למרות טענתו של יוספוס על כך שכאירמון המציא את סיפור החלום על איזיס, ייתכן ומדובר במסורת עממית נפוצה. יש מכנה משותף בין גרסת כאירמון לבין המסופר ב"נבואת הקדר" המצרית. נבואה זו נמצאה כתובה ביוונית על שרידי פפירוסים מהמאה ה-3 לספירה ובה מתנבא הקדר באוזני המלך אמנופיס וחוזה פלישה של נכרים למצרים. בפפירוסים אלה לא נזכרו היהודים, אולם פפירוס אחר מאותה תקופה, הקרוב להם ברוחו ובלשונו, מכוון בעיקרו נגד היהודים ובהקשר דומה מסופר גם בו על "היהודים...בני הבליעל...המגורשים ממצרים על ידי זעמה של איזיס".
ישנם סימנים נוספים המעידים על כך שגרסת כאירמון לא הייתה תלויה במנתון: הסיבה השונה לגירוש, השימוש במונח היווני שמשמעותו "מגואלים" להבדיל מ"טמאים" והמספרים השונים מאלה של מנתון וגם מאלה המופיעים אצל ליסימכוס ואפיון.
כאירמון לא מזהה את בעלי בריתם של ה"טמאים" עם החיקסוס תושבי ירושלים שבגרסת מנתון, אלא מספר על שבטי נוודים על גבולה של ממלכת מצרים, שנמנעה כניסתם אליה. המגורשים ממצרים מכונים אצלו "יהודים", ללא כל הסבר אם זהו שם כולל לטמאים המגורשים וגם למסורבי הכניסה.
כאירמון גם מעניק למשה שם מצרי שונה מזה שאצל מנתון - "טיסיתֶן", המרמז בבירור על המילה המצרית "אִיתֶן" - גלגל השמש, ואף מוסיף לסיפור את יוסף.
את הסמיכות הכרונולוגית האנאכרוניסטית של יוסף ומשה ניתן למצוא גם במקורות אחרים. אצל פומפיוס טרוגוס משה הוא בנו של יוסף ואילו אצל אפולוניוס מולון משה הוא נכדו.
בהתייחסות לשני המנהיגים הללו מהדהדת חדירת המסורת המקראית לחוגים לא יהודים.
בניגוד למנתון, בגרסה של כאירמון לסיפור הגירוש נעדרת עוינות גלויה כלפי היהודים. הכפירה (אתאיזם) אינה מיוחסת ליהודים ואין שום זכר לשני המוטיבים הקיימים כבר בסיפור הגירוש של מנתון: שנאת אדם (מיזנתרופיה) ועוינות כלפי זרים (Misoxenia).
אולם גם עלילת המצורעים של כאירמון, כמו זו של מנתון, נערכה בהתאם למסורת הטיפולוגית של הספרות האתנוגרפית, שמטרתה "לחשוף" את עברו האפל של העם היהודי כדי לשלול את דמותו גם בהווה.
מנזר סנט'אנטוניו
חירימון
Cedar Point
מרים אוזרלי
וניל נואר
וניל נואר (Vanil Noir) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,389 מטר מעל פני הים, וממוקם בגבול הקנטונים וו ופריבורג בשווייץ.
גאוגרפיה.
וניל נואר הוא ההר האמצעי בדרום הרכס הקיצוני, שבצפון האלפים הברניים באזור המכונה גם טרום האלפים (Pre-Alps). הרכס מתחיל ליד העיר תון, בהר גאנטריש (2,175) וממשיך לאורך עמק זימן דרך ההרים מרה (2,087), שאפארניש (2,107) וקייזראג (2,185), עד להר שאפברג (2,239) ליד אגם גרוייר (Lake of Gruyère) בשפלה השווייצרית. שם חוצה את הרכס מעבר יאון (המחבר את אזור גרוייר (district of Gruyère), שבשפלה השווייצרית עם עמק זימן (Simmental)) ומצידו הדרומי של המעבר ממשיך הרכס בהרים רודיגנשפיץ (2,124), דאן דה רות (2,236), דאן דה סאוויני (2,252), וניל נואר, ווניל קארה (2,197) ומסתיים בהרים רושה דה נה (2,042) ודאן דה ז'אמאן (1,879), שעל גדות אגם ז'נבה.
מצדו הצפון מזרחי בהמשך הרכס שוכן ההר דאן דה סאוויני, ובצדו הצפוני שוכנים ההרים דאן דה פוליראן ודאן דה ברנלייר, מצדו הדרומי מסתיים הרכס בהרים רושה דה ניי ודאן דה ז'אמאן.
