כתגובה, אירעה סדרה של התקפות כנגד כוחות המשטרה העות'מאנית וסמלי שלטון אחרים ברחבי סרדנה גורה ורודופי. גם בחלקים אחרים של המדינה החלה התקוממות, אם כי בקנה מידה קטן יותר.
לפי כל ההערכות, הפגיעה באוכלוסייה המוסלמית הבלתי-לוחמת הייתה שולית. אפילו לפי טענת הממשל העות'מאני לא נהרגו יותר מ-500 מוסלמים, ורק מעטים מתוכם בלתי לוחמים. לפי הערכות אחרות, יותר אמינות, המספרים אף נמוכים יותר.
כתגובה כוחות צבא עות'מאניים, כולל כוחות של באשי באזוק פתחו במתקפת נגד על כפרים בולגריים ב-25 באפריל, ועד אמצע מאי ההתקוממות דוכאה לחלוטין. הניצוץ האחרון של המרד היה נאומו של חריסטו בוטיוב שקרא למרד במהלך חודש מאי.
בן התקופה, הדיפלומט והחוקר האמריקאי יוג'ין סקיילר, דיווח כי במהלך דיכוי המרד נחרבו חמישים ושמונה כפרים, ולמעלה מחמישים אלף מורדים נהרגו. אך היסטוריונים מודרניים טוענים כי דיווח זה מבוסס על שמועות ולא על מראה עיניים. היסטוריונים בולגריים מעריכים את מספר ההרוגים בטבח בכ-30,000 איש.
תגובות למרד.
בעקבות הגעת השמועות על דיכוי המרד אל סטודנטים באיסטנבול, וכתיבת מכתבים בעיתונות הבריטית, הבטיח ראש הממשלה בנג'מין דיזראלי לחקור את הנושא.
ביולי, שלחה השגרירות הבריטית באיסטנבול נציג מטעמה, וולטר ברינג, אל בולגריה כדי לחקור את אשר אירע. מכיוון שברינג לא דיבר בולגרית, אך דיבר טורקית, חששו נציגי הבולגרים כי דיווחו יהיה מוטה לצד העות'מאני, ולא יציג את התמונה השלימה. לכן יזמו הבולגרים משלחת שנייה, עם נציגות אמריקאית (יוג'ין סקיילר), כתב מלחמות אמריקאי נודע (ג'נואריס מק'גאגן), כתב גרמני ואציל רוסי - הנסיך אלקסיי צ'רטלב.
שני המשלחות הסכימו כי טבח נעשה, אך חלקו במספר ההרוגים. בעוד שהמשלחת הבולגרית דיווחה על 58,000 הרוגים הרי שהנציג הבריטי דיבר על כ-12,000 הרוגים.
הדיווחים המפורטים של הכתבים משדה הקרב, המתארים ערימות של גופות הנערמות בלתי קבורות, שינו את דעת הקהל לטובת הבולגרים. ראש האופוזיציה באנגליה, ויליאם גלאדסטון, כתב חוברת על "הזוועה הבולגרית", וקרא לבריטניה להפסיק את תמיכתה באימפריה העות'מאנית. מלומדים אירופאים אחרים, כמו צ'ארלס דרווין, אוסקר ויילד, ויקטור הוגו וג'וזפה גריבלדי הביעו את מחאתם כנגד העות'מאנים.
כאשר פרצה המלחמה עם רוסיה והעות'מאנים ביקשו את עזרתה של בריטניה, סירבה בריטניה לסייע. הסיבה לכך, כפי שטענו הבריטים באותה עת, הן הזוועות שחוללו העות'מאנים בבולגריה שנה קודם לכן.
הסיעה החילונית
דרעי
דֶרעי הוא שם משפחה הנפוץ בקרב יהודים שחיו בעמק הדרעא שבמרוקו.
לארס הדהגור
לארס הדהגור ינסן (בדנית: Lars Hedegaard Jensen, נולד ב-19 בספטמבר 1942) הוא סופר, היסטוריון, ועיתונאי יהודי-דני, שנודע כאחד מחשובי המתנגדים לאסלאם הרדיקלי, המכונה על ידו אסלאמו-פשיזם, באירופה. מייסד אגודת העיתונות החופשית (דנמרק) ("Trykkefrihedsselskabet") ב-2004 ואגודת העיתונות החופשית הבינלאומית ב-2009. עמית מחקר בכיר במכון גייטסטון.
