בשנת 1981 פנה לספרות בדיונית וחיבר את "שאנון" ("Shannon"), רומן על אודות מהגרים אירים שנאבקים לשיפור מעמדם החברתי בניו יורק של ראשית המאה ה-20. מורשתו הספרותית של פארקס כוללת רומנים, ספרות שירה, ספרות אוטוביוגרפית וספרות עיונית, לרבות ספרי הדרכה על צילום וקולנוע. פארקס אף חיבר פואמה בשם "הלוויה" ("The Funeral").
בין שאר עיסוקיו, לחם פארקס למען זכויות האזרח. בשנת 1981 הציג בגלריה תערוכה מציורי שמן אבסטרקטיים שצייר בנושא צילום. חייו ועבודתו היו הנושא של מספר סרטים וספרים, בהם ניתן למנות את סרט הטלוויזיה "Half Past Autumn" (2000), שקרוי על שם ספר אוטוביוגרפי שכתב פארקס בשנת 1997.
בשנת 1998 זכה בפרס אניספילד-וולף על מפעל חיים.
חייו האישיים.
פארקס נולד בפורט סקוט, קנזס, כבנם של שרה וג'קסון פארקס. אביו היה איכר שגידל תירס, סלק, לפת, תפוחי אדמה, כרוב ועגבניות. כמו כן הוא גידל כמה ברווזים, תרנגולות וחזירים. פארקס התחנך בבית ספר יסודי מופרד גזעית. העיר הייתה קטנה מדי לקיום בתי ספר תיכון נפרדים ומופרדים גזעית, אך השחורים בתיכון שבו למד לא הורשו לקיים פעילויות ספורט או להשתתף בפעילויות חברתיות.
כשהיה פארקס בן 11, שלושה נערים לבנים דחפו אותו לנהר, ביודעם שאינו יודע לשחות. הוא החליט לצלול מתחת למים כדי שהם לא יראו אותו בדרכו ליבשה. אמו מתה כשהיה בן 14, והוא החליט אז לעזוב את ביתו. הוא בילה את הלילה האחרון בעיר הולדתו בשינה לצד ארון המתים שבו שכבה אמו, לא רק כדי למצוא נחמה, אלא גם כדרך להתמודד עם פחדו האישי מפני המוות.
במשך תקופה קצרה ב-1929 הוא עבד במועדון ג'נטלמנים במינסוטה. שם למד על מאפייני ההצלחה, והרחיב את ידיעותיו בשל הגישה שהייתה לו לספריית המועדון. כאשר המועדון נסגר בעקבות נפילת הבורסה ב-1929, פארקס עבר לשיקגו, שם השיג עבודה במלון זול.
פארקס התחתן והתגרש שלוש פעמים. ב-1933 התחתן עם סאלי אלוויס במינאפוליס (ממנה התגרש ב-1961); ב-1962 התחתן עם אליזבת' קמפבל (ממנה התגרש ב-1973); וב-1973 התחתן עם ג'נוויב (ג'ן) יאנג (ממנה התגרש ב-1979). את ג'ן יאנג פגש לראשונה ב-1962, כשהיא קיבלה את תפקיד העורכת של ספרי "העץ הלומד", כאשר התחיל לכתוב אותם.
במשך שנים רבות קיים פארקס מערכת יחסים רומנטית עם גלוריה ואנדרבילט, יורשת המיליונים ומעצבת האופנה.
לפארקס נולדו ארבעה ילדים וחמישה נכדים. בנו הבכור, גורדון ג'וניור, נהרג ב-1979 בהתרסקות מטוס בקניה, לשם טס כדי לביים סרט.
במהלך שנות חייו קיבל יותר מ-20 תוארי "דוקטור לשם כבוד".
בגיל 93 נפטר ממחלת הסרטן.
מורשתו.
פארקס זכור על שום פעילותו החברתית, סרטיו, מורשתו הצילומית וכתביו. הוא היה האפרו-אמריקאי הראשון שעבד במגזין "לייף", והאפרו-אמריקאי הראשון שכתב, ביים והלחין את הפסקול של סרט הוליוודי.
פארקס היה מייסד-שותף של המגזין "Essence" המיועד לקהל הנשים ממוצא אפרו-אמריקאי. הוא היה מחלוצי ומעצבי הז'אנר הקולנועי בלקספלויטיישן, שבו נוצלו סטריאוטיפים שליליים על גברים שחורים כמי שמתעסקים בסמים, אלימות ונשים, ליצירת סרטים מצליחים מסחרית בכיכובם של שחקנים שחורים.
