מרי קלי (באנגלית: Mary Kelly; נולדה ב-1941) היא אמנית קונספטואלית, פמיניסטית, סופרת ומרצה אמריקאית. תרמה לשיח הפמיניסטי בכתביה ובעבודות המיצב שלה, בהן היא עוסקת בנושאים כגון אימהות, הגוף הנשי וזהות נשית.
ביוגרפיה.
קלי נולדה בשנת 1941 בעיר פורט דודג', איווה. גילתה עניין באמנות מגיל צעיר.
בשנת 1959 עברה למינסוטה ולמדה בקולג' סנט תרזה, מוסד אקדמי קתולי להכשרת מורות, שם התמחתה באמנות חזותית ומוזיקה. במוסד זה השלימה את התואר הראשון בשנת 1963, והמשיכה לתואר שני באמנות בפירנצה, שם התמחתה בתולדות האמנות. לאחר סיום לימודיה עברה לביירות, לבנון, שם לימדה אמנות במהלך שנות ה-60, תקופה שנודעה כ"תור הזהב" של התרבות והאמנות בעיר.
בשנת 1968 עברה לאירופה כדי לקחת חלק במחאות הסטודנטים שהתחוללו באותה עת. באותה שנה עברה להתגורר בלונדון כדי ללמוד לימודים מתקדמים בבית הספר לאמנות סנט מרטין. במהלך לימודיה בלונדון החלה להתעניין בתחום האמנות הקונספטואלית. לאורך שנות השבעים הייתה פעילה בתנועה הפמיניסטית, וכן חברה בתנועת קולקטיב הסרטים של רחוב ברוויק (The Berwick Street Film Collective), קבוצה שיצרה סרטים תיעודיים. יחד עם תנועה זו יצרה את הסרט התיעודי "מנקות הלילה" (Night cleaners), סרט תיעודי שתיאר את המאבק להתאגדות של נשים שעבדו בניקיון משרדים, ואת מחאתן על תנאי העסקתן.
קלי היא מרצה בבית הספר לאמנות ועיצוב באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשנת 1997 ייסדה את הסטודיו הרב תחומי במחלקה לאמנות של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, מיזם שמטרתו לתמוך בסטודנטים וחוקרים שפועלם נוגע למגוון דיסציפלינות אקדמיות או פלטפורמות מדיה שונות.
יצירתה.
רבות מיצירותיה של קלי הן עבודות מיצב. קלי מתייחסת ביצירותיה לנושאים פוליטיים, חברתיים והיסטוריים וכן לסוגיות במגדר, זהות וזיכרון קולקטיבי. כמו כן, היא מתמקדת ביצירות בשפה ובאופן שבו היא מגשרת בין החברה לבין נפש האדם.
ביצירתה, קלי נמנעת מייצוגים ויזואליים של גוף האישה. הדבר מבדיל אותה מהמגמה המרכזית באמנות הפמיניסטית של שנות השבעים, שהתמקדה במידה רבה בייצוגי גוף נשיים ובהנכחת הגוף באמנות. הבדל נוסף בין יצירתה למגמות המרכזיות באמנות אותן שנים היא העיסוק באימהות. נושא האימהות הודר במידה רבה מהאמנות הפמיניסטית בשנות השבעים והיוצרות מיעטו לעסוק בו, ולעומתן קלי בחרה לשים נושא זה במרכז כמהלך של מחאה.
המסמך לאחר לידה.
היצירה "המסמך לאחר לידה" (The Post Partum Document) היא מיצב שאותו יצרה קלי בין השנים 1974–1979. במיצב זה עוסקת קלי ביחסי אימהות וילדים, דרך תיאור מפורט של שנות חייו הראשונות של בנה, החל מהולדתו ועד גיל חמש. היצירה מורכבת ממספר חלקים ומשלבת אלמנטים חזותיים רבים הכוללים קטעי יומן אישיים, מסמכים, הקלטות, ציורים ושרבוטים של בנה ואף חיתולים של התינוק.
מרכיב מרכזי ביצירה הוא תיאור החוויות האישיות של האם במהלך תהליך האימהות. קלי דנה ביצירה בהבדלים ובחוסר ההתאמה שבין החוויה האישית של האם והרגשות שלה, לבין הציפיות של החברה הפטריארכלית מתפקוד האישה כאם.
