בפתיחת הסרט משתתף מיסטר בין (רואן אטקינסון) בהגרלה וזוכה בחופשה בקאן, במצלמת וידאו וב-200 ליש"ט. הוא יוצא לאחר מכן לחופשה בריביירה הצרפתית אותה הוא מצלם במצלמת הווידאו. בתחנת הרכבת גאר דה ליון בפריז לקראת הנסיעה לקאן הוא מבקש מאדם שמחכה עמו בתחנה, שמסתבר שהוא שופט בחבר השופטים של פסטיבל הקולנוע בקאן, מבקר הקולנוע אמיל דשבסקי (קרל רודן) לצלם אותו בעלייתו לרכבת. בין מצליח לעלות לרכבת ברגע האחרון, אבל דשבסקי אינו מצליח לעלות עליה. בנו של דשבסקי, סטפן (מקסים בלדרי), נשאר לבדו ברכבת. בין מחליט לנסות לעזור לסטפן למצוא את אביו.
בתהליך החיפושים בין מאבד את כספו, את דרכונו ואת כרטיס הרכבת שלו, והשניים אוספים כסף על ידי העלאת מופע מוזיקלי במרכז קניות. בין קונה כרטיס לאוטובוס הנוסע לקאן, אך הוא מאבד גם כרטיס זה, הנסחף ברוח, ובחיפושיו אחר הכרטיס נפרדות דרכיהם של בין ושל סטפן. בין עולה על טרמפ עם השחקנית סאבין (אמה דה קונה), שאותה פגש בצילומי פרסומת. היא נמצאת בדרכה לפסטיבל הקולנוע של קאן שבו מוצג סרט שבו השתתפה בבימויו של קרסון קליי (וילם דפו). כאשר הם עוצרים בדרך להתרעננות, בין פוגש שוב את סטפן, והוא מצטרף אליו ואל סאבין. בדרך סאבין נרדמת, אך בין מסיע את הרכב בעצמו, עד לקאן.
סאבין עוצרת בתחנת דלק כדי להחליף בגדים לקראת הפרימיירה בקאן, שם היא צופה במהדורת חדשות בטלוויזיה שבה מוצג בין כחוטפו של סטפן ובה מוצגת סאבין כמשתפת פעולה. היא מתעמתת עם בין, שמסביר כי הוא "בדרכו לחוף". השלושה מתכננים להיכנס לפסטיבל קאן כדי לצפות בסרט, וכדי להימנע מזיהוי, סטפן מתחפש לבתה של סאבין ובין מתחפש לאמה של סאבין. השלושה מצליחים לעבור את הבידוק הביטחוני וסאבין מגיעה להקרנה בזמן.
השלושה מתגנבים לפרימיירה של הסרט "Playback Time", הפקה פילוסופית מלאת חשיבות עצמית שאותה כתב, ביים, הפיק, קריין ובה מככב קליי עצמו. כבר מהדקות הראשונות, קהל הצופים משתעמם לגמרי. סאבין מצפה לסצנה הגדולה שבה היא מככבת, אך היא מתאכזבת לגלות שהתפקיד שלה נחתך בעריכה. בין מנסה לעודד את רוחה של סאבין, ומתגנב לחדר ההקרנה, שם הוא מחבר את מצלמת הווידאו שלו למקרן, ומציג את תיעוד החופשה שלו שצולם במצלמתו. הסצנות המוצגות, שבהן מופיעים בין, סטפן וסאבין, מתאימות לקריינות של קליי. בין נרדף על ידי האבטחה וכמעט שנעצר, ובתוך כך הוא עולה אל הבמה וסטפן מתאחד לראשונה עם אביו. הקהל מוחא כפיים לבין, מכיוון שהם חשבו שקטעי המצלמה הביתית הם חלק אותנטי מסרטו של קליי. הכעס הראשוני של קליי מתפוגג והוא מחבק את בין ולוקח לעצמו את הקרדיט על הצלחת הסרט.
הסרט מסתיים בסצנה שבה הולך בין לחוף הים ושר יחד עם שאר הדמויות בסרט את השיר "La Mer".
הפקה והפצה.
בראשית 2005 החלו דיווחים על הסרט השני בכיכובו של מיסטר בין, וטענו שהתסריט ייכתב בידי סיימון מקברני, אם כי בדצמבר 2005 אמר בין כי התסריט נכתב על ידיו ועל ידי ריצ'רד קרטיס, שותפו הוותיק.. לבסוף נכתב התסריט בידי רובין דריסקול, סיימון מקברני והמיש מק'קול.
