תחת פיקודו של לוטננט גנרל ג'ון ג'ייוסוק, הארמייה השלישית קיבלה את הפיקוד על כוחות היבשה במהלך מבצע מגן מדבר, הגנת ערב הסעודית מפני פלישה אפשרית של עיראק, לאחר שהאחרונה כבר פלשה לכווית ב-1990. בהתחלה, הארמייה השלישית כללה רק את הקורפוס המוטס ה-18. בנובמבר 1990, לעומת זאת, תוגברו חיילי ארצות הברית ב על ידי הקורפוס האמריקאי ה-7 מגרמניה. מהלך זה הביא לריכוז הגדול ביותר של חיילי שריון בארצות הברית מאז סוף מלחמת העולם השנייה. בתחילת פעולות האיבה, הקורפוס המוטס ה-18 כלל 3 דיוויזיות אמריקאיות ודיוויזיה צרפתית אחת ואילו הקורפוס האמריקאי ה-7 כלל 4 דיוויזיות אמריקאיות ואחת בריטית וכך כללה הארמייה 9 דיוויזיות, וכן את גדודי הפרשים המשוריינים של שני הקורפוסים.
מלחמת עיראק.
במהלך פעולות הלחימה הרשמיות של מלחמת עיראק ב-2003, הארמייה השלישית בפיקודו של דייוויד ד' מקירנן הובילה את ה-CFLCC, האחראי לכל הפעולות הקרקעיות באזור. ה-CFLCC הוחלף ב-14 ביוני 2003 ב- Combined Joint Task Force 7 (CJTF 7) בפיקודו של ריקרדו ס. סנצ'ז, שבתורו הוסב מאוחר יותר לכוח הרב-לאומי בעיראק. לאחר ש-CJTF 7 קיבל את הפיקוד המבצעי על כל כוחות הקרקע של האזור, CFLCC הפך למרכז הלוגיסטי העיקרי באזור.
מאיר תאומי
מאיר תאומי (טימן) (15 ביולי 1898 – 10 באוגוסט 1947) היה שחקן תיאטרון ביישוב היהודי בארץ ישראל. נרצח בבית הקפה "גן הוואי" ב-10 באוגוסט 1947.
ביוגרפיה.
תאומי נולד כבן הבכור לשלמה תאומים, סוחר, ולרוזה בת דב סקלובסקי בניקולייב שבאימפריה הרוסית (סמוך לחרסון). אחיו הצעיר הוא יעקב טימן.
בילדותו קיבל חינוך כללי בגימנסיה הרוסית בעיר הולדתו. תאומי נשלח בשנת 1913 על ידי הוריו ללימודים בגימנסיה העברית הרצליה בארץ ישראל. בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורש ב-1915 מארץ ישראל על ידי השלטון הטורקי, בשל נתינותו הרוסית.
הוא הצליח לשוב לעיר הולדתו. בניקולייב לקח חלק בייסוד הסתדרות "המכבי" והיה פעיל ב"צעירי ציון", שם גם למד חוג לדרמה שהדריך שחקן הבימה יהודה רובינשטיין, ולקח חלק בלהקת חובבי הבמה העברית.
לאחר מכן עבר לקייב, שם למד במשך שנה משפטים ובמקביל למד דרמה.
בשנת 1919, עלה בשנית לישראל, על גבי האניה רוסלאן, התיישב בתל אביב עם אשתו הראשונה פרידה (בשם הבמה "כרמלית") ושם נמנה עם מייסדי "להקת בר-כוכבא". בשנת 1920 הצטרף לייסוד "תיאטרון עברי" של דוד דוידוב, תחילה כשחקן, ובמחזוריו האחרונים כמנהל אמנותי, במאי ושחקן. תאומי ביים בלהקות חובבים, כדוגמת "הקבוצה הדרמטית של גדוד מגיני השפה העברית", וייסד באמצע שנות העשרים את התיאטרון "אל בכי".
בשנת 1927 הופיע בגרמניה, פולין, ליטא ולטביה כקריין ובשנת 1933 נישא בשנית ליפה בת משה פרלו.
בשנת 1935 יסד כשותף את משרד האמרגנות התיאטרוני "ארמון" יחד עם משה ולין. וכן ייסד את תיאטרון "הקומדיה הארצישראלית" יחד עם מרים ברנשטיין-כהן ומיכאל גור.
