דעת הקהל האמריקאית הייתה עוינת כלפי מדינות הציר, אך השאלה מה צריך להיות היקף הסיוע לבעלות הברית הייתה שנויה במחלוקת. ארצות הברית שבה למדיניות החוץ הבדלנית הטיפוסית שלה לאחר מלחמת העולם הראשונה ולא עלה בידו של הנשיא וודרו וילסון לאשרר את חוזה ורסאי. אף על פי שהנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט העדיף באופן אישי מדיניות חוץ תקיפה יותר, הממשל שלו נותר מחויב לבדלנות במהלך שנות ה-30 כדי להבטיח את תמיכת הקונגרס במדיניות הניו דיל, ואפשר לקונגרס להעביר את חוקי הנייטרליות . כתוצאה מכך, לא השתתפה ארצות הברית במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ובמלחמת האזרחים בספרד. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין ותחילתה של מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, אפשר הקונגרס למדינות חוץ לרכוש צורכי לחימה מארצות הברית על בסיס "שלם וקח" , אך הסיוע לבריטניה היה עדיין מוגבל בשל המחסור הבריטי במטבע קשה וחוק ג'ונסון , ויועציו הצבאיים של הנשיא רוזוולט האמינו שכוחות בעלות הברית יובסו ושנכסיה הצבאיים של ארצות הברית צריכים להיות ממוקדים בהגנה על חצי הכדור המערבי.
עד 1940, ארצות הברית, שעדיין נשארה נייטרלית, הפכה ל"מאגר הנשק של הדמוקרטיה" עבור בעלות הברית, והיא סיפקה להם כספים ואספקה צבאית. ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל והנשיא רוזוולט הסכימו על החלפת 50 משחתות אמריקאיות בחכירה ל-99 שנים תמורת העברת בסיסים צבאיים בריטים בניופאונדלנד ובקריביים. תבוסתה של צרפת באביב 1940 גרמה לאומה האמריקאית להוציא כספים על כוחותיה המזוינים, כולל גיוס החובה בעיתות השלום. כהכנה לתוקפנות הצפויה מצידה של גרמניה הנאצית נגד ברית המועצות, החלו דיונים על שיפור הקשרים הדיפלומטיים בין תת-מזכיר המדינה סמנר וולס לבין שגריר ברית המועצות בארצות הברית קונסטנטין אומאנסקי. לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941, החלה ארצות הברית לשלוח סיוע במסגרת חוק החכר-השאל לברית המועצות, לבריטניה ולסין. אף על פי שיועציו של הנשיא רוזוולט הזהירו שברית המועצות תקרוס כתוצאה מההתקדמות הגרמנית תוך מספר שבועות, הוא מנע מהקונגרס לחסום סיוע לברית המועצות בעצתו של הארי הופקינס. באוגוסט 1941 נפגשו רוזוולט וצ'רצ'יל על סיפון הסיירת "אוגוסטה" (USS Augusta) בבסיס הצי ארגנטיה שבניופאונדלנד, וחתמו על האמנה האטלנטית שהתוותה את המטרות המשותפות למערכת הבינלאומית הליברלית שלאחר המלחמה.
דעת הקהל האמריקאית הייתה עוינת כלפי יפן עוד יותר, והייתה התנגדות קלה להגדלת הסיוע לסין. לאחר הפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931, ניסחה ארצות הברית את דוקטרינת סטמסון, על שמו של מזכיר המדינה הנרי סטימסון, שבה צוין שלא תהיה הכרה בשום כיבוש של טריטוריה בכוח הזרוע. ארצות הברית גם נסוגה מאמנת וושינגטון, שהגבילה את ההדחק של ציי המדינות שחתמו עליו, זאת בתגובה להפרת אמנת תשע המעצמות והסכם קלוג-בריאן על ידי יפן. ההתנגדות הציבורית להתפשטותה של יפן באסיה התגברה במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, כאשר השירות האווירי של הצבא היפני הקיסרי תקף והטביע את ספינת התותחים האמריקאית שסיירה במימי נהר היאנגצה, "פאנאי" (USS Panay), כאשר היא עסקה בפינוי אזרחים מטבח ננקינג. אף על פי שממשלת ארצות הברית קיבלה את התנצלותם של היפנים ושולמו לה פיצויים על התקרית, הגוברו מגבלות הסחר כנגד יפן ומנגד הוגדל הסיוע והאשראי האמריקאי לסין. לאחר שארצות הברית ביטלה את הסכם הסחר והשיט עם יפן מ-1911, אשררה יפן את ההסכם התלת-צדדי והחלה את הפלישה להודו-סין. ארצות הברית הגיבה לכך בהטלת אמברגו מלא על יפן, הקפיאה את חשבונות הבנקים היפנים, הפסיקה את המשא והמתן עם הדיפלומטים היפנים, והעבירה אספקה לסין באמצעות דרך בורמה.
