בשנת 57 לפנה"ס התחולל סמוך לנהר קרב בין יוליוס קיסר לשבטים בלגיים ובו הניס קיסר את השבטים שתקפו אותו. בתקופת מלחמת העולם הראשונה התחוללו שלושה קרבות עקובים מדם בעמק הנהר. הקרב הראשון על האן התחולל לאחר בלימת ההתקדמות הגרמנית וההתחפרות הגרמנית במהלכו הייתה סנונית ראשונה במלחמת החפירות של החזית המערבית. הקרב השני על האן היה חלק ממתקפת ניבל הצרפתית, ואילו הקרב השלישי על האן היה חלק ממבצע בליכר של מתקפת האביב הגרמנית.
ספרות עיונית
טאנה פרנץ'
Cue Bid
מריאן צ'ייס
מריאן צ'ייס (באנגלית: Marian Chace; 31 באוקטובר 1896 - 19 ביולי 1970) הייתה רקדנית אמריקאית, ממייסדי תחום הטיפול בתנועה. לאורך חייה פיתחה בהדרגה עקרונות פרקטיים ומתודות שנחשבות כיום לבסיס התאורטי של הטיפול בתנועה.
קורות חיים.
צ'ייס החלה את הקריירה שלה ב-1920, כרקדנית וכוריאוגרפית בבית הספר דניס שון בניו יורק. בית הספר דגל בפיתוח ההבעה האישית וכישורי הכוריאוגרפיה של תלמידיו.
ב-1930 עברה לוושינגטון, שם, בנוסף להופעותיה החלה ללמד ריקוד. במסגרת עבודתה עם סטודנטים בעשור שנות ה-30 של המאה ה-20 היא צברה ניסיון רב בהבנה ותחקור של היבטי תקשורת שאינה מילולית, דבר שישמש אותה רבות בהמשך.
במהלך שנות ה-40' של המאה ה-20 עבדה כמנחה ותרפיסטית בבית ספר לילדים שנדחו על ידי מערכת החינוך. בכך החלה לראשונה להתנסות בתרפיה בריקוד, בתקופה בה מושג זה לא היה עדיין בשימוש. בעקבות מלחמת העולם השנייה גדל משמעותית מספר החולים במחלות נפש. מצב זה האיץ את התפתחות התחום. ב-1942 התנדבה צ'ייס בבית החולים סנט אליזבת והעבירה סדנאות קבוצתיות. צ'ייס השתמשה בתנועה כבסיס לתקשורת עם אותם חולים.
באותה התקופה היא אף החלה לעבוד עבור הצלב האדום, בטיפול באנשי שירות באמצעות שימוש בריקוד. בתקופה זו צ'ייס ניסתה את השפעתה של המוזיקה על חולים; מקור השראתה היה בית הספר דניס שון בו למדה, ששם דגש על מוזיקה וכן על הריקוד העממי ומבנה המעגל המפתח אינטראקציה חברתית. ב-1946 החלה לעבוד גם במוסד הפסיכיאטרי בשם "צ'סנאט לודג'ט" במהלך כ-25 שנה.
ב-1960 עברה לניו יורק, בה הצטרפה לתוכנית שמהווה ציון דרך למטפלים בתנועה, בבית הספר "Turtle Bay Music School".
ב-1966 סייעה בהקמת איגוד התרפיסטים האמריקאים(The American Dance Therapy Association ,ADTA)והפכה לנשיאתו הראשונה.
עבודתה של צ'ייס התבססה על ארבעה עקרונות: פעילות הגוף - קואורדינציה; סמליות; תנועה טיפולית; מקצב בקבוצה.
תאוריה.
ארבעת העקרונות הבסיסיים לטיפול על פי צ'ייס הם:
תרומתה לתחום הטיפול בתנועה.
בתחילת שנות ה-40' של המאה ה-20 הייתה מהראשונות שהשתמשו בתנועה כטיפול, מעבר לכך, תרומתה העיקרית לתחום הטיפול בתנועה הייתה בתיאור השיקוף של התנועה והפרשנות שלה כמתייחסת לאמפתיה תנועתית ולשיקוף אמפתי עבור המטופל.
צ'ייס פיתחה תאוריה של טיפול באמצעות ריקוד, ששורשיה נמצאים במחול. באמצעות הריקוד היא מצאה דרך להגיע לחולים פסיכוטיים. במקום להתבסס על מודלים תאורטיים שמדגישים פתולוגיה, היא חיפשה תנועה ובריאות. הכוח שיש למרכיב הקצב בתנועה, הוביל אותה לפתח שיטה שבה תוכל לעורר את החיות של מטופליה וליצור עימם קשר. עם זאת, צ'ייס מעולם לא הציגה את הרעיונות שפיתחה בצורה שיטתית, אלא השתמשה בהם לצורכי עבודתה.
