האחוזה הועמדה למכירה מספר פעמים מאז שנת 2008, ובין היתר הועמדה למכירה בשנת 2015 תמורת 29 מיליון דולרים לאחר מותו של סמואל. בספטמבר 2015 היא נמכרה לזמרת-יוצרת טיילור סוויפט, בעלות של 25 מיליון דולרים. מאז רכישת האחוזה, סוויפט פעלה להחזרתו למצבו המקורי באמצעות האדריכל מוניק שנק. העבודות שביצעה כללו שיקום חלונות, בנייה מחדש של עמודים בבריכת השחייה ושימור העיטורים שעיטרו את חזית הבית. סוויפט ביקשה להכיר באחוזה כנקודת ציון מקומית על ידי ועדת מורשת התרבות של בוורלי הילס ומועצת העיר בוורלי הילס. נוח פורי, סגן יו"ר ועדת מורשת התרבות בבוורלי הילס, אמר בפגישה כי האחוזה היא "אחת מהגדולות בעיר הזו" והוסיף שהיא "חשובה מאוד להיסטוריה של העיר". פורי אמר כי הם "נרגשים" מכך שהבעלים הנוכחיים "ישמור על האחוזה הזו ויוצאו את הכסף במטרה להחזירו למצבו הקודם". היא השתמשה באחוזה בשביל להקליט את אלבומה השמיני "Folklore" מכיוון שלא יכלה לעשות זאת באולפן הקלטות שלה עקב מגפת הקורונה.
My Favorite Songwriter, Porter Wagoner
My Favorite Songwriter, Porter Wagoner (בעברית: כותב השירים האהוב עליי, פורטר ווגונר) הוא אלבום הסולו העשירי של הזמרת דולי פרטון, אשר יצא ב-2 באוקטובר 1972 על ידי RCA ויקטור. בשנת 2010 האלבום יצא מחדש על גבי דיסק ביחד עם אלבום נוסף של פרטון. בשנת 2011 האלבום יצא בפעם השלישית אך הפעם להורדה דיגיטלית.
כל שירי האלבום נכתבו על ידי פורטר ווגונר ובכך למעשה נגזר שם האלבום. האלבום מחלוק לשני חלקים כאשר כל חלק מכיל חמישה שירים.
ביקורות.
במגזין בילבורד כינו את האלבום כ"מלהיב". במגזין קאשבוקס גם נתנו ביקורת חיובית לאלבום כאשר נכתב שם: "דולי פרטון - מה יותר יפה? המראה שלה או הקול שלה? אך מה שלא תהיה התשובה השילוב בין השניים פשוט מדהים. דולי מקרינה את נשמתה הפנימית הן במבטה והן בקולה, והראתה פעם אחר פעם שטוהר הרגש מנצח על טריקים נוצצים של שירה - כישרונה עומד במבחן הזמן. בשם האלבום, דולי קובעת בנחרצות כי פורטר ווגונר הוא כותב השירים האהוב עליה, ומסיבה זו הקליטה אלבום משיריו באופן בלעדי. הצוות של דולי וכתיבתו של פורטר הוא עוד שילוב מושלם. אלבום סופרלטיבי".
הקלטות.
האלבום הוקלט במספר תאריכים שונים. תחילה הוקלט השיר "Still on Your Mind" ב-12 בינואר 1972. לאחר מכן הוקלטו שני שירים נוספים מהאלבום ב-2 במאי באותה השנה וב-3 וב-4 ובמאי הוקלטו כל של שירי האלבום מלבד השיר "What Ain't to Be, Just Might Happen" שהוקלט ב-19 ביוני באותה השנה.
אדריכלות מורית
אדריכלות מורית (באנגלית: Moorish architecture) היא אדריכלות אסלאמית שהתפתחה בימי הביניים במערב עולם האסלאם, באזור שכלל את אנדלוסיה (ספרד ופורטוגל המוסלמיות בין 711–1492) והמגרב (מרוקו, אלג'יריה ותוניס של ימינו). המונח "מורי" (Mauri) הוא כינוי מערב אירופאי לתושבים המוסלמיים המתגוררים באזור זה, ומקורו בשם הלטיני לתושבים הברבריים של ממלכת מאוריטניה הקדומה, כיום בשטח מרוקו המודרנית. חלק מהחוקרים משתמשים לחלופין במונח "אדריכלות של מערב עולם האסלאם".
