תנועת הקצינים החופשיים בעיראק בתקופה שלפני ההפיכה.
מהפכת הקצינים החופשיים במצרים (1952) בהובלת גמאל עבד אל-נאצר, במסגרתה הופל השלטון המלוכני במצרים ותחתיו הוקם משטר רפובליקני, הכתה גלים בעולם הערבי כולו וסחפה אחריה אזרחים ערבים רבים. בעקבות המהפכה, גם בעיראק החלו להתגבש קבוצות שונות של אנשי צבא שביקרו את השלטון המלוכני וביקשו להחליפו. תחילה, היו אלה קבוצות נפרדות שהתגבשו סביב עיסוק צבאי מסוים, יחידה וכדומה. בהמשך, בהשפעת התפתחויות משמעותיות באזור (למשל "התוקפנות המשולשת" בשנת 1956), התאגדו קבוצות אלו בהדרגה לתנועה אחת שקראה לעצמה "תנועת הקצינים החופשיים".
הגידול במספר חברי התנועה הובילה לצורך במיסוד וארגון מחדש של מבנה של התנועה. תחילה, הוחלט על הקמת ועדה עליונה שהורכבה מאחד עשר קצינים מדרגת רב-סרן ועל לגנרל. הוועדה העליונה קבעה כי בתרחיש של תכנון הפיכה צבאית, על התנועה להבטיח שמפקדי היחידות הצבאיות המרכזיות יהיו חלק מארגונה, או לכל הפחות יסכימו עם עקרונותיה.
בפועל, מלבד התנגדותם לסטטוס קוו באותה תקופה ולמעורבות הבריטית במדינה, היו לחברי המועצה העליונה ולחברי התנועה כלל מעט עקרונות פוליטיים משותפים. לפיכך עלה צורך במציאת איש צבא בכיר ומוערך דיו שיעמוד בראשות התנועה, ויסייע באיחוד השורות.
הצורך באיחוד השורות לצד ההחלטה של הוועדה העליונה בדבר הצורך שבמעורבות קצינים בכירים, הביאו את הוועדה לפנות לגנרל עבד אל-כרים קאסם, קצין צבא מוערך, בבקשה שיעמוד בראש תנועת הקצינים החופשיים. לאחר מינויו ליו"ר התנועה, צירף קאסם לתנועה גם את עמיתו קולונל עבד א-סלאם עארף שהיה אז בן 36, וסייע לתנועה ביצירת בסיס תמיכה לתנועה בקרב הקצינים הצעירים בצבא העיראקי. כמו כן, במהלך השנה וחצי שקדמו למועד שבו בוצעה ההפיכה לבסוף, דאגו הקצינים החופשיים להציב נציגים מטעמם ברוב היחידות והמחנות של הצבא, בהמתנה ליום הפקודה.
כיו"ר תנועת הקצינים החופשיים ניהל קאסם מגעים עם מפלגות וארגונים אזרחיים רבים. בכך הוא מיצב את התנועה ככזו שאינה מזדהה עם אף פלג או מפלגה בעיראק, מה שאיפשר לה לזכות לתמיכה רחבה מקצינים בדרגות שונות ומפלגים שונים. בהמשך לכך, התנועה שמרה על עמימות מסוימת בכל הקשור ליחסה כלפי הרפובליקה הערבית המאוחדת, וכלפי הביטוי המעשי של רעיון הפאן-ערביות ככלל. בעוד חלק מתומכיה האמינו כי ברגע שהתנועה תעלה לשלטון היא תצטרף לרפובליקה הערבית המאוחדת, אחרים ראו לנכון לדחות את ההחלטה למועד מאוחר יותר. ייתכן כי ההסכמה המעורפלת בלבד על נושא הפאן-ערביות והיעדר החלטה רשמית אודות פעולות התנועה בהקשר זה לאחר ההפיכה, הובילו לסכסוך העמוק בתוך התנועה לאחר ההפיכה - משעה שנדרשה הכרעה מעשית בסוגיה.
מהלך ההפיכה.
