רוזאורה, בת למשפחת אצילים נמוכת דרג ממוסקבה מגיעה לפולין בלוויית משרת קלרין. היא ניהלה פרשיית אהבים עם אסטולף נסיך מוסקבה וזה נטש אותה כי מעמדה היה נמוך משלו. היא מספרת זאת לאימה ואימה אומרת לה למצוא את אסטולף ולהכריח אותו להינשא לה ואם לא תנקום ותהרוג אותו. אמה של רוזאורה מפקידה בידיה חרב ואומרת לה שאת החרב קיבלה ממאהבה, שנשט אותה מאותה סיבה ופרי אהבתם הוא רוזאורה. היא מספרת לה שאביה נמנה עם אצילי החצר של מלך פולין ואם תראה לו את החרב יעזור לה. רוזאורה ומשרתה קלרין טועים בדרך ומגיעים למגדל בו כלוא זיגיזמונד, רוזאורה חדורת הנקם, שומעת את סיפורו מר הגורל של זיגיזמונד ורחמיה נכמרים עליו. קלוטר אוסר אותם, רוזאורה מספרת לו את סיפורה ומראה לו את החרב, ומבין שהוא אביה. הוא אינו מספר לה זאת כי נאמנותו למלך גוברת על נאמנותו לבתו. קלוטרד מביא אותם למלך כדי שיחרוץ את גורלם, המלך מורה לשחררם.
המשך המחזה.
זיגיזמונד מתעורר בארמון וקלוטרד מספר לו שהוא הנסיך יורש העצר ומציע לו שיתנהג בדרך ארץ, אחרת יתעורר ויגלה שכל מה שקרה לו לא היה אלא חלום. זיגיזמונד מלא זעם, מטביע למוות את אחד השומרים. בינתיים רוזאורה מצליחה להיכנס לארמון נעשית בת לווייתה של הנסיכה אסטלה השוהה בארמון. היא עושה זאת על-מנת להתקרב לנסיך אסטולף, השוהה גם הוא בארמון, כדי להכריחו להינשא לה. היא נקלעת במקרה לחדר בו זיגיזמונד נמצא, הוא מוקסם מיופייה ומנסה לאנוס אותה. קלוטרד ששומע זאת מנסה להגן עליה וזיגיזמונד מכה אותו. לחדר מגיע אסטולף מכניע את זיגיזמונד. המלך מוזעק לחדר ומחליט להשיב את זיגיזמונד לכלאו למאסר עולם וממליך את דוכס מוסקבה אסטולף ואת הנסיכה אסטרלה. כשזיגיזמונד מתעורר משנתו ונזכר בקורותיו בארמון קלוטרד מספר לו שהוא חלם חלום.
סיום המחזה.
למגדל מגיעים חיילים, מספרים לזיגיזמונד שהוא הנסיך החוקי שלהם ושהם אינם רוצים את אסטולף, השליט הזר שימלוך עליהם. למגדל מגיע קלוטרד, החיילים שובים אותו, זיגיזמונד זועם בתחילה, אך עוצר בעד זעמו. זיגיזמונד מציע לקלוטרד להיות יועצו, אבל קלוטרד אומר שהוא נאמן למלך, זיגיזמונד משחרר אותו ואומר לו שהם ייפגשו בשדה הקרב.
צבא סר למרותו של זיגיזמונד והוא יוצא להילחם באביו המלך ובאסטולף. הוא פוגש בדרכו את רוזאורה, הוא מוקסם מיופיה, אך עוצר בעד עצמו ולא נוגע בה לרעה.
זיגיזמונד מביס את צבא המלך, כובש את הארמון ושובה את אביו ושני הנסיכים. אביו כורע לפניו ברך וזיגיזמונד מקים אותו כורע לפני אביו ואומר לו שהוא נתון לחסדיו. אביו אומר לו:
רוזאורה מתפרצת בשאגת קרב למקום וזיגיזמונד מבקש מאסטולף לקיים את הבטחתו לרוזאורה, כשאסטולף מביע ספקות, אומר לו קלוטרד שרוזאורה אצילה לא פחות ממנו כי היא בתו ואסטולף מבקש את ידה. אחר-כך זיגיזמונד מבקש את ידה של אסטרלה. הנוכחים משבחים את זיגיזמונד על חוכמתו ובסיום המחזה הוא אומר:
אודות המחזה.
החיים הם חלום היא אחת מהעבודות הידועות והנלמדות ביותר של קלדרון. העניין נובע לא רק מהפילוסופיה המורכבת של המחזה, אלא גם מהמבנה הדרמטי שלו.
