דרישה אחרונה זו הועלתה גם בפגישתו של לודמר עם ברכמן, אפשטיין וזסלני בינואר 1935. פניות אלו הושבו בסופו של דבר ריקם. בית ספר או גן לא הוקם מעולם בזרקא. אפילו ניסיונות הקמתה של כיתת לימוד עבור ילדי זרקא שנעשה על ידי אשתו של לודמר לא צלחו.
במקביל לכל אלה דובר על קיומו של מסע הסברה בקרב הציבור שממנו יכולים להגיע מועמדים מתאימים לשירות. במסגרת מסע הסברה זה יפרסו בפני הציבור האפשרויות הגלומות בשירות בכוחות הביטחון והרקע הרלוונטי הדרוש למתגייסים בפוטנציה כדי להגיע להחלטה לפנות ולהתגייס.
סיפוק צורכי התרבות של המגויסים לחיל הספר מקרב עולי גרמניה כלל גם ארגון קונצרטים במחנות חיל הספר. בדצמבר 1935 מועלת הצעה לקיים קונצרט בניצוחו של ברוניסלב הוברמן, מיסדה של התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית, בזרקא. הרעיון, לפחות באותו עיתוי לא יצא אל הפועל עקב האבל שהיה אז בחיל הספר עקב מותו של סגן מפקד החיל.
עם סיפוחה של אוסטריה על ידי גרמניה במרץ 1938 ונפילתה של צ'כוסלובקיה ב-1939 והקמת הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה על אדמתה, החלו להגיע ארצה גם עולים יהודים מארצות אלו. כמה מהם גם מצאו את מקומם בחיל הספר ואף שירתו בחיל בתקופת המלחמה.
יוצאי ארצות אלו בנוסף לעולי גרמניה איבדו את אזרחותם המקורית עם עליתם ארצה. חלקם הגדול התגייסו לחיל הספר עוד בטרם קיבלו את אזרחותם הארץ ישראלית. בפברואר 1940 כתב הנציב העליון לארץ ישראל, הרולד מקמייקל לשר המושבות, מלקולם מקדונלד, בו הוא שטח בפניו את מצוקתם זו של אותם חיילים. באותם הימים היה מספר החיילים היהודים בחיל הספר באחת מתקופות השפל שלו ובעיה זו הייתה, וכך גם ציין מקמייקל במכתב הנ"ל, נחלתם של כעשרה אנשים בלבד. כדי לפתור את בעייתם הציע הנציב לשנות את פקודת ההתאזרחות הארץ ישראלית כדי שתתאפשר להם קבלת אזרחות. לפי סעיף 7 לפקודת ההתאזרחות הארץ ישראלית משנת 1925 היה צורך במגורים בארץ למשך שנתיים רצופות עד לקבלת האזרחות. אותם אנשים עליהם היה מדובר גויסו לחיל הספר זמן קצר יחסית לאחר עלייתם ארצה. חלקם אף שירתו חמש או שש שנים וכל אותו הזמן לא התגוררו כלל וכלל בארץ אלא שהו בעבר הירדן במסגרת שירותם. הצעתו של מקמייקל לשר המושבות, הייתה לתקן את פקודת ההתאזרחות כך שתקופת שירות במסגרת ממשלתית, כולל בחיל הספר, גם אם היא מתבצעת מחוץ לגבולות הארץ, תחשב לתקופת מגורים בארץ ישראל לצורך אותו קריטריון לקבלת האזרחות. הצעתו זו של הנציב מקמייקל נענתה בחיוב. בנובמבר אותה שנה פורסם צו מלכותי לפיו תוקנה בהתאם פקודת האזרחות הארץ ישראלית.
יחסי האנוש בתוך חיל הספר.
יחסם של הבריטים ליהודים בחיל הספר.
מלכתחילה היה אמור הגיוס לחיל הספר להיות מחולק לשלושה חלקים כאשר החלק הראשון יהיה מורכב מערבים, החלק השני מיהודים והחלק השלישי יורכב מבני העממים האחרים של המזרח התיכון. כבר בשנות השלושים של המאה ה-20 היה בהרכב כוח האדם של חיל הספר חוסר איזון שסתר את תקנת החלוקה לשלושה חלקים.
