התורה המנוגדת ישירות לאידיאליזם הטרנסצנדנטלי הקאנטיאני היא התורה הריאליסטית, שטענתה העיקרית היא שהעולם ניתן לידיעה כמו שהוא באמת, ללא כל השפעה של אופן הידיעה של המתבונן בו. עמדה זו נתמכה על ידי הוגים כגון ברטראנד ראסל, ג. א. מור, ראלף ברטון פרי והנרי באבקוק וטץ'. ריאליסטים טוענים, בניגוד לאידיאליזם - אבל לא בהכרח בניגוד לאידיאליזם הטרנסצנדנטלי, שהמושאים שאנו מכירים קיימים באופן שבו הם מופיעים לפנינו, כפי שהם לעצמם, ובאופן עצמאי לידיעה של הצופה.
מורשת.
תורתו האפיסטמולוגית של קאנט השפיעה באופן חסר תקדים על הפילוסופיה של המאה ה-19. ביניהם האידיאליזם הגרמני של הגל, אסכולת מרבורג של הרמן כהן ותורתו של ארתור שופנהאואר. באופן גס ניתן לומר שהתרומה ההיסטורית העיקרית של האידיאליזם הטרנסצנדנטלי טמונה פחות בפרטיה הארכיטקטוניים, ויותר בהעברת כובד המשקל הפילוסופי אל המושגים והיחסים שאנו מניחים אפריורית בבואנו ליצור מדע. הגישות המודרניות בפילוסופיה של המדע מניחות כולן כי מדע פועל בהקשר כלשהו של מסגרת מושגית כמעט אפריורית. לדוגמה ניתן לציין את התפיסה הפרדיגמטית של תומאס קון, ואת הגישה המודלית בכלל בחקר המדעי. לעומת זאת, הבדל עיקרי בין האידיאליזם הטרנסצנדנטלי לבין גישות מודרניות בתיאור של מדע הוא באפריוריות ובקביעות של המושגים. כלומר, אותן גישות מודרניות עוברות מלתאר את הקטגוריות הבסיסיות של המבנה ההכרתי ויותר את הקטגוריות שבמבנה הסוציולוגי של הפעילות המדעית הכללית.
מהכיוון השני, קאנט הוא סמן ראשון בתהליך היסטורי של פסיכולוגיזציה של הקוגניציה. אך בניגוד לקאנט, שהתיימר לעבוד במסגרת מטאפיזית אפריורית, המחקר המודרני מתבצע במסגרת המדעית אפוסטריורית. טענות בעלות עומק אפיסטמולוגי, כמו הטענה שסיבתיות היא קטגוריה שכלית טהורה, מקבילות למחקרים במדעי הקוגניציה, בדוגמה שנתנו: על התפיסה המובנית בנו של סיבתיות. מבחינת קאנט מדע מסוג זה אין בו כוח מכונן כמו לתורתו שלו, אך אין ספק שמבחינה היסטורית הוא היה (שלא במתכוון) ממבשריו.
ראו גם.
אנשים:
נושאים:
ספרים:
אוליבר פון דוהנאני
אוליבר פון דוהנאני (בסלובקית: Oliver von Dohnányi, נולד ב-2 במרץ 1955) הוא מנצח סלובקי. נכון ל-2013, הוא מכהן כמפקח/מנהל אמנותי של להקת האופרה של התיאטרון הסלובקי הלאומי בברטיסלאבה, מפקח/מנהל אמנותי של להקת האופרה של התיאטרון המורבי-שלזי באוסטראבה ומנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של רדיו סלובקיה בברטיסלאבה והסינפונייטה הסלובקית.
ביוגרפיה.
דוהנאני נולד בטרנצ'ין, צ'כוסלובקיה (כיום בסלובקיה), למשפחת פון דוהנאניי עתירת המוזיקאים. הוא למד נגינה בכינור, הלחנה וניצוח באקדמיה למוזיקה של פראג, אצל פרופסור ואצלב נוימן ואָלוֹיְס קְלימָה, ובאוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה אצל פרופסור אוטמר זואיטנר. כן השתתף בכיתות אמן של המנצחים פרנקו פרארה, ארוויד יאנסונס ואיגור מרקביץ'.
הופעת הבכורה של דוהנאני הייתה בשנת 1979 עם תזמורת הרדיו של סלובקיה בברטיסלאבה, עליה המשיך לנצח בקביעות עד 1986. עבודתו עם התזמורת כללה הקלטות רבות, לא רק לרדיו סלובקיה אלא גם לחברות ההקלטות נאקסוס, סופראפון, פאנטון, ורגה ואופוס. משנת 1978 הרבה לעבוד עם ההרכב הקאמרי Canticorum Iubilo, עמו יצא גם לסיורי קונצרטים בספרד, בלגיה, שוודיה וברית המועצות.
בשנים 91–1986 כיהן דוהנאני כמנצח ראשי של האופרה הלאומית של סלובקיה, שאת הרפרטואר שלה הרחיב ביצירות הדרמטיות של בורודין, פוצ'יני, בליני, רוסיני, סמטנה וורדי, וכן ניצח על הלהקה בהפקה של "פאוסט" מאת גונו, שזכתה בפרס בשנת 1990 בפסטיבל אדינבורו. הוא הופיע עם אנסמבל האופרה של התיאטרון הסלובקי הלאומי בספרד, גרמניה, הולנד, הונגריה, רוסיה וסין. עוד הופעות בארצות חוץ, כוללת ביקורים בפסטיבל זלצבורג, האופרה האנגלית הלאומית (שם ניצח על פלסטף של ורדי ועל "מפיסטופלה" של בויטו, "אופרה נורת'" בלידס (כרמן, "הכלה המכורה" של סמטנה, "לה ג'וקונדה" של פונקיילי ו"המלט" של ורדי), תיאטרון סן קרלו בנאפולי ובתי אופרה בבזל, דיסלדורף, וינה, ציריך ווקספורד. עוד הופיע עם התזמורת הקאמרית האנגלית ועם תזמורת יומיורי ביפן. המוניטין שלו מבוססים מעל לכל על המוזיקה של שלהי המאה ה-19 והמאה ה-20, והקלטותיו כוללות מוזיקה מאת ליסט ואנטון רובינשטיין, "אודיסאוס" של מיכאל קוצאב (Michael Kocáb) וביצוע מעוטר שבחים של "ליבושה" מאת סמטנה.
בשנים 96–1993 היה דוהנאני המנצח הראשי של האופרה הלאומית של פראג וניצח על אופרות מאת סמטנה, גונו, פוצ'יני, פרוקופייב ומוצרט. הוא סייר ביפן ב-1995 וב-1997 וניצח על הפקות של דון ג'ובאני ונישואי פיגארו, שזכו להצלחה יוצאת דופן. מאז 1997 הוא עובד בקביעות עם האופרה האנגלית הלאומית בלונדון, שם ניצח בהצלחה רבה על אופרות מאת ורדי ובויטו.
אוליבר פון דוהנאני הצטיין במספר רב של תחרויות באיטליה, צ'כיה, הונגריה ואוסטריה.
מאז שנת 2000 עובד אוליבר פון דוהנאני בשיתוף פעולה אינטנסיבי עם התזמורת הסימפונית הלאומית של צ'כיה. בנוסף, הוא מנצח אורח קבוע באופרה של לידס, עמה הפיק אופרות מאת ביזה, פונקיילי, תומא וסמטנה ("ההפקה הטובה ביותר", של 1998). הוא הוזמן גם לבתי אופרה חשובים בערי אירופה ובאוסקה שביפן.
"פאוסט" של גונו בהפקתו זכתה לתהילה לא רק בצ'כוסלובקיה לשעבר אלא גם בהונגריה, ישראל ובריטניה. הפקה זו זכתה לפרס המבקרים בקטגוריית המוזיקה בפסטיבל אדינבורו. באותו זמן עבד גם עם התזמורת הפילהרמונית הסלובקית בברטיסלאבה, בקונצרטים בסלובקיה ובסיורים בשווייץ וברוסיה. כמו כן ערך כמה הקלטות עם אנסמבל קאפלה איסטרופוליטנה וניצח על התזמורת הקאמרית הזאת בקונצרטים בסלובקיה, איטליה, גרמניה, אוסטריה והולנד.
אמא קוראז' וילדיה
אמא קוּרָאז' וילדיה (בגרמנית: Mutter Courage und ihre Kinder) הוא מחזה משנת 1939 מאת המחזאי והמשורר הגרמני ברטולט בּרֶכט (1898–1956), מראשי ספרות הגולים הגרמנית בתקופת גרמניה הנאצית (Exilliteratur), עם תרומה ניכרת מאת השחקנית והסופרת מרגרטֶה שטֶפין (Steffin).
המחזה הוא ממחזותיו הנודעים ביותר של ברכט. הוא נחשב אחד המחזות האנטי-מלחמתיים הטובים בכל הזמנים, וכאחד המחזות הגדולים ביותר של המאה ה-20.
