האינואיט פועלים לשמר את התרבות והמסורת רבת השנים שלהם על ידי מאבק של הכרה תרבותית. לפני מספר שנים קנדה העניקה לאינואיט שלטון עצמי, טריטוריית נונאווּט. מהלך שזכה לתשבחות רבות, אולם נדמה כי המצב כלל לא השתנה ואף ממשיך להחריף. המשטרה הפדרלית של קנדה אילצה אותם לנטוש את אורח חייהם הנוודי ולעבור ליישובים מבודדים. ילדים רבים הופרדו מהוריהם ונשלחו ל"פנימיות" בהן עברו התעללות פיזית ומינית. אוכלוסיית נונאווּט סובלת משעורים גבוהים של התמכרות לסמים ואלכוהול, התאבדויות והתעללויות במשפחה. נראה כי יוזמת האוטונומיה לא שיפרה את מצבם של האינואיט. רק 25% מהתלמידים במדינה מסיימים את בית הספר התיכון וממשלת קנדה חשפה ניהול כושל של כספי ציבור במחוז. למרות זאת תושבי נונאבוט מרוצים מהשלטון העצמי אך יש להם טענות כלפי הממשלה שייעדה רק 200 מיליון דולר קנדי מתקציבה לדיור חדש בטריטוריה - הרבה פחות ממה שהבטיחה הממשלה הליברלית שקדמה לממשלה הנוכחית.
"אסקימו" מול "אינואיט".
ישנן מספר סברות למקור המילה אסקימו, אך זו נחשבת היום לכינוי גנאי גזעני בקנדה.
ישנה סברה שלפיה מקור המילה "אסקימו" בשפת הקרי המדוברת בידי ילידי קנדה שאינם אינואיטים, ופירושה "אוכלי בשר נא", משום שהאינואיטים נוהגים לאכול בשר נא, מנהג שנחשב בעיני אומות ילידיות אחרות למנהג שלילי.
מסיבה זו, השימוש במילה Eskimo באנגלית הפך בלתי-תקין-פוליטית, והמילה "Inuit" (אינואיט), שמשמעותה באינוקטיטוט היא "העם", החליפה אותה. למעשה, המילה "אינואיט" מתייחסת רק לאחת מקבוצת העמים האסקימואיים. בשפות העמים האחרים יש לכל עם שם אחר, שמתורגם למילה אחרת. בקנדה בעיקר, גם העמים האחרים מתחילים לוותר על השימוש במילה "אסקימו" בתור השם הכולל באנגלית ובצרפתית, והמילה "אינואיט" תופסת את מקומה. באלסקה לעומת זאת עדיין נעשה שימוש במילה "אסקימו" כשם כולל לכל העמים, ו"אינואיט" ניתנת לעם האינואיטי בלבד.
קבוצות ואזורי מחיה.
האינואיט ניתנים לחלוקה למספר קבוצות:
ברוב האזורים שבהם חיים אינואיט, הם שוכנים קרוב לשפת הים או לשפכי נהרות, וזאת היות שחלק גדול ממחייתם היה מבוסס על דיג וציד לווייתנים ויונקים אחרים (בעיקר כלבי ים).
תחומי עיסוק.
בעבר חיו האינואיט בהתאמה מוחלטת לאקלים ולעונות השנה, מרביתם היו דייגים וציידים, שדגו דגים או צדו לווייתנים, סוסי ים, וכלבי ים בעזרת סירות או קיאקים או על ידי המתנה בצד חורים שקדחו בקרח. רק חלק מועט מכלכלתם התבססה על לקט או חקלאות.
בשבועות הקיץ היו נודדים אל תוך היבשת, הן לשם לקט, הן לשם ציד חיות והן לשם דייג במקורות מים מתוקים (אגמים ונהרות) שהפשירו.
האינואיט השתמשו באיגלו (בתי קרח) כמחסה בעת ציד ובשעת חירום; עשו שימוש מתוחכם בעורות בעלי-חיים למלבושם (למשל ביצירת האנוראק, מעין מעיל עם ברדס); מזחלות כלבים (קָמוּטִיִיט) שימשו אותם לתנועה.
רבים מהאינואיט עדיין חיים כציידים, משתמשים בסירות וקייאקים, מכינים מלבושי עור ונעזרים באיגלו; עם זאת, מזחלות הכלבים הוחלפו כמעט לחלוטין באופנועי שלג, החץ וקשת והצלצלים הוחלפו ברובים.
חיי האינואיט מתוארים בסרטו של ניקולאס ריי "התמימים והפראים" (1960).
סיווג ומקור.
