לדידי הרמן, הכל אובייקט. בין אם מדובר בסוכרייה על מקל, תיבת דואר, קרינה אלקטרומגנטית, מרחב-זמן מעוקל, חבר העמים הבריטי או טענות עממית. כל הדברים, בין אם פיזיים או בדיוניים, הם אובייקטים במידה שווה. הרמן מגלה סימפתיה לפנפסיזם , ומציע דיסציפלינה פילוסופית חדשה בשם "פסיכולוגיה ספקולטיבית" המוקדשת לחקר "השכבות הקוסמיות של הנפש " במטרה "להציף את המציאות הנפשית הספציפית של תולעי אדמה, אבק, צבאות, גיר ואבן".
הרמן מגן על גרסה של הרעיון האריסטוטלי של סובסטנציה. שלא כמו לייבניץ, שעבורו היו גם אגרגטים, הרמן טוען שכאשר אובייקטים משתלבים, הם יוצרים אובייקטים חדשים. בדרך זו הוא מגן על מטאפיזיקה אפריורית שטוענת שהמציאות מורכבת מאובייקטים בלבד ואין "תחתית" לסדרת האובייקטים. עבור הרמן, אובייקט הוא כשלעצמו מגרעת אינסופית, שאינה ניתנת לידיעה ובלתי נגישה לכל דבר אחר. הנחה זו מובילה לתיאור של מה שהוא מכנה "סיבתיות עקיפה" (vicarious causality). בהשראת האוקיונליזם של הפילוסופיה האסלאמית בפילוסופיית ימי הביניים, הרמן טוען כי שני אובייקטים אינם יכולים ליצור אינטראקציה בשום מקרה, אלא בתיווך של תחליף חושי המכונה "ויקאר חושני" (sensual vicar). אם כן, עבור הרמן ישנם שני סוגים של אובייקטים: אובייקטים אמיתיים והאובייקטים החושיים התחליפיים המאפשרים אינטראקציה. הראשונים הם האובייקטים היומיום, ואילו האחרונים הם המאפיינים המתווכים אינטראקציה. לדוגמה, כאשר האש שורפת כותנה, הרמן טוען כי האש אינה נוגעת במהותה של אותה כותנה אשר היא בלתי נדלית ללא תיווך, אלא שהאינטראקציה מתווכת על ידי האפיון של הכותנה הגורמת לשריפתה.
הפילוסופיה האקולוגית של טימותי מורטון נקשרה גם היא לגישה זו. הרמן כתב והרצה על הפילוסופיה של מורטון בהקשר זה.
מטריאליזם טרנסצנדנטיאלי.
איאן המילטון גרנט מגן על עמדה שהוא מכנה מטריאליזם טרנסצנדנטלי. עמדתו יוצאת כנגד מה שהוא מגדיר "סומטיזם" (somatism), דהיינו הפילוסופיה והפיזיקה של הגופים. בספרו "Philosophies of Nature After Schelling" (פילוסופיות הטבע לאחר שלינג), גרנט מספר מחדש את תולדות הפילוסופיה, החל מאפלטון ואילך, על סמך האופן בו הגדירו הפילוסופים חומר. לפיו, אריסטו הבדיל בין צורה לבין חומר באופן שבו החומר היה בלתי נראה לפילוסופיה, ואילו גרנט טוען שיש לחזור למובן אפלטוני של חומר, כלומר לחשוב על חומר לא רק כאבני הבניין הבסיסיות של המציאות, אלא גם ככוחות והעוצמות השולטים במציאות שלנו. הוא מתחקה אחר טיעון דומה שהעלו האידיאליסטים הגרמניים יוהאן גוטליב פיכטה ופרידריך וילהלם שלינג, וטען כי ההבחנה בין חומר כסובסטנטיבי לעומת לעומת החומר כפיקציה שימושית, נמשכת עד היום, וכי עלינו לסיים את ניסיונותינו להתגבר על אפלטון ובמקום זאת לנסות לגבור על קאנט ולחזור ל"פיזיקה ספקולטיבית "במסורת האפלטונית, כלומר לא פיזיקה של גופים, אלא" פיזיקת הכל [tou pantos phuseos]".
