בשנת 1969 נטש לתקופה קצרה את הקונטרבס לטובת נגינה בגיטרה בס חשמלית. בניגוד לרבים מהמוזיקאים שעבדו עם דייוויס באותה תקופה המשיך הולנד לנגן עמו גם בהופעות במסגרת "החמישייה האבודה" יחד עם ג'ק דז'ונט בתופים, ויין שורטר וצ'יק קוריאה.
לאחר שעזב את מיילס דייוויס ב-1970 פעל הולנד במסגרות שונות יחד עם צ'יק קוריאה, קית' ג'ארט, ג'ק דז'ונט ואחרים והחל להקליט בחברת ECM עמה שיתף פעולה במשך 34 השנים שלאחר מכן. ב-1972 יצא ב-ECM אלבומו Conference of the Birds, הראשון עם הולנד כמוביל (יחד עם סם ריברס ואנתוני ברקסטון בחלילים ובארי אלטשול בכלי הקשה) ועם לחנים פרי עטו. התקליט זכה להערכה ביקורתית רבה ונחשב לאחר מאלבומי האוונגארד החשובים של תקופתו.
הרכב נוסף (של ECM) בו היה שותף באותה תקופה הוא Gateway עם ג'ון אברקרומבי ודז'ונט.
בשנת 1983 הופיע עם החצוצרן קני ווילר ונגן הסקסופון סטיב קולמן והקליט עמם את התקליטים Jumpin' In, Seeds of Time, ו-, Razor's Edge שזכו לביקורות חיוביות. לאחר מכן יצר את שלישיית דייב הולנד עם דז'ונט והסקסופוניסט סטיב קולמן.
ב-1989 הצטרף לפסנתרן האנק ג'ונס ולמתופף בילי היגינס להקלטת האלבום The Oracle, אלבום בי בופ שונה למדי מהפרויקטים בהם השתתף עד אז.
בשנות התשעים היה הולנד פעיל במספר רב של פרויקטים, בהם עם הזמרת בטי קרטר (1992); בהקלטת אלבום מחווה למיילס דייוויס ((So Near (So Far); בהופעות והקלטות נפרדות עם הרבי הנקוק, ג'ים הול, ג'ו לובנו, גארי ברטון ואחרים ובהוראה במספר מסגרות כולל כיתות אמן מבוקשות בפסטיבלי ג'אז ברחבי העולם.
בשנת 2000 יצר הולנד ביג בנד משלו עמה הקליט ב-2002 ב-ECM את התקליט What Goes Around, שזיכה אותו, לראשונה, בפרס גראמי. ב-2005 הקים הולנד חברת תקליטים פרטית בשם Dare2, התקליט הראשון שהקליט עם הרכבו בחברה זו, Overtime, זכה אף הוא בפרס גראמי. באותה שנה זכה במשאל קוראי דאון ביט בתואר "מוזיקאי השנה", הביג בנד הטוב של השנה ונגן הבס של השנה וזכה בעיטור מיילס דייוויס בפסטיבל הג'אז הבנילאומי במונטריאול. הוא קיבל גם מספר תוארי דוקטור לשם כבוד בהם ממכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון והוכרז עמית בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
שמואל קרויס
הרב שמואל קרויס (קראוס; Samuel Krauss; 18 בפברואר 1866, אוק, הונגריה – 4 ביוני 1948, קיימברידג', אנגליה) היה היסטוריון וחוקר תלמוד, איש חכמת ישראל, פרופסור בסמינר היהודי למורים בבודפשט בשנים 1894–1906 ובבית המדרש לרבנים בווינה בשנים 1906–1938.
קורות חיים.
שמואל (שמשון ליב) קרויס נולד בכפר אוק (Ukk) שבמחוז זאלה (Zala) בהונגריה, בג' באדר ה'תרכ"ו (18 בפברואר 1866). אביו מאיר (מאקס) היה תחילה סוחר בעיירות שונות, ואחר כך נעשה שוחט, מלמד ושליח ציבור בעיירה באנק (Bánk) שבמחוז וספרם (Veszprém), ולבסוף נעשה מורה בבית הספר של הכפר אוק, שבו נולד שמואל. אמו, פרומט (פאני) בת מרדכי כהן, התייחסה למשפחת יואכים פופר, שבימי הקיסרית מריה תרזה היה ראש יהודי ביהם וזכה לתואר "אציל".
