הבניין נפגע במהלך קרבות מלחמת העולם השנייה בברלין, אך חלק גדול ממנו נותר ללא פגע.
שימוש בגרמניה המזרחית.
בשנת 1948 עבר הבניין לידי ה-"Freier Deutscher Gewerkschaftsbund", פדרציית איגודי העובדים של גרמניה המזרחית (FDGB), ומצבו הלך והידרדר במהלך השנים הבאות. מספר קמעונאים ובעלי מלאכה העתיקו מקומם לתוך הריסות המבנה. בית הקולנוע "קמרה" ("Camera") הוקם בבניין, מצדו של רחוב פרידריך, אך נאלץ להיסגר בשנת 1958 בשל ההידרדרות במצבו של הבניין. לאחר שהבניין עבר שיפוצים קלים, נפתח בית הקולנוע מחדש בשם אחר, ובשנת 1972 שונה שמו בחזרה ל"קמרה".
תוכנית ההריסה.
על אף שהבניין סבל נזק מועט יחסית במלחמת העולם השנייה, ונעשה בו שימוש תדיר, הוא נועד להריסה על ידי הרשויות בעקבות שתי חוות דעת של מהנדסים מ-1969 ו-1977. תוכנן להרוס את המבנה וליצור רחוב חדש שיקשר בין רחוב פרידריך לרחוב אורניינבורגר.
בשנת 1980 החל תהליך הריסת המבנה. כיפת המבנה פורקה ובית הקולנוע נסגר. לפי תוכנית הריסת המבנה, שאר המבנה יועד להיהרס באפריל 1990.
יוזמת האמנים תכלס.
ב-13 בפברואר 1990, חודשיים בלבד לפני הריסת המבנה המתוכננת, קבוצה בשם "יוזמת האמנים תכלס" ("Künstlerinitative Tacheles") נכנסה לבניין והשתלטה עליו. קבוצת האמנים ניסתה למנוע את הריסת הבניין על ידי הרשויות באמצעות רישומו כאתר היסטורי, אולם הריסת המבנה לא בוטלה עד הרגע האחרון.
קבוצת האמנים הזמינה חוות דעת הנדסית חדשה באשר לחוזקו של המבנה. המחקר שנעשה מצא כי הבניין נמצא באופן מפתיע במצב טוב, וכתוצאה המקום נרשם כאתר היסטורי.
בימיו הראשונים סיפק בית האמנות הן מקום לינה והן מרחב עבודה לאמנים שגרו בו. בשנת 1991 פרצה שרפה בבית המגורים המשותף. בין האמנים הראשונים שהציגו את עבודתם בתכלס נמנים האמן מרק דיבו (Mark Divo), קבוצת Mutoid Waste Company, הקבוצה המוזיקלית Spiral Tribe, קבוצת התיאטרון DNTT, האמן לני לי (Lennie Lee), הרקדנית והכוריאוגרפית סשה וולץ (Sasha Waltz) ורבים אחרים.
בתחילת הדרך הייתה מידה רבה של חוסר הסכמה בין האמנים מגרמניה המזרחית לבין האמנים מגרמניה המערבית, בשל דעותיהם הסותרות ורעיונותיהם השונות באשר לתפקיד של בית האמנות, אולם סכסוכים אלה לא מנעו מתכלס להפוך לסמל תרבות ומוקד מרכזי בסצנות האמנות והאקטיביזם בברלין ובגרמניה כולה.
שימוש עד 2011.
הבניין נצבע בצבעים בהירים ובחצר הגדולה שמאחורי הבניין מוקמו פסלים שנבנו מחלקי הריסות, חצץ, חלקי מכוניות וחלקים נוספים. במקום נפתחו בית קפה, בית קולנוע, אולם להופעות, סדנאות ואולם תצוגה. תכלס הפך למוקד אמנות יחיד במינו ולמקום עלייה לרגל לתיירים בברלין. בסוף שנת 2008 הגיע לסיומו חוזה השכירות של קבוצת האמנים עם בעל הנכס וכתוצאה לא היה ברור מה עתידו של הבניין.
כיום.
ב-4 באפריל 2011 תכנן הבנק הגרמני HSH נורדבנק, כיום בעלי הבניין, לפנות את הבניין מיושביו, אך הפינוי לא הוצא לפועל. ביום שלמחרת הפינוי שבוטל, צוותי בית הקולנוע ובית הקפה עזבו את הבניין מרצונם, בתמורה לתשלום של מיליון יורו ממקור אנונימי. כשמונים אמנים נשבעו להישאר במקום למרות מאמצי הבנק לפנותם. לאחר כשבוע בנה צוות המעקלים מטעם הבנק קיר בגובה 3 מטרים שהפריד בין חצר הבניין לרחוב אורניינבורגר. בתחילת שנת 2012 נשלחו על ידי הבנק מאבטחים לפנות את הבניין, אך האמנים התבצרו בבניין ונעלו את השערים והפינוי כשל. ב-4 בספטמבר פונה המבנה מיושביו. הבנק מעוניין להרוס את הבניין ולהקים במקומו בניין דירות מפואר.
