ביוגרפיה.
מנחם מיכלסון גדל והתחנך בבני ברק, למד בבית ספר תיכון עירוני דתי בני ברק. שירת בנח"ל ושימש כתב צבאי של "במחנה נח"ל". בוגר אוניברסיטת בר-אילן בחוגים לספרות עברית ומדע המדינה, ונמנה עם מקימי המגמה לתקשורת ביחידה ללימודי המשך באוניברסיטה.
משנת 1969 הוא חבר מערכת ידיעות אחרונות והיה עורך חדשות בעיתון, עורך-משנה של מוסף "7 ימים", מעורכי המוסף הפוליטי וכתב לעניינים כלליים. בנוסף היה עורך "זרעים" - ירחון בני עקיבא, ומעורכי "בת-קול", עיתון הסטודנטים של בר-אילן.
בשנת 1983 זכה בפרס זיו לעיתונות.
בשנים 1985–1987 כיהן כשליח עלייה וכאחראי על יחסי הציבור של מחלקת העלייה בבריטניה.
בשנים האחרונות הוא מגיש תוכניות רדיו בקול ישראל. היה בין המייסדים של רדיו קול חי, אך עם התחרדות התחנה פרש יחד עם אורי אורבך.
אפיסקופוס
הרפורד
הרפורד (באנגלית: Hereford, ) היא עיר הבירה של מחוז הרפורדשייר, מערב המידלנדס, אנגליה.
גאוגרפיה.
אוכלוסיית העיר מונה 55,800 תושבים ומלבד היותה בירת המחוז, העיר היא גם בעלת האוכלוסייה הגדולה ביותר בו. הרפורד שוכנת במרכז מחוז הרפורדשייר כ-26 קילומטרים מהגבול עם ויילס ובמרכזה עובר נהר הוואי (Wye). בקרבת העיר שכן בסיס של חיל האוויר המלכותי בין השנים 1940–1999 ששימש בין היתר לאימון, כמו כן מפקדת שירות האוויר המיוחד ולאחרונה גם רגימנט הסיור המיוחד שוכנים ליד העיר. הרפורד היא אחת משלוש ערים באנגליה שאין בהן אוניברסיטה, אך מצד שני נמצאת בה קתרדלת הרפורד, מה שהופך אותה למרכז דתי אזורי.
מקור השם הרפורד הוא בצירוף המילה האנגלו-סקסונית 'היר' (Here) שמשמעותה כינוס חיילים או צבא, והמילה 'פורד' (Ford) שמשמעותה מעבר נחל או נהר. שם העיר בוולשית הוא הנפורד' (Henffordd) שמשמעותה 'כביש ישן' וככל הנראה מתייחסת לכביש הרומאי העובר ליד העיר.
כלכלה.
באופן היסטורי מזוהה הרפורד במיוחד עם תעשיית הסיידר, מבשלות בירה וגזע הבקר לבשר, פר הרפורד.
במהלך רוב המאה ה-20 הרפורד לא ראתה התפתחות רבה. החל משנת 1998 כאשר העיר הופרדה מווסטר החלה לעבור התפתחות רבה עם בניית בתי ספר חדשים, שיפור תשתיות ושיפוץ אתרים שונים בעיר.
מאיר אלדאבי
מאיר אלדבי
אנציקלופדיה לנשים יהודיות
אנציקלופדיה לנשים יהודיות, ובשמה המלא "נשים יהודיות: אנציקלופדיה היסטורית מקיפה" (Jewish Women: A Comprehensive Historical Encyclopedia) היא אנציקלופדיה מקוונת בשפה האנגלית העוסקת בנשים יהודיות. היא זמינה כחלק מאתר האינטרנט של "ארכיון הנשים היהודיות" ("Jewish Women's Archive").
באנציקלופדיה מופיעים כ-2,000 ערכים, אליהם ניתן להוסיף קישורים, הערות ולהציע תוכן חדש לכתיבה. עורכיה בחרו נשים יהודיות מתקופת התנ"ך ועד לעולם המודרני. מופיעים גם מספר ערכים של מנהיגים גברים שבפועלם השפיעו על מעמדן של נשים במגזרים שונים בקהילות היהודיות.
היסטוריה.
בשנת 2006 אליס ומשה שלוי מ"שלוי הוצאה לאור" הוציאו לאור גרסת תקליטור של האנציקלופדיה בעריכתן של פרופ' פאולה היימן מאוניברסיטת ייל ופרופ' דליה עופר מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הגרסה משלבת תכנים מ"נשים יהודיות באמריקה: אנציקלופדיה היסטורית", פרויקט שיזם המו"ל ראלף קרלסון, יחד עם ד"ר מיכאל פלדברג שכיהן בזמנו כמנכ"ל החברה ההיסטורית היהודית אמריקאית, והובא לדפוס על ידי היימן ודבורה דאש מור.
