במקור שם האלבום היה אמור להיות "KahBa", בהתייחס לאסלאם ולקמטיזם וגם בהתייחס לשמה. אך לבסוף הוחלט לקרוא לאלבום בשמו המקורי. שם האלבום הוא בעצם למעשה שילוב של שמה של באדו לבין המילה "America" (שמה נכתב באנגלית כ-Erykah), "הצהרה שאומרת בפשטות 'זו תחילתו של העולם החדש' - הן עבור העבדים והן עבור אדוני העבדים. במילים אחרות, כולם צריכים להתעורר ולראות. העולם החדש הזה. נע הרבה יותר מהר. אנחנו אפילו לא מבינים כמה מהר אנחנו נעים" אמרה באדו שהסבירה את משמעות שם האלבום. בנוסף שם האלבום כולל גם את המשפט "מלחמת העולם הרביעית" בסוגריים. באדו אמרה כי משפט זה משקף את הנטיות הפוליטיות האובייקטיביות של תוכן האלבום ואת מה שקורה "מחוץ למוח שלה". בהמשך היא הסבירה בהרחבה את משמעות שם האלבום בריאיון למגזין רמיקס כאשר אמרה:
"בשנת 1997 התחילה אריקה באדו בת 25 להיות אמנית, כשהיא בהריון, אם לעתיד. נהגנו להביא קלטות הביתה על מנת להאזין לעצמינו מהאולפן. לאף אחד לא היה טלפון סלולרי, רק לכמה אנשים היו את המוצרים הגדולים האלה. האינטרנט לא היה צורת התקשורת שלנו; עדיין הייתה לנו את הספרייה. יצרנו דברים מחול וגרוטאות. כל כך מהר זה הפך לחברה הטכנולוגית הזו. אני יכולה לשלוח את האלבום למיליוני מעריצים מאנטארקטיקה למקסיקו סיטי בלחיצת כפתור אחת. הדרך בה הילדים שלנו חושבים והדברים שהם רואים? זה חדש וזה קרה כל כך מהר. ואני באמצע של זה. אני על הרציף עם מיקרופון - כך אני רואה בעיני רוחי את אמריקה החדשה".
עטיפת האלבום וכל הוויזואליה שלו בכללי עוצבו על ידי באדו עצמה והמעצב אמק. העטיפה מציגה תמונה מופשטת של באדו: טבעות על פרקיה אצבעותיה היוצרים את שם האלבום ואפרו מעוטר בסמלים שונים. באדו ואמק ביקשו לשקף את נקודת מבטם של בנושאים שונים, כמו מוזיקה, דת, ממשלה וכלכלה, ולשלב סמלים לתיאור התרבות האמריקאית והחברה המודרנית. התמונות המוצגות באפרו כוללות תמונות של פרחים, פחיות ריסוס, שלטי דולרים, תחנות כוח, תווים מוזיקליים, שירותים, אגרופים מורמים, מחטים, מחשבים ניידים, פטיפונים, אזיקים, שרשראות שבורות, ברקודים, סמים ואקדחים. התמונות שבתוך האלבום כוללות דימויים מבשרים רעות, פסיכדלים, עתידניים ואפוקליפטיים. למשל באחד מהתמונות רואים את הדוד סם כשעיניו אדומות והוא מכוון אקדח או יצורים רובוטיים שמקעקעים זה את זה או שלד שמודבק עליו שטר של דולר והוא מרצה בפני קהל של אנשים ללא ראש כאשר מאחוריו נמצאים תמונה של פירמידה ותמונה של סמל ארצות הברית.
ליריקה ופרשנות.
הוא אלבום קונספט אזוטרי עם נושאים סוציו-פוליטיים ובעיקר עוסק באנשים ממעמד נחות. הוא כולל נושאים ופרשנויות חברתיות יותר מאשר אלבומיה הקודמים של באדו. האלבום עוסק בדאגות חברתיות ובמאבקים בקהילה האפרו-אמריקאית, תוך בחינת נושאים כמו גזענות מוסדית, דת, עוני, אלימות עירונית, ניצול לרעה של כוח, שאננות, התמכרות לסמים וניהיליזם. באדו אמרה כי עיקר האלבום עוסק במשפחות עניות, אנשים ממעמד הפועלים ובמיעוטים.
