אוגוסטוס היה הראשון שעשה שני דברים חשובים לביסוס שלטון הפרינקיפט. הראשון – השילוב בין שני ערוצי הפעולה הללו. לרשות אוגוסטוס היו גם הפיקוד על הצבא וגם הסמכות הטריבונית. השני – אוגוסטוס מיהר באיטיות ("Fastina lente"). הוא לא עשה פעולות מהירות וקיצוניות שעוררו מתנגדים. דווח שאוגוסטוס אמר – לעולם אין לצאת לקרב או מלחמה אלא אם כן סיכויי הרווח גדולים יותר מפחד ההפסד. אנשים שרודפים אחר יתרונות מעטים תחת סיכונים גדולים הם כאנשים הדגים דגים עם קרסי זהב. אם יקרע החבל ויאבד הקרס, כל הדגים שידוגו לא יפצו אותם.
עיקרון בסיסי של משטר הפרינקיפט הוא ההפרדה בין תואר המשרה לבין סמכויותיה. כך למשל אוגוסטוס לא היה טריבון של הפלבאים, משום שאינו מן הפלבאים אלא מן הפטריקים. אך כל הסמכויות הטריבוניות של הפלבאים היו בידו. אותו דבר קרה לגבי סמכויות אחרות, כגון סמכויותיו כקנסור מבלי להתמנות לקנסור, קונסול, ועוד.
פיליפי עד אקטיום.
בקרב פיליפי בשנת 42 לפנה"ס נפגשו צבאותיהם של רוצחי יוליוס קיסר בשם הרפובליקה, ברוטוס וקאסיוס, נגד צבאותיהם של נוקמי מותו בשם הרפובליקה, אנטוניוס ואוגוסטוס. האחרונים יצאו המנצחים, ופירות ניצחונם חולקו ביניהם. בתחילה חלוקה פורמלית בלבד, ולאחר מכן בהסכם ברינדיסיום נקבעה גם חלוקה טריטוריאלית. אוגוסטוס קיבל את איטליה, אנטוניוס את מצרים ולפידוס את אפריקה.
כך נוצר הטריאומווירט השני. ההסכם עזר לבסס את מעמדו של אוגוסטוס כמנהיג באיטליה. בניגוד לציפיותיו של אנטוניוס, הצליח אוגוסטוס לתמרן במים הפוליטיים של רומא ולנווט את ספינתו היטב. אנטוניוס, מנגד, הלך ואיבד את הקרקע היציבה מתחת לרגליו. היחסים בין השניים הורעו עד שהתנגשו בקרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס, שם הובסו אנטוניוס וקלאופטרה מלכת מצרים. אנטוניוס התאבד, קלאופטרה ניסתה להפעיל את קסמיה על אוגוסטוס לאחר שנשבתה, אך ללא הועיל. היא התאבדה בהכשת נחש. אוגוסטוס אף ניסה להצילה כדי שיוכל להשתמש בה למצעד ניצחונו.
הרגעת הרוחות.
אוגוסטוס הביס את אנטוניוס וקלאופטרה, כבש את מצרים וסיפח אותה. הוא זכה לתהילה רבה ולתמיכה כללית ברומא בזכות סיום מלחמת האזרחים הממושכת והעקובה מדם. הוא סגר בפעם השלישית את מקדש יאנוס קווירינוס, לאחר שהשיג שלום עולמי בים וביבשה וקיים מצעד ניצחון משולש כדי לחגוג את הניצחון על מצרים, על קלאופטרה, ובמלחמתו נגד הפרתים. זוהי תחילתו של השלום הרומאי.
כעת היה עליו לנווט את רומא דרך שלום ולא רק דרך מלחמה, משימה קשה לא פחות. היה עליו להמשיך ולשמור על השכבות העליונות מרוצות מבלי להזניח את פשוטי העם. כמו כן לרשותו עמדו רבבות רבות של חיילים אשר דרשו אדמות בתמורה לשירותם הצבאי, אדמות אשר מהן אין מספיק ברומא, אלא על חשבון המעמד העליון העשיר והחזק. מהלך זה כבר הוכיח עצמו מסוכן ומעורר איבה רבה. דרישה זו של חיילים משתחררים לקבל ממנהיגם מענק שחרור בתצורה של קרקעות נבעה מהתקדים שיצר גאיוס מריוס ברפורמה הצבאית שלו.
אוגוסטוס ניצב בפני דילמה: מצד אחד, הוא הבין שלא כדאי להציף את רומא ברבבות חיילים משוחררים וחסרי כול. אך מצד שני, מסוכן להחזיק בימי שלום צבא מלא חיילים ותיקים ותוססים, שבעים קרבות ומלחמות אזרחים, אשר נאמנותם לאוגוסטוס נבעה בראש ובראשונה מעצם היותו בנו המאומץ של יוליוס קיסר.
