לטהראן יש שני נמלי תעופה. נמל התעופה הבין-לאומי האימאם חומייני, הגדול מבין שדות התעופה, מרוחק כ-45 ק"מ מהעיר. נמל התעופה הבין-לאומי מהראבאד ממוקם במערב בעיר. הוא מטפל בטיסות פנים ומשמש גם כשדה תעופה צבאי.
מזג האוויר.
אחת ממשמעויות השם טהראן היא "מדרון חמים", ואכן מזג האוויר בטהראן בדרך כלל נוח. למרות זאת, העיר מושלגת לעיתים קרובות בחורף ותושבי העיר יוצאים לסקי בהרים הקרובים.
טהראן סובלת מרעידות אדמה תכופות.
העיר טהראן סובלת מזיהום אוויר קשה, ובנוסף לכיסוי הראש לנשים הנאכף בידי השלטונות המוסלמים נאלצים תושבי העיר - גברים ונשים - לכסות לא פעם את אפם ופיהם בלכתם ברחובות העיר בימים בהם זיהום האוויר גבוה מהרגיל.
ספורט.
טהראן אירחה את משחקי אסיה בשנת 1974 היא הייתה העיר השביעית שאירחה את המשחקים והראשונה במזרח התיכון. המשחקים נערכו בהשתתפות 3,010 ספורטאים מ-19 מדינות שונות והיו בה 16 ענפי ספורט.
ענף הספורט הפופולרי במדינה הוא כדורגל ובכל פעם שהנבחרת הלאומית מגיעה למשחקי המונדיאל מעוררים משחקיה התעניינות רבה ברחבי העיר. שתי הקבוצות המרכזיות בעיר המשחקות בליגה האיראנית הם אסתגלל ופרספוליס. בעיר מצוי האצטדיון הכדורגל הגדול במדינה, אצטדיון אזאדי ובו 100,000 מקומות ישיבה.
בקרבת העיר יש אתר סקי הפתוח לגולשים בזמן החורף.
ערים תאומות.
לעיר טהראן יש חמש עשרה ערים תאומות:
אמנות מודרנית
אמנות מודרנית, או מודרניזם, הוא כינוי לאמנות שנוצרה משלהי המאה ה-19 ועד לשנות השבעים של המאה ה-20. אמנות מודרנית מתאפיינת בגישה לפיה יצירות אמנות בתחומים אלה אינן חייבות להדמות לאובייקט המופיע בהן, משום שהמצאת הצילום הפכה יעד זה למיושן. במקום זאת החלו אמנים לעסוק בניסיונות חדשניים להצגת העולם, וברעיונות חדשניים על הטבע, החומרים ומטרות האמנות, מתוך גישות אסתטיות שונות.
לא הכול התרגלו למהפכה זו בדרכה של האמנות, שמצריכה הסתגלות של הצופה. יצירה קוביסטית, לדוגמה, עלולה להיות בלתי מובנת לצופה בה, אם הוא לא מכיר את הז'אנר של היצירה, ואת הסיבות להיווצרותו. כך הדבר גם ביצירה דאדאיסטית או סוריאליסטית. הכרת הז'אנר של היצירה, והבנת הסיבות לקונוונציות שלו, יכולים לשמש כעוגן פרשני.
אחד התאורטיקנים המרכזיים של האמנות המודרניסטית היה האמריקאי קלמנט גרינברג שראה את האמנות המופשטת כדרך לחדד את הנושא העיקרי של האמנות - תהליך יצירתה כדיאלוג בין האמן-היצירה-והצופה.
שלילת האמנות המודרנית.
יצירות של אמנות מודרנית מהוות לעיתים נושא ללעג, ואפילו לשנאה, מכיוונם של אנשים הרואים באמנות הקלאסית את הדרך האחת והיחידה ליצירה אמנותית בעלת ערך.
בשנת 1937 הציגו הנאצים במינכן (ולאחר מכן בערים נוספות בגרמניה ובאוסטריה) תערוכה בשם "אמנות מנוונת" (Entartete Kunst). התערוכה נועדה להציג את כל מה שמושחת, מנוון וסוטה באמנות המודרנית, והוצגו בה יצירות של טובי האמנים המודרניים של המחצית הראשונה של המאה ה-20, ובהם אנרי מאטיס, פבלו פיקאסו, מקס ארנסט, פיט מונדריאן, אדוורד מונק, מארק שאגאל, וסילי קנדינסקי ועוד. התצוגה נחשבה לבלתי מוסרית, ולכן נאסר על ילדים לצפות בה.
