אליזבת נולדה בטירת פרוסנהופן (Possenhofen Castle). אביה היה קרל תאודור, דוכס בבוואריה, שעמד בראש הצאצאים הזכריים של שושלת האצולה הבווארית ואופתלמולוג בעל מוניטין מוכר. היא נקראה על שמה של דודתה, אחות אביה אליזבת, נסיכת בוואריה, הידועה כסיסי. אמה הייתה מריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל בתו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל, אשר מלך בין השנים 1828 ו-1834.
מלבד היותו רופא, היה קרל תאודור, אביה של אליזבת, אמן, אשר טיפח את הטעם האומנותי של משפחתו, והיא חונכה עם אהבה עמוקה לציור, מוזיקה ופיסול. כמו כן, בקליניקה של אביה בה אמה סייעה כאחות, אליזבת נחשפה פעמים רבות לעבודתם של הוריה ולסבלם של המטופלים, תופעה שהייתה יוצאת דופן עבור נסיכה באותם זמנים.
חיי הנישואים.
ב-2 באוקטובר 1900, הדוכסית אליזבת נישאה לנסיך אלברט, השני בתור למלכות בלגיה (לאחר אביו, הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה) בעיר מינכן. בעקבות בעלה יורש העצר שהוכתר למלכות ב-1909, אליזבת נהייתה מלכה. העיר לובומבאשי בקונגו נקראה על שמה.
בתקופה בה אלברט ואליזבת נפגשו, הנסיך אלברט היה יורש העצר של דודו לאופולד השני, מלך הבלגים. אלברט היה בנו השני של הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה והנסיכה מארי, אחותו של קרול הראשון, מלך רומניה.
בלידתו, אלברט מוקם כשלישי בתור למלוך לאחר אביו הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה ואחיו הבכור בודואן, נסיך בלגיה. בעקבות מותו הפתאומי של בודואן בינואר 1891 אלברט קודם לראש התור לכתר המלכות בבלגיה. אלברט שהיה שקדן ושקט לא היה האדם הנכון ביותר לתפקיד המלך, לדעתו של דודו המלך לאופולד השני, אך כמי שהיה הצאצא הזכר הבוגר היחידי בשושלת הוא היה מובטח הכתר עם מות המלך. לאלברט היה קשר משפחתי לנסיכויות אחרות באמצעות נישואי אחיותיו: הנרייט, נסיכת בלגיה אשר נישאה לאמנואל, נסיך אורליאן, וז'וזפין קרולין, נסיכת בלגיה אשר נישאה לבן דודה, אחיו הצעיר של פרדיננד הראשון, מלך רומניה, הנסיך קרל אנטון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, אליזבת ובן זוגה המלך שהו בדה פן (De Panne) עיירת מחוז בלגית הגובלת עם צרפת. המלכה זכתה לאהבת התושבים המקומיים על כך תמיכתה ביחידות הלוחמה הבלגים, ביקוריה בקו חזית הלוחמים וסיועה ליחידות הסיעוד. למרות מוצאה הגרמני, היא הייתה מלכה אהודה, שבעיני נתיניה נתפסה כתומכת נלהבת של ארצה המאמצת, בלגיה.
מה-23 בספטמבר ועד ל-13 בנובמבר 1919, מלך ומלכת הבלגים, אליזבת ואלברט, יחד עם בנם, לאופולד, ערכו ביקור רשמי בארצות הברית. במהלך סיור באתר ההיסטורי פואבלו אוף איסלטה (pueblo of Isleta) בניו מקסיקו, המלך העניק את העיטור היוקרתי מסדר לאופולד לכומר הצרפתי שהגן על האינדיאנים, האב אנטון דוצ'ר (Father Anton Docher). כמזכרת, המלך הוענק צלב טורקיז מצופה בכסף שהיה עבודת יד של התושבים המקומיים (הTiwa people). עשרת אלפים איש הגיעו להשתתף במאורע חגיגי זה.
שנים מאוחרות.
ב-1934, אלברט הראשון נפטר בתאונת טיפוס על הרי הארדנים בבלגיה. אליזבת זכתה לצפות בבנה שהוכתר כמלך הבלגים (אך לאחר מכן גלה מארצו וויתר על כס המלוכה), וכן הייתה עדה לבנה הצעיר שלאחר אחיו מילא את מקומו עד להכתרת הנכד, בודואן, מלך הבלגים שטען לכתר והחליף את אביו בתפקיד.
