בין גזה לבין שאלאמון היה שיתוף פעולה הדוק, אך מערכת היחסים ביניהם הפכה מתוחה משנת 1071 ואילך. המלך כבש את הדוכסות בפברואר 1074 והביס את גזה בקרב. עם זאת, גזה ניצח בקרב הגורלי על מודיורוד ב-14 במרץ 1074. עד מהרה תפס את כס המלכות, אף על פי ששאלאמון שמר על שלטונו במשך שנים באזורי מושון וברטיסלאבה. בחודשים האחרונים לחייו יזם גזה שיחות שלום עם בן דודו שכס המלכות נשללה ממנו. בניו היו קטינים במותו, על כן אחיו הצעיר, לאסלו, עלה בעקבותיו על כס המלכות.
לפני שלטונו.
גזה היה בנם הבכור של המלך בלה הראשון ושל הנסיכה הפולנייה ריכזה ונולד במהלך שהותו של אביו בפולין. הוא חזר הביתה מפולין עם אביו ב-1048. בשנת 1057 הוא ואחיו הצעיר, לאסלו, השלימו עם הכתרת אחיינו שאלאמון, אולם בשנת 1059 - לאחר ניסיון ההפיכה בארמון טיסהווארקון - הוא ברח עם אביו לפולין והשתתף במלחמות האזרחים עם הצבאות שהובאו משם על ידי משפחתו, שלאחר מכן הביאו את אביו לכס המלכות ב-1061 בשם בלה הראשון. לאחר מות אביו (1063), הוא ואחיו הכירו שוב בשאלאמון כמלך בשלום גיור (20 ביוני 1064). גזה החזיר לעצמו את הדוכסות של אביו, וב-11 באפריל בפץ' הניח את כתר הפסחא על ראשו של שאלאמון בנוכחות היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. לאחר מכן השתתף גזה במלחמות נגד הפצ'נגים ונגד האימפריה הביזנטית. היוונים של ניקטאס (Niketas) נאנדורפהרוואר בהונגרית (1071) הציעו את עצמם לחסותו, ולא של המלך שאלאמון והוא לא הרשה לבזוז אותם, על כן המלך הפחית את חלקו בחלוקת השלל.
גזה, בשנת 1072 כאשר הביזנטים כבשו בחזרה את נאנדורפהרוואר בתחבולה, ליוה אמנם את המלך למסע קרב ניש, אך לא המשיך איתו הלאה, אלא מיהר הביתה לנסיכותו, שם התכונן למלחמת אזרחים שלא ניתן היה להימנע ממנו. בשנת 1073 התפייסו אמנם קרובי המשפחה באי אסטרגום לזמן קצר, אך כאשר צבאותיו של שאלאמון רצו להפתיע את גזה, שצד ביער איגפאן במהלך החורף, הנסיך הוביל חילותיו למעבר לנהר טיסה. גזה, עם אחיו הצעיר, לאסלו, ניסה להגיע לגבול בוהמיה, להתאחד עם צבאותיו. אולם ב-26 בפברואר 1074 הוא הפסיד בקרב והצליח להימלט מנהר הטיסה עם בודדים בלבד מחייליו. הוא התאחד לבסוף עם צבאות לאסלו ובשנת 1074 ב-14 במרץ במודיורוד ניצח את המלך שאלאמון בקרב מכריע.
שלטונו.
גזה תפס את השלטון ברוב המדינה (הוא הפקיד את לאסלו על הנהגת הדוכסות). רק הטירה של מושון ופוז'ון נשארה בידי שאלאמון. גזה נבחר למלך גם על ידי הפרלמנט של סקספהרוואר ב-1074. עם זאת, שאלאמון לקח עמו את סמלי המלכות. אז גזה פנה לכס הקדוש כדי לקבל את הכתר החדש שלו. האפיפיור גרגוריוס השביעי במשך זמן מה הכיר בשאלאמון כמלך החוקי, אך מאוחר יותר היה מוכן לתמוך בגזה בתמורה להכרה בנאמנותה של ממלכת הונגריה כלפיו כמדינה וסאלית שלו. כתמיכה בטענתו לנאמנות טען כי מקורה של המלוכה ההונגרית ברומא, וכי אישטוואן הראשון, מלך הונגריה, שכתרו וחניתו היו אז בוותיקן, הציע את ארצו לפטרוס הקדוש לפני מותו.
