יש מערכת אוטובוסים מהירה בבנייה בעיר תחת השם "טוסובוס" שצפויה להיפתח באוגוסט 2014.
ספורט.
בעיר פועל מועדון הכדורגל פצ'וקה, שהוקם ב-1901 על ידי הכורים האנגלים בעיר. הקבוצה, המשחקת בליגת העל המקסיקנית, זכתה בגביע סודאמריקנה ב-2006 והשתתפה מספר פעמים באליפות העולם לקבוצות.
פצ'וקה דה סוטו
הדק
הדק הוא ידית קטנה, בדרך כלל בכלי ירייה, שכאשר לוחצים עליה היא מפעילה את מנגנון הירי, היורה את הקליע.
לחיצה על ההדק מפעילה את הפּטיש; הפטיש דוחף את הנוקר שמכּה בפיקה של הכדור, דבר המצית את אבק השריפה שבכדור ומאיץ את הקליע שבו לאורך הקנה.
ברוב הרובים האישיים (נשק קל) ההדק נמצא מיד אחרי ידית האחיזה, שאותה מחזיקים ביד ימין (אלא אם היורה הוא איטר, אז הוא מבצע את אותה הפעולה ביד שמאל), ובעזרת האצבע המורה לוחצים על ההדק. ברוב כלי הנשק ההדק נמצא בתוך מסגרת הנקראת "שמורת ההדק". מסגרת זו מקיפה את ההדק ומחוברת לכלי הנשק, היא עשויה לרוב בצורת האות "ר" הפוכה. מטרה למנוע לחיצה לא מכוונת של ההדק (כגון אם הרובה נופל). ברובה סער M-16 שמורת ההדק היא פס מתכת המחבר בין ידית הרובה לבין בית המחסנית.
קיימים כלי נשק ללא שמורת הדק, כגון רובה התבור TAR-21 (למעשה יש בו שמורת יד).
אריה ליב געלמאן
אריה לייב געלמאן
אריה לייב גלמאן
אריה ליב גלמאן
א&quot;ל גלמאן
א&quot;ל געלמאן
א&quot;ל גלמן
פאצ'וקה
עיתונות עברית
עיתונות עברית, כלומר עיתונות כתובה בשפה העברית, החלה עם הוצאת כתב העת העברי הראשון, פרי עץ חיים, שיצא לאור באמסטרדם, החל מ-1691 ובמשך יותר ממאה שנים וכלל בעיקר קובץ שו"ת תורני. כתב העת העברי הראשון, הדומה בצורתו ובאופיו לכתבי העת של היום ואיננו תורני דווקא, יצא לאור רק כמאה שנה אחרי "פרי עץ חיים". היה זה המאסף, שראה אור בקניגסברג ב-1784.
במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 נדפסו עיתונים עבריים בתפוצות, בעיקר במזרח אירופה, שהביאו לקוראי עברית מידע, חדשות, דברי ספרות והגות מקוריים ומתורגמים, דיווחים וסקירות בנושאים מגוונים. העיתונות העברית שימשה במה לדיון בנושאים פנים-יהודיים וכלל-יהודיים, בהם (החל בשלהי המאה ה-19) הציונות. היא הייתה כלי ראשון במעלה בתחיית הלשון העברית, הן כזרז לצורך לחדש מילים לשם דיווח על העולם המודרני והן כבמה לפרסום תחדישים. כותבים רבים השתמשו במאמריהם העיתונאיים על מנת להנחיל לציבור מתחדישיהם. מאז יציאת הלבנון בעריכת יחיאל ברי"ל ואחריו חבצלת על ידי ישראל ב"ק, שניהם בירושלים ב-1863, ראו אור עיתונים עבריים באופן סדיר בארץ ישראל. במפנה המאה העשרים ירד מאוד מספר העיתונים העבריים במזרח אירופה עקב דלדול קהל היעד של עיתונות זו, ומרכז הכובד של העיתונות העברית עבר לארץ ישראל. עיתונות היישוב היוותה שופר אידאולוגי והתפלגה ברובה לפי קווים מפלגתיים (ע"ע עיתונות מפלגתית בישראל). מגמה זו המשיכה גם בעשורים הראשונים של מדינת ישראל. הליברליזם והאכזבה מהאידאולוגיות לאחר מלחמת יום כיפור הובילו לדעיכת העיתונות המפלגתית ולעלייתה של העיתונות המסחרית, שהובילה לפריחת כתיבה בסגנון ניו-ג'ורנליזם ועיתונות חוקרת לחשיפת שחיתות. פריחת העיתונות הכתובה נבלמה במחצית השנייה של שנות ה-90 עם עליית האינטרנט וההתמודדות עמה בצורת חינמונים.
