גזניוס היה נשוי (משנת 1814, בהאלה) להנרייטה לבית שניידֶווינד (1797–1853). לזוג נולדו עשרה ילדים – חמש בנות וחמישה בנים. אחד מהם, פרידריך וילהלם, היה למנהל בית ספר בעיר שטטין ומוציא לאור של ספרי לימוד לאנגלית; בן אחר, הרמן, היה גם הוא בעל הוצאה לאור ובעל חנות ספרים.
מיטלמן
מיטלמן הוא שם משפחה גרמני שמשמעותו בגרמנית "איש אמצעי" או "איש ביניים".
אברהם נניקשוילי
אברהם נניקאשוילי
אברהם נניקאשווילי
אברם נניקשווילי
הרברט באום
הרברט באום (בגרמנית: Herbert Baum; 10 בפברואר 1912 - 11 ביוני 1942) היה גרמני יהודי חבר בקבוצת מחתרת יהודית קומוניסטית אשר הייתה חלק מן ההתנגדות הגרמנית לנאציזם.
חייו.
באום נולד בחבל פוזנן על גבול גרמניה ופולין והגיע לבירת גרמניה ברלין בילדותו. הוא התחנך כשוליה לחשמלאי ועבד במקצוע זה. החל משנת 1926 החל להיות מעורב בפעילות בקבוצות שמאלניות שונות, כמו גם בארגוני נוער יהודי. החל משנת 1931 הצטרף כחבר לליגת הנוער הקומוניסטית של גרמניה (בגרמנית: Kommunistischer Jugendverband Deutschlands - KJVD).
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה החל באום, יחד עם אשתו מריאן ובני הזוג קוכמן, אשר היו חברי ילדות והכירו עוד בתנועת הנוער היהודית, לארגן פגישות חשאיות עם חברים נוספים בביתם של הזוג קוכמן כדי לדון באיום השלטון הנאצי. חוג החברים, אשר רובם היו יהודים, מינו את הרברט באום לעמוד בראשם. עד למאה חברים צעירים השתתפו בפגישות אלה במועדים שונים, בהן דנו והתווכחו בנושאים מדיניים ותרבותיים, זאת אף על פי שפעילות זו הייתה בלתי חוקית באותה עת. הקבוצה שיתפה פעולה עם קבוצות התנגדות אחרות, לא יהודיות, ואף יזמה הפצת עלונים כנגד המפלגה הנציונל-סוציאליסטית.
בשנת 1940 נאסר באום ונשלח לעבוד כחשמלאי בעבודות כפייה במפעלי חברת סימנס ושוקרט (היום חברת סימנס). החל משנת 1941 החל מנהיג קבוצת עובדי כפייה במפעל אשר נמלטו וירדו למחתרת בברלין, כדי שלא להישלח למחנות הריכוז.
פעולת החבלה בלוסטגרטן ותוצאותיה.
ב-18 במאי 1942 יזמה הקבוצה מעשה הצתה כנגד תערוכת תעמולה אנטישמית ואנטי-קומוניסטית בשם "גן עדן לפועלים" אותה יזם יוזף גבלס בלוסטגארטן בברלין. עיקר הפרטים על פעולה זו נודעו מתוך יומנו האישי של גבלס, רישומי חקירות הגסטפו, עדויות שרידי הקבוצה ומתוך ידיעות שהועברו בעל פה בציבור באותה עת. העיתונות הגרמנית, בהוראת הצנזורה, לא דיווחה כלל על האירוע. ידיעה ראשונה על הפעולה בעיתונות העולם התפרסמה רק כחודש לאחר הפעולה, בעיתון הניו יורק טיימס, כאשר נודע על המעצרים ההמוניים וההוצאות להורג כתגמול על הפעולה.
פעולת החבלה של קבוצת באום זכתה להצלחה חלקית בלבד, איש לא נהרג בפעולה, 11 איש סבלו משאיפת עשן והאש כובתה עד מהרה. למחרת נפתחה התערוכה מחדש, כאילו דבר לא אירע. בתוך ארבעה ימים נעצרו חלק מן המעורבים בחבלה, חמישה יהודים, שלושה יהודים למחצה ושניים ארים, בין העצורים היה גם הרברט באום, המכונה ביומנו של גבלס "מהנדס בסימנס". דבר החבלה הובא על ידי גבלס לידיעתו של היטלר וגבלס ביקש מהיטלר לפנות באופן מיידי מתחומי העיר למעלה מ-40,000 יהודים אשר עדיין חיו בברלין. לפעולה זו התנגד אלברט שפר אשר טען כי היהודים דרושים ככוח עבודה למפעלי החימוש הסמוכים לעיר. בינתיים גבלס קיבל מהיטלר רשות לפתוח בפעילות נרחבת לאיתור מקור ההתנגדות. ב-27 במאי 1942 נעצרו 500 יהודים נוספים בפעולת תגמול, מחציתם הוצאו להורג מיד ומשפחותיהם נשלחו למחנות ריכוז, 220 מן העצורים נשלחו למחנות ריכוז ו-30 שוחררו.
