בן-גוריון טען כי "קשה למצוא איזה נימוק פוליטי או מוסרי נגד העברת אותם הערבים משטח העומד תחת שלטון יהודי לשטח שיעמוד תחת שלטון ערבי. אנו לא היינו יכולים להסכים להעברה – גם אם היא מוצעת ומוצאת לפועל על ידי אנגלים ... אילו הייתה ההעברה כרוכה בנישול, כלומר בהריסת הקיום הכלכלי של האנשים המועברים. אבל גם מתוך חסידות יתירה וקפדנות מוסרית מקסימלית אי אפשר להתנגד להעברה, המבטיחה למועברים גם תנאים חומריים מספיקים וגם ביטחון לאומי מקסימלי, כפי שמחייבת ההעברה המוצעת על ידי הוועדה".
באחד הדיונים על הטרנספר, התייחס בן-גוריון לרכישת הקרקעות על ידי התנועה הציונית ופינוי יושביהן: "גם עד עכשיו עשינו את התיישבותנו בארץ על ידי העברת אוכלוסין".
ברל כצנלסון סבר, כי "עניין העברת האוכלוסין עורר אצלנו ויכוח: מותר או אסור. מצפוני שקט בזה לגמרי, טוב שכן רחוק מאויב קרוב, הם לא יפסידו על ידי העברתם, ואנחנו בוודאי לא. בחשבון אחרון - הרי זו רפורמה פוליטית יישובית לטובת שני הצדדים. זה מכבר סברתי כי זהו הטוב בפתרונות... אלא שלא עלה על דעתי כי ההעברה "אל מחוץ לארץ ישראל" פירושה לסביבות שכם. האמנתי ועודני מאמין כי הם עתידים לעבור לסוריה ולעיראק".
בקונגרס הציוני ה-20 שנערך בציריך, הביע חיים ויצמן תמיכה בהמלצת ועדת פיל לטרנספר, ככל הנראה בנאומו המדיני ב-4 באוגוסט 1937. ב-10 באוגוסט התייחס לדבריו מנחם אוסישקין, יושב ראש קק"ל, והביע תמיהה גדולה לגבי היתכנות הרעיון: "כאשר שמעתי את דברי הראש וראשון בתנועתנו... על הטרנספר של 300 אלף ערבים מחוץ למדינה היהודית... אמרתי לעצמי: אלי שבשמים, עד כמה פשטה פסיכוזה זו גם בין האנשים הגדולים ביותר... פתאום יעזוב מוחמד את המדינה שלנו. מדוע... האם יש תקווה שהערבים היושבים בארצנו יסכימו מרצונם הטוב למסור לנו את מיליוני הדונמים האלה? שנית, אם הם לא יסכימו, היש איזו תקווה שהיא שנכריח אותם על ידי מישהו [כלומר הבריטים] לצאת את הארץ?". אולם אפילו ארתור רופין, ממייסדי "ברית שלום", תמך בטרנספר ואמר ב-6 באוגוסט 1937: "תחילה יש להכין במדינה הערבית קרקע מתאימה בשביל האיכרים, ורק אז צריך לנסות להביאם לשם, ככל האפשר מתוך רצון ורק אם לא תימצא דרך אחרת - בדרך האקספרופריאציה" (הפקעה), אחרת תיאלץ המדינה היהודית לתת למיעוט הערבי הגדול שבה "זכויות שוות".
בדצמבר 1937 התייחס משה שרת "לשאלת העברת האוכלוסין הערבים": "אני רוצה לדחות את ההשוואה עם גרמניה. מה שגרמניה עושה ליהודים זוהי ממשלה שלוקחת אנשים וזורקת אותם החוצה, אינה דואגת מה יהיה להם, אינה מרשה להם לקחת את הונם איתם – העברה כזו לא תיתכן. עניין ההעברה כאן הוא פשוט מאוד... גם כשזה יהיה בכפייה, זה יהיה מתוך פיצויים בעד הנכסים שהם משאירים פה ומתוך דאגה למצבם במקום החדש".
בשנת 1937 הקימה התנועה הציונית ועדה מיוחדת להכנת הטרנספר: ועדת הסוכנות להעברת אוכלוסין. בוועדה דיברו על הסבל שייגרם לתושבים שיאלצו לעקור מבתיהם, ועל השאלה אם יהיה זה טרנספר כפוי או "מרצון", כלומר בהסכם בין מדינות.
