בשר חתול הוא בשר המופק מחתולים. הוא נאכל באופן לא סדיר בדרום סין, צפון וייטנאם, פרו, קמרון, ספרד, ארגנטינה, שווייץ ובאזורים כפריים של בולגריה. ברוב מדינות העולם ובפרט לפי היהדות אכילת חתולים נחשבת לטאבו.
הסדר הענק
"הסדר הענק" (באיטלקית Ordine gigante) הוא מונח באדריכלות העוסק בסדר שהתפתח באדריכלות הרנסאנס בנוסף לסדרים הקלאסיים מהעת העתיקה. "הסדר הענק" מאופיין על ידי עמודים או פילסטרים המשתרעים לגובהן של שתי קומות או יותר.
הבזיליקה של אנדראס הקדוש (Basilica di Sant'Andrea di Mantova) במנטובה היא אחד המבנים הראשונים שנבנו בסגנון זה. בזיליקה זו תוכננה על ידי לאונה בטיסטה אלברטי ובנייתה החלה ב-1472. מיכלאנג'לו שילב עמודים בסגנון "הסדר הענק" בארמון ה"סנאטוריו" (Palazzo Senatorio)בקמפידוליו ברומא (1568 – 1564).
"הסדר הענק" היווה מרכיב חשוב באדריכלות המנייריסטית ובאדריכלות הבארוק.
זוסימוס (אפיפיור)
זוסימוס (בלטינית: Zosimus) היה אפיפיור אשר כיהן מ-18 במרץ 417 עד 26 בדצמבר 418 (או עד ה-23 בדצמבר). הוא נולד במסורקה שבמחוז קלבריה, איטליה. הוא כיהן לאחר האפיפיור אינוקנטיוס הראשון ולפני האפיפיור בוניפקיוס הראשון. זוסימוס השתתף בסכסוך הממושך בגאליה. אופיו המרדני השפיע על מחלוקות רבות, שנמשכו אף לאחר מותו.
לפי מקורות היסטוריים, זוסימוס היה יווני ושמו של אביו היה אברם (או אברהם), ויש הגורסים כי בא ממשפחה יהודית.
זוסימוס אימץ כמה צעדים כדי לשפר את מצב הכמורה.
זמן קצר לאחר הבחירות של זוסימוס כחסיד של פלגיאניזם, קאלסטיוס, אשר נידון לגירוש בידי האפיפיור הקודם, אינוקנטיוס הראשון, הגיע לרומא על מנת להצדיק את עצמו מול האפיפיור החדש, לאחר גירושו מקונסטנטינופול.
בקיץ 417, זוסימוס ארגן פגישה של אנשי הדת הרומית בבזיליקת סנט קלמנט, ובה קאלסטיוס סירב לקבל את ההנחות שקבע הדיאקון פאולינוס, ובכללן להצהיר כי הוא קיבל את הדוקטרינה של אינוקנטיוס הראשון.
פייסל מלך ערב הסעודית
מערת פוסטוינה
מערת פוסטוינה (סלובנית: Postojnska jama; גרמנית: Adelsberger Grotte; איטלקית: Grotte di Postumia) היא מערכת מערות קרסט באורך 24.3 ק"מ, סמוך לפוסטוינה שבדרום-מערב סלובניה. זו מערכת המערות הגדולה במדינה, ואחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר בסלובניה.
מערכת המערות נוצרה על ידי נהר פיבקה.
