בעונה השנייה של הליגה, עונת , המשיכה לסלי את הדומיננטיות שלה מתחת לסלים. היה הייתה למלכת הריבאונדים של הליגה בפעם השנייה ברציפות, חסמה 2.1 זריקות למשחק, שנייה בליגה רק למרגו דידק, ופעם נוספת הייתה שלישית בין קלעיות הליגה כשרשמה 19.6 נקודות בממוצע. חרף יכולתה האישית הגבוהה, לא הצליחו הספארקס להעפיל למשחקי הפלייאוף בפעם השנייה ברציפות. בעונת הצליחה לוס אנג'לס להעפיל לראשונה למשחקי הפלייאוף. לסלי, שהייתה לקלעית המובילה של הקבוצה ולקוטפת הריבאונדים המצטיינת שלה, הובילה את הספארקס למאזן של 20 ניצחונות מול 12 הפסדים. הקבוצה העפילה לגמר המערב, בו פגשה את יוסטון קומטס, אלופת השנתיים הקודמות והודחה מולה בשני משחקים.
לקראת עונת מונה מייקל קופר למאמנה של הקבוצה. לסלי שרשמה שיא קריירה של 82.4% קליעה מקו העונשין, המשיכה בדומיננטיות הרבה שלה וסייעה לקבוצתה לסיים את העונה במאזן הטוב ביותר בליגה עם 28 ניצחונות מול ארבעה הפסדים בלבד. במשחקי הפלייאוף העפילה הקבוצה שוב לגמר המערב, בו פגשה שנית את יוסטון קומטס, והודחה מולה בשני משחקים פעם נוספת.
בנבחרת ארצות הברית.
לסלי זומנה לראשונה לסגל נבחרת ארצות הברית לקראת אליפות העולם בכדורסל שנערכה באוסטרליה בשנת 1994. לסלי תרמה לאורך הטורניר 10.5 נקודות ו-4.8 ריבאונדים למשחק. נבחרת ארצות הברית העפילה עד לשלב חצי הגמר, בו הפסידה לנבחרת ברזיל. לסלי רשמה בחצי הגמר רק 5 נקודות, וקלעה סל אחד במשחק בחמישה ניסיונות. במשחק על מדליית הארד קלעה לסלי שיא טורניר אישי של 19 נקודות, הוסיפה 7 ריבאונדים וסייעה לנבחרתה לגבור על נבחרת אוסטרליה המארחת 95-100, ולזכות במדליית הארד.
בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת אטלנטה (1996) הייתה לסלי לקלעית המובילה של נבחרתה עם 19.5 נקודות למשחק. ברבע גמר הטורניר היא קלעה 35 נקודות מול נבחר יפן, וקבעה שיא קליעה במדי נבחרת ארצות הברית. בחצי גמר הטורניר היא רשמה דאבל דאבל של 22 נקודות ו-13 ריבאונדים בניצחון על אוסטרליה 71-93, ובמשחק הגמר מול נבחרת ברזיל קלעה 29 נקודות והובילה את קבוצתה לזכייה במדליית הזהב.
לסלי המשיכה את הדומיננטיות הרבה שלה בזירה הבינלאומית גם באליפות העולם בכדורסל לנשים 1998. היא הייתה לקלעית המצטיינת של נבחרתה והרביעית בטורניר כולו עם 17.1 נקודות למשחק, והובילה את נבחרתה לתשעה ניצחונות ללא הפסד, ולמדליית זהב. גם בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת סידני (2000) הייתה לקלעית המצטיינת של נבחרתה והרביעית בטורניר כולו עם 15.8 נקודות למשחק, והובילה את ארצות הברית למדליית זהב נוספת בטורניר נטול הפסדים.
חובלה
הלמת
מיקסטייפ
מיקסטייפ (באנגלית: Mixtape) הוא שם כללי שניתן לאוסף שירים שהוקלטו למטרה מסוימת.
המיקסטייפ משקף בדרך כלל טעם מוזיקלי אישי, ויכול לכלול אוסף שירים מועדפים, אוסף שירים הקשורים ביניהם על ידי נושא משותף או שירים המייצגים אמירה אישית לנמען מסוים. חובבי מיקסטייפים רבים מאמינים כי על ידי בחירה זהירה של השירים באוסף ניתן ליצור אמירה אמנותית.
היסטוריה.
