בלקרסה ניצל את היעדרותו של רוסס כדי לדחוק את רגלי תומכיו ולהציב במקומם פדרליים מתונים יותר. בתגובה הם הטילו מצור על בלקרסה בתוך בואנוס איירס, בשעה שאשתו של רוסס התסיסה את המעמדות העניים, והקימה את הארגון שלהם ואת הזרוע החמושה שלה - המסורקה (La Mazorca).
רוב הצבא הצטרף למהפכת הרסטאורדורים (La Revolución de los Restauradores, משיבי הסדר הקודם על כנו), וב-28 באוקטובר 1833 תומכיו של רוסס הביסו את מתנגדיו.
ב-4 בנובמבר 1833 בלקרסה התפטר מתפקידו כמושל, ובמקומו התמנה הגנרל חואן חוסה ויאמונטה (Juan José Viamonte), ותחתיו המסורקה תקפה את תומכי המושל הקודם.
המפלגה הפדרלית גילתה חוסר סובלנות כלפי כל התנגדות לרוסס וראתה בכך בגידה, ורבים מהם נמלטו למונטווידאו וחברו לאוניטרים בהתנגדותם לרוסס.
ויאמונטה התפטר ב-1834, ובמקומו נבחר זמנית מנואל ויסנטה מסה (Manuel Vicente Maza).
מהפכה ודיכויה בקורדובה.
פקונדו קירוגה שאיבד את השפעתו על הנעשה בקורדובה, עבר לצד מתנגדיו של מושלי קורדובה - האחים ריינפה (José Vicente Reynafé 1831–1833, José Antonio Reynafé 1833–1835), אך המתנגדים נכשלו בניסיון ההפיכה בספטמבר 1832.
מעט לאחר המערכה במדבר נגד האינדיאנים ב-1833, ניסיון הפיכה נוסף של קצינים בכירים מקומיים נכשל בשל תגובתם המהירה של האחים בעזרת הכוחות הצבאיים הנאמנים להם, והם חיסלו את ראשי מתנגדיהם.
זמן קצר לאחר מותו של קירוגה התגלה קשר בסנטיאגו.
האחרים ריינפה המשיכו למשול בקורדובה, אך היחסים בינם לקירוגה התערערו באשר היה ברור להם שהוא עומד מאחורי המזימות נגדם, והם חיפשו הזדמנות מתאימה להיפרע ממנו.
מלחמה בצפון: האוטונומיה של חוחוי.
גם בסלטה היו ניסיונות להדיח את המושל פבלו לטורה (Pablo Latorre): בסוף 1832 הוא נאלץ לברוח אך שב כעבור שבוע לתפקידו, ובאוגוסט 1833 הוא סיכל ניסיון הפיכה של אחד מתומכיו לשעבר שנאלץ למצוא מקלט בטוקומן אצל המושל אלחנדרו הרדיה (Alejandro Heredia) שדחה בקשה להסגירו.
באמצע 1834, הרדיה מושל טוקומן התערב בנעשה בקטמרקה ותמך בהפיכתו של מנואל נווארו (Manuel Navarro) למושל.
ניסיון הפיכה בטוקומן נגד הרדיה נכשל, המורדים נמלטו לסלטה, ולטורה מושל סלטה ניצל זאת כדי לנקום בהרדיה על החסות שהעניק למורדים נגדו וארגן פלישה שלהם לטוקומן, אך גם היא נכשלה והם נמלטו לבוליביה. הרדיה קידם את כוחותיו לכיוון סלטה בדרישה שלטורה יתפטר ושסלטה תפצה את טוקומן על נזקי הפלישה, לטורה פנה למושל בואנוס איירס בבקשה שיתווך ביניהם, אך התשובה בוששה לבוא.
בנובמבר 1834, ראשי חוחוי שהייתה אז חלק מסלטה - הובילו דרישה להפוך לפרובינציה עצמאית בקבילדו פתוח, תוך שהם מנצלים את המתיחות הגואה בגבול בין סלטה וטוקומן; ובחרו בסגן מושל סלטה הממונה על חוחוי - חוסה מריה פסיו (José María Fascio) - בתור מושל. הרדיה דרש מלטורה להכיר בחוחוי כפרובינציה תוך שהוא שולח את צבאו להילחם בסלטה.
