בעגלות הראשוניות שקדמו למרכבות, חוברו המושכות לבהמות המשא באַפְסָר עשוי מרצועה לאף בלבד, דבר אשר הקנה מעט מאוד יכולת תמרון ושליטה בחיות. העומס הרב שנבע ממשקלם הכבד של קרונות מוקדמים אלו, בשילוב עם אמצעי השליטה המוגבלים אשר עדיין לא כללו את המתג, הגבילו מאוד את השימוש בכלי-רכב. לפי שיטה מוקדמת אותה אף ניתן לראות מודגמת בדגל של אור - כדי לגרום לסוסים, חיות עדר מטבען, למשוך את העגלה בקצב אחיד, נרתם צמד סוסים מהצוואר באמצעות עול למרכז קדמת העגלה ולכל אחד נוסף סוס נפרד מצדו החיצוני, אשר נקשר אליו ולמושכות בלבד ולא משך את הקרון. הסוסים החיצוניים נשלטו ביתר קלות על ידי הרכּב בשל היותם חופשיים מנטל המשא וכך דהרו בקלות ושימשו כמובילי הקצב והכיוון עבור הסוסים הנושאים בעול. סבבי החלפה בין ארבעתם איפשרו מיצוי יכולות גבוה יותר. רק על ידי ההתקדמות בהבנה של אנטומיית הסוס, שהובילה לשילוב המושכות עם מתג לכדי יצירת רסן, כשבמקביל לזאת חידושים בטכניקות עיבוד עץ הפחיתו בקצב מתמיד את משקלם של העול והקרון, התאפשרה לבסוף הרכיבה המהירה וקלת התמרון במרכבה בת שני סוסים.
ניסיונות ברכיבה קרבית החלו להחליף בהדרגה את המרכבה, החל במאה ה-9 לפנה"ס, תחילה עם צוותים של זוגות פרשים (פרש אחד החזיק במושכות שני הסוסים בעוד בן-זוגו ירה בקשת), דבר המדגים את הקשיים הרבים בתפעול קרבי יעיל של סוסים. שכלולים טכנולוגים בתחום הרכיבה המשיכו להוות גורם משפיע על היכולות הקרביות. כך, נמשכו עוד כ-700 שנים עד להמצאת אוכף עם שדרת עץ (שושלת האן שבסין השתמשה באוכף כזה החל במאה ה-2 לפנה"ס וכך גם הרומאים, החל במאה ה-1 לפנה"ס) ועוד כ-500 שנים נוספות עד שנפוץ השימוש במשוורת (ארכוף).
שימושים.
לוחמת מרכבות.
השימוש במרכבות בלוחמה נעשה בעיקר בתקופת הברונזה ותקופת הברזל המוקדמת. למרות הקשיים בנהיגה במרכבה, יתרונותיה עלו על החסרונות בזמנים בהם שימשה לקרבות. בתקופה העתיקה לא היה ציוד עזר הולם ללוחמה מעל סוסים - הרוכב ישב על כיסוי עור פשוט שהיה מאוד לא נוח. פרשים היו בשימוש, אך תפקידם הוגבל בדרך כלל לסיור והעברת מסרים. לפיכך, המרכבה הייתה אמצעי התחבורה המהיר היחיד שעמד להכשרת חילות הרכב של הצבאות בסהר הפורה ובשאר העולם.
על מנת למקסם את יעילותה של המרכבה בשדה הקרב היה דרוש איזון בין שתי דרישות סותרות - מהירות ועוצמה. צרכים סותרים אלו יצרו טווח רחב של כלי רכב קרביים מסוגים שונים, זאת מכיוון שמבנה המרכבה השפיע במידה רבה על הטקטיקה הקרבית. מרכבה כבדה יכלה לשאת יותר לוחמים ותחמושת אל שדה הקרב, או אף לשמש כלי ממוגן להסתערות ישירה אל תוך שורות האויב (אם כי ישנם מומחים לא-מעטים שמפקפקים ביעילות של הסתערות מעין זו) - אך הוגבלה במהירות וביכולות התמרון. יתרה מזו, קשה היה להניע צבא לחצות גבולות טבעיים, כגון רכסי הרים ונחלים, עם חילות רכב כבד. מאידך, מרכבה קלה איפשרה מהירות ותמרון גבוהים בשדה הקרב - ובעת הצורך פירוקה מצוות הסוסים ונשיאה על גב הצוות או השטה בסירה קלה. "זריזותה" של המרכבה הקלה גבתה את המחיר בכמות החימוש, ובעיקר המיגון, שיכלה לשאת לקרב והמרכבות הקלות שימשו לרוב כפלטפורמות גבוהות וניידות לירי חיצים - מורמות משדה הקרב הרגלי וככל שהתאפשר הדבר - מרוחקות ממנו. יחידות "רצים" שליוו לעיתים את המרכבות הקלות מעידות על הצורך בחיפוי רגלי, בשל הפגיעות הרבה שנובעת מהמיגון הקל.
