בחזית זו לחם הגנרל הרוסי אנטון דניקין כנגד כוחות הבולשביקים. ב-18 בדצמבר 1918 נחת באודסה (Одесса) כוח צרפתי וכבש את העיר. כוחות יווניים, צרפתים ופולנים לחמו בגזרה זו כנגד הבולשביקים, עד שנסוגו באביב 1919. מלחים צרפתים על אוניות המערכה ז'אן באר ו"פראנס", אשר אהדו את הבולשביקים, מרדו, ודרישתם לחזור נענתה.
ספינות של מדינות ההסכמה לשעבר שבו והופיעו במימי הים השחור בנובמבר 1920, וזו הפעם כדי לחלץ מחופיו את כוחותיו המנוצחים של גנרל פיוטר וראנגל (Врангель), שהוכו בידי הבולשביקים.
חזית הקווקז.
בחזית זו פעל כוח בריטי-אוסטרלי-קנדי, בפיקודו של ליונל דנסטרוויל (Dunsterville), שיצא מבגדאד בינואר 1918, נע דרך פרס, והשתתף בדרכו בחלקה האחרון של המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה. מצפון פרס הכוח נע כדי לתפוס את באקו על שדות הנפט העשירים שלה, ותחילה, כדי להגן עליהם מן האימפריה העות'מאנית והבולשביקים כאחד. הכוח שבפיקוד דנסטרוויל מנה כאלף בריטים, והוא גייס ואימן בהמשך עוד כמה אלפי ארמנים. כן נעזר "כוח דנסטרוויל", כפי שהכוח כונה, במכוניות משוריינות ובמספר מטוסים. כוח דנסטרוויל נעצר בדרכו על ידי חיילים בולשביקים, אולם עקף את המכשול בהפליגו על פני הים הכספי. כיוון שגם כוחות האימפריה העות'מאנית לטשו עיניהם לבאקו, נוצרה שותפות אד-הוק בין הבריטים לבין הסובייטים בהדיפתם. אולם באמצע ספטמבר הסתיים הקרב על באקו בניצחון של כוחות האימפריה העות'מאנית והבריטים עזבו את העיר. שותפות האינטרסים עם הבולשביקים הסתיימה עם יציאת האימפריה העות'מאנית מהמלחמה, באוקטובר-נובמבר 1918.
חזית מרכז אסיה.
במרכז אסיה שהה מיולי 1918 כוח בריטי בסד"כ של רגימנט (גדוד מוגבר) בפיקודו של מייג'ור ג'נרל וילפריד מלסון (Malleson). כוח זה נועד במקורו למנוע מקרה של התקדמות עות'מאנית-גרמנית לכיוון אפגניסטן והודו. במקום זאת, הכוח סייע לכוחות האנטי-בולשביקים, אשר לזמן מה הצליחו לגבור על הבולשביקים שבאזור טורקמניסטן ואוזבקיסטן, כבר באוגוסט 1918. הרגימנט תוגבר בהמשך על ידי פרשים וקיבל סיוע מהשייטת הבריטית בים הכספי, והמשיך ופעל באזור זה ולמטרה זו עד לנסיגתו באביב 1919. תחומי פעילותו של הכוח הבריטי היו דרומה של טורקמניסטן, לאורך קו הרכבת הטרנס-כספי, בסמוך לגבולה עם פרס.
לקריאה נוספת.
Moore, Joel R. et. al. "The History of the American Expedition Fighting the Bolsheviki Campaigning in North Russia 1918-1919". (האמריקנים בארכנגלסק)
דינה דורון
דינה דורון (נולדה ב-15 במרץ 1940) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית ומנחת סדנאות למשחק ולמשחק מול מצלמה.
ביוגרפיה.
דורון נולדה בעפולה לעמנואל וצביה פסקין. גדלה בשכונת בורוכוב ולמדה ב. היא החלה את הקריירה האמנותית שלה על בימת תיאטרון הבימה, בתפקידי ילדות בהצגות: "אגדת הנהר", "חלום ליל קיץ", "ארבעת העקשים", "העיירה שלנו" ו"חתונת פיגארו". בשנת 1952 השתתפה בסרט "קריה נאמנה", בבימויו של יוסף לייטס, הסרט הארוך הראשון בשפה האנגלית שצולם בישראל והופץ ברחבי העולם על ידי חברת RKO האמריקנית. מיד לאחר מכן נסעה לניו יורק ללמוד משחק. שם קיבלה מלגת לימודים לבית הספר הגבוה למשחק ה-Neighborhood playhouse, בנוסף, למדה בActor's studio אצל לי שטרסברג והשתלמה באולפן למשחק של סטלה אדלר ובאולפן למשחק של אוטה האגן. את הכשרתה בתחום הריקוד רכשה באולפן למחול של מרתה גרהם.
