אדוארדס החל ב-1929 לשחק פוטבול באוניברסיטת המדינה של וושינגטון בה למד. ב-1932 חתם על חוזה עם בוסטון ברייבס (שלאחר מכן שינו את שמם ל"וושינגטון רדסקינס") בסך 1,500 דולר לעשרה משחקים. אדוארדס שיחק עד עונת 1940 בה נפצע ונאלץ לפרוש. פציעתו התרחשה לאחר הטלת מטבע בפתיחת המשחק. אדוארדס ניסה לחזור אל הספסל אבל הפקקים בנעלו נתפסו בדשא של המגרש וכתוצאה מכך בירכו יצאה ממקומה.
החל משנת 1941 החל את קריירת האימון שלו. עד שנת 1945 היה עוזר מאמן ברדסקינס והחל מעונת 1946 היה מאמנה הראשי של הרדסקינס עד סוף עונת 1948, בה פרש. ב-1969 נכנס להיכל התהילה של ה-NFL.
פול קראוס
פול ג'יימס קראוס (באנגלית: Paul Krause; נולד ב-19 בפברואר 1942 בפלינט, מישיגן) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר. קראוס שיחק פוטבול באוניברסיטת איווה בה למד. באוניברסיטה שיחק כתופס בהתקפה ומגן אחורי בהגנה. קראוס נבחר בסיבוב השני בדראפט של שנת 1964 על ידי וושינגטון רדסקינס. כבר כרוקי חטף 12 חטיפות והוביל את הליגה במספר החטיפות. קראוס היה מועמד לפרס רוקי השנה אותו הפסיד לחבור לקבוצה צ'רלי טיילור. בשתי שנותיו הראשונות נבחר למשחק הפרובול. בסוף עונת 1967 החליפו הרדסקינס את קראוס בליינבקר מארלין מקייור ממינסוטה ויקינגס ובבחירת דראפט של מינסוטה בסיבוב השביעי של דרפאט 1968. יחד עם הוויקינגס הופיע קראוס בארבעה סופרבולים (4, 8, 9, 11). בכל הקריירה שלו, קראוס החמיץ רק שני משחקים בעקבות פציעה. קראוס מחזיק בשיא ה-NFL בחטיפות עם 81 חטיפות ל-45 קוורטרבקים שונים. בשנת 1998 נכנס להיכל התהילה של ה-NFL.
סם הוף
רוברט לי "סם" הוף (באנגלית: Sam Huff; 4 באוקטובר 1934 – 13 בנובמבר 2021) היה שחקן פוטבול אמריקאי.
קריירה.
הוף נולד בפארמינגטון, וירג'יניה המערבית. הוא נבחר בסיבוב הרביעי בדראפט של שנת 1956 על ידי ניו יורק ג'איינטס. כבר בעונתו הראשונה זכה עם הג'איינטס באליפות ליגת ה-NFL. ב-1958 העפיל שוב עם הג'איינטס לגמר אליפות ליגת ה-NFL. בגמר הפסידו לבולטימור קולטס בהארכה. זהו המשחק הראשון בתולדות הליגה שנגמר בהארכה ומכונה עד היום "המשחק הגדול ביותר שאי פעם שוחק". בעונה זו נבחר הוף לראשונה למשחק הפרובול. הוא הופיע בארבעה משחקי פרובול רצופים בשנים 1958–1961. במשחק הפרובול של שנת 1961 זכה בתואר ה-MVP של המשחק. בסוף עונת 1963 החליפו הג'איינטס את הוף והוא הועבר לוושינגטון רדסקינס. בשנת 1969 הוף פרש ונכנס להיכל התהילה של ה-NFL בשנת 1982.
נפטר ב-13 בנובמבר 2021.
אלכסנדר סטמבוליסקי
אלכסנדר סְטוֹאִימֶנוֹב סְטָמְבּוֹלִיְסְקִי (בבולגרית: Александър Стоименов Стамболийски, שם המשפחה נהגה Stamboliyski; 1 במרץ 1879, סלאבוביצה, מחוז פאזארדז'יק, נסיכות בולגריה – 9 ביוני 1923, סלאבוביצה) היה מנהיג מפלגת האיכרים הבולגרית, בעל השקפת עולם אנטי-מלוכנית ואנטי-מיליטריסטית עם חזון פאן-בלקני מתוך גישת זהותם האתנית המשותפת של עמי הבלקן. בשנת 1920 נבחר סטמבוליסקי ברוב גדול לראש ממשלת בולגריה ופעל ליישום תפישותיו, אשר ביטאו את הלכי הרוח של פשוטי העם ואיכרי המדינה שקצה נפשם מהמלחמות, ועל כך שילם בחייו כאשר נרצח במהלך הפיכה צבאית.
