חואנפראן זכה להצלחה מסחררת במסגרת אליפות אירופה לנבחרות עד גיל 19 בשנת 2004, כאשר גם זכה בתואר האליפות עם ספרד, וגם בתואר השחקן המצטיין של הטורניר. באופן נדיר, שותף פעמיים בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20, בפעם הראשונה באיחוד האמירויות הערביות ב-2003, בו זכה יחד עם ספרד במקום השני, וב-2005, בו הפסיד עם נבחרתו ברבע הגמר לנבחרת הזוכה של הטורניר בסופו של דבר, ארגנטינה.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד ערך ב-26 במאי 2012, כאשר שיחק את מלוא הדקות בניצחון 0–2 מול נבחרת סרביה, במסגרת משחק ידידותי בסנט גאלן שבשווייץ. הוא נכלל בסגלו של ויסנטה דל בוסקה לנבחרת ספרד לטורניר הגמר של יורו 2012 בפולין ואוקראינה, אולם לא שותף במשחק במסגרת הטורניר בו זכתה ספרד.
C-919 קומק
סיטרואן ברלינגו
סיטרואן ברלינגו (בצרפתית : Citroën Berlingo ) היא מכונית מסחרית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית סיטרואן, חברת בת של קבוצת PSA אשר מיוצרת משנת 1996.
דגם ה-"סיטרואן ברלינגו" זהה במאפייניו ובעיצובו ל-פיג'ו פרטנר, ומבוסס כמוהו על בסיס שלדת סיטרואן ZX. שני הדגמים מוצעים בעולם גם בגרסה חשמלית.
פרשת האונייה דונירה
האונייה דונירה (DUNERA) הייתה אונייה ששימשה את הצי הבריטי להובלת גייסות צבא במלחמת העולם השנייה. האוניה התפרסמה בעקבות הפלגתה מבריטניה לאוסטרליה ועליה כ-2,500 פליטים, רובם יהודים, שגורשו על רקע היותם בעלי נתינות גרמנית או אוסטרית ועברו מסכת של תלאות.
הרקע.
סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, הצליחו אלפי אזרחים גרמנים וכמה מאות אזרחים אוסטרים להימלט לבריטניה וקיוו למצוא בה מקלט. הממשלה הבריטית התירה להם לגור ולעבוד ברחבי המדינה. כשהחלה המלחמה והמצב הכלכלי החמיר, החלו להישמע בציבור הבריטי קולות נגד הפליטים והועלו חששות כי הם גייס חמישי של האויבת גרמניה. בהיותם בעלי נתינות גרמנית, היחס אליהם היה כאל אויבים. בהוראה של צ'רצ'יל הם סווגו כבעלי סיכון ביטחוני ורוכזו במחנות מעצר יחד עם חיילים גרמנים ואיטלקים, שבויי מלחמה.
ב-14 ביולי 1940 הובלו 2,542 איש מהעצורים לנמל ליברפול והועלו על האונייה דונירה. רוב המגורשים היו יהודים, ונוספו אליהם כ-200 איטלקים, כ-25 שבויי מלחמה גרמנים וכן כמה עשרות של אוהדי הנאצים. בין העצורים בלט מספרם הגבוה של בעלי השכלה גבוהה ואמנים. בעלותם לאנייה נאמר להם כי הם עומדים להפליג לקנדה שם יקבלו מקלט.
ההפלגה.
מיד עם הפלגתה של האוניה התברר לנוסעיה כי יעדה הוא אוסטרליה, אליה הם מגורשים כחשודים בפעילות חתרנית, וכי הם נתונים תחת משטר קשוח ואכזרי.
בנוסף על אנשי הצוות, כ-300 אנשי צבא בריטים הופקדו על חיי היום יום במשך ההפלגה, ביניהם חיילים שהועברו מחזית הלחימה, כאלה שחוו על בשרם את אירועי המלחמה ונותרו ממנה מעורערים בנפשם. הם התייחסו אל כל המגורשים, כאל נאצים ומרגלים פוטנציאלים, התעללו בהם ועשו הכל כדי למרר את חייהם – הכו אותם, כולל מכות עם קתות רובים ובזזו את רכושם, עינו אותם ולא התירו להם להסתובב באופן חופשי על הסיפון. מספרם של המגורשים היה כפול מהקיבולת הרשמית של האונייה, והם נאלצו לישון בתאים צפופים ומחניקים, על מיטות עץ, על שולחנות ועל ריצפת האוניה – עושים צורכיהם בדליים, אוכלים מנות דלות וקצובות, וסובלים ממחלות ומהצקות והערות אנטישמיות של החיילים.
