ב-1946 עבר לארצות הברית והשתקע בניו יורק, שם ייסד את רשת בתי הספר היהודיים הלאומיים "כנרת" (בברוקלין וברובע הברונקס) והיה מנהלם הראשון (1946–1953).
ב-1947 היה מרצה בסמינר היהודי למורים בניו יורק. עבד בבתי ספר עבריים ויידיים.
היה חבר הארגון הציוני-סוציאליסטי היידישיסטי אידיש נאציאָנאלער ארבעטער פארבאנד (Jewish National Workers Alliance; ברית הפועלים היהודית הארצית), וחבר הוועד מ-1952, חבר המועצה הארצית לחינוך יהודי, חבר ועד ברית עברית עולמית (ירושלים) מ-1954, ומשנת 1953 כיהן במשך שנים כמזכ"ל ההסתדרות העברית באמריקה.
ייסד בניו יורק את הירחון לבית היהודי "למשפחה" והיה עורכו הראשי בשנים 1963 (תשכ"ג)–1970.
בשנת 1971 עלה לישראל עם אשתו והתיישב בתל אביב. בניו יורק ובישראל כתב ספרי לימוד נוספים – ספרי לימוד התנ"ך ומקראות.
בקיץ 1972 נפטרה אשתו.
בשנת 1981 זכה בפרס הספרותי ע"ש פרננדו חֶנוֹ מטעם יהדות מקסיקו על ספרו על יאנוש קורצ'אק, שגולל את חוויותיו מבית היתומים.
וינגרטן נפטר בתל אביב ב-1982, בגיל 79, תוך כדי הכנת ספרו האחרון, "יאנוש קורצ'אק", שהופיע בהמשך אותה שנה ב'ספריית תרמיל'.
נטמן לצד אשתו בבית עלמין הדרום בחולון.
הותיר שני ילדים נשואים: יעֲלָה פיוש ואלכסנדר וינגרטן, ונכדים.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
ירחמיאל וויינגארטען
ירחמיאל ויינגרטן
שרה כפרית
פלאופרוטרוזואיקון
פָּלֶאוֹפּרוֹטֶרוֹזואיקון (מיוונית "פרוטרוזואיקון" קדום) הוא התור הראשון מתוך שלושה בעידן הפרוטרוזואיקון שבלוח הזמנים הגאולוגי. משך תקופתו: החל מתום עידן הארכאיקון, לפני כ-2.5 מיליארד שנים, ועד תחילת תור המזופרוטרוזואיקון לפני 1.6 מיליארד שנים. בתקופה זו החלו היבשות להתייצב לראשונה. בתקופה זו התפתחו הכחוליות, סוג של חיידקים המשתמש בתהליך הביוכימי של הפוטוסינתזה על מנת לייצר אנרגיה תוך כדי הפקת חמצן.
מעדויות פלאונטולוגיות התברר כי לפני כ-1.8 מיליארד שנים היו כ-450 יום בשנה, כלומר שאורך היממה היה כ-20 שעות.
אטמוספירה קדומה.
בטרם התחולל הגידול המשמעותי בכמות החמצן באטמוספירה היו כמעט כל צורות החיים שהתקיימו אז אל-אווירניים (אנאירוביים), כלומר המטבוליזם של בעלי החיים היה תלוי בנשימה תאית שלא הצריכה חמצן.
חמצן חופשי בכמויות גדולות הוא רעיל למרבית האורגניזמים האנאירוביים. מקובל כיום שמרבית היצורים האנאירוביים נכחדו. שרדו רק צורות החיים שהיו עמידים לחמצון ולהשפעות הרעילות של החמצן או שכל מחזור החיים שלהם התרחש בסביבה חופשית מחמצן. אירוע מרכזי זה מכונה אסון החמצן.
צורות חיים.
ראשוני האיקריוטים מתוארכים לתור פלאופרוטרוזואיקון.
מאורעות גאולוגיים.
במהלך תקופה זו התפתחו בפעם הראשונה חגורות ההתנגשות שבין יבשות בקנה מדה עולמי.
