כפי שהראו ציורי אמנות הסלע, חלה ירידה במיני בעלי החיים לאורך זמן עקב שינויים אקלימיים, אך גם עקב ציד. בעוד שהירידה במיני בעלי החיים הייתה בעיה גדולה באזור, גם ונדליזם גרם נזק גדול לאתר. לדוגמה, צעירים מקומיים חשודים שהשחיתו את אמנות הסלע באתר אמנות הסלע של אנדי על ידי שרבוט שמותיהם על הציורים בצרפתית ובערבית, כשהכתובת האחרונה מינואר 2017. במאי הקולנוע ושר התרבות של צ'אד, מהמט סאלח הארון, תיאר את המצב, "זה סיפור אפריקאי והם רצו להרוס את זה." ראש נציגות אונסק"ו בצ'אד, עבד אלכרים אדום בהאר, מאמין שניתן לתקן את הנזק, וארגונים אחרים הפכו מעורבים בנושא. לדוגמה, הקרן לאמנות סלע אפריקאית, בשיתוף קרן Factum, תיעדה מאז את אנדי באמצעות צילומים; המשימה שלהם היא להראות את הנושאים הכרוכים בהגנה על אמנות הסלע. הן בשל סחיפה והן בשל ונדליזם, מתמודד אתר אנדי עם הידרדרות ציורי הסלע, אך האמנות הזו תועדה כעת בתלת-ממד כדי להעלות את המודעות ליופי של אתר זה. על הנוף הזה נעשו גם סרטים, כולל מגדלי האנדי, בבימויו של רנן אוזטורק כדי להראות את יופיו של האנדי.
ליגת העל הקמרונית
ליגת העל הקמרונית (בצרפתית: Championnat du Cameroun de football, מכונה גם MTN Elite One מטעמים מסחריים), היא ליגת הכדורגל הבכירה בקמרון, שהוקמה רשמית בשנת 1961.
הליגה מנוהלת על ידי פדרציית הכדורגל הקמרונית אשר כפופה לקונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF).
נכון לעונת 2021/2022, בליגה 21 קבוצות, המחולקות ל-2 בתים. הקבוצות משחקות ביניהם 2 סיבובים בבית ובחוץ כאשר סך הכל ישנם 18-20 מחזורים. הליגה משוחקת מנובמבר ועד אוגוסט של השנה הקלנדרית העוקבת. הקבוצות המסיימות במקום הראשון והשני בכל בית מעפילות ל"שלב הגמר" ובו הקבוצות משחקות חצי גמר וגמר לקביעת האלופה. האלופה וסגניתה מעפילות לתחרות המוקדמות של ליגת האלופות האפריקאית, בעוד הקבוצות ב-2 המקומות האחרונים בכל בית יורדות לליגת המשנה של קמרון, ה"אלייט טו". הקבוצה במקום ה-8-9 בבית הולכות לפלייאוף ירידה נגד הקבוצות שסיימו במקום השלישי בליגת המשנה.
קבוצת קוטון ספורט היא הקבוצה המצליחה ביותר בקמרון, עם 16 זכיות באליפות הליגה (מאז 1997), ומקורה בעיר גארואה. שמה מייצג את העובדה שהעיר היא מרכז עולמי משגשג לייצור טקסטיל וכותנה. שנייה בדירוג היא קאנון יאונדה עם 10 אליפויות ושלישיות בדירוג הן טונר יאונדה, אוריקס דואלה ויוניון דואלה עם 5 אליפויות, כאשר הן מייצגות את הערים הגדולות ביותר בקמרון, עיר הבירה יאונדה, והעיר הכי גדולה בקמרון דואלה.
היסטוריה.
הליגה הוקמה בשנת 1961 תחת השם "דיוויזיון 1", והייתה אליפות הכדורגל הבכירה הראשונה שאורגנה בקמרון לאחר עצמאות קמרון. הליגה הזו הכילה 11 מועדונים מקומיים שייצגו בעיקר את הערים הגדולות. עד 2003, אליפות קמרון הלאומית התקיימה בבית אחד של 16 קבוצות. במהלך אספה כללית שהתקיימה ב-29 באפריל 2003, ביצעה פדרציית הכדורגל הקמרונית רפורמה, שאפשרה הקמת אליפות בשני שלבים, החל משנת 2004, שכללה 18 מועדונים המחולקים לשני בתים של 9 קבוצות כל אחת.
