בעיר נבנו מספר בתי מלון חדשים ובהם מלון הנשיא ומלון הולילנד (מלון ארץ הצבי) אשר תוכנן בשנת 1952 על ידי האדריכל הרמט, ובנייתו הושלמה בשנת 1958. בסמוך למלון הולילנד נבנה דגם ירושלים בסוף ימי בית שני שהוכן על ידי פרופסור מיכאל אבי יונה והיה לאתר תיירות בפני עצמו.
סקר שנערך בשנת 1967 ביוזמת עיריית ירושלים העלה כי כ-50% מהמועסקים הועסקו בשירות המדינה, בעירייה או באוניברסיטה, כ-20% בתעשייה, 10% בבניין, 8% בחינוך, 7% בבנקאות וכ-5% בתחבורה.
בניגוד לעיר המזרחית אשר התבססה על התיירות, ענף התיירות בעיר המערבית היה ענף כלכלי חלש וזאת בשל מספר אתרי התיירות המועטים שנותרו בעיר. בשנת 1963, כאשר כלל ההכנסות מהתיירות במדינת ישראל הגיע לכ-53 מיליון דולר, בירושלים הגיעו ההכנסות מתיירות לכ-2 מיליון דולר בלבד. מרבית התיירים הזרים נכנסו אל העיר דרך מעבר מנדלבאום, שהו בה שעות ספורות ועזבו את העיר בדרכם לנמל התעופה בן-גוריון. בשנת 1963 היו בעיר ירושלים 72 חנויות "מומלצות לתיירים" לעומת 194 חנויות כאלה בתל אביב ו-53 בחיפה. מתוך 72 החנויות בירושלים, רק 54 הורשו לקבל מטבע זר.
העיר המזרחית.
חלוקת העיר הביאה לניתוק בין העיר המזרחית לבין מרכזי העסקים שהיו בעיר בתקופת המנדט הבריטי - שעיקרם באזור רחוב ממילא ורחוב הנסיכה מרי (רחוב שלומציון המלכה). מאידך, נותרו בעיר המזרחית שוקי העיר העתיקה. מרכז העסקים של העיר המזרחית התפתח לאורך רחוב צלאח א-דין. המרכז המסחרי מתקופת המנדט בפתח שער שכם היה סמוך לגבול ולכן התנוון. ברחוב צלאח הדין מוקמו בתי המשפט, בניין המושל הירדני, ומשרד הדואר המרכזי. שוקי העיר העתיקה נותרו כשוקי המזון העיקריים של העיר, אולם בשל התבססות כלכלת העיר על התיירות, עברו השווקים במהרה להתמחות בתחום המזכרות לתיירים. מיקום המרכז המסחרי באזור רחוב צלאח א-דין יצר בעיות עירוניות בשל אי התאמת הרחוב להיותו מרכז מסחרי - חסרו מגרשי חניה, והפיתוח של האזור היה מצומצם ביותר.
מיעוט המשאבים שהופנה אל העיר בתקופה שלאחר מלחמת העצמאות והפיחות הרב באוכלוסייתה פגעו בכלכלת העיר. עיקר כלכלת העיר התבססה על התיירות הנוצרית שהגיעה אליה, ונבנו בעיר בתי מלון רבים, שהגדול והמרשים בהם הוא מלון אינטרקונטיננטל שנבנה על הר הזיתים. בעיר לא התפתחה כל תעשייה, למעט בית חרושת לסיגריות שנפתח באל-עיזריה.
מספר התיירים גדל בעקבות התפתחות העיר בשנות ה-60, ועלה מ-132,000 תיירים בשנת 1960 ל-323,000 תיירים בשנת 1963. בשנת 1967 הגיע מספר התיירים בעיר המזרחית לשיא של 616,000 תיירים, מרביתם צליינים נוצרים, אך גם עולי רגל מוסלמים (בשנת 1966 ביקרו בעיר המזרחית 175,000 תיירים מוסלמים). בשנות ה-60 גדל מספר המלונות והאכסניות בעיר, והגיע ל-51 מלונות ואכסניות (סך של 1,900 חדרי לינה- כ-1,000 חדרים יותר מאשר בעיר המערבית). בעיר המזרחית פעלו 73 סוכנויות נסיעות. הגידול בתיירות הביא לפיתוח מסחרי - נפתחו חנויות, בנקים, בתי קולנוע ומסעדות יוקרה במטרה לשרת את ציבור התיירים.
