בבחירות 1952 התמודדו זה מול זה פדרו אנריקה אלפונסו מטטעם הרדיקלים, ארטורו מטה מטעם המרכז, סלבדור איינדה מטעם הסוציאליסטים ואיבנייס כמועמד עצמאי. איבנייס, איש הצבא, הצטייר כפתרון למשברים שפקדו את הפוליטיקה המסורתית, ותחת הסיסמאות "גנרל התקווה" ו-"לחם לכולם" וכן סמל המטאטא לניקיון השחיתות, ניצח בבחירות כאשר זכה בכ-47% מהקולות.
הפופוליזם באמצעותו הגיע איבנייס לשלטון הביא לתמיכה רחבה בו, שכללה גם את השמאל, ובמהלך שנות שלטונו הראשונות אפילו סייע להקמת מרכז הפועלים המאוחד, שהיה ארגון גג של כלל ארגוני העובדים בצ'ילה באותה התקופה וכן הצליח להביא לביטולו של חוק הגנת הדמוקרטיה לקראת סיום כהונתו. מבחינה כלכלית נכשלה במחצית שנות ה-50 תוכנית תחליפי הייבא והכלכלה נכנסה למיתון, ואילו משטרו של איבנייס החל להתערער לאור העדר בסיס מפלגתי.
בחפשו פתרון לבעיה הכלכלית מינה הנשיא את חברת קליין-סקס האמריקאית להציע פתרון. החברה תמכה בנקיטת צעדים ליברליים, כגון רפורמות בסחר החוץ, השעיית סובסידיות, ביטול ההתאמה האוטומטית של משכורות הסקטור הציבור וחלק מזה הציבורי, שינוי מעמדו של הבנק המרכזי והקמתו של בנק המדינה של צ'ילה כאמצעים היחידים להבראה. אמצעים אלו לא התקבלו בעין יפה בציבור הרחב והשביתות וחוסר היציבות הפוליטית מיהרו לשוב. איבנייס הכריז עם מצב של מדינה במצור אולם הקונגרס לא אישר זאת. בשנת 1957 הסתיימה מחאה רחבה של אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה של צ'ילה כנגד עלית מחירי התחבורה הציבורית במותם של למעלה מ-20 מפגינים ונזקים גדולים ברכוש במרכז סנטיאגו.
בשנת 1958 שוב התקיימו בחירות לנשיאות ומצב פוליטי חדש, שזכה לכינוי "שלושת השלישים", שלט בכיפה משך למעלה מעשור.
שלושת השלישים (1958 - 1970).
על אף מאמציהם של בלוק הטיהור הדמוקרטי, קואליציה של מספר מפלגות בקונגרס ששמו לעצמן למטרה למנוע את היבחרותו של חורחה אלסנדרי לנשיאות, האכזבה משנות הפופוליזם של איבנייס אפשרו את ניצחונו של אלסנדרי, המועמד העצמאי, איש הימין ובנו של הנשיא לשעבר ארתורו אלסנדרי. אלסנדרי זכה בבחירות של שנת 1958 כ-31.6% מהקולות; סלבדור איינדה, מועמדה של חזית הפעולה העממית שהייתה קואליציית השמאל קיבל 28.9%, ואילו מועמד הנוצרים הדמוקרטיים, אדוארדו פריי מונטאלבה השיג 20.7% מהקולות. בבחירות אלו החלה המפלגה הרדיקלית, שמועמדה לואיס בוסאי קיבל 15% מקולות הבוחרים, לאבד את בכורתה למען עלייתה של מערכת פוליטית שזכתה לכינוי "שלושת השלישים" (הימין, הנוצרים הדמוקרטיים והשמאל), אשר אפיינה את המערכת הפוליטית הצ'יליאנית משך כ-15 שנים. מכיוון שאיש מהמועמדים לא הצליח להשיג את הרוב הדרוש על מנת להיבחר לנשיאות, נדרש הקונגרס לבחור מבין המועמדים, ובחר, בסופו של דבר, במועמד הימין.
אלסנדרי, מהנדס בהכשרתו, החליט להשיק תוכנית לייצוב הכלכלה שמרכזה במלחמה באינפלציה. התוכנית, שהייתה מיושבת וטכנית במהותה, לא זכתה לפופולריות רבה. אלסנדרי התכוון ליצור מדינה בה קיימת תשתית שתעודד השקעות פרטיות, ובכך דחה את רעיון "המדינה הפטרנליסטית". לשם כך ייעצו לו מומחים, שרבים מהם היו עצמאיים, דבר שפגה במפלגות הימין שתמכו בו.
