הצורך לפיתוח נשק קל סטנדרטי לכוחות הפלשירמיאגר הגרמניים נולד לאחר כישלון הצניחות המבצעיות במהלך הקרב על כרתים במאי 1941. במהלך הקרב הכוחות צנחו עם אקדחים ורימונים בלבד, בעוד שרובים, תת-מקלעים ומקלעים הוצנחו בחבילות נפרדות - שיטה זו הייתה בעייתית, שכן צנחנים רבים נאלצו להשיב באש כנגד עמדות בריטיות לפני שהצליחו לחבור לכלי הנשק שלהם.
כחלק מהפקת הלקחים מהצניחה בכרתים, הלופטוואפה ומשרד התעופה גיבשו רשימת דרישות לנשק החדש. אלו כללו מצב אש סלקטיבי (ירי בודד ואוטומטי), במשקל דומה ל-Kar98k, באורך שלא יעלה על 100ס"מ, עם מחסנית בעלת 10 או 20 כדורים, בעל רומה רימונים וכמו כן שיתאים לקליבר 56 X 7.92מ"מ (מאוזר). הלופטאוופה ביקש למעשה נשק קל דומה ל-Kar98k הבריחי, אך עם תוספת של ירי אוטומטי על בסיס מחסנית - בכך הנשק החדש ישמש נק"ל סדיר לכוחות עם אש מדויקת אך גם יחליף את הצורך בתת-מקלעים ומקלעים קלים. אגף החימוש של הצבא (HWaA) היה עסוק בפיתוחים אחרים לכן צוות מהנדסים בלופטוואפה לקח על עצמו את פיתוח הנשק בהוראתו של מפקד הלופטוואפה הרמן גרינג - למרות התנגדותו של היטלר.
מספר אבות טיפוס השתתפו במכרז ולבסוף באמצע 1942 נבחר הדגם של חברת ריינמטל-בורסיג שקיבל את הכינוי 'Gerät 450' ('מכשיר 450') או 'דגם A'. לאחר מספר חודשי פיתוח ותיקונים לעיצוב הנשק, לקראת סוף 1942 הוא אושר וקיבל את השם FG 42 ('רובה צנחנים 42' - על שם שנת כניסתו לשירות). בתחילת 1943 הוזמנו 50 נשקים מריינמטל-בורסיג להמשך ניסויי שטח, לאחר מספר התאמות אחרונות - כולל שינוי המתכת ממנה יוצר הנשק למנגן - הוזמנו 3,000 נשקי FG 42 ראשונים שיועדו לחיילים בחזית. בספטמבר 1943 נעשה שימוש מבצעי ראשון ב-FG 42 במהלך פשיטת גראן סאסו בו כוחות אס אס ופלשירמיאגר שחררו את בניטו מוסוליני ממעצרו בהרי האפנינים, המבצע הוכתר בהצלחה למרות שלא התפתח קרב ולא נורתה ירייה אחת.
פעולה.
ה-FG24 הוא רובה חצי אוטומטי/ אוטומטי בקליבר 7.92X57mm בעל פעולת בריח מסתובב. בניגוד ל-G41 שבו הדרישה בייצור הייתה שלא יהיה בעל חורים מכל סוג שהוא בקנה ולכן פעל בעזרת כוסית גזים, ה-FG42 היה בעל בוכנת גזים מתחת לקנה. הרובה ירה ממכנס סגור בירי חצי אוטומטי וממכנס פתוח בירי אוטומטי. לרובה אין פטיש שנוקר ובמקום המחלק מוחזק על ידי ההדק ומשוחרר בעת הירי, זז קדימה ונוקר בעזרת נוקר שקבוע בו. לרובה היה כידון קוץ שקבוע אליו ודומה לכידון של ה-MAS36 הצרפתי וכמו כן גם כידון. סכין הישרדות בעל הכינוי SG42 שהייתה בעלת אולר מובנה.
ל-FG42 היה בית בליעה גדול במקצת מגודל התרמיל עצמו כך שבעת הירי התרמיל מתרחב ואוטם את בית הבליעה בצורה מיטבית.
דרום רונלדסיי
דרום רונלדסיי (באנגלית: South Ronaldsay) הוא אי בקבוצת האיים הדרומית של איי אורקני, בצפונה של סקוטלנד בממלכה המאוחדת.
גאוגרפיה.
שטחו של האי כ-50 קמ"ר, והוא הרביעי בגודלו שבין איי אורקני (אחרי מיינלנד, הוי וסנדיי). נכון לשנת 2001 התגוררו באי 854 תושבים.
