גישה אחרת ("הגישה הרָאוּמִיסטִית") שנפוצה בתנועה האספרנטיסטית היא הגישה הדוחה את עצם רעיון הניצחון הסופי. גישה זו נוסחה בשנת 1980 בקונגרס הנוער האספרנטו בעיר ראומה בפינלנד, במסמך המכונה 'מניפסט ראומה', אשר דחה את מטרותיה ההיסטוריות של תנועת האספרנטו להפוך את השפה לשפה בינלאומית רשמית כלל עולמית. הראומיסטים מציעים מטרות חלופיות לתנועה - הפצת השפה ככלי עזר ללימוד שפות בכלל, כלי לתקשורת שוויונית בין אנשים שונים וסוג חדש של תרבות בינלאומית. קבוצה זו מגדירה את קהילת האספרנטו כ'קהילת מיעוט שפתית וזהותית נבחרת המפוזרת בתפוצות' בעלת זכות להגדרה עצמית המבוססת על חופש ההתאגדות. מתפיסה זו צמחה גם תנועת 'האזרחות האספרנטית' (Esperanta Civito) המבקשת למסד את קהילת הדוברים כ'סובייקט חסר טריטוריה המוכר על ידי המשפט הבינלאומי'.
עמדות נוספות.
גם בקרב אלו שאינם דוחים את רעיון הניצחון הסופי כליל, ישנם רבים הסבורים כי כיום הוא אינו נראה לעין, ועל כן על התנועה להתמקד בהעשרת היצע תרבות האספרנטו, חיזוק קהילות האספרנטו המקומיות והעולמיות והגדלת מספר הדוברים של השפה, תוך חשיפתה לציבורים הולכים ומתרחבים. בין היתר עולה הדרישה ליצירת יותר ויותר תוכן באספרנטו - שאיננו עוסק רק בשפה עצמה ובקהילת דובריה - כגון יצירת קהילות עניין וקהילות מקצועיות בנושאים שונים המשתמשים בשפה. תומכי גישה זו עוסקים בין היתר בשאלה כיצד ניתן למדוד את הצלחת השפה ואת מספר דובריה והיקף השימוש בה.
עמדה נוספת הנשמעת לעיתים בקהילת האספרנטו, היא הגישה על פיה בעת הנוכחית הישגים משמעותיים לתנועה אינם אפשריים, ונחוץ רק 'לשמור על הגחלת' ועל עצם של השפה השפה והתנועה לימים בהם האנושות תהיה מוכנה יותר לקלוט את הרעיון של שפה אוניברסלית נייטרלית.
ישנם גם גורמים בקהילת האספרנטו שאינם נלהבים מגדילתה, ומעדיפים שתישאר בגודלה הנוכחי על מנת שתשמור על אופייה ה'משפחתי'.
ארגונים.
תנועת האספרנטו הוא שם גג לפעילות לקידום השפה והשימוש בה - בין אם תחת מסגרת ארגונית ממוסדת ובין אם לאו. עם זאת, ישנם מספר ארגונים גדולים ומרכזיים שמקובל להתייחס אליהם כאל איבריה המרכזיים של התנועה כגון אגודת האספרנטו העולמית, ארגון הנוער האספרנטיסטי הכלל עולמי, והאקדמיה לאספרנטו - לצד שורה ארוכה של התארגנויות מקומיות, אגודות לאומיות, ואגודות ספרותיות ומקצועיות שונות.
שאלת אופן וטיב הארגון בתנועת האספרנטו העולמית היוותה כשלעצמה אבן מחלוקת לאורך השנים. בימיה הראשונים של התנועה התארגנו מועדונים ואגודות מקומיות ולאומיות, שלא היו מאורגנות בארגון עולמי משותף. הקטור הודלר ואספרנטיסים אחרים סברו כי יש לארגן את התנועה על בסיס ארגון מרכזי אוניברסלי, שהחברות בו היא אישית, שיהא אחראי על יצירת פעילות מקומית והפצת התנועה. עמדה זו אשר הובילה להקמת אגודת האספרנטו העולמית. נתקלה בראשית ימי התנועה בהתנגדות של האגודות הלאומיות והמקומיות.
