לאחר שנכזבו תקוותיו מן השירות בצבא בריטניה, בייחוד מסיכוייו לקריירה צבאית, סופח לשתי שנות השירות האחרונות שלו לצבא השולטן של עומאן. בעומאן התחוללה מרידה קומוניסטית גוברת והולכת, בתמיכת דרום תימן השכנה. פינז חווה משבר מצפון זמן קצר לאחר הגיעו לעומאן, ככל שהתוודע על נוהלי הממשל הגרועים של השולטן. אף על פי כן הגיע למסקנה, שהדיכוי הצפוי מהשתלטות קומוניסטית מחד גיסא, והסיכויים לתמורה פרוגרסיבית בשיטת הממשל של השולטן מאידך גיסא, מצדיקים את חלקו בסכסוך. לאחר תקופת הכשרה, פיקד על כיתת סיירים של גדוד מוסקט והתנסה בפעילות רחבת ממדים במרד דופאר. הוא הוביל פשיטות אחדות אל עומק הטריטוריה שבשליטת המורדים על ג'בל דופאר וקיבל עיטור גבורה מטעם השולטן.
הרפתקן.
מאז שנות ה-60' של המאה ה-20 היה פינז הרפתקן. הוא הוביל משלחות במעלה הנילוס הלבן על גבי רחפת בשנת 1969 ועל קרחון יוֹסְטֶדאלְסְבְּרֶן בנורווגיה ב-1970. ראויה לציון משלחת טראנס-גלוב, שאליה יצא בין 1979 ל-1982, כאשר הוא ושני עמיתים מן השירות האווירי המיוחד, אוליבר שפארד וצ'ארלס ר. ברטון, הקיפו את העולם על ציר הקטבים, בתעבורה יבשתית וימית בלבד. איש מלבדם לא עשה זאת מעולם בשום נתיב שהוא, לפניהם או אחריהם.
כחלק ממשלחת טראנס-גלוב השלימו פינז וברטון את המעבר הצפון-מערבי, המחבר בין האוקיינוס השקט לאטלנטי דרך הארכיפלג הארקטי הקנדי. הם יצאו מטוּקְטוֹיאקְטוּק ב-26 ביולי 1981, בלווייתנית בוסטון פתוחה באורך 5.40 מ', והגיעו לפיורד טאנְקוּאָרי ב-31 באוגוסט 1981. מסעם היה הראשון שנעשה בסירה פתוחה ממערב למזרח וכיסה כ-4,800 ק"מ, בנתיב דרך מצר דולפין ויוניון לאורך החוף הדרומי של האי ויקטוריה ושל אי המלך ויליאם. צפונה אל מפרץ רֶזוֹלוּט דרך מצר פרנקלין ומצר פיל, סביב חופי הדרום והמזרח של האי דבון, דרך שער הגיהנום ועל פני המפרץ הנורווגי אל אאורקה, מפרץ גרילי וקדמת פיורד טאנקוארי. לאחר שהגיעו אל הפיורד, היה עליהם לעבור עוד 240 ק"מ דרך אגם האזֶן אל אַלֶרט, לפני שהקימו את בסיס חניית החורף שלהם.
ב-1992 הוביל פינז משלחת, שגילתה את מה שהיה אולי מוצב-חוץ של העיר האבודה איראם בעומאן. כעבור שנה הצטרף לתזונאי ד"ר מייק סטראוד כחלוצים בחציית יבשת אנטארקטיקה ללא תמיכה; לביצוע המעלל נדרשו להם 93 ימים. עוד ניסיון ב-1996 לצעוד אל הקוטב הדרומי ביחידות, למטרת גיוס כספים למלחמה בסרטן השד, לא עלה יפה בגלל התקף של אבני כליות, וצוות אנשיו נאלץ לחלץ אותו ממבצע הסולו שלו.
בשנת 2000 ניסה לצעוד ביחידות וללא סיוע אל הקוטב הצפוני. המשלחת נכשלה כשהמזחלות שלו הבקיעו קרח רופף ופינז נאלץ למשות אותן במו ידיו. קצות האצבעות של ידו השמאלית נפגעו קשות מכוויית קור ולא הייתה לו ברירה אלא לוותר על הניסיון. בשובו הביתה, עמד רופאו על כך, שקצות האצבעות הנמקים יישמרו עוד כמה חודשים לפני קטיעתם, כדי לאפשר צמיחה מחודשת של הרקמה הבריאה ששרדה. פינז, קצר רוח לנוכח הכאב שהיסבו לו קצות האצבעות הגוועים, קטע אותם בעצמו במסורית-נימה, ממש מעל למקום הדם והכאב.
