בסוף אוגוסט יצאה באוניה מצרפת, עקב הוראת שלטונות ארצות הברית לאזרחיה בסוף אוגוסט לעזוב את צרפת, יצאה דה פיליפ באוניה לניו יורק. כיוון שחלתה במהלך ההפלגה עברה לאחר זמן קצר להתגורר במקסיקו סיטי. שם חתמה עם חברת קוקה קולה על חוזה הופעות לשלוש שנים ברדיו. ההופעות ברדיו היו רווחיות מאוד, דה פיליפ הרוויחה למעלה מ-35 אלף דולר לשנה.
בתקופה זו יצאה גם לסיבוב הופעות ברחבי דרום אמריקה והקימה לשם כך להקה אופראית בשם Coca Cola Opera. בהופעותיה שרה גם עם זמרים וזמרות מפורסמים באותה עת, ביניהם טיטו סקיפה, לילי פונס, רמון ויגאי ואחרים.
עם תום מלחמת העולם השנייה שבה לניו יורק.
פעילותה בארץ.
באוקטובר 1945 הופיעה בארוחת ערב חגיגית שארגנה המגבית היהודית ושמעה שם דיווח על יהודי ברית המועצות ועדויות של ניצולי השואה וחיילים אמריקנים. ערב זה השפיע עליה לנסוע לארץ ישראל ולעזור להקמת מדינה יהודית. אדיס סברה שאם כל יהודי מצליח יתרום מכישרונו כמה חודשים בארץ ישראל, יהיה זה רווח גדול גם לו עצמו וגם למדינה היהודית. לכן יצאה לארץ על סיפון אניה שוודית ועמה מטען של 16 מזוודות מלאות בתלבושות. האניה ניזוקה בלב יב ונגררה לנמל פורט סעיד. ביום למחרת עלתה על אוניית דואר מצרית והגיעה לנמל חיפה בנובמבר 1945.
ימים אחדים לאחר הגעתה כינסה מסיבת עיתונאים בתל אביב והודיעה:
זמן קצר לאחר הגעתה ארצה הכירה דה-פיליפ את שמחה אבן-זהר ששימש אז כגזבר "חוג ידידי האופרה הארצישראלית העממית". השניים התאהבו וסיפור אהבתם הכה גלים בתל אביב עקב היותו של אבן-זוהר נשוי ובעל משפחה.
דה-פיליפ הופיעה מדצמבר ועד יוני 1946 ברחבי הארץ באופרה העממית בהצגות לה טרוויאטה ולה בוהם וערכה גם מחזור של רסיטלים. במרץ הגיע גם בעלה, מקס רבינוב, לארץ.
ב-10 ביוני הופיעה בקונצרט פרידה בפני כמה אלפי צופים בגן רינה, הבטיחה לעשות למען האופרה העממית ויצאה לארצות הברית לחיסול עסקיה שם.
היא שבה לארץ בתחילת אוגוסט אותה שנה.
ההחלטה על הקמת האופרה הייתה משותפת לדה-פיליפ ולבן-זוגה אבן-זהר. הם חילקו ביניהם את התפקידים כך שהיא טיפלה בתחום האמנותי והוא בתחום המנהלי.
ב-29 בנובמבר 1947 הקימה את האופרה הארצישראלית, כשמה של האופרה מייסודו של מרדכי גולינקין שפעלה בשנים 1923–1940. בעקבות הקמת מדינת ישראל הוחלף השם לאופרה הישראלית. דה פיליפ תמכה במוסד מכספה בתחילת דרכו.
באוגוסט 1950 נישאה לאבן-זהר, לאחר גירושיו מאשתו הראשונה.
החל מן ההצגה השנייה של האופרה, "הספר מסביליה", נטלה דה-פיליפ על עצמה את מלאכת הבימוי.
בית האופרה סבל בשנותיו הראשונות מקשיים, אך דה פיליפ התאמצה לקיים הופעות סדירות בתל אביב ובירושלים
בעקבות סכסוך ממושך עם תיאטרון "הבימה" על השימוש באולמה ובשל גירעון כספי הפסיקה האופרה את הופעותיה בתחילת מאי 1954. לאחר מכן נסעה דה פיליפ לארצות הברית ושבה לארץ ב-1956.
