משה אריה מירקין (י"ט בטבת תרנ"ז, 24 בדצמבר 1896, פוצ'פ, רוסיה (רוסיה הלבנה) – י' בתמוז תשכ"ד, יוני 1964, רמת גן) היה מחנך וסופר ישראלי, חוקר ספרות חז"ל, מחבר הפירוש המנוקד והמבואר למדרש רבה על התורה ב-11 כרכים, וממקימי העיר רמת גן.
חייו.
מירקין נולד בדצמבר 1896 ברוסיה הלבנה, בנם הבכור של ריקלה לבית ויניקוב (בתו של מלמד וחזן) ושלמה מירקין, שו"ב. ב-1904 עלתה המשפחה לארץ ישראל, השתקעה במושבה יהוד שליד פתח תקווה וניסתה את מזלה בגידול שקדים. הניסיון לא צלח והמשפחה עקרה לרמלה, שם שימש האב כמנהל תחנת הדואר האוסטרי וכיהן כרב הקהילה היהודית בעיר.
בילדותו נתגלה מירקין כעילוי ונשלח ללמוד בירושלים בישיבות של הרב צבי פסח פרנק והרב יוסף חיים זוננפלד. בהמשך אימץ קו ציוני יותר והצטרף לישיבה של הרב קוק, בה גם הוסמך לרבנות. לאחר מות אביו הפסיק מירקין את לימודי הקודש כדי לעזור בפרנסת המשפחה. הוא עבד במושבת בצלאל שבכרם בן שמן כאמן פיליגרין והיה האשכנזי היחיד בקבוצת התימנים שם. בהמשך עבד במשק הר-טוב והיה שותף לניסיונות הראשונים לגדל הדרים באזור. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפצע בהגנה על הר-טוב בעת התנפלות תושבי הכפרים הערביים צרעה ואשתאול.
במקביל למד מירקין בבית המדרש למורים ולרבנים של חברת "עזרה". לאחר סיום המלחמה החל לשמש כמורה בבית הספר במזכרת בתיה, ובהמשך – בבית הספר נצח ישראל בפתח תקווה. בפרעות תרפ"א נפצע בעת הגנה על פתח תקווה מידי פורעים ערבים. לאחר החלמתו הצטרף לוועד העיר והיה חבר מועצת פתח תקווה. בהמשך ניהל מירקין את בית הספר העממי בבני ברק ואחר כך היה מורה בבית ספר בתל אביב.
משפחתו.
בבית הספר 'נצח ישראל' הכיר מירקין את המורה שרה מרגלית, בת משה דב מרגלית, והשניים נישאו ב-1923. המשפחה עקרה לרמת גן והייתה לאחת ממשפחות המייסדים בה. אשתו הייתה לחברת עירייה ושימשה במשך שנים כיו"ר הארגון ויצו בעיר.
מירקין היה אב לשניים: אמוץ מורג (1929–1966), פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית, ושלמה מורג (1926–1999), פרופסור בחוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית, וחתן פרס ישראל במדעי היהדות.
מירקין נפטר ב-1964, בגיל 67. נקבר בבית העלמין הישן בפתח תקווה. אלמנתו שרה נפטרה ב-1969.
יצירתו.
במשך השנים פרסם מירקין מאמרים, סיפורים ומחקרים היסטוריים בעיתונים ובמוספים ספרותיים, בהם "מוריה", "הצופה ו"דבר".
ב-1942 ראה אור ספרו הראשון, "אור קדומים", שעלילתו ההיסטורית-פרודית מתארת את לוט בן הרן ואת עלייתה ושקיעתה של סדום כשיקוף לעולם המודרני.
בשנת 1950 פרש לפנסיה מוקדמת והשקיע שנים (1950–1964) במחקר מדעי של מדרש רבה לחמשת חומשי תורה, שראה אור בהוצאת יבנה ב-11 כרכים בין השנים תשי"ז-1956 לתשכ"ז-1967 (שני הכרכים האחרונים הופיעו לאחר מותו).
כל כרך מ-11 כרכי הסדרה כולל הקדמה מדעית ארוכה ומקיפה על מדרשי חז"ל המופיעים בו, זמן כתיבתם, מקורם, סגנונם ולשונם. בצד הטקסט הוסיף מירקין פירוש חדשני בשם 'עין הדרש'. הוא התכוון להרחיב את יצירתו ולהוסיף גם פירוש על מדרש רבה לחמש מגילות, אך נפטר לפני שהספיק להשלים את משימתו. יצירתו זו נחשבת לגולת הכותרת של פעילותו המחקרית והיא ראתה אור במהדורות רבות.
על עבודתו כתב יצחק שבטיאל, הנקדן שעבד עמו על הסדרה במשך שנים:
קישורים חיצוניים.
