ארקונדה החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הנוער של ריאל סוסיאדד כשהיה בן 16. הוא עלה לקבוצה הבוגרת בעונת , ובשלוש העונות הראשונות שלו בקבוצה שימש כמחליפו של חבייר אורוטי. בעונת הופיע לראשונה במדי הקבוצה בליגה, ועונה אחר כך היה לשוער הבכיר והפותח של הקבוצה. לאחר שתי עונות שהסתיימו במרכז הטבלה, הפכה סוסיאדד לקבוצת צמרת בעונת כשסיימה במקום הרביעי. עונה אחר כך ארקונדה זכה לראשונה בפרס ריקרדו זאמורה המוענק לשוער עם ממוצע הספיגות הנמוך בליגה, כשקבוצתו סיימה במקום השני בטבלה, רק נקודה פחות מהאלופה ריאל מדריד. ארקונדה שיחק אותה עונה בכל משחקי הליגה של סוסיאדד שספגה רק 20 שערים, 13 שערים פחות מריאל. עונה אחר כך זכתה סוסיאדד בתואר האליפות, בזכות פער שערים עדיף על ריאל מדריד, וארקונדה זכה בשנית בפרס זאמורה. גם בעונת זכתה סוסיאדד בתואר האליפות, וארקונדה השלים זכייה שלישית רציפות בפרס זאמורה. הזכייה באליפות השנייה זיכתה את סוסיאדד במקום בסופר קאפ הספרדי עם פתיחת עונת , תואר בו זכתה לאחר שניצחה את ריאל מדריד 1–4 בסיכום שני משחקי הגמר, וזאת לאחר שהמשחק השני הגיע להארכה. באותה עונה רשמו ארקונדה וקבוצתו קמפיין אירופי מרשים, כשהגיעו עד לחצי גמר גביע אירופה לאלופות.
במחזור הראשון של עונת , במשחק בית מול סלטה ויגו, נפצע ארקונדה פציעה חמורה, שגרמה לו להפסיד את כל המשך העונה וכן את טורניר מונדיאל 1986. הוא הצליח להתגבר על הפציעה ולשוב למגרשים עונה אחר כך, ואף להוביל את קבוצתו כקפטן לזכייה בגביע הספרדי, לאחר ניצחון בפנדלים על אתלטיקו מדריד. גם בעונה שאחריה הגיעה סוסיאדד לגמר, אך הפסידה 0–1 לברצלונה.
ארקונדה הוסיף לשחק עונה אחת נוספת, ובסופה פרש ממשחק בגיל 35, לאחר ששיחק לכל אורך הקריירה במדי ריאל סוסיאדד.
ב-15 בנובמבר 2011, בסקר שערך עיתון מארקה הספרדי באתר האינטרנט שלו, נבחר ארקונדה במקום השלישי בתואר השוער הטוב ביותר בתולדות ספרד, אחרי איקר קסיאס וויקטור ואלדס.
נבחרת ספרד.
ב-27 במרץ 1977, בעיצומה של עונת הפריצה שלו בסוסיאדד, זכה ארקונדה בהופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד, כשנכנס כמחליף במהלך משחק ידידות בין ספרד ל שהסתיים בשוויון 1-1.
הוא זומן לסגל ספרד למונדיאל 1978 בארגנטינה, אך שימש רק כשוער מחליף למיגל אנחל ולא זכה לשחק בטורניר. ביורו 1980 כבר היה לשוער הראשון של ספרד, אך גם טורניר זה הסתיים בהדחה מוקדמת בשלב הבתים. ארקונדה זומן לסגל ספרד גם לטורניר מונדיאל 1982 הביתי, בו שימש כקפטן הנבחרת. הוא שיחק בכל חמשת משחקיה של ספרד בטורניר, שהסתיים בהדחה בשלב הבתים השני.
ביורו 1984 בצרפת הוביל ארקונדה את ספרד כקפטן עד למשחק הגמר, לאחר שספג שלושה שערים בארבעת המשחקים הראשונים בטורניר. במשחק הגמר ספג ארקונדה את השער הראשון בדקה ה-57, לאחר שכדור חופשי נמוך של מישל פלאטיני שנראה היה כאילו נקלט על ידי ארקונדה, עבר מתחת לחזהו ובטנו והתגלגל באיטיות לרשת. ניצחה בסיום 0–2 וזכתה בתואר.