האי נמצא דרומית לאי מיינלנד ומקושר אליו בדרך העוברת מעל מחסומי צ'רצ'יל (הדרך מקשרת את האי אל האיים בוריי, גלימס הולם ולם הולם). כמו כן מעבורות מקשרות את היישוב בורוויק שבאי לג'ון או גרואוטס שבסקוטלנד, ומהיישוב סנט מרגרטס הואופ (St Margaret's Hope) לגרילז ביי שבסקוטלנד.
סנט מרגרט הואופ הוא היישוב השלישי בגודלו באיי אורקני, והוא נקרא על שם מרגרט, העלמה מנורווגיה, ויורשת העצר לכתר הסקוטי, אשר נפטרה באי בהיותה בת שבע.
הנקודה הגבוהה ביותר באי היא גבעת וורד (Ward Hill), שגובהה 118 מטרים מעל פני הים. שם זה הוא שם נפוץ באיי אורקני לגבעה הגבוהה ביותר בכל אי (כך לדוגמה גבעת וורד שבהוי היא הנקודה הגבוהה ביותר באיים), ומשמעות השם "אזהרה" - בשל השימוש שנעשה בראשי הגבעות להדלקת אורות אזהרה.
היסטוריה.
התקופה הנאוליתית.
באי התגלו שרידים רבים של התיישבות מהתקופה הנאוליתית. הידוע שבין השרידים הוא "קבר הנשרים" שהתגלה על ידי רונלד סימיסון (Ronald Simison) בשנת 1948 בדרום מזרח האי. באתר התגלו 16,000 עצמות אדם ו-725 עצמות של עיטם לבן-זנב ("Haliaeetus albicilla"). האתר שימש לקבורת תושבי האיים במשך למעלה מ-1,000 שנה. הארכאולוגים סבורים כי הגופות הושארו באוויר הפתוח, למאכל על ידי עופות דורסים, ורק לאחר שהבשר נאכל מן הגופה הונחו העצמות בקבר.
ממצא נוסף מהתקופה הנאוליתית הוא מבנה התל השרוף של לידל - מעגלי שהתגלה בלידל (Liddle) בשנת 1972. מבנה זה שימש לבישול מזון, ואפיין את שיטת הכנת המזון בתקופת הברונזה באורקני.
התיישבות ויקינגית וסקוטית.
על פי עדויות משנת 1627, היו באי תשע כנסיות. שמות הכנסיות מלמדים את ההיסטוריונים שהיישוב הנוצרי באי קדם לכיבוש האי על ידי הויקינגים. השמות שתועדו הם: כנסיית אנדרוז הקדוש בוונדוויק (Sant Androis at Woundwick), גבירתנו של הלקרו (Our Ladieat Halcro), קולמיס הקדוש בלוך בורוויק (Sant Colmis at Loch of Burwick) קפלת רויד בסנדוויק (Ruid chappell), טולה הקדוש בויידוול (Sant Tola), קולם הקדוש בהוקסלי (Sant Colme), מרגרט הקדושה בהופ (Sant Margrat in the Howp), קולמייס הקדוש בגרימנס (Sant Colmeis in Grymnes) וכנסיית ניניאן הקדוש בסטואו (Sant Ninian in Stow). שרידי כנסיות אלה לא נשתמרו עד ימינו.
תיאורים משלהי המאה ה-17 מציינים כי האי פורה, ומכוסה שדות דגנים, וכן כי מתגוררים בו אנשים רבים.
בשלהי המאה ה-18 חולק האי לשני מחוזות כנסייתיים: מחוז סנט פיטר'ז (St. Peter’s) - שכלל את שני השלישים הצפוניים של האי, ומחוז סנט מרי'ז (St. Mary’s), שכלל את השליש הדרומי של האי. כנסית סנט פיטר'ז (כנסיית פטרוס הקדוש) מופיעה במפה משנת 1654 מעשה ידי וילם בלאו. ככל הנראה כנסייה זו נבנתה בשנת 1642. תיעוד משנת 1793 מציין כי מהכנסייה נותרו קירותיה בלבד, אולם הכנסייה תוקנה בשנת 1801 לערך.
במהלך המאה ה-19 התבססה כלכלת האי על דייג המליחים, והעיר סנט מרגרט' הופ (התקווה של מרגרט הקדושה - St Margaret's Hope) הפכה למרכז סחר של איי אורקני הדרומיים. בשנת 1890 היו בעיר 20 חנויות.
שלטון מקומי.
האי מהווה חלק ממחוז השלטון המקומי "מזרח המיילנד, דרום רונלדסיי ובוריי" אותו מייצגים שלושה נבחרים בלתי מפלגתיים למועצה המקומית של האיים.
