ואולי החשוב מכולם, A Day In The Life, שיר שנכתב בשיתוף פעולה של לנון ומקרטני, ונחשב לאחד השירים המשפיעים ביותר בתולדות הרוק. השיר הוא שילוב של שני שירים נפרדים, כשאת ארבעת הבתים כתב לנון, ואת חלק הגשר כתב מקרטני. את השיר מלווים גיטרה אקוסטית, פסנתר, בס, תופים ותזמורת בת 41 נגנים של כלי נשיפה וקשת. השיר מתחיל עם שלושה בתים של לנון, שסגנונם די חלומי ומלנכולי. דרך מעבר של התזמורת שמנגנת עלייה כרומטית בקרשנדו, אנו עוברים לחלקו של מקרטני שמתחבר באמצעות חלק ה"חלום" של לנון לעוד בית, שבסופו אותו העלייה ואקורד E שמסיים את השיר, ונמשך 51 שניות. זהו אקורד הסיום הארוך ביותר אי פעם. המבנה הייחודי של השיר, שמורכב מחלקים רבים כל כך, שינה את התפישה שלפיה מבנה של שיר פופ/רוק צריך להיות מורכב אך ורק מבית ופזמון שחוזרים על עצמם בתבנית קבועה. השיר ידוע כהשראה העיקרית לכתיבת הלהיט של להקת קווין Bohemian Rhapsody, שבינו ובין A Day In The Life קווי דמיון רבים.
Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band דורג בשנת 2003 על ידי מגזין הרולינג סטון כאלבום הטוב ביותר בכל הזמנים, והוא אחד מהאלבומים הנמכרים ביותר אי פעם.
ראשית הסוף (1968-1967).
ב-27 באוגוסט, המנהל המוזיקלי של הביטלס, בריאן אפשטיין, נמצא מת בהיותו בגיל 32 בלבד. סיבת המוות נקבעה כמנת יתר של כדורי שינה, ונפוצה שמועה כי זו הייתה התאבדות. אפשטיין היה במצב אמוציונאלי שברירי, לחוץ ממספר בעיות אישיות. מותו השאיר את הלהקה מבוהלת ואבודה במידת מה. לנון אמר על כך: "התרסקנו. ידעתי שהיינו בצרות אז. לא באמת היו לי תפיסות שגויות לגבי היכולת שלנו לעשות שום דבר אחר מלבד לנגן מוזיקה, והייתי מפוחד." בהיעדרו של אפשטיין החל כל אחד מחברי הלהקה לפנות לעיסוקיו הפרטים, מה שהחל ליצור חיכוכים ביניהם מפעם לפעם.
בנובמבר של אותה השנה יצאו האלבום והסרט "Magical Mystery Tour". הסרט, שתיאר מסע הזוי ופסיכדלי של חברי הלהקה ברחבי בריטניה, נחשב לכישלון החרוץ הראשון של הלהקה, והוא זכה לקטילות מצד המבקרים. לעומת זאת, האלבום, שהיווה את הפסקול לסרט, זכה לשבחים ונחשב עד היום לאחד מאלבומי הביטלס הטובים ביותר. שירים הנכללים בו בין השאר הם Penny Lane ו-Strawberry Fields Forever שיצאו כסינגל קודם לכן, ובנוסף: I Am the Walrus, The Fool On The Hill, Hello Goodbye והלהיט All You Need Is Love.