דעה נוספת שרווחת בקרב חלק מהחוקרים, היא שהשימוש במרכבות בקרב נעשה אך ורק בתחילתו - כאשר המרחק בין הצבאות הקרבים זה לזה איפשר עדיין רק שימוש בנשק טווח. לאחר מכן יכלו המרכבות לשמש לפינוי פצועים או למיגור יחידות אויב נמלטות או כאלו שבודדו מאזור הלחימה העיקרי.
הסתערות וניגוח.
מרכבת חרמש - מרכבה בעלת להבים על גלגליה. מרכבה זו נועדה לקצור בשורות האויב. למרות תיאור מאיים זה, בפועל הייתה התקפת מרכבות החרמש מוצלחת לעיתים רחוקות (שוב בגלל חוסר יכולת התמרון).
מרוצי מרכבות.
מרוץ מרכבות היה ענף ספורט פופולרי ביוון וברומא העתיקה. מרוץ זה - שנערך באצטדיונים מיוחדים שנקראים היפודרומים (מלשון היפו - סוס ביוונית) - נחשב מסוכן ואפילו קטלני לרוכבים ולסוסיהם אך עורר הנאה עצומה אצל הקהל. חלק מהמאפיינים של הענף, שהיו חריגים בתקופתם, דומים מאוד לאלו של ענפי הספורט המודרני. ברומא, לדוגמה, ייצגו קבוצות את תומכיהם הכלכליים, ולעיתים התחרו על רוכבים טובים. קבוצות אלו הפכו למוקד של הערצה, עד שבין התומכים בקבוצות יריבות התגלעו סכסוכים אלימים. יריבויות אלו הפכו בסופו של דבר לפוליטיות ועם התפשטות המרוצים גדלה השפעתם על החברה. חשיבות הענף דעכה בעקבות קריסת האימפריה הרומית, לאחר ששרד רק זמן קצר באימפריה הביזנטית. כיום נקרא הספורט "מרוץ רתמות". הקוודריגה (מלשון קוודרי - ארבע) היא סוג נפוץ של מרכבת מרוץ. שמה ניתן לה לפי מספר הסוסים שהיו רתומים אליה.
תפוצה גאוגרפית.
המזרח הקרוב.
הנס המלכותי של אור מציג עגלות-קרב מממלכת שומר. העגלות השומריות היו גדולות יחסית, בעלות גלגלי עץ-מלא, איטיות ולא יעילות. לא ידוע בוודאות איזו חיה משכה את העגלות בשומר, אך ככל הנראה מדובר בחמורי-בר מסוג פרא או ערוד. צוות הלוחמים הורכב לרוב משני חיילים, אשר אחד מהם היה נוהג בעוד חברו אוחז בכתפיו ומטיל חנית שנשמרו באשפה על הקרון.
מצרים.
למרות שהמצרים הכירו את הסוס מנוביה, הם לא רתמו אותו לשימוש צבאי. לאחר הגעת המהגרים ה"אסיאתיים" (אמורים, חורים וכנענים) למצרים התחתונה, שלבסוף יהפכו לחיקסוס, שהביאו איתם את תרבות השימוש במרכבות סוסים שייצבו את שליטתם כמלכים חזקים למשך כ-108 שנים לפי רשימת המלכים מטורינו בטרם גורשו בחזרה לכנען, המצרים למדו מהם כי הסוס הוא בעל חיים מהיר הניתן לשימוש ככלי תעבורה ויעיל מאוד במלחמה.
השפעות תרבותיות.
קשה להפריז בתיאור השפעותיה של המרכבה על העולם הקדום. מבחינה מדינית, היו המרכבות לבסיס העוצמה הצבאית של ישויות פוליטיות.
המריאנו ומעמד האצולה.
המרכבות הגיעו לשיא פריחתן במיתני באמצע האלף השני לפנה"ס. מיתני הייתה ממלכה חזקה בצפון מסופוטמיה אזור ארם נהריים שכללה גם חלק מסוריה ואנטוליה. בממלכה זו צמח מעמד מיוחד של לוחמים - ה"מריאנו" - אשר התפשטה לעמים ולתרבויות האזור השונות והייתה לקבוצה חברתית דומיננטית במזרח הקדום. מריאנו היו לוחמי מרכבות שגויסו מקרב האצולה המיתנית. מבחינה זו, דומים המריאנו לאבירים מימי הביניים. המריאנו היה הקשת של המרכבה ואילו הנהג גויס מקרב פשוטי העם. המריאנו היה מוגן בשריון קשקשים כבד, ואילו הנהג נאלץ להסתפק לרוב במגן עץ פשוט ושריון עור דל.