על "מדרש רבה":
טיסה 214 של אסיאנה איירליינס
טיסה 214 של אסיאנה איירליינס הייתה טיסה מסחרית של חברת אסיאנה איירליינס משאנגחאי, סין, לנמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו, הנמצא דרומית לעיר סן פרנסיסקו שבקליפורניה בארצות הברית, עם עצירה בנמל התעופה הבינלאומי של אינצ'ון שבסיאול, קוריאה הדרומית. ב-6 ביולי 2013, במהלך גישה לנחיתה בשדה התעופה של סן פרנסיסקו, התרסק מטוס ה-בואינג 777-200ER שטס בקו זה באותו יום. על הטיסה היו 291 נוסעים ו-16 אנשי צוות, בהם 141 סינים, 77 קוריאנים ו-61 אזרחים אמריקאים. מתוך 307 נוסעי המטוס נהרגו שלושה, וכ-182 נפצעו. מקרה זה היה האירוע הראשון שבו נהרגו נוסעים במטוס ה-777 של חברת בואינג.
המטוס.
מטוס הבואינג 777 מספר HL7742, נמסר לאסיאנה איירליינס במרץ 2006. המטוס, בעל שני מנועי PW4000 של פראט אנד ויטני, צבר יותר מ-36,000 שעות טיסה ב-5000 טיסות. למטוסי הבואינג 777 רקורד בטיחות מהטובים בתחום.
התרסקות.
טיסה 214 המריאה משדה התעופה אינצ'און הנמצא מחוץ לסיאול בשעה 5:04 אחה"צ שעון קוריאה (11:04 שעון ישראל), באיחור של 34 דקות, והייתה מיועדת לנחיתה בנמל התעופה של סן פרנסיסקו ב-11:04 בבוקר (זמן מקומי).
ב-6 ביולי 2013, בשעה 11:26 שעון מקומי (21:26 שעון ישראל), בואינג 777-200ER, מספר רישום HL7742, התרסק בנמל התעופה של סן פרנסיסקו (SFO) בעת הנחיתה, בקרבת סף מסלול 28L. מנוע אחד ואזור הזנב ניתקו לחלוטין מכלי הטיס. מייצבי הזנב האנכיים והאופקיים (עלרוד וסבסוב) הגיעו לעצירה מלאה על סף המסלול, עת שאר גוף המטוס נעצר רק כ-610 מטרים משם. עדי ראייה תיארו כדור אש גדול שיצרה ההתרסקות עת נחת המטוס, ופיצוץ משני גדול, דקות לאחר הפגיעה, עם כדור עשן שחור וגדול שעלה מגוף המטוס. מגלשות הפינוי נפתחו בצד אחד של המטוס, ושימשו לפינוי הנוסעים מהמטוס.
מערכת נחיתת המכשירים של מסלול 28L לא פעלה בעת ההתרסקות, והגישות התבצעו על ידי גישות ראייה סטנדרטיות, תוך שמזג האוויר הבהיר אפשר זאת.
זהו אירוע ההתרסקות השלישי ב-25 שנותיה של חברת אסיאנה שבו היו הרוגים מקרב נוסעי המטוס.
אחרית דבר.
סיבת ההתרסקות אינה ידועה, וטרור נשלל כגורם לאירוע.
במסיבת עיתונאים שהתקיימה בשדה התעופה סן פרנסיסקו, אישר מפקד מכבי האש של סן פרנסיסקו שישנם שני הרוגים - שניהם סינים, וששתי הגופות נמצאו מחוץ לכלי הטיס. דובר בית החולים הקרוב אמר כי חמישה נמצאים במצב קריטי. בסך הכל, תשעה בתי חולים קיבלו כ-182 פצועים. במסיבת עיתונאים נוספת, דובר שדה התעופה דאג יאקל מסר שאדם אחד עדיין נעדר. מאוחר יותר נמסר שכל הנעדרים נמצאו.
שדה התעופה נסגר לכחמש שעות אחרי ההתרסקות, וטיסות נכנסות לשדה הופנו לנמלי תעופה גדולים אחרים באזור מפרץ סן פרנסיסקו, או לסקרמנטו, או ללוס אנג'לס. מאוחר יותר, נפתחו כל המסלולים מלבד המסלול המעורב בהתרסקות והאחד שמקביל אליו.
לאחר ניתוח הקופסאות השחורות וצילומי וידאו של עדים ניתן לראות כי המטוס בא לנחיתה נמוך מדי ואיטי מדי, ב-7 השניות האחרונות שלפני ההתרסקות הטייס ניסה להאיץ אך ללא הצלחה. לטייס לא היה כל ניסיון בהנחתת מטוס מסוג זה, כך מסרה חברת התעופה אסיאנה. עם זאת, צבר הטייס 43 שעות טיסה בכלי הטיס מדגם בואינג 777.
