הרומן נכתב בין 1954 ל-1956, ובימי חייו של תומאזי די למפדוזה נדחה על ידי מוציאים לאור. רק שנה לאחר מותו ראה הרומן אור בהוצאת פלטרינלי (Feltrinelli), לאחר שאלמנתו של תומאזי די למפדוזה העבירה את כתב היד לג'ורג'ו באסאני (מחבר "גן פינצי-קונטיני"), שהיה עורך בהוצאה זו. עד מהרה זכה הרומן למעמד של יצירת ספרות נשגבת, וב-1959 זכה תומאזי די למפדוזה לקבל, לאחר מותו, את הפרס הספרותי הגבוה ביותר באיטליה, פרס סטרגה.
הספר תורגם ללשונות רבות (לעברית תורגם ב-1961 על ידי פנינה בת שלה ויצא בהוצאת עם עובד) וב-1963 עובד לסרט קולנוע ("הברדלס") בבימויו של לוקינו ויסקונטי ובכיכובו של ברט לנקסטר.
כתבים אחרים.
בנוסף לרומן הגדול הנושא את שמו, כתב תומאזי די למפדוזה מספר יצירות נוספות. בהן סיפורים קצרים שיצאו בקובץ "סיפורים" ("I racconti") ב-1961 בהם סיפורו הקצר "השמחה והחוק" ("La gioia e la legge"), "שיעורים על סטנדל" ("Le lezioni su Stendhal") – עבודה ביקורתית על סטנדל שיצאה ב-1959, "מבוא לספרות הצרפתית של המאה ה-16" ("Invito alle lettere francesi del Cinquecento"), שיצא ב-1970, וכן מספר סקירות על הספרות בשפות שונות. כמו כן כתב אך לא סיים ספר בשם "זכרונות ילדות" ("Ricordi d'infanzia"), ורומן ממנו קיים רק פרק הפתיחה בשם "חתלתולים עיוורים" ("I gattini ciechi").
מניה וילבושביץ
דמיטרי מיליוטין
דמיטרי אלקסייביץ' מיליוטין (ברוסית: Милютин, Дмитрий Алексеевич; 28 ביוני 1816, מוסקבה, האימפריה הרוסית - 25 בינואר 1912, סמייז, חצי האי קרים האימפריה הרוסית) היה שר המלחמה הרוסי בין השנים 1861 – 1881, ב-1898 הועלה לדרגת פילדמרשל והיה האחרון שנשא בדרגה זו מבין אנשי הצבא של האימפריה הרוסית. מיליוטין אחראי לשיקום צבא האימפריה הרוסית לאחר התבוסה במלחמת קרים, להפיכתו לצבא מודרני, מאומן ובעל תשתית אנושית רחבה המבוססת על גיוס חובה, בסיסי קבע וציוד חדיש אשר הובילו אותו לניצחון המוחץ על האימפריה העות'מאנית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). דמיטרי מיליוטין מילא תפקיד עיקרי ברצח העם הצ'רקסי.
חייו.
ב-1833 סיים מיליוטין את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה וב-1836 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית. הוא נטל חלק במלחמת הקווקז כמפקד גדוד, נפצע בקרב ולאחר החלמתו עבר לכהן כמרצה באקדמיה הצבאית, שם התבלט כלוחם למען רפורמות במבנה ושיטות הלחימה של הצבא הרוסי. לאחר מלחמת קרים העלה מיליוטין הצעות מהפכניות לשינויים בצבא הרוסי אשר מצאו אוזן קשבת אצל אלכסנדר השני וב-1861 הוא מונה לתפקיד שר המלחמה.
עם הכניסה לתפקידו כשר המלחמה, החל מיליוטין בשורת רפורמות חסרות תקדים בצבא הרוסי. הוא פעל לביטול גזרת הקנטוניסטים והנהגת גיוס חובה כדי ליצור מאגר כוח אדם גדול ומאומן. מיליוטין חילק את האימפריה למחוזות צבאיים, הקים מנגנון גיוס לכל הגברים בגילאי 20 ומעלה והם חויבו לשרת 6 שנים בשירות סדיר ועוד 9 בשירות מילואים. מיליוטין הקים לראשונה מחנות קבע ובסיסי אמונים לצבא הרוסי ויצר למעשה את מנגנוני הצבא המודרני של המאה ה-20.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), באו הרפורמות של מיליוטין לידי ביטוי, כאשר הרוסים ניצחו באופן מכריע את המערכה ויצאו ממנה כאחת המעצמות המובילות בעולם.