מתנדבים אמריקאים.
לפני שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, התנדבו יחידים אמריקאים להילחם נגד מדינות הציר במסגרת צבאותיהם של מדינות אחרות. אף על פי שלפי החוק האמריקאי, הצטרפותם של אזרחים אמריקאים לצבאותיהם של מדינות זרות הייתה מנוגדת לחוק, ובעשותם זאת הם אבדו את אזרחותם, שינו מתנדבים אמריקאים את אזרחותם לקנדית. בכל אופן, ב-1944 העביר הקונגרס חקיקת חנינה גורפת. שכיר החרב האמריקאי, קולונל צ'ארלס סוויני, החל לגייס אזרחים אמריקאים להילחם כמתנדבים בחיל האוויר המלכותי הבריטי. אחיינו של סוויני, שגם שמו היה צ'ארלס, הקים את יחידת משמר המולדת ממתנדבים אמריקאים שחיו בלונדון.
דוגמה בולטת אחת הייתה "טייסות הנשר" , שהיו טייסות של חיל האוויר המלכותי שאויישו במתנדבים אמריקאים ובאנשי סגל בריטים. הטייסת הראשונה הייתה טייסת 71 שהוקמה ב-19 בספטמבר 1940, ובעקבותיה הוקמו טייסת 121 ב-14 במאי 1941 וטייסת 133 ב-1 באוגוסט 1941. 6,700 אמריקאים הגישו בקשות להצטרף, אך רק 244 התקבלו לשירות בשלוש הטייסות, ויחד עמם שירתו 16 בריטים כמפקדי הטייסות. הטייסת הראשונה הייתה למבצעית בפברואר 1941 וההצלחה המבצעית הראשונה של הטייסות הייתה ביולי אותה שנה. ב-29 בספטמבר 1942 הוסבו שלוש הטייסות באופן רשמי על ידי חיל האוויר המלכותי לחיל האוויר השמיני של חילות האוויר של צבא ארצות הברית והם היו לקבוצת הקרב הרביעית. בתקופת שירותם במסגרת חיל האוויר המלכותי הפילו לוחמי הטייסות 73 וחצי מטוסים גרמניים. 77 אמריקאים ו-5 בריטים מסגל הטייסות נהרגו.
דוגמה בולטת נוספת היא קבוצת הנמרים המעופפים, שהוקמה על ידי קלייר שנו, קצין לשעבר בגיס האווירי של צבא ארצות הברית, שעבד עם סין מאז אוגוסט 1937, בתחילה כיועץ לתעופה אווירית לגנרליסימו צ'יאנג קאי שק בחודשים הראשונים של מלחמת סין–יפן השנייה. באופן רשמי נקראה הקבוצה "קבוצת המתנדבים האמריקאים הראשונה", אך היא כונתה "הנמרים המעופפים", והיא הייתה קבוצה של טייסים אמריקאים שכבר שירתו בכוחות המזוינים של ארצות הברית וגויסו על פי צו נשיאותי. כיחידה הם שירתו בחיל האוויר הסיני נגד היפנים. הקבוצה הייתה מורכבת משלוש טייסות קרב שכל אחת מהן מנתה כ-30 כלי טיס. משימת הקרב הראשונה שלהם הייתה ב-20 בדצמבר 1941, 12 ימים לאחר המתקפה על פרל הארבור. ב-4 ביולי 1942 פורקה הקבוצה והוחלפה בקבוצת הקרב ה-23 של חילות האוויר של צבא ארצות הברית, שמאוחר יותר מוזגה לחיל האוויר ה-14 של ארצות הברית. במהלך התקופה בה הם לחמו במסגרת חיל האוויר הסיני, הם הצליחו להשמיד 296 מטוסי אויב, בה בשעה שבקרבות נהרגו 14 טייסים.