ספרות.
במאמרו של אבנר הולצמן "קרוב ואסור לנו שם, ירושלים החצויה בראי הספרות הישראלית" מוצע לחלק את הספרות שנכתבה אודות ירושלים המחולקת לשלוש קטגוריות:
יצירות שנכתבו בסמוך לאחר מלחמת העצמאות.
יצירות אלה מאופיינות לרוב כיצירות פוליטיות ומובע בהן הכעס על חלוקת העיר. בין יצירות אלה ניתן למנות את יצירות המשוררים הימניים אורי צבי גרינברג ויצחק שלו. גרינברג ראה בחלוקת העיר ירושלים אסון, וכתב, לדוגמה, על ירושלים המזרחית כי "בלעדיה, ארץ ללא רקיע, צפור ללא כנף, גוף ללא יד". בשיריו, כמו גם בנאומיו הפוליטיים בכנסת הראשונה, בה היה חבר, קרא לכיבוש מחדש של מזרח העיר. גם יצחק שלו קונן על חלוקת העיר, תיאר את החומות החוצות אותה, וכתב בשירו "ירושלים דהשתא" כי "אוי לעיר אין דרום לה, לעיר אין צפון, לעיר ששכלה פאת מזרח, חסומת אפקים וכבולת מרחקים, על יפי במותיה - מסך". השיר מהווה ביקורת על כך שבעוד שערים אחרות ברחבי הארץ נכבשו, ירושלים המזרחית לא נכבשה ומתאר כי "אותה יד מחץ עם משחררת ערים, אותה זרוע שלם ונקם, איך קפאה אין אונים מול חומות הבירה". בשיריו מתאר שלו את תושבי ירושלים אשר מתגעגעים למזרח העיר. כך, לדוגמה, בשיר "נערי המכללת על הר הצופים" כותב שלו על כך שהסטודנטים של האוניברסיטה העברית לא יכלו להגיע לאוניברסיטה שעל ההר, ונאלצו ללמוד בבניין טרה סנטה המתואר על ידו כ"משכן לא להם, בית גויים".
יצירות שנות ה-50 וה-60.
במרבית היצירות שנכתבו בשנים אלה ניתן לראות כי הכותבים הסתגלו למצב ותיארו את ירושלים המחולקת כרקע לעלילת הספרים. דוגמאות לספרים מעין אלה הוא הרומן מאת ראובן קריץ משנת 1964 "בני בי-רב", ואף ספרו של אהוד בן עזר משנת 1971 "לא לגיבורים המלחמה". שני רומנים אלה מתארים את חיי הסטודנטים הלומדים באוניברסיטה העברית בירושלים בראשית שנות ה-60. דוגמאות נוספות לספרים אלה הם הסיפורים מאת עמליה כהנא-כרמון שפורסמו בשנת 1966 בספרה "בכפיפה אחת".
בשונה מספרים אלה ספרו של אברהם ב. יהושע "שלושה ימים וילד" משנת 1965 מתאר דווקא את הגבול כסמל של העיר ירושלים, וכמוהו גם הספר משנת 1966 של משה שמיר "הגבול", בו קו הגבול מהווה הנושא המרכזי בעלילת הספר. גם דוד שחר מתאר בסיפורו משנת 1955 "נער גבול" את העיר ואת השינויים שחלו בה בעקבות מלחמת העצמאות - התיישבות עולים חדשים בבתים הערביים הנטושים, תיאורי שטח ההפקר, וכן חיים גורי בכתבים שפורסמו בספרו "דפים ירושלמיים" מתאר את נוף העיר המחולקת.
יצירתו היידית של אורי צבי גרינברג משנת 1957 "די זעונג ביים מאנדלבוים-טויער" (החזון ליד שער מנדלבאום) משתייכת למעשה לקטגוריה הראשונה ומהווה יצירת זעם כנגד חלוקת העיר וכנגד השער המפריד בין היהודים לבין הר הבית.
ספריו של עמוס עוז משנות ה-60, ובהם "אש זרה" משנת 1964 ו"מיכאל שלי" משנת 1968, מתארים את קו הגבול של העיר כמשל ונעשה בגבול שימוש כמוטיב בספרים, ותיאורי העיר המחולקת הם כלי ספרותי להבנת הדמויות.
