גרף מתאר קשרים בין הקודקודים שיכולים לייצג דברים רבים. גרף יכול לייצג אנשים והקשרים החברתיים ביניהם; נקודות על מפה והדרכים ביניהם; את רשת האינטרנט ועוד. לדוגמה, גרף שקודקודיו הם אנשים ויש קשת ביניהם אם הם חברים. גרף זה מתאר את יחס החברות בין האנשים. הגרף המשלים המתאים לגרף זה, אם כן, יתאר את יחס אי-החברות. כלומר, תהיה קשת בין כל שניים שאינם חברים.
לגרפים משלימים חשיבות באלגוריתמים, ברדוקציות בתחום הסיבוכיות, בתורת הגרפים ועוד.
Gay Games
דיסוציאציה
דיסוציאציה (בעברית: היפרדות או ניתוק) מתארת קשת מצבים בין ריחוק עד לניתוק המודע מרגשות, תחושות, זיכרונות ומסגרות מחשבתיות. דיסוציאציה יכולה לתאר פגיעה זמנית, קלה או חמורה, בקשר המודע של האדם אל המציאות הפיזית או התחושתית שלו אך משמשת גם ככלי טיפולי. במהלך פגיעה דיסוציאציטיבית קיימת פגיעה באינטגרציה בין אחד או יותר ממרכיבי המודעות: זהות, התנהגות, רגש, תחושות וידע.
מצבים דיסוציאטיביים עשויים להופיע במצבים נורמטיביים (כגון שקיעה בהרהורים או בספר, היפנוזה), כתוצאה משימוש בסמים הזייתיים, או בשל מצבים גופניים (כגון אפילפסיה או הרעלה), אולם בצורתם הנפוצה ביותר מופיעים מצבים אלו כתוצאה ממצב דחק או מאורע טראומטי, ועל כן מופיעה בעיקר בצמידות להפרעת דחק פוסט טראומטית. דיסוציאציה מהווה תסמין מרכזי בהפרעות הדיסוציאטיביות.
גורמים.
דיסוציאציה היא תגובה הסתגלותית, מנגנון הגנה המופיע במצבי דחק ובמצבים טראומטיים, בהם האדם מוצא את עצמו חסר אונים וחסר יכולת להילחם או לברוח, ולכן משתמש בניתוק על מנת להגן על עצמו. במצבים אלו עשויה להופיע דיסוציאציה על מנת להגן על הנפש ולמנוע את האינטגרציה של החוויה הטראומטית (או היבטים מסוימים שלה) אל תוך המודעות. כאשר השימוש במנגנון זה הופך לדפוס קבוע לאורך זמן, התגובה הדיסוציאטיבית עלולה להפוך להפרעה דיסוציאטיבית - כלומר למצב בו הדיסוציאציה הופכת לפתולוגיה, מופיעה במצבים שאינם טראומטיים בפני עצמם אלא מזכירים ממדים כלשהם של החוויה הטראומטית, ואינה תורמת עוד להגנה על הנפש כי אם פוגמת באיכות החיים ולעיתים אף יוצרת סכנת חיים.
ממצאים מחקריים מצביעים על כך ש-90% מהאנשים הסובלים מהפרעות דיסוציאטיביות דיווחו על היסטוריה טראומטית, וכן על כך שככל שעוצמת הטראומה גבוהה יותר מופיעות יותר תופעות ניתוק. הפרעות אלו שכיחות במיוחד בקרב אנשים שהיו קורבנות לניצול מיני בילדות המוקדמת.
שני מודלים עוסקים בקשר בין הדיסוציאציה הנורמלית לבין זו הפתולוגית: המודל הטיפולוגי שהציע פייר ז'אנה, טוען כי הן שונות זו מזו באופן מהותי וכי דיסוציאציה פתולוגית מופיעה אצל אנשים בעלי נטייה מולדת לכך, שנחשפו לאירוע טראומטי רב עוצמה. לעומת זאת, מודל הרצף טוען כי הדיסוציאציה הנורמלית והדיסוציאציה הפתולוגית הן דרגות שונות של התופעה הממוקמות על רצף אחד.
מודל הרצף מצביע על ארבעה היבטים מרכזיים המשותפים לכל רמות הדיסוציאציה:
מצבי דיסוציאציה פתולוגיים.
