במאי 2017 פורסם מחקר של החברה המלכותית לבריאות הציבור של בריטניה שהעלה ששימוש התכוף במדיה חברתית עשוי להוביל למשבר נפשי בקרב צעירים. מהמחקר עלה ששימוש בשתי הפלטפורמות החברתיות: אינסטגרם, שבבעלות פייסבוק, וסנאפצ'ט - מקדמים בעיות נפשיות בקרב המשתמשים יותר מכל האחרות. הסיבה לכך, לטענת החוקרים, היא שמדובר בשירותים מבוססי תמונות המעודדים את המשתמש לשוות את עצמו לאחרים. בשנת 2021 חשפה פרנסס האוגן, עובדת לשעבר בפייסבוק, חשפה עשרות אלפי מסמכים פנימיים של פייסבוק בפני הוועדה לניירות ערך ולבורסות בארצות הברית ובפני העיתון "וול סטריט ג'ורנל" שבהם נכתב בין השאר שלפי מחקרים פנימיים של פייסבוק, "32% מבנות נוער אמרו שכשהרגישו רע עם הגוף שלהן, אינסטגרם גרמה להן להרגיש יותר גרוע". עוד הוצג כי בקרב בני נוער שדיווחו על מחשבות אובדניות, 13% מהמשתמשים הבריטים ו-6% מהאמריקאים תלו את הבעיה באינסטגרם.
הסולל
הסּוֹלֵל, כלי מבטא לפועלי העבודות הציבוריות, היה כתב עת של פועלים וחלוצים בתקופת העלייה השלישית, פועלי העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, אשר ראה אור במהלך שנת תרפ"א, 1920–1922.
עריכה, תכנים, משתתפים.
"הסולל" נערך על ידי הסופר יוסף חיים ברנר כאשר ישב במחנה מגדל של גדוד העבודה, ולימד את חברי הגדוד שיעורים בתחומי מדעי הרוח; יחד עמו, וגם לאחר הרצחו במאורעות תרפ"א 1921, ערך את "הסולל" שמואל גולדזייגר-סבוראי, אז חבר גדוד העבודה ולאחר מכן חבר קיבוץ תל יוסף.
רוב הגליונות עסקו בחיי החלוצים והפועלים, ובמיוחד בענייני העבודות שהועסקו בהן. רבים מפועלי העבודות הציבוריות הועסקו בסלילת כבישים; אחרים בחקלאות ובבניין צריפים ובתי אבן. רובם היו גברים ומיעוטם נשים, צעירים בשנות העשרים לחייהם, עולים חדשים ממזרח אירופה, וחלק ניכר מהם היו בוגרי תנוער נוער והכשרה: "השומר הצעיר" ו"החלוץ". הגליונות כללו גם מבעים ספרותיים והצעות לתרגום מונחים מתחומי העבודות שעסקו בהם.
בכתב העת השתתפו רבים מאנשי העלייה השנייה ועולי העלייה השלישית החדשים בארץ, אשר היו פועלים או מנהיגים במפלגות הפועלים: "אחדות העבודה" ו"הפועל הצעיר", אנשי השומר הצעיר וחברי גדוד העבודה, רובם ככולם אנשי תנועת העבודה, בהם: ברל כצנלסון, דב הוז, אליהו גולומב, דוד רמז, יהודה אלמוג, יהודה ארז, משה סורקין, אהרן ציזלינג, צבי לופט, מרדכי שנהבי, נתן חרובי, מאיר יערי, יצחק לנדוברג-שדה, מנחם אלקינד, שלמה לבקוביץ-לביא, צבי נדב, יצחק בן-צבי, מניה שוחט וישראל שוחט.
ברנר קבע את אופיו העברי הרהוט של "הסולל" ותרם למילונֵי המונחים שתורגמו משפות זרות לעברית והוספו אל גליונות "הסולל"; הוא השפיע על האופי והסגנון הספרותי, אך החף ממליציות יתר, של הרשימות, הפרוטוקלים וההצעות, שהובאו בכתב העת.
גליונות, הפקה, מהדורה מדעית.
הסולל כלל שישה גליונות; אל כולם צורף בראשם הכיתוב: "יוצא לאור על ידי ועדות-התרבות של מחנות הכבישים טבחה-צמח".
חמשת חוברות נכתבו בעט ודיו ושוכפלו בהקטוגרף; ובשל כך צבען של האותיות היה כחול-סגול. רק החוברת השלישית הוקלדה במכונת כתיבה, שכן הייתה מעין פרסום לפעילות "המשרד לעבודות ציבוריות ולבנין" של ההסתדרות הכללית, שהוקם בדצמבר 1920.