תאומי השתתף בכ-150 הצגות בעברית, והצטיין בדיבור שוטף בעברית. וכן ביצע עבודות ארגוניות עבור התיאטרון כדוגמת השגת רפרטואר, ציוד ואולם ופרסום לתיאטרון. מדי פעם כתב בעיתון דאר היום, ושיחק בסרטים "צבר" (1933), "זאת היא הארץ" (1935).
במסגרת פעילותו כאמרגן קיים מופעים בקפה גן הוואי ששכן בשטח לא בנוי בסמוך לגדה הצפונית של הירקון באזור פרדסים שלפני הכפר הערבי שייח' מוניס. וב-10 באוגוסט 1947 נרצח בבית הקפה, כשהוא עומד על הבמה, על ידי כנופיה של שודדים ערבים משייח' מוניס.
תאומי, שהיה בן 49 במותו, נקבר ב-12 באוגוסט בבית הקברות נחלת יצחק. השאיר אחריו את בתו תמר, מאשתו הראשונה ואת רעייתו יפה ושני בנים: מתן ושחקן התיאטרון עודד, ואת אחיו, שחקן הקומקום והמטאטא יעקב טימן, ואחיינו, השופט שלי טימן.
שנתיים לאחר מותו הוציא איגוד האמנים קובץ לזכרו.
קישורים חיצוניים.
פרי עטו:
לואיג'י פרושי
גנרל לואיג'י פרושי (באיטלקית - Luigi Frusci; 16 ביוני 1879–1949) היה איש צבא איטלקי במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
פרושי לחם בדרגת קולונל תחת פיקודו של הגנרל רודולפו גרציאני במלחמה האיטלקית אתיופית השנייה. במלחמת האזרחים בספרד פיקד על קבוצת המתנדבים האיטלקית שלחמה לצד פרנקו.
לאחר מכן שירת כמפקד גיס בלוב, כמושל אמהרה וכמושל אריתריאה שהיו אז חלק ממזרח אפריקה האיטלקית. עם תחילת מלחמת העולם השנייה, לקראת תחילת המערכה במזרח אפריקה שימש כמושל צבאי של אריתריאה בדרגת לויטננט גנרל, ופיקד על הכוחות האיטלקים באריתריאה. בתחילה פיקד על המבצעים האיטלקים בסודאן ועל הקרבות באזור העיירה קסאלה בשנת 1940, ועל הקרבות שנמשכו לאחר מכן עם הבריטים בקסאלה ובגלבאט, עיירות על גבול אתיופיה וסודאן, שהיו מוקד להתנגשויות עם הבריטים במהלך 1940, והצליח להגן על האזורים שכבש.
בינואר 1941 הורה על נסיגה מקסאלה, ולאור התפתחות זו החל הכוח הבריטי בפיקודו של הגנרל ויליאם פלאט במתקפה שנועדה לכבוש את אריתריאה, ולחבור לכוחותיו של הגנרל אלן קנינגהם שנעו מקניה לתוככי סומליה ואתיופיה לכיבוש אפריקה המזרחית האיטלקית כולה. בקרבות אגורדאט וקרן בפברואר עד אפריל 1941 לחמו כוחותיו של פרושי לחימה עזה כנגד הכוחות הבריטים המתקדמים, אך בסופו של דבר נסוגו מאריתריאה כולה. פרושי נפל בשבי, ביחד עם אנשיו, ומפקדו הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה, לאחר סיום קרב אמבה אלגי במאי 1941.
עם נפילת אריתריאה לידי בעלות הברית נלקח פרושי בשבי. את יתר המלחמה הוא בילה כשבוי מלחמה. לאחר שהסתיימה המלחמה שב לאיטליה, ושם מת בשנת 1949.
ראלף מונקלאר
גנרל ראלף מונקלאר (בצרפתית: Ralph Monclar) הוא כינויו של ראול מרז'ן ורנרי (Raoul Magrin-Vernerey), איש לגיון הזרים הצרפתי שלחם במלחמת העולם הראשונה, במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה. מונקלאר היה ממייסדי צבא צרפת החופשית, ועמד בראש "חטיבת המזרח" (Brigade d'Orient) של צבא זה במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת.
מונקלאר נולד בבודפשט בשם ראול שארל מרז'ן ורנרי. הוא למד בתיכון בבזנסון וכבר בהיותו בן 15 עשה ניסיון להתגייס ללגיון הזרים אך נדחה בשל גילו הצעיר.
