מספר חודשים לאחר הקבורה דרשה חברה קדישא המקומית להוציא את גופת אנגלוביץ מקברה ולהעביר אותה לחלקה המיועדת לקבורת מי שיהדותם מוטלת בספק. טעמה לכך היה שהיא לא הייתה יהודייה, ולראיה נרשם בתעודת הזהות שלה כי הייתה נוצרייה. חברה קדישא טענה כי בתה של אנגלוביץ, עדינה הרפז, הוליכה אותם שולל והסתירה את העובדה כי לא הייתה יהודייה. שר הפנים יוסף בורג נתן אישור להעביר את הגופה. משפחתה של אנגלוביץ לעומת זאת התנגדה להעברה. רב העיר ראשון לציון, יהודה דוד וולפא, פסק כי אם הגופה לא תועבר ממקומה יש לפנות את כל הקברים סביבה עד למרחק של שמונה אמות (כ-3.5 מטרים). משפחתה של אנגלוביץ עתרה לבג"ץ כנגד העברת הגופה וזה הוציא צו ביניים, שאסר על העברתה עד להכרעה בעתירה.
הוצאת הגופה מקברה.
ב-3 במרץ 1984 גילו ילדים משחקים שלד אדם בבית הקברות המוסלמי ברמלה. העצמות היו נתונות בשקית פלסטיק, אשר הונחה בתוך שוחה רדודה בשטח בית הקברות, כלומר ללא קבורה. המשטרה הוזעקה והעבירה את העצמות לבדיקה למכון לרפואה משפטית. שם, לפי פרטים פיזיים שמסרה משפחת אנגלוביץ, הן זוהו כעצמותיה של תרזה אנגלוביץ. אפשר שהעצמות הונחו שם כבר חודשים לפני כן, שכן בריאיון לעיתון שנתן הרב וולפא ב-30 בדצמבר הוא אמר כי "יש שמועות בעיר שהיא כבר אינה קבורה שם".
בעקבות מציאת העצמות ביקשה המשטרה וקיבלה צו שופט לפתיחת קברה של אנגלוביץ בראשון לציון, אשר היה סגור. הקבר נפתח ב-5 במרץ ונמצא ריק. באותו מועד נתגלו על גבי המצבה שעל הקבר כתובות נאצה, שנכתבו עליו בגיר לבן, כנראה לאחר פרסום דבר השלכת הגופה ברמלה.
ביום בו נפתח קבר אמה הגישה בתה עדינה הרפז עתירה לבג"ץ שיורה לחברה קדישא להחזיר את גופת אמה לקברה בראשון לציון. היא גם ביקשה להוציא צו ביניים שימנע מהחברה קדישא עד להכרעה בעתירה לקבוע עובדות שימנעו את החזרת הגופה לקברה (כמו קבורת אדם אחר באותו קבר).
ב-6 במרץ הורה נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר למשרד הבריאות להחזיר את גופת אנגלוביץ לקברה בראשון לציון. הצו מולא בו ביום והמשטרה אבטחה את הקבורה. הודעה על כך לא נמסרה למשפחתה של אנגלוביץ, אשר למדה על קבורתה מחדש מהאזנה לרדיו.
תגובות ופולמוס בציבור.
הוצאת הגופה בחשאי מקברה והשלכתה בבית הקברות המוסלמי עוררו תגובות רבות של מחאה וגינוי מפי אישי ציבור ואזרחים מהציבור הרחב, והעצימו את המתח בין דתיים וחילונים בישראל. הדוברים החילונים התמקדו בדבריהם בחילול כבודה של אנגלוביץ. חלק מן הדוברים הדתיים התמקדו בטענה כי היא נקברה בבית קברות יהודי על בסיס מעשה מירמה וכי מדובר בגזל של מקום קבורה.
בין מגני הוצאת הגופה מקברה היו יושב ראש הכנסת מנחם סבידור ואלי קולס, יושב ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט. גינו את המעשה גם שר הפנים בורג, שר המשפטים משה נסים ושופט בית המשפט העליון מנחם אלון. מאמרי גינוי שונים למעשה התפרסמו בעיתונות.
יושב ראש הכנסת סבידור דחה את דיון הכנסת בתקציב המדינה שנקבע ל-5 במרץ ובמקומו דנה מליאת הכנסת באירוע. ח"כים מכל סיעות הבית, למעט אגודת ישראל, גינו את הוצאת הגופה מקברה וקראו להחזירה למקומה, אך לא התקבלה החלטה רשמית של המליאה בנדון.
