באוקטובר 1908, כתגובה לסיפוח הרשמי של בוסניה והרצגובינה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, יזם נושיץ' את הקמת ארגון "ההגנה הלאומית", שקרא לשחרור חבלי ארץ אלה מהכיבוש האוסטרי, ונרשמו בו אלפי אנשים.
מחזאי לאומי.
בשנת 1912, לאחר שחרור מקדוניה מהעול העות'מאני וסיפוחה לסרביה, שב נושיץ' לביטולה כאיש המינהל הסרבי. בהמשך עבר לגור בסקופיה, שם ייסד את התיאטרון. בימי מלחמת העולם הראשונה שבה נכבשה ארצו על ידי כוחות אוסטרים, הונגרים ובולגרים, התפנה הסופר עם הצבא הסרבי דרך אלבניה תוך כדי סחיבת כתבי היד היקרים ללבו. בהמשך נדד בכמה ארצות – איטליה, שווייץ וצרפת – עד לגמר הקרבות. פרט לעקירה מהמולדת, המלחמה גרמה לו לאסון כבד: בנו, בּאן, שנפצע בקרב חזר ליחידתו מיד עם החלמתו ולבסוף נהרג.
בשובו למולדת מונה על ידי שלטון הממלכה המאוחדת החדשה של הסרבים, הקרואטים והסלובנים כראש מחלקת האמנויות במשרד החינוך, ומילא תפקיד זה עד 1923. אחר כך התגורר בסרייבו בבוסניה, ועבד כמנהל התיאטרון המקומי "נרודנו פוזורישטה" (Narodno Pozorište, תיאטרון העם). בשנת 1927 שב לבלגרד. בעשור האחרון לחייו הוסיף, פרט לפעילותו הספרותית, להיות גם מעורב פוליטית, הפעם באופוזיציה, וכחבר ב"חזית הלאומית" התנגד לעליית הפאשיזם.
ב-10 בפברואר 1933 נבחר כחבר באקדמיה המלכותית הסרבית למדעים ולאמנויות.
נפטר בבלגרד בחג האפיפניה ב-19 בינואר 1938. ארון המתים שלו הוצב במשך יומיים בלובי של התיאטרון הלאומי בבלגרד כדי לאפשר למעריציו הרבים בעם לתת לו את הכבוד האחרון.
נקבר בבית העלמין נובו גרובלייה של בלגרד.
תרומתו לתרבות.
ממשיך במסורת המחזאות הסרבית, עלה נושיץ' על קודמיו, סטריה יובנוביץ' (גם הוא ממוצא ארומני) וטריפקוביץ', ומחזותיו הקומיים הם עד ימינו חלק מהרפרטואר של התיאטראות ברחבי יוגוסלביה לשעבר וגם בארצות אחרות, במיוחד בעולם הסלבי ובארצות מרכז אירופה.
גיבורי הקומדיות של נושיץ', חלקם "בירוקטים בלתי מוכשרים, פוליטיקאים מושחתים, הולכי רכיל, רמאים, "נובו רישים" וצאצאיהם המתיימרים להיות "מערביים", מגלמים, פרט להיבטים אוניברסליים של החברה האנושית, את "המנטליות הסרבית המסורתית במעבר ממדינה חקלאית, מזרחית, אל שאיפות עירוניות ואירופיות".
נושיץ' תרם להקמת תיאטראות בכמה מהמרכזים החשובים במרחב היוגוסלבי לשעבר: בפרישטינה, בסרייבו ובסקופיה. גם הפרוזה ההומוריסטית והאוטוביוגרפית שלו ממשיכה לזכות בהערכה ולהסב הנאה לקוראיה.
בנוסף לחשיבותו לספרות ולמחזאות הסרבית והעולמית, התעניין נושיץ' באמנות הנאום, חיבר ספר תאורטי על הרטוריקה בפשה הסרבית והרצה על כך באקדמיה הצבאית הסרבית.
כצלם חובב בתקופה של חלוציות בתחום הצילום, הותיר אחריו נושיץ' גם אוסף של צילומים תקופתיים מעניינים.
שמואל סלבין
שמואל סלבין (נולד ב-16 באוקטובר 1953) הוא כלכלן ישראלי, ששימש כמנכ"ל משרדי האוצר והעבודה והרווחה.
ביוגרפיה.
