במשך השנים, גופים רבים פיתחו סטנדרטים שמתייחסים לפרקטיקות של קיימות בענף התיירות. כעת, קריטריוני המועצה העולמית לתיירות מקיימת (GSTC) משמשים כסטנדרטים העולמיים לקיימות בענף התיירות. הקריטריונים משקפים המטרה להשיג הסכמה עולמית בנושא תיירות בת קיימא.
בתמיכת ארגון התיירות העולמי (UNWTO) וגופים נוספים של האו"ם, קריטריוני ה-GSTC פורסמו לראשונה בשנת 2008, לאחר תהליך ממושך שלקח בחשבון את ההנחיות והסטנדרטים הרבים לתיירות בת קיימא שהיו קיימים באותו זמן. בתהליך הפיתוח, התקיים שיתוף ציבור והתייעצות באופן נרחב ברחבי העולם בכמה שפות. הקריטריונים משמשים לחינוך והעלאת מודעות, קביעת מדיניות עבור עסקים וסוכנויות ממשלתיות, ובעיקר כבסיס להתעדה והסמכה. קריטריוני ה-GSTC הם תוצאה של מאמץ בינלאומי לפתח שפה משותפת בנושא קיימות בתיירות. הקריטריונים מחולקים לארבעה חלקים: (1) ניהול בר קיימא; (2) השפעות סוציו-אקונומיות; (3) השפעות תרבותיות; (4) השפעות סביבתיות (כולל צריכת משאבים, הפחתת זיהום ושימור המגוון הביולוגי והנופים).
הקריטריונים הם המינימום שעסקים, ממשלות, ויעדי תיירות צריכים להשיג כדי להגיע למצב של קיימות חברתית, סביבתית, תרבותית וכלכלית. מכיוון שיעדי התיירות שונים ולכל אחד תרבות, סביבה, מנהגים וחוקים משלהם, הקריטריונים נועדו להתאים לתנאים המקומיים וניתן להוסיף קריטריונים נוספים שרלוונטיים למיקום ולפעילות הספציפיים (לוקליזציה).
ישנם עשרות סטנדרטים נוספים ברחבי העולם, שהמרכזיים בהם מוכרים על ידי ה-GSTC כגון הסטנדרטים לתיירות בת קיימא של קוסטה ריקה, צ'ילה, מלטה, סיישל, מצרים, אוסטריה, שמכילים את ארבעת החלקים של ניהול בר קיימא, השפעות סוציו-אקונומיות, השפעות תרבותיות, והשפעות סביבתיות.
סול קימל
שמואל סאלו (סול) קימל (באנגלית: Salo Kimel; 7 באוקטובר 1928 – 14 באוגוסט 2021) היה פיזיקאי כימאי ישראלי. היה פרופסור בטכניון וביצע מחקר על יישומים ביו-רפואיים של לייזרים.
ביוגרפיה.
קימל נולד ב-7 באוקטובר 1928 בברלין שבגרמניה. בילדותו באמסטרדם שבהולנד, הוא היה מיודד עם אנה פרנק. בתקופת השואה, בשנת 1942 נלקחה אמו על ידי הנאצים. בהמשך מלחמת העולם השנייה, הסתתר קימל בחווה. בתחילת 1945 פשטו הנאצים על החווה בה הסתתר, והוא נשלח למחנה המעבר וסטרבורק שם שהה עד לשחרור המחנה ב-12 באפריל 1945.
בשנת 1960 הוא קיבל את הדוקטורט בפיזיקה מאוניברסיטת אמסטרדם בראשותו של פרופסור יאן קטלאר. קימל נבחר לחבר מקביל באקדמיה המלכותית בהולנד לאמנויות ומדעים בשנת 1989.
נפטר ב-14 באוגוסט 2021, והובא למנוחות בקיבוץ נווה ים.
קארמנו מיפסוד בוניצ'י
קארמנו מיפסוד בוניצ'י (במלטית: Karmenu Mifsud Bonnici; נולד ב-17 ביולי 1933) הוא פוליטיקאי מלטזי, שכיהן כראש ממשלת מלטה מדצמבר 1984 ועד מאי 1987.
ביוגרפיה.
נולד ללורנצו מיפסוד וקתרין בונצ'י. קארמנו נולד במשפחה המעוגנת מאוד במפלגה הלאומנית. אחיו אנטואן היה חבר פרלמנט לאומי ומזכיר הפרלמנט ואילו בן דודו, אוגו מפסוד בוניצ'י, היה פרלמנט לאומי, שר ונשיא מלטה. לקארמנו שתי אחיות ושלושה אחים, אחד מהם (אנטואן) הוא חבר לאומני בפרלמנט ואחר הוא כומר ארכיון. הוא מעולם לא התחתן.
