לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפו רוב חברי ההסתדרות המצומצמת לקבוצה היפואית ומאז הייתה חפיפה מסוימת בין ההסתדרות המצומצמת לבין הקבוצה היפואית והם הקימו את גרעין ההכשרה החלוצי הראשון של הנוער העובד בארץ.
המרכז שנבחר לנהל את "הסתדרות חניכי הגמנסיה הרצליה" (הסתדרות הדור הצעיר) היה בן 5 חברים, מתוכם שלושה היו חברי ההסתדרות המצומצמת (משה שרת (יו"ר) רבקה שרתוק ודוד קומרוב.
ההסתדרות המצומצמת של בוגרי הגימנסיה
אריה מערות
אריה מערות (שם מדעי: Panthera leo spelaea) הוא תת-מין נכחד של אריה שחי בתקופת הפליסטוקן באירופה, צפון אסיה וצפון אמריקה. הוא ידוע ממאובנים ומציורי מערות מהתקופה הפלאוליתית העליונה, ומכאן שמו. אוכלוסיית אריה המערות נכחדה לפני כ-14,000 שנה, בשלהי תקופת הקרח האחרונה.
תיאור.
תת-מין זה של האריה היה אחד האריות הגדולים ביותר. לשלד של זכר בוגר, שנמצא בשנת 1985 באזור גרמניה, היו כתפיים בגובה 1.2 מטרים ואורך גוף של 2.1 מטרים ללא הזנב, ומשקלו היה בין 160–350 קילוגרם. זהו בערך הגודל של זכר גדול של האריות כיום. פרטים אחרים שנמצאו היו גדולים אף יותר. מכאן, שאריה המערות היה גדול ב-8% - 10% מהאריות המודרניים כיום, אך קטן מהאריה האמריקני.
אריה המערות ידוע מציורי מערות וגילופי שנהב. אלו מצביעים על כך שהיו לו אוזניים עגולות וזקורות, זנב עבות, פסים דהויים בדומה לטיגריס ורעמה פרימיטיבית כלשהי סביב הצוואר.
היסטוריה ותפוצה.
אריה המערות התפתח מתת המין הקדום יותר אריה מאובן ("Panthera leo fossilis", לעיתים קרוי "Panthera fossilis"), שהופיע לראשונה באירופה לפני כ-700,000 שנים.
הוא היה נפוץ ברחבי אירופה, אסיה, צפון-מערב אמריקה הצפונית, מבריטניה, גרמניה וספרד דרך מצר ברינג ועד לטריטוריות יוקון, ומסיביר עד לטורקסטן.
סביבה.
אריה המערות קיבל את שמו מכיוון ששרידים רבים שלו נמצאו במערות, אך קיים ספק אם הם התגוררו באמת בתוכן. הוא חי בסביבות רבות, אך העדיף סביבת אזורי מרעה ויערות חורש, שם היו בעלי חיים אוכלי-צמחים בינוניים וגדולים אותם הוא צד. עקבות מאובנות שלו ביחד עם אלו של אייל הצפון מראות לנו שהוא אף התקיים בסביבה תת-ארקטית.
טורף פעיל זה ככל הנראה צד את בעלי החיים אוכלי הצמחים הגדולים של תקופתו, בהם: סוסים, איילים, אייל הצפון, ביזון ואף ממותות צעירות או זקנות. בנוסף נראה שהוא צד אנשים במספר הזדמנויות, ייתכן שאנשים חלשים או תועים. במערות מסוימות נמצאו שרידי אריות לצד דובי מערות וייתכן שהאריות ניסו לצוד את הדובים אך נהרגו בידיהם בתהליך.
חיות קטנות היו בדרך כלל מופלות על ידי מכה עם הכפות הקדמיות ומוחזקות לאחר מכן בעזרת 2 הרגליים הקדמיות. לאחר מכן באה נשיכה חזקה, בעורף או בצוואר ולפעמים אף בחזה. האריה לא רץ מהר כמו הטרף שלו, אך הוא היה מסוגל להדוף אותו מאחורה או לרוץ עד אליו ולהפיל אותו בעזרת הכפות הקדמיות שלו. בצורה זו היה שיווי המשקל של חיה רצה מתערער בקלות. מספר ציורים שלהם מראים מספר פרטים צדים יחד, בדומה לציד של לביאות.
