בשנת-2015 העלתה אליקים את "קוד/ה", יצירת משך (למעלה משש שעות), המתבססת על ספר השירה של ערן הדס, "קוד". כתובה לפסנתר אוטומטי, ואפליקציית טקסט-טו-ספיץ' המבוססת על קולו של ערן הדס. הספר עליו מבוססת היצירה, חושף את כל מבני ההייקו האפשריים בתורה. זוהי דרשה חילונית המציעה פרשנות דיגיטלית בת-זמננו לסיפור הבריאה ולאבני הבניין של המסורת היהודית, תוך בחינת מעמדם של הטקסט, המוזיקליות והטקסיות.
במרץ 2016 יצא האלבום "Failing Better" בלייבל Aural Terrains אשר זכה לשבחים במגזינים כגון The Wire, והבלוג The Free Jazz Collective
באותה שנה היא הלחינה את הפסקול ל״מופעי ההיסטריה״ מאת עדילי ליברמן (בכורה: פסטיבל אינטימדנס, תיאטרון תמונע; החלה בשיתוף פעולה עם המלחינה הדס פארי והמלחין רונלד בורסן (בכורה: פסטיבל טקטוניקס תל אביב); והלחינה את ״Crack-ck-ck-cks In Walls of Silence״ עבור New Babylon Ensemble (בוצעה בברלין, המבורג וברמן). בשנת 2017 אליקים הלחינה את ״A deliberately anaesthetic composition for ensemble" בשיתוף עם האמנית גוני ריסקין. היצירה בוצעה בתיבה ובפורטו, בשיתוף עם האמן הסרבי אלן יילייק. בשנת 2018, אליקים כתבה את The Sea That You Cannot See, עבור תוכנית רדיו ייחודית של אמנית הרדיו והמלחינה מאירה אשר (בהזמנת ORF1, אוסטריה). התוכנית כללה נופי-סאונד פוליטיים מאת מלחינים ישראליים. באותה שנה אליקים יצאה לשתי תוכניות שהות אמן בפריז ובגראץ, במהלכן הופיעה לצד אמנים מקומיים, הרצתה והעבירה סדנאות.
תנועת הגברים
תנועת הגברים או תנועת הגבר הוא שם מטרייה למגוון רחב של תנועות חברתיות בעולם המבוססות על ספקטרום רחב של אידאולוגיות על בסיס מגדר שעוסקות בענייני גברים, החל מתנועות ראקציונריות דרך ארגוני התנועה לזכויות הגבר אשר ברובם הם אנטי-פמיניסטיים כגון רע"ש - זכויות הגבר במשפחה ועד לתנועות גברים פמיניסטיות הפועלות למען שחרור המין הגברי מתפקידיו המסורתיים לצד הזדהות עם ערכים פמיניסטיים, כגון התנועה לגבריות חדשה. עם זאת, יש הרואים בתנועה האחרונה התאגדות פמיניסטית לכל דבר ולכן פסולה כתנועת לזכויות גברים ואף חותרת נגד רעיון זכויות הגברים.
בין הנושאים שמרבית תנועות הגברים עוסקות בהם: הגדלת המעורבות של האב בחיי המשפחה, שוויון מגדרי בדיני גירושין, מאבק בהונאת אבהות ובגנבת זרע, מאבק במיזאנדריה, ועידוד מודעות למחלות גבריות כגון סרטן הערמונית (אחת הדוגמאות לפעולה בנדון היא פרויקט מובמבר), ייבוש תקציבי הלובי הפמיניסטי, שאיפה לשוויון אזרחי והורי, התנתקות כללית מנשים כשחרור משעבוד (mgtow). ישנן עמותות כמו לצדכם ואבות למען צדק שמציעות גם מענים טיפוליים או שירותי ייעוץ עבור גברים במצוקה.
השורשים האידאולוגיים של מרבית תנועות הגברים כיום נעוצים בתנועה הנקראת "התנועה לשחרור הגבר", שקמה בארצות הברית בשנות ה-70 במקביל לגל השני של הפמיניזם כדי לשחרר את הגבר מתפקידיו הפטריאכליים השמרניים. כעבור שנים ספורות התנועה החלה תהליך של פיצול – לתנועה פרו-פמיניסטית שפועלת למען שחרור שני המינים מתפקידי מגדר ובנוסף פועלת לחנך גברים לפמיניזם ולמניעת אלימות נגד נשים, ולתנועה לזכויות הגבר, שלרוב מציגה את עצמה כתנועת התנגדות לפמיניזם בכללו או לפלגים מסוימים בו, ופעולותיה הידועות ביותר הן מאבק באפליית גברים בדיני גירושין. כל תנועה התפשטה בעולם באופן עצמאי.