החלוקה האתנית של החיילים בחיל הייתה כך שמחציתם היו מוסלמים, והמחצית האחרת הייתה מורכבת מנוצרים, דרוזים, צ'רקסים, צ'צ'נים ואחרים. היהודים בכל מקרה היוו תמיד אחוז מזערי בחיל הספר. גם כאשר החל גיוס מסיבי של יהודים בשנת 1941, היה במקביל גיוס מסיבי של ערבים, שהסיבה לקיומו הייתה הרחבת משימותיו של החיל, הן בכמותן והן בפריסה הגאוגרפית הנרחבת שלהן בכל רחבי המזרח התיכון. כלומר גם אז לא היוו היהודים אחוז גבוה יותר מאשר קודם לכן.
ייתכן שלבריטים הייתה אולי גם כוונה נוספת באי שיתוף חיילים יהודים בחיל הספר. הבריטים, למרות הצהרותיהם שחיל הספר לא ישלח לפעול בארץ ישראל המערבית, התכוונו בהחלט שחיל הספר ישמש כעתודה לכוחות ביטחון הפנים בארץ ישראל, ולכן הם העדיפו שכוח שכזה, שייתכן ובמסגרת משימותיו יהיה לו מגע עם האוכלוסייה היהודית, לא יכלול בתוכו יהודים. גישה זו נבעה כנראה הן מהסיבה שהבריטים לא רצו שחיל הספר יהיה "יותר מדי נייטרלי" במגעו עם היישוב היהודי, והן מהעדפתם שפעולות כאלה לא תגרומנה לחיכוכים בין יהודים לבין ערבים בתוך החייל.
הבריטים ראו ביהודים, לפחות בתחילת הדרך, בני ברית נאמנים יותר מאשר הערבים. הם ידעו כי היהודים, לפחות בחלקם, מתגייסים לחיל הספר מסיבות אידאולוגיות ומתוך כוונה כנה לקחת חלק בהגנת שטח המנדט הבריטי. לגבי הערבים, היה ברור לבריטים, כי הם מתגייסים לחיל הספר מסיבות כלכליות, או מתוך רצון להוות גרעין לצבא ערבי לאומי, דבר שהבריטים לא היו מעוניינים בו כלל וכלל וגם לא היה בכלל ממטרות ההקמה של חיל הספר.
ולמרות כל זאת, מאותם שיקולים פוליטיים שפורטו מעלה, המעיטו הבריטים במספר היהודים שלהם אפשרו להתגייס לחיל הספר. לא הייתה זו הסיבה היחידה למיעוט היהודים בחיל. ניתן לתלות זאת גם במידה מסוימת באוזלת ידם של מוסדות היישוב היהודי אשר כנראה לא עשו מספיק כדי לעודד צעירים יהודיים להתגייס לחיל. גם כאשר החלה התעוררות בהנהלת הסוכנות להתחיל ללחוץ על הבריטים להגדיל את מספר היהודים בחיל הספר, גם כאשר לעובי הקורה נכנסו אישים כמו ארלוזורוב, שרתוק, בן צבי ואף חיים ויצמן, היה זה מאוחר מדי.
רשימות ההמתנה לגיוס לחיל הספר היו כבר ארוכות מדי וכמעט לא היו בהם יהודים או שלא היו בכלל. רק צירוף ההזדמנויות של מרד ראשיד עלי אל כילאני בפרט, ושל הרחבת משימותיו של חיל הספר בכלל, גרם לבריטים לגייס יותר ויותר אנשים לחיל וממילא בתוך זה גם הרבה יהודים. גם כאשר הייתה היעתרות מצדם של הבריטים לגייס יהודים בכל אחת מן התקופות כמעט תמיד הם לא הופנו לשירות קרבי, בגלל חוסר רצון ליצור חיכוך יתר בין יהודים לבין ערבים.
רובם ככולם של היהודים היו במקצועות טכניים. תופעה זו התרחשה לא רק מהסיבה הפוליטית, אלא גם מתוך כך שהבריטים ידעו כי יקשה עליהם למצוא כוח אדם מיומן במקצועות אלה מקרב האוכלוסייה הערבית. ולראיה, יוצאי חיל הספר מציינים כי החלוקה האתנית בתוך אותן יחידות מקצועיות שבהן הם שירתו, הייתה הרבה יותר שוויונית מאשר ביחידות הלוחמות ושיקפה יותר את הרכב כוח האדם כפי שהותווה בעת הקמתו של החיל. ביחידות מסוימות, כמו סדנאות רכב, היוו היהודים בתקופות מסוימות, רוב.
