רומולה גאראי
צורות
צורות הוא כותר ספר שיריה של המשוררת יונה וולך, אשר ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1985.
נושאי השירים הם מצבי נפש ובכלל זה מצבי מעבר נפשיים ושאלות על הגדרות הזהות העצמית. החוויה המינית, בה עסקה המשוררת רבות בכלל יצירתה, מתמקדת במצבי הגבול ובמעבריות בין חוויה אחת לאחרת ובין הגדרת זהות אחת לשנייה, הן למול "העצמי" והן למול "האחר". בשפה הפואטית מורגשת השפעת ספרות המחשבה והמסתורין היהודית (למשל בשירה "מצבים טרנספורמטוריים") והפיוט העברי בתקופת ימי הביניים (למשל בשירה "שורש חלום") והספרות העברית החדשה משלהי המאה ה-19, יחד עם השפעת הלכי הרוח הכלליים של המודרנה ובמיוחד מאז שנות השישים.
Grum botnet
גרם בוטנט (באנגלית: Grum botnet, ידוע גם בכינויו: Tedroo, Reddyb) היה בוטנט זדוני שהפיץ דואר זבל אלקטרוני והופעל ידי פאנל ניהול שנכתב בשפת PHP.
שיא פעילותו היה בחודש מרץ 2010 בעת ששלח כ-39.9 מיליארד הודעות ספאם והיה מורכב מיותר מחצי מיליון מחשבים נגועים.
מערך השליטה של הבוטנט כלל שני שרתים, הראשון העביר עדכונים אל המחשבים הנגועים והשני שלח את הודעות הדואר האלקטרוני.
בחודש יולי 2012 פרסמה חברת המודיעין FireEye דו"ח אודות פעילותו הזדונית של הבוטנט ומצאה ששרתי השליטה והבקרה שלו נמצאים בהולנד, פנמה, רוסיה ואוקראינה.
בעקבות אותו פרסום, ספקית האינטרנט ההולנדית קולו (Colo) ושותפתה הפנמית איתרו את שרתי הבוטנט והשביתו אותם.
שיתוף פעולה בין חברת FireEye ופרויקט ספאם האוס (Spamhaus) גרמו לסגירתם של ששת השרתים האחרונים באוקראינה ומיד לאחר מכן הבוטנט הפסיק את פעילותו.
בעת סגירתו הוא היה מפיץ הספאם השלישי בגודלו בעולם והיה אחראי ל-18 אחוזים מתנועת הספאם העולמית.
ריאן לוקטי
מאריסה מאייר
שירות המתנות החשאי של ארתור
שירות המתנות החשאי של ארתור (באנגלית: Arthur Christmas) הוא סרט חג המולד בהנפשה ממוחשבת מסוגת קומדיה ופנטזיה שיצא לאקרנים בנובמבר 2011. הסרט הופק על ידי סרטי סוני וארדמן אנימציות והופץ על ידי סרטי קולומביה. באותו שנה, הסרט עלה למסכים ב-11 בנובמבר בבריטניה, ב-23 בנובמבר בארצות הברית וב-12 בדצמבר בישראל. את הסרט ביימה שרה סמית', והוא דובב לאנגלית על ידי ג'יימס מק'אבוי, יו לורי, ביל ניי, ג'ים ברודבנט, אימלדה סטאונטון ואשלי ג'נסן.
העלילה מתרחשת בקוטב הצפוני, ומבוססת על חג המולד של הבן של סנטה קלאוס, ארתור, שצריך להשלים משימה לפני הבוקר. זה הסרט המשותף הראשון של ארדמן אנימציות וסרטי סוני.
עלילה.
הסרט נפתח בערב חג המולד, מאות אלפי האלפים השוהים במרכז הפיקוד של הרחפת הטכנולוגית של סנטה הראשונה. סנטה והאלפים מספקים לכל ילד בעולם את המתנה שרצה, בעשיית פעולת קומנדו ודייקנות צבאית. פעולות אלו נעשות על ידי בנו הבכיר של סנטה, סטיב ועוזרי האלפי המתרפס, פיטר, בחדר הבקרה שמתחת לקוטב הצפוני, בעוד אחיו המסורבל והצעיר יותר של סטיב, עונה על תשובות המכתבים לסנטה. במהלך מבצע המסירה, כאשר ילד מתעורר וכמעט רואה את סנטה, אלף ברחפת לוחץ בטעות על כפתור, שגורם למתנה ליפול מהמסוע, כך שהיא נעלמת מהעיניים של כולם.