בהמשך התאחדו האגודות הלאומיות עם אגודת האספרנטו העולמית - וכיום ניתן להיות חבר בה באמצעות חברות אישית או כחלק מארגון לאומי חבר. עם זאת, עם זאת, בארגון האספרנטו הסוציאליסטי SAT השתמרה התפיסה של חברות אישית בארגון שלא על פי אזור או מדינת מוצא, בלבד.
סמלים.
כתנועה חברתית, לתנועת האספרנטו גם סמלים כגון הצבע הירוק המסמל את התקווה והכוכב הירוק שחמש זרועותיו מסמלות את חמש יבשות העולם המרכיבים את דגל האספרנטו, וכן המנון תנועת האספרנטו - La Espero (התקווה). סמל נוסף של תנועת האספרנטו הוא 'סמל היובל' שעוצב בימי המלחמה הקרה המורכב מהאות E בכתיב לטיני והאות Э הקירילית - האותיות הראשונות של שם השפה.
גלקסי S20
#הפניה סמסונג גלקסי S20
שמעון חורש
שמעון חורש (31 באוגוסט 1926 – 7 בינואר 2004) היה איש מודיעין וביון ישראלי, מאנשי המחלקה הערבית בפלמ"ח, מסתערב ומרגל שפעל בזהות בדויה בלבנון ובסוריה. לאחר הקמת המדינה שירת באמ"ן, במוסד ובשירות הביטחון הכללי. היה בין מניחי התשתית לפעילות הביון הישראלי בארצות ערב, ובהמשך מורם ומחנכם של דורות מלוחמי קהילת המודיעין הישראלית.
ביוגרפיה.
חורש נולד בשם שמעון דוד יעקב הרוש בשכונת מנשייה שבגבול תל אביב-יפו. הוריו, אברהם ורחל הרוש, היו ילידי יפו העתיקה ממוצא מגרבי, והשפה המדוברת בביתם הייתה ערבית פלסטינית בניב יפואי. בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, כששמעון היה בן 12, עברה המשפחה להתגורר בשכונת נווה צדק. שמעון החל את לימודיו בתלמוד תורה, המשיך בבית ספר הצרפתי-קתולי קולג' דה פרר ביפו, לאחר מכן עבר לבית הספר לבנים של אליאנס בנווה צדק, וסיים את לימודיו התיכוניים ב.
ב-1945 התגייס לפלמ"ח, ובשל שליטתו בערבית צורף למחלקה הערבית 'השחר' שעסקה בפעולות הסתערבות בין ערביי ארץ ישראל. הוא וחבריו למחלקה עברו הכשרה אינטנסיבית שכללה, בצד אימוני לוחמה ונשק, גם לימודי אסלאם, קוראן ואורחות חיי הערבים, תחת הנחייתו הצמודה של "אבי המסתערבים" שמעון סומך ("סמעאן").
לקראת פרוץ מלחמת העצמאות שלח יגאל אלון את שמעון חורש, יחד עם חברו למחלקה יעקובה כהן, לקוניטרה שבסוריה להביא משם ידיעות על הצבא הסורי המתכונן לפלישה. השניים הגיעו לקוניטרה בכיסוי של לוחמים ערבים-פלסטיניים היוצאים להצטייד לקראת המלחמה ביהודים, הצליחו ליצור קשר עם חיילים מצבא סוריה המתארגנים לפלישה ולשאוב מהם ידיעות על הערכותם וכוונותיהם. הם אף הגדילו לעשות והגיעו עד דמשק לאיסוף ידיעות נוספות, וחזרו בשלום לבסיסם.
עם הקמת מדינת ישראל בשנת 1948, הוחדר חורש ללבנון כנהגו של איש כמורה בכיר שהורשה לחצות את הגבולות, והגיע לביירות שם חבר עם יצחק שושן (אבו סחיק), חבקוק כהן וגמליאל כהן שכבר שהו בביירות והפעילו בה תא ריגול בכסות של פליטים פלסטינים. הוא צייד אותם במכשיר קשר שהביא עימו, ובכך איפשר יצירת קשר אלחוט סדיר עם מטה המודיעין לשידור הידיעות שאספו ולקבלת הוראות. עם חבריו בביירות השתתף במבצע דוד, בו הוטמנו מוקשים באונייה גרמנית שעגנה בביירות והיה חשש שתשמש למטרות התקפיות נגד ישראל.