לצד תפקידה של תופעת הדיסוציאציה בארגון חוויית המציאות האנושית, ישנן מספר תופעות דיסוציאטיביות המוגדרות כהפרעות נפשיות:
פבל וולברג
פבל וולברג (נולד ב-6 בספטמבר 1966) הוא צלם ואומן חזותי. זוכה פרס ליאון קונסטנטינר של מוזיאון תל אביב לשנת 2005, השתתף בהביאנלה של ונציה ה-52 ב-2007. מאז 1994 מציג בתערוכות יחיד וקבוצתיות בישראל וברחבי עולם. עבודותיו פורסמו בעיתונים ובכתבי עת בישראל ובעולם, כגון הארץ, הניו יורק טיימס ודר שפיגל.
ביוגרפיה.
נולד בלנינגרד, בגיל 7 היגר עם אמו וסבתו לישראל והתגורר בבאר שבע. בשנת 1994 וולברג סיים לימודי צילום בבית הספר לצילום קמרה אובסקורה בתל אביב. התערוכה הראשונה שלו הוצגה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית ב-1995. מאז הוצגו עבודותיו במוזיאונים ובגלריות ברחבי העולם. בין השאר תערוכות יחיד במוזיאון תל אביב, המוזיאון היהודי בברלין, המוזיאון היהודי של ניו יורק ובית ג'ורג' איסטמן בניו יורק. וולברג המיוצג מזה שנים רבות על ידי גלריה דביר בתל אביב וגלריה אנדראה מייזלין בניו יורק, השתתף ב-2007 בביאנלה של ונציה. הוא זכה בפרס ליאון קונסטנטינר של מוזיאון תל אביב לאמנות ב-2005 ובפרס הצילום העולמי של סוני ב-2014.
מאז 1997, עבד עבור עיתונים, כתבי עת וסוכנויות ידיעות, כגון, עיתון הארץ וניו יורק טיימס. צילומיו פורסמו בכתבי עת ומגזינים כמו דר שפיגל, ווג, סטילטו וכו'. מאז 2010, וולברג עובד על פרויקטים לאמנות באתיופיה ביפן ובמדינות ברית המועצות לשעבר.
"הוא העד שהייתי רוצה שיהיה שם במקומי", אמר עליו הצלם אלכס ליבק ב"הארץ" (אלי ערמון אזולאי 22.4.2012). מלחמה, צבא, טרור, אינתיפאדה, חרדים וחילונים, חצרות חסידים ואזורי הבילוי של תל אביב - כל אלה נלכדים במצלמתו של וולברג בתמונה רחבה ואף פנורמית.
מיכה בר עם, חתן פרס ישראל לצילום מצוטט בכתבתה של תמר רותם ב"הארץ" ("ראה את האור" 13.2.2007) על פבל וולברג: "הוא מצליח להראות שצילום חדשות יכול להפך לצילום אייקוני. שהפנומן הצילומי עוסק לא רק בדיווח אלא יוצר דימויים". ואילו עוזי צור מעיד עליו באותו מאמר: "באחד מימי העתיד יהיו צילומי המופת של פבל וולברג דברי הימים שלנו. וולברג יותר מתמיד לוכד את נשמת המקום והזמן כאמן ומתעד".
וולברג אב לשניים.
מתילדה כהן סראנו
אנרי דוטייה
דונלד קאנות'
פליקס אוטו דסוף
פליקס אוטו דסוף (בגרמנית: Felix Otto Dessoff; 14 בינואר 1835 - 28 באוקטובר 1892) היה מנצח ומלחין גרמני.
חייו.
דסוף נולד בלייפציג ולמד שם בקונסרבטוריון הלחנה, פסנתר וניצוח אצל כמה מחשובי המורים של התקופה, ביניהם איגנץ מושלס לפסנתר ומוריץ האופטמן ויוליוס ריץ להלחנה. ראשית פרסומו בא לו כמנצח. בגיל תשע עשרה ניצח על תזמורת תיאטרון בדיסלדורף וכעבור חמש שנים הוצעה לו משרת מנצח אורח במה שהיה אולי התיאטרון הראשון במעלה, האופרה של וינה. בווינה היה לפרופסור באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבימה של וינה. בווינה גם התיידד עם יוהנס ברהמס ובהמשך ניצח על ביצועי בכורה של כמה מיצירותיו התזמורתיות. דסוף חיבר כמה יצירות בשנות ה-50' וראשית שנות ה-60' של המאה ה-19, אך ויתר על ההלחנה כאשר קריירת הניצוח שלו המריאה. בהמשך עשה לו שם כמנהל האופרה של פרנקפורט.