לאחר מות בעלה, כחלק מתפקידה כמלכה, היא שימשה כפטרונית של תחום האומנות והייתה ידועה כמי ששמרה על קשרי חברות עם אנשי מדע נכבדים ונודעים כמו אלברט איינשטיין. במהלך השנים 1940 ועד 1944 כשבלגיה הייתה תחת הכיבוש הגרמני, אליזבט השתמשה במעמדה המיוחס כמלכה ובקשרים הגרמניים שהיו לה על מנת להשפיע ולסייע להציל מאות ילדים יהודים מהגליה על ידי הנאצים. כאשר בריסל שוחררה, היא פתחה את שערי ארמונה ואישרה שהמבנה יהיה לשימוש מטה יחידות הלוחמה הבריטיות. כמו כן העניקה למפקדם, בריאן הורוקס את הקמע שלו, חזיר בר רך בשנים, בשם "מסטיק".
לאחר המלחמה הוענק לה התואר "חסידת אומות העולם".
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, המלכה עוררה מחלוקת בשל ביקורים שערכה במדינות קומוניסטיות כמו ברית המועצות, סין ופולין, ובעקבותם יש שהצמידו לה את התואר "המלכה האדומה".
ב-1959 קיימה בישראל ביקור פרטי שנמשך כשבוע. בין השאר ביקרה בחיפה ובטקס חנוכת בית גולדמינץ בנתניה וכן חנכה את המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים שנקרא על שמה.
המלכה אליזבת נפטרה בבריסל בגיל 89 ב-23 בנובמבר 1965. היא נקברה בחלקת הקבורה מלכותית בכנסיית ליידי ליקן, בבריסל. היא הייתה האבירה ה-1015 במסדר המלכותי של המלכה מריה לואיזה.
אליזבת מבוואריה, מלכת בלגיה
עם עולם
"עם עולם" (הגייה: אַם אוֹי-לַאם) הייתה תנועת הגירה יהודית אידאולוגית לארצות הברית שפעלה בשנות ה-80 של המאה ה-19. במסגרתה היגרו כמה מאות יהודים, רבים מהם בני תנועת ההשכלה היהודית-רוסית. התנועה דגלה ברעיון הפיכת היהודים לחקלאים העומדים בזכות עצמם, וראתה בהגירה לאמריקה ובהתיישבות בה אידיאל ולא רק פתרון זמני למשבר. הרקע המיידי להקמתה היו הפרעות שנודעו כ"הסופות בנגב" בתחום המושב. יוצאי "עם עולם" הקימו מספר מושבות חקלאיות בארצות הברית שלא האריכו ימים. התנועה התפרקה עד סוף העשור, אולם שמה נותר חקוק בזיכרון ההיסטורי של יהדות ארצות הברית, בעיקר בזכות אישים בעלי שם שלקחו בה חלק דוגמת אייב קאהאן, אלכסנדר הרכבי ודוד אדלשטט.
הפרעות בדרום תחום המושב ורקע להקמת "עם עולם".
בצהרי יום שלישי 3 במאי 1881, גילו יהודי אודסה לחרדתם, כי כנופיות פורעים החלו במעשי הביזה וההרס, שנודעו עוד קודם לכן ביליסבטגראד, בקייב ובמקומות אחרים בדרום תחום המושב היהודי. הפרעות נמשכו לתוך חג השבועות שחל כעבור יומיים, והותירו נזק גדול ברכוש היהודים. מאז אפריל אפפה חרדה את יהודי דרום תחום המושב, שהבינו שגם חנויותיהם ובתיהם עשויים ליפול קורבן בידי הפורעים. הפרעות פרצו לאחר רצח הצאר אלכסנדר השני ב-13 במרץ 1881. לפי משה איינהורן, במשך תשעת החודשים שלאחר הרצח אירעו מהומות מלוות במעשי רצח, אונס, שוד והרס רכוש ב-160 ערים וכפרים במערב האימפריה הרוסית. בדרום תחום המושב נמנו 45 ערים וכפרים בהם התבצעו לפחות 40 מקרי רצח של יהודים ו-225 מעשי אונס והתעללות בנשים יהודיות.
