טיבאדר וולפנר נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש וולפנר (1827–1912) ושל קרולינה ביימל (1834–1891). הוא סיים את לימודיו בתיכון בבודפשט. לאחר שסיים את אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה התמחה בתעשיית העור בחברת אביו ודודו, דיולה וולפנר ושות' במפעל העור באויפשט, הוא השלים את ידיעותיו בנסיעות לימודים לחו"ל. וולפנר העלה את מפעל העור של אויפשט לרמה מודרנית. וולפנר היה חבר מייסד וחבר דירקטוריון באיגוד התעשיינים הלאומי ההונגרי, חבר מוביל בלשכת המסחר והתעשייה של בודפשט ומפתח המוזיאון הטכנולוגי. בשנת 1922 ייסד את חברת המניות המשותפות למכרות של הרי הבקון, היה חבר מועצת העיר אויפשט ואחר כך חבר מועצת העיר בודפשט וכן חבר בהנהלת האגודה הספרותית היהודית-הונגרית. בשנת 1896 נבחר כחבר פרלמנט במחוז גדלה מטעם המפלגה הליברלית. הוא היה חבר בית הנבחרים במשך שתי קדנציות והשתייך לסביבתו הקרובה של הרוזן אישטוואן טיסה (ראש ממשלת הונגריה פעמיים). וולפנר השתתף בהקמת החוג החברתי אישטוואן טיסה. בשנת 1899 נבחר לנשיא האיגוד הלאומי של תעשייני העור ההונגרים. בשנת 1914 לאזרח כבוד של אויפשט. בשנת 1918 העניק מלך הונגריה תואר ברון לטיבאדר וולפנר. הוא לקה בהתקף לב שנה וחצי לפני מותו והועבר לבית מרפא בעצת רופאיו. טופל תחילה בקלטנלויטגבן (Kaltenleutgeben) באוסטריה ולאחר מכן עבר לבאדן בתחילת 1929, שם נפטר.
וולפנר הובא למנוחות בקבר המשפחתי בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
משפחתו.
אשתו הייתה מריה גיטה הרצפלדר (1872–1940), בתם של איזידור הרצפלדר, עצמאי, ושל אמה שטיינר, והם נישאו ב-15 ביוני 1893 בבודפשט.
ילדיהם:
I'm Gonna Show You Crazy
I'm Gonna Show You Crazy (בעברית: אני הולך להראות לך [מה זה] משוגעת) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית, ביבי רקסה, מתוך מיני-אלבום הבכורה שלה, "I Don't Wanna Grow Up". השיר יצא לאור ב-19 בדצמבר 2014, על ידי חברת התקליטים האחים וורנר, כסינגל השני מתוך המיני-אלבום.
השיר הגיע למקום ה-17 במצעד הסינגלים הנורווגי.
רקע וכתיבה.
בעקבות השתתפותה של רקסה באלבומים של פיטבול ("Globalization") ודייוויד גטה ("Listen"), הוחלט כי את סינגל הבכורה שלה, "I Can't Stop Drinking About You", תוציא בתחילת 2014. ב-8 בדצמבר הוציאה רקסה גרסת דמו של שיר בשם "Cry Wolf", ובהמשך, הופץ השיר "I'm Gonna Show You Crazy".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-145 מיליון השמעות.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ האקוסטי של "I'm Gonna Show You Crazy" יצא לאור ב-25 בפברואר 2015. הקליפ הראשי של השיר יצא לאור ב-21 באפריל 2015 וביימה אותו האנה לוקס דייוויס. הוא זכה להצלחה רבה כאשר צבר למעלה מ-70 מיליון צפיות והיה לאחד מהקליפים הנצפים ביותר של רקסה באותה העת.
נכון לספטמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפ האקוסטי עומד על למעלה מ-1.5 מיליון צפיות.
וולפנר טיבאדר
בטינו ריקאסולי
בטינו ריקאסולי (באיטלקית: Bettino Ricasoli; 9 במרץ 1809 – 23 באוקטובר 1880), רוזן ברוליו הראשון וברון ריקאסולי השני היה מדינאי ופוליטיקאי איטלקי שהיה מעורב באיחוד איטליה וכיהן בתור ראש ממשלת איטליה ה-2 וה-7. ירש את קמילו בנסו די קאבור בראשות הממשלה ב-1861.
ביוגרפיה.