ב-13 בדצמבר 2004, לאחר עונה של ניסויים, נשיא ההתאחדות, מוחמד איה הקים ועדת הערכה לפורמט החדש הזו בראשות המנהל הטכני הלאומי, רוברט קורפו. מסקנות דו"ח ועדה זה ציינו שיפורים במונחים של תחרותיות הליגה. אך למרות זאת העובדה ששני מועדונים ירדו לליגת המשנה באמצע העונה, ובין היתר, ריבוי העימותים בין אותם יריבים ומספר הנסיעות למועדונים מסוימים, הביאו את הוועדה להציע את החזרה לפורמט הקודם. בעונת 2005., התקיימה אליפות שכללה 18 מועדונים שהצטמצמה ל-16 ב-2006 לפני שעלתה שוב ל-18 בעונת 2007/2008.
ב-26 באוקטובר 2007, בעקבות החתימה על חוזה החסות עם חברת MTN הדרום אפריקאית, שינתה ההתאחדות את שמה של האליפות ל-"MTN Elite One" שהפתיחה שלה לעונת 2007/2008 ניתנה ב-8 בדצמבר 2007 בגארואה עם 16 מועדונים שהצטמצמו ל-14 לעונת 2008/2009, שתחילתם מתוכננת ל-7 בספטמבר 2008, ובכך שילבו גם את לוח השנה המומלץ על ידי פיפ"א.
עם זאת, האליפות נתקלת מדי עונה בבעיות ארגוניות רבות, כפי שמעידה עונת 2019 שנמשכה רק 6 חודשים ומבוססת על פורמט קצר בעל שלב אחד בלבד.
טבלת זוכות באליפות בעבר.
קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בגביע הקמרוני בכדורגל באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
לושטיצה
לושטיצה (לעיתים נכתב לוסטיצה; בצ'כית: Loštice; בגרמנית: Loschitz) היא עיירה במחוז אולומואוץ שבמזרח צ'כיה. העיירה נמצאת בתחום חבל הארץ ההיסטורי מוראביה (ביידיש: מעהרן), שהיה חלק מן הקיסרות ההבסבורגית ובהמשך באימפריה האוסטרו-הונגרית. לושטיצה הייתה חלק מצ'כוסלובקיה כשקמה בשנת 1918 בשל קריסת האימפריה במלחמת העולם הראשונה. לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי ובעקבותיו פיצול צ'כוסלובקיה לשתי מדינות עצמאיות ב-1 בינואר 1993 נשארה לושטיצה בתחום צ'כיה.
מספר התושבים על פי סקר שנערך בשנת 2021 הוא כ-3,000.
תולדות העיירה.
לושטיצה נוסדה ככפר במחצית השנייה של המאה ה-13 באתר של יישוב סלאבי קדום. האזכור הראשון בכתב של הכפר היה בשנת 1267, כאשר הבישוף של אולומואוץ ברונו משאונבורג קנה את יבול הקציר של פטר מלוסטיק. במאה ה-14 לושטיצה כבר מצוינת כעיירה כאשר נזכר שנערכו בה שווקים וחגיגות שנתיות באופן קבוע.
במהלך המאה ה-17 נפגעה העיירה כמה פעמים משרפות ושיטפונות.
בשנת 1834 היו בלושטיצה 1,907 תושבים ו-284 בתים, מתוכם 414 תושבים הנמנים עם הקהילה היהודית שהתגוררו ב-22 בתים.
בשנת 1848 כללה העיירה כ-540 דונם שדות, 41 דונם גנים וכרי דשא, 60 דונם שדות מרעה וכ-224 דונם יערות. בין בעלי המלאכה שנמנו היו סנדלרים, קדרים ותופרי ווילונות. כמו כן היו בעיירה שתי מזקקות – האחת בבעלות נוצרית והאחרת בבעלות יהודית – שני מפעלים, בית בד, בית חרושת לנייר ושישה פונדקים, עוד היו בעיירה שני ברי יין בבעלות יהודית, 14 חנויות – רובן בבעלות יהודית – וכן דוכן עיתונים בבעלות יהודית.
במלחמת העולם השנייה הייתה העיירה - כמו מרבית שטחי צ'כוסלובקיה - תחת פרוטקטורט של גרמניה הנאצית.
