פתיחה - כמצופה, הפתיחה (אוברטורה) בנויה בתבנית תלת-חלקית שהייתה טיפוסית לפתיחות בתקופת הבארוק. היא פותחת בחלק איטי לא ארוך בארבעה רבעים, ממשיכה בחלק מהיר ופוגאלי, ומסיימת בחלק איטי נוסף, בשלושה רבעים, עם ההוראה Gravement (בכובד, באציליות), הדומה באופיו לחלק הראשון. החלק האיטי הוא אקספרסיבי מאוד, ומשובץ בדיסוננסים והתרותיהם, התורמים לאווירה המתוחה והאקספרסיבית שלו. משפטיו המוזיקליים כתובים במקצב מנוקד, כנהוג בחלק האיטי של הפתיחה. בחלק האיטי הפותח תפקיד הסולו מאוחד עם תפקיד הכינור הראשון; בחלק האיטי המסיים תפקיד החליל נפרד בתיבות הראשונות, ואז הוא שב ומתאחד עם הכינור הראשון.
החלק המהיר והפוגאלי, בנוי למעשה במתכונת של קונצ'רטו טיפוסי מן הבארוק. הוא מורכב מרצף של קטעי טוטי (ריטורנלו), ומקטעי הסולו, בהם מנגן הסולן תפקיד נפרד משאר התזמורת. בקטעי הסולו, מתרחשות המודולציות לסולמות הקרובים לסי מינור, ואילו הריטורנלי שבהם מופיע הנושא הראשי נשארים בסולם שאליו עבר קטע הסולו שלפניו.
רונדו - פרק מתון יחסית, ללא הבדל בין קטעי הסולן לתזמורת, פרט לקטע ביניים אחד. הרונדו הזה הוא יחסית איטי ובמשקל זוגי שהוא למעשה גבוט, ובנוי במתכונת הטיפוסית של קטע חוזר זהה (רפרן) וקטעי ביניים (קופלה).
סרבנד - הסרבנד הוא ריקוד מתון יחסית, ובנוי בצורה דו חלקית טיפוסית. גם בו אין הבדלים בין תפקידי הסולן והתזמורת. הוא בנוי כקאנון מדויק בקווינטה בין הבאס לסופרן.
בורה I ובורה II - הבורה הוא ריקוד עירני למדי הכתוב במשקל זוגי, ובנוי בצורה דו חלקית. המעניין הוא, שבבורה הראשון תצורת הבאס היא למעשה באסו אוסטינטו, כלומר, תבנית באס חוזרת. כל יחידה בתבנית אורכת תיבה אחת בלבד, והיא פשוטה למדי; ארבעה רבעים, המתחילים בצליל הטוניקה, העולה שני צעדים של סקונדות, וחוזר שוב לטוניקה (סי-דו#רה-דו#, וחוזר חלילה). בחלקו השני של הריקוד, ברה מז'ור, מתחיל האוסטינטו על הצליל רה.
את הבורה הראשון מחליף בורה שני, כריקוד חלופי (ביצירות רבות, הריקוד המחליף קרוי "טריו"). כנהוג בריקוד חלופי, מופיע בו הסולן, ואכן זו הופעתו הראשונה של הסולן בתפקיד נפרד מהתזמורת לאחר האוברטורה. אחרי סיום הבורה השני, מנוגן הבורה הראשון פעם נוספת.
פולונז ודובל - הפולונז, כשמו, הוא ריקוד פולני אצילי במשקל משולש. הפולונז עצמו בנוי בצורה דו חלקית פשוטה, ולאחריו מופיע שוב תת-פרק חלופי הנקרא "דובל". שלא כמו תתי-פרק אחרים הנקראים "טריו" תת-פרק זה הוא וריאציה על הפולונז. התפקיד הסולני בתת-פרק זה הוא וירטואוזי במיוחד, כאשר בתפקיד הבס מופיע הפולונז עצמו ובשלמותו. לאחר סיום הדובל, מנוגן הפולונז פעם נוספת.
מינואט - הפרק הלפני האחרון בסוויטה הוא מינואט פשוט, אשר דווקא הוא אינו מוחלף בטריו. הוא בנוי בצורה דו חלקית פשוטה, והילוכו יחסית מתון.
בדינרי.
