יאיר ליפשיץ נולד בירושלים לגבריאל ודבורה ליפשיץ. ליפשיץ למד בתיכון הימלפרב ולאחר מכן בישיבת עתניאל. לאחר לימודיו בישיבה עבר ללמוד בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, שם סיים תואר ראשון, שני ושלישי. במקביל ללימודי התואר השני שלו היה חבר בבית המדרש המתקדם במכון הרטמן בירושלים, ולאחר מכן שימש שם כעמית מחקר צעיר. כמו כן לימד למשך שנים והיה חבר הוועדה האקדמית ב"עלמא בית לתרבות עברית" וב"פיידיאה", המכון האירופאי ללימודי יהדות בסטוקהולם. לאחר סיום הדוקטורט, ליפשיץ היה מלגאי פוסט-דוקטורט ע"ש מנדל בסכוליון, המרכז למחקר רב-תחומי במדעי הרוח והיהדות באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2013 התמנה למרצה בכיר לסגל החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2020–2021 ניהל את תיאטרון האוניברסיטה.
בשנת 2020 מונה לראש בית הכנסת והמרכז למורשת היהדות ע"ש צימבליסטה והחליף את קודמו בתפקיד, פרופ' דן לאור.
ליפשיץ נשוי לבמאית התיאטרון ברכי ליפשיץ ולהם שני בנים. הם מתגוררים בירושלים.
מחקריו.
ליפשיץ בוחן במחקריו את ההצטלבויות שבין תיאטרון, מופע (פרפורמנס), והמסורת היהודית. הוא חוקר יצירות תיאטרון המנהלות דיאלוג עם טקסטים וטקסים יהודיים, וכן מנתח מקורות יהודיים שאינם תיאטרוניים (כגון ההלכה והתלמוד) מנקודת מבט דרמטית ופרפורמטיבית. באמצעות חשיבה תיאטרונית, מחקריו מאירים מחדש היבטים במסורת היהודית כגון גופניות, משחקיות, מרחב וזמן.
לשון הקודש, גרסת הקומדיה.
ספר זה ראה אור בשנת 2010 ויצא במסגרת סדרת "פרשנות ותרבות" של הוצאת אוניברסיטת בר-אילן. הספר עוסק ב"צחות בדיחותא דקידושין", המחזה העברי המוקדם ביותר המוכר כיום, ובוחן את השימוש החדשני והנועז של המחזה בשפה העברית וכיצד ציטוטים מן המקורות היהודיים משמשים בו כחומר גלם לקומדיה רנסאנסית.
מסורת מגולמת בגוף.
הספר יצא בשנת 2016 ובו ליפשיץ מנתח את הנוכחות הגופנית ביצירות תיאטרון המתכתבות עם טקסטים יהודיים מסורתיים, כגון המחזות "הדיבוק" מאת ש. אנ-סקי, "הגולם" מאת ה. לייוויק, "אל נקמות" מאת שלום אש, "ייסורי איוב" מאת חנוך לוין ו"מלאכים באמריקה" מאת טוני קושנר. הספר מראה כיצד הגוף מאפשר לפרש מחדש את המקורות על במת התיאטרון, דרך העצמתם של יסודות גופניים כמו מיניות, תשוקה, חומריות, כאב וחולי.
Theatre &amp; Judaism.
בשנת 2019 יצא ספרו Theatre &amp; Judaism ("יהדות ותיאטרון") במסגרת הסדרה "&amp; Theatre" של הוצאת רד גלוב (לשעבר פלגרייב מקמילן) שטרם תורגם לעברית. הספר משמש מבוא לזיקות שבין תיאטרון ויהדות. בניגוד למהלך המקובל המציג את היהדות כדת אנטי-תיאטרונית, ואת התיאטרון היהודי המודרני כתוצר של חילון בלבד, הספר מצביע על זיקות עשירות ופוריות בין תיאטרון למסורת היהודית שנעות מעבר לשאלת החילון. במרכז הספר עומדת הטענה כי מורשת הלימוד, הפרשנות והמדרש היהודית מכילה בתוכה יסודות פרפורמטיביים, וכי אלו יכולים להיות מופעלים מחדש גם בתיאטרון. ליפשיץ מציע את המודל של תיאטרון-כלימוד (ושל לימוד-כתיאטרון) כאפשרות לחשוב על תיאטרון יהודי ממבט "פוסט-חילוני".
