מייסד החברה, שעל-שמו גם נקראה, מתיאס הונר, נולד בשנת 1833 בטרוסינגן, אשר בקצה היער השחור שבגרמניה. הונר, שהיה בעל הכשרה של שען, התעניין בכלי נגינה, שנקרא אז בשם "אורגן פה", שפותח בגרמניה בתחילת שנות העשרים של אותה מאה, והחל ליצור גרסאות ניסיוניות משלו לכלי. אותו אורגן פה, שכמובן התפתח עם השנים, מוכר כיום כמפוחית פה.
לאחר חודשים של ניסיונות, הונר החל ב-1857 לייצר מפוחיות למכירה. בעזרתו של עובד אחד, הוא הצליח לבנות 650 מפוחיות באותה השנה. שיווק המוצר התבצע בצורה טובה, ובמהרה הביקוש עלה על ההיצע, מה שהוביל להעסקת עובדים נוספים. ב-1862 החברה, שצמחה באופן מהיר ביותר, החלה לייצא לארצות הברית, שהיא אחת מרשימה הולכת וגדלה של מדינות בהן ניתן היה להשיג את כלי הנגינה של החברה.
ניתן לזקוף רבות מהצלחתו של הונר למאפייניו של כלי הנגינה. המפוחית הציעה צליל מיוחד, הייתה ניידת וזולה מאוד, מה שהפך אותה למאוד אטרקטיבית. כמו כן, חנויות מוזיקה היו יכולות להציב את המפוחיות לתצוגה בדלפק הקדמי, כך שהיו תופסות את העין, תוך שהן לוקחות מקום מועט על המדף. כלי הנגינה של הונר עוטרו בסמל חרוט בולט שהבדיל אותן מיד מהמתחרים. הונר הבין שהלקוחות דורשים גיוון, והמפוחיות נבנו במגוון של סגנונות וסולמות מוזיקליים. איכות מוצרי החברה החלה לצבור מוניטין, וב-1873, בתערוכה העולמית בווינה המפוחיות של החברה צוינו לטובה בפעם הראשונה מני רבות.
ב-1877 היו במפעל הונר בטרוסיגן היו 86 עובדים שייצרו מעל 85,000 כלים בשנה, כולם בעבודת יד. ב-1880 מכונות ראשונות נרכשו כדי להפוך שלבים מסוימים בייצור לאוטומטיים, מה שהוביל לעלייה משמעותית בתוצרת. החברה המשיכה לצמוח, בחלקו בזכות הגירה של גרמנים לארצות הברית, שלקחו איתם גם את המפוחית. ב-1887 הקימה הונר מספר מפעלים נוספים בכפרים שבסביבת טרוסיגן כדי להיענות לביקוש העולה.
ב-1896 יצר הונר את מפוחית המרין בנד הדיאטונית הראשונה. דגם שעתיד היה להפוך לקלאסיקה.
מפלגת מצרים הצעירה
מפלגת מצרים הצעירה, מצר-אל פתאת (בערבית: حزب مصر الفتاة) הייתה תנועה פוליטית מצרית שהוקמה על ידי אחמד חוסיין ב-1933, הפכה למפלגה ב-1936 ופורקה ב-1953.
אחמד חוסיין היה אפנדי ממעמד בעלי הקרקעות הזוטרים, והוא פנה לבני המעמד הבינוני העירוני, לפועלים ולסטודנטים. חוסיין התחיל ב"תוכנית הגרוש" והקים את מפעל התרבושים. לאחר שזכה להכרה פנה לבסס את האידאולוגיה שלו. ב-1936 הפכה התנועה למפלגה רשמית. המפלגה דגלה בקו מצרי לאומי תקיף – שילוב של ערביות, מצריות, טריטוריאליות, עם שאיפות כלכליות וצבאיות, סיסמתו הייתה "אללה, מולדת ומלך", ומטרותיו: שחרור מהאימפריה הבריטית, חיזוק מעמד הפלאח, רפורמות אגרריות, חלוקת העושר במשק, תיעוש, שפה ערבית כלאומית). הלאומיות בה דגלו הייתה לאומיות פאן-ערבית.
הזרוע העיקרית של "מצרים הצעירה" הייתה תנועת "החולצות הירוקות", שכללה גדודי נוער, שמנו בשיאן בין 3,000 ל-5,000 חברים. במרץ 1938 הוצא ארגון "החולצות הירוקות" אל מחוץ לחוק.
