שלילת הגלות באה לידי ביטוי גם בהדגשת חשיבותה המיתית של ארץ ישראל, כך לדוגמה בספר "אורות" של הרב קוק: "אֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל אֵינֶנָּה דָּבָר חִיצוֹנִי, קִנְיָן חִיצוֹנִי לָאֻמָּה, רַק בְּתוֹר אֶמְצָעִי לַמַּטָּרָה שֶׁל הַהִתְאַגְּדוּת הַכְּלָלִית וְהַחְזָקַת קִיּוּמָהּ הַחָמְרִי אוֹ אֲפִלּוּ הָרוּחָנִי. [...] צִפִּיַּת יְשׁוּעָה הִיא כֹּחַ-הַמַּעֲמִיד שֶׁל הַיַּהֲדוּת הַגָּלוּתִית, וְהַיַּהֲדוּת שֶׁל אֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל הִיא הַיְשׁוּעָה עַצְמָהּ". הרב קוק ראה בחלוצים החילונים ככלים התורמים ללא ידיעתם לקירוב הגאולה, וכי עצם היותם בארץ ישראל תשרה בהם את הרוח האלוהית.
שלילת הגלות וזיכרון השואה.
שלילת הגלות השפיעה באופן מכריע על תפיסת השואה במדינת ישראל. הישראלים שגדלו והתחנכו על שלילת הגלות ראו ביהודי הגלות חלשים, פסיביים ומפוחדים, וכינו אותם "צאן לטבח" ואף בכינוי המזעזע "סבונים". יוצאי דופן היו הפרטיזנים ולוחמי הגטאות, רבים מהם חניכי תנועות הנוער היהודיות הציוניות. יום הזיכרון שנקבע נקרא "יום הזיכרון לשואה ולגבורה" בדגש על המילה "גבורה". הדבר הביא לקליטה לקויה של ניצולי השואה, מהם נדרש להפוך מיד ל"ישראלים חדשים" ולפיכך להדחקה של סיפורי הניצולים.
עם זאת, משפט אייכמן, היה קו שבר בהתייחסות לשואה בפרט וליהודי ותרבות הגולה בכלל.
יחס חיובי כלפי הגלות משנות השישים.
בשנות השישים החלה התרבות העברית להתבסס באופן שאפשר ביטוי חיובי כלפי הגולה, יהודי התפוצות ומורשתם.
בספרות עברית החלו לצאת ספרים כגון "עסקת השוקולד" (1965) מאת חיים גורי ו"פצעי בגרות" (1965) מאת חנוך ברטוב, מראשי סופרי דור תש"ח, הדנים במפגש המודחק עם אימי השואה. התיאטרון בישראל החל לדון בשואה ובגלות עם מחזות כגון "ילדי הצל" מאת בן-ציון תומר.
אחת הדוגמאות הבולטות ביחס החיובי לגולה הייתה העלאת המחזמר "המגילה" לפי ה"מגילה לידער" מאת המשורר האידי איציק מאנגר בשנת 1966 דווקא במועדון החמאם אותו ניהלו מייצגי הצבריות (שנולדו במזרח אירופה): דן בן אמוץ וחיים חפר. המחזמר זכה להצלחה רבה.
השפעת מלחמת ששת הימים ומלחמת יום כיפור.
גל אנטישמיות לאחר מלחמת ששת הימים כמו גם תחושת האופורייה בעם היהודי בתפוצות, הביאו לגל עלייה לישראל. טענתם של דור הבנים של עולי שנות ה-50 מארצות ערב שתנאי הקליטה של העולים החדשים טובים בהרבה מתנאי הקליטה שהיו להוריהם, הייתה אחת הסיבות להפגנות הפנתרים השחורים ב-1970. המאבק הביא אל ההכרה הציבורית את שלילת הגלות המזרחית ולהתחלת כניסה של ערכי תרבות מכל הגלויות אל הזרם המרכזי של התרבות הישראלית.
תחושת האוטופיה של אחרי מלחמת ששת הימים הביאה להתעוררות מיסטית ומשיחית בקרב הציונות הדתית בהשפעת הרב צבי יהודה קוק, אשר ראו בתוצאות המלחמה והחזרה אל המקומות הקדושים קשר ישיר שבין יד אלוהים ופעולה אנושית. התנפצות האופוריה לאחר מלחמת יום הכיפורים קיבלה אופי משיחי-מעשי עם הקמת גוש אמונים. לפי משנתו של הרב קוק הבן, לאחר הקמת מדינת ישראל, רק אלה היושבים בה, ולא אלה החיים בגלות, הם המייצגים והממשיכים האמיתיים של הקיום הלאומי היהודי.