סלבין קיבל חינוך חרדי במוסדות חב"ד עד הגיעו לגיל 17. ערך בחינות בגרות באופן אקסטרני והתגייס לצה"ל. נפצע במהלך שירותו בחטיבת גולני ולאחר מכן שימש מדריך לידיעת הארץ ועבר הסבה לחיל תותחנים. בשנים 1977–1979 סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים. שנה לאחר מכן סיים לימודי תואר שני במינהל עסקים, ובשנה שלאחריה החל בלימודי תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה.
קריירה במגזר הציבורי.
בשנת לימודיו לתואר שני עבד ככלכלן במשרד הפנים ובשנה שלאחריה שימש יועץ כלכלי לשר האנרגיה. בשנים 1983–1986 היה מנהל הכספים של החברה למפעלי תיירות ושרותי תעופה. לאחר מכן עבר לשמש יועץ כלכלי לראש הממשלה יצחק שמיר (1986–1989), ומנכ"ל משרד העבודה והרווחה בראשות שמיר, בהיותו ראש הממשלה. בין השנים 1989 - 1992 שימש גם סגן יו"ר המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לווין. בשנים 1991 - 1992 חזר לשמש יועץ כלכלי לראש הממשלה.
בסיום תפקידיו בשירות המדינה שימש סלבין משנה למנכ"ל קבוצת ידיעות אחרונות והיה נציג הקבוצה בדירקטוריון ערוצי זהב ובהכנות למכרז קבוצת רשת על זיכיון הערוץ השני. בתפקידו היומיומי היה אחראי על רשת מקומוני הקבוצה "ידיעות תקשורת". בין השנים 1994–1997 שימש מנכ"ל מפעל הפיס.
בפברואר 1997 מונה למנכ"ל משרד האוצר, אך התפטר לאחר פחות משנה בתפקיד.
סלבין כיהן בתפקידים ציבוריים שונים, ובהם יו"ר הנהלת תיאטרון ירושלים (1994 - 1995), יו"ר המועצה הציבורית לשלום הילד (2000 - 2003) ויו"ר תיאטרון החאן (2001 - 2002). משנת 2005 משמש בראש ועדה ליישום אמנת גביזון-מדן. בשנים 1987 - 1990 היה נציג ציבור בבית הדין לעבודה. בשנת 2009 מונה לחבר הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה. בשנת 2018 הצטרף סלבין כחבר במועצה הציבורית של המכון החרדי למחקרי מדיניות.
בבחירות לכנסת החמש עשרה, שהתקיימו ב-1999, התמודד סלבין ברשימת מפלגת המרכז, בה הוצב במקום ה-15. העמיד עצמו לבחירה בפריימריז של מפלגת "הליכוד" לכנסת ה-17 וה-18. בבחירות לכנסת ה-17 מוקם במקום ה-30 ברשימת מועמדי המפלגה.
בשנת 2002 שימש יושב ראש ועדה שמונתה על-ידי יו"ר ההסתדרות, עמיר פרץ, לבדוק את מכירת קבוצת שיכון ובינוי לקבוצת אריסון השקעות, לאחר שעלו טענות שהיא נמכרה במחצית משוויה האמיתי. מסקנתו הייתה שהיה צריך לערוך מכרז כדי לקבל את המחיר המקסימלי, אך המחיר ששולם היה סביר.
בשנת 2016 היה חבר בוועדה של לשכת סוכני ביטוח לתכנון אסטרטגי של עתיד תפקיד סוכני הביטוח וענף הביטוח.
ביוני 2020 נבחר לחבר בוועדה לתכנון ותקצוב של המועצה להשכלה גבוהה.
קריירה עסקית.
בסיום תפקידו במשרד האוצר פנה למגזר הפרטי ושימש דירקטור ויו"ר מועצות מנהלים בחברות שונות. בין תפקידי הניהול בהם החזיק שימש מנכ"ל חברת הנדל"ן "מהדרין" (1998 - 2001), יו"ר חברת נכסי ההסתדרות (2001 - 2004), יו"ר חברת "חדשות ישראל" (2001 - 2003), החברה שזכתה במכרז להפעלת ערוץ החדשות הייעודי, ויו"ר קרן הפנסיה "מבטחים" (2002 - 2004).
בשנת 2007 מונה סלבין ליו"ר ועדת ההשקעות יניר.
בשנת 2008 מונה לסגן יו"ר חברת "אזורים" ויו"ר קרן הנדל"ן סלע קפיטל נדל"ן.
בשנים 2014–2016 שימש דירקטור חיצוני (דח"צ) של חברת "דורי בניה".
חיים אישיים.
סלבין תושב ירושלים, נשוי לטליה (לבית פרידמן) ואב לחמישה.