לטורה עזב את העיר סלטה והודח בהיעדרו, אך הצבא נותר נאמן לו. חוחוי ניצלה את המצב ופלשה לסלטה, ובקרב קסטנייארס (Castañares) ב-13 בדצמבר 1833, אחד ממפקדי חוחוי שהעמיד פנים כעובר לצידו של לטורה - לכד אותו וקצינים בכירים נוספים, וגרם לכוחותיו שנותרו ללא פיקוד לנטוש את הקרב ולהתפזר.
קבוצה של אוניטריים הדיחה את לטורה השבוי, ובחרה במקומו בחוסה אנטוניו פרננדס קורנחו (José Antonio Fernández Cornejo) שהכיר באוטונומיה של חוחוי. פסיו שב לחוחוי, ולטורה חוסל בתא המעצר זמן קצר לאחר מכן.
לטורה, טרם מותו, ביקש ממושל בואנוס איירס להתערב. הוא שלח את קירוגה שהגיע לסנטיאגו דל אסטרו לאחר שלטורה חוסל, ומשם סייע להרדיה מושל טוקומן להציב נאמנים לו בעמדות מפתח בחוחוי ובסלטה.
מותו ומורשתו של קירוגה.
בשובו מסנטיאגו דל אסטרו בעקבות הסכסוך בין סלטה לטוקומן וחוחוי ומעט לאחר שהגיעה לפרובינציה של קורדובה, הגנרל קירוגה נרצח בהזמנת האחים ריינפה ב-16 בפברואר 1835.
הם ניסו להטיל את האחריות לרצח על איברה מושל סנטיאגו דל אסטרו, אך מהר מאוד יצאה האמת אל האור.
הידיעה על הרצח הכתה גלים ברחבי המדינה. רוסס, מושל בואנוס איירס, דרש וקיבל סמכויות בלתי מוגבלות.
מעט לאחר מכן תמה כהונתו של חוסה ויסנטה ריינפה מושל קורדובה ובמקומו נבחר פדרו נולסקו רודריגס (Pedro Nolasco Rodríguez) שהיה שותף לתכנון חיסולו של קירוגה, אך הוא התפטר כעבר זמו קצר. יורשו סיקסטו קסנובה (Sixto Casanova) עצר את האחראי לביצוע הרצח ואת האחים ריינפה. ב-17 בנובמבר 1835, מנואל לופס (Manuel López) - אחד ממפקדי הצבא בפרובינציה - נכנס לבירת הפרובינציה, הוביל לבחירת כמושל, ושלח את האחרים ריינפה לבואנוס איירס שם הם נשפטו והוצאו להורג.
בפרובינציות של קוז'ו שהיו תחת השפעתו של קירוגה קודם לחיסולו, פרצו סכסוכים בשל העדר דמות דומיננטית: גם פנימיים - מאבקים על ההנהגה, וגם חיצוניים - בינן לבין עצמן. רוסס מבואנוס איירס ניצל את החלל שנוצר כדי לקדם את נווארו בנאווידס (Nazario Benavídez) שמשל על סן חואן במשך כ-20 שנה (1836–1855), כשמנגד - בלה ריוחה עלה לשלטון תומאס בריסואלה (Tomás Brizuela) המתנגד לו.
ההגמוניה של הרדיה בצפון.
באמצע 1835, חוויאר לופס (Javier López) שמשל על טוקומן במהלך רוב שנות ה-20, פלש לסלטה יחד עם קרוב משפחתו אנחל באיגוף מצפון; אך עם שובם לטוקומן חוסלו בהוראת מושל טוקומן (ובמהלך רוב שנות ה-30) - אלחנדרו הרדיה (Alejandro Heredia) - שהבין שהם מהווים איום גם עליו; ולאחר שנפטר מהם פלש לקטמרקה שאותה האשים בשיתוף פעולה עם משפחת לופס, הביס את הצבא בפיקוד פליפה פיגרואה (Felipe Figueroa), ובמקום מנואל נווארו (Manuel Navarro) נבחר למושל פרננדו ויז'פנייה (Fernando Villafañe) - עושה דברו של הרדיה - שנאלץ להסכים עם העברת חלק גדול מקטמרקה לטוקומן, וכך הרדיה הפך ל"פרוטקטור של פרובינציות הצפון", ובתחילת 1836 הוא קיבל את הפיקוד על צבא הצפון במלחמה נגד הקונפדרציה פרו-בוליביה (1836–1839).
בתחילת 1838, 4 מושלי פרובינציות - סן לואיס, מנדוסה, לה ריוחה וסנטיאגו דל אסטרו - היו כפופים במידה זו או אחרת לרוסס, עוד שניים - סן חואן וקורדובה - חבו לו את שלטונם, וגם בסנטה פה בה אסטניסלאו לופס (Estanislao López) שמשל בשנים 1818–1838 שכב על ערש הדווי - הייתה לו השפעה על מקורביו.