ב-1898 קודם מיליוטין לדרגת פילדמרשל והיה האחרון בשורת הפילדמרשלים של האימפריה הרוסית (אם כי בשנים 1910–1912 הוענקה דרגה זו כדרגת כבוד לניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ולקרול הראשון, מלך רומניה) .דמיטרי מיליוטין מת בעיר סמייז שבחצי האי קרים, ב-25 בינואר 1912 ונקבר במנזר נובודוויצ'י שבמוסקבה.
סטלארק
סטלארק (באנגלית: Stelarc) הוא שם הבמה של סטליוס ארקאדיו (נולד ב-19 ביוני 1946 בלימסול, קפריסין) הוא אמן מיצגים אוסטרלי המשתמש בגופו שלו כמדיום לצורכי אמנות חזותית ובחינת יכולותיו של גוף האדם, ומירב עבודותיו מסוג אמנות עכשווית והמיצגים שלו סובבים סביב הרעיון לפיו הגוף האנושי הוא מיושן, ובוחנים את הקשר שבין תנועה, חושים ומחשוב. סטלארק מציג שילובים של הגוף עם רובוטיקה, פרוטזות, טכנולוגיה מתקדמת, כלים רפואיים, מערכות מציאות מדומה והאינטרנט ופיתוחיו נחשבים לעתידניים הן מבחינה קונספטואלית והן מבחינה טכנולוגית. הוא מופיע לרוב ביפן, ארצות הברית ואירופה.
סטלארק קיבל כמה תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות, ועד לשנת 2007 הוא החזיק בתפקיד מנהל מחקר עמית במחלקה לחקר מיצגי אומנות דיגיטליים באוניברסיטת נוטינגהאם, אנגליה. בימים אלה הוא מרצה אורח בבית-הספר לאומנויות שבאוניברסיטת ברונל שבמערב לונדון.
מיצגים בולטים.
המיצגים של סטלארק הם ייחודיים, והם לרוב כוללים רובוט או רכיבים רובוטיים וטכנולוגיים מודרניים אחרים פרי יצירתו המשולבים בצורה כלשהי עם גופו שלו. כל מופע הוא פרויקט בפני עצמו המציג פיתוח מקורי כלשהו של סטלארק. עבודתו המוקדמת מזוהה ביותר עם 25 המופעים בהם תלה עצמו מקרסי דיג ("Flesh hook suspension") כאשר אחת מהמכונות המכניות שלו מעורבת במופע. להלן מבחר מעבודותיו הבולטות:
גוף פינג ופרזיט.
בשתי עבודות בחן סטלרק תנועה על ידי מערכת גירוי עצבים אלקטרונית מבוססת טלמטיקה, ויצר הנדסה של הארכה וירטואלית של מערכת העצבים באמצעות האינטרנט. בנובמבר 1995 הושקה התערוכה "גוף פינג" ("Ping Body"), במהלכה חוברו ארבעה מוקדים שונים בעולם (פריז, הלסינקי ואמסטרדם) לאתר האינטרנט של האמן, ולמשתמשים ניתנה גישה מרחוק לראות ולהניע את גופו של סטלארק דרך מערכת גירוי-שרירים ממוחשבת ששכנה במקום בו התקיים המופע בלוקסמבורג. הרעיון המרכזי של המופע היה בחינה של מה שמוצג כתנועות רצוניות של גוף, כאשר בפועל מדובר בתנועה של גוף אחר הנמצא במקום אחר: על מסכי מגע הוצגו תמונות של הגוף, והמשתמשים בחרו אילו איברים להניע. התנועות נקבעו על ידי הפינג שהתקבל חזרה מהשרת ונמדד בחלקים של מילישניות, כאשר כל ערך מפעיל תנועה אחרת. כך האינטרנט איננו רק כלי להעברת מידע, אלא גם מתמר המשפיע על תנועות פיזיות.
באפריל 1997 הציג סטלארק את הפרויקט השני בנושא אינטרנט וגוף, "פרזיט" ("ParaSite", נשמע כמו "מעבר לאתר האינטרנט"). סטלארק יצר תוכנה הסורקת את הרשת כולה בחיפוש אחר תמונות שונות אשר נשלחו מהמחשב אל משקפי מסך שעל ראשו של האמן, והוקרנו במקביל בחלל התצוגה ועל גופו. התמונות גם מופו לכדי קוד שנשלח אל מערכת גירוי שרירים, שהפעילה את גופו של האמן.
