אוריאל פרוקצ'יה נולד בתל אביב לאב (פרופסור גואלטירו פרוקצ'יה) ממשפחה איטלקית ספרדית עתיקת יומין שהתגוררה בפירנצה, ולאם (מרים אביליוביץ') ממוצא רוסי, נצר למשפחת "מתנגדים" המיוחסת לגאון מווילנא. אמו עלתה לארץ לאחר המהפכה הרוסית, נסעה כסטודנטית לאיטליה ללמוד רפואה, ושם הכירה את אביו. השנים עלו לישראל בעלייה לא לגאלית בשנת 1938, לאחר שנרדפו על ידי השלטונות הפשיסטיים של מוסוליני בשל השתייכותם לתנועות אנטי-פשיסטיות. גואלטיארו פרוקצ'יה עבד שנים רבות כעורך דין פרטי, ולימים הצטרף לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב והיה הדיקן הראשון שלה. אחיו של אוריאל, איתמר, הוא פרופסור לפיזיקה במכון ויצמן וחתן פרס ישראל.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר "תיכון חדש" בתל אביב והשלמת שירותו בצה"ל בחיל הקשר למד פרוקצ'יה ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית לתארים "בוגר במשפטים" (LL.B) ו"מוסמך למשפטים" (LL.M). את שני התארים סיים בהצטיינות. בשנת 1968 התקבל ללשכת עורכי הדין ועבד במקצוע תקופה קצרה במשרדו של עורך דין גדעון האוזנר, ועסק בייצוג לקוחות אזרחיים ומסחריים. את התואר "דוקטור" קיבל בשנת 1972 מאוניברסיטת פנסילבניה. עבודת הדוקטורט שלו עסקה ב"תחלוף בדיני הביטוח". באותה תקופה שימש מרצה בבית ספר וורטון למנהל עסקים באוניברסיטת פנסילבניה.
בגיל 29 הצטרף כמרצה לפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית (1972), ותוך כדי כך השלים את השכלתו הכלכלית במחלקה לכלכלה של אוניברסיטה זו. בשנת 1975 התמנה למרצה בכיר, בשנת 1981 התמנה לפרופסור חבר, בשנת 1984 הופקד על הקתדרה על שם ווכטל, ליפטון, רוזן וכץ לדיני חברות וניירות ערך. הוא מונה לפרופסור מן המניין בשנת 1987, וכיהן בתפקיד דיקן הפקולטה בשנים 1996–1999. כמו כן הצטרף כחבר למרכז לחקר הרציונליות של האוניברסיטה העברית. בשנת 2003 פרש מהאוניברסיטה העברית ועבר למרכז הבינתחומי הרצליה, שם היה חבר עד לשנת 2014. הוא כעת חבר במרכז לחקר הרציונליות.
פרוקצ'יה שימש כמרצה בבית הספר וורטון למנהל עסקים שבאוניברסיטת פנסילבניה (1972-1971), שהה פעמיים בשבתון כפרופסור אורח ומופקד הקתדרה על שם דוד בן-גוריון במרכז המשפטי של אוניברסיטת דרום קליפורניה (1977-1976 וכן 1981–1982), שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת טובינגן שבגרמניה (1989), עשה שנת שבתון כפרופסור למשפט ובחירה רציונלית, במימון קרן אולין, במרכז המשפטי של אוניברסיטת דרום קליפורניה וכפרופסור אורח ובמחלקה לכלכלה של המכון הטכנולוגי של קליפורניה (1993-1992), שהה כפרופסור אורח בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה (2000-1999), והוא מוזמן לעיתים קרובות לשמש פרופסור אורח בבית הספר למשפטים קרדוזו בניו יורק, השייך לישיבה יוניברסיטי (מאז 2002).
נושאי ההוראה והמחקר העיקריים שלו הם דיני תאגידים, הגישה הכלכלית למשפט וקו התפר בין המשפט לתרבות. הוא עמד בראש תוכנית התואר השני בפקולטה למשפטים במרכז הבינתחומי.
היה דירקטור בחברה הישראלית למדליות ולמטבעות (1976), היה חבר המועצה המייעצת של בנק ישראל (1992-1989), וכיהן כנשיא האגודה הישראלית למשפט וכלכלה (2006-2005).