האריה היה מהנפוץ שבטורפי עידן הקרח יחד עם צבוע המערות וכן זאבים ודובים חומים. לא ברור ממה נכחד אך ייתכן שעקב תחרות עם האדם, ציד בידי האדם ואולי כתוצאה מההתחממות של סוף התקופה, בה החלו לגדול יערות מחטניים במקומם של הערבות שופעות הטרף של הפליסטוקן, מה שגרר היעלמות של מזונו.
סיווג.
אריה המערות מוגדר לעיתים כמין משל עצמו, בשם "Panthera spelaea" ולעיתים כתת-מין של אריה תחת השם "Panthera leo spelaea". לפחות גורם אחד, בהתבסס על צורת הגולגולת, מחשיב אותו כקרוב של הטיגריס. אולם, מחקר גנטי ופלאו-גנטי מראה שהוא היה קרוב לאריה המודרני, ממנו התפצל לפני כ-500,000 שנה. אולם, עדיין לא ברור אם צריך להחשיב אותו כתת-מין של האריה או כמין נפרד בעל קרבה לאריה.
לנסקי
בוגוליובסקי
בונים ולוחמים (אוניית מעפילים)
בונים ולוחמים הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של ההגנה.
תולדותיה.
נבנתה בשנים 1944–1945 כאונייה משא ממונעת עשויה עץ, מצוידת במנוע דיזל אנסלדו (Rodina) (מספר סיבובי מדחף 350 במהירות רגילה); מסוגלת למהירות 7.5 קשר.
רכישה והכנה.
האונייה נרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' יהודה ארזי ועדה סירני בעיר סבונה באיטליה, ונרשמה על שם פינטר, יהודי שהתגורר באיטליה. בינואר 1946 יצאה להפלגת העפלה תחת השם "אנצו סירני". לאחר שהגיעה לנמל חיפה הוחרמה על ידי השלטונות הבריטים ושוחררה לאחר מאבק משפטי. האונייה שהייתה מוכרת לבריטים חזרה לאיטליה, והוכנה להפלגת העפלה נוספת, הפעם תחת השם "בונים ולוחמים", שאפיין את רוח הזמן, ערב יציאת הבריטים מארץ ישראל.
בהפלגה השתמשו בחדרים ובציוד שהוכנו בהפלגתה כ"אנצו סירני". המעפילים שוכנו באונייה במחסן הגדול, היחידי בה. צוות הימאים ומפקדי האונייה התגורר בתאים נפרדים. כמו כן, היה באונייה חדר אוכל ותא בחרטומה. מפקד האונייה היה איש הפלי"ם משה רבינוביץ' ולצדו פנחס דפני, איש הפלי"ם גם הוא, והגדעוני היה שמשון לוטן. מכשיר הקשר שעמד לרשותם היה מתוצרת ההגנה; נבנה על ידי רענן (רני) רובינשטיין, אשר שירת אז ביחידה 544 של הצבא הבריטי. רב החובל ושבעת המלחים היו איטלקים.
המעפילים.
הוחלט כי נמל ההעמסה של המעפילים על סיפון האונייה יהיה בעיירה באקאר צפונית לבלגרד, יוגוסלביה. המעפילים, כ-1,002 נפש, באו מבולגריה. הם נבחרו על פי מפתח מפלגתי: מפא"י - 207, השומר הצעיר - 204, מכבי צעיר - 86, ציונים כלליים - 226, רוויזיוניסטים- 80, החלוץ - 174, הבלתי מפלגתיים - 35, השאר לא היו מאורגנים. בין המעפילים היו רבים מבוגרי בית הספר "אורט" סופיה, וכן בעלי מקצועות חופשיים: רופאים, מהנדסים, רוקחים, ואקדמאים אחרים, בעלי מלאכה בתחומים שונים רובם צעירים עד גיל 30. הם נאספו בכמה מחנות באתרים שונים בבולגריה והועברו לסופיה. ב-14 בפברואר 1948 יצאו ברכבת מיוחדת עד לנמל ההעמסה. כמו כן, שני כלי שיט אמריקאים: "פייר" ("Fire") ו"ספיד" ("Spead") שהפליגו מרומניה, היו מעורבים בהגעת המעפילים. המעפילים עלו לאונייה בשעות הלילה, היישר מן הרכבת שחנתה במרחק כ-500 מטר מהאונייה. לאחר שעלו כולם אל הסיפון, נקבעו תפקידים, והאחריות על ניהול חיי היומיום הייתה בידי מנהיגי המעפילים.
ההפלגה.