ראשית חייו.
סטמבוליסקי למד בבית הספר החקלאי בעיר סדובו שבמחוז פלובדיב והמשיך לפלבן, שם הוסמך ככורם ענבי יין. במהלך לימודיו הכיר את יאנקו זאבונוב, מייסד מפלגת האיכרים, הוקסם מרעיונותיו והפך לתלמידו ועוזרו האישי. את לימודיו האקדמיים השלים בגרמניה, שם למד פילוסופיה בעיר האלה ואגרונומיה בעיר מינכן. בראשית המאה ה-20 שב לבולגריה ונכנס לזירה הפוליטית, ובשנת 1908 נתמנה לסגן יושב ראש האספה הלאומית ולמנהיג מפלגת האיכרים, תוך שהוא מפגין עוינות בולטת למשפחת המלוכה הבולגרית והתנגדות נחרצת לכניסת בולגריה למלחמת הבלקן השנייה.
מלחמת העולם הראשונה.
סטמבוליסקי ומפלגתו היוו אופוזיציה משמעותית לכניסת בולגריה למלחמת העולם הראשונה והשתתפותה בה. הם ניסו בכל מאודם להשיג אחיזה רעיונית בחוג אנשי הצבא, כנגד ראש הממשלה וסיל רדוסלאבוב, ובעקיפין כנגד המלך פרדיננד הראשון. בראשית המערכה נתפסו כבוגדים. סטמבוליסקי נפגש עם המלך פרדיננד ב-18 בספטמבר ומחה בפניו על כניסתה המיועדת של בולגריה למלחמה. המלך הורה לעוצרו, הוא נשפט ונידון למאסר עולם בעוון מרידה במלכות. לקראת סוף המלחמה, בגבור המשבר הכלכלי, הקיפאון המתמשך בחזית והאבדות ההולכות וגדלות, הצליחו נציגי מפלגת האיכרים ליצור תומכים בחוגי הצבא ובסופו של דבר להביא להדחתו של רדוסלאבוב.
באמצע ספטמבר 1918 התחולל קרב דוברו פולה במהלכו הובס הצבא הבולגרי וחייליו סבלו אבדות כבדות כתוצאה מהפעלת להביורים על ידי החיילים הצרפתים. החיילים נטשו את החזית, התמרדו והכריזו על הקמת רפובליקה עצמאית בשם "הרפובליקה של ראדומיר", על שם העיר בה הוכרזה, ובראשה ראייקו דסקאלוב, אחד ממנהיגי מפלגת האיכרים, אשר ליבתה את היצרים. המורדים הכריזו על הדחת המלך פרדיננד והמלכת בנו בוריס תחתיו ונעו לכוון סופיה, שם נתקלו בצוערי האקדמיה הצבאית ובחיילים גרמנים ונקטלו בהמוניהם. בשלב זה החזית נפרצה והממלכה עמדה הן בסכנת פלישה מחוץ והן בהפיכה צבאית מבית. הממשלה הבולגרית פנתה למפקדת הצבא האנגלו-צרפתי בסלוניקי, ביקשה הפסקת אש וזו הוכרזה ב-29 בספטמבר 1918. סטמבוליסקי שוחרר מהכלא במהלך מרד "ראדומיר" ונשלח לנהל משא עם המורדים כדי להרגיע את הרוחות, עניין שלא עלה בידיו, והמרד קצר הימים הוכרע סופית עד ה-2 באוקטובר, כשסטמבוליסקי נמלט לאזורים הכפריים מחשש שיוצא להורג ונשאר במחבואו עד לאחר עלייתו של המלך בוריס השלישי לשלטון ועזיבת אביו פרדיננד את המדינה.
בשל נסיונותיו להביא לפתרון המשבר בדרכי שלום, זכה בחנינה מלאה, בינואר 1919 הצטרף לממשלת הקואליציה של תאודור תאודורוב והשתתף בצוות המשא ומתן מטעם בולגריה בוועידת השלום בפריז.
כהונתו כראש הממשלה ואחריתו.
