בשנת 1620 יצא לעבוד בנאפולי באותה שנה הוא פגש את מי שהיה לאחד מתלמידיו הגדולים ולנטין דה בולון (1591-1632). ב-1621 צייר בג'נובה (1621–1622) את ה"צליבה" (Crucifixion) עבודה מרשימה, שיסודות הציור הוונציאני ניכרות בה ובמיוחד ההשפעה של טינטורטו, עבור כנסיית הקדוש אמברוג'יו (Sant' Ambrogio, Genoa). בשנת 1624 הוא זוכה להכרה מרשימה נוספת. ווואה מוזמן לעמוד בראש האקדמיה של סן לוקא ברומא, המוניטין שלו מגיע לשיא חדש בהזמנה שקיבל מהוועדה של בזיליקת פטרוס הקדוש בותיקאן, והיה לזר היחיד שזכה בכבוד זה. לרוע המזל נוטרו רק סקיצות מקוטעות מעבודה זו.
וואה תכנן ועיצב את הקפלה החמישית משמאל בכנסיית סן לורנצו בלוצינה, שבכיכר סאן לורנצו, במרכז רומא (Piazza San Lorenzo ליד רח׳ הקורסו) כאן יצר שתי תמונות על חיי פרנצ'סקו הקדוש מאסיסי.
בשנת 1626 וואה התחתן ברומא. ובשנת 1627 שוב יצא למסעות, הפעם למודנה ובולוניה ולפני שעזב את איטליה שב וביקר בוונציה.
״הלידה של הבתולה״ (1614) (the birth of the Virgin Mary) שנמצאת בכנסיית סנט פרנצסקו ריפה (רובע טרסורסה) (The church of San Francesco d'Assisi a Ripa Grande), "מגדת העתידות" (1618) (Fortune Teller) מוצגת בקנדה, אוטווה, גלריה לאומית ציור שזכה להרבה העתקות במשך השנים - עבודה מרשימה ומאוד מיוחדת. עבודה ייחודית נוספת: "בני הזוג הלא מתאימים (ואניטס)" 1621 - (The ill-matched couple (Vanitas, מוצגת במוזאון הלאומי בוורשה, "הצליבה" (Crucifixion 1621-2) לכנסיית סנט' אמברוג'יו שהוזכרה לעיל, שנמצאת בגנואה (זו למעשה עבודת הכנה ליצירת מופת שיצר בפריז תחת נושא זה). "ברית המילה" ו"הפיתויים של פרנסיס הקדוש״ (Temptation of St. Francis) (1622), כנסיית סנט אנג'לו סגנו (Saint Angelo Segno), נאפולי גם עיטורי הקפלה אלאליוני (Alaleoni) ברומא (1623) "הקדוש ג'רום והמלאך" (1625 - Saint Jerome and the Angel) מוצגת בגלריה הלאומית, וושינגטון, ״המשפחה הקדושה״, מוצגת בסן פרנסיסקו (1625 - Holy Family with Saint John the Baptist) וכן, כנראה בשנת 1626, ״הופעת הבתולה בפני ברונו הקדוש״ (The Virgin appearing to St. Bruno).
התקופה הצרפתית.
בשנת 1627 קיבל סימון וואה את ההצעה המפתיעה ממלך צרפת לואי ה-13 לשוב לארצו. המלך טען שצרפת חסרה ידע בתחום אמנות הציור החדש וביקש מוואה לבוא לפריז, כדי לתרום מכישרונותיו. לא עוד ברוק איטלקי, "אמרו מעתה ציור צרפתי עכשווי" אמר סימון וואה והוסיף "בתקופתנו אמנות הציור פותחת דרכים להתנהלות אצילית ויופי שטרם נראה". מספרים שדמי הציור שלו היו הגבוהים ביותר באותם זמנים. במקביל לעבודתו כצייר וואה הדריך ציירים צעירים, בין המוכשרים שזכו להשתלם אצלו: אסטאש לה סואר, ניקולא ופייר מיניאר, ושארל לברון.
הקרדינל רישלייה שהחל לבנות את הפלה רויאל בשנת 1629 הצטרף למזמינים מתמונותיו ובשנת 1632 החל וואה לעבוד גם עבור רישלייה שהיה אחד האנשים החזקים והיותר משפיעים בצרפת. באותה שנה (1632) החל הצעיר המוכשר אֶסְטָאש לה סואר לרכוש השכלה בציור הגבוה אצלו, מה שהביא בסופו של תהליך למה שמכנים כיום אמנות צרפתית והברוק הצרפתי.
