בשנת 1787, השלטונות הפרוסיים ביטלו את הצווים להעתקת היהודים לאזורים הכפריים. מכיוון שהערים שנעזבו סבלו מאוד מהפסדים כלכליים. באותה שנה התגוררו בצילץ 1,366 יהודים (48% מכלל יהודי צילץ).
כניסתו של צו האמנציפציה בשנת 1812הביא לדעיכה הדרגתית של הקהילה היהודית בצילץ, כי רבים מיהודי המקום החלו לעבור לאזורים מפותחים יותר בשלזיה . ביניהם שמואל פרנקל, שעבר עם משפחתו בשנת 1827 לעיר פרודניק הסמוכה ומי שהפך לאחד התעשיינים הנודעים באירופה ובעולם בתחום אריגת בדי הפשתן ודמשק .
בשנת 1856 התגוררו בצילץ רק 411 יהודים. בשנות ה-40 של המאה ה-19 היהודים היוו 28.4% מאוכלוסיית צילץ.
המאה העשרים.
תהליך ההגירה של יהודי צילץ לערים הגדולות נמשך בעשורים שלאחר מכן, והוביל להיעלמות מוחלטת של האוכלוסייה היהודית בעיר. בשנת 1910 עדיין היו בצילץ 20 יהודים ובשנת 1926 חיו בצילץ 9 יהודים בלבד.
ב־15 באוגוסט 1914 התפרקה הקהילה היהודית בצילץ וכל יהודי צילץ שעדיין נשארו בעיירה הוכפפו לקהילת יהודי פרודניק הסמוכה. כל תשמישי הקדושה וספרי התורה מבית הכנסת בצילץ הועברו לידי קהילת יהודי פרודניק.
בשנת 1925 נותרו בצילץ רק 14 יהודים, ובפנקס הכתובות והאירועים של העיירה צילץ שפורסם בשנת 1928 אין כל פרסום על פעילותו של ארגון יהודי כלשהו בעיירה. בשנת 1935 היו עדיין 12 יהודים בצילץ .
במהלך ליל הבדולח (09-10/11/1938), שרפו הנאצים את בית הכנסת הגדול של צילץ.
אין מידע על גורלם של היהודים האחרונים מצילץ, אך ניתן להניח כי הם נשלחו לאחד ממחנות העבודה בכפייה, ולאחר מכן גורשו ב"צעדת המוות" למחנות ההשמדה הנאצים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית בצילץ לא התאוששה.
נכון לשנת 2021 יהודים לא גרים בעיירה.
חינוך בקהילה.
בעיירה היו ישיבה וספרייה יהודית. ילדים ממשפחות יהודיות עניות יכלו ללמוד בישיבה. רק מורים יהודים היו מעורבים בניהול השיעורים. ספרי הלימוד הודפסו מאמצע המאה התשע עשרה בבית הדפוס העברי שהיה בעיירה.
מלאכה ומסחר.
מושל צילץ יאן קרישטוף פרושקובסקי ביקש מהקיסר להשאיר את היהודים החיים בעיירה ובכפרים הסובבים אותה . הוא העריך את הפוטנציאל הכלכלי שהקהילה היהודית הביאה לחיי העיירה. זו הייתה גם הסיבה לכך שיהודים רבים הגיעו לצילץ מהעיירות הסמוכות, בהן הרשויות עשו הכל כדי לגרש את היהודים. במסמכים היסטוריים משנת 1534 נכתב כי באותה תקופה "זרם האנשים לעיר היהודית הלך וגדל ...", צילץ נקראה אז "צילץ היהודית - Żydowski Zülz" . היהודים עסקו בעיקר בסחר בתבואות, ברוכלות, במלאכות זעירות, הלוואה בריבית ונֶשֶׁך .
תרומת הקהילה היהודית לפיתוח העיירה הייתה גדולה, שכן בשנת 1601 היהודים זכו בזכות מיוחדת מצד הקיסר רודולף השני עצמו, שהעניקה להם הגנה משפטית . הודות לכך הם יכלו להתיישב גם בפרברי העיירה ניסה הסמוכה. בשנים שלאחר מכן התיישבו שם בעיקר יהודים שעסקו במסחר זעיר.