"ארכיון הנשים היהודיות" העניק חסות לפרסומו של הקובץ באינטרנט כחלק מהיותו מוסד ללא כוונת רווח, דבר שהצביע על מעבר של הארכיון מהתמקדות בנשים יהודיות מצפון אמריקה, לנשים יהודיות בעולם.
גברת קרש ומר מערוך
גברת קרש ומר מערוך הוא סיפור לילדים מאת דתיה בן דור.
הספר יצא לאור בעברית, בשנת 2005.
פרסום הסיפור.
הסיפור נכתב בשנת 1982 לסדרה "פרפר נחמד" של הטלוויזיה החינוכית ובוצע בשני פרקים מתוכה בידי אפי בן ישראל ועוזי חיטמן. בשנת 1984 פורסם הסיפור בספר "ספורים לפרפר נחמד". בשנת 2005 פורסם הסיפור בספר "גברת קרש ומר מערוך", בסדרה "דתיה כתבה ומספרת", שהופץ בצירוף תקליטור בו מסופר הסיפור מפי הסופרת, בליווי איוריה של נדיה עדינה רוז.
הסיפור אומץ על ידי מערכת החינוך כספור הנלמד בעיקר במסגרת נושא החנוכה ומומחז כהצגה בחגיגות החנוכה בגנים ובבתי הספר.
עלילה.
גברת קרש, גיבורת הסיפור, מתעוררת אל יום של חופשה מעבודת המטבח, ומשתוקקת לצאת לטיול ולטבול בכנרת:
היא מבקשת לצרף אליה חבר לטיול המיוחל ומציעה זאת לעמיתיה - גברת פומפייה, גברת מחבת ומר תרווד, אך כלם עסוקים מאוד ומשיבים את פניה ריקם:
גברת קרש נואשת מחיזוריה העקרים, ובפוגשה את מר מערוך היא מאיצה בו מיד לחוש אל המטבח ולהצטרף להכנת הלביבות הקדחתנית. אלא שלהפתעתה משיב לה מר מערוך כי הוא אינו נחוץ להכנת לביבות ונעתר בשמחה להצעתה המפתה.
הסיפור מאפשר, דרך חיפוש השותף לטיול, להכיר את כלי המטבח השונים, ונותן גם הצצה לנושא מוסר העבודה.
קולז' סנט-בארב
קולז' סנט-בארב (בצרפתית: collège Sainte-Barbe) הייתה מכללה על שמה של ברברה הקדושה בפריז שנוסדה ב-1460 על גבעת סנט-ז'נבייב (Montagne Sainte-Geneviève) ברחוב ואלט (rue Valette) ברובע החמישי של פריז על ידי ז'ופרואה לנורמן (Geoffroy Lenormand), פרופסור נודע מקולז' דה-נאוור (Collège de Navarre). עד לגירתה ב-1999 הייתה זו המכללה העתיקה ביותר בפריז. בין המורים הנודעים שלימדו במכללה היה ז'ול מישלה ובין התלמידים הנודעים היו פרנסיסקו חאווייר, אלפרד דרייפוס, גוסטב אייפל ומישל פיקולי.
ב-1820 נוסד במכללה ארגון הבוגרים של המכללה (L'Association amicale des anciens barbistes), שהוכר כארגון ציבורי ב-1880 והוא ארגון הבוגרים הוותיק ביותר בצרפת.
מבני המכללה שופצו על פי תוכניתו של האדריכל הצרפתי אנטואן סטינקו (Antoine Stinco) ומפברואר 2009 הם מאכסנים את הספרייה הבין אוניברסיטאית של פריז.
גברת דאלווי
פיניאס גייג'
פיניאס פ. גייג' (באנגלית: Phineas P. Gage; ) היה עובד רכבת בארצות הברית אשר נפגע במוחו במהלך תאונת עבודה. המקרה שלו השפיע רבות על חקר הנפש (גם בתחום הנוירוביולוגי וגם בתחום הפסיכולוגי), וגרר אחריו ניסויים רבים.
התאונה.