ביולי 1957 הודיעה דה-פיליפ במסיבת עיתונאים שהאופרה תחזור לפעילות בסתיו ותחל בעריכת חזרות באולם ברחוב מנדלשטם 12.
בינואר 1958 רכש חוג ידידי האופרה את בניין קולנוע קסם (כיום מגדל האופרה) עבור האופרה.
למרות פעילותה של אדיס דה-פיליפ, הייתה האופרה הישראלית שרויה במשך שנים רבות בגירעונות כספיים, ולא עלה בידה להגיע למעמד בינלאומי דומה לזה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
אדיס דה-פיליפ נפטרה באופן פתאומי ב-1978 ונטמנה בבית העלמין קריית שאול.
האופרה הישראלית שהקימה המשיכה לפעול לאחר מותה תוך קשיים מרובים עד שנסגרה בשנת 1982.
אבן-זוהר שימש מנכ"ל האופרה במשך כל פעילותה, 35 שנים, עד לסגירתה.
במשך מספר שנים לאחר פטירתה חילקה קרן על שמה מלגות לזמרים אופראיים.
לאחר מותה נקרא גן ציבורי ברמת חן שברמת גן על שמה, וכן נקבע שלט הנצחה בחזית הבית שבו גרה עד לנישואיה ברחוב ארבע ארצות 2 בתל אביב.
עיריית תל אביב קראה רחוב ביפו על שמם של שמחה אבן-זהר ואדיס דה-פיליפ.
אהרון דורון
אהרון ארווין דורון (17 בפברואר 1922 – 14 בדצמבר 2016) היה איש צבא וחינוך ישראלי, סיים את שירותו בצה"ל בדרגת אלוף לאחר שכיהן כראש אגף כוח אדם במטה הכללי. לאחר שחרורו כיהן במגוון תפקידים במוסדות ציוניים, באוניברסיטת תל אביב, בארגוני ספורט וכנציב קבילות החיילים.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1922 בשם ארווין ויילהימר בלודוויגסהאפן שבגרמניה. הוריו עסקו במסחר בטבק. למשפחת אביו הייתה חנות נעליים. אמו הייתה ממשפחת נויבורגר.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער, למד בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ בקיבוץ יגור ונקלט כחבר קיבוץ. היה חברו של חנן זלינגר שעל שמו קרויה שכונת תל חנן בעיר נשר. דורון הצטרף לשורות ארגון "ההגנה", שימש בתפקידי פיקוד והדרכה, והיה נוטר במשטרת היישובים העבריים. בשנים אלו שיחק כדורגל במדי קבוצת הפועל חיפה ולאחר מכן כדוריד בקבוצות הפועל תל אביב והפועל פתח תקווה.
השתתף במבצעים לאבטחת נתיבי התחבורה בצפון הארץ ובקרב על חיפה. במלחמת העצמאות היה מפקד מחנה 80, בסיס הדרכה שקלט את תלמידי בתי הספר התיכוניים שהתגייסו למערכה. לאחר המלחמה היה ראש לשכת מפקד הג"א ולאחר קורס מג"דים פיקד על בית הספר למ"כים של פיקוד הנח"ל ושימש כסגן מפקד הפיקוד. ב-1952 מונה למפקד גדוד 52 בחטיבת גבעתי.
בפברואר 1954 מונה למפקד פיקוד הנח"ל, תפקיד אותו מילא עד אוקטובר 1955. במבצע קדש פיקד על חטיבת יפתח ועל כיבוש עזה. לאחר המלחמה יצא להשתלמות בבית ספר לקצינים בכירים באנגליה. ב-1957 התמנה למפקד חטיבת גולני ובשנת 1958 מונה לראש מינהל הסגל. בנובמבר 1958 ישב בדינו של יששכר שדמי שהואשם באחריות לטבח כפר קאסם. מספטמבר 1959 עד לשחרורו ב-1963 כיהן כראש אגף כוח אדם במטכ"ל.