מנגד, בפרובינציות הצפוניות, ההגמוניה של הרדיה הייתה מוחלטת.
מלחמת האזרחים באורוגוואי.
הבנדה אוריינטל הפכה בעקבות מלחמת ארגנטינה–ברזיל למדינה עצמאית - אורוגוואי, אך לא מבודדת מהקונפליקטים הפנימיים בארגנטינה.
הגנרל חואן אנטוניו לבאז'חה (Juan Antonio Lavalleja), מגיבורי המרד נגד הכיבוש הברזילאי שהוביל למלחמה הנ"ל, הוחלף בגנרל פרוקטואוסו ריברה בנובמבר 1830. אי הסדר והשחיתות הובילו לארבעה ניסיונות להדיחו בידי לבאז'חה, אך כולם נכשלו.
ב-1835 נבחר כנשיא הגנרל מנואל אוריבה (Manuel Oribe) מאוהדיו של לבאז'חה. הוא ניסה לקדם ממשל מסודר, אך התעמת עם הגורמים המושחתים שהותיר קודמו.
ביולי 1836, משניסה להדיח את ריברה מתפקידו כמפקד הצבא - תפקיד שהעניק לעצמו עם סיום כהונתו - ולמנות את אחיו איגנסיו אוריבה (Ignacio Oribe), ריברה מרד בו. הוא הצליח להשתלט על חלק מהמדינה, אך הובס על ידי איגנסיו אוריבה ולבאז'חה בקרב קרפינטריה (Carpintería) ב-19 בספטמבר 1836, ונמלט לברזיל. שנה מאוחר יותר ריברה יחזור בתמיכת קאודיז'וס מריו נגרו ואוניטריסטים ארגנטינאים ויביס את לבאז'חה בקרב פלמר (Palmar) ב-15 ביוני 1838.
הסגר הימי הצרפתי והשלכותיו.
לואי פיליפ הראשון החליט להפוך את צרפת לאימפריה ימית, ותקף ארצות שהצטיירו בעיניו כחלשות בתואנות שונות; ביניהן ארגנטינה: הוא דרש מרוסס תנאי סחר דומים לאלו מהן נהנתה אנגליה, ומשסירב - הצי הצרפתי הטיל סגר על ריו דה לה פלטה בסוף 1837, והסכים להסירו עבור פרובינציות שלא יצייתו לרוסס.
ביוני 1838 הגיע לבואנוס איירס דומינגו קוז'ן (Domingo Cullen) מסנטה פה וניסה להוביל לפשרה או לחלופין לשיתוף פעולה בין סנטה פה לצרפת נגד רוסס.
מותו של מושל סנטה פה אסטניסלאו לופס טרף את הקלפים, קוזן מיהר לסנטה פה ושם נבחר למושל, אך רוסס ופסקואל אצ'אגואה (Pascual Echagüe) לא הכירו בו בתואנה שהוא ספרדי.
מבואנוס איירס יצא הקולונל חואן פבלו לופס (Juan Pablo López) - אחיו של אסטניסלאו לופס המנוח - וב-2 באוקטובר 1838 הביס את תומכיו של קוז'ן והתמנה בעצמו למושל.
באוקטובר 1838 הצי הצרפתי השתלט בכוח על האי מרטין גרסיה אך רוסס עמד בסירובו.
כעת הצרפתים דרשו מאוריבה, נשיא אורוגוואי, סיוע בסגר על ארגנטינה; אך הוא שמר על נייטרליות, ובתגובה הסגר הורחב גם לנמל מונטווידאו.
אוריבה שנמצא בין הפטיש (הסגר הצרפתי) והסדן (ריברה שהביס את לבאז'חה) - התפטר ב-21 באוקטובר 1838, ועבר לבואנוס איירס, שם רוסס קיבל אותו כאילו הוא עדיין הנשיא.
ריברה תפס את השלטון באורוגוואי - בהתחלה בכוח, וב-1 במרץ 1839 בבחירות; הכריז מלחמה על רוסס, וכרת ברית עם ברזיל.
קואליציית הצפון.
ההתקוממויות הראשונות בצפון.
בצפון החלה התקוממות של הליברלים ברצח של אלחנדרו הרדיה - המושל של טוקומן והאיש החזק באזור, בנובמבר 1838.
הרצח היה על רקע אישי, אך נתמך על ידי מספר אוניטריסטים.