"אסקימו לימון" הופק על ידי אולפני "סרטי נח" של מנחם גולן ויורם גלובוס, שהיו אחראים גם על ההפצה וההצגה שלו; זאב רב-נוף חיווה דעתו כי הדומיננטיות של החברה בשוק הקולנוע הישראלי תרמה תרומה גדולה להצלחתו. לפי בועז דוידזון, ההשראה לתסריט הייתה תקופת נעוריו שלו כמו גם הסרט האמריקאי "אמריקן גרפיטי".
תקציב ההפקה עמד על שלושה מיליון ל"י; מתוך סכום זה, שולם מיליון כתמלוגים לבעלי זכויות היוצרים על השירים בפסקול. המוזיקה בסרט הותאמה לתקופה וכוללת את להיטי סוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים: נכללו בו להיטים כ-Rock Around the Clock של ביל היילי, Tutti Frutti ו-Long Tall Sally (ליטל ריצ'רד), Put Your Head on My Shoulder, You Are My Destiny, "דיאנה" (פול אנקה), Greenfields (ארבעת האחים), To Know Him Is To Love Him (פיל ספקטור וה"טדי ברז"), להיט - "Piove" ( דומניקו מודוניו, הידוע יותר כ-Ciao, ciao bambina, "צ'או צ'או במבינה"). ועוד רבים.
ביקורות ופרסים.
"אסקימו לימון" נעשה להצלחה קופתית מסחררת, ועד שלהי דצמבר 1978 הוא מכר 1,268,000 כרטיסים בישראל והכנסות של 12.5 מיליון ל"י. כמו כן, הופץ ב-700 עותקים באירופה, שם הכניס עוד $650,000. המועצה לביקורת סרטים ומחזות הגבילה את גיל הצופים בסרט לשש-עשרה ומעלה בשל המיניות המפורשת שהוצגה בו. עם זאת, דווח בעיתונות על תופעה נרחבת של בני-נוער צעירים יותר שהסתננו להקרנות. בסך הכל, נמכרו 1,350,000 כרטיסים בארץ, ו"אסקימו לימון" הוא הסרט המצליח ביותר בהיסטוריה הישראלית מבחינה זו: "קזבלן" עומד במקום השני עם 1,222,500 ו"סאלח שבתי" אחריו עם 1,184,900. "אסקימו לימון" זכה להצלחה גם בגרמניה המערבית, בה הגיע למקום ה-11 בדירוג שוברי קופות עם 2,700,000 כרטיסים שנמכרו.
ב-19 באפריל 1978 זכה "אסקימו לימון" בפרס הראשון בתחרות השנתית לסרטי עלילה ישראליים, אליו נלווה מענק של 120,000 ל"י. כמו כן, קיבל בועז דוידזון את פרס הבמאי הטוב ביותר ולאדם גרינברג ניתן פרס הצלם הטוב ביותר על השתתפותם. יפתח קצור זכה בפרס השחקן המצטיין. הפרסים הוענקו על ידי שר התמ"ת יגאל הורביץ. הסרט ייצג את ישראל בפסטיבל ברלין בשנת 1978 והיה אחד המועמדים הסופיים לזכות בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
סרטי ההמשך.
בעקבות הצלחת הסרט, נוצרו לו מספר סרטי המשך. סדרת סרטי אסקימו לימון כוללת, פרט לסרט המקורי, את הסרטים יוצאים קבוע (1979), שפשוף נעים (1981), ספיחס (1982), סבבה (1983), רומן זעיר (1983), הרימו עוגן (1985), אהבה צעירה (1987), בלוז לקיץ (1988) והחגיגה נמשכת (2001).
נורמן מיילר
נורמן קינגסלי מיילר (באנגלית: Norman Kingsley Mailer; 31 בינואר 1923 - 10 בנובמבר 2007), היה סופר, מחזאי, עיתונאי ויוצר קולנוע אמריקאי-יהודי. ידוע כמחדש ז'אנר הנובלה התיעודית.
חייו.
מיילר נולד בלונג בראנץ' בניו ג'רזי. אביו, איזק ברנט מיילר, יליד ליטא שהיגר לארצות הברית מדרום אפריקה, היה מנהל חשבונות, אמו פאני לבית שניידר ניהלה סוכנות למטפלות. אביה שהיה בעל מכולת שימש כעין רב של הקהילה המקומית.
נורמן גדל בברוקלין, ובשנת 1939 החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד. במהלך לימודיו החל מתעניין בכתיבה, ופרסם את סיפורו הראשון כשהוא בן 18.
עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בשנת 1941 התגייס מיילר לצבא האמריקאי, ושירת כלוחם בחזית האוקיינוס השקט, בפיליפינים וביפן.
לאחר שחרורו מן הצבא, החל ללמוד באוניברסיטת הסורבון בפריז, עם מלגה מהצבא, ובשנת 1948 פרסם את ספרו הראשון "הערומים והמתים" המתבסס על ניסיונו כחייל. זהו רומן מלחמה ריאליסטי, המתאר בצורה חזקה ואלימה קבוצת חיילים אמריקנים הנלחמת לכיבושו של אי המוחזק בידי היפנים. ספר זה נחשב לאחד הספרים החשובים בסוגו, ולמייצג נאמן של הספרות שנכתבה על ידי דור הצעירים שלחם במלחמת העולם השנייה.
בשנים שלאחר מכן עבד מיילר כתסריטאי בהוליווד. חלק ניכר מעבודתו הספרותית לא התקבל על ידי המוציאים לאור. באמצע שנות החמישים התפרסם מיילר כמסאי המבקר את התרבות האמריקנית בת זמנו. ספרו "פרסומת לעצמי" (1959) המבוסס על קטעי יומן ורשימות, בוחן את האלימות, ההיסטריה, הפשע והבלבול בחברה האמריקנית, והיה בעל השפעה על דור הכותבים הצעירים בשנות השישים.
ב-1981 השתתף בסרטו של מילוש פורמן "רגטיים".
ב-1987 ביים את הסרט הקולנועי "גברים קשוחים אינם רוקדים" על פי תסריט של רוברט טאון. ב-2002 כתב מיילר את התסריט לסרט "", אשר מבוסס על חיו של רוברט הנסן.
נמנה עם מייסדי המגזין "Village Voice".
מיילר זכה פעמיים בפרס פוליצר. בפעם הראשונה על ספרו "צבאות הלילה" (1968), ובפעם השנייה על ספרו "שירת התליין" (1979). ספר זה, שהוא מפסגת יצירתו של מיילר, מתאר את הוצאתו להורג של הרוצח גארי גילמור. כן זכה מיילר במדליית אמרסון ת'ורו על מפעל חיים (1989), ושימש כנשיא הסניף האמריקאי של ארגון הסופרים PEN.
מיילר היה גם ביוגרף מוכשר, וכתב את הביוגרפיה (עם הרבה אלמנטים דמיוניים) של מרילין מונרו, פבלו פיקאסו ולי הארווי אוסוואלד. רצח קנדי העסיק אותו אף בספר "רוחו של הארלוט" משנת 1991 העוסק באיש CIA המעורב באירועי תקופתו - המלחמה הקרה, הפלישה למפרץ החזירים ורצח קנדי.
נטייתו של מיילר אל הפוליטיקה הובילה אותו לכתיבת ספרים כ"מדוע אנו בווייטנאם" (1967). בשנת 1969 התמודד על משרת ראש עיריית ניו יורק בתור "שמאלני שמרן" שצידד בהקמת מדינה נפרדת של העיר ניו יורק ונכשל. למרות היותו יהודי, מיילר לא היה אוהד ישראל, לא ביקר בה מעולם, והביע לא פעם תמיכה בפלסטינים.
מיילר הופיע כשחקן במספר סרטים, ביניהם סרטי אוונגרד של במאים "מחתרתיים" בשנות השישים. כן ביים מספר סרטים מסוג זה. כן ביים את הסרט "בחורים קשוחים אינם רוקדים", על פי ספרו. ספריו "העירומים והמתים", "חלום אמריקני" ו "שירת התליין" הוסרטו אף הם.
מיילר היה נשוי שש פעמים ואב לתשעה ילדים (לרבות בן חורג אחד), בהם הבמאי סטיבן מיילר, השחקנית קייט מיילר והעיתונאי (עורך המגזין "היי טיימס") ג'ון בפאלו מיילר. נפטר עקב אי-ספיקת כליות חריפה בבית החולים מאונט סיני במנהטן.
אדמונד אלנבי
פילדמרשל אדמונד הנרי היינמן אַלנבִּי, הוויקונט הראשון אלנבי (באנגלית: Edmund Henry Hynman Allenby, 1st Viscount Allenby;
23 באפריל 1861 – 14 במאי 1936) היה איש צבא בריטי, שהתפרסם בשל פעילותו במלחמת העולם הראשונה וכמי שכבש את ארץ ישראל וירושלים שהיו בשליטת האימפריה העות'מאנית. בערים שונות בישראל ישנם רחובות הקרויים על שמו.