אירועים בונים יבשות והרים אלו מיוצגים על ידי שושלות ההרים שנוצרו לפני 2.0-2.1 מיליארד שנים באורוגנזות הטרנסאמאזונית (Transamazonian) והאבורנית (Eburnean) באמריקה הדרומית ומערב אפריקה, חגורת הלימפופו באפריקה הדרומית שנוצרה לפני 2 מיליארד שנים, שושלות ההרים שנוצרו לפני 1.8-1.9 מיליארד שנים באורוגנזות הטרנס-הדסונית (Trans-Hudson), הפנוקיאנית (Penokean), הטלטסון-תלאונית (Taltson–Thelon), הוופמאית (Wopmay), האונגאוואית (Ungava) והטורנגטית (Torngat) באמריקה הצפונית והנאגססוגטוקידאינית (Nagssugtoqidain) בגרינלנד, הקולה-קרלית (Kola–Karelia), הסקוופניאנית (Svecofennian), הווהלין-רוסיה המרכזית (Volhyn-Central Russian) והפחלמאית (Pachelma), ביבשת הקדומה בלטיקה (כיום מזרח אירופה), האקיטקנית (Akitkan) בסיביר, חגורת חונדליט (Khondalite Belt) שנוצרה לפני 1.95 מיליארד שנים ושושלת ההרים שנוצרה לפני 1.85 שנים באורגנזה הטרנס-צפון סינית בצפון סין.
חגורות התנגשות יבשתיות אלו נוצרו ככל הנראה מאירועי התנגשות בקנה מדה עולמי בין לפני 2.0 מיליארד שנים ללפני 1.8 מיליארד שנים שהובילו ליצירתה של יבשת-על הפלאו-מזופרוטרוזואיקון המכונה קוֹלוּמביה או נוּנה.
קמפו גרנדה
כוס פוקו גרנדה
כוס טוליפ
סימפוניית הצעצועים
סימפוניית הצעצועים (בגרמנית: Kindersinfonie) או בשמה המלא, "קאסאציו בסול מז'ור לצעצועים, שני אבובים, שתי קרנות יער, הרכב כלי מיתר וקונטינואו" היא יצירה מוזיקלית המכילה תפקידים לכלי נגינה המשמשים צעצועים לילדים.
במשך זמן רב ייחסו את היצירה ליוזף היידן, אבל מחקר מאוחר יותר העלה סברה, שהיא פרי עטו של לאופולד מוצרט. עם זאת, זהות המחבר עודנה נתונה במחלוקת ומלחינים אחרים הוצעו כמחברים אפשריים. הסימפוניה יצאה לאור בדפוס רק ב-1820. בהוצאה הראשונה נרשם שם המחבר כהיידן ללא זיהוי נוסף. מאז הייתה ההנחה, כי היידן הוא מחברה של הסימפוניה החד-טונלית, בת שבע הדקות, שלביצועה נדרשים כלי צעצוע - חצוצרה, רעשן, משרוקית זמיר, משרוקית קוקייה ותוף. לפי סיפור שמישהו בדה מלבו, היידן חיבר את היצירה הזאת לאחר שקנה כמה צעצועים ביריד, ואז ביצע את התוצאה בחצר אסטרהאזי, לשמחת לב הילדים במסיבת חג המולד. בסביבות שנות ה-30 של המאה ה-20 התחילו חוקרים להטיל ספק באמיתות המעשייה הזו, כיון ששום יצירה כזאת אינה מופיעה ב"קטלוג הטיוטות" שהיידן עצמו ערך ליצירותיו הוא.
זהותו של מחבר סימפוניית הצעצועים נראתה ברורה ומוגמרת כשהתגלתה היצירה בצורתה בת שלושת הפרקים בכתב יד, שלאופולד מוצרט העתיק בשנת 1759. חיזוק לקביעה זו נמצא בקיומה של יצירה דומה (שגם היא יוחסה ללאופולד מוצרט), "מזחלת השלג המוזיקלית", שלביצועה נדרשים שוט, פעמוני מזחלת ושאר אפקטים קוליים, הדומים לאלה שבסימפוניית הצעצועים. ואולם, נכונות הייחוס ללאופולד מוצרט הועמדה בספק כשהתברר, שאפילו "מזחלת השלג המוזיקלית" לא הייתה ככל הנראה יצירתו של לאופולד; הוא היה מעתיק נלהב, שהפיק העתקים של תריסרי יצירות בכתב יד.
"סימפוניית הצעצועים" בנוסח המוכר לנו היא אכן בסולם דו מז'ור. בין השמות של המלחינים שאולי הלחינו אותה בולטים שמותיהם של ליאופולד מוצרט ושל מיכאל היידן (אחיו של פרנץ-יוזף היידן). בין יצירותיו של ליאופולד מוצרט נמצאת יצירה דומה בלחניה ל"סימפוניית הצעצועים", לכלי-קשת בלבד. ייתכן ששימשה בסיס ל"צעצועים", וייתכן גם ששתי היצירות, זו של ל. מוצרט וזו שיוחסה להיידן, מבוססות על יצירה קדומה יותר, שכן סגנונה של סימפוניית הצעצועים הוא סגנון התקופה הקלאסית המוקדמת (גלוק, קפ"ע באך ובני דורם). מכל מקום, סביר להניח שהיידן שקיבל את היצירה גם עיבד אותה לצורכי התזמורת של הנסיך אסתרהאזי והוסיף "צעצועים", וגרסתו היא שנתקבלה. בין מלחיני החצרות של האצילים במרחב דובר הגרמנית בתקופה ההיא היה קיים מעין "שוק העברות", שמלחינים השאילו יצירות לעמיתיהם או עשו חילופין. כך למשל הסימפוניה מס' 26 של מיכאל היידן הפכה למס' 37 של וו. א. מוצרט.
