מוריס לואיס אובחן כחולה בסרטן ריאות בשנת 1962 וזמן קצר לאחר מכן נפטר בביתו בוושינגטון הבירה ב־7 בספטמבר 1962. הסיבה למחלתו יוחסה לחשיפה ממושכת לאדי צבע. עזבונו של מוריס לואיס מיוצג אך ורק על ידי דיאן אפרייט (Diane Upright), פרופסורית לשעבר לאמנות באוניברסיטת הרווארד.
קרן מנדל ישראל
ליברליזם בישראל
הליברליזם מילא תפקיד חשוב מאוד בהיסטוריה הפוליטית של ישראל מאז הקמתה.
כמה מפלגות פוליטיות ליברליות זכו לתמיכה עממית ניכרת, ונוכחות משמעותית בכנסת. בעוד שליברלים בישראל מתנגדים ללאומנות, הם כן תומכים במידה מסוימת (ואף רבה) בציונות.
הליברלים השמרנים (הציונים הכלליים והמפלגה הליברלית) היו ממייסדיה של הליכוד, המפלגה הלאומית-ליברלית בישראל, בעוד שהליברלים החברתיים (למשל מפלגת הפרוגרסיביים והליברלים עצמאיים) השתלבו במפלגת העבודה הסוציאליסטית/סוציאל-דמוקרטית. ב-1985 הטילו נציגי המפלגה הליברלית וטו על קבלת מפלגת שינוי לאינטרנציונל הליברלי.
כיום, ישנן מספר מפלגות בכנסת הכוללות אגפים או חברי רשימה המשתייכים אידאולוגית לליברליזם, אולם אין מפלגה ליברלית המייצגת את האידאולוגיה באופן מובהק ועקבי במצעה, בדפוס הצבעותיה בוועדות הכנסת, במליאת הכנסת, ובממשלת ישראל.
קלווין ג'ונס
טינשה מופאני (בשונה : Tinashe Mupani; נולד ב-10 בפברואר 1995), המוכר בשם הבמה קלווין ג'ונס (Kelvin Jones), הוא זמר-יוצר בריטי-זימבבואי.
ביוגרפיה וקריירה.
מופאני נולד בצ'יטונגוויזה , זימבבואה ב-10 בפברואר 1995.
ב-2015, הוא הוציא את הסינגל "Call You Home". הסינגל התפרסם ב-Reddit, והושמע לאחר מכן ב-"Good Morning America". השיר הושמע גם בסדרת הטלוויזיה רגליים קרות. הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-47 באוסטריה ה-61 בגרמניה.
ב-11 בספטמבר 2015, הוא הוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, "Stop the Moment". האלבום הגיע, בשיאו, למקום ה-71 בגרמנניה, ולמקום ה-55 בשווייץ.
ב-2015, הוא הוחתם אצל Four Music , סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, אפיק רקורדס ו-RCA רקורדס. מאוחר יותר בהמשך השנה, הוא הופיע כהופעת חימום בסיבוב ההופעות Bauch und Kopf של מארק פוסטר ובסיבוב ההופעות של X Ambassadors .
ב-2016, הוא הופיע כהופעת חימום בסיבוב ההופעות "Higher Than Here" של ג'יימס מוריסון.
ב-2016, הוא הוציא את הסינגל "Closer".
ב-2017, הוא הופיע בפרסומת של Centurylink שהוצגה במהלך הסופרבול.
ב-8 ביוני 2018, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם אלה פארבן ו-YouNotUs , את הסינגל "Only Thing We Know". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-24 באוסטריה, למקום ה-20 בגרמניה, ולמקום ה-41 בשווייץ. הסינגל גם זכה בתואר זהב מ-BVMI ומ-IFPI Austria.
ב-2018, הוא הוציא בשיתוף פעולה עם שרה הרטמן, את הסינגל "Magnetic".
ב-2019, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם YouNotUs , את הסינגל "Seventeen".
ב-17 באפריל 2020, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם Lost Frequencies וזונדרלינג , את הסינגל "Love to Go". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום השישי בפלנדריה, למקום השביעי בהולנד ולמקום הרביעי בפולין.
ב-2021, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם R3hab, את הסינגל "Downtown".
