הקיסר קאנגשי, ששמו הפרטי היה איסין גיורו שׂוֵ'אנְיֵה (בסינית: 愛新覺羅.玄燁) נולד ב-4 במאי 1654. הוריו היו הקיסר שׁוּנְגְ'ה ואשתו השלישית, הקיסרית שְׂיָאוֹ קָאנְג. קאנגשי הוכתר לקיסר ב-7 בפברואר 1661, בגיל שבע, יומיים אחרי מות אביו, אם כי רשמית החלה תקופת שלטונו ב-18 בפברואר 1662 (היום הראשון של שנת הירח הבאה). קאנגשי שלט עד מותו ב-20 בדצמבר 1722, מעל ל-61 שנים, תקופת השלטון הארוכה ביותר בתולדות סין. שם המקדש שלו היה שֶׁנְגְדְזוּ ("אב קדמון קדוש"), צאצאיו נהגו לכן לכנותו צ'ינג שאנגדזו.
אביו מת בגיל 22 ממחלת האבעבועות השחורות, ואמו מתה זמן קצר אחר כך ב-1663. מכיוון שקאנגשי לא היה מסוגל לשלוט כשהוא עדיין ילד, מינה הקיסר שׁוּנְגְ'ה בטרם מותו ארבעה עוצרים. באביב 1662, כשנה לאחר עלייתו של קאנגשי לכס השלטון, הורו העוצרים על מבצע לטיהור דרום סין ממתנגדי שושלת צ'ינג, מבצע שנשא את השם "הטיהור הגדול". במסגרת מבצע הטיהור פונתה כל האוכלוסייה של אזורי החוף של דרום סין פנימה לתוך היבשת. המבצע השיג חלקית את מטרותיו. ג'וּ יוּאוּלָאנְג (朱由榔, Zhu Youlang), נסיך גְווֵי, הטוען האחרון לכתר סין כנצר לשושלת מינג, נמלט לבורמה, הוסגר על ידי מלך בורמה (לאחר שצבא צ'ינג פלש לארצו בדרישה לקבל לידיו את הטוען לכתר), והוצא להורג בחניקה. לאחר מותו נותר גֶ'נְג צֶ'נְגְגונְג (המוכר יותר במערב כקוקסינגה), שעמד בראש התנועה שתמכה בהשבת שושלת מינג לשלטון, כאויב הפנימי המסוכן ביותר. קוקסינגה, בנו של פיראט, התבסס על יכולת צבאית ימית והצליח להביס בעבר מפקדים של צבא צ'ינג. שנה קודם למבצע נמלט קוקסינגה עם צבאו לטאיוואן, כבש אותה מידי ההולנדים, והקים באי ממלכה בשם ממלכת טונגנינג שהמשיכה שנים אחר כך להוות איום על שושלת צ'ינג.
מבין ארבעת העוצרים שמינה הקיסר שׁוּנְגְ'ה בטרם מותו: סוֹני, סוּקסאחה, אבילוּן ואוֹבּוֹי, היה האחרון העוצר הראשי ונקט מדיניות שהיטיבה עם המעמד השליט המנצ'ורי, תוך כדי התרחקות מגישתו של הקיסר הקודם, שאימץ רבים ממנהגי התרבות והמנהל הסיניים. סוֹני מת זמן קצר לאחר שנכדתו בת ה-12 שְׂיָאוֹ צֶ'נְג זֶ'ן (孝诚仁皇后赫舍里氏) נישאה לקאנגשי בן ה-11 והפכה לקיסרית הראשונה בכינוי "הסרי" (או הֶשֶׁלִי בגרסה הסינית, פין-יין Hesheli). בין שאר העוצרים התחולל מאבק כוחות. אבילון תמך באובוי, והלה הצליח לגרום למאסרו ולהוצאתו להורג של סוּקסאחה. בהיותו עוצר יחיד ריכז בידיו אובוי כוח אבסולוטי. קאנגשי וחצרו קיבלו הסדר זה במשך זמן מה, אבל ב-1669, בגיל חמש עשרה, נטל קאנגשי את מוסרות השלטון. בעזרת סבתו, הקיסרית האלמנה שְׂיָאוֹגְ'וָאנְג, הורה קאנגשי לעצור את אובוי, ולשפוט אותו בגין רשימת פשעים. על אובוי נגזר דין מוות שהומר במאסר. אובוי מת בכלא באותה שנה.