כמה רעיונות מרכזיים מרכיבים את הנושאים הפילוסופיים של המחזה: הניגוד בין הגורל לחירות, נושא החיים כחלום, וסוגיית הרצון החופשי. תמות אלה מאפילות על תמות אחרות שקיימות במחזה, כמו חינוכם של נסיכים, מודל השליט, כוח וצדק.
דבריו של זיגיזמונד מייצגים את תפישתו של קלדרון: "וחלומות כשלעצמם אינם אלא חלומות של חלומות", בכך הוא מתייחס ומדגיש לטבעם החולף של חיי האנוש והקיום הפיזי.
המחזה בישראל.
המחזה עלה לראשונה בישראל בתיאטרון החאן ב-17 בספטמבר 2005, בבימויו של מיכאל גורביץ'.
יוצרים
השחקנים
זיפזיף
זיפזיף, בעברית ישראלית, הוא שם גנרי לחול שפת הים, הכולל גרגירי חול, חלוקי אבנים ממקורות שונים, ושרידי יצורי הים, כגון צדפים, קונכיות, הנפלטים אל חוף הים בכוח תנועת הגלים.
עד מחצית המאה ה-20, היה מקובל בארץ ישראל לכרות זיפזיף בחוף הים ולשאת אותו על גבי בהמות הובלה, במיוחד גמלים או בעגלות, אל אתרי בנייה ואתרי יציקת לבנים. רבים מלבני הבתים שנבנו באותן שנים בתל אביב, עשויים מזיפזיף מעורב בחומרי הדבקה, כגון מלט. הובלת הזיפזיף נעשתה על ידי מובילים ערבים, שנקראו גמלים, ובשל חשיבותה אז לבנייה החדשה, הייתה אחת העבודות אשר החלוצים ניסו להשתלם ולהשתלב בהן, כחלק מהשאיפה לעבודה עברית, בעשור השלישי והרביעי של המאה ה-20. בשנת 1963 מינה שר הפיתוח והשיכון, יוסף אלמוגי, ועדה בראשות פרופ' בן-חור. על הוועדה (ועדת הזיפזיף) היה לבדוק האם כריית הזיפזיף בחוף הים משפיעה על "נסיגת" החוף. בדו"ח הוועדה שהוגשו לשר בפברואר 1964 הומלץ להפסיק כל כריית זיפזיף בשפת הים. לכן בשל המודעות לשמירה על משאבי הטבע, ובשל חסרונותיו של הזיפזיף, העשוי חומרים אורגניים, זנחו אותו האדריכלים והבנאים לטובת חומרי בנייה אחרים. כיום רוב השימוש בו הוא לדקורציה ונוי של מבנים וגנים.
ולדימיר קיסנקוב
ולדימיר סרגייביץ' קיסנקוב (ברוסית: Владимир Сергеевич Кисенков; נולד ב-8 באוקטובר 1981 בקלוגה שברוסיה) הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת המגן הימני.
קריירת מועדונים.
התחיל לעסוק בכדורגל בלוקומוטיב קלוגה. ב-2004 עבר לויטיאז פודולסק. בשנים 2007–2010 שיחק בספרטק נלצ'יק. באוגוסט 2010 חתם בדינמו מוסקבה, אך בשל פציעה שקיבל באימון אחרי התנגשות עם קווין קוראני לא שיחק במועדון החדש עד סוף העונה, כאשר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו רק במחזור הראשון של העונה הבאה מול לוקומוטיב מוסקבה. במשחק זה הקבוצה ספגה 2 שערים בעיקר בגלל טעותיו, וולדימיר עצמו קיבל הישנות פציעה. עד היום אותו משחק הוא היחיד שקיסנקוב ערך במדי דינמו. ב-12 ביולי 2012 הושאל לרוסטוב.
החל מעונת 2013/2014 החל לשחק בטום טומסק.
אפיון משחק.
ידוע בשל בעיטותיו החזקות ממרחק. מאמנו הקודם מספרטק נלצ'יק יורי קרסנוז'אן ועוד אמן בעיטות ממרחק דמיטרי מולוש מכנים אותו כבעל אחת הבעיטות הכי חזקות בליגה הרוסית.
אגרות ארץ ישראל
אגרות ארץ ישראל, שכתבו היהודים היושבים בארץ לאחיהם שבגולה מימי גלות בבל ועד שיבת ציון שבימינו הוא קובץ של איגרות יומנים של 83 איגרות של אנשי היישוב היהודי בארץ ישראל אל תפוצות ישראל, מאז העת העתיקה ועד העת החדשה, בעריכתו ועם ביאוריו של הביבליוגרף אברהם יערי. הקובץ יצא לאור ב-1946.
