ב 16 באפריל 1945, תפסה הצוללת של קונובלוב את ספינת התובלה הגרמנית "גויה", על הספינה היו בין היתר פליטים, פצועים וחיילים גרמנים. לאחר שירו 2 טילי טורפדו לעבר הספינה היא טבעה תוך 7 דקות. פחות מ-200 אנשים שרדו מתוך 7000 איש שהיו על הסיפון, מרבית ההרוגים היו אזרחים ופליטים גרמנים שפונו מאזורים אליהם פלשו הסובייטים. הספינות שליוו את הספינה "גויה" רדפו אחר הצוללת של קונובלוב במשך שעתיים וחצי ואף פוצצו כ-5 מטענים, אך הצוללת לא נפגעה. כאות הערכה להטבעת הספינה זכה קונובלוב בתואר גיבור ברית המועצות ב-8 ביולי 1945.
סיכום פעולותיו.
על פי המידע של הצבא הסובייטי, התוצאה הכוללת של הפעולות של קונובלוב וצוותו הסתכמה ב-21 ספינות תובלה פגועות ו-7 ספינות מלחמה פגועות. אלו הן תוצאות מרשימות ביחס לצוות אחד שפיקד על צוללת אחת.
הימים שאחרי המלחמה.
לאחר המלחמה בשנת 1950, סיים קונובלוב את לימודיו במכללת צוות וורושילוב. כמו כן, המשיך קונובלוב לשרת כקצין בחיל הים הסובייטי. משנת 1958 הוא פיקד על חטיבת הצוללות של הצי הבלטי וב-7 במאי 1966 קיבל קונובלוב את הדרגה תת אדמירל, שנה לאחר מכן מת משבץ. על שמו נקרא רחוב בסנט פטרסבורג.
במהלך הקריירה שלו זכה קונובלוב לשלושה עיטורים על שם לנין, עיטור "אושקוב", עיטור המלחמה הפטריוטית מערכה ראשונה (פעמיים) ועיטור "הכוכב האדום" (פעמיים). כמו כן, זכה במדליות נוספות.
ולדקה מיד
ולדקה מיד (באנגלית: Vladka Meed); (29 בדצמבר 1921 – 21 בנובמבר 2012) הייתה אחת מלוחמות המחתרת היהודית בגטו ורשה, הבריחה לגטאות נשק, כסף, דינמיט ומוצרים נוספים ועזרה ליהודים להימלט מהגטאות. היא עזרה לילדים למצוא מחסה בבתים של תושבים נוצרים, לאחרים השיגה תעודות מזויפות וסיוע רפואי וכלכלי. לאחר המלחמה פעלה רבות להנצחת השואה.
קורות חיים.
לפני הכניסה לגטו.
מיד (פייגל פלטל) נולדה בעיר ורשה שבפולין לחנה פלטל (לבית אנטוסייביץ') ושלמה פלטל. היו לה אח ואחות קטנים -חיים והניה. לפני עליית הנאצים לשלטון, עבד אביה בחנות קטנה שהייתה בבעלותו ואמהּ ניהלה את הבית ומדי פעם עזרה לו בעבודתו. כאשר העבירו הגרמנים חוקים אנטי-יהודים, נאלצו כל בני המשפחה לעבוד לפרנסתם. מיד נהגה להוריד מזרועה את ה״טלאי הצהוב״ ולעבור לחלק הפולני של ורשה כשהיא מתחזה לנוצרייה ומוכרת חפצים כדי לקנות מזון.
בזמן המלחמה.
בסתיו 1940 נאלצו מיד ומשפחתה לעבור לגטו ורשה. זמן קצר לאחר מכן, חלה שלמה אביה בדלקת ריאות ונפטר. כדי להשיג אוכל, מכרה המשפחה את רכושה. למרות הקשיים הצליחה מיד להמשיך ללמוד בבתי ספר שפעלו בסתר. בנוסף, הצטרפה למספר קבוצות נוער שהתגבשו והתנגדו לגרמנים בתוך הגטו. בנובמבר 1942 הוברחה מהגטו באחת מהמשימות הראשונות שלה לרכישת נשק בשוק השחור. במהלך אחת מהמשימות הללו פגשה את בעלה לעתיד, בנימין מיד, שהצטרף למחתרת ועסק בהברחת ילדים אל מקומות מסתור מחוץ לגטו.