באום עצמו מצא מותו עוד בטרם הועמד לדין, ב-11 ביוני 1942, בנסיבות לא ברורות, כנראה עקב עינויים. חלק מאנשי הקבוצה הוצאו להורג בגיליוטינה ב-18 באוגוסט 1942. חלק נוסף של אנשי הקבוצה ב-4 במרץ 1943 וב-7 בספטמבר 1943, לאחר שנערך להם משפט קצר. מיעוטה של קבוצת באום נידונו לתקופות מאסר שונות, אולם אף אלה נשלחו למחנות השמדה. מתוך הפעילים המרכזיים בקבוצה ידוע על ניצול ודאי בודד, אשר הצליח להימלט מיד לאחר הפעולה להונגריה. באום נקבר בבית הקברות היהודי החדש שברובע וייסנזה.
ב-30 במאי תיעד גבלס ביומנו כי הצליח לשכנע את היטלר בצורך בפינוי מיידי של כל יהודי ברלין מן העיר והיטלר הורה לשפר למצוא כוח אדם חלופי למפעלי הנשק בדמות עובדי כפייה צ'כים. מעשה החבלה של קבוצת באום שימש לגבלס כדוגמה להוכחת מסוכנות נוכחותם של היהודים בתחומי העיר, לצורך שכנועו של היטלר בצורך המיידי בפינויים. הגברת קצב גרוש יהודי ברלין, תחילה לגטאות במזרח אירופה ואחר כך למחנות הריכוז, החל ב-13 ביוני 1942. גרוש יהודי ברלין החל עוד בטרם פעולת קבוצת באום, ב-18 באוקטובר 1941, אולם בחודש מאי 1942 לא התבצע גרוש של יהודים מתחומי העיר ואילו החל מחודש יוני הוגבר קצב הגרוש, לעיתים אף שישה משלוחים בחודש. העיר ברלין התרוקנה מרוב אוכלוסייתה היהודית בתוך שנה ממועד פעולת החבלה והמשלוח האחרון של יהודי ברלין מזרחה, אשר הכיל למעלה מ-100 יהודים, יצא את העיר ב-28 ביוני 1943.
הנצחה.
בבית הקברות היהודי הגדול בברלין, בית הקברות היהודי בוייסנזה קיימת כתובת זיכרון לקבוצת באום ורחוב הסמוך לבית הקברות קרוי על שמו (Herbert-Baum-Straße). בלוסטגארטן בברלין קיימת אנדרטה, אשר הוקמה בשנת 1981 ועליה הכתובת: "לא ישכחו, מעשיה האמיצים ונחישותה של קבוצת התנגדות קומוניסטית אנטי-פשיסטית צעירה בהנהגתו של הרברט באום". מצידה השני של האנדרטה נחקקה הכתובת: "לנצח קשורים בידידות עם ברית המועצות", אולם כתובת זו נמחקה לאחר איחוד גרמניה ותחתיה נחקקו 34 שמות חברי קבוצת באום וקבוצת שטיינברינק-פרנק שהוצאו להורג. ממשלת גרמניה המזרחית אף קראה מספר בתי ספר על שם הרברט באום. פעולות אלה להנצחת זכר הקבוצה נעשו ביוזמת ממשלת גרמניה המזרחית, אשר הדגישה את הזדהות קבוצת באום עם הרעיון הקומוניסטי ודאגה לציין את יום הפעולה באירועים שונים לאורך שנות קיומה. לעומת זאת, בגרמניה המערבית הוצנע זכר קבוצת באום לאורך השנים, כך למשל, בשנת 1984 דחתה הנהלת האוניברסיטה הטכנית (Technische Universität) במערב ברלין בקשה של סטודנטים שמאלנים באוניברסיטה לקרוא לבניין הראשי על שם הרברט באום.
מספר היסטוריונים (כמו גם שרידי הקבוצה) ציינו כי למרות אימוץ מורשת הקבוצה על ידי המשטר הקומוניסטי בגרמניה המזרחית, חברי הקבוצה יצגו השקפות מדיניות ותרבותיות מגוונות והנצחת מורשתה בגרמניה המזרחית מתעלמת מחשיבותה של קבוצת באום כהתארגנות יהודית כנגד הנאציזם בגרמניה.