Kar98k
מסטיקא
מסטיקא (ביוונית נקראת "מסטיכה", μαστίχα ומשמעה "לעיסה" או "ללעוס"), הוא חומר בצורת אבקה המופק משרף עצי אלה, בעיקר מהמין הנקרא אלת המסטיק ("Pistacia lentiscus"), ומשמש בעיקר כתבלין. שימושו המקורי של המסטיקא היה לייצור מסטיקים, ומכאן שמו.
בתנ"ך מתוארים עצי האלה בשם "בכאים" (מלשון "בכי") בגלל השרף הדומה לדמעות הבוכה, וגם בגלל השימוש כדימוי של הבכי של חקלאים של האי כיוס שעבדו בפרך כדי להפיק את השרף בחודשי הקיץ החמים. בשל אותן סיבות, ביוון מכונה המסטיקא בשם "הדמעות של כיוס". בעבר בימי השלטון הטורקי באי כיוס היה שווה משקלו של תבלין המסטיקא לזהב וכל מי שהיה גונב את התבלין היה מוצא להורג בפקודת הסולטאן הטורקי.
משמש גם חומר קשירה, או חומר מייצב להכנת ממתקים, או קינוחים מזרחיים, כגון: רחת לוקום, נוגט, או גלידה מסטיק ומתאים להכנת פודינג, מלבי, סחלב (משקה), וגם להסמכה של ריבה ועוגה ומשמש גם בתור תחליף ל"קורנפלור" ול"ג'לטין". יכול אף להחליף את החומר הנקרא "אבקת C.M.C" המשמש לייצוב גלידה במקום אבקת חלב. חיקוי סינתטי של החומר ללעיסה משמש כמרכיב מרכזי בייצור מסטיק כבר 2400 שנה. לשרף המסטיקא ישנם שימושים נוספים לקוסמטיקה ותעשייה.
ניתן להפיק שרף מסטיקא גם מסוגים אחרים של עצי אלה כגון "אלה ארצישראלית" (Pistacia palaestina) הידועה בספרות חז"ל במדרשים ובתלמוד. ישנו שרף נוסף הנקרא "לבונה" המופק מעץ הלבונה (Boswellia) ונקרא אף הוא בחנויות תבלינים, בתי מרקחת, ובתי טבע בשם "מסטיק ערבי", או "מסטיק תימני", בגלל הדמיון לשרף עץ האלה שבפי יהודי תימן נקרא גם בשם "לובן".
ישנם חיקויים רבים למסטיקא. מסטיקא נחשבת תבלין יקר ולכן ניתן להשיגה רק בחנויות תבלינים בכמות קטנה בצורת גרגירים, או בצורת אבקה לאחר שהגרגירים נטחנו, בנוסף ישנו גם "שמן מסטיקא" המיוצר בעיקר במקומות בהם מפיקים את התבלין. ישנם מוכרי גלידה מסטיק הנוהגים להחליף את המסטיקא בגלוקוזה, או בחומר קשירה אחר בגלל מחירו הגבוה של התבלין.
הפקת השרף.
כיום מגדלים את עצי אלת המסטיק בלבנון, סוריה, טורקיה. אחד המקומות המתאימים ביותר לגידול המסטיקא הוא ההרים באזור ״מסטיקוחוריה״ (״כפרי המסטיק״ ביוונית), אשר בדרום-מערב האי כיוס. מהאי כיוס מייצאים את גרגירי המסטיקא לכל העולם ובמיוחד לארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה. המסטיקא בצורתה הגבישית הקשה יכולה להתאים גם להפקת קטורת בדיוק כמו שרף הלבונה. הפקת השרף והפיכתו לתבלין נעשית בתקופת הקיץ בחודשים שבין יוני לספטמבר כאשר השמש החזקה מייבשת את הנוזל לכדי חומר קשה שנחתך לכדי חתיכות קטנות. ואיסופו לאחר תקופת החריצה מעל מצע של גיר לבן המונע את הידבקות אל הקרקע. גידולים נוספים של עצי אלת המסטיק לצורכי הפקה של מסטיקא קיימים כיום גם בטורקיה וסוריה, ומהם מכינים חומרי גלם עבור תעשיית הממתקים.
בתקופת הכיבוש הע'ותמני באי כיוס נצלו תושבי אזור מסטיקוחוריה הודות לגידולי אלת המסטיק מהם הפיקו את המסטיקא, שהייתה חומר יקר עבור הסולטאן הטורקי ועבור נשותיו בהרמון ושימשה בתור חומר ליצוא של האימפריה העות'מאנית.
מוזיאון המסטיקא.
בכפר "פירגי" באזור מסטיקוחוריה נפתח בשנת 2016 מוזיאון המוקדש לנושא המסטיקא וגידולו.
שימוש ברפואה.