בשנת 1943 גורשו אמה, אחיה ואחותה לטרבלינקה ונרצחו שם בתאי הגזים. מיד הייתה באותו הזמן בחלק אחר של הגטו, והואיל והרחובות היו חסומים, לא יכלה להצילם. היא הבינה מאנשי המחתרת בה הייתה חברה, שהגירוש לא נועד להעבירם למקום אחר כפי שהגרמנים נתנו ליהודים להאמין, אלא כדי לחסלם.
אחרי שמשפחתה נלקחה לטרבלינקה, ואביה נפטר בגטו, היא אימצה את השם ולדקה, שם בו היא השתמשה גם לאחר המלחמה.
בזכות המראה הארי שלה, תושייתה, תעודת הזהות המזויפת ובקיאותה בשפה הפולנית, הצליחה לחיות מחוץ לגטו ולהתחזות לארית, והבריחה מוצרים שונים לגטו לטובת המחתרת היהודית. היא נכנסה לגטאות השונים כיהודיה ויצאה מהם כפולניה.
באחת מפעולות הברחת הדינמיט שביצעה, טיפסה בעזרת סולם על החומה המפרידה בין שני הצדדים (הצד היהודי והצד הפולני). כשהגיעה לקצה החומה, נשמעו יריות והסולם שהיה אמור להוריד אותה בצד היהודי נלקח. שתיים מחברותיה סייעו לה לרדת בבטחה לצד היהודי של הגטו, וכך הצליחה להעביר את הדינמיט.
לאחר המלחמה.
בשנת 1945, לאחר שחרור ורשה על ידי הצבא הסובייטי, נישאו ולדקה ובנימין מידז'רסקי (מיד), ובשנת 1949 היגרו לארצות הברית ונולדו להם שני ילדים. בהמשך נולדו להם חמישה נכדים: מייקל, ג'ונתן, ג'ני, צ'וואלה וג'סיקה. בני הזוג הקדישו את עצמם ללימוד והקניית ידע על השואה והעם היהודי, פתחו עסק לייבוא וייצוא, ולקחו חלק בוועדה שסייעה להקים את מוזיאון השואה בוושינגטון.
מיד כתבה מאמרים לעיתון יהודי בניו יורק. בשנת 1948, יצא לאור בשפת היידיש ספרה ״משני צידי הקיר״. ההקדמה לספרה נכתבה על ידי אלי ויזל. הספר, המספר את קורותיה בתקופת מלחמת העולם השנייה, תורגם למספר שפות: עברית, אנגלית, ספרדית, יפנית וגרמנית.
משך כמעט 20 שנה, ארגנה מספר טיולי קיץ למורים ולימדה אותם על השואה וההיסטוריה היהודית של ורשה. היא פיתחה תוכנית להבאת מורים לישראל ולפולין, המתמקדת בחינוך לשואה ובפרט בהתנגדות היהודים.
מיד ובעלה הקימו את ״ארגון יוצאי ההתנגדות בגטו ורשה״ (Warsaw Ghetto Resistance Organization) (1963), סייעה בארגון ההתכנסות העולמית של ניצולי שואה בירושלים (1981) והקימה עם משפחתה את ההתכנסות האמריקאית לניצולי שואה (1983).
בעלה סייע בארגון הנצחות ואנדרטאות ונחשב לאב המייסד של מוזיאון הזיכרון לשואה בוושינגטון בארצות הברית.
מותה.
מיד נפטרה לאחר הידרדרות ממחלת אלצהיימר בבית בתה בעמק פרדייס שבאריזונה ב-21 בנובמבר 2012 בגיל 90. על פי הספד הניו יורק טיימס, היא הייתה מקור מרכזי בסרט הטלוויזיה "מרד" משנת 2001 ("Uprising").
ברונקה קליבנסקי
ברונקה קליבנסקי (Bronka Winicka - Klibanski; 24 בפברואר 1923, גרודנו שבפולין – 23 בפברואר 2011, ישראל) פעלה כקשרית בגטו ביאליסטוק, ולאחר מכן המשיכה בתפקיד זה עבור הפרטיזנים, עבדה ב"יד ושם" ותיעדה מסמכים.
קורות חיים.