יורם קופרמינץ
יורם קופרמינץ (נולד ב-1954 בחיפה) הוא אמן ישראלי רב תחומי שהציג את יצירותיו בתערוכות רבות.
ביוגרפיה.
יורם קופרמינץ נולד בחיפה ליצחק קופרמינץ ולאביבה לבית אלטשולר (בתו של עמינדב אלטשולר). גדל בשכונת בת גלים.
בשנת 1973 גויס לצה“ל והוכשר כקשר. אחרי חודשים מעטים כחייל סדיר פרצה מלחמת יום כיפור וקופרמינץ נשלח כקשר של יחידת הנדסה לקדם את גשר הגלילים לכיוון תעלת סואץ. בזמן היותו בחצר נפצע קשה בזמן הפגזה של המצרים. הוא אושפז למשך חצי שנה בבית חולים סורוקה. מוראותיה ומראותיה של אותה מלחמה מלווים את עבודותיו מאז.
קופרמינץ למד במחלקה לאמנות בבצלאל בין השנים 1975 - 1979. הוא התגורר בפריז ובלונדון בין השנים 1980 - 1983. במהלך השנתיים בהן חי בפריז, שכר חדר זול במלון ליד מוזיאון הלובר והפך אותו לאטלייה שלו. במשך הזמן הצטברו בחדרו ציורים רבים והוא שכר חדר נוסף במלון. בלונדון גר בדירה ריקה אליה פלש, בקרבת לסטר סקוור.
בשנת 1983 שב לתל אביב. תקופה מסוימת יצר בדירתו שליד שדרות חן עד לפתיחתן של סדנאות האמנים בתל אביב, שם קיבל סטודיו לצד האמנים אורי קצנשטיין ויעקב מישורי. קופרמינץ היה חלק מקבוצת רגע אשר פעלה בתל אביב בשנות ה-80. קבוצה זו כללה גם את האמנים-האוצרים: דוד ריב, אבישי אייל, דוד וקשטיין ואסד עזי. ”רגע“ פעלה כקבוצה אידאולוגית החותרת לאינטגרציה עם תרבות המזרח. אמני הקבוצה פתחו גלריה ברחוב עמק יזרעאל שבדרום תל אביב בדירת שני חדרים בקומה השלישית ובשנת 1987 עברו לרחוב הרצל 113. ”אנחנו מדברים על החיים, על הסובב אותנו, על השכנים, כאובייקטים שיתייחסו ליצירותינו לא רק באופן מקצועי אלא כבני אדם חיים“
בשנות ה-80 ושנות ה-90 הירבה להשתתף בתערוכות יחיד וקבוצתיות וכתב בקביעות על אמנות ב“תרבות מעריב“. בשנת 1995 היה מנהל מחלקת האמנות בבית הספר מימד.
משנת 1995, (פרט לכמה תערוכות בודדות), הפך את המרחב הדיגיטלי בבלוג (באתרים ”אנטייטלד“ ו“רשימות“) ובפייסבוק, למרחב העשייה העיקרי שלו, כשהוא מתמקד במדיום הצילום. קופרמינץ מצלם בביתו, בסביבתו, בעולם ובעיקר בברלין אליה הוא חוזר שוב ושוב. עיקר עבודתו מתרחשת סביב המחשב וצילומיו עוברים עיבוד בפוטושופ. בתחילה היה מצלם את מסך חלונות הצ'ט שבהם נראו אנשים מכל העולם שאתם שוחח ופרסם בפלטפורמות שונות באינטרנט. קופרמינץ מחזיק בגופי עבודה אינטרנטיים שלמים המאורגנים אצלו לפי נושאים.
