זחל"ם ה-M3 (מאנגלית: M3 Half-Track) הוא זחל"ם פרי פיתוח הצבא האמריקאי, אשר שירת את צבא ארצות הברית ובעלות בריתו במהלך מלחמת העולם השנייה. זחל"ם ה-M3 היה זחל"ם אחד בסדרת פיתוח של מספר דגמים דומים יחסית, אך ללא ספק היה הנרחב והמוכר ביותר במלחמה.
פיתוח.
פיתוח זחל"ם ה-M3 נבע מהצורך שהתעורר בצבא ארצות הברית בין מלחמת העולם הראשונה לשנייה, צורך בהתניידות רבה יותר של חיל רגלים בשעת קרב, צורך שנשען על טקטיקת לוחמת שריון אשר מדגישה את החשיבות של חיל רגלים שמסוגל לעמוד בקצב ההתקדמות של כוח השריון ובכך לתמוך בו.
כדי לתכנן רכב קרבי משוריין שכזה, פנה צבא ארצות הברית לחברת וייט מוטור (White Motor Company) שכבר עסקה בייצור רק"ם עבור הצבא בצורת שריונית הסיור M3, הצבא ביקש תכנון של זחל"ם אחרי שבחן את יכולות הזחל"מים הקיימים כגון "זחלי קיירסה" וראה את פוטנציאל הניידות שמעניק כלי מסוג זה. חברת וייט, בתכנון הזחל"ם הסתמכה על רכב הסיור שכבר ייצרה ולכן צורתם של הכלים מאוד דומה, עם ההבדל של הפיכת הרכב לזחל"ם.
חברת וייט הצליחה להמיר רכב סיור M3 לזחל"ם שכונה תחילה זחל"ם T7 ב-1938, אך היה חלש מידי כדי למלא את כל הייעודים הצפויים לו כמו יכולת גרירת ארטילריה. ב-1939, פותח ה-T14 המשופר שאושר והשתלב בצבא האמריקאי בתור זחל"ם ה-M2 (מאנגלית: M2 Half-track). תוך כדי התנסות הצבא עם הזחל"ם החדש, החל פיתוח של כלי גדול ומרווח יותר במיוחד כדי שיוכל לשמש לכוחות חי"ר וחרמ"ש. כך פותח זחל"ם ה-M3 (מאנגלית: M3 Half-track), בכלי זה הוצאו ארגזי האחסון הגדולים והורחב תא הלחימה, בכך הוגדלה יכולת הזחל"ם לנשיאת לוחמים (נהג + 10 לוחמים), מטבע הדברים, יעודו של ה-M3 על פני קודמו היה רכב קרבי להסעת חיל רגלים וחרמ"ש, אך בהמשך התפתח לכל הדגמים.
מלחמת העולם השנייה.
כאשר המלחמה הלכה והעמיקה, היה צורך מצבאות בעלות הברית ויותר מאוחר מצבא ארצות הברית להכנסה מהירה של כלי אמין וגמיש לשיפור יכולות בעלות הברית. עם הכניסה של צבא ארצות הברית, כאשר הזחל"ם כבר נוסה על ידי הצבא, צבא ארצות הברית הפך חטיבות חי"ר (תחילה כ-15) לחטיבות ממוכנות על בסיס הזחל"מים.
במהלך המלחמה, הזחל"מים הפכו לבסיס בלתי נפרד הן מתפיסת הקרב והטקטיקה הצבאית והן מהמבנה האורגני בעיקר של חטיבות השריון (חרמ"ש) וחטיבות החי"ר הממוכן.
מבנה פלוגה בגדוד חי"ר ממוכן:
במהלך מלחמת העולם השנייה, הזחל"מים הוכיחו את עצמם ככלי אמין ורב-גוני מאוד. יעודה הראשוני של משפחת הזחל"מים (ה-M3, ה-M5, ה-M9 וה-M2) היה בתור נגמ"ש, רכב קרבי משוריין לניוד לוחמים בשדה הקרב, משימות סיור וסיוע לכוח משוריין, אך הזחל"ם הוכיח את עצמו גם כפלטפורמה מצוינת לשלל דגמים ושדרוגים החל בזחל"ם נגד מטוסים כמו ה-M16 ועד זחל"ם ארטילרי ונגד טנקים, מה שהפך אותו לחלק בלתי נפרד מצבאות בעלות הברית במלחמה.