"בונים ולוחמים" הפליגה מיוגוסלביה בשעה 8:30 ב-18 בפברואר 1948. נתיב ההפלגה של האונייה החל בבאקאר אל ספלטו, שם ירדו ימאי-נווט ומעפיל חולה. משם המשיכה האונייה דרך מיצר אוטרנטו (Otranto) בין אלבניה לאיטליה, לאורך החוף היווני, האיים האִיוניים קפלוניה (Cephalonia) וזנטה (Zante) לאורך חוף חצי האי פלופונז, כף מטפן, עד האי ספינזה (Sapientza) משם לאי קיטרה (Kithira) כף סידרוס (Sidheros) בקצה הצפוני – מזרחי של כרתים, ומשם לכיוון חופי הארץ.
ב-28 בפברואר בשעה 9:00, בהיות האונייה מול חוף ניצנים, התגלתה על ידי מטוס בריטי, ואחר כך הגיעה משחתת בריטית. מפקד האונייה הנחה את המעפילים שלא להתנגד או לגרום לעימות עם הכוחות הבריטים. בשעה 16:50 עלו חיילים בריטים על סיפון האונייה, ועד לשעות הערב היו חמש משחתות נוספות בקרבתה. לא התחולל עימות בין הכוחות הבריטים לבין המעפילים, והאונייה הפליגה תחת משמר לנמל חיפה. כאשר עלו הבריטים לאונייה נכנס מפקד האונייה למחבוא שהוכן, והמלווה השני ירד עם המעפילים אל החוף. שניהם חולצו על ידי צוות פועלים חברי "ההגנה" שעבדו בנמל וקשרו את האונייה אל מזח שבו.
המעפילים גורשו אל מחנות המעצר בקפריסין.
משה דגן
משה דגן (פיבוש) (25 בינואר 1909 – 12 באוקטובר 1973) היה עיתונאי ועורך ישראלי.
חייו.
דגן נולד בשם משה פיבוש בינואר 1909 בעיר יאשי שברומניה. למד משפטים באוניברסיטת בוקרשט.
היה חבר "השומר הצעיר", ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל כחלוץ עם קבוצה שעשתה הכשרתה בשער העמקים. היה חבר קיבוץ השומר הצעיר במגדיאל ועבד בחקלאות.
כעבור שנתיים, ב-1935, עם היווסדו של עיתון "הבוקר", עבר לעסוק בעיתונות. הוא עבד בעיתון שנים רבות, תחילה ככתב ואחר-כך כעורך חדשות. משנת 1943 היה עורך של "על המשמר", ומשנת 1952 היה עורך חדשות ב"הארץ" עד לפטירתו.
היה חבר הנהלת אגודת העיתונאים, וחבר הנהלת מועצת העיתונות בישראל מ-1966.
דגן היה נשוי לאסתר לבית צוקרמן, ילידת אונגני, חברת השומר הצעיר בבוקרשט שעלתה ארצה ב-1933, עד מותה ב-1957, והיה אב לשלושה: עודד, נורית ושלומית.
בהמשך נישא לציירת ואמנית האמייל רות אַריון (1912–1988), ממייסדי כפר האמנים עין הוד, והיה נשוי לה עד מותו.
באביב 1973 חלה במחלת לב, ולאחר אשפוז ממושך, נפטר כעבור כחצי שנה בביתו שבעין הוד.
נקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
משה פיבוש
משה פייבוש
אינגבורג באכמן
גבריאלה (אוניית מעפילים)
גבריאלה הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה" בשנת 1945.
תולדותיה.
גבריאלה הייתה אוניית עץ בעלת תורן אחד; הונעה על ידי דיזל ומפרשים; מסוגלת למהירות 6 קשר, הפליגה תחת דגל יוון. באחד מגילגוליה השתתפה בשוד ימי.
נרכשה בפיראוס שביוון, על ידי איש הפלי"ם לוי שבט (שוורץ), באמצעות מתווך יווני בשם חרילוס הורטיס (Harillos Hortis), שכינויו היה "הנספח". שניהם בלווית יצחק אלשיך (אבוזי) עובד נמל חיפה. הם הכינו את האונייה להפלגת העפלה. האונייה צוידה בסירת הצלה אחת לשמונה נפשות, וסודרו בה 40 מקומות שינה, מטבח קטן ושירותים.
המעפילים, כארבעים נפשות, היו ניצולי השואה, חלקם מיוון והשאר מארצות אחדות באירופה; השתייכו בחלקם לתנועות נוער ומפלגות: 26 – הקיבוץ המאוחד, 9 – השומר הצעיר, 5 - בודדים. גילם הממוצע של המעפילים היה 25.