נתנאל חוזר ללימודים. ביתו נמצא מול ביתו של פרופסור בשם ספאלנזאני, אשר מיודד עם קופולה, הסוחר הנודד אשר קריאתו ברחובות שוב ושוב "עיניים יפות, עיניים יפות!" מחרידה את נתנאל עד שלבסוף הוא מבין שהכוונה היא למשקפיים ומשקפות. הוא קונה ממנו משקפת כדי שיצליח להציץ באולימפיה, ביתו של הפרופסור: מצד אחד הוא מתרשם ממנה עמוקות, ומצד שני מבטה הקבוע ועמידתה של אולימפיה ללא ניע מטרידים אותו.
נתנאל מחליט להציע נישואין לאולימפיה, אך כשהוא מגיע לביתה הוא מוצא עצמו בעיצומו של מאבק בין ספאלנזאני לקופולה, שנלחמים על אולימפיה ומתווכחים מי מהם ייקח את העיניים ומי את המנגנון המכני. מתברר שאולימפיה לא הייתה אלא אוטומטון, ולא נערה בשר ודם. קופולה, המתגלה כעת כקופליוס, מנצח במאבק, ונמלט עם הגוף חסר החיים וחסר העיניים. למראה עיניה של אולימפיה המוטלות על הרצפה, פונה נתנאל לחנוק את הפרופסור ובעקבות זאת מאושפז בבית חולים לחולי נפש. לסיפור האוטומט הייתה השפעה נרחבת על החברה, כאשר אוהבים רבים בדקו האם נשותיהם הן בובות או נשים בשר ודם.
נתנאל מתאושש מהטירוף שאחז בו ומחליט להתחתן עם קלרה. יום אחד הוא וקלרה מטפסים על צריח כנסייה כדי להשקיף על הנוף. בהביטו בנוף דרך המשקפת שקנה מקופולה, רואה נתנאל את קלרה מבעד לעדשה. הטירוף שוב מכה בו, והוא מנסה לדחוף את קלרה מהמגדל. לותאר מציל אותה ובקהל שנאסף מופיע גם קופליוס. נתנאל קורא לעומתו "עיניים יפות, עיניים יפות!" ומזנק מעל המעקה אל מותו. קופליוס נעלם בהמון.
הפניות לפולקלור.
הסיפור מבוסס על איש החול, דמות מהאגדות, שתפקידו להביא חלומות לילדים (ולבני אדם באופן כללי) בשנתם, בכך שהוא מפזר חול קסום על עיניהם. בעוד שבאגדות הוא מתואר כדמות חיובית או לכל היותר נייטרלית, בסיפור זה הפך הופמן את דמותו למחרידה, כך שמדובר במעין גרסה אפלה לדמות המוכרת מהאגדות.
פרשנויות.
גיבור הסיפור, נתנאל, מצוי בקונפליקט פסיכולוגי כשהוא מתלבט בין הזיה למציאות. נתנאל נאבק כל חייו בטראומה שחווה בילדותו במפגש עם איש החול. עד סוף הסיפור לא מובהר האם החוויה הייתה אמיתית או רק חלום או הזיה של נתנאל הצעיר. הטקסט מייצר אצל קוראים שתי הבנות סותרות: אמונתו של נתנאל כי יש כוח אפל השולט בו, מול ההנחה של קלרה כי פחדיו מקורם ביסוד פסיכולוגי בלבד.
הופמן מקפיד כל העת שלא להכריע בין אותן תפיסות מנוגדות: מצד אחד נמצאת קלרה, ששמה (מוארת") רומז לעידן האורות. על פי תפיסה זו, איש החול אינו אלא מעשיית ילדים וכל האירועים שנתנאל זוכר לא התרחשו במציאות, אלא רק בדמיונו. מול תפיסה זו עומדת פרשנותו של נתנאל עצמו, שמייצגת את העמדה הרומנטית, בייחוד הרומנטיקה הגרמנית האפלה, שעל פיה ישנם דברים שאינם נתפסים בשכל ושאותם אין המדע יכול להסביר, ואף על פי כן הם קיימים.
זיגמונד פרויד הקדיש מאמר לדיון בסיפור בו הוא דן במושג בשם "האל-ביתי" - תחושה בלתי נוחה המתעוררת למראה משהו מוכר אך בו זמנית זר.
הדמות של קופליוס/קופולה יכולה להיחשב כדמות אמיתית, אך גם כמטאפורה, המייצגת את הצד האפל בתוך נתנאל.