ירושלים היוותה מוטיב מרכזי בשירתו של יהודה עמיחי והעיר החצויה מתוארת בשיריו, כמו גם הגבול, העיר המזרחית והחיילים הירדנים. עמיחי בשיריו מתנגד לתיאור תושבי מזרח העיר כאויבים (אף שמשתמש במילה "אויב") ומתאר בשירו כביסה כ-"סדין לבן של אויב/מגבת של אויב/ לנגב בה את זעת אפו", ומעדיף לתאר את העפיפון שעף מעל החומה, ומצטער על כך שאינו רואה את הילד האוחז בעפיפון בשל החומה. בכך מדגיש עמיחי את חשיבות האנשים שמאחורי החומה המפרידה, על המצב הפוליטי שגרם לה.
יצירות מאוחרות.
ברומן "שומר הרוח" מאת צבי לוז משנת 1988, המתאר אף הוא חיי סטודנטים באוניברסיטה העברית בשנות ה-50, מופיעים תיאורים של העיר המחולקת ושל הגבול החוצה אותה, אולם תיאורים אלה מהווים רקע בלבד לעלילה, ובכך מהווה הרומן בעצם יצירה השייכת לקטגוריה השנייה.
מרבית היצירות שנכתבו לאחר מלחמת ששת הימים מתארות את השמחה של איחוד העיר מחד, והרהורים נוסטלגיים על ירושלים החצויה מאידך. שיריו של יהודה עמיחי שנכתבו בתקופה שלאחר המלחמה משתייכים לשירים המביעים נוסטלגיה לעיר מחולקת, השקטה יותר.
ספריו של חיים באר "נוצות" משנת 1979 ו"עת הזמיר" משנת 1987 מתארים את העיר המחולקת בפרספקטיבה היסטורית. בספרו של חיים באר: "נוצות" מתוארת ירושלים בשנות ה-50, וכן האירועים של תקופת הצנע ואירועים פוליטיים של שנות ה-50. ב"עת הזמיר" מתוארת העיר בשנות ה-60 תוך אזכורים של שנות ה-50. בספר מוצגות דעות שונות של הדמויות, הרוצות לגאול את ירושלים העתיקה מכיבוש האויב מחד, ודעות המעדיפות שלום על מלחמה תוך ביקורת על סגידה לאתרים מקודשים מאידך.
ספרים מאוחרים יותר המתארים את ירושלים המחולקת, אשר נכתבו בשנות ה-90, מתמקדים בעיקר בחיי התושבים במערב העיר ומתעלמים כמעט לחלוטין מהגבול החוצה אותה. דוגמאות לספרים אלה הם ספרו של אלברט סויסה "עקוד" משנת 1990 וספרו של דויד גרוסמן "ספר הדקדוק הפנימי" משנת 1991. בכך שונים ספרים מאוחרים אלה מספרים שנכתבו בתקופת חלוקת העיר או בתקופה הסמוכה שלאחריה בהם מופיעים תיאורים רבים של נופי העיר החצויה, בין אם היא מהווה מוטיב בעלילה ובין אם היא מהווה רקע בלבד.
סותה היגוראשי
השידור העברי מרדיו קול דמשק
השידור העברי מרדיו קול דמשק הוא שידור בעברית שהחל בשנת 1952, המשודר בתחנת הרדיו "קול דמשק" - תחנת השידור של סוריה, ובו דברי תעמולה המיועדים לציבור בישראל.
היסטוריה.
השידורים העבריים ברדיו דמשק החלו בחודש אוגוסט 1952. השידור היה בגלים בינוניים (במינוח של היום AM) המיועדים לשידורים בתוך סוריה, ונקלט בקושי ועם רעשים נלווים בישראל, בעיקר בצפון הארץ. שדרן של התחנה היה רבחי קאמל, שבצעירותו, לפני הקמתה של מדינת ישראל, למד באוניברסיטה העברית בירושלים, השתתף במפגשים אחדים של התנועה הכנענית ונתן שעורים בערבית בבתי הספר העבריים בירושלים. שדרן נוסף היה מוחמד עטיה, מי שהיה עד להקמת המדינה המתרגם מעברית לערבית של העיתונים הערביים ביפו. שניהם הכירו היטב את הציבור היהודי בישראל ואת מערכות היחסים בקרב ציבור זה.