בגיל 30 סיים מאירי ארבע שנות לימוד במכללת וינגייט, ושימש במשך שנה כמורה לספורט וכמדריך חברתי במוסד החינוכי "תבור" בקיבוץ עין דור. לאורך השנים, הוא עסק גם בחקלאות, עבד כנהג משאית והיה מדריך קרב מגע. באמצע שנות ה-80 ערך מאירי סדרת מבצעי אקסטרים שסוקרו בתקשורת, וכללו מאמצים פיזיים קיצוניים, בתנאי מזג אוויר קשים וכמעט ללא שינה. הוא כתב על מבצעים אלה בספרו הראשון, "ספר הכושר הגופני".
ב-1987, בעודו חבר קיבוץ עין דור, מאירי היה כתב במוסף "הדף הירוק" של עיתון "על המשמר". ב-7 במרץ 1988, במסגרת שירותו במילואים, השתתף מאירי באירוע חטיפת "אוטובוס האמהות". בעודו נוסע בשטח צבאי סגור עם חבריו הלוחמים, פגש בכרמלה מנשה (כתבת קול ישראל לענייני צבא) שניסתה להשיג מידע עיתונאי אודות המאורע. המפגש עימה השפיע עליו, ובעקבותיו הוא עזב את הקיבוץ והחליט לסלול את דרכו לעיתונות. כשבוע לאחר אירוע החטיפה התקבל מאירי לעבודה בעיתון "מעריב". הוא שימש כתב כללי, כתב מחליף לענייני משטרה וכתב ספורט. ב-1990 עבר מאירי לעיתון החדש "חדשות" והתמנה לכתב הארצי לענייני משטרה. ב-1992 החל מאירי לשמש כתב ארצי לענייני משטרה בעיתון "ידיעות אחרונות".
בתפקידו ככתב משטרה ארצי, מאירי סיקר את משטרת מחוז ירושלים, המטה הארצי של המשטרה, להב 433, המשרד לביטחון פנים, המחלקה לחקירות שוטרים במשרד המשפטים (מח"ש), משמר הגבול, היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור (ימ"מ) ושב"ס. במסגרת תפקידו נפגש בבתי הכלא עם פושעים, רוצחים ומחבלים. ב-2000, לאחר 12 שנים בהן היה כתב לענייני משטרה, עבר מאירי לשמש כעורך בדסק החדשות של "ידיעות אחרונות" – תפקיד שבו הוא עדיין עוסק.
במהלך עבודתו כעורך ב"ידיעות אחרונות", החל מאירי בכתיבת ספרים, שעלילותיהם מתבססות על ניסיונו ככתב לענייני משטרה ועל חוויות משירותו הצבאי.
מאירי מתגורר בתל אביב, והוא אב לשלוש בנות.
סאנסה, המנזרים הבודהיסטיים ההרריים בקוריאה
סאנסה, המנזרים הבודהיסטיים ההרריים בקוריאה (בקוריאנית: 산사, 한국의 산지승원) הם קבוצה של שבעה מנזרים בודהיסטיים הרריים בקוריאה הדרומית שהוכרזו ב-2018 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. המקדשים שנבחרו הם טיפוסיים למקדשי ההרים הבודהיסטים של קוריאה, כשכל מקדש מייצג סוג אחר. המקדשים שנבחרו ממוקמים בחמישה ממחוזות קוריאה הדרומית: צפון צְ'הוּנגצְ'הַאנג, דרום צ'הונגצ'האנג, צפון קיאנגסאנג, דרום קיאנגסאנג וצפון צַ'אלַּה. בשל הטופוגרפיה ההררית של המדינה והשורשים העמוקים של הבודהיזם בהיסטוריה שלה, ישנם מנזרים הרריים רבים הפרוסים על פני קוריאה הדרומית והצפונית.
המילה סאנסה היא הלחם בסיסים של שתי מילים: "סאן" (산) שמשמעותו הר ו"סה" (사) שמשמעותו מנזר או מקדש.
היסטוריה.
