קרטרייט קיבלה שני תוארי דוקטור לשם כבוד - מאוניברסיטת סנט אנדרוז ומהאוניברסיטה המתודיסטית הדרומית, וזכתה בפרס "המפל" על מפעל חיים של פילוסופיה של המדע. זאת ועוד, קרטרייט זכתה בפרס ליבוביץ' (אשר הוענק לה על ידי אגודת "בטא פי קאפה") על הישגים פילוסופיים ותרומה למדע. יתרה מזאת, זכתה קרטרייט בפרס המצוינות של הפקולטה לעמיתים של נגיד אוניברסיטת סן דייגו (UCSD) אשר הוענק לה על מחקר באומנויות, מדעי הרוח והחברה בשנת 2009.
נטשה טרת'ווי
פרופסור נטשה טרת'ווי (באנגלית: Natasha Trethewey; נולדה ב-26 באפריל 1966) היא משוררת ומורה אמריקאית שכתבה בעיקר על היסטוריה, גזע ומורשת. היא כלת פרס פוליצר לשירה לשנת 2007 וזוכת פרס המשוררים של ארצות הברית לשנים 2012-2013.
ביוגרפיה.
ילדותה והתבגרותה.
נטשה טרת'ווי נולדה ב-1966 במיסיסיפי שבדרום ארצות הברית, למשפחה ממוצא מעורב (אמה הייתה אפרו-אמריקנית ואביה קנדי). בעת היוולדה נישואים מעורבים היו בניגוד לחוק במיסיסיפי. אמהּ, גוונדלין אן טרבו, הייתה עובדת סוציאלית, ואביה אריק טרת'ווי, היה משורר ומורה. השניים התגרשו כאשר נטשה הייתה בת שש. לאחר הגירושין, היא בילתה חלק מהזמן עם אמה באטלנטה, וחלק מהזמן עם אביה בניו אורלינס. מאוחר יותר אמה נישאה לג'ואל גרימט שהיה מתעלל בה וממנו התגרשה כאשר טרת'ווי הייתה בת 18. לגוונדלין ולג'ואל נולד בן בשם ג'ו. כשנה לאחר מכן, אמה של טרת'ווי נרצחה על ידי גרימט. הטרגדיה הזו הובילה את טרת'ווי להתחיל לכתוב שירה כשהייתה בת 19 בלבד. במבט לאחור, היא התייחסה לכך שטרם ידעה איך לבטא את רגשותיה, ולא ידעה מה היא רוצה להגיד על הטרגדיה שעברה, ולכן הניסיון לא נחל הצלחה רבה. טרת'ווי ציינה שמותה של אמה היא הסיבה העיקרית לכך שהיא כותבת.
אביה של טרת'ווי נפטר בשנת 2014. נכון לשנת 2020 היא גרה באוונסטון שבאילינוי עם בן זוגה ההיסטריון בראד וי גדסדן.
השכלה.
טרת'ווי למדה לתואר ראשון בכתיבה יוצרת באוניברסיטת פרנקלין, וקיבלה תואר שני בכתיבה יוצרת מאוניברסיטת הולינס, שם לימד אביה בעבר. בנוסף לכך, היא בוגרת תואר שני בשירה במחזור 1995 של אוניברסיטת מסצ'וסטס. לאחר מכן טרת'ווי לימדה במספר אוניברסיטאות, ובין היתר היא פרופסור לכתיבה יוצרת באוניברסיטת אמורי.
פעילות מקצועית.
טרת'ווי עוסקת בשיריה בעיקר בגזע, מורשת, מעשים אנושיים וצדק חברתי. חוויותיה כילדה ממוצא מעורב, חייה בדרום ארצות הברית והטרגדיה שעברה השפיעו רבות על עבודתה ועל שיריה.
ספר השירה הראשון שלה יצא בשנת 2000 ונקרא "Domestic Work" (עבודות משק בית) והוא עוסק בעיקר בחייהם של אפרו אמריקנים, המועסקים בעבודות משק בית של אנשים אחרים. הוא מבוסס בין השאר על חייה של סבתה. הכרך זכה בפרס קייב קאנם (Cave Canem). הכרך השני שלה נקרא "Bellocq’s Ophelia" נכתב בהשראת תצלומים של הצלם א.ג בלוק בהם מופיעות נשים בזנות מסטוריוויל. בספר זה היא התמקדה בתצלום של אישה ממוצא מעורב בשם אופליה. בשנת 2006 הוציאה כרך בשם "משמר הילידים" (Native Gurd) לזכר חייה של אימה ולזכר חייהם של חיילים במשמר הילידים של לואיזיאנה – בהם עוסקים שירי הספר. בזכות ספר זה היא זכתה בפרס פוליצר.
