הלך ברגל ממינסק לווילנה, שם התקבל לבית המדרש לרבנים שבחסות הממשלה. עם סיום לימודיו בשנת 1854 חזר למינסק והתמנה למורה בבית הספר העברי הממשלתי. הוא לימד בו עד שנת 1860. לאחר מכן הוא שב לווילנה ומונה לתפקיד ה"יהודי מלומד" (ученый еврей, עוזר לענייני יהודים) של מושל פלך וילנה – משרה שבה כיהן 32 שנים. בתפקידו זה היה אחראי על תכנון ועריכת ספרים ללימודי היהדות.
מאורעות המרד הפולני של 1863 נצטיירו ברוב כישרון בסיפורו "עת המבוכה" (Горячее время, "גוֹריָאצִ'יֶה ורֶמיָה"). אודות אובדן העצות ששרר בקרב המשכילים היהודים, בין ההתקרבות לתרבות הפולנית או הרוסית. הימים ימי תקופת ההשכלה וההתבוללות, ולבנדה, שצידד באימוץ התרבות הרוסית ורוסיפיקציה של היהודים, ראה בקבלת האזרחות הרוסית ובאמנציפציה בסגנון מערב אירופה את המפתח היחיד והמיוחד לפתרון שאלת היהודים. הוא לא פסק מלקוות שהתקרבות זו עשויה להרוס מעט את קיר הברזל המפריד בין היהודים לבין האוכלוסייה הכללית, הלא-יהודית. בתקוותו זו חיזקה אותו ידידתו הסופרת הפולנייה אליזה אוֹזֶ'שקובה (Orzeszkowa).
עם הגעתו לווילנה, החל לכתוב בעיתון היהודי בשפה הרוסית "רַאזסוֶויט" ("Рассвет", 'השחר'), שאותו ייסד באותה שנה יוסף רבינוביץ. כמו כן כתב לעיתון "ציון". בשנים 1870–1880 כתב לעיתונים היהודיים בשפה הרוסית בסנקט פטרבורג "ייברייסקאיה ביבליוטקה" ("Еврейская библиотека", 'הספרייה היהודית'), "רוסקי יבריי" ("Русский еврей", 'היהודי הרוסי') ו-"ווֹסחוֹד" ("Восход", 'הזריחה'). כל ימי שהותו בווילנה חלם לעבור לבירה סנקט פטרבורג וללמוד באוניברסיטה, אולם לא היה מספיק החלטי בעניין, ונשאר כתב עיתון בווילנה. עבודתו הספרותית הקנתה לו מעמד בתור אחד הסופרים הפופולריים בחוגי הספרות היהודית-רוסית באותם הימים. החיים היהודיים בשנות ה-40 וה-50 למאה זו תוארו בסיפוריו "ציורי העבר", "פאות מלמדו", "אימת בית-הספר" ו"מבוכת-פתאום", שבהם צייר את מה שראה כליקויי החינוך, את המלמדים צייר כבטלנים, את ה"חדרים" כמוזנחים, את צרות נישואי הבוסר, את סדרי הקהילות הרופפים ואת מקורות הפרנסה הבלתי מבוססים.
לבנדה היה הראשון בין סופרי דורו שעמד גם על הפגמים וההשלכות של המודרנה היהודית והטמיעה בתרבות הרוב. גיבורי סיפוריו הגדולים "וידויו של עסקן" (Исповедь дельца) ו"הרֶמיז הגדול" (Больш й ремизъ) "הם אנשים רודפים אחר הבצע ושואפים שאיפה נמרצת אל השגת המאוויים הגופניים והגדלת עושרם בכל האופנים האסורים והמותרים, והכל בשם ההשכלה; סוחרים מבריחים נכסיהם ובולעים חיל זרים על ידי מעשי עָוֶל ותרמית, וצעירים דלי-מַעַש, ריקי-מח ושואפי-תענוגים בעודם יושבים על ספסלי בית-תלמודם".
הוא הִרבה לנסוע ברחבי רוסיה ואירופה ופרסם רשמי תיירות. בזיכרונותיו "רשימות מן העבר", שראו אור בפטרבורג בשנת 1870, הוא מעלה באופן הומוריסטי את השאלה, מה צריך לעשות יהודי שאינו נראה כיהודי, כאשר חבריו למסע טועים וחושבים אותו לנוצרי, ועונה עליה על פי אמונתו: "בתור קוסמופוליט יש לי הזכות המלאה לא להישען יותר מדי על מוצאי".
