בסך הכול בתקופת 1930-1931 הוגלו 381 אלף משפחות בהן היו 1,803,392 אנשים. במהלך התקופה עד לשנת 1940 הוגלו עוד 489,822 אנשים. במקרים רבים משפחות שהוגלו הועברו למקומות בהם לא היה ניתן להתגורר ורבים מבני משפחות אלו נפטרו תוך זמן קצר לאחר ההגליה. לגבי רכוש המשפחות שהוגלו לא בוצע שום מעקב ובדרך כלל הוא הועבר ישירות לאנשים שביצעו את ההגליה.
בהתאם להחלטה של מועצת הקומיסרים העממים מ-13 בנובמבר 1930 הקולאקים לא היו יכולים להתקבל כחברים בקולחוז למעט מקרים מיוחדים. בהתאם לצו מ-7 באוגוסט 1932 העונש לגרימת נזק לרכוש הקולחוז היה יכול להגיע לעונש מוות תוך הלאמת כל הרכוש. העונש של מעצר היה בדרך כלל עד 10 שנים.
גם לשלטונות היה ידוע על כך שלרשימות הקולאקים היה יכול להגיע כל איכר, גם אם הוא עני.
במספר מקומות הייתה התנגדות מזוינת לפעילות המשטר להגליה מסיבית. ניסיונות מרד אלו דוכאו ללא רחמים. במקרים בהם התגלו שרפות של מחסני דגנים, רכוש וכו' הדבר פורש על ידי השלטונות כמעשי טרור של קולאקים ובני משפחותיהם.
הגמשת המדיניות.
לקראת 1932 התהליך הופסק באופן פורמלי אך מעשית לא היה ניתן לעצור אותו טוטלית. ב-8 במאי 1932 הוצא צו האוסר על המשך ההגליות המסיביות ללא משפט.
ב-24 במאי 1934 התקבל צו לפיו היה ניתן להחזיר את הזכויות האזרחיות לקולאקים על בסיס החלטה ספציפית אישית. ב-13 באוגוסט 1954 בהתאם לצו ממשלתי נציגי המשפחות שהוגלו שוחררו מכל המגבלות ויכלו לחזור למקום מגוריהם הקודם.
השלכות.
בשנת 1927 ייצור הדגנים היה כ-9,780 מיליון טון כאשר בקולחוז השתתפו רק כ-2% מסה"כ האיכרים. בעקבות הרדיפות ירד היקף הייצור החקלאי באופן דרסטי ומגמה זו נעצרה רק בשנת 1937, היקף יבולים שהיה בשנת 1928 לא הושג גם ערב מלחמת העולם השנייה. אחד ההשלכות של מדיניות זו היה הולודומור בשנים 1932-1933.
במהלך הרדיפות נהרגו מאות אלפי איכרים ועד כ-2 מיליון הועברו ממקומות מגוריהם.
בהתאם לחוק רוסי מ-18 באוקטובר 1991 כל האנשים שנפגעו מפעולה חיסול הקולאקים נחשבים קורבנות רדיפה פוליטית. לכאורה הם יכולים לקבל בחזרה את הרכוש במידה ולא בוצעה הלאמה מסיבה אחרת או הוא לא הושמד במהלך מלחמת העולם השנייה. מעשית, לא ידוע על החזר הרכוש בהתאם לסעיפי החוק.
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:1930 בברית המועצות]]
[[קטגוריה:1931 בברית המועצות]]
[[קטגוריה:1932 בברית המועצות]]
[[קטגוריה:ברית המועצות: הגירה בכפייה]]
[[קטגוריה:הוצאות להורג ברוסיה וברית המועצות]]
וינצ'סטר
בית הכנסת &quot;צמח צדק&quot;
סיימון אשר לוין
סיימון אשר לוין (באנגלית: Simon Asher Levin; נולד ב-22 באפריל 1941) הוא אקולוג יהודי אמריקאי, פרופסור לביולוגיה בפקולטה לאקולוגיה ואבולוציה באוניברסיטת פרינסטון. לוין מתמחה בשימוש של מודלים מתמטיים ובמחקרים אמפיריים בהבנת תבניות מקרוסקופיות של מערכות אקולוגיות ומגוון ביולוגי.
חייו ופועלו.
סיימון לוין נולד ב-1941 בבולטימור שבמרילנד במשפחה יהודית, בנם של רוקח ומורה.
בשנת 1961 קיבל לוין את התואר הראשון שלו במתמטיקה מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ובשנת 1964 קיבל תואר דוקטור למתמטיקה מאוניברסיטת מרילנד.