לאחר טורניר זה עוד המשיך ארקונדה לשחק במוקדמות מונדיאל 1986, אך פציעה קשה שעבר במדי סוסיאדד סיימה למעשה את הקריירה הבינלאומית שלו. הפציעה מנעה ממנו את הזימון למונדיאל 1986, והוא לא שב לשחק עוד במדי הנבחרת לאחר שהוחלף באנדוני זוביזרטה. ארקונדה רשם 68 הופעות במדי הנבחרת בסך הכל.
בטקס שלאחר הזכייה של ספרד ביורו 2008, לבש שוערה השלישי של הנבחרת, אנדרס פאלופ, את חולצתו המקורית של ארקונדה מגמר יורו 1984, בעת שעלה לקבל את מדליית הניצחון מידיו של נשיא אופ"א וכובש השער הראשון מאותו הגמר, מישל פלאטיני.
חיים אישיים.
אחיו הצעיר של ארקונדה, גונזלו, על אף שמעולם לא שיחק כדורגל מקצועני, רשם קריירת אימון עשירה בספרד שכללה בעיקר קבוצות מליגת המשנה ומטה.
פתיחה וינאית
שחקן ציר
רובין אוקס
רובין אוקס (באנגלית: Robyn Ochs; נולדה ב-5 באוקטובר 1958) היא אשת חינוך, אקטיביסטית ביסקסואלית, סופרת ונואמת מקצועית אמריקאית. תחומי העניין והעשיה שלה כוללים מגדר, מיניות, זהות, והתארגנות קהילתית. היא יסדה ומנהלת את האתר "Bisexual Resource Center" והיא ערכה את האנתולוגיה "Getting Bi: Voices of Bisexuals Around the World". אוקס היא אורחת קבועה בתוכניות אקטואליה וכתביה מופיעים במגזינים כמו ניוזוויק ו-Seventeen, בנוסף לכתבי עת להט"בים.
פעילות מקצועית ופוליטית.
אוקס מרצה בנושאים הכוללים היסטוריה ופוליטיקה להט"בית בארצות הברית, הפוליטיקה של נטייה מינית, ועל חוויותיהם של אנשים שאינם מתואמים לקטגוריות ברורות של מין, מגדר וגזע. בין היתר, היא לימדה באוניברסיטת טאפטס וב-MIT, והייתה מרצה בהרווארד על שיצאה לגמלאות.
אוקס הייתה בין המייסדים של Boston Bisexual Network ב-1983, ושל Bisexual Resource Center ב-1985. המרכז (BRC) התחיל כמשאב לארגון כנסים בנושא ביסקסואליות לאזור החוף המזרחי של ארצות הברית, ובמהלך הזמן הרחיב את פעילותו, כולל יצירת ארכיון היסטורי ביסקסואלי, מחקר, ופעילות קהילתית ופוליטית.
אחת התרומות הגדולות של אוקס לתאוריה ביסקסואלית היא אתגור הרעיון שביסקסואליות זה "להמשך גם לגברים וגם לנשים". הבעיה שהיא מצביעה עליה היא בעיקר הבינאריות של הגדרה זו - מאחר שישנם הרבה אנשים שמזדהים כביסקסואלים ונמשכים לאחרים בעלי זהויות לא בינאריות (כלומר לאו דווקא גבר או אישה), או שהזהות שלהם מראש לא בינארית. היא גם כופרת ברעיון של "גם וגם" בכך שהיא טוענת שניתן להמשך באופנים שונים - כולל משיכה מינית ומשיכה רומנטית, אבל לאו דווקא שניהם, או שלפעמים כך ולפעמים כך:
מאז 1985 נאמה אוקס ביותר מ-500 קמפוסים וארגונים, במדינות שונות ברחבי העולם, כולל בתור הנואמת המרכזית בכנסים ואירועים מרכזיים לקהילה הביסקסואלית ולקהילת הלהט"ב בכלל. היא גם יושבת בדירקטוריונים של ארגונים מובילים, כולל: נציבה לענייני נוער להט"ב במדינת מסצ'וסטס, יו"ר הדירקטוריון של ארגון MassEquality, מייסדת וגזברית של רשת הנשים הביסקסואליות של בוסטון, דירקטורית לשעבר בשדולה למין ומגדר בהרווארד, יו"ר לשעבר בוועדת הפקולטה הלהט"בית של הרווארד, ובעבר חברת דירקטוריון של SpeakOut, לשכת הדוברות הלהט"בית של בוסטון.
