היהודים לא חזרו לפרודניק עד שנת 1812, הם חזרו רק לאחר שהוצא צו השחרור. אחד האנשים הראשונים שניצלו את הזכויות החדשות להתיישב בעיר היה התעשיין שמואל פרנקל. הוא שהשפיע על גורלה של העיר במשך כמה עשרות השנים הבאות. בשנת 1845 הוא ייסד בית חרושת לאריגת בדי פשתן, בפרודניק (שמו המעודכן של בית החרושת הוא פרוטקס-Frotex SA ), שהפך במהרה למפעל הגדול ביותר מסוג זה בשלזיה, כולל סניפים בברלין ובאוגסבורג. בשנת 1862 נסעו שמואל פרנקל ויוסף פינקוס (חתנו) ובנו אלברט לאנגליה וסקוטלנד כדי ללמוד מהתעשיינים המקומיים ולהרחיב את הידע שלהם בתחום תעשיית הטקסטיל. בידע שצברו השתמשו לפיתוח מפעל הטקסטיל המשפחתי שלהם בפרודניק. המפעל ייצר מפיות, מגבות, מפות שולחן, אביזרים לשולחן ממשי מלאכותי, סדינים ומעילי אמבטיה מעוצבים. מוצרים אלה יוצאו לא רק למדינות אירופה, אלא גם לארצות הברית. המפעל ממוקם ברחוב ניסקה, הוא היה מצויד בבית מרחץ ובמטבח לעובדים. בשנת 1908 הוקמו שלוש טורבינות שסיפקו חשמל לא רק למפעל עצמו, אלא גם לבית החולים ולתחנת הכוח באופולה.
עם זאת, לא כל היהודים הסתדרו ואו התארגנו לחיים בפרודניק, בדומה למשפחת פרנקל. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, האוכלוסייה היהודית היגרה מפרודניק, לרוב לערים גדולות יותר, ורוצלב וברלין, במטרה לחפש שם עתיד טוב יותר. מספר היהודים שחיו בעיר פחת עם הזמן.
בשנת 1910 חיו בפרודניק 114 יהודים (0.6% מכלל האוכלוסייה). עם זאת, מפעל פרנקל עדיין פרח והעסיק 4,000 עובדים בשנת 1910. הבעלים טיפלו בצוות: הקימו דירות לעובדים שנבנו ברחוב קרולה מיארקה אי פולנה (ul. Karola Miarka i Polna), בית חולים של המפעל (נתרם לימים לעיר; היה ברחוב רחוב פיאסטובסקה-Piastowska).
בשנת 1928 הוקם בית ספר לילדי העובדים במפעלי החברה. בשנת 1938 עם החלת חוקי המפלגה הנאצית נאלצה משפחת פרנקל לוותר על הזכויות שלה על המפעל.
בית הכנסת.
בית הכנסת בפרודניק הוקם בשנת 1877 ברחוב הינדנבורג-Hindenburgestrase (שמות הרחובות המעודכנים, פינת הרחובות קלשטורנה וקושצ'יוצקי-Klasztorna, Kościuszki ). הבנייה מומנה על ידי איש העסקים, שמואל פרנקל, שחנך את בית הכנסת ב־3 במאי 1877.
בשנת 1928 החזן בבית הכנסת היה לוונשטיין, ויו"ר הקהילה היהודית, היה היועץ המסחרי מקס פינקוס. יוליוס אדלר, עמד בראש מועצת הנציגים. שני ארגונים פעלו בקהילה: אגודת הצדקה גמילות חסדים, בניהולו של בעל המפעל ארנסט פרנקל, ועמותת אזרחי גרמניה, בניהולו של הרופא אדולף וולף.
בניין בית הכנסת נבנה מלבנים בסגנון מורי, על פי תכנון של האדריכל סמית. בחזית הראשית היו ארבעה צריחים דקים ועליהם כיפות. בצד המערבי הייתה מבואה שממנה נכנסו לאולם התפילה הראשי. הכניסות לעזרת הנשים היו מצידי הבניין. על הקיר המזרחי היה שקע ובו ארון הקודש. על קירות בית הכנסת הוצבו לוחות זיכרון שהוקדשו למייסדים, שני לוחות להנצחת יהודים שמתו למען המולדת בשנת 1870, במלחמת העולם הראשונה 1914–18 ולוח זיכרון נוסף לקונסול הרמן פרנקל, שהיה פעיל באגודת הצדקה העברית. החלונות היו מעוטרים בויטראז'ים צבעוניים, שעל עיצובם פקחו יוסף פינקוס והיועץ המסחרי עמנואל פרנקל.