קורות חיים.
הדהגור נולד ב-1942 בעיר הורסנס, שבדנמרק. ב-1969 נישא לברברה לוין, יהודייה אמריקאית והתגייר למענה. ב-1971 סיים תואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת ארהוס (Aarhus) וב-1973 גם באנגלית באוניברסיטת קופנהגן. היה עד גיל 40 חבר ב"מפלגת העבודה הסוציאליסטית" הדנית (" Socialistisk Arbejderparti"), שהייתה מפלגה טרוצקיסטית.
במהלך שנות השבעים היה הדהגור אחד העורכים של סדרת ספרי היסטוריה, "Fundamental Historie", שתיארה את קורות העולם במאה העשרים מנקודת מבט שמאלית. אחר כך כיהן כעורך בהוצאת "פוליטיקן" הדנית ובמקביל גם שימש כיועץ לאחת מהסתדרויות העובדים של דנמרק ועורך כתב העת שלה. בשנים 1987–1989 כיהן כאחד משני העורכים הראשיים של העיתון השמאלי - העצמאי הקטן "Dagbladet Information" (הדהגור היה העורך השמאלי, בעוד פיטר נובו משמש כעורך הימני "המאזן"). במהלך שנות התשעים עבד כעורך עבור גוף בינפרלמנטרי סקנדינבי הקרוי "המועצה הנורדית" ("Nordisk Råd") ובשנים 1999–2008 היה עיתונאי ובעל טור קבוע בעיתון הוותיק ביותר בדנמרק ואחד הוותיקים ביותר בעולם - "Berlingske Tidende". הטור שכתב ב"ברלינסקה טידנדה" נקרא "Groft Sagt" - "לדבר בבוטות". את תוכני הטור הזה ודומיהם הוא משמיע וכותב גם כיום (2013) כפרשן פוליטי בעיתונות, ברדיו ובטלוויזיה, בדנמרק וברחבי העולם.
נשוי כיום בפעם השנייה, גר בקופנהגן ויש לו שלושה ילדים ועוד בת מאומצת אחת.
לוחם באסלאם הרדיקלי.
ב-2004 ניסה הדהגור להתקבל לאגודת הסופרים הדנית וסורב בשל ספריו ומאמריו האנטי מוסלמים. אגודת הסופרים הדנית איבדה בשל כך תמיכה כספית ממשלתית מסוימת, מכספי הלוטו הדני ואילו הדהגור, בתגובה אישית משלו הקים באותה שנה, יחד עם כמה תומכים, את "אגודת העיתונות החופשית" הדנית. ב-2009 הוקמה אגודת העיתונות החופשית, הבינלאומית, המאגדת את כל הסניפים שיצרה בינתיים האגודה הדנית, ברחבי העולם. הדהגור מכהן כנשיא האגודה הדנית ונשיא האגודה הבינלאומית, עד היום.
בנובמבר 2008 פוטר הדהגור מה"ברלינסקה טידנדה", לאחר עשר שנות כתיבת טור שבועי קבוע שם. על פי ה"פוליטיקן" הדני פיטוריו באו על רקע התנגדותו העזה לאסלאם הרדיקלי והתבטאויותיו הבוטות בטורו בתחום זה.
בדצמבר 2009 נתן הדהגור ראיון ארוך, בו תקף כהרגלו את המוסלמים או לפחות חלקם בהפרות שונות של זכויות האדם, בייחוד כלפי נשותיהם שלהם. הוא הועמד לדין בעקבות זאת בחשד כי ביצע עבירה של השמעת הצהרות גזעניות. בינואר 2011 הוא זוכה, בבית משפט דני בערכאה נמוכה, אך במאי 2011, בערעור המדינה בפני ערכאת ביניים, הוא הורשע ונידון לקנס של 5.000 קרונות דניות (כ-1000$).
בעקבות ההרשעה ובטרם נידון ערעורו בערכאה העליונה הוא אמר: "המפסידים האמיתיים היום הם חופש הדיבור והנשים המוסלמיות. איך נוכל לדבר עבורם אם אנחנו מסתכנים בכך שהמדינה תדביק עלינו תווית של גזענות?".