בית האמנות טכלס
לידיה זבצקי
לידיה זבצקי (1937 – 8 בנובמבר 2001) הייתה אמנית קרמיקה ישראלית, ילידת פולין, אשר שימשה כראש החוג לעיצוב קרמי בבצלאל.
ידועה בסדרת הכדים הפיסוליים גדולי הממדים ועשירי הצבע, שיצרה במהלך שנות התשעים.
על יצירתה זכתה בפרס ירושלים לאמנות.
ביוגרפיה.
פליציה (לידיה) שינדלר נולדה בשנת 1937 בדרוהוביץ' שבפולין (כיום באוקראינה). בהיותה בת שנתיים הוגלה אביה לסיביר ועקבותיו אבדו לאחר שגויס לצבא האדום. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות שהתה שינדלר עם אמה בגטו של דרוהוביץ'. עם חיסול הגטו הסתתרה המשפחה כשנתיים במרתף של בית כפרי. לקראת סופה של המלחמה הועברה המשפחה על ידי הצבא האדום לורוצלב שבשלזיה התחתית. במקום זה נישאה אמה של שינדלר לאברהם גרובר (בומק), ובשנת 1946 נולד עודד, אחיה החורג של שינדלר.
בשנת 1958 בני המשפחה עלו לישראל, אולם שינדלר, שהייתה בעיצומם של לימודי משפטים באוניברסיטת וורצלב, נותרה בפולין. בשנת 1961 עלתה לישראל. בישראל התפרנסה בעבודות כגון שטיפת רצפות. תנאי המחיה הקשים עוררו בה את הרצון להגר בחזרה לפולין. בשגרירות פולין פגשה את פיוטר זבצקי, עולה חדש מפולין, שביקש אף הוא להגר בחזרה לפולין, והוא היה לבעלה.
בשנת 1962 ביקשה זבצקי ללמוד פיסול בבצלאל, אולם כיוון שלא הייתה קיימת מחלקה כזו בבית הספר, היא נרשמה ללמוד במחלקה לקדרות. לפרנסתה עבדה בניקוי המחלקה ושימשה כרפאית של כלים במסגרת חפירות ארכאולוגיות שנערכו בתל נגילה שבבית קמה ובתל ערד.
לאחר סיום לימודיה, בשנת 1965, הצטרפה לצוות ההוראה של המחלקה. בתקופה זו הלכה והתעצבה התגבשה ההשפעה הכנענית על הפיסול הקרמי הארצישראלי. אמנים כגון גדולה עוגן, ששימשה כראש המחלקה, והדוויג גרוסמן, שהיוותה מקור השפעה על אמנים רבים, נטו לצורות ארכאיות בהשפעת האמנות העתיקה של המזרח הקרוב. עבודתה של זבצקי בתקופה זו כללה מוטיבים ארכאיים כגון פסלי חיות. לצד דימויים אלו יצרה גם פסלים פיגורטיביים קרמיים, בהם מודגשת הגיאמטריות של הדמויות.
בשנת 1966 נולדה ענת, בתה של זבצקי, ובשנת 1977 נולד בנה יואב.
בשנת 1981 ראה אור ספרה "רקו: טכניקות ותהליכי עבודה" בהוצאת בצלאל. בשנת 1987 מונתה לראש המחלקה בבצלאל.
בשנת 1984 הציגה בגלריה אלף קבוצה של פסלי פורצלן החוקרים את היחס שבין הצופה לבין הדימוי ויצירת האמנות. זביצקי שילבה בעבודות טכניקות קרמיות שונות ובהן עבודה על אבניים, יציקה ופיסול חופשי והשתמשה באנגוב, גלזורה שקופה ולסטרים. בפסלים אלו שימש רישום ריאליטי בקו שחור על גבי הכלי הלבן כאמצעי ליצירת אשליה של נפחיות ושל חלל, לצד אשליה של שימושיות, שנעדרה מן המבנה של הפסלים.
