תנאי החיים בישיבה היו קשים עד כדי עוני ודלות. המצב החמיר ביותר לאחר שפרצה מלחמת העולם הראשונה. משטר הלימודים בישיבה היה קשוח והדרישה הייתה לא לבזבז את הזמן היקר בדברי חולין אלא להתרכז בדברי תורה בלבד.
הלימודים בישיבת ראדין.
מהישיבה במסטיסלבל עבר ישראל לעיר ראדין והצטרף לישיבת ראדין בהנהגת רבי ישראל מאיר הכהן (ה"חפץ חיים"). הישיבה נדדה לערים שונות במהלך מלחמת העולם הראשונה בהתאם לקווי החזית. הוא שהה בישיבת ראדין עד 1918 ועזבה לאחר התלבטות קשה, כאשר פנה לנושא הציוני.
תקופה זו במחיצת ה"חפץ חיים" השפיעה עליו במיוחד ועיצבה את אישיותו. במיוחד הרשימו אותו הדוגמה האישית ותכונותיו של רבו, שהצניעות והתרחקות מכל לשון הרע אפיינו אותו. השפעתו של החפץ חיים משתקפת בסיפור הקצר "העגלון ולשון הרע".
תקופת הביניים: המעבר מהישיבה לבית המדרש למורים בווילנה.
ב-1918 עזב את הישיבה, לאחר שהחל לגלות נטייה לציונות, וכן משום שביקש לעבוד כדי שיוכל לתמוך כלכלית במשפחתו. הוא החל ללמוד הוראה הן כאוטודידקט והן בסמינרים שונים. בשנים 1919–1920 נבחן כאקסטרן של 8 כיתות בית ספר תיכון ברוסיה, אך עקב התנגדותו הפעילה לקומסומול, רדפו אותו הקומוניסטים והוא ברח מרוסיה בשנת 1922 ועבר בגניבה את הגבול לפולין.
השלטון הפולני האנטישמי, הערים קשיים על יהודים שרצו ללמוד, ובפרט על יהודים ציוניים שרצו להיות מורים ב"תרבות". זיניוק התקבל לבית המדרש למורים בווילנה (ירושלים דליטא) ואחרי הבחינות שם התקבל לקורסים פדגוגיים מטעם "בתי ספר תרבות". הממשלה הפולנית לא הכירה בקורסים אלו והוא נאלץ להיבחן שנית על ידי ועדת בחינות מטעם "תרבות" ועל ידי הקורטוריון בוורשה. לאחר קשייים רבים, הוסמך זיניוק בשנת 1923 לשמש כמורה מטעם "רשת חינוך תרבות".
עבודה כמורה באירופה.
לאחר הסמכתו כמורה בשנת 1923, החל זיניוק ללמד בבתי הספר של "תרבות" בעיירות הסביבה. המקום הראשון אליו הגיע הייתה העיירה לבידובה במחוז וילנה שבפולין.
לאחר מכן לימד בוולדימרץ עד שנת 1925. אחרי הצהרת בלפור, ובגלל מורת הרוח מ"החדרים" בסגנון הישן, נתעוררו ההורים והנוער הציוני בוולאדימרץ לדאוג לחינוך חדש לילדים. בעקבות זאת, נפתח בית הספר "תרבות" בעיר, חרף הקשיים שהערימו השלטונות ועל אף המצב הכספי הקשה.
בשנות קיומו המעטות של בית הספר, התנהלה בו פעילות ציונית ענפה: פגישות בין מורים והורים, הפגנות ציוניות על ידי התלמידים בל"ג בעומר ובערבי חגים. השלטונות הפולנים ראו בעין רעה את הצלחתו וניסו למשוך את הילדים לבית הספר הפולני, שנתמך באופן ממשלתי, אך הורים רבים המשיכו לשלוח את ילדיהם לבית הספר למרות שכר הלימוד הגבוה. בשנת תרפ"ה (1925), הונח יסוד לבנין בית-הספר בהשתתפות כל אנשי העיירה.
לאחר שהתבססו מעט, עבר ישראל עם המשפחה בשנת 1927 לרוז'ישץ' ושם לימד בבית ספר "תרבות" עד שעלה ארצה ב-1933.
החיים והעבודה בארץ.
מחנך, מורה ומנהל בבית הספר המחוזי בכפר ילדים.