ביולי 1958 לקה טלאל מלך ירדן מבית המלוכה ההאשמי בנפשו באופן פתאומי ו"נשלח לטיפולים" מחוץ לירדן. במקומו עלה לשלטון בנו חוסיין, שהיה אז נער בן 16. כבר בתחילת דרכו המלך חוסיין חשש להמשך שלטונו, הן מפני ניסיון הפיכה פנימי והן מפני פלישה של גורמים חיצוניים ובהם ישראל והרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"ם, נקראה בישראל קע"ם). כתוצאה מכך, ביקש המלך חוסיין מבן דודו, פייסל השני מלך עיראק, שיישלח כוחות עיראקיים שיסייעו בסיכול ניסיונות הפיכה כאלה. המלך פייסל השני נענה לבקשתו של המלך חוסיין ושלח מספר יחידות מצבא עיראק לכיוון ירדן. בין היתר, שלח פייסל את החטיבות הצבאיות שבפיקודם של גנרל עבד אל-כרים קאסם וקולונל עבד א-סלאם עארף. בפועל, במקום לתגבר את הכוחות הירדנים, חזרו הכוחות העיראקיים על עקבותיהם והסתערו על ארמון המלוכה בבגדאד.
קאסם ועארף ניצלו את חולשת המלוכה העיראקית ואת השאננות של שירותי הביטחון שלה לטובת הוצאת ההפיכה הצבאית אל הפועל - עד לאותה עת, מתוך ניסיון למנוע תרחיש של הפיכה צבאית, כל תנועה של יחידה צבאית נדרשה לאישור מפקדים בכירים ולא ניתנה תחמושת לרוב יחידות הצבא בשגרה. בעקבות הצורך בסיוע למלוכה הירדנית קיבלו יחידות צבא עיראק תחמושת רבה, אותה בפועל ניצלו לטובת ביצוע ההפיכה הצבאית נגד המשטר העיראקי עצמו.
לאחר ההשתלטות על הארמון משמר המלוכה העיראקי נכנע, והארמון וכל מרכזי הממשלה נפלו לידי הצבא. משפחת המלוכה ההאשמית בראשותו של המלך הצעיר פייסל השני ודודו עבד אל-אילה נהרגה במהלך המהומות על ידי קציני צבא, וראש הממשלה נורי א-סעיד נהרג בלינץ' בידי המון זועם, בזמן שניסה להימלט כשהוא מחופש לאישה.
בעקבות ההפיכה.
ההפיכה הצבאית בהובלתו של קאסם הביאה למהפכה בסדרי השלטון העיראקי. לאחר ההפיכה כיהן עבד אל-כרים קאסם כראש הממשלה ושר הביטחון, ועבד א-סלאם עארף כסגן ראש הממשלה, שר הפנים וסגן מפקד ראשי של כוחות הצבא. כשבועיים לאחר ההפיכה הכריזה ממשלת עיראק על כינונה של חוקה זמנית, לפיה עיראק הוכרזה כרפובליקה וכחלק מהאומה הערבית, והאסלאם נקבע כדת המדינה הרשמית. בתוך כך, מוסד הסנאט בוטל וסמכויות החקיקה הועברו לממשלה, כמו גם רוב סמכויות הרשות המבצעת.
במהלך החודשים הראשונים שלאחר ההפיכה, זכה שלטונו של קאסם לתמיכה רחבה בקרב החברה העיראקית, בעיקר מצד קבוצות שהיו מדוכאות תחת שלטון המלוכה. כך למשל, הכורדים שדוכאו תחת השלטון המלוכני תמכו בהפיכה מתוך ציפייה לקבלת זכויות רבות יותר מבעבר. גם הקומוניסטים, שנתפסו על ידי השלטון הישן באור שלילי, תמכו בהוקעת המעורבות המערבית-קפיטליסטית בעיראק. הם ראו בקאסם, שהרבה לדבר על רפורמות סוציאליסטיות, כמנהיג ראוי למדינה העיראקית והפכו לחלק מתומכיו הבולטים. תומכים נוספים בהפיכה היו תומכי מפלגת הבעת', שציפו גם הם לרפורמות הסוציאליסטיות שהבטיח קאסם. עארף עצמו, סגנו של קאסם, היה איש בעת' בכיר, ייצג את האינטרסים של המפלגה בשלטון ובמידת מה גם היה סמל לשיתוף הפעולה בין הקצינים החופשיים לבעת'. בהמשך הוא אף נכלא בשל זיהויו עם הבעת'. גורם נוסף שתמך בהפיכה היה האפנדיה, קבוצת העלית העירונית, אשר הייתה אמנם נאמנה לשלטון המלוכני כל עוד שלט במדינה, אך הדבר נבע בעיקר מאינטרס של שימור הסטטוס-קוו. על כן, מרגע שהייתה לאפנדיה ההזדמנות, היא בחרה שלא להגן על השלטון המלוכני בהפיכה.
