דינה שטרן מנמקת מדוע אין להתייחס לסיפור כפשוטו: "הסיפור משופע ברמזים ובסיטואציות סמליות, שבשום פנים ואופן אינם משתלבים בעלילה כפשוטה ונשארים בלתי מובנים ותמוהים עד הסוף; אך מעל לכול, קשה לנו סיומה של העלילה, העומד בסתירה מוחלטת לרוח הסיפור ולעקביות המוסרית-הפנימית שלו". בעקבות זאת היא מתייחסת לנובלה כמתארת את היחסים בין עם ישראל לבין השכינה, ובהתאם לנקודת מוצא זו היא מפרשת את כל פרטי הנובלה. לפי נקודת מוצא זו, "הרקיע והים מייצגים את שני המוקדים הנאבקים זה בזה בסיפור: המוקד הפרוטגוניסטי, שבמרכזו רקיע התכלת – השכינה – שושנה, והמוקד האנטגוניסטי, שבמרכזו הים – שר הים (דמות מטפורית מאגדות חז"ל) – בנות יפו", יעקב רכניץ מייצג את עם ישראל, שושנה והוריה מייצגים פנים שונות של השכינה, ושבועת האמונים היא הברית שבין עם ישראל לאלוהיו. בפסקת הסיום של הסיפור נאמר: בזה סיימנו לפי שעה מקצת מעשיהם של יעקב רכניץ ושושנה אהרליך". שטרן מעירה על כך: "הרמזים לחלקיותה של העלילה מקבלים משמעות מלאה במישור האלגורי של הסיפור: הדרמה הלאומית לא הסתיימה עדיין; היא עודנה נמשכת ומתהווה, עם ישראל חי וקיים, ואלוקי ישראל עודנו מצפה לתשובתו."
גרשון שקד מציין: "למרות שעגנון כתב נובלה פסיכולוגית חד-פעמית, הרי שהיסודות האלגוריים קושרים בין נובלה זאת לבין הקשרים תרבותיים וחברתיים רחבים יותר". בהתאם לכך הוא רואה את הסיפור כמייצג את סיפורם של המהגרים היהודים שלא היו מסוגלים להכות שורשים בארץ ישראל, עקב המאבק בין הגלות הדתית-כביכול לארץ ישראל החילונית-כביכול. שקד מציין שהנובלה "היא ניסיון למצוא ביטוי הולם לבעיה של דור המהגרים שהיגרו ללא משפחותיהם, שנותקו פיזית מן האמהות מבלי יכולת להינתק מהן רגשית; דור שהגיע לארץ ישראל והיה קשור עדיין בחבל טבורו הנפשי לאירופה; דור שניסה להתערות בארץ חדשה ושכינתו-נשמתו-אמו הגוססת והנפלאה אינה מאפשרת לו להכות שורשים".
זיוה שמיר רואה בסיפור משל למצבו של עם ישראל, לא מבחינה דתית אלא מבחינה לאומית, במועד התרחשותו של הסיפור. היא מציינת:
זיקה לסיפורים אחרים של עגנון.
הסיפור שלפנינו מסתיים בשלב שבו יעקב רכניץ מתעתד לנסוע לאמריקה, שם קיבל משרת פרופסור. הרומן "תמול שלשום", שיצא לאור כשנתיים לאחר "שבועת אמונים", משלים את ידיעתנו, ומספר שרכניץ אכן הגשים את תוכניתו: "באותם ימים לא היינו נוהגים בימות החמה לילך בצהרים אצל הים, חוץ מדוקטור רכניץ, שהיה מחזר אחר אצות, ועכשיו שיצא לאמריקא אין רואים אדם בצהרים אצל הים."
עיבוד לתיאטרון.
בשנת 1984 העלה תיאטרון הספרייה ברמת גן את המחזה "שבועת אמונים", עיבוד של יורם פאלק לנובלה של עגנון.