לאחר המלחמה הואשם הצבא הבולגרי בביצוע מעשי זוועה באוכלוסייה הסרבית בשטחים הכבושים. סטמבוליסקי הקים ועדת חקירה ממלכתית, אשר תוצאותיה לא נודעו בציבור. הקולונל היהודי אברהם תג'ר, אשר מונה לקראת סיום המלחמה לפקד על חיל המצב שהוצב בעיר וראניה, ציין שקיבל הנחיה ממפקדיו בשטח להוציא להורג את מנהיגי הקהילה האזרחית שבעיר ועל כך שסירב לפקודה. תג'ר נשפט וזוכה בערכאה עליונה וסטמבוליסקי החליט לשלוח את הקולונל לוועידת השלום בפריז, על מנת להציג פנים הומניטריות לממלכה הבולגרית.
התנאים שהוכתבו לבולגריה בוועידת פריז אילצו את ראש הממשלה תאודורוב להתפטר, וב-14 באוקטובר 1919 התמנה סטמבוליסקי לראשות הממשלה. בתוקף תפקידו חתם על חוזה ניי ב-27 בנובמבר, אשר תנאיו נחשבו בעיני האליטה הפוליטית והצבאית הבולגרית כאסון לאומי וחותמיו נתפשו כבוגדים. ב-21 במאי 1920 נערכו בבולגריה בחירות כלליות, מפלגתו של סטמבוליסקי זכתה ברוב מוחלט והממשלה החדשה הוקמה על טהרת נציגי מפלגת האיכרים. כ-80% מאזרחי בולגריה בעת ההיא עסקו בחקלאות.
אחד מהתנאים במסגרת חוזה ניי היה צמצום הצבא הסדיר לכדי ז'נדרמריה ועשרות קצינים וחיילים פוטרו. חלקם הקטן השתלב במערכת הפוליטית, אך חלק לא מבוטל הצטרף לארגונים שונים בעלי אופי חתרני מיליטנטי, אשר המשיכו בקיום קשרים הדוקים עם המנגנון שנותר במערך השירות הצבאי ויחדיו יצרו את הגופים, שהיוו את האופוזיציה המשמעותית, לשלטונו של סטמבוליסקי.
לאחר הבחירות של שנת 1920 הצליח סטמבוליסקי לכונן ממשלה יציבה, שכאמור היה בה רוב מוחלט למפלגתו, מפלגת האיכרים, אך האצולה הפוליטית, הצבאית והכלכלית הבולגרית הייתה להם לזרא, משום שניצלו את קהל בוחריהם, קרי, פשוטי העם והאיכרים. סטמובליסקי, באמצעות מנגנון ממשלתו, פעל להעמדה לדין פלילי וצבאי של עשרות קצינים ופוליטיקאים, אשר היו אחראים, לשיטתו, לתנאים שהוכתבו בחוזה ניי, שמכונה בפי הבולגרים "האסון הלאומי". פעולות משפטיות, ובכלל זה החרמת רכוש, ננקטו כנגד סוחרים ובעלי ממון אשר הפקיעו מחירים במהלך המלחמה. הוטל פיקוח על הדיור הציבורי ונקצבה השכרת הדירות למגורים. כן הונהג שירות חובה בצבא לגברים ונשים והוקמו גדודי עבודות ציבוריות, אשר פעלו לשיקום נזקי המלחמה. בוצעה גם רפורמה בחלוקת הקרקעות וחלקן הופקע מאצולת הממון הבולגרית וחולק לאיכרים. לא זו אף זו, ממשלתו של סטמבוליסקי שינתה את מדיניותה כלפי ממלכת יוגוסלביה אשר הוקמה לאחר המלחמה (כשגרעינה המרכזי הוא סרביה, אויבתה בנפש של בולגריה), וחתמה עימה הסכם אי-התקפה, אשר במסגרתו התחייבה להפסיק את פעילותו של ארגון המחתרת המקדוני שפעל מתוך בולגריה ומטרתו הייתה להחזיר את שטחי מקדוניה שנגרעו חזרה לממלכת בולגריה. למעשה, היה ארגון זה מורכב כולו ממאות חיילים וקציני מילואים בולגרים מיליטנטים, אשר היו חברי הליגה הצבאית. תפישת עולמו של סטמבוליסקי הייתה יצירת פדרציה בלקנית על בסיס אתני ולא לאומי, אשר תקיף את כל העמים הסלאביים בבלקן. סטמבוליסקי צוטט כאומר: "אינני בולגרי ואינני סרבי, אני סלאבי דרומי".