לדברי המבקר הניו יורקי, Nitsuh Abebe, הנושא העיקרי של האלבום הוא המאבק של אפרו-אמריקאים לקבוע את זהותם התרבותית לאור עידן "זכויות אזרח וזכויות לאחר האזרח". לדעתו של בן רטליף מהניו יורק טיימס אמנים אחרים עסקו בנושאים אלו בעבר אך אולי המסר של באדו הוא להראות שמאז שאמנים אלו התעסקו בנושאים אלו משהו השתנה. קוונטין ב. הוף מ-"PopMatters" האמין שכמו האלבום Beauty &amp; Crime של סוזן וגה משנת 2007, New Amerykah Part One גם שילב "תפיסת עולם לאחר ה-11 בספטמבר, בתוספת כמה זריקות של רוח קהילה, צמיחה פרטנית, תחנונים לאקטיביזם חברתי ולהארה רוחנית, ו...את מציאות המוות", בנוסף טען כי לדעתו ההתנגשות בסגנונות המוזיקליים מחזקת זאת והוסיף: "נראה כי כמה שירים מדברים על כך שאמריקה חייבת לכבד את הבטחת החלום האמריקני לאפרו-אמריקאים, ואילו שירים אחרים נראה דוחים את ההבטחה, או לפחות את הרעיון שניתן יהיה לממש את ההבטחה ללא מאמץ ניכר".
אופן כתיבת השירים של באדו באלבום זה היא נקודתית, סובייקטיבית ומציגה נרטיב מסוים. מילותיה הן לסירוגין פוליטיות באופן גלוי ואישיות אשר מתייחסות בין היתר לאומת חמשת האחוזים ולאסלאם. באדו מבטאת נקודת מבט אימהית ורגשות של אכזבה ואמפתיה כלפי הנושאים בשירים. המוזיקאי והעיתונאי צ'ארלס אהרון אמר כי לאלבום יש תחושה של "היסטוריה וחמלה" מצד באדו כלפיי ההיסטוריה של הקהילה האפרו אמריקאית וחמלה כלפיי מה שעברו ועדיין נאלצים לעבור. ניטוש אביבי ממגזין ניו יורק כתב: "הכתיבה שלה על אנשים אחרים נותנת לשירים הרבה יותר צורה, ועוזרת לייצג את מאבקם של הקהילה האפרו אמריקאית שבלי השירים באלבום הזה המחאה שלהם הייתה נשמעת כמו סתם רשימת מכולת של תלונות".
סגנון מוזיקלי.
האלבום משלב בתוכו מגוון סגנונות ביניהם פאנק, מוזיקת נשמה והיפ-הופ וכן גם ג'אז ומוזיקה אלקטרונית.
ביקורות.
האלבום זכה לביקורות חיוביות רבות. באתר Metacritic האלבום קיבל ציון של 83 בהתבסס על 27 ביקורות. אריק הנדרסון, ממגזין סלנט, אמר כי מדובר בהאזנה עוצמתית העומדת כיצירתה השאפתנית ביותר מבאדו מבחינה מוזיקלית. ארנסט הרדי מלוס אנג'לס טיימס כינה את השירים באלבום "כאוסף של פזמונים אורבנים יפים שחוזרים על עצמם לאורך כל האלבום". סשה פררה-ג'ונס מ"ניו יורקר" "תיארה את האלבום כ"התחדשות מבריקה של פופ ווקאלי" ו"יצירה של פוליטיקה חסרת מנוח המתעלמת מהעולם הסובב אותה ובוחרת בתחושה עכורה המשקפת את דחפיה". בשיקגו טריביון נכתב: "האלבום הוא אלבום כה אישי ועמוק אף על פי שלעיתים רחוקות ההקשה אליו לא תהיה פשוטה". אלכס קפרסון מה"גרדיאן" אמר כי ההאזנה לאלבום הייתה מעניינת ודרשה תחקור. סטיב ייטס מ-"The Observer" כינה את האלבום כ"זינוק ענק קדימה".
לילך שובל
לילך שובל (נולדה ב-12 בספטמבר 1986) היא עיתונאית ישראלית. משמשת ככתבת לענייני צבא וביטחון בעיתון ישראל היום מאז הקמתו.
קורות חיים.
שובל נולדה בירושלים ולמדה בתיכון שליד האוניברסיטה. עם גיוסה לצה"ל שרתה ככתבת בעיתון במחנה וסיקרה את זרוע היבשה. לאחר כשנה בשירות, הייתה לאישה הראשונה בעיתון הצבאי שמונתה לכתבת צבאית וחברה בתא הכתבים הצבאיים, ובמהלך תפקידה סיקרה את תוכנית ההתנתקות ואת מלחמת לבנון השנייה.
