היישוב שהוקם נתמך על ידי קק"ל והעומד בראש תחום ההתיישבות יוסף וויץ, ונקרא על שם היישוב הקדום המצוי כקילומטר דרומית לו. המבנה הראשון ביודפת היה "המצפה", ומסביבו נבנו חומה וחדרי מגורים, במתכונת הדומה לטירה. בשנים הראשונות עבדו החברים כשכירים של הקק"ל ביעור האזור ובהכשרת אדמות ההר לחקלאות שהפכה למקור הפרנסה הבלעדי של המושב השיתופי במשך שלושה עשורים.
בשנת 1968 נסלל כביש גישה חדש למקום.
מאמצע שנות ה-90 המושב מאמץ מאפיינים של יישוב קהילתי ופרנסת חבריו ותושביו מגוונת. חלק מחברי היישוב אימצו את תורתו הרוחנית של גורדייף
בעשור האחרון נבנתה ביודפת שכונת הרחבה שרבים ממשתכניה הם בני המושב. נכון לשנת 2017 גרות ביודפת כ-300 משפחות.
חינוך.
לחלק מהקהילה ביישוב ישנה זיקה לשיטת החינוך האנתרופוסופית, ותורה זו קנתה לה אחיזה בתחום החינוך של המושב. בשנת 2003 נפתח במתחם המועצה האזורית משגב "בית ספר עודד", מוסד חינוכי (כיתות א'-ח') הפועל לפי שיטת "וולדורף" האנתרופוסופית בהנהלת גיורא אבידור, ובשנת 2011 עבר בית הספר למשכן קבע בכניסה ליודפת.
תלמידי התיכון לומדים בתיכון וולדורף הרדוף ובתיכונים בקמפוס משגב. למועצה אזורית משגב יש כוונה להקים בית ספר תיכון אנתרופוסופי בשנים הקרובות.
ענפים ועסקים.
לאחר שבעשורים הראשונים התגלו קשיים רבים בפיתוח אדמות ההר בגליל, מחסור במים ובשטחי עיבוד, נוספו למושב תחומי פרנסה אחרים מלבד חקלאות.
בתחומי המושב פעל מפעל גדול לטכסטיל ובעיקר גרביים, אשר נסגר לאחר שחברת "דלתא" רכשה אותו.
במושב קיים "יער הקופים" - גן חיות הכולל גם שטח מגודר בו קופים מסוג קוף סנאי מסתובבים באופן חופשי, וניתן לצפות בהם בהתנהגותם הטבעית. כן מצויים ביישוב עסקים קטנים ומשתלה.
בשנת 2015 נפתח בכניסה ליודפת מרכז מסחרי ותיירותי ייחודי הנקרא "בואכה יודפת". המבנים נבנו מאבנים מקומיות ובהשתלבות בחורש הטבעי. במרכז בתי עסק רבים וכן מרכז מבקרים יודפת העתיקה המופעל בידי מתנדבים מהמושב ומקהילת משגב.
יעד
יַעַד הוא מושב בגליל התחתון, הנמצא בתחומי מועצה אזורית משגב, ליד שעב. המושב נושק ליער שגב.
היסטוריה.
גרעין יעד התגבש סביב כ-15 בוגרי המחזור הראשון של לימודי מדעי המחשב בטכניון בראשית שנות ה-70. בסוף 1974, עוד לפני כינונה הרשמי של תוכנית המצפים ל"ייהוד הגליל", שרצו להמשיך לגור בסמיכות. מנהל מחוז הצפון של הסוכנות היהודית, שמעון רביד, שבאותה תקופה חיפש גרעין להקמה של כפר תעשייתי (כפ"ת) מצא אינטרס משותף עם גרעין יעד, וכך הוקם הכפ"ת הראשון. בסוף 1974 עלו לאתר זמני וביוני 1975 התגוררו 17 משפחות מהגרעין באתר הקראוונים יבור ובגרעין היו עוד כ-13 משפחות שהתכוונו לעבור לאתר היישוב עם הקמת יישוב הקבע. בדצמבר 1976 פורסם שהיישוב יוקם בקרוב ושהשטח להקמת היישוב כבר אותר.
המושב הוקם על אדמות הכפר הערבי מיעאר, אשר נכבש ופונה מתושביו ב-18 ביולי 1948 במסגרת מבצע דקל. מאז ובמשך העשורים הבאים ניסו תושבי מיעאר לחזור לכפרם, אך בקשותיהם נדחו מסיבות שונות. ב-1967 נהרסו בתי מיעאר האחרונים. השריד הבנוי היחיד שנותר ממיעאר כיום הוא בית הקברות של הכפר, שנמצא בשטח יעד.