במהלך תקופת כהונתו של פרופסור פרוקצ'יה כדיקן הפקולטה למשפטים נוסדו קבוצות עבודה כמו הקבוצה הירושלמית לצדק פלילי, קבוצת הדיון במשפט ותרבות וקבוצת הדיון במשפט וכלכלה. במישור החברתי נוסדו באותה תקופה ובסיועה של ד"ר עדי קול מרכזי סיוע לאוכלוסיות נזקקות, כמו "מרכז ברירה" הפועל על טהרת ההתנדבות, והקורס "דיני רחוב" המתמקד בהווי חייהם ובמצוקותיהם של בני נוער השוליים בירושלים. פרוקצ'יה יזם והנהיג שינויים מפליגים בתוכניות הלימודים, המבוססות על גלעין חובה מצומצם ועל אפשרויות בחירה והתמחות רבות ומגוונות. מודל זה אומץ גם על ידי רוב הפקולטות למשפטים באוניברסיטאות המחקר בישראל.
זכה בפרס על מפעל חיים מטעם קרן צלטנר בשנת 2010.
אוריאל פרוקצ'יה היה נשוי לאילה פרוקצ'יה, שופטת בית המשפט העליון בדימוס, ולהם שני בנים מנישואים אלה, אורן שהוא עובד קהילתי, זמר ושחקן, ויובל, שהוא חוקר משפט וכלכלה, ונשוי לעו"ד אפרת פרוקצ'יה, היועצת המשפטית (בפועל) של משרד הבינוי והשיכון. פרופ' אוריאל פרוקצ'יה נישא בשנית עם ד"ר ענת הורוויץ, מומחית בסדר הדין הפלילי, ולהם שתי בנות מנישואים אלה.
מחקריו.
מחקריו של אוריאל פרוקצ'יה כוללים שלושה תחומים עיקריים: מחקר פורמלי-אנליטי של המשפט, הניתוח הכלכלי של המשפט, ומשפט ותרבות.
מחקר פורמלי-אנליטי של שיטת המשפט.
בתחילת דרכו האקדמית הצטרף פרוקצ'יה לזרם הדומיננטי (באותה תקופה) של מחקר פורמלי-אנליטי של שיטת המשפט. החוקר המשפטי הפורמלי-אנליטי מתייחס אל שיטת המשפט כדיסציפלינה "סגורה", המסוגלת, כביכול, לספק פתרונות נאותים לשאלות משפט קשות ממקורותיה שלה, מבלי לפזול "החוצה" אל דיסציפלינות אחרות. המקורות "הפנימיים" הללו הם חיקוקים, תקדימים וספרי מלומדים מפורסמים, שגם הם עיינו וביססו את מסקנותיהם על מקורות "פנימיים" דומים. ביטוי לתרומתו של פרוקצ'יה בסוגה משפטית זו הוא ספרו "דיני פשיטת רגל והחקיקה האזרחית בישראל".
דיני פשיטת רגל והחקיקה האזרחית בישראל.
ספרו זה של פרוקצ'יה
צוטט מאות פעמים בבתי המשפט בישראל, בספר זה מנתח המחבר את המערכת המורכבת של חיובים השוררת במצבים של חדלות פירעון, בין האדם או התאגיד חדל הפירעון לבין נושיו, ובין הנושים לבין עצמם. מצב חדלות הפירעון מחייב את המעיין בו להתעמק ביסודות המשפט הפרטי לסוגיהם (כגון דיני חוזים, נזיקין וקניין) כתנאי לחלוקה צודקת ויעילה של משאבים שלא די בהם כדי לספק את תביעותיהם של כל הנושים. אפשר להדגים זאת בדוגמה הפשוטה הבאה: נניח כי רכושו של החייב שווה 500 ₪, אך יש לו עשרה נושים שכל אחד מהם זכאי לתשלום של 100 ₪. בתנאים רגילים, היה כל נושה מקבל מחצית מחובו, ואילו המחצית השנייה הייתה יורדת לטמיון. עתה נניח כי 100 ₪ מתוך מכלול רכושו של החייב (שהוא, כאמור, 500 ₪), מבוסס על הלוואה שפושט הרגל הלווה לאחד מן הנושים ושטרם נפרעה. אותו אדם הוא, אם כן, גם נושה וגם חייב של פושט הרגל. האם יותר לאותו אדם לקזז את שני החובות (החוב שהוא חב לפושט הרגל והחוב שפושט הרגל חב לו)? אם יעשה כן, יימחקו שני החובות המקוזזים. כרגיל, קיזוז מעין זה הוא דבר שבשיגרה. אך אם יותר לעשותו בסיטואציה של פשיטת הרגל, ייצא שהאדם שהוא גם נושה וגם חייב של פושט הרגל יקבל החזר מלא של החוב המגיע לו, ואילו הנושים האחרים ייתבעו לשלם אל המחיר; שהרי עתה סך כל החוב המגיע להם הוא 900 ₪, שיש לפרוע אותו ממה שנשאר לחלוקה (400 ₪), כך שכל נושה יקבל עתה רק ארבע תשיעיות ממה שמגיע לו (כלומר כ־44% במקום 50%). כדי לפתור שאלה זו באופן ראוי יש להתעמק בהבנת מושג החיוב, מהות הקיזוז, וההבחנה הלא פשוטה בין חוב מובטח לחוב לא מובטח.