לוין הוא כיום פרופסור לביולוגיה באוניברסיטת פרינסטון ומנהל המרכז לביוקומפלקסיטי באוניברסיטה. תחומי המחקר העיקריים של לווין הם בהבנה איך תבניות מקרוסקופיים מתוחזקים ברמת הביוספרה ומערכות אקולוגיות, במושגים של מנגנונים אקולוגיים ואבולוציונים הפועלים בעיקר ברמה של אורגניזמים ובממשקים שבין אקולוגיה לכלכלה. חלק רב מעבודתו עוסק באבולוציית המגוון, מנגנוני מגוון ביולוגי במערכות טבעיות וההשפעות על המבנה והתפקוד של מערכת אקולוגית. הוא עוסק גם במודלים של דינמיקה אפידמיולוגיים כולל עמידות בפני אנטיביוטיקה. לוין היה היו"ר לשעבר של הדירקטוריון במכון הכלכלי-אקולוגי באייר, הנשיא של החברה האקולוגית של אמריקה והנשיא החברה למתמטיקה ביולוגית של אמריקה. כיום לוין מכהן כיו"ר מועצת IIASA (המכון הבינלאומי לניתוח מערכות יישומים), יו"ר עמית של דירקטוריון המדע של מכון סנטה פה וסגן היו"ר של ועדת המדענים מעוניינים. לוין הוא גם חבר בהאקדמיה הלאומית למדעים, בחברה הפילוסופית האמריקאית, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאגודה האמריקאית לקידום המדע.
יאיר אגמון
יאיר אגמון (נולד בי"ב בתמוז תשמ"ז, 9 ביולי 1987) הוא סופר, קולנוען ופובליציסט ישראלי.
קורות חייו.
אגמון נולד בירושלים בעקבות רומן בין אמו הרווקה רחל אגמון, לאביו, חיים צפרירי, שהיה אז נשוי ואב לשישה. הוא למד בתיכון הימלפרב ובישיבת מעלה גלבוע. שירת בצה"ל כקצין בגדוד גרניט (גדוד 932) של חטיבת הנח"ל. אגמון הוא בוגר של תוכנית המנהיגות עמיתי ברונפמן, מחזור 2004.
ב-2009, במהלך שירותו הצבאי, הוציא לאור בהוצאת ראובן מס את ספרו הראשון - "חפ"ש: מחשבות צבאיות ומחויכות על פרשיות השבוע והמועדים". הספר מבוסס על שיעורים בפרשת השבוע שאגמון העביר לחייליו כמפקד כיתה, ומטרתו "ליצור גשר בין חיי היום-יום של החייל הקרבי לבין התורה".
סיפור קצר של אגמון, "ונפש יהונתן נקשרה", הומלץ בידי השופטים בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ" לשנת 2011.
ב-2012 יצא לאור, בהוצאת זמורה ביתן ובעריכת עלמה כהן-ורדי, הרומן "עם הארץ - סיפור מסע". הספר מתאר מפגשים עם דמויות שונות מן החברה הישראלית, חלקו בדיוני וחלקו מבוסס על אירועים שקרו לאגמון. הספר כתוב בגוף ראשון, שמו של המספר הוא "יאיר אגמון", וכמו אגמון עצמו הוא קצין משוחרר דתי.
בשנת 2012 החל אגמון ללמוד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. סרטיו הוצגו בפסטיבל טרייבקה, פסטיבל תל אביב, דוקאביב, ובפסטיבל מינכן לסרטי סטודנטים. אחד מסרטיו אף נכלל ברשימת המתמודדים על פרס אופיר לשנת 2015.
סרטים בבימויו זכו בפרויקט סרטים של 48 שעות בשנת 2014 ובשנת 2015.
בשנת 2014 יצא לאור, בהוצאת זמורה ביתן, ספר הפרוזה השני של אגמון, "יאיר ויהונתן". הספר ממזג בין סיפורו של יהונתן, דתל"ש אלים ומבולבל, לבין סיפורים שונים מחייו של אגמון, ומשלב בתוכו סרטוני וידאו קצרצרים ומוזיקה מקורית, בעזרת שימוש בברקודי QR.
בשנת 2016, יצא לאור ספרו הרביעי, "שמשהו יקרה", בהוצאת כתר. הספר מורכב מחמש נובלות על בדידות, תקיעות, וחוסר משמעות: "ומותר לאהוב" - המתאר ניצנים של רומן בין ראש ישיבה לבין אחד מתלמידיו, "אומן" - סיפור על בחור חילוני שמגיע לקיבוץ הברסלבי באומן ולא מצליח להתחבר, "ערגה" - המתאר את קורותיה של בחורה צעירה בפסטיבל 'ריינבואו' בנגב, "מיני מנטל" - על חרדי צעיר שנוסע ללאס וגאס, ומזמין לחדרו זונה, ו-"פרקי אליק" - על חבורת חיילים משוחררים ש'מחמיצים' את מבצע צוק איתן.
