סחר העבדים היה נפוץ בעיקר במערב אפריקה, האזור שהיה המאוכלס והמפותח ביותר ביבשת. באותה תקופה, הייתה אפריקה מקור למשאבי טבע שונים כגון זהב, שנהב, גידולים טרופיים ועוד. הסחר בעבדים היה חלק מן המסחר הענף שניהלו האירופים באזור זה באותה תקופה. המסחר האטלנטי הביא אל אפריקה גידולים חדשים ומטבעות שאומצו על ידי הסוחרים במערב אפריקה, מה שהוביל לרפורמה מוסדית שבתורה תרמה להפחתת עלויות ניהול העסקים. סחר העבדים קבע את המדדים ליחסים הכלכליים בין אירופאים לבין אפריקאים. האפריקאים ייצאו עבדים ובמקומם קיבלו מן האירופאים מוצרי תעשייה מעובדים. הביקוש הרב לסחורה האנושית מיקד את סחר הייצוא האפריקני בעיקר במוצר זה, בלי שנעשה ניסיון לפתח מקורות סחר חלופיים של מוצרים אחרים.
עיקר ההשלכות השליליות החריפות של העבדות על כלכלת אפריקה טמון בירידה החדה באוכלוסייה. הוצאתם בכוח של מיליוני צעירים, לא זו בלבד שהובילה לצמצום משמעותי במספר התושבים, אלא הוביל לכך שנלקח מן האוכלוסייה המקומית החלק החזק והטוב שלה, חלק שאלמלא שועבד והוגלה היה יכול לתרום להתפתחותה הכלכלית של היבשת. מנהיגים אפריקאים אחדים ראו יתרון כלכלי בסחר בנתיניהם עם סוחרי העבדים האירופאים. למעשה, סחר העבדים היה אמצעי ששימש כמה קבוצות אליטה אפריקאיות לצורך השגת יתרון כלכלי. למשל, ממלכת אזור בנין (Kingdom of Benin) הרוויחה משעבוד נתיניה לאירופאים טכנולוגיה צבאית כגון נשק ואבק שרפה, זהב ושמירה על יחסי סחר ידידותיים עם מדינות אירופה.
קבוצות אליטה פוליטיות אלו לא בהכרח התעניינו בפיתוח הכפרים והערים שבאזורן, אלא יותר התעניינו במניעה מקבוצות אחרות להרוויח כוח פוליטי. למשל, הערכות מעלות שעד 1770, המלך של דהומיי(Dahomey) הרוויח בקירוב כ 250,000 יורו (כפי שמוערך כיום) בשנה על ידי מכירה של חיילים אפריקאים שבויים ועל ידי שיעבוד תושבים אפריקאים למסחר העבדים האירופאי. עם זאת, קיימים ויכוחים בספרות לגבי הערכות אלו לנוכח עדויות לכך שקבוצות אליטה אלו תרמו לפיתוח כפרים וערים וממשיכות לתרום גם כיום. נוסף על כך, בזמן שקבוצות אפריקאיות פוליטיות אלו הרוויחו בסופו של דבר מסחר העבדים, ייתכן וההחלטה שלהם להשתתף בסחר הייתה מושפעת יותר מכך שהם היו מפסידים אילו לא היו משתתפים בו. בנוסף, במדינות אפריקאיות רבות היה נהוג להחזיק עבדים, מה שלמעשה התפשט למסחר עם האירופאים.
תוצאות קשות אלו של סחר העבדים ניכרות ביבשת אפריקה עד היום- התלות האפריקאית בביקוש האירופאי, המשיכה להתקיים גם לאחר שהסחר בעבדים הוכרז לא חוקי, בראשית המאה ה-19, והוחלף בסחר חוקי. תלות זו, שהלכה והחריפה בתקופה הקולוניאלית ולאחריה, עומדת בבסיס תת-הפיתוח של אפריקה. זאת ועוד, במשך מאות השנים שבהן התקיים סחר העבדים, חייהם של עמי היבשת ושבטיה השתבשו ובין השבטים ובין העמים האפריקאים גברו המתחים, השנאה והחשדנות.
חקיקה בנושא הסחר בעבדים.
חוק העבד הנמלט בארצות הברית - 1793.