בוניצ'י למד משפטים באוניברסיטת מלטה בשנת 1954. בהמשך למד גם מיסוי ודיני תעשייה באוניברסיטת קולג' בלונדון בשנים 1967–1968, ומאז היה מרצה למשפטים תעשייתיים ופיסקאליים באוניברסיטת מלטה.
בשנות ה-60, בשיא הסכסוך בין הכנסייה המלטזית ומפלגת העבודה, היה בוניצ'י פקיד של מספר ארגוני שכבות הקשורים לכנסייה, כולל הגילדה החברתית הקתולית ותנועת העובדים הצעירים הנוצרים. חבר הנהלה בעיתון "איל-הדדיעם", ותמך ב"חונטת ה"ביושנות" של ארגוני הכנסייה המתנגדים לדום מינטוף ומפלגתו. מאוחר יותר הוא טען שהוא "לאומני מלידה, אבל לייבור באמצעות בחירה חופשית ושכנוע".
בשנת 1969 בוניצ'י קיבל עבודה כיועץ מקומי של התאחדות העובדים הכללית של מלטה, ושיחק תפקיד במאבקם של האיגוד המקצועי ומפלגת העבודה נגד הצעת החוק ליחסי תעשייה שהציעה הממשלה הלאומנית. הוא המשיך בהתקשרותו עם מפלגת העבודה לאורך כל שנות ה-70.
מנהיג מפלגת העבודה וראש הממשלה.
במאי 1980 מינה דום מינטוף את בוניצ'י כסגן מנהיג מפלגת העבודה, שאושר על ידי ועידת המפלגה. בוניצ'י ניהל את הקמפיין המפלגתי לבחירות 1981 – הניצחון השלישי והאחרון של העבודה של מינטוף.
באוקטובר 1981 מינטוף מינה את בוניצ'י כמחליפו, שאושר שוב על ידי ועידת המפלגה. בוניצ'י נבחר אפוא לפרלמנט במאי 1982 עם התפטרותו של פול זוירב, ופקד את משרד התעסוקה והשירותים החברתיים, מבלי שהתמודד מעולם לבחירות. זה זיכה אותו בכינוי "דוקטור אפס". כמה פרשנים סבורים כי מינטוף בחר בידיים את בוניצ'י כדי למנוע בחירתם של יריבים פנימיים אחרים, פחות נוחים, בראשות המפלגה.
בספטמבר 1983 מונה בוניצ'י לסגן ראש הממשלה הבכיר וקיבל עליו את משרד החינוך, אחריות שהחזיק עד 1986, ובמהלכה הוא היה אחראי על הכנסת חינוך חינם לכולם, מה שהוביל לסכסוך עמוק בין הממשלה והכנסייה.
ב-22 בדצמבר 1984, לאחר התפטרותו של מינטוף, הושבע בוניצ'י כראש הממשלה, ובכך הפך לראש ממשלת מלטה הראשון מאז העצמאות שהושבע מבלי להתמודד בפועל לבחירות כלליות. הוא גם שמר על התיקים של שר הפנים והחינוך.
כהונתו של בוניצ'י כראש ממשלה נתפסה כהמשך לכהונתו של דום מינטוף (הוא אף שמר על אותו קבינט). האלימות הפוליטית נמשכה, גברה והתעצמה בגלל העובדה שבחירות 1987 התקרבו. היחסים עם הכנסייה הידרדרו עוד בשתי חזיתות: חקיקת הצעת חוק לתפיסת רכוש הכנסייה ללא תמורה, וניסיונות הממשלה להשתלט על בתי הספר לכנסיות. בשנת 1984, שיא הפגנתם של כמה מעובדי הדרוידוק במלטה, בה נכח בוניצ'י.
בשנת 1985 היה בוניצ'י נושא המשא ומתן הראשי בחטיפת טיסה 648 של איג'יפטאייר בה נהרגו 60 מתוך 92 הנוסעים.