הסגנון האדריכלי משלב השפעות מהתרבות הברברית בצפון אפריקה, מהתרבות הקדם-אסלאמית בחצי האי האיברי, מהתרבויות הרומית, הביזנטית והוויזיגותית כמו גם מזרמים אומנותיים בני התקופה במזרח עולם האסלאם. מאפייני האדריכלות המורית באים, בין היתר, לידי ביטוי בכיפות גדולות, קשתות מחודדות, קשתות פרסה, שימוש בסימטריה ובצורות גאומטריות, ערבסקות וצבעים עזים. יש בבנייה הזו גם לא מעט חצרות גדולות, שלא פעם מעוצבות בצורה של גן (ריאצ') מוסלמי, עם חלוקה סימטרית לארבעה חלקים בהם תעלות מים, מזרקות וקולונדות עמודים מסביבן. חומר הבנייה בשימוש הוא לרוב עץ, סטוקו ואריחים (במיוחד מדגם זליג' ). מרכזי האדריכלות המורית נמצאים בבירות המדינות המוסלמיות באזור בו רווחה, ביניהן קורדובה שהייתה בירת אנדלוסיה המוסלמית בשנים 751–1036, קירואן, פאס, מרקש, סביליה, גרנדה בה נמצא ארמון אלהמברה ותלמסאן.
לאחר קץ שלטון האסלאם בספרד ובפורטוגל, המסורות של האדריכלות המורית המשיכו בצפון אפריקה כמו גם בסגנון אמנות מודחאר
בספרד, שעשה שימוש בטכניקות ועיצובים מוריים והתאימם לדגמים נוצרים. מאוחר יותר, ובמיוחד במאה ה-19, זכה הסגנון המורי לחיקוי נרחב במסגרת בתחייה הנאו-מורית שהופיעה באירופה ובאמריקה, כתוצאה מעניין רומנטי במזרח, וכן כבחירה רווחת עבור אדריכלות של בתי כנסת חדשים, כמו בית הכנסת הגדול של בודפשט, בית הכנסת בסופיה, בית הכנסת החדש בברלין ובית הכנסת הגדול של סטוקהולם.
מאפיינים אדריכליים.
מאפייני האדריכלות המורית כוללים קשתות פרסה ורבות-אונה, קשתות משתלבות, חצרות מרכזיות, גני ריאצ', עיטורי סטוקו ועץ מורכבים, גילוף מוקרנאס וקשתות מוקרנאס וכן עיטור באריחי זליג׳. האדריכלות המורית מאופיינת בשפע צורות שלובות ומורכבות, המבוססות על דגמים צמחיים, גאומטריים וקליגרפיים בצבעים עזים.
היסטוריון אומנות האסלאם Jonathan Bloom טוען כי האדריכלות האסלאמית המסורתית של המגרב ואנדלוסיה הייתה יותר שמרנית מסגנונות אחרים באדריכלות אסלאמית, במובן שהמבנים נטו להיות פחות שאפתניים ממגמות נועזות של קמרונות וכיפות שהתפתחו באדרכילות האיראנית והעות'אמנית. מלבד מינרטים, מבנים מוריים בקושי התמרו לגבהים יוצאי דופן, תוך שימוש באולמות תפילה היפוסטילים כמאפיין הקבוע של החלל הפנימי של המסגד. חוץ מיוצאי הדופן החשובים של המינרטים ושערי הכניסה, החזית החיצונית של המבנים לרוב נותרה פשוטה, בעוד בחלקים הפנימיים התרחש רוב החדשנות האדריכלי והם עוטרו בעושר. מאידך, הסגנונות הארדרכיליים בחלקים המזרחיים של עולם האסלאם התפתחו באופן שונה לחלוטין, ועיקר החידושים שבהם התמקדו בחלק החיצוני כמו אולמות מוכתרים בכיפה או איוואנים עם קמרונות.
מבנים מפורסמים באדריכלות המורית.
