א-תרע"ה (1911–1915) הוציא את העיתון "מוריה" והשתתף בו כחבר המערכת.
פרסם מאמרים בעיתונים בעברית ובגרמנית בשאלות דתיות-ציבוריות, חידושי תורה בכתבי עת תורניים. בשנים תר"ץ-תרצ"ה (1930–1935) ערך והוציא את הירחון התורני "קול תורה", שנודע בתקופתו כבימה מרכזית לפרסום חידושיהם של חכמי התורה. במפעלו זה כלל גם את יצירתו שלו – חיבורו "אשישות" על סוגיות התלמוד.
היה גם העורך של עיתון הרבנות הראשית 'קול יעקב'.
בשנת תש"פ (2019) יצא לאור ספרו "אשישות" העוסק בחידושים על הש"ס, יישוב קושיות הגרע"א בגיליון הש"ס, תשובות גדולי הדורות שנמענו עבורו, עובדות אודותיו ועוד.
הספר נערך על ידי נכדו הרב אברהם מרדכי רוטבלט.
לאחר קום המדינה בתשרי תש"ט החליף את שמו לשם עברי - שזורי.
זכה לאות יקיר ירושלים לשנת תשל"ד - 1974.
בתו פרידא גיטל נישאה בשנת תרפ"ט ליהודה זונדל הגר, מי שכיהן אחר כך כאדמו"ר מסאווראן. נכדו (חתן חתנו) הוא הרב שמואל אלעזר היילפרין.
שמואל אהרון ובר
שמואל אהרן ובר
שמואל אהרן שזורי
קו כשר
אוטובוס כשר
קו כשר למהדרין
אוטובוס אקורדיון
אוטובוס אקורדיאון
אוטובוס כפול
הרי את
הרי את הוא אלבום סולו מאת הזמר והמפיק אסף אמדורסקי. זהו אלבום האולפן החמישי של אמדורסקי, והראשון הכולל שירים מקוריים לאחר הפסקה של 9 שנים, מאז הוצאת מנועים שקטים.