עבודתה של צ'ייס התמקדה בתחום הטיפול הקבוצתי. שיטות העבודה בקבוצה אותן הציגה היו באמצעות קול, פשטות, שלמות עם התמקדות טבעית מיחיד לקבוצה, ומשלב אחד לאחר.
צ'ייס תרמה לתרפיה במחול ותנועה את נושא השימוש באמצעים של תקשורת ישירה, ביטוי, ואינטראקציה מילולית ובלתי-מילולית עם אנשים שלא ניתן היה לתקשר איתם, תוך עבודה בתוכנית קבוצתית פסיכותרפית, המביאה את הקבוצה להיות מלוכדת, מגובשת ומכילה עבור המטופל.
רעיונות שלה השפיעו על ייצוב שיטת טיפול ריו אביירטו.
טרודי שופ
טרודי שופ (Trudi Schoop; 9 באוקטובר 1903 - 14 ביולי 1999) הייתה רקדנית אמריקאית ילידת שווייץ, מחלוצות תחום הטיפול בתנועה.
ביוגרפיה.
נולדה בשווייץ בתחילת המאה ה-20. בנעוריה החלה לרקוד בלט קלאסי והופיעה במופעים בהם נעשה שימוש באלתור והומור בתנועה כצורת הצגה מרכזית. בהמשך התנסתה בצורות ריקוד נוספות. בסביבות תקופת מלחמת העולם השנייה ערכה מספר סבבי הופעות בינלאומיים, בעיקר בארצות הברית.
ב-1940, כמתנדבת בבית החולים לחולי נפש "Camarillo" בקליפורניה, החלה לטפל באמצעות תנועה, ובהמשך הועסקה בבית חולים זה במשרת תרפיסטית. אחר כך לימדה ברחבי אירופה וארצות הברית.
ב-1947 עזבה סופית את אירופה ועברה לפעול בלוס אנג'לס שבארצות הברית.
תרומתה לתחום הטיפול בתנועה.
תאוריה.
שופ האמינה שהאדם משתקף בגופו, וכי מה שקורה ב mind הוא בעל השפעה על הגוף ולהפך. היא מצאה שהרמוניה זו חסרה בקרב מטופליה. היא ראתה ביציבה שלהם את המתח והקונפליקטים הפנימיים שלהם.
שופ האמינה שלחץ על האישיות משפיע על האינטגרציה והביצוע של המטופל, לכן אחת המטרות שלה הייתה להביא את הצד שנדחק אל המודעות, ולאפשר למטופל לבטא אותו דרך התנועה.
היא כיוונה לשתי נקודות עיקריות: לסייע לאינדיבידואל לחוות בצורה הרמונית את הקונפליקטים הרגשיים שלו; ולעודד צמיחה וסיוע לאינדיבידואלים לשם יצירת קשר.
מתודולוגיה.
שופ האמינה שמתוך חוויה תנועתית ניתן לשפר את התפקודיות הפונקציונלית ומתוך כך את הערך העצמי של הפרט. באמצעות התנועה והאימפרוביזציה היא לימדה את מטופליה להגיב לאינטראקציה בינאישית באופן גמיש יותר במקום לחשוש ולהימנע מאינטראקציה זו. כמו כן, היא התייחסה לאימפרוביזציה כמאפשרת הבעה ספונטנית של התנועה והאמינה שבאמצעותה יוכל הפרט להשיג רמה מסוימת של שליטה ותובנה לגבי הקונפליקטים שלו.
שופ שילבה ארבע גישות לפיתוח של יכולת ההבעה של מטופליה מבחינה פיזית ורגשית:
1. הגישה הלימודית: שופ האמינה שעל מנת שמטופליה יוכלו לרכוש שליטה על שריריהם בעת הבעת רגשותיהם, עליהם קודם כל להיות מסוגלים להכיר בקונפליקטים שלהם וללמוד להוציא אותם החוצה. היא סייעה למטופליה לעשות זאת באמצעות השימוש בהומור ובגוף.