בשנת 1961 השרות הבולאי של גרמניה המזרחית הוציא בול לכבודו.
בבילון 5 - פרקים
בבילון 5 (באנגלית: Babylon 5) היא סדרת מדע בדיוני אמריקנית מסוגת אופרת החלל, שנוצרה, הופקה ונכתבה ברובה על ידי ג'יי מייקל סטרזינסקי. הסדרה מתמקדת בתחנת החלל בבילון 5, העומדת במרכזם של סכסוכי פוליטיקה, דיפלומטיה וקונפליקטים בין השנים 2257–2262. הסדרה משתמשת במוטיב של קשתות סיפור, ולרוב היא מיוחסת כ"נובלה טלוויזיונית" בשל כך.
סרט הטלוויזיה ששימש כפרק פיילוט לסדרה שודר ב-22 בפברואר 1993, והסדרה עצמה שודרה מ-26 בינואר 1994 ועד 25 בנובמבר 1998 למשך חמש עונות. עקב המבנה התאגידי של וורנר והמדיניות שלו בנוגע לסינדיקציה של רשת PTEN שפשטה את הרגל, הסדרה שודרה בשידור חוזר רק פעם אחת ולא הופיעה בטלוויזיה האמריקנית כלל מאז שנת 2003 ועד לשנת 2018, עת החלה בשידורים חוזרים ברשת להפקות מדע בדיוני Comet TV. הסדרה הובילה לשישה סרטי טלוויזיה ולסדרת ספין-אוף, קרוסייד, שרצה למשך 13 פרקים בלבד בשנת 1999.
חמש העונות של הסדרה מתייחסות כל אחת ישירות לשנה בה מתרחשים האירועים (2262-2258). כל עונה נושאת שם מרכזי לפי הפרק העיקרי שבה. כאשר הסדרה מתחילה, התחנה מקבלת את פניהם של מספר שגרירים מגזעים שונים בגלקסיה. כדור הארץ כמעט ושרד מלחמה בשוגג עם המינברים העוצמתיים, אשר למרות עליונותם הטכנולוגית, נכנעו באופן מסתורי בדיוק לפני השמדת גזע בני האדם.
עונה ראשונה - אותות וסימנים לבאות.
אף על פי ש"ההתאספות" צולם כפרק הפיילוט ופרקי הטלוויזיה היו אמורים להמשיך מיידית אחריו, פרק זמן של שנה לקח בין שידורו של הפיילוט לבין שידורו של הפרק הראשון. אי לכך, "חצות בקו האש" מתפקד כפרק פיילוט שני. כתוצאה מכך, חלק מצוות השחקנים עזבו את הסדרה, ביניהם טמלין טומיטה (המגלמת את לוטננט קומנדר לורל טקשימה), פטרישיה טולמן (המגלמת את הטלפתית ליטה אלכסנדר) וג'וני סקה (המגלם את ד"ר בנג'מין קייל) והוצגו דמויותיהן של לוטננט קומנדר איבנובה והטלפתית טליה וינטרס בפרק הראשון בסדרה. מסיבה זו, פרק זה לוכד את מערכות היחסים השונות שבין הגזעים שפרק הפיילוט נגע בהם בקצרה, ביניהן מלחמת ארץ-מינברים, כיבוש נארן ונפילתה מחן של הרפובליקה הסנטאורית.
העונה הראשונה מתרחשת במהלך שנת 2258, כאשר קומנדר ג'פרי סינקלייר ממונה על פיקוד התחנה, ועוזרים לו הקצינה המבצעית סוזן איבנובה ומנהל האבטחה מייקל גריבלדי. במרביתה של העונה, סינקלייר נזכר בלכידתו בידי המינברים במהלך מלחמתם בבני האדם. המינברים האמינו שסינקלייר מחזיק בנשמתו של מנהיג המינברים הנערץ ויילן, ובשל הגילוי שנשמות מינברים נולדו מחדש בבני אדם, המינברים נכנעו רגע לפני ניצחונם כדי למנוע את הרג אחיהם. פעולה זו היא מוקדו של חיכוך פנימי בין חברי הכתות של המינברים שאינם חולקים באמונה זו. עם התפתחות העלילה מתגלה כי דלן היא חברה במועצה האפורה המינברית, ולקראת סוף השנה היא מתחילה לעבור תהליך לשינוי צורה מתוך תקווה לגשר בצורה טובה יותר בין בני האדם למינברים.