עם פירוקה של יוגוסלביה המאוחדת, נשמרה שיטת הגביע הזאת ברפובליקה היוגוסלבית, שאיחדה את סרביה, קוסובו ומונטנגרו עד שאלו שינו את שמן לסרביה ומונטנגרו בשנת 2003.
פורמט הטורניר.
הטורניר כלל את כל הקבוצות שבחרו להשתתף בו בכל רחבי יוגוסלביה כאשר שלבי הטורניר הראשונים החלו בקבוצות מהדרגים הנמוכים יותר כאשר עם כל שלב התווספו לטורניר קבוצות מליגות גבוהות יותר. הליגה היוגוסלבית הבכירה שלחה את 16 נציגותיה לשלב שש-עשרית הגמר, כאשר 16 האחרות העפילו מהסבבים שקדמו לכך. בכל השלבים עד שש-עשרית הגמר שוחק משחק בודד אשר תוצאתו קבעה את העולה לשלב הבא.
משלב 32 הגדולות עבר הטורניר לשיטת משחקי בית וחוץ, שיטה שחיסלה לחלוטין את הסיכוי של הקבוצות הקטנות להעפיל לשלבים הגבוהים בשל הבדלי הרמות המשמעותיים ביניהן לאימפריות הכדורגל היוגוסלביות. מבחינה היסטורית, משחקי הגמר התנהלו בדרך כלל על ידי הקבוצות ששיחקו בעונה זו את בעונות טובות יחסית בליגה היוגוסלבית (פרטיזן, דינמו, הכוכב האדום, היידוק וכו').
זכיות לפי קבוצה.
בתקופת הרפובליקה היוגוסלבית
בתקופת יוגוסלביה
וורדר (כדורגל)
צ'ארלס פונזי
צ'ארלס פונזי (באנגלית: Charles Ponzi, שמו המלא באיטלקית: Carlo Pietro Giovanni Guglielmo Tebaldo Ponzi; 3 במרץ 1882 – 18 בינואר 1949) היה מהגר איטלקי לארצות הברית אשר היה לאחד הרמאים הגדולים בהיסטוריה האמריקאית.
בין השמות הבדויים בהם השתמש לצורך מעשי המרמה אותם יזם, היו: צ'ארלס פוניי (Charles Ponei), צ'ארלס פ. ביאנקי (Charles P. Bianchi), קרל וקרלו. "הונאת פונזי" היא המונח הנפוץ לתרגילי מרמה דמויי תרמית פירמידה.
ביוגרפיה.
פונזי נולד בעיירה לוגו שבצפון איטליה בשנת 1882. הוא עבד תקופה קצרה כדוור, אולם עד מהרה התקבל ללימודים באוניברסיטת רומא ספיינזה. את שנות לימודיו בילה בעיקר בברים ובתי קפה וכאשר אזל כספו הפסיק את לימודיו והפליג לארצות הברית.
תחילת דרכו בארצות הברית.
על פי עדותו (אשר קיים קושי להבחין בה בין אמת ובדיה), פונזי הגיע לארצות הברית בשנת 1903 ובכיסו שני דולר וחצי, זאת לאחר שהפסיד את שאר חסכונותיו בהימורים במשך ההפלגה. תוך זמן קצר למד אנגלית ובמשך שנותיו הראשונות בארצות הברית עבד בעבודות שונות בחוף המזרחי, ביניהן שימש כשוטף כלים במסעדה, שעל רצפתה לן בשעות הלילה. הוא התקדם במקום עבודה זה לדרגת מלצר, אולם פוטר לאחר שנתפס כשהוא גובה תשלומים מופקעים מלקוחות ומשלשל את היתרה לכיסו.
בשנת 1907 עבר פונזי להתגורר במונטריאול שבקנדה והפך לעוזר כספר ב"בנקו זרוסי" (Banco Zarossi) שנפתח זמן קצר לפני כן לשירות מהגרים איטלקים שהגיעו לעיר. לפקדונות בבנק זרוסי הייתה ריבית שנתית מובטחת של 6% – כפול מן הנהוג בשוק באותה עת – דבר שהביא לגידול מהיר במחזור עסקיו של הבנק. פונזי מצא כי הבנק נתון בקשיים פיננסים עקב משכנתאות דיור שלא שולמו, וכי זרוסי משלם את הריבית המובטחת ללקוחותיו שלא מתוך רווחי הבנק, אלא מתוך כספי פקדונות הלקוחות החדשים. בסופו של יום הבנק כשל וזרוסי נמלט מאימת הנושים למקסיקו עם חלק ניכר מפקדונות הבנק.