לאחר השלמת המשימה ה-70, סנטה מתואר כרחוק ממיטבו בפעילותו כסנטה קלאוס. עם זאת, הוא זוכה להערכה גבוהה בנאומו ובברכתו מהאלפים. למרבה התסכול הרב של סטיב, אשר ציהו זמן רב לרשת את מקומו של אביו בתור סנטה קלאוס, סנטה מודיע שהוא כבר מצפה למשימה ה-71 שלו. במהלך ארוחת הערב של חג המולד, הצעתו של ארתור לשחק משחק לוח מובילה למריבה קטנונית בין סנטה וסטיב, בעוד סבא-סנטה, משועמם. כשהם נסערים, בני המשפחה עוזבים את שולחן האוכל. כאשר ארתור מחמיא בצניעות לסטיב כי הוא מאמין שהוא יהיה סנטה קלאוס גדול, סטיב דוחה בגסות את המשפט של ארתור, בעוד שגברת קלאוס וסנטה קלאוס אומרים מדברים בספקות על עניין הפרישה של סנטה.
בינתיים, שדונית ששמה הוא בריוני, מוצאת את המתנה שלא נמסרה (אופניים עטופות), ומודיעה לסטיב ולאלף העוזר לו על הבעיה. ארתור נבהל כאשר הוא מזהה שהמתנה היא לגוון, ילדה קטנה שהשיב לבקשותיה באופן אישי. ארתור מספר לאביו, ושואל כיצד להתגבר על המצב וסטיב טוען כי הוא החמיץ אחד מתוך מיליארדים, ולכן הטעות מקובלת והילדה יכולה לקבל פיצוי בעוד מספר ימים. לעומת זאת, סבא סנטה מציע לחלק לילדה את המתנה באמצעות המזחלת הישנה שלו, איווי, ו-8 צאצאים של האיילים המקוריים של סנטה, והם עושים זאת כאשר בריוני מצטרפת אליהם כנוסעת סמויה.
משה קסירר
משה קסירר (נולד ב-1967 בנתניה) הוא צייר ואמן ישראלי.
קורות חיים.
משה קסירר נולד בשנת 1967 בנתניה. כבר בילדותו התגלה כישרון הציור שלו והוא נשלח בהמלצת דודו, צייר חובב בפני עצמו, ללימודי ערב בהיותו בן שבע בלבד.
בנערותו נשלח לפנימיה בירושלים, שם ספג את המראות התנ"כיים והרוחניים של העיר שישפיעו על עבודתו מאוחר יותר.
בצבא שירת בנח"ל, מסלול שקירב אותו לעבודת האדמה ולרעיון הסוציאליזם של ההתיישבות העובדת.
בשנים 1992–1994 למד קסירר ציור ואמנות במכון אבני בתל אביב, ובאותן השנים הוא גם לומד במקביל רישום אצל הצייר נפתלי גולומב.
בין השנים 1994–1997 חיפש קסירר כיוון חדש בדרכו האמנותית ונרשם ללימודי קולנוע בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות. בשנת 1995 זכה במלגה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל קרן שרת.
בין השנים 1997–2003 עבד כמעצב ראשי בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה והגיע להשגים בתחום.
בשנת 2003 הגיע משה קסירר להחלטה שמקומו בחזרה בסטודיו הצייר, הוא עוזב את תל אביב ועובר להתגורר עם משפחתו הצעירה במושב יודפת שבגליל, ישוב שהוקם על ידי השכטריסטים ומשלב סוציאליזם, עבודת אדמה ורוחניות.
בשנת 2005 הוא משתלם אצל הצייר האוסטרלי רוברט בוסלר (Robert Bosler), בשנת 2006 אצל הצייר דון ג'סקו (Don Jusko) מהוואי. שני האחרונים עוזרים למשה קסירר להגיע לטכניקה הייחודית לו ודרכו האמנותית החדשה בגליל צולחת. הוא מוזמן להציג בתערוכות, ציוריו נעשים מבוקשים והם נמכרים לאספנים, בעלי גלריות וחובבי אמנות בארץ ובעולם.
קסירר מתגורר ביישוב יודפת שבגליל.
אמנותו.
ציוריו של משה קסירר מתאפיינים בטכניקה מיוחדת אותה פיתח בשנים האחרונות, כל ציור מורכב משש שכבות צבע לפחות, השכבות התחתונות מבצבצות מבעד לעליונות והציור נראה עשיר, חומרי וצבעוני.