למרגלותיו ממזרח בקנטון וו שוכנת העיירה שאטו ד'או (Château d'Oex), ולמרגלותיו ממערב בקנטון פריבורג שוכנת העיירה גרנד וילארד (Grandvillard).
ההר הוא הגבוה ביותר בקנטון פריבורג ופסגתו היא הנקודה הגבוהה ביותר בקנטון.
תיירות.
מספר שבילי הליכה חוצים את ההר מצפון לדרום.
משנת 1983 ההר הוא חלק משמורת טבע.
בית הפסטיבלים של ביירוית
בית הפסטיבלים של ביירוית (בגרמנית: Bayreuther Festspielhaus) הוא בית אופרה בצפון ביירוית, גרמניה. בית האופרה מוקדש להעלאת יצירות המלחין ריכרד וגנר. בבית האופרה מתקיים פסטיבל ביירוית, שעבורו תוכנן ונבנה בית האופרה.
אבן הפינה להקמת בית הפסטיבלים הונחה ב-22 במאי 1872, יום הולדתו ה-59 של וגנר. בית הפסטיבלים נחנך ב-13 באוגוסט 1876, עם השלמת יצירתו של וגנר, טבעת הניבלונגים.
בית הפסטיבלים בנוי בצורת קשת פרוסניום כפולה, מה שמעניק לצופה את התחושה כי הבימה מרוחקת יותר מכפי שהיא באמת. אחד ממאפייניו הייחודיים של בית הפסטיבלים הוא בור התזמורת הייחודי שלו. התזמורת ממוקמת בצורה כזו שהיא איננה גלויה כל עיקר לצופים, כך שדעתם אינה מוסחת מפעולותיה ותנועותיה ומאפשרת לקהל להתרכז במתרחש על הבמה. בנוסף, הדבר מאזן בין קולות הנגינה וקול שירת השחקנים. מרכיב חשוב לא פחות הוא האפקט הדרמטי שבדבר, שקולות התזמורת בוקעים מן הבימה עצמה ללא שהתזמורת נראית לעין.
בינואר 2012 נודע כי על המבנה לעבור שיפוץ יסודי, וכי קיימת סכנה להמשך עמידתו.
טלוויזיה בישראל
שידורי טלוויזיה בישראל החלו בחודש מרץ 1966, במסגרת הטלוויזיה החינוכית. במהלך השנים התפתחו השידורים, ועברו שינויים טכנולוגיים ותרבותיים רבים.
ב־2 במאי 1968 החל לשדר ערוץ "הטלוויזיה הישראלית", (שבמסגרתו שודרו גם שידורי הטלוויזיה החינוכית). מקור המימון העיקרי של הערוץ היה אגרת הרדיו והטלוויזיה, וכן יש לו הכנסות מנותני חסות. במשך קרוב לעשרים שנה היה זה ערוץ השידור הישראלי היחיד. לאחר שהחלו שידורי הטלוויזיה הרב־ערוצית שם הערוץ עבר מיתוג מחדש והוא נקרא "הערוץ הראשון". ב־23 באוקטובר 1986 החל "ערוץ 2" בשידורי תוכן ניסיוניים, וב־4 בנובמבר 1993 עבר לשדר שידורים מסחריים במסגרת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, והכנסותיו באות מפרסומות. שני ערוצים אלה הועברו בשידור קרקעי בשיטת PAL B/G.
בשנת 1989 החלה פעילותן של חברות הטלוויזיה בכבלים, שהעניקו שירותי טלוויזיה רב־ערוצית. ביולי 2000 הצטרפה לשוק הטלוויזיה הרב ערוצית חברת די.בי.אס עם המותג "yes". חברה זו המספקת ללקוחותיה שידורי טלוויזיה רב־ערוצית דיגיטליים דרך לווייני תקשורת. הכנסותיהן של שתי החברות באות מדמי מנוי.
ב־28 בינואר 2002 החל לפעול "ערוץ 10", שהוא ערוץ מסחרי נוסף.
ביוני 2009 החל שידור טלוויזיה דיגיטלי קרקעי בן חמישה ערוצים – עידן+. ביוני 2011 הופסק שידור הטלוויזיה הקרקעי־אנלוגי.
ב־2015 הוחלט על סגירת השידור הציבורי כפי שפעל ועל פתיחת תאגיד שידור חדש שיחליפו. ב־2017 החל התאגיד החדש את שידוריו ורשות השידור נסגרה. ב־2018 נסגרה גם החינוכית. חומרי הארכיון של רשות השידור ושל החינוכית הועברו לרשות התאגיד. התאגיד מפעיל ערוצים אשר מחליפים את פעילותם של רשות השידור והחינוכית.
