הכבל מכיל 8 חוטים בצבעים שונים. קיימות מספר צורות של סימון החוטים המוליכים. השתיים העיקריות הן הסימון הישן, שבו כל חוט היה בצבע שונה והסימון לפי קטלוג 5e או קטלוג 6 של תקן TIA-568 שאף הוא מחולק לשני תתי סימונים T568A ו-T568B.
נווה שכטר
נווה שכטר, מרכז לגסי הריטג' לתרבות יהודית, הוא מרכז יהודי רוחני יוצר בתל אביב-יפו.
המרכז, השוכן במבנה ההיסטורי של קפה לורנץ, מציע לימוד וחוויה יהודית בבית מדרש, בסדנאות וסדרות, מופעי מוזיקה וכיתות אמן, חוגים למשפחה וסיורים, תוך שימת דגש על אמנות ויצירה, פילוסופיה והגות.
בין היתר, מציע נווה שכטר פעילות קהילתית הפתוחה לקהל הרחב במסגרת לימוד, חגיגה וציון מועדים בסדר הזמנים העברי וכן השכרת אולמות להופעות מוזיקליות או לאירועים חברתיים ועסקיים אחרים. נווה שכטר מהווה חלק מפעילות עמותת מדרשת ירושלים, הפועלת כאגף החינוך לציבור מטעם מכון שכטר למדעי היהדות. המרכז חבר באיגוד ההתחדשות היהודית .
הקהילה המסורתית נווה צדק.
בנווה שכטר פועל בית כנסת מסורתי (קונסרבטיבי) "נווה צדק" בהובלתו של הרב רוברטו ארביב, המכהן כמנהל החינוכי של נווה שכטר (מייסדה של מדרשת עיון).
קהילת נווה שכטר מארחת ומקיימת באולם ובבית הכנסת טקסים יהודים (בני/ בנות בר מצווה, חתונות ובריתות). בנוסף מתקיימים שיעורי הכנה לבר/ בת מצווה בהנחייתו של הרב ארביב וכן נערכות תפילות מידי שישי שבת ובחגים.
סיפור הבית.
נווה שכטר שוכן במבנה היסטורי שנרכש בשנת 1886 על ידי משפחת לורנץ הטמפלרית (גרמנית) ממשפחה ערבית ביָפו את המקום. במקום הופעל "קפה לורנץ", ראינוע ואולם לתיאטרון ולאירועים. בשנות השלושים של המאה העשרים התקיימו בבית-הקפה כינוסים בעלי אופי גרמני לאומני.
בשנת 1940 החרים הממשל המנדטורי את המתחם והסב אותו למועדון לקצינים בריטיים. בין השנים 1951–1975 שימש המתחם כבית-החייל של תל אביב-יפו
לאחר שנים רבות בהן היה הבניין נטוש, הוא שוקם ב-2012 על ידי "מכון שכטר למדעי היהדות" בשיתוף קרן לגסי הריטג'. תהליך שיפוץ, שימור ושחזור המבנה בוצע על ידי משרד האדריכלים קימל אשכולות.
מחוזות ויסקונסין
במדינת ויסקונסין שבארצות הברית יש 72 מחוזות. יצירתם וחלוקתם נעוצה בהיסטוריית המדינה ובחבירתה לארצות הברית.
עם חתימת חוזה פריז בין ארצות הברית לבין בריטניה, הועבר השטח לידי ממשלת ארצות הברית, שהקימה במקום את הטריטוריה הצפון-מערבית. השטח שעליו הוקמה מדינת ויסקונסין הפך למחוז במדינת אילינוי בשם סנט קלייר. עם הקמת מדינת אילינוי וחבירתה לאיחוד, הפכה ויסקונסין לחלק מטריטוריית מישיגן (הישות שקדמה למדינת מישיגן), וחולקה לשני מחוזות גדולים: מחוז בראון ומחוז קראופורד. עם הקמת מדינת ויסקונסין ב-29 במאי 1848, חולקה המדינה ל-28 מחוזות. במשך השנים חולקו המחוזות לפי הצורך, עם גידול האוכלוסייה ופיזורה ברחבי השטחים השונים.
כיום, כאמור, מדינת ויסקונסין מחולקת ל-72 מחוזות, כשהגדול שבהם הוא מחוז מרת'ון (4,001 קמ"ר) והקטן שבהם הוא מחוז פפין (601 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא מחוז מילווקי (כ-950,000 תושבים). עיר הבירה, מדיסון, נמצאת במחוז דיין.