השיטפונות במהאראשטרה (2021)
שורה של שיטפונות התרחשו ומתרחשים ברחבי מדינת מהאראשטרה שבהודו בשנת 2021. נכון ל-27 ביולי 2021, מתו כ-251 בני אדם, נפצעו 51 ויותר מ-100 נעדרים עקב שיטפונות ומפולות. 13 מחוזות נפגעו קשות מהשיטפונות במערב מהאראשטרה.
השיטפונות היה חלק מסדרה של אירועי מזג אוויר קיצוניים צמודים בחודש יולי, כולל אירועין קיצוניים בחנאן ובאירופה. השיטפונות הן חלק מגידול באירועי גשם במהלך עונת המונסון ההודית הנגרמים כתוצאה משינויי אקלים.
היסטוריה ושינויי אקלים.
באפריל 2021 דיווח מכון פוטסדם לחקר השפעות האקלים על שינויי אקלים שישפיעו מאוד על עונות המונסון בהודו.
ב-22 ביולי 2021, נצפו במהאראשטרה גשמים כבדים ברבים מהמחוזות המערביים שלה. ב-23 ביולי 2021, דיווחה חברת החדשות NDTV כי במהאראשטרה נצפו הגשמים החזקים ביותר בחודש יולי בארבעים השנים האחרונות.
הנתונים שנצפו, מראים עלייה של פי שלושה באירועי גשמים קיצוניים נרחבים ברחבי הודו, כולל אזורים שבהם אירעו השיטפונות.
השפעות ופעולות הצלה.
האזורים המושפעים ביותר הם המחוזות רייגאד, רטנאגירי, סינדהדורג, סאטרה, סנגלי וקולהאפור. בשל גשמים עזים, יותר מ-1,020 כפרים הושפעו ועדיין מושפעים במחוזות אלה. מעל 375,000 איש פונו, מתוכם כ -206,000 ממחוז סנגלי וכ-150,000 ממחוז קולהאפור. היו יותר מ-28,700 מקרי מוות של עופות וכ-300 מקרי מוות של בעלי חיים במחוזות במערב מהאראשטרה. ההערכות הראשוניות מצביעות על כך שנפגעו בשיטפונות למעלה מ-200,000 דונם של גידולים.
מתקנים תשתיתיים שונים נפגעו וניזוקו. כ-800 גשרים נהרסו ומנעו תקשורת פיזית עם כפרים שונים.
אספקת מי השתייה של כ-700 כפרים נפגעה והגשם גרם גם לנזק לכ-14,700 שנאים חשמליים. עד 28 ביולי 2021, תוקנו כ-9500 שנאים.
כ-34 צוותים מכוח התגובה הלאומי לאסונות (NDRF) נפרסו למשימות חילוץ באזורים שונים.
ב-27 ביולי, ממשלת הודו הכריזה על סיוע כספי בסך 700 מיליון רופי הודי (98 מיליון דולר אמריקאי). חברי הפרלמנט של הודו ממפלגת העם ההודית הודיעו גם כי יתרום משכורת של חודש אחד לתמיכה בנפגעים.
קרוסאובר (מרכב)
ההצפות במהאראשטרה (2021)
השטפונות במהאראשטרה (2021)
חוליו ארחנטינו רוקה
אַלֶחוֹ חֻולִיוֹ אַרְחֶנְטִינוֹ רוֹקַה פָּאס (בספרדית: Alejo Julio Argentino Roca Paz; 17 ביולי 1843–19 באוקטובר 1914) היה איש צבא, פוליטיקאי ומדינאי ארגנטינאי אשר כיהן בתור נשיא ארגנטינה בשתי קדנציות לא רצופות. הקדנציה הראשונה בין 1880–1886 והקדנציה השנייה בין 1898–1904.