רבים מראשי הציונות היו גם עיתונאים עבריים, בהם אליעזר בן-יהודה, ברל כצנלסון, נחום סוקולוב, משה שרת, זאב ז'בוטינסקי ורבים אחרים. בישראל קיים חוק שהספרייה הלאומית מחויבת לשמר כל עותק של עיתון שיצא בשפה העברית.
כתבי עת עבריים מוקדמים.
כמאה שנים לאחר כתב העת העברי הראשון, פרי עץ חיים, החלו לצאת לאור במרחב הדובר-גרמנית, ובפרט בממלכת פרוסיה, כתבי עת עבריים נוספים, כבמה לחוג האינטלקטואלי של תנועת ההשכלה היהודית (שאף מכונה "דור המאספים"). העיקרי והחשוב שבהם היה המאסף, שראה אור בקניגסברג בשנים 1784–1797, 1809–1811, ומטרתו הייתה להפיץ ידע והשכלה בעולם היהודי תוך שימוש בשפה העברית. רוב הגברים היהודים ידעו עברית מלימודיהם בתלמוד תורה אך לא שלטו בשפת המדינה (גרמנית, רוסית, פולנית וכיוצא באלו), וכתב עת בעברית היה נגיש להם. מנגד, ביקשו אנשי ההשכלה לנתק את היהודים משימוש ב"ז'רגון" (כלומר יידיש) המדובר בפיהם, שנתפס אז כדיאלקט משובש של הגרמנית התקנית, ולהחיות את שפת המקרא הצחה. כך שימשו כתבי העת המשכיליים צינור שדרכו קנו יהודים השכלה, חדשות מן העולם וידיעות בתחומים שלא נחשפו ולא יכלו להיחשף אליהם קודם, כגון חידושי המדע והטכנולוגיה. בנוסף לאתגר הקיום הכלכלי, שאיים תמיד על העיתונות העברית, ניצבה בפני מחברי כתבי העת המשכיליים השאלה האם השפה העברית, שמזה מאות שנים לא שימשה כשפת היומיום, מתאימה במצבה למסור את כל הנדרש מדיווח עיתונאי מודרני, וכיצד יש לחדש אותה. בכתבי העת הראשונים הובאו מונחים לועזיים בגרמנית באותיות עבריות, בתעתיק היידי המקובל. כתב עת משכילי מוקדם חשוב נוסף היה ביכורי העתים (וינה, 1820–1831), ובנוסף ראו אור "הצפירה" של מאיר הלוי לטריס (גליציה, 1823); "ביכורי השנה" (אמסטרדם, 1844) ו"כוכבי יצחק" (וינה, 1845–1869).
קהל היעד של כתבי העת המשכיליים המוקדמים היה קטן ביותר ולא יכול לתמוך בהם כלכלית, ולפיכך רבים מהם יצאו במתכונת מצומצמת ובלתי סדירה ונסגרו בתוך זמן קצר. צורה נוספת להפצת כתב עת עברי הייתה "לוחות שנה", כלומר תקופון היוצא אחת לשנה ומרכז מאמרי הגות, דברי ספרות, סיכום אירועים בעולם היהודי והכללי ותוכן שימושי. כתבי העת המשכיליים בעברית דעכו במחצית הראשונה של המאה ה-19, כאשר, דווקא עקב הצלחת מגמת ההשכלה, נחשפו יהודים חפצי-דעת לשפת המדינה וצרכו את ידיעותיהם ישירות מן העיתונות הכללית בלשונה, והצורך בעיתונות עברית התייתר. בעיקר נכון הדבר בגרמניה, שהייתה ערש כתבי העת המשכיליים, אך החל בשנות ה-20 של המאה ה-19 עברו יהודיה לשפה הגרמנית.
עיתוני התפוצות.
