ארבע אצבעות רגליהם של התוכאים מחולקות לשתיים הפונות לפנים ושתיים לאחור, ובכך מתאפשרת להם תפיסה יעילה של עצמים כגון ענפים או מזון. הם נעזרים גם במקור כדי להיאחז בענפים, משום שלעיתים הם נצמדים לענף בצורה אופקית. לחלקם לשון שרירית וגמישה, המסייעת להם בפירוק המזון. ההבדלים בין הזכרים לנקבות ברוב המשפחות מתבטאים בגיוון צבעי הנוצות ובצבע המקור.
בעולם יש כ-330 מינים של תוכאים. לכל מיני התוכאים יש כושר חיקוי. חלקם מצטיינים יותר וחלקם פחות. לתוכאים יש תיבת תהודה מיוחדת שיכולה להפיק מגוון רחב של קולות ולכן תוכים שונים, ובראשם האפרור האפריקני, מסוגלים לחקות מגוון רחב של צלילים וקולות, כולל דיבור אנושי.
בעבר האמינו כי התוכאים לומדים לחקות באופן שמזכיר הקלטה וללא הבנה אמיתית של משמעות החיקוי (מכאן הביטוי "חוזר אחרי כמו תוכי"). טענה זו נכונה כנראה באופן חלקי בלבד. מחקרים רבים, ובראשם מחקריהם של קבוצת המחקר בראשות פרופ' אלין פפרברג מאוניברסיטת ברקלי, הראו כי תוכים מסוג אפרור אפריקני (המוכרים בשם ג'אקו) מסוגלים להבין יחסים כמותיים, יחסי צבע וצורה מורכבים ולהשתמש בשפה באופן מתוחכם, הדדי וגם באופן שתואם, ככל הנראה, את המצב הפנימי של התוכי עצמו (כך למשל התוכים בקבוצת מחקר זו יודעים לבקש "גירוד", "מקלחת" וכו' כשהם מעוניינים בכך). מחקרים אחרים הצביעו על כושרם הגדול של מיני תוכאים שונים לפתור בעיות מורכבות (השגת מזון מתוך מבנה מסובך) יותר מבעלי חיים אחרים. דוגמה לכך הוא התוכי אלכס.
הכבד שבתוכאים הוא הקאקאפו, שחי בניו זילנד ומשקלו 3–4 קילוגרם. הגדולה בתוכים המעופפים היא הארה היקנטונית שמשקלה יכול להגיע עד 1.7 ק"ג. הקטן ביותר הוא תוכי ננסי צהוב פנים (Micropsitta pusio) ששוקל 10 גרם.
ננדו מצוי
ננדו מצוי או רִיאה מצויה (שם מדעי: "Rhea americana") הוא עוף גדול ממשפחת הראיים החי באמריקה הדרומית והוא חסר יכולת תעופה.
מאפיינים.
הננדו המצוי הוא העוף הגדול ביותר באמריקה ומשקלו 20–27 קילוגרם ולגובה 1.35 מטר, אף שפרטים גדולים מאוד הגיעו למשקל 40 ק"ג ולגובה 1.83 מטר, כאשר הזכרים גדולים יותר מהנקבות.
צבעו חום בהיר. רגליו חזקות והאצבעות קצרות ודקות. בניגוד ליען, לננדו שלוש אצבעות בכל רגל במקום שתיים. צווארו וגם ראשו מכוסים נוצות. הננדו בעל יכולת ריצה מהירה מאוד וכן ניתור לגובה. אף על פי שאינו מסוגל לעוף, הוא מתרומם מעל פני הקרקע, אחרי ריצה מלווה בהנפת כנפיו, לשם שמירה על שיווי משקלו. הננדו גם מסוגל לשחות באגמים ונהרות.
הננדו חי בלהקות עד שישה פרטים ובעונת הרבייה אפילו עד 25. אז גם נלחמים הזכרים זה בזה בעזרת בעיטות ברגליהם החזקות, תוך שילוב צוואריהם ומכות במקורם. הזכר המנוצח נמלט בעוד מנצחו רודף אחריו, כדי למנוע את חזרתו. זכר אחד מזדווג עם מספר נקבות, לאחר חיזור מלווה בהילוך גאה, קידות וקפיצות. הקן בנוי בשוחה באדמה, המרופדת בעשב. ההטלה נעשית מחוץ לקן והזכר מגלגל את הביצים לתוכו בעזרת המקור. הזכר דוגר על הביצים לבדו ואילו הנקבות עוזבות את המקום. כמו כן הוא המטפל באפרוחים, שמיד עם היבקעם מהביצים, מסוגלים להלך.