המסורת האדריכלית המורית מופיעה במסגדים, מדרסות, בארמונות, בביצורים, בבתי מרחץ (חמאם), באכסניות ובמבנים היסטוריים נוספים האופיינים לעולם האסלאמי. דוגמאות בולטות הם המסגד הגדול בקורדובה (784–987) לו 4 שלבים, עיר הארמון ההרוסה של מדינת א-זהרא (936– 1010), כנסיית סן כריסטו דה לה לוס בטולדו (לשעבר מסגד), ארמון אלחפריה בסרגוסה, ארמון אלהמברה (בעיקר 1338–1390) וחנרליפה (1302–1309, 1313– 1324) שבגרנדה, חירלדה שבסביליה (1184), מסגד אלכותוביה במרקש, מגדל חסאן והמסגד ברבאט, המסגד האנדלוסי ומסגד אל-קרוויין שבפאס, המסגד הגדול של אלג׳יר , המסגד הגדול של תלסמאן והמסגד של עוקבה בקירואן בתוניסיה. פעמים שאדריכלות מורית כוללת גם מופעים של הציוויליזציה האיסאלמית בדרום איטליה, דוגמת פאלאצו דיי נורמני בסיציליה אותו בנה אמיר פלרמו במאה ה-9. קיימת ראיה ארכאולוגית של מסגד בסגנון המורי בן המאה ה-8 בנרבון בצרפת.
קשתות אופייניות לאדריכלות המורית.
קשת פרסה.
הקשת האופיינית ביותר באדריכלות המורית היא קשת הפרסה הידועה גם בשם ״קשת מורית״. קצותיה של קשת הפרסה ממשיכים מעבר לציר המרכז האופקי של מעגל הקשת כלפי מטה. הם פונים אחד אל השני, ולא יוצרים חצי מעגל כמו בקשת עגולה רגילה. פרופיל הקשת הפך מזוהה עם אזור מערב עולם האסלאם מראשית התקופה האסלאמית. מקור הקשת נראה שמגיע עוד מימי תקופת האימפריה הביזנטית באגן הים התיכון, שכן גרסאות שלה ניתן למצוא עוד במבנים ביזנטיים בקפדוקיה, בארמניה ובסוריה. קשתות הפרסה גם נפוצות בכנסיות ויזיגותיות בחצי האי האיברי במאות החמישית עד השביעית לספירה. ייתכן כי בשל ההשפעה הוויזיגותית, הפכו קשתות הפרסה לדומינטיות בחליפות האומיית של קורדובה באל-אנדלוס, אם כי הקשת ״המורית״ הייתה שונה במקצת ויותר מתוחכמת בצורתה ממקבילתה הוויזיגותית.
השימוש בקשת הפרסה לא נעשה רק לשם תמיכה במבנה שמעליה, שכן היא מופיעה גם באופן דקורטיבי כקשת עיוורת או אטומה וגומחה מקושתת.
קשת פרסה מחודדת.
החל מתקופת המוראביטון, הופיעה קשת הפרסה המחודדת או השבורה, והיא הפכה נפוצה אף יותר במהלך תקופת המֻוַואחִידוּן. מקור צורת קשת זו בצפון אפריקה, שכן קשתות מחודדות מופיעות עוד בתקופת האדריכלות הפאטימית שהתקיימה במזרח צפון אפריקה (אזור מצרים ולוב של ימינו).
קשת משתלבת.
הקשת המשתלבת (interlacing) היא סדרת קשתות (לפחות שתיים), בהן כל קשת חוצה או עולה על חברתה. תבנית הקשת הראשונה עולה על תבנית הקשת הסמוכה לה. התפתחות אלמנט זה נעשה בעיקר למטרות עיטור של מילוי צפוף יותר של החלל, ולא עבור מטרות אדריכליות של נשיאת משקל הקירות שמעל. היא מופיעה גם באדריכלות הרומנסקית והגותית.
קשת רבת-אונות.
הקשת רבת-האונות או רבת-העלים מופיעה לראשונה באדריכלות הפאטימית באיפריקיה ובמצרים, אך הופיעה גם באדריכלות של טאיפת אנדלוסיה למשל בארמון אלחפריה בסרגוסה ובקסאבה של מאלגה. היא זכתה לשימוש בולט במיוחד בעת הרחבת מסגד קורדובה בהוראת החליף אלחכם השני. בתקופות המוראביטון והמוואחידון, סוג קשת זה פותח עוד יותר למטרות עיטוריות, בעוד קשתות הפרסה נפוצו כסטנדרט במקומות אחרים. הדוגמאות המוקדמות ביותר לשימוש בקשת רבת-האונות מופיע במסגד הגדול בתלמסאן שבאלג'יריה ובמסגד בטינמל שבמרוקו.
קשת נטיפות.