עלילת הסרט, אשר מתרחשת בשנת 2077, מתמקדת בג'ק הארפר (מגולם על ידי טום קרוז), מפקד לשעבר בחיל הנחתים האמריקני ואחד מטכנאי המזל"טים האחרונים שמוצבים על פני כדור הארץ, אשר נהרס כמעט לחלוטין במהלך קרוב ל-60 שנים של מלחמה גרעינית בחוצנים שפלשו לכדור הארץ. מכיוון שכדור הארץ נהרס לחלוטין במלחמה, תושבי כדור הארץ נאלצו לעבור למושבות שהוקמו על טיטאן, הירח של כוכב הלכת שבתאי.
כחלק ממבצע רחב היקף שנועד לחלץ את שארית המשאבים החיוניים שנותרו בכדור הארץ, הארפר מוצב כעת בתחנת הבקרה Tower 49, אשר ממוקמת כ-900 מטרים מעל פני הקרקע, יחד עם הנווטת שלו ויקטוריה "ויקה" אולסן (מגולמת על ידי אנדראה רייסבורו). ג'ק וויקה מקבלים הוראות מסאלי (מגולמת על ידי מליסה ליאו), המפקחת שלהם, אשר נמצאת בתחנת החלל Tet. משימתם של ג'ק וויקה בכדור הארץ כמעט והושלמה, והם מצפים לעזוב בקרוב את כדור הארץ ולעבור למושבות הניצולים בטיטאן.
בינתיים מתחילים להציף את ג'ק זכרונות מעורפלים על אישה מסתורית, שאותה הוא פגש בבניין האמפייר סטייט מהתקופה שקדמה להרס כדור הארץ.
חייו של ג'ק משתנים באופן דרמטי כאשר חללית מסתורית מתרסקת על כדור הארץ. ג'ק, אשר מגיע לאתר ההתרסקות ומבחין כי המזל"טים עוסקים בחיסול צוות בני האנוש שהיו על סיפון החללית, מצליח להציל מהריסות החללית אישה מסתורית בשם ג'וליה רוסקובה (מגולמת על ידי אולגה קורילנקו), שלהפתעתו היא האישה המסתורית שהופיעה בזכרונותיו המעורפלים. הופעתה של ג'וליה מובילה לשרשרת אירועים שגורמים לג'ק להטיל ספק בכל מה שהאמין עד היום.
R-160 (רנתיסי-160, בערבית: رنتيسي-160) היא רקטה ארוכת טווח מייצור עצמי של ארגון חמאס. לטענת חמאס, טווח הרקטה הוא 160 קילומטר.
פיתוח.
הרקטה נחשפה לראשונה במסגרת מבצע צוק איתן ביולי 2014. בעורף הישראלי חשבו תחילה כי מדובר ברקטת M-302, רקטה סורית בעלת טווח דומה שנמצאה בספינה קלוז סי שיורטה ע״י צה״ל במרץ 2014 במסגרת מבצע חשיפה מלאה. ככל הנראה מדובר בחיקוי של רקטה זו שיוצר באופן מקומי על ידי גדודי עז א-דין אל-קסאם. שם הרקטה מייצג את טווח ההגעה שלה בצירוף שם משפחתו של עבד אל-עזיז א-רנתיסי, ממייסדי תנועת חמאס, שחוסל על ידי צה"ל בשנת 2004.
ב-18 באפריל 2016 הופץ סרטון בידי חמאס שחשף טילים המסוגלים לפגוע בחיפה ותל אביב בעלי "טכנולוגיה חדישה" ובו הוצגו בפועל רקטות ה-R-160. על פי הערכות גורמי המודיעין בישראל הרקטה דומה לרקטות M-302 הסורית, ומבוססת על רקטת פאג'ר 5 האיראנית.
שימוש מבצעי.
מבצע צוק איתן.
הרקטה נכנסה לשימוש לראשונה ב-9 ביולי 2014 במהלך מבצע צוק איתן, עת שוגרו שתי רקטרת לעבר חיפה לטענת חמאס, מרחק של כ-120 ק"מ. לפי התקשורת הישראלית נמצאו שברי הרקטות באזור חדרה ועתלית, כ-30 ק"מ דרומית מחיפה. יכולת השיגור של חמאס לעבר יישובי הצפון הפתיעה את צה"ל, שלא הזהירה כנגד יכולת זו את הרשויות המקומיות. בשיגור הראשון לא הופעלה אזעקה בחדרה.