שמואל בן משה די מדינה
חקר המקרא
אבי בן בסט
הגבירה עם החולד
מכתב השמיניסטים (1970)
מכתב השמיניסטים (2001)
רנט
רֶנְט (אנגלית: Rent, 'שכר דירה') היא אופרת רוק עם שירים (מילים ולחן) מאת ג'ונתן לרסון המבוססת על האופרה "לה בוהם" מאת פוצ'יני. המחזה מתאר את סיפורם של קבוצת אמנים ומוזיקאים צעירים מרוששים הנאבקים לשרוד וליצור כחלק מהבוהמה המשגשגת בשכונת "אלפא-בית סיטי" שבאיסט וילג', לואר איסט סייד בניו יורק, תוך התמודדות עם מחלת האיידס. זמן התרחשות עלילת המחזה הוא שנה אחת בדיוק, החל מערב חג מולד אחד ועד לערב חג מולד בשנה שלאחר מכן. בגרסה הבימתית לא נאמר במפורש כי עלילת המחזה מתרחשת בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, אולם הדבר משתמע משום שאחת הדמויות מתייחסת לסרט "תלמה ולואיז" שיצא בשנת 1991.
המחזמר הועלה לראשונה בשנת 1994 לתקופת ניסיון של 3 שבועות בלבד, בתיאטרון New York Theatre Workshop שבאוף ברודוויי. אולם תיאטרון זה היה הראשון שהציג את המחזמר, שערב הפתיחה הרשמי שלו היה ב-25 בינואר 1996. היוצר של המחזמר, ג'ונתן לארסון, נפטר באופן פתאומי כתוצאה מקרע בדופן אבי העורקים, שככל הנראה נגרם מתסמונת מרפן לא מאובחנת שלקה בה, בלילה שלפני הבכורה באוף-ברודוויי. המחזמר זכה בפרס פוליצר, וההפקה הפכה ללהיט. המחזמר עבר לתיאטרון Nederlander Theatre הגדול יותר, שבברודוויי, ב-29 באפריל 1996.
בברודוויי, זכה המחזמר לשבחים מהמבקרים וכן בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר. ההפקה רצה עד ל-7 בספטמבר 2008, אז ירדה לאחר 12 שנה ו-5,123 הופעות. הפקה זו נמצאת במקום האחד-עשר ברשימת ההצגות הנצפות ביותר בברודוויי בכל הזמנים, עם הכנסות של מעל 280 מיליון דולר.
בעקבות הצלחת המחזה בניו-יורק יצאה ההפקה לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית. בנוסף הועלה המחזה מחוץ לארצות הברית במדינות שונות ברחבי העולם, בהן ישראל. בשנת 2005 יצא לאקרנים סרט קולנוע באותו השם, עיבוד קולנועי המבוסס על המחזה, שבו כיכבו רוב צוות השחקנים המקורי של ההצגה. עלילת הסרט הקולנועי מתרחשת החל מערב חג המולד שב-24 בדצמבר 1989, ועד לערב חג המולד בשנה שלאחר מכן.
ב-27 בינואר 2019 שודרה ברשת פוקס האמריקאית גרסת ספיישל טלוויזיונית למחזמר, תחת השם "Rent: Live".
מקורות והשראה.
ההשראה של לארסון לתוכן של "רֶנְט" הגיעה מכמה מקורות שונים. חלק רב של הדמויות ואלמנטים בעלילה נשאבו ישירות מהאופרה "לה בוהם" של ג'אקומו פוצ'יני, שעלתה לראשונה בבכורה עולמית של בשנת 1896, בדיוק מאה שנים לפני הבכורה של "רֶנְט". עלילת "לה בוהם" עסקה בחייהם של אמנים צעירים ועניים. מחלת השחפת, המגפה של האופרה של פוצ'יני, הוחלפה באיידס ב"רֶנְט"; פריז של המאה ה-19 הוחלפה באיסט וילג', ניו יורק, של שנות ה-80 המאוחרות / שנות ה-90. השמות והזהויות של דמויות של "רֶנְט" משקפים את אלו של הדמויות המקוריות של פוצ'יני, למרות שלא כולם הם אדפטציות ישירות. לדוגמה, ג'ואן ב"רֶנְט" מייצגת את דמותו של אלצ'ינדורו ב"לה בוהם", אבל גם מבוססת בחלקה על דמותו של מרצ'לו. כמו כן, ג'ואן היא הדמות היחידה ב"רֶנְט" המבוסס על דמות ב"לה בוהם" מהמין הנגדי.
פרטי עלילה.
מערכה ראשונה.