בטינו ריקאסולי נולד בפירנצה, הקיסרות הצרפתית הראשונה, ב-19 במרץ 1809, למשפחת אצולה אמידה. בגיל שמונה עשרה התייתם מהוריו, והיה נתון למספר שנים לאפוטרופוסות של פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה. בשנת 1847 ייסד את כתב העת "לה פטריה" (האומה), ופנה ללאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה במנשר המציע "תרופות לקשיי המדינה". בשנת 1848 נבחר לגונפאלונייר של פירנצה (Gonfaloniere) משרה ציבורית יוקרתית שהנושא בה היה מעורב במנהל העיר, אך התפטר מתוקף הנטיות האנטי-ליברליות של הדוכס הגדול. כשר הפנים של דוכסות טוסקנה הגדולה בשנת 1859 הוא קידם את הליך איחוד טוסקנה עם ממלכת סרדיניה (חלק מתוך איחוד איטליה), שהתקיים במהלך 12 במרץ 1860. נבחר לסגן ראש ממשלת איטליה בשנת 1861, ובתוך 10 שבועות הוא ירש את קמילו בנסו די קאבור בראשות הממשלה תחת ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה.
כראש ממשלה הוא קבע רפורמה מנהלית בשורות המתנדבים לצבאו של ג'וזפה גריבלדי וארגן אותם לכדי צבא סדיר, ביטל את צו הגלות נגד ג'וזפה מציני וניסה להתפייס עם מדינת האפיפיור; אך מאמציו הפכו לבלתי יעילים על ידי אי הכרתו של האפיפיור פיוס התשיעי בריבונות של ממלכת איטליה. תוך זלזול בתככים הפוליטיים של יריביו מהאופוזיציה, מצא עצמו חייב בשנת 1862 להתפטר מתפקידו בהצבעת אי-אמון, אך חזר לשלטון בשנת 1866. בהזדמנות זו סירב להצעתו של נפוליאון השלישי להעניק את ממלכת לומברדיה-ונציה לאיטליה, בתנאי שאיטליה תנטוש את הברית שלה עם ממלכת פרוסיה. עם עזיבת הכוחות הצרפתים את רומא בסוף 1866 הוא שוב ניסה לפייס את הוותיקן עם ועידה, שבמהלכה הציע כי איטליה תחזיר לכנסייה את רכוש המסדרים הדתיים המדוכאים בתמורה לתשלום הדרגתי של 24,000,000 ליש"ט. על מנת להרגיע את הוותיקן הוא העלה את התשלומים שנדרשו מבישופים שלא הוכרו בידי הכנסייה עבור הממשלה האיטלקית. הוותיקן קיבל את הצעתו, אך הלשכה האיטלקית הוכיחה את עצמה כעקשנית, ועל אף שפורקה על ידי ריקאסולי, שבה עוינת יותר מבעבר דרך התמיכה בה מתוך הפרלמנט האיטלקי. מבלי לחכות להצעת אי-אמון, התפטר ריקאסולי מתפקידו ומאז למעשה נעלם מהחיים הפוליטיים, כשהוא הוסיף לדבר בלשכת בית הנבחרים רק במקרים נדירים מאוחר יותר.
הוא נפטר בברוגליו, איפה שהייתה ממוקמת אחוזתו, ב-23 באוקטובר 1880. חייו הפרטיים והקריירה הציבורית שלו התאפיינו בתדמית של יושרה פוליטית, ובצניעות פרטית שהקנתה לו את הכינוי של "ברון הברזל" (il Barone di ferro). למרות כישלון התוכנית שלו להשגת פשרה עם הכנסייה, הוא נשאר דמות בולטת באיחוד איטליה.
BBC Music
מושבות החסד
מושבות החסד (הולנדית Koloniën van Weldadigheid) היו מושבות חקלאיות באזורי ספר שהוקמו בממלכה המאוחדת של ארצות השפלה במאה ה-19, כחלק מניסיון לעריכת רפורמה חברתית שמטרתה לטפל בעוני. המושבה הראשונה הייתה פרדריקסאורד (Frederiksoord) בהולנד, ולאחריה באו וילהלמינאורד (Wilhelminaoord) וויינהואזן (Veenhuizen) הסמוכות זו לזו, וכן וורטל (Wortel) בבלגיה. אולם התוצרת של המושבות הייתה מועטה ובעצה אחת עם המדינה החלו מיישבים במושבות יתומים, ולאחר מכן גם קבצנים וחסרי בית. כך נוצרה שיטת התיישבות "לא חופשית", שהתאפיינה בחדרי שינה ענקיים ומושבות גדולות ריכוזיות שבה העבודה התבצעה תחת השגחת שומרים. בשיאה, באמצע המאה ה-19, חיו יותר מ-11,000 בני אדם במושבות אלה בהולנד, ובבלגיה עמד נתון זה על 6,000 בשנת 1910. סך הכל נוסדו שבע מושבות, וארבע מהן הוכרזו כאתר מורשת עולמית ב-2021.
