כאמור לעיל, מחליפו של ההרייר הוא מטוס ה־F-35 לייטנינג II, גרסה B. חיל הנחתים חיפש מטוס מחליף כבר משנות ה־80 של המאה ה־20, ותמך מאוד בפיתוח מטוס ה־F-35B. ביצועיו המצוינים של המטוס בעיראק, ובכלל זה היכולת להפעיל אותו מבסיסים קדמיים, חיזקו את הצורך במטוס קרב בעל יכולת המראה ונחיתה קצרה או אנכית בשירות חיל הנחתים. בנובמבר 2011 רכש צי ארצות הברית את מטוסי ההרייר II של בריטניה, שהוצאו משירות. רכישה זו כללה 63 מטוסים חד מושביים מדגמי GR.7/9/9A, ועוד 9 מטוסים דו־מושביים מדגם T.12/12A, וכן מנועים. המטוסים שנרכשו נועדו להוות מאגר חלקי חילוף לצי המטוסים הקיים בחיל הנחתים. ואולם, במרץ 2012 דווח כי ייתכן שחלק מהמטוסים יוחזרו למצב טיסה, לאור מצבם הטוב. חיל הנחתים הכחיש ידיעה זו.
ב־14 בספטמבר 2012, הושמדו ששה מטוסי הרייר של חיל הנחתים בפשיטה של ארגון הטליבאן על בסיס באפגינסטן. שני מטוסים נוספים ניזוקו. במהלך הקרב לחמו חלק מטייסי המטוסים כאנשי חי"ר; מפקד הטייסת נהרג במהלך התקיפה, כאשר ארגן התקפת נגד כשהוא חמוש באקדח בלבד. ההתקפה הוגדרה כ"אובדן המטוסים הגרוע ביותר של ארצות הברית מאז מלחמת וייטנאם". בעקבות הפשיטה הוצבו 14 מטוסי הרייר נוספים באפגניסטן בתוך 36 שעות.
הצי הספרדי.
ספרד הפעילה גרסה משלה לדור הראשון של מטוסי ההרייר, ה־AV-8S מטדור. במרץ 1983 הייתה ספרד למפעילה הראשונה של ההרייר II מחוץ לארצות הברית, עם חתימת חוזה לרכישת תריסר מטוסים, שסימולם VA-2 מטדור II (הסימול בחברת מקדונל דאגלס הוא EAV-8B) עבור הצי הספרדי. הסבת הטייסים נעשתה בארצות הברית, וב־6 באוקטובר 1987 נמסרו שלושת המטוסים הראשונים. יתר המטוסים הועברו עד 1988.
המטוסים הספרדיים מופעלים מנושאת המטוסים פרינסיפה דה אסטוריאס. אונייה זו החליפה את נושאת המטוסים הקודמת של הצי הספרדי, דדאלו, שממנה הופעלו מטוסי הדור הראשון של ההרייר. באונייה הותקנה "מקפצת סקי", בעלת שיפוע של 12°, המקצרת את אורך הסיפון הדרוש להמראת המטוסים. טייסת 8 (8a Escuadrilla) הפעילה את מטוסי המטדור מהדור הראשון, והייתה אמורה להפעיל את מטוסי הדור השני. ואולם, הטייסת פורקה ב־24 באוקטובר 1986, עם מכירת מטוסיה לתאילנד, במקומה, הוקמה ב־29 בספטמבר 1987 טייסת 9, אשר קלטה את המטוסים החדשים.
כאמור לעיל, חתמה ספרד על מזכר הבנות משותף עם ארצות הברית ואיטליה לרכישת מטוסי הרייר II. לאור הסכמתה, הזמינה ספרד שמונה מטוסי EAV-8B פלוס בספטמבר 1990, ובנוסף הזמינה מטוס אימון אחד, TAV-8B. אספקת המטוסים החלה ב־1996. ב־11 במאי 2000 חתמה בואינג על חוזה עם מפקדת המערכות האוויריות של הצי (Naval Air Systems Command), ועל פיו תייצר מחדש בואינג מטוסי EAV-8B של הצי הספרדי, כדי להביא אותם לרמת גרסת "פלוס". על פי כמה מקורות כללה העסקה שדרוג שני מטוסים עם אופציה לשבעה נוספים, ועל פי מקורות אחרים כללה העסקה 11 מטוסים בסך הכל. הייצור מחדש אפשר למטוסים לשאת ארבעה טילי אוויר־אוויר מדגם AIM-120 אמראם, הוספת מערכות אוויוניקה ומכ"ם, והתקנת מנוע חדש. את התהליך עברו בסופו של דבר חמישה מטוסים, והאחרון מביניהם נמסר ב־5 בדצמבר 2003.