לרשותו של אוגוסטוס עמדו כל אוצרותיה של מצרים. בניגוד לשאר הפרובינקיות, אוגוסטוס ניכס לו את מצרים כמעין אחוזה פרטית. נאסר על רומאים, ובייחוד על סנאטורים, לבקר במצרים בלי רשותו המיוחדת. על מצרים לא הופקד פרוקונסול מטעם הסנאט הרומי, אלא פראיפקטוס (praefectus), נציב ממונה מטעמו.
הוא הסדיר את הצבא ופרש את הלגיונות על פני כמה פרובינקיות. כמו כן הסדיר את כל עניין התשלום והפנסיה של כל החיילים לסכומים קבועים, לפי דרגתם, זמן שירותם, ואמצעיהם הפרטיים. כך הבטיח שלאחר שישתחררו לא יתפתו מחמת הגיל או הצורך להצטרף למפריעים התומכים במהפיכה. הוא פיזר בזהירות ובדאגה את חייליו המשוחררים והעניק להם מענקים או אדמות. בסוף תהליך שחרור הצבא, הצטמצם הצבא מ-75 לגיונות ל-28 לגיונות, אשר נאמנותם לאוגוסטוס לא הייתה מוטלת בספק. הוא חילק בערך 400 ססטרצים לכל אזרח רומי, הגדיל את מענקי התבואה פי ארבעה, ערך תהלוכות ניצחון ושעשועים ציבוריים בקנה מידה גדול, ויתר על תשלום כל הפיגורים במיסים והוריד את הריבית על הלוואות לשני שלישים מהמקובל. בנוסף פיצה את בעלי האחוזות אשר איבדו אדמה ואת האריסטוקרטיה שנשארה נאמנה אליו במהלך מלחמתו עם אנטוניוס. התמודדותו של אוגוסטוס עם חוגי המעמד העליון ההפכפך הייתה תהליך מתמשך לאורך כל התהוות הפרינקיפט. האמון בממשל החל חוזר והכלכלה הרומית שנשחקה תחת מלחמות האזרחים החלה להתאושש.
לאחר 725 שנה בהם ידעה רומא את הישגיהם וסבליהם של שלטון מלכים, שלטון רפובליקה ושלטונם של המעטים, עלתה רומא שוב על המסלול לקראת כינון שלטון מונארכי.
ההסדר הראשון.
אוגוסטוס והסנאט.
בשנת 28 לפנה"ס קבע אוגוסטוס כי בתום אותה שנה יפוג תוקפן של התקנות שהותקנו על סמך מוסד הטריומווירט, והכריז חגיגית כי נגמרה שעת החירום ועידן חדש יחל בשנת 27 לפנה"ס. מרגע ההכרזה ועד תחילת שנת 27 לפנה"ס, ננקטו אמצעים שונים כדי לעבור ממשטר שעת חירום למשטר מסודר, שכלל הנהגת דפוסים קבועים של פעולה לזרועות השלטון השונות.
כחלק מהצעדים שננקטו, הוטל במהלך הקונסולאט השישי של אוגוסטוס עליו ועל עמיתו לקונסולאט, אגריפא, לערוך קֶנסוּס, מפקד אזרחים ושיבוצם לקבוצות השתייכות על סמך שומת רכוש. חלוקה זו, שנהוג היה לערוך אחת ל-5 שנים, קבעה את מקומו של כל אזרח במדרג המעמדות של אספת הקנטוריות, ובמהלכה נבדק גם אילו אזרחים מחזיקים בהון מספיק כדי להיות חברים בסנאט.
עד לפרוץ מלחמות האזרחים היה הסנאט הגוף החזק ביותר בחיים הפוליטיים ברומא. במהלכן גדל מספר הסנאטורים באופן משמעותי, בעיקר בשל הענקות חברות בו כתגמול על תמיכה פוליטית וצבאית. באמצעות הקנסוס החל אוגוסטוס בתהליך צמצום הסנאט, תוך סילוקם של כ-140 סנאטורים מתוך 1000 שלא עמדו בשומת הרכוש (ועוד כ-60 נוספים, שהובהר להם שלא רצוי להמרות את פיו של הפטרון החדש). אוגוסטוס פעל להסרת שחיתות וחוסר מוסר מהסנאט. זאת עשה פעמיים, פעם אחת כאשר ציווה על הסנאטורים להשגיח איש על רעהו, ופעם שנייה ביוזמתו עם אגריפא ו-10 קונסולים שבחר לצידו, ביצע סקירה של חברי הסנאט. ניתן להניח כי אחת ממטרותיו של אוגוסטוס בעריכת המפקד הייתה לחדש את פני הסנאט, על מנת שיוכל לשמש אותו בהמשך למימוש שאיפותיו, ובעיקר לסלק ממנו מתנגדים. יחסיו המיוחדים של אוגוסטוס עם הסנאט המחודש התבטאו בכך שהוא החל להקרא princeps senatus (מילולית: הראשון בסנאט), תואר שהוענק בתקופה הרפובליקנית לסנאטור נכבד, שהיה הראשון להביע את דעתו בכל דיון. המקורות של תקופת הרפובליקה משתמשים בתואר זה כדי לציין את ראשי המדינה, על אף שלא היה כל ערך רשמי לתואר.