ב-11 ביולי בוצע שיגור נוסף של הרקטה לעבר חיפה והיא ייורטה מול חופי עתלית.
במהלך המבצע צוק איתן שוגרו מספר רקטות R-160, מרביתן נורו לעבר חיפה אך נחתו בשטחים פתוחים באזור זכרון יעקב וחדרה, ששוכנות כ-30–40 ק"מ דרומית לחיפה. אלו הנקודות הצפוניות ביותר שידע הירי הרקטי מעזה במהלך הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ביומו האחרון של המבצע נפלה רקטה כזו באשקלון, הערכה היא כי הרקטה שוגרה לעבר תל אביב כשראש הנפץ הכיל כ-60 ק"ג וכי היא נפלה בדרך.
שימוש מבצעי נוסף.
ב-25 במרץ 2019, על רקע מתיחות בין חמאס לישראל, שוגרה מרפיח רקטה לטווח של 120 ק"מ ופגע בבית מגורים במושב משמרת. בנוסף להרס הבית בו פגע, גרם ההדף מהרקטה לנזק ל-30 בתים נוספים במושב. אף וייתכן שמדובר ברקטה M-75 משופרת, עקב הטווח הארוך ההערכה ע"פ גורמי המודיעין הייתה כי מדובר ברקטה מסוג R-160.
אינגריד מיכלסון
דארק
צק&quot;ג
צק&quot;ח
אהרן האלה-וולפסון
אהרן בן וולף מהאלה (בכתיב שנהג בזמנו: אהרן בן וואָלף מהאללי, מאוחר יותר גורמן לאהרן האללי וואָלפסזאָהן, בגרמנית: Aaron Halle-Wolfssohn; תקי"ד, 1754 – י"ט באדר ה'תקצ"ה, 20 במרץ 1835) היה סופר, מתרגם הוגה ומחזאי יהודי יליד פרוסיה, מחשובי משכילי ברלין בדור שאחרי משה מנדלסון.
ביוגרפיה.
מעט ידוע על נעוריו של וולפסון. הוא נולד כנראה ב-1754 (יש מקורות המציינים 1756 כשנת לידתו. בתעודת הפטירה מצוין שהיה בן 79 במותו), בעיר האלה על שמה נקרא – אז בדוכסות מגדבורג, נחלה פרוסית – ולפי גרסה אחרת בנידרנאי שבאלזס. הוא גדל בפיורדא, אליה עבר בגיל ארבע. אביו וולף היה רופא, מקצוע נדיר ליהודי באותם ימים, ושני הוריו נטו להשכלה והיו מנויים על כתבי משה מנדלסון. הבית היה מתקדם מאוד, ודוברה בו בעיקר גרמנית ולא הניב היהודי. לאהרן הוענק חינוך מסורתי. רק ב-1790 החל לחתום את שמו בגרסתו הגרמנית, "וולפסזון", במקום "בן וולף".
ב-1785 עבר לברלין, שם הצטרף לחוג המשכילים סביב מנדלסון; הבירה הפרוסית, בה התגוררו משפחות יהודיות עשירות ומעורות בחברה ששמחו לתמוך במלומדים, הייתה יעד מועדף על אלה האחרונים. הם עסקו בהפצת השפה הגרמנית בין היהודים ובהתעמקות בעברית המקראית, שבה כתבו רבים מפרסומיהם. ב-1788 הוציא האלה את חיבורו הראשון, 'האריה', שעסק בחיה והתפרסם ב"המאסף". הוא הוסיף להיות תורם קבוע לכתב-העת, ובין 1794 ל-1797 שימש כעורכו. עוד ב-1788 הצטרף למפעל חייו של מנדלסון, תרגום התנ"ך לגרמנית 'נתיבות השלום', ויחד עם יואל ברי"ל ערך גרסה כזו של שיר השירים. ב-1789 תרגם את איכה; ב-1790 חבר לדוד פרידלנדר, יצחק אייכל וכתריסר משכילים אחרים בתרגום כל ההפטרות. ב-1791 תרגם את ספר איוב, וב-1800 את ספר מלכים.