ביקורת על התפקיד הפאסיבי של נשים בחברה: הציווי החברתי דורש מהן לעסוק בריקוד ובנגינה אך להמעיט בדיבור ולא להביע את דעתן. כך, אולימפיה כמעט שאינה אומרת דבר אך נתנאל משוכנע שהיא נענית לחיזוריו. כשמתגלה כי היא בובה מכנית, ממהרים גברים רבים לבחון האם נשותיהם מסוגלות לדבר ולזוז באופן ספונטני על מנת לוודא שהן אינן אוטומטונים כאולימפיה.
עיבודים לאופרה ובלט.
לאורך השנים משך הסיפור תשומת לב ונעשו מספר עיבודים שלו לאופרה ולבלט:
בתרבות.
הסיפור נחשב לסיפור מופת אשר נלמד תכופות (למשל כאן, וכאן), וכן מוזכר ומצוטט במגוון יצירות ומשמש השראה לרבות אחרות. בין האזכורים הרבים שלו ניתן למנות את:
תרגום לעברית.
הסיפור תורגם לעברית בפעם הראשונה בשנת 1986 בתרגומה של נילי מירסקי, בספר "קדירת הזהב וסיפורים אחרים" (ספרי סימן קריאה, הוצאת הקיבוץ המאוחד).
בשנת 1983 נכלל בספר "סיפורי הופמן" הכולל חמישה סיפורים מאת המחבר, אף הוא בתרגום נילי מירסקי ובהוצאת הקיבוץ המאוחד. מהדורה מתוקנת של הספר יצאה בשנת 1990, ושוב ב-2018, בצירוף אחרית דבר מאת נילי מירסקי.
בשנת 2006 הופיע באנתולוגיה מחווה לשישה סופרים של המאה התשע-עשרה בהוצאת עם עובד.
בשנת 2012 יצא לאור כתוספת לתרגום מחודש למאמרו של פרויד האלביתי, בתרגום רות גינזבורג בהוצאת רסלינג.
משה פישר
משה לדיסלב פישר (1945 — 23 באוגוסט 2021) היה ארכאולוג ישראלי, פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, חוקר התקופות הקלאסיות בארץ ישראל. תחומי מחקרו כללו את העיטור האדריכלי הפרובנציאלי-קלאסי, בכלל זה ייבוא השיש ותפוצתו באגן הים התיכון ובארץ ישראל. השתתף בסקר הדרכים הרומיות בארץ ישראל (בשיתוף בנימין איזק וישראל רול), משנת 1992 ועד למותו ב-2021 היה מנהל שותף בחפירות יבנה ים.
ביוגרפיה.
משה פישר היה בוגר החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת בוקרשט (BA, MA). בשנת 1974 התחיל את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת בזל בשווייץ, אך סיים אותו באוניברסיטת תל אביב בשנת 1980, לאחר שעלה לישראל. עבודת הדוקטורט, בהנחייתו של מרדכי גיחון, עסקה בהתפתחות הכותרת הקורינתית בארץ ישראל מתחילתה ועד שלהי התקופה הביזנטית, אשר בסיומה פרסם ספר מכונן בחקר תחום זה.
בשנים 1972-1971 שימש כמנהל שטח ומנהל חפירה שותף בחפירות עין בוקק. בשנים 1974-1973 שימש כמנהל שטח ומנהל חפירה משותף בחפירות מצד תמר. בין השנים 1977 ל-1980 חפר יחד עם מרדכי גיחון את בית המרחץ של אמאוס כחלק מפרויקט שער הגיא. בשנים 1981 ו-1983 חפר יחד עם ישראל רול ואשר עובדיה את המקדש הרומי של תל קדש בגליל. בין 1982 ל-1989 ניהל את חפירת ההצלה בחורבת זיכרין הסמוכה לראש העין. בשנים 1992–2021 עמד בראש משלחת החפירות הארכאולוגיות ביבנה ים הסמוכה לחוף פלמחים. משנת 1981 הועסק כמרצה לארכאולוגיה בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב. במהלך שנות מחקרו הקים, והיה לדמות מובילה בקבוצת המחקר הבינלאומית שהוקדשה לחקר השיש ואבנים אחרות ASMOSIA. לאחר שפרש מעבודתו כמרצה עסק בפרסום העונות האחרונות של יבנה ים, אפק וחורבת עקד, העביר סמינרים והרצאות בחו"ל, חיבר מאמרים רבים וכמה ספרים והדריך טיולים ליוון ולאיטליה.