שלילת הגולה
ח'וסרו פרוויז
יאן השני קז'ימייז', מלך פולין
יאן השני קז'ימייז' ואזה (פולנית: Jan II Kazimierz Waza, ליטאית: Jonas Kazimieras Vaza, 22 במרץ 1609 - 16 בדצמבר 1672) היה מלך פולין ודוכס גדול של ליטא בעידן "האיחוד הפולני-ליטאי", נשא פורמלית גם בתואר "מלך שוודיה" (1660-1642) ו"דוכס אופלה". בהיסטוריה של פולין הוא ידוע בעיקר בשם יאן קז'ימייז' (יאן קזימיר - במקורות זרים).
יאן קז'ימייז' היה בנם של זיגמונט השלישי ואזה (1632-1566) ושל קונסטנצה מאוסטריה (1631-1588). אחיו וקודמו כמלך היה ולדיסלב הרביעי ואזה.
יאן קז'ימייז', אשר היה מיוחס לקיסרים לבית הבסבורג, היה השלישי והאחרון מבין מלכי פולין שהשתייכו לבית ואזה השוודי. הוא היה גם האחרון שבשליטי האיחוד הפולני-ליטאי המיוחס לשושלת יגיילו.
בימי שלטונו, הממלכה הפולנית-ליטאית איבדה שטחים נרחבים במלחמות נגד הרוסים, השוודים, הטטרים והאוקראינים.
תאריו.
יאן קזימיר, מלך פולין בחסד האל, דוכס גדול של ליטא, רוסיה, פרוסיה, מזוביה, סמוגיטיה, ליבוניה, סמולנסק, סבריה, צ'רניהוב, וגם מלך תורשתי של השוודים, הגותים והוונדלים וכו'
(בלטינית)
יאן קז'ימייז' נולד ב-1609 בקרקוב כבן השני של זיגמונט השלישי לבית ואזה.
הרפתקאות בימי מלחמת שלושים השנים.
כנסיך השתתף במלחמת שלושים השנים במאבק נגד צרפת, לצידם של ההבסבורגים. בשנת 1639 הסכים לקבל תפקיד פיקודי בספרד של המלך פליפה הרביעי שנמצא גם הוא במלחמה נגד צרפת. הפליג מג'נובה על ספינת גלרה, אך בגלל מחלת ים נאלץ לרדת בנמל סן טרופה. בהמשיכו את דרכו ביבשה עד למרסיי, נעצר על ידי משטרתו של הקרדינל רישלייה. אחרי ניסיון להימלט על סיפון האנייה הראשונה שעזבה את הנמל, אבל נתפס בטודה בוק, כיום פור דה בוק. בפקודת רישלייה נכלא במבצר של סלון (סלון דה פרובאנס) ולאחר מכן הועבר למצודת סיסטרון, בה, אף על פי שהתקבל עם כל הכבוד, הושלך לכלא שבראש המצודה. משם הועבר כעבור זמן לצינוק בטירת ונסן משם שוחרר לפי החלטתו של רישלייה, ב-16 באוגוסט 1639. אחרי השחרור, ויתר על כל שאיפה פוליטית ונכנס למסדר הישועים.
האפיפיור אינוקנטיוס העשירי מינה אותו כקרדינל בשנת 1646. בסופו של דבר ויתר על תפקיד זה ולא לבש מעולם את בגדי השרד של קרדינל.
מלך פולין.
במות אחיו, ולדיסלאב הרביעי, מלך פולין, נבחר הוא בשנת 1648 למלך פולין ודוכס גדול של ליטא והשיג אישור הכנסייה על מנת שיתחתן עם אלמנת המלך המנוח, גיסתו, לואיזה מריה לבית גונזגה-נוור.
למרות רצונו לשאת ולתת עם הקוזקים האוקראינים, בלחץ האצולה הפולנית ששאפה להרחבת שטחי הממלכה, נצרך להמשיך המלחמה נגדם. ב-20-30 ביוני 1651 ניצח את הכוחות הקוזקים והטטרים בקרב ברסטצ'קו, אך הקרבות פרצו שוב כשהקוזקים כרתו ברית עם רוסיה ובו זמנית שוודיה פלשה לפולין.
ב-1656 נחל תבוסה בוורשה מידי מלך שוודיה, קארל העשירי גוסטב.
בהסכם שנחתם נאלץ לוותר על זכויותיו לכתר שוודיה ולמסור את ליבוניה לשוודים. המלחמה נגד רוסיה הסתיימה בהסכם אנדרוסובו.
ב-19 בספטמבר 1657 חתם גם על הסכם והלאו לפיו דוכסות פרוסיה השתחררה מחסותו.