תנועת "עם עולם" באודסה התגבשה במהלך החג. חוסר האונים של השלטון המרכזי בסנט פטרבורג, מדיניות הישיבה בחיבוק ידיים שנקטו המשטרה והממשל, והתייצבות התנועות הפרוגרסיביות דוגמת הנרודניה ווליה לצד הפורעים, הביאו יהודים רבים להבין כי הקרקע מתחת רגליהם בוערת, והגיעה העת להגר. החל מאביב 1881 הלך וגבר גל ההגירה הספונטני של פליטים יהודים, והתקדם לכיוון מערב. ביניהם היו חברי התנועה מערים שונות.
התנועה החלה את דרכה באודסה, וראשיה היו מוניה באקל, משכיל צעיר שחי בעיר, ומשה הרדר מאוצ'אקוב. הם ראו בתנועת ההגירה הזדמנות טובה לממש חזון בניית "חיים יהודיים חדשים באמריקה". אליהם חבר שניאור באלייה מאודסה, ובהנהגתם התמזגו שני מרכיבים רעיוניים שונים זה מזה: מרכיב אחד לקח את השראתו מן הזיקה המובהקת לתנועת המהפכה הרוסית ומן האידאולוגיה הסוציאליסטית שלה. אותו זרם קטן בתנועת המהפכה הרוסית שהיגר לארצות הברית בשנות ה-60 והקים שם מושבות שיתופיות, היה המקור העיקרי לחזון שעמד בעיני רוחם של מנהיגי התנועה. מרכיב שני ינק מרעיונות הלאומיות היהודית הצעירה, שעסקו במציאת פתרון קונקרטי למצוקה המיידית של המוני היהודים, דווקא בתוך מסגרת יהודית, וזאת תוך יציאה מן החברה הרוסית.
האינטליגנציה היהודית-רוסית והתגובה לפרעות.
הפוגרומים טלטלו את עולמם של רבים בשכבת האינטליגנציה היהודית-רוסית. מגמת ההתבוללות והרוסיפיקציה של רבים מהם נתקלה בתגובת הנגד האלימה בדמות המוני הפורעים ברחובות. הרצון להשתלב הפך לדיסוננס בלתי אפשרי על רקע הפוגרומים. בתוך אותה אינטליגנציה נתגלעה מחלוקת אודות סוגיית ההגירה: היו שראו בה איוולת, וביקשו לפתור את רדיפות היהודים באמצעות שתדלנות והשפעה על שלטון הצאר. מאידך, היו צעירים משכילים שהפנו עורף לרוסיה, והחליפו את "ההליכה אל העם" נוסח תנועת הנרודניקים בהצטרפות לתנועת ההגירה הכללית; רעיונותיו של יהודה לייב פינסקר, אשר ראה בהגירה פתרון כולל לבעיית היהודים באימפריה הרוסית, שימשו להם מסגרת פעולה רעיונית. מיעוטם אף היה שותף להקמת חוגי הגירה קטנים ושונים דוגמת "קיבוץ נדחי ישראל" או "אחוות ציון".
רעיונות הפרודוקטיביזציה (יצרנות) של היהודים החלו מתפתחים בקרב יהודים משכילים, לנוכח הדלות הכלכלית האיומה ושבירת מטה לחמם של יהודים רבים בגלל הפרעות. האמונה הישנה של רבים באמנציפציה פוליטית במסגרת הסדר הצארי הלכה ושקעה לנוכח הפרעות. יהודים מן האינטליגנציה, שחוו ניכור עמוק אל היהדות ואל היהודים, חשו עתה תחושות חרטה והזדהות שהובילום להתקרב חזרה אל אנשי עמם. היו אלה דווקא סטודנטים יהודים, שבימי הפרעות באודסה לקחו על עצמם את עול ההגנה העצמית, ומהם יצאו אלה שמילאו לאחר מכן תפקיד חשוב בתנועת "עם עולם". מתוך הפרעות נולדה השקפה לאומית ביחס ליהדות, בסינתזה עם רעיון הפרודוקטיביזציה האגררית (היצרנות החקלאית) של הציבור היהודי היוצא מחוץ לרוסיה. כך נולד הצורך באוטונומיה ליהודים. עתה מצאו עצמם אותם משכילים עומדים בהנהגתו של זרם ההגירה היהודי. ניקולאי איליניקוב, ממנהיגי "עם עולם" בקייב התוודה בפומבי בראשית 1882 כי הפרעות הפכוהו ליהודי החש סולידריות לעמו.