קורות חייו.
ניקולאיה אלכסנדרו היה בנם של בסאראב הראשון ושל אשתו, מרגרטה.
ככל הנראה הוטבל לראשונה לדת הרומית-קתולית תחת השם אלכסנדר. מאוחר יותר הוטבל ככל הנראה לדת הנוצרית אורתודוקסית ונוסף לו השם "ניקולאיה".
היחסים עם הונגריה.
ניקולאיה אלכסנדרו המשיך במדיניות אביו, אם כי נאלץ כבר ב-1344 להכיר בחסות ממלכת הונגריה על ארצו, לאחר שנשא אשה קתולית (ממשפחת לצקוביץ' או אולי לצקפי). מלך הונגריה שלח אליו מספר פעמים את הבישוף דמטריוס של אוראדיה עם משימות דיפלומטיות ומיסיונריות.
בין השנים 1345–1353 השתתף במערכה המוצלחת המאורגנת של ידי בית אנז'ו מהונגריה נגד המונגולים-טטרים שפלשו ממזרח לקרפטים. בהזדמנות זו שטחים הנקראים "אזור הספר הטטרי" (părţile tătăreşti) שבין הנחל מילקוב ובין הים השחור סופחו לוולאכיה. שיתוף הפעולה במלחמה בטטרים שיפר ככל הנראה את מערכת היחסים עם מלך הונגריה.
בנסיבות אלה, ב-10 בפברואר 1355 אישר לו לאיוש הגדול את הזכות להחזקת הבאנאט של סוורין, שבזמנו הוענק לאביו.
ב-28 ביוני 1358 העניק המלך ההונגרי, לפי השערת ההיסטוריונים תוך הסכמה עם ניקולאיה אלכסנדרו (ק.ג'ורסקו) את הפריווילגיה המסחרית הראשונה בוולאכיה לסוחרים הסקסונים טרנסילבנים מהעיר השכנה, ברשוב.
בשנותיו האחרונות כנראה שוב הפסיק ניקולאיה אולכסנדרו לכבד את החסות המלכותית ההונגרית, דבר המוזכר בטרוניות של לאיוש הגדול כלפי יורשו, ולדיסלב (ולאיקו).
המדיניות בתחום הדת.
בעוד מלך הונגריה, קארוי רוברט, הוקיע את ניקולאיה אלכסנדרו ואת אביו ככופרים חסידי ה"סכיזמה", הקנצלריה של הכס הקדוש ברומא, החשיבה את שניהם כנאמנים לכנסייה הקתולית.
במסמך מאוקטובר 1345, האפיפיור קלמנס השישי שיבח את "הגבר האציל אלכסנדרו בסראטי" עבור מסירותו הקתולית. האפיפיור ציין שאחדים מה"וולאכים הרומנים" מטרנסילבניה, ולאכיה ומסירמיום הגיעו לדעת את דרך האמת על ידי אימוץ האמונה הקתולית". אחרי נישואיו לקלרה מדובוקה (כיום - היישוב "דביקה" במחוז קלוז') הכיר ניקולאיה אלכסנדרו בסמכות הבישופות הקתולית של טרנסילבניה לגבי כל הקתולים הילידים והזרים בוולאכיה.
מצד שני, למרות הקשר המשפחתי עם הדת הקתולית (דרך אמו מרגיטה, בתו אליזבטה הנשואה להונגרי קתולי ואשתו השנייה, קלרה) תרם תרומה חשובה לחיזוק הכנסייה והדת הנוצרית-אורתודוקסית בוולאכיה.
עוד בצעירותו בנה ניקולאיה אלכסנדרו יחד עם אביו את הכנסייה הנסיכית בבירה קמפולונג, הידועה כ"כנסיית נגרו וודה". בשנת 1359 הקים באישור הפטריארך מקונסטנטינופול קליסטוס הראשון את הארכיבישופות המטרופוליטנית הראשונה של "אונגרו-וולאכיה" עם המושב שלה בעיר הבירה קמפולונג. כארכיבישוף מטרופוליטני ראשון מונה יקינטוס מוויצ'ינה (?- 1372). השליט, שבשנותיו האחרונות הוסיף לשמו גם את השם "ניקולאיה", תרם תרומות למוסדות כנסייתיים רבים בארצו - כמו מנזר טיסמאנה, ובחו"ל, בעיקר למנזר קוטלומוז על ההר אתוס.
לאחר מותו ב-16 בנובמבר 1364 הובא ניקולאיה אלכסנדרו לקבורה בתוך כנסיית המנזר נגרו וודה בעיר קמפולונג.
נשותיו וצאצאיו.
ניקולאיה אלכסנדרו היה נשוי פעמיים.
קישורים חיצוניים.