המערה תוארה לראשונה במאה ה-17 על ידי יוהאן ויכארד ולווסור . אזור חדש של המערה התגלה במקרה ב-1818 על ידי לוקה צ'ץ' (Luka Čeč) כאשר הכין את החלק הידוע של המערה לקראת ביקור של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה. ב-1819 נפתחו המערות לציבור, וצ'ץ' היה למדריך התיירים הרשמי הראשון במערות. ב-1884 הותקנה במערה תאורה חשמלית. ב-1872 החלה לפעול במערה רכבת תיירים. בתחילה רכבת התיירים נדחפה בצורה ידנית, אך בתחילת המאה ה-20 היא הוחלפה בהנעה באמצעות קטר גז. במלחמת העולם השנייה שכנה באזור פוסטוינה מפקדה של הצבא הגרמני, ובתוך אולמות המערה בסמוך לכניסה הסתירו הגרמנים מצבור דלק בן אלפי חביות. הפרטיזנים היוגוסלבים העלו את מצבור הדלק באש, שבערה במשך כשבוע, ועד היום יש במערה כמה אולמות בהם הנטיפים והזקיפים מפויחים. ביוני 1945 המערה נפתחה מחדש בטקס חגיגי בו הופיע ביג בנד בניצוחו של בויאן אדמיץ'. תוך זמן קצר הוחלף קטר הגז בקטר חשמלי. 5.3 ק"מ מהמערה פתוחים לביקור הקהל ובמקום מועברים סיורים מודרכים בשפות שונות הנמשכים כשעה וחצי. חלק מהסיר רגלי וחלק מהסיור מתבצע באמצעות הרכבת.
הטמפרטורה במערה קבועה בין 8 ל-10 מעלות צלזיוס. המערה היא בית גידול למין אנדמי של פרוטאוס, הידוע בכינויו "הדג האנושי" ואשר מופיע בלוגו האתר.
מרוקו במשחקים האולימפיים
מרוקו השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת רומא (1960). היא נעדרה מהמשחקים פעם אחת, כשהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. גם השתתפותה באולימפיאדת מונטריאול (1976) הייתה מינימלית, מאחר שזמן קצר לאחר טקס הפתיחה הצטרפה לחרם שהובילו מדינות אפריקה על המשחקים בשל סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי שלה קיימה משחק מול נבחרת דרום אפריקה בשעה שבזו הונהג משטר האפרטהייד.
לאורך השנים צברו הספורטאים המרוקאים 24 מדליות, מהן 7 מדליות זהב. 20 מתוך המדליות הושגו באתלטיקה, בעיקר בריצות הבינוניות, והיתר באיגרוף. הישאם אל גרוז' זכה בשלוש מהמדליות וסעיד עוויטה זכה בשתיים.
מרוקו השתתפה גם בשש אולימפיאדות חורף: אולימפיאדת גרנובל (1968), שלוש האולימפיאדות שנערכו בין 1984 ל-1992, אולימפיאדת ונקובר (2010) ואולימפיאדת סוצ'י (2014), אך הספורטאים שייצגו אותה במשחקים אלה הגיעו להישגים נמוכים.
היסטוריה.
מרוקו זכתה להופעת בכורה מוצלחת במשחקים, לאחר שהאתלט ראדי בן עבדסאלם סיים במקום השני בריצת המרתון (אחרי אבבה ביקילה). ב-3 האולימפיאדות הבאות לא הצליחו הספורטאים המרוקאים לזכות במדליות. באולימפיאדת מונטריאול הספיק להתחרות מתאגרף אחד (שהודח בסיבוב הראשון) בטרם החליטה מרוקו להצטרף לחרם האפריקאי על המשחקים.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכו שני אתלטים מרוקאים במדליות זהב, והחלו ברצף של הישגים למרוקו בענף האתלטיקה. סעיד עוויטה קבע שיא אולימפי בריצת 5,000 מטר (13:05.59 דק') ונוואל אל מותוואקל ניצחה בריצת 400 מטר משוכות.