באשר ל"צעצועים" - הם היו באופנה אז, כחלק ממה שנהגו לקרוא "מוזיקה טורקית", וזה מפני שהתזמורות הצבאיות הטורקיות הרבו בתופים, מצלתיים ושאר כלי הקשה ואביזרים שונים. לרוב נוסף לקטעים ה"טורקיים" גם מקצב אופייני (מוצרט: קונצ'רטו לכינור מס' 5, K.219, פרק שלישי, קטע הביניים בסולם מינורי ומשקל 2/4).
מיטב המחקרים מצביעים על כך, ש"סימפוניית הצעצועים" איננה אפילו סימפוניה של ממש; שלושת פרקיה עובדו ככל הנראה מקאסאציו (כלומר, דיברטימנטי לצעצועים, יצירות ארוכות, מרובות פרקים, שנכתבו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-18 בעיר ברכטסגאדן, שהייתה יצרנית מובהקת של כלי נגינה-צעצוע). הן מלחינים מקצועיים והן חובבים כתבו את היצירות הללו, ומן המקורות הקיימים אי אפשר להסיק בוודאות, אם ניתן לייחס משהו מן הספרות הזאת ללא חשש למלחינים ידועי-שם, שלא לדבר על שמות עתירי-כבוד מן התקופה הקלאסית כמו בני משפחת מוצרט או האחים יוזף ומיכאל היידן.
מחקר עדכני שנעשה בכתב יד שנמצא זה לא מכבר מעלה כאפשרות את הנזיר הבנדיקטיני אדמונד אנגרר (1794-1740) כמחבר היצירה. אם כתב היד של אנגרר הוא המקור, הרי שסימפוניית הצעצועים נכתבה לא בסול מז'ור אלא בדו מז'ור. הממצאים הללו, מכל מקום, אינם מקובלים על המלומדים. יש מקום להניח, שהמלחין האמיתי של הסימפוניה לא יוודע כנראה לעולם, אם במלואה ואם בחלקה, בהתחשב בייצור ההמוני של יצירות המקור ובריבוי כתבי היד הנוגעים לדבר.
כריסטינה גרימי
כריסטינה ויקטוריה גרימי (באנגלית: Christina Victoria Grimmie; 12 במרץ 1994 - 10 ביוני 2016) הייתה פסנתרנית, זמרת ומחברת שירים אמריקאית. גרימי הייתה ידועה בין היתר כיוטיוברית בגרסאות הכיסוי שלה של אמנים (בעיקר עכשוויים) כמו דמי לובאטו, סלינה גומז, מיילי סיירוס, ג'סטין ביבר, קייטי פרי, ניקי מינאז' ואחרים.
קריירה.
קטע הווידאו הראשון אותו העלתה ליוטיוב ב-2009, היה "Don't Wanna be Torn", במקור של האנה מונטנה. ההכרה הראשונית שלה באתר הייתה עם גרסת הכיסוי שלה לשיר "Party in the U.S.A" של מיילי סיירוס באוגוסט 2009.
גרימי הייתה ידועה בעיקר בשל גרסת הכיסוי שלה לשיר "Just a Dream" של הראפר נלי, ביחד עם אמן היוטיוב סם שוי, שקיבלה כ-156,388,393 צפיות ביוטיוב (נכון לספטמבר 2018). נכון לספטמבר 2018, היא קיבלה מעל 576 מיליון צפיות בקטעי הווידאו שהעלתה לאתר, ורשומים מעל 3.9 מיליון מנויים לערוץ שלה; בשיאה היא הייתה מדורגת במקום הרביעי במספר המנויים מבין המוזיקאים ביוטיוב. ביוני 2011 הוציאה לאור מיני-אלבום ראשון, "Find Me".
באוגוסט 2013 הוציאה אלבום בכורה באורך מלא, "With Love". ב-2014 השתתפה בעונה השישית של הגרסה האמריקאית של תוכנית הריאליטי "The Voice", בה הגיעה למקום השלישי בגמר.