השילוב בין השפעות האיטלקיות המוערכות בחברה הגבוהה עם חידושים של סימון וואה נתפסו כשלמות ביצירתו החדשה: "תצוגה בבית המקדש" (Presentation in the Temple - 1640-41 Musée du Louvre, Paris). יצירת מופת, שמוצגת בלובר, פריז.
באותה שנה יצר וואה גם את האלגוריה - La Richess שגם היא מוצגת בלובר, אבל מתכתבת עם Doni Madonna של מיכלאנג'לו (מוצגת באופיצ'י, פירנצ'ה) ויש הרואים בה המשך של ציורי התקרה שלו (בוותיקן, רומא), או אף שיפור והעצמה של הכוח הרוחני שנעדר מציורי הקיר שב'סיסטינית'. השוו למשל, עם The (Libyan Sibyl (1511.
ההישגים לא הביאו שלווה לאמן הגדול. באותה שנה (בשנת 1640) ניקולא פוסן הגיע לפריז (1640–1642). הקרדינל רישלייה הזמינו לשוב לפריז כדי לפקח על העבודה האמנותית שנעשתה בארמון הלובר. סימון וואה קינא, הוא נחל תבוסה. הקריירה של פוסן רב הכישרון איימה להאפיל על הקריירה של הגאון, מה שהביא להערת המלך: הנה וואה, לכוד היטב ("There's Vouet nicely trapped").
פוסן צייר תמונות אחדות (נהדרות) בהזמנת רישלייה וחזר לרומא ב-1643. סימון וואה נשם לרווחה אך לא לזמן רב. פוסן פינה את הדרך לעליונותו בחוזרו לרומא. אך מות פטרוניו: המלך לואי ה-13 (נפטר 1643) ורישלייה הלך לעולמו שנה קודם לכן (1642) הקשה על התקדמותו המטאורית בשמי האמנות.
יצירתו בצרפת בהחלט הגיעה לשיאים חדשים והוא לחדשנות שהעלתה את הישגיו בצרפת אפילו מעל לאלו בתקופת עבודתו באיטליה. סימון וואה, ככל האמנים הגדולים באמת, התפתח והתקדם לאורך כל חייו. הוא היה לצייר המשפיע ביותר בצרפת וזכה בתלמידים מכוננים. יצירתו שגשגה והניעה את התפתחות האמנות של הציירים בעולם.
חלקו של וואה בהתפתחות הציור הצרפתי הובטח, אבל נעדר, לצער אוהבי האמנות, רבות מהעבודות שלו בצרפת פורקו יצירות מופת נהרסו, ציורים דתיים שהכין עבור מזבחי כנסיות נלקחו על ידי נפוליון שחשק בתפארתן, ואחרות אבדו, למזלנו חלקן הועברו גם למוזיאונים.
יהודה חנקין
יהודה לייב חנקין (1842 רוסיה, פלך פולטביה, קרמנצ'וג - 25 בנובמבר 1893 ראשון לציון) מעולי העלייה הראשונה וממקימי העיר ראשון לציון.
ביוגרפיה.
חנקין נולד ב-1842 בעיר קרמנצ'וג לאביו יעקב שלמה שעסק בחכירת אחוזות, ניהול נשקים ומסחר ביבול וקרקעות. ב-1882 עלו חנקין ומשפחתו ארצה והצטרף לקבוצת יהודים בעלי ממון (ביניהם זלמן דוד ליבונטין, יוסף פיינברג ואחרים) כדי להקים כאן מושבה. תחילה התיישבו ביפו ואז החלו לחפש אדמות. בסיועו של יוסף נבון רכשו את קרקעות כפר "עיון קרא" לצורך הקמת ראשון לציון. היה שותף להקמת הבית הראשון במושבה ובעזרת ידיעותיו בתחום ניהול משקים סייע לבעלי המשקים האחרים להקים את משקיהם והפך בכך לחביב המתיישבים שכינוהו "דוד ליובקה".
בתקופה בה אולצו האיכרים להשתעבד לפקידי הברון היה חנקין בין המשפחות הבודדות שנותרו עצמאיות וסירבו לקבל כספים. בהמשך היה שותף פעיל במרד האיכרים כנגד פקידות הברון. במיוחד היה פעיל בגירושו של הפקיד יהושע אוסוביצקי מהמושבה דבר שהמריץ את פקידי הברון לנקום בו ולמרר את חייו. שיא ההתנכלות הייתה הדרישה לגרושו מהמושבה וזאת בעידודם של יהודה לייב פינסקר ו משה לייב ליליינבלום וזאת מתוך חשש שהנדיב יעצור את תמיכתו. וכך, ב-1887, מכר חנקין את אדמתו ועבר, עם משפחתו, ליפו שם פתח חנות.