ב-1791 ביקשו להסגיר שלושה אזרחים מווירג'יניה אשר הואשמו בחטיפתם של מספר אפריקאים אמריקאים. המושל של וירג'יניה סירב להסגיר את החוטפים בטענה כי אותם אפריקאים היו עבדים נמלטים. כתוצאה ממקרה זה, בחודש פברואר 1793 חוקק חוק בן ארבעה חלקים שנקרא בשם חוק העבד הנמלט. חוק העבד הנמלט הוא חוק הקובע כיצד ניתן לפעול כאשר עבד נמלט מאדונו. החוק נחקק כדי להבטיח את זכותו של בעל העבדים להשיב אליו עבד שנמלט בין אם בצורה אישית ובין אם דרך אדם אחר בעל סמכות שיעשה זאת. כמו כן, החוק הגדיר כי עזרה לעבד שנמלט נחשבת לפשע ואף תביא להטלת קנסות. לחוק היו השפעות רבות. ענף האיתור ותפיסת עבדים נמלטים שגשג ומעמדם של אפריקאים אמריקאים היה בעייתי מכיוון שגם אלו שהיו חופשיים נרדפו על ידי תופסי עבדים נמלטים שניסו לתפוס אותם גם כן ולהעבירם לעבדות. מדינות רבות בצפון ארצות הברית התנגדו לחוק ואף ניסו לשנות אותו על ידי העברת חוקים המגנים על זכויות אדם ועל ידי חיוב למשפט מול חבר מושבעים לפני שניתן יהיה להחזיר עבדים נמלטים.
חוק העבד הנמלט בארצות הברית - 1850.
חוק העבד הנמלט אשר נחקק בספטמבר 1850 בעקבות היחלשות החוק המקורי מ-1793 נחקק לאחר פשרה בין מדינות הדרום, שבהן החזיקו בעבדים, למדינות הצפון, שבהן האפריקאים האמריקאים היו חופשיים. גם בשנה זו החוק קבע כי כל העבדים אשר נמלטו מבעליהם יוחזרו לחזקתם. החוק אומר כי כל אדם אשר יעזור לעבד נמלט יקבל קנס של 1000 דולר וכי סיוע לעבד נמלט על ידי הענקת מחסה או מזון יכולה לגרור חצי שנת מאסר. החוק הקשה רבות על האפריקאים האמריקאים אשר רצו לברוח מהעבדות. לאחר חקיקת החוק, מחירם של העבדים בצפון עלה באחוזים רבים מה שגרם לבעליהם לשמור ולהחזיק אותם בצורה יותר הדוקה מלפני על מנת לא להפסיד את השקעתם. גם לאחר חקיקת החוק נעשו מאמצים מצד מדינות הצפון לצאת כנגד החוק ולבטלו. מדינת ויסקונסין הייתה המדינה הראשונה שהכריזה על החוק כחוק בלתי חוקתי ופעלה רבות לסיכול השבתם של עבדים נמלטים. מספר שנים לאחר הכרזה זו ביטל בית המשפט העליון של ארצות הברית את החלטת בית המשפט של ויסקונסין.
חוק לביטול סחר העבדים בבריטניה - 1807.
חוק זה ביטל את סחר העבדים באימפריה הבריטית ואת סחר העבדים האטלנטי. החוק היה אבן דרך בביטול סחר העבדים, מכיוון שעודד בהמשך ללחוץ על מדינות אירופאיות אחרות לבטל את העבדות גם כן. קבוצה של פרוטסטנטים אנגליים וביניהם, ויליאם וילברפורס, החלו להתאגד נגד העבדות והסחר בעבדים בטענה כי העבדות היא בלתי מוסרית ואסון על האנושות. מספרם וחוזקם בממשלה הלך וגדל עד שחברי פרלמנט רבים תמכו בביטול הסחר גם כן. הצעת החוק הוצגה לראשונה בפרלמנט בינואר 1807 והגיעה לבית הנבחרים בפברואר 1807. וכך, ב-23 בפברואר 1807 וילברפורס וחבריו זכו במאבקם שנמשך שנים רבות, כאשר הוסכם על הצעת החוק ברוב גדול של 283 קולות בעד ו-16 קולות נגד. לבסוף, הצעת החוק קיבלה אישור מלכותי במרץ באותה שנה.