בשנת 1990 זכתה זבצקי בפרס ירושלים לציור ופיסול. הייתה זו הפעם הראשונה שבה חולק פרס זה לאמן על פיסול קרמי. הפרס ניתן לזבצקי "על גילוי יכולת טכנית רבה המבטאת את יחסה העמוק לאמנות העתיקה של הקדרות לאורך דרכה האמנותית". בשנת 1992 זכתה זבצקי בפרס נוסף - מענק סנדברג מטעם מוזיאון ישראל. בעזרת המענק החלה זבצקי לערוך מחקר אודות גלזורות מתקופת שושלת טאנג בסין. זבצקי יצרה במחקרה ציפויים קרמיים ייחודיים, המבוססים על עבודותיהם של אמני הקרמיקה הסינים. אמנים אלו השתמשו בציפויים המכילים עופרת, המעניקה לכלים צבעוניות עזה.
בעזרת הציפויים החלה זבצקי ליצור סדרה של כדים גדולי ממדים, בעלי צבעוניות עזה, אותם יצרה בסטודיו שלה בירושלים ובשנת 1994 גם בעת שהותה במרכז האירופי לקרמיקה שהרטוגנבוש, הולנד. בעבודה "כד טאנג" (1993), לדוגמה, יצרה כלי בגובה מטר ובראשו אלמנט בעלי מראה גבישי. הזיגוג של הכד חיקה את הזיגוג הצהוב של הכלים הסינים. גודלם של הכדים, שאחדים מהם הגיעו לגובה 160 ס"מ, הדגיש את הפן האסתטי של הקרמיקה וכנמעט רוקן מתוכן את השימושיות של הצורה. הפיסוליות של העבודות הודגשה גם בעזרת פסים העשויים פח-עופרת.
לחלק מן הכדים זבצקי העניקה מראה "ארכאי". ביצירות שכונו "כד רקו" (1993), לדוגמה, השתמשה זבצקי בעיטור מסורתי כגון שריפת רקו, כשהיא מעניקה לכדים טקסטורות ומראה מונוכרומטי. כדים אחרים, כגון "כד מומינטרול" (1993) או "כד הרעל מס' 2" (1994), מכילים מוטיבים צמחיים המעניקים לכד מראה של פרי אקזוטי עצום לחלק מן הכדים נוספה מעין כותרת אשר עוצבה במוטיבים צמחיים-מופשטים והעניקה לכדים מראה של דימוי פנטסטי או אקזוטי.
בשנת 1993 הציגה זביצקי כדים מן הסדרה בתערוכה במחלקה לעיצוב במוזיאון ישראל. עבודות אלו זכו לתהודה רבה ביחס למעמדו של מדיום הפיסול הקרמי בישראל. סמדר שפי הגדירה את העבודות בביקורת בעיתון "הארץ" כאחדות "מהעבודות המרשימות שנעשו בארץ בשנה האחרונה" איזקה גאון, אוצר התצוגה, ציין את היחס שבין החלקים השונים של כל יצירה כ"מבנים מתפוררים שיד דואגת קשרה אותם" ובייחוד את היחס שבין גוף הכד לחלקו העליון.
בנוסף, זכו העבודות להצלחה כלכלית ונמכרו לאוספים שונים ביניהם אוסף מלון היאט בירושלים, אוסף עיריית ירושלים ועוד. בשנת 1994 הציגה זבצקי את סדרת הכדים בתערוכה בקגלבנן גלרי בסטוקהולם ובשנת 1995 בקמרס גלרי בבורגהולם, שוודיה.
בשנת 1998 הציגה זביצקי בתערוכה קבוצתית מיצב גדול ממדים בשם "רטוב/שרוף" שבמרכזו כורסה העשויה מ-50 חבילות של חימר הארוז עדיין בשקית המקורית שלו. עבודה זו ביקשה לבחון את אופן היווצרותו של דימוי מודרני וארכאי גם יחד, המכיל בתוכו את "פרדוקס הפירוק וההפרדה". סביב הכיסא פוזרו חלקי פיסול ופרגמנטים המושפעים מאמנות עתיקה. באותה שנה נחנך גם הפסל הסביבתי "אואזיס" שיצר ישראל הדני בסמוך לכניסה הצפונית לבאר שבע ובפרויקט השתתפה זבצקי כשיצרה עבודות קרמיקה רבות שעטפו והשתלבו במגדלי שהוצבו במסגרת הפרויקט.
את השפעת האמנות העתיקה ניתן למצוא גם בעבודות שהוצגו בשנת 1999 בתערוכה בשם "כתישה ושחיקה" בגלריה פריסקופ בתל אביב. בתערוכה הציגה פסלי קרמיקה הנדמים כשברי כלים עתיקים המשולבים בדימויים צמחיים פנטסטיים.