טלבוט החל לאמן את המועדון המלטזי מרשלוקס בעונת 2006/2007, והוביל אותו לאליפות הליגה ולמקום בליגת האלופות.
תארים.
כשחקן:
כמאמן:
ורוניקה הקדושה
ורוניקה, הקרויה גם ברניס או ברניקי היא קדושה בנצרות. על פי הספר מימי הביניים "מעשי הקדושים" (לטינית - Acta Sanctorum) היא הייתה אישה אדוקה מירושלים אשר נתנה לישו את המטפחת שלה, כך שיוכל לנגב את מצחו במהלך התקדמותו לגבעת הגולגולתא. ישו קיבל את הצעתה, מחה את זיעתו, וכשהחזיר את מטפחת, תוואי פניו הופיע עליו. השם "ורוניקה" הוא לטיניזציה של השם ברניקי, שם שמקורו במקדונית עתיקה, ומשמעותו "נושאת הניצחון". קיימת פרשנות (מוטעית) באטימולוגיה העממית הטוענת כי מקור השם ב"אמת" (vera בלטינית) ו"צלם" (eikon ביוונית).
לא קיים ביסוס לשימוש בשם ורוניקה בסיפור הצליבה בברית החדשה. המסורת מזהה את ורוניקה עם האישה זבת הדם המתוארת בבשורה על פי מתי:
המסורת מוסיפה שוורוניקה הוזמנה לרומא על ידי הקיסר טיבריוס שסבל ממחלה קשה ונרפא מחוליו על ידי התבוננות במטפחת.
יום חגה הוא ה-4 בפברואר בכנסייה הקתולית וה-4 באוקטובר בכנסיות האורתודוקסיות.
התחנה הששית בוויה דולורוזה מוקדשת לוורוניקה, שכן על פי המסורת הנוצרית מן המאה ה-15 שם עמד ביתה. המקום נרכש על ידי הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית ב-1883 ושנתיים לאחר מכן נבנתה בו כנסייה. הכנסייה נבנתה מחדש על ידי אנטוניו ברלוצי ב-1953 וכוללת כנסייה וקריפטה. בוותיקן, בבזיליקת פטרוס הקדוש מציגים הנוצרים שרידים מהמטפחת הקדושה של ורוניקה.
על שמה של ורוניקה נקרא מין הצמחים ורוניקה, ממשפחת הלחכיים; וביניהם הורוניקה הסורית.
אנטואן דה פיליפו
אנטואן דה פיליפו (בצרפתית: Antoine de Phélippeaux; 1767 - 1 במאי 1799) היה קצין תותחנים צרפתי, למד בנעוריו ביחד עם נפוליאון בונפרטה, שפיקד בשרות הבריטים על הגנת עכו בעת המצור על עכו.
ביוגרפיה.
דה פיליפו היה בן כיתתו של נפוליאון באקדמיה הצבאית בצרפת. דה פיליפו היה בן אצולה אמיד ויפה תואר והצטיין בלימודים ואילו נפוליאון היה בן למשפחה ענייה ללא ייחוס רם ולא נמנה בין המצטיינים.
בשנת 1785 סיימו שניהם את הלימודים והתגייסו לצבא בתור קציני תותחנים זוטרים. עם פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789 נלחם דה פיליפו כיאות למעמדו-לצד המלוכנים ונאלץ בשנת 1791 לברוח לאנגליה.
משנודע לו שאיש הצי האנגלי סידני סמית נתפס בעת פעולה בנמל לה האבר ונאסר בבית הכלא בפריז, החליט לשחררו. הוא חזר בחשאי לצרפת, זייף ניירות של קצין משטרה, התיידד עם בתו של מנהל בית הסוהר והצליח ליצור קשר עם סמית. בליווית ארבעה מחבריו שלבשו בגדי שוטרים הגיע דה פיליפו לבית הסוהר כשהוא לובש בגדי קצין משטרה והציג תעודה מזויפת המצווה למסור לידיו את סמית. לאחר הרפתקאות רבות הגיעו השניים לאנגליה. סמית גמל למצילו ושכנע את האנגלים למנותו כקצין בחיל הים האנגלי למרות היותו צרפתי.
סמית עלה בדרגה והתמנה למפקד שייטת בדרגת גנרל. עם מסעו של נפוליאון למצרים וארץ ישראל נצטווה סמית להפליג לחופי הארץ ולעזור לטורקים להדוף את הצבא הצרפתי. כשהתקרב נפוליאון לעכו מינה סמית את דה פיליפו למפקד אניה וציווה עליו לנחות בעכו עם חייליו כדי לעזור למושל העיר אחמד אל ג'זאר.