המטוסים הספרדיים השתתפו במלחמת קוסובו, במבצע מניעת טיסה (Operation Deny Flight, 12 באפריל 1993 - 20 בדצמבר 1995), במהלכו אכפו מטוסי נאט"ו אזור אסור לטיסה מעל בוסניה והרצגובינה. ספרד לא שלחה את נושאת המטוסים שלה להשתתף במלחמת המפרץ השנייה ב-2003, ובמקום זאת הסתפקה בפריסת מטוסי F/A-18 באזור ומטוסי סיוע נוספים. ב־2007 בחנה ספרד אפשרות להחליף את מטוסי ההרייר II, כנראה במטוסי F-35B לייטנינג II.
הצי האיטלקי.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הציגה חברת הוקר סידלי את מטוס ההרייר I לצי האיטלקי. המטוס ערך נחיתות לדוגמה על נושאת המטוסים אנדריאה דוריה, ועורר את עניינם של האיטלקים. המאמצים הראשונים הוכשלו על ידי חוק איטלקי מ־1937 שאסר על הצי להפעיל מטוסים בעלי כנף קבועה, מאחר שאלה הם בתחום אחריותו הבלעדית של חיל האוויר האיטלקי. בתחילת 1989 שונה החוק, והצי החל בתהליך הערכה ממושך של ההרייר הימי ושל ה־AV-8B. תחילה הוזמנו במאי 1989 שני מטוסי אימון מדגם TAV-8B, ולאחר מכן נחתם חוזה לאספקת ששה־עשר מטוסי AV-8B פלוס. למעט שלושת המטוסים הראשונים, הורכבו מטוסי ההרייר II במפעלי חברת אלניה ארונאוטיקה, מערכות שיסופקו מארצות הברית. המטוסים הדו־מושביים, הראשונים שסופקו, הגיעו באוגוסט 1991. מטוסים אלה שימשו לטיסות הוכחת יכולת, מנושאות המסוקים של הצי ומנושאת המטוסים הקלה ג'וזפה גריבלדי.
שלושת המטוסים החד מושביים הראשונים, שיוצרו בארצות הברית, שימשו להסבת טייסים בארצות הברית. המטוס הראשון שהורכב באיטליה ירד מפס הייצור ב־1995, ובאמצע ינואר יצאה נושאת המטוסים "ג'וזפה גריבלדי" מטרנטו לסומליה, כדי לסייע בשמירת היציבות באזור עם יציאת כוחות האו"ם מהמדינה. מטוסי ההרייר צברו יותר מ־100 שעות טיסה, והפגינו 100% כשירות מבצעית, במהלך שלושה חודשי פעילות.
בשנת 2000 תכנן הצי האיטלקי לרכוש שבעה מטוסים מיוצרים מחדש, כדי לצייד בהם את נושאת המטוסים "ג'וזפה גריבלדי" ואת נושאת המטוסים החדשה, קאבור. במקביל שודרגו המטוסים שברשות הצי כך שיוכלו לשאת טילי AIM-120 אמראם ופצצות מונחות JDAM. מטוסי הרייר II מנושאת המטוסים "ג'וזפה גריבלדי" פעלו יחד עם מטוסי יורופייטר טייפון איטלקיים ומטוסים של מדינות אחרות במהלך ההתקוממות בלוב ב־2011, במבצע מגן מאוחד. מטוסי הרייר פעלו במשימות איסוף מודיעין וסיור, בעזרת פודי "לייטינג" שנשאו, ושיגרו 160 פצצות מונחות. בסך הכל ביצעו מטוסי ההרייר II האיטלקיים 1,221 שעות טיסה במהלך המבצע.
גם הצי האיטלקי מתכנן להחליף את מטוסי הAV-8B שלו במטוסי F-35B לייטניג II.
מרסל בזנסון
מרסל בזנסון (בצרפתית: Marcel Bezençon; 1 במאי 1907, אורב, שווייץ – 17 בפברואר 1981, לוזאן, שווייץ) היה מנהל איגוד השידור האירופי עד לשנת 1970 . ב-1955 הוא הגה את רעיון תחרות הזמר אירוויזיון בהתבסס על פסטיבל סן רמו.
