קלארק היה בעיצומן של הבחירות המוקדמות כאשר הוא מונה על ידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ב-15 ביולי 1914 כשופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי של המחוז הצפוני של אוהיו במקומו של ויליאם לואיס דיי שהתפטר. לתפקיד זה היה קלארק בחירתם של הנשיא וילסון ושל התובע הכללי ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, שחש שהתפקיד הצריך "מינוי ממדרגה ראשונה" כדי להתמודד עם עומס העבודה של בית המשפט, ושמעמדו של קלארק בלשכת עורכי הדין של אוהיו סימן אותו כאדם בעל יכולות גבוהות. וילסון גם היה מעוניין במועמד שיוכל להיות בהמשך מועמד אפשרי לבית המשפט העליון, לאור מספרם הקטן יחסית של השופטים הפדרליים בעלי זיקה דמוקרטית לאחר 16 שנים בהן כיהנו נשיאים רפובליקנים. ב-21 ביולי אושר מינויו של קלארק על ידי הסנאט.
עד מהרה הצדיק קלארק את התקוות שתלו בו, וביסס את עצמו כשופט בעל השפעה. אף על פי שהוא נחשב כבעל אישיות רשמית ומרוחקת על ידי עורכי הדין שהופיעו בפניו, הוא הצליח להתגבר על עומס התיקים בבית המשפט וזכה בהערכתם על יכולותיו. עבודתו הייתה איכותית מאוד, כשמתוך 662 התיקים שהוגשו לדיוניו, על חמישה בלבד הוגשו ערעורים מוצלחים, ואף אחד מאלו לא התבססו על כשל בראיות. קלארק עצמו אהב את התקופה הזאת בבית המשפט המחוזי, הוא לא ראה במטלותיו כמכבידות יתר על המידה ומגוון המקרים שהובאו בפניו גרמו לו להנאה.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ביוני 1916 התפנה מושב בבית המשפט העליון של ארצות הברית כאשר צ'ארלס אוונס יוז התפטר כדי לקבל על עצמו את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות. הנשיא וילסון היה מעוניין לאייש את המושב הזה על ידי מינוי התובע הכללי בממשלו תומאס ואט גרגורי, אך גרגורי דחה את ההצעה ותחת זאת הציע את מינויו של קלארק. לאחר שיחה שקיים עם קלארק ניוטון בייקר, מזכיר המלחמה בקבינט של וילסון, וידיד קרוב של קלארק, הציג וילסון את מועמדותו של קלארק. אף על פי שקלארק נעתר באי רצון לפרוש מפעילותו השיפוטית השוטפת לטובת עיסוק בשיפוט בערכאת ערעורים, הוא חש שהוא לא יוכל להשיב ריקם את ההצעה לתפקיד כה מכובד. ב-14 ביולי הגיש וילסון את מועמדותו של קלארק לסנאט, ועשרה ימים לאחר מכן אושר המינוי פה אחד.
שנותיו של קלארק כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית לא היו מאושרות. לאחר שנהנה מהאוטונומיה כשופט שעסק בתביעות, הוא סבל משגרת בית המשפט העליון, שנא את הדיונים, את הישיבות הממושכות, ואת הצורך להתאים את השקפותיהם של השופטים האחרים כאשר כתב את פסקי הדין. כמות פסקי הדין שהוא כתב במהלך חמש שנות כהונתו על כס השיפוט שיקפו את חוסר שביעות רצונו מהתפקיד. בעוד שהוא כתב 129 חוות דעת של הרוב, הוא גם כתב 57 חוות דעת מיעוט. בעוד שהוא פיתח יחסים טובים עם עמיתיו השופטים, כולל ידידות קרובה עם ויליאם דיי וויליס ואן דוונטר, הוא פיתח מערכת יחסים בלתי נעימה עם ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, וזו בסופו של דבר הובילה אותו להחלטה לפרוש מכס השיפוט. איבתו של מק'ריינולדס לקלארק הייתה כה קשה, עד שכאשר פרש קלארק, סירב מק'ריינולדס לחתום על מכתב הפרידה הרשמי ממנו.