וולפסון היה משכיל מתון בתחילת דרכו, ונקט בגישה המנדלסונית האופיינית של הצדקת טיעוניו בכלים מסורתיים. ב-1790 פרסם את עבודתו הידועה ביותר, "אבטליון", ספר לימוד לנערים בעברית. על אף שבכתביו העיר על הטבע הרדיקלי של מפעלו – הוא רמז לכך שביקש להביא לקץ לימוד הפרשנות המקובלת, כמו רש"י, בכפיפה אחת עם פשט המקרא – הקפיד על התנסחות זהירה בפומבי ועל הכלת טקסטים מקובלים בלבד ב"אבטליון", שהיה תולדות עם ישראל לפי המסופר במקורות. במובלע, הנרטיב התבסס על ערכים פילוסופיים של עידן הנאורות והדגיש את חשיבותם. החוברת הייתה הצלחה גדולה, ויצאה במהדורות נוספות כמה פעמים.
פעילותו החינוכית לא הוגבלה לכך, ומ-1791 שימש כמנהל ב"בית הספר המלכותי הווילהלמיני" ליהודים בברסלאו, שם נדרשו המורים לעברית ללמד את השפה באופן מדעי ורציונלי, ו. מהמחצית השנייה של שנות ה-90, עם מינויו לעורך "המאסף", נעשה יותר קיצוני. הוא השתתף באופן פעיל בפולמוס הלנת המת בין המשכילים לרבנות המסורתית, בשאלה האם יש צורך לדחות את הקבורה עד שהמוות יוודא על ידי רופא כדי להבטיח שחולים לא ייפלו קורבן לרשלנות. הוא נקט בעמדה בלתי-מתפשרת ופרסם סאטירה עוקצנית על הנושא, "שיחה בארץ החיים" (1797). לאחר שמשפחה עשירה בברסלאו מיהרה לקבור את מתה שנפטר בשישי בטרם שבת, התחפש וולפסון למת עטוף בתכריכים והבעית את הרב המקומי. עם התמעטות הקהל של "המאסף", שרובו כבר מנה דוברי-גרמנית בלעדיים, הפך הטון של כתב העת לטהרני יותר, והוא גינה בחומרה את יהודי מזרח אירופה, שהוצגו כערב רב של בורים המאמינים באמונות טפלות. בשנים אלה הסתכסך עם שני משכילים בולטים שהפגינו קו מתון יותר: הרב ברוך ייטלש מפראג, שפרסם הספד על הנודע ביהודה; ויצחק סטנוב שגילה עמדה מורכבת כלפי הקבלה, אותה דחה העורך החדש בלעג בוטה. שמואל פיינר כתב עליו ש"מילא את תפקידו של רובספייר" בשורות ההשכלה, כטהרן תקיף המתנגד לכל פשרה.
וולפסון היה חבר באגודות שנועדו להפיץ את השפה הגרמנית בקרב ההמונים, אך למרות התיעוב שרחש לניב היהודי, פרסם ב-1796 את "לייכטזין אונד פרעממעלייא" ('קלות דעת וצביעות'; נהגה: "לייכטזין אונד פרֶמֶלַיי"), אחת מעבודותיו שנועדו להחליף את הפורים שפיל המסורתי, ונחשבת למחזה היידי המודרני הראשון. ההצגה, בעצם גרסה יהודית של "טרטיף" למולייר, לא הייתה על טהרת השפה: רוב החלקים החיוביים בעלילה, המציגים את גישתו המשכילית של המחזאי, נכתבו בגרמנית באותיות עבריות, בעוד שהדמויות השליליות דוברות יידיש בבירור. "קלות דעת וצביעות" עסק ברב נוכל מהמזרח בשם ר' יוספק'ה המרמה שוטה אדוק, ר' חנוך, ומשכנעו לתת לו את בתו ייטכן לאשה. ייטכן נמלטת בפחד עם ידיד גוי בשם פון שנאפס, אך זה מוכרה לזנות. אביה מוצא אותה ומגלה שיוספק'ה עצמו הוא לקוח קבוע בבית-הבושת, מחלץ את בתו בטרם אונה לה רע ומארס אותה עם מחזרה האוהב והמודרני מרקוס. ב-1802 פרסם מחזה נוסף בשם "דוד, דער בעזיגער דעס גלית" ('דוד, מנצחו של גלית'; נהגה: "דוד, דֶר בֶּזיגֶר דֶס גלית"). הלשון הייתה עודנה שפתם של המוני היהודים בפרוסיה, בנסיכויות ובאימפריה הרומית הקדושה, והוא חש הכרח לפנות אליהם כך שיבינו.