שלא כמו הסרט "בין" משנת 1997, שבוים בידי מל סמית', סרט זה בוים בידי סטיב בנדלק. הצילומים החלו ב-15 במאי 2006. שמו של הסרט בעת הצילומים היה "בין הצרפתי".
"החופשה של בין" היה הסרט הרשמי של אירוע הצדקה "Red Nose Day" של Comic Relief בשנת 2007. לפני הפצת הסרט, מערכון חדש של מיסטר בין שודר במרתון הטלוויזיוני של Comic Relief בערוץ BBC1 ב-16 במרץ 2007.
הקרנת הבכורה הרשמית של הסרט נערכה בלונדון ב-25 במרץ 2007, וההכנסות ממנה נתרמו לארגון Comic Relief וכן לבית החולים לילדים של אוקספורד.
חברת יוניברסל הוציאה קדימון לסרט בנובמבר 2006, ובדצמבר 2006 הושק האתר הרשמי של הסרט.
הערכת המבקרים.
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 56 מתוך 100 על בסיס 26 ביקורות. באתר Rotten Tomatoes נתנו 52% מהמבקרים ביקור חיובית לסרט, מתוך 110 מבקרים.
יוסף ברסקי
יוסף בַּרסקי (Барски; 1876 - 5 ביוני 1943) היה מראשוני האדריכלים הציונים בארץ ישראל וממניחי היסודות של הסגנון הארץ ישראלי. ברסקי תכנן, בין היתר, את בניין הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב ואת בית חולים ביקור חולים ברחוב הנביאים שנחנך ב-1925.
קורות חיים.
ברסקי נולד באודסה שם גם למד בבית הספר לאדריכלות. ב-1906 סיים את חוק לימודיו במחלקת האדריכלות באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנקט פטרבורג, וב-1907 עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים. בירושלים החל לבנות מספר בתים, בהם תחילת התכנון של בית חולים "ביקור חולים". התכנון הראשון של הבניין כלל אלמנטים אירופיים כדוגמת גג רעפים, אך ברסקי החליפו בכיפה מזרחית מרכזית. רעיון דומה תוכנן על ידי אלכסנדר ברוולד בטכניון בחיפה, שבבנייתו שימש ברסקי כעוזרו של ברוולד.
עם הקמת אחוזת בית הוזמן ברסקי יחד עם בוריס שץ לתכנן את בניין גימנסיה הרצליה. לא הייתה זאת עבודתו היחידה של ברסקי בשכונה הצעירה: הוא גם תכנן את מגדל המים החשוב ואת הקיוסק הראשון. הקיוסק בשדרות ירושלים, בין הרחובות הרצל ונחלת בנימין, היה מבנה קטן בצורת משושה בקוטר שני מטרים בלבד שתוכנן ב-1910, וגם הוא עוצב בצורה אקלקטית כשאר הבתים של אחוזת בית. על אף היות בית הספר מוסד חילוני עיצבו השניים חזית שהתבססה על אחד השחזורים של בית המקדש, תוך שילוב אלמנטים ששאבו את מקורם מהאדריכלות המוסלמית. במרכז הבניין תוכנן שער מונומנטלי שמשני צדדיו צריחים כעדות ליכין ובועז - עמודי הנחושת שהקים שלמה המלך בבית המקדש. בקצהו של כל צריח הציבו השניים ארבע קרניים סמל לקרנות המזבח ולאורך העמודים חלונות בצורת 'חור מפתח' מוסלמיים. באגפים הצדדיים היו מרפסות עמוקות עם קשתות מזרחיות מקומרות. בצידי המבנה בנו השניים צריחים משוננים עם חלונות כבבית החלל המרכזי. שץ וברסקי המשיכו לשתף פעולה גם אחרי סיום בניית הגימנסיה; כך למשל תכננו את מתחם בצלאל ליד מוזיאון רוקפלר, בניין מחלקות השטיחים, הציור והחיטוב (ב-1910), ביתן בצלאל ליד שער יפו ועוד. בבניינים שילב ברסקי מוטיבים עבריים אך הבניינים נשאו, עדיין, גוון אירופי.
סמוך ל-1910 עבר ברסקי לחיפה. שם עבד לצדו של ברוולד בבניית הטכניון (בעיקר בצדדים ההנדסיים שלו). כמו כן בנה בחיפה מספר בניינים כבית סמסונוב בשדרות בת גלים, בית עבד אל רחמן אל חאג' ובניין דירות ברחוב הנזירות 5 (כיום רחוב התשעים ושלוש - יחד עם המהנדס אהרון ינוביץ'). ברסקי גם הרחיב את תחומי פעולותיו מחוץ לחיפה כדוגמת מסגד ובית ספר בדמשק (בעת מלחמת העולם הראשונה). אחר כך פנה לתכנון בסגנון הבינלאומי.