כאשר נשלח לביירות מכשיר קשר נוסף בדרך הים, יצא איתו חורש לדמשק, וגם שם הקים תא ריגול ותחנת שידור. בדמשק עסק בתצפיות על בסיסי הצבא הסורי ועל נמל התעופה של דמשק, כשהוא מתחזה לפליט פלסטיני המחפש את משפחתו האובדת. התקופה הייתה סוערת בסוריה, ושלוש הפיכות צבאיות התרחשו במדינה במהלך שהותו בה. פעילותו של חורש בדמשק הניחה את התשתית להמשך פעולת המודיעין הישראלי בסוריה.
בשנת 1950 הוחזר לארץ, עבר קורס קצינים והוצב כקת"ם ביחידה 154 שעסקה בהפעלת סוכנים ומודיעים מעבר לגבול. ב-1951 נשא לאשה את יהודית (אודיקה) כ"ץ, ונולדו להם שלוש בנות.
ב-1956 יצא עם משפחתו לטורקיה בשליחות המוסד. כשחזר ב-1960 נשלח לרכז את בסיס יחידה 154 (היחידה להפעלת סוכנים) בירושלים, למד באוניברסיטה וסיים תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וערבית. הוא ניהל גם את הקורס הראשון של מדריכים למודיעין. ב-1969 השתחרר מצה”ל וקיבל תפקיד אזרחי של קמ"ט מיסים בממשל הצבאי של אזור יהודה ושומרון.
באותה תקופה הצטרף לשב”כ, ולאורך 35 שנה עסק בהדרכה באולפן ערבית של השירות שם שימש במשך השנים כמורה, מחנך ומנהל. הוא ראה שליחות עליונה בהנחלת השפה הערבית ותרבותה לאנשי כוחות הביטחון, ורבים מאנשי השב”כ, בכיריו ומפקדיו עברו תחת ידיו. הוא המשיך בפעילות זו גם לאחר צאתו לגמלאות, עד יומו האחרון. הוא נהרג בתאונת דרכים קטלנית בדרכו מהאולפן לביתו ברחובות בינואר 2004.
קארלו בלאסיס
ג'רג' באלינט (סופר)
ג'רג' באלינט (במקור בראונר, בהונגרית: Bálint György; בודפשט, 9 ביולי 1906 – אוקראינה, סטארי ניקולסקויה, 21 בינואר 1943) היה סופר, עיתונאי, מבקר, מתרגם יהודי-הונגרי, שנרצח בשואה. ג'רג' באלינט היה אחד האפוטרופוסים והנציגים המשמעותיים ביותר של ההומניזם, הערכים האזרחיים ודמוקרטיים, ויוצר בולט בעיתונאות ובספרות ההונגרית בין שתי מלחמות העולם.
ביוגרפיה.
משפחתו.
ג'רג' באלינט נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין בראונר פקיד בנק (לימים אחד המנהלים של הבנק) ושל קמילה הופמן. (במרכז לזיכרון ותיעוד השואה, שמו המקורי של ג'רג' באלינט מופיע כ"אוסטררייכר" ולא בראונר. ניתן לקרוא על כך גם באתר אחר, שם מצוין ששם האב היה אכן אוסטררייכר עד 1887).
בענף האימהי שלו היה אב סבו סוחר תבואה בפאפה. בתו (בטי לוי) הייתה נשואה לשאנדור הופמן, סוחר עצים מנג'קניז'ה. נישואיהם הולידו את אמו של הסופר, את קמילה הופמן (נולדה בנג'קניז'ה ב-26 בפברואר 1881) לאחר מכן, אחרי מעבר המשפחה לעיר גיור, נולד בנם ינה (שלימים ניספה בשואה). שאנדור הופמן כבר עבד בגיור בחברת ביטוח; בתו, קמילה הופמן, למדה בהכשרת מורים בגיור ובשנת 1902 קיבלה דיפלומה כמורה בחטיבת ביניים בבודפשט. שם לימדה במשך שלוש שנים.