ביוגרפיה.
השנים הראשונות.
אדמונד אלנבי נולד ב-23 באפריל 1861 בברקנהורסט שבאנגליה, שם התחנך במכללת "הייליבורי" ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. ב-1882 הוצב כקצין בגדוד הדראגונים השישי (6th Inniskilling Dragoons) שבחיל הפרשים.
שירות פעיל.
אלנבי נכנס לשירות פעיל בשנת 1884, תחילה באזור בוטסואנה של היום, ואחר-כך (1888) ב"זולולנד" (אזור בדרום אפריקה של ימינו). הוא שב עם יחידתו לבריטניה ב-1890 ובשנים 1896–1897 למד במכללה לפיקוד ומטה בקמברלי. הוא קודם לדרגת מייג'ור ב-1897. ב-1898 הצטרף לחטיבת הפרשים השלישית (3rd Cavalry Brigade), ששירתה אז באירלנד. הוא חזר לדרום אפריקה כדי להילחם במלחמת הבורים השנייה מ-1899. הוא סיים את המלחמה בדרגת קולונל ושב לבריטניה ב-1902, לפקד על יחידת עילית של הפרשים הבריטים (5th Royal Irish Lancers) עד 1905, ואז על חטיבת הפרשים הרביעית (4th Cavalry Brigade) עד 1910. ניסיונו הרב בחילות פרשים הוביל למינויו למפקח על חילות הפרשים (Inspector of Cavalry).
מלחמת העולם הראשונה.
החזית המערבית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בתחילה בחזית המערבית. בפרוץ המלחמה מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-1 וזכה לשבחים רבים כשיחידתו חיפתה על הנסיגה האנגלית במהלך קרב מונס. לאות הוקרה על פעילותו מונה למפקד חיל הפרשים של חיל המשלוח הבריטי לצרפת. ב-1915 פיקד על הקורפוס ה-5 בקרב איפר השני (קרב בבלגיה בו השתמשו הגרמנים לראשונה בנשק כימי בקנה מידה גדול בחזית המערבית). באוקטובר של אותה השנה קיבל פיקוד על הארמייה השלישית, אולם בקרב אראס כוחותיו לא השכילו לנצל פריצת-דרך, והוא הוחלף בידי ג'וליאן בינג ב-9 ביוני.
מצרים וארץ ישראל.
אלנבי נשלח למצרים וב-27 ביוני 1917 החליף את סר ארצ'יבלד מאריי כמפקד העליון של חיל המשלוח המצרי, שנשלח לפתוח חזית כנגד הטורקים ממזרח למצרים ולהרחיקם מתעלת סואץ, עורק החיים של האימפריה. אחד ממהלכיו הראשונים היה תמיכה במאמציו של לורנס איש ערב בקרב הערבים בתקציב של 200,000 ליש"ט לחודש.
השפעה מורלית.
אלנבי שלח לחזית ארץ ישראל את הקצינים מהמפקדות בקהיר. הוא העמיד אותם בפני הברירה בין יציאה לקרב או פיטורין משרות צבאי.
לאחר שארגן מחדש את הכוחות הסדירים זכה אלנבי בקרב עזה השלישי (31 באוקטובר עד 7 בנובמבר 1917) בכך שהפתיע את הכוחות העות'מאנים בהתקפה על באר שבע. לאחר מכן הם המשיכו להתקדם לעבר ירושלים. העות'מאנים הובסו בקרבות במהלך נובמבר, וירושלים נפלה בידי הבריטים ללא קרב ב-9 בדצמבר 1917, ערב חג החנוכה תרע"ח, לאחר שהעות'מאנים פינו אותה בחשאי.
אלנבי חולק כבוד לירושלים.
למרות שהיה רב-אמן בלוחמה על סוס, בחר אלנבי לרדת מסוסו לפני שנכנס לירושלים. ב-11 בדצמבר 1917, נכנסו אלנבי וקציניו לעיר ברגל דרך שער יפו, מתוך כבוד לעיר הקדושה ליהדות, לנצרות ולאסלאם (ראו את הכרזת המשטר הצבאי להלן). לאחר מכן ציין בדו"ח הרשמי:
מיד לאחר שנכנס אלנבי לירושלים הוא קרא הצהרה שנוסחה בלונדון ותורגמה לשש שפות