יצחק זאב הלוי סאלאוויציק
גרינסבורו (קרוליינה הצפונית)
גרינסבורו (באנגלית: Greensboro) היא עיר במחוז גילפורד שבקרוליינה הצפונית. היא העיר השלישית בגודלה במדינה והגדולה ביותר במחוז. במשך עשרות שנים נחשבה גרינסבורו למרכז הטקסטיל והטבק של קרוליינה הצפונית. במפקד אוכלוסין שנערך ב-2000 נמנו בגרינסבורו 223,891 תושבים וכיום (2020) מונה אוכלוסייתה כמעט 300,000 איש. בעיר נולדו או התגוררו כמה מפורסמים ובהם או. הנרי, דולי מדיסון ואדוארד מורו.
היסטוריה.
הכפר שקדם לעיר.
שורשיה של גרינסבורו נעוצים בהגירתה של קהילת קווייקרים (שכונו אז "ידידים" - Friends) מפנסילבניה, לקרוליינה הצפונית, אשר הקימה ב-1750 כפר קטן בשם קייפ-פייר (Capefair) באזור שהיה אז מיוער בצפיפות ועשיר מאוד בשיחי אוכמניות. הכפר נבנה על חלקת אדמה קטנה שנרכש משבט אינדיאני מקומי תמורת 98 דולרים ונסללו בו שלושה רחובות מקבילים בציר צפון-דרום, שנחצו על ידי שלושה רחובות מקבילים בציר מזרח-מערב. שישה רחובות אלה קיימים עד היום במרכזה ההיסטורי של גרינסבורו, והם Greene, Elm, Davie, Gaston, Market, Sycamore.
במשך כמה שנים נסמכה הקהילה על שירותי דת שחלקה עמה קהילת קווייקרים שהתגוררה בסמוך ואשר הגיעה כמה שנים קודם לכן, עד שב-1754 זכתה קהילת קייפ-פייר למעמד של קהילה עצמאית והורשתה לנהל את מוסדות הדת שלה בעצמה. הקהילה נקראה "הידידים של ניו-גארדן בקייפ-פייר" ("Friends at New Garden in Capefair"). שני שמות אלה מונצחים עד היום בגרינסבורו בשתי שדרות מרכזיות - Friendly ו-New Garden. שם הכפר, קייפ-פייר, מונצח בנהר המנקז את כל מרחב גרינסבורו וסביבתה אל האוקיינוס האטלנטי.
בשלוש השנים הבאות גדלה הקהילה במהירות ומשכה מצטרפים חדשים שהגיעו ממרחקים. היא הפכה לקהילה הקווייקרית החשובה ביותר בקרוליינה הצפונית ואף שימשה כ"קהילת אם" לקהילות קטנות רבות במדינה.
הקמת גרינסבורו.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית ב-1781 התחולל באזור קרב גדול בין הצבא הבריטי לצבא הקונטיננטלי. בראש הכוחות המקומיים עמד מייג'ור גנרל נתנאל גרין (Nathanael Greene), בן למשפחה קווייקרית מרוד איילנד, שהיה אחד מארבעת המפקדים הבכירים ביותר בצבא הקונטיננטלי במלחמה. הקרב התחולל מעט מערבה מקייפ-פייר, באזור בית המשפט המחוזי של גילפורד, אשר שימש אז כמושב המחוז והוא הסתיים במפלה מול הכוחות הבריטיים.
למרות זאת, נחשב הקרב להצלחה במורשת הקרב האמריקנית, שכן הצבא הבריטי ספג אבדות רבות שהחלישו אותו והביאו למפלתו הסופית במלחמה. בשל כך ומסיבות רבות נוספות העניק הקונגרס הקונטיננטלי לגרין את מדליית הזהב של הקונגרס, וב-1808 החליפו בני קייפ-פייר את שם כפרם ל-Greensborough, כלומר "עירו של גרין". צורת כיתוב מיושנת זו שונתה ב-1895 ל-Greensboro.
החלפת השם ב-1808 לוותה בהכרה רשמית של גרינסבורו כעיר, שכללה מבחינה מוניציפלית, לבד מהשטח הבנוי, גם את אזור שדה הקרב ההיסטורי ואת בית המשפט המחוזי. המוסד עצמו עקר לבית אחר במרכז העיר החדשה, בין הרחובות אלם ומרקט. ב-1821 נמנו בגרינסבורו 369 תושבים.
התעשייה מגיעה לעיר.
