רוזוולט שאף להתערב צבאית לטובת יהודי אירופה, ומינה את מקורבו ברקינרידג' לונג לאחראי על עניין הפליטים. על רקע חוסר התמיכה הציבורית בהגירת יהודים נוספת, הורה לונג ביוני 1940 לקונסולי ארצות הברית באירופה לדחות מתן ויזות כניסה לארצות הברית, ועל כן מכסת ההגירה השנתית נוצלה רק בכ־10%. כאשר רוזוולט דן ב־1942 על השמדת היהודים באירופה עם אישים כסטיבן שמואל וייז הוא אמר שהפתרון הטוב ביותר לעצירת זוועות הנאצים הוא להביא להבסתה במלחמה של גרמניה הנאצית. בין מאמציו של רווזלט היה שליחת מכתב תקיף ומאיים (דרך מזכיר המדינה קורדל הול) ב־26 ביוני 1944 לשליט הונגריה מיקלוש הורטי, ובו נכתב:
מספר ימים לאחר מכן, הופצצה בודפשט קשות על ידי 600 מפציצים אמריקאים. המכתב (יחד עם מכתבים נוספים של מנהיגים כגון מלך שוודיה, האפיפיור) יחד עם ההפצצה שכנעו את הורטי להפסיק את המשלוחים לאושוויץ, וכך ניצלה שארית יהודי הונגריה (כ־200,000 נפש, בעיקר בבודפשט). למסעות רצח נוספים לא היה ה"הספק התעשייתי" של אושוויץ.
ב־1945 החל להשתנות מוקד עניינים של רבים מהפליטים היהודים. רבים החלו לפתח שאיפות ציונית, ובמקום לנסות ולהגר לארצות הברית, החלו לנסות לעלות לארץ ישראל שהייתה נתונה תחת שלטון המנדט הבריטי. רוזוולט הביע תמיכה ברעיון הציוני, אך חשש שיישומו עלול להביא לעימות במזרח התיכון, וזמן קצר לפני מותו, שלח לאבן סעוד, מלך ערב הסעודית, איגרת בה הסתייג מרעיון המדינה היהודית באומרו שהממשלה שבראשותו לא תתמוך בשום פעולה באזור שלא תהיה מקובלת על הערבים והיהודים יחדיו. הפרשנות המקובלת היא כי רוזוולט שלח איגרת זו על מנת לשאת חן בעיני אבן סעוד והערבים בכלל, אותם ראה כבעלי ברית חשובים בעתיד, מהם ניתן להשיג אינטרסים מדיניים וכלכליים רבים.
שליטי רוסיה
זוהי רשימה של כל השליטים בהיסטוריה של רוסיה. הרשימה כוללת את נסיכי נובגורוד, הנסיכים הגדולים של קייב, הנסיכים הגדולים של ולדימיר, הנסיכים הגדולים של מוסקבה, קיסרי רוסיה, שליטי ברית המועצות ונשיאי הפדרציה הרוסית. הרשימה מתחילה בנסיך החצי-אגדי של נובגורוד - רוריק, בערך באמצע המאה ה-9 (862) וסופה בימינו אלה.
הפטריארך של מוסקבה, שהוא ראש הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, שימש גם כמנהיג רוסיה מעת לעת, בדרך כלל בתקופות של תהפוכות פוליטיות, כמו בתקופת הכיבוש הפולני והאינטררגנום של 1610–1613.
נסיכי רוס 862–1547.