כאשר פרסם משה לייב ליליינבלום "ב"רזסוויט" ב-1881 את מאמרו על אודות הרעיון העברי-הלאומי, יצא לבנדה נגדו; אבל עד מהרה, בעקבות הפוגרומים של "הסופות בנגב", החלה דעתו להשתנות. באמצע שנת 1882 קיבל את החוברת "אוטואמנציפציה!", וכאשר שמע כי המחבר הוא לאון פינסקר, מיהר להודות לו והביע נכונות מוחלטת לתמוך ברעיון.
בשנת 1882 סיפר לידידו שמואל ליב ציטרון: "לא סמולנסקין בעל "השחר" וגם לא חברי סופרי "הראזסווט" משכו את לבי לרעיון תחיית האומה הישראלית על אדמת אבותיה, אלא אותה המשפחה היהודית מחרקוב שעמדה לעלות לארץ-ישראל". בחורף שנת תרמ"ג כבר היה לבנדה הרוח החיה בחברת "חובבי ציון" בווילנה; כולו היה שקוע בנושא ארץ ישראל, והוא הרבה לעשות נפשות לרעיון גאולת הארץ. אחרי חג הפסח שנת 1887 התחיל לבנדה לגלות סימנים של התמוטטות עצבים. יהודים מהעיירה הקטנה מולודֶצ'נה שבסמוך לווילנה סיפרו לו כי מתוכנן פוגרום בעיירה, ושמועה זו עשתה עליו רושם מדכא מאוד; מצבו החל להידרדר, ואט-אט התגלו אצלו סימנים של דיכאון. הרופאים בעירו לא מצאו לו מרפא, וידידיו החליטו לאשפזו בבית חולים פסיכיאטרי בסנקט פטרבורג, אולם הוא לא הסכים לצאת מביתו, והגיע לבית החולים רק לאחר שידידו יצחק ליב גולדברג אמר לו כי מוליכים אותו לארץ ישראל. לבנדה נפטר בשנת 1888.
אחיו הצעיר ויטאלי לבנדה (Виталий Осипович Леванда; 1840–1913) היה משפטן יהודי-רוסי נודע.
תרגום יצירותיו.
את כל יצירותיו ומאמריו כתב לבנדה ברוסית וביידיש. הוא העיד על עצמו, "אלמלא המורה העברי של בית מדרש הרבנים בוודאי הייתי היום לא רק קורא עברית, אלא גם כותב עברית". בשנת תרכ"ב פנה אליו חיים זליג סלונימסקי (חז"ס) בבקשה לכתוב לעיתונו "הצפירה", ולבנדה כתב מאמר קצר בעברית ובו ביקורת חריפה על כתב העת העברי הווילנאי "הכרמל" ועל עורכו שמואל יוסף פין. מחשש לריב גנז סלונימסקי את המאמר, ובכל פעם שנזכר לבנדה בעובדה זו היה אומר: "ברם זכור חז"ס לטוב, כי לא נעשיתי על ידו מחבר עברי". למרות זאת, שאף לבנדה תמיד לראות את יצירותיו מתורגמות לעברית. תרגום ראשון לעברית נעשה באמצע שנות ה-70 בידי הסופר האודיסאי יהושע רייצסזון, ללא נטילת רשות מהמחבר. הוא תרגם את סיפורו "חנות המכולת: תמונות מחיים יהודיים" (Депо бакалейных товаров. Картины еврейского быт, "דיפו באקאלייניך טובארוב") לעברית בשם "המַרכֹּלֶת", אבל התרגום העברי היה בלתי אמין. לעומת זאת, לבנדה שמח משתרגם אייזיק מאיר דיק סיפור זה ליידיש, בשם "ר' שלומעלע: דער פער פון דער קהלה".
לעברית תורגמו יצירותיו רק בשנות חייו האחרונות. המתרגם הראשון היה אברהם שלום פרידברג, שתרגם ב"המליץ" את המאמר "מהותו של רעיון חיבת-ציון" (שהתפרסם בקובץ הרוסי "פלשתינה" ("Палестина") שהוציא ואסילי בֶּרמן), ואחר-כך את סיפורו "עיר ובהלות" (שנדפס ב"כנסת ישראל" של שאול פנחס רבינוביץ תרמ"ח).
אחריו תרגם ש"ל ציטרון את סיפורו "אברהם בן יוסף" (שהתפרסם גם הוא ב"כנסת ישראל" של אותה שנה); את התרגום המלא לעברית לא הספיק לקרוא, כי נפטר לפני צאתו לאור של הסיפור.
קשריו עם יהודה ליב גורדון.
לבנדה לא החשיב את יהודה ליב גורדון (יל"ג) למשורר; הוא ראה בו רק בעל סגנון מצוין, אולם לדעתו היצירות התרכזו רק ב"מעיכת רבנים כפשפשים" (ביטויו של לבנדה), והתעלמו מצדדים אחרים בחיים.
