קֶסֶת דיו (בעברית ארכאית: דְּיוֹתָה) היא צנצנת או מיכל קטן, עשויה לרוב זכוכית, חרסינה, כסף, פליז או פיוטר ומיועדת לאחסון דיו במיקום נוח עבור הכותב. הכותב או האמן טובל מכחול, קולמוס או עט ציפורן בדיו לפי צרכיו, או משתמש בקסת כמקור למילוי המיכל של עט נובע.
לקסת דיו יש לרוב מכסה (מחובר באמצעות ציר או מתברג) שנועד למנוע את זיהום הדיו, התאיידותו, שפיכתו בשוגג וחשיפת יתר שלו לאוויר.
במשך מאות שנים, עד המצאת העט הנובע, הייתה קסת הדיו כלי חיוני לכתיבת כתב יד. כשהוחלפה באמצעי כתיבה אחרים חדלה מלהוות כלי יומיומי והפכה למושא אספנות.
היסטוריה.
המלה "קֶסֶת" היא מצרית, והיא מופיעה במקרא בספר יחזקאל: .
מקורה של קסת הדיו לוט בערפילי הזמן. בין קסתות הדיו הראשונות היו כלים מקרן שור ללא כל עיטורים, שמטרתן פונקציונלית בלבד. בתקופת רומא העתיקה כבר היו קסתות ארד מעוטרות. בקומראן התגלו מספר קסתות בנות המאה ה-1 לספירה.
בימי הביניים יכולת הכתיבה הייתה נחלת מעטים. בני האצולה לא כתבו בעצמם אלא השתמשו בלבלרים וקסתות הדיו היו בדרך כלל פשוטות, עשויות עץ, מתכת או זכוכית. עם התגברות האוריינות בסוף ימי הביניים הפכה קסת הדיו לסמל סטטוס אצל בני האצולה ואף בקרב סוחרים ובעלי מלאכה מצליחים. קסתות דיו הפכו להיות מפוארות, עוצבו וצופו בין השאר בפורצלן, קרן, שנהב, שריון צב, כסף וזהב. כמו מוצרי צריכה אחרים, עיצובן הושפע מהאופנה ומהתרבות בה יוצרו.
בתקופה זו החלו לעצב מערכות מעוטרות ומפוסלות של ציוד לשולחן כתיבה. מערכות אלו כללו פעמים רבות בנוסף לקסת גם תיבת חותמות, כלי עם אבקה סופגת (שפוזרה על הנייר לאחר הכתיבה בעוד הדיו רטוב כדי למנוע מריחתו, ונאספה חזרה אל תוך הכלי כשהדיו יבש) ותאים לדונג-חותם ולקולמוסים.
במאה ה-18 היו בצפון-מערב ארצות הברית עשרות יצרני קסתות. במאה ה-18 וה-19 עוצבו תיקים ומזוודות לקסתות כדי לאפשר התניידות איתן במסעות. תור הזהב של קסתות הדיו הגיע בסוף התקופה הוויקטוריאנית, במחצית השנייה של המאה ה-19. המהפכה התעשייתית הביאה לייצור תעשייתי המוני של קסתות, לצד הקסתות האומנותיות העשויות עבודת-יד. בתקופה זו הוצבו קסתות דיו מעוטרות אפילו על שולחנות האיפור של גברות.
הצורך בקסתות דיו פחת עם המצאת העט הנובע באמצע המאה ה-19. המצאת העט הכדורי בשנות ה-30 של המאה ה-20 יתרה לחלוטין את הצורך בקסתות דיו. עדיין, שולחנות בבתי הספר כללו עד שנות החמישים ותחילת שנות השישים חור בצידו המרוחק של משטח השולחן, אשר יועד לקיבועה של קסת דיו (או בקבוקון דיו) במקומה.
סולוויס
אנבסיס (אריאנוס)
אַנָבָּסִיס (ביוונית: Αλεξάνδρου Ανάβαση) הוא ספר מאת ההיסטוריון הרומי אריאנוס מהמאה ה-2 לספירה. הספר מתאר את מסעו של אלכסנדר הגדול לכיבוש האימפריה הפרסית.
האנבסיס של אריאנוס הוא אחד המקורות החשובים ביותר ששרדו מהעת העתיקה לתיאור מסעו של אלכסנדר הגדול לכיבוש האימפריה הפרסית. עלילת הספר עניינית ומתמקדת בעיקר במהלכיו הצבאיים ולא עוסקת בחייו האישיים של אלכסנדר.