במקור "בטינרי", הוא הפרק המסיים והקולח של הסוויטה, וכן מן הפרקים הידועים ביותר של באך כיום. צורתו הכללית היא פשוטה יחסית; הוא כתוב במשקל זוגי ובצורה דו חלקית, והוא פרק שבו תפקידי הסולן והתזמורת נפרדים. הבדינרי פותח במוטיב המפורסם של משולש מינורי יורד, אשר חוזר פעמיים, ובפעם השנייה ממשיך לנושאו השני והווירטואוזי של הריקוד, אשר מסיים בסולם הדומיננטה (פה דיאז מינור). לאחר הקו הכפול מופיעים קטעים מתוך חלקו הראשון של הבדינרי, בסולמות הקרובים לטוניקה; בהתחלה פה דיאז מינור, ואחר כך רה מזור. חזרתו של סי מינור אינה מופיעה בנושא הראשון שהוצג בתחילת הפרק, אלא בנושא שהוביל לחלק הווירטואוזי. סיומו של הפרק אינו דומה לסיום החלק הראשון; במקומו מופיעים פסאז'ים אשר מביאים אותנו לסולם של אקורד נפוליטני (דרגה שנייה מונמכת), ולאחריו פסאז'ים המובילים לטוניקה ולסיום.
בגלל צורתו זו, ניתן להקביל את הפרק לצורת סונטה על כל היבטיה; חלקו הראשון של הפרק דומה לתצוגה של צורת סונטה, ומורכב מנושאים שונים (אם כי לא שונים זה מזה בצורה דרסטית כמו בצורת סונטה קלאסית), אשר מסיימים בדומיננטה. חלקו השני של הפרק פותח במעין פיתוח של הנושאים מן ה"תצוגה", בסולם הדומיננטה. לאחר מכן מופיעה רפריזה (אם כי עם החסרה של חלקה הראשון של התצוגה) בסולם הטוניקה, אשר גם מסיימת בו.
הבדינרי משמש בשנים האחרונות כמפגן-ראווה, כשעליו מאולתרים פסאז'ים וירטואוזיים במיוחד. הגרסה הווירטואוזית הידועה ביותר היא זו של החלילן אורל ניקולה, שאותה מנגנים מדי פעם גם תלמידיו, ביניהם הסולן המפורסם עמנואל פהו.
מכללת ברקלי למוזיקה
מכללת ברקלי למוזיקה (באנגלית: Berklee College of Music) הוא בית ספר למוזיקה בת-זמננו בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית. המוסד מעניק תואר ראשון בתחומים כגון הלחנה של מוזיקת ג'אז ומוזיקה עכשווית, הפקה מוזיקלית, כתיבת פסקולים לסרטים, ניהול, חינוך מוזיקלי, טיפול במוזיקה, כתיבת שירים ותחומים משיקים נוספים.
במוסד לומדים, נכון ל-2017, כ-5,200 סטודנטים וסגל של כ-500 מורים. מכללת ברקלי נחשבת לבית הספר המוביל בעולם בתחום הג'אז והמוזיקה בת זמננו, ובמיוחד ידוע המוסד בתחום נגני הגיטרה בג'אז (בה למדו ולימדו למשל פט מתיני ואל דימיולה).
תולדות המוסד.
מכללת ברקלי נוסדה ב-1945 על ידי לורנס ברק (Lawrence Berk), שקרא לה "בית המוזיקה של שילינגר" (Schillinger House of Music) על שם מורו יוסף שילינגר. מטרת בית הספר הייתה לפתח וללמד את שיטת שילינגר בקומפוזיציה. בשנת 1954 הורחב היצע הקורסים של המכללה וברק קרא לה על שם בנו, לי ברק (Lee Berk). המכללה קיבלה הכרה אקדמית ב-1973.
בשעה שנוסד כמעט כל המכללות למוזיקה התמקדו במוזיקה קלאסית. מטרת המכללה הייתה להקנות הכשרה רצינית, אקדמית ופורמלית בג'אז, במוזיקה מודרנית ועכשווית ובמקצועות משיקים כגון כתיבה לסרטים, הפקה, ניהול קריירה, ניהול וארגון מסע הופעות ועוד והייתה חלוצה בתחומים אלה. ב-1996 נפתחו פקולטות לחינוך מוזיקלי וטיפול במוזיקה ובשנת 1999 נפתחה מגמה להיפ הופ.
מוקדים בעלי עניין במכללה.
בנייניה הראשיים של המכללה ממוקמים באזור Back Bay בבוסטון. בניינים נוספים ומעונות סטודנטים פרוסים ברחבי בוסטון. למכללה שלוחה בלוס אנג'לס.
בוגרים.
בוגרים נודעים.
בין הבוגרים ניתן למנות את:
עד שנת 2008 זכו 61 מבוגרי ברקלי ב-175 פרסי גראמי, הפרס המשמעותי ביותר במוזיקה המודרנית.
דוקטורים לשם כבוד.
