בין מדינת ישראל ורפובליקת אנגולה קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים נכון לשנת 2021, וכן שיתוף פעולה בנושאים שונים, בעיקר בתחומי המדע והחקלאות.
היסטוריה.
היחסים בין שתי המדינות החלו עוד בראשית שנות ה-60, בתקופה בה אנגולה נאבקה על עצמאותה, כאשר ישראל שיגרה בחשאי משלוחי נשק לתנועה העממית לשחרור אנגולה, אשר שימשה בראשיתה כגורם המרכזי במאבק לעצמאות כנגד הקולוניאליזם הפורטוגלי. במהלך תקופה זו, רבים מחברי התנועה נשלחו לישראל לאימונים, והולדן רוברטו, ראש התנועה העממית, ביקר בעצמו בישראל. הסיוע הישראלי המשיך גם בימיה הראשונים של מלחמת האזרחים באנגולה, אשר החלה בשנת 1972, כאשר מרבית הסיוע הצבאי הישראלי נשלח דרך שטחה של זאיר. עם זאת, היחסים בין המדינות נותקו בעקבות מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973, אשר הובילה לניתוק היחסים של רבות ממדינות אפריקה עם ישראל, ובכללן אנגולה.
במהלך מלחמת האזרחים באנגולה, האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה בהובלת ז'ונאס סאווימבי נתמך במאבקו נגד ממשלת אנגולה המרקסיסטית על ידי גורמים זרים רבים, בהם ארצות הברית. הממשלה שנגדה לחם נתמכה על ידי ברית המועצות, קובה וניקרגואה. סאווימבי וארגונו היוו ציר במלחמה הקרה, בין גושי המערב והמזרח באנגולה. ביוני 1990 טענה ממשלת אנגולה כי מדינת ישראל, סייע לסאווימבי ולמורדים, בתוכנית להפיל את השלטון, אולם שנתיים אחר כך אמר יועץ הנשיא בריאיון עיתונאי כי ישראל חתמה על הסכם עם אנגולה לאספקת נשק, תמורת יהלומים. זאת לאחר חתימת הסכם שלום בחסות האו"ם ברית המועצות וארצות הברית.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות חודשו באופן רשמי בשנת 1993, בעקבות חתימת הסכמי אוסלו, וכעבור שנה חידוש היחסים קיבל גושפנקה רשמית עם פתיחתה מחדש של שגרירות ישראל בלואנדה, בירת אנגולה. לתפקיד השגריר באנגולה מונתה הדיפלומטית תמר גולן, כאשר בסיום כהונתה כשגרירה חזרה לאנגולה, לבקשת נשיא הרפובליקה, כדי לסייע בכינון הוועדה הלאומית ללוחמה במוקשים, וזאת כמומחית מטעם האו"ם. בשנת 2000 גם אנגולה פתחה שגרירות רשמית בישראל.
היחסים בין שתי המדינות הוסיפו להתהדק במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, כאשר בשנת 2005 נשיא אנגולה, ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש, קיים ביקור רשמי ראשון בסוגו בישראל, במסגרתו נידונו אפשרויות להרחבת הסחר ההדדי בין שתי המדינות, לאחר חתימת הסכם כלכלי. עם זאת, בשנת 2010 התקיימה תקרית דיפלומטית זוטא בין שתי המדינות, כאשר אנגולה סירבה לקבל את מינויו של יצחק ינוקא כשגריר ישראל באנגולה, וזאת בשל היותו הומוסקסואל מוצהר.
באוגוסט 2012, ראש ממשלת אנגולה הגיע לירושלים לביקור שנמשך שלושה ימים, במהלכו חתמו נציגי שתי המדינות על הסכם לחיזוק הקשרים ההדדיים. נשיא מדינת ישראל שמעון פרס אמר בתגובה לחתימת ההסכם, כי שיתוף הפעולה בין שתי המדינות יבוסס על תחומי המדע והטכנולוגיה, התחום הכלכלי, וכן נושאי ביטחון למיניהם. ראש ממשלת אנגולה בתגובה הביע רצון לקיים ולהרחיב את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בתחומים אלו, ובתחומים נוספים.
ב-29 בנובמבר 2012, תמכה אנגולה בהחלטה בהחלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם, על קבלת פלסטין כחברה ה-194 באו"ם.
