זמן הסוף הגיע. טרסיל מת, שר הארבה השתחרר מכלאו והוא חזק מתמיד. ת'ורן ובני בון ירדו אל המערות העתיקות שבמעמקי טאנן גארד בניסיון אחרון למצוא את כתר הקרניים ולהציל את העמק ואת העולם כולו. האם יצליחו להגיע אליו בזמן?
לבסוף בני בון ובני הדודים שלו חוזרים הביתה לבונויל ושר הארבה נעלם כי הדרקונים הפילו אותו מתחת לאדמה. כתר הקרניים הוא אבן ענקית וקסומה.
ספר זה הוא במקור חלק מהספר התשיעי באנגלית.
בון - רוז.
אי שם בעבר הרחוק, נקראות הנסיכות ברייר ורוז הרווסטאר לצפון הממלכה כדי לעבור מבחן שיקבע מי תירש את המלוכה. עד מהרה מתברר שהגעתן של הנסיכות מסוכנת, לא רק להן אלא לעמק כולו. יריבם האיום של הדרקונים ושל בני העמק מבקש לפרוץ מכלאו, והוא זקוק לכוחה של עין חלימה חזקה - בדיוק הכוח הנדרש מהמלכה לעתיד. עכשיו הגיעה שעתן של הנסיכות לגלות את ייעודן ולהבין אם הן משחררות את הרשע או מושיעות את העמק...
הצטרפו לרוז, לברייר וללוציוס בהרפתקה שהתחילה את המלחמה הגדולה בעמק ואת סיפורם של בני בון, ת'ורן וחבריהם.
בון - סיפורי הכובע הגדול.
לאחר שהבונים חזרו לבונוויל סמיילי בון, מלוויל וחבורת בונים צעירים יצאו לטיול מחנאות ובטיול שמעו סיפורים על מייסד עירם (ג'ונסון בון הגדול) ועל החווה של סבתא בן.
הסדרה השנייה.
הסדרה השנייה של בון היא סדרת המשך לסדרה הראשונה והעלילה בה מתקיימת כמה שנים אחרי שהאחים לבית בון חוזרים לבונוויל. מסופר בה על ילד וחברו הדביבון (רודריק - דביבון מהסדרה הראשונה) שמוצאים אבן בתוך צנון ענקי ומאמינים שהיא מביאה להם מזל, מסתבר שהאבן היא חלק קטן מניצוץ שהוא היה בעצם ה"אור הראשון בעולם" שעזר לגרש דרקון מרושע בשם העכנא. יום אחד העכנא מחליט לחזור וזורע פחד ואימה בכול העמק, ומאיים על משפחתו של טום (הילד). באותו זמן בבונוויל סבא ושני הנכדים שלו נבלעים בסופה שמביאה אותם לעמק והם פוגשים את טום ורודריק. יחד הם אוספים עוד כמה חברים לדרך ויוצאים למסע מסוכן לאסוף את כול חלקי הניצוץ לעצור את העכנא ולהשיב את השלווה לעמק, אבל העכנא לא מוותר בקלות ומכין להם מלכודות ואפילו מנסה להרוג אותם.
מפת העמק.
הרי המזרח.
מקדש העכבראש - מקדש קדום השייך לעכבראשים, מכיל כוח ועוצמה הגורמת להזיות ושיגעון. סביר להניח שזוהי חלימה הנגרמת משליטת הארבה.
ההר של שונרא - שליט הרי המזרח, לטענתו. הוא קיבל תחת חסותו צוק אחד, בספר השביעי מבטיח לקיים משימה למכוסה הראש בתמורה לגמול נאה, וכיוון שהצליח הוא קיבל יותר מרחב בשליטתו. בזמן המלחמה שונרא איבד את אחד מהריו, אבל הוא עדיין התגורר באזור הצפוני שלהם.
מערת הזקן - אזור קדום שבספר השביעי שוחזר ושימש כאזור לאימוני לחימה. הוא נכנס תחת שליטתה של רוז בן, אשר בימיה למדה גם היא שם. חסידי הונו, אכלני המקל, לוחמי הממלכה הקדומה ונאמני הארווסטר, התאמנו שם על לחימות. המקום "קדוש" מכיוון שזורמת בו חלימה חזקה.