פארקס אמר שהנושא של כל עבודותיו הוא חופש; הוא תיאר את עבודתו כך: "לא לתת לאף אחד לקבוע גבולות, לתת לדמיון להתפרע ואז לקבוע אופקים חדשים".
אני והלהקה
אני והלהקה (באנגלית: I'm in the band, בתרגום חופשי: אני בלהקה) היא קומדיית מצבים אמריקאית לכל המשפחה של ערוץ דיסני.
עלילה.
טריפ קמפבל (לוגן מילר) הוא תיכוניסט בעל כישרון מיוחד בנגינה בגיטרה חשמלית החולם להצטרף ללהקת רוק בשם "סמור הברזל" אותה הוא מעריץ. הוא זוכה בארוחת ערב איתם ומגלה שהם גרים במסחרית עם הסמל שלהם. הוא מציע להם לגור אצלו לזמן בלתי מוגבל, בתקווה שהם יצרפו אותו ללהקה. חלומו מתגשם כשהוא מכניס אותם להופעה במקום תזמורת בית הספר. בהמשך, איזי פואנטס (קייטלין טיילור לאב), חברתו הטובה והוותיקה של טריפ, מצילה הופעה של סמור הברזל ובכך הופכת גם היא לחלק מהלהקה.
שמואל לייב שניידרמן
שמואל לייב שניידרמן (בכתיב יידי: שניידערמאן; באנגלית: Samuel L. Shneiderman; על פי רוב: ש. ל. שניידרמן, ש. ל. שניידערמאן, S. L. Shneiderman; 15 ביוני 1906 – 8 באוקטובר 1996) היה עיתונאי וסופר יהודי פולני־אמריקאי. בכתיבתו עסק רבות ביהודי פולין.
קורות חיים.
שניידרמן נולד בשנת 1906 בעיירה קז'ימייז' דולני ("קוזמיר דלובלין") שליד לובלין שבפולין, בנם של חנה לבית מנדלבאום ואברהם שניידרמן (Sznajderman). למד באוניברסיטת ורשה ובבית הספר הגבוה לעיתונאות, שם הכיר את אשתו לעתיד, הלינה-איילין.
בשנים 1929–1932 ערך את ביטאון האקדמאים היהודים בפולין "Trybuna Akademicka" ('הבמה האקדמית'), ובשנת 1931 ערך את "Almanach Literacki" ('אלמנך ספרותי') – אנתולוגיה של שירה ופרוזה מודרנית יידית ועברית. פרסם שני ספרי שירה: "גילדערנע פייגל" ('ציפור זהובה'; ורשה 1927) ו"פייערן אין שטאט" ('להבות בעיר'; ורשה–פריז 1932), ותרגם ליידיש מפולנית את "Laur olimpijski" (1928) למשורר קזימייז' ויֶיז'ינסקי (Wierzyński) ואת הרומן הפוטוריסטי "Palę Paryż" ('אני שורף את פריז') למשורר והסופר היהודי-פולני ברונו ישיֶינסקי (Jasieński) (ורשה 1929). כן השתתף במשך שנים רבות בכתב העת הספרותי היידי "ליטעראַרישע בלעטער".
משנת 1931 שימש ככתב קורספונדנט בפריז (גם בשם העט "א. לוּבּלִינֶר") עבור כמה יומונים יהודיים-פולניים ביידיש ובפולנית, בהם "Chwila", "Nasz Przegląd" ו-"Nowy Dziennik", וכן היה עורך-משותף של הירחון הספרותי היידי "בלעטער" ועורך השבועון היידי "פּאַריז". במסגרת עבודתו סיקר את מלחמת האזרחים בספרד, ולבסוף פרסם רפורטז'ה בשם "קריג אין שפאַניען" ('מלחמה בספרד', 2 כרכים; ורשה 1938).
בשנת 1933 נישא להָלָה (הלינה) שִימִין (Szymin; לימים איילין (Eileen); 1908–2004), בתם הבכורה של רגינה ובנימין שימין (1880–1942), מו"ל נודע של ספרים עבריים ויידיים בוורשה, שותף בהוצאת הספרים החשובה "צֶנטרַל", ואחותו הגדולה של צלם העיתונות הנודע דוד סימור ("שִים"). איילין, שהייתה נשואה לשניידרמן עד מותו, לקחה חלק מרכזי במחקר ובעריכת חומריו של בעלה.