בתום שירותה הצבאי מונתה לכתבת באתר האינטרנט ynet, וסיקרה את משרד החוץ וירושלים. עם הקמת ישראל היום בשנת 2007 הצטרפה לעיתון ככתבת לענייני צבא וביטחון, ונמנתה עם מייסדיו. שובל משמשת ככתבת ופרשנית ונמנית עם צוות הכותבים במוספים "ישראל השבוע" ו"שישבת". במסגרת תפקידה סיקרה את כל מבצעי צה"ל בשנים האחרונות, וביניהם מבצע עופרת יצוקה, מבצע עמוד ענן ומבצע צוק איתן.
שובל הייתה הראשונה שחשפה את האירוע בו נפצע לוחם יחידת מגלן עילי חיות ואת התנהלותו הכוחנית של ראש אכ"א לשעבר, מוטי אלמוז. בשנת 2021 חשפה דו"ח פנימי של הצבא המצביע על עלייה במספר ההטרדות המיניות בצה"ל.
ביוני 2021 חשפה שיחה בין תא"ל עופר וינטר לבין ידידו, חבר הכנסת נפתלי בנט, שהתקיימה ללא אישור ולא דיווח, וזאת בניגוד להוראות האוסרות על קשר ישיר בין משרתים לנבחרי ציבור. בעקבות החשיפה נרשמה לתא"ל וינטר נזיפה מהרמטכ"ל, רא"ל אביב כוכבי.
בעלת תואר ראשון במשפטים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני בדיפלומטיה וביטחון מטעם אוניברסיטת תל אביב.
שובל נשואה, אם לשניים ומתגוררת בצפון ישראל.
פנגו (סין)
מילדרד אן באטלר
מילדרד אן באטלר (באנגלית: Mildred Anne Butler: 11 בינואר 1858 - 11 באוקטובר 1941) הייתה אמנית אירית, שעבדה בצבעי מים ושמן בנושאי נוף, ז'אנר ובעלי חיים.
חיים.
מילדרד אן נולדה בשנת 1858 בקילמוררי, ליד תומסטאון והייתה בתו הצעירה של קפטן הנרי באטלר, נכדו של אדמונד באטלר, ויסקונט מונטגרט ה-11. הידע על חייה ושיטות עבודתה של באטלר מבוסס כמעט לחלוטין על ציוריה עצמם ועל יומניה, שנשמרו במשך רוב השנים בין 1892 ל-1938.
אביה, הנרי באטלר, היה אמן חובב שהעדיף נושאים מהטבע שנתקל בהם במסעותיו, בפרט צמחים ובעלי חיים אקזוטיים. באטלר בילתה את מרבית חייה בבית המשפחה בקילמוררי ובנסיעות תכופות לאנגליה וליבשת. היא המשיכה לצייר עד שנות השלושים של המאה העשרים, אז הפסיקה לצייר בגלל דלקת פרקים ונפטרה בשנת 1941, בת 83.
קריירה.
אביה עודד אותה לצייר בצעירותה, אך הכשרתה האמנותית החלה בלונדון בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 עם צבעי המים אצל פול ג'ייקוב נפטל, שאותו בחרה בזכות הבנתה בצבעי מים. באטלר כמו חברתה רוז מרי ברטון, שלמדה גם היא אצל נפטל, לא פעלה לפי בחירת הנוף שלו, במקום זאת היא התמסרה לציור בקר, ציפורים וגני פרחים. היא המשיכה את לימודיה בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר אצל ויליאם פרנק קלדרון שהתמחה בציור בעלי חיים ובהמשך פתח בית ספר לציור בעלי חיים. בבית הספר של פרנק קלדרון היא למדה את נושא הפרות, ועבודה זו נבחרה לתצוגה באקדמיה המלכותית.
בסוף שנות העשרים לחייה, ביקרה באטלר ביקורים שנתיים ביבשת עד לפרוץ המלחמה. היא נסעה לצרפת, בלגיה, שווייץ ואיטליה. בפריז למדה רישום, רישום דמויות. בעת ששהתה בפריז היא נקשרה לאסכולת ניולין והמשיכה לבלות את הקיץ של 1894 ו-1895 בניולין בקורנוול. ניולין באותה תקופה היה המרכז לקבוצת אמנים שהתעניינה בנושאים רחבים, ורבים מהם למדו בעבר בצרפת. היא צורפה לבית הספר בניולין, ולסטודיו של נורמן גרסטין לצד בני דורם כמו וולטר אוסבורן וסר ג'ון לאוורי.