בעקבות התחזקות האסלאם בסוף שנות ה-30, שינה חוסיין את שם המפלגה ל"מפלגה האסלאמית הפטריוטית" וגם טבע סיסמה חדשה – "אלוהים גדול והתהילה לאסלאם". אחרי מלחמת העולם השנייה, עם התחזקות הקומוניזם, שינה שוב את שם המפלגה ב-1949 ל"המפלגה הסוציאליסטית המצרית". בכל חילופי השמות נשארה התנועה בהרכבה המדויק – תנועה ריכוזית תקיפה עם מנהיג חזק, אשר נשען על יחידות צבאיות למחצה שנקראו "החולצות הירוקות".
מנהיג נוסף במפלגה היה פתחי רדואן. גמאל עבד אל נאצר, שהפך ברבות השנים למנהיג מצרים, היה מזוהה בצעירותו עם מצר-אל פתאת.
חומה ומגדל
חומה ומגדל הוא כינוי לסדרת מבצעי הקמה של יישובים חקלאיים יהודיים מבוצרים בארץ ישראל בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936–1939) ומעט לאחריהם.
מאפיינים.
מבצעי התיישבות אלו באו כתגובה לפרעות שביצעו הערבים ביישוב היהודי וכן להגבלת העלייה על ידי הבריטים, ונועדו ליישב אדמות בבעלות יהודית על מנת להרחיב את גבולות ההתיישבות העברית - המדינה היהודית העתידית. את הביצוע הוביל ארגון ההגנה, על פי הרעיון והתכנון של שלמה גור (גרזובסקי), שאומץ על ידי המוסדות המרכזיים של היישוב העברי: הסוכנות היהודית, קרן היסוד, הקרן הקיימת לישראל וההסתדרות. לקחו בו חלק בעיקר קיבוצים ותנועות מכל זרמי ההתיישבות: 12 יישובים מן הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, עשרה יישובים של הקיבוץ המאוחד, חמישה קיבוצים של חבר הקבוצות, שלושה יישובים של הקיבוץ הדתי, 13 מושבים של תנועת המושבים, תשעה יישובים של הנוער הציוני ושל מכבי הצעיר ויישוב אחד של תנועת בית"ר. כוחות נוטרים ואנשי ה"הגנה" אבטחו את העלייה על הקרקע.
היישובים הוקמו במהירות (לרוב במהלך יום אחד), כשחומרי הגלם להקמת החומה, המגדל והצריפים הראשונים הוכנו מראש והובאו למקום הקמת היישוב. סיבת המהירות בהקמה: הצורך שבסוף היום הראשון יעמוד על תילו יישוב מוגן (הסיפור העממי כאילו ההקמה בתוך יום אחד נועדה לנצל את החוק העות'מאני שאין הורסים מבנה שיש לו גג אינו נכון בהקשר זה). גודל היישוב היה בדרך כלל קצת יותר מדונם אחד (35 על 35 מטר). החומה כפולת הדפנות, שהייתה מלאה בחצץ, ומגדל התצפית נתנו לדגם התיישבותי זה את שמו "חומה ומגדל". היישובים הוקמו כמעט ללא הפרעות מצד הערבים ועד מאי 1939 גם באישור שלטונות המנדט הבריטי. לאחר שהבריטים נמנעו החל ממאי 1939 מלתת אישורים, הוקמו היישובים גם ללא הסכמתם. רוב היישובים הוקמו באזורי ספר כדי לממש בעלות יהודית קיימת על הקרקע. היישובים היו מנותקים זה מזה ולכן נקודות תורפה חוברו באמצעות הקמת יישובים חדשים וסלילת דרכים לאורך רצועות הקשר - ה-N ההתיישבותי לאורכה של הארץ, חוזק כוח עמידתם העצמאיוכך הושגו מטרות מדיניות וביטחוניות שתרמו לאחר מכן לקביעת גבולות מדינת ישראל במסגרת תוכנית החלוקה. סיפורו של קיבוץ גינוסר הוא ייחודי בכך שמטרת הקמת החומה והמגדל הייתה, לפחות באופן חלקי, קביעת עובדה מוגמרת בפני אגודת פיק"א, בעלת הקרקע, ולא רק לצורך הגנה מפני ערבים.