מותו של בריאן אפשטיין באוגוסט 1967 הביא להיווצרות "חור שחור" ניהולי, אשר שאב אליו את מיטב האנרגיות והמשאבים של חברי הלהקה והסובבים אותה. לנון ביקש לגייס את שירותיו של אלן קליין, מנהלה הכריזמטי של להקת הרולינג סטונז, אולם מקרטני סירב לכך בתוקף והציע כחלופה את עורך הדין הניו יורקי לי איסטמן, אביה של אשתו לינדה. משבר זה, מסתבר, התגלה כחסר פתרון היות שלטענת מקרטני, קליין דרש אחוזים גבוהים מדי, ומנגד, לטענת שאר חברי הלהקה, היה איסטמן מגלה העדפה ברורה ומובהקת לתנאיו של מקרטני על חשבון השאר. באותה תקופה כל אחד מן חברי הלהקה רצה לקחת את המושכות לידיו ולהוביל את הלהקה לדרך שבה הוא רוצה לנכון: פול רצה לקחת את הלהקה לכיוונים של מוזיקה קלאסית, פופ וקאנטרי. ג'ון רצה להישאר בתוך מוזיקת הרוק שתאפיין אותו במהלך השנים הבאות. ג'ורג התעסק במוזיקה הודית ובנגינה על הסיטאר. ורינגו נדד ביניהם
השנים 1968–1969, שנות הדמדומים של הלהקה, אופיינו בפעילות כמעט עצמאית ונפרדת של כל אחד מחברי הלהקה. הפרידה שבדרך ניכרת באלבום הכפול "The Beatles" (המכונה גם "האלבום הלבן"), ובו בפעם הראשונה חברי הביטלס תיפקדו כנגני אולפן האחד של השני, ולא כשותפים פעילים ליצירה. כמה מהשירים אף הוקלטו כשירי סולו, כשרק אחד מחברי הביטלס נוכח בהקלטה. במהלך ההקלטות הייתה אווירה קשה ומתוחה בין חברי הביטלס. רינגו סטאר אף איים לעזוב את הלהקה בשלב מסוים, ונסע לספרד באמצע ההקלטות. פול מקרטני החליף אותו בעמדת התופים בחלק מהשירים. לראשונה, נכלל באלבום שיר שנכתב על ידי רינגו, "Don't Pass Me By" וכן הייתה זו הפעם הראשונה בה הביטלס שיתפו מוזיקאי חיצוני בתהליך היצירה: אריק קלפטון התארח בשירם "While My Guitar Gently Weeps". האלבום התקבל בתגובות מעורבות. רבים, לרבות ג'ורג' מרטין, אשר היה חתום על הפקת האלבום, טענו כי מוטב היה לנפות מתוכו שירים ולהוציא אלבום בודד ומוצלח במקום אלבום כפול ובעייתי. בדיעבד נחשב האלבום על ידי רבים לאחד האלבומים הטובים של הלהקה. אירועי דמדומי הלהקה מתוארים בסרטו של פיטר ג'קסון
The Beatles: Get Back מסופר גם על הופעתם של הביטלס על גג המשרדים של חברת אפל רקורדס חזרותיהם להופעה כתיבת השירים Octopus garden, Don't let me down, Iv'e got a feeling ועוד.
בסוף שנת 1968 הביטלס תרמו כמה שירים לסרט "צוללת צהובה", סרט מצויר בכיכוב בני דמותם המצוירים. חרף חוסר העניין של הביטלס בסרט, הוא היה להצלחה. השירים נכללו באלבום באותו שם, אשר כלל בצידו השני את הפסקול התזמורתי של הסרט, שנכתב על ידי ג'ורג' מרטין.
אקורד אחרון (1970-1969).
בתחילת שנת 1969 עשה מקרטני ניסיון נוסף לאחד את הלהקה לפרויקט משותף - צילומים לסרט בעת הקלטת אלבום חדש בשם "Get Back". בצילומי הסרט, שיצא שנה מאוחר יותר בשם "Let It Be", ניכרת המתיחות הרבה בין חברי הלהקה. הסרט כולל את הופעת הביטלס על גג אולפן ההקלטות שלהם, באופן מפתיע ומבלי להודיע לאיש. הייתה זו הופעתה האחרונה של הלהקה, והיא הופסקה על ידי המשטרה בטענה כי הם מפריעים למנוחת השכנים. הקלידן בילי פרסטון ליווה את הביטלס בהופעה זו ובשירים שהוקלטו באותה התקופה. ההקלטות נמסרו בשנת 1970 למפיק פיל ספקטור, שיצר מהן את האלבום "Let It Be". חלק מחברי הלהקה (בעיקר מקרטני), לא היו מרוצים מהתוצאה שכללה תזמור מנופח ומקהלות של קולות רקע, ובשנת 2003 יצאה גרסה שונה של אותו התקליט, ללא התזמור והמקהלות, שנקראה "Let It Be... Naked".
במקביל לאירועים אלו, החל לנון להתראות עם האמנית היפנית יוקו אונו, למענה נפרד מאשתו סינתיה ומבנו ג'וליאן. בהשפעתה, החל לנון להיות מעורב בפעילות פוליטית מחאתית נגד מלחמת וייטנאם, וביזמות אמנותיות שונות, שלא היו לרוחם של שאר חבריו ללהקה. הנושא יצר חיכוכים נוספים בין חברי הלהקה, כאשר לנון רצה להכניס לתוך התכנים המוזיקליים של הלהקה גם תכנים שנוצרו תחת השפעתה של אונו; דוגמה לכך הוא השיר "Revolution 9" (מהפכה 9), רצף הקלטות של קולות, קטעים מתחנות רדיו ומסרטים.