תפוצת העוף באמריקה הדרומית, באזורים פמפס, סראדו, קמפוס ובגראן צ'אקו. הוא שוכן באזורים בהם הצמחייה גבוהה, ובעונת הרבייה שוכן בקרבת נהרות, אגמים וביצות.
הננדו הוא אוכל-כול (אומניבור), המעדיף עלים רחבים ותלתן. אולם ניזון אף מזרעים, שורשים ופירות. הננדו אוכל גם חרקים, חולייתנים קטנים כלטאות וצפרדעים, ציפורים קטנות ונחשים. הננדו אוכל תוך כדי תנועה. לננדו טורפים מעטים הכוללים בעיקר את הפומה ואת היגואר אך גם כלבים משוטטים וננדואים שוחים עשויים גם להיתפס בידי תנינאים או אנקונדה. ישנם גם מספר שבטי אינדיאנים המתבססים על ציד שלו. הביצים והאפרוחים פגיעים גם להתקפות של דורסים כמו קרקרה דרומית, גריזון גדול ואף ארמדיליים כמו ארמדיל שעיר הררי וארמדיל שש-החגורות, אך לרוב ההורים שומרים עליהם.
התטולה של הננדו כוללת 15-30 ביצים המצויות בקן על הקרקע עליו דוגרים שני ההורים למשך 5 שבועות.
קקדואיים
קקדואיים (שם מדעי: Cacatuidae) היא על-משפחה וגם משפחה בסדרת התוכאים ובה כ-21 מינים. תפוצתו של הקקדו היא באינדונזיה ובאוסטרליה. גודל הפרטים משתנה מסוג לסוג. אורכו של המין נימפית מצויצת הוא כ-31 סנטימטרים ואורכו של קקדו הדקלים הוא כ-67 סנטימטרים. הוא משמש גם לנוי וכחיית מחמד.
לורים
לורים (שם מדעי: Loriini) הוא שבט ממשפחת הדרראים (Psittaculidae) ותת-משפחת הלורים. הוא כולל מיני תוכים רבים החיים באוסטרליה, אוקיאניה ודרום-מזרח אסיה. באופן כללי מרבית סוגי הלורים אינם נמצאים בסכנת הכחדה ומצבם הוא ללא חשש, ישנם סוגים שהם פגיעים או קרוב לכך עקב פיתוח סביבתי מואץ ונעשות תוכניות שימור כולל העברת מינים לאזורי מחיה אחרים. הבעיה חמורה יותר באזוריי האיים המבודדים כאשר חולדות מאיימות על אזורי הקינון של הלורים. המין ultramarine lorikeet נמצא בסכנת הכחדה חמורה ומוגדר כאחת מ-50 העופות הנדירים בעולם.
מצב השימור של מיני הלורים השונים יכללו בטבלאות השונות בפסקת חלוקה לסוגים ומינים.
מאפיינים עיקריים.
השם הפופולרי למיני שבט זה הוא לורים ולוריקיטים (Lories and Lorikeets) כאשר לוריקיטים הם המינים בעלי הזנב הארוך ואילו הלורים הם בעלי הזנב הקצר.
הלורים והלוריקיטים הם לרוב תוכים קטנים ובינוניים כאשר הלוריקיטים הם, יחסית, קטנים יותר מאשר הלורים ברוב המקרים, אך יש גם יוצאים מן הכלל וכן מינים גדולים יחסית.
גולדיס לוריקיט (Glossoptilus goldei), אחד המינים הקטנים יותר, אורכו 18 ס"מ, כולל הזנב הארוך, ומשקלו כ-55 גרם. לעומתו, הבלק לורי (Chalcopista atra) שהוא אחד הלורים הגדולים, אם לא הגדול ביותר, אורכו כ-31 ס"מ ומשקלו כ-230 עד 280 גרם.
הלורים והלוריקיטים הם גם מהצבעוניים ביותר, לא רק בין מיני התוכים למיניהם, אלא גם בין כל בעלי הכנף האחרים. השוני קיים הן בצבע הבסיסי של הפלומה והן בצבעי נוצות הגב והתעופה ויש מינים שהצבע הבסיסי הוא אדום, ירוק, סגול, שחור, חום וגם כחול. ככלל, אבל עם הרבה יוצאים מן הכלל, רוב הלוריקיטים הם בעלי צבע בסיסי בגווני ירוק ואילו חלקם הגדול של הלורים הם בעלי צבע בסיסי בגווני אדום.
הצבעוניות של משפחת הלורים והלוריקיטים, התנהגותם ואופיים הפכו את הלורים לעופות תצוגה מובילה בהרבה מגני החיות ופארקי העופות בעולם וגם בארץ.