ישנה מחלוקת לגבי זהות היישוב הראשון של חומה ומגדל. אף על פי שמקובל למנות את כפר חיטים כיישוב "חומה ומגדל" הראשון, ישנם מקורות המציינים את ניר דוד כראשון. טענה זו נסמכת כנראה על כך שכפר חיטים לא היה יישוב חומה ומגדל קלאסי, שכן מקימיו לא הקימו אותו בפועל אלא עלו למבצר שכבר היה קיים במקום.
מחלוקת נוספת היא לגבי היישוב האחרון ברשימה. יש המציינים את עמיר (29 באוקטובר 1939) כאחרון ברשימה. יש המציינים את תחילת מלחמת העולם השנייה, 1 בספטמבר 1939, כסיום תקופת חומה ומגדל, ויש הכוללים ברשימה גם את כפר ורבורג שנוסד ביום 31 באוקטובר 1939, החורג משני הכללים לעיל.
העלייה על הקרקע.
תיאור העלייה לעין גב אופייני למבצעי העלייה על הקרקע של חומה ומגדל:
רשימת היישובים.
רשימת יישובי "חומה ומגדל" לפי תאריך הקמתם:
כך הצהיר נתן אלתרמן בשירו ה"מגדל הראשון".
המגדל ומקורותיו בבניה המחנאית.
המגדלים של מפעל "החומה ומגדל" היו מגדלים אותם ניתן היה להקים בקלות ולהרים בקלות. המגדלים הושפעו ממגדלים שנבנו במחנות מחנאות של תנועות הנוער. שמואל מסטצ'קין, עוד בטרם היותו אדריכל בשנת 1928, תכנן מגדל מחנאי בסיסי במחנה הנוער העובד ביער בן שמן. מגדל זה הוא פיתח למגדל מרשים בהרבה במחנה התנועה בהרי הכרמל בשנת 1934. את המגדל השני ראה ידידו שלמה גור, והוא היווה השראה למגדלי המבצע שאף בתכנונם השתתף מסטצ'קין במסגרת פעילותו בהגנה.
האחים ראם
נבחרת רוסיה בכדורסל נשים
נבחרת רוסיה בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של רוסיה.
הנבחרת משתתפת באליפות העולם משנת 1998 וזכתה בשלוש מדליות כסף ב-1998, 2002 ו-2006.
באליפות אירופה זכתה נבחרת רוסיה במדליית הזהב ב-2003, ב-2007 וב-2011. כמו כן זכתה במדליית הכסף ב-2001, ב-2005 וב-2009 ובמדליית הארד ב-1995 וב-1999.
היסטוריה.
יורובאסקט 2011 ואולימפיאדת 2012.
הנבחרת זכתה באליפות אירופה בכדורסל נשים ב-2011 לאחר שגברה על נבחרת טורקיה בגמר הטורניר.
בתחרות הכדורסל של אולימפיאדת לונדון, הנבחרת כשלה בזכייה במדליה כלשהי וסיימה במקום הרביעי לאחר שהפסידה לנבחרת אוסטרליה בתוצאה 74:83 במשחק על מדליית הארד.
תורה נביאים וכתובים
ספריית וינר
אוסף וינר
הפלרת מי שתייה
נורברגיט
נורברגיט הוא מינרל מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) של מגנזיום, המכיל גם פלואור והידרוקסיל, והשייך לקבוצת המינרלים "קבוצת ההומיט".
תכונות.
נוסחת המבנה הכימי של נורברגיט היא Mg3SiO4(F,OH)2. קבוצת ההומיט אליה משתייך הנורברגיט היא קבוצה של מינרלים המאופיינים במבנה המשלב שכבות של סיליקטים ותחמוצות. לשכבות הסיליקטים יש מבנה כשל המינרל אוליבין ולשכבות התחמוצת יש מבנה דמוי המינרל ברוסיט (Mg(OH)2). במקרה של הנורברגיט יש שכבה אחת של אוליבין בין שכבות הברוסיט (להומיט שנתן את שמו לקבוצה יש שלושה).
הנורברגיט מתגבש במערכת האורתורומבית, חבורת סימטריות נקודתית האורתורומבית דיפירמידלית formula_1 וחבורת סימטריות מרחבית "Pmcn". הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=10.27, b=8.72Å, c=4.7Å.
הנורברגיט מופיע בטבע בדרך כלל משובץ כגרגירים. הגבישים נדירים, קטנים ומעוגלים באורך של עד 2.5 סנטימטרים. הנורברגיט נשבר באופן בלתי שווה. הקשיות של המינרל בינונית, 6.5-6 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 3.15.