בשנת 1999, אחרי שנים של יחסים מורכבים עם עולם האמנות המקומי, החליט לפרוש מעולם זה אותו חווה כאלים במיוחד "אני נגד סבל פיסי או נפשי. אנחנו חיים במקום קטן, דחוס, מעין מחנה צבאי אחד גדול שבו יש מסדרי המפקד. וכך היה גם באמנות. היה רמטכ"ל שנפטר לאחרונה (רפי לביא, אע"א), ששלט והיה ממונה על הרבה חילות: האוניברסיטה, המוזיאון והאוצרות“. בשנה זו הוא הציג את תערוכתו האחרונה לה קרא ”תערוכה אחרונה“ בגלריה ”לימבוס“, וצבע את קירות הגלריה, תקרתה וריצפתה בצבעים עזים, כתב עליהם ”אני אוהב אותך“ ותלה עליהם את ציוריו. ”יורם קופרמינץ קיבל את החלל השלם על-מנת לייצר בתוכו מיצב טוטאלי - פרויקט שאינו ניתן לביצוע בגלריות מסחריות. במיצב הצבעוני "אני אוהב אותך" הרשה לעצמו קופרמינץ, בחסות החלל האלטרנטיבי, להעצים ולהאליל את ההצהרה הרומנטית, אותה הטיל על הקירות ועל הרצפה, ללא כל איפוק וסגנון מוזיאליים, ובאורנמנטיקה חוגגת.“
בשנת 2000 יצא לאור סיפרו ”אוקטובר / יומן מלחמה“ בהוצאת בבל, כרוניקת זוועה אנטי-מלחמתית מפורטת:
"ועוד כמה שניות להוריד את הציוד מהגב
"להוציא אתי חפירה, ולחכות בשלשות לפקודת המפקד
"בשבע בערב המטוס חלף בשמיים, נמוך
"בשבע ועוד כמה דקות, הוא הטיל פצצות
"באחת עשרה בלילה הוא חזר ועשה את אותו הדבר
"ההדף פגע בחלק מהחיילים, המתכת פגעה באחרים".
בשנת 2001 פרסם את "ספר הרגשות המלא" אנציקלופדיה לרגשות עם סיפורים קצרים לערכים כמו שינאה, חמלה ואהבה, אף הוא בהוצאת בבל.
משנת 2005 מפעיל קופרמינץ בלוג הנקרא ”מצב נפשי“. הבלוג ישב תחילה על אתר ”רשימות“, צבר עם השנים קהל קבוע. המבקר והאוצר יונתן אמיר נחשף ליצירתו של קופרמינץ דרך הבלוג ואצר ב-2009 את התערוכה ”שום דבר לאף אחד“ בגלריה ברבור הירושלמית.
ב-2010 התארח למספר שעות בגלריה חנינא, להחלפת ציוריו בתמורה למחוות שאינן תשלום כספי. בין התמורות: סוף שבוע בפריז, מגש גבינות משובחות, ספרים חתומים, פסלים וציורים ועוד. החילופין נעשו במסגרת פרויקט יוצא דופן בשם ”עבודות 1977 - 1991“. חודש וחצי לפני התערוכה, יצא קופרמינץ בקריאה בפייסבוק בה דיווח על שלושים חבילות כל אחת מכילה 25 ציורים, שהוטמנו במקומות שונים בארץ. את מפת המקומות שלח לכתובת אקראית בגרמניה וזו שבה אליו כעבור חודש. בעקבות תגובות שקיבל, הוצאה חבילה אחת שהוטמנה ליד הכפר ג'סר א-זרקא, והוצעה להחלפה תמורת כל דבר שאינו כסף.
בשנת 2013 הציג קופרמינץ תערוכת יחיד של צילומים בסדנאות האמנים, באוצרות גליה יהב. לרגל פתיחת התערוכה יצאה לאור מהדורה מיוחדת של ”אוקטובר/ יומן מלחמה“. לצד צילומיו הוצגה גם עבודת וידאו, בה מדבר קופרמינץ עם אימו. האם שאינה מזהה את האדם המדבר עמה כבנה שלה, זוכרת ומספרת לו בבהירות מפוכחת על אותו יום כיפור ועל אותה מלחמה ועל ״הילד שלי נפצע״, וכשהבן שואל ״עכשיו הוא בסדר?" האם עונה ״עכשיו הוא יותר בסדר ממה שהיה קודם... אבל הוא לא שכח מה שהיה״.
במהלך השנים, מאז סיום לימודיו, הציג תערוכות יחיד בארץ ובעולם והשתתף בתערוכות קבוצתיות רבות. כמו כן עבד ככתב בעיתונים מקוונים (מדור תרבות של עיתון מעריב, מוסף "קפטן אינטרנט" של עיתון הארץ, ynet ועוד). הגיש תוכניות ברדיו.
בסוף שנת 2020 פתח ערוץ יוטיוב שבו הוא מפרסם את עבודות הווידאו שלו. עבודות הווידאו משלבות טקסטים שכתב וקטעי וידאו שאותם הוא גם מצלם.
גביע דייוויס 1978
גביע דייוויס 1978 הייתה התחרות ה-67 במניין מאז ייסוד התחרות.