בחודשים הראשונים התאמנו כחמישה עשר נערים והתמקדו בלימוד בסיס הכדורמים. בקיץ 2005 הצטרפו נערים נוספים והקבוצה החלה בפעילות אינטנסיבית. בעונת המשחקים 2005–2006 החל המועדון לקחת חלק בליגות הנוער.
בכל עונה התוצאות השתפרו והקבוצות השונות התקדמו בדירוג כאשר כבר בעונת 2007–2008 לאחר 3 שנים בלבד של פעילות, עלתה קבוצת גיל 16 לגמר גביע המדינה.
בעונת 2008–2009 החלה פעילות קבוצת הבוגרים. הקבוצה נוטלת חלק בליגה הלאומית זו העונה השלישית.
עד לסיום עונת 2009–2010 ולאחר 5 שנים של פעילות בליגות השונות, הגיע המועדון שלוש פעמים לגמר גביע המדינה ושלוש פעמים לגמר הליגה ולהתמודדות על אליפות המדינה.
בעונת 2012–2013 זכתה הקבוצה לראשונה באליפות המדינה ובגביע המדינה לנוער.
כיום, מחלקת הנוער היא אחת מהבולטות בארץ ומייצרת ספורטאים.
קבוצת הנוער של המועדון זכתה באליפות המדינה ובגביע המדינה בעונות 2018-2019 ו-2020-2021.
קבוצת הבוגרים זכתה 4 פעמים ברצף באליפות הליגה הארצית לבוגרים בין השנים 2016-2019.
באביב 2021 החליט קאנטרי בית יצחק, שהיווה ביתו של מועדון הכדורמים קרוב לשבע עשרה שנים, להוציא את מועדון הכדורמים מהקאנטרי.
מאז המועדון פועל בבריכת חופיתקין ובבריכה במכון וינגייט.
בעונה האחרונה 2020-2021 ולמרות הקשיים, זכה המועדון באליפות וגביע המדינה לנוער והעפיל למשחק גמר אליפות המדינה לגיל 13.
פיוטר רומיאנצב
פיוטר אלכסנדרוביץ' רוּמְיַאנְצֶב (בכתב רוסי: Пётр Александрович Румянцев; 15 בינואר 1725 – 19 בדצמבר 1796) היה מצביא רוסי, גנרל-פלדמרשל, המוביל של ניצחון במלחמה העות'מאנית-רוסית (1768-1774)).
ביוגרפיה.
רומיאנצב נולד בכפר במולדובה, כאשר אמו המתינה לבעלה שהיה בטורקיה בשליחות פיוטר הגדול. קיימת גרסה שלפיה אמו של רומיאנצב הייתה מאהבת של פיוטר הגדול, ושרומיאנצב הוא בנו. יקטרינה הראשונה הייתה סנדקית של הנולד.
בשנת 1739 הוא נשלח לשגרירות הרוסית בברלין, אך כבר בשנת 1740 הוא הוחזר לרוסיה לאור התנהגותו הבלתי הולמת. הוא נשלח לבית ספר צבאי, שם החזיק מעמד רק 4 חודשים והועזב לאור התנהגותו הגרועה. בהתאם לפקודת כריסטופור מיניך נשלח לחזית בתור קצין זוטר. הוא השתתף בקרבות של מלחמת רוסיה-שוודיה, ובלט בכיבוש הלסינקי. עם ההודעה על חתימת הסכם שלום נשלח לחצר הצאר. הצאריצה, ששמחה מאוד, העלתה אותו לדרגת קולונל, והוא נשלח לוורונז' כמפקד חטיבת חיל רגלים. בשנת 1744 קיבל תואר רוזן ביחד עם אביו. באותה תקופה נישא לנסיכת גוליצין.
בשנת 1748 השתתף בקרבות מלחמת הירושה האוסטרית. בשנת 1749, לאחר פטירת אביו, ירש את כל רכושו והתנהגותו השתנתה ללא היכר.
מלחמת שבע השנים.