בשנת 1940, בעת מלחמת העולם השנייה, היגר עם אשתו ובתו לארצות הברית, והתאזרח בה ב-1949. התגורר בניו יורק. משנת 1945 כיהן כקורספונדנט באו"ם עבור עיתונים בארצות הברית, בארץ ישראל, באירופה ואמריקה הדרומית.
ב-1945 ערך את הספר הראשון שסיפר על אודות גטו ורשה – יומנה של מרי בֶּרג. כבר בסוף 1944, כחצי שנה לפני תום המלחמה, פרסם שניידרמן קטעים מהיומן בתרגום לאנגלית וליידיש. בפברואר 1945 התפרסם היומן המלא בתרגום לאנגלית; כבר באותה שנה תורגם לעברית (על ידי יהודה האזרחי), ולאחר מכן תורגם לשפות רבות נוספות.
בהמשך התקין לדפוס את זיכרונותיה מהגטו של מרים בידרמן, "נעורים בצל המות" (עברית: חוה יערי; תל אביב תשכ"א), וכן את זיכרונותיה של ג'מה לה גוארדיה גלוק (אחותו של פיורלו לה גוארדיה), שהוחזקה בעת המלחמה כאסירה פוליטית במחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק, וניצלה ("My story", ניו יורק 1961).
שניידרמן כתב בקביעות ביומון הניו-יורקי "פאָרווערטס" ולעיתונים יידיים נוספים בארצות הברית וברחבי העולם (בהם "דער טאָג", "דער אידישער קעמפער"). כן הרבה לכתוב בעיתונות האנגלית האמריקאית ("The Reporter", "The New York Times Book Review" ועוד) ובעיתונות העברית בישראל ("על המשמר", "דבר"). הרבה לנסוע לאירופה (בעיקר למדינות הגוש הסובייטי) ולישראל.
בשנים 1975–1978 כיהן כנשיא אגודת פא"ן היידית בארצות הברית.
בשנת 1946 ביקר בפולין ודיווח על המתרחש בה. את רשמיו כינס בספר "צווישן שרעק און האָפענונג: א ריַיזע איבער דעם ניַיעם פוילן" ('בין פחד לתקווה'; בואנוס איירס 1947; יצא באותה שנה באנגלית: "Between Fear and Hope", ניו יורק 1947), שבו הביע דאגה מהאנטישמיות בקרב האוכלוסייה הפולנית לאחר המלחמה. בשנת 1959 פרסם ספר נוסף, "The Warsaw Heresy", שבו תיאר את האי-שקט האזרחי בפולין ב-1956 והרפורמות שבאו בעקבותיו.
בשנת 1965 כתב את הסרט "The Last Chapter: The Rise and Fall of the Thousand Year Old Jewish Community in Poland" ("הפרק האחרון: אלף שנות חיים יהודיים בפולין"), אשר עוקב אחר ההיסטוריה של יהדות פולין מההגירה לפולין בימי הביניים, דרך ממלכת הכוזרים ועד ההשמדה בשואה, ומתאר את השטעטל והקהילה היהודית.
ב-1970 פרסם בתל אביב את הספר "ווען די ווייסל האָט גערעדט יידיש"" ('כשהוויסלה דיברה יידיש'; יצא באנגלית בשנת 1978 בשם "The River Remembers"), המתאר מסע אישי והיסטורי בנבכי יהדות פולין. הספר זכה ב"פרס הזיכרון" של הפדרציה העולמית של אגודות ניצולי ברגן-בלזן, הניתנת ליצירה ספרותית העוסקת בשואה ובמורשתה.
בשנת 1994 עבר שניידרמן מביתו שבשדרה התשיעית במנהטן לרמת אביב.
נפטר בישראל בשיבה טובה בשנת 1996 בעקבות שבץ. בן 90 במותו. נקבר בבית העלמין ירקון. אשתו איילין נפטרה ב-2004, ונקברה לצדו.
היה אב לשניים.
בתו הלן שניידרמן שָׂרִיד (נולדה ב-1937) עלתה לישראל ב-1962, מורה לאנגלית באוניברסיטת תל אביב (בדימוס), מתגוררת ברמת אביב. בנו בן שניידרמן (נולד ב-1947; ) הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת מרילנד, ומתגורר בוושינגטון הבירה.
לאחר מותו תרמה אשתו את ארכיונו, הכולל את כל פרסומיו, למרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן באוניברסיטת תל אביב.
ספריו.
עריכה.