בשנת 1915 הפיקוד הגרמני החליט לעשות את המאמץ העיקרי בחזית המזרחית, והועברו בהתאם כוחות ניכרים לשם. כדי לחסל את האיום הרוסי פתחו מעצמות המרכז במתקפת גורליצה-טרנוב במאי 1915. המתקפה הייתה מוצלחת. הקרב השני על האגמים המזוריים שנערך בתאריכים 7 בפברואר - 18 בפברואר 1915 בין צבא הקיסרות הגרמנית בפיקודו של פאול פון הינדנבורג ובין צבא האימפריה הרוסית היה מהקרבות החשובים בחזית בשנת 1915. ב-7 בפברואר 1915 בתוך סופת שלג, הגרמנים פתחו בהתקפה על הארמייה הרוסית השמינית של פון סיברס ובתוך שבוע התקדם כ-100 ק"מ. למרות האבדות הכבדות הצליח פאבל פלבה לארגן את הארמייה הרוסית ה-12 ולפתוח במתקפת נגד שעצרה את התקדמות הגרמנים והביאה לסיום הקרב. הגרמנים, שניצחו בקרב, גרמו לאבדות כבדות אצל הרוסים אך לא הצליחו להכניעם. הסיבה למפלות שספג הצבא הרוסי בשנה זאת הייתה בעיקר בתחום הטקטי, מחסור בציוד טכני ומחסור בתותחים ובתחמושת.
עד אמצע 1915, הרוסים גורשו מפולין הרוסית, ולכן התרחקו מאות קילומטרים, הרחק מגבולות מעצמות המרכז, דבר שגרם להסרת איום הפלישה הרוסית לגרמניה או לאוסטרו-הונגריה. בסוף המתקפה הגרמנית-אוסטרו-הונגרית, שנגמרה בסוף 1915, הם נעצרו בקו ריגה-דווינסק-ברנוביץ'-פינסק-דובנו-טרנופול. קווים כלליים אלו כמעט לא השתנו עד התמוטטות רוסיה בשנת 1917.
מתקפת אגם נארוץ' נערכה גם היא בחזית המזרחית. המתקפה הסתיימה בתבוסת הרוסים. המתקפה הייתה דומה למתקפות הכושלות בחזית המערבית. הרוסים התחילו בהפגזה ארטילריה כבדה שנמשכה כיומיים ולאחר מכן הסתערו עם 350,000 חיילים בקבוצות גדולות שהיו מטרה מעולה למכונות היריה של הגרמנים. הם הצליחו להתקדם מספר מועט של קילומטרים עד שנאלצו לסגת לקו הקודם בהתקפת נגד של הגרמנים. מתקפה רוסית נוספת ב-21 במרץ 1916 ליד ריגה הסתיימה באותן תוצאות.
מתקפת ברוסילוב.
מתקפת ברוסילוב הייתה המתקפה הגדולה ביותר של הצבא הרוסי בחזית המזרחית. היא נערכה בשטח אוקראינה - מ-4 ביוני ועד 20 בספטמבר 1916. היא נקראה על שם אלכסיי ברוסילוב, גנרל רוסי, מפקד החזית הדרום-מערבית שיזם, תכנן את המתקפה והכניס שיטות צבאיות חדשות שתרמו להצלחת המתקפה.
ברוסילוב הפעיל לראשונה את הטקטיקה של חיילי סער ביחידות קטנות, שחדרו בנקודות חלשות רבות של הגנת האוסטרו-הונגרים ואיפשרו אחר כך לארבע הארמיות שלו להתקדם. טקטיקה כזאת אומצה על ידי הגרמנים בקרב קפורטו ב-1917 ובמתקפת האביב בחזית המערבית ב-1918.
ברוסילוב לקח ארטילריה, דיוויזיות רגלים ודיוויזיות פרשים. הוא בנה עמדות סמוך לקווי האוסטרו-הונגרים ותכנן התקפת פתע לאורך 480 ק"מ.
ב-4 ביוני 1916 פתח ברוסילוב בהרעשה ארטילרית קצרה ומדויקת. האוסטרו-הונגרים הופתעו והחלו לסגת. ב-8 ביוני כבשו הרוסים את לוצק ושבו כ-200,000 חיילים אוסטרו-הונגרים. ברוסילוב כבש את מזרח גליציה ובוקובינה ובהן הערים לוצק, ברודי ו-צ'רנוביץ. הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי שלח חיילים מהחזית האיטלקית לאזור הקרבות. ב-20 בספטמבר הגיע ברוסילוב להרי הקרפטים, אבל מספר בעיות אילצו אותו להפסיק את המתקפה.
