בתקופת כהונתו של בן־דב החליט שר הביטחון, משה יעלון, על סגירת הפנימייה הצבאית שליד בית הספר. לאחר מינויו לשר ביטחון, החליט אביגדור ליברמן כי הפנימייה הצבאית בחיפה לא תיסגר, ובמקום זאת הוחלט כי תעבור מאחריות צה"ל לאחריות משרד הביטחון, ותנוהל ישירות על ידי בית הספר הריאלי. ב-30 באוגוסט 2017 התקיים בבית הספר טקס העברת הפנימייה הצבאית לפיקוד מצה"ל למשרד הביטחון.
בשנת הקורונה (2021-2020) הצטיין בית הספר הריאלי בניהול הלמידה מרחוק בעזרת "למידה היברידית" שנוהלה בכל כיתות בית הספר באמצעות מצלמות איכותיות שצילמו את השיעורים בכיתה ומסכי טלוויזיה גדולים שאיפשרו למורות ולמורים לעקוב ולשתף את התלמידים שבבית. בשנה זו שודר לראשונה בשידור חי הטקס המסורתי של יום הזיכרון, הכולל מדי שנה את כל 4,200 תלמידי בית הספר, וכן אלפים רבים מהבוגרים. בספטמבר 2021 נפתחו בבית בירם שני גנים נוספים ברשת הריאליגן, ובכך הגיע מספר הגנים ברשת לשמונה.
בן־דב נשוי לפרופ' ניצה בן־דב, כלת פרס ישראל לחקר הספרות העברית והכללית לשנת 2021. לזוג שלושה ילדים ונכדים. אחותו, פרופ' נעמי כרמון, היא פרופ' אמריטה מהפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים (הטכניון).
השולמית
הַשּׁוּלַמִּית היא דמות מקראית, שמה או כינויה של הנערה בשיר השירים. שמה מופיע פעמיים ב ולפני השם מופיעה ה"א הידיעה: הַשּׁוּלַמִּית, בַּשּׁוּלַמִּית.
זיהוי שמה ומוצאה.
בתרגום השבעים מופיע שמה של השולמית: השונמית. נראה כי זו מסורת המזהה את הדמות באבישג השונמית וזאת מתיאורה ב: וְהַנַּעֲרָה, יָפָה עַד-מְאֹד. פרשנות זו מתיישבת עם זיהוי העיר שונם. כיום נשתמר השם "סולם", כשם הכפר הערבי המזוהה עם העיר המקראית. באונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה מציין אב הכנסייה, כי שמה של העיר שונם הוא גם שולם. ראב"ע בפירושו לשיר השירים, טוען כי מוצאה הוא מהעיר שָׁלֵם (): "שהיא מן שלם היא ירושלים."
פירוש זה תואם להופעתן של דמויות נוספות במגילה כ'בנות ירושלים'. לדעת אליהו עסיס ואחרים, היות שבראש המילה מופיעה ה"א הידיעה אין זה אלא כינויה. ניתן גם לזהות בשמה דמיון צלילי לשם שלמה.
תיאור דמותה.
השולמית היא דמות ראשית במגילה. היא הדוברת ברוב המגילה. השולמית מדברת אל אחיה, אל בנות ירושלים ואל הנער ואילו הנער האוהב מדבר רק אליה. כמו כן רוב השירים במגילה מתארים את גופה של הנערה. דו-שיח בין בני זוג אוהבים ותיאורי גוף מופיעים גם בספרות השירית הקדומה.
השולמית מתארת את עצמה בקצרה ב: שְׁחוֹרָה אֲנִי וְנָאוָה, בְּנוֹת יְרוּשָׁלִָם; כְּאָהֳלֵי קֵדָר, כִּירִיעוֹת שְׁלֹמֹה. אַל-תִּרְאוּנִי שֶׁאֲנִי שְׁחַרְחֹרֶת, שֶׁשְּׁזָפַתְנִי הַשָּׁמֶשׁ בתיאור זה יש נימה מתנצלת. בתיאור צבע גופה התמודדו רבים מהפרשנים. צבע עורה השחור הוא כתוצאה של שיזוף ולא צבע עורה הטבעי. על כך רשב"ם: "ומן שחרות מועט כזה אוכל להתלבן במהרה."