הארץ הידועה כיום כרוסיה הייתה מאוכלסת על ידי עמים מזרח סלאביים שונים לפני המאה התשיעית. המדינות הראשונות שהפעילו הגמוניה באזור היו אלה של אנשי רוס, נורדים ורנגים שעברו לאזור שהיום נקרא רוסיה בזמן כלשהו במאה התשיעית, והקימו מספר מדינות שבראשן רוס בסביבות 830. מעט ידוע על נסיכות רוס מעבר לקיומה, כולל היקף שטחה או כל רשימה מהימנה של חאגאנים (שליטים). באופן מסורתי, המדינה הרוסית קשורה לרוריק, מנהיג רוס של הולמגרד (מאוחר יותר נקראה בשם נובגורוד). יורשו של רוריק - אולג העביר את בירתו לקייב, והוא מייסד רוס של קייב. במהלך המאות הבאות, המשרות החשובות ביותר היו הנסיך הגדול של קייב והנסיך הגדול של נובגורוד אשר מחזיקן (לעיתים קרובות אותו אדם) יכול היה לטעון להגמוניה. בתחילת המאה ה-11 הייתה מדינת רוס מקוטעת לסדרה של נסיכויות קטנות אשר נלחמו זו בזו ללא הרף. בשנת 1097, המועצה של ליובך ייסדה רשמית את האופי הפדרלי של רוסיה. במאה ה-12, הדוכסות הגדולה של ולדימיר הפכה לנסיכות הדומיננטית, והוסיפה את שמה לאלה של נובגורוד וקייב, והגיעה לשיאה עם שלטונו של אלכסנדר נבסקי. אחרי אלכסנדר נבסקי, פוצל שוב האזור למדינות קטנות, אם כי הדוכסות הגדולה של מוסקבה, שנוסדה על ידי בנו הצעיר של אלכסנדר נבסקי, דניאל, החלה לגבש את השליטה על כל השטח הרוסי. לאחר כיבושי המונגולים של המאה ה-13, כל הנסיכויות הרוסיות היו מעין וסאליות של האימפריה המונגולית. הרוסים החלו לדרוש ולהשיג את עצמאותם מן המונגולים, בתהליך שהגיע לשיאו כשאיוון הגדול של מוסקבה מכריז למעשה על עצמאותה של נסיכותו. הנסיך הגדול האחרון של מוסקבה - איוון האיום ייסד את התפקיד צאר של כל הרוסים בשנת 1547.
הנסיכים הגדולים של ולדימיר.
מדינת ולדימיר-סוזדל הפכה לדומיננטית בין הנסיכויות הקטנות שנוצרו מן הפירוק של רוס של קייב. כתר של הנסיך הגדול של ולדימיר הפך לאחד משלושת הכתרים (יחד עם קייב ונובגורוד) שהיו בידי השליטים החשובים ביותר בקרב האצולה הרוסית. בעוד ולדימיר נהנית מהגמוניה לזמן מה, גם היא התפוררה לסדרה של מדינות קטנות. החשובה שבהם הפכה לדוכסות הגדולה של מוסקבה, שהתפתחה בסופו של דבר לצארות של רוסיה.
הנסיכים הגדולים של מוסקבה.
אלכסנדר נייבסקי, הנסיך הגדול של ולדימיר, הטיל על בנו דניאל את האחריות על השטח שמסביב למוסקבה ולהקים את מדינת מוסקבה, שהייתה מדינה וסאלית של נסיכות ולדימיר-סוזדאל. בנו של דניאל, איוואן, הקים את הנסיכות כמדינה הבכירה בין המדינות הרוסיות. שליטים מאוחרים יותר של מוסקבה צברו כוח, שהגיע לשיאו עם איוואן השלישי שפרק את העול המונגולי מעל רוסיה וכבש את רוב המדינות הרוסיות האחרות. בנו וסילי השלישי השלים את המשימה ואיחד את כל רוסיה על ידי חיסול המדינות העצמאיות האחרונות בשנות ה-20. בנו של וסילי, איוון האיום איחד סופית את רוסיה, והפך לצאר של כל הרוסים בשנת 1547.
צארים של רוסיה, 1547 – 1721.
בשלטון איוואן השלישי הפכה הדוכסות הגדולה של מוסקבה למדינה הרוסית הדומיננטית, איחדה את כל המנהלים הרוסיים שנותרו תחת כיבושה, וכבשה אדמות הרחק מהעיר מוסקבה. בעוד איוואן השלישי הפך לשליט על כל רוסיה, המצב לא הוכר רשמית עד שנכדו איוון הרביעי ייסד את התואר "צאר" ב-1547.
התאריכים המצוינים כאן הם לפי הלוח היוליאני, אשר שימש ברוסיה עד המהפכה.
תקופת הצרות.
לאחר מותו של פיודור הראשון, האחרון לשושלת רוריק, נפלה רוסיה למשבר רצוף המכונה "תקופת הצרות". כיוון שפיודור לא השאיר יורשים זכרים, הפרלמנט הפיאודלי בחר את גיסו בוריס גודונוב להיות צאר. עקב רעב כבד, התדרדר השלטון לכדי אנרכיה. שורה של מתחזים, הידועים כ"דמיטרים כוזבים", טענו כל אחד כי הוא אחיו הצעיר של פיודור, עם זאת, רק המתחזה הראשון אי פעם החזיק את התואר "צאר". דודן רחוק של פיודור, ואסילי שויסקי, שלט גם במשך זמן מה. בתקופה זו היו הכוחות הזרים מעורבים עמוקות בפוליטיקה הרוסית, בהנהגתם של מלכי ואזה בשוודיה ובפולין-ליטא. זמן הצרות נגמר בבחירתו של מיכאל רומנוב לכס, שהקים את שושלת רומנוב שתשלוט ברוסיה עד המהפכה הרוסית של 1917.