ברונקה נולדה בשנת 1923 בגרודנו שבפולין להורים לייב ובתיה (אשר בניגוד לבתם לא שרדו). היא למדה בבית הספר "תרבות" בגרודנו, הועברה לשני גטאות בהם שהתה עד שהצטרפה לתנועת הנוער "דרור" שבביאליסטוק. באותה התקופה עמד בראש התנועה מרדכי טננבוים. הוא הגיע לגטו בו התגוררה ברונקה במטרה לגייס חברים נוספים לתנועת "דרור", שהייתה במחתרת היהודית והתנגדה לגרמנים. הוא ביקש מברונקה לאסוף את חבריה, וסיפר להם אודות מעשיהם של הגרמנים כנגד היהודים בוילנה. כמו כן הפציר בהם שלא להאמין לגרמנים אשר כביכול שולחים את תושבי הגטו לעבודה (הרי שהם נשלחו למוות), והוסיף שעליהם להתנגד לגרמנים בכל דרך אפשרית.
בתחילה, התקשתה ברונקה לקבל את דבריו של טננבוים היות שלא היו ברשותם כלי נשק אך הרצון שלה להתנגד לגרמנים אפשר לה להילחם נגדם גם מבלי שיהיה לה נשק חם (להתחבא, לא להאמין לגרמנים, אלימות פיזית וכו'). ברונקה הייתה מסורה לתנועה והעמידה אותה בראש סדר העדיפויות שלה, תמיד פעלה לטובת התנועה וצרכיה גם אם הדבר בא על חשבון טובתה האישית.
לאחר ששתי הקשריות הקודמות בתנועה נספו, מינה טננבוים את ברונקה לקשרית, וזאת הודות למראה הגוי שהיה לה. ב-22 בדצמבר 1942 היא קיבלה תעודת זהות בדויה וניתן לה השם "ידוויגה שקיבל". היא עברה להתגורר בחלק הארי של העיר ביאליסטוק שם עבדה כעוזרת בית בדירה שבה התגוררו גרמנים. בתפקיד זה היא שימשה כמקשרת בין מחתרת הגטו למחתרת הפולנית בעיר, היא הבריחה נשק, ידיעות, תעודות, מזון ותרופות בין גטאות ורשה, ביאליסטוק וגרודנו. לאחר אחת האקציות המשמעותיות בגטו ביאליסטוק, בראשית 1943, עסקה ברונקה בעיקר בקניית נשק ובהברחתו. ברונקה שמרה על קשר עם טננבוים באמצעות מכתבים ששלחו אחד לשני. במכתבים דנו בענייני העבודה אך בשלב מסוים ההתכתבות התפתחה לשיח אישי בין השניים והיא נמשכה עד המרד בגטו ביאליסטוק באוגוסט 1943. כל חברי המחתרת שלחמו בגטו כחלק מהמרד נהרגו, בעוד שברונקה נשארה בחיים, זאת מאחר שנשארה מחוץ לגטו, ולא לחמה עם חבריה.
בזכות המראה הארי והתעודות המזויפות הצליחה לשרוד לאחר המרד בגטו וחיסולו, והמשיכה להילחם כפרטיזנית כפי שביקש מרדכי בישיבה שכינס טרם פרוץ המרד.באוגוסט 1943, לאחר מרד הגטו, עשתה ברונקה רבות להצלתם של היהודים שנשארו בחיים, ודאגה למצוא להם מקומות מסתור ואמצעי קיום. היא תקשרה ונתנה סיוע ליחידה הפרטיזנית היהודית "פאראויס" שפעלה באזור ביאליסטוק והעבירה להם מידע חיוני. ברונקה הייתה גם חברה הוועד היהודי האנטי-פשיסטי בעיר ביאליסטוק והשתתפה בפעולות חבלה נגד הגרמנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה היא התחתנה עם מיכאל מישה קליבנסקי, צנחן ופרטיזן ששירת כקצין בצבא הפולני. הייתה מנהלת המשרד לתרבות ואמנות בביאליסטוק. לאחר מכן עברה לוורשה (Warszawa) לפעילות בתנועת "דרור", הייתה מדריכה בקיבוצי "דרור" בוורשה וגדנסק (Gdansk). בשנת 1946 עזבה את פולין ונהייתה מדריכה בקיבוץ "דרור" של צעירים יוצאי צפון אפריקה בצרפת. למדה ספרות, אמנות ותיאטרון באוניברסיטת ז'נבה (Geneve) בשווייץ.
פעילותה בארץ.
בשנת 1949 עלתה ברונקה לישראל, למדה ארכיונאות ופילוסופיה באוניברסיטה העברית, וב-1954 החלה לעבוד ולהתנדב ב"יד ושם". כחלק מעבודתה בארכיון היא פרסמה כתבה וערכה ספרים ומאמרים רבים בנושא השואה, בהם נכללים אוספי תעודות, מונוגרפיות וזכרונות אישיים.