זכרון טוביה
Devotion
Devotion (בתרגום חופשי: מסירוּת) הוא האלבום השני של אבישי כהן, שיצא במרץ 1999 בהוצאת Stretch Records האמריקנית בארצות הברית.
הסגנון של Devotion הוא בעיקרו ג'אז בשילוב מאפיינים רבים של מוזיקה אתנית וסוגות נוספות. ניתן לזהות באלבום רכיבים אוריינטליים, לטיניים, בלוז, פאנק, מוזיקה קלאסית, ועוד. כהן עצמו מסתייג משימוש במונחים כדי לתאר מוזיקה. מעבר לסגנון האקלקטי המתבסס בג'אז ומושפע מהמורשת התרבותית של כהן, רבים מהלחנים מתאפיינים במשקלים מורכבים ופוליריתמיקה – כל אלו סימני הכר בולטים אצל כהן בקריירת הסולו שלו. האלבום כולו אינסטרומנטלי למעט השיר "Linda De Me Corazon", ומלבדו והנעימה "Candela City", כל הלחנים באלבום נכתבו על ידי כהן.
הרכב שישיית הנגנים העומד בבסיס האלבום מורכב מאותה שישיה (למעט אחד) שהיוותה את ההרכב המבצע העיקרי באלבומו הקודם Adama: כהן בעיקר על קונטרבס, הופמן על עוד וגיטרה, לינדנר על פסנתר, בלרד על תופים, דייוויס על טרומבון, ובמקום ווילסון משתתף ג'ימי גרין על סקסופון וחליל. בנוסף לשישיה העיקרית מתארחים אמנים נוספים.
"El Capitan &amp; The Ship At Sea" נכתב בהקדשה ליוצר הג'אז הנודע הוראס סילבר, שברכה מאתו מעטרת את הערות האלבום.
"The Gift" נכתב בהקדשה לגדול הג'אז צ'יק קוריאה, הבעלים של חברת התקליטים Stretch Records שהפיקה את Devotion ואת קודמו Adama, ומי שבמידה לא מבוטלת אחראי לפריצה הגדולה של כהן לתודעה העולמית ושאיתו המשיך כהן לנגן במקביל לפיתוח קריירת הסולו שלו. באותה תקופה כהן ניגן בהרכבו Origin שכלל גם את בלרד ודייוויס. הפתיחה מבוססת על מנגינה ישראלית בשם "כל הכוכבים".
"Bass Suite #3" הוא סוויטה לבאס, שלישית במספר לאחר שתי סוויטת באלבום Adama, ובעלת שני חלקים. החלק הראשון מבוצע בקונטרבס, פתיחתו מנוגנת בקשת והמשכו בפריטה בליווי כלי הקשה, חליל וטרומבון. החלק השני, ברצועה החותמת את האלבום, מבוצע בגיטרת בס, ובסגנון פופ. מלודיית הבאס בחלק זה מהווה את בסיס הלחן לשיר "It's Been So Long" שנכתב על ידי כהן מאוחר יותר והוקלט באלבומו Aurora.
"Ot Kain" (אות קין) נכתב מתוך השראה משיר שכתב שי ימיני, חבר של כהן (מי שהוקדשה לו הרצועה "Shay Ke" באלבומו הבא של כהן, Colors). השיר הופיע בהערות האלבום.
ב-"Angels of Peace" כהן מנגן על פסנתר, הכלי הראשון שלמד בילדותו. הלחן מבוסס על מנגינה שסבו היה שר בימי שישי. זו ההקלטה הראשונה של כהן מנגן על פסנתר באלבומיו.
"Ti-Da-Do-Di-Da" הוא היצירה הראשונה שכתב כהן עבור רביעיית מיתרים. מלבד הופעת האורח של הרביעייה, שחברים בה אידה לוין (בתפקיד כינור ראשון), כרמית צורי (כינור שני), רוברט ריינהרט (ויולה) ופרד שרי (צ'לו), גם מתארח דני פרידמן על בלפון.