עבור גזה, ההכרה בנאמנות לאפיפיור הייתה בלתי מתקבלת על הדעת כמו הסמכות העליונה של הקיסר הגרמני-רומי על ממלכת הונגריה, לכן כצעד הגיוני במדיניות חוץ, הוא פנה ליריבו לשעבר, ביזנטיון, ובשנת 1075 התחבר עם הקיסר הביזנטי מיכאל השביעי דוקאס . הברית נחתמה באופן מסורתי בנישואי שושלת, וגזה ביקש את ידה והתחתן עם נסיכה ביזנטית. ביחד איתה שלח הקיסר כתר - מה שנקרא קורונה גראקה , שעדיין מהווה את החלק התחתון של הכתר הקדוש (הכתר הקדוש ההונגרי הוא אחד מכתרי ההשבעה העתיקים באירופה ושרד עד היום). ציורי האמייל המעטרים את הכתר הנציחו גם את גזה הראשון, זהו הדיוקן האותנטי השני של מלך הונגרי לאחר גלימת ההכתרה של אישטוואן הראשון.[2]
גזה מת ב-25 באפריל 1077 וליורשו הפך לאחיו הצעיר. על הנסיבות שגרמו למותו דיווח אב מנזר ממוצא איטלקי, וילרמוס כך: המלך הצעיר, החזק והאהוב מאוד חלה לפתע ומת כאשר השתתף במשא ומתן לשלום עם שאלאמון.
צאצאיו.
מז'ופיה, אשתו הראשונה של גזה, היו לו שני בנים: קלמן (לימים קלמן, מלך הונגריה, שכינויו היה "קלמן בעל הספר") ואלמוש.
אשתו השנייה, סינאדנה , הייתה אחייניתו של הקיסר הביזנטי ניקפורוס השלישי בוטניאטס, קיסר האימפריה הביזנטית, שממנה נולדה בת, קטלין.
איי קרולינה
שדרה A (מנהטן)
שדרה A (באנגלית: Avenue A) היא שדרה מצפון לדרום הממוקמת במנהטן, ניו יורק, מזרחית לשדרה הראשונה ומערבית לשדרה B. היא עוברת מרחוב האוסטון לרחוב 14, שם היא ממשיכה לכביש לולאה בסטויוויסנט טאון-פיטר קופר וילג' , המתחברת לשדרה B. מתחת לרחוב האוסטון, ממשיכה שדרה A כרחוב איסקס .
השדרה נחשבת לגבול המערבי של אלפבית סיטי באיסט וילג'. זהו גם הגבול המערבי של פארק כיכר טומפקינס .
מתחמים.
על פי תוכנית חברי הוועדה משנת 1811 שהגדירה את רשת הרחובות של מנהטן, השדרות התחילו בשדרה הראשונה בצד המזרחי של האי ועברו דרך השדרה ה-12 במערב. מזרחית לשדרה הראשונה, התוכנית סיפקה ארבע שדרות נוספות עם אותיות שנעו משדרה A לשדרה D (ממערב למזרח) בכל מקום בו ניתן היה להתאים אותן.
בעוד השדרה הראשונה הייתה השדרה המזרחית ביותר ברוב מנהטן, כמה קטעים לא רציפים הוגדרו כשדרה A מצפון לאלפבית סיטי של היום.
מתחם אשר ליוויי.
קטע קצר של שדרה A, מרחובות 23 עד 25 בקיפס ביי, מנהטן , נותק מהקטע הקיים ב-1947 עם בניית סטויוויסנט טאון-פיטר קופר וילג'. שמו של החלק הדו-בלוקי שונה ב-1954 על שם אשר ליוויי, מראשוני האזרחים היהודים בעיר ניו יורק, ותומך חזק ורב השפעה למען זכויות אזרח. הצד המזרחי של מתחם אשר ליוויי מכיל את מרכז הנופש אשר ליוויי , הכולל את בית המרחץ אשר ליוויי, שנבנו בשנים 1908-1905.
מתחם אשר ליוויי נסגר באוקטובר 2013 כדי להפוך לחלק ממרכז הבילויים הפארק מכיל כעת שולחנות פינג-פונג מבטון, מסלול ספורט, ציוד כושר ומשחקי ילדים. הוא נבנה על ידי מחלקת הפארקים והנופש של העיר ניו יורק כדי להחליף את הקצה המערבי של מגרש המשחקים של רוברט מוזס ברחוב 42 ו-FDR דרייב הנמכר לאומות המאוחדות, כהכנה לשלב עתידי של איסט ריבר גרינוויי ב-FDR דרייב, מתחת למטה האומות המאוחדות בין הרחובות המזרחית 38 ו-60.
ביקמן פלייס.
ביקמן פלייס, הממוקם במטה האומות המאוחדות, פועל כרחוב קצר בין מיטשל פלייס/רחוב 49 ורחוב 51. אף על פי שאינו חלק משדרה A המקורית בתוכנית 1811, הוא נקרא על שם משפחת ביקמן (שחבריה כוללים את ווילהלמוס ביקמן , וששמותיה כוללים גם את רחוב ביקמן במרכז העיר ואת רחוב ויליאם ), שהיו בעלי השפעה על התפתחותה של העיר ניו יורק.