האם ביצירה לא מוצגת באופן חזותי והייצוג שלה הוא מילולי ותאורטי בלבד. בחירה זו של קלי נועדה לבטל את היותה של האישה אובייקט הנתון למרותו של המבט הגברי. הצגה זו מהווה סירוב להפוך את הגוף הנשי לספקטקל וכך נוצרת סמליות חדשה שבה הנשיות היא ביטוי של שפה. ביצירה זו שואפת קלי להפוך את הנושאים המודחקים חברתית שאינם מצויים בשיח ליצירת אמנות שמתבססת על עקרונות מן הפסיכואנליזה והתיאוריה הפמיניסטית.
זמן ביניים.
היצירה "זמן ביניים" (Interim) היא עבודת מיצב במספר חלקים שבה עוסקת קלי בנושאים המעסיקים נשים, ובתחומים כגון רפואה, מדיה, היסטוריה ואופנה, כאשר הנושאים מוצגים מנקודת מבטן של הנשים. ביצירה מתייחסת קלי לתקופת שינוי בחייה של האישה, ובפרט המעבר לזקנה. ההשראה ליצירה הייתה עשרות שיחות שניהלה קלי עם נשים הנושאים כגון כוח, שליטה והגוף הנשי.
בחלקו הראשון של המיצב, "קורפוס", קלי מתייחסת לתיאוריות של הפסיכיאטר ז'אן-מרטן שארקו ולמחקריו אודות היסטריה נשית. היא מתמקדת בשינוי בין גישתו של שארקו ששמה דגש על דימוי חזותי, צילום, לבין תלמידו של שארקו, זיגמונד פרויד, שהעביר את הדגש לשיחה וטיפול באמצעות שפה.
תערוכות.
תערוכות היחיד של קלי כוללות:
בין התערוכות הקבוצתיות שבהן השתתפה קלי נכללות:
פרסים.
בשנת 2015 הוענקה לקלי מלגת גוגנהיים.
כמו כן, זכתה לפרסים מטעם אוניברסיטת וולברהמפטון, אוניברסיטת לונד בשוודיה והאוניברסיטה לאמנות של הלסינקי, פינלנד.
המרכז לחקר ולימוד הזיקנה
המרכז לחקר ולימוד הזיקנה הוא מכון מחקר באוניברסיטת חיפה, המתמקד בחקר הזקנה שנוסד בשנת 1990. מנהל המרכז הוא פרופסור ישראל דורון ויושב ראש הוועד המנהל הוא פרופסור יצחק בריק. המרכז ממוקם בבניין הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות. במרכז שותפים כ-20 חברים.
המכון משתף פעולה עם מספר גורמים, ובהם הג'וינט, קרן רש"י, האגודה למלחמה בסרטן, משרד המדע והטכנולוגיה, הנציבות האירופית והקרן הלאומית למדע וכן פקולטות מתוך האוניברסיטה ובהן בית הספר לעבודה סוציאלית, החוג לסיעוד והחוג לגרנטולוגיה.
דורון אמור לסיים את תפקידו כמנהל המרכז בספטמבר 2022.
דן רוזן
דן רוזן (רוזנבליט) (נולד בתל אביב ב-15 בפברואר 1935) הוא מהנדס ישראלי, מומחה לפיתוח טילי אוויר-אוויר. מחלוצי פיתוח הטילים בישראל וממעצבי התעשייה הביטחונית בה, במסגרת עבודתו ברפא"ל משנת 1959 עד שנת 2010.
חתן פרס ביטחון ישראל לשנת 1978 על פיתוח טיל אוויר-אוויר "פיתון 3".
זכה בפרס רפא"ל על מפעל חיים לשנת 1999.
ביוגרפיה.
קורות חיו של רוזן שופכים אור על זמנו, ועל אתגרים שעמדו בפני המדינה בתחום הביטחון, שהיתוו את דרכו ושלקח על עצמו בחייו המקצועיים, במשך עבודתו כחמישה עשורים במחקר ופיתוח ברפא"ל.
ילדותו.
דן רוזן (דן מיכאל רוזנבליט) נולד בתל אביב ב-15 בפברואר 1935.
אימו של רוזן הייתה בעלת מלון קטה דן, ששכן ברחוב הירקון, על שפת ימה של תל אביב. אביו, היה איש עסקים, ובין היתר שותף בקפה פילץ הסמוך. רוזן נולד לתוך הסביבה התוססת של המלון, שאורחים ידועי שם שהו בו, מבקרים רבים זרמו אליו לערבי ריקוד ואנשי הנהגת היישוב וראשי ההגנה נהגו לקיים בו פגישות ודיונים. לימים סיפר: "אין כמעט רחוב במדינה הקרוי על שם עסקן, מנהיג או מדינאי, שלא עבר בחייו את מלונה של אמי ז"ל".
במהלך מלחמת העולם השנייה, בהפצצה מן האוויר על תל אביב שביצע חיל האוויר המלכותי האיטלקי ב-9 בספטמבר 1940, ספג המלון פגיעה מרסיסים שהרסו את גג הזכוכית מעל האולם וגרם המדרגות, ואחד האורחים נפצע קלות.
בעקבות האירוע, נשלח רוזן בן ה-5 הרחק מהעיר, לרמות השבים, והחל את כיתה א' בבית הספר בכפר מל"ל. הוריו נשארו לטפל בנזקים ובשיפוץ המלון בתל אביב, ובתקופה ממושכת הקשר שלו עמם היה בעיקר באמצעות גלויות דואר ומכתבים, במגבלת אמצעי התקשורת הזמינים אז.
בהמשך, כילד בתל אביב, גילה עניין בנושאים טכנולוגיים, ובאמצעות ירחוני מדע וטכנולוגיה, פיתח כישורי "בנה במו ידיך" כטכנאי צעיר. בגיל הָעֶשׂרֵה היה פעיל בצופי הים של תל אביב בנחל הירקון.
למד ב גימנסיה שלווה, והוא בוגר מחזור ט"ו, תשי"ב, של בית הספר התיכון החדש, תל אביב.
ב-1952 התקבל ללימודים בטכניון, כעתודאי, ועבר להתגורר בחיפה.
צבא.
בשנים 1956–1958, במסגרת שירותו הצבאי בצה"ל, רוזן שירת במקצועו (מהנדס אלקטרוטכניקה) כקצין טכני בחיל הקשר, בפיקוד צפון, שם השתתף במבצע קדש. רוזן סיים את שירותו בדרגת סרן.
במסגרת שירות המילואים, רוזן גויס והשתתף במלחמת ששת הימים (בשנת 1967), במלחמת יום הכיפורים (1973).
תוצרי הפיתוחים להם היה שותף והוביל לאורך שנות עבודתו ברפא"ל – טילי משפחת "פיתון", לרבות ה"שפריר" – הוכיחו תרומתם להגנה על אזרחי המדינה וחייליה, כאשר הפילו כלי טיס מאיימים מעל 150 פעמים. הפלה מבצעית ראשונה של הטיל "שפריר 2", נרשמה לזכותו למחרת הכנסתו לשירות מבצעי בחיל האוויר, ב-2 ביולי 1969.
כמו כן, רוזן נטל חלק בשיתופי פעולה, לרבות פיתוח וניסויים, של רפא"ל עם מדינות שונות, שבראשן צבא ארצות הברית ובמפגשים עם נספחיהן הצבאיים. הוא השתתף מטעם רפא"ל בירידי מסחר אוויריים בינלאומיים, לרבות בסלון האווירי בצרפת, וביריד הסחר האסיאני לעסקים בחלל – Asian Aerospace (AA) בסינגפור.
עבודה במחקר ופיתוח.
ב-1 בינואר 1959, עם שחרורו מצה"ל, החל רוזן לעבוד כמהנדס ברפא"ל, יחידת סמך (יחידה עצמאית) של משרד הביטחון, שנודעה כבר אז כמעבדת המחקר והפיתוח הביטחונית הלאומית של ישראל – ובגלגולה הקודם, אמ"ת. עד אוקטובר 2010, במשך יותר מחמישה עשורים בתעשיית הביטחון, בתפקידיו השונים ברפא"ל, פעילותו הענפה של רוזן כללה ניהול פרויקטים גדולים של מחקר ופיתוח, שעמד בראשם, וייזום פרויקטים חדשניים וייעוץ לפיתוח.
בעשור הראשון.
בתחילת שנות ה-1960, לקח רוזן חלק בפיתוח הטיל המונחה הראשון שפותח ויוצר בישראל – ה"לוז", והשתתף בפיתוח מערך ההפעלה הקרקעי שלו. לאחר מכן, עבר אל צוות פיתוח הנדסת מערכת "שפריר 2", בראשות ד"ר זאב בונן. ניסוי הקבלה של הטיל, באוקטובר 1968, התבצעו בשדה הניסויים של רפא"ל בשדמה.
בשנת 1968 רוזן הקים והיה הראשון לעמוד בראש תחום "יישום ופיתוח" (יפ"ת), והניח את היסודות עליהם הושתת קו ומפעל ייצור הטילים ברפא"ל.
בנוסף, עסק במגוון נושאים הנוגעים למחקר, פיתוח, מימוש, בדיקות בעיות, הקמת מעבדות ועוד.
בעשור השני.