המושלים הבאים של צילץ, היו ממשפחת הרוזן הפולני הנס כריסטוף פרושקובסקי (Proskowski). הם אישרו את הפריבילגיות הקודמות של יהודי המקום והמשיכו להגן עליהם מפני מחאות הבורגנות המקומית והחקיקה העוינת. בהתקבל הצו הבא מהקיסר לגירושם של יהודי העיירה, כריסטיאן פון פרוסקובסקי שלח בקשה לקיסר: "בשל העובדה שהיהודים גרים כאן מאתיים שנה, בבקשה, שיישארו עוד זמן רב יותר" . עמדתם המיוחדת של בני משפחת פרושקובסקי נבעה ככל הנראה מיכולותיהם הכלכליות של יהודי הקהילה בעיירה. משפחת פרושקובסקי הגנה עליהם בתקופות הקשות של מלחמת שלושים השנים, עד 1699, אז הושוו זכויות הסוחרים יהודים לזכויות כלל הנוצרים בשלזיה. הודות לכך, הקהילה היהודית הצליחה להתפתח ומושלי העיירה נהנו מנוכחותם. יהודי צילץ סחרו בבדים, כלי עבודה ומכשירי ביתיים, צמר, שעווה, דבש ותחרה. לעיתים קרובות הם שילמו ביוקר על זכויותיהם. במאה ה-18, פרט לתשלומי מיסי הסובלנות, היהודים נאלצו לספק לעיר תבלינים, וכל שלוש שנים הם חויבו לשלוח לכומר המקומי בדים וגם חליפות כמורה . סוחרי העיירה היו בקשרי מסחר גם עם סוחרים מערים אחרות, כמו קרקוב, ירוסלב וורוצלב. המסחר עם סוחרי וורוצלב היה מאוד רווחי, עד שב־1736 הוקמה בוורוצלב נציגות קבועה של קהילת יהודי צילץ. את התפקיד מלא דוד משה, המכונה "השַׁמָּשׁ של צילץ".
במאה ה-19 רוב היהודים המקומיים היו סוחרים זעירים. בשנת 1840 היהודים היוו 28.4% מאוכלוסיית צילץ והיו בבעלותם 120 חנויות ודוכנים. באמצע המאה ה-19 פעל בעיירה בית דפוס עברי.
הודות לחוקי שוויון הזכויות משנת 1812 הושוו יהודי צילץ לאזרחים אחרים בממלכה הפרוסית. הם יכלו להתיישב ולעבוד באופן חופשי בכל מקום, הם הורשו לעסוק בתפקידי צווארון לבן ובתפקידי ממשל ברחבי המדינה. כתוצאה מכך הם התחילו להגר מצילץ למרכזים עירוניים גדולים יותר כגון העיר פרודניק הסמוכה וערים אחרות, שבהן סיכויי הפרנסה היו טובים יותר.
פנקס קהילת צילץ.
הדבקות בחוקי ההלכה היהודית הייתה הדבק המאחד של הקהילה, היא הייתה גם הגורם שסיפק הגנה וביטחון לקהילה. חוקים אלה, והעונשים שהוטלו על אלו שיפרו אותם, תוארו בפירוט בפנקס הקהילה.
הפנקס, המתעד את השנים 1796 עד 1805, נכתב בבליל שפות הכולל גרמנית, יידיש ועברית. הוא מכיל את החוקים הרשמיים של הקהילה, כולל קריטריונים לקבלה לקהילה, קווים מנחים בסיסיים לאופן שבו יש לחיות את חיי היומיום, ומרשם לדרך הראויה לקבלת אישורי חתונה, כדרך לווסת את גידול האוכלוסין בהתאם לדרישות המשטר הפרוסי.
אחד האיסורים החמורים ביותר שקבעה המנהיגות היהודית בצילץ הוא האיסור על קיומם של משחקים, בין אם מדובר במשחקי קופסה, משחקי כלים או הימורים. על מי שתפסו מנהיגי הקהילה משחק משחקים השיתו את העונש החמור מכל: קנס כבד שישולם לקופת הקהילה.
הפנקס השמור בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בספרייה הלאומית, מספק הצצה לחיי הקהילה העשירים שהתקיימו בעיירה ולמנהיגות שהקדישה את חייה לקהילה.
בית הכנסת.