המחזה זכה לארבע הפקות תיאטרוניות חשובות תחילה בשווייץ ב-1941, ובגרמניה שלאחר נפילת השלטון הנאצי בשנים 1949-1952 שנעשו בפיקוחו או בבימויו של ברכט. ב-1959–1960, מספר שנים לאחר מותו של ברכט, עובד המחזה לסרט קולנוע בכיכובה של אלמנתו הלנֶה וַייגֶל (Weigel). כן הועלה מספר פעמים בעברית בישראל.
סקירה.
המחזה מתרחש בתקופת מלחמת שלושים השנים (1618–1648). העלילה עוקבת אחר קורותיה של אנה פִירלינג, המכונה "אמא קוראז'" – אישה ערמומית, מוכרת בקנטינה בצבא שוודיה, הנחושה בדעתה להרוויח את לחמה מהמלחמה. לאורך המחזה, היא מאבדת את כל שלושת ילדיה בשל אותה המלחמה שקיוותה להרוויח ממנה. כמו בחירת התקופה המרוחקת, שנועדה ליצור זרות וניכור, כך גם היחס לדמויות. המחזה נפרס על פני 12 שנים (1624 עד 1636), המיוצגות ב-12 סצנות. חלקן מאפשרות הצצה לפועלה של קוראז', מבלי להותיר זמן מספיק לצופים לפתח רגשות של אמפתיה והזדהות כלפי מי מהדמויות. יצירתו של ברכט היא ניסיון להמחיש את אימי המלחמה ואת הרעיון שבזמנים מושחתים, מידות טובות אינן מזכות את בעליהן בגמול. ברכט עשה שימוש במבנה האפי על מנת להביא את הקהל להתמקד בסוגיות המוצגות במחזה במקום בדמויות וברגשות. התיאטרון האפי של ברכט נבדל מההטרגדיה היוונית: דמותה של אמא קוראז' אינה של אישה אצילה, וסופו של המחזה אינו מעורר בצופים רצון לחקות אותה.
שמה של הדמות הראשית, אמא קוראז', לקוחה מהרומן הפִּיקָרֶסְקי של הסופר הגרמני בן המאה ה-17 הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן (Grimmelshausen), "סיפור חייה של הארכי-רמאית והנוודת קוראז'" ("Die Lebensbeschreibung der Erzbetrügerin und Landstörzerin Courasche"; 1669), שגם בו הדמות הראשית מפלסת את דרכה במלחמה בעזרת תככים ומזימות; אולם הסיפור הוא בעיקרו יצירה מקורית של ברכט, בשיתוף שטֶפין.
מתרגמי ברכט רלף מנהיים וג'ון וילט (Willett), המחזה, המציג את "תוצאותיה ההרסניות של מלחמה אירופית ואת עיוורונם של כל אלו המקווים להרוויח ממנה, הושלם ככל הידוע בתוך חודש; לאור היעדרם המוחלט כמעט של טיוטות או כל ראיה אחרת למחקר מקדים, הוא ללא ספק היה תוצר של מנה גדושה במיוחד של השראה".
הפקות.
המחזה הועלה לראשונה על במת תיאטרון (שאושפילהאוס) ציריך ב-1941, בבימויו של לאופולד לינדטברג. עיצוב הבמה נעשה על ידי תיאו אוטו, ואת המוזיקה חיבר פאול דסאו. התזמורת הוצבה בטווח ראייתם של הצופים – אחת מן הטכניקות של התיאטרון האפי של ברכט. השחקנית הנודעת דאז תרזֶה גיזֶה (Giehse) גילמה את התפקיד הראשי.
המחזה הועלה בשנית בשנת 1949 בברלין המזרחית, בכיכובה של אשתו (השנייה) של ברכט, הלנֶה וַייגֶל (Weigel). ברכט תיקן את המחזה עבור הפקה זו בעקבות הביקורות על ההצגה בציריך, אשר הדגישו את אימהיותה של קוראז'; וחרף זאת הוא סבר שהקהל בברלין נכשל לראות את פשעיה של קוראז' ואת חלקה במלחמה, ותחת זאת התמקד בסבלה.
ההפקה הבאה (והשנייה בגרמניה) הייתה בקָאמֶרשפִּילֶה של מינכן ב-1950, בבימויו של ברכט ובכיכובה של אמא קוראז' המקורית, תרזֶה גיזֶה.
ב-1955 הייתה הצגת הבכורה של המחזה בלונדון, בכיכובה של ג'ואן ליטלווד.