דיוק אלינגטון היה הדוקטור לשם כבוד הראשון ב-1971 מאז החלה מסורת של הכתרת דמויות מפתח במוזיקה המודרנית בתואר. בין היתר ניתן התואר לממציא סינטיסייזר מוג, רוברט מוג, ל"מלכת מוזיקת הנשמה" אריתה פרנקלין, לפסנתרן מישל קמילו, למחברת השירים מליסה אתרידג', לזמרת צ'אקה חאן, לזמרים סמוקי רובינסון ופול סיימון ועוד.
קשר עם בית הספר רימון.
לבית הספר הישראלי למוזיקה "רימון" יש הסכם עם מכללת ברקלי, לפיו תלמיד ברימון יכול, בכפוף להמלצת מוריו, להמשיך לימודים לתואר בברקלי, תוך הכרה בנקודות זכות שצבר ב"רימון".
ברקלי (בית ספר למוזיקה)
בארקלי
קולג' ברקלי למוזיקה
טבח ורוס
טבח וארוס
כוחות הצלה
הנציבות לשוויון הזדמנויות בעבודה
מקרנת קולנוע
מסך רחב
מקרנה
נום (פנטזיה)
קסרקטין
נוחות אקלימית
הנוחות האקלימית של האדם מוגדרת כטווח התנאים האקלימיים שבין הזעה הנגרמת מחשיפה לחום לבין צמרמורת הנגרמת מחשיפה לקור. כבר בשנת 1938 נודע על ידי חוקרים גרמניים כי על מנת להעריך את הנוחות האקלימית של גוף האדם יש להתחשב בהשפעה המשולבת של כלל הגורמים האקלימיים ולא בהשפעה של גורם אקלימי בודד כדוגמת טמפרטורת האוויר (הרחבה בפרק העוסק במרכיבי עומס החום).
היבטים פיזיולוגים.
מבחינה פיזיולוגית, תחושת נוחות מתרחשת בזמן שנשלחים מינימום אותות עצביים על ידי קולטני חום שנמצאים בעור ובהיפותלמוס.
הטמפרטורה הפנימית של האדם עומדת על 37°C בקירוב, אדם לבוש בזמן מנוחה יחוש תחושת נוחות כאשר טמפרטורת הסביבה הטבעית תהיה 25°C-20°C. טווח זה שומר את הגוף במצב של יציבות במאזן החום שלו ללא צורך בהשקעת מאמץ בחימום או קירור שלו. כאשר טמפרטורת הסביבה נמוכה מ-20°C, תגובתו הפיזיולוגית של הגוף תהיה כיווץ כלי הדם בפריפריה (כלי הדם הקרובים לעור) על מנת למנוע איבוד של חום דרכם. כאשר טמפרטורת הסביבה גבוהות מ-25°C גוף האדם יגיב בשתי דרכים עיקריות: הראשונה, הרחבה של כלי הדם בפריפריה ועל – ידי כך איבוד רב יותר של חום דרכם, דרך זו מתקיימת רק כאשר טמפרטורת העור נמוכה מ-35°C. הדרך השנייה והמשמעותית יותר, תהיה הגברת הקירור באידוי על ידי הזעה. קצב הקירור באידוי באמצעות הזעה תלוי ברמה של לחות האוויר (לחות גבוהה תצמצם את התנדפות הזיעה מהגוף ובכך תאט את התקררותו) ובמהירות הרוח לפיכך, במזג אוויר חם עם רוח יבשה יגדל קצב ההזעה מהגוף.
מרכיבי עומס החום ודרך החישוב שלהם.
מודלים שונים מחשבים כיום את טווח הנוחות האקלימית של האדם, הבסיס למודלים הוא משוואת מאזן החום של גוף האדם המוצגת בדרך הבאה:
שטפי החום במשוואה יושפעו באופן ישיר מהמשתנים האקלימיים הבאים:
הטמפרטורה אליה יגיב גוף האדם תושפע מהשקלול של ארבעת המשתנים האקלימיים האלו ומהשפעתם אחד על השני. ניתן לומר לדוגמה, כי בזמן שהייה בצל כאשר מהירות הרוח נמוכה, טמפרטורת הקרינה תהיה בעלת חשיבות דומה לטמפרטורת האוויר בחישוב מאזן החום של האדם. לעומת זאת, ביום בו עוצמת הרוח תהיה חזקה, לטמפרטורת הקרינה תהיה השפעה נמוכה וטמפרטורת האוויר תשפיע יותר על שיעור העלייה בחילוף החום של הגוף עם הסביבה. בעת שהייה במקום חשוף לשמש ובזמן שמהירות הרוח אינה חזקה, טמפרטורת הקרינה תהיה הגורם העיקרי והמשפיע ביותר על תחושת עומס החום של האדם.