אצל בני משפחתה של אנגלוביץ התקבלו מכתבי אהדה ותמיכה רבים מכל חוגי הציבור, לרבות הצעות מקיבוצים שונים לקבור את יקירתם בשטחם, אם יעלה הצורך בכך. יחד עם זאת סבלו מאז ומאילך גם מאיומים, השמצות וגידופים שהגיעו אליהם.
משפט מוציאי הגופה מקברה.
המשטרה מינתה צוות חקירה מיוחד לשם חקירת הוצאת הגופה מקברה והשלכתה ברמלה. ב-7 במרץ עצרה המשטרה שני חשודים במעשה – דוד ארנפלד, עובד החברה קדישא בראשון לציון, ומאיר אגסי. שניהם היו בשנות השלושים לחייהם ובני העדה החרדית. ב-14 במרץ הוגש נגד החשודים כתב אישום שייחס להם העברת גופה מקברה ללא היתר וחילול כבוד המת. כעבור יומיים הורה שופט בית המשפט השלום אדמונד לוי על מעצרם עד תום ההליכים המשפטיים נגדם. ב-12 באפריל הם שוחררו מהמעצר בערבות ובתנאים מגבילים.
משפטם של ארנפלד ואגסי נערך בבית משפט השלום ברחובות לפני הרכב של שלושה שופטים. הם הודו בהוצאת הגופה מקברה והנחתה בבית הקברות המוסלמי ברמלה. הם טענו כי סברו שזהו בית קברות נוצרי, שכן בקרבתו היו מספר כנסיות. הם כפרו באישום של חילול כבוד המת. לטענתם ביקרו אצלם לאחר שנעצרו עשרות רבנים ואדמו"רים, אשר הצדיקו את המעשה שעשו. הם טענו כי עשו מעשה אנושי על פי צו ההלכה ולא פגעו בכבוד המת.
ב-31 באוקטובר 1984 הורשעו ארנפלד ואגסי בעבירות המיוחסות להם. ארנפלד נדון לשלושה חודשי מאסר בפועל וששה חודשי מאסר על תנאי.
במקביל, מתחו השופטים ביקורת חריפה על בתה של המנוחה, על שטענה שאמה יהודייה, "הצהרתה השקרית של הבת, כי אמה יהודייה, היא זו שהביאה לפרשה...בכך היא פגעה ברגשות הציבור הדתי בכלל והעם היהודי בפרט. היא הפרה חוק באופן בוטה ולא אמרה אמת".
בעקבות ערעור שהגישה המדינה החמיר בית המשפט המחוזי במרץ 1985 בעונשו של ארנפלד והעמידו על שנת מאסר אחת בפועל ושנה אחת על תנאי. בספטמבר 1985 המתיק נשיא המדינה חיים הרצוג את עונשו, באופן שהוא שוחרר לאחר מאסר בפועל של ששה חודשים ושלושה ימים.
בשנת 1991 נקבע ארנפלד כמועמד מטעם שר הדתות לכהן במועצה הדתית בראשון לציון. מועצת עיריית ראשון לציון עתרה לבג"ץ נגד מועמדותו בנימוק שהוא פסול לכהונה זו על פי דיני הרשויות המקומיות עקב הרשעתו ומאסרו. בית המשפט העליון החליט לדחות את העתירה, אגב מתיחת ביקורת על עצם הצבת ארנפלד כמועמד לכהן במועצה.
ניסיון שני להעתיק את הקבר ממקומו.
חברה קדישא בראשון לציון לא השלימה עם החזרת גופת אנגלוביץ לקברה וביקשה להעבירה לחלקה אחרת, שנועדה לאלו שיהדותם מוטלת בספק. משפחתה של אנגלוביץ התנגדה להעברה. מנכ"ל משרד הבריאות פרופ' דן מיכאלי סירב לתת אישור להעברת הגופה, שבלעדיו לא הייתה ההעברה אפשרית. הוא נסמך בהחלטתו על נסיבות המקרה ובראשן חילול גופת המנוחה וקברה.