"Linda De Mi Corazon" הוא השיר היחיד באלבום שאינו אינסטרומנטלי, ומבוצע על ידי הזמרת קלאודיה אקוניה שגם ביצעה הופעת אורח ב-Adama. זהו שיר לאדינו המוכר יותר בשם Yo M'enamori D'un Ayre. לימים הוקלט השיר בביצועו הווקאלי של כהן בעצמו באלבומו שעות רגישות. בחלק מאלבומיו והופעותיו כהן נוהג לבצע שירי לאדינו ועיבודים אינסטרומנטליים שלהם, חלק ממורשתו הספרדית שהועברה לו מאמו.
"Musa" מוקדש לבנו של עמוס הופמן, נגן העוּד שהשתתף גם ב-Adama וכן ברבים מאלבומיו הבאים של כהן, שלו (העוד) חלק מרכזי ביצירה לצד הנאי בביצוע אורח של ג'ושוע לוי.
"Candela City" הולחן על ידי ג'ייסון לינדנר, נגן הפסנתר באלבום, שמלבד Adama השתתף גם באלבומו הבא של כהן Colors.
המשתתפים באלבום.
אמנים אורחים:
רביעיית מיתרים:
מפקד האס אס והמשטרה
מפקד האס אס והמשטרה (בגרמנית: SS- und Polizeiführer) היה התואר שניתן לקצינים נאצים בכירים שפיקדו על יחידות גדולות של האס אס, של הגסטפו או של כוחות משטרה אחרים בגרמניה הנאצית ובשטחים הכבושים על ידה.
נושאי התואר נחלקו לשלוש דרגות שונות:
היסטוריה.
קציני האס אס והמשטרה הראשונים מונו בשנת 1937 מתוך קצינים מכהנים בתפקידי ס"ס אובראבשניט פיהרר (SS-Oberabschnitt Führer; מפקדי מחוזות בפיקוד המרכזי של האס אס). התכלית לשמה נוצר תפקיד זה הייתה שקציני האס אס והמשטרה יהוו סמכות פיקודית ישירה לכל יחידת משטרה ולכל יחידת אס אס הקיימת באזור גאוגרפי נתון, ושתהיה כפופה אך ורק להיינריך הימלר ולאדולף היטלר.
בתוך גבולות הרייך, לרוב היה הס"ס אובראבשניט פיהרר של המחוז משמש גם כמפקד האס אס והמשטרה. מחוץ לגבולות הרייך לא היה קיים התפקיד של ס"ס אובראבשניט פיהרר, ומפקדי האס אס והמשטרה נתמנו לתפקיד זה בלבד. לראשי האס אס והמשטרה שמחוץ לרייך ניתנו הקצאות נוספות, "קציני אס אס ומשטרה" (SS- und Polizeiführer) הכפופים להם, על מנת שיסייעו להם.
בנוסף, היו 2 קצינים שנשאו את התואר "מפקד עליון של האס אס והמשטרה" (Höchste SS und Polizeiführer). הראשון היה ס"ס אוברגרופנפיהרר קרל וולף, "המפקד העליון של האס אס והמשטרה באיטליה" (ספטמבר 1943 - מאי 1945); והשני היה ס"ס אוברגרופנפיהרר הנס-אדולף פריצמן, "המפקד העליון של האס אס והמשטרה באוקראינה" (אוקטובר 1943 - ספטמבר 1944).
מפקדי האס אס והמשטרה פיקדו ישירות על מטה בו היו נציגים מרוב הענפים של האס אס, בהם משטרת הסדר (אורפ"ו), הגסטפו, יחידות גולגולת המת, האס דה ויחידות מסוימות של הואפן אס אס.
ההיסטוריון מארק ירגר תיאר אותם כך:
פשעי מלחמה.
אחד מהתפקידים הידועים ביותר לשמצה אותו מילאו מפקדי האס אס והמשטרה, הוא הפיקוד והפיקוח על האיינזצגרופן השונים שפעלו בתחום שליטתם. משמעות הדברים היא שהם היו מעורבים בנתינת פקודות להוצאתם להורג של עשרות אלפי אנשים, ולקראת סיום מלחמת העולם השנייה, כמעט כל מפקד אס אס ומשטרה שפעל בפולין ובברית המועצות היה אחראי על פשעי מלחמה. רבים ממפקדי אס אס והמשטרה שהיו מעורבים בפשעי מלחמה העדיפו להתאבד על פני נפילה בשבי.