בשנת 2010 היא הוציאה את הספר "Beyond Katrina: A Meditation on the Mississippi Gulf Coast" בתגובה להרס שיצר הוריקן קטרינה במיסיסיפי בשנת 2005. הספר משלב שירה עם היסטוריה עיונית. בספר היא מדברת בין השאר על חוויותיו של אחיה למחצה, שעדיין גר במיסיסיפי, בעקבות ההוריקן.
בשנת 2012 הוציאה טרת'ווי את ספרה "Thrall" ובו היא עוסקת במשפחות ממוצא מעורב ובייצוגן בהיסטוריה. ב-2017 זכתה בפרס היינץ לאומנויות ולתחומים הומניסטיים. בשנה זו היא גם שימשה כעורכת של כתב העת "השירה הטובה ביותר לשנת 2017". את ספרה החמישי "Monument" היא הוציאה בשנת 2018, והוא היה מועמד לפרס הספר הלאומי לשנה זו. ב-2020 היא הוציאה ספר בשם "Memorial Drive" (מסע זיכרון) העוסק בחייה ובמותה של אמה. היא לימדה באוניברסיטת אמורי שבאטלנטה אך עזבה אותה בשנת 2017.
ננסי שפר- יוז
ננסי שפר- יוז (באנגלית: Nancy Scheper- Hughes; נולדה- ב-25 בספטמבר 1944) היא פרופסור אמריטוס לאנתרופולוגיה רפואית, ומנהלת תוכנית הדוקטורט למחקרים בנושא מדעי הגוף באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. היא עוסקת בעיקר באנתרופולוגיה של הגוף, פסיכיאטריה, פוליטיקה, מחלות, אלימות, סבל, מוות בטרם עת, ומתמחה בסחר באיברים ובבני אדם, באימהות, ובמוות המוני באזורים מוחלשים.
היא ידועה בזכות ספריה; "קדושים, חוקרים וסכיזופרנים: מחלות נפש באירלנד", "מוות ללא בכי: אלימות חיי היום -יום בברזיל", "גופי סחורה" שכתבה יחד עם לואיק וואקוונט, "אלימות במלחמה ושלום" שכתבה יחד עם פיליפ בורגויס ו"אלימות בשוליים העירוניים" שכתבה עם פ' בורוג'יס וג'יי אויירו. בנוסף לכך, היא ידועה בתרומתה להקמת הארגון "Organs Watch", המבקר את הסחר באיברים, ודואג להפחית את מקרי ההתעללות, להגדיר גבול בין ניתוח והשתלת איברים אתית לבין מקרים של ניצול, שחיתות ופגיעה בזכויות אדם, ולדווח על מכירות האיברים או בני האדם הלא חוקיות באמריקה הלטינית, המזרח התיכון, דרום מזרח אסיה, מרכז ומזרח אירופה, צפון אפריקה, דרום אפריקה וארצות הברית.
קורות חיים.
ננסי שפר- יוז נולדה וגדלה בברוקלין, ניו יורק, באזור שנחשב לשכונות מהגרים, ומכיוון שחיה בקהילה קתולית, היא למדה מגיל צעיר בבתי ספר קתוליים עד לסיום התיכון. אביה היה ממוצא גרמני, אימה הייתה דור ראשון צ'כי- אמריקאי, וכל משפחתה המורחבת גרה באותו האזור. ב־1962 היא החלה ללמוד תואר ראשון במכללת קווינס, אך עזבה לאחר שנתיים בכדי להצטרף לחיל השלום ולהיות פעילה חברתית בברזיל. ב־1970 היא השלימה את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי במדעי החברה. ב־1976 היא סיימה את הדוקטורט שלה באנתרופולוגיה, גם אותו היא עשתה באוניברסיטת קליפורניה שבברקלי. ב־1979-80 היא עשתה פוסט דוקטורט במעבדה לפיתוח אנושי באוניברסיטת הרווארד, במכון הלאומי לבריאות הנפש.
פעילות מקצועית.