מערכת הפיקוד.
ב-1942 יצר הנשיא רוזוולט מבנה פיקוד חדש כדי לספק את צורכי המנהיגות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בעודם שומרים על הסמכות כמפקדים עליונים בסיוע מזכיר המלחמה הנרי סטימסון עם אדמירל ארנסט קינג כראש המבצעים הימיים בשליטה מלאה על צי ארצות הברית ועל חיל הנחתים של ארצות הברית באמצעות מפקדו, אז לוטננט גנרל תומאס הולקומב ויורשו כמפקד חיל הנחתים, לוטננט גנרל אלכסנדר ונדגריפט, גנרל ג'ורג' מרשל ראש מטה צבא ארצות הברית ובעל השליטה הנומינלית על חיל האוויר, שלמעשה עמד בראשו גנרל הנרי ארנולד, שפיקד על החיל בשמו של מרשל. קינג היה גם המפקד בתקופת המלחמה של משמר החופים של ארצות הברית תחת מפקדו, אדמירל ראסל וושי. רוזוולט יצר גוף חדש, המטות המשולבים, שקיבלו את ההחלטות הסופיות בנוגע לאסטרטגיה הצבאית האמריקאית כגוף המחליט על המדיניות של הכוחות המזוינים. ראשי המטות המשולבים היו סוכנות של הבית הלבן בראשותו של אדמירל ויליאם ד' לייהי, שהיה יועץ צבאי ראשי של הנשיא רוזוולט והקצין הגבוה ביותר בארצות הברית דאז.
עם התקדמות המלחמה הפך מרשל לקול הדומיננטי ביותר במטות המשולבים בעיצוב האסטרטגיה. כאשר עסקו בענייני הזירה האירופאית, נפגשו חברי המטות המשולבים עם עמיתיהם הבריטים ויחד הם היו "ראשי המטה המשולבים" . שלא כמו המנהיגים הפוליטיים של המעצמות העיקריות האחרות, רוזוולט התעלם לעיתים רחוקות מיועציו הצבאיים. רוזוולט התחמק ממחלקת המדינה וניהל מגעים דיפלומטיים רמי דרג באמצעות יועציו, במיוחד הארי הופקינס. בשל העובדה שהופקינס שלט גם על כספים בהיקף של 50 מיליארד דולר של החכר-השאל, ששולמו על ידי בעלות הברית, הם התייחסו היטב לדבריו.
החכר-השאל וכיבוש איסלנד.
שנת 1940 עמדה בסימן שינוי גישת ארצות הברית. ניצחונותיה של גרמניה בצרפת, ארצות השפלה, פולין ושאר אירופה, בשילוב הקרב על בריטניה, הובילה אמריקאנים רבים להבין שיהיה צורך בהתערבות כלשהי. במרץ 1941 החלה תוכנית החכר-השאל, שבמסגרתה נשלחו כספים, תחמושת ומזון לבריטניה, סין, ובסתיו אותה שנה, גם לברית המועצות.
ב-1941 כבר השתתפה ארצות הברית השתתפות פעילה במלחמה, זאת על אף היותה להלכה מדינה נייטרלית. באביב אותה שנה החלו הצוללות הגרמניות את טקטיקת "להקות הזאבים" שלהם, שאיימה לנתק את קווי האספקה הטרנס אטלנטים. רוזוולט הרחיב את קו ההגנה הפאן-אמריקאי מזרחה כמעט עד איסלנד. סיורי הנייטרליות של צי ארצות הברית היו למעשה לא נייטרליים, שכן תפקידם היה לדווח על ספינות וצוללות של כוחות הציר לציי בריטניה וקנדה, והחל מאפריל החל צי ארצות הברית ללוות שיירות של בעלות הברית מקנדה ועד אמצעו של האוקיינוס, מדרום לאיסלנד, שם הם עברו לפיקוחו של הצי המלכותי הבריטי.