אריאנוס תיאר את אלכסנדר באור חיובי וניסה לתרץ את התקפות הזעם שלו. אריאנוס מתבסס על מקורות שלא זמינים כיום כי הם אבדו במהלך הדורות. המקורות החשובים שעמדו לרשותו כוללים את יומניו של תלמי הראשון (סוטר), רשומיו של קליסתנס, יומניו של מפקד הצי נארכוס, ספרו של אריסטובולוס מקסנדריה ומקורות אחרים. הספר מקיף את כל תקופת חייו של אלכסנדר הגדול ולרוב נחשב אמין מאוד.
אנבסיס (קסנופון)
אנבסיס (יוונית: Ἀνάβασις) מאת קסנופון, הוא ספר שנכתב במאה ה-4 לפנה"ס, המתאר את תלאותיהם של שכירי חרב יוונים ואת מסעם לתוככי האימפריה הפרסית וחזרתם ליוון. הספר מוכר גם בשם "מסע הרבבה" על שום 10,000 הופליטים שהשתתפו במסע.
תוכן הספר.
הספר מתחיל בתיאור השתלשלות המרד של כורש הצעיר באחיו הגדול ארתחשסתא השני, מלך פרס. כורש, האחשדרפן (נציב) באסיה הקטנה, החליט לצאת למרד עם התערערות השלטון המרכזי באימפריה, שנגרמה כתוצאה מתבוסת הפרסים במלחמת פרס–יוון ושורה של בעיות פנימיות. כורש גייס צבא גדול שהורכב מנאמניו, ששירתו בעיקר כפרשים וחי"ר קל, וכ-13,000 שכירי חרב יוונים - 10,400 הופליטים, והיתר פלטסטים. המרד הסתיים בקרב קונקסה (401 לפנה"ס), לאחר שכורש נהרג בהסתערות על מערך האויב.
לאחר מותו של כורש, שכירי החרב היווניים מצאו את עצמם ללא תעסוקה, וגרוע מכך, בלב ארץ זרה ועוינת, היות שלחמו בצד המפסיד. הפרסים לא רצו להסתכן בקרב נוסף נגד כוח חזק ומאומן היטב, ולכן רקמו תחבולה, האחשדרפן הפרסי טיספרנס הזמין את ראשי הצבא היווני לשיחות ובמהלכן שבה אותם והוציאם להורג. הפרסים קיוו שהיוונים, שנותרו ללא מנהיגים, יתפזרו ויובסו בקלות. במקום זאת, היוונים בחרו להם מפקדים חדשים, שאחד מהם היה קסנופון בעצמו ופתחו במסע מפרך צפונה לכיוון הים השחור. הפרסים ראו שתחבולתם לא הצליחה ועזבו את היוונים לנפשם. הספר מתאר בהרחבה את הקשיים שעמדו מולם, את הקרבות נגד שבטים עוינים, ואת התחבולות שנקטו על מנת להתגבר עליהם. סופו של הספר בהגעת היוונים לחוף מבטחים.
טנק חיל רגלים
אחוזת לנגה
אחוזת לנגה היא בית אחוזה הממוקם במרכז זכרון יעקב, ברחוב הברושים. הוא נבנה בתחילת המאה ה-20 על ידי הזוג ניטה (בנטוויץ') ומיכאל לנגה. אחרי שהיה נטוש במשך שנים, שופץ הבית ב-2013.
תולדות המשפחה.
אביה של ניטה, הרברט בנטוויץ' (שם המשפחה הוא כנראה גלגול השם "בן טוב-איש" או "בן-דב"), היה משפטן אנגלי שהחל את עבודתו בשירות משה מונטיפיורי, ואצלו נתוודע לראשונה לרעיון יישוב ארץ ישראל. במשך הזמן נעשה לעסקן ציוני נלהב. הוא היה עורך הדין של התנועה הציונית ולימים היה בין מנסחי הצהרת בלפור. בשנת 1897 הוא ביקר בארץ ישראל והתאהב בארץ בייחוד בנופי הכרמל. בשובו לביתו בלונדון, החליט לקרוא לאחוזת הקיץ של המשפחה שבקנט בשם "חצר כרמל" (Carmelcourt). לימים נקרא גם בית האחוזה בזכרון יעקב בשם זה.
הזוג בנטוויץ' הביאו לעולם אחד-עשר ילדים שגודלו באווירה ציונית ומוזיקלית. תלמה בנטוויץ', הבת התשיעית לזוג, היא תלמה ילין, צ'לנית ומלחינה בעלת שם עולמי. ב-1884, כ-11 שנים קודם להולדתה של תלמה, נולדה ניטה בנטוויץ'. בשנת 1910 נישאה ניטה למיכאל לנגה, בן למשפחת סוחרים עשירה בגרמניה אשר הגיע לאנגליה כדי ללמוד משפטים באוניברסיטת קיימברידג'.