פיניאס גייג' נולד בארצות הברית בשנת 1823, וכבר בשנת 1848 כשהיה בן 25 עבד כמהנדס ומנהל כוח העבודה ברכבת בין העיר ראטלנד לעיר ברלינגטון. יום אחד עבדו עובדי הרכבת בניפוץ סלעים שהפריעו למעבר פסי הרכבת החדשים. פיניאס וצוותו החלו בהערכות לפיצוץ, אך התהליך השתבש, ומוט ברזל באורך מטר ששימש כחלק מהמסילה, עף, חדר לראשו של גייג' דרך הראש (כשהוא מחורר את מוחו) ונחת כמה מטרים לאחור.
להפתעת כל עמיתיו לעבודה, גייג' לא מת, לא איבד את הכרתו, ואף הרגיש טוב, כאילו לא נפצע כלל. הוא הצליח ללכת לרופא בכוחות עצמו, ורופאיו: דוקטור ויליאמס ודוקטור ג'ון הארלו, דיווחו שראייתו ושמיעתו עדיין תקינות, ויכולותיו השכליות לא נפגעו.
השפעת הפגיעה.
האזור בו גייג' נפגע קרוי האונות הפרונטליות, או האונות המצחיות. אזור זה במוח נמצא מעל המצח וקשור בשליטה בהתנהגות. זהו האזור המפותח ביותר במוח האדם ומהווה כשלושים אחוז מנפחו. אצל חיות אחרות חלק זה במוח הרבה יותר קטן.
לאחר הטיפול, רופאיו שמו לב להתנהגות מאוד ילדותית של גייג'. גם בני משפחתו שמו לב לשינוי התנהגותו: גייג', שהיה אדם אחראי, טוב לב, שקדן ורציני, הפך לאימפולסיבי, גס, ילדותי וחסר התחשבות. חברת הרכבת סירבה להחזירו לעבודתו בעקבות השינוי הדרמטי שהתרחש באופיו. גייג' עזב את משפחתו לדרום אמריקה, ובשנת 1860 מת מסטטוס אפילפטיקוס.
המקרה של גייג' שינה את ההתייחסות למוח. בעקבות התאונה הבינו שהמוח מורכב מאזורים וחלקים שונים, אשר לכל אחד מהם תפקיד שונה, ושיש קשר בין המוח לנפש.
תרומה להבנת המוח.
אף על פי שתאונתו של גייג' הפכה לאחד המקרים המפורסמים ביותר בתולדות חקר המוח, ושתפיסת העולם לגבי המוח השתנתה, לא הייתה לה תרומה משמעותית להבנת אופן פעולת המוח. הרופאים לא בדקו בדיקה מעמיקה את מוחו, והייתה חסרה השוואה באופיו לפני התאונה לבין אחרי התאונה.
בדיקה מעמיקה בתפקוד האונות המצחיות התאפשרה רק עם המצאת הניתוח הלובוטומי, שישים שנה לאחר מכן. בניתוח הראשון שבוצע, כל האנשים שהשתתפו בניתוח ולא מתו במהלכו או בעקבותיו, עברו שינוי אישיות, בדיוק כמו גייג'. למרות זאת, הניתוח הלובוטומי המוכר ביותר התרחש בבית חולים לחולי נפש, שם ניסו להחזיר אנשים לשפיותם. בחלק מהמקרים מצב האנשים השתפר פלאים, אך בחלק אחר של המקרים מנותחים רבים הפכו לחסרי יכולת דיבור, ובוהים ללא מחשבה. אף על פי שעזר לחלק מחולי הנפש שנותחו, הניתוח הלובוטומי עדיין נושא את הכינויי "הטיפול הברברי ביותר בתולדות הרפואה", ובארצות רבות הוכרז ניתוח זה כאסור.
זוהר הרקיע
זוהר הרקיע (באנגלית: Obedience) הוא סרט ישראלי משנת 2012 העוסק בהתנתקות דרך מבטו של צוער בחיל האוויר. הסרט הופק על ידי מכון חומש לאסטרטגיה ציונית ותורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי, נכתב ובוים על ידי אליהו בנימין, וזכה בפרס שני לסרט עלילתי בפסטיבל קולנוע דרום, בסיוון ה'תשע"ב.
עלילה.
אדם קורן (רז זלצרמן) הוא צוער קורס טיס המסיים את הקורס בהצטיינות יתירה.
רגע לפני קבלת הכנפיים הוא נבחר לפתע להיות מאנשי המעגל הראשון בביצוע תוכנית ההתנתקות, אשר כונתה בצבא "מבצע זוהר הרקיע".
באימוני הביצוע אדם לא נכנס לעומק העניינים. חברו הטוב עמית (חנן סוויסה), המתמנה למפקדו באימון, ובמקביל יחסיו המורכבים עם חברתו לילך מעסיקים אותו הרבה יותר.