יוג'ין ת'אקר בדק כיצד מושג "החיים עצמם" (life itself) נקבע הן בפילוסופיה אזורית והן כיצד "החיים עצמם" זוכים למאפיינים מטאפיזיים. ספרו "After Life" (לאחר החיים) מראה כיצד האונטולוגיה של החיים פועלת בדרך של פיצול בין "חיים" (Life) ל"[יצורים] החיים" (the living), מה שמאפשר תזוזה מטאפיזית שבה חיים נחשבים באמצעות מונח מטאפיזי אחר, כגון זמן, צורה או רוח: "כל אונטולוגיה של החיים חושבת על החיים במונחים של משהו-אחר-מחיים (something-other-than-life) [...] לרוב זהו מושג מטאפיזי, כגון זמן וזמניות, צורה וסיבתיות, או רוח ואימננטיות". ת'אקר מתחקה אחר מקורותיו של הבחנה זו החל מאריסטו ועד לסכולסטיקה, המיסטיקה ותאולוגיה השלילית, ועד לשפינוזה וקאנט. ת'אקר מראה כיצד תפיסה זו עדיין נוכחת בפילוסופיה (החיים כזמן בפילוסופיה התהליכית , בפילוסופיה של דלז, בתפיסת החיים כצורת המחשבה הביו-פוליטית, או כרוח בפילוסופיות פוסט-חילוניות של הדת). ת'אקר בוחן את היחס בין הריאליזם הספקולטיבי לאונטולוגיה של החיים, וטוען ל"קורולציה ויטאליסטי" (vitalist correlation). ת'אקר כותב: "הבה נגיד שקורלציה ויטאליסטית היא כזו שלא שכושלת בשימור ההכרח הכפול המתאם של ההפרדה וחוסר ההפרדה בין המחשבה והאובייקט, העצמי ועולם, ואשר עושה זאת על סמך מושג אונטולוגי של 'חיים'". בסופו של דבר ת'אקר טוען לספקנות בנוגע ל"חיים" וכותב: "החיים הם לא רק בעיה "של" פילוסופיה, אלא בעיה "עבור" הפילוסופיה".
הוגים אחרים צמחו בתוך קבוצה זו, התאחדו בכך שהם אמונים על מה שמכונה "פילוסופיית תהליכית", אשר נשענת בין היתר על הוגים כמו שלינג, ברגסון, וייטהד ודלז. דוגמה עדכנית מצויה בספרו של סטיבן שבירו "Without Criteria: Kant, Whitehead, Deleuze, and Aesthetics" (ללא ביקורת: קאנט, וייטהד, דלז ואסתטיקה), הטוען לגישה המבוססת על תהליך הכוללת פנפסיזם (panpsychism) לא פחות מאשר ויטליזם או אנימיזם. מבחינתו של שבירו, הפילוסופיה של וייטהד בנושא קדימות וקשר היא המציעה את השילוב הטוב ביותר של פילוסופיה קונטיננטלית ואנליטית. דוגמה נוספת קו חשיבה זה מופיעה אצל ג'יין בנט בספרה "Vibrant Matter", הטוענת כי התרחש מעבר מיחסי אנושי לאובייקטים אל עבר "חומר מהדהד" (vibrant matter) שהוך מעבר לחיים והלא-חיים, ולגופים האנושיים והלא-אנושיים.
ניהיליזם טרנסצנדנטלי.
ריי בראסייה מגן על עמדה שהוא מכנה ניהיליזם טרנסצנדנטלי בספרו "Nihil Unbound: Extinction and Enlightenment" (כלום לא־תחום: הכחדה והארה). בראסייה טוען כי הפילוסופיה נמנעה מרעיון הטראומטי של הכחדה, במקום לנסות למצוא משמעות בעולם המותנה בעצם הרעיון שהוא עצמו יכחד. בראסייה מבקר הן את הפנומנולוגיים וההרמנאוטיים של הפילוסופיה הקונטיננטלית, כמו גם את חיוניותם של הוגים כמו ז'יל דלז, הפועלים להשראת המשמעות בעולם כנגד ה"איום" של הניהיליזם. במקום זאת, בהסתמך על הוגים כמו אלן בדיו, פרנסואה לארואל , פול צ'רצ'לנד ותומאס מצינגר , בראסייה מגן על השקפת העולם אודות העולם כחסר משמעות מטבעו. כלומר, במקום להימנע מהניהיליזם, בראסייה מחבק אותו כאמת העומדת בבסיס המציאות. בראסייה מסיק מתוך קריאותיו בבאדיו ולארואל כי היקום מבוסס על כלום (Nihil), אבל גם שהפילוסופיה היא "איבר של הכחדה", כי רק בגלל שהחיים מותנים בהכחדה יש בכלל מחשבה. לאחר מכן מגן בראסייה על פילוסופיה אנטי-קורלציוניסטית קיצונית המציעה שהמחשבה לא משולבת עם הוויה, אלא עם אי-הוויה.