אחרי סיום ההקלטות לאלבום, מקרטני אסף את חברי הלהקה מחדש כדי שתיצור אלבום חדש, "כמו שעשינו פעם". רוב ההקלטות נעשו בקיץ 1969. מקרטני, רינגו ומרטין אמרו שהם זוכרים את תקופת ההקלטות באופן חיובי. האלבום, Abbey Road. כולל מגוון סגנונות מוזיקליים כמו בלוז, פופ ורוק מתקדם. על אף ההצלחה הביקורתית החלקית, האלבום זכה להצלחה מסחרית עצומה, ובו הסינגל הכפול "Something"/"Come Together" והשיר "Here Comes the Sun".
ישנן מספר השערות באשר לסיבה הסופית לפירוק הלהקה. אחת מהן היא כי יוקו אונו, אשתו השנייה של לנון אשר נכחה כמעט כל הזמן באולפן ההקלטות, הביאה לסכסוכים בין חברי הקבוצה ולבסוף לפירוקה. ההשערה המקובלת ביותר היא שכל אחד מחברי הביטלס החל מתפתח מבחינה מוזיקלית ואישית בדרך שונה משאר חברי הלהקה, וההבדלים וחילוקי הדעות הם שהביאו לפירוק הלהקה. לנון טען כי מקרטני מכניס מסרים לתוך שיריו, שהוא לא מסכים איתם. האריסון לא ראה טעם בהמשך קיום הלהקה. לטענת מעריצים רבים של הלהקה יוקו אונו היא האחראית הבלעדית לפירוקה של הלהקה
על אף שלנון איים בפרישה מהלהקה, והאריסון עשה זאת אך חזר בו לאחר מסע שכנועים מצד האחרים, היה זה מקרטני שהודיע לתקשורת ב-10 באפריל 1970 כי נואש מהנסיונות להקים את הלהקה לתחיה, והביא בכך לפירוקה הרשמי והסופי של הלהקה.
אחרי הלהקה.
לנון, מקרטני האריסון וסטאר הוציאו כולם אלבומי סולו ב-1970 (John Lennon/Plastic Ono Band, McCartney, All Things Must Pass, ו-Sentimental Journey בהתאמה). חלוקת הרווחים מאלבומי הסולו שלהם נעשתה על פי החוזים הקבוצתיים שהיו בתוקף עד שנת 1974.
עם השתתפות סטאר, האריסון ערך את הקונצרט למען בנגלדש בניו יורק באוגוסט 1971. חלק מחברי הביטלס נפגשו שוב זה עם זה, כדוגמת סשן הקלטות שלא הוביל לדבר בין לנון למקרטני ב-1974.
ב-1973 יצא שני אלבומי אוסף של הלהיטים הגדולים ביותר של הביטלס, 1962-1966 ו-1967-1970. ידועים לציבור בתור "האלבום האדום" ו"האלבום הכחול" בהתאמה, שניהם הגיעו למעמד פלטינום כפול בארצות הברית ולמעמד פלטינום בממלכה המאוחדת. בין 1976 ל-1982, EMI הוציאה גל של אלבומי אוסף מבלי לתקשר עם חברי הביטלס לשעבר. היחיד מביניהם שכלל מוזיקה שלא יצאה קודם הוא "The Beatles at the Hollywood Bowl" (1977) והוא כלל חלקים משתי הופעות של הביטלס בארצות הברית מ-1964 ו-1965.
קריירת הסולו של ג'ון לנון הניבה ב-1971 את השיר "Imagine", שיר שמתאר עולם אוטופי ללא גבולות בין אומות, ללא דת, ללא רכוש וללא מלחמות. השיר נחשב בעיני רבים כאחד השירים הטובים בכל הזמנים, ודורג במקום השלישי ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של הרולינג סטון. בשיר "God", לנון מתאר בין היתר את השינוי שעבר מתקופת הביטלס, מדמות ציבורית בלתי מושגת שאינה אמיתית, לאדם הפרטי שהיה בשנות ה-70. "I was the dream weaver, but now I'm reborn", הוא שר בין היתר.