בשנת 1994 עלה להצגת בכורה המחזה "אמנות" מאת המחזאית הצרפתייה יסמינה רזה, שהנושא המרכזי בו הוא אדם שקונה "חתיכת בד צבועה לבן" בהון עתק. המחזה תורגם לכ-35 שפות, כולל עברית.
בתחילת 2004 יצא לאור בעברית ספרו של הסאטיריקן אפרים קישון, "נקמתו המתוקה של פיקאסו", המהווה סאטירה ביקורתית על האמנות המודרנית. "אני לא סתם חושב שהאמנות המודרנית היא רמאות, אני פשוט יודע זאת", אמר קישון בראיון בגלי צה"ל. הספר ספג ביקורת ממספר אמנים ישראלים, בהם הצייר יאיר גרבוז, שכינה אותו "טקסט ילדותי ואלים".
חזנות ספרדית
קרל מארכס
עונש
גבע בנימין
גֶּבַע בִּנְיָמִין (אָדָם) היא התנחלות הממוקמת 2 ק"מ צפונית מזרחית לירושלים, בין כביש 437 לכביש 60. היישוב הוקם על ידי יוצאי שכונות ירושלמיות שהתגבשו לגרעין שנקרא "גרעין אדם". הגרעין התגורר בשתי נקודות עד שב-1984 אושר ליישוב מיקומו הנוכחי.
מקור השם "גבע בנימין" הוא בעיר הכהנים המקראית גבע שבנחלת שבט בנימין, הנזכרת רבות בתנ"ך, ואשר שמה השתמר בשם הכפר הסמוך ממערב "ג'בע". היישוב קרוי באופן לא רשמי "אדם", על שמו של סגן הרמטכ"ל, האלוף יקותיאל אדם, שנהרג ביוני 1982 בלבנון. מקור השם הלא רשמי הוא בכינוי שנתנו לקבוצתם ראשוני הגרעין שהקים לימים את היישוב. בקשת התושבים לקרוא ליישוב אדם נדחתה על ידי ועדת השמות הממשלתית מכיוון שהעיר המקראית אדם רחוקה מאוד ממיקום היישוב ליד ירושלים, אולם בפועל השימוש בשם "אדם" בקרב תושבי המקום נפוץ יותר מהשם הרשמי.
היסטוריה.
הגרעין המייסד של היישוב נקרא "גרעין אדם" והתגבש מבני שכונות בירושלים שביקשו להקים יישוב בקרבת ירושלים, לאחר שהבשילה בהם ההכרה כי עתידם יהיה טוב יותר במקום חדש. השקפתם הפוליטית של חברי הגרעין והרוח הגבית שנתנה ממשלת בגין באמצעות סיוע כלכלי דחפו את ראשי הקבוצה להקים את ההתיישבות דווקא בחבל בנימין. באפריל 1984 אישרה ועדת ההתיישבות של הממשלה והסוכנות היהודית את הקמת היישוב, שיועד להיות שכונה עירונית. בשנת 1984 הוכשרה הקרקע על ידי קרן קיימת לישראל, החטיבה להתיישבות הציבה במקום 20 קרוואנים ונערך טקס העלייה לקרקע.
במרבית השנים אופיינה הבניה ביישוב בבתים פרטיים צמודי קרקע. החל מתחילת שנות האלפיים עיקר הפרויקטים החדשים שנבנו אופיינו בבניה רוויה - מדורגים ובתים רב משפחתיים.
ב-26 ביולי 2018 ביצע מחבל פלסטיני פיגוע דקירה בבית ביישוב, רצח את יותם עובדיה ופצע שני אזרחים נוספים. לאחר ששנים רבות סבל היישוב מעומסי תנועה כבדים בכניסה וביציאה ליישוב, נפתח בדצמבר 2018 מחלף גבע בנימין שנתן פתרון לבעיה.
היישוב.
גבע בנימין מוגדר כיישוב עירוני-קהילתי, והוא מתנהל כוועד מקומי בתוך מועצה אזורית מטה בנימין. הוא מונה למעלה מ-1,300 משפחות. ביישוב מתגוררים חילונים, מסורתיים, דתיים וחרדים. קרבתו לירושלים עודדה את התפתחותו. קרבתו למדבר השאירה בקרבתו שטחים נרחבים של אדמות מדינה המאפשרים את התפתחותו.
ביישוב ישנם שלושה בית ספר: ממלכתי תל"י "אדם-ועולמו" (כיתות א'-ח'), ממ"ד "אהבת תורה" (כיתות א'-ו') ותלמודי תורה חרדיים "אור פנחס" ו"תשב"ר", ספרייה, מעוז של תנועת הנוער בית"ר וסניף של תנועת בני עקיבא, בנוסף, קיים סניף של תנועת הילדים עוז (כיתות א'-ג') ביישוב.
