הספרייה הלאומית של איראן (בפרסית: سازمان اسناد و کتابخانه ملی ایران) היא ספרייה לאומית הממוקמת בטהראן, בירת איראן. הספרייה הוקמה ב-1937 ואגפים שלה פזורים ברחבי העיר טהראן. בשנת 1979 צורף לה "המרכז לפיתוח הספר" ובשנת 1999 נכנס גם "ארגון התיעוד התרבותי" תחת חסות הספרייה. בשנת 2002 התווסף גם "הארכיון הלאומי של איראן".
לפני פתיחתה היו קיימות ספריות אחרות שמלאו תפקיד דומה אך באופן בלתי רשמי. כך למשל פעלה ספריית "מכללת דאר אל-פונון" החל משנת 1851. בשנת 1899 הוקמה ספרייה נוספת שנקראת בשם "הספרייה של האומה" בטהראן.
משנת 2004 מקיימת הספרייה הלאומית של איראן קשרי חליפין עם ספריית הקונגרס בארצות הברית: הספריות מעניקות זו לזו ספרים שראו אור באיראן ובארצות הברית כדי להגדיל ולשפר את אוספיהן.
בראש הספרייה עומד, החל משנת 2021, עלי רזא מוח'תארפור קהרודי.
ברדלס אסיאתי
init (קיצור של initialization) במערכות הפעלה למחשבים מבוססות יוניקס, הוא התהליך הראשון המתחיל במהלך עליית מערכת ההפעלה. init הוא תהליך מסוג דימון הממשיך לרוץ עד כיבוי המערכת.
הוא ה הישיר או הלא ישיר של תהליכים אחרים, ומאמץ באופן אוטומטי את כל ה. init מתחיל על ידי הליבה על ידי שימוש בשם קובץ בעל שם נוקשה, ואם הליבה אינה מצליחה להתחיל את התהליך התוצאה תהיה "Kernel panic" (כלומר פאניקת ליבה). בדרך כלל מקבל init את מזהה התהליך "1".
הצורה של init שונה במערכות כמו System III ו-system V, מהפונקציונליות המסופקת על ידי init ביוניקס המחקרית ובנגזרותיה מסוג BSD. השימוש ב-init ברוב הפצות הלינוקס דומה ליישום התהליך במערכת system V, אך יש הפצות מסוימות כמו סלאקוור המשתמשות בו כמו ב-BSD, ואחרות כמו ג'נטו שיש להם את הגרסה המיוחדת שלהם. מספר שינויים ביישומי init נכתבו מתוך ניסיון להתגבר על מגבלות של הגרסה הסטנדרטית, ולענות על דרישות שלא נחזו בעבר. אלו כוללים את systemd ו-Upstart, האחרונה הייתה בשימוש אובונטו ומספר הפצות לינוקס אחרות באמצע העשור הראשון של המאה ה-21, אך החל מאמצע העשור השני יש מגמה של התכנסות ל־systemd.
שפיק כבהא
שפיק תאופיק כבהא (בערבית: شفيق توفيق كبها; 24 בספטמבר 1960 כפר קרע - 23 באוקטובר 2013) היה זמר ערבי-פלסטיני מישראל, שהתפרסם בעיקר בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21 כאחד מהאמנים המובילים בעולם הבידור בקרב הערבים הפלסטינים והישראלים.
ביוגרפיה.
בן למשפחה מוסלמית מכפר קרע שבוואדי עארה, הוא השתלם מנעוריו בדקלום הקוראן. בגיל 16 הקים את להקתו הראשונה.
כבהא הצטיין בסגנון מוזיקלי פופולרי המבוסס על שילוב של המסורות העממיות הערביות - בעיקר מוזיקת ריקוד דבקה וסגנון ג'בלי והשפעות מערביות מסוימות - שימוש בקלידים, בנוסף לכלים מסורתיים כמו מיג'וויז (מעין קלרינט עם שני קנים).
במרוצת הזמן הפך כבהא לזמר חתונות פעיל מאוד במאות אירועים משפחתיים כל שנה בקרב ערביי ישראל והפלסטינים מכל האזורים - מהגליל ועד רצועת עזה. הוא שר תכופות גם שירים פטריוטיים פלסטינים עם געגועים לשיבת הפליטים ומשום כך נאסרה עליו על ידי השלטונות הישראלים הכניסה לשטחי יהודה ושומרון למשך כעשור. כבהא הופיע גם במספר מארצות הליגה הערבית, בעיקר בירדן, אך נתקל בקשיים להיכנס לתחומן בגלל החרם על אזרחי ישראל, לרבות ערבים ישראלים.