מסורת סוסים.
החל בשלטונו של אחנתון ניתן להבחין מעיון בתעודות מהתקופה כי החלקים המכילים ברַכוֹת בין שליטים ומדינות מציינים בין השאר, כחלק מהפרוטוקול המקובל, גם את מספר המרכבות, הסוסים והרכב שברשותם.
אברהם בייגה שוחט
אברהם בייגה שוחט (נולד ב-14 ביוני 1936) הוא איש ציבור ישראלי. היה חבר בצוות ההקמה הראשון של ערד, ראש המועצה הנבחר הראשון שלה וכיהן בתפקיד זה במשך 22 שנים (1967–1989). כיהן כחבר הכנסת במשך 18 שנים (1988–2006) והיה יו"ר ועדת הכלכלה וועדת הכספים של הכנסת. כיהן פעמיים כשר האוצר, בממשלות רבין ופרס (1992–1996) ובממשלת אהוד ברק (1999–2001).
ביוגרפיה.
שוחט נולד בתל אביב ב-1936 לפניה (לבית פרל) וצבי שוחט, מנהל עבודה ב"סולל בונה", שהיה בנו של שוחט מנטורי קרתא שחזר בשאלה. למד בת״א והיה פעיל בתנועת הנוער התנועה המאוחדת. שירת בצה"ל בנח"ל המוצנח. לאחר השחרור הצטרף יחד עם הגרעין אליו היה שייך לקיבוץ נחל עוז. שוחט היה חבר קיבוץ נחל עוז בין השנים 1956-1957. בעל תואר ראשון בהנדסה אזרחית מטעם הטכניון בחיפה. במהלך לימודיו נבחר ליו"ר אגודת הסטודנטים בטכניון.
ראש מועצה בערד.
היה חבר בצוות ההקמה של ערד בתחילת שנות ה-60 והשתתף כמהנדס בצוות ההקמה בראשות אריה ״לובה״ אליאב. שוחט עבד בצוות במשך 3 שנים בתור מהנדס. בשנים 1964–1967 היה מנהל סניף סולל בונה בערד, במסגרת זאת בנו בערד, עין גדי, נווה זוהר ופרויקטים שונים באזור ים המלח. לקראת סוף 1967 היה שוחט בין המוחים נגד כוונת משרד הפנים שלא לקיים בחירות למועצה המקומית. בשנת 1967 היה מועמד המערך לראשות המועצה. בבחירות הרשמיות הראשונות לראשות המועצה בערד קבלה רשימתו של שוחט 6 מתוך 9 המקומות במועצה והוא נבחר לראש המועצה המקומית. בבחירות בסוף 1973 זכתה רשימתו ל-8 מתוך 9 מקומות במועצה ובבחירות של 1978 נבחר לראשות המועצה ברוב של 85% מהקולות ורשימתו זכתה ל-8 מתוך 11 מקומות. בשנת 1983 נבחר שוב לראשות המועצה ברוב של 88%, שזהו שיא ארצי. במקביל לתפקידו בערד כיהן שוחט כסגן יו"ר מרכז השלטון המקומי וכיו"ר ועדת ערי הפיתוח.
כניסה לפוליטיקה לאומית.
בראשית שנות ה-80 הצטרף שוחט ל״מחנה רבין״ במפלגת העבודה. בשנת 1982 ניהל שוחט את מפקד חברי המפלגה. בבחירות של 1984 רץ כמספר 52 ברשימת המערך לכנסת ה-11 אך נותר מחוץ לכנסת. במאי 1988 מונה בתור חבר הכנסת לאחר שאהרן הראל, שמונה ליו"ר רשות השידור, התפטר מהכנסת.
פעילות בכנסת ובממשלה.
שוחט נכנס לכנסת בשלהי כהונת הכנסת האחת עשרה (ב-10 במאי 1988) מטעם סיעת המערך (מאוחר יותר מפלגת העבודה). כחבר הכנסת עסק בעיקר בנושאים כלכליים וכיהן בתור יו״ר ועדת הכלכלה ויו״ר ועדת הכספים. לאחר נפילת ממשלת ישראל העשרים ושלוש, במהלך "התרגיל המסריח", הורכבה מחדש הקואליציה ללא המערך. שוחט מצא את עצמו באופוזיציה, אך באופן נדיר, בהסכמה רחבה ובתמיכת ראש הממשלה שמיר, המשיך לכהן בתפקידו בתור יו״ר ועדת הכספים.