חקירה.
המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה החלה בחקירה ושלחה צוות לזירת האירוע.
פרס הרב מימון
פרס הרב מימון לספרות ומחקר תורניים הוא פרס הניתן בתחום הספרות התורנית על ידי "יד הרב מימון" (בתוך מוסד הרב קוק), על שם הרב יהודה לייב פישמן מימון (שר הדתות הראשון של מדינת ישראל, ממקימי תנועת המזרחי). הפרס מוענק מדי שנה ביום הזיכרון לפטירתו והוענק לראשונה ביום ה' בתמוז תשכ"ח. הפרס נועד לעודד מחברים שהשקיעו את זמנם ומרצם במחקר התורני. "עתידה בת קול להיות מפוצצת בראש ההרים ולומר: כל מי שפעל עם אל יבוא ויקבל שכרו...אחד מהם ודאי יהיה הרב מימון שעל שמו וביום פטירתו אנו מעניקים היום את הפרס". הפרס מוענק למחברים מקרב הציבור הדתי לאומי, שכן המידע אודותיו מפורסם רק בתקשורת הדתית לאומית.
הזוכים בפרס.
בין זוכי הפרס במהלך השנים: הרב שלמה יוסף זוין - על מפעל האנציקלופדיה התלמודית (תשכ"ח), פרופ' שרגא אברמסון על חיבורו "רב ניסים גאון" (תשכ"ט), הרב דוד כהן (הנזיר) - על "מפעליו בתחום המחקר והקבלה", על עריכת אורות הקודש ועל קול הנבואה (תש"ל), הרב יוסף קאפח - על תרגומו למורה הנבוכים (תשל"ב), הרב איסר יהודה אונטרמן על ספרו "שבט מיהודה" (תשל"ג), הרב שאול ישראלי על ספריו "ארץ חמדה" ו"פרקים במחשבת ישראל" (תשל"ד), הרב אליעזר יהודה ולדינברג על ספרו ציץ אליעזר (תשל"ה), הרב עובדיה יוסף (תשל"ו), הרב שמואל ברוך ורנר על ספרו "משפטי שמואל" (תשל"ח), הרב חיים דוב שעוועל (תשל"ט), הרב שמואל תנחום רובינשטיין והרב עזרא בצרי (תשמ"ו), הרב ד"ר מרדכי ברויאר ופרופ' אהרן מירסקי (תשמ"ט), הרב אליהו בקשי דורון ופרופ' נחום רקובר (תש"ן), יהודה קיל (תשנ"א), הרב יהושע מאמאן, פרופ' יהודה רצהבי ומכון מאיר (תשנ"ב), פרופ' זאב לב על מחקריו בפיזיקה והלכה ויונה עמנואל על עריכת המעיין ועל ספריו "ברכת הארץ" ו"יסופר לדור" (תשנ"ו), הרב מרדכי אלון על סדרת "תכלת מרדכי" (תשס"ב), הרב שמואל טל על סדרת ספרי "טל חיים" (תשס"ז), הרב יצחק ידידיה פרנקל, והרב שלמה גורן.
מחצית שלישית
האשטאג
הַאשְׁטָאג (מאנגלית: Hashtag, בהמלצת האקדמיה ללשון העברית: תַּג הַקְבָּצָה) הוא מחרוזת טקסט המשמשת לסימון וקטלוג נושאים ברשתות חברתיות ובאתרים נוספים ברחבי האינטרנט. זוהי דרך מהירה ופשוטה לתייג פוסט, תגובה, תמונה או "ציוץ" (כך נקראת הודעה בטוויטר) ולקשרו לנושא מסוים. תהליך התיוג מתבצע על ידי הוספת סולמית (#) לפני שם הנושא.
האשטאג הוצג לראשונה בשנת 2007 על ידי כריס מסינה בשירות המיקרו-בלוגינג טוויטר. טוויטר אימצה את הקונספט ושילבה אותו בפלטפורמה כאמצעי ארגון מידע. ביוני 2013 הוסיפה פייסבוק את השימוש בהאשטאג לתיוג פוסטים.
מבנה ההאשטאג.
ההאשטאג נכתב כמחרוזת אחת ללא מרווחים, שמתחילה בתו הסולמית (#) (באנגלית: Hash ("האש") ומכאן השם "האשטאג" – בתרגום לעברית: "תגית-האש" / "תגית-סולמית" / "תגית-#") לחיצה על ההאשטאג תוביל לחיפוש כל הציוצים או הפוסטים שהוא כלול בהם.