בנוסף, כתוצאה מההפיכה ומהמהפכה שבעקבותיה פורק "האיחוד הערבי" (בערבית: الاتحاد العربي; תעתיק מדויק: אל-אתחאד אל-ערבי, המכונה גם "הפדרציה הערבית" או "הממלכה ההאשמית המאוחדת"). "האיחוד הערבי" היה איחוד פוליטי בין ירדן ועיראק שהוקם בפברואר 1958 כתגובה לאיחודן של סוריה ומצרים במסגרת הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"ם). עם זאת, כבר ביום שלאחר ההפיכה הצבאית, החליט קאסם לפרוש מהאיחוד, וכך הביא לפירוקו.
כך, על אף הנטיות הפאן-ערביות של תנועת הקצינים החופשיים בעיראק בתקופה שלפני ההפיכה, מרגע שעלה עבד אל-כרים קאסם לשלטון הוא נמנע בעקביות מקידום רעיון הפאן-ערביות, עובדה שעוררה תסכול בקרב קציני התנועה שדגלו ברעיון זה. על כן, בטווח הארוך המשטר המהפכני החדש התקשה לשמור על יציבות ולבסס את מעמדו, ובתוך חוגי המהפכנים החלו "טיהורים", בעיקר בקרב אלה שנחשדו בנטיות פרו-נאצריסטיות. לבסוף, בפברואר 1963 התרחשה "מהפכת הרמדאן" אשר הביאה להפלת משטרו של קאסם על ידי האגף העיראקי של מפלגת הבעת', ולמינויו של סגנו של קאסם לשעבר, עבד א-סלאם עארף, לנשיא עיראק.
התערבות אלוהית (סרט)
התערבות אלוהית (בערבית: يد إلهية) הוא סרטו השני של הבמאי הפלסטיני אליה סולימאן משנת 2002. הסרט הוא מעין קומדיה שחורה סוריאליסטית, בסגנון המזוהה עם סולימאן. הסרט מורכב ברובו מסדרת מערכונים קצרים המחוברים זה לזה, אך לרוב מתעדים יום בחייו של פלסטיני המתגורר בנצרת, שחברתו מתגוררת במרחק כמה מחסומים בעיר רמאללה.
סולימאן שב לגלם את גיבורו האילם וחסר הבעה ES שהופיעה בסרטו הקודם כרוניקה של היעלמות. הופעתו הושוותה ליצירתם של באסטר קיטון, ג'ים ג'ארמוש וז'אק טאטי.
הסרט ידוע בשימוש מינימלי בדיאלוג, בקצב האיטי וברפטטיביות בהתנהגות מצד דמויותיו. בסיקוונס סוריאליסטי מפורסם בסרט, מוצגת אישה פלסטינית עטויה משקפי שמש (אותה מגלמת מנאל חאדר) שפניה לא רק שמסיחים את דעתם חיילי המחסום, אלא שמבטה גם גורם להתפוררות מגדלי המחסום הצבאי הישראלי.
המחלוקת בטקס פרסי האוסקר.
אף על פי שהיה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 2002, ההתייחסות לסרט כמועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר עוררה מחלוקת. בסוף שנת 2002, המפיק הומברט בלסן אישר למפיץ הסרט האמריקני להוציא הודעה בה נאמר כי בלסן שאל את האקדמיה לאמנויות ומדעים קולנועיים אם הסרט יוכל לרוץ לתמונה הטובה ביותר בשפה הזרה. לדברי בלסאן, התשובה הייתה לא, מכיוון ש"פלסטין אינה מדינה שאנו מכירים בה בכללים שלנו." עם זאת, הדובר ג'ון פבליק קובע כי האקדמיה מעולם לא קיבלה החלטה בנושא זה מכיוון שסלימאן מעולם לא הגיש את סרטו. מבקרים כמו "האינתיפאדה האלקטרונית" ואחרים טוענים שהאקדמיה אכן קיבלה החלטה, וכי היא התבססה על שיקולים פוליטיים.
הסרט נחשב לאוסקר בשנה שלאחר מכן; פבליק אמר בראיון למגזין וראייטי: "הוועדה החליטה להתייחס לפלסטין כחריגה באותו אופן שבו אנו מתייחסים להונג קונג כאל חריגה. זו תמיד הייתה מטרתה של הוועדה הפועלת לפרס הסרט בשפה הזרה להיות כמה שיותר כוללנית".
פסקול.
הפסקול המורכב כולו ממוזיקה לא-מקורית, וכולל מוזיקה של מגוון רחב של אמנים, בהם: הזמרת הבלגית נטשה אטלס, הזמר המצרי עמר דיאב, המלחין ההודי א.ר. רהמן (), להקת האלקטרו-פופ הלבנונית סופ קילז והמפיק מירווה אחמדזאי הפועל בצרפת.
רשימת השירים:
פרסים.