ההפלגה נמשכה 57 ימים, במהלכה הייתה האוניה קרובה פעמים אחדות לצוללות ולאניות מלחמה של הצי הגרמני, אך הצליחה לחמוק מהן.
ההגעה לאוסטרליה.
בתום ההפלגה עגנה האוניה בנמל סידני. המגורשים הועברו לשני מחנות מעצר נידחים בהם שהו כחצי שנה, בתנאי מגורים נוחים וקיבלו יחס הוגן של חיילים אוסטרלים שהופקדו על שמירתם. בסיוע מפקדת המחנה הם קיימו סדר יום מגוון שכלל פעילות תרבותית, חוגים והרצאות של מרצים מקרב המגורשים. במחנה הוקמה מעין 'מכללה' ובה יכלו עצורי המחנה ללמוד מקצועות רבים. הוקמו תיאטרון, ישיבה וקבוצות לימוד ציוניות.
עניינם של המגורשים נחשף בעת שהותם במעצר, ועורר סערה בתקשורת ובפרלמנטים של בריטניה ואוסטרליה. אחרי שנחשפו, פעלה גם שדולה יהודית של גורמים ברחבי העולם למענם, ואף שיגרה שליחים שסיפקו להם ספרים, בגדים, כלי נגינה ותשמישי קדושה. ב-1941 השתנה הסיווג הביטחוני של העצורים ל"נתינים זרים ידידותיים" והם שוחררו. לאחר השחרור הציעה להם ממשלת אוסטרליה את האפשרות לקבל אזרחות ולהתיישב ביבשת. רבים מהם נשארו, חלקם התגייסו לצבא האוסטרלי, ולאחר השחרור התערו בקרב הקהילה היהודית באוסטרליה. אחרים שבו לבריטניה ושירתו בכוחות בעלות הברית.
270 ממגורשי דונירה עלו לארץ ישראל אחרי שקיבלו אשרות כניסה מיוחדות של ממשלת בריטניה.
אחרי המלחמה.
בעקבות חשיפת הפרשה, הועמדו לדין כמה מאנשי צוות האוניה, ובראשם מפקד הכח הבריטי בעת ההפלגה, שנדון לשנת מאסר ולגירוש מהצבא. צ'רצ'יל התנצל והגדיר את הפרשה "טעות מצערת" והממשלה הבריטית פיצתה את המגורשים על הרכוש שנבזז מהם ועל הסבל שנגרם להם מאז מעצרם.
האנייה דונירה המשיכה לשרת את הצי הבריטי והובילה גייסות לחופי אפריקה, אירופה ויפן. גם אחרי המלחמה עברה שיפוצים והמשיכה את שירותה בצי עד שנות ה-60, אז נמכרה לחברת טיולים בריטית ושימשה לטיולים בארצות רחוקות.
ב-1985 הופקה באוסטרליה סדרת טלוויזיה שנקראת The Dunera Boys. הסדרה בת ארבעה פרקים נכתבה על בסיס האירועים שחוו מגורשי דונירה, והיא עוסקת בתקופת שהותם במחנה המעצר באוסטרליה. הסדרה שודרה גם בטלוויזיה הישראלית ונקראה: "חבורת דונירה".
חני שטרנברג
חני שטרנברג (נולדה ב–1956) היא משוררת, סופרת ועורכת.
ביוגרפיה.
חני פרומן שטרנברג נולדה בנווה שאנן חיפה, להורים ניצולי שואה יוצאי פולין וטרנסילבניה. בנעוריה הייתה חברה בתנועת הנוער המחנות העולים. בצבא שירתה באגף המודיעין ביחידה 8200. לאחר שירותה, למדה תנועה ומחול באקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין בירושלים. בשנים 1983–1985 הציגה שתי עבודות כוריאוגרפיות בהן שילבה בין תנועה, לשירים ולקטעי פרוזה אותם כתבה. אחת העבודות זכתה לביקורת משבחת של המשורר ומבקר המחול חזי לסקלי בעיתון העיר בתל אביב.
בשנת 1986, בעקבות נישואיה ולידת שני ילדיה, שבה להתגורר בחיפה שם נולד בהמשך בנה הצעיר. שטרנברג עשתה הסבה להוראת הערבית, מקצוע בו עסקה לפרנסתה. בשנת 1998 עברה להתגורר עם משפחתה בזכרון יעקב, וב-1999 ראה אור ספר שיריה הראשון. בשנת 2005 החלה לכתוב שירה וסיפורים על חפצים אותם הציגה בתערוכות קבוצתיות ובתערוכות יחיד. בשנת 2012 יזמה את כתב העת הספרותי "מקף", אותו ערכה והוציאה לאור יחד עם יואב איתמר בין השנים 2012–2015. במסגרת כתב העת ראו אור שישה גליונות שבהם פרסמה שירים, תרגומים, מסות וראיונות. לצד כתב העת פעלה "הוצאת מקף" בה ראה אור ספרה "קפקא ואני".