תיאור הנערה מופיע במגילת שיר השירים גם מפי הנער האוהב:
תיאור הנערה בשיר השירים המופיע ב מושר בפי הנער האוהב. התיאור לדעת עסיס וחוקרים אחרים הוא המשכו של : מִי זֹאת, עֹלָה מִן-הַמִּדְבָּר, כְּתִימְרוֹת, עָשָׁן; מְקֻטֶּרֶת מֹר וּלְבוֹנָה, מִכֹּל אַבְקַת רוֹכֵל.
בפסוקים אלו מתאר הנער את הנערה כיפה ומושלמת. הנער מתאר את גופה מלמעלה למטה מהעיניים, ועד לחזה. מטרת התיאור לעורר את תשוקתה של השולמית. התיאור המופיע בשיר השירים הוא תיאור של אישה זקופה ועל כך רש"י בפירושו לשיר השירים : "קומה זקופה נוי באישה."
במגילה מתוארת הנערה כנועזת והיא זו שיוזמת את הדו-שיח בינה לבין הנער האוהב. היא אף לועגת לנער ולאחיה מספר פעמים (). דברי הנערה מעידים על חוכמתה. בדבריה מראה הנערה כי היא שווה לנער במעמדה ואולי אף עולה עליו.
במגילה מתוארים חלומות רבים וכולם הם חלומות הנערה.
מנקודת מבט ספרותית נראה כי דמותה של השולמית שלמה בהרבה מדמותו של הדוד. במרכז המגילה עומדת השולמית, ובכך מצטרפת המגילה לספרים אחרים במקרא, שהדמות הראשית בהם היא אישה, כדוגמת רות ואסתר.
פרשנות.
בפרשנות חז"ל.
לפי פשוטו של מקרא, באהבת הנער לנערה, אין כל מסר דתי. לדעת פרשנים רבים המגילה מתארת את היחסים שבין ה' - הדוד במגילה, ל"כנסת ישראל" שהיא הנערה. בין יהודים לנוצרים בפרשנות המקרא על גישת חז"ל מתבססת אמרתו המפורסמת של רבי עקיבא: "כל הכתובים קודש, ושיר השירים קודש קודשים" (משנה, ידיים ג, ה). מפרשים רבים ראו במשמעות המילולית של הספר אלגוריה, שלפי השקפתם, היא יחסי האהבה של ה' לעמו ישראל. גם תיאור גופה של הנערה זוכה לפירוש אלגורי בידי חז"ל, שְׁנֵי שָׁדַיִךְ רומזים לשיטתם למשיח בן דוד.
לפי גישת המדרש יש שיויון בין המינים. כך גם שיר השירים רבה: "בכל השירים או הוא מקלסן או הם מקלסין אותו...ברם הכא הן מקלסים אותו והוא מקלסן. הוא מקלסן 'הנך יפה רעייתי".
בפרשנות נוצרית.
לפי הפרשנות הנוצרית סיפור מגילת שיר השירים מתאר את היחסים בין ישו והכנסייה.
יצוגה של השולמית בתרבות.
באמנות הישראלית בולט השימוש בדמותה של השולמית בשנות ה-30-20 של המאה ה-20. בעבודות של אמנים כאבל פן ואחרים, מופיעה הדמות כאשה מזרחית. באיורי "שיר השירים" (1923) של זאב רבן היא מתוארת לעיתים כדמות בהרמון המלך.
בשירה העברית הפכה השולמית להיות נושא רב השראה. משוררים ויוצרים כדוגמת מתי כספי אשר הלחין את שירה של נעמי שמר 'שובי שובי השולמית' אודות הנערה האוהבת. השיר הופיע באלבומו של כספי, 'אחד לאחד' משנת 1988. נתן אלתרמן כתב את השיר 'שולמית', שזכה לביצוע לראשונה מפי שושנה דמארי, בהצגה בתיאטרון לי-לה-לו, "כך כתוב בלכסיקון". שיר נוסף בשם שולמית אותו ביצעה דאמרי הוא ללחן של אברהם גולדפדן למילים של יחיאל מר. ביצוע ידוע נוסף לשיר הוא של אריק לביא. השיר זכה גם ללחן מאוחר של שם-טוב לוי, באלבום "תוצרת הארץ" של אריק איינשטיין משנת 1984. בפסטיבל הזמר המזרחי בשנת 1981 ביצע הזמר אורי שבח את השיר 'שובי שובי השולמית' למילות . מאיר אריאל הלחין את שירו 'שיר גנוב', המופיע באלבום ירוקות. מילות השיר מהוות ציטוט של , פרט להוספת משפט אחד, אשר מופיע בשיר כפזמון החוזר. למילים על פי המקורות הלחין מאיר נחום את השיר "שחורה אני ונאווה", שזכה לביצוע של שימי תבורי.