המיקסטייפים הראשונים הנפוצים ביותר היו בוטלגים שנמכרו בשוקי פשפשים בשנות ה-60 המאוחרות ועד שנות ה-80 המוקדמות. המיקסטייפים הביתיים נהפכו לפופולריים בשנות ה-80.
בשנים הראשונות של ההיפ-הופ, המוזיקה הייתה קיימת רק בהופעות חיות, והופצה באמצעות קלטות של מופעים. המיקסטייפים הראשונים של הז'אנר הוקלטו באמצע שנות ה-70 בניו יורק, וככל שהיו זמינים יותר, החלו מעריצים לאסוף את המיקסטייפים ולסחור בהם. משנות ה-90 החלו המיקסטייפים לשמש לקידום זמרים חדשים או להוצאת חומרים במטרה לקדם אלבומים רשמיים. כיום המיקסטייפים הם אלבומים באורך מלא שפורסמו בחינם, ובהם שירים מקוריים, רמיקסים לשירים פופולריים או שירי "פריסטייל".
שקיפה
שקיפת בטן
גורדי שחקים מוקדמים
גורדי השחקים המוקדמים נבנו בין השנים 1884–1939 בערים האמריקאיות בכלל ובניו יורק ובשיקגו בפרט, ושימשו לעסקים ולמסחר. ערים אלו, שאופיינו עד אז בבנייה נמוכה, החלו להתפתח לגובה הודות לצמיחה כלכלית משמעותית לאחר מלחמת האזרחים. הצורך בציפוף וביצירת ריכוזי אוכלוסייה, עודדו את הבנייה לגובה החל משנות השבעים של המאה ה-19. לצד זאת, ההתפתחות הטכנולוגית אפשרה את בנייתם של גורדי השחקים, בזכות השימוש בשלד פלדה חסין אש, היכולת ליצוק יסודות עמוקים בקרקע והמצאות מהפכניות כמו המעלית והנורה החשמלית. כל אלו יצרו את האפשרות, הן מבחינה טכנית והן מבחינה כלכלית, לבנות בניינים גבוהים דיים כדי לספק מענה לצורך החברתי והכלכלי. הראשון בכך היה בניין ביטוח הבית בשיקגו, שהתנשא לגובה של 42 מטרים ונפתח בשנת 1884. מספרם של אלו צמח במהירות כך שבשנת 1888 זכו לכינוי "גורדי שחקים".
שיקגו נחשבת לפורצת הדרך בתכנון ועיצוב גורדי שחקים, שהחלו להיבנות במרכז הרובע הפיננסי שלה בין שנות השמונים לתחילת שנות התשעים של המאה ה-19. אסכולת שיקגו ניסתה לקשר ולאזן בין אסתטיקה לתכנון בנייני מסחר פרקטיים ונוחים לשימוש. עקב כך, נבנו בניינים גדולים ורחבים בסגנון פלאצו (palazzo-style), בהם קומת הקרקע הפונה לרחוב שימשה לחנויות ולמסעדות, והקומות שמעליה שימשו למשרדים. בניגוד לכך, גורדי השחקים שנבנו בניו יורק באותה תקופה אופיינו במבנה צר יחסית, עוצבו בסגנון אקלקטי בחזיתותיהם, וספגו לעיתים קרובות ביקורות על חוסר האלגנטיות שבהם. בשנת 1892 אסרה עיריית שיקגו על בניית גורדי שחקים חדשים הגבוהים מ-46 מטרים, ובכך השאירה את הפיתוח וההתקדמות בתחום לניו יורק.