הבודהיזם, שמקורו בהודו, הופיע לראשונה בקוריאה במאה ה-4 כאשר השפעתו התרחבה לקוריאה באמצעות ההשפעה הסינית באזור. במאות ה-7 עד ה-9, נבנו בחצי האי הקוריאני מקדשים רבים, שצמחו מאסכולות שונות של הבודהיזם מזרם המהאיאנה. חלק מהמקדשים נבנו באזורים עירוניים בעוד שאחרים נבנו בהרים נידחים. המנזרים ההררים של טונגדוסה, בוסאוקסה, בונגג'ונגסה ובאופג'וסה היו בין הראשונים מבין המקדשים הללו. הם התבססו על אסכולות (טונגדוסה), (בוסאוקסה, בונגג'ונגסה) והדהרמה (באופג'וסה). לאחר עליית הזן בודהיזם (בקוריאנית: קון 선) בסין במאה ה-8, הוא התפשט לממלכת שילה של קוריאה במאה ה-9 בתגובה לשינויים חברתיים גדולים קודמים. לאחר מכן, נוסדו המנזרים מגוקסה, סאונמסה ודאהונגסה, שהיו במסורת זו. ההבדלים בין האסכולות השתמרו מהמאה ה-7 עד המאה ה-14, אך נעלמו מהמאה ה-15 ואילך. בעוד שהבודהיזם התפתח לראשונה לדת של מרבית התושבים, ואף עלה והפך לדת המדינה המרכזית בתקופת , מקדשים בודהיסטים חוו מאות שנים של דיכוי תחת המדיניות של שושלת ג'וסון (1392–1910), שהושפעה מאוד מהנאו-קונפוציאניזם, כך שהמקדשים העירוניים ביותר נעלמו. עם זאת, המקדשים באזורי ההרים, כולל המקדשים שבאתר המורשת, הצליחו לשרוד תקופה זו ולשמור על אופיים המקורי כאתרים של אורח חיים דתי ורוחני ועל חיי היום-יום של הנזירים. גם תפקידם כאתרים דתיים למאמינים גדל, ונוצרו עוד מרחבים ומתקנים הדרושים לפולחן. במהלך , סבלו חלק מהמקדשים שבאתר המורשת העולמית מנזק משמעותי, ומקדשים אחרים, שאינם חלק מאתר המורשת העולמית, אף נהרסו לחלוטין או נשרפו. לאחר המלחמה השתפר מעמדם החברתי של נזירים בודהיסטים כתוצאה משירותם הצבאי המכובד.
עבודות השיקום הנרחבות של המנזרים הבודהיסטים שלאחר המלחמה קיבלו סיוע מאנשים מתחומי חיים שונים. חלק מהמבנים של המקדשים באתר המורשת ששוחזרו בתקופה זו מוכרים כעת כחלק מיצירות המופת הבולטות ביותר של האדריכלות הבודהיסטית בקוריאה. בתקופה זו החלה להופיע הצורה האופיינית של המנזרים ההררים. ההתמקדות הייתה באולם הדהרמה עם רצפת עץ ואולם בודהה בו נתלתה תמונה על מעמד. רבים מהמקדשים גם החלו לערוך פולחנים וטקסים בתקופה זו, בהשתתפות מספר גדול של מאמינים. באתר המנזר הוקמו מקדשים התואמים את אמונות הילידים, לזכר קורבנות המלחמה. טקסים בודהיסטים לפיוס נשמות המתים היו נפוצים שם ומילאו תפקיד חשוב במאמצי השיקום שלאחר המלחמה. עד המאה ה-19 עברו המקדשים שינויים מתמידים והורחבו עוד יותר.
כיום המנזרים הם אתרים ששימרו מסורות תרבותיות מוחשיות ובלתי מוחשיות עד ימינו. קהילות של נזירים (סנגהה) ושירותי דת, פולחנים, טקסים ומנהגים נזיריים המבוססים על אמונות בודהיסטיות, אך גם על אמונות ילידים שונות ממשיכות להתבצע. מספר רב של קבוצות מאמינים מהקהילות המקומיות והעיירות באזורים מעורבות גם כן בפעילות הנזירית. בכל אחד מהמקדשים מתקיימים גם מספר אירועים או פסטיבלים שגם המבקרים יכולים להשתתף בהם. המסורת של תרגול מדיטציה, כולל מפלטי קיץ וחורף, נמשכת גם היא. התרגול הרוחני כולל גם עבודה משותפת לשימור הקהילה הנזירית. למשל, במקדשים יש גן ירק או שדה תה.
מאפיינים כלליים.