דב סיני
דב סיני (גראד) (1922 – 1 באפריל 2008) היה קצין בצה"ל בדרגת סגן-אלוף ששירת כדובר צה"ל (1959–1963) ודיפלומט.
קורות חיים.
דב גראד נולד בשנת 1922 בעיר ביאליסטוק שבפולין. במלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא אנדרס, ויצא לחזית איטליה, לאחר שחצה את המזרח התיכון דרך איראן וארץ ישראל. בשנת 1944 חמק מצבא אנדרס ועלה לארץ ישראל. עִברת את שם משפחתו לסיני, על שם אחיו שנספה בשואה. עבד ב"סולל בונה", בסלילת כביש טבריה-צמח. הצטרף לש"י, שירות המודיעין של "ההגנה". לאחר מלחמת העצמאות שירת בקהילת המודיעין. ב-1952 החליף את אלי זעירא כקצין קישור לכוחות האו"ם. לאחר מכן שהה בשליחות בלונדון ובברזיל. עם שובו לישראל נתמנה ב-1957 לראש ענף נספחים צבאיים. בפברואר 1959 נתמנה לדובר צה"ל.
מינויו לדובר צה"ל כלל גם מינוי להממונה על יחסי הציבור של מערכת הביטחון.
אירועי התקשורת המרכזיים בתקופת כהונתו כדובר צה"ל היו פרשת "ליל הברווזים" ב-1959 והסערה הפוליטית והתקשורתית שהחלה ב-1960 בעקבות ספיחי "העסק הביש" מ-1954, ונודעה בכינוי "הפרשה".
אירועי התקופה גרמו לביקורת רבה של התקשורת על צה"ל. אחת מדרכי התגובה החריגות של סא"ל סיני הייתה פרסום חמשיר ב"ידיעות אחרונות" ובו הבעת תודה לאנשי צבא הקבע, תוך עקיצה לעבר מקצוע העיתונות. על פעילותו כדובר צה"ל זכה למכתב הוקרה מהרמטכ"ל, רב-אלוף צבי צור.
באוגוסט 1963 סיים דב סיני את תפקידו כדובר צה"ל ונתמנה לקונסול ישראל ביוהנסבורג. ב-1965 עבר לכהן כקונסול ישראל במונטריאול.
עם שובו לישראל, ב-1969, התמנה דב סיני לשגריר לתפקידים מיוחדים ועסק בגיוס תרומות לפרויקט שיקום השכונות. אחר כך עבד שנים רבות במגבית בניו יורק.
היה נשוי לפרופ' יהודית סיני לבית גולדבלום, חוקרת במכון הביולוגי בנס ציונה (גיסתו של יחיאל די-נור (פיינר), "ק. צטניק") בני הזוג היו הורים לשתי בנות: ד"ר תמרה סיני, פסיכיאטרית, ורותי סיני, עיתונאית.
נישא בשנית למישל סיני.
דב סיני נפטר ב-1 באפריל 2008, והוא בן 86.
מיסטר בין (סדרת אנימציה)
מיסטר בין (באנגלית: Mr. Bean: The Animated Series) היא תוכנית טלוויזיה מונפשת מסוגת קומדיית סלפסטיק, משנת 2002 שנוצרה באולפני Varga לפי תוכנית הטלוויזיה הפופולרית "מיסטר בין". התוכנית כוללת דמויות מהתוכנית המקורית, לרבות מיסטר בין, אירמה גוב (חברתו של בין), טדי והנהג המסתורי של הרליאנט סופר-ואן, בתוספת דמויות חדשות: גברת ויקט - בעלת הדירה של בין - וחתולה האכזרי סקראפר, וכן גם לוטי, דובת הצעצוע של אירמה.
כמו בתוכנית המקורית, כללה התוכנית מעט מאוד דיאלוג, ובדרך כלל כללה לכל היותר רחשי קול ומלמולים, לצד אלמנטים של סלפסטיק. רואן אטקינסון דיבב את דמותו של מיסטר בין; כמו כן, תנועות הגוף של הדמות מבוססות על תנועותיו של אטקינסון עצמו. שאר המדבבים הם ג'ון גלובר, רופרט דגאס, גארי מרטין, סאלי גרייס ולורלי קינג.