עם עלייתו לארץ ישראל בשנת 1933 בחר לשמש כמורה בבלפוריה, שם שימש מספר שנים כמורה. בהמשך עבר ללמד בבית הספר המחוזי ב"כפר ילדים" שלרגלי גבעת המורה. תקופת עבודתו של בן אריה בכפר ילדים הייתה תחילת דרכו החינוכית בארץ. הוא הפך את בית הספר המחוזי לבית ספר תיכון, וב־1942 החליף את אליעזר שמאלי, וקיבל לידיו את ניהול בית הספר. בשנת 1946 סייע להקמת "בית הספר המחוזי לילדי עובדים בעפולה", שהחליף את מבני 'כפר ילדים' הישנים ושבו כיהן כמנהלו הראשון.
בתקופה זו כתב עשרות מאמרים מקצועיים בתחום החינוך, בעיקר על בעיות אקטואליות, שהתעוררו בחיי היום יום, ופתרונן. נושאי המאמרים כללו בעיות בכיתות, בעיות ניהול, בעיות הילדים, תלונות ההורים ובעיות ארציות בתפישת מהות החינוך. בהמשך כתב על ההתלבטות בין החינוך התנועתי והחינוך הממלכתי. מאמרים אלה ראו אור בירחונים המקצועיים.
מפקח ב"מרכז לחינוך" ולאחר מכן מפקח על בתי הספר הממלכתיים בחיפה והצפון.
בן -אריה היה סוציאליסט ואידיאליסט, ונקלט במהירות במוסדות החינוך של המפלגה – "המרכז לחינוך". היה חבר במפא"י ומחסידי "זרם העובדים". ב־1949 קיבל בן-אריה משרת מפקח בחיפה ובאזור הצפון על בתי הספר של 'זרם העובדים'. עקב כך, עקרה המשפחה מעפולה לחיפה בקיץ 1952.
עם החלת חוק החינוך הממלכתי ב־1953, עבר בן-אריה לפיקוח על בתי הספר הממלכתיים בחיפה ואזור הצפון, ובמקביל הרצה בסמינר למורים ע"ש א. ד. גורדון בחיפה.
עם סיום הטיוטות של ספרו האחרון - "מערכי שיעורים במשנה" יחד עם הרזומה העשיר ומאמריו שפורסמו, ולאחר השתלמות קצרה באוניברסיטה בירושלים, התקבלה הכרה אקדמית במעמדו, והוא קיבל אישור לתואר מוסמך.
משפחתו.
את אשתו – שושנה פייגה רייזל לבית שֶר, שגרה בעיר המחוז לוצק שמיקומה לא רחוק מרוז'ישץ', הכיר דרך קשרי מסחר שהיו לדודו עם אביה. עקב האנטישמיות ששררה באזור, ובעקבות פגישותיה עם בן אריה, אשר היה נלהב לעניין הציוני, החליטה לעלות לארץ. שערי הארץ היו חסומים והמנדט הבריטי נתן אישורי עלייה לקרובי משפחה מקרבה ראשונה במסגרת "איחוד משפחות". ישראל בן אריה קיבל סרטיפיקט בזכות אחיו יעקב זיניוק, שהיה מאסירי ציון ברוסייה בגולג בהרי אורל ולאחר שחרורו עלה ארצה בשנת 1929. קשרי נישואין נחשבו לקרבה ראשונה, אולם שושנה לא רצתה בקשר נישואין פורמלי, והם נישאו נישואים פיקטיביים בכתובה מזויפת, פתרון שכיח באותה עת. כשעלו לארץ נישאו בל"ג בעומר תרצ"ה (1935).
בנו הבכור נולד ב-1936 ומאוחר יותר נולדה בתו השנייה. אביו המבוגר של בן אריה הצטרף למשך מחצית שנה מדי שנה למשק הבית. בשנת 1947 עברה המשפחה לגור בעפולה, ובשנת 1950 נולדה בת הזקונים.
בסתיו 1961 לקה בהתקף לב קשה ואושפז בביה"ח רוטשילד. מהתקף זה יצא בשלום, אולם בריאותו הוסיפה להתדרדר. בקיץ 1962 הובהל לביה"ח רמב"ם עם אירוע שני ולאחר תקופת מנוחה של מספר שבועות חזר לעבודתו. הוא הפסיק את הרצאותיו בסמינר אבל השלים את טיוטת ספרו ומגעיו עם ההוצאה לאור. הוא נפטר בפורים תשכ"ד (1964) בחיפה. כבן 65 שנים במותו.
פרסומים: מאמרים וספרים.
בן אריה פרסם מאמרים רבים בירחונים להורים ולמורים. הפרסומים מקיפים תחומים רבים בנושא החינוך, החל מהעיסוק בתלמידים, בכיתות, בהורים ובמורים. וכן בסוגיות פדגוגיות, חברתיות ומשפחתיות. נושאים שעניינו ציבור גדול של קוראים.