(קונסטנטין ק. ג'ורסקו ודינו ג'ורסקו - "תולדות הרומנים" כרך ב 1352–1606, בוקרשט 1976
Tiberiu Ciobanu "Voievozi desăvârşitori ai statelor medievale Ţara Românească şi Moldova"
Excelsior Art ,Timişoara 2003 (ברומנית)
Vălenii de Munte 1908
הערות שוליים.
[[קטגוריה:שליטי ולאכיה]]
[[קטגוריה:נפטרים ב-1364]]
כנסיית סנטה מריה של האבירים הגרמניים
קייזרסלאוטרן (כדורגל)
1. פ.צ. קייזרסלאוטרן
עבאס שאה הראשון
עבאס שאה הראשון "הגדול" (בפרסית شاه عباس یکم - שאה עבאס יקם, شاه عباس اول שאה עבאס אוול או شاه عباس بزرگ שאה עבאס בוזורג", בשמו המלא ותאריו: זילוללה אמיר אל מו'מינין היידאר אבו ל-מוזאפר שאה עבאס אל חוסייני אל מוסאוי אל ספווי בהדור חאן,27 בינואר 1557 בהראת – 19 בינואר 1629 במאזנדראן) היה השאה של פרס במשך 42 שנים (1587–1629).
עבאס היה הנציג הבולט ביותר של שושלת הספווים והשליט החשוב ביותר של פרס בתחילת המאה ה-17. הוא העניק לממלכתו שלטון ריכוזי, שנסמך במידה רבה על הפקידות והסוחרים הפרסים והגביל את כוחם של הפאודלים מקרב השבטים ממוצא טורקמני. כמו כן העלה את קרנה של איראן בזירה הבין־לאומית על ידי מדיניות מוצלחת של התפשטות טריטוריאלית: כיבוש חלק גדול של אפגניסטן בעקבות ניצחונות על האוזבקים (ניצחון הראת ב-1597); כיבוש חלק מהקווקז; וסיפוח בגדאד, עיראק (1623) ובחריין – מה שהעניק לפרס, יחד עם ההשתלטות על האי הקטן הורמוז (1622) שהיה עד אז בידי פורטוגל, שליטה אסטרטגית במפרץ הפרסי. בימי מלוכתו ידעה פרס התפתחות כלכלית ותרבותית מרשימה. עבאס הגדול העביר את בירת האימפריה מקזווין לאיספהן, והאחרונה הפכה לאחת מהערים היפות בעולם, נכון לאותה התקופה. קידם את המסחר, את פיתוח דרכי התחבורה ואת החקלאות.
למרות אדיקותו כמוסלמי שיעי, ותרומתו לחיזוק הצביון השיעי של איראן, גילה עבאס הראשון יחס של סובלנות יחסית כלפי קטגוריות שונות של נוצרים וביסס קשרים טובים עם מעצמות נוצריות כמו ספרד ואנגליה.
שנותיו הראשונות.
עבאס נולד כעבאס מְרזָה בעיר הראת, אז בחבל ח'וראסאן, באפגניסטן של היום, כבן השלישי של הסולטאן מוחמד ח'ודאבנדה ושל אשתו חייר אן- ניסא ("הטובה בנשים") בגום, הידועה גם כ"מהד-אי אוליה". האֵם הייתה בתו של מושל המחוז מאזנדראן, עליו נאמר שהיה צאצא של האימאם השיעי הרביעי, זין אל-עאבדין. לפי מקורות אחדים אימו הייתה גם בעלת שורשים גאורגים. בזמן הולדתו שלט באיראן סבו, השאה שאה תהמאספ הראשון. כתינוק נמסר לטיפול לח'אני ח'אן ח'אנום, אם המושל של הראת, עלי קולי ח'אן שאמלו. כשמלאו לו 4 שנים, אביו, מוחמד, אדם אדוק ועדין נפש שסבל ממחלת עיניים, ושנחשב לא כשיר לרשת את המלכות, נשלח על ידי הסב לשיראז במחשבה שהאקלים שם ייטיב עם בריאותו השבירה. לפי המסורת, לפחות אחד מנסיכי בית המלוכה היה צריך לגור במחוז ח'וראסאן. כבר בגיל עשר התמנה עבאס באופן רשמי כמושל ח'וראסאן לצידו של אביו כשהוא יושב בעיר הראט.
