הפעילות הגעשית באזור היא תוצאה של תנועת הלוח האפריקאי צפונה ומפגשו עם הלוח האירו-אסיאתי. האי נבנה בהדרגה במהלך שישה שלבים געשיים במהלך 136,000 השנים האחרונות, כאשר הפעילות הגעשית נדדה צפונה בהדרגה. האי בנוי מארבע יחידות גאולוגיות ומורפולוגיות שונות:
התפרצויותיו של וולקנו הן מאגמטיות, אם כי הן עשויות להתחיל כהתפרצויות פריאטו-מאגמטיות סוערות הנובעות מחימום מי תהום על ידי הלבה ופליטת קיטור הגורם לרעשי פיצוץ. שלב זה של התפרצות פריאטו-מאגמטית נקרא "התפרצות הידרו-וולקנית". ההתפוצצות נובעת מלחץ הקיטור ומכמות הסיליקה הגבוהה (55% או יותר) במאגמה בזלתית או אנדזיטית, אם כי למאגמה עשויים להיות הרכבים שונים. ככל שכמות הסיליקה במאגמה גבוהה יותר, עולה צמיגותה ולחץ הגזים בתוכה גובר, וההתפוצצות עזה יותר. מעל ההר נוצר עמוד התפרצות דחוס, שצבעו בין אפור כהה לשחור, המכיל פצצות געשיות – שברי סלעים מותכים הנורים מעמוד ההתפרצות למרחק רב. בהתפרצות מסוג זה נוצר סוג של פצצה געשית הנקראת "פצצת קרום-לחם" – גושים בקוטר של 2-3 מטרים שקליפת הלבה שלהם הצטננה ונסדקה כמו קרום פריך של לחם. לאחר שמתרוקן צינור ההזנה הופכת ההתפרצות למאגמטית: נפלטים ענני אפר בהירים ולפילי, וכן קילוחים ומזרקות של לבה צמיגה. בתום ההתפרצות נוצר חרוט געשי ורבדים של לבה ואפר, ההולכים ומתרחבים מהתפרצות להתפרצות.
היסטוריה.
היוונים הקדמונים הכירו את האי בשם "היארה". על איולוס, בנו של פוסידון ואל הרוחות במיתולוגיה היוונית, סופר כי חי באי, וזה גם מקור השם המקובל הנוסף לקבוצת האיים הליפאריים – ה"איים האאוליים". הר הגעש פוסה היה פעיל בזמן העתיק כשבין ההתפרצויות היו הפסקות ארוכות. היסטוריונים יוונים, בייחוד תוקידידס בן המאה ה-5 לפנה"ס, דיווחו על פעילות געשית קבועה מתונה. במסה "מטאורולוגיקה" (350 לפנה"ס) סיפר אריסטו שאפר מהתפרצות עזה במיוחד קבר את העיר ליפארי, 10 קילומטרים משם.
הרומאים האמינו כי הר הגעש של וולקנו הוא ארובה של הכבשן של וולקן, אל הנפחות והאש, וקראו לאי על שמו. חוקר הטבע הרומאי פליניוס הזקן תיאר "אי חדש" שצץ מהים בסמוך לליפארי. סביר להניח כי הוא התייחס להתפרצות ב-183 לפנה"ס שיצרה את וולקנלו במצר המפריד בין וולקנו לליפארי. על פי המיתולוגיה הרומית גדל האי כאשר וולקן פינה מדי פעם את הרמץ והאפר מהנפחייה שלו. רעידות האדמה שקדמו להתפרצות האפר או שליוו אותה יוחסו לוולקן שעה שהכין כלי נשק למרס, אל המלחמה, ולצבאו לקראת צאתם למלחמה. על פי המיתולוגיה שכנה הנפחייה של וולקן מתחת להר אטנה או הר אולימפוס. הרומאים השתמשו באי בעיקר להפקת חומרי גלם, כמו עץ, או כרייה של אלום וגופרית. זו גם הייתה הפעילות הכלכלית העיקרית באי עד סוף המאה ה-19.
באמצע המאה השישית החלה פעילות געשית מחודשת על הפוסה והתרומם חרוט "פוסה 2", הקרוי גם "פוסה הצעיר". על האי ליפארי נמצאו האפר ופומיס מהתפרצות זו. התפרצות געשית נוספת החלה ב-1731 כאשר נוצר הלוע הדרומי (Forgia Vecchia inferior) והסתיימה ב-1739 בזרימה של אובסידיאן. האפר מהתפרצות זו הגיע עד סטרומבולי מחד, ועד לחופים הצפוניים של סיציליה מאידך. התפרצויות עזות נוספות התרחשו בשנים 1771 ו-1783.