מבחינה פילוסופית, המחיש קלארק את זיקתו לריאליזם המשפטי בפסקי הדין שכתב. לעיתים קרובות הוא הצביע יחד עם אוליבר ונדל הולמס הבן ועם לואי ברנדייס, בדרך כלל כהתנגדות לרוב השמרני שהיה דומיננטי בבית המשפט באותה תקופה, אף על פי שחוות דעת המיעוט המפורסמת של הולמס בפסק הדין "אברמס נגד ארצות הברית" הייתה בתגובה לחוות דעת הרוב בתיק שכתב קלארק. כפרוגרסיבי, תמך קלארק הן בסמכות הממשלה הפדרלית והן בסמכות המדינות לפקח על הכלכלה, במיוחד בכל הנוגע לפיקוח על העסקת ילדים. בחוות דעת המיעוט שלו בפסקי הדין "האמר נגד דגנהרט" ו"ביילי נגד חברת הרהיטים דרקסל" הוא תמך בסמכות הקונגרס על פי (בפסק הדין האמר) ועל פי (בפסק הדין ביילי), כדי להתייחס למה שהפרוגרסיבים ראו כבעיה חברתית מרכזית. הוא גם המחיש את התנגדותו למונופולים בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת רדינג" (United States v. Reading Company), פסק דין שהיה לחלק מרכזי בחוק ההגבלים העסקיים.
התפטרותו.
השפעתו של קלארק על ההחלטות השיפוטיות של בית המשפט הייתה מוגבלת לאור כהונתו הקצרה יחסית. ב-1 בספטמבר 1922 שלח קלארק מכתב לנשיא וורן הרדינג, בו הוא הודיע לו על כוונתו להתפטר. החלטתו זו הונעה ממספר גורמים. לצד חוסר שביעות רצונו מעבודתו כשופט עליון והקשיים המתמשכים שלו ביחסים עם מק'ריינולדס, הוא איבד באותה תקופה את אחיותיו אידה ואליס. יתר על כן, בראותו את התדרדרות מצב בריאותו של נשיא בית המשפט העליון, אדוארד דאגלס וייט, הוא ביקש להימנע ממצב דומה בשבתו על כס השיפוט.
המערכה להצטרפות לחבר הלאומים.
בראיון שנערך עמו שלושה ימים לאחר הגשת התפטרותו, התווה קלארק מטרה חדשה שאותה הוא היה מעוניין לקדם - שכנוע הציבור האמריקאי שארצות הברית צריכה להצטרף לחבר הלאומים. באותה עת סיכויי הצטרפותה של ארצות הברית לארגון היו בשפל, תומכי ההצטרפות נחלו תבוסה כפולה בשל התנגדות הסנאט לחוזה ורסאי ובשל ניצחונו בבחירות לנשיאות של 1920 של הרפובליקני וורן הרדינג שהתנגד להצטרפות לארגון. ההצהרות הפומביות של קלארק הפיחו במטרתם של תומכי ההצטרפות חיים חדשים, ובאוקטובר 1922 הוא היה לנשיאו של ארגון חדש, "האגודה הבלתי מפלגתית למען חבר הלאומים". כדוגמת "איגוד חבר הלאומים" הבריטי, משימת האגודה הייתה לעורר את התמיכה הבסיסית להצטרפות לחבר הלאומיים שמייסדיה האמינו שהיא התקיימה בארצות הברית והם גייסו את התמיכה בה כמשקל נגד למתנגדים להצטרפות. באופן זה, עלה עד מהרה כוחו של קלארק כיורשו של וילסון במערכה למען חברותה של ארצות הברית בחבר הלאומים.