ארחנטינו רוקה היה במקור איש צבא שהגיע לדרגת לוטננט גנרל. הוא היה בן למשפחה מסובסדת ומוערכת וראה שירות קרבי במהלך מלחמות האזרחים בארגנטינה ומלחמת הברית המשולשת נגד פרגוואי. לאחר שהנהיג את כוחות הצבא הפדרלי בהפלת מרד פנימי נגד הממשלה הפדרלית, קידם אותו הנשיא ניקולאס אבז'אנדה. לאחר המלחמה התמנה ארחנטינו רוקה לשר המלחמה הארגנטינאי והתמודד עם שאלת פטגוניה, שדנה ביחס הארגנטינאי לארץ מדרומה שחולקה בין שבטים אינדיאנים שונים. בכדי להכניע את שבטי הפמפס שתקפו התיישבויות ארגנטינאיות על הגבול, קידם ארחנטינו רוקה סדרת מבצעים צבאיים שנודעה בכינוי "כיבוש המדבר" והובילה להתפשטות צבאית ארגנטינאית עד לארץ האש מצפון לאנטארקטיקה אשר חולקה עם צ'ילה.
לאחר ניצחון בבחירות לנשיאות מונה ארחנטינו לנשיא ארגנטינה החדש ב-1880. נשיאותו של ארחנטינו רוקה עמדה בסימן תיעוש נרחב והגירה גדולה לארגנטינה. הוא העביר מספר גורמים שהיו בסמכות הכנסייה הקתולית לסמכות המדינה. ארחנטינו רוקה היה בעל תפקיד מרכזי בהסדר מערכת של אוליגרכיה שלטונית ששלטה בפוליטיקה הארגנטינאית. מחנה האוליגרכים נודע בכינוי 'דור שנות השמונים'. בהמשך נבחר רוקה לקדנציה נוספת בסיומה של המאה ה-19. לאורך הקדנציה השנייה לנשיאותו המשיך התיעוש הגואה והאוצר הלאומי עלה, אך כל זאת היה במקביל לעלייה בחוב הציבורי של ארגנטינה למשקיעות זרות.
לאחר נשיאותו כיהן במשך תקופה כשגריר מיוחד בברזיל. זמן קצר לאחר שובו לבואנוס איירס בסיום תפקידו הוא נפטר ב-1914.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות וקריירה צבאית.
חוליו ארחנטינו רוקה נולד בטוקומאן בשנת 1843. הוא היה בנם הרביעי של דון חואן סגונדו רוקה ואגוסטינה פאס. משפחת רוקה ומשפחת פאס בלטו בקהילה המקומית. אביו של רוקה היה מעורב במלחמת העצמאות של ארגנטינה, מלחמת ארגנטינה–ברזיל ומלחמות האזרחים בארגנטינה. בשנת 1836 הצטרף לשורות המורדים שניסו להפיל את המושל פליפה איברה בסנטיאגו דל אסטרו. כוחות המורדים הובסו וחואן סגונדו נידון למוות. הוא ניצל מכיתת יורים מכיוון שאגוסטינה ביקשה וקיבלה חנינה כדי שהזוג יוכל להתחתן.
מעט ידוע על ילדותו של רוקה. הוא היה ילד שובב אשר נהג להודות באשמה כאשר עבר את כללי הבית. היה זה באותה העת כאשר ניתן לו הכינוי "שועל קטן". כשחוליו היה בן תשע והקרב על קאסרוס התרחש עם נפילתו של הרודן חואן מנואל דה רוסאס בעקבותיו, השתנה מעמדם הפוליטי-חברתי של בני משפחת רוקה. דון חואן סגונדו זכה באמון של הנשיא הזמני חוסטו חוסה דה אורקיסה שביקש ממנו לעבור עם משפחתו לקונספסיון דל אורוגוואי. שם נכנס חוליו לבית הספר הלאומי, אחד היוקרתיים בארץ. בשנת 1858 ובלי לסיים את לימודיו חוליו נכנס לשירות בצבא הקונפדרציה הארגנטינאית בדרגת סגן משנה. בשנה שלאחר מכן ראה שירות קרבי לראשונה במהלך מלחמות האזרחים בארגנטינה כאשר שירת בצבא הממשלה הפדרלית הלאומית נגד הכוחות הליברלים בהנהגת ברטולומה מיטרה. שמו התחיל להישמע ולהתפרסם בתבוסת הפדרליים בקרב פאבון: כאשר עיקר הצבא הפדרלי כבר נסוג, הסוללה הארטילרית בפיקודו של רוקה המשיכה לירות עד שאביו סגונדו (ששירת גם כן בצבא הפדרלי בדרג גבוהה) הורה באופן אישי על הנסיגה.