בשנת 1877, בגיל 11, לאחר שכבר התייתם מאביו, נשלח שמואל על ידי אמו ללמוד בישיבה של אגודת "לא אלמן ישראל" בעיר יאנושהזה (Jánosháza). שנתיים אחר כך עבר לישיבתו של הרב ד"ר שלמה ברויאר בעיר פאפא (Pápa).
בשנת 1882 עבר קרויס לבודפשט. תחילה למד שם שנתיים בגימנסיה, ואחר כך למד בבית המדרש לרבנים בעיר, ובמקביל באוניברסיטת בודפשט. בשנת 1889 עבר להשתלם בבית המדרש הגבוה לחכמת ישראל ובאוניברסיטת ברלין. אחר כך למד גם במחלקה התאולוגית באוניברסיטה של העיר גיסן, בה קבל בשנת 1893 את תואר דוקטור לפילוסופיה על עבודתו: "Zur griechischen und lateinischen Lexicographie aus jüdischen Quellen" ("למילונאות היוונית והלטינית מתוך מקורות יהודיים"). עבודתו זו פורסמה בכתב העת Byzantinische Zeitschrift בשנת 1893. באותה שנה הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
מורי בית מדרש זה, שקרויס הושפע מהם רבות, היו:
בשנת 1894 נתמנה למורה לתנ"ך ולדקדוק הלשון העברית בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1895 נישא בבודפשט לאירנה טדסקו.
בשנת 1906 נקרא לווינה לשמש פרופסור בבית המדרש לרבנים בווינה, ובעקבות פטירת ראש בית המדרש, פרופ' אדולף שוורץ, נתמנה לתפקיד זה במקומו. בראשית שנת ה'תרצ"ז (1936) נתמנה לרקטור המוסד.
ארבע פעמים הוזמן קרויס לשמש בתפקידים שונים, אך הדבר לא יצא לפועל:
בשנת 1920 יסד קרויס את "האגודה להיסטוריה ולספרות העברית", ונתמנה לנשיאהּ.
כאות הוקרה על חקירותיו בתולדות ביזנטיון קיבל מממשלת יוון תואר מפקד של אות הכבוד פינכס.
קרויס הִרבה לנסוע. בנסיעותיו עבר ברוב ארצות אירופה וארצות הים התיכון, שבהן למד הרבה מן העתיקות, מן הנופים ומן המנהגים המקומיים. ברבים מביקוריו נתן הרצאות. בארץ ישראל ביקר פעמיים: בפעם הראשונה בשנת 1905, לפני שהתחיל לכתוב את "קדמוניות התלמוד", כדי לעמוד בעצמו על התרבות החומרית של ארץ ישראל. ובפעם השנייה בשנת 1933, כשבא כמרצה אורח לאוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריו של קרויס הקיפו את כל תחומי יהדות העת העתיקה. בשנת 1910 הפך לחלוץ חקר הריאליה התלמודית, עם פרסום ספרו "Talmudische Archäologie", אשר מאוחר יותר עובד על ידו מחדש לספר עברי בשם "קדמוניות התלמוד". בשנת 1922 פרסם מחקר על בתי הכנסת העתיקים בשם "Synogogale Altertümer", שגם כיום נחשב לחומר קריאה חיוני על הנושא.
בשנת 1935 פרסם מחקר מפורט של שמות עמי התנ"ך שהפכו אחר כך למדינות מודרניות.
קרויס הגיע לאנגליה כפליט, ואת שנותיו האחרונות בילה בקיימברידג'.
על שמו רחוב בשכונת רמת אביב בתל אביב.
מחיבוריו.
בשלוש האנציקלופדיות היהודיות – באנגלית, ברוסית ובגרמנית – כתב קרויס כמה עשרות מאמרים היסטוריים הנוגעים לתקופת בית שני ולתקופת התלמוד.
הוא השתתף בעריכת האנציקלופדיה היהודית (Jewish Encyclopedia), כשהוא חותם את שמו .S. Kr.
פרסם מאמרי מדע וביקורת ב-"Literarisches Zentralblatt für Deutschland", ב-"Orientalistische Literaturzeitung", ב"השילוח", ב"הצופה לחכמת ישראל", ב"העולם", ב"תרביץ", ב"לשוננו" ועוד.
קרויס גם כתב מאמרים היסטוריים רבים, בהם:
היהודי בקוצים
יהודי בסבך הקוצים (בגרמנית: Der Jude im Dorn) הוא סיפור אנטישמי שלוקט על ידי האחים גרים, והוא מספר 110 במעשיות האחים גרים. בסיפור פוגעים בזקן יהודי באופן אכזרי, אך הדבר מוצג כהשבה לו כגמולו - כיוון שגנב את הזהב שלו מנוצרים. בסיפור חמש תמונות - שלוש קצרות ושתיים ארוכות יותר.