לאחר התפרקות הבנק נותר פונזי במונטריאול והתגורר תקופה מסוימת בביתו של זרוסי, כשהוא מסייע למשפחת זרוסי שננטשה מאחור, תוך שהוא מתכנן את שיבתו לארצות הברית. חזרתו לארצות הברית התעכבה כיוון שהיה מחוסר פרוטה באותה עת. לבסוף, הוא נכנס למשרד של אחד מלקוחות הבנק וכאשר מצא שאיש לא נמצא במשרד, נטל המחאה מתוך פנקס המחאות שמצא והימחה אותה לעצמו על סך 423.58 דולר, תוך שהוא מזייף את חתימת מנהל החברה. כאשר נתפס על ידי המשטרה, אשר הבחינה בכך שהחל מבזבז כספים רבים, הושיט את ידיו לפנים ואמר "אני אשם". לאחר שהורשע נכלא לשלוש שנים בכלא קוויבק. כדי שלא לבשר את הבשורה הרעה לאימו שבאיטליה, הוא שלח לה מכתב ובו כתב כי מצא משרה חדשה כ"עוזר מיוחד" למנהל בית הכלא.
בשנת 1911, לאחר ששוחרר מכלאו, הוא החליט לשוב לארצות הברית, אולם נתפס במעורבות בהברחת מהגרים איטלקים בלתי חוקיים בגבול קנדה-ארצות הברית. הוא הורשע ונכלא לשנתיים בכלא אטלנטה. בעת היותו אסיר הפך למתורגמן למנהל בית הכלא וסייע לו בתרגום מכתבים מאסיר שהיה איש המאפיה האיטלקית. לצד תפקידו, פונזי אף עדכן את איש המאפיה בהתפתחות.
הונאת פונזי.
לאחר ששוחרר מבית הכלא פונזי עשה דרכו חזרה לעיר בוסטון, שם פגש בנערה איטלקית בשם רוז גנצ'ו אשר התאהבה בו. אף שלא סיפר לנערתו על השנים אותן בילה בבתי כלא, אימו שלחה מכתב לנערה וגילתה לה על עברו של בנה. למרות זאת, היא נשארה עמו והם התחתנו בשנת 1918. בחודשים הראשונים לאחר חתונתם הוא עבד במשרות זמניות שונות, עד שעלה בו הרעיון למכור שטחי פרסום במדריך פרסומי שישלח לבתי עסק שונים. פונזי לא הצליח לשווק את רעיונו והחברה שהקים לצורך כך התפרקה בתוך זמן קצר.
מספר שבועות לאחר כישלון חברת הפרסום קיבל פונזי מכתב מחברה ספרדית אשר ביקשה מידע על המדריך הפרסומי. במעטפה מצא פונזי אף שובר תשובה בינלאומי, אמצעי תשלום אותו לא ראה בעבר. לאחר שבירר על מהותו של אמצעי תשלום זה, מצא נקודת תורפה במערכת, אשר באופן תאורטי הייתה יכולה להיות לו למקור הכנסה.
מטרת שובר התשובה הבינלאומי היא לאפשר לנמען, הנמצא במדינה זרה, לממן באמצעותו את מכתב התשובה. השובר נמכר במחיר דמי הדואר במדינת הרכישה, אולם ניתן לרכוש בעדו דמי משלוח בדואר בארץ היעד של המכתב. אם ערכי דמי הדואר (בין ארץ המוצא לארץ היעד) שונים, קיימת אפשרות לעשיית רווחים מהפרש זה במחיר. האינפלציה לאחר מלחמת העולם הראשונה הפחיתה במידה משמעותית את מחירי דמי הדואר באיטליה, כאשר ערכם מחושב בדולר אמריקאי. בדרך זו ניתן לרכוש שובר תשובה בינלאומי במחיר זול באיטליה ולפדות בעבורו בולים בארצות הברית, אשר ערכם גבוה ממחיר הרכישה של השובר. לצורך התוכנית נשלחו כספים מארצות הברית לאיטליה, שם הומרו למטבע מקומי ונרכשו בעבורם שוברי תשובה בינלאומיים, השוברים נשלחו בחזרה לארצות הברית, שם הומרו בבולים בערך הגבוה מעלות רכישת השובר. הבולים נמכרו בארצות הברית בערכם הנקוב והותירו בידי פונזי את רווחי העסקאות. לטענת פונזי, הרווח הנקי מעסקאות שוברי התשובה, לאחר ניכוי הוצאות ופערי שערי חליפין, היה למעלה מ-400%. הייתה זו למעשה גרסת ארביטראז', שבה ניתן לקצור רווחים מקניית סחורה במחיר נמוך בשוק אחד ומכירתה המיידית במחיר גבוה יותר בשוק אחר, התנהגות שאיננה פלילית.