בדצמבר 2016 אנגולה, כנציגה לא קבועה במועצת הביטחון של האו"ם, הצביעה בעד החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם שקבעה שההתנחלויות הישראליות בשטחים שנכבשו בשנת 1967 בגדה המערבית ובמזרח ירושלים, המכונים על ידי מועצת הביטחון בשם "השטחים הפלסטיניים הכבושים", אינן חוקיות.
יחסים כלכליים.
חידושם של היחסים הדיפלומטיים בשנת 1993 הביא לעלייה ניכרת בהיקף הסחר ההדדי שבין שתי המדינות. בעיקר יצוא של יהלומים ונפט לישראל, תמורת נשק.
במהלך שנות ה-90 נחתמו מספר עסקאות נשק בין שתי המדינות. אחת מאותן העסקאות, הידועה בשם "אנגולה-גייט", אשר התרחשה בין השנים 1993–2000, בסדר גודל של כ-790 מיליון דולרים, כללה את איש העסקים הישראלי ארקדי גאידמק. גאידמק תיווך בשורה של עסקאות נשק מרוסיה ומצ'כוסלובקיה לאנגולה, ואף קנה את החוב ההיסטורי של אנגולה לברית המועצות (חוב שעבר לרוסיה). אנגולה שילמה לו בנפט וביהלומים אותם שיווק בעולם, בסיוע איש העסקים לב לבייב. לבייב עצמו קיבל זיכיון בלעדי לשיווק רוב ייצוא היהלומים של אנגולה, בהיקף כמיליארד דולר בשנה. הוא הקים חברה בשיתוף ממשלת אנגולה ששיוקה את המותג "יהלומי אנגולה", שכמתחרה בתאגיד דה בירס. בנוסף, הקים באנגולה את מלטשת היהלומים הגדולה ביותר באפריקה. בשנת 2012 תבע גאידמק את לבייב בלונדון, בטענה כי גנב את החצי שלו במיזם היהלומים. אחר כך טען כי שוכנע לחתום על הסכם פשרה עם לבייב במרמה, ולבסוף באפריל 2014, הפסיד בתביעה.
ביוני 2005, בעת ביקור נשיא אנגולה בישראל, נחשף כי 15% מיבוא הנפט של ישראל מגיעה מאנגולה. באותו ביקור הוסכם על הכפלת היבוא לישראל.
בין סוחרי הנשק הישראלים הגדולים ביותר באנגולה היה איתן סטיבה, שהתקרב לנשיא אנגולה הרודן דוש סנטוש, והיה ביחסי ידידות עימו. לפי הפרסומים בתקשורת סטיבה, יחד עם שותפיו, הרוויחו כמיליארד שקל בעסקאות אלו.
לאחר סופה של מלחמת האזרחים, בשנת 2006, הייתה אמורה להתבצע עסקת נשק בשווי של כמיליארד דולר בין שתי המדינות, בתיווכם של סוחר נשק ישראלי וגנרל בצבאו של דוש סנטוש, אך בסופו של דבר, היא לא יצאה אל הפועל.
פביאן פון שלברנדורף
פביאן פון שְלָבְּרֶנדורף (בגרמנית: Fabian von Schlabrendorff; 1 ביולי 1907 - 3 בספטמבר 1980) היה קצין גרמני, עורך דין וחבר בקבוצת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם וקבוצת קשר ה-20 ביולי. נטל חלק חשוב בשני ניסיונות לחסל את אדולף היטלר.
הוא למד משפטים והתעסק בעריכת דין. בתחילת מלחמת העולם השנייה התגייס לוורמאכט בדרגת לויטננט. ב-1942 התמנה לשלישו של גנרל הנינג פון טרסקו שהיה ראש המטה של "קבוצת ארמיות מרכז" בחזית המזרחית. טרסקו הכניס את שלברנדורף לחוג הקצינים המתנגדים להיטלר ופועלים לחיסולו. טרסקו תכנן מבצע בשם קוד "ברק" בשיתוף עם קצינים מהאבווהר והוורמאכט בברלין. לשלברנדורף נועד תפקיד ראשי במבצע זה.
מבצע ברק.
טרסקו רצה שחיסול היטלר ייראה כתאונה כדי שלא יתקבל על הגרמנים באופן שלילי. ב-13 במרץ 1943 היה היטלר אמור לטוס ממפקדתו הקדמית ורוולף ליד ויניצה למפקדה הראשית במאורת הזאב. הוא עמד לעשות חניית ביניים בסמולנסק ולהיפגש עם גינתר פון קלוגה וראשי המפקדים של קבוצת ארמיות מרכז.