בעבר חוקרים הניחו כי יש קשר גנאלוגי בין האינואיט לשאר העמים הילידיים באמריקה, אולם התאוריה המובילה כיום היא שהם הגיעו לאמריקה הצפונית מחלקה המזרחי של אסיה והם צאצאים של נוודים סיביריים המכונים בידי אנתרופולוגיים ת'וּלֵה שחיו בסביבת מצר ברינג. הת'ולה הגיעו לאמריקה הארקטית לכל המאוחר בשנת 1000 והתפשטו דרך אלסקה לצפון קנדה וגרינלנד. הת'ולה החליפו את עם קדום שחי בתא שטח זה המכונה בידי אנתרופולוגים "דוֹרְסֵט" ובידי האינואיט "טוּניט". מהלך זה גם חדר לאגדות העם האינואיטיות המספרות על כיבוש הארץ.
תרבות ודת.
למרות השפעות נוצריות והתנצרות של חלק מהאינואיט, עדיין המסורת השמאנית חזקה מאוד. האמונה באנימיזם מצטרפת לסיפורי מיתולוגיה המועברים מדור לדור. לאינואיט גם מסורת היסטוריה שבעל פה מפותחת ומרכזית בתרבותם. מסורת זו נחשבה בעבר לא אמינה, אך חוקרים כיום מאמינים שהיא מדויקת יותר מכפי שיוחס לה.
המאכלים הנפוצים במטבח האינואיטי הם מאקטאק, אקוטאק, איגונאק וקיוויאק.
אובדן המסורת.
מאז הקולוניאליזם האירופאי של צפון אמריקה, גורמים רבים ובהם - מדיניות ממשלתית גזענית או מוטעית, שיפור דרכי התחבורה עם הדרום שגרמו להגירה אל אזורי המחיה של האינואיט, התקדמות התקשורת שגרמה לתרבות המערבית לחדור אל התרבות האינואיטית, התפתחות המסחר, מציאת או חיפוש זהב ונפט, שתיינות, קטילה סיטונאית של כלבי ים ולווייתנים לשם השגת עורות, בשר ושמן מן החי - גרמו נזק רב לאורח החיים האינואיטי.
בערך ב-1970 הופיעו לראשונה מנהיגים אינואיט שהחלו לקרוא לכיבוד האינואיט, מסורותיהם ואדמותיהם. במסגרת ההסכמים עימם נוצר מחוז נונאווט בקנדה, המאוכלס בידי אינואיטים באופן כמעט בלעדי (85% מתוך כ-28,000 איש, נכון לשנת 2004).
האינואיט מנהלים מאבק של הכרה תרבותית. המודרניזציה גרמה להתרחקות מהמסורת והתרבות שהתקיימה אצלם אלפי שנים, ובשנים האחרונות הוקמו ארגונים של העמים האינואיטיים, הפועלים לקידום התרבות האינואיטית, שימור המסורת, ופעילות נגד בעיות אקולוגיות הפוגעות באינואיטים. אפקט החממה, למשל, וההתחממות הגלובלית הנובעת ממנו, פוגעים באוכלוסייה האינואיטית בשל המסת הקרחונים וסכנת ההכחדה ליונקים הארקטיים.
קדוש (נצרות)
בנצרות, הקדושים הם בני אדם שעברו קאנוניזציה (הוכרזו כקדושים) על ידי רשויות הכנסייה לאחר מותם, בזכות הקשר החריג שלהם כביכול עם האל, מעשיהם המיוחדים או הצטיינותם המוסרית, לפחות בעיני הכנסייה. בני אדם חיים אינם יכולים להיחשב קדושים, משום שכל עוד הם חיים הם עלולים לחטוא. אולם זרמים מסוימים בנצרות הפרוטסטנטית, לעומת יתר הכנסיות (הקומוניונים הקתולי, האורתודוקסי והאוריינטלי), אינה מכירים בפולחן קדושים ומכנים בשם "קדושים" את כל המאמינים הנוצרים.
פולחן הקדושים.
ישנן דרכים מגוונות לבצע את פולחן הקדושים ולהגדיר מהו - ה"קדוש" וסגולותיו. מרבית הכנסיות מאמינות כי הקדושים מסוגלים לתווך בין בני אדם רגילים לבין האל. התווך מתבצע בעזרת תפילה אל שרידי הקדושים – חלקים מגופותיהם של הקדושים או מחפצים שהיו שייכים להם. בשל כוחם המאגי המיוחד כביכול, מוצגים שרידים קדושים אלו במזבחי הכנסיות. פולחן הקדושים מתבצע על ידי המאמין כבדרך תפילה לקדוש עצמו בעת מצוקה באמצעות ייצוגים שלו הם הפסלים, האיקונות, וקמעות שונים, חגיגת חג לכבודו, עלייה לרגל למקום קבורתו והקדשים שונים או באמצעות חליפין של נרות, לוחיות, תשורה כספית ואף שבועות.