כלפי חוץ נראה שיחס הכוחות בין אוגוסטוס לסנאט נשמר תקין, על אף קיומן של פרשיות שהעידו אחרת והושתקו. המהומות ברומא סביב מלחמות האזרחים שקטו מעט, ואוגוסטוס הצליח לפתור את עיקר הבעיות הבוערות ברומא ובגבולותיה.
התפטרות אוגוסטוס.
בינואר 27 לפנה"ס, התייצב אוגוסטוס לפני הסנאט ונשא נאום בו הודיע כי הוא מוותר על השלטון המוחלט שהשיג, כולל השליטה על הצבא, החוקים והפרובינקיות. הוא הביע ביטחון שחברי הסנאט יהיו ראויים לניהול המדינה, ולכן החזיר את כל סמכויותיו. ייתכן שמטרתו בנאום זה הייתה לקבל אישור פורמלי להמשך שליטתו ברומא.
הסנאטורים הגיבו ברגשות מעורבים. ייתכן שכמה מהם ידעו על כוונותיו האמיתיות ועל כן המשיכו להריע בהתלהבות. באשר לשאר, חלקם חשדו במילותיו ואחרים האמינו להן. המחזיקים בשני סוגי הדעות התפעלו באופן שווה, חלקם מערמומיותו והיתר מהתפטרותו. שני הצדדים לא היו מרוצים, האחד ממזימתו והאחר מרצונו להתפטר. המפקפקים לא העזו להעמידו על מזימתו, מתוך פחד או מתוך כך שלא היה אכפת להם לעשות זאת. קמו צעקות שביקשו משטר מלוכני, וכאילו הכריחו אותו, את אוקטוויאנוס, לקבל על עצמו את השלטון.
הסנאט דחה את התפטרותו של אוגוסטוס בן ה-36. לבקשת הסנאט, דחתה גם אספת העם את התפטרותו, ולבסוף "נכנע" אוגוסטוס ללחץ. הוא הסתפק בתואר "פרינקפס" (ראשון האזרחים) והמשטר משנת 27 לפנה"ס ואילך כונה "פרינקיפט".
התארים הרשמיים: מאוקטוויאנוס לאוגוסטוס.
ב-16 בינואר 27 לפנה"ס, ניתן לאוגוסטוס את שמו, שפירושו הנעלה, הנשגב. השם קשור למונח Auctoritas ונגזר ממנו. ובנוסף מרמז על מעמד על-אנושי ועל קדושה. שמו המקורי הוא אוקטוויאנוס. באופן זה השיג אוגוסטוס אישור פורמלי מהסנאט והעם להמשך שלטונו המוחלט, ואף היה לתואר של יורשיו. כדי לציין את מעמדו של אוגוסטוס, העניק לו הסנאט כיבודים נוספים, שנועדו להודיע ברבים על הוקרת התודה של רומא על פעילותו למענה: מזוזות ביתו קושטו בעלי דפנה, שציינו את ניצחונותיו במלחמות שניהל; זר אזרחי עשוי עלי אלון נקבע מעל דלתו, כפי שהיה נהוג להעניק למי שהציל אזרחים רומיים ממוות; ומגן זהב בו חרוטה כתובת הונח בבית הסנאט כדי לסכם את הסגולות האידיאליות של המנהיג שעמד בראש המדינה (גבורה, סלחנות, צדק ומסירות). על כל אלה נוסף גם התואר אימפרטור (Imperator) – תואר שניתן לרוב למצביא מצליח על ידי חייליו, אך אוגוסטוס השתמש בו כבשם פרטי. השמות והתארים הללו לא העניקו לו סמכות של ממש. מקור סמכויותיו האמיתי נבע מהמשרות האחרות שאת תוכנן והשפעתן ריכז אליו מבלי לפגוע, למראית עין, במסורות הרפובליקה.
מקור סמכויותיו לאחר דחיית התפטרותו.