בתקופת הפולמוס על משיחיות הרבי מלובביץ' הרבה להתבטא כנגדו ותמך בהתקפותיו של הרב שך כנגד חב"ד. לאחר פטירת הרבי מלובביץ' ושוך הפולמוס הציבורי הפסיק את התקפותיו אלו, ומספר שנים לפני מותו אף התראיין לבטאון 'כפר חב"ד' והגדיר את הרבי כ'חד בדרא' (יחיד בדור), מה שהתפרש כשינוי תפיסתו בעניין זה.
הפולמוס על דרכו.
לדרכו וגישתו החינוכית-השקפתית של הרב מינצברג שנחשבה לחדשנית ואף נועזת לעיתים, נמתחה ביקורת מצד חוגים חרדיים אחרים שהתנגדו להיבטים רבים בשיטתו.
כך נמתחה נגדו ביקורת מצד חוגי העדה החרדית שבתוכה גדל והתחנך וממנה הגיעו רוב בני קהילתו, בשל השקפתו שלא תאמה את ההתנגדות למדינת ישראל ולציונות כפי שהיא מקובלת בחוגים אלו. כאשר התיר קבלת שטחי ציבור מעיריית ירושלים לצורך הקמת מוסדות הקהילה, דבר הנחשב לאיסור חמור בעדה החרדית, חל נתק בין קהילתו לקהילות המזוהות עם 'העדה החרדית', קבוצה מתלמידיו אף פרשה מהקהילה והקימה קהילה נפרדת בשם 'תפארת ירושלים', ובהמשך הוקמה גם קהילת 'אנשי ירושלים' מפורשי קהילתו.
כמו כן עוררה ביקורת שיטתו החינוכית המקבלת בחיוב ואף מעודדת חשיבה עצמאית והתעמקות ביסודות האמונה, השקפתו על 'העולם הזה' באור חיובי, ובמיוחד סגנון שיעוריו שהתאפיינו באווירה קלילה ומבודחת במידת מה. בשיעוריו נהג גם לבקר אישים רבניים באופן שאינו מקובל בציבור החרדי. בהקשר זה, יזמה קבוצה ממתנגדיו, בחודש כסלו ה'תשס"ב, ליקוט של קטעים מדבריו המוקלטים אשר עשויים להיחשב בעייתיים בעיני חרדים רבים. קטעים אלו הועלו על הכתב ואף קובצו לקלטת דוגמה. עם חומר זה פנו מתנגדיו לרבנים בכירים בציבור החרדי והחתימו אותם על כרוז חריף נגד הרב מינצברג וקהילתו. דבר היוזמה הודלף לתלמידיו של הרב מינצברג והללו הצליחו למנוע את פרסום הכרוז, ואף להשפיע על חלק מהרבנים החתומים לחזור בהם מחתימתם. למרות כך, החליטו יוזמי ההחתמה לפרסם את החומר. הללו כינסו את הקטעים האמורים לחוברת בשם "כאבה של ירושלים", אשר יצאה לאור על ידי נטורי קרתא בחורף 2002.
פרסום החוברת גרם לסערת רוחות בציבור החרדי. קהילתו פרסמה כרוז תחת הכותרת "זיוף מזעזע כל לב", ולפיו מדובר בזיוף ובהוצאת דברים מהקשרם. בתגובה פרסמו מתנגדיו כרוז נגדי תחת הכותרת "היאך יכחיש חי את החי", שבו נטען כי העתקי הקלטות המקוריות בשלמותן יסופקו על-ידם לכל דורש.
ספריו.
תורתו של הרב מינצברג יוצאת לאור בסדרת הספרים "בן מלך" (על שם אביו הרב אלימלך מינצברג). עד כה יצאו לאור כרכים על: המצוות התמידיות במקדש, שומע כעונה, עניינים בש"ס ובהלכה, שיעורי בן מלך על מסכת בבא קמא, חכמה ומוסר, מידת הביטחון, שבת קודש, חג המצות, סוכות, ימים נוראים, ספירת העומר וחג השבועות, בין המצרים - גלות וגאולה, חנוכה וט"ו בשבט, שיר השירים, ימי הפורים, הגדה של פסח. בסדרת בן מלך על התורה יצאו לאור שלושה כרכים על חומש בראשית, שלושה כרכים על חומש שמות, כרך על חומש ויקרא וכרך על חומש במדבר. בתחילת הכרך הראשון, צורפו מאמרים המציגים את השקפתו בעניין חשיבות לימוד התנ"ך והעיון בדרשות חז"ל על המקרא, וכן מאמרי יסוד בשיטתו הפרשנית.