עיצוב השטח וסידור המבנים והשטחים הפתוחים נקבע על ידי התאמה לתנאים הטופוגרפיים הטבעיים. לב הקומפוזיציה המרחבית הוא המדאנג, אזור חיצוני פתוח השוכן מול אולם הבודהה הראשי. המרחב הפתוח נועד להדגיש את הכבוד והיופי של האולם הזה ומשקף את הפתיחות האופיינית לבודהיזם הקוריאני. בנוסף למרכזיותו הפיזית, הוא גם המרכז לפעילות דתית. הוא מציע מקום לקהל גדול ומשמש כחיבור למבנים בודדים בעלי פונקציות שונות. הבניינים הנותרים מסודרים סביב המדאנג, עם ביתן ליד הכניסה הפונה לאולם בודהה. הבניינים הנותרים כוללים מבנים לפולחן, אולמות מדיטציה, חדרי תפילה ומקדשים ומעונות לקהילות הנזירים, אקדמיה נזירית ומבני חוץ אחרים, ונמצאים משני הצדדים בין היכל בודהה לביתן. עם זאת, ישנם גם הבדלים מסוימים בבנייה, אשר ניתן לייחסם לדגשים באסכולות השונות. ישנם גם מנזרים העוברים לאורך ציר ראשי אחד או שניים ויש להם חצר פתוחה (מדאנג) או שיש להם שתי חצרות פתוחות. בשל המאפיינים הגאוגרפיים והאקלימיים של חצי האי הקוריאני, בנייני המקדשים בדרך כלל פונים דרומה כדי לחסום רוחות חורף צפון-מערביות קרות ולנצל את רוחות הקיץ הקרירות.
העיצוב הפתוח ברובו של המקדש כלפי חוץ נועד לסמל את היעדר גבולות אל הטבע. זה שונה במיוחד ממקדשים אחרים במזרח אסיה שכן ההרים שמסביב משמשים כגני מקדשים. העצים הנטועים לאורך שבילי היער המובילים למקדש נבחרו כך שישתלבו עם הצמחייה המקומית. המעבר החלק שנוצר מדגיש את העיקרון של צמיחה יחד עם הטבע. תוכנית המבנה של המנזרים א-סימטרית ברובה, שכן הרחבה צריכה להתבצע ללא התערבויות גדולות ובהרמוניה עם הסביבה הטבעית. המנזרים ממוקמים בדרך כלל בשיפוע מתון, כך שהמבנים מתנשאים מעט משער הכניסה. בהתאם למיקומם ולסביבתם, ניתן לחלק את המנזרים לשלושה סוגים: בתחתית עמק, הממוקמים על מדרון או על גוף מים שזורם במקדש. רק מספר קטן של נזירים מתגוררים במקדשי בוסאוקסה, בונגג'ונגסה, מגוקסה ודאהונגסה. רוב הנזירים חיים במקדש טונגדוסה (150 באזור השייך לאתר המורשת העולמית, 100 באזור החיץ).
הייחודיות של המנזרים.
ישנם בסך הכל 952 מקדשים בודהיסטים המוכרים כחוק בקוריאה (נכון לספטמבר 2016), מתוכם 785 מקדשים, או 82 אחוז, ממוקמים באזורים הרריים. לא מוכרזים כחלק מהמורשת העולמית של אונסק"ו הם:
דרושה אפוא דרגה גבוהה של אותנטיות היסטורית על מנת לעמוד בקריטריונים של הצטרפות לאתר המורשת העולמית. בסך הכל זוהו 25 מקדשים העונים לדרישות סף אלו. שאר המקדשים שלא זכו הוצעו להיכלל באתר חסרים מתקנים נזיריים כגון מרכז מדיטציה, סמינר וינייה או אקדמיה נזירית (מקדש ג'אנגוקסה, מקדש גוונריונסה, מקדש יונגמונסה, מקדש ג'ונדונגסה, מקדש גוויסינה, מקדש גירימסה, מקדש מוריאנגסה ומקדש מוויסה). לאחרים יש בעיקר חצר מרכזית ששופצה באופן משמעותי, או שאין חצר מרכזית כלל (מקדש נאסוסה, מקדש בוריאונגסה, מקדש סאונונסה, מקדש אונמונסה, מקדש סודאוקסה, מקדש ג'יקג'יסה, מקדש גוויסינסה, מקדש גירימסה, מקדש גאומסנסה, מקדש בונגמסה, מקדש מוריאנגסה, מקדש מווויסה ומקדש באומאוסה).