יצירתה.
המשורר והעורך עמוס לויתן כתב על יצירתה של שטרנברג: "שירתה של המשוררת טוטלית: משפחה, מלחמה, נסיעה, אהבה, הואדי וההרים, בדרך להוצאת הספרים, גוגל ושיטוטים אחרים, הם כולם חומרים ביצירתה. שיריה משוחררים מעכבות ומאיסורים: חירותם הגדולה לומר הכול מרתקת, ויכולתם להנכיח ניגודים מענגת. אפילו המעשה של הוצאת ספר שירים הוא עבורה סוג של מחאה או תסכול, כפרה על רצון לעשות מעשים אחרים, שאינם נעשים."
אביטל אפרת, אוצרת ומנהלת מוזיאון העלייה הראשונה, תיארה את יצירתה כך: "המאפיין המרכזי ביצירתה של חני שטרנברג הוא חופש פנימי. חירות להביע את עצמה במילים, בשורות מזוקקות של שיר." "שיריה רוויים געגועים לשושלת הגדועה שמוצאה במזרח אירופה. היצירה שלה חושנית ופרועה. הקצוות הפרומים של הבד, הרהיט הבלוי והאריח השבור בפינה הם השתקפות של עולם אמיתי, לא מושלם, קצת פגום בפינה, אבל שמח, אוהב ומקבל."
הגר אלון ברשימה בעיתון 77: "האישי תובע פתרון של אמת בלתי מתפשרת, מכאיבה ככל שתהיה, שמתוכה מצליחה המשוררת להעלות לנו ולעצמה ארוכה. יחסיה המורכבים והנוקבים עם הוריה, דין וחשבון אהבתה כרעיה וכאם, מדרבנים את הקורא לפשפש במעשיו ולבחון את המקום בו הוא עצמו עומד."
אמיר אוריין ברדיו 88fm: " חני כותבת את חייה במקטעים מרוכזים עם דימויים מדויקים כמו בקליפ משובח, ויש כאן תובנות אישיות בעלות אופי אוניברסלי. ספר מומלץ המקרב אותנו אל מצבי קיום, שיש בהם סודות אפלים מהעבר, וגם הדרך אל התיקון האישי באמצעות היצירה. כתוב בפרוזה, אבל הסגנון המרוכז הופך אותה לפיוט."
עטרה ליושנה
אגודת עטרה ליושנה היא עמותה ישראלית הפועלת ליישוב יהודים ברובע המוסלמי בעיר העתיקה שבירושלים.
ייסוד העמותה ופעילותה.
האגודה נוסדה בשנת ה'תשל"ט 1979. מייסדיה היו הרב שמחה קוק, הרב אביגדור נבנצל, הרב שלמה זלמן מן-ההר, הרב מרדכי אליהו, הרב נחמן כהנא, הרב משה צבי סגל, דוד כהן, מתי דן, אהרן ביר, ישראל פויכטוונגר, ושבתי זכריה. בנשיאותה עמד במשך שנים רבות הרב שמואל אוירבך.
העמותה פועלת לאיתור נכסים ברובע המוסלמי שהיו בבעלות יהודית בטרם מלחמת העצמאות, והעברתם לידיים יהודיות באמצעות קנייתם או בדרכים משפטיות. על פעילי האגודה נמנה יצחק פינדרוס. בשנת ה'תשמ"א 1981 קיבלה האגודה מהמדינה את החזקה על שיקום חצר גליציה. בשנת ה'תשמ"ב שוקם בית הכנסת על ידי אהרן ביר ואפרים כספי. בשנת ה'תשמ"ח קיבלו הרב יצחק שלמה זילברמן ובניו את החזקה על החצר מאת האגודה. לאחר השיקום, העבירו לחצר את ישיבת אדרת אליהו. האגודה קנתה את המתחם שבו שוכנת כיום ישיבת שובו בנים, והישיבה משלמת לה דמי שכירות.
בתחילת שנות השבעים נוצרה מתוך אגודת עטרה ליושנה, עמותת עטרת כהנים.
משרדי העמותה נמצאים ברחוב המשוררים 2 בעיר העתיקה.
נשף סיום