אירווינג רמזי ויילס
אירווינג רמזי ויילס (באנגלית:Irving Ramsey Wiles; 8 באפריל 1861 - 29 ביולי 1948) היה אמן אמריקאי. בתחילת המאה ה-20, ויילס היה צייר פופולרי של דיוקנאות אמריקאים כפי שהוגדרו מחדש על ידי עבודתם של ג'ון סינגר סרג'נט, ג'ובאני בולדיני וג'יימס מקניל ויסלר באירופה של סוף המאה ה-19.
ביוגרפיה.
אירווינג רמזי ויילס נולד באוטיקה, ניו יורק ב-8 באפריל 1861. הוא התחנך במכון סדג'וויק, ולמד את יסודות הציור מאביו, למואל מ' ויילס (1826–1905), שהתמקד בעיקר בנופים. בשנים 1879–1881 למד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק אצל ג'יימס קרול בקוויט וויליאם מריט צ'ייס, ובהמשך בפריז אצל קרולוס-דוראן.
בשנותיו הראשונות עבד כמאייר במגזינים האמריקאים, ובהמשך התמסר בהצלחה רבה לציורי דיוקן. הוא היה חבר באגודת האמנים אמריקאים, ובאקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1897. ויילס היה גם חבר בחברה האמריקאית לצבעי מים.
בעודו פעיל כצייר מגוון בסוף המאה ה-19, הקריירה שלו הגיעה לשיאים חדשים בשנת 1902, כאשר דיוקנו של השחקנית ג'וליה מארלו הוצג באקדמיה הלאומית. הדיוקן המפואר והאלגנטי פרסם את שמו, ומשנת 1902 ועד סוף שנות העשרים, כאשר פרש בגלל מחלה, ויילס קיבל ללא הרף עבודות ציורי דיוקן מהאליטה האמריקאית.
ויילס המשיך לצייר אמריקאים בולטים כמו תאודור רוזוולט וויליאם ג'נינגס ברייאן. בעודו מוערך בזכות ציוריו ודיוקנאות נשים, נחשב ויילס כבעל הישג בתחום הדיוקן הגברי במהלך חייו.
בשנת 1919 נבחר על ידי הוועדה הלאומית לאמנות לצייר דיוקנאות להיסטוריה המצוירת של מלחמת העולם הראשונה.
לקראת סוף הקריירה שלו ויילס נודע בזכות ציורי הנוף שצייר בביתו בפקוניק, ניו יורק.
למרות ירידת העניין ביצירתו ובסגנון שצייר, ציוריו של ויילס ממשיכים להיות מוצגים במוסדות כגון מוזיאון דה יאנג, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, הגלריה הלאומית בוושינגטון הבירה, ומוזיאון האמנות האמריקאי סמיתסוניאן.
ויילס מת חסר כל (בלי אבן מצבה) בפקוניק, ב-29 ביולי 1948.
וילאייט דיארבקיר
וילאייט דיארבקיר (בטורקית עות'מאנית: ولايت ديار بكر) היה מחוז מנהלי ברמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית, הממוקם במלואו בטורקיה המודרנית. הווילאייט השתרע דרומה מפאלו שבפרת עד מרדין ונציבין בקצה המישור מסופוטמיה. לאחר הקמת הרפובליקה הטורקית בשנת 1923, האזור שולב במדינה החדשה שנוצרה.
בתחילת המאה ה-20, היה שטח המחוז על פי הדיווחים, , בעוד שהתוצאות הראשוניות של המפקד העות'מאני הראשון של 1885 (פורסם בשנת 1908) נתנו לאוכלוסייה 471,462 נפשות. דיוק נתוני האוכלוסייה נע בין "משוער" ל"סתם השערה" בהתאם לאזור שממנו נאספו.
היסטוריה.
הווילאייט הוקם בשנת 1867. בשנת 1867 או 1868 איילט מאמורט-אול-עזיז ואיילט כורדיסטן התמזגו עם וילאייט דיארבקיר. בשנים 1879–1880 הופרד מאמורט-אול-עזיז שוב מווילאייט דיארבקיר והפך לווילאייט מאמורט-אול-עזיז. הווילאייט היה אחד מששת הווילאייטים הארמניים של האימפריה.
חטיבות מנהליות.
הסנג'קים של הווילאייט:
דמוגרפיה.
הווילאייט היה מקום בו טבחו באוכלוסייה הנוצרית בשיטתיות במהלך מלחמת העולם הראשונה במהלך רצח העם ב-1915 בדיארבקיר.