קריירה בתיאטרון.
מיד עם תום לימודיה, התקבלה לשחק את תפקיד אנה פרנק במחזה "יומנה של אנה פרנק" על בימת ברודוויי ושיחקה בתפקיד זה כשנה וחצי. בעקבות משחקה בהצגה נבחרה לשחק בתיאטרון השייקספירי האמריקני בשתי הצגות: "מהומה רבה על לא דבר" (הירו) ו"הסוחר מוונציה" (ג'סיקה) לצידה של השחקנית קתרין הפבורן.
ב-1958, עם חזרתה לישראל, הופיעה בהצגה "הערב אימפרוביזציה" של תיאטרון הקאמרי בתפקיד מימי. הביקורות היללו את דורון ואת התפקיד שגילמה.
בעקבות הצלחה זו, הוזמנה דורון על ידי תיאטרון הבימה להופיע בהצגה "העצים מתים זקופים". לאחר מכן המשיכה להופיע ב"הבימה" במחזה "ג'יג'י" (ג'יג'י), ובמחזמר "אירמה לה דוס", בתפקיד הראשי כאירמה לצידו של אריק איינשטיין, שעלה בנובמבר 1962. על תפקידה זה זכתה בפרס כינור דוד עבור השחקנית הטובה ביותר של השנה.
דורון הופיעה על בימת התיאטרון הישראלי וגילמה תפקידים ראשיים ביניהם: נורה ב"בית הבובות", לינדה ב"מותו של סוכן" (ת. באר-שבע); "המפקח בא", "מניין נשים", "שמונה נשים" (ת. "הבימה"); קטי ב"סילביה" (ת. בית לסין), מגי ב"בעל שמושי מאוד" (ת. בית ליסין בשיתוף "אלדד בימות ובדים"); הסתר ב"רק שלום וללכת" ("אלדד בימות ובדים"), "יחפים בפארק" (תיאטרון גיורא גודיק), "בודדה באפלה" (ת. "השדרה"), ביאטריס ב"השפעת קרני הגמא על ציפורני החתול", גב' בייקר ב"פרפרים הם חופשיים" (תיאטרון הספרייה), שלושה תפקידים שונים במחזה "דו-קרב", ובמחזה "אדי קינג" מאת נסים אלוני.
בין השנים 1982–1985 הופיעה בהצגת היחיד "מיטה-מטבח-מיטה-מטבח" מאת דאריו פו, בבימויו של אילן אלדד, בעלה, שהוצגה למעלה מ-1,000 פעמים.
בשנת 2009 שיחקה במחזה "לעזוב את פולה" בתיאטרון גבעתיים.
בשנת 2011 שיחקה במחזה "סיפור אהבה בשלושה פרקים" בבימויו של אלון אופיר, במסגרת קבוצת תיאטרון תהל, ב-2012 "אסיר בלב העיר" (תיאטרון הקאמרי), וב-2013 ב"צלילי המוסיקה.
בשנת 2016 שיחקה דורון במחזמר "בילי אליוט" בתפקיד סבתו של בילי, לצד אבי קושניר, דפנה דקל ואושרי כהן.
למעלה מ-20 שנה מקיים האולפן למשחק של דינה דורון סדנאות למשחק ולמשחק מול מצלמה ושיעורים פרטיים המשלבים קואוצ'ינג לשחקנים. בין תלמידיה ניתן למנות את רוני דלומי, גל גדות, אנחל בונני, קרן פלס, רונית יודקביץ' ושי גבסו.
קריירה בקולנוע ובטלוויזיה.
בשנת 1961 שיחקה דורון לראשונה בתפקיד ראשי בסרט קולנוע, כאישה הבדואית בסרט "סיניה", בבימויו של אילן אלדד. "כלוב הזכוכית" (1965), "משה" (סרט הטלוויזיה האמריקני בתפקיד יוכבד) לצידו של ברט לנקסטר, "אישה ושמה גולדה", "השגעון הגדול", "הירושה", "אלף נשיקות קטנות", "פרנהיים" (הטלוויזיה הישראלית), "אברהם ושרה" (שרה) לצידו של חיים טופול, "מילואים", "היה נהדר" (במסגרת הסדרה "ארץ מולדת"), ו"ציפורי חול".