שלברנדורף הרכיב שתי פצצות ועשה מהן חבילה שדמתה לשני בקבוקי קוניאק. טרסקו ביקש מקולונל היינץ בראנדט ממטהו של היטלר להעביר את הבקבוקים לידידו הלמוט שטיף ראש ענף הארגון בוורמאכט. שלבנרדורף הפעיל את המנגנון של פצצת הזמן ומסר את החבילה לברנדט. הם צלצלו לברלין והודיעו כי מבצע "ברק" החל. הסתבר שהמרעום לא פעל. כעבור שעתיים הגיעה תשדורת שגרתית שהיטלר נחת במאורת הזאב. שלבנרדורף צלצל לברלין ומסר מילת צופן המרמזת שההתנקשות נכשלה.
כעת נוצר צורך מיידי לסלק את הפצצה לפני שהיא תתגלה, דבר שיביא לגילוי מהיר ומוות לחבורת הקשר. טרסקו צלצל לבראנדט וביקש ממנו כי יעכב את שליחת החבילה לשטיף היות שנפלה טעות וכי הוא שולח אליו את שלבנרדורף עם החבילה הנכונה. בראנדט לא חשד ולמחרת טס שלבנרדורף למאורת הזאב והחליף את בקבוקי הקוניאק שהביא, בפצצה.
שלברנדוף השתתף בניסיון נוסף לחסל את היטלר. בערב ה-20 במרץ 1943 נפגש במלון עדן בברלין עם רודולף-כריסטוף פון גרסדורף, ראש הביון במטהו של פון קלוגה שהתנדב לבצע פיגוע התאבדות בהיטלר ומסר לו שתי פצצות עם מרעום זמן של עשר דקות.
למחרת, ב-21 במרץ 1943, ביקר היטלר בתצוגת נשק שלל בברלין. גרסדורף הפעיל את מרעום הזמן אך היטלר עזב את התצוגה דקות ספורות לאחר שהגיע אליה. לאחר עזיבת היטלר את המקום מיהר גרסדורף אל חדר השירותים ופירק את הפצצה.
קשר ה-20 ביולי.
שלברנדורף נעצר לאחר התאבדותו של טרסקו עקב כישלון ההתנקשות בחייו של היטלר. הוא עבר ענויים קשים במרתפי הגסטפו אך לא נשבר. לבסוף הוחלט להעמידו בפני בית הדין העממי בראשות השופט-תליין רולנד פרייזלר. נראה היה שגורלו נחרץ למוות.
בבוקר ה-3 בפברואר 1945 כשהובל שלברנדורף לבית המשפט ישב פרייזלר בלשכתו והתכונן למשפט. פצצה שהוטלה ממפציץ אמריקאי פגעה בבנין בית המשפט ופרייזלר נמחץ למוות מקורה שנפלה עליו כשתיק שלברנדורף בידיו.
שלברנדורף הועבר למחנה הריכוז זקסנהאוזן ומשם לפלוסנבירג ודכאו. ב-25 באפריל 1945 הועבר ביחד עם 140 אסירים פוליטיים למחנה הריכוז נידרדורף בדרום טירול שם שוחרר על ידי האמריקאים ב-5 במאי 1945.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה חזר שלברנדורף לעסוק בעריכת דין. בשנים 1967–1975 הוא כיהן כשופט בבית הדין לחוקה של גרמניה המערבית.
Ipratropium
יחסי אנגולה - ישראל
יחסי אנגולה וישראל
יחסי ישראל-אנגולה
יחסי ישראל - אנגולה
יחסי ישראל ואנגולה
חרושצ'ובקה
חרושצ'ובקה (ברוסית: Хрущёвка) הוא סוג של בנייני מגורים בני 5 קומות. בניית בניינים מסוג זה החלה בתקופת שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב ולכן הם נקראו בלשון העם על שמו. כינוי זה התחרז עם מילה רוסית "טרושצ'ובי" שפרושה שכונת מצוקה.
תקופת בניית של "חרושצ'ובקה" הייתה בשנים 1959–1985. בסך הכול נבנו כ-290 מיליון מ"ר שמהווים כ-10% מסך שטחי מגורים של ברית המועצות. כתוצאה מבנייה מסיבית זו אזרחים רבים עברו מהכפר לעיר ואלפי משפחות שיפרו את תנאי מגוריהן. בניינים דומים נבנו גם בשאר הגוש המזרחי - בצ'כיה הם מכונים "פנלאק" (panelák), בהונגריה "פנלהאז", ובגרמניה "פלטנבאו".
אפיון הבניינים.