אף על פי שקלארק נכנס למחויבות אישית למטרה זו בסדרה של מסעות נאומים, עד מהרה הוא התמודד עם מספר אתגרים. הוצאותיה של האגודה עלו על הכנסותיה, והמשאבים המוגבלים התבזבזו על הקמתו של מנגנון ארגוני רחב. אף על פי שקלארק ארגן ביוני 1923 שינוי מבני באגודה, בעיה חמורה יותר נצבה בפניהם בשל חוסר ההערכה שלו בנוגע למשימה שעמה היה עליהם להתמודד. בניגוד לציפיותיו של קלארק, לא הייתה תנועת תמיכה בהצטרפות לחבר הלאומים, אלא רק ספקנות ועוינות לרעיון. ההתייחסות לכך הצריכה מחויבות שונה לחלוטין מזו שקלארק ציפה שיהיה עליו לקבל על עצמו, וכך נאלצו הוא ושאר מנהיגי האגודה לשקול מחדש את מטרותיהם. תוך שהוא התמקד בסוגיית ההצטרפות לבית הדין הקבוע לצדק, המשיך קלארק לנהל מערכה לטובת מעורבותה של ארצות הברית בארגונים ובהסכמים הבינלאומיים עד לתום העשור.
שנותיו האחרונות.
בסוף 1927 הובילו חרשותו של קלארק ותסכולו מכישלון האגודה למען חבר הלאומים לפרוש מנשיאות האגודה. לאחר פרישתו הוא נותר נמרץ ופעיל ושמר על שגרה של קריאה וטיולים. הוא גם המשיך להשתתף בפעילות ציבורית, והיה לחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב. ב-1932 הוא תמך בחשאי במאמצים של ניוטון בייקר לקבל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אם כי לאחר כישלונו הוא היה לתומך של הניו דיל ושל הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. על אף ספקותיו בנוגע לשיטות הפעולה, הוא אהד את המטרות שבבסיס תוכנית הרפורמה השיפוטית של הנשיא רוזוולט להוספת שופטים לבית המשפט העליון כדי שיעלה בידו לקבל תמיכה במדיניות הניו דיל, ולבקשתו של הנשיא, נשא קלארק נאום ברדיו במרץ 1937 בו הוא הגן על תאימותה של ההצעה לחוקה.
ב-1931 עבר קלארק מקליבלנד לסן דייגו, שם הוא התגורר במלון הדירות אל קורטז. ג'ון קלארק נפטר בסן דייגו ב-22 במרץ 1945. הוא נטמן בבית הקברות שבניו ליסבון.
איבט קלארק
איבט דיאן קלארק (באנגלית: Yvette Diane Clarke; נולדה ב-21 בנובמבר 1964) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק, ברציפות מאז 2007. בשנים 2007–2013 ייצגה את מחוז הקונגרס ה-11 של ניו יורק, והחל מ-2013 היא נציגת מחוז הקונגרס התשיעי הנמצא רובו ככולו ברובע ברוקלין. טרם היבחרה לקונגרס הייתה בשנים 2002–2006 חברת מועצת העיר ניו יורק כנציגת מחוז הבחירה ה-40.
ביוגרפיה.
קלארק נולדה בשכונה פלטבוש שבברוקלין בשלהי נובמבר 1964, בתם של לזלי קלארק וחברת מועצת העיר לשעבר אונה קלארק, שניהם היגרו לארצות הברית מג'מייקה. היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון ע"ש אדוארד ר. מרו וזכתה במלגה שאפשרה לה להירשם ללימודים גבוהים באוברלין קולג', שם למדה בין השנים 1982–1986. במהלך לימודיה באוהיו, את עונות הקיץ העבירה בוושינגטון הבירה כמתמחה במשרדו של חבר הקונגרס מייג'ור אוונס בגבעת הקפיטול, ולימים סיפרה לעיתון "Roll Call" שהתמקדה בסוגיות חקיקה הקשורות לסחר באזור הקריביים.