ב-20 באפריל 2012 זוכה הדהגור מכל אשמה על ידי בית המשפט העליון של דנמרק, בפסק דין שניתן פה אחד על ידי כל שבעת השופטים שישבו לדין. עם זאת, הזיכוי נבע מכך שראו בדבריו משום שיחה פרטית שלא לפרסום ולא מסיבות של הגנה על חופש הדיבור כפי שהוא ביקש וטען.
באוגוסט 2012 הקים הדהגור כתב עת אינטרנטי חדש בשם "Dispatch International". החל מינואר 2013 מופיע כתב העת גם כשבועון בשלוש שפות: אנגלית, דנית ושוודית. הדהגור מכהן כאחד משני העורכים הראשיים שלו.
ב-5 בפברואר 2013 דפק מתנקש "בעל מראה זר" על דלת ביתו של הדהגור בקופנהגן, התחזה לדוור וכשהדהגור פתח את הדלת הוא ירה בכיוון ראשו. היריה החטיאה, הדהגור בן ה-70 לא נפגע, נאבק במתנקש והצליח להבריחו. רוב רובה של העיתונות הליברלית תומכת זכויות האדם וחופש העיתונות התעלמה מניסיון הרצח או דיווחה עליו בקיצור נמרץ. המתנקש זוהה, נעצר בטורקיה ודנמרק ביקשה את הסגרתו, אולם באוקטובר 2014 דווח כי בחילופי שבויים בין טורקיה לבין "המדינה האסלאמית" (דאעש) הוא שוחרר יחד עם קבוצת קיצונים אסלאמיים גדולה, כנגד אנשי קונסוליית טורקיה במוסול, שנישבו על ידי דאעש בעת המתקפה בצפון עיראק (2014).
כשהדהגור תוקף כיום את עמדות השמאל כלפי האסלאם הוא משתמש בשיטות ניתוח וויכוח מרקסיסטיות ורואה את עצמו עד היום כמרקסיסט.
לרס הדגרד
אנדרלכט
קלאוזיוס
צבי גלי
צבי גלי (גולדשטיין) (1921 – ינואר 1962) היה צייר ואמן קרמיקה ישראלי, עסק גם ברסטורציה של פסיפסים וקרמיקה.
ביוגרפיה.
צבי גלי נולד בשנת 1921 בחיפה. אביו היה רוקח ובעל בית מרקחת וצייר חובב, אצלו החל ללמוד ציור לראשונה. בראשית שנות הארבעים למד הדפס אצל הרמן שטרוק. בשנת 1942 התגייס לצבא הבריטי ושירת בחיל ההנדסה. גם בעת שירותי הצבאי לא הפסיק לצייר. על גבי גב של תמונה שהוא שלח להוריו כתב שהוא ממשיך לצייר וכי אין דבר היכול להפריע לו מעבודתו זו. בסיום מלחמת העולם השנייה נרשם ללימודי אמנות באיטליה באקדמיה לאמנות בפירנצה, שם למד ציור פרסקו יצירת פסיפסים רסטורציה של פסיפסים וקרמיקה, וזכה בכמה פרסים בתחום הקרמיקה. בפירנצה גם הכיר את אשתו הגרמניה אורסולה. בשנת 1948 חזר לארץ והשתתף במלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה נסע לצרפת ולמד אמנות באקדמיה לאמנות בפריז. בשנת 1954 התחתן עם אשתו בקפריסין וחזר לישראל והתיישב במוצא עילית, שם בנה כבשן קרמי. בנו, קרל, נולד במוצא בשנה זו. במחצית שנות החמישים יצר ציורים עבור מבני חברת אל על בניו יורק, עבור "וילה שרובר" בירושלים ועבור האוניות "תיאודור הרצל" ו-"ירושלים". בשנת 1958 הציג תערוכת יחיד במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. בפברואר 1959 פרסם גלי בכתב העת "אופקים" את המאמר "אמנות ציורי הקיר וראשיתה בישראל". שימש גם כמנהל "המוזיאון לאמנות עתיקה" בחיפה. בשנת 1961 חלה במחלה ממארת ונפטר בקאסל שבגרמניה, אליה נסע לטיפולים שם גם נקבר. בשנת 1962 הוצגו עבודותיו בתערוכה קבוצתית בביתן הישראלי בביאנלה של ונציה. ביולי 1962 לאחר מותו החליטה עיריית חיפה להעניק לו את פרס הרמן שטרוק על תמונתו "אדרת הנביא" שהוצגה במוזיאון לאמנות חדשה בחיפה.