צ'רצ'יל הציע לאוקינלק את אזור הפיקוד החדש של עיראק ופרס, שהועבר מפיקוד המזרח התיכון, אך אוקינלק דחה את המינוי מכיוון שהאמין שההפרדה מפיקוד המזרח התיכון היא מדיניות שגויה ולא ניתן יהיה לנהל את האזור בצורה טובה. אוקינלק חזר להודו, והיה ללא תפקיד במשך כמעט שנה עד שמונה ב-1943 כראש פיקוד הודו, במקומו של ויוול שמונה למשנה למלך בהודו. פיקוד הודו הפך לאזור האספקה והכינוס של הכוחות שנלחמו ביפנים בבורמה תחת אחריותו של אדמירל לואי מאונטבאטן. אוקינלק נתן עדיפות עליונה לתמיכה בארמייה ה-14 שסבלה מקווי האספקה הגרועים במלחמה, והוא זכה לשבחים מפי מפקד הארמייה ה-14, הגנרל ויליאם סלים (William Slim), על עזרתו הרבה. סלים כתב מאוחר יותר ביומניו כי " היה זה יום טוב עבורנו, כאשר הוא (אוקינלק) נטל את הפיקוד על הודו, שהייתה הבסיס העיקרי שלנו, מקור כוח האדם לגיוס ושטחי האימונים. הארמייה ה 14, מלידתה ועד לניצחונה הסופי, קיימת במידה רבה בזכות התמיכה הלא אנוכית והמהימנה שסיפק. בלעדיו ובלעדי עזרתו של צבא הודו לא היינו קיימים, שלא לדבר על כיבוש וניצחון".
לאחר המלחמה.
אוקינלק המשיך בתפקידו לאחר המלחמה והועלה לדרגת פילדמרשל ביוני 1946.
עקב התנגדותו לתוכנית לחלוקת הודו לשני חלקים (הודו ופקיסטן) וחילוקי דעות עם המשנה למלך האחרון של הודו, הלורד מאונטבאטן, התפטר אוקינלק מתפקידו ב-1947 וחזר לבריטניה ב-1948. לאחר פרישתו מהצבא הוא עבר להתגורר בדירה צנועה במרקש שבמרוקו, שם נפטר ב-23 במרץ 1981 והוא בן 96. הוא נקבר בבית העלמין הארופאי בחלקת לוחמי מלחמת העולם השנייה בקזבלנקה, ולוחית זיכרון לכבודו קיימת בקתדרלת סנט פול שבלונדון.
למרות אופיו הקודר יחסית, אוקינלק היה ידוע כמארח מסביר פנים ונדיב. אף על פי שמשך כהונתו כגנרל היה הארוך ביותר בדורו, אוקינלק לא התנשא ושנא העמדות פנים. בנוסף היה אוקינלק איש צבא שבאופיו שלטה יושרה מוחלטת והמוניטין שלו, בניגוד לעמיתיו בבנות הברית, רק הלך והשתפר עם השנים.
קריאת המגילה
פרי-הג'ק
פרי הג'ק (שם מדעי: Artocarpus heterophyllus או A. heterophylla; בעברית לחמן שונה עלים או ג׳קפרוט, מאנגלית מדוברת: Jackfruit) הוא מין של עץ ממשפחת התותיים הגדל באזורי שפלה טרופיים בדרום ודרום-מזרח אסיה, אשר הפרי שלו נפוץ כמאכל.
תיאור.
הפרחים גדלים על גבי הגזע (קאוליפלורה). הפרי הגדל יוצא היישר מהגזע או מענף צידי. קליפתו החיצונית מגובששת וחרוצה בחריצים בכל חלקיה. הפרי מרובה זרעים העטופים בציפה בשרנית אכילה. פנים הפרי צהוב בעיקרו. טעמו ייחודי, ריחו חזק ואופייני ומרקמו סיבי ועדין. פירות העץ הם מבין פירות המאכל הגדולים ביותר בעולם. פרי בודד עשוי לעלות על משקל של 36 ק"ג, להגיע לאורך של 90 ס"מ ולקוטר של 50 ס"מ. בארצות שונות במזרח הרחוק הוא נחשב לפרי נפוץ, עממי וזול, הגדל בחצרות בתים ונמכר ברחובות. פרי-הג'ק מוכר כפרי הלאומי של בנגלדש.
זנים.