השירותים הדתיים כוללים: בתי כנסת, מקוואות, בתי מדרש, תלמוד תורה.
אזור התעשייה שער בנימין המשתרע על שטח של 600 דונם ומאכלס תעשייה, מסחר ושירותים נמצא בשטחו המוניציפלי של היישוב.
בקרבת היישוב.
כקילומטר מזרחית ליישוב הוקם מאחז בשם "סנה" (ע"ש הסלע המקראי ששכן באזור), המוכר יותר בשם "בני אדם". מצפון לגבע בנימין הוקם ב-1998 אזור תעשייה שער בנימין המשמש בעיקר למסחר ושירותים. דרומית ליישוב מצויות, מזרחית לכביש 437, חמש מצבות ענקיות המכונות על ידי הערבים "קַבּוּר בני אסרָאיל", אשר יש המזהים אותם עם אירועים מקראיים. בסמוך ליישוב עובר ערוץ נחל מכמש. בפתח הערוץ ניצבים שני סלעים, המזוהים עם הסלעים המקראיים "סנה" ו"בוצץ", המוזכרים בספר שמואל ב' בתיאור הקרב שבין יונתן בן שאול לפלשתים. בימים עם ראות טובה ניתן לצפות מהיישוב על ים המלח.
יערה בן-דוד
יערה בן דוד (נולדה ב-1947) היא משוררת, מבקרת ספרות ואמנית קולאז'ים ישראלית.
ביוגרפיה.
בן-דוד נולדה בבגדאד שבעיראק ב-1947 ועלתה לישראל עם משפחתה ב-1952. היא בוגרת ספרות עברית ופילוסופיה מטעם אוניברסיטת תל אביב, מוסמכת האוניברסיטה העברית בספרות השוואתית. שימשה כחברת מועצה בכתבי העת מאזנים ופסיפס. הוציאה ספרי שירה וכן שתי אסופות של מאמרים עיוניים: "אהבה ממבט שני", הוצאת "עקד" (1997) ו"במבוך המראות", הוצאת "כרמל" (2012).
בשני הקבצים העיוניים יש התייחסויות לטקסטים בפרוזה ובשירה, כשכל יצירה נבחנת בהקשר ליצירות אחרות של אותו סופר או סופרים אחרים. היצירות הנבחרות הן מהספרות העברית ומספרות העולם המתורגמת, ביניהן הגלגול מאת פרנץ קפקא, וכן יצירות של סמואל בקט, אנטון צ'כוב, גבריאל גרסיה מרקס, אהרן אפלפלד, זלדה ועוד. חלק מהמאמרים המופיעים בספריה ראו אור בבמות ספרותיות שונות כגון: משא, "מאזנים", "עתון 77", "הארץ / ספרים", "גג", "מעריב" ועוד. שיריה תורגמו לשפות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, רוסית, ארמנית, הונגרית, פולנית וסלובנית וראו אור בכתבי עת ובעיתונות בארץ ובעולם. לעשרות מהם נכתבו לחנים על ידי משה זורמן, מיכאל וולפה, אייל באט ואחרים.
פרידריך אנגלס
פרידריך אֶנְגֶלְס (בגרמנית: Friedrich Engels; 28 בנובמבר 1820, וופרטל, ממלכת פרוסיה — 5 באוגוסט 1895, לונדון, הממלכה המאוחדת) היה מדען חברה פוליטי, סופר ופילוסוף גרמני. אבי תורת הקומוניזם לצד קרל מרקס, בשנת 1848 כתב יחד עם מרקס את "המניפסט הקומוניסטי".
ביוגרפיה.
סקירה כללית.
אנגלס נולד בעיר בַרמן, פרוסיה (לימים ווּפֶּרְטַל, גרמניה). באותם הימים הייתה ברמן מרכז מסחרי משגשג ואנגלס היה הבן הבכור במשפחת תעשייני כותנה. לאחר שירותו הצבאי בברלין נשלח כסוכן המפעל המשפחתי למנצ'סטר שבאנגליה. אנגלס תמך כלכלית בקרל מרקס ובמשפחתו והקדיש את מרבית זמנו לסייע למרקס בכתיבת מחקריו. אנגלס היה בין מייסדיו של עיתון הריין החדש יחד עם מרקס.
לאחר מותו של מרקס המשיך אנגלס בכתיבת מחקרם המשותף "הקפיטל", ובתרגומו לשפות אחרות. הכתיבה הסתיימה רק בשנת 1893.
בשנת 1895 הוא מת מסרטן הגרון בלונדון. אפרו פוזר מ-Beachy Head, כפי שביקש.
ילדותו ונעוריו, 1842-1820.