עיתונות התפוצות במאה ה-19.
במזרח אירופה, מקום מושבם של רוב יהודי העולם בראשית המאה ה-19, התקיימה אוכלוסייה יהודית גדולה שלא נטמעה בסביבתה ודיברה בשפתה שלה, יידיש, על ניביה. בשנות ה-50 של המאה ה-19 החלו לצאת באימפריה האוסטרו-הונגרית (בפרט בגליציה – השטח שעבר לידי אוסטריה בחלוקת פולין, שם ישבו מרבית יהודי האימפריה) ובאימפריה הרוסית כתבי עת שזכו לתפוצה רחבה ולאריכות ימים. העיתונות העברית, בזכות השפה המשותפת, שימשה כלי ייחודי ליצירת תקשורת בין הקהילות היהודיות ויהודים בודדים בתפוצות לשיתוף מידע, העברת ידיעות ובקשות לסיוע, ואִפשרה יצירת תנועות יהודיות כלליות לא-מקומיות. העיתונים הגיעו גם לקהילות יהודיות מחוץ לאירופה, שלא דיברו כלל יידיש או גרמנית, ואִפשרו חשיפה שלהן ומעורבות של בניהן בעולם היהודי האירופי. העיתונים יצאו בהוצאות פרטיות וללא תמיכה ארגונית או תנועתית. כל הוצאת עיתון, הן בשטחי האימפריה הרוסית והן באימפריה האוסטרו-הונגרית, נזקקה לרישיון מאת השלטונות וחויבה לעבור ביקורת של הצנזורה. תהפוכות הזמן פגעו בהוצאה הסדירה של העיתונים וגרמו להעברת מושבם מעיר לעיר, להפסקות ניכרות בהפצה ולשינויים בלתי מתוכננים בתדירותה. החומר העיתונאי התקבל מידי שליחים מיוחדים ששלחו למערכת מברקים (טלגרמות) או מתרגום ידיעות של סוכנויות ידיעות.
הראשונים, החשובים ומאריכי הימים בהם היו השבועונים המגיד (ליק ואחר-כך קרקוב, 1856–1903); המליץ (אודסה, 1860–1904) והצפירה (ורשה, 1862–1931). ב-1886 ראה אור בסנקט פטרבורג היומון העברי הראשון בהיסטוריה – היום; על אף שלא האריך ימים ונסגר כעבור שנתיים, הוא הוביל לראשית הופעתם של "המליץ" ו"הצפירה" כעיתונים יומיים. הדבר פיתח במידה רבה את לשון הדיווח העברית העניינית, התמציתית והמדויקת. הציונות, שהחלה לצמוח בעשורים האחרונים של המאה, הציבה לעיתונים העבריים אתגר, והם נעו בין דיווח נייטרלי ונימה של פלורליזם רעיוני בקשר לפתרון השאלה היהודית תוך סקירה ומתן פתחון פה לכל הזרמים, לבין תמיכה נלהבת ברעיון הציוני. שלושת כתבי העת החשובים, "המגיד", "המליץ" ו"הצפירה", תמכו משנות ה-80 של המאה ה-19 בתנועת חיבת ציון ובציונות, ודיווחו בהרחבה מן הקונגרסים הציוניים. על רקע צמיחתם מתוך עולם ההשכלה, ראו עורכי העיתונים חשיבות להקניית מושגים מדעיים לקוראי העברית ועשו שימוש בעיתונות כבמה למדע פופולרי ולדיווח על תגליות וחידושים טכנולוגיים. בין הכותבים החשובים בשדה זה נמנו כמה מחשובי העוסקים בעיתונות התקופה, כגון חיים זליג סלונימסקי, מייסדו ועורכו הראשון של "הצפירה", מנדלי מוכר ספרים (שלום אבּרמוביץ'), שלמה רובין ואהרון ברנשטיין. ברומניה, שבה היה ריכוז גדול של חובבי ציון, יצא לאור ב-1856 ביאשי "עדות העתים"; בבוקרשט פורסם בעברית המוסף "ההולך", וב-1882 פורסם בבוטושאן "האור". ברומניה יצא לאור גם כתב העת הספרותי "זמרת הארץ" בעריכת הרב מתתיהו שמחה רבנר.