התפתחות פולחן הקדושים.
הנצרות הקדומה.
השימוש בשרידי הקדושים השתנה במשך השנים. בתקופת הנצרות הקדומה ביקרו המאמינים בקברי המרטירים - קדושים שנרדפו בשל אמונתם ומתו על קידוש השם - וחלקו להם כבוד. קברי הקדושים היו אז מחוץ למרכזי הערים, ולא יוחסו להם כוחות מאגיים.
השינוי המשמעותי ביחס לקדושים התרחש לאחר שהקיסר הרומי קונסטנטינוס הפך את הנצרות לדת מוכרת באימפריה הרומית ולאחר מכן לדת הרשמית של האימפריה. בתקופה זו הועברו קברי הקדושים מאזורי שדה למרכזי הערים, בניגוד למסורת הרומית רבת השנים הרואה בגופות מתים דבר טמא (יחס כזה לגופות קיים עד היום ביהדות). בתקופה זו גם גברה הנטייה לייחס לקדושים כוחות על-טבעיים ולבקש את עזרתם.
ימי הביניים הקדומים.
בימי הביניים הקדומים תפסו שרידי הקדושים תפקיד מרכזי בפרקטיקה הדתית של הנוצרים. בקרב עמים שנוצרו זה מקרוב, נתפשו הקדושים כאלהויות זעירות בפנתיאון הנוצרי, ולעיתים נעשה זיהוי בין אלים פגאניים לקדושים בעלי מאפיינים ביוגרפיים רלוונטיים. שרידי קדושים הופצו בכל העולם הנוצרי כקמיעות בעלי סגולות מאגיות וכבסיס לכנסיות בקהילות נוצריות חדשות. בתעודות היסטוריות יש עדות לכך שגם פגאנים השתמשו בשרידים נוצריים בשל המוניטין שלהם כמבצעי נסים. בתקופה זו הושם הדגש בעיקר על שרידי הקדושים ולא על חייהם של הקדושים.
לצד השימוש המאגי בשרידים קדושים, רווחה בימי הביניים הקדומים גם הקדשה של אנשי כנסייה שמילאו את תפקידיהם בצורה טובה במיוחד, גם אם לא היו נוצרים מעולים בצורה יוצאת דופן. האפשרות להכריז על כל אדם מיוחד כקדוש הניבה יבול עצום של קדושים מקומיים, שלא הוכרו מחוץ לאזור מצומצם.
בתקופה זו גם הומצאו קדושים רבים, כדי לבסס את האמונה בנצרות בקרב חברי הקהילה. המצאה זו נעשתה למטרות שונות. חלק מאנשי הכנסייה ניסו להעלות את מעמדן של קהילותיהם באמצעות "גילוי" שרידים קדושים באזור. קדושים מקומיים אלו זכו להערכה רבה יותר מצד האוכלוסייה, ויצרו לקהילה מוניטין טובים בזכות הקשר הקרוב עם הקדוש. אנשי כנסייה אחרים ניסו לספח פולחנים קיימים אל חיק הנצרות, באמצעות המצאת מיתוס חליפי לטקס שהתקיים במקום. כך יוסדו כנסיות עם שרידים של קדושים נוצרים על שרידיהם של מקדשים פגאניים, או של אתרי פולחן-טבע עתיקים. המוניטין של מקומות אלו כקדושים נותר על כנו, אך ההסבר להתרחשויות העל-טבעיות בו השתנה.
קאנוניזציה.
במאה ה-11 החליטה הכנסייה למסד את תהליך ההקדשה, ויצרה מנגנון רשמי של הכרה בקדושה – הקאנוניזציה. מנגנון זה ביטל את ההכרה בקדושתם של קדושים מקומיים רבים, שלא הייתה הוכחה שחיו באמת, או שביצעו נסים. אחד התנאים להכרה בקדוש היא עדות מהימנה כי האדם ביצע לפחות שלושה נסים לאחר מותו. אם האדם אינו מרטיר, יש להוכיח גם שחי חיים ראויים להערכה. חלק מאלו אשר נחשבו לקדושים אך לא עברו את תהליך הקאנוניזציה קיבלו מעמד של מבורכים.
ימי הביניים - הקדוש כמופת.