לבסוף הצליח לדחוף את הצבא השוודי ולהגיע להסכם חדש עם שוודיה - בהסכם אוליבה. בפיקודו של יאן סובייסקי צבאו ניצח את הטטרים.
כשנפטרה אשתו בשנת 1667 והתחיל להימאס מהמלחמות וממרד הדיאטה (אספה) הפולנית, התפטר יאן קז'ימייז' מתפקידו ב-16 בספטמבר 1668. בשנת 1670 יצא את פולין לצרפת כדי להיות אב המנזרים סן ז'רמן דה פרה וסן מרטן דה נוור.
ב-14 בספטמבר 1672 התחתן בפריז עם פרנסואז מרי מיניו (1711-1624), אלמנתו העשירה של האציל ומרשל צרפת פרנסואה דה ל'הוספיטל, אותה הכיר באחד הסלונים הפריזאים שהוא נהג לפקוד בהם. החתונה התקיימה בפריז ברחוב דה פוס מונמארטר, אבל לא הוכרזה רשמית ולזוג לא נולדו ילדים.
בהמשך נפל יאן קז'ימייז' למשכב והאשה ישבה שלושה חודשים בנוור (Nevers) ליד מיטת חוליו עד שנפטר ב-16 בדצמבר 1672 בגיל 63.
יאן קז'ימייז' הובא לקבורה בכנסיית המנזר בסן ז'רמן דה פרה בפריז, שבה ניתן לראות עדיין המאוזולאום המרשים שעוצב לזכרו.
יקיר רומנו
יקיר (פריסיאדו) אברהם רומנו (בבולגרית: Якир Романо; 1865, פלובדיב, האימפריה העות'מאנית – 1933, פלובדיב, ממלכת בולגריה) היה פובליציסט, ממייסדי התנועה הציונית בבולגריה, יושב ראש הוועד המרכזי הראשון של התנועה ומנהיג הזרם המתון בה. רומנו פעל לפישור בין הפלג האקטיביסטי-ניצי בתנועה הציונית, לבין רשת החינוך של כל ישראל חברים, הרב מרדכי אהרנפרייז ונכבדי הקהילות השונות. הוא הצליח למצב את התנועה הציונית, כתנועה הפוליטית המובילה ברחוב היהודי בבולגריה ובתקופת כהונתו הוכפל מספר חבריה.
ביוגרפיה.
ראשית הקריירה.
יקיר רומנו נולד בפלובדיב למשפחת נוטאבלים שבניה נמנו עם מייסדי וראשי התנועה הציונית בבולגריה, ומהם ניתן למנות את אחיו אשר רומנו ואחיינו אלברט רומנו. רומנו למד בבית הספר התיכון בעירו ובהמשך הועסק במשרד עורכי דין ועסק במקצוע אף שלא הוסמך אליו רשמית.
לאחר שעזב יוסף מרקו ברוך את בולגריה ייסדו מרקו רומנו, אשר רומנו ויקיר רומנו את תנועת "ציון" שהיוותה המשך לתנועתו של יוסף מרקו ברוך, "כרמל". בהמשך החל יקיר רומנו לכתוב בעיתון הציוני "אל דיאה" אשר הופץ בלדינו והתקרב בהשקפותיו לזרם המרכזי בתנועה הציונית העולמית.
רומנו נאבק כנגד האנטישמיות אשר פשטה בנסיכות הבולגרית הצעירה וב-1897 השתתף במשלחת בראשות אברהם דויצ'ון לוי, אשר נפגשה עם ראש הממשלה קונסטנטין סטואילוב וראש הכנסייה הבולגרית וביקשה מהם לפעול להפסקת עלילות הדם בדבר שימוש בדם של ילדים נוצרים למטרות פולחן. כפועל יוצא מהפגישה פרסם הסינוד כי תעמולה אנטישמית זו אין לה יסוד והנחה את כמריה להפיץ את החלטתה לקהל המתפללים.
בהנהגת התנועה הציונית.
בדצמבר 1898 השתתף יקיר רומנו בוועידת היסוד של התנועה הציונית בבולגריה ובמהלכה נבחר ליושב ראש הוועד המרכזי. לאחר הוועידה החל העימות בין רשת החינוך של "כל ישראל חברים" לבין התנועה הציונית וזאת בעקבות מכתבו של יקיר רומנו לוועד המרכזי של הרשת בפריז ובו דרש תיקונים בתוכניות הלימודים. בקשת התנועה הציונית נדחתה על הסף. בוועידה הציונית השנייה אשר נערכה בדצמבר 1900, נבחר שוב יקיר רומנו ליושב ראש הוועד המרכזי של התנועה הציונית, ב-1901 נבחר ליושב ראש הקהילה היהודית בפלובדיב ובהמשך לחבר הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה.