גישה שונה לאזכור מקורות משתקפת בביבליוגרפיה המוערת, בה הדגש הוא על הפניית הקורא לקריאה נוספת תוך הרחבת דברים על המקורות השונים על פי ההקשר ולפי טעמו של המחבר. הביבליוגרפיה המוערת היא במידה מסוימת פרק עצמאי שניתן לקוראו בנפרד משאר הספר. שיטה זו אינה נפוצה, אך ניתן למצוא אותה בספרים שונים.
סיירת שקד
סיירת "שקד" (ידועה גם כיחידה 424) הייתה סיירת פיקודית של פיקוד הדרום בצה"ל, שהוקמה בשנת 1955 לשם שמירה על גבולות המדינה במרחב הפיקוד מפני חדירת מסתננים ומבריחים. היחידה פורקה בשנת 1979.
הרקע להקמת היחידה.
בראשית שנות החמישים הציבה המציאות במרחב פיקוד הדרום אתגר רציני ביותר בפני מפקדיו: מצד אחד גבולות ארוכים פרוצים לחלוטין ללא כל אמצעי חסימה, ומצד שני מאות אלפי ערבים תושבי כפרי הדרום שעזבו בחפזה את כפריהם במהלך מלחמת העצמאות, תוך הבטחה של הצבא המצרי שעם תום הקרבות ב-1948 הם יוכלו לשוב לכפריהם ולבזוז את היישובים היהודיים – הבטחה שלא קוימה עקב תבוסת צבאות ערב במלחמת העצמאות.
בנוסף לכך הייתה רצועת עזה תחת שלטון הצבא המצרי שניסה בדרכים שונות לאסוף מודיעין על הנעשה בתוככי ישראל. קציני המודיעין המצריים ניצלו את השאיפה של אותם כפריים פלסטינים לחזור לכפריהם ולקחת כל מה שאפשר יחד עם ההכרות הטובה שלהם את השטח, וניצלו את אותן חדירות שהיו בשלב ראשון למטרות גנבה בלבד, גם למטרות איסוף מודיעין ובהמשך לפעולות חבלה וטרור.
מסוף מלחמת העצמאות ועד שנת 1955 נספרו כ-3,000 תקריות בגבול מצרים שבחלקן גבו קרבנות לא מעטים. כל המבצעים השונים של צה"ל היו פעולות תגמול ולא פעולות מנע. מבצע חץ שחור גרם להתגברות פעילות החבלה והמודיעין המצרי מרצועת עזה. אחת התוצאות הייתה הקמת יחידת הפדאיון ברצועת עזה באפריל 1955. את הפעילות שלהם ריכזה מפקדת המודיעין המצרית תחת פיקודו הישיר של קולונל מוסטפא חאפז, מפקד המודיעין המצרי ברצועת עזה. בסוף שנת 1955 הוקם גדוד סדיר של פידאין, גדוד 141 שמנה 600 איש שפעלו במסגרת של 4 פלוגות משלושה בסיסים: עזה, ח'אן יונס ורפיח. הנגב הפך לשטח הפקר. איש לא העז לנסוע לבדו בלילה מדרום לקו אשקלון - קריית גת.
מצב זה חייב את מפקדת פיקוד הדרום למצוא תשובה. הפתרון הסתמן בדמות סיירת שקד שהוקמה על מנת למנוע ולבלום את שיטפון החדירות. למעשה הייתה זו יחידה בודדת כמעט לגמרי מבין היחידות הצה"ליות שבתקופה של רוגע יחסי בשנים שבין מבצע קדש בשנת 1956 למלחמת ששת הימים, עסקה בפעילות מבצעית יום ולילה. לכן גם לא היה קשה לגייס אליה כוח אדם שראה בפעילות זו אתגר, עניין ועיסוק בביטחון ובציונות לשמה, תוך שמירה על ביטחון המדינה.
פעילות הסיירת אפשרה לצבא הסדיר בשנים שבין המלחמות להתארגן, להצטייד ולהתאמן לקראת עימותים עתידיים, כפי שתיאר סגן שר הביטחון מתן וילנאי בכנס של היחידה שהתקיים במאי 2010 במצודת יואב.
בסיירת שקד פיתח אביה הרוחני הראשון, עמוס ירקוני, את תורת הטשטוש, הסריקות וגילוי החדירות. את תורת החיתוכים, המרדפים ואיתור המחבלים. לפי דברי וילנאי, משמשת תורה זו את יחידות צה"ל עד היום.
סמל היחידה.