בנוגע ליחסים היומיומיים בין הקצונה הבריטית לבין החיילים היהודים חלוקות הדעות. חלק מיוצאי החיל ציינו כי הבריטים היו כולם אנטישמיים מובהקים, לפחות כלפי פנים. אחרים ציינו כי לא הייתה אנטישמיות כלל, לפחות לא מצדם של הבריטים. ככל הנראה, היו בריטים ששנאת ישראל פיעמה בתוכם, אך התנהגותם הייתה הוגנת בהחלט. מאידך גיסא, היו קצינים בריטים שלא הסתירו את האנטישמיות שלהם כלל וכלל.
ניתן להדגים את גישתם של אלה האחרונים בעיקר על ידי יחסם לדת היהודית. היו מקרים שהיהודים רצו להתארגן כדי לחוג חג יהודי כלשהו והתארגנות זו הייתה כרוכה ביציאה מחוץ למחנה והייתה כרוכה באישור המפקד הבריטי. במקרים כאלה קרה שהמפקד אסר על היהודים לצאת מהמחנה לצורך זה ותוך כדי כך השתמש בביטויים אנטישמיים שונים, אך ברוב המקרים מסוג זה הייתה היענות חיובית לבקשותיהם של היהודים לצאת ולחגוג את חגיהם מחוץ למחנות. הדוגמה המובהקת למקרים כאלה הייתה התארחותם של היהודים ששירתו בצפון סוריה, אצל יהודי חלב. הם זכו מצדם להזמנות להתארח אצלם בלילות שבת ואף היו מקרים של הזמנות לליל הסדר ולראש השנה.
במקרים אלה לא מנעו הקצינים הבריטים את יציאתם של היהודים לצרכים אלה גם מפני שחששו מתגובתם של גורמי פיקוד בכירים אשר יקבלו עליהם תלונות מצדם של גורמי דת יהודיים, ותלונות כאלה אכן היו. היו גם בריטים שיחסם לדתם של חייליהם היהודים היה חיובי. בסך הכול מציינים רוב יוצאי החיל כי ללא כל קשר לדעתם על היהודים או על הערבים, יחסם של רוב הקצינים או הנגדים הבריטים היה הוגן.
היחסים בין היהודים לבין הערבים בחיל הספר.
היחסים בין היהודים לערבים בחיל הספר לא התנהלו על מי מנוחות. ניתן לבסס זאת ראשית על רקע המאבק על הגיוס ועל ההשקפה שהייתה לבריטים על אופיו של חיל הספר מבחינת הרכבו האתני. רבים מהערבים ראו בחיל הספר גרעין לצבא ערבי לאומי. לכן, ראו הערבים ביהודים נטע זר בחיל. הם היו מוכנים לקבל כל אחד מבני הלאומים של המזרח התיכון ואף בני עמים במעגל רחב יותר כפי שהיו באמת בחיל, כמו קפריסאים, רוסים, טורקים, יוונים ועוד רבים אחרים. אבל את היהודים שהיוו עבורם מתחרים של ממש על ארץ ישראל הם קיבלו בשאט נפש כאשר אלה באו להצטרף לחיל.
חיל הספר השתתף בתקופות שונות בפעולות ביטחון פנים שונות בתוך ארץ ישראל ובהגנה על גבולותיה. תפקידי ביטחון פנים אלו כללו בין השאר, חיפושים ומחסומים שבהם באו החיילים במגע עם יהודים, סיוע לכוחות המשטרה והצבא הבריטים בפעולתם נגד המחתרות היהודיות ואף שמירה על מחנות שבהם נאסרו אסירים פוליטיים יהודים. ההגנה על הגבולות כללה לרוב מניעת הברחות ובעיקר מניעת הברחתם של מעפילים יהודיים בדרך היבשה שניסו לחצות את גבולה הצפוני של הארץ שם היה מוצב חיל הספר. החיילים הערבים בחיל הספר השתתפו במשימות אלו בחדווה יתירה.
גם על רקע התקדמותם של מדינות הציר לכיוון המזרח התיכון בכלל ואל ארץ ישראל בפרט שררה מתיחות רבה בין היהודים ובין הערבים בחיל הספר. היטלר היה דמות נערצת על הערבים והתקדמותם של צבאות הציר לכוון ארץ ישראל בראשית שנות המלחמה גרמה להם קורת רוח והשפיעה על מערכות היחסים בין היהודים ובין הערבים.
היחסים בין היהודים לבין בני העמים האחרים.