על אף התקף לב וניתוח מעקפים כפול, יצא פינז כעבור ארבעה חודשים ממועד הניתוח, בשנת 2003, להשלים שבעה מרתונים בשבעה ימים בשבע יבשות, במסע האתגרים 7X7X7 של לנד רובר למען קרן הלב הבריטית. "במבט לאחור, לא הייתי עושה זאת. לא אעשה זאת שוב. הרעיון היה של מייק סטראוד". סדרת המרתונים שלהם התנהלה כדלקמן:
Bruhathkayosaurus
לווייתן כחול ענק
חימילקו
חמלכת, הידוע בשמו הרומאי חימילקו (בכנענית: 𐤇𐤌𐤋𐤊𐤕, כלומר "אחי-מלכת"; בלטינית: Himilco) היה ספן קרתגי, הימאי הידוע הראשון שהגיע מאזור הים התיכון לחופים הצפון-מערביים של אירופה (צפון צרפת והאיים הבריטיים). המסע התקיים ככל הנראה במאה השישית לפנה"ס בו זמנית למסעו המפורסם של חנון הספן לחופי מערב אפריקה. חימילקו העלה על הכתב את סיפור מסעו אולם זה אבד. נשתמרו רק מקורות משניים של סופרים רומיים מהם ניתן היה לשחזר את תיאור המסע.
שני הסופרים הרומיים מהם שואבים את המידע אודות מסעו של חימילקו לאיי הבדיל (האיים הבריטיים) הם: פליניוס הזקן ואביינוס.
המסחר בבדיל בעת העתיקה.
הקשר המסחרי בין ארצות הים התיכון לאיים הבריטיים התקיים מימי קדם כאשר המוצר המרכזי שיובא ממכרות בדרום בריטניה היה הבדיל. חשיבותו של הבדיל הייתה מכרעת מאחר שהוא שימש לייצור ארד (ברונזה) מנחושת ובדיל, ולמהפכה בתחום ייצור המתכת - שכן כלי הברונזה היו קשיחים ועמידים מכלי הנחושת שקדמו להם. בתקופה העתיקה סחרו ימאי כרתים וצור עם איי הבדיל ככל הנראה בתיווכה של העיר טרטסוס בדרום-מערב חצי האי האיברי.
עם החרבתה של טרטסוס בידי קרתגו ויצירת ההגמוניה המסחרית הבלעדית שלה במערב הים התיכון עבר המסחר בבדיל (ושאר המסחר באוקיינוס האטלנטי) לידי קרתגו שחסמה למעשה מעבר של אניות זרות דרך מצר גיברלטר. אניות שיטור קרתגיות שייטו במרחבי הים התיכון המערבי והטביעו כל ספינה שניסתה לשבור את ההסגר הימי. הקרתגים נמנעו מלספק מידע גאוגרפי על מסעותיהם מחשש למתחרים והרבו להפיץ סיפורי זוועה דמיוניים על מנת להרתיע אחרים ממסעות באוקיינוס האטלנטי.
תיאור המסע לפי פליניוס.
המקור הקדום ביותר למסעו מופיע בספרו של פליניוס הזקן (23–79 לספירה) "תולדות הטבע". וכך הוא כותב: "כאשר שגשג כוחה של קרתגו, חנון הפליג מקדיס לקצה ערביה, ופרסם את זיכרונותיו מהמסע, כן עשה חימילקו שיצא באותו הזמן לחקור את חופיה החיצוניים של אירופה."
הואיל וחנון ערך את מסעו במאה ה-6 לספירה, ניתן לתארך לפי פליניוס את מסעו של חימילקו לאותו הזמן, כאשר ב"חופים החיצוניים של אירופה" הוא מתכוון ככל הנראה לברטאן בצפון מערב צרפת ולדרום בריטניה.
תיאור המסע לפי אביינוס.
אביינוס, שחי 900 שנה לאחר מועד המסע המשוער, מאזכר בחיבורו "על חופי הימים" (Ora Maritima) את סיפור מסעו של חימילקו שלוש פעמים כשהוא מסתמך לדבריו על ימאי אלמוני ממסליה. הוא כותב: "...מנהג מקובל היה אצל אנשי תרשיש להפליג לאיי האוסטרימנידים, גם המתיישבים מקרתגו והאנשים שגרו סביב לעמודי הרקולס ביקרו באזורים אלה." האוסטרימנידים הם ככל הנראה איי בריטניה אשר היו מוכרים כאמור כבר מלפני מסעו של חימילקו.