כחלק מהסטטוס המיוחד, היה גם הצורך הפנימי בסמל יחידתי, כמו זה שהיה כבר בשימוש בשנות השישים ביחידות דומות אחרות. הראשון שהחל לעסוק בציור ובהעלאת דוגמאות שונות לסמל היחידה היה שאול שלו, שהחל לייצר דוגמאות כבר בשנת 1964. המשיכו אחריו, בשנת 1966, עוד כמה מאנשי היחידה כמו אלי מלמד, יגיל הורוביץ (ששירת לפני כן בסיירת 525) וגבי שפיץ. בסך הכל צוירו ארבע דוגמאות שהיו די דומות, כאשר בכולן הופיעו מוטיבים של כנפיים וסכין קומנדו. בסופו של דבר, באפריל 1967 נבחרה הגרסה של הסמל הקבוע אותו צייר צביקה גן/גרומן מ"פ ביחידה. המחזור הראשון לו הוענק הסמל קיים את הטקס כחודש לפני מלחמת ששת הימים. הסמל מראה שתי כנפיים פרושות ובמרכזו סכין קומנדו על רקע מפת ארץ ישראל.
נוהלי העבודה, הגזרות והפעילות.
בשנים 1958–1962, תקופת פיקודו של אברהם יפה על פיקוד הדרום, הוכנסו נוהלי עבודה קבועים ליחידה בהם חולקו גבולות הפיקוד לגזרות שנסרקו בצורה יומיומית לגילוי ואיתור חדירות.
את פיתוח הרעיון שהקל על גילוי וזיהוי עקבות החודרים ניתן לזקוף לזכותו של הקצין הצעיר נדב נוימן. נוימן הכיר את שיטת גרירת מוט ברזל והשרשרת במסגרת עיבוד חקלאי כאשר המטרה הייתה לשבור את הרגבים שנותרו לאחר פעולת הדיסקוס בשדה והחלקת השטח. הוא הוביל ניסיון שהוכיח את עצמו כאשר חיבר מוט ברזל ושרשרת מאחורי הקומנדקר. כתוצאה מכך התקבלה דרך עפר חלקה שכל בעל חיים שחצה אותה השאיר את סימניו הברורים עליה. לאחר החלקת הדרך באמצעי זה, ניתן היה לגלות בקלות יחסית כל סימן שהשאיר כל מי שחצה את הדרך, גם כאשר הרכב הבודק נסע במהירות. שיטה זו נקראת עד היום שביל טשטוש ומשתמשים בה לכל אורך גבולות ישראל.
תחום הגזרות.
תחום האחריות של היחידה החל בגבול המערבי לאורך חוף הים מדרום לאשדוד עד זיקים, בהמשך לאורך הרצועה עד כרם שלום ובהמשך לאורך גבול ישראל-מצרים עד אילת, ומאילת לאורך גבול ישראל-ירדן עד ים המלח.
היחידה פעלה למעשה כסיירת פיקודית של פיקוד הדרום כאשר באותן שנים פעלה תחת פיקודו הישיר של אלוף הפיקוד צבי זמיר (שירת כאלוף פיקוד בשנים 1962–1965).
הגזרות שבהן פעלה היחידה עד מלחמת ששת הימים:
לאורך הרצועה הוגדרו שתי גזרות:
בגזרת גבול מצרים הוגדרו שלוש גזרות:
בתחילת שנות ה-60 כאשר החלה בנייה נרחבת של נמל אשדוד, התארך לפעמים הסיור של הגזרה המערבית צפונה עד שובר הגלים הדרומי של הנמל במטרה לאתר ניסיונות חדירה דרך הים.
כמו כן יצאו סיורים נוספים למספר נוסף של גזרות על פי מידע מודיעיני ספציפי, הערכות מודיעין וכן בעקבות אירועים שונים באותם אזורים.
הגזרות הנוספות היו: הערבה וגבול ירדן, אזור דימונה והכור, אזור בית גוברין ועוד.
היו מקרים שבהם חיילי היחידה הועברו מגזרתם הקבועה לבדיקת חשדות להסתננות באזורים אחרים בארץ. כך למשל נקראה היחידה בשלהי שנות החמישים כאשר הוקם המכון הביולוגי בנס ציונה לבדוק כביכול חדירה אליו. זה היה האתר הצפוני ביותר אליו נקראה היחידה. אתר צפוני אחר שהצבא המצרי שלח אנשי מודיעין לרגל אחריו היה הכור למחקר גרעיני ליד יבנה. מספר אנשי מודיעין מצריים נתפסו בקרבתו.