לאחר שחרורו למד תואר שני בארצות הברית, בשובו מילא מגוון של תפקידים במוסדות הסוכנות היהודית והמגבית היהודית המאוחדת, שימש כמנכ"ל בית התפוצות וכסגן נשיא ומנכ"ל אוניברסיטת תל אביב. בתקופתו באוניברסיטה סייע בהקמת מועדון האתלטיקה של אס"א תל אביב, ויזם את הקמת מערכות ומרכז הספורט במוסד (1973). שימש כיו"ר ועדת האתלטיקה בישראל בין השנים 1966 עד 1970 ולאחר מכן כיהן כיושב ראש ההתאחדות לספורט בישראל במשך שש שנים. בימי ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים עמד בראש ועדת החירום של עיריית תל אביב שהכינה את העיר מבחינת התגוננות אזרחית. במלחמת יום הכיפורים נקרא לשירות מילואים כעוזר קצין חינוך ראשי. ב-1979 נבחר ליו"ר הוועד למען החייל.
ב-1992 מונה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין לנציב קבילות החיילים, וכיהן בתפקיד עד אמצע 1998. שימש כיושב ראש הארגון הארצי של חברי ההגנה.
דורון היה בעל תואר מוסמך במנהל עסקים מאוניברסיטת קולומביה.
בי"ח באייר 1948 נישא לחנה הררי ונולדו להם שני ילדים. ב-1975 נפטרה חנה והוקם על שמה "גן חנה" באוניברסיטת תל אביב.
בנובמבר 1977 נישא בניו יורק לדורותי שוורץ-דורון. ב-2006 נפרד מאשתו ועד יום מותו חי עם בת זוגו איווה פרל.
דורון נפטר בדצמבר 2016, בגיל 94. נקבר בטקס צבאי בבית העלמין מורשה ברמת השרון.
הותיר אחריו בן, אהוד, שהיה טייס בחיל האוויר ובעלים של בית ספר לצניחת רחיפה, בת, נירית, מנהלת שירות בטיסה באל-על.
הערות שוליים.
דוד בן-שימול (עיתונאי)
דוד בן-שימול (נולד ב-9 במרץ 1961) הוא עיתונאי ספורט בעיתון "ידיעות אחרונות".
ביוגרפיה.
דוד בן-שימול החל דרכו המקצועית באמצע שנות השמונים כעיתונאי במקומון "כל העמק והגליל" מרשת "ידיעות תקשורת של ידיעות אחרונות", הוא סיקר את תחומי הספורט, החינוך והנדל"ן ושימש גם כעורך מדורים בעיתון. מסוף שנות השמונים ובראשית שנות ה-90 שימש כעיתונאי של "ידיעות אחרונות" בצפון וסיים בהצלחה קורס תקשורת במכללת רמת גן. בן-שימול כתב פרק על היסטוריית הספורט בגליל והעמקים בספר "אישים ומעשים".
בשנת 1997 עבר לסקר קבוצות כדורגל מליגת העל בית"ר ירושלים, מכבי נתניה, מכבי תל אביב ומכבי חיפה בני יהודה ואת הנבחרת הצעירה של ישראל בכדורגל. החל משנת 2010 מסקר בן-שימול גם את נבחרת ישראל הבוגרת בכדורגל. במהלך הקריירה העיתונאית היה בן-שימול שליח העיתון לאירועי ספורט רבים בחו"ל, פרט למשחקי הנבחרות של ישראל סיקר גם משחקים בינלאומיים של קבוצות מליגת העל, מחנות אימונים, את אולימפיאדת החורף בלילהאמר ב-1994, את אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 שנערכה בהולנד בשנת 2007, הוא גם טס לחו"ל להיפגש לצורך הכנת כתבות עם כוכבי העל הברזילאיים רוביניו, רונאלדיניו, ניימאר ועוד.
בן שימול שידר גם בקביעות מ-2012 פינות ספורט ברדיו.