דיבבה סרטים שונים, ביניהם "למעלה", "פוניו על הצוק ליד הים", "טרמפ לירח", "טינקרבל", "הלורקס", "", "קוקו", "הדוב פדינגטון" (דודה לוסי), "פדינגטון 2", "הגרינץ'" ו"הכוכב של אנדרה וטאטי".
בין ההפקות בשנות ה-2000 בהן השתתפה דורון היו הסרטים "חתונה מאוחרת" (2001), "אסקימוסים בגליל" (2007), "לא בת 17" ו"אל תתעסקו עם הזוהן" (בתפקיד אימו של אדם סנדלר), וסדרות הטלוויזיה "אוכלת יושביה", "רמזור", "חשופים", "בנות בראון", "שבתות וחגים", "כוונות טובות", חברות (סדרת טלוויזיה)", "ישראל" ופרסומות שונות, ביניהן לחברת "סלקום" בתפקיד הגננת.
ב-2004 במסגרת פרויקט נמל קיסריה, הבא לקדם את התיירות הבינלאומית באזור, היא מגלמת את אמה של חנה סנש במיצג אור-קולי.
בשנת 2015 הופיעה לצידה של נטלי פורטמן בסרט "סיפור על אהבה וחושך", המבוסס על ספרו של עמוס עוז, ובסרטו של הבמאי אמיר וולף, "ציפורי חול" (בתפקיד "שרינקה").
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "סברי מרנן" את אמו של מייק, קלייר.
בשנת 2020 שיחקה את תפקיד הסבתא במיני-סדרת הטלוויזיה "המורדת" בנטפליקס, בכיכובה של שירה האס, על צעירה חרדית שבורחת לברלין עקב השידוך שבחרו לה דודתה וסבתה.
חיים אישיים.
דורון נשואה לבמאי הקולנוע, הטלוויזיה והתיאטרון אילן אלדד, ולזוג שני ילדים, דן אלדד ורות אלדד-זיידנר.
מינסוטה לינקס
מינסוטה לינקס (באנגלית: Minnesota Lynx ובתרגום חופשי: "שונר מינסוטה") היא קבוצת כדורסל אמריקאית המשחקת בליגת כדורסל הנשים WNBA. הקבוצה נוסדה בשנת 1999 ומשחקת בבית המערבי של הליגה. הקבוצה מארחת את משחקיה הביתיים באצטדיון טארגט סנטר אשר במיניאפוליס, מינסוטה. באצטדיון משחקת גם קבוצת הכדורסל מינסוטה טימברוולבס שהיא קבוצת האחות של הלינקס בליגת ה-NBA.
הקבוצה זכתה באליפות ה-WNBA בשנים 2011, 2013, 2015 ו-2017.
מגדל בקפורד
מגדל בקפורד (באנגלית: Beckford's Tower), הידוע גם כמגדל לנסדאון (Lansdown Tower), הוא מבנה שטות בסגנון נאו-קלאסי, השוכן בגבעת לנסדאון שליד העיר באת', אנגליה.
המגדל נבנה על ידי האדריכל הנרי גודרידג' עבור ראש העיר לונדון, סר ויליאם תומאס בקפורד, וכשהסתיימה הבנייה ב-1827 הוא התנשא לגובה 37 מטרים. בקפורד, שרצה כי גובה המגדל יהיה גבוה בכ-13 מטרים, הודה כי "כפי שזה יצא, [המגדל] הוא ציון דרך מפורסם עבור חוואים שיכורים הנמצאים בדרך לביתם מהשוק". הוא השתמש במגדל כספרייה וכמקום מנוחה, השוכן בקצה גני התענוגות הנקראים בקפורד רייד. גנים אלו השתרעו מהבית שלו בחצי הסהר לנסדאון, ועד המגדל שבראש הגבעה; בקפורד נהג לרכב אל המגדל, לצפות בהתקדמות העבודות והגנים, ולחזור לביתו לארוחת בוקר.
בקפורד שיכן במגדל ובבית שלו בבאת' את מה שהחשיב ליצירות האמנות, הספרים, ההדפסים והריהוט הטובים ביותר, אותם מכר ב-1822. אחד החדרים הארוכים הפך לחדר תפילה, שבו כל הציורים היו של סצנות דתיות ופסל שיש של מרים וישו הואר על ידי פתח נסתר.
המאפיין הבולט של המגדל הוא הבלוודרה המוזהבת, המבוססת על אחד המקדשים בטיבולי שבאיטליה ועל מגדל הרוחות באתונה, ואליה ניתן להגיע דרך גרם מדרגות ספירלי ולהשקיף על הנוף הכפרי שמסביב. בקפורד יכול היה גם להשקיף על הספינות השטות בערוץ בריסטול.