בסוף אוגוסט 1916 מונה פאול פון הינדנבורג לראש המטה הכללי הגרמני, ובמקומו מונה ליאופולד, נסיך בוואריה למפקד הכוחות הגרמניים בחזית המזרחית.
1917 - 1918.
עד 1917, הכלכלה הרוסית התקרבה לקרוס תחת העומס של המאמץ המלחמתי. בעוד הצורך בציוד אצל צבא רוסיה שיפר את התרחבות של תעשיית המלחמה, המחסור במזון במרכזים העירוניים הגדולים הביאו לתסיסה אזרחית, מה שהוביל לפרישתו של הצאר והמהפכה בפברואר. גם חללי המלחמה הרבים גרם לכך. המתקפה האחרונה שבוצעה על ידי הצבא הרוסי במלחמה היה מתקפת יוני בקיץ 1917.
ב-29 בנובמבר 1917, הבולשביקים הקומוניסטים עלו לשלטון תחת מנהיגם ולדימיר לנין. הממשלה הבולשביקית החדשה של לנין ניסתה לסיים את המלחמה אך הגרמנים דרשו ויתורים עצומים. לבסוף, במרץ 1918, חוזה ברסט-ליטובסק, נחתם והחזית המזרחית חדלה להיות אזור מלחמה. ההסכם עשה הקלה מסוימת לרוסים, שהיו שקועים במלחמת אזרחים, והוא אישר את עצמאותה של פינלנד, אסטוניה, לטביה, אוקראינה וליטא. הגרמנים הצליחו להעביר כוחות משמעותיים לכיוון מערב כדי לערוך התקפה בצרפת באביב 1918. עם זאת, המתקפה הזו לא הצליחה להשיג פריצת דרך מכרעת עקב בואן של יחידות נוספות והגדלת כמות הלוחמים האמריקאים באירופה היה מספיק כדי להפחית את היתרון הגרמני. גם לאחר קריסת רוסיה, כמיליון חיילים גרמנים נשארו בחזית המזרחית עד סוף המלחמה. בסופו של דבר, איבדה גרמניה ואוסטרו-הונגריה את כל האדמות שכבשו, ועוד מספר סעיפים משפילים שהיו בהסכמים שונים (כגון חוזה ורסאי) לאחר שביתת הנשק שנחתמה בשנת 1918.
וילפריד ישראל
וילפריד ישראל (באנגלית: Wilfrid Israel; 11 ביולי 1899 – 1 ביוני 1943) היה סוחר ונדבן אנגלי-גרמני יהודי, פעיל בתנועה הציונית ובעליית הנוער. פעל רבות להצלת יהודים באירופה בעת השלטון הנאצי. אוסף אומנות נרחב שהוריש לקיבוץ הזורע הווה את הבסיס להקמת מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח.
ביוגרפיה.
וילפריד ישראל נולד בלונדון, היה בן למשפחת ישראל, משפחת סוחרים ידועה מברלין, וצאצא לרב הראשי האורתודוקסי לאימפריה הבריטית, ר' נתן מרקוס אדלר. אביו, ברתולד ישראל (1868–1935), היה הבעלים של בית כלבו גדול ומבוסס בברלין, ונודע כנדבן הנוהג לסייע למפעלים יהודיים.
בגיל 22 נכנס ישראל לעסק המשפחתי, "בית המסחר נתן ישראל" (Kaufhaus Nathan Israel) שברחוב שפנדאואר 28 בברלין-מִיטֶה. בזמנו היה זה בית הכלבו הגדול והוותיק בעיר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל לטייל בעולם והתעניין באמנות המזרח הרחוק (הודו, סין, קמבודיה ותאילנד) והמזרח הקרוב (מצרים, יוון, חבש ופיניקיה). הוא החל להקדיש מזמנו ומכספו לאיסוף חפצי אמנות עתיקים מהמזרח.