כאשר קרס שלטון בית בורבון ב-1860 קנה בריטי בשם ג'יימס סטיבנסון (James Stevenson) את חלקו הצפוני של האי, בנה בו וילה, פתח מחדש מכרות גופרית ושתל כרמים בהם גידלו גפנים להכנת יין מלווסיה (סוג של יין מדיירה). סטיבנסון חי על האי עד ההתפרצות הגדולה האחרונה של הר הגעש ב-1888. ההתפרצות ארכה כשנתיים, ולאחר שהסתיימה מכר סטיבנסון את כל רכושו לאוכלוסייה המקומית, ולא חזר עוד לאי. הווילה עומדת עדיין שלמה.
כאמור, ההתפרצות הגעשית האחרונה על וולקנו התחוללה בסוף המאה ה-19. היא החלה ב-3 באוגוסט 1888 ונמשכה עד 1890, והיא שיקעה כ-5 מטרים של חומר פירוקלסטי על הפסגה של חרוט פוסה. סוג ההתפרצות שנצפה בחרוט פוסה קרוי התפרצות וולקנית. המונח נטבע על ידי ג'וזפה מרקאלי שצפה בהתפרצות הר וולקנו האחרונה לאורך זמן, ואת רשמיו מההתפרצות סיכם במילים: "התפוצצויות כשל תותח היורה במרווחים לא קבועים...", תיאור מאפיין המקובל עד היום לסוג התפרצות זה. מאז ההר שקט, והסימנים היחידים לפעילות געשית הם פומרולות - סדקים במדרון הצפוני של חרוט פוסה ובבסיס החרוט - בחוף באיה די לוונטי (Baia di Levanti) שדרכם משתחררים אדי מים וגזים, בעיקר פחמן דו-חמצני, גופרית דו-חמצנית ומימן גופרתי. הטמפרטורה של הגזים נעה בדרך כלל בין 100°C ל-200°C, ושינויים בה הם סימן אפשרי להתפרצות חדשה. בין השנים 1985 ל-1988 עלתה הטמפרטורה של הגזים עד 470°C ונראה היה כאילו חלה התרחבות בהר שלוותה בפעילות סייסמית. הוולקנולוגים חששו מהתפרצות קרובה, אבל מ-1994 נרגעה הפעילות הגעשית וחזרה לרמתה שמלפני 1985.
בשנת 2001 חיו באי 715 תושבים, שעיקר הכנסתם מתיירות. האי נמצא במרחק של כמה דקות שיט בהידרופויל מליפארי ויש בו כמה בתי מלון ובתי קפה. אתרי התיירות העיקריים הם החופים, המעיינות החמים, אמבטיות הבוץ והגופרית, ולוע הר הגעש פוסה. אף על פי שבניגוד לסטרומבולי, לא ניתן לחזות בוולקנו בהר געש פעיל, ולמרות הריח העז של ביצים סרוחות האופייני לגזי הגופרית הנפלטים מהפומרולות, מגיעים לאי בחודשי הקיץ למעלה מ-10,000 איש ביום.
ירי בצנחן באוויר
ירי בצנחן באוויר היא פעולה מלחמתית ששאלת חוקיותה זכתה להתייחסות באמנות בינלאומיות.
ירי בצנחן באוויר מותר על פי אמנת ז'נבה, כאשר הצנחן צונח בדרכו לפעילות מבצעית. עם זאת, חל איסור לירות באנשי צוות של מטוס שצנחו ממנו לאחר שכלי הטיס שלהם נקלע לבעיה. האיסור האחרון היה נהוג במשפט הבינלאומי, ושאב השראה מנוהגים של אבירות וכן מהדינים שנהגו לגבי יורד ים שספינתו נטרפה, אך ניתן לו תוקף רשמי בהשלמות לאמנת ז'נבה רק ב-1977. ישראל הייתה גורם פעיל ומרכזי בהכנת השלמות אלו.
הקו המנחה בחקיקת חוקים אלו גורס כי צנחן בעודו באוויר שייך למעגל הלחימה, ומנצל יתרון טקטי על מנת לשפר את מצבו בלחימה. איש צוות אוויר שמטוסו נפגע יצא ממעגל הלחימה, ואינו מהווה סיכון.