בשנת 1610 כבש האיחוד הפולני-ליטאי את רוסיה, כיבוש שנמשך עד שנת 1613 ובמהלכו שלט מלך פולין כצאר רוסיה.
בית רומנוב.
תקופת הצרות הסתיימה עם בחירתו של מיכאיל רומנוב כצאר בשנת 1613. מיכאיל שימש כצאר, אף על פי שאביו, הפטריארך פילארט (נפטר ב-1633) החזיק בפועל את השלטון. עם זאת, צאצאיו של מיכאיל ישלטו ברוסיה, תחילה כצארים ולאחר מכן כקיסרים, עד המהפכה הרוסית של 1917. פיוטר הגדול, נכדו של מיכאיל רומנוב, ארגן מחדש את המדינה הרוסית בקווים מערביים יותר, והקים את האימפריה הרוסית בשנת 1721.
קיסרי רוסיה, 1721 - 1917.
הקיסרות הרוסית הוכרזה על ידי פיוטר הגדול בשנת 1721. באופן רשמי, רוסיה תשלט על ידי שושלת רומנוב עד המהפכה הרוסית של 1917. עם זאת, הצאצא הזכר הישיר האחרון של מיכאיל רומנוב סיים את שלטונו בשנת 1730, עם מותו של פיוטר השני, נכדו של פיוטר הגדול. הכס עבר לאנה, אחייניתו של פיוטר הגדול, ואחרי שלטון קצר של בנה התינוק איוואן השישי, נכבש הכתר בידי יליזבטה, בתו של פיוטר הגדול. יליזבטה תהיה הצאצאית הישירה האחרונה של בית רומנוב שתשלוט ברוסיה. יליזבטה הכריזה על אחיינה, פיוטר, להיות יורשה. פיוטר (ששלט בשם פיוטר השלישי) דיבר מעט מאוד רוסית, כיוון שהיה נסיך גרמני של בית הולשטיין-גוטורפ לפני שהגיע לרוסיה כדי לקבל את התואר הקיסרי. הוא ואשתו הגרמניה סופיה שינו את שמם לרומנוב לאחר שירשו את כס המלוכה. פיוטר היה שנוא, והוא נרצח בתוך שישה חודשים מיום שעלה על כס המלוכה, בהפיכה שאורגנה על ידי אשתו, שהפכה לקיסרית בזכות עצמה ושלטה כיקטרינה הגדולה (הן פיוטר והן יקטרינה היו צאצאי בית רוריק). בעקבות רצף מבלבל של צאצאיו של פיוטר הגדול, בנה של יקטרינה פאוול הראשון חוקק חוקי ירושה ברורים אשר הכתיבו את סדר הירושה לכתר הרוסי עד נפילת האימפריה בשנת 1917.
ראשי ממשלת הרפובליקה הרוסית, 1917.
כתוצאה ממהפכת פברואר ויתר ניקולאי השני על כסאו וקמה הרפובליקה הרוסית. קמה ממשלת מעבר זמנית עד שתכונן חוקה. בנובמבר 1917 חוללו הקומוניסטים מהפכה, שהביאה להקמת ברית המועצות.
מנהיגי ברית המועצות, 1917 - 1991.
מהפכת אוקטובר הביאה להקמתה של ברית המועצות - פדרציה קומוניסטית חד-מפלגתית. אחרי מלחמת העולם השנייה, הפכה ברית המועצות לאחת משתי מעצמות העל, לצד ארצות הברית. כחלק מאירועי סתיו העמים, התפרקה לבסוף ברית המועצות וקמה הפדרציה הרוסית.
נשיאי הפדרציה הרוסית, 1991 - היום.
ברית המועצות התפרקה בסוף שנת 1991, כל רפובליקה סובייטית הפכה למדינה עצמאית, רוסיה ירשה את מקומה של ברית המועצות באו"ם ובארגוניו. רוסיה כעת היא פדרציה המורכבת מרפובליקות בעלות ממשל עצמי מסוים. בראש הפדרציה עומד הנשיא.
ניקולאי השני, קיסר רוסיה