קשרי הידידות האמיצים שלו עם ברהמס באים לידי ביטוי בחליפת מכתבים בין השניים בשנת 1878, כשדסוף ביקש להקדיש לברהמס את רביעיית המיתרים אופוס 7 בפה מז'ור, שהיא כנראה המוכרת ביותר בין יצירותיו. הרביעייה זכתה אומנם להצלחה בביצוע הבכורה שלה, אך דסוף לא היה משוכנע עדיין שהיא ראויה לפרסום ושלח את הפרטיטורה אל ברהמס בבקשה לחוות דעת כנה ובהצעה להקדישה לו. ברהמס השיב לו בשבחים ליצירה ואמר, "... כבוד גדול יהיה זה לי אם תכתוב את שמי מעל כותרת הרביעייה - כך, במקרה הצורך, נספוג את המהלומות יחדיו, אם הציבור ימצא שאינה לטעמו." דסוף, מרוצה ואסיר תודה, השיב לו בהיתול הקנטרני, שהיה מקובל גם על ברהמס עצמו במכתביו, "... ודאי ירווח לך כשתראה את שמך מתנוסס לזכר עולם על עמוד השער של הרביעייה. אחרי שהבריות ישכחו את הרקוויאם הגרמני שלך, הם יוכלו להגיד, ,ברהמס? או, כן, זה שדסוף הקדיש לו את אופוס 7 שלו!'"
דסוף חיבר גם חמישיית מיתרים ל-2 כינורות, ויולה ו-2 צ'לי, אופוס 10, כמה לידר וספר כוראלים. כמנצח ביצע בנגינת בכורה את הסימפוניה הראשונה של ברהמס בשנת 1876.
דסוף מת בפרנקפורט ב-1892. בתו, מרגרטה דסוף, ייסדה את מקהלות דסוף כששהתה בניו יורק בביקור משפחתי בעיר.
פיאצה דל פופולו
פיאצה דל פופולו (באיטלקית: Piazza del Popolo) היא כיכר בעיר רומא.
משמעות השם באיטלקית המודרנית היא "כיכר העם", אך מקור השם הוא בשפה הלטינית הוא עץ הצפצפה (בלטינית: populus), ונקראה כך ככל הנראה בעקבות עץ צפצפה שגדל במקום. בפאתיה הצפוניים של הכיכר ניצבת הכנסייה האוגוסטינית סנטה מריה דל פופולו.
הכיכר ממוקמת בחלקו הפנימי של השער הצפוני בחומת אורליאנוס - בעבר השער לרומא העתיקה שנקרא היה "שער פלמינוס" (Porta Flaminia) על שמו של גאיוס פלאמיניוס, וכיום קרוי "שער פופולו" (Porta del Popolo) על שם הכיכר והכנסייה. משער זה יצאה "דרך פלמינה" (Via Flaminia), שהובילה לעיר הנמל רימיני, ונחשבה לדרך המרכזית לצפון. עד לעת החדשה, היווה מקום זה, את נקודת המבט הראשון של רומא - אליו נחשפו התיירים והמבקרים הבאים לעיר. כמו כן, התקיימו בכיכר זו הוצאות להורג, שהאחרונה שבהם התקיימה בשנת 1826.
עיצוב הכיכר.
לעיצוב הכיכר הנוכחי מאפייני אדריכלות נאו-קלאסית. הכיכר המחודשת תוכננה ובוצעה בין השנים 1822-1811 על ידי האדריכל האיטלקי ג'וזפה וואלאדיר (Giuseppe Valadier). במרכז הכיכר הוצב אובליסק מצרי מתקופתו של רעמסס השני, המכונה "אובליסק פלמינו" (obelisco Flaminio). זהו האובליסק השני העתיק ביותר ברומא, ומתנשא לגובה של כ-24 מ', ויחד עם הבסיס מתנשא לגובה של כ-36 מ'. האובליסק הובא לרומא ממצרים בשנת 10 לפנה"ס בפקודתו של אוגוסטוס קיסר, והוצב במקור בקירקוס מקסימוס. האובליסק הובא לכיכר זו על ידי האדריכל הרנסאנסי בשנת 1589. פעולה זו בוצעה, בעקבות התכנון העירוני החדש לרומא שהוביל האפיפיור סיקסטוס ה-5. באותה העת הוקמה גם מזרקה במרכז הכיכר, שהועתקה בשנת 1818 לכיכר ניקוסיה, ואת מקומה תפסה מזרקה בעלת מאפיינים מצריים.