אוקס זכתה במגוון פרסים עבור האקטיביזם שלה, שכולל מודעות לנושאים ביסקסואלים, זכויות להט"ב, נישואים חד-מיניים, וחינוך בנושאי מיניות וזהויות מגדריות. היא עורכת סדנאות בנושאים אלו, ומתראיינת לתוכניות אקטואליה בטלוויזיה וברדיו.
השכלה.
לאוקס יש תואר ראשון בלימודי אמריקה הלטינית מ-SUNY, תעודה מיוחדת (C.S.S) בניהול מהרווארד, ותואר שני בחינוך מהרווארד.
חיים אישיים.
אוקס היא אחייניתו של זמר הפולק המפורסם פיליפ אוקס.
היא חיה עם בת זוגה פג פרבל מאז 1997, והשתיים התחתנו ב-17 במאי 2004, ביום הראשון שזה התאפשר מבחינה חוקית במדינת מסצ'וסטס.
בית נסאו
בית נסאו הוא בית אצולה שאציליו ישבו בטירת נסאו שנמצאת בעיר נסאו שבריינלנד-פפאלץ. דודו, רוזן לאורנבורג (Dudo von Laurenburg) ייסד את בית האצולה בסוף המאה ה-11. היום ענפים של בית האצולה הם השליטים בהולנד (בית אורנז'-נסאו) ולוקסמבורג (בית נסאו-ויילבורג). בשנת 1985 נכחד הקו הזכרי של בית נסאו, אולם בהולנד ובלוקסמבורג גם בנות יורשות את תוארי המשפחה, ובעקבות כך מחזיק הדוכס הגדול של לוקסמבורג בתואר "דוכס נסאו", והוא נחשב לראש הבית.
היסטוריה.
השושלת נוסדה בשנת 1093 על ידי דודו, רוזן לאורנבורג, שקבע את מקום מושבו בטירת לאורנבורג. בניו של דודו, רופרכט הראשון, רוזן לאורנבורג וארנולד הראשון, רוזן לאורנבורג הרחיבו את שטחי הרוזנות, ובשנת 1159 עבר בנו של רופרכט - ואלראם הראשון, רוזן נסאו לטירת נסאו, ונטל לעצמו את התואר "רוזן נסאו". ואלראם הראשון ואחיו רופרכט השני, רוזן נסאו הצטרפו לפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה למסע הצלב השלישי, ובתמורה הוא סייע להם להרחיב את נחלותיהם.
בשנת 1247 מת היינריך השני, רוזן נסאו, ובניו ואלראם השני, רוזן נסאו ואוטו הראשון, רוזן נסאו ירשו את נחלותיו, ובשנת 1255 הם חילקו את הנחלות; ואלראם השני, רוזן נסאו הקים את ה "קו הוואלראמיאני", וצאצאיו שלטו ברוזנות נסאו ובלוקסמבורג. ואילו אוטו הראשון, רוזן נסאו הקים את ה"קו האוטוניאני", וצאצאיו שלטו בחלקים מנסאו, ומאוחר יותר תפסו את השלטון בהולנד.
הקו הוואלראמיאני.
בנו של ואלראם השני, רוזן נסאו היה אדולף, מלך גרמניה, אשר שלט בגרמניה בין השנים 1291–1298, אולם הובס ונהרג על ידי אלברכט הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג.
בשנת 1344 חילקו בניו של גרלאך הראשון, רוזן נסאו את הנחלות: יוהאן הראשון, רוזן נסאו-ויילבורג קיבל את רוזנות נסאו-ויילבורג, ואילו אדולף הראשון, רוזן נסאו-ויסבאדן-אידשטיין קיבל את רוזנות נסאו-ויסבאדן-אידשטיין. בשנים לאחר מכן התפצלה הנחלה כמה פעמים, אך חזרה והתאחדה מחדש בשנת 1605 תחת לודוויג השני, רוזן נסאו-ויילבורג. יורשיו של לודוויג השני חזרו וחילקו את הנחלה, אולם בשנת 1806 צורפה נסיכות נסאו-ויילבורג לנסיכות נסאו-אוזינגן ליצירת דוכסות נסאו, שהתקיימה כחלק מהקונפדרציה הגרמנית עד 1866, שאז סופחה לממלכת פרוסיה, בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרית ובעלות בריתה (שהדוכסות הייתה חלק מהם) במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
בשנת 1890 ירש אדולף, דוכס נסאו את הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, וצאצאיו שולטים עד היום בדוכסות.
הקו האוטוני.