במהלך שנות השבעים היא ביצעה את מחקרה על מחלות נפש בקרב חקלאים באירלנד הכפרית. בעקבות המחקר היא הוציאה ב־1979 את ספרה הראשון "קדושים, חוקרים וסכיזופרנים". הספר זכה בפרס מרגרט מיד מהחברה לאנתרופולוגיה יישומית בשנת 1980. לצורך המחקר היא עברה עם משפחתה לאירלנד, ובעזרתם של פסיכיאטרים מקומיים החלה לחקור קהילת איכרים טיפוסית בחצי האי דינגל במטרה לבדוק מהו הגורם לכמות המקרים הגבוהה להחריד של סכיזופרניה באזור זה. היא גילתה שבעקבות קריסת הכלכלה החקלאית, רבים מבני משפחותיהם של החקלאים עזבו, ואלו שנשארו היו גברים המיועדים לרשת את המשק של משפחתם. מצד אחד, נאמר להם שהם נבחרו להישאר ולדאוג לחוות משפחותיהם, אבל מצד שני, שמנת המשכל שלהם לא הייתה גבוהה מספיק בכדי לעזוב. כתוצאה מכך, רבים הידרדרו למצב נפשי לא יציב ופיתחו מחלות נפש, ביניהן סכיזופרניה.
בספרה השני, "מוות ללא בכי" שיצא לאור בשנת 1993, היא כותבת על התקופה שבה חזרה לברזיל בשנות השמונים, על השכיחות הגבוהה של תמותת תינוקות, ועל ההשפעה של תופעה זו על גישת ההורות בקרב האימהות בברזיל. היא גילתה שרוב האימהות באזור הזה, אמנם התנגדו להפלות, אך הן הבינו שלא כל ילד נועד לחיות, וכאשר הן ראו שהן לא מסוגלות לטפל או לדאוג לילדתן, הן נאלצו לנטוש אותו או לגרום למותו בדרך כלשהי. רק הילדים העמידים ביותר, אלו שהצליחו להגיע לגיל מבוגר מבלי לחלות או להראות סימנים של בעיות בריאותיות, זכו להמשיך לחיות.
תרומתה למאבק בסחר לא חוקי באיברים.
ב-1999 הקימה שפר- יוז, יחד עם עוד שלושה פרופסורים, ארגון בשם “Organs Watch” שמטרתו לפקח על שוק ניתוחי ההשתלות. הסחר באיברים הפך, בזכות התקדמות הטכנולוגיה, לעסק בין לאומי; דבר שהפך העלמת התעללויות וניצול של "תורמי איברים" לפשוטים מאוד. רבים מהאיברים ש"נתרמו" נלקחו למעשה, מאנשים עניים, שהיו מוכנים למכור את איבריהם בכדי לקבל את המחיר הזעום שיוכל לפרנס את משפחתם למעט זמן, או נגנבו מגופות ללא הסכמתם מראש או הסכמה של משפחתם. מרכז התיעוד של הארגון חוקר דיווחים על סחר לא חוקי באיברים ועל הפרת זכויות אדם, ועוזר לרשויות למצוא את האחראיים למקרים אלו. בזכות הארגון ככלל ועבודותיה של שפר- יוז בפרט, נעצרו רבים מסוחרי האיברים שניצלו וכפו על אנשים למסור את איבריהם.
שאלאמון שיל
שאלאמון (שלמה) שיל (בהונגרית: Schill Salamon; אובודה, 4 באוקטובר 1849 – בודפשט, 31 במאי 1918) היה מורה, היסטוריון ספרות יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
שאלאמון (שלמה) שיל נולד במשפחה יהודית כבנם של יהושע לייב שיל, חכם מקרא ותלמוד ושל יוליה הירשל. הוא למד בגיור, בבודפשט ובווינה. לאחר שקיבל תעודת הוראה ביוונית ובלטינית, הפך למורה בבית הספר התיכון בארד, שם עבד בשנים 1874 עד 1878. בשנת 1878 הוזמן ללמד בבית המדרש לרבנים בבודפשט, שם לימד יוונית ולטינית בכיתות הנמוכות. הוא פרסם מספר ספרי לימוד ומאמרים בעיתונים רבים, הסבר ופירושים לתנ"ך, כמו כן במגוון כתבי עת בהונגריה ומחוצה לה:
הוא היה העורך של ספר הזיכרון ליום הולדתו ה-80 של הרב משה לייב בלוך וכן תרגם להונגרית את אחת מיצירותיו של פילון האלכסנדרוני. שיל נפטר בבודפשט בגיל 68 והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
חייו הפרטיים.
אשתו הייתה ז'ני פרומר (1868–1954), איתה התחתן ב-5 ביוני 1887 בבודפשט.
בניהם:
אוטה פרוורט