הוא ממשיך בתיאורו (המאשש את הזיהוי הנ"ל) שהאוסטרימנידים מורכבים מ- "...אי עם שפלות נרחבות ועשיר מאוד בבדיל...עם זה סוחר בכל. סירותיו שטות למרחקים על פני הים הסוער והאוקיינוס, המלא מפלצות ים". ועוד הוא מוסיף: "...חימילקו איש קרתגו שהתנסה בהפלגה כזו אמר, שבקושי יכול לחצות את הים במשך ארבעה חודשים ארוכים, אפילו רוח קלה אינה מנשבת ואינה מניעה את האנייה ודוחפתה קדימה. מימי הים העצל הזה מבעיתים בתרדמתם. הוא מוסיף, שמין המעמקים עולים עשבי ים עבותים הלופתים את האנייה ומעכבים אותה בכוח. ועוד מספר חימילקו שאותם מי ים רדודים ביותר, משטח דק של מים מכסה אך בקושי את קרקע הים, חיות ים סובבות שם ומפלצות ים שוחות בין האניות הנמשכות באיטיות חסרת כוח תנועה."
ועוד מוסיף חימילקו ומתאר: "...עד לאופק הנעלם במערב משתרעים מימי הים על תהומותיו למרחק אין גבול, איש לא סייר בהם, איש לא הפליג בהם עם אנייתו, כי רוחות אין להניע את האניה. אפילו משב רוח קל ביותר אינו פוקד את המפרשים. האוויר עטוף ערפל תמיד המסתיר את פני הים ואילו היום נעלם מעוטף בצעיף עננים".
תיאורי זוועה אלה אופייניים לפיניקים ושימשו כאמור להניא מתחרים פוטנציאליים (בעיקר יוונים) ממסעות באוקיינוס. הים המתואר מזכיר את ים סרגסו הסמוך לאיים האזוריים ששם מצוי אותו עשב ים אותו מזכיר חימילקו, אולם ייתכן גם כי מדובר באזור סמוך לפורטוגל בקרבת האי באריטה בו הים רדוד ועליו צפים עשבי ים.
מארקו שטרלר
לאוניד לאונוב
לאוניד לאונוב (ברוסית: Леонид Максимович Леонов; (19 במאי (31 במאי) 1899 - 8 באוגוסט 1994, מוסקבה)) היה סופר סובייטי. על פעילותו הספרותית זכה בפרס ברית המועצות (1977 ,1943) ופרס לנין (1957). על פעילותו הספרותית והציבורית הוענקו ללאונוב מספר עיטורי ברית המועצות כולל עיטור לנין 6 פעמים, עיטור הדגל האדום של העמל, עיטור מהפכת אוקטובר וגיבור העמל הסוציאליסטי.
ביוגרפיה.
לאוניד לאונוב נולד במוסקבה למשפחת משורר משושלת סוחרים. בשנת 1915 לאונוב פרסם את היצירות הראשונות שלו. לאחר סיום בית הספר בשנת 1918 הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1920 הוא התנדב לצבא האדום ושירת בה עד לשנת 1921.
לאחר שרות צבאי לאונוב חזר למוסקבה והקדיש את עצמו לפעילות ספרותית. בשנת 1924 הוא פרסם את הרומן הגדול הראשון שלו. יצירותיו משכו תשומת לב של מקסים גורקי שהעריך את הכישרון של לאונוב. בשנת 1928 מחזה של לאונוב הועלה על במת התיאטרון האמנותי של מוסקבה אך נכשל.
בשנת 1927 לאונוב היה שותף ליצירה ספרותית משותפת של מספר סופים רוסים שפורסמה בשבועון אוגוניוק. כל סופר כתב פרק נפרד שפורסם במהדורה השבועית החדשה.
במהלך שנות ה-30 פרסם לאונוב מספר רומנים ומחזות. בתחילת שנות ה-40 הורדו 40 מחזות שלו מהבמה בהוראת השלטונות וסופר חשש ממעצר. בשנות ה-30 היה לאונוב יחד עם מקסים גורקי בין מקימי איגוד הסופרים הסובייטי.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה לאונוב כתב מחזה על אירועי המלחמה ומחזה זה זכה בפרס סטלין שנת 1943. לאונוב החזיר את הפרס לקרן ההגנה.
בשנת 1953 לאונוב פרסם רומן "היער הרוסי" על אירועי המלחמה אך גם לראשונה נגע לנושאים של הגנת הסביבה. על ספר זה לסופר הוענק פרס לנין. בשנת 1961 לאונוב כתב מחזה שעל בסיסו צולם סרט בשנת 1975.
בתחילת שנות ה-90 סיים לאונוב את עבודתו על הרומן האחרון אותו כתב במשך 45 שנים.