אל ג'זאר חשש שלא יוכל להגן על העיר לאור ניצחונותיו של נפוליאון והיה מוכן לנטשה. דה פיליפו עם כמה מאות חיילים אנגלים הגיע לעכו ושכנע את אל ג'זאר להגן עליה. סמית הפגיז מאוניותיו במפרץ את ריכוזי הצבא הצרפתי.
שני התלמידים-חברים מהאקדמיה הצבאית נלחמו זה בזה משני צדי חומת עכו. מדי פעם היה דה פיליפו עולה על החומה וצופה לעבר הצרפתים. מסופר כי פעם אחת הבחין בנפוליאון עומד מוקף בקציניו. סמל התותחנים שעמד לידו ביקש ממנו רשות לירות לעברם אך דה פיליפו סירב.
כוחותיו של דה פיליפו נהנו משפע של תחמושת שסופקה להם דרך הים בעוד שנפוליאון סבל מהעדר אספקה צבאית ובעיקר מהעדר תותחים שבעזרתם קיווה לפרוץ את החומות, כי האוניות שהובילו את התותחים ממצרים נפלו בידי השייטת של סמית ושימשו את מגיני העיר.
דה פיליפו נקט בהגנה אקטיבית. בתור קצין תותחנים היה מאתר את נקודות התורפה של הצרפתים ופוקד על התותחנים הטורקים לירות לשם. בלילות היה יוצא בחשאי עם חיילים אנגלים ומתנפל על החיילים הצרפתים המופתעים. הוא ארגן קווי הגנה פנימיים בעיר ופעם אחת הצליחו הצרפתים לחדור לעיר אבל נתקלו בקו הגנה שני ונהדפו על ידי המגינים שבראשם דה פיליפו. ביטחונו של אל ג'זאר גבר עד כדי כך שהוא ציווה לכרות את ראשו של הנציג הצרפתי שבא לדון על תנאי הכניעה ולהציבו על החומה לנוכח עיניהם של הצרפתים.
דה פיליפו לא זכה לראות בנסיגת הצרפתים. הוא מת ממחלה (מכת שמש או דבר שהיה נפוץ בעיר בגלל תנאי התברואה הירודים) כשבועיים לפני נסיגת הצרפתים. סמית הספיד אותו ואמר כי מת "מאחר שלא נתן מנוחה לעצמו בשני חודשי המלחמה, ונמצא בכל מקום ובכל רגע שבו נערך קרב. ביום ובלילה, הקדיש למלחמה בבני עמו ובבן כיתתו לשעבר".
שניים
שמחה ברבירו
שמחה ברבירו (נולד ב-27 באפריל 1967) הוא שחקן ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה.
בוגר מחזור כ"ט שנת 1991 של בית הספר למשחק "בית צבי".
בתיאטרון.
בפסטיבל עכו: ב-1991 שיחק בהצגה "הנה בא אליהו" מאת יואב כץ שביימה רויטל מרום.
בתיאטרון הספרייה: ב-1992 שיחק בהצגה "בשפל" מאת מקסים גורקי שביימה אופירה הניג, ובהצגה "פאל ג'ואי" מאת ג'והן אוהרה, לורנץ הארט וריצ'רד רודג'רס שביים יואב מיכאלי. ב-2007 גילם את הסטינגס בהצגה "ריצ'רד השלישי" מאת שיקספיר שביים ארתור קוגן.
בתיאטרון באר שבע: ב-1996 שיחק בהצגה "המלאך הכחול" מאת פם ג'יימס שביים פיטר ג'יימס. ב-2001 גילם את פנטלון בהצגה "אדונן של שתי משרתות" מאת אפרים סידון שביים חנוך רוזן.
בתיאטרון החאן: ב-1996 גילם את צ'יקו בהצגה "צוואתו של כלב" מאת אריאנו סואסונה שביים עירן בניאל. ב-1997 גילם את אדוארד בהצגה "הנסיכה איבון" מאת ויטולד גומברוביץ' שביימה אופירה הניג.
בתיאטרון תמונע: בשנת 2000 שיחק בהצגה "כינים" שכתבו וביימו עדו בורנשטיין ושלמה פלסנר.
בתיאטרון העברי: ב-2005 גילם את וייסקופ בהצה "גטו" מאת יהושע סובול שביים גדי צדקה.
בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא: ב-2006 שיחק בהצגה "קופסת התכשיטים של לי הו" מאת גילי א. דנון שביים אייל נחמיאס.
בתיאטרון בית ליסין: ב-2006 גילם את בני דאונטאון במחזמר "ברנשים וחתיכות" מאת ג'ו סוורלינג ואייב בורוז שביים קן אולדפילד.
בתיאטרון המדיטק: ב-2008 שיחק בהצגה "מכתבים לצופיה" שעיבד קובי דורון (על פי הספר מכתבים לצופיה של אסתר שטרייט-וורצל) וביימה איה שבא.
בתיאטרון הקאמרי: ב-2012 שיחק בהצגה "ריצ'רד השני" מאת שייקספיר שביים ארתור קוגן ובמחזה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר שביים ארתור קוגן. ב-2013 שיחק בהצגה "סיראנו דה ברז'ראק" מאת אדמון רוסטאן שביים גלעד קמחי וגילם את לנוקס בהצגה "מקבת'" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן. באותה שנה שיחק גם בהצגה "איש קטן מה עכשיו?" מאת הנס פאלאדה שביים איתי טיראן. ב-2015 שיחק במחזה "אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט שביים גלעד קמחי. ב-2016 החל לשחק במחזה "מפיסטו" מאת הלל מיטלפונקט (על פי קלאוס מאן) שביים עמרי ניצן. מ-2017 משחק במחזה "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" מאת א' ב' יהושע שביים איציק ויינגרטן. באפריל 2018 החל לשחק בקומדיה "רומיאו ואמא" מאת גור קורן וגלעד קמחי בבימויו של האחרון. ב-2020 החל לשחק במחזה "תחושת בטן" מאת עמית גור שביים ניר ארז. החל משנת 2021 משחק בהצגה ״עוץ לי גוץ לי מאת אברהם שלונסקי שביים ארז שפריר בתפקיד הטוחן.
בתיאטרון הבימה: ב-1991 גילם את מר הבקוס הספר בהצגה "פצפונת ואנטון" שעיבד אפרים סידון על פי אריך קסטנר וביימה אופירה הניג. ב-1992 שיחק בהצגה "מלך היהודים" מאת דבורה עומר שביים אורי פסטר; בהצגה "חגיגת חורף" מאת יוסף בר-יוסף שביים מיכאל גורביץ' וגילם את טטרי בהצגה "בשפל" מאת מקסים גורקי שביימה אופירה הניג. ב-1994 גילם את רודה ולדימיר קרלוביץ' בהצגה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב שביים שחר סגל; גילם את ברטון במחזמר "זעקי ארץ אהובה" שכתב מקסוול אנדרסון וביים אורי פסטר, וגילם את ליפשיץ בהצגה "מלינקי" מאת רוביק רוזנטל שביימה עדנה שביט. ב-1995 שיחק בהצגה "החייל האמיץ שוויק" בהצגה "החייל האמיץ שוויק" מאת ירוסלב האשק שביים אילן רונן ושיחק בהצגה "הקוקוריקו" מאת ז'ורז' פדו שביים רוג'ר סמית. ב-1998 החל לגלם את הרב אהרון ויסטוזו ואת מרקו מוכר הבורקס בהצגה "בוסתן ספרדי" מאת יצחק נבון שביים צדי צרפתי בתיאטרון הבימה. באותה שנה השתתף בהצגה "לא בגלל הזכרונות" - הצגה ליום השואה שכתבה וביימה נויה לנצט. ב-2000 גילם את ג'עפר בהצגה "נאסר א-דין" מאת דן אלמגור שביים צדי צרפתי. ב-2008 גילם את וויני בהצגה "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון שביים משה נאור.
מוזיקאי.
כמוזיקאי היה חבר ב-1985 בלהקת דורלקס סדלקס, כמתופף שניגן על ברזלים. הוא השתתף במופע "לא קיבלו חנינה" (1986) שתועד על גבי קלטת וידאו ובקלטת האודיו "משפילים עיניים וממשיכים ליראות - משפילים עיניים וממשיכים לירות" (שהופצה ב-100 עותקים שלהם הוצמד קליע, כדי להדגיש הכוונה בשם האלבום רצינית). ב-1989 פרש ברבירו מההרכב.
ברבירו גם הפיק והשתתף במופע דואטים קלסיים ושירי מחזמר עם הזמרת בת-שבע צייזלר והפסנתרן ברט ברמן.
דיבוב.