היסטוריה.
הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה סיימה את המלחמות הנפוליאוניות עם כלכלה מוחלשת ועם בעיה חמורה של עוני. "חברת החסד" (Maatschappij van Weldadigheid) שנוסדה באותה ב-1818 על ידי יוהנס ון דה בוש כארגון מתנדבים פרטי, שמה לה למטרה להילחם בעוני ברמה הלאומית. לשם כך יזמה החברה הקמת מושבות נסיוניות שבהן תעבוד אוכלוסייה מעוטת יכולת תמורת שכר. בשורש הגישה עמדו שתי הנחות מקובלות בארצות השפלה - הראשונה היא שגורלם של בני אדם אינו תלוי בהשגחה עליונה, ורק אימון והדרכה יכולים לשפר את מצבם; והשנייה שההולנדים היו רגילים בעבודה קשה ובגאולת האדמה מהים.
המושבה הראשונה פרדריקסאורד קמה ב-1818 על קרקע שנרכשה בקצה הפרובינציה דרנתה. היישוב כלל 53 בתים בתוכנית מלבנית, לצד מבנים קהילתיים. המשפחות זכו להדרכה חקלאית ובסופו של דבר היו יכולות לעבד את הקרקע בכוחות עצמן. קרקעות נוספות נרכשו והוקמו מושבות חדשות דוגמת וילהלמינאורד, אולם עד מהרה התגלו בעיות - חלקות הבתים היו קטנות מידי מכדי לספק את צורכי המשפחות, והיה צורך לייבא זבל. גם חלקות גדולות יותר שתוחמו בהמשך לא ענו על צורכי המשפחות, והן נאלצו להסתמך על עזרה מהמדינה. חברת החסד חיפשה אחר מקורות הכנסה נוספים, והיא התקשרה עם המדינה בהסכם, לפיו ייושבו יתומים במושבותיה. מיד לאחר מכן הובאו למושבות גם קבצנים ונוודים. כך נוצרו מושבות "לא חופשיות", ואל שתי הקיימות (פרדריקסאורד ווילהלמינאורד) נוספה מושבה שלישית - ויינהואזן. המושבות התאפיינו בחדרי שינה ענקיים בדומה לאלה הקיימים בבתי מאסר, והעבודה בהן הייתה ריכוזית ונעשתה תחת השגחת שומרים.
ב-1821 הקימה החברה ענף חדש בדרומה של הממלכה, ושנה לאחר מכן החלה העבודה במושבה וורטל, השוכנת כיום בבלגיה סמוך לגבולה עם הולנד. המושבה נבנתה בשיטה דומה למושבות הקיימות - בתי מגורים עם חלקות קטנות, ערוכים סביב אזור מרכזי שבו כנסייה, מחסן ובית המנהל. ב-1827 היו ברשות חברת החסד שטח של 7,000 הקטאר, כשליש מהם מעובד, ובכל המושבות יחדיו התגוררו 6,744 איש ב-500 מבנים. עם זאת, מספר בעיות התגלו במהרה: רבים מהמתיישבים לא היו כשירים פיזית לעבודה שנדרשה מהם, הייבול היה עלוב לעיתים קרובות והיה מחסור בזבל מקומי כך שהיה צורך לייבאו.
בלגיה והולנד נפרדו ב-1830 והסניף הדרומי נקלע לקשיים כלכליים. הוא פשט רגל ב-1842 והמושבה וורטל ננטשה עד 1870, עת המדינה השתלטה עליה והפכה אותה למושבת עבודה עבור קבצנים וחסרי בית. וורטל התפתחה ובמאה ה-20 וחלק ממנה היה למושבת עבודה עבור חולי אפילפסיה ושחפת. בעיות דומות התגלו גם במושבות ההולנדיות: וב-1859 השתלטה המדינה על ויינהואזן, והותירה לחברת החסד לנהל את יתר המושבות.