פסל קיבה.
במופע "Stomach Sculpture" שעלה בתערוכת הפיסול האוסטרלית החמישית שהתקיימה במלבורן, הוא הציג התקן אשר לו הוא קרא "תכשיט אסתטי". אחרי צום של שמונה שעות בלע סטלארק כמוסה בגודל 15 מ"מ על 5 ס"מ עשויה מטיטניום, פלדת אל-חלד, כסף וזהב. הכמוסה הייתה מחוברת לכבל, שקושר לתיבת בקרה מחוץ לגופו. בהגיעה לקיבה נפתחה הכמוסה לגודלה המלא, 5 ס"מ על 7 ס"מ, והחלה לצפצף ולפלוט הבזקי אור.
שלד חיצוני ומכונת השרירים.
בנובמבר 1998 הציג סטלארק בתיאטרון "Kampnagel" שבהמבורג, גרמניה, את אחד הפיתוחים הידועים שלו: "Exoskeleton". זו מכונה פנאומטית ענקית ומהלכת בת שש רגליים, ודמוית עכביש. המכונה המאפשרת לאדם הניצב במרכזה ומחובר אליה באלקטרודות לשלוט על תנועותיה באמצעות מחוות ידיים ורגליים. הפרויקט מומן על ידי גופים אוסטרליים.
ביולי 2003 הוא הציג באנגליה מכונה דומה בשם "The Muscle Machine", הפועלת על עקרון זהה. גם היא הייתה גדולה (קוטר של חמישה מטרים), והציגה היבריד של אדם ומכונה ונשלטה על ידי תנועות גוף. המכונה התבססה על טכנולוגיה מתקדמת יותר מ"שלד חיצוני", והתאפיינה בעיצוב חדיש יותר.
יד שלישית.
במופע "Third Hand" שהעלה בשנת 2000 הופיע סטלארק עם יד-שלישית רובוטית שהופעלה דרך אלקטרודות שהושתלו בגופו. היד מופעלת על ידי אותות אלקטרו-מיו-גרם (EMG) המגיעים מהבטן ומשרירי הרגליים. היד מסוגלת לבצע תנועות של צביטה ושחרור, אחיזה והרפיית אחיזה, שורש כף היד יכול להסתובב ב-290 מעלות לשני הכיוונים והיא מצוידת במערכת רגישה למגע. בתערוכה נראה סטלאק כאשר הוא כותב עם שלוש ידיים.
גוף מוגבר.
במופע "Amplified Body" הוא הציג מיצג סאונד אקוסטי שהושפע מאותות שהגיעו מגלי המוח, מחזור הדם ומערכת השרירים שלו.
אוזן שלישית.
בשנת 2007 הציג סטלארק את החלק האחרון בסדרה של שלושה פרויקטים שנמשכו כ-12 שנה, והוא שתל סיליקון בצורת אוזן שהושלתה בניתוח לתוך זרועו השמאלית. הוא סיפר שהתקשה לאתר רופא שיסכים לבצע את הניתוח, אשר נעשה באירופה. החלק האחרון של הפרויקט אמור היה להיות השתלה של מיקרופון זעיר באוזן ומשדר שישדר את הסאונד לרשת האינטרנט וכך יוכלו אחרים לשמוע את מה שהאוזן "שומעת". ההתקן אכן הושתל, אך סטלארק נאלץ לבטל את הרעיון בשל סיבוך רפואי.
הכרה.
סטלארק פעיל מאז שנות ה-60, ובמהלך השנים נכתבו מאות מאמרים החוקרים את עבודתו הייחודיות. בשנת 2005 פרסמה "MIT Press" של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס את המונוגרפיה שלו, אשר היוותה את המחקר המקיף והרחב ביותר על עבודותיו במשך השנים. הספר כולל תמונות מתוך מופעים שונים וראיונות עם סופרים כמו ויליאם גיבסון, אשר סיפרו על היכרותם עמו.
אוטו נתן
אוטו נתן (גרמנית: Otto Nathan; 15 ביולי 1893 - 27 ביולי 1987) היה כלכלן גרמני שברח לארצות הברית ולימד באוניברסיטת פרינסטון (1933-1935), אוניברסיטת ניו יורק (1935-42), וואסר קולג' (1942-44) ואוניברסיטת הרווארד (1946-52).
חייו.