בתחילטת המאה ה-11, הוברט דה ונדום (Hubert de Vendôme), הבישוף של אנז'ה בשנים 1010–1047, החליט לבנות קתדרלה חדשה בסגנון רומנסקי אשר תחליף את הכנסייה הקיימת. הכנסייה החדשה נחנכה ב-16 באוגוסט בשנת 1025. בשנת 1032 היא נהרסה בשריפה. ג'אופרוי דה טור (Geoffroy de Tours), הבישוף של אנז'ה בשנים 1081 - 1093, הורה לשחזר את הקתדרלה, המזבח החדש נחנך בשנת 1096. באמצע המאה ה-12 עברה הקתדרלה מהפך נוסף. על גבי הקירות התחתונים הרומנסקיים של הקתדרלה נבנו קירות וקמרונות חדשים בווריאציה של אנג'ווין של האדריכלות הגותית.
במאה ה-17 עברה הכנסייה בנייה מחודשת נוספת, קתדרלת אנז'ה הייתה מהראשונות בצרפת שתכננה מחדש את פנים השטחים שלה בהתאם להנחיות מועצת טרנט, כדי להפוך את בפנים הכנסייה לדקורטיבי יותר עבור מתפללים רגילים, ולהסיר את המחסומים בין הכמורה לקהילה.
רנסאנס ותוספות מאוחרות יותר.
במאה ה-16 האדריכל ז'אן דלספין (Jean Delespine) בנה בסיס חדש לשני המגדלים. חלקו התחתון, בסגנון הרנסאנס החדש, היה מכוסה בפסלים המסמלים את מוריס הקדוש ושבעת חבריו האבירים ואת מות הקדושים שלהם. בנוסף הם העניקו למגדל המרכזי כתר משושה בסגנון רנסאנס. בשנת 1523 הושלם צריח רנסאנס נוסף אשר נבנה על גבי המגדל הדרומי, רוב הפסלים המקוריים הוחלפו בהעתקים בשנת 1909.
Thought About That
Thought About That (בעברית: לחשוב על זה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נועה קירל. את השיר הוציאה לאור ב-12 בינואר 2022 תחת הוצאת חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
רקע וקידום.
בחודש יוני 2020 הוכרז כי קירל חתמה בחברת התקליטים האמריקאית אטלנטיק רקורדס על חוזה הקלטות. קירל הוציאה תחת החברה את הסינגלים "Please Don't Suck" בחודש יולי 2021 ו"Bad Little Thing" בחודש אוקטובר של אותה השנה.
קירל הקליטה את השיר באולפני וודשד שבעיר מאליבו בקליפורניה.
ב-5 בינואר 2022 פרסמה קירל טיזר לקליפ החדש ברשתות המדיה החברתית שלה ובעמוד היוטיוב שלה. וביום צאת השיר ערכה מסיבת עיתונאים לצד סמנכ"ל השיווק של חברת סמסונג ישראל, רונן סלם.
הרכב.
השיר נכתב על ידי קייסי סמית', ג'קלין מיסקניק, ג'יימס אברהרט, ג'ייסון האס, מירנדה גלורי, נתניה ללווני, ניצן קייקוב, נועה קירל וזאק סקלטון. מילות השיר עוסקות בהעצמה נשית לאחר פרידה וכאב לב.
קירל סיפרה כי השיר הוא הרכב של שני שירים שונים, כשמאחד לקוחים הבתים ואילו מהשני לקוח הפזמון.
וידאו קליפ.
את הקליפ ביים רומן (רומס) בוצ'אצקי. הקליפ הופק בחסות חברת סמסונג ישראל, שכבר שיתפה פעולה עם קירל גם בקליפים לשירים "חצוף" ו"אמבולנס".
הקליפ צולם בחולון. מאז צאתו צבר השיר כ-34 מיליון צפיות, והינו הקליפ החמישי הנצפה ביותר של קירל בפלטפורמה.
ביצועים מסחריים.
בשבוע השני לצאתו הגיע השיר למקום השלישי בדירוג תחנות הרדיו הישראליות עם כ-97 השמעות, כשמעליו נמצאים השירים "אחד למיליון" של ליאור נרקיס ונרקיס ו"לך לישון" של אנה זק. בשבוע שלאחר מכן ירד למקום הרביעי, אך מספר השמעותיו עלה ל-168 השמעות. בדירוג יוטיוב ישראל הגיע השיר למקום הרביעי עם כ-591,000 השמעות, לאחר שזינק מהמקום ה-14 מהשבוע שלפני.