גליונות הסולל ראו אור בעריכתו המדעית של חיים גולן, בהוצאת יד טבנקין הנמצאת באפעל, בשנת 1991.
ריבית אפקטיבית
מנחם מנדל הגר (וישובה)
ברנרד ברנסון
ברנרד ברנסון (באנגלית: Bernard Berenson; 26 ביוני 1865, בוטרימוניס, היום חלק מווילנה, ליטא – 6 באוקטובר 1959, פירנצה) היה היסטוריון יהודי אמריקאי חוקר תולדות האמנות, מן הראשונים שהתמחו ברנסאנס.
חייו.
ברנסון נולד כברנרד ולורוינסקי (Bernhard Valvrojenski) בעיירה בוטרימוניס (ביידיש: בוטרימאנץ או באלטרעמאנץ) למשפחה יהודית. המשפחה היגרה ב-1875 ממחוז וילנה לבוסטון מסצ'וסטס ושינתה את שם המשפחה לברנסון. ברנסון התנצר ב-1885 ונעשה אפיסקופלי. מאוחר יותר הוא המיר את דתו לקתוליות בזמן שחי באיטליה.
בתחילה למד באוניברסיטת בוסטון אבל מכיוון שלא קיבל שם הדרכה בסנסקריט עבר לאוניברסיטת הרווארד להמשך הלימודים. הוא סיים את הלימודים ויצא למסעות באירופה בחיפוש אחר יצירות אמנות עבור איזבלה סטיוארט גרדנר. באירופה הכיר את מרי סמית קוסטלו (Mary Smith Costelloe) שהייתה כבר נשואה ואם לשני ילדים. הם חיו יחד עשר שנים עד מות בעלה של מרי ואז מיסדו את הקשר בצורה חוקית. תנאי חייהם באותה תקופה היו קשים משום שרק בודדים מבין מכריהם קיבלו את הקשר הזה. מ-1900 חי הזוג בוילה אי טאטי (I Tatti) ליד פירנצה שהיה ביתו במשך רוב חייו. בית זה הוא מרכז למחקרי הרנסאנס של אוניברסיטת הרוורד. הוא מאחסן את אוסף האמנות שלו ואת ספרייתו הפרטית של ספרים על תולדות האמנות ועל הומניזם אותו ראה ברנסון כמורשת החשובה ביותר שלו. בזמן מלחמת העולם השנייה נשאר ברנסון באי טאטי אף על פי שהשלטון הפשיסטי ואחרי כן אדוניהם הגרמנים השלימו בקושי עם קיומו שם. כאשר החזית התקרבה אליו בסוף קיץ 1944 הוא כתב ביומנו: "צלע הגבעה שלנו שוכן בין הקו המרכזי של נסיגת הגרמנים לאורך דרך בולוניה ודרך צדדית ... אנחנו נמצאים בלב קו ההגנה הגרמני על עורפם וחשופים בצורה חמורה ביותר". הוילה לא נפגעה וכן לא נפגעו הספרים שהועברו לוילה אחרת בקארג'י (Careggi). אבל דירתו של ברנסון בפירנצה נהרסה עם חלק מהפריטים היקרים שהיו בה בזמן הנסיגה הגרמנית מפירנצה.
חייו המקצועיים.
בין אספני אמנות אמריקאים בתחילת המאה העשרים נחשב ברנסון כסמכות העליונה לאמנות הרנסאנס. פסק הדין שלו לגבי אותנטיות של יצירה העלתה את ערך הציור. בשעה שגישתו הייתה במחלוקת בקרב היסטוריונים אירופאים של האמנות הוא מילא תפקיד מרכזי כיועץ לכמה אספנים, כמו איזבלה סטיוארט גרדנר שהייתה זקוקה לעזרה במציאת דרכה בשוק האופנתי החדש של אמנות הרנסאנס. במובן זה הייתה השפעתו של ברנסון עצומה. הוא התחיל בפרסום ספרו The Venetian Painters of the Renaissance with an Index to their Works (הציירים הוונציאניים בתקופת הרנסאנס עם מפתח ליצירותיהם), 1894. התמהיל של ידע וגישה שיטתית הוכיח עצמו כמוצלח במיוחד. ב-1895 זכה ספרו לורנצו לוטו, מאמר על ביקורת אמנות בונה (Lorenzo Lotto, an essay on Constructive Art Criticism) לשבחים מצד הביקורת, במיוחד על ידי היינריך ולפלין. זמן לא רב אחרי כן פרסם את The Florentine Painters of the Renaissance (הציירים הפלורנטינים בתקופת הרנסאנס), 1896 שזכה לשבחיו של ויליאם ג'יימס על היישום החדשני של קטגוריות פסיכולוגיות יסודיות בפרשנות אמנות". ב-1897 פרסם ברנסון עוד חיבור בסדרת כתביו הלמדניים אך שימושיים: The Central Italian Painters of the Renaissance (הציירים האיטלקיים המרכזיים בתקופת הרנסאנס). לאחר מכן הקדיש שש שנים למחקר שנחשב על ידי רבים לספרו העיקרי והמעמיק ביותר The Drawings of the Florentine Painters (ציוריהם של הציירים הפלורנטינים) שיצא ב-1903.