במהלך כהונתו נאלץ אלסנדרי להתמודד עם תוצאותיה ההרסניות של רעידת האדמה בוולדיביה וגל הצונאמי שבא אחריה, שארעה ב-22 במאי 1960, ואשר הייתה רעידת האדמה החזקה ביותר בהיסטוריה הסייסמית המתועדת, בעוצמה של 9.5 בסולם ריכטר. מוקד הרעש היה ולדיביה, אולם הרעש החריב את כל נקודות היישוב בין צ'ייאן וצ'ילואה. תיקון הנזקים עלה כ-422 מיליון דולר. שנתיים לאחר האסון ארחה צ'ילה את מונדיאל 1962, בו הגיע לשלב חצי הגמר והפסידה לנבחרת ברזיל, המנצחת בתחרות.
מבחינה כלכלית הוקמו בתקופת כהונתו של אלסנדרי מספר חברות ממשלתיות, כגון החברה הלאומית לטלקומוניקציה של צ'ילה, החברה הלאומית לכרייה וכן חברת התעופה הלאומית לדקו. אלסנדרי הצליח לקבל סיוע מארצות הברית של אמריקה באמצעות הברית למען הקדמה (מבית היוצר של הנשיא ג'ון קנדי. נוסף על כך החלה ממשלת אלסנדרי ביישומה של רפורמה אגררית, שבעיני אלסנדרי הייתה חיונית לייעל את ניצול הקרקע. הרפורמה כללה חלוקה מחדש של אדמות המדינה, מבלי לפגוע בנחלותיהם של בעלי הקרקעות הגדולים.
בהתקרב בחירות 1964 כבר התחוללה המלחמה הקרה בשיא עוצמתה, ונראה היה כי התחזקות הסוציאליזם של איינדה אינה ניתנת לעצירה. או אז עתה תדמיתו של פריי כמי שביכולתו לעצור את חזית הפעולה העממית. בעזרת סיסמתו: "מהפכה וחירות" הצליח פריי לקבץ תומכים לרפורמות לשינוי פני המדינה מבלי להיכנע להשפעה הסובייטית, כפי שנחשד היה איינדה. כך, תוך שנתיים בלבד, הפכה מפלגת הנוצרים הדמוקרטיים לשחקן הפוליטי העיקרי של שנות ה-60.
ההתמודדות בין איינדה, פריי וחוליאן דוראן, מועמדה של החזית הדמוקרטית שאיגדה את הרדיקלים, הליברלים והשמרנים, הייתה צמודה למדי. היה זה אירוע מקרי, שנודע בשם הנרנחסו, שהכריע את הבחירות. מותו של הציר הסוציאליסטי מקוריקו, אוסקר נרנחו, הביא לערכת בחירות משנית לציר מחליף, שקדמה לבחירות לנשיאות. בבחירות אלו ניצח בנו של נרנחו, סוציאליסט גם הוא, בגורפו 39.2% מהקולות, לעומת 32.5% למועמד החזית הדמוקרטית ו- 27.7% למועמד הנוצרים הדמוקרטיים. תוצאות אלו סימנו ניצחון אפשרי לאיינדה והכו באימה את תומכי הימין. אלו התגייסו מהמוניהם לסייע לפריי, אשר קיבל סיוע גם ממשלת ארצות הברית. "מצעד המולדת הצעירה", שאורגן על מנת לתמוך במועמדותו של פריי, הצליח מעל למשוער עם הצטרפותם של אלפי בני אדם לאירוע בפארק קאוסינייו והפך למעין תחזית לבחירות העתידות לבוא. בבחירות שהתקיימו ב-4 בספטמבר 1964 קיבל פריי 56% מקולות הבוחרים, שיעור תמיכה מהגבוהים ביותר בהיסטוריה האלקטוראלית של צ'ילה, בעוד שאיינדה קיבל 40%.
אדוארדו פריי מונטאלבה הוציא לפועל מדיניות של רפורמות מתונות, שהבולטות בהן היו בנייתן של אלפי בנייני מגורים, מודרניזציה של מנגנון המדינה, רפורמה בחינוך (חינוך חובה החל מגיל 8), חיזוק ארגוני בסיס והרחבתה של הרפורמה האגררית. רפורמה אחרונה זו הפכה לנושא רגיש במיוחד, שכן בניגוד לרפורמות שביצע קודמו בתפקיד, אלסנדרי, כללו הרפורמות החרמת אחוזות ענק. דבר זה שהביא לעוינות מצד הפוליטיקאים של הימין, שראו בכך בגידה וכפיות טובה על סיועם להיבחרותו לנשיאות.