תוכן הסיפור.
בתמונה הראשונה מבקש 'משרת טוב' מאדונו שכר על שלוש השנים בהן עבד אצלו, ואדונו הקמצן מעניק לו 3 פרוטות בלבד, תוך שהוא מנצל את בורותו וחוסר הבנתו של המשרת בערכו של הכסף.
בתמונה השנייה, המשרת טוב הלב שמח בחלקו ויוצא לחפש את אושרו. בדרך פוגש ביצור פלאי המעניק לו בתמורה למטבעות חץ וקשת וכינור מופלא המכריח כל אדם לרקוד בעת הנגינה בלי יכולת להפסיק.
בתמונה השלישית, בהמשך הדרך, פוגש המשרת הטוב יהודי המאזין לשירתו של זמיר תוך שהוא שוקל לעצמו כיצד להרוויח כסף מן הזמיר או ללוכדו. המשרת הטוב יורה בזמיר, אשר נופל לשדה קוצים. היהודי ניגש מיד להביאו משדה הקוצים, אולם אז המשרת הטוב מתחיל לנגן בכינור המכושף. תחת כישוף הנגינה היהודי חייב לרקוד וכך נשרט בשדה הקוצים בלא יכולת להציל את עצמו. רוקד וצועק 'אוי ואי', ומבקש את רחמי המשרת הטוב. זה מוכן לשחררו רק לאחר שהיהודי מבטיח לו שק של זהב הנמצא ברשותו. התמונה מסתיימת כאשר המשרת הטוב ממשיך בדרכו עם שק הזהב, בעוד היהודי מגדף אותו ומבטיח להשיב לו כגמולו.
בתמונה הרביעית ניגש היהודי אל שופט המחוז ומתלונן על שוד. לראייה הוא מראה את בשרו השרוט ומתאר את שק הזהב, המשרת, הכינור ונשקו. אולם לא מספר את שאירע באמת, לרבות תכונותיו המופלאות של הכינור.
בתמונה החמישית, לאחר שנתפס המשרת הטוב הוא מובל בפני השופט אשר אינו מאמין לגרסתו (ובגרסה מאוחרת של הסיפור אף אומר שיהודי לא יפרד מממונו כך סתם) ושולח אותו אל הגרדום. המשרת אמנם עולה לגרדום אך מבקש בקשה אחרונה - לנגן ולו פעם אחרונה בכינור. משניתנה ההסכמה, כמובן כולם מתחילים לרקוד בניגוד לרצונם - בתחילה אף נהנים מזאת ולאחר מכן סובלים. המשרת הטוב מוכן להפסיק את נגינתו רק לאחר הבטחת השופט לשחררו ולהשיב את כספו, שק מלא זהב. בדרכו החוצה ניגש 'המשרת הטוב' אל היהודי ומאיים עליו שיספר מהיכן שק הזהב (אחרת יחזור לנגן) והיהודי מודה שגנב אותו מנוצרי. הסיפור מסתיים בתלייתו של היהודי.
התפתחות הסיפור.
במקורו (בקובץ Bawrenknecht Historia מאת אלברכט דיטריך, סיפור דומה מופיע גם בספר טיל אוילנשפיגל) היה הסיפור אודות נזיר שברח מהמנזר, אך ברוח העריכה הלאומית של יאקוב גרים, ששאף לאחד את העם הגרמני תוך חיסול המתחים האנטי-קלריקליים (נגד אנשי הדת), שונה הנזיר ליהודי.
הסיפור ממחיש היטב את תרומת האחים גרים לעידוד המגמות האנטישמיות הקיימות. הסיפור נכלל במבחר הסיפורים מתוך מכלול האגדות ואף נלמד בבתי הספר בגרמניה הנאצית כספרות חובה. יש הקושרים בין הלגיטימציה והעידוד להתעללות ביהודים בסיפור לבין מעשי החיילים הנאצים, כאשר נפלה לידם ההזדמנות להשיב ליהודים כגמולם.
יש בסיפור אזכור לתופעת ריקודי ההמונים באירופה, בימי הביניים, ריקודים ספונטניים בחוצות ערים שהפכו לתופעה מדבקת, כאשר אף אחד מהרוקדים לא יכול היה להפסיק ויש שהגיעו למוות. מוטיב הכינור המכריח לרקוד מופיע גם בסיפור "רולנד האהוב" (מספר 56 בסיפורי האחים גרים).
סיווג ארנה-תומפסון.