יחד עם אביו, ניצל עבאס ממסע החיסולים שארגן דודו, שאה אסמאעיל השני, נגד בני המשפחה. אחרי מותו של אסמאעיל השני, בשנת 1578, מוחמד ח'ודאבנדה, עלה לשלטון, בניגוד לכל הציפיות, כשאה של איראן. בנסיבות אלו הפכה אמו למחזיקה בפועל את רסני השלטון, כשיחסה מוטה יותר לטובת בנה הגדול, המזה. המלכה נכנסה אחרי זמן קצר לעימות עם קבוצה חזקה של פאודלים טורקמנים שיעים - קיזילבאש, שקשרו קשר נגדה והצליחו בחודש יולי 1579 לרצוח אותה בחניקה. השאה מוחמד היה שליט חלש שהתקשה להשתלט על הסיעות הפאודליות כמו הקיזילבאשים, וגם להגן את הממלכה מפני פלישות של הטורקים העות'מאנים ושל האוזבקים
לנסיך הכתר, המזה, היו כמה הישגים במאבק בעות'מאנים. בשנת 1586 נרצח המזה בנסיבות מסתוריות.
מגיל 14 (1585) עבאס נמצא בחסותו של מורשיד קולי ח'אן, אחד המנהיגים הקיזילבאשים בח'וראסאן (בן לשבט אוסטג'לו)
בהזדמנות שנוצרה על ידי פלישה אוזבקית לח'וראסאן בשנת 1587, החליט מורשיד שהגיע הרגע המתאים להדיח את השאה חסר הכוח, מוחמד, ולהשליט במקומו את בנו עבאס. מורשיד כבש את הבירה הספווית, קזווין וב-1 באוקטובר 1588 הסכים השאה מוחמד ח'ודאבנדה ללא התנגדות לוותר על כס המלכות לטובת בנו בן ה-16.
צעדים ראשונים לקראת ריכוז השלטון.
בשעת הכתרתו מצב האימפריה היה בכי רע. הטורקים העות'מאנים כבשו שטחים נרחבים במערב ובצפון-מערב, כולל את העיר תבריז. האוזבקים השתלטו על מחצית החבל ח'ורסאן בצפון-מזרח. פרס עצמה הייתה קרועה במלחמות בין סיעות שונות של הקיזילבאשי, שזלזלו בסמכות המלכותית. בשנת 1579 המלכה נרצחה, בשנת 1583 נרצח גם ה"וזיר הגדול".
עבאס חיסל חשבונות קודם כל עם רוצחי אמו. הוציא להורג ארבעה ממנהיגי הקשר והגלה שלשה אחרים. אחר כך שאף להשתחרר מעול חסותו של מורשיד קולי חאן, "ממליכו". מורשיד חיתן את עבאס עם אלמנת המזה אחיו, ובת דודה שלו, והגביל אותו לתחום הארמון. באותו זמן דאג לחלק משרות ממלכתיות חשובות בין מקורביו וקרובי המשפחה.
בשומעו כי האוזבקים הטילו מצור על הראת שם שלט ידידו מילדות עלי קולי חאן שמלו, עבאס ביקש ממורשיד לשלוח בדחיפות כוחות להציל את הראת. אבל מורשיד חשש מיריבותו של עלי קולי חאן ולכן לא נקף אצבע עד שהראת נפלה לידי האוזבקים ואוכלוסיית העיר נטבחה. רק אז התפנה לצאת למערכה בח'ורסאן.
עבאס זעם על כך ותכנן לנקום את מותו של עלי קולי חאן. הוא גייס ארבעה מראשי הקיזילבאשי לרצוח את מורשיד בשעות המנוחה שלאחר משתה ב-23 ביולי 1589. כך עבאס נותר שליט יחיד בפרס. אמו של עלי קולי חאן המנוח, חאני חאנום, ששימשה לעבאס לאם אומנת בילדותו, ונקראה על ידו בשם "נאנה" (אמא), זכתה למעמד נכבד ביותר בחצר ובהרמון.
לפני שיוכל לדחוף את הפולשים הזרים מחוץ לממלכה, היה על עבאס להשכין סדר בתוך המדינה. במטרה זו הסכים בינתיים ב-21 במרץ 1590 לחתום על הסכם שלום עם העות'מאנים (שנודע בשם "הסכם איסטנבול"), שהיה משפיל מבחינתו. הסכם זה אילץ אותו להכיר בשלטון העות'מאנים באזרבייג'ן, בקרבאך, בגאנג'ה ובקאראג'אדאג וכמו כן בחלקים של גאורגיה, לורסתאן וכורדיסטן.
החלשת כוחם של הקיזילבאשים.
הקיזילבאשים היו עמוד השדרה של הצבא הפרסי מתחילת שלטון הספווים ותפסו משרות רבות בממשל . על מנת לאזן את כוחם עבאס שאה התחיל להיעזר בגורם אחר בחברה האירנית : ה"גולאם"ים. (בתרגום מילולית = "עבדים"). אלו היו אנשי קווקז - גאורגים, ארמנים או צ'רקסים שעברו לדת האסלאם והיו משרתים בצבא ובמנהל.