בזנסון סיים את לימודיו בתולדות האמנות בשנת 1932. הוא היה מנהל "רדיו לוזאן" במשך 11 שנים, ומנהל ארגון השידור הציבורי השווייצרי במשך 22 שנים. הוא היה דמות מפתח בתחילת שידורי תוכניות טלוויזיה בשווייץ ויזם תוכניות רדיו המשלבות פרוזה ומוזיקה.
החל מ-2002 ניתנים פרסים ע"ש בזנסון בתחרות האירוויזיון ובתחרות המלודיפסטיבלן לאמנים המשתתפים בתחרויות.
אסתר ברנד
אסתר קורנליה ון הירדן-ברנד (באנגלית: Esther Cornelia van Heerden-Brand; 29 בספטמבר 1922 - 20 ביוני 2015) הייתה אתלטית דרום אפריקאית בעבר, אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה.
ביוגרפיה.
ברנד נולדה בספרינגבוק שבכף הצפוני.
שיאנית עולם.
בתחרות שנערכה בסטלנבוש בכף המערבי ב-29 במרץ 1941 השוותה ברנד (באותה העת ון הירדן) בקפיצה לגובה את שיא העולם בתוצאה של 1.66 מטר. באותה העת התוצאה לא נחשבה כשיא עולם מאחר ששיא העולם היה שייך לדורה רטיין מגרמניה (1.70 מטר) שהתברר שמדובר בגבר בשם היינריך רטיין.
אלופה אולימפית.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה ברנד במדליית זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.67 מטר, לפני שיאנית העולם שילה לרוויל מבריטניה (1.65 מטר) ואלכסנדרה צ'ודינה מברית המועצות (1.63 מטר). נוסף לכך, היא השתתפה בתחרות זריקת דיסקוס וסיימה במקום 20 והאחרון בתוצאה של 34.18 מטר.
קלוד בולינג
קלוד בולינג (בצרפתית: Claude Bolling; 10 באפריל 1930 – 29 בדצמבר 2020) היה מלחין ופסנתרן צרפתי, שנודע בעיקר בתחום הג'אז והמוזיקה לסרטים .
ביוגרפיה.
בולינג נולד בקאן, צרפת ולמד בקונסרבטוריון בניס ולאחר מכן בפריז. הוא נמשך למוזיקת ג'אז וכבר מגיל 14 התחיל לנגן עם ליונל המפטון, רוי אלדריג' קני קלארק ואוסקר פיטרסון.
חיבר מוזיקה ליותר מ-100 סרטים, בעיקר צרפתיים. בין הסרטים: בורסלינו (1970) ומלון קליפורניה (1978).
יצירתו המפורסמת ביותר היא הסוויטה לחליל ושלישיית ג'אז (פסנתר, הקשה וקונטרבס) שכתב ב-1975. הביצוע של יצירה זאת עם ז'אן-פייר רמפל זכה להצלחה עצומה. היצירה משלבת קטעים של מוזיקת בארוק עם קטעי סווינג.
הוא כתב יצירות ושיתף בהן מוזיקאים רבים, בהם פנחס צוקרמן, יו יו מא, סטפן גרפלי,דיוק אלינגטון, ג'אנגו ריינהארדט ועוד.
נפטר ב-29 בדצמבר 2020.
עשו (ספר)
עשו הוא רומן מאת הסופר הישראלי מאיר שלו, שיצא לאור בשנת 1991. זהו הרומן השני של מאיר שלו, ואף הוא כקודמו הפך לרב-מכר עם צאתו לאור, ומכר 55,000 עותקים תוך חצי שנה. מקור שמו של הספר בעובדה כי המספר מכנה עצמו "עשו". גם ספר זה, בדומה לספרו הראשון, נסוב סביב ההוויה החברתית, החלוצית והחקלאית של התקופה שבטרם הקמת המדינה, של המתיישבים הראשונים במושבים, במושבות ובקיבוצים. במהלך 1992 תורגם ופורסם הספר בהולנדית, בצרפתית, גרמנית ואנגלית.
בשנת 2016 יצא כספר מוקלט בקריינותו של שדרן הרדיו בועז כהן. הספר עובד לסרט קולנוע באותו שם, בבימויו של פאבל לונגין ובכיכובם של הארווי קייטל, ליאור אשכנזי, מארק איווניר, יוליה פרסילד וגילה אלמגור.
בשיחה שנערכה עמו בשנת 2020, בחר מאיר שלו בספר זה כספרו האהוב עליו ביותר מבין הספרים שכתב למבוגרים.
סיפור העלילה.