העשור הראשון של המאה ה-20 חווה גל חדש בבניית גורדי שחקים בזכות הביקוש לבנייני משרדים חדשים, שיתמכו בכוח העבודה (צווארון לבן) האמריקאי המתעצם. הפיתוחים בתחום ההנדסה האזרחית הפכו את המשימה לפשוטה יותר. בתקופה זו חזרה שיקגו לבנות בתחומה גורדי שחקים בסגנון שאפיין אותה, בעוד ניו יורק נחשבה למתירנית בניסיון למצוא את העיצוב המושלם לבניינים מסוג זה. בזכות כך, נבנו בעשור זה מבנים אייקונים בניו יורק כמו בניין פלאטאיירון, בניין סינגר (187 מטרים), מגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף (210 מטרים) ובניין וולוורת' (241 מטרים). למרות הצלחתם המסחרית, גורדי השחקים הללו ספגו ביקורת קשה בכך שהם לא תואמים לסביבתם, שוברים את הסדר בקו הרקיע של העיר ומטילים צל תמידי על הרחובות והבניינים שסביבם. בעקבות כך, ובשילוב האטה כלכלית, הובילה עיריית ניו יורק את מהפכת תוכנית בניין עיר של שנת 1916.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, צמחו גורדי השחקים ברוב הערים המרכזיות בארצות הברית בעוד שקומץ נבנה בשאר המדינות המערביות בעולם. הצמיחה הכלכלית של שנות העשרים ועליות בתחום הנדל"ן הביאו לגל שני בבניית גורדי שחקים בניו יורק ושיקגו. מהפכת תוכנית בניין עיר של שנת 1916 הביאה ליצירת גורדי שחקים בסגנון האר דקו הנסוג, והובילה לתכנון מבנים שהתמקדו בנפח הבניין והצל שהוא מותיר תחתיו ועל הבניינים שבסביבתו. גובהם המשיך להרקיע, עם בנייתם של בניין קרייזלר (319 מטרים) ובניין אמפייר סטייט (381 מטרים), ששברו את שיא הבנייה לגובה בעת השלמתם. עם תחילתו של השפל הגדול צנח שוויו של הנדל"ן ובנייתם של גורדי שחקים החלה לדשדש עד שנעצרה כמעט לחלוטין. התרבות הפופולרית והאקדמית אימצה לחיקה את גורדי השחקים והנציחה אותם בסרטים, צילומים, ספרות ובלט, המראים את הסמליות המודרנית והמדעית החיובית לצד הסמליות השלילית של תחלואות המודרניזם של החיים והחברה. גורדי השחקים שנבנו לאחר מלחמת העולם השנייה, דחו את הגישה התכנונית שהתפתחה לפני כן ואימצו את הסגנון הבינלאומי. רבים מגורדי השחקים הללו עברו שיפוצים נרחבים והותאמו מחדש לסגנון המאה ה-21, ששם דגש על התייעלות אנרגטית ובנייה ירוקה, וחלקם נהרסו לטובת מבנים מודרניים, כדוגמת בניין סינגר, שהיה הבניין הגבוה ביותר בעולם בין השנים 1908–1909.
רקע: 1879-1850.
מניעים חברתיים וכלכליים.
גורדי השחקים בארצות הברית החלו להופיע כתוצאה מצמיחה כלכלית, שינוי במבנה הארגון הפיננסי של עסקים אמריקאים והתחלת השימוש המוגבר בקרקע העירונית, שהותרה בה בנייה לגובה על ידי הרשויות. בניו יורק, שהייתה עיר נמל ימי חשובה במזרח ארצות הברית, החל להתפתח באי מנהטן אחד ממרכזי גורדי השחקים הראשונים בעולם. כתוצאה מההיסטוריה הקולוניאלית שלה, פוצלה תוכנית בניין העיר של ניו יורק ברובה למגרשים קטנים וחלקות גדולות מעטות. במשך המחצית הראשונה של המאה ה-19 הפכה ניו יורק למרכז המימון הכלכלי הלאומי של ארצות הברית, והבנקים בוול סטריט ברובע הפיננסי של מנהטן, התחרו עם מוסדות הבנקאות האנגליים על ההשפעה הבינלאומית.
שורשי המניעים החברתיים והכלכליים נעוצים בתקופה שלאחר השרפה הגדולה של שנת 1835 בניו יורק. האש כילתה בלהבות את רובם של המבנים שהשתייכו לחברות הפיננסיים בעיר ובמקומם נבנה מגוון רחב של בניינים חדשים שהוקמו ונהרסו ברצף מהיר במהלך שנות הארבעים והחמישים של המאה ה-19. רוב המבנים החדשים הללו תכנונו בסגנון הפלאצו האיטלקי, שהיה נפוץ גם באנגליה, ונבנו בגובה של חמש עד שש קומות בדרך כלל. בתקופה זו לא הייתה הגבלת גובה בעיר אך למעשה, נורמת הבנייה בעיר נשמרה עד שנת 1865 - בה נבנו כנסיות גבוהות. בין השנים 1840–1870, אוכלוסיית ניו יורק שילשה עצמה ובין השנים 1860–1875, ערך הסחורות זינק ב-90 אחוזים.