סאטון פלייס ושדרת יורק.
סאטון פלייס גם סומנה בעבר כשדרה A; באורכו המקורי הוא עבר בין רחובות מזרח 53 ו-92. Effingham B. Sutton בנה בבראונסטון בשנת 1875 בין הרחובות 57 ו-58, ונאמר שהשאיל לרחוב את שמו, אף על פי שהמקור הקדום ביותר שמצא הניו יורק טיימס מתוארך לשנת 1883. מועצת העיר ניו יורק של אלדרמן אישרה עצומה לשנות את השם מ"שדרה A" ל"סאטון פלייס", המכסה את הבלוקים בין הרחובות 57 ו-60.
בשנת 1928 שונה השם של קטע בן בלוק אחד של סאטון פלייס מצפון לרחוב איסט 59 וכל שדרה A מצפון לאותה נקודה, לשדרת יורק לכבודו של סמל צבא ארצות הברית, אלווין יורק ממלחמת העולם הראשונה, שזכה במדליית הכבוד על התקפה במתקפת מז-ארגון ב-8 באוקטובר 1918. חלק זה הוא החלק הקודם היחיד בשדרה A שעדיין משתמש במערכת הכתובות של שדרה A (כיוון שיש לו רק מספרי בניין בני ארבע ספרות).
שדרת פלזנט.
החלק הצפוני ביותר של שדרה A, המשתרע בין רחובות מזרח 114 ו-120 במזרח הארלם, שונה לשם שדרת פלזנט (Pleasant Avenue) בשנת 1879. הכתובות בשדרת פלזנט אינן רציפות עם הכתובות בשדרה A (שהייתה בסדרה 2000 אילו היו רציפות).
שדרה B (מנהטן)
שדרה B (באנגלית: Avenue B) היא שדרה מצפון לדרום הממוקמת באזור אלפבית סיטי בשכונת איסט וילג' במנהטן, ניו יורק, מזרחית לשדרה A ומערבית לשדרה C. היא עוברת מרחוב האוסטון לרחוב 14, שם היא ממשיכה לכביש לולאה בסטויוויסנט טאון-פיטר קופר וילג' , המתחברת לשדרה A. מתחת לרחוב האוסטון, ממשיכה שדרה B כרחוב קלינטון לרחוב דרום . זהו הגבול המזרחי של פארק כיכר טומפקינס .
היסטוריה.
הרחוב נוצר על ידי תוכנית חברי הוועדה משנת 1811 כאחד מ-16 השדרות העוברות בכיוון צפון-דרום, ברוחב של 30 מטרים. למעשה, 12 שדרות ממוספרות ו-4 שצוינו באותיות ממזרח לשדרה הראשונה. בשנת 1824, לפני כל בנייה, רוחבה צומצם ל-18 מטרים, התקן לרחובות צולבים, על ידי נטילת 12 מטרים מהצד המזרחי. העירייה טענה כי שדרות האותיות "אינן מסוגלות לשמש כצירי תנועה אל העיר וממנה" ואינן יכולות "להיחשב כשדרות במובן הנכון של המונח".
שדרה C (מנהטן)
שדרה C (באנגלית: Avenue C), הידועה גם בשם שדרת לואיזאידה (Loisaida), היא שדרה מצפון לדרום הממוקמת באזור אלפבית סיטי בשכונת איסט וילג' במנהטן, ניו יורק, מזרחית לשדרה B ומערבית לשדרה D. היא מתחילה מרחוב האוסטון עוברת דרך סטויוויסנט טאון-פיטר קופר וילג' ומסתיימת ברחוב 23. היא עוברת כמעט מתחת ל-FDR Drive מרחוב 18.
מתחת לרחוב האוסטון, היא מתחילה ברחוב דרום וממשיכה צפונה כרחוב מונטגומרי ורחוב פיט, לפני שהיא מצטלבת עם רחוב מזרח יוסטון ומקבלת את שמה. צפונית לרחוב 14 הכביש מהווה את הגבול המזרחי של סטויוויסנט טאון-פיטר קופר וילג' .
היסטוריה ותיאור.
הרחוב נוצר על ידי תוכנית חברי הוועדה משנת 1811, כאחד מ-16 שדרות העוברות בכיוון צפון-דרום, ברוחב 30 מטרים; הן כוללות 12 שדרות ממוספרות, ו-4 (הממוקמות מזרחית לשדרה הראשונה) מסומנות באותיות.