לושטיצה מפורסמת בייצור גבינת "טברוצקי של אולומואוץ" שהיא גבינה ארומטית המיוצרת באופן מסורתי באזור והיא בעלת מעמד גאוגרפי מוגן על פי תקנות האיחוד האירופי. הגבינה מיוצרת במקום מאז שנת 1876 ובעיירה הוקם מוזיאון המוקדש לה.
יהודי העיירה.
החל מהמאה ה-15 ידוע על נוכחות יהודית בלושטיצה. באמצע המאה ה-16 חיו בעיירה שבע משפחות יהודיות ובשנת 1544 נוסד בית הקברות היהודי אם כי המצבות העתיקות ביותר שנשמרו הן מן המאה ה-17. בשנת 1571 נבנה בעיירה בית כנסת.
במהלך מלחמת שלושים השנים עזבו יהודים רבים את לושטיצה וב-1656 רק עשרה מתוך 21 בתי היהודים היו מאוכלסים. בשנים שלאחר מכן הגיעו לעיירה פליטים יהודים מאוקראינה ומאוסטריה והקהילה גדלה במהירות. בשנת 1727 כבר התגוררו במקום 80 משפחות יהודיות, שמנו 328 נפשות. באותה השנה הועברו היהודים לגטו, שכלל את רחוב נובוסאדי (לימים רחוב זטראצנה) וחלק משני רחובות סמוכים. גם בית הכנסת נכלל בתחום הגטו היהודי. בתחילה היו בגטו 17 בתים ובמרוצת השנים עלה מספרם ל-25. הגטו נחשב לרשות מוניציפלית נפרדת והיה לה בית עירייה יהודי. מסוף המאה ה-18 הותר רק ל-71 משפחות יהודיות לשבת בלושטיצה.
בית ספר יהודי נפתח בבית הקהילה בשנת 1782 ובתחילה היו כל המורים בו קתולים. בין השנים 1791–1794 לימד בבית הספר המורה היהודי יעקב רוזנבלום ובשנים 1804 עד 1839 לימד שם עמנואל גולדשמיד. אחריהם לימדו במקום מורים יהודים נוספים.
בשנת 1791 ישבו בלושטיצה 414 יהודים (210 גברים ו-204 נשים). בשרפה שפרצה באותה שנה עלו באש חמישה מתוך 22 הבתים שבגטו. בית הכנסת העתיק שהיה בנוי עץ נשרף גם הוא ובמקומו נבנה בית כנסת חדש.
בשנת 1848 ניתנו ליהודי אוסטריה-הונגריה זכויות אזרח והגטו בוטל ושטחו היה לחלק בלתי נפרד מלושטיצה. במועד זה נמנו בעיירה 483 יהודים, שהיוו 17 אחוזים מן האוכלוסייה. בעקבות ביטול ההגבלות על ההתיישבות עברו יהודים רבים לערים הגדולות וקהילת לושטיצה קטנה עד 1880 ל-193 נפשות, מהם התגוררו רק 87 בעיירה עצמה והשאר בעיירות סמוכות. בשנת 1900 מנתה הקהילה רק 115 יהודים. בשנת 1928 פרצה שריפה בעיר שכילתה את רוב בתי הרובע היהודי.
לקהילת לושטיצה השתייכו גם יהודי קהילות קטנות בסביבה: קהילת מוהלניצה (בצ'כית: Mohelnice, בגרמנית Müglitz) השוכנת 3 ק"מ מצפון-מערב ללושטיצה, שבה היו לקהילה היהודית בית תפילה וחלקה מיוחדת בבית הקברות הכללי. וכן קהילת ליטובל (בצ'כית LITOVEL, בגרמנית LITTAU), הרחוקה 11 ק"מ מדרום-מזרח ללושטיצה, שם נחנך במאה ה-19 בית תפילה. שפת יהודי האזור הייתה גרמנית. בין המוסדות שהתקיימו בקהילה היו "חברה קדישא", שהחלה לפעול ב-1820, אגודת נשים וארגון למען העניים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 מנתה קהילת לושציטה רבתי כ-200 יהודים, שמתוכם ישבו בעיירה עצמה 55 איש שהיוו 20 אחוזים מכלל התושבים. עד שנת 1938 נותרו באזור רק שמונה משפחות יהודיות. בזמן מלחמת העולם השנייה שולחו יהודי לושטיצה לגטו טרזין. לזכרם הוצבו במדרכות העיירה אבני נגף שעליהן חרותים שמות של כמה מתושבי העיירה שנספו בשואה.
אנשים ונשים בקהילה.