קיימים שלושה זנים לפרי הג'ק:
בישראל.
העצים הראשונים הובאו לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20 וניטעו ברחובות ובצריפין. העצים נשאו פירות במשך כמה עונות אך לבסוף מתו עקב הזנחה. בתחילה גידלו בארץ שני עצים בגן האיקלום שבפקולטה לחקלאות ברחובות ומספר עצים בודדים בסביבות הכנרת. עץ נוסף גודל באזור עתלית בכניסה הצפונית במקום שבו נמצאים עצי הוושינגטוניה הגבוהים, זכר לחוות הניסיונות של אהרונסון שהייתה באזור.
את פרי המאכל ניתן להשיג משומר בצורת לפתן או בצורה קפואה בחנויות המוכרות מצרכים מהמזרח הרחוק. הפרי הטרי אינו משווק בישראל נכון לשנת 2010.
וסילי ז'וקובסקי
וסילי אנדרייביץ' ז'וקובסקי (ברוסית: Василий Андреевич Жуковский; 9 בפברואר 1783 - 24 באפריל 1852) היה משורר רוסי, בין טובי המשוררים בתחילת המאה ה-19, מייסד הסגנון הרומנטי בשירה הרוסית ומחבר ההמנון הלאומי של האימפריה הרוסית (אל, נצור את הצאר!)
ביוגרפיה.
וסילי ז'וקובסקי נולד בכפר בגוברניית טולה. הוא היה בן מחוץ לנישואים של בעל אחוזה מקומי ושבויה מטורקיה. את שם המשפחה קיבל הילד מאיכר מקומי שאימץ אותו.
לקידום הקריירה העתידית, רשמו ההורים את הילד לשירות צבאי, ובשנת 1789 הוא נרשם גם בספר האצילים של הגוברניה. בשנת 1797 הוא נשלח למוסקבה להמשך לימודים. באותה שנה הוא פרסם את השיר הראשון שלו. בשנת 1802 הוא הכיר את ניקולאי קרמזין והושפע מיצירותיו. הוא המשיך בפרסום שירים וגם תרגם מספר שירים מאנגלית.
החל משנת 1805 הפופולריות שלו גדלה והגיעה לשיא בשנים 1808–1812. בשנת 1808 הוא פרסם את אחד השירים המפורסמים - "לודמילה".
בשנת 1812, במהלך המלחמה נגד נפולאון, הוא התנדב לצבא מתנדבים. שיריו בתקופה זו הפכו לפופולריים מאוד בצבא. בשנת 1815 הוא היה אחד מהחברים הבולטים בחבורה הספרותית "ארזמס". בשנת 1816 הוא חיבר את המילים ל"יה מלכנו נצור", ההמנון הרוסי הראשון.
בשנת 1816 הוא התקרב למשפחת הקיסר, ובשנת 1826 התמנה למורה הפרטי של אלכסנדר, הקיסר העתידי. בשנים 1837–1839 הוא נסע לאירופה ביחד עם יורש העצר. בשנת 1841 הוא יצא לגמלאות. באותה השנה, הוא התחתן בדיסלדורף עם בחורה צעירה שהייתה בת אחד מחבריו. בהמשך חייו הוא התגורר בגרמניה.
בשנת 1842 הוא התחיל בתרגום האודיסיה. הכרך הראשון פורסם בשנת 1848 והשני ב-1849.
הוא נפטר בבאדן-באדן והוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
המשט לעזה
תאורת במה
תאורת במה היא אחד האמצעים המרכזיים, לצד התפאורה, התלבושות, הצליל ומבנה הבמה, המשמשים בעיצוב מראהו ואופיו של מופע בימתי. מופעי בימה רבים עושים שימוש נרחב בתאורת בימה, שהיא לעיתים תכופות ממוחשבת, ולתאורה השפעה ניכרת על האופן בו נתפש ונחווה מופע בימתי על ידי הצופים. השימוש בתאורת במה רווח מאוד, ונודעת לו השפעה גדולה, גם בהפקות מצולמות לקולנוע ולטלוויזיה.
תולדות תאורת הבמה.
בעת העתיקה ובימי־הביניים.