בשנות ה-30 עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי הוא סייע בהעלאת תיאטרון הבימה לארץ-ישראל. בשנות ה-30 היה ישראל פעיל מרכזי בחברת העזרה של היהודים הגרמנים (Hilfsverein der Deutschen Juden), שארגנה הגירת יהודים לארצות-חוץ, פרט לארץ ישראל. עם עליית הנאצים לשלטון קשר ישראל קשרים חזקים עם חברי תנועת ה"ורקלויטה" (Werkleute, "אנשי העבודה"), אשר ייסדו בהמשך את קיבוץ הזורע שבו ביקר ב-1936 ושוב ב-1940.
בספטמבר 1931 ישראל יזם את יצירת הקשר בין אלברט איינשטיין ומהטמה גנדי, באמצעות אורחו ווי. איי. סונדראם.
בהמשך הקים וילפריד ישראל מנגנון סודי שהתמחה בהצלת יהודים שכבר נעצרו במחנות הריכוז הראשונים. המנגנון המשולש כלל אותו ואת פרנק פולי והוברט פולק. פולי היה באופן רשמי קצין הדרכונים בקונסוליה הבריטית בברלין, אך שימש באופן חשאי גם כנציג ה-MI6. פולק היה סטטיסטיקאי במקצועו, אך לפי עדותו שלו, תמיד נשא אקדח מאוזר בכיס מעילו. השלושה פעלו בסודיות מוחלטת ותחת סכנה מוחשית. וילפריד קיבל את הפניות מהיהודים, ריכז את השמות, גייס את הכסף הדרוש והעביר אותו לפולק. פולק יצר קשרים עם קצינים בגסטאפו והעביר אליהם בחשאי את השמות שקיבל מוילפריד, יחד עם כספי השוחד. פולי סיפק את אשרות היציאה, תוך שהוא שם דגש מיוחד על יהודים שנמצאים כבר ברשימות השחורות של הגסטאפו. במקביל פעל ישראל להשגת אשרות ורישיונות לשכירת אניות, ניהל משא ומתן עם משרדי הממשלה הגרמנית ועם פקידי הגירה וכספים במדינות היעד, ועם ארגונים יהודיים. עד פרוץ המלחמה הביאו פעולותיהם של וילפריד, פולק ופולי להצלתם של עשרת אלפים יהודים.
ישראל היה דמות המפתח בהנעת וארגון הקינדר-טרנספורט (מגרמנית: Kindertransport, "משלוח ילדים") - כינוי למשלוחי הצלה של עשרת אלפים ילדים יהודים מגרמניה הנאצית (בעיקר מהמבורג), אוסטריה וצ'כוסלובקיה בספינות לבריטניה בין דצמבר 1938 לפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939. כבר מהימים הראשונים לניצחונו של היטלר, ניצל ישראל את ייחוסו וקשריו כדי להציל יהודים מרדיפות הנאצים. הוא פעל לשחרור אסירים ממחנות הריכוז וחילוץ ילדים מאירופה הנאצית והעלאת הניצולים לארץ ישראל. בנוסף, היה מראשוני התומכים של רחה פראייר עת ייסדה את "עליית הנוער", והיה מעורב באופן אישי בשליחת קבוצות נוער לכפר הנוער בן שמן ולקיבוצים בארץ ישראל. הוא שכנע את אביו עוד בשנת 1926 לתמוך בהקמת "בן-שמן", וכיהן כנשיא המוסד מאז הקמת הכפר ועד מותו שלו.
ב-1935, לאחר מות אביו, נאלץ וילפריד לקחת על עצמו את ניהול בית המסחר. הוא המשיך ביתר שאת לנצל את כספו והמשאבים שעמדו לרשותו, לצורך הצלת עובדיו היהודים ורבים אחרים. ערב מלחמת העולם השנייה ולאחר לחצים רבים מצד הנאצים, אולץ לבסוף למכור את בית המסחר.
בקיץ 1939 היגר לאנגליה שם קיבל משרת חוקר באוניברסיטת אוקספורד. האח הרברט והאם אמי היגרו עוד לפני כן לארצות הברית ואחותו ויווה נפטרה עוד בשנת 1920, 3 ימים לאחר לידת בנה מנישואיה למר פרינס. גם באנגליה המשיך וילפריד את פעילותו להצלת יהודים ואת מעורבותו בהחדרת תודעת הטרגדיה המתרחשת באירופה, תוך ניצול קשריו המסועפים בגרמניה. הוא היה הראשון שהשתמש במושג "השמדה", כ-7 חודשים לפני שעשה זאת הקונגרס היהודי.