קסירר מצייר את נופי הגליל ובעיקר מתמקד בעצי הזיתים, אך גם ביישובים המשתלבים בנוף ובדמויות המקומיות. ההתעסקות בדמויות היא סביב פעילותן בנושא המסיק.
שני אלמנטים בולטים נוספים ביצירה הם היריעה שפרוסה על הקרקע על מנת לקלוט את הזיתים והסולם שהופך מאובייקט שימושי, כלי חשוב בעבודת המסיק, לאובייקט רעיוני, הקשר בין הארץ לשמיים, הטיפוס הרוחני שהאדם שואף אליו והסולם מהקבלה שכל שלב בו מקביל לספירה (קבלה). גם היריעה הבוהקת בלובנה, ככלה בחופתה, נותנת נדבך רוחני לעבודת האדמה. קסירר מבקש ביצירתו לגרום לזיקה עמוקה יותר של בני דורו לקרקע, ולמשמעות הגלומה בעבודת האדמה.
תערוכות.
תערוכות יחיד:
תערוכות קבוצתיות:
לפיד (חברה)
"לפיד" הייתה חברה לייצור כלים סניטריים וכלי קרמיקה שפעלה בישראל משנת 1943 בקירוב ועד 1990. החברה הפעילה את אחד המפעלים הגדולים בתעשיית הקרמיקה בישראל, וידועה כיום בזכות כלי הקרמיקה האמנותית שיוצרה במפעל זה.
היסטוריה.
חברת "לפיד" הוקמה על ידי פסח פרידמן, ששימש קודם לכן כמנהל העבודה בבית החרושת ללבנים של יחיאל מיכל שטיינברג במוצא. בשנת 1949 נרכש למפעל, שהוקם ביפו, ציוד חדיש מארצות הברית. בשנת 1950 בקירוב נרכש המפעל על ידי ד"ר קורט מוסברג (1983-1903), תעשיין ממוצא גרמני, שהיה גם הבעלים של חברת ציוד המתכת והמעליות "נחושתן". עיקר התוצרת של המפעל בראשיתו הייתה קרמיקה סניטארית כגון אסלות, כיורים וכדומה. כבר בשנת 1952 הציג המפעל את תוצרתו בתערוכה של חברות הקרמיקה הישראליות. בשנת 1953 נחנך במפעל אגף חדש ובו תנור באורך של כ-150 מ', שהגיע לטמפרטורה של 1,300 מעלות צלזיוס.
בשנים 1958-1957 נרכשה הבעלות על "לפיד" על ידי חברת "כור", בעלת השליטה ב"סולל בונה" ו"חרסה". הדבר יצר מונופול בתחום הייצור הקרמי בארץ. בהדרגה אוחדו קווי היצור של "לפיד" עם אלו של "חרסה". במקביל החלה "כור" גם בייבוא של כלי סניטציה, במטרה לענות על הביקוש לתוצרת חוץ שיובאה על ידי מתחרים שונים. בתחילת שנות ה-70 נעשה ניסיון להעביר את המפעל מיפו לראשון לציון.
בשנות ה-80 עיצבה האמנית-המעצבת ציונה שמשי סדרת כלי אוכל והגשה עבור מפעל לפיד. סדרה זו התאפיינה בצבעוניות מונוכרומטית הנעה בין צבעי יסוד עזים לבין גוני פסטל תקופתיים ובעיטורים גיאומטריים מינימליסטיים האופייניים לעיצוב הפוסט-מודרני. ניתן אף לזהות בהם מחווה לגיאומטריה שאפיינה את עיצוב כלי הבית בבית-הספר באוהאוס בגרמניה בשנות ה-30 של המאה ה-20. הסקיצות המפורטות לסדרה זו וכן מבחר גדול של הכלים עצמם שמורים באוסף שמשי-הירש שבארכיון אדריכלות ישראל.
בסוף שנות ה-80 היה "לפיד" שרוי במצב כלכלי קשה, שהוביל למחשבות על סגירתו. באוקטובר 1988 הודיעה "כור", שהייתה שרויה במשבר כלכלי קשה, על סגירת המפעל במסגרת תוכנית הבראה. המכשור וקווי הייצור שבו הועתקו אל מפעלי הקרמיקה האחרים של "כור". למרות זאת, המשיכה "כור" לעשות שימוש במותג "לפיד-נעמן" עוד זמן מה.
קדרות לפיד.