ביקורות.
דודי פטימר מעיתון מעריב סקר את השיר וציין כי הוא שיר פופ מעולה וקליט המחמיא ליכולות הווקאליות של קירל, אך עם זאת צפה כי הוא אינו הולך להיות השיר שיפרוץ לקירל את הדרך לתודעה הבינלאומית: .
טרזיינשטט (סרט)
Theresienstadt. Ein Dokumentarfilm aus dem jüdischen Siedlungsgebiet ("טרזיינשטט: סרט תיעודי מאזור ההתיישבות היהודית"), ובאופן לא רשמי: Der Führer schenkt den Juden eine Stadt ("הפיהרר נותן עיר ליהודים"), היה סרט תעמולה נאצי בשחור-לבן. הוא בוים על ידי האסיר היהודי הגרמני קורט גרון והקולנוען הצ'כי קארל פצ'ני (Karel Pečený), בעזרת איוואן ווייטק פריץ', תחת פיקוח צמוד של האס-אס בגטו טרזין, ונערך על ידי החברה של פצ'ני, Aktualita. הסרט צולם בעיקר בסתיו 1944, הושלם ב-28 במרץ 1945 והוקרן באופן פרטי ארבע פעמים. לאחר המלחמה הסרט אבד אך כעשרים דקות של קטעים ממנו התגלו מאוחר יותר בארכיונים שונים.
בניגוד לסרטי תעמולה נאציים אחרים, שהיו בשליטת משרד התעמולה של יוזף גבלס, "טרזיינשטט" היה פרי המחשבה והיצירה של המחלקה לענייני יהודים של הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, ביוזמתו של הנס גינתר. הסרט, שהציג כביכול יהודים שמחים ובריאים, היה חלק מתוכנית נאצית להשתמש בגטו טרזין בניסיון לְהָזֵם את הדיווחים על רצח עם של יהודים, דיווחים שהגיעו לבעלות הברית המערביות ולמדינות נייטרליות. עם זאת, הסרט לא זכה לתפוצה רחבה ולא הייתה לו הזדמנות להשפיע על דעת הקהל.
רקע.
טרזין היה גטו נאצי בפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה - צ'כיה הכבושה בידי הגרמנים. הוא נבנה בתוך עיירת מבצר, טרזין. בין השנים 1941–1945 הועברו למחנה כ-140,000 יהודים. לפני המלחמה שכנו בעיירה כ-7,000 איש. בשנות קיומו של הגטו, האוכלוסייה הממוצעת בו מנתה כ-45,000 נפש. כ-33,000 מתו בטרזין וכמעט 90,000 גורשו לגטאות, מחנות השמדה ומרכזי הרג אחרים, שם עמדו בפני מוות כמעט בטוח.
ב-1942 צולם סרט תעמולה נאצי בטרזין. בניגוד לסרטי תעמולה נאציים אחרים, היוזמה באה מהנס גינתר, מנהל המשרד המרכזי של האס-אס ליישוב השאלה היהודית בבוהמיה ומורביה, חלק מהמשרד הראשי לביטחון הרייך, ולא ממשרד התעמולה של הרייך של יוזף גבלס. זו הייתה תוצאה של מאבק כוחות בין הרייכספרוטקטור ריינהרד היידריך וגבלס; היידריך זכה בזיכיון שקבע שכל התעמולה שתופק בפרוטקטורט תבוצע באמצעות משרד מיוחד בממשל הפרוטקטורט. הסרט נכתב כנראה על ידי אירנה דודלובה (Irena Dodalová), אסירה יהודייה צ'כית שניהלה אולפן קולנוע בפראג עם בעלה לפני המלחמה. מעט ידוע עליו, מכיוון שהוא מוזכר מעט בזיכרונותיהם ובעדויותיהם של ניצולי טרזין, והוא התגלה מחדש בצורה חלקית רק בשנת 1994.