באולימפיאדת סיאול (1988) לא ניסה עוויטה להגן על תוארו, אך התחרה בריצת 800 מטר וזכה במדליית ארד. לעומתו, זכה איברהים בוטייב במדליית הזהב בריצת 10,000 מטר. הישג ראשון הגיע גם מזירת האיגרוף, לאחר שעבדאלחאק אשיק זכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל של עד 57 ק"ג.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) נשאר התואר האולימפי בריצת 10,000 מטר בידי מרוקו, לאחר שבמירוץ ניצח ח'אלד סקאח. האלוף האולימפי היוצא, בוטייב, העדיף להתחרות בריצת 5,000 מטר, וסיים במקום הרביעי. ראשיד אל-בסיר זכה במדליית כסף בריצת 1,500 מטר, ואתלטים מרוקאים נוספים הגיעו להישגים גבוהים: סלאח קוקאיש סיים במקום השישי בריצת המרתון ומוחמד איסנגר סיים במקום התשיעי בריצת 5,000 מטר. המתאגרף מוחמד אשיק השלים את תמונת המדליות, כשזכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל של עד 54 ק"ג.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הגיעו מספר אתלטים לשלבי הגמר, אך בניגוד לשלוש האולימפיאדות הקודמות, אף ספורטאי מרוקאי לא זכה במדליית זהב. שניים מהאתלטים זכו במדליות ארד: חאלד בולמייה בריצת 5,000 מטר וסלאח חיסו בריצת 10,000 מטר. להישגים בולטים נוספים הגיעו איבראהים בולמייה (אחיו הצעיר של ח'אלד; מקום שביעי בריצת 3,000 מטר מכשולים), איבראהים לחלאפי (מקום שמיני בריצת 5,000 מטר), איסמעיל סע'יר (מקום 11 בריצת 5,000 מטר) והישאם בואוויש (מקום 11 בריצת 3000 מטר מכשולים). הישאם אל גרוז', שקיווה להתברג במקומות הראשונים בריצת 1,500 מטר, מעד במהלך המירוץ וסיים במקום ה-12. המתאגרף חמיד ברחילי הודח בשלב רבע הגמר בקטגוריית המשקל של עד 48 ק"ג. שניים מזוכי המדליות בברצלונה, אל-בסיר ואשיק, התחרו גם באטלנטה, אך שניהם סיימו את דרכם כבר בסיבוב הראשון.
באולימפיאדת סידני (2000) זכו המרוקאים במספר שיא של חמש מדליות, אך אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב. להישג השיא הגיע הישאם אל גרוז', שזכה במדליית הכסף בריצת 1,500 מטר. עבור אל גרוז', שהיה שיאן העולם וניצח בכל התחרויות בהן השתתף בארבע השנים שקדמו למשחקים, התוצאה נחשבה לאכזבה. שלושה אתלטים זכו במדליות ארד: איבראהים לחלאפי בריצת 5,000 מטר, עלי אזין בריצת 3,000 מטר מכשולים ונזיאה בידואן בריצת 400 מטר משוכות. אתלטים נוספים שהעפילו לשלבי הגמר כללו את סעיד בריווי (מקום חמישי בריצת 10,000 מטר), עבדאלקאדר אל מועזיז (מקום שביעי בריצת מרתון), בראהים בולאמי (מקום שביעי בריצת 3,000 מטר מכשולים), חסנה בנחאסי (מקום שמיני בריצת 800 מטר) ויוסוף באבא (מקום 12 בריצת 1500 מטר). המתאגרף טאהר טמסמאני זכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 57 ק"ג. הטניסאי כרים עלמי הודח בשלב רבע הגמר בידי רוג'ר פדרר.
באולימפיאדת אתונה (2004) הצליח אל גרוז' לזכות בתואר האולימפי בריצת 1500 מטר ובהמשך ניצח גם בריצת 5,000 מטר. בכך, היה לספורטאי הראשון מאז אולימפיאדת פריז (1924) שזוכה בשני התוארים. אתלטית נוספת, חסנה בנחאסי, זכתה במדליית הכסף בגמר צמוד בריצת 800 מטר, שבו הייתה רחוקה 5 מאיות השנייה מהמנצחת, קלי הולמס, וההכרעה בינה לבין הזוכה במדליית הארד, יולנדה צ'פלאק, נקבעה באמצעות פוטו פיניש. בנוסף, סיימה בנחאסי במקום ה-12 בריצת 3,000 מטר מכשולים. אתלטים נוספים שהעפילו לשלבי הגמר היו מוחסין שהיבי (מקום רביעי בריצת 800 מטר), עלי אזין (מקום שמיני בריצת 3,000 מטר מכשולים), אדיל קאוש (מקום תשיעי בריצת 1,500 מטר), הישאם בלאני (מקום תשיעי בריצת 5,000 מטר) ועבדרחים גומרי (מקום 13 בריצת 5,000 מטר). ג'וואד גריב סיים במקום ה-11 בריצת המרתון. שני לוחמי טאקוונדו, עבדאלקאדר זרורי ומונה בנאבדראסול, העפילו לשלבי רבע הגמר.