אנשי יעד עלו לאתר הקבע שלהם בנובמבר 1978. בתחילת 1979 היו ביישוב 24 משפחות שהתפרנסו ממכירת שירותי מיחשוב, חממת ורדים לייצוא, משרד אדריכלי ומפעל אלקטרוניקה.
חברי יעד מילאו תפקיד חשוב בהקמתה של המועצה האזורית משגב על מוסדותיה: אריק רז, ראש המועצה הראשון, הוא אחד ממייסדי יעד, כמו גם ד"ר אלי מנברג, המנהל-מקים של בית הספר האזורי; אליהו שטרן הוא מנהל-מקים של החממה הטכנולוגית וצביקה וייסברוד, ששימש כמנהל החברה הכלכלית של המועצה.
בין תושבי יעד יזמים רבים. בתקופה השיתופית הוקמו בית תוכנה, מפעל אלקטרוניקה שהתמחה בשקילה ובקרה, משרד תכנון שהיה הגדול בצפון הארץ. לאחר שיעד הפך למושב עובדים, המשיכו מפעליו לפעול, הפעם בבעלות פרטית ובנוסף אליהם הוקמו עסקים רבים נוספים כדוגמת חברת בי.או.אס. שהוקמה על ידי איזי גל, משרד תכנון נוף, שהוקם על ידי עליזה רפפורט-רוטמן או סדנת נפחות, שהוקמה על ידי שוקי זרח.
למרות זאת מרבית התושבים עובדים מחוץ למושב.
בשנות האלפיים, מספר המשפחות ביישוב עומד על כ־150.
חינוך ותרבות.
במושב פעוטונים, גנים ומסגרות לילדים עד שעות אחר הצהרים. רוב ילדי המושב לומדים בבי"ס יסודי משגב ולאחר מכן בחטיבת ביניים ותיכון משגב.
פעילות נוער מגוונת מתקיימת באמצעות רכזי הנוער, מטעם תנועת הנוער "האיחוד החקלאי". בנוסף מאורגנת פעילות חברתית ענפה בחופשות.
חיי הקהילה באים לידי ביטוי בדרכים שונות – מערכת חינוך שפועלת ביישוב, ניהול עצמי של היישוב באמצעות ועדות שמבוססות על התנדבות, פעילות תרבותית-קהילתית כמו ערבי תרבות, שירה, הרצאות, מסיבות, פעילות ויוזמות שונות.
כישור (קיבוץ)
כִּישׁוֹר הוא קיבוץ וכפר קהילתי בגליל בתחומי המועצה האזורית משגב, צפון מערבית לכרמיאל.
השם "כישור".
שמו של הקיבוץ על פי כִּישׁוֹר - כלי עבודה הקשור למלאכת האריגה: "יָדֶיהָ שִׁלְּחָה בַכִּישׁוֹר" .
שמו הארעי הקודם של הקיבוץ היה תפן א'. סמוך לקיבוץ שוכנת מצודה הלניסטית - מצודת תפן.
היסטוריה.
כישור נוסד כהיאחזות נח"ל ב-8 בינואר 1976 על ידי גרעין של השומר הצעיר. בינואר 1980 קויים טקס להתאזרחות הקיבוץ והחל בבניית מבני הקבע. בהיעדר קרקע חקלאית, חברי הקיבוץ תוכננו לעבוד במפעל לעיבוד שבבי בגעתון, במתפרה קטנה ובעבודות חוץ בקיבוצי הסביבה. ב-24 ביוני 1980, לאחר השלמת מבני הקבע, התקיים טקס לאזרוח היישוב בנוכחות נשיא המדינה. כשנתיים לאחר הקמת הקיבוץ פרשו ממנו 17 מתוך 40 החברים על רקע הדרישה שלקיבוץ יצורפו רק חברים בודדים שיזדהו עם דרכו באופן מלא, ולא גרעינים קבוצתיים. כמחצית מהעוזבים הקימו קיבוץ עירוני בירושלים.
בשנותיו הראשונות, הקיבוץ היה ידוע בקיצוניות האידאולוגית שלו וכונה "קיבוץ אנרכיסטי". הוא תואר ביולי 1985: "בכישור אין תקציבים אישיים. כאן פועל הסוציאליזם האמיתי. איש איש לוקח מן התקצב הכללי לפי צרכיו — מי יותר ספרים או תקליטים, מי יותר נעליים, בגדים ומזון. אין חופשות קבועות בכישור, המגיעות על־פי תקנון. כל אחד עובד על פי יכולתו, ולוקח חופשה רק כאשר הוא נזקק לה. ... חברי כישור בונים את בתיהם בעצמם, ואינם מסתייעים בכוחות עזר ובאנשי מקצוע מבחוץ."