התנהגות.
בטבע, הלורים והלוריקיטים חיים בלהקות ועפים בסביבת עצים, בעיקר עצי אקליפטוס או עצים בעלי תפרחת שם הם מוצאים את מזונם.
בקרבת מקומות יישוב המוקפים גידולי פירות מסחריים, נחשבות להקות הלורים כעוף מזיק ונעשים ניסיונות רבים להרחיקם משטחים חקלאיים.
קינון בטבע נעשה בדרך כלל בחללים בתוך גזעי עצים זמן הדגירה משתנה בהתאם למין ונע בין 22 ל 28 ימים. הגוזלים עוזבים את הקן אחרי כ 50 יום מזמן הבקיעה.
תזונה בטבע.
הלורים השונים חיים באזורים שונים ולכן גם תזונתם משתנה מאזור אחד לאחר. מרבית סוגי הלורים חיים באזורים הטרופיים של אוסטרליה, ניו זילנד, אינדונזיה, פפואה ניו-גיני, פולינזיה ובעוד עשרות איים קטנים באזור דרום-מזרח אסיה.
ידוע כי בטבע, מרבית הלורים ניזונים בעיקר מצוף של פרחים הגדלים באזור מחייתם, מפירות ומזרעים הגדלים על צמחים מסוימים.
לורים רבים החיים באוסטרליה ניזונים מפריחת האקליפטוסים ואף מהזרעים שהעץ מפיק. מגוון הפירות והפרחים באזורים אלו הוא עצום וכל לורי בוחר את הזנים המועדפים עליו. ללורים לשון ארוכה בעלת קצה "שעיר" שנועד לקלוט את הצוף מליבו של הפרח המועדף. תזונתם של הלורים מכילה סוכרים רבים (פירות וצוף) והיא נוזלית ורכה במרביתה. הלשלשת של הלורים נוזלית גם היא בהתאם לתזונתם.
הרכב מזונות זה גרם לשינויים אנטומיים הן בלשון והן בזפק של הלורים.
מכיוון שתזונתם של מרבית מיני הלורים מורכבת פחות מזרעים וגרעינים הזפק שלהם קטן יותר מאשר בסוגי התוכים הניזונים בעיקר מגרעינים וזרעים.
גידול בשבי.
צבעיהם המרהיבים, התנהגותם התזזיתית ואופיים הנוח, יצרו ביקוש גדול ללורים. בתחילה מגני חיות באירופה ולאחר מכן בארצות הברית כבר משלהי המאה ה-19.
מגני החיות ופינות החי זלג הביקוש ללורים גם ממגדלים פרטיים הן לתצוגה והן כחיות מחמד.
תזונה בשבי.
האתגר הראשון של גידול לורים בשבי היא התאמת התזונה לזו הקיימת בטבע.
מזונם של הסוגים השונים של הלורים בטבע משתנה בהתאם לגאוגרפיות בהם הם נמצאים אבל הבסיס הוא בדרך כלל נקטר ואבקנים (pollen).
עד אמצע שנות ה-80 כל מגדל לורים הכין מזון, בדרך כלל נוזלי, שאמור היה להחליף את הנקטר בטבע ולספק סוכרים ושאר המרכיבים במזונם. בספרות המקצועית, שעד אז הייתה מעטה למדי, התפרסמו מתכונים שונים לתזונת הלורים.
תזונה לקויה הייתה הגורם העיקרי בתמותת לורים וקיצור תוחלת החיים שלהם בשבי בעיקר עקב מחלות כבד.
החל מאמצע שנות ה-70 חל גידול משמעותי של גידול לורים בשבי על ידי מגדלים פרטיים ובמקביל הוחל גידול לורים כחיות מחמד על ידי אנשים פרטיים. אחזקת לורים כחיות מחמד חייב התמודדות עם הלשלשת שלהם, שעקב מזונם הנוזלי, הייתה מותזת לכל עבר.
באמצע שנות השמונים, בניסיון לחקות את התזונה של הלורים בטבע, פיתחו חברות מזון, פורמולות שונות של אבקה ליצירת דייסה ללורים. הדייסה אמורה לספק את כל הצרכים התזונתיים של הלורים ולהקל על המגדלים בטיפול בהם. האבקה מכילה סוכרים, חלבונים, שמנים צמחיים ומינרלים.
פתרון זה נתן מענה סביר למגדל הממוצע אבל עדיין ישנם בתי גידול שמשתמשים במזון המוכן בצורה מוגבלת ומוסיפים רכיבים שונים אחרים.
תצוגת לורים בשבי.