כותבי האיגרות היו בחלקם עולים חדשים וחלקם וותיקים; מוצאם היה משלל קהילות יהודיות; והם התגוררו ביישובים ברחבי הארץ. מחברי האיגרות מתארים את מצב האוכלוסייה בארץ ומדיניות השלטונות כלפיה; הם מוסרים מידע על חיי התרבות והכלכלה ועל יחסי הקבוצות האתניות והעדות השונות, במיוחד על מעמד היהודים ואפשרויות המחייה להם בארץ. יערי השתדל להביא באוסף האיגרות מבחר מייצג של מחברים ויוצרים מבין האתרים והתקופות.
בין מחברי האיגרות שהובאו בקובץ: ירמיהו הנביא, רבן גמליאל הזקן, ראשי הקראים בירושלים, דניאל בן-משה אלקומסי, סהל בן מצליח הכהן, "המיוסרים" מטבריה, רבי שמואל בן שמשון, הרמב"ן, אליהו מפרארא, יוסף דמונטנייא, יצחק לטיף, ר' עובדיה מברטנורא, תלמידו של רבי עובדיה, רבי ישראל מפירושא, דוד די רוסי, שמשון בק, רבי שלמה שלומיל מיינשרל, רבי ישעיה הלוי הורוויץ, אברהם רוויגו, אברהם ישמעאל חי סנגויניטי, ר' חיים אבולעפיה, ר' חיים אבן עטר, ר' אברהם גרשון מקיטוב, יוסף סופר, תלמידי הגר"א, רבי ישראל משקלוב, אריה נאמן, יהוסף שווארץ, אליעזר הלוי, מרדכי צורף, יעקב ספיר הלוי, יחיאל מיכל פינס, אברהם משה לונץ, אנשי ביל"ו, זאב יעבץ, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הלל יפה, יוסף ויתקין, אהרן דוד גורדון, יוסף טרומפלדור, חיים ארלוזורוב והעולים מתימן.
יוסף האפרתי מטראפלאוויץ
יוסף האפרתי מטרופלביץ
אברהם בערוש פלאהם
אברהם דב בערוש ממעזריטש
אברהם דוב בערוש פלאהם
אברהם דוב בערוש ממעזריטש
פרס הוז
פרס רוזנבלום
מרבו אפריקני
מרבו אפריקני (שם מדעי: "Leptoptilos crumeniferus"), מין עוף גדול, אוכל נבלות, בסוג מרבו שבמשפחת החסידתיים. המרבו האפריקני מצוי ומתרבה באפריקה שמדרום לסהרה, בבתי גידול צחיחים ולחים כאחד, לעיתים תכופות בסמוך לריכוזי התיישבות אנושיים ובפרט אתרי אשפה. המרבו הוא מזדמן נדיר ביותר בישראל.
תיאור.
המרובו הוא עוף מסיבי, אחד מהכבדים ביותר בסדרת החסידאים, ופרטים גדולים מגיעים לאורך 152 סנטימטרים ולמשקל של 9 קילוגרמים; המשקל האופייני הוא 4.5–8 קילוגרמים והאורך האופייני 120-130 סנטימטרים. המרבו מתאפיין במוטת-כנפיים גבוהה במיוחד: תועד פרט בעל מוטת-כנפיים של 3.19 מטרים - מוטת הכנפיים הגדולה ביותר אחרי קונדור האנדים ואלבטרוס נודד; מוטת הכנפיים האופיינית היא 225–287 סנטימטרים. אצל המרבו קיימת דו צורתיות זוויגית המתבטא בכך שהנקבות קטנות מן הזכרים. אורך המקור 26.4-35 סנטימטרים. בניגוד לרוב החסידות, המרבו עף עם הצוואר מעוקל לאחור, בדומה למעוף האנפתיים.
המרבו קל לזיהוי בשל ממדי-גופו, ראשו הקירח, גב וכנפיים שחורים ורגליים וחלק קדמי לבן, כפל עור גדול מתחת למקור ו"צווארון" של נוצות סביב הצוואר. הזכרים והנקבות דומים במראה החיצוני (מלבד השוני בממדים), ופרטים צעירים מאופיינים בצבע נוצות חם ובמקור קטן יותר. המרבו מגיע לבגרות בסביבות גיל 4 שנים.
תוחלת-החיים 25 שנה בטבע ו-31 שנה בגני חיות.
התנהגות.