במהלך מלחמת שבע השנים כבר נודע רומיאנצב כמפקד וקצין בעל שם. בקרב גרוס-ירסדורף היה מפקד חטיבות עתודה. ללא פקודה, ורק על דעת עצמו, הוא נכנס לקרב בחלק השמאלי של הכוחות הפרוסיות. יוזמה זו הכריע את הקרב והבטיחה את ניצחון הרוסים. בינואר 1758 כוחות בפיקודו את קניגסברג. באוגוסט 1759 השתתף בקרב קונרסדורף; אוגדה שבפיקודו עמדה במרכז המתקפה הפרוסית. חרף ירי התותחים הכבד ומתקפת הפרשים, עמדו החיילים שבפיקודו בפרץ ואף החלו במתקפת נגד. לאחר הקרב הוא נחשב בין מפקדי צבא רוסי מצטיינים וזכה בעיטור על שם אלכסנדר נבסקי. בהמשך ערכו כוחות בפיקודו מצור במשך מספר חודשים על מבצר קולבג, ובדצמבר 1761 כבשו אותו.
השתתפותו במלחמה זו הייתה חשובה מאוד לקבלת ניסיון וביטחון מבצעי. רומיאנצב הוכיח את עצמו כמצביא בקנה-מידה בלתי רגיל. הוא יזם מספר מהלכים תוך שימוש ברעיונות חדשים בניהול מלחמה. רעיונות אלו בהמשך נוצלו ושופרו על ידי אלכסנדר סובורוב ומיכאיל קוטוזוב.
לאחר המלחמה.
עם פטירת יליזבטה, קיסרית רוסיה עלה לשלטון פיוטר השלישי, שנודע באהדה לפרוסיה ועל כן האיץ את סיום הלחימה; כל הכוחות שלחמו חזרו לרוסיה ללא ניצול מדיני של הצלחותיהם. פיוטר השלישי העניק לרומיאנצב את עיטור אנדריי הקדוש, והעלה אותו דרגה. ככל הנראה הוא תכנן להציב אותו בראש הכוחות במערכה נגד דנמרק שהתכוון ליזום.
עם הגעת יקטרינה הגדולה לשלטון, סבר רומיאנצב שהקריירה הצבאית שלו הסתיימה ורצה לעזוב את השירות. הצאריצה לא קיבלה את בקשתו ומינתה אותו למושל אוקראינה. רומיאנצב החל תפקידו תוך קבלת הנחיות ברורות של הצאריצה לפעול לשילוב מלא של אוקראינה באימפריה הרוסית. הוא הגיע לאוקראינה בשנת 1765, ושימש בתפקיד מספר שנים.
מלחמות עם הטורקים.
בתחילת המלחמה שהחלה בשנת 1768 הוצב רומיאנצב בראש אוגדה שמטרתה הייתה לשמור על השקט בגבול הדרומי. תוך זמן קצר, יקטרינה הגדולה, שלא הייתה מרוצה בהתקדמות הכוח הרוסי במלחמה, העבירה את רומיאנצב לפקד על הצבא שלחם במולדובה.
על אף שבמהלך הלחימה נהנו הטורקים מכוח מספרי עודף, לא חשש רומיאנצב להיכנס לקרב, וניצחונותיו בקרב לרגה וקרב קגול היו מרשימים ביותר. לאחר ניצחונות אלו הצליח הצבא להתקדם ולעבור את הדנובה במהלך הקרבות של שנת 1773. בתחילת שנת 1774 עבר רומיאנצב את הדנובה בראש כוח של 50 אלף חיילים וחיפש קרב מכריע נגד הטורקים, שלהם היה שם כוח בהיקף של 150 אלף חיילים; הטורקים, לימודי ניסיון, לא מיהרו להיכנס לקרב גדול. רומיאנצב הצליח לנתק את הקשר של הכוח שעמד מולו עם איסטנבול ובכך גרם לפאניקה בין הפיקוד הטורקי – ובסופו של דבר לסיום המלחמה.
בתחילת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) הוצב בראש אוגדה. לאור ויכוחים עם גריגורי פוטיומקין בשנת 1789 התפטר מהפיקוד.
השנים האחרונות.
בשנת 1779 שב רומיאנצב לאוקראינה. הוא הכין את המערכת השלטונית באזור לשילוב מלא בשלטון הרוסי, תוך התאמת השלטון המקומי והמשפטי לנהוג ברוסיה עצמה.
רומיאנצב מת בשנת 1796, ונטמן בלאוורת קייב-פצ'רסק בקייב.
זיכרון.
לאור ההצלחות במלחמה עם הטורקים, קיבל רומיאנצב רשות להוסיף לשם משפחתו את התוספת "זדונאייסקי" (רוסית: Задунайский), שפירושה "מעבר לדנובה".
לאחר מותו הורה הצאר פאבל הראשון על אבל של 3 ימים בחצר. בשנת 1799 הוצב בסנקט פטרבורג פסל לזכרו.