פישר נפטר ב-23 באוגוסט 2021.
הדרכים הרומיות ביהודה.
זוהי עבודת סקר בשני כרכים בה תיארו ישראל רול ובנימין איזק, בהוצאה הגאוגרפית ב.א.ר. באוקספורד את מערך הדרכים הרומיות ביהודה. הכרך הראשון (Roman Roads in Judaea, I, The Scythopolis-Legio Road) מתאר את הדרכים מבית שאן. הכרך השני אותו כתבו עם פישר (Roman Roads in Judaea, ii, The Jaffa - Jerusalem Roads) מתארים פישר איזק ורול את הדרכים מיפו לירושלים בכל התקופות. בספרים מופיע תיאור מפורט של כל האתרים לאורך הדרכים וגם דיווח של מקורות עתיקים ומאוחרים יותר ופרסום כתובות.
יבנה ים.
יבנה-ים או מינת רובין (בארמית: מחוזא ד'ימנין; בערבית: מאחוז יבנא; פירושם – נמל יבנה) הייתה עיר נמל עתיקה בארץ ישראל. העיר הייתה אחת מערי הנמל החשובות שמדרום ליפו, ונמלה שימש את יישובי פנים הארץ, כמעט ללא הפסקה, החל מתקופת הברונזה, אמצע האלף השני לפנה"ס ועד לימי הביניים. האתר הארכאולוגי שוכן על גבי תל בגן הלאומי חוף פלמחים. החפירות המסודרות באתר יבנה-ים הסמוך לחוף פלמחים החלו בשנת 1992, ועונת החפירה האחרונה הייתה בשנת 2011, אולם פישר ושותפיו למחקר המשיכו בעבודת השטח וסקרו את סביבתה של יבנה ים גם במהלך השנים לאחר סיום החפירה. בחפירות יבנה ים התגלו שרידים מתקופת הברזל, התקופה הפרסית, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית והמוסלמית.
קבר תות ענח' אמון
קברו של פרעה תות ענח' אמון, מסומן כ-KV62, מצוי בנקרופוליס שבעמק המלכים במצרים, על יד תבאי (לוקסור של ימינו). הוא התגלה בשנת 1922 על ידי הוארד קרטר והוא הקבר השלם ביותר שהתגלה אי פעם במצרים העתיקה.
עיקר המוניטין של הקבר נוצר תודות לכמות ולעושר הרב של החפצים שנמצאו בקבר, אף על פי שהוא נשדד כפעמיים בעת העתיקה ונחתם שוב. הממצאים של הקבר שוכנו במקור במוזיאון הארכאולוגי בקהיר. בסוף 2021 ותחילת 2022, המוזיאון מועתק מקהיר למוזיאון המצרי הגדול בגיזה, שם ימצא להם אגף נפרד ומכובד ובו לראשונה ימצאו כל הממצאים ביחד.
גילוי הקבר.
ב-1907, גילה צוות של המשלחת הארכאולוגית של בראשות , ספל חרס ועליו שמו של תות ענח' אמון. זה היה הממצא הראשון שקישר את שמו של המלך לעמק המלכים. קיומו של מלך זה היה ידוע שכן נמצאו באל-עמארנה מספר חפצים שנשאו את שמו.
באותה שנה, לאחר גילוי קברו של חרמחב, נמצאו בבור סמוך לקברו של סתי הראשון, במה שמסומן כיום כ-KV54 מספר חפצים הקשורים לפולחן מוות, כגון בדים ששייכים למומיות ושמו של תות ענח' אמון הופיע עליהם. דוויס קיווה שהחפצים נשדדו מקבר סמוך שאותו שייך לתות ענח' אמון, והושלכו בשעת השוד. כמו כן הוא מצא בסמוך קבר קטן, ריק, שנשדד לחלוטין. בעקבות כך הוא סגר את החפירות באזור ופרסם ספר בשם "קברו של תות ענח' אמון" ובו הצהרה שאין בעמק המלכים דבר שנותר לחקור.
הארכאולוג הווארד קארטר, שעבד תחילה עבור תיאודור דייוויס גם בעמק המלכים, אולם נאלץ להתפטר עקב תקרית פוליטית עם תיירים צרפתיים, חזר לעבוד באזור ב-1909 תחת משלחת שמומנה על ידי הבריטי ג'ורג' הרברט, הרוזן החמישי מקרנארבון.