משפחתו.
עוד בהיותו ברוסיה נשא לאישה את שרה (בת חיים תנחום חלינסקי) ושם גם נולדו שניים מילדיהם. בארץ נולדו ילדים נוספים וביניהם:
נפטר ב-1893 ביפו ונקבר שם. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הועברה גופתו לקבורה בראשון לציון.
אקונקגווה (פירושונים)
אקונקגווה (בספרדית: Aconcagua)
תל אשקלון
נתיב האוויר חוצה ארצות הברית
נתיב האוויר חוצה ארצות הברית (באנגלית: Transcontinental Airway System) היה מערכת של אמצעי ניווט וסיוע למטוסים שהוקמה לכל רוחבה של ארצות הברית, בין סן פרנסיסקו במערב לניו יורק במזרח. המערכת הוקמה בשנות ה-20 של המאה ה-20 כחלק מהתפתחות התעופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
רקע.
בשנים אלו היו המטוסים מסוגלים לטוס למרחקים גדולים יחסית, אולם לא יכלו לשאת משקל רב. טיסות מטען ונוסעים לא היו אפשריות באותם ימים, והתועלת הכלכלית העיקרית שניתן היה להפיק מהם הייתה העברת דואר. בכך שהוא הועבר מרכבות למטוסים, החיסכון בזמן העברת דואר מחוף לחוף הגיע עד שני ימי עסקים. קו הדואר האווירי הראשון בארצות הברית הופעל לראשונה ב-18 במאי 1918, ומסלולו היה בין וושינגטון די. סי. לניו יורק. הקו לחוף המערבי נוסד ב-8 בספטמבר 1920, והוא לא הופעל בטיסה רצופה אלא רק בשעות היום, ומשכה היה כ-70 שעות. לאחר בניית הנתיב המואר עמד משך הטיסה על 34 שעות לטיסות ממערב למזרח ו-32 שעות בכיוון ההפוך.
אמצעי הסיוע.
בעידן שקדם לאמצעי ניווט כגון גלי רדיו, מכ"ם וכדומה, אמצעי הסיוע העיקריים שנבנו היו מגדלורים חשמליים. הניווט בעזרתם היה מוגבל לתנאי ראות ומזג אוויר. קוטר פנסי המגדלור היה 24 אינץ' (60.9 ס"מ), והם הוצבו על מגדלים בגובה 16 מטרים ובמרחק ממוצע של כ-10 מיילים זה מזה. בהרים היו המגדלורים קרובים יותר זה לזה, ובמישורים – רחוקים יותר. עוצמת התאורה של הפנס הייתה 5 מיליון קנדלה, והוא הסתובב 6 פעמים בדקה. קצב האיתות סימן את המספר המזהה של כל מגדלור בקוד מורס.
ליד חלק מהמגדלורים נבנו חצים מבטון באורך של כ-21 מטרים כל אחד, והם נצבעו בצהוב בוהק. חלק מן המגדלורים כללו מתחם של מבני עזר על מנת להחזיק גנרטור, במקרים בהם לא היה קו מתח קרוב, ותחנות לבחינה וחיזוי של מזג אוויר. רבים מחצי הבטון פורקו בתקופת מלחמת העולם השנייה כדי למנוע סיוע למפציצי אויב, במקרה שאלו יחדרו לארצות הברית.
שדות נחיתה מוארים שנועדו למקרי חירום נבנו לאורך הנתיב במרווחים של 15-20 מייל.
היסטוריה.
ב-1923 הקים הקונגרס של ארצות הברית נתיב מואר למטוסי הדואר האווירי. הרעיון הוצע על ידי הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (הגוף שקדם לנאס"א) ובוצע בפועל על ידי משרד המסחר האמריקני. הניהול הופקד בידי ענף האוויר של מכון התקנים האמריקני. החלק הראשון נבנה בנתיב האוויר בין שיקגו לשאיין, בירת מדינת ויומינג. זהו החלק שנמצא במרכז ארצות הברית ולכן הוא נבחר להיות הראשון שמבוצע, כדי לסייע גם למטוסי דואר שמבצעים טיסות מחוף לחוף. טיסות כאלו המריאו לאור יום והגיעו לנתיב המואר עם רדת החשכה.