בספרה של קריסטין דה פיזאן, ספר החיזיון, דמותה של דה פיזאן מזכירה את דמותה של השולמית. גם הסופר אלכסנדר קופרין בספרו 'Sulamite', קיבל את השראתו מדמותה של גיבורת שיר השירים.
רבים מהציירים כדוגמת גוסטב מורו, אלברט ג'וזף מור, רמברנדט, אבל פן והצייר הגרמני אנסלם קיפר קיבלו השראה מדמותה של השולמית.
"שחורה אני ונאוה" יצירה קולנועית על פי שיר השירים מאת אלה מילך-שריף הועלתה בבכורה במסגרת פסטיבל ישראל.
לפרק בסויטה השמית, יצירתו של אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' חיברה הרקדנית, כלת פרס ישראל ירדנה כהן כוריאוגרפיה, שהיא מקבלת השראה מדמותה של השולמית.
אלקן נייתן אדלר
אלקן נייתן אדלר (באנגלית: Elkan Nathan Adler, בעברית אלחנן נתן אדלר; 24 ביולי 1861, לונדון – 15 בספטמבר 1946, לונדון) היה סופר, עורך דין, היסטוריון ואספן ספרים וכתבי יד יהודי בריטי. קטלוג אדלר – כרטסת ובו רשימות על קטעים מגניזת קהיר וכתבי יד שראה בספריות בהם עבר, בעיקר בקיימברידג', אוקספורד, וספרייתו הפרטית – הוא אחד מהמקורות המרכזיים למידע על כתבי היד העבריים.
קורות חיים.
אביו של אדלר, נתן מרקוס אדלר, היה הרב הראשי של האימפריה הבריטית.
אדלר הרבה לנסוע ובנה ספרייה גדולה מאוד, במיוחד של תעודות יהודיות עתיקות. אדלר היה בין הראשונים שחקרו את המסמכים שאוחסנו בגניזת קהיר. למעשה הוא היה האירופאי הראשון שנכנס אליה. בזמן ביקוריו בקהיר ב-1888 ו-1895 אסף אדלר והביא יותר מ-25,000 קטעי כתבי יד לאנגליה.
ב-1921 הוא פרסם קטלוג בשם Catalogue of Hebrew Manuscripts in the Collection of E. N. Adler בו הוא מתאר יותר מ-4,500 כתבי יד מהאוסף שלו. אדלר אסף יותר מ-30,000 ספרים מודפסים בנושאי יודאיקה. לרוע מזלו מעילה של שותף לעסקים הכריחה אותו למכור חלק ניכר מספרייתו לבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק ולהיברו יוניון קולג' בסינסינטי ב-1923. יתר על כן, אדלר הסכים להוריש רכישות נוספות שלו לבית המדרש לרבנים באמריקה אחרי מותו.
בזמן ביקורו במצרים ב-1924 רכש אדלר כד, שהתגלה לא מכבר, שהכיל את הארכיון של שכיר החרב המצרי הורוס בנו של נחוטס (145–88 לפנה"ס) וכתב עליו בספר The Adler Papyri.
חיבוריו.
אדלר פרסם ספרים רבים על מסעותיו ועל האוספים הגדולים שלו. בין השאר:
וכן מאמרים על השומרונים ועל ההיסטוריה של היהודים במצרים ובפרס. אדלר היה מאוד פעיל בענייני הקהילה היהודית-אנגלית, במיוחד בנושאי חינוך והיה ציוני נלהב. הוא היה בין החברים הראשונים של חובבי ציון באנגליה.
טרנס או'ניל
טרנס מארן או'ניל, ברון מיין (באנגלית: Terence Marne O'Neill, Baron O'Neill of the Maine; 10 בספטמבר 1914 – 12 ביוני 1990) היה ראש ממשלת צפון אירלנד הרביעי. או'ניל היה יוניוניסט מתון שניסה ליצור מצב שוויוני יותר בצפון אירלנד על ידי מתן שוויון זכויות למיעוט הקתולי.
עד מינויו לראש ממשלה.