במסעם בירח הדבש, הגיעו בני הזוג לארץ ישראל והתאהבו בה. במיוחד נקשרו לנופי הכרמל. בשובם לאנגליה החליטו לבנות את ביתם בזכרון יעקב. עוד לפני שהושלמה בניית הבית, עברו בני הזוג לנגה לחיות בזכרון יעקב ויצרו קשרים חמים עם משפחות אהרונסון, יפה ולוויטה, מן המשפחות הבולטות במושבה. לימים התחתן אחיה של ניטה, יוסף בנטוויץ', עם שרה, בתו של ד"ר הלל יפה. ניטה למדה כיצד לגדל ירקות מאהרון אהרונסון, שהיה אגרונום בעל שם, ורקמה תוכניות לפיתוח המושבה ולרווחתה.
עם הצטרפות טורקיה למלחמת העולם הראשונה נצטוו אזרחי "מדינות האויב" (ובתוכן בריטניה), לעזוב מיד את ארץ ישראל. הזוג עזב את הארץ בדצמבר 1914. מיכאל התנדב לשרת בצבא אנגליה וניטה נרשמה ללימודי חקלאות. לאחר המלחמה שבו הזוג לביתם בזכרון יעקב, וניטה תכננה להקים על חלק מאדמת האחוזה חוות לימוד חקלאית לבנות, אולם תוכניתה לא יצאה לפועל.
לזוג לא נולדו ילדים. ניטה נפטרה בגיל 38 ב-ט"ז בשבט תרפ"ב (פברואר 1922). בחלק מהמקורות כתוב שמתה ממחלה לאחר שיום לפני כן לקחה חלק בנטיעות ט"ו בשבט הגשום במושבה זיכרון יעקב. ובחלק מרומז שמדובר בהתאבדות. מיכאל התאבד כעבור שלוש שנים, ב-24 באוגוסט 1925. הם קבורים בבית הקברות בזכרון יעקב. לצדם נקברה אחותה הבכורה של ניטה, ליליאן פרידלנדר, שנפטרה ב-31 באוקטובר 1954.
תולדות הבית.
בשנת 1912 רכשו הזוג לנגה שבעים ושבעה דונם של אדמת טרשים בגבעה סמוכה לזכרון יעקב ומשקיפה עליה. כחמישים פועלים הועסקו בבניית הבית, נטיעת הגן ופריצת הדרך למקום. בין הפועלים היה גם דוד רמז. הזוג קרא למקום חצר הכרמל, כשם אחוזת הקיץ של המשפחה בקנט.
כאשר עזב הזוג את הארץ בזמן מלחמת העולם, שימש הבית כמרכז תרבות לקצינים טורקים וגרמנים. בשנת 1919 חזרו השניים ארצה וגילו כי כל הרכוש שהיה במקום נעלם. הם שיקמו את הגן והרחיבו את בית האחוזה. המקום התחבב על מנהיגי היישוב ורבים מהם חזרו ופקדו אותו, ובהם הרברט סמואל (שהיה דוד-אשתו של אחיה של ניטה, נורמן בנטוויץ'), מנחם אוסישקין, חיים ויצמן, הנרייטה סאלד ואחרים, אשר נהנו מהאווירה המיוחדת בו ומהכנסת האורחים.
לאחר מות הזוג לנגה, עבר המקום בירושה לאחותה הבכורה של ניטה, ליליאן פרידלנדר, שגרה עם משפחתה בארצות הברית. ליליאן עברה להתגורר באחוזה עם משפחתה לאחר שבעלה ישראל פרידלנדר נרצח ב-1920 באוקראינה בעת שהיה בשליחות של הג'וינט. שנה לאחר מותו של מיכאל, בשנת 1926, החליטה ליליאן להעניק ל"חצר כרמל" צביון מיוחד ולהפוך את האחוזה הפרטית לאתר רב-ייעודי, שישמש לא רק מעון משפחתי, אלא גם בית ספר חקלאי ומעין 'גן עדן' לאמנים. האחוזה המשיכה להיות ביתה הרשמי של משפחת פרידלנדר-בנטוויץ' והייתה פתוחה תמיד לאורחים, במיוחד בימי חג.
בשנת 1929 עלה ראש המשפחה, הרברט בנטוויץ' בן ה-73, לארץ ישראל. הוא התגורר ב"חצר כרמל" בזכרון יעקב עד לפטירתו בשנת 1932.
בהמשך חזרה ליליאן פרידלנדר עם בנה דניאל לניו יורק, והשכירה את "חצר כרמל" לדורה שוורץ, יהודייה אוסטרית, צמחונית אדוקה, לתקופה של "15 שנה לפחות". שוורץ הקימה במקום מרכז בריאות צמחוני. במהלך השנים הרחיבה שוורץ את מרכז הבריאות בשמונה דונמים ובנתה עליהם בתים קטנים, שנועדו למגורי האורחים. בשנת 1969 נסגר מרכז הבריאות.