הניתוח הכלכלי של המשפט.
בסוף שנות השבעים של המאה העשרים הצטרף פרוקצ'יה לתנועת הניתוח הכלכלי של המשפט שהייתה אז בחיתוליה, ונתפסה על ידי שושביני המשפט העיקריים כ"דבר כפירה". פרוקצ'יה היה הראשון בישראל שהחל לפרסם מסות משפטיות במתודולוגיה הכלכלית, והעמיד דורות של תלמידים ותלמידי תלמידים עד שהייתה לזרם מוביל בתאוריה המשפטית, כאשר רבים מטובי החוקרים מבססים את עיקר עבודתם על מתודולוגיה זו.
בשנת 1982 הטילה הממשלה על פרוקצ'יה לכתוב טיוטה לחוק חברות חדש למדינת ישראל. הטיוטה שחיבר היא טיוטת חוק החברות היחידה בעולם המבוססת בעיקרה על הגישה הכלכלית למשפט, והיא המעניקה לחוק צביון מיוחד, המעמיד אותו בשורה הראשונה של דברי חקיקה מודרניים בתחום דיני החברות. לאחר שנים רבות של דיונים בוועדות שונות (כולל "ועדת ברק" לדיון בטיוטת חוק החברות, וועדת שרים לחקיקה וועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת) שינתה הטיוטה את פניה והפכה לחוק החברות, התשנ"ט-1999.
בשנת 2005 עמד בראש ועדת פרוקצ'יה, שמונתה לבחינת פעולתן של זירות חלופיות למסחר בניירות ערך בישראל. ועדה זו בחנה את התופעה החדשה של היווצרות זירות אלקטרוניות למסחר בניירות ערך, המתחרות עם הבורסות "הרשמיות" (כמו, למשל, הבורסה לניירות ערך בתל אביב בע"מ, או בורסות זרות, כגון הנאסד"ק). הוועדה המליצה על עידוד התחרות בשוק הבורסות, ועל כן על מדיניות ליברלית יותר בתחום רישוי זירות המסחר האלטרנטיביות, אך גם על שורה של צעדים רגולטוריים שתכליתם להבטיח את יציבות הזירות ואת הגינות המסחר בהן. הצעתו הייתה לפרק ז-3 בחוק ניירות ערך, שכותרתו היא "זירת סוחר לחשבונו העצמי".
דיני חברות חדשים לישראל.
פרוקצ'יה פירש את עיקרי תורתו שהובילה ליצירת החוק החדש בספר רב היקף, "דיני חברות חדשים לישראל".
דיני החברות בישראל מבוססים על רעיונות אלה.
החברה לדעת פרוקצ'יה היא מעין פקעת חוזית אשר נועדה ליצור מעין פסיפס של מערכות חוזיות הקיימות בתוך התאגיד בין בעלי המניות לעצמם, בינם לבין המנהלים, בינם לבין הדירקטורים, בין כל אחד מאלה לספקים, לעובדים, ללקוחות ובמידה מסוימת גם בין כל אלה לבין הציבור בכללותו. הספר יוצא מתוך נקודת השקפה עקרונית שמצביעה על כך שלכל אחת מהקבוצות הללו יש אינטרסים ייחודיים משלה, ובעולם ללא רגולציה היא תנסה למקסם את תועלתה ככל יכולתה; אך אילו ניתן היה לכל קבוצה כזו לעשות כך באין מפריע, הייתה קיימת סכנה שהקבוצות האחרות לא ירצו להתקשר עמה, וליצור ביחד עמה את ה"פקעת" החוזית החיונית לקיום התאגיד.