בהנהלת הסוכנות היהודית דובר על הטרנספר ב-12 ביוני 1938. מנחם אוסישקין אמר שלהקים את המדינה היהודית עם אוכלוסייה שכמעט מחציתה הם ערבים ורוב היהודים מצטופפים בסביבת תל אביב פירושו "חורבן שלישי", עוד לפני שבניין המדינה יתחיל, ודיבר על העברת 60 אלף משפחות. ארתור רופין אמר: "אינני מאמין בהעברה של בודד. אני מאמין בהעברה של כפרים שלמים". אוסישקין אמר: "אני מוכן לבוא ולהגן לפני הקדוש ברוך הוא ולפני חבר הלאומים על הצד המוסרי שבדבר", ובן-גוריון הוסיף: "אינני רואה בזה שום דבר לא מוסרי".
אלא שבמחצית השנייה של 1938 ממשלת בריטניה התכחשה להצעות ועדת פיל ובן-גוריון החליט להוריד את רעיון הטרנספר מסדר היום הציבורי.
לדעת ההיסטוריון תום שגב, רעיון הטרנספר באידאולוגיה הציונית "בא בהמשך לעקרון ההפרדה בין היהודים לערבים", והוא "התחייב גם מסירובם של הערבים לאפשר לתנועה הציונית להקים בארץ ישראל מדינה שרוב תושביה יהודים וכן מהטרור הערבי".
לדעת ההיסטוריון בני מוריס, "כמעט כל מעשה של קניית קרקע היה מיקרוקוסמוס של טרנספר: מטרתה של כל עסקה הייתה להרחיב את קניינם של היהודים ולצמצם את קניינם של הערבים, כלומר להוציא אדמות מידי הבעלים הערבים והאריסים או הפלאחים הערבים".
בשנות ה-40.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התנהל הדיון על טרנספר גם על רקע העברה המונית של אוכלוסיות בשטחים שנכבשו על ידי הצבא הגרמני. זאב ז'בוטינסקי כתב: "העולם התרגל לרעיון של הגירות המוניות וכמעט שהחל לחבב אותו. היטלר - יהיה האיש הזה שנוא עלינו כמה שיהיה - הוסיף בזמן האחרון להוציא מוניטין בעולם לרעיון הזה". הרעיון הוסיף להלך בתנועה הציונית גם בשנות ה-40. בשנים 1945-1944 הנושא עלה שוב על סדר היום של התנועה, כאשר מפלגת הלייבור הבריטית אימצה את רעיון הטרנספר במצעה. ב-7 במאי 1944 דנה הנהלת הסוכנות היהודית בהחלטת הלייבור. בישיבה זו היה קונצנזוס בזכות הטרנספר, אולם בן-גוריון סבר כי דיבור על הרעיון "עלול להזיק בדעת הקהל בעולם, כי זה עלול ליצור רושם שאין מקום [לעוד יהודים] בארץ ישראל בלי הוצאת הערבים". בישיבת הנהלת הסוכנות ב-20 ביוני 1944, אמר: "אני מתנגד שאיזו הצעה שהיא של טרנספר תבוא מצדנו. אינני שולל טרנספר מבחינה מוסרית ואינני שולל אותו גם מבחינה פוליטית. אם יש סיכוי לזה, בנוגע לדרוזים הדבר ייתכן. אפשר להעביר את כל הדרוזים לג'בל דרוז בהסכמתם. את [הערבים] האחרים - אינני יודע. אבל אסור שתהיה זאת הצעה יהודית... אם אנו נציע זאת - הערבים ידחו אותה, והגויים יגידו שאין מקום ליהודים בארץ ישראל" [בלא שיעבירו ממנה את הערבים].
לטענת ההיסטוריון בני מוריס, בשנת 1948, בזמן מלחמת העצמאות, "התבצע למעשה טרנספר של רוב הערבים משטחי מדינת ישראל המוקמת אל השטחים הערביים בארץ ישראל ומחוצה לה", אולם הוא לא היה "פרי תכנון מוקדם או הגשמה של תוכנית אב מוכנה מראש, ואף לא פרי מדיניות רשמית ושיטתית של ראשי היישוב". לדבריו, טרנספר זה "לא היה תוצר ישיר והגשמה מתוכננת ושיטתית" של תמיכת מנהיגי היישוב ברעיון בשנות ה-30 וה-40.
לאחר הקמת מדינת ישראל.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, הציע ח"כ הרב מאיר כהנא לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני באמצעות העברת תושביה הערביים של מדינת ישראל למדינות ערב; באומרו: "רק דרך אחת פתוחה לפנינו: העברה מיידית של הערבים מארץ-ישראל לארצותיהם. כי לגבי ערביי ארץ-ישראל ויהודיה יש רק פתרון אחד: הפרדה. היהודים בארצם, ואילו הערבים בארצותיהם. הפרדה. רק הפרדה". ח"כ רחבעם זאבי, שהסתייג מגירוש כפוי, תמך ב"טרנספר בהסכמה" של המועברים או של שליטי ישראל והפלסטינים או המדינות הערביות.