מחלוקת אודות המונח.
בראיון למגזין קרונוס שפורסם במרץ 2011 הכחיש ריי בראסייה כי קיימת תנועה של "ריאליזם ספקולטיבי" והתרחק בתקיפות מאלה שממשיכים לצרף את עצמם לשם המותג:
"תנועת הריאליזם הספקולטיבי" קיימת רק בדמיונם של קבוצת בלוגרים שמקדמים סדר יום שאין לי שום סימפתיה לגביו: תאוריית שחקן-רשת מתובלת במטאפיזיקה פאן-פסיכיסטית וקטעי פילוסופיה תהליכית. אני לא מאמין שהאינטרנט הוא אמצעי מתאים לוויכוח פילוסופי רציני; ואני גם לא מאמין שזה מקובל לנסות לרקוח תנועה פילוסופית ברשת באמצעות בלוגים כדי לנצל את ההתלהבות המוטעית של סטודנטים לתואר שני שניתן להרשים. אני מסכים עם ההערה של דלז שבסופו של דבר המשימה הבסיסית ביותר של הפילוסופיה היא לעכב את הטיפשות, ולכן אני רואה ערך פילוסופי מועט ב"תנועה" שהישגהּ הבולט ביותר עד כה הוא יצירת אורגיה מקוונת של טיפשות.
פרסומים.
הריאליזם הספקולטיבי מקושר עם כתב העת "Collapse" שפרסם את הליכי ועידת הפתיחה בגולדסמיתס והציג מאמרים רבים נוספים של הוגים ריאליסטים ספקולטיביים; כמו גם כתב העת האקדמי "Pli", שנערך והופק על ידי חברי בית הספר לתארים מתקדמים במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת וורוויק. כתב העת "Speculations", שנוסד בשנת 2010 בהוצאת ספרים Punctum, כולל באופן קבוע מאמרים הקשורים לריאליזם ספקולטיבי. הוצאת אוניברסיטת אדינבורו מוציאה סדרת ספרים בשם "ריאליזם ספקולטיבי".
נוכחות באינטרנט.
הריאליזם הספקולטיבי הופץ במהירות באינטרנט בבלוגים שונים. אתרי אינטרנט ייעודיים נצרו כדי לספק תשתית למאמרים, הרצאות ולפרסום ספרים של חברי התנועה. נוצרו גם בלוגים ופודקאסטים שעיקרם דיון ועיסוק בנושאים והרעיונות של התנועה.
שרה ג'יין מוריס
שרה ג'יין מוריס (נולדה ב־21 במרץ 1959, בסאות'המפטון, אנגליה) היא זמרת אנגלית. שרה בסגנון פופ, ג'אז, רוק ו- R&amp;B וכותבת שירים.
ביוגרפיה.
בשנת 1982 הצטרפה מוריס כזמרת ראשית להרכב "The Republic", להקה אפרו-קריבית-לטינית בלונדון. הם קיבלו פרסום רב בעיתונות המוזיקה כולל סיפור שער במגזין "NME" ובמגזין "City Limits" וסרט תיעודי לערוץ "Granada Television". הלהקה נחשבה פוליטית מדי להשמעה ברדיו, למעט בתחנת הרדיו Capital London.
הלהקה הוחתמה ב-"Oval Records Ltd" של צ'רלי ג'ילט והוציאה מיני אלבום בשם "Three Songs From The Republic" ושני סינגלים בשם "One Chance" ו"My Spies". ההצלחה לא באה בעקבות התקליטים והלהקה התפרקה בשנת 1984.
לאחר מכן הופיעה מוריס עם להקת "The Happy End", להקת כלי נשיפה הקרויה על שם המחזה המוזיקלי של ברטולט ברכט, אליזבת האופטמן וקורט וייל.
הם ערכו סיבוב הופעות במספר מקומות, שכללו את Zap Club בעיר ברייטון ואת פסטיבל הפרינג' באדינבורו, להקת "The Happy End" ניגנה מוזיקת ​​מחאה מאפריקה, אירלנד ואמריקה הלטינית בדומה למוזיקה שניגן ההרכב "Liberation Music Orchestra" של צ'ארלי היידן.