בנוסף, מפקדי האס אס והמשטרה פיקחו על הגטאות בפולין והיו אחראים על ארגון המשלוחים למחנות ההשמדה, בעזרתו האדמיניסטרטיבית של ה-RSHA. כמו כן הם פיקדו ישירות על כוחות המשטרה והאס דה שהוצבו בגטאות לשם שמירת הסדר.
בשנים 1944-1945, רבים ממפקדי האס אס והמשטרה מונו על ידי הימלר ל"גנרלים של הואפן אס אס", ככל הנראה על מנת ליתן להם הגנה תחת עקרונות הלחימה של אמנת האג (1907).
מפקד המשטרה והאס אס
ספר רות
ברהמן (פירושונים)
מארה סאד
מארה/סאד, או בשמו המלא סיפור רדיפתו ומותו של ז'אן-פול מארה. כפי שהוצג על ידי להקת השחקנים של בית-המרפא בשארנטון בהדרכתו של מר דה סאד (בגרמנית: Die Verfolgung und Ermordung Jean Paul Marats dargestellt durch die Schauspielgruppe des Hospizes zu Charenton unter Anleitung des Herrn de Sade) הוא מחזה משנת 1963 פרי עטו של פטר וייס. המחזה הודפס לראשונה בגרמנית.
המחזה כולל מרכיבים דרמטיים הלקוחים מאנטונן ארטו ומברטולט ברכט. זהו תיאור שטוף דם וחסר רחמים של מאבק מעמדות וסבל אנושי שבוחן את השאלה אם מהפכה אמיתית מגיעה כתוצאה משינוי חברתי או שינוי אישי.
עלילה.
"מארה סאד" הוא כמעט כולו "מחזה בתוך מחזה". הסיפור העיקרי מתרחש ב-13 ביולי 1808, לאחר המהפכה הצרפתית, בבית המחסה לחולי נפש בשרנטון, בו המרקיז דה סאד מביים מחזה שעלילתו מתרחשת במהלך המהפכה, באמצע שנת 1793, ומסתיים ברציחתו של ז'אן-פול מארה ב-13 ביולי 1793 בידי שארלוט קורדה (מאורע שהתרחש במציאות), ועובר מיד לשנת 1808, זמן העלאת המחזה. השחקנים הם חולים בבית המחסה, והאחיות והאחים מתערבים לעיתים, כדי להשיב את הסדר על כנו. המנהל הבורגני של בית החולים, קולמיה, משגיח על ההצגה, בליווי אשתו ובתו. הוא תומך בממשלה הפוסט-מהפכנית בהנהגת נפוליאון, ששלטה בצרפת באותה עת, ומאמין שהמחזה עולה בקנה אחד עם השקפותיו הפטריוטיות. ברם, מטופליו, אינם שותפים לדעתו, והם עושים לעצמם הרגל לאמר משפטים אותם הוא ניסה להסיר, או לסטות לחלוטין לדעה אישית. המהפכה לא היטיבה עמם, והם אינם שבעי רצון ממהלך האירועים.
המרקיז דה סאד, האיש שעל שמו קרוי המונח סאדיזם, אכן ביים הופעות בשרנטון ביחד עם חוסים אחרים, בעידודו של קולומיה. לדה סאד יש תפקיד מרכזי במחזה, הוא מנהל דיאלוגים רבים עם מארה ומשקיף על מהלך האירועים בציניות משועשעת. הוא נותר מנותק וחסר עניין בפוליטיקה ובשיחתם של החוסים על זכויות וצדק; הוא מסתפק בהתבוננות מהצד, ודוגל בהשקפה ניהיליסטית ואינדיבידואליסטית. אחת הסצינות החזקות ביותר במחזה מתארת כיצד מצליפים בו בהתאם להוראותיו, וישנן סצינות בוטות נוספות,
פסקול.