עם קבלת השלטון בפועל נקט קאנגשי במדיניות שונה מזו של אובוי. שלא כמו אביו, ואבותיו, הקיסר קאנגשי, שנולד וגדל בחצר בבייג'ינג, דיבר סינית בנוסף למנצ'ורית. הוא עודד את התפתחות התרבות הסינית בחצר הקיסרות בבייג'ינג, קידם יצירה של עבודות אמנות, ודרש שלימוד הקאנון הסיני של "ארבעת הספרים" (四書 – שי שוּ), המשמשים כבסיס לקונפוציאניזם, ישמש כבסיס למבחני הקבלה עבור אלו השואפים לקבלת משרות ציבוריות. בכך קידם קאנגשי את המגמה בה החל אביו הקיסר שׁוּנְגְ'ה, להטמיע את התרבות הסינית בחצר הקיסרות.
ב-1673 השיגה ממשלת קאנגשי הישג דיפלומטי כשהצליחה לתווך במלחמת טרין-נגויאן והשיגה הפסקת אש. המלחמה בין שני השבטים בווייטנאם נמשכה ברציפות כ-45 שנים מבלי שאף צד הכריע את יריבו. הסכם השלום שנחתם החזיק מעמד 101 שנים.
גיבוש הכוח.
התפוררות השושלת הקודמת, שושלת מינג, פתחה בפני צבאות המאנצ'ו את הדרך לכיבוש סין. עם זאת, הכיבוש התאפשר בעיקר הודות לשיתוף הפעולה של מפקדים צבאיים סינים מהשלטון הקודם, שראו בשושלת החדשה מקור ליציבות שהייתה הכרחית על מנת לסיים את התוהו ובוהו, שהיה מנת חלקה של סין לאחר התמוטטות קיסרות מינג. התלות של חצר צ'ינג באנשים אלו הייתה חשובה במיוחד בדרום סין, אזור שאקלימו ונופו היו שונים מאוד מאלו שהמאנצ'ו, שמוצאם ממנצ'וריה, הכירו. בעוד שצפון סין נשלטה ישירות על ידי צבא מאנצ'ו, המנהל בדרום היה בעיקר תחת הנהגתם של שלושה וסאלים: ווּ סָאנְגְווֵי (吳三桂 Wú Sānguì), גֶנְג גִ'ימָה ושָׁאנְג קֶשִׂי. בתמורה להכרה בסמכות של החצר בבייג'ינג וסיוע בחיסול כיסי התנגדות של מורדים שדגלו בהשבת שושלת מינג, ניהלו השלושה את המחוזות שקיבלו כפייפים פיאודלים והיו אחראים לגביית המיסים.
הקיסר קאנגשי חש דאגה הולכת וגוברת לנוכח העצמאות המתגברת של שלושת הפייפים בדרום. ב-1671 החליפו בניהם של גֶנְג גִ'ימָה ושָׁאנְג קֶשִׂי, גֶנְג גִ'ינְגְג'ונְג ושָׁאנְג גְ'אשִׂין את אבותיהם בשלטון, פעולה שהוכיחה שפייפים אלו הפכו למונרכיות העוברות בירושה. הקיסר ניסה להכפיף מחדש את סמכותו על שלושת הווסאלים, וב-1673 הורה להם לעבור לאחוזות חדשות במנצ'וריה. בתגובה התמרדו השלושה והחלה מלחמת שלושת הווסאלים. שלושת הווסאלים ניסו לגייס את העם הסיני לצדם, והבטיחו כי יגרשו את הפולשים הזרים ויבטלו את סגנון הבגדים והשיער שנכפה על הסינים על ידי המאנצ'ו כסמל להכנעתם של נתיניהם החדשים.