במהלך מלחמת העולם השנייה נקראה על שמו המתקפה לשחרור הערים בלגורוד וחרקוב, לאחר קרב קורסק בקיץ 1943.
ערביה (פרובינקיה רומית)
פרובינקיה ערביה הוא השם שניתן לשטח שהיה בעבר הממלכה הנבטית, לאחר סיפוחה לאימפריה הרומית בשנת 106 לספירה.
מקורות היסטוריים.
המקור העיקרי שמדבר על הקמת הפרובינקיה הוא ההיסטוריון הרומי דיו קאסיוס, במאה ה-3 לספירה. הוא מספר שקורנליוס פאלמה נציב סוריה תפס את שטחי ערביה שליד פטרה והכפיף אותם לרומא. אמיאנוס מארקלינוס שחי במחצית השנייה של המאה ה-4 לספירה, מזכיר את ערביה שגובלת מצידה האחד בארץ הנבטים, שהפכה לפרובינקיה על ידי הקיסר טראיאנוס, שפעמים רבות שבר את גאוות תושביה בעת שאסרו מלחמה עם מדיה ועם הפרתים. מקורות נוספים הן כתובות וממצאים ארכאולוגיים שבהן מופיע השם פרובינקיה ערביה.
כיבוש הממלכה הנבטית והפיכתה לפרובינקיה.
הקיסר טראיאנוס ניצל את מותו של המלך הנבטי רבאל השני בשנת 106 לספירה, ושלח שני לגיונות לכבוש את הממלכה. הלגיון השלישי קירנאיקה נע ממצרים לפטרה, והלגיון השישי פראטה נע מסוריה דרומה, וכבש את העיר בצרה (בוסרה בדרום סוריה). הכיבוש לא נתקל בהתנגדות חזקה מצד הנבטים. כיבוש הממלכה הנבטית היה הצעד הראשון של טראיאנוס בהשתלטות על השטחים במסופוטמיה. על מנת לחזק את שליטתו בפרובינקיה סלל טראיאנוס דרך שנקראה 'ויה נובה טראיאנה' . הדרך החלה בעיר בצרה, והגיעה עד מפרץ אילת. כיבוש ערביה צוין על גבי מטבעות שמצד אחד מופיע טראיאנוס ומהצד השני גמל. המטבעות הוטבעו עד שנת 115 לספירה. טראיאנוס הכריז על בצרה כעיר הבירה של הפרובינקיה. לאחר הכיבוש אומץ השימוש ביוונית כשפת הממשל, בניגוד לעבר שנהגו לכתוב בנבטית וארמית.
שטחה של פרובינקיה ערביה.
על שטחה של ערביה ניתן ללמוד לראשונה מתיאורו של הגאוגרף והאסטרונום קלאודיוס פטולמאיוס מאמצע המאה ה-2 לספירה. פטולמאיוס חיבר 'מדריך גאוגרפי' - ספר עזר לעשיית מפות, ועל בסיסו נערכו שחזורים של מפה הכוללת את הפרובינקיות השונות והיישובים בתוכן. בערביה עוסק הפרק ה-17 מן הספר החמישי. בדרום מערבה גובלת הפרובינקיה במצרים והיא כוללת את מרכז ודרום סיני, כאשר צפון סיני נכלל במצרים. בצפון מערב היא גובלת ביהודה וכוללת את הנגב שמדרום לבקעת באר שבע. בעבר הירדן הפרובינקיה גובלת בצפון בסוריה. שני הגבולות האחרונים הפכו בשנת 135 לגבול אחד עם סוריה פלשתינה. במזרח ערביה גובלת במדבר שלא מצוין בקו ברור, עד מפרץ אילת. אלו הם הכפרים והערים שבתחומי הפרובינקיה: אבודה (עבדת), מליאתה, קלגואיה, ליסה, גובה, גיפסאריה, גרסה, פטרה, כרכמובה (כרך מואב, כרכ), נאוארה, זנאתה, אדרו, צוער, תאנה, נקלה, קלטארו, מוקה, אסבותה (חשבון), זיזה, מגוזה, מידבא, לודיה, רבאתמום (רבת מואב), אניתה, צוראתטה, בצרה לגיון, מסדה, אדרה, קורקי.
היירוקליס מנה במחצית הראשונה של המאה ה-6 ערים בפרובינקיה ערביה. גאורגיוס מקיפרוס מנה במחצית השנייה של אותה מאה 30 שמות. אולם חלק מהם הם כפרים או אזורים.
ההיסטוריה של הפרובינקיה.