לדגמי הזחל"ם הוסף גליל מתכתי לקדמת הכלי שהוסיף ליכולת העבירות של הכלי, מה שיצר את היכולת לעבור גם תעלות נגד טנקים, יכולת זו יחד עם היכולות העדיפות של זחל"ם על פני רכב קרבי בעל גלגלים בלבד, הפכו אותו לרכב קרבי שמסוגל לסייע באופן ישיר לכוחות שריון ואפילו להוביל את הכוח ולסייר לפני הכוחות במהירות.
זחל"מי ה-M2 וה-M3 היו מאוד אהובים על ידי חיילי צבא ארצות הברית בשטח, גם כאשר נפלו זחל"מים דוגמת ה-Sd.Kfz. 251 הגרמניים, העדיפו החיילים את הזחל"מים האמריקאים. מהצד השני, דגמי M3 שנפלו בידי האויב, זכו לאהדה מצדם והשתלבו בצבא הגרמני בשלל תפקידים.
אחרי המלחמה.
זחל"ם ה-M3 וקרובי משפחתו המשיכו לשרת בצבא ארצות הברית ועוד מספר מדינות לאחר המלחמה במספר דגמי הזחל"ם השונים.
לקראת סוף המלחמה, החל צבא ארצות הברית להתנסות בנגמ"שים ממוגנים יותר כמו ה-M39, נגמ"ש ממוגן וסגור המבוסס על תובת M18 הלקט ומיד לאחר המלחמה החל הצבא בפיתוח נגמ"ש ממוגן וייעודי שיהיה מסוגל להשתלב כנגמ"ש רב-תכליתי.
הנגמ"ש הראשון שיוצר היה ה-M75, אחריו ה-M51 ולבסוף פותח נגמ"ש ה-M113. זחל"ם ה-M3 היה עוד בשימוש במלחמת קוריאה לצד מחליפיו העתידיים אולם לאחר המלחמה הוא החל להיעלם לטובת הנגמ"שים הממוגנים יותר.
בצה"ל של תקופת מלחמת העצמאות היה צורך בכל נשק ורק"ם שהיה אפשר להשיג. צה"ל קיבל עודפים של זחל"מי M5 ו-M9 בעיקר, מצבאות בעלות הברית אשר השתלבו בלחימה, בהמשך השתלבו גם דגמי ה-M2 וה-M3 מעודפי צבא ארצות הברית.
בידי התעשיות הביטחוניות בישראל, זחל"ם ה-M3 התפתח לכדי מספר גרסאות חדשות שענו על הצרכים השונים של צה"ל לאורך השנים ושירת נאמנה את צה"ל בכל מלחמות ישראל.
עד אמצע שנות ה-70, כאשר נכנס נגמ"ש ה-M113 והחליף את הזחל"ם, שירת הזחל"ם את כוחות החרמ"ש והחי"ר הממוכן בתור עמוד השדרה הממוכן של החי"ר ושלל הייעודים הנוספים המבוססים על הדגמים השונים.
לאחר מלחמת יום כיפור, החל צה"ל לעבור לנגמ"שי ה-M113 והזחל"ם הפסיק לשמש את כוחות החי"ר, אך המשיך לשרת בדגמים המיוחדים ובתור רכב סיור וביטחון שוטף עד שנות התשעים (של המאה ה-20), הזחל"מים המשיכו לשרת את כוחות צד"ל עד הנסיגה מלבנון בשנת 2000.
דגמים.
מלחמת העולם השנייה
-חברת וייט:
-חברת אינטרנשיונל הרווסטר:
צה"ל
שח&quot;ר (צה&quot;ל)
שח"ר (ראשי תיבות של "שילוב חרדים") הוא מיזם של צה"ל לשילוב חיילים חרדים בשירות חובה במקצועות עורפיים. זאת בשונה ממסלול נצח יהודה, שהוא הגרסה הקרבית והוותיקה של שילוב חרדים בצה"ל.