2. מקצב וחזרתיות: לשימוש של שופ במקצב וחזרתיות יש גרסאות רבות, שניתן לחלק אותן למספר גישות בסיסיות:
3. הפנטזיה הפנימית: שופ הייתה ייחודית בנאמנות שלה לחקירת עולם הפנטזיה של המטופל הפסיכוטי באמצעות התנועה. היא האמינה שכדי להביא את המטופל להתבונן בעולם כמו אחרים, חשוב, גם באופן זמני, לנסות ולהתחבר לדלוזיות שלו. לשם הבנת עולמו של המטופל היא הסתייעה בפעולות הקשבה, התבוננות בתנועות, שאילת שאלות, ותרגום רעיונות ודימויים למציאות של הבעה באופן פיזי. בעבודה הקבוצתית אותה העדיפה, יצרה שופ אינטגרציה בין האמונה שלה בכוחו של התהליך הקבוצתי ובין אמונתה בחשיבות הבעת הפנטזיה של הפרט.
4. אימפרוביזציה כמביעה תנועה ספונטנית וארגון מתוכנן של סדרות תנועה: שופ הדגישה את הצורך לעקוב אחר החוויה הסובייקטיבית המגיעה במהלך האימפרוביזציה יחד עם ההתבוננות הפנימית, יצירת התנועה והשיקוף העצמי. היא השיגה זאת בכך שסייעה למטופליה לארגן מבחינת כוריאוגרפיה את הגירוי שנוצר בתת-מודע, שהוצף בזמן התנועה הספונטנית שנוצרה במהלך האימפרוביזציה.
שופ יצרה אינטגרציה בין הלמידה והחקירה במהלך התהליך התרפויטי. היא שילבה באופן עקבי את גישותיה עם יצירתיות, גמישות וחקירה. כתוצאה מחקירתה של שופ את המשחקיות, ההבעתיות, והאינטראקציות היצירתיות עם מטופליה, היא תרמה טכניקות חדשניות רבות לתרפיה בתנועה.
האימפריה הגוקטורקית
גבעת הדקלים
גבעת הדקלים היא גבעה בשכונת "רחובות החדשה" שבדרום העיר רחובות. הגבעה קיבלה את שמה על ידי עולים מתימן שלאחר גירושם מאזור הצפון והכנרת התיישבו באזור רחובות. שם הגבעה ניתן לה בעקבות הדקלים הרבים המצוים בה.
תולדות הגבעה.
הגבעה, הקרויה גם פארק דורון (גלגול השם גבעת דורון או ראס דוראן), הייתה אחד משני המקומות היחידים שמופו על ידי הבריטים בסוף המאה ה-19 (המקום הופיע כ"Ras Deiran" במפת הקרן לחקר ארץ ישראל). גבעה זו הפכה לאתר מורשת ברחובות.
בתחילה, נקנה השטח על ידי חיים רטשקר מיעקב דוב פישלזון וניטעו בו כרמים. בשנת 1923 נקנה על ידי הציוני האנגלי יוסף צבי אלכס. משפחות קרוננברג-קרן עיבדו את השטח החקלאי בתקופה זו. לאחר מכן, נמכרה הגבעה לאברהם גולדברג שבשנת 1932 עקר את הכרם ונטע במקומו פרדס. התכנון המקורי של גולדברג היה לבנות לו בית על הגבעה. בראש הגבעה קיימת ל"בייקה", בקתת אבן ישנה של משה וולדבלום, הוא "מוסה ג'בל" (ג'בל-הר).
בשנת 1932 הוקם בית החרושת "פרי פרי" (בית החרושת השני למוצרי פירות הדר בישראל) למרגלות הגבעה. בית החרושת נמכר ל"תנובה", ושמו שונה ל"פרי תנובה". בשנות ה-60, לאחר מותו של גולדברג, נקנה השטח בו נמצאת גבעת הדקלים על ידי משפחת לרר מנס ציונה. בשנת 1997 החלה בניית שכונת "רחובות החדשה".
פארק גבעת הדקלים.
בתכנונו של האתר הושם דגש על סימולם של הפרטים השונים. מדרגות האתר מסמלות את שלבי סולם רחובות אל השמיים והדקלים הממוקמים סביב למדרגות משולים למלאכים המלווים את העולים בסולם. הפארק, הנראה היטב מכביש הכניסה הדרומי לרחובות, הפך לסמל שכונת "רחובות החדשה".
סטייסי קיץ'
וולטר סטייסי קיץ' ג'וניור (באנגלית: Walter Stacy Keach Jr; נולד ב-2 ביוני 1941) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב ומועמד פרס אמי על תפקידו בתור ארנסט המינגוויי במיני-סדרה "המינגווי".