הממשל החל גם בפרויקט "צ'יליאניזציה של הנחושת" ברכישתו את "מכרה אל טניינטה וחלק גדול מהמכרות "אנדינה" ו"אקסוטיקה" . הממשל ביצע גם מספר עבודות ציבוריות, כגון כריית תעלת לו פראדו ושדה התעופה פודאוואל, ייסוד הטלוויזיה הלאומית של צ'ילה והחל בחפירת הרכבת התחתית של סנטיאגו דה צ'ילה
בשנת 1967 החלה מפלגת הנוצרים הדמוקרטיים להתפצל סביב השאלה כיצד לנהוג לנוכח דחייתן הן מימין והן משמאל. בשנת 1968 החלו השביתות להיות תכופות יותר ואילו השינויים בהתאגדויות הפוליטיות של הסטודנטים של האוניברסיטה של צ'ילה והאוניברסיטה הקתולית של צ'ילה הביאו לחיכוכים דחופים ביניהם לבין השלטון.
בשנת 1969 החריף המשבר הפוליטי והחלו שמועות על הפיכה צבאית ממשמשת ובאה. אלו הגשימו עצמן ב-21 באוקטובר 1969 בניסיון הפיכה שזכה לכינוי טקנאסו בהנהגת הגנרל רוברטו ויאו, במהלכו יצאו לרחובות סנטיאגו חיילים וטנקים מרגימנט "טקנה". על אף שניסיון ההפיכה לא התממש והסתבר כאזעקת שווא, הוא שיקף את חומרת המצב הפוליטי ממנו צמח ניצחונו הקרב של איינדה.
באותה השנה צמחה תנועת הפעולה העממית המאוחדת, הפלג השמאלי ביותר של מפלגת הנוצרים הדמוקרטיים המפולגת, והתאחדה עם קואליציית השמאל, האיחוד העממי. הקואליציה החדשה כללה את הסוציאליסטים, הקומוניסטים, הרדיקלים, הסוציאל-דמוקרטים ומספר קבוצות נוספות שהמחנה המשותף לכולן היה תמיכתם באיינדה לנשיאות. רדימירו טומיק, המועמד הרשמי מטעם הממשל, לא נחשב כמי שיש לו סיכוי להביס את איינדה, ואילו הימין הכריז על חורחה אלסנדרי כמועמדו.
על אף שבתחילת הדרך זכה אלסנדרי לתמיכה משמעותית, זו החלה להישחק בחלוף השבועות הבאים. ב-4 בספטמבר 1970 התקיימו הבחירות, בהן זכה איינדה ב 36.3% מקולות הבוחרים, אלסנדרי ב-34.9% ואילו טומיק ב-27.9%. מכיוון שאיש מהמועמדים לא זכה ברוב הדרוש מוטל היה על הקונגרס להכריע מיהו המנצח. החל משנת 1946 נהג הקונגרס במצבים אלו לבחור במועמד שזכה במספר הקולות הגדול ביותר (בשנים 1946, 1952, וב־1958), אולם לחץ רב הופעל על מנת לבחור באלסנדרי. נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון התנגד בעקשנות לניצחון המרקסיזם באמריקה הלטינית ועל כן גיבש, יחד עם סוכנות הביון המרכזית שתי תוכניות פעולה אפשריות למקרה שיבחר הקונגרס באיינדה: הראשונה הייתה לשכנע את הנוצרים הדמוקרטיים להצביע בעבור אלסנדרי, שבתורו יתפטר ויכריז על בחירות חדשות בהן יבחר פריי; התוכנית השנייה הייתה ליצור מצב של חוסר יציבות פוליטית בעקבותיה יראה עצמו הצבא כמי שנאלץ להתערב. האפשרות הראשונה ירדה מהפרק כאשר טומיק הכריז כי הגיע להסכם עם איינדה כי זה יזכה בנשיאות, אולם יבטיח לכבד את החוקה ואת הזכויות המוענקות בה. ההסכם עורר את רובוט ויאו ליישם מיידית את התוכנית השנייה ולחטוף את מפקד הצבא, רנה שניידר באופן שירמז כי הצבא מעורב בחטיפה, על מנת למנוע מהקונגרס לבחור באיינדה. אירוע החטיפה התרחש ב-22 באוקטובר 1970, אולם שניידר התנגד לחוטפיו, נפצע באורח קשה, ונפטר ימים ספורים לאחר מכן. לאור ההתרחשויות הכריז הקונגרס ב-24 באוקטובר על מינויו של איינדה כנשיא החדש.
שלטון האיחוד העממי (1970 - 1973).