בניסיון לשמר את אמינותו כארגון הומניטרי בזמן שהדיווחים על השמדה המונית של יהודים המשיכו להגיע לבעלות הברית המערביות, ביקש הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) לבקר בטרזין בנובמבר 1943. ב-23 ביוני 1944, מוריס רוסל, נציג הצלב האדום הבינלאומי, ושני פקידים דנים יצאו לסיור בטרזין. לקראת הביקור "ייפו" הגרמנים וניקו את המחנה וערכו פעילויות תרבות כדי להציג בפני המבקרים אשליה של קהילה שמחה וחרוצה. כדי להסתיר את אכלוס היתר של המחנה, אלפי אנשים גורשו למחנה המשפחות באושוויץ לפני הגעתה של משלחת הצלב האדום. בדו"ח שלו טען רוסל שיהודים זכו ליחס טוב ולא גורשו מטרזין. רוסל נתן עותקים של תמונות שצילם במהלך הביקור, ומשרד החוץ הגרמני השתמש בהם כדי לטעון שיהודים זכו ליחס טוב תחת השלטון הנאצי.
צילומים.
ההכנות לסרט שני על גטו טרזין, שוב בחסות גינתר ולא גבלס, החלו במקביל לייפוי הגטו לפני ביקור הצלב האדום. המשרד המרכזי של גינתר, שפעילותו מומנה מרכוש יהודי שדוד, שילם לחברה צ'כית בשם Aktualita סכום של 350,000 קורונה צ'כית (35,000 רייכסמארק) כדי להפיק את הסרט. בדצמבר 1943 הצטווה אסיר, כנראה יינדז'יך וייל (Jindřich Weil), לכתוב תסריט, והוא סיים שתי טיוטות עד מרץ 1944. ב-20 בינואר 1944 צילמו הנאצים את הגעתו של טרנספורט של יהודי דנמרק ונאום קבלת פנים מאת פאול אפשטיין, במטרה לכלול חומר מצולם זה בסרט שיוכן מאוחר יותר. לא היה מאמץ להשלים את הסרט לפני ביקור הצלב האדום ולהקרין אותו לאורחים. קארל מרגרי (Karel Margry), היסטוריון הולנדי שחקר את סרטי התעמולה של טרזין, טוען כי למאמצי הייפוי הייתה עדיפות גבוהה יותר וכי התעמולה הייתה אמורה להיות יעילה יותר אם הייתה מצולמת לאחר ייפוי הגטו.
קורט גרון, שחקן ובמאי יהודי גרמני מוביל, ברח להולנד וגורש מווסטרבורק לטרזין בפברואר 1944. ביולי 1944 הוקם פרויקט הסרט לתחייה וגרון נצטווה לכתוב תסריט, שבו נעשה שימוש בסרט. התסריט אמנם נזקף באופן מסורתי לזכותו של גרון, אך הוא דבק בטיוטה של וייל ובתכתיבי האס-אס. תפקידו היצירתי היה מינימלי. בימוי הסרט מיוחס לו, אך תפקידו בצילומים היה יותר סמלי מאשר מהותי, לפי היסטוריון הקולנוע הספרדי רפאל דה אספנייה. עדי ראייה מדווחים שגרון דחק ללא הרף ביהודים להתנהג בשמחה כפי שרצו הגרמנים וארגן סצנות המוניות. עם זאת, אנשי אס-אס פיקחו על הצילומים, וקארל רהם וגינתר פיקחו על הסצנות. כשרהם לא נכח על הסט, נאלץ גרון לשלוח לו דיווחים מפורטים.
הצילומים התקיימו במשך אחד עשר ימים בין 16 באוגוסט ל-11 בספטמבר 1944. עוזרי הבמאים היו פרנטישק זלנקה, יו ספיר (Jo Spier) והאנס הופר (Hofer). קארל פצ'ני והחברה שלו, Aktualita, סיפקו את הצלמים, ובאמצע הצילומים החל פצ'ני לתפקד בתור הבמאי. שני הצלמים היו איבן פריץ' (הצלם Frič) וצ'נק זרדניצ'ק (Čeněk Zahradníček), בסיוע בנדה רוזנויין. את הפסקול יצרו ירוסלב סצ'ורה ויוזף פרנצ'ק. אקטואליטה שיתפה פעולה עם חברת החדשות הגרמנית Favoritfilm בהפקת הסרט. אסירים בעלי מראה יהודי סטריאוטיפי שלא נראו כסובלים מתת תזונה, נבחרו להופיע בסרט. הם קיבלו חופש מהעבודה לצורך חזרות וצילומים, ומי שלא רצה להופיע אוים בעונש חמור.