נוהלי הפעילות.
מדי ערב נערכה פגישת מפקדי צוותים במשרדי היחידה. בפגישה זו מסרו מפקדי הצוותים דו"חות על הסיורים שביצעו באותו היום. אם הייתה חדירה או היתקלות, נותח הנושא באותה פגישה. לסיום היו מקבלים מפקדי הצוותים כל אחד גזרת סיור ליום המחרת. במקביל הכין סמל הרכב את סידור חלוקת הקומנדקרים לצוותים השונים.
מדי יום בשעות אחר הצהריים היו יוצאים שני צוותים מצומצמים שמנו 3 חיילים כל אחד לבצע טשטוש בגזרה המערבית והמרכזית. מדי ערב לאחר חשיכה היו יוצאים שני צוותים מלאים לבצע סיור לגילוי חדירות באותן שתי גזרות.
במקרים שלא נתגלו עקבות כניסה, היה הקצין התורן ממלא טופס דו"ח סודי בשם קוד "א.מ.ל." שפרוש "אין מה להודיע". הקצין התורן היה מכניסו למעטפה חומה, מדביק את שוליה בשעווה ומוסרו לסמל תורן כדי שזה ימסור אותה באופן אישי ידנית לקצין התורן באג"מ של פיקוד הדרום.
במקרה של גילוי חדירה ללא עקבות חזרה, היה מפקד הצוות שולח שדר בשם "אדום" למרכזיית הקשר שביחידה. שדר זה גרם להזעקת המערכת כולה שהפעילה את יחידות התעסוקה הצבאיות, הציבה אותן במארב בניצב לציר הכניסה כאשר הצוות של שקד היה בדרך כלל שוכב ממש על ציר הכניסה ואילו כוחות התעסוקה משני הצדדים שלו. זאת בהנחה שאם החודרים מתכננים לחזור לרצועה עוד באותו הלילה, הם ילכו חזרה בדיוק באותו הנתיב בו נכנסו.
במקרים בהם החוליה לא חזרה באותו הלילה היות שתכננה לעבור מהרצועה לירדן למשל, היה הצוות מתארגן עם אור ראשון להתחלת מרדף. בשלב זה היה הצוות שולח שדר בשם "יהלום אדום". השדר היה מזעיק מיידית מספר צוותים נוספים לתגבור כדי לחסוך זמן. ברגע שהצוות הראשון התחיל לנוע על העקבות וזיהה את הכיוון הכללי של החודרים, הוא היה מדווח על כך לצוות השני שביצע "חיתוך" כלומר היה מנסה לגלות את העקבות על ציר רוחבי מסוים שחתך את קו ההתקדמות הדמיוני במרחק של מספר קילומטרים. שיטת עבודה זו הביאה לחיסכון בזמן ולתפיסה מהירה יחסית של החודרים.
היו מקרים בהם החוליות החודרות התכוונו לעבור לירדן למטרות חיפוש עבודה וכדומה. חוליות אלה לא יכלו להספיק לעבור מהרצועה לירדן בלילה אחד והיו בדרך כלל נעצרות ללינה עם אור הבוקר צפונית לבאר שבע, תוך כוונה לחדש את התנועה עם רדת החשיכה. לא מעט מסתננים כאלה נתפסו.
היו מקרים בהם היו חברי החוליה החודרת מלווים אחד מהם שפעל כאיש ריגול לתחנת אוטובוס על אחד הכבישים הסמוכים לרצועה. אותו איש שפעל בשרות המודיעין המצרי היה עולה על אוטובוס ראשון בבוקר בדרכו לכפרו.
היו מקרים בהם חברי החוליות הציבו תצפיות מוסוות על מתקנים צה"ליים ובאזורי אימונים של צה"ל בנגב לאסוף צילומים ומידע.
היו מקרים בהם יצאו חוליות מודיעין מצריות במטרה לתצפת על בסיס פלוג'ה שהיה שדה תעופה בריטי בתקופת המנדט תוך כוונה לאסוף מודיעין על פעילות של חיל האוויר הישראלי שם. לימים התברר שפעולה זו למשל, הייתה אחת מהמשימות שהטיל הצבא המצרי על קורס קציני מודיעין שלו כפרויקט סיום הקורס.
היחידה תפסה מספר חוליות מודיעין מצריות שנשלחו בשנות ה-60 לצלם, לתצפת ולאסוף מידע על בסיסי צה"ל ומתקנים שנבנו באזור מצפה רמון.
מלחמת המוחות.