בשנתיים הראשונות למלחמה סבל צבא צ'ינג כמה תבוסות מידי המורדים, שאליהם הצטרפו כמה מהמפקדים הסיניים של צבא צ'ינג. בשלב מסוים שלט ווּ סָאנְגְווֵי על כל השטח מדרום לנהר היאנגצה. ב-1675 התמרדו גם המונגולים משבט צ'אהר (察哈尔). ב-1676 הצטרף למלחמה נגד שושלת צ'ינג גם ג'נג גִ'ינְג, בנו של קוקסינגה ושליט טאיוואן, ויזם התקפה על פוג'יין שבדרום מזרח סין. אלא שבהדרגה החלה הכף נוטה לכיוון צבא צ'ינג, שעליונותו בשדה הקרב הוכחה שוב ושוב. המונגולים הובסו חודשיים לאחר שהכריזו על מרד. הצבא של ג'נג גִ'ינְג הצליח להשתלט על כמה ערים, אבל נאלץ לסגת בחזרה לטאיוואן ב-1677, וב-1680 הפסיד בסדרת קרבות ימיים את הערים שיאמן (הידועה גם כאמוֹי), את איי ג'ינמן (הידועים גם כקמוי) ואת איי פשקדורס. ב-1678 הכריז ווּ סָאנְגְווֵי, שב-1644 פתח את השערים בחומה הגדולה של סין בפני צבא המאנצ'ו ואפשר בכך את כיבוש סין, על הקמת שושלת חדשה - שושלת "ג'ואו", רמז ליצירתה מחדש של שושלת ג'ואו הנערצת בתולדות סין . ווּ סָאנְגְווֵי מת באוקטובר 1678. נכדו, ווּ שְׁה-פָאן, שהנהיג את המרד במקומו התאבד ב-1681, כאשר כוחות צ'ינג הטילו מצור על בירת המורדים, העיר הֶנְגְיָאנְג שבמחוז חונאן. בסוף המלחמה הפנו כוחות צ'ינג את תשומת הלב לטאיוואן, שבה נוכחות של תומכי שושלת מינג היוותה איום מתמיד לשלטון צ'ינג. ב-1683 הביסו כוחות צ'ינג בפיקודו של שְׁה לָאנְג בקרב איי הפשקדורס את כוחותיו של ג'נג קֶשׁוָאנְג (Zheng Keshuang), בנו בן הארבעה עשר של ג'נג גִ'ינְג, שעלה לשלטון ב-1681. ג'נג קֶשׁוָאנְג נכנע, ובפעם הראשונה בהיסטוריה שולב האי טאיוואן במדינה הסינית, כפלך של מחוז פוג'יין (1684). עם סיפוח טאיוואן הורה קאנגשי לאכלס מחדש את כל אזורי החוף, ועל מנת לעודד מתיישבים, חילקה ממשלת צ'ינג תמריצים כספיים לכל משפחה שהתיישבה במקום.
עם חיסול כל כיסי ההתנגדות למשטר ב-1683, הצליח קאנגשי לייצב ולגבש את כוחו. תוך כדי התהליך הצליח קאנגשי לגייס תמיכת מגזרים שונים בחברה הסינית. למרות חששות הסינים מהכפייה של סגנון הביגוד והשיער (הסינים חויבו לגלח את ראשיהם ולסדר שערם בצמה), ומההשפלה של שלטון על ידי עם זר, שוכנעו סינים רבים לתמוך במשטר החדש. תרמו לכך עוצמתה הצבאית של שושלת צ'ינג, והאמונה במנדט השמים, אבל גם משום שהקיסר קאנגשי קידם את תרבות סין, ומשום שבפעולותיה הצטיירה השושלת החדשה, שושלת צ'ינג, כשושלת סינית אמיתית.
התרחבות טריטוריאלית.
לאחר שבא הקץ למרידות של תומכי שושלת מינג בדרום המדינה, עברו העימותים המזוינים של אימפריית צ'ינג לגבולות הצפוניים של המדינה. הסכנה לגבולות האימפריה באה משני מקורות שונים. האחד היה האימפריה הרוסית שהלכה והתרחבה. בתקופה זו הגיעו כוחותיה עד לחופי האוקיינוס השקט, והחלו לרדת דרומה, לאדמת המולדת של המאנצ'ו בצפון מזרח, באזור הנהר אמור. האיום השני הגיע מצפון מערב, מהמונגולים המערביים, המכונים דְזוּנְגַרִים או כיום קלמיקים. תחת מנהיגם, גאלדן, הקימו הדְזוּנְגַרִים, שהיו קרובים אתנית למאנצ'ו ודיברו שפה דומה, אימפריה מתחרה לאימפריית צ'ינג במזרח טורקסטן (כיום המחוז האוטונומי שׂינְגְ'יָאנְג).