ההגנה על הצונח ממטוס במצוקה.
אף שהוסכם שראוי שתהיה הגנה על איש צוות מטוס הנחלץ ממנו וצונח לשטח עוין, היה ויכוח סוער בין ישראל ומדינות המערב לבין מדינות ערב בשאלה האם ראוי שתהיה הגנה גם על איש צוות מטוס הנוטשו וצונח בשטח שנשלט בידי כוחות ידידותיים לו. מדינות המערב טענו שלא ניתן לסבול פגיעה בחייל המצוי במצב חסר ישע, ואינו צונח לקראת פעילות עוינת. הערבים טענו שחייל זה צפוי לשוב לבסיסו ולהשתתף לאחר מכן שנית בפעולות טיס מלחמתיות, ולכן אין סיבה להגן עליו. לבסוף, בלחץ המערב, לא נקבעה הבחנה בין צניחה לשטח ידידותי לבין צניחה לשטח עוין.
אף שחיילים הצונחים ממטוס כחלק מפעילות מבצעית בבירור אינם זוכים להגנת האמנה במהלך צניחתם, עלתה השאלה האם יש מקום להגן על חיילים מוטסים אשר צונחים ממטוס שנקלע במצוקה, כשם שנקבעה הגנה על אנשי הצוות של המטוס הצונחים ממנו. לבסוף הוחלט שהאמנה תקבע במפורש שהיא אינה מגנה על גייסות מוטסים.
הסעיפים שנקבעו בסופו של דבר בפרוטוקולים המשלימים לאמנת ז'נבה הם:
נמיביה במשחקים האולימפיים
נמיביה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת ברצלונה (1992).
עד אולימפיאדת טוקיו (2020) רק ספורטאי נמיבי אחד זכה במדליה אולימפית, האתלט פרנקי פרדריקס. פרדריקס זכה ב-4 מדליות כסף, לאחר שסיים במקום השני בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר הן באולימפיאדת ברצלונה והן באולימפיאדת אטלנטה (1996). באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה כריסטין מבומה במדליית הכסף בריצת 200 מטר.
פרדריקס נעדר מאולימפיאדת סידני (2000) עקב פציעה, ובאולימפיאדת אתונה (2004), כשהוא בן 33, סיים במקום הרביעי בריצת 200 מטר, ובמקום ה-19 בריצת 100 מטר. אתלטית נמיבית נוספת שבלטה באתונה הייתה אגנס סמריה, שהשיגה את התוצאה השמינית בטיבה בחצי הגמר בריצת 800 מטר, אך מאחר שסיימה חמישית במקצה שלה, לא העפילה לגמר. שני מתאגרפים נמיבים, ג'וזף ג'רמיה ופאולוס אמבונדה, הודחו בשלב רבע הגמר. באולימפיאדת לונדון (2012) בלטה רצת המרתון הלאליה ג'והאנס, שסיימה במקום ה-12.
נמיביה מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
בוטסואנה במשחקים האולימפיים
בוטסואנה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מוסקבה (1980). היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
בראשית דרכה של המשלחת הבוטסואנית במשחקים, היא לא רשמה הצלחות גדולות, אך ההישגים השתפרו בהדרגה. באולימפיאדת סידני (2000) סיים האתלט גלודי דובה במקום השביעי בריצת 800 מטר. באולימפיאדת אתונה (2004) העפילה נבחרת השליחים ב-400X4 מטרים לשלב הגמר, וסיימה במקום השמיני. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה אמנטל מונטשו במקום השמיני בריצת 400 מטר וגייבל גרנמוטסה סיים במקום התשיעי בקפיצה לרוחק. המתאגרף חומיסו איקגופולנג העפיל לשלב רבע הגמר.
באולימפיאדת לונדון (2012) היה נייג'ל איימוס לספורטאי הבוטסואני הראשון שזוכה במדליה אולימפית. איימוס, שהיה בן 18 בזמן המשחקים, זכה במדליית הכסף בריצת 800 מטר. אמנטל מונטשו סיימה במקום הרביעי בריצת 400 מטר, 3 מאיות השנייה בלבד אחרי הזוכה במדליית הארד, דידי טרוטר ו-5 מאיות השנייה אחרי הזוכה במדליית הכסף, כריסטין אוהורוגו.