RJ-50 (קיצור של Registered Jack 50) הוא שם כללי למחבר בעל 10 פינים אשר כולם מחוברים (10P10C).
המחבר אינו נפוץ אך הוא משמש בעיקר להעברת נתונים ומספר חברות משתמשות בו במוצריהן כמו חברת Digi International ו-Avocent וכן למימוש ממשק RS-485.
חברת מוטורולה משתמשת במחבר בעל 10 פינים לחיבור מיקרופון למספר משדרי הרדיו.
The House of Blue Light
The House of Blue Light (בית האור הכחול) הוא אלבומה השנים עשר של להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל שיצא לאור בשנת 1987.
היסטוריה.
הקלטת האלבום הייתה מייגעת וכרוכה בקשיים וסיבוכים רבים, וריצ'י בלקמור העיד שחלק מהשירים הוקלטו שוב שוב עד לתוצאה הסופית. את הסיבה לכך ניתן להבין מדבריו של איאן גילן, שתיאר את המתיחות הרבה ששררה בין חברי הלהקה: "אני מסתכל אחורה אל התקליט "The House of Blue Light" - יש בו כמה שירים טובים, אבל אני מרגיש שמשהו שחסר בו. אני לא יכול להרגיש את ה"רוח" של הלהקה. אני יכול לראות או לשמוע חמישה אנשי מקצוע העושים כמיטב יכולתם, אבל זה כמו קבוצת כדורגל, אם אין את הרוח, זה לא מתפקד. זה כמו קבוצה של אחד עשר כוכבים שמשחקים על אותו מגרש, אך אינם מחוברים בלב וברוח". ג'ון לורד הוסיף: "עשינו טעות חמורה כשניסינו לייצר מוזיקה עדכנית, אך גילינו שזה לא מה שהציבור רוצה מאיתנו".
לצורך קידום האלבום יצרה הלהקה שני סרטוני וידאו לשירים "Bad Attitude" ,"Call of the Wild", אך חברי הלהקה משתתפים רק בקליפ של השיר הראשון.
הביקורות לאלבום היו ברובן חיוביות. אתר Allmusic העניק לאלבום 3 כוכבים מתוך 5. מגזין העניק לו 4.5 מתוך 5. האלבום אף הגיע למקום 34 במצעד "בילבורד 200" האמריקאי.
בשנת 1999 יצא לאור מהדורת אריך נגן של האלבום, ומספר רצועות משם קצרות מהגרסה המקורית, כך שאורכו הכולל הוא: 46:16.
רשימת השירים.
כל השירים נכתבו על ידי ריצ'י בלקמור, איאן גילן ורוג'ר גלובר, למעט אם צוין אחרת:
זלדה טרגר
זלדה טרגר-ניסנילביץ' (Zelda Trager – Nisanilovitz; 16 ביוני 1920 – 17 במרץ 1987). בגטו וילנה הייתה חברה בארגון הפרטיזנים המאוחד ופעלה כקשרית. בשנת 1943 יצאה ליער וחבְרה לגדוד הפרטיזנים "נקמה". לאחר המלחמה הצטרפה לקבוצת "נקם".
נעורים.
נולדה בווילנה שבפולין ביוני 1920. את ילדותה העבירה בעיירה סמיאטיץ', אשר נודעה כבית-חינוך לחלוציות עברית בזכות חוות ההכשרה של "החלוץ" שהייתה במקום. מוצאה החברתי של זלדה היה מן השכבה האמידה של הקהילה היהודית, הייתה חניכה בתנועת "השומר הצעיר", למדה בבית-הספר העברי "תרבות" וכרבות מתלמידותיו יצאה לסמינריון העברי. עם זאת, עמדה במבחן הראשון של הגשמה בתנועה והצטרפה לקיבוץ העלייה הצעיר "למשמר" בצ'נסטוכוב. בכל התחנות האלה ספגה אידיאלים שהיו מקובלים אז כמקודשים: נאמנות לתנועה ועקרונותיה, נכונות להקרבה ואחוות-גורל.
בארגון הפרטיזנים המאוחד (פ.פ.או).