במשך מספר שנים תלמידי הרב מינצברג ערכו את חידושיו והוציאו עלון בשם תורה ודעת (עד עתה יצאו חמישה כרכים של אוגדנים של גיליונות העלון), וכן קבצים נוספים עם חידושיו. כיום מוציאים תלמידיו עלון שבועי בשם אוצרות בן מלך שמתפרסמים בו חידושי תורה שלו על פרשת השבוע ועוד.
יהדות אנקונה
יהדות אנקונה היא קהילה יהודית קטנה יחסית שהתקיימה במשך מאות שנים בעיר הנמל אנקונה שבאיטליה ותרמה רבות לכלכלה ולחיי התרבות של העיר.
כיום יש בעיר כ-200 יהודים ומתקיימות תפילות בבית הכנסת המרכזי מדי ערב שבת.
תולדות הקהילה.
ימי הביניים.
עדויות ראשונות להתיישבות יהודים באנקונה יש משנת 967. בשנה זו החכיר ארכיהגמון מרוונה חלקת אדמה בעיר ליהודי בשם צ'אוואריני (Ciavarini). לדעת חוקרת הקהילה היהודית באיטליה, Maria Luisa Moscati Benigni, האדמה יועדה לבית קברות או הרחבת נחלה יהודית שנרכשה בעבר, שכן מצוי מסמך המתוארך כמאתיים שנה קודם לכן, על רכישת קרקע על ידי שני יהודים מטוסקנה, שמו של אחד מהם הוא מנחם מאנקונה (Menachem di Ancona).
יעקב ד'אנקונה, סוחר יהודי משכיל מהעיר, יצא למסע אל המזרח הרחוק בשנת 1270. במסעו הוא גילה את "עיר האור" היא דאיטון - היום עיר נמל לחופי האוקיינוס השקט, במערב סין. תיאור מסעותיו בשנים 1270 - 1273 מובא בספר המסעות הקרוי "עיר האור". מסעו נערך לאחר מסעות בנימין מטודלה אך לפני מסעות מרקו פולו ואבן בטוטה.
חיי היהודים מצפון לאנקונה התנהלו על מי-מנוחות, יש על כך עדות משנת 1214. בשנת 1279 הייתה בעיר רעידת אדמה. כחלק מחיפוש האשמים בתופעה הרגו תושבי העיר את כל היהודים שהיו בה. לזכר הטבח חוברה קינה מיוחדת ונהוג היה לומר אותה באנקונה בתשעה באב.
במהרה התחדשה הקהילה היהודית בעיר: בסוף המאה ה-13 או תחילת המאה ה-14 ישב באנקונה עמנואל הרומי והיה ראש המדברים בענייני ספרות בקהילה. יהודי הקהילה עסקו בבנקאות, כמו שאר יהודי איטליה באותה עת.
תקופת הרנסאנס.
בשנת 1348 התיישבו בעיר פליטים יהודים מגרמניה, שנאלצו לעזוב את ארצם בשל הרדיפות בגין האשמת היהודים בפרוץ המגפה השחורה. יהודים מספרד ומהלבנט באו לגור באנקונה עקב היותה מרכז סחר בינלאומי בין מרכז איטליה לבין המזרח התיכון והמזרח הרחוק.
בשנת 1427 התקבלה החלטה "כי על היהודים להתיישב כולם ביחד ברחובות רפש ואשפות ולשאת עליהם סימן מיוחד כדי להבדילם מיתר תושבי העיר". יישוב היהודים בעיר הוגבל לרחוב אחד והם נדרשו לשאת אות קלון.
ב-1530 עודד האפיפיור קלמנס השביעי יהודים להתיישב באנקונה. הוא אישר להם תנאים מיוחדים, בין השאר, מתן פטור מענידת אות הקלון. הוא גם אפשר לאנוסים שחזרו ליהדות להתגורר בעיר. יוצאי ספרד אלו התארגנו בקהילה נפרדת והקימו בית כנסת משלהם. בשנת 1539 הצטרפו אליהם, בין השאר, יהודי נאפולי. הם תרמו לפיתוח המסחר עם המזרח התיכון, ונמל אנקונה הפך לשער למסחר הבינלאומי בין איטליה והעורף האירופאי לבין המזרח התיכון והמזרח הרחוק. עיקר התחרות הייתה עם נמל ונציה, שהייתה במשך מאות שנים "בעלת המפתח" לסחר הבינלאומי. בעקבות זאת, דונה גרציה (היהודיה), המוכרת כ"אחת הנשים העשירות בעולם", ורשת סוכניה ביססו את מעמדה של עיר הנמל.