את המימון לעסקאות אלה גייס פונזי מחברים ועמיתים לעבודה, כשהוא מבטיח להם רווח של 50% על ההשקעה בתוך 45 יום. הוא טען כי פערי המחירים של שוברי התשובה בין איטליה לארצות הברית, יאפשרו רווחים אלה בקלות. לצורך המיזם הוא הקים חברת השקעות. חלק מן המשקיעים של פונזי אכן קיבלו את הרווח המובטח. השמועה התפשטה במהירות וגל השקעות שטף את החברה. לצורך העבודה העסיק פונזי סוכנים ושילם להם שכר נאה על פי תפוקותיהם. בחודש פברואר 1920 רווחיו של פונזי הסתכמו בכ-5,000 דולר. בחודש מרץ עלו רווחיו לכ-30,000 דולר וגל המשקיעים הלך וגאה מכל רחבי ניו אינגלנד וניו ג'רזי. בשלב זה המשקיעים קיבלו רווחים נאים על השקעותיהם, דבר שעודד משקיעים נוספים להצטרף לתוכנית.
בחודש מאי 1920 הגיעו רווחיו של פונזי ל-420,000 דולר (כ-4.5 מיליון דולר במונחי 2008). פונזי החל מפקיד את הכסף בבנק הנאמנות הנובר שבבוסטון (בנק איטלקי-אמריקאי קטן), בתקווה שפקדונו יגיעו לממדים מספיקים כדי להשתלט על הבנק. ואכן, הוא קנה את מניות השליטה בבנק. בחודש יולי 1920 הסתכמו רווחיו של פונזי במיליוני דולרים ומשקיעים החלו נוטלים משכנתאות על בתיהם כדי להשקיע במיזם. רוב המשקיעים לא נטלו עימם את רווחיהם, אלא שבו מיד והשקיעו את הקרן יחד עם רווחיה במיזם של פונזי.
אף שההשקעות במיזם היו עצומות, ניתוח כלכלי של עסקאותיו של פונזי מדגים כי העסק צבר כל העת הפסדים. כל עוד נוספו כספי המשקיעים למיזם, בין בהשקעות חדשות או בהשקעות חוזרות, ניתן היה לשלם את הרווחים, אולם נוצרו למיזם חובות אדירים.
באותה עת חי פונזי חיי מותרות, הוא רכש בית אחוזה מפואר בלקסינגטון, מסצ'וסטס עם מיזוג אוויר ובריכת שחיה מחוממת, אביזרי מותרות באותם ימים. הוא אף הביא את אימו מאיטליה לארצות הברית, כשהיא מפליגה במחלקה ראשונה.
החשד.
סימנים ראשונים לקיצו של המיזם החלו כאשר סוחר רהיטים אשר נתן לפונזי רהיטים עוד בשעה שלא היה יכול לשלם, תבע את פונזי לשלם את שכרו בעיצומה של גאות המשקיעים. התביעה כשלה, אולם משקיעים החלו תוהים כיצד הפך פונזי מעני מרוד למיליונר, בין לילה. תהיות אלו החלו גל של משקיעים אשר פנו אל חברת ההשקעות של פונזי בדרישה להחזר השקעתם. פונזי שילם למשקיעים אלה את כספם והבהלה הראשונית שככה. ב-24 ביולי 1920 פרסם עיתון הבוסטון פוסט כתבה מחמיאה על פונזי והמיזם שלו, דבר שהביא לגאות מחודשת בהשקעות. באותה עת הסתכמו רווחיו של פונזי ב-250,000 דולר ביום.
למרות זאת, אחד מעורכי הבוסטון פוסט חשד במיזם ומינה כתבים חוקרים כדי לבדוק את עברו של פונזי. גם מדינת מסצ'וסטס ניהלה חקירה בעסקי פונזי וביום שהבוסטון פוסט פרסם את כתבת התחקיר, נפגש פונזי עם חוקרים מטעם המדינה. פונזי הצליח למנוע מחוקרי המדינה מלעיין בספרי החשבונות של העסק בכך שהציע כי יפסיק לקבל השקעות חדשות כל עוד נמשכת החקירה. הצעתו הרגיעה באופן זמני את החוקרים.
ההתמוטטות.