בליל הבדולח, הנאצים שרפו את בית הכנסת. מאוחר יותר, שרידי הקירות ההרוסות של בית הכנסת הופלו והשטח יושר.
במשך השנים המקום בו עמד בית הכנסת הוזנח ולא פותח.
בתי הקברות.
בית הקברות הישן.
בית העלמין היהודי הישן בפרודניק הוקם בשנת 1541 בגבעה שבגורה פיאסקובה-Góra Piaskowa, (שם הרחוב המעודכן וויסקה-ul. Wiejska). הקמתו יצאה לפועל לאחר בקשתם של דוד וקופמן ששלחו בקשה מטעם הקהילה היהודית למועצת העיר בשנת 1535. בשנת 1541 העניקו חברי מועצת העיר ליהודי פרודניק חלקת אדמה להקמת בית הקברות תמורת 40 גילדן. הנקרופוליס שירת את יהודי המקום עד שגורשו מהעיר על ידי הקיסר רודולף השני.
שום מצבה לא שרדה בנקרופוליס הישן. אין מידע על קברי אחים בבית הקברות.
האזור לא מגודר, מוזנח, מכוסה בצמחייה צפופה ועצים; גדרות הנקרופוליס לא שרדו. הכניסה פתוחה מהדרך הציבורית. ישנם בתי מגורים בסביבה הקרובה. בית הקברות מבוקר לעיתים נדירות. השחתה באזור מהווה איום חמור. הבעיה העיקרית נובעת מהשלכה לא חוקית של זבל וצמחייה עבותה. אין כל מידע שיש במקום בית קברות יהודי.
בית הקברות החדש.
בשנת 1860 הוקם בית העלמין היהודי החדש בפרודניק ברחוב בהנהופשטראסה-Bahnhofstrasse (השם המעודכן רחוב קולייובה 40-Kolejowa). במקום הוקם בית לוויות וטהרה, בארכיטקטורה ייחודית המעוצבת בדומה לבתי כנסת.
בשנת 1939 הפך בית הקברות לנחלת התאחדות היהודים בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden ). במהלך מלחמת העולם השנייה, הנקרופוליס לא נהרס, רק בשנים שלאחר המלחמה התרחשו מעשי ונדליזם רבים וגניבת מצבות יקרות במקום.
שטח בית הקברות כ־2 דונם. נשתמרו בו כ־140 מצבות עשויות שיש, גרניט, אבן חול ואבן גיר עם כתובות בעברית ובגרמנית. קבר משפחת פרנקל מאוד בולט במקום.
בשנת 2007 החל לוקאס וילגנלה לתעד את בית הקברות. הוא זיהה 93 מצבות של בני הקהילה היהודי הקבורים במקום.
בבית העלמין ישנה אנדרטה שהוקמה על קבר אחים של אסירים יהודים ממחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו, שנרצחו בפרודניק על ידי הגרמנים בינואר 1945. על האנדרטה נכתב: "כאן שוכנים אסירי מחנה הריכוז אושוויץ. יהודים, בני לאומים שונים ואסירים פוליטיים מפרודניק, שנרצחו באכזריות על ידי מענים פשיסטים במהלך פינוי המחנה בינואר 1945 ".
האזור מגודר לחלוטין. הגדר המקורית והמעוטרת נשמרה בחזית. גבולות הנקרופוליס נשמרו כפי שהוצבו בשנת 1939. הכניסה מהדרך הציבורית, דרך שער סגור. ישנם בתי מגורים בסביבה הצמודים לבית העלמין. בית הקברות מבוקר לעיתים רחוקות. קיים איום קל להשחתה באזור. השטח מסודר.
בבית העלמין נשמר בית הלוויות ששימש בעבר לטהרה. חברי הקהילה היהודית סללו דרך שעוברת בחצר הכנסייה הפנטקוסטלית עד לשער חדש של בית הקברות שהוצב במקום בשנת 1989. השער התואם לגדר והשער המקוריים.
הכנסייה הפנטקוסטלית (אוונגליסטית) המקומית השתלטה על בית הלוויות שנשתמר בשנים 1985–1986. בשנת 1990 שופץ בית הלוויות והותאם לצורכי הכנסייה הפנטקוסטלית.