ואולם למרות משפטו זה הקשה, היה לבנדה ידיד קרוב ליל"ג והיה קורא תמיד את שיריו, והרבה לצטט מחרוזיו. באותה תקופה עמד יל"ג בראש "המליץ" ועבר על שאלת ישוב ארץ ישראל בשתיקה מוחלטת, לבאדה פנה אליו במכתב מלא תוכחות על שהוא מניח ל"אפרוחים", כך כינה את עוזריו של העורך, לטפל בעניין הגדול הזה. בעת ביקורו של יל"ג אצל ידידו בווילנה, הוכיח אותו לבאדה על התעלמותו מהנושא. ואכן הלה שינה את עמדתו. יל"ג העיד על כך במכתב, שכתב לאחר חמש שנים, בשנת תרמ"ח, אל הד"ר שמעון ברנפלד (זהו המכתב הידוע, שציווה יל"ג לפרסמו ברבים שלשים יום אחר מותו). באמצע קיץ שנת תרמ"ה, כותב לבנדה לצייטלין על שינוי הלך רוח זה: "בימים האלה בקר אותי בביתי, על דרכו לחוץ לארץ, מר י"ל גורדון, ומה השתוממתי לשמחת לבי למצוא בו פלסטיני [=ציוני] נלהב".
"ערירי מת האיש, אבל הוא קנה לו שם טוב מבנים ובנות, שם גבור לאומי, שהיה מראשוני הלוחמים מלחמת עמו, נלחם מתחלה בעד השכלתו וזכיותיו ונלחם לבסוף בעד רעיון הלאומיות הישראלית ושיבת בנים לגבולם על אדמת אבות".
1881 במדע
פו הדב (דמות)
פו הדב (באנגלית: Winnie-the-Pooh, ויני הפו) הוא הדמות הראשית בסדרת ספרי "פו הדב" של א.א. מילן, ובסדרת סרטי האנימציה של וולט דיסני המבוססת עליהם.
בגרסה של וולט דיסני, לפו פרווה זהובה וחולצה אדומה.
אישיות.
פו הוא דובון טוב לב, המתגורר ביער ת"ק פרסאות יחד עם חברים כמו טיגר, חזרזיר, איה, ארנב, ינשוף, רו הקנגורו ואמו קנגה, וחברו הטוב כריסטופר רובין שגידל אותו.
פו הוא נאיבי ואיטי, אך הוא גם ידידותי ומתחשב. למרות שהוא וחבריו מגדירים אותו לא אחת כ"דוב בעל מוח קטן מאוד", מדי פעם מודים לפו שיש לו רעיון חכם, המונע בדרך כלל על ידי השכל הישר.
פו הוא משורר מוכשר, והספרים משובצים לעיתים קרובות ביצירותיו.
פו אוהב מאוד אוכל, בעיקר דבש, אך גם חלב מרוכז ומאכלים אחרים. לעיתים קרובות הוא מתקשה להימנע מלאכול כאשר מונח מאכל לפניו. לדוגמה, אף על פי שכוונתו היה לתת לאיה צנצנת דבש ליום הולדתו, פו לא יכול היה להתאפק מלאכול את הדבש, בדרכו למסור את המתנה ולכן הוא נותן לאיה את הצנצנת הריק בתור "צנצנת שימושית להכניס דברים".
פו הוא מאוד חברתי. אחרי כריסטופר רובין, חברו הקרוב ביותר הוא חזרזיר, והוא לרוב בוחר לבלות את זמנו עם אחד מהם או שניהם. עם זאת, הוא גם מבקר את בעלי החיים האחרים, לעיתים קרובות מחפש חטיף או קהל לשירתו, אך גם את חברותם.
טוב ליבו מגיע עד כדי שהוא יוצא מגדרו להיות ידידותי לאיה, מבקר אותו ומביא לו מתנת יום הולדת ובונה לו בית, למרות שהוא מקבל בעיקר זלזול מאיה בתמורה.
דיבוב פו הדב.
בגרסה העברית, דובב פו הדב על ידי יובל זמיר משנת 1993 עם דיבוב הסרט ״פו הדב ועץ הדבש״ (בהמשך דובבו עוד שני סרטונים שלאחריהם אוגדו כל שלושת הדיבובים בסרט ״הרפתקאותיו של פו הדב״ שהופץ במקור באנגלית ב-1977 והוצא למכירה עברית ב-1997 שכולל את כל שלושת הסרטונים) עד לשנת 1999 בסרט ״פו הדב ההרפתקה הגדולה ביותר״ לאחר מכן הוחלף יובל זמיר, והתפקיד הועבר לסער בדישי, שמדבב את פו הדב מהסרט ״טיגר: הסרט״ עד היום.