חגים ומועדים בקהילות ביתא ישראל
החגים והמועדים בקהילות ביתא ישראל מקורם בהלכה ובמסורת שבע"פ שקדמו לימי חז"ל והותאמו למציאות החיים בגלות סאמיאן. בימי הממלכה האחמנית עוד התקיים קשר רציף בין יהודי קרן אפריקה וחצי האי ערב לבין מקימי בית המקדש השני, אך עם כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול התרופף הקשר בין הקהילות היהודיות בתחומי הממלכות ההלניסטיות לבין יהודי האימפריה החבשית המתעצמת ולבסוף התנתק. משך תקופה ארוכה, של כאלפיים שנה, חיה הקהילה במנותק מיתר קהילות עם ישראל. כתוצאה מכך, אין זכר בהלכות ביתא ישראל המקוריות למחלוקות השונות בין הפרושים לבין המתיוונים, הצדוקים, האיסיים, הבייתוסים והמינים השונים שפרשו מן היהדות מימי אגריפס הראשון ואילך, כמו גם למשנה ולתלמוד, ולחגים והמועדים שנוספו או השתנו בתקופה זו.
כיום מציינים בני ביתא ישראל את חגי ישראל ומועדיו כנהוג בקהילות היהודיות האחרות, לרבות את חג שמחת תורה, חנוכה, ופורים שלא נחגגו בעבר. הקהילה נמנעת גם מהקרבת קורבנות שאינם חולין ובפרט מקורבן פסח. חלק מן המנהגים המקוריים עדיין נשמר, לרבות חג הסיגד, שהוכר בישראל כחג רשמי ויום בחירה.
מועדים יומיים.
סנבת.
סנבת ("שבת"): הוא המועד המקודש ביותר ומצוותיו מעוגנות בספר תאזזה סנבת ("מצוות השבת"). אין מלים. צום חכמים שחל בשבת נפסק ולאחר השבת הצום ממשיך ונוסף לו יום. אסתסרי (כיפור) שחל בשבת מתחיל כרגיל ובצהרי היום מגישים אוכל וכל אדם אוכל מעט מן המזון וזאת על מנת להזכיר שזו יום שבת שבה אסור לצום.
מועדים חודשיים.
למעט 'צום מאליא' החל בערב כל ראש חודש, מהווים המועדים החודשיים תזכורות לחגים השנתיים המרכזיים:
חגים שנתיים.
בעל ליסא.
בעל ליסא או בעל ליסן (חג ניסן): חל בא' בניסן והוא ראש השנה. תאריך זה מציין גם את תחילת הנקיונות לקראת הפסח.
ספירת העומר.
ספירת העומר: ספירת העומר החלה אחרי היום האחרון של פסח ונמשכה 49 ימים, מכ"ב בניסן עד י"א בסיוון.
צומא תמוס.
צומא תמוס ("צום תמוז"): תשעה ימי צום מא' בתמוז ועד י' בתמוז לזכר כיבוש ירושלים בידי נבוכדנצר. מזוהה עם צום הרביעי.
צומא אב.
צומא אב ("צום אב"): חל במשך שבעה עשר יום החל מא' באב ועד י"ז באב. לפי מסורת אחת נקבע על ידי הנביא ישעיהו כדי לכפר על חטאת המלך מנשה, לפי מסורת אחרת הוא נקבע לזכר הכוהנים שנטבחו אחר חורבן בית ראשון. מזוהה עם צום החמישי.. התפילות המרכזיות היו מבוצעות על הר. הצום חל מהזריחה ועד השקיעה, בלילה נמנעים מאכילת מוצרי בשר וחלב.
עוד עמת.
עוד עמת ("סבוב השנה"): חל בא' באלול שמו העממי שעי-ברובו.
עשרתו ושמנתו.
עשרתו ושמנתו ("השמונה עשר"): נקרא גם בכר בעל ("החג הבכור") ותזכר אברהם ("אזכרת אברהם") חל בכ"ח באלול ומוקדש לזכר מות שלושת האבות ובו קוראים את סיפור חייהם וכן את צוואת אברהם, צוואת יצחק וצוואת יעקב.
ברהן סרקן.
ברהן סרקן ("זריחת האור"): נקרא גם בעל מטקע ("חג התקיעה") בשל התקיעה בשופר וכן תזכר אברהם ("זיכרון אברהם") לזכר עקדת יצחק שבה אברהם אבינו עקד את בנו יצחק. חל בא' בתשרי. בעבר היה נהוג להכין שופרות מקרן חלולה של איל, אך מנהג זה ננטש..
בחג נהגו לנגן בכלי הקשה המוקצים לשירת קודש - נֶגַרית (תוף חבית הסגור משני צדדיו בעור בהמה טהורה), קַצְ'ל (סוג של מצילה) וסנסל (כלי נגינה אשר דומה לסיסטרום () המצרי ומזוהה עם הצלצל הנזכר במקרא.