ב־1 בנובמבר 2017 התפצל ערוץ 2 ובעקבות כך פעלו בישראל שלושה ערוצים מסחריים: קשת 12, רשת 13 וערוץ עשר. ערוץ 10 נאלץ לשנות את שמו בעקבות ההחלטה ובחר למתג את עצמו כ"עשר".
ב־16 בינואר 2019 התמזגו ערוץ 13 וערוץ עשר לערוץ אחד שממשיך לשדר באפיק 13 וממשיך להקרא ערוץ 13. בעקבות כך נפסקו השידורים באפיק 14 ובישראל נשארו שני ערוצים מסחריים מרכזיים.
בערוצים המרכזיים בישראל, לוח השידורים בימות השבוע כולל לרוב תוכניות ילדים וסגנון חיים בשעות הבוקר והצהריים, עדכוני חדשות החל משעות הצהריים, רצועת אקטואליה בשעות הערב המוקדמות, תוכנית חדשות מרכזית, ורצועת אקטואליה לילית לקראת השעה חצות. מבנה זה התגבש לאורך שנות השמונים בערוץ 1.
שידור ציבורי.
הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
הטלוויזיה החינוכית הישראלית היא ערוץ הטלוויזיה הראשון שהחל לפעול בישראל. הערוץ החל לשדר ב־24 במרץ 1966 (עם התוכנית "תחושת המספר והכמות" בהנחיית שלומית דקל), תחת השם "נאמנות הטלוויזיה הלימודית" והופנה לתלמידים מגן הילדים ועד לבית הספר התיכון, כשהוא מקנה חומר לימודי בתחומים כגון מתמטיקה ואנגלית, כמו גם בתחומי העשרה שונים. מנחי התוכניות היו מורים שעברו הכשרה להנחיית משדרי טלוויזיה.
שורש הטלוויזיה החינוכית ברצון להפעיל טלוויזיה בישראל, תוך התגברות על ההתנגדות למדיום זה, שנחשב לשלילי ומזיק. התחנה, שהוקמה בידי קרן משפחת רוטשילד, הועברה כעבור שנה לידי משרד החינוך. מאז, היא מופעלת כיחידה במסגרת המשרד ותקציבה מגיע ממשרד החינוך ומתשדירי חסות המשודרים בין התוכניות.
במהלך השנים נוספו לתחנה זו גם תוכניות אקטואליה, משדרי בידור וסדרות טלוויזיה שגרתיות. בשנות השמונים השתנתה מגמת התוכניות לבידור, אקטואליה רכה וחינוך, ובשנים אלו שונה שמה, על פי החלטת שר החינוך יצחק נבון ל"טלוויזיה החינוכית".
עם פתיחת "מבצע שלום הגליל" החל הערוץ לשדר חדשות בתוכנית בשם "שלום הגליל". לאחר המלחמה, התוכנית נותרה ושינתה את שמה ל"ערב חדש", אשר משודרת עד היום.
במשך יותר מעשרים שנה, במה שמכונה בתקשורת הישראלית "עידן הערוץ היחיד", שידרה הטלוויזיה החינוכית את תוכניותיה בשעות הבוקר והצהריים, ואלה היו מכוונות לתלמידי ישראל. בשנות ה-90 של המאה ה-20, כשהשתנתה מפת ערוצי הטלוויזיה בישראל, עם כניסתם לשוק התקשורת של ערוץ 2 והטלוויזיה בכבלים, הורחבו שידורי הטלוויזיה החינוכית אל ערוצים אלה. ב־6 ביוני 1995 החלו השידורים ב"חינוכית 23" – ערוץ המוקדש כולו לשידורי הטלוויזיה החינוכית הישראלית. ב־3 בנובמבר 2005 הפך ערוץ 23 בכבלים ובלוויין ל"ערוץ הבית" של החינוכית, לצד רצועות השידור הקבועות בערוץ הראשון ובערוץ 2.
בשנת 2011 הושק לוח השידורים החדש של ערוץ 23, במסגרתו הוקדשה חצי מהיממה לשידור תוכניות ילדים. בסוף 2012 הורחבו עוד יותר שעות השידור של תוכניות הילדים בערוץ, ומאז הן משודרות מחמש בבוקר עד 20:00 בערב. ב־2014 עבר הערוץ תהליך נוסף של מיתוג־מחדש והושק בו לוח שידורים הכולל תכנים חדשים, שרובם בהפקות מקומיות.
הטלוויזיה הישראלית – הערוץ הראשון.