בשנת 1582, על פי צו אימפריאלי, היהודים נאלצו לעזוב את שלזיה. מאידך הם יכלו לגור בעיירות צילץ ובגלוגובק. מספר היהודים בצילץ גדל במהירות ועד תחילת המאה ה-19 מספרם בעיירה עלה על מספר הנוצרים. תחילה נבנה בית כנסת מעץ בשכונה היהודית יודנגאסה-Judengasse. משגדלה הקהילה היהודית, היהודים ניסו להרחיב אותו, אך שלטונות העיירה סירבו למכור להם את שטח האדמה להרחבת בית הכנסת. ב־22 בספטמבר 1769 פרצה שרפה ברחוב ובית הכנסת נשרף עם עוד 12 הבתים שהיו סמוכים אליו.
לאחר שריפת בית הכנסת הראשון, בשנת 1774 נבנה בית כנסת חדש וגדול מלבנים בסגנון הבארוק, ברחוב קאריספלאץ - Karisplatz (נכון ל-2021 רחוב וואלובה-Wałowa) מחוץ לשכונה היהודית וממרכז העיירה.
בית הכנסת הגדול היה, מעוטר בחזית מרשימה, שהמרכיב העיקרי בו הייתה הכניסה מונומנטלית. היו לו חלונות גדולים משני צדי האולם הראשי ובגובה הקומה הראשונה - כדי להאיר גם את עזרת הנשים. הגג היה גמלוני. בזמנו בית הכנסת היה אחד ממקומות התפילה היהודיים הגדולים בגרמניה; בבית הכנסת היו מקומות ישיבה ל־300 גברים באולם הראשי ול־100נשים בעזרת הנשים.
לאחר שניתנה ליהודים הזכות להתיישב בחופשיות בתחילת המאה ה-19 בכל שלזיה וגרמניה בכלל, יהודים רבים עזבו את צילץ לערים השכנות. ב־15 באוגוסט 1914 נשארו בעיירה יהודים בודדים ולמעשה הקהילה היהודית במקום חדלה להתקיים. הרבה מיהודי העיירה הצטרפו לקהילה היהודית בעיר פרודניק הסמוכה.
בית הכנסת נשרף במהלך ליל הבדולח על ידי הנאצים.
נכון ל־2021, במקום בו עמד בית הכנסת נמצא מגרש משחקים לילדים ואין במקום לוח זיכרון המנציח את בית הכנסת שהיה קיים במקום משנת 1774.
בית הקברות.
בית הקברות בצילץ הוא בית הקברות היהודי העתיק ביותר בשלזיה ששרד ולא נהרס.
בית הקברות הוקם לפני שנת 1622. אישור על כך נתקבל על בסיס בדיקת אחת המצבות שנמצאה בפינה הצפונית-מערבית של בית העלמין, המצבה עשויה מאבן גיר גבישית ברוחב 62 סנטימטרים, גובה 89 סנטימטרים ועובי 7.5 סנטימטרים. הכיתוב בעברית על המצבה: פ"נ אישה אמיצה סגולה וחסודה, גברת אסתר, בתו של מלומד, מר שמחה (זכר צדיק לברכה) בשנת שפ"ב. (1621–1622)
בית הקברות של צילץ ממוקם במדרון המערבי התלול בדרום מערב העיירה (בעבר הוא היה מחוץ לעיירה), על גבעה הנקראת "התל" וגם "הגבעה היהודית". על ראש הגבעה יש מבנה עתיק מלבנים, שריד משער הכניסה המוביל לנקרופוליס. החורים בקירות השער זו עבודתם של שודדי עתיקות. קופת הצדקה לתרומות שהייתה עשויה מברזל, נעקרה מהשער, ובמקומה נשארה רק גומחה בו הייתה מותקנת קופת הצדקה.
לבית הקברות צורת מלבן צר, שמידותיו הן: אורך 188 מטרים רוחב 25 מטרים. הוא משתרע על שטח של 5.46 דונם.
בית העלמין המקורי היה קטן יותר והורחב כל העת עד תחילת המאה ה-19. לא רק יהודים מקומיים נקברו בבית הקברות הזה. נקברו בו גם יהודים ממקומות אחרים. בשנת 1914 האחריות על בית הקברות הועברה לקהילת יהודי העיר הסמוכה פרודניק. הקבורה האחרונה בו מתוארכת לשנת 1938.