בוניצ'י הפסיד במעט בבחירות ב-1987 והיה אמור לשאת ברוב האשמה בתבוסה – שאולי היה לה תפקיד בהתקף הלב שעבר זמן קצר לאחר מכן. הוא נשאר לכהן כמנהיג האופוזיציה עד שנת 1992, לאחר תבוסה שנייה של הבחירות התפטר מתפקידו, וירד אחריו אלפרד סנט. הוא החזיק בכיסאו עד הבחירות הבאות בשנת 1996. מאז לא התמודד בבחירות כלליות.
שנותיו המאוחרות.
בשנת 2003, במהלך מסע משאל העם למען הצטרפותה של מלטה לאיחוד האירופי, החל בוניצ'י יחד עם עובדי עבודה אחרים את הקמפיין לעצמאות לאומית (CNI) ומאוחר יותר הצטרף לחזית מלטין אינקומו (חזית עליית מלטה) כדי להתנגד לאיחוד האירופי של מלטה. במקום זאת הם הציעו הסכם אסוציאציה חלופי, או "שותפות", להחיות חזון מינטוף מוקדם יותר של מלטה כ"שווייץ של הים התיכון".
שנתיים לאחר מכן התנגד גם לאשרור החוקה האירופית, אך הצעתו בוועידה הכללית של מפלגת העבודה בשנת 2005 נדחתה. מאז שמר על פרופיל נמוך במפלגה תוך שמירה על תפקיד בCNI.
כרמנו מיפסוד בוניצ'י
קארמנו בוניצ'י
כרמנו בוניצ'י
ג'ורג' וולה
התנכרות עצמית
התנכרות עצמית (Self-estrangement) היא תפיסה שהגה קארל מרקס ומאוחר יותר פיתח מֶלווין סימן , שתיאר חמישה מצבים פסיכולוגים המאפיינים את התופעה. מרקס ציין כי התנכרות עצמית היא "הניכור של הפרט ממהותו, אובדן היכולת האובייקטיבית של האדם, ואובדן תפיסת המציאות כגילוי עצמי, ביטוי לטבעו, אובייקטיביזציה ומימוש". התנכרות עצמית מתרחשת כאשר הפרט מרגיש מנוכר לזולת ולחברה ככלל. הפרט עלול להרגיש מנוכר מעבודתו, בכך שהוא לא מרגיש שיש משמעות לעבודתו, ומכאן מאבד את תחושת העצמיות במקום העבודה. ניכור עצמי תורם לשחיקה בעבודה וללחץ נפשי רב.
תפיסות סוציולוגיות.
קרל מרקס.
בתורת הניכור של מרקס הוא קובע כי ניכור עצמי הוא התחושה של להיות מנוכר מאנשים ודברים סביבך. התיאוריה של קארל מרקס התמקדה בהיבט הניכור העצמי בעבודתו של האדם. לדבריו, התנכרות עצמית היא ניכור הפרט מעצמו ורגשותיו, אובדן מטרתו, אובייקטיביזציה של עצמו וחשיבה שהוא אינו מספיק טוב למימוש מטרותיו בעולם. גם אם הפרט מכחיש ניכור עצמי, הדבר יכול לאשר זאת; כאשר עצם ההכחשה מהווה חלק מהתופעה. מרקס קובע כי תחושת הזרות העצמית היא גורם משמעותי בניכור.
מלווין סימן.
מלווין סימן הגדיר את משמעות הניכור בספרו "על משמעות הניכור (1959)." סימן קובע מספר מאפיינים מרכזיים לניכור: חוסר אונים, חוסר משמעות, חוסר נורמליות, בידוד וזרות עצמית. התנכרות עצמית ביחס לחברה מתרחשת כאשר החברה אינה מאפשרת את מלוא הביטוי העצמי. מצב המלווה בחוסר ביטחון ביכולת למלא את הציפיות החברתיות בהיבטים שונים של העצמי. לדבריו, לניכור נלווה אובדן הגאווה והסיפוק מהעבודה.
רוברט ק. מרטון.
רוברט ק. מרטון אינו מגדיר ישירות את הניכור העצמי בתורת הסטייה שלו, אך הוא עוסק בקשר בין מטרות תרבות, כרעיונות והשאיפות האנושיות, והאמצעים המוסדיים, המבטאים את הפעולות שאנשים נוקטים כדי להשיג שאיפות אלה. מרטון מצביע על מצב שבו האמצעים מאומצים על ידי הפרט אך לא המטרות. במצב זה החיים הופכים טקסיים ונעדרי מטרה כוללת. אנשים עובדים כי הם יודעים שהם חייבים, לא בגלל שיש להם מטרה או סיבה שהם עושים את העבודה.
ארלי ראסל הוכשילד.