ב-2017 הוקרן סרטו הדוקומנטרי, "רחל אגמון", בתחרות התיעודית הרשמית של פסטיבל הקולנוע ירושלים. בסרט, מלווה יאיר את שני הוריו, בשני מסעות, במטרה להבין את הרומן שנוצר ביניהם, ואת שורשו של הקשר הרומנטי שהעניק לו את חייו. הסרט נכלל ברשימה הסופית לפרס אופיר ב-2019 בקטגוריית הסרטים התיעודיים עד 60 דקות.
ב-2017 שודרה סדרת רשת שיצר יאיר אגמון יחד עם אלעד שוורץ בשם "הַטְרֶמפִּיסְטִים", סדרת רשת דוקומנטרית, על האנשים שבצידי הדרך ובשולי התודעה. הסדרה, שזכתה להצלחה רבה ברשת, נרכשה על ידי חטיבת הדיגיטל של תאגיד השידור הישראלי, שמימנו את צילומי העונה השנייה של הסדרה. כל פרקי הסדרה עלו לפייסבוק וליוטיוב. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לסדרת רשת לשנת 2019.
בדצמבר 2017 יצא לאור ספרו החמישי, "מה אהבתי", בהוצאת ידיעות ספרים. זהו ספרו השני העוסק בפרשות השבוע.
ב-2018 שודרה סדרת רשת שאגמון יצר יחד עם תמר קיי - "פני זקן". הסדרה, המורכבת מעשרה פורטרטים של עשרה קשישים שונים בהווה הישראלי, מנסה להציע נקודת מבט חדשה על הזקנה, ולהבין "מה זה אומר להיות אדם זקן".
בשנת 2018 זכה אגמון מטעם משרד התרבות והספורט בפרס אומנות הקולנוע ליוצרים בראשית דרכם.
בסוף שנת 2018 הקים אגמון ביחד עם שותפו טל בכר, את חברת ההפקות "יאללה פילמס".
החל מ-מאי 2019 משודרת בכאן 11 הסדרה "וואי וואי וואי" - סדרה דוקומנטרית בת 7 פרקים העוסקת בדור ה-Y. הסדרה שמה לה למטרה לספר את סיפורו של דור ה-Y הישראלי, בתקווה לעזור להורים להבין את הילדים שלהם, ולעזור לצעירים מבולבלים להבין את עצמם.
בשנת 2019 ביים אגמון את סרט הVR "שיר מלחמה", הסרט השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל ונציה 2019.
בשנת 2020 ביים אגמון את הסרט התיעודי "כמו לב שעובד". בסרט יוצא אגמון למסע אישי באומן, לקברו של רבי נחמן, בקיבוץ הגדול בראש השנה.
באוגוסט 2021 יצא לאור ספרו השישי, "ספר האקסיות", בהוצאת הקיבוץ המאוחד בו מופיעים חמישה סיפורי אהבה כושלים.
אגמון כותב טור שבועי במגזין "מוצש" בעיתון "מקור ראשון".
הוא מתגורר בתל אביב, נשוי לשירה, ולהם בת ובן.
צ'קיריס
ואנדרסון (חלוץ)
פרנסישקו ואנדרסון דו קארמו קארניירו (בפורטוגזית: Francisco Wánderson do Carmo Carneiro; נולד ב-18 בפברואר 1986 בבאטוריטה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בדינמו מוסקבה מליגת העל הרוסית.
קריירת מועדונים.
ברזיל.
המועדון המקצועני הראשון של ואנדרסון היה טיראנדטס מסיארה, בשנים שאחרי הוא שיחק בפרווויארו ובפורטלזה, ב-2007 שיחק בריבר אתלטיקו שבפיאאוי.
שוודיה וערב הסעודית.
בשנים 2007 עד 2010 שיחק בגאיס מגטבורג. ב-2009 זכה בתואר מלך השערים בליגת העל (הבקיע 18 שערים יחד עם טוביאס חיוסן). בקיץ 2010 ואנדרסון חתם חוזה ל-3 שנים במועדון הסעודי אל-אהלי ג'דה, אך כעבור חצי שנה חזר לגאיס, תחילה בהשאלה ואחר כך חתם חוזה רשמי.
קרסנודר.