כבהא שירבב תכופות בשיריו ובדבריו בקורת על מדיניותה של ישראל, ואף על זו של מצרים (למשל בשיתוף פעולה הביטחוני שלה עם ישראל). ופעם אחת אף גורש ממצרים.
שפיק כבהא הקליט כ-10 אלבומים ויותר מ-100 קלטות. מרבית האלבומים שהקליט כללו גרסאות כיסוי לשירים מוכרים, מיעוטם הורכבו משירים שנכתבו והולחנו עבורו.
מותו.
ב-23 באוקטובר 2013 לפנות בוקר, נרצח כבהא באום אל-פחם על ידי אלמונים רכובים על אופנוע, אחרי שיצא מהופעה בשמחה מקומית והיה בדרך אל ביתו בכפר קרע. הוא הניח אישה ו-4 ילדים. עשרה ימים אחרי מותו נערכה בכפר הולדתו תהלוכת מחאה, שבה השתתפו כשלושת אלפים אנשים, לרבות דמויות ציבוריות רבות. כשלושה שבועות לאחר הרצח עצרה המשטרה חשודים אחדים במעשה.
בינואר 2014 הוגש כתב אישום נגד שלושה חשודים במעורבות ברצח. לפי כתב האישום המניע לרצח היה סירובו של כבהא להזמנה להופיע בחתונה.
הצבא הרומי בתקופת המלוכה והרפובליקה
הצבא הרומי בתקופת הרפובליקה התיכונה
הצבא הרומי בתקופת הרפובליקה התיכונה (315 לפנה"ס - 107 לפנה"ס; ידוע גם בשם "הצבא הפוליביאני" על שמו של ההיסטוריון פוליביוס שתיאר אותו) עבר שינויים רבים. ללוחמה בשיטת הפלנקס היו מספר חסרונות גדולים. בשטח הררי התקשה הפלנקס לשמור על מערך מסודר, וכוח המחץ שלו נפגע משמעותית. כמו כן, הייתה יכולת התמרון של הפלנקס מוגבלת מאוד, ולכן הייתה פגיעה מאוד להתקפה מן האגף או מהעורף. התבוסה שספגו הרומאים בקרב נהר אלייה, והצורך להילחם בשטחים הרריים בעקבות הפלישה הקלטית לחלקים נרחבים של איטליה בתחילת המאה הרביעית לפנה"ס גרמו לפיתוח תורת לחימה חדשה.
התורה החדשה הייתה מבוססת על יחידה צבאית חדשה, שנקראה מאניפולוס (Manipuli). המאניפולוס הורכב מקבוצה הומוגנית של חיילים רגלים, בת 60 או 120 חיילים (כתלות בסוג החיילים). בכל מאניפולוס היו שני קצינים בדרגת שר מאה, מפקד וסגן. מאניפולוס בן 120 חיילים, נערכו לקרב בשש שורות בנות עשרים חיילים כל אחת. במאניפולוס של 60 חיילים, נערכו הלוחמים בשלוש שורות, כך שאורך המאניפולים היה זהה.
מבנה הלגיון.
על פי פוליביוס הורכב עיקר כוחו של הלגיון מארבעה סוגי חיילים רגלים:
על האגפים הגנו 10 להקות (Turmae) בנות 30 פרשים (Equites) כל אחת. בכל להקה היו שלושה דקוריונים מלפנים, שאחד מהם פיקד על הלהקה כולה, ושלושה אופטיונים מאחור.
טקטיקת הלחימה של הלגיון.
בתחילת הקרב, היה הלגיון כולו מורכב משורת וליטים רציפה בחזית, ומאחוריה 3 שורות, של 10 מאניפולים כל אחת, העומדים זה מלצד זה עם רווחים ביניהם.