רדוסלאב ברילאק-Radosław Brylak, אחד הדיירים הגר בסמיכות לבית הקברות לקח על עצמו לדאוג למקום ובנוסף הרשות העירוני המקומית מנקה את בית העלמין באופן קבוע.
בקיץ 2010 החלו עבודות ניקיון בבית העלמין שבוצעו על ידי אסירים שהיו במעצר מקומי, במסגרת פרויקט "תיקון נפטרים", שיזמו שירותי בתי הסוהר הפולניים והישראלים. הקרן לשימור המורשת היהודית שותפה גם היא לפרויקט.
במשרד המחוזי להגנת אנדרטאות באופולה קיים מסמך שכותרתו, "חוות דעת אודות הערך ההיסטורי של בתי קברות יהודיים באופולה, פרודניק וצילץ".
Molitva
Molitva (בעברית: תפילה) הוא סינגל, זוכה אירוויזיון 2007 אותו ביצעה הזמרת הסרבית מריה שריפוביץ'. הייתה זו הופעת הבכורה של סרביה באירוויזיון כאומה עצמאית, לאחר שאיחוד המדינות של סרביה ומונטנגרו התפרק ביוני 2006. השיר יצא לאור כסינגל בתשע גרסאות שונות.
Molitva זכה גם בחצי גמר התחרות, כשלזכותו 298 נקודות, היה זה הניקוד הגבוה ביותר שניתן לשיר בשלב חצי הגמר במתכונת חצי הגמר היחידה של התחרות (2004-2007).
רקע.
Molitva היה השיר הזוכה הראשון בתחרות שאינו הכיל מילים בשפה האנגלית מאז דנה אינטרנשיונל שניצחה בתחרות עבור ישראל בשנת 1998 עם השיר "דיווה". Molitva היה השיר האחרון שאינו באנגלית שזכה בתחרות עד אירוויזיון 2017, שם סלבדור סובראל הפורטוגלי ניצח עם שיר בפורטוגזית. את הופעתה של מריה השלימה נוכחותם הבולטת של חמש זמרות הליווי.
לשיר גרסאות נוספות בשפות רבות. באנגלית הגרסה נקראת "Destiny", הגרסה הרוסית נקראת "Молитва", ובפינית "Rukoilen". השיר יצא לאור גם כרמיקס לריקודים ורימיקס בשם "Jovan Radomir mix".
Molitva נכלל ברשימת 10 הזוכים הטובים ביותר באירוויזיון על פי האינדפנדנט בשנת 2019, ועל ידי Special Broadcasting Service בשנת 2016.האירוויזיון טיימס, בלוג מעריצים של התחרות, דירג אותו כשיר האירוויזיון השלישי הטוב ביותר בכל הזמנים.
אייזיאה סטיוארט
קוני סויר
קוני סויר (באנגלית: Connie Sawyer; 24 בנובמבר 1912 – 21 בינואר 2018) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית-יהודייה.
ביוגרפיה.
סויר נולדה בפואבלו שבקולורדו לזוג הורים יהודים שהיגרו מרומניה, כשהייתה בת שבע עברה לקליפורניה, שם אביה פתח חנות, מגיל צעיר אמה עודדה אותה לעסוק בשירה ובריקוד ואף רשמה אותה לתחרות כישרונות, בהיותה בת תשע עשרה עברה לניו יורק בתיאטראות וודוויל. ב-1959 הופיעה בסרט חור בראש. ב-1961 שיחקה בסרט הדרמה הפוליטי "Ada". ב-1969 השתתפה בתפקיד קטן במערבון "אומץ אמיתי".
היא הופיעה בסרט כשהארי פגש את סאלי... כמרואיינת בסרט תיעודי. ב-1994 הופיעה בסרט טיפשים בלי הפסקה, ב-2004 הופיעה בסרט הישראלי הארץ המובטחת. היא שיחקה את סבתא של מייקל סקוט (סטיב קארל) בפרק של המשרד
היא פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה "I Never Wanted to Be a Star — and I Wasn’t". היא התחתנה עם מרשל שאקר ונולדו להם שתי בנות.
Shady Lady
Lady Shady (בעברית: גברת מפוקפקת) הוא שיר שבוצע על ידי הזמרת האוקראינית אני לוראק. השיר התפרסם בעיקר לאחר שלוראק הופיעה עימו באירוויזיון 2008 וסיימה במקום השני עבור אוקראינה.
השיר הולחן על ידי פיליפ קירקורוב ונכתב על ידי קרן קוואלריאן.