סיום הסחר.
השפעת אירופה על סיום הסחר.
המאמצים הרבים שהושקעו כדי לאכוף וליצור את האיסור על הסחר בעבדים באפריקה, החל מהסכמים עם שליטים וכלה בשימוש בכוח, הביאו להעמקת המעורבות האירופאית באפריקה שתרמה להשתלטות הקולוניאלית על היבשת בסופה של אותה מאה. השליטים באירופה שמו להם למטרה לבטל את העבדות וזכו לגיבוי מוסרי של הכנסיות. ועידות אשר התקיימו בנושא שמו להן בראש ובראשונה לבטל את העבדות אך האיסור על העבדות היה פחות חד משמעי בתוך יבשת אפריקה מאשר באירופה. באפריקה היה חשש כי שחרור העבדים יגרום לזעזוע חברתי וכי העבדים המשוחררים יעדיפו לעבוד בחקלאות ולכן לא יהיו אנשים אשר יהוו כוח עבודה יעיל וזול, מה שהיוו העבדים עבור בעליהם. אך למרות חששות אלו ניתן היה לראות כי נעשתה פעילות רבה בחקיקה בנוגע לאיסור על עבדות באפריקה ובתוך מדינות נוספות. דנמרק, אשר הייתה פעילה בסחר העבדים, הייתה המדינה הראשונה שאסרה על המסחר באמצעות חקיקה בשנת 1792. כמו כן, בארצות הברית, הקונגרס האמריקאי העביר את חוק הסחר בעבדים אשר אסר על בנייה של ספינות לשימוש בסחר בעבדים ואף הוציא מחוץ לחוק את האפשרות לייבא עבדים למדינה. בנוסף, גם פורטוגל שינתה את מדיניותה כאשר בשנת 1810 המדינה חתמה עם הסכם שבו הסכימה להגביל את סחר העבדים במסגרת גבולותיה. ניתן לראות הסכמים דומים במדינות נוספות כגון: שוודיה אשר אסרה סחר בעבדים בשנת 1813 ופריז שהתחייבה לבטל את סחר העבדים בתוך חמש שנים בהסכם שנחתם בשנת 1814 עם בריטניה. ניתן היה לראות כי העבדות הפכה לבלתי חוקית. לחץ רב של ארגוני זכויות האדם, דעת הקהל האירופאית וארגונים בינלאומיים הביאו לבסוף לצמצום העבדות בתקופה הקולוניאלית. חבר הלאומים גיבש אמנה אשר חייבה את המדינות לבטל את העבדות ולאכוף ביטול זה. לקראת אמצע המאה התשעה עשר חדלה העבדות בהדרגה וסמל הסטטוס התחלף בשליטה על כמה שיותר נכסים ולא על אנשים.
השפעת הבריטים על סיום הסחר.
משנת 1838 השקיעו הבריטים מאמצים רבים על מנת להקטין את העבדות באפריקה ולמחוק אותה כליל. מאמצים אלו נבעו בעיקר מארגונים ואנשים שונים אשר ראו בעבדות ניצול ולקיחת חירות האדם וזאת חרף התנגדותם של בעלי העבדים אשר רצו להמשיך וליהנות מעבדיהם. אחד מן האנשים המשפיעים ביותר על ביטול הסחר היה ויליאם וילברפורס אשר ראה בעבדות מסחר מושחת ולא חוקי אשר נובע מתאוות הבצע של הבעלים והסוחרים. ווילברפורס ניסה רבות להביא לביטול סחר העבדים על ידי מספר פעולות כגון: מעורבות בתנועה נגד סחר העבדים והעלאת המודעות ותמיכה ציבורית בנושא. ניתן היה לראות את התמיכה הציבורית הרבה דרך מאות עתירות פרלמנטריות אשר מתנגדות לסחר העבדים ומאות אלפי חותמים המתנגדים לסחר. אחת מהצלחותיו הייתה הצעת החוק שהעביר בפרלמנט לביטול סחר העבדים, אשר לבסוף גם קיבל המלצה מלכותית בשנת 1807.