הקבוצה הראשונה התגייסה בנובמבר 2007 למיזם "שח"ר כחול" – שילוב חרדים במערך הטכני של חיל האוויר (כחול הוא צבעו של החיל). בעקבות הצלחת הפרויקט פתחו עוד חילות (חיל המודיעין, חיל הים, אכ"א, אט"ל, הרבנות הצבאית) מחזורי גיוס במודל שח"ר, כשהם נעזרים בניסיון של חיל האוויר. המתגייסים למסלול הם גברים, מרביתם דחויי שירות על שתורתם אומנותם; חלק ניכר מהם נשואים וכמחציתם אבות לילדים ולכן זכאים, לפי פקודות תנאי השרות בצה"ל, לתשלומי משפחה ושכר דירה במהלך שירותם.
מיזם זה הפך למוביל צה"לי בשילוב חרדים על בסיס חוק טל, מטרותיו המוצהרות הכשרה ושילוב של אוכלוסייה חרדית במעגל התעסוקה תוך מיצוי הפוטנציאל האיכותי הטמון באוכלוסייה זו לטובת השירות הצבאי. מאז הפעלת התוכנית עד שנת 2011 השתתפו בה כ-1,700 חיילים ובהתאם לנתוני אכ"א, מיולי 2011 מוצבים במאגר המילואים של צה"ל כ-290 חיילים שסיימו את שירותם במסגרת תוכנית זו.
המיזם מבטיח לחיילים שירות בבסיסים שבהם רב צבאי, בית כנסת ושיעור תורה יומי, אוכל כשר למהדרין, ושירות לצד גברים בלבד במעגל הראשון של העבודה. כמו כן, ניתן דגש על הכשרה מקצועית המאפשרת פרנסה בתחום לאחר תום השירות. החיילים ברובם המוחלט משרתים לאחר הטירונות על בסיס יציאות יומיות. משך שירות החובה לחיילי המיזם הוא 16–24 חודשים, בהתאם לגיל הגיוס והתפקיד.
למרות ההתנגדות העקרונית בחלקים מהציבור החרדי לשירות בצה"ל, פרויקט שח"ר זכה להסכמה שבשתיקה בקרב חלק מן העולם החרדי, בגלל ההקפדה על תנאים המתאימים לאורח החיים החרדי. בסקר שנערך בקרב משרתי תוכנית שח"ר בחיל הים נמצא כי שביעות הרצון הכללית בקרב המשרתים בתוכנית גבוהה מן הממוצע בקרב חיילי חובה בחיל. רוב המשרתים בתוכנית מוכנים לצאת לקצונה ולהתחייב לשירות קבע בצה"ל, ורובם ימליצו לאחרים להצטרף לתוכנית.
בין היתר השתתפו חרדים מגיוסי שח"ר בפיתוח טירת האגם, מערכת השו"ב המרכזית של המטה הכללי.
בית המדרש לרבנים בבודפשט
בית המדרש הארצי לרבנים – האוניברסיטה ללימודי יהדות (הונגרית: Országos Rabbiképző – Zsidó Egyetem) הוא מוסד להכשרת רבנים ולמדעי היהדות הממוקם בבודפשט שבהונגריה, שנפתח ב-1877 והוא הסמינר הרבני הוותיק ביותר שעודו פועל. בית המדרש הוא המרכז האינטלקטואלי של היהדות הנאולוגית במדינה, והכשיר גם חניכים מארצות רבות אחרות.
הקמה.
עוד ב-1806 הציע המשכיל דוד פריזנהויזן לארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, להקים מוסדות מודרניים שיכשירו רבנים ומורים ברחבי הקיסרות ההבסבורגית, שהיו אמורים ללמד גם נושאי חול. החצר דחתה את הצעתו סופית ב-1813, אך בינתיים הוא עורר עליו את רוגזם של הרבנים. במהלך העשורים הבאים הוסיף לפנות לשלטונות בעניין, אך ללא תוצאה. הרעיון הועלה שוב ב-1844 על ידי הרב לאופולד לעף, ממנהיגי הציבור הליברלי בין היהודים והוגה נאולוגי מרכזי. הדיאט ההונגרי אישר במהרה את התוכנית והורה ליהודים לגייס את הסכום הדרוש, אך המתווה לא התממש.