ב-1907 פרסם את ספרו The North Italian Painters of the Renaissance (הציירים הצפון איטלקים בתקופת הרנסאנס) שבו שפט בחומרה רבה את האמנות המייריסטית, אך דעתו זו הייתה נתונה במחלוקת. דעתו מוסברת בכך שאהב את הקלאסיציזם וסלידתו מאמנות מודרנית. כתביו המוקדמים שולבו, מאוחר יותר, בספרו המפורסם ביותר The Italian Painters of the Renaissance (הציירים האיטלקים בתקופת הרנסאנס), 1930 שתורגם לשפות רבות.
לברנסון היה הסכם חשאי מ-1912 עם ג'וזף דווין (Joseph Duveen) שהיה אחד מחשובי סוחרי האמנות באותו זמן. הוא הסתמך רבות על דעתו של ברנסון כדי להשלים עסקות לאספנים בולטים שהיה חסר להם ידע בתחום. יחסיהם הסתיימו במריבה ב-1937 אחרי ויכוח על ציור – הלידה באלנדייל (הערצת הרועים - Adoration of the Shepherds שנמצאת היום בגלריה הלאומית לאמנויות בוושינגטון די. סי.). התמונה הייתה מיועדת לאוסף של סמואל קרס (Samuel Kress). דווין מכר אותה כתמונה של ג'ורג'ונה אבל ברנסון סבר שהיא תמונה מוקדמת של טיציאן. היום רואים בציור יצירה של ג'ורג'ונה. אחרי הסכסוך ביניהם היה ברנסון פעיל בייעוץ לאספנים אחרים.
וילה א טאטי.
מ-1890 עד 1921 קנה ברנסון מסוחרים ציורים, ברוב המקרים, במחירים נמוכים. הציורים הגיעו מכנסיות, מנזרים וארמונות שונים. ב-1900 עבר ברנסון להתגורר בוילה ושם הוא התגורר עד מותו ב-1959.
האוסף שלו מראה חתך רוחב של האמנות הדתית באיטליה מהמאה ה-12 עד הרנסאנס. ברנסון לא ארגן את האוסף על פי נקודת מבט היסטורית או לפי נושאים כפי שמקובל במוזיאונים כי אם רק לפי עקרונות אסתטיים. ההעמדה בחללים ההיסטוריים של הוילה שנקבעה על ידי טעמו של בעל ידע משקפת את אישיותו של האספן. משום שברנסון מכר תמונות לעיתים רחוקות הן נשארו תמיד במקומן ורובן נשמרו במצב מעולה.
בצוואתו הוא ציווה את הוילה, כולל אוסף האמנות שבה, את ספרייתו ואת אוסף הצילומים המקיף שלו לאוניברסיטת הרוורד. על פי צוואתו על הרוורד להקים בוילה מרכז למחקר עבור חוקרים צעירים מכל העולם שיאפשר להם להמשיך במחקרם במדעי הרוח, לקדם אותם ולהעמיקם. כיום לומדים במקום כל שנה בין 12 ל-15 תלמידים לפוסט-דוקטורט מרחבי העולם. בנוסף מוזמנים למקום, באופן קבוע, חוקרים איטלקים צעירים.
מערכת הפעלה דמוית יוניקס
מערכת הפעלה דמוית יוניקס (באנגלית: Unix-like מסומנת לעיתים UN*X או nix*) היא מערכת הפעלה בעלת התנהגות או ארכיטקטורה דומה לאחת מגרסאות מערכת ההפעלה יוניקס. אין תקן או הגדרה חד-משמעית למערכת הפעלה בעלת התואר דמוית יוניקס.