ב-1912 החל את לימודיו באקדמיה הצרפתית הצבאית בסן סיר, וסיים אותם ב-1914 בדרגת לייטננט שני, דרגת קצונה זוטרה המקבילה לדרגת סג"ם בצה"ל. הוא התגייס לחיל הרגלים הצרפתי ושירת במלחמת העולם הראשונה אותה סיים בדרגת קפיטן. על שירותו זכה באות לגיון הכבוד וב-11 ציונים לשבח. הוא נפצע שבע פעמים, וקיבל דרגת נכות של 90%.
לאחר המלחמה המשיך בשירות בצבא הצרפתי במושבות במרוקו ובסוריה. כן עבר קורס טיס. ב-1924 הוצב לראשונה ללגיון הזרים, ושירות במסגרתו במרוקו עד שנת 1927. לאחר מכן המשיך בשירות במסגרות שונות בצבא הצרפתי ובלגיון, במושבות צרפת במזרח התיכון ובמזרח הרחוק. עם תחילת מלחמת העולם השנייה שירת בלגיון בדרגת לייטננט קולונל.
במלחמת העולם השנייה.
נארוויק.
בינואר 1940 החליטו הבריטים והצרפתים לשלוח חיל משלוח לפינלנד על מנת שיסייע לפינים במלחמת החורף כנגד ברית המועצות. לשם כך נוצרה הדמי בריגדה (יחידה צבאית גדולה מעט מחטיבה הכוללת שני רגימנטים) ה-13 של לגיון הזרים, שקובצה מיחידות שונות של לגיון הזרים, וכללה כאלפיים חיילים וקצינים. בראש היחידה החדשה הועמד מונקלאר. אך בטרם הספיקה היחידה החדשה להתארגן חתמה פינלנד על הסכם לסיום המלחמה, והפיקוד העליון הצרפתי מצא ליחידה ייעוד חדש, ושלח אותה להילחם במסגרת המערכה בנורווגיה. היחידה הגיעה לביירוויק, 13 קילומטרים צפונית לנרוויק. עם נחיתתם על החוף, ב-13 במאי 1940 הצליחו חייליו של מונקלאר להניס את המשמר הגרמני ששמר על העיירה, ולהחזיק בגיזרה המיועדת להם. ב-28 במאי תקפו הלגיונרים בראשות מונקלאר את נרוויק. במשך עשרה ימים נמשכה הלחימה באזור נרוויק, אך עם התמוטטות הצבא הצרפתי בצרפת גופא לאחר הפלישה הגרמנית, הוחלט להשיב את הכוחות מנרוויק. ב-7 ביוני נשלחו הלגיונרים בחזרה לאנגליה.
הקמת צבא צרפת החופשית.
ביוני 1940 שהו אנשי היחידה במחנה זמני בטרנטהם פרק ליד העיר סטוק-און-טרנט באנגליה, ביחד עם שרידים נוספים של צבא צרפת שפונו לאנגליה במסגרת מבצע דינמו, הפינוי מדנקרק. הגנרל שארל דה גול שהגיע לאנגליה ביום 17 ביוני 1940 חיפש מתנדבים לצבא החדש שהקים. ב-29 ביוני נפגש דה גול עם חיילי היחידה בטרנטהם פארק. החיילים בראשות מונקלאר, וסגנו הקפיטן מארי-פייר קניג, התנדבו מייד לצבא צרפת החופשית, על אף שנציגים בריטים במקום הזהירו אותם כי אם ייעשו כן ייחשבו כמורדים בממשלה החוקית, היא ממשלת צרפת של וישי בראשות המרשל אנרי פיליפ פטן לחיילים ניתנה האפשרות להמשיך בדרכו של דה גול, או לצאת למושבות צרפת שבצפון אפריקה תחת שליטת וישי. כחצי מהיחידה החליטה להמשיך עם מונקלאר בלחימה. בתקופה זו בחר מונקלאר להיקרא בכינוי המחתרתי "ראלף מונקלאר" במקום בשם ראול מרז'ן ורנרי.
ב-30 באוגוסט הפליגו אנשיו של מונקלאר מליברפול לאפריקה.
המערכה במזרח אפריקה.
אנשיו של מונקלאר שימשו כגרעין להקמת חטיבה חדשה, שנקראה "חטיבת המזרח" (Brigade d'Orient), שקובצה מחיילים שהגיעו ממקומות שונים, וממושבות אפריקה. חטיבה זו נשלחה בשנת 1941 להילחם תחת פיקודו של הגנרל ויליאם פלאט במסגרת המערכה במזרח אפריקה. במסגרת זו סופחו הליגיונרים לכוח בפיקודו של בריגדיר בריגס, אשר התקדם מצפון אל תוך אריתריאה, המוחזקת בידי האיטלקים.