כאשר הגיע הלגיון לטווח מגע נפתח הקרב. בתחילת הקרב הטילו הווליטים את כידוניהם. לאחר מכן הם נסוגו בין הרווחים של המאניפולים, והמשיכו להילחם בחרב. על פי חלק מהחוקרים, לאחר הטלת הכידונים, נסוגו הווליטים לאגפים. אחרי שהווליטים הטילו את כידוניהם, הטילו ההאסטאטים את כידוניהם, ולאחר מכן נלחמו בחרבות. הפרינקיפים נלחמו מאחורי ההאסטאטים, ויכלו גם כן להטיל את כידוניהם מעל ראשי הלוחמים בקו הקדמי. הטריאריים נשארו מאחור, והצטרפו לקרב רק במידת הצורך.
המלחמה הפונית השנייה.
מאז המאה הרביעית, גבר הלגיון הרומי על כל אויביו, והמבנה המניפולארי הוכיח את עצמו במשך מעל למאתיים שנה. אולם, העימותים עם חניבעל בזמן המלחמה הפונית השנייה, אילצו את הצבא הרומי לערוך שינויים מבניים. בזמן המלחמה הפונית השנייה, הצליח חניבעל להביס את הצבא הרומי שוב ושוב בזכות שימוש יעיל בחיל פרשים, טקטיקות לחימה חדשניות וניצול מדויק של החולשות במבנה המניפולארי. קרב קאנאי מהווה דוגמה טובה לניצולן של חולשות אלו. על אף גמישותו, היה המאניפולוס פגיע להתקפה מן האגף והיה קטן מכדי לעמוד במשימה עצמאית. אם נפלו הפרשים המגנים על האגף, היה נאלץ הלגיון לפנות ולהילחם כאשר צידו מופנה אל האויב. המאניפולים בקווים האחוריים לא הצליחו לפנות בצורה יעילה, וללכד את שורותיהם אל מול האויב.
המחסור בכח אדם.
האבדות הכבדות במלחמה הפונית השנייה גרמו למחסור חמור בכח אדם בצבא. בעקבות האבדות, גויסה כמות גדולה של לגיונות חדשים בשנות המלחמה. לדוגמה, בשנת 216 (השנה בה נערך קרב קאנאי), גויסו לצבא הרומי שבעה לגיונות חדשים. בסך הכל, בתקופה הקצרה שבין השנים 214–218 גויסו לצבא 26 לגיונות חדשים. לשם השוואה, בשיא המלחמה הפונית השנייה, מנה הצבא כולו כ־20 לגיונות, שהיוו כשליש מאוכלוסיית הגברים ברומא כולה.
מחסור חמור זה גרם להורדה משמעותית של הסטנדרטים בגיוס החיילים. בשנת 213, ירד ההון הנדרש להצטרפות לצבא מ-11,000 איסרים ל-4,000 איסרים. גויסו גם חיילים שלא יכלו לממן את ציודם, ולכן מומן ציוד זה עבורם מקופת המדינה. תהליך זה נמשך עד שבשנת 123 ירד ההון הנדרש ל-1,500 איסרים בלבד. תוך כדי תהליך זה וכתוצאה ממנו, היטשטשו גם ההבדלים בין סוגי החיילים השונים, עד שנעלמו כליל.
הקוהורטה.
לאור השינוי שעבר על הצבא, הטקטיקה של הלגיון החלה להתבסס על הקוהורטה, כתחליף למאניפולוס. הקוהורטה הופיעה לראשונה בזמן המלחמה הפונית השנייה כצירוף של שלושה מאניפולים, אחד מכל סוג. לאחר מכן, התקיימה הקוהורטה כיחידת משנה נפרדת בת 480 חיילים, עם שש קנטוריות, בנות שמונים חיילים כל אחת.
הקוהורטה נערכה לקרב עם שלוש קנטוריות מלפנים ושלוש מאחור. היא הייתה יכולה לבצע תפניות בקלות, ולהתגונן מפני התקפות מאחור ומהאגף. הלגיון כולו כבר לא היה כבול לתוכנית הקרב המוכתבת ממערך בן שלושה קווים, עם סוג חיילים שונה בכל קו. בזכות היחידה ההומוגנית החדשה, הלגיון יכול היה להיערך במספר קווים משתנה (לרוב בין אחד לשלושה), בהתאם לתנאי הקרקע ותוכנית הקרב. הלגיון כולו היה מורכב מ-10 קוהורטות ובסה"כ מנה כ־5,000 חיילים.
הצבא הרומי בתקופת הרפובליקה המאוחרת