עם פרוץ המלחמה, זלדה הייתה מן הראשונות שחזרו לווילנה. ב-22 ביוני 1941, היום בו שוחררה זלדה מבית-החולים לאחר מחלת טיפוס קשה, החלה גם ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות. בתחושתה הקשה – בראותה את חבריה עוזבים את העיר המותקפת ואילו היא נאלצת להישאר במקום בשל חולשתה לאחר המחלה – החלה להעלות את רשמיה על הכתב.
לאחר שהגרמנים כבשו את וילנה יצא צו שחייב את כל היהודים לשאת טלאי צהוב ונאסרה עליהם ההליכה במדרכות. מותר היה ליהודים להימצא ברחובות עד השעה שש. זלדה לא צייתה לצו זה. ב-6 בספטמבר 1941 גורשו כל היהודים לגטו. הוקמו שני גטאות: הגטו הקטן והגטו הגדול. זלדה נמצאה בגטו הגדול. לאחר שלושה שילוחים לפונאר החליטה זלדה לצאת מהגטו. היא יצרה קשר עם אישה נוצרייה ששלחה אותה לעבוד אצל איכר בשם ורסאצקי. זלדה ניהלה את משק ביתו ועבדה בשדותיו.
לאחר שבעה חודשים בהם הסתתרה אצל משפחות שונות, מנותקת מהתנועה, עבדה בעבודות פרך והסתירה את יהדותה, רצתה זלדה לחזור לחבריה בגטו.
כאשר הבחינה בקבוצה של יהודים ברחוב, צעדה לקראתם, ללא טלאי, כאשר הבחינה במכר מביניהם, ביקשה להיכנס איתם לגטו. המכר תפר לה שני טלאים וכך חזרה אל החבורה בגטו.
לאחר האקציות הגדולות נדמה היה שהמצב נרגע קצת ויהודים החלו להאמין שלא צפויים עוד גירושים. הכרוז שהתפרסם בגטו – "אל נא נלך כצאן לטבח" – הכה הדים ונתן את הדחיפה להקמת ארגון מחתרת, שנועד לגלות התנגדות לאויב הנאצי: "ארגון הפרטיזנים המאוחד" - פ.פ.או. זלדה הצטרפה למחתרת, ועד מהרה נאסרה יחד עם שבעה מחבריה. הגרמנים הודיעו כי שמונת האסירים יהיו בני ערובה, עד שמפקד המחתרת, יצחק ויטנברג, יוסגר. וכך היה: ויטנברג הסגיר את עצמו, והחבורה שוחררה.
לאחר מות ויטנברג הסתבר ללוחמי המחתרת שהציבור בגטו אינו תומך במאבקם, והם החלו לצאת ליערות. משנודע לגרמנים על כך, הם פתחו במצוד אחר הנמלטים. מחצית מהלוחמים שיצאו ליער נפלו בחילופי ירי עם הגרמנים. הגרמנים אף נקטו בשיטה של ענישה קולקטיבית: משפחתו של כל נמלט נשלחה לפונאר להשמדה.
ב-1 בספטמבר 1943 הוכרז במחתרת גיוס. הגטו הוקף על ידי גרמנים, ליטאים ואוקראינים. האקציה החלה. יהודים נחטפו ושולחו למחנות עבודה באסטוניה. בערב התכנסה המחתרת. הוחלט שאין טעם בהתנגדות גלויה, מכיוון שההמונים לא יצטרפו. במהלך האקציה קראו לוחמי המחתרת ליהודים להתקומם, אך הם מיהרו להסתתר.
לוחמי המחתרת התייצבו חמושים בעמדות. נציג היודנראט ניסה לשכנעם לוותר על הקרב, כשלפתע הגיעה פלוגת לטבים שבראשה איש הגסטפו נויגבויר והחלה בפעולת הגירוש. ההמון החל לחפש מקומות מסתור ללא הועיל. רבים נתפסו על ידי הלטבים ונורו או גורשו. ביום הראשון מתוך ארבעת ימי האקציה נלקח כמעט כל הבטליון השני עם מפקד הפלוגה גרישקה. מפקדת פ.פ.או ציוותה להמשיך בהתנגדות. ברחוב סטראשון עברו החברות מבית לבית להקים מתרסים, מים רותחים, אבנים ומטילי ברזל, כל אלה היו אמורים לשמש כנשק נגד הגרמנים.