מהפך משמעותי התחולל בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19, כאשר הממשלה קבעה כי מסילת הרכבת החדשה תעבור בגרינסבורו ותיקבע בה תחנה. הדבר נעשה בהשפעתו של מושל קרוליינה הצפונית, ג'ון מוטלי מורהד (Morehead), שהיה בעל מטעים בעיר. פעולה זו חיברה את גרינסבורו במהירות לשווקים בכל רחבי ארצות הברית, ובעיקר לוושינגטון הבירה, לניו אורלינס ולאטלנטה והיא הפכה למרכז התחבורה הראשי של האזור כולו.
בעקבות זאת התפתחה תעשייה רבה בגרינסבורו, בדמות מפעלים שונים, בעיקר בתחום הטקסטיל והטבק, שהעסיקו אלפי עובדים, וגרינסבורו הפכה למרכז העסקים הראשי של האזור כולו. העיר צמחה כלכלית ודמוגרפית בקצב מואץ ביותר ונקראה "Gate City", כלומר העיר המשמשת כשער למחוז.
פעילות משפחת כהן (Cone).
בין דמויות הבולטות בתחום הטקסטיל שהפכו את גרינסבורו למטרופולין הייתה משפחת כהן (Cone), אשר הקימה בעיר כמה מרכזי תעשייה ענקיים של טקסטיל שהתבססו על כותנה ומוצריה, ובהם פלנל וג'ינס, בשיתוף משפחת שטרנברגר (Sternberger) היהודית אף היא. חברת Cone בנתה עבור אלפי עובדיה שכונות מגורים סביב מרכזי התעשייה, ובהם בתי מגורים, בתי ספר, מרכזי קניות ואפילו מגרשי ספורט. החברה אף הקימה בית חולים שנתן שירות בחינם לעובדים. באופן זה עיצבה החברה במידה רבה את קצב וצורת התפתחותה של גרינסבורו, ועל אף שרבים ממפעליה נסגרו בשנות ה-60 של המאה ה-20, המבנים, כמו גם השכונות ההיסטוריות המקיפות אותם, עדיין קיימים. גם בית החולים, הנקרא Cone Health Center עדיין פעיל והוא המעסיק השני בגודלו בגרינסבורו עד ימינו, אחרי מחלקת החינוך של מחוז גילפורד. אחת השדרות הראשיות בעיר נקראת על שם משפחת כהן.
ב-2010 הסבה עיריית גרינסבורו בעזרתם של יזמים ומשקיעים את אחד המפעלים הנטושים של משפחת כהן, הנקרא Revolution על שם הרחוב שבו הוא שוכן, למרכז מגורים ומשרדים אופנתי. הצלחתו העצומה של הפרויקט הביאה ליצירת פרויקטים דומים נוספים בעיר, ההולכים ומפותחים בקצב מואץ.
רוב מפעלי הטקסטיל שפעלו בעיר במשך עשרות שנים, כמו אלה של משפחת כהן, אוחדו או נסגרו במחצית השנייה של המאה ה-20, אולם גרינסבורו עדיין נחשבת ל"בירת הטקסטיל" וגם כיום (2020) פועלים בה בתי חרושת ומשרדים של חברות אופנה וטקסטיל ידועות, כמו תאגיד VF Corporation שבו חברות נאוטיקה, דה נורת' פייס ו- Wrangler. גם חברת Cone עדיין פעילה בעיר תחת תאגיד Cone Burlington Industries.
המאבק לשוויון זכויות.
בשנת 1951 היו שחורים כ-23% מתושבי העיר, ולראשונה נבחר אז נציג שחור למועצת העיר. ב-1 בפברואר 1960 החלו סטודנטים שחורים בעיר במאבק נגד חוקים מפלים שאסרו על שחורים לשתות קפה ליד הדלפק בפינת המזנון של בית כל בו בעיר. מחאה זאת נמשכה במשך מספר חודשים עד שהאפליה הוסרה בחנויות רבות. החנות שבה התקיימה המחאה הפכה ברבות השנים למוזיאון לשוויון זכויות. במאי 1963 התקיים בעיר הפגנה גדולה נגד אפליית השחורים, בה נעצרו 175 מפגינים. ב-3 בנובמבר 1979, במהלך הפגנה נגד הקו קלוקס קלאן, נורו יריות לעבר המפגינים, שהרגו חמישה מהם.
יהודים.