יום לפני החג היו הכהנים עוברים מבית לבית, ומזכירים לכולם להתחיל בהכנות. בבוקר יום החג הלכו לנהר כדי להתרחץ ולהיטהר. בערב החג נהגו לקטוף פרחי-בר בשדות, ולהגישם לשכנים עם איחולים לשנה טובה.
עם התקדש החג התקהלו כולם, גברים ונשים, בבית-הכנסת. הכהנים ערכו את התפילה החגיגית והקהל חזר אחריהם על הפסוקים. התפילה, שנמשכה ארבע שעות, לוותה בתופים ומצילתיים. בסיומה ערכו ארוחה חגיגית ליד בית התפילה, בה אכלו מַסְוָואֵית (לחם מצווה, שמשמעו מנחה לה'. נקרא גם ברכתה, ברכה) ושתו טֶלַה (שיכר מר המבושל משעורים ופול). הקֶס נשא דרשה, בירך על המזון וחילק ממנו לכולם. בטקס נטלו חלק גם קרובי-משפחה שבאו ממרחקים, כדי לחגוג עם בני משפחתם.
אף שבתורה נאמר על המועד "יוֹם תְרוּעָה יִהְיֶה לָכֶם" (במדבר כ"ט, י'), וכך גם מתפרש הפסוק לא נהגו לתקוע בשופר. ונמיקו זאת, ששכחו את מסורת התקיעה והכנת השופר מקרן האיל. כתחליף, נהגו להכות בתוף ולהקיש במצילתיים.
ביום החג חל איסור לעסוק במלאכות חולין, כגון זריעה, חליבה או נפחות. לעומת זאת, מותר היה לבצע מלאכות הקשורות בהכנת האוכל, כגון קטיף פרי והבערת אש לבישול.
צומא תהסרין.
צומא תהסרין ("צום תשרי"): חל בין א' בתשרי לי' בתשרי. לפי המסורת נקבע על ידי עזרא משום שנשכח ממנו מועד יום הכיפורים. לפי גרסה אחרת נקבע לזכר הצום שצם יוסף בשביל להיפגש עם אביו, יעקב אבינו. מזוהה עם צום השביעי
אסתסרי.
בעל אסתסרי ("חג הכיפור"): נקרא גם סיגד ("סגידה"), בעל אסתראי ("חג הראיה"), בעל יוסף ("חג יוסף") משום שביום זה הראו האחים ליעקב את כתונת הפסים של יוסף טבולה בדם. חל בי' לחודש תשרי. מועד זה נמשך יום אחד והיה יום של תענית, תפילה ובקשת מחילה. התפילות התחילו בערב ונמשכו כל היום. למחרת, לקראת סיום הצום, היה הקס מפסיק את התפילה ומזמין את הציבור לבקש מחילה אדם מחברו. במהלך היום הוקרב קורבן הכיפורים. לאחר מכן קראו את עשרת הדיברות ונשאו תפילה לאזכרת נשמות המתים, טקס שבמהלכו לקחו בני העדה בידם קומץ של גרגרי חיטה (הנקראים "אמיין"), סמל לנשמות המתים, ושמו אותם במקום נקי מחוץ למסגיד, מאכל לציפורים. בתום הצום נערך טקס אכילה ושתייה בחצר המסגיד. כנהוג בתפוצות אחרות של העם היהודי, הוקדשו מזמורים מיוחדים לימים הנוראים והתפילות השגורות בוצעו בניגון ובנוסח המותאם ליום הכיפורים (וכן בשלוש הרגלים).
בעל מצלת.
בעל מצלת ("חג הצל"): הוא חג סוכות נקרא גם בעל תפשחת ("חג השמחה"), בעל מחלות ("חג המחולות") וקדסת ("קדושה"). המועד מתחיל ט"ו בתשרי עד כ"א בתשרי. סוכה קהילתית יחידה הוקמה ליד המסגיד ובה היו עורכים כל בני הכפר סעודה ומביאים ביכורים לכהנת ונוטלים את ארבעת המינים שהם .. במשך החג היו אנשי הכפר מארחים בסוכת המסגיד בני משפחה ואורחים אחרים. אנשי הכפר נהגו להעביר את שבעת ימי החג בסוכה, ואף ללון בה יחדיו. ימות החג נחשבו לימים שמחים, ובנוסף ללימוד האורית, הסעודה והברכות על ארבעת המינים, נחוגו גם במשתה, שירה וריקודים.
א' בחשוון.
א' בחשוון: חג ראות משה רבנו את האלוהים. כדברי המקרא:
י' בחשון.
י' בחשוון: חג קבלת פני משה רבנו על ידי בני ישראל ברדתו מן השמיים.
מהללה.