פוליטיקה של האיטי
הפוליטיקה של האיטי מתבססת על מערכת משטר של רפובליקה חצי נשיאותית, שבה הנשיא הוא ראש המדינה וראש הממשלה הוא ראש הרשות המבצעת. הפוליטיקה של האיטי נחשבת לבלתי יציבה מבחינה היסטורית עקב הפיכות שונות, שינויי משטר, שלטונות צבאיים וסכסוכים פנימיים. לאחר שהודח ז'אן-ברטראן אריסטיד, בשנת 2004, הפוליטיקה האיטית הפכה ליציבה יחסית. יחידת המודיעין של האקונומיסט סיווגה את האיטי כ"משטר כלאיים", בשנת 2019.
שחיתות פוליטית היא בעיה נפוצה בהאיטי. המדינה מדורגת בעקביות כאחת המדינות המושחתות ביותר על פי מדד השחיתות. בשנת 2006 דורגה האיטי כמדינה המושחתת ביותר מבין 163 המדינות שנבדקו. בשנת 2020, האיטי הייתה במקום ה־170 מתוך 180 המדינות שנבדקו, ומצבה תואר כ־18 מתוך 100. הצלב האדום הבינלאומי דיווח כי האיטי נמצאת במקום ה־4 מתוך 159 מדינות בסקר דומה של מדינות מושחתות. בשנת 2013 מדורגת האיטי במקום ה־8 במדד המדינות הכושלות.
היעדר שיעור ההצבעה הוא נושא מרכזי בבחירות בהאיטי, שכן רק כ־15% מבעלי זכות הבחירה מצביעים בבחירות. הוועדה של הבחירות אינה מפרסמת נתונים על אחוזי ההצבעה בבחירות, אולם על פי סקרי אוכלוסייה לא רשמיים, נתוני מפקד רשמי ונתוני בחירות, רק 15.94% מהאוכלוסייה בהאיטי הצביעו בבחירות בשנת 2016.
היסטוריה.
על פי החוקה האיטית, נשיא האיטי נבחר בהצבעה עממית לתקופה של חמש שנים. הנשיא אינו יכול לכהן כנשיא יותר משתי קדנציות. ז'אן-ברטראן אריסטיד נבחר ברוב המכריע לנשיא בפעם השלישית בבחירות שנערכו ב־26 בנובמבר 2000, בחירות שהוחרמו על ידי רוב המפלגות הפוליטיות באופוזיציה והושבעו ב־4 בפברואר 2001. בהפיכה שהתרחשה ב־29 בפברואר 2004, הודח אריסטיד, לכאורה בסיוע ממשלות צרפת וארצות הברית. טענה זו מבוססת על כך שחיילים אמריקאים וצרפתים הגיעו באותו הזמן להאיטי, לכאורה כדי להגן על שגרירות ארצות הברית בהאיטי.
הבחירות הראשונות לאחר ההפיכה בפברואר 2004 לנשיא חדש התקיימו ב־8 בפברואר 2006 והסבב השני התרחש ב־21 באפריל. רנה פרבאל הוכרז כמנצח ב־14 במאי 2006.
הבחירות שלאחר מכן התקיימו ב־28 בנובמבר 2010 וסבבם השני התרחש ב־20 במרץ 2011. מישל מרטלי מונה במקום פרבאל, שתפקידו נגמר ב־14 במאי 2011. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של האיטי בה הנשיא המכהן העביר את השלטון בשלום לחבר האופוזיציה. נשיאותו של מרטלי דורגה על ידי כמה כחופשית ועל ידי חלק כסמכותנית.
הבחירות לנשיאות 2015 התקיימו ב־25 באוקטובר 2015. לאחריהן נמתחה עליהן ביקורת מצד הציבור והתקשורת ההאיטית כ"לא חופשיות" ו"שקריות". על פי סקר שערך סנטינל האיטי, רק 6% מהמצביעים הצביעו עבור ז'ובנל מואיז, שמונה לנשיא. שלושים מועמדים בבחירות הגיבו כי הבחירות בשנת 2015 נשלטות תוך התעלמות מאמון הציבור. מרטלי התפטר מהנשיאות ב־10 בפברואר 2016, על רקע הטענות כי הבחירות ב־2015 היו הונאה. הוא השאיר את המדינה ללא ממשלה. תוצאת הבחירות בוטלו לאחר מכן.