מרדכי אברהמוב
מרדכי (מורדו) אברהמוב (21 באוגוסט 1920–6 בנובמבר 2013) היה צלם ישראלי, ממייסדי קיבוץ יקום, ממקימי מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'.
אברהמוב נולד בנובה זאגורה בבולגריה להוריו שלמה וקדונה, התייתם בילדותו מאמו ועבר עם אביו לסופיה. התאמן בנעוריו במועדון מכבי בסופיה, נחשף לפעילות ציונית בזכות היכרות עם ויקטור שם-טוב והצטרף לתנועת השומר הצעיר. עלה לארץ ישראל עם חבריו ב-1939 באוניית המעפילים טייגר היל, עבדו יחד במספר קיבוצים וב-1941 הצטרפו לקבוצת "הקיבוץ הארצישראלי ד'" בחדרה, שעתידה הייתה להיות הגרעין המייסד של קיבוץ יקום.
ב-1942 התנדב לצבא הבריטי, שירת בארץ ישראל ובמצרים, ובשנת 1944 לחם במסגרת הבריגדה היהודית בחזית האיטלקית. במהלך שירותו הצבאי קיבל כמתנה את המצלמה הראשונה שלו, מתנה שהתוותה את מסלול חייו העתידי כצלם. לאחר המלחמה השתתף בפעולות הברחת ניצולי השואה לארץ ישראל. ב-1946 חזר לארץ. ב-11 במרץ 1947 עלה עם חברי קבוצתו להקמת נקודת הקבע של קיבוץ יקום, ובצילומיו הנציח את יום העלייה.
ביקום הקים את ענף גן הירק וניהל אותו כעשור. בסוף שנות החמישים הקים את ענף הנוי וניהל אותו עד פרישתו.
במקביל לעבודתו בקיבוץ הקדיש מחצית מזמנו לצילום. ב-1961 הקים יחד עם אבא קובנר מקיבוץ עין החורש ודב בן ארי מקיבוץ מסילות, את "מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'" והיה הצלם המתעד של הארגון. אברהמוב כיהן גם כמזכיר “ארגון צלמי הקבוץ הארצי”, צילם עבור השבועון “השבוע בקבוץ הארצי” והעיתון “בחטיבה” והיה בין מייסדי מוסף התרבות של על המשמר “חותם” וצלם המערכת. צילומיו פורסמו גם ברבעון הדים. משנת 1973 ובמשך כשלושה עשורים, פרסם מדי שבוע בחדר האוכל של יקום צילומים מחיי הקיבוץ.
ב-1958 הוצגה עבודה של אברהמוב, "עקבות", בתערוכת העשור, שנערכה במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל. צילומין נכללו באלבום צילומים שהופק לרגל שנת העשור, "מבוקר עד בוקר: מראות חיים בישראל", בעריכת צבי זוהר וטוביה ריבנר.
ב-1961 השתתף בתערוכה ע"ש קאפא-שים עם מספר עבודות, ביניהן הסדרה "שני חברים". ב-1966 זכה בציון לשבח בתערוכה ע"ש קאפא-שים על צילומו "ביס: קיבוצאי ינוקא נוגס בתפוח", והוצגה תערוכה מצילומיו בצוותא.
צילומים מאת אברהמוב נכללו במוסף מיוחד של מעריב לרגל יום העצמאות ה-40.
ב-2001 נערכה תערוכת הצילומים "מרדכי אברהמוב, סיפורו של קיבוץ - צילומים 1947-2001".
חייו הפרטיים.
נישא ב-1954 לציפורה (17 בינואר 1919–16 במאי 1994) וגידל עמה את בתה חגית שקדי ואת ילדיהם המשותפים: שלמה אברהמוב (14 באוקטובר 1954–13 ביוני 2014), אדוה הר גיל.
השמרטפית והאיש מלמעלה
השמרטפית והאיש מלמעלה היא אגדה אורבנית שנפוצה בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20, אודות נערה שהשגיחה על ילדים בבית דו-קומתי זר, וקיבלה שיחות טלפון מטרידות ומאיימות מגבר פלוני שדרש ממנה שוב ושוב "לבדוק את הילדים", ובסופו של דבר התברר שהשיחות הגיעו מתוך הבית עצמו. במשך השנים התפתחו גרסאות חלופיות של האגדה, וכמעט בכולן הילדים נרצחו תחילה. לגבי השמרטפית, ישנן גרסאות לפיהן המשטרה תפסה את הרוצח, ובאחרות, גם היא נרצחה. משנות ה-70 האגדה היוותה בסיס לכמה סרטי קולנוע.