באותה תקופה היו בקיבוץ כחמישים חברים ועוד 30 נפשות ממשפחות שבאו מקיבוצים אחרים לסייע לקיבוץ. בין החברים לא היו זוגות נשואים.
בשנים הראשונות התקיים בקיבוץ ענף של צביעה וטוויה של צמר מיובא, צמחי בושם, דיר עיזים, וענף של ייצור מוצרי קרמיקה על אובניים.
במקום פועל כפר "זיו-כישורית" שהוא כפר לאנשים עם צרכים מיוחדים. כישורית משתייך לקיבוץ הארצי, והוא הקיבוץ הראשון לאנשים עם מוגבלויות.
כמאנה
כמאנה (בערבית: كمانة) הוא כפר בדואי בגליל, בתחומי המועצה האזורית משגב. הכפר שוכן על הר כמון בשכנות ליישובים הקהילתיים כמון ומכמנים. תושבי הכפר הם בני השבט הבדואי סַוָאעִד
הכפר מחולק לשלוש שכונות עיקריות: כמאנה המזרחית, כמאנה המערבית וג'אלסה. בנחל כמון שמפריד בין שכונות הכפר נמצא מעיין קטן- עין כמאנה הנובע לכל אורך השנה.
משכונות הכפר ישנן תצפיות להרי הגליל התחתון ובקעותיו, מצפון-מזרח ניתן לראות את רמת הגולן, מצפון את העיר צפת באופק הרחוק ואת הרי מירון. קרוב יותר נראים כפרי בקעת בית הכרם (בקעת אל-שאג'ור) עין אל-אסד, ראמה, סאג'ור, נחף, בענה, דיר אל-אסד ומג'ד אל-כרום. הבקעה המשתרעת למרגלות הכפרים, מכוסה בעצי זית עתיקים.
היסטוריה.
במהלך התקופה העות'מאנית הגיעו לאזור הר כמאנה (עוברת לכמון) בני שבט ערב אל־סואעד, חלקם ישבו קודם לכן בעמק החולה. בשכונה המזרחית נמצאת ח'רבת כמאנה ובה שרידים מהתק' ביזנטית והמאה ה-15–16, מסביבה נבנו בתי האבן הראשונים של הכפר. בתקופת המנדט הבריטי הוקמו בתי קבע נוספים שנפרסו על שטח נרחב. ממשלת המנדט הפקיעה חלק מקרקעות השבט לטובת שטח אש, ששימש גם את צה'ל לאחר הקמת מדינת ישראל. הכפר מעולם לא הוכר רשמית על יד מדינת ישראל ובתחילת שנות ה-60 אנשי הממשל הצבאי על ערביי ישראל החליטו, לפנות את הכפר יחד עם הכפר הסמוך חוסנייה, זאת בטענה שהמבנים בכפר נבנו לא כחוק, אף על פי שחלקם נבנו עוד לפני הקמת מדינת ישראל. עם הקמתה של העיר כרמיאל בסמוך החל פינוי ופיצוץ של בתים בבעלות אל־סואעד באזורים שסמוכים לעיר העתידית. ב-16 ביולי 1963 פונו ופוצצו שלושה בתים, באוגוסט 1964 פונו ופוצצו 15 בתים. אך התושבים המשיכו להתגורר במקום באוהלים. במקביל החל משא ומתן על הכרה בכפר כמאנה ולפינוי של אנשי השבט שישבו בשטחה העתידי של כרמיאל. לאנשי השבט הובטח דונם תמורת דונם והשקעה בבנית תשתיות, מרפאה ובית ספר. מדינת ישראל לא כיבדה את ההסכם ושנה אחר כך איימה שוב לפוצץ את כל בתי הכפר.
בתחילת שנות השמונים, במסגרת תוכנית המצפים בגליל הוקמו בצמוד לכפר ממערב ומזרח היישובים מכמנים וכמון. אל המצפים החדשים נסלל כביש צר והם חוברו למים וחשמל, אשר לא הגיעו לבתי כמאנה. התושבים הביאו מים מהיישובים או מכרמיאל במכלים נגררים לטרקטור, והחלו להפעיל גנרטורים לאספקת חשמל. בשנת 1989 אף פרצה בכפר מגפת צהבת בגלל מקורות מים מזוהמים. מצב זה נמשך עד אמצע שנות ה-90.