מופעי התיאטרון ביוון העתיקה נערכו תחת כיפת השמים, בשעות היום, וללא תאורה מלאכותית. פעמים רבות נבנו התיאטראות בעת העתיקה על צלע גבעה, כשהבמה פונה מערבה, כך ששמש אחר־הצהריים תאיר את הבימה ולא תעמוד אל מול עיניהם של הצופים. בתיאטרונים הרומיים הגדולים שונה מבנה הבמה, נוסף קיר אחורי, נוספו כניסות ויציאות וכן סוככים צבעוניים, שריככו את עוזו של אור השמש.
גם בימי־הביניים הוצגו מופעים תיאטרוניים באור יום, וללא תאורה מלאכותית. מחזות הניסים והמיסטריות הוצגו בדרך כלל בכנסייה, על מדרגות הכנסייה או בכיכר שלפניה; ואילו מופעי התהלוכה, כמו מופעי חג הלחם והיין הקדושים או הפסחא, נערכו לאור יום ברחוב הראשי של העיר. קורת־גג, אם הייתה, חסתה על הבמה, אך לא על הצופים.
בתקופת הרנסאנס.
כתובים ראשונים העוסקים בתאורת במה ובהנחיות בימתיות נכתבו באיטליה של ימי הרנסאנס. תחת חסותם של אצילי איטליה נערכו בתקופה זו מופעים פרטיים, מופעי תהלוכה ותמונות־חיות (Tableau vivant) גם תחת קורת גג. האדריכל המאנייריסטי סבסטיאנו סרליו (Serlio, 1475 - בערך 1554) היה הראשון שהקדיש תשומת־לב ניכרת לתאורת במה. במסה חשובה שכתב ב-1545 (Tutte l'opere d'architettura et prospettiva) הקדיש סרליו את הפרק השני לתיאטרון. סרליו חילק את תאורת הבמה לשלושה תחומים: תאורה כללית לקהל ולשחקנים, שהושגה באמצעות שימוש בלפידים; תאורה של התפאורה; ותאורה ששיקפה את אופי האירועים שעל הבמה. סרליו המליץ על שימוש בכלי זכוכית מעוגל בשם בּוֹצָה (bozza), שלו היו שתי מטרות: כאשר מולא במים בגווני ענבר או ביין, הוא שימש כמסנן לתאורה צבעונית; וככלי לאחסון שמן לתאורה. כלי בוצה משוכללים יותר היו קמורים מצידם האחד ושטוחים מעברם האחר, כדי לחזק את האור הקורן מהם. כלי זה יצר מערכת אופטית דמוית עדשה, שחיזקה את עצמתו של אור הנר.
עד סוף המאה ה-16 חלו רק שינויים מועטים בתחום תאורת הבמה. בתיאטרון גלוב הוצגו מחזותיו של שייקספיר תחת כיפת השמיים בקיץ ואילו בחורף הוצגו בתיאטרון בלקפריארס המקורה, כשהבימה מוארת בנרות ובלפידים (Cresset). ההצגות בתיאטראות הציבוריים הפתוחים היו מתחילות בשעות הצהריים, וניתן לשער כי במזג האוויר הקודר של לונדון באותה תקופה, בעיצומו של עידן הקרח הקטן) היה צורך, לקראת סוף ההצגה, להשתמש בתאורה. בתיאטראות הפרטיים הייתה תאורה מלאכותית כללית, משולבת באור יום שחדר מבעד לחלונות, אך לא היה, ככל הנראה, שימוש בתאורת במה מיוחדת. בתיאטרוני החצר - כלומר, במופעי תיאטרון שנערכו בדרך כלל בלילה ובמסגרת אירועים או נשפים של החצר - הייתה מערכת תאורה מלאכותית שכללה תאורת נברשות, נרות ומנורות שמן.
מקום מיוחד מצאה תאורת הבמה בכתביו של יהודה סומו, בסוף המאה ה-16. סומו עסק בכתיבת מחזות ושירה ואחד מכתביו, "שיחות על הצגה על במה" (Materia Dialoghi In Di Rappresentazioni Sceniche) מקדיש מקום מיוחד לתאורת הבמה: "תפקיד התאורה הוא לתת לבמה אור, שעשוע ושמחה," כותב סומו, ומבחין בין תאורה במחזה טרגי לתאורה במחזה קומי, שכוונתה ליצור תחושות שונות אצל הצופים. עמעום האור בקטע טרגי במחזה, לדוגמה, נועד ליצור "תחושה של אימה בקרב הצופים והדמויות זוכות לתהילה".
בתקופת הבארוק והרוקוקו.