חברה קדישא הגישה עתירה לבג"ץ כנגד החלטת מנכ"ל משרד הבריאות. ב-10 בספטמבר 1986 החליט בג"ץ (בהרכב השופטים שמגר, שלמה לוין ושושנה נתניהו) לדחות את העתירה, והעברת הגופה בוטלה. ב-15 בספטמבר מחתה מועצת הרבנות הראשית על פסק הדין באומרה כי הוא פוגע ביהודים הקבורים בבית העלמין בראשון לציון.
טרה פיצג'רלד
טרה אן קסנדרה פיצג'רלד (באנגלית: Tara Anne Cassandra Fitzgerald; נולדה ב-18 בספטמבר 1967) היא שחקנית אנגלייה הידועה מהופעותיה בסרטי קולנוע, בטלוויזיה, בתיאטרון ובקריינות ברדיו. ב-1995 זכתה ב-"Drama Desk Award" של ניו יורק על הופעתה ב"המלט" בתפקיד אופליה לצידו של רייף פיינס. ב-1999 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הטלוויזיה של ריימס על תפקידה ב-"Frenchman's Creek". החל מ-2007 השתתפה ביותר מ-30 פרקים בסדרת הדרמה של ה-BBC "להעיר את המתים".
ביוגרפיה.
טרה פיצג'רלד נולדה בקוקפילד שבסאסקס. אמה שרה ג'רלדין פיצג'רלד הייתה צלמת דיוקנאות אירית, ואביה מייקל קאלבי אמן אנגלי. בילדותה עברה עם משפחתה לגור בפריפורט שבאיי בהאמה, שם עבד סבה דייוויד פיצג'רלד. הוריה התגרשו כשחזרו לאנגליה. היא גרה עם אמה בדירת מרתף בשכונת קנזינגטון שבמערב לונדון. כשהייתה בת 6 אמה נישאה לשחקן האירי נורמן רודוויי , ובמשך שנים אחדות המשפחה נדדה למקומות שונים בבריטניה ואירלנד.
בגלל הקריירה של אביה החורג היא למדה בבתי ספר במקומות שונים בהם לונדון, גלאזגו, דבלין וסטרטפורד אפון אייבון. בנעוריה למדה בבית הספר לבנות וולסינגהם שבקלפהם שאותו עזבה בגיל 16 במטרה לעסוק במשחק. היא למדה בריצ'מונד קולג' במידלסקס. נבחנה בבתי הספר למשחק האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ובית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה אך לא התקבלה. כשנתיים עבדה במלצרות, אחר כך למדה בבית הספר למשחק "דרמה סנטר לונדון", וסיימה את לימודיה ב-1990.
חודשים אחדים אחרי סיום הלימודים לוהקה לקומדיה "הקשיבו לשירי" בתפקיד בתה של מלכת היופי. היא זכתה להכרה בינלאומית בשנת 1993 כשהשתתפה בסרט "סירנות" לצידו של יו גרנט. התפקיד זיכה אותה בפרס השחקנית הטובה ביותר של "המכון האוסטרלי לקולנוע". שנתיים אחר כך היא שוב שיחקה לצידו של גרנט בסרט "האיש שעלה על גבעה וירד הר". בשנות התשעים ושנות האלפיים הופיעה פיצג'רלד בסדרה של סרטי קולנוע עצמאיים בהם "איש ללא חשיבות" (1994), "התזמורת" עם יואן מקגרגור (1996), "עולם כחול כהה" (2001) על טייס בחייל האוויר הצ'כי במלחמת העולם השנייה, ובדרמה "Secret Passage" מ-2004 עם ג'ון טורטורו.
תפקידה המשמעותי הראשון על הבמה היה ב-1992 כששיחקה בהצגה "Our Song", בכיכובו של פיטר או'טול בתיאטרון אפולו. במשך שני עשורים היא מופיעה לסירוגין בתיאטרון ועל מסכי הקולנוע והטלוויזיה. ב-1995 כיכבה פיצג'רלד בתפקיד אופליה בתיאטרון אלמיידה שבלונדון יחד עם רייף פיינס. ההפקה זוכת הפרסים הועלתה גם באמריקה, ועבורה זו הייתה הופעת הבכורה בארצות הברית. מאז שיחקה ב"אנטיגונה" במסע הופעות בבריטניה, בתפקיד בלאנש דיבואה במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" של טנסי ויליאמס בתיאטרון בריסטול אולד ויק, וב"דונמר ורהאוס" שיחקה במחזה "בית הבובות" מאת הנריק איבסן לצידה של ג'יליאן אנדרסון.