האפיפיור הסתמך על העובדה שיהודי העיר הם נתינים עות'מאניים ולכן לא חלות עליהם ההגבלות שהוטלו על היהודים. טיעון "פיקטיבי" זה לא החזיק מעמד עם חילופי האפיפיורים.
ב-29 בדצמבר 1690 אירעה בעיר רעידת אדמה הקהילה היהודית ניצלה, ובשל כך נקבע יום זה, כ"א בטבת, כיום פורים מקומי.
הגטו.
ב-1555 הועלו על המוקד בכיכר העיר 24 אנוסים, אירוע אשר הטביע חותמו בעולם היהודי באותה עת. כתגובה לטבח זה הכריזו היהודים חרם על העיר, הוא חרם אנקונה (ראו גם בהמשך).
ב-12 ביולי 1555 חודשה הפקודה לפיה מותרים מגורי יהודים ברחוב אחד בלבד. כך הוקם באנקונה גטו. בשנת 1569 גזר האפיפיור פיוס החמישי שהיהודים במדינת האפיפיור יתרכזו רק בשלושה גטאות: בגטו שבאנקונה, בגטו רומא ובאביניון, היום בצרפת. שאר בתי היהודים מחוץ לגטו נהרסו. נאסר עליהם להיות הבעלים של נכסי דלא ניידי, ומסחרם הוגבל למסחר בבגדים משומשים. חודשה הפקודה לפיה הגברים יחבשו מגבעת צהובה והנשים יישאו צעיף צהוב. נאסר עליהם להעסיק משרתות נוצריות. על היהודים נאסרו לימודים באוניברסיטה, להוציא לימודי רפואה, אך נאסר על הרופאים היהודים לטפל בחולים נוצרים. עוד איסור מיוחד הוטל על היהודים: נאסר לקרוא להם בתואר אדון Signore.
היהודים שגרו בצפון האזור ולא עברו לגור בתחומי גטו אנקונה, עברו להתיישב בערים פזארו ופאנו (Fano) בתחומי שלטונה של נסיכות אורבינו (דוכסות מונטפלטרו (Ducato dei Montefeltro) ומשפחת דלה רוברה (Della Rovere)), שם נהנו מתנאים טובים יותר מאשר באנקונה.
בשנת 1588 התאוששה הקהילה היהודית בעיר, תחום הגטו הורחב ולפי המשוער שני שלישים מהסחר בעיר היה בידיים יהודיות. אך בשנת 1659 גזר האפיפיור אלכסנדר השביעי שאין להרשות ליהודים להחזיק עסקים מחוץ לגטו. כן נאסר עליהם לעזבו משקיעת החמה עד עלות השחר.
בשנת 1797 הגיע צבאו של נפוליאון בונפרטה לעיר וחומות הגטו נהרסו.
עידן האורות.
בשנת 1871 ניתנו ליהודי העיר זכויות אזרחיות מלאות ומספר היהודים בה הגיע לשיא של 2,336. מתחילת המאה ה-20, לאחר ירידת חשיבותו של נמל העיר, התרחשה הגירה של יהודי העיר לשאר הקהילות היהודיות באיטליה.
המאה ה-20 ואחריה.
בשנת 1932 נהרס בית הכנסת האיטלקי על מנת לפנות מקום לנתיב תחבורה. ריהוט בית הכנסת הועבר למבנה בית הכנסת הלבנטיני (Scuola Levantina), בו הוא נמצא עד היום.
בזמן השואה נשלחו לגרמניה 157 מיהודי מחוז מארקה בו שוכנת העיר, מהם 53 מאנקונה. 15 מהם חזרו.
מספרם המשוער של יהודי העיר כיום הוא 300. יש בעיר שני בתי כנסת במבנה אחד, אך לא מתקיימות בהם תפילות סדירות. הרב האחרון ששירת בעיר היה ד"ר צ'זרה טליאקוצו (Dr. Cesare Tagliacozzo). בשנים 1941 - 1943 היה רבה של אנקונה הרב אליהו טואף אשר נחשב לסמכות הרבנית העליונה של יהדות איטליה מאז תום מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2005 נפתח לציבור האתר מכונה המכונה פארקו דל קארדטו (Parco del Cardeto), הכולל את בית הקברות העתיק "חיים" (Chayim) הנמצא בשיפולי הר קארדטו ובו מאות מצבות מהמאה ה-15, בחלקן עם כיתוב הניתן לקריאה.
חרם אנקונה.