תמיכה במדיניות טרנספר ניתן למצוא במצעיהן של סיעות ימין קיצוני שזכו גם לייצוג בכנסת, בהן סיעת האיחוד הלאומי, "חזית יהודית לאומית" (כיום עוצמה יהודית) וחרות - התנועה הלאומית.
רמדאן שלח
רמדאן עבדאללה מוחמד שלח (1958 – 6 ביוני 2020; בערבית: رمضان عبدالله محمد شلح; תעתיק מדויק: רמצ'אן עבדאללה מחמד שלח), היה ממנהיגי הג'יהאד האסלאמי. מ-1995 ועד לשלהי 2018, כיהן כמזכ"ל הארגון.
ביוגרפיה.
רמדאן שלח נולד ב-1958 בשכונת שג'אעיה שבעזה, למשפחה מרובת ילדים. בעת לימודיו בבית הספר התיכון הצטרף לתנועת "האחים המוסלמים", ובאמצעותה יצא ללימודים גבוהים באוניברסיטת זקאזיק במצרים, שהקמפוס שלה נחשב למעוז האסלאם הפונדמנטליסטי. בשנים 1981-1977, בעת לימודיו במצרים, נפגש עם פתחי שקאקי ועם חבורת צעירים מרצועת עזה, שביקשו לחקות את דרכן של תנועות "הג'יהאד" המיליטנטיות שפרחו אותה עת במצרים. רמדאן שלח נמנה עם גרעין המייסדים של הג'יהאד האסלאמי וערך באותה עת את הביטאון הפנימי של התנועה.
כשחזר לעזה (1981) התקבל לעבודה כמרצה בפקולטה לכלכלה באוניברסיטה האסלאמית בעיר, וכמו כן הפך לדרשן מבוקש. ב-1985 יצא ללימודים באנגליה וקיבל תואר דוקטור לכלכלה (1990) מאוניברסיטת דרהאם. לאחר מכן עקר לארצות הברית ושימש ראש "המרכז לחקר האסלאם והעולם" בפלורידה ומרצה בחוג ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת דרום פלורידה.
לאחר שפתחי שקאקי חוסל במלטה ב-1995, נבחר שלח למזכ"ל הג'יהאד האסלאמי. הוא התגורר בדמשק.
ב-2018 התפרסמו ידיעות שמצבו הבריאותי של שלח רעוע מאוד, וכי הוא מחוסר הכרה, לאחר שעבר ניתוח שהסתבך בבית חולים של חזבאללה, ברובע הדאחייה שבביירות. בספטמבר 2018 דווח שסגנו זיאד נחאלה, היושב אף הוא בסוריה, מונה תחתיו למזכ"ל הארגון.
רמדאן שלח מת ב-6 ביוני 2020.
חיים בר לב
מוחמד סידר
מחמד איוב מחמד צדר (סידר) (1977 – אוגוסט 2003) היה ראש הג'יהאד האסלאמי בחברון.
החל פעילותו ב-1999 כראש "אלג'מאעה אלאסלאמיה", אגודת הסטודנטים של הג'יהאד האסלאמי בפוליטכניקום בחברון. בסוף אותה שנה נעצר בשל מעורבותו בפעילות צבאית. לאחר שחרורו מהכלא ביוני 2000 הניח סידר את תשתית הג'יהאד האסלאמי באזור חברון, התארגנות שהייתה אחראית לשורה של פיגועים קטלניים בהם נהרגו ונפצעו חיילי צה"ל, אזרחים ישראלים ומשקיפי או"ם.
הפיגוע הבולט ביותר בתקופתו הוא הפיגוע בציר המתפללים שאירע ב-15 בנובמבר 2002. באותו מקרה פתחה חוליה בת שלושה מפגעים בירי לעבר כוחות הביטחון ב"ציר המתפללים" בחברון, שכתוצאה ממנו נהרגו 12 אנשים, בהם מח"ט יהודה אל"ם דרור וינברג, ונפצעו 14.
באוגוסט 2003 נהרג סידר בדורא בידי כוח של חטיבת הנח"ל ודחפור D9 משוריין שהרס את ביתו, אשר הכיל מעבדת נפץ.
ג'נוסייד
בי-בופ
תא גזים