ההערכה העצומה לה זכה היידן בחייו לא האריכה ימים כמו זו של בטהובן או העדנה לה זכה מוצרט אחרי מותו; יצירותיו המשיכו להתנגן בקביעות עד אמצע המאה ה-19 בקירוב. עם חילופי הסגנון הקומפוזיטורי והשינוי בטעם הקהל ירדה קרנו בהדרגה. ציטוט ידוע של רוברט שומאן מלגלג על הסגנון ה"ארכאי" של היידן בכנותו "סבא היידן". כן מדווח רובינס-לנדון, שבאמצע המאה ה-20 רק כ-75 מיצירותיו הודפסו בקביעות. עליית קרנו של היידן חבה אם כן חוב עצום לרובינס-לנדון, אשר החל את הקריירה שלו כמוזיקולוג בניסיון לתקן את מה שהיה לדעתו עיוות היסטורי. רובינס-לנדון ערך מסעות ברחבי אירופה על מנת לדלות כל פרט ארכיוני וכל יצירה שכוחה של היידן, ואף דאג להביאן לביצוע באסתרהאזה. פרסומו החשוב הראשון בנושא היה ספר המחקר "הסימפוניות של יוזף היידן" אשר יצא לאור בשנת 1955.
מפרצון היידן באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של היידן.
לקריאה נוספת.
"J.M.Dent&amp;Sons,1989,London series "The Masters Musicians
רוזמרי יוז - היידן - דנט אנד סונס, 1989
גאורג פרידריך הנדל
גאורג פרידריך הנדל (; באנגלית: ג'ורג' פרידריק הנדל - George Frideric Handel; 23 בפברואר 1685 – 14 באפריל 1759) היה מלחין גרמני-אנגלי בן תקופת הבארוק, יליד דוכסות מגדבורג שחי רוב ימיו באנגליה. יצירתו המפורסמת ביותר היא משיח – אורטוריה לסולנים, מקהלה ותזמורת, ונהוג לבצעה בחג הפסחא ובחג המולד.
חייו.
הנדל נולד בהאלה, אז בדוכסות מגדבורג שבתוך ברנדנבורג-פרוסיה ב-1685, לאב שהיה ספר-מנתח . כבר בגיל שבע התגלה כצ'מבליסט ונגן עוגב מוכשר, ובגיל תשע החל להלחין. החל ב-1700 למד אצל פרידריך וילהלם צאכו (Zachow), נגן העוגב של כנסיית הגבירה (Liebfrauenkirche). בשנת 1702 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת האלה במצוות אביו. כעבור שנה פרש מלימודיו לטובת המוזיקה, וזכה במשרת כנר בתזמורת בית האופרה של המבורג. שם יצר בשנת 1705 את האופרות הראשונות שלו, "אלמירה" ו"נרו", ובשנת 1708 שתי אופרות מוקדמות נוספות, "דפני" ו"פלורינדו". בשנים 1706–1709 יצא למסעות שונים, ולמד באיטליה, כי חזה שסגנון האופרה האיטלקית יכבוש את תחום האופרה. מלחיני אופרה גרמנים נוספים ניסו גם הם לחקות את האופרה האיטלקית, אך כתיבתם הייתה כבדה ומייגעת יותר ועתירת קונטרפונקטים, שנועדו לכלי מקלדת ולאו דווקא לקול אנושי. הנדל לקח לתשומת לבו את דברי מבקר המוזיקה והמלחין יוהאן מאתזון, כי המוזיקה שלו חזקה בהרמוניה אך חלשה במלודיה, ויצא לאיטליה לתקן זאת. בפירנצה הלחין ב-1707 את "רודריגו", ובוונציה הלחין ב-1708 את "אגריפינה". ברומא כתב ב-1710 שתי אורטוריות.
בשנותיו באיטליה התוודע הנדל אל טובי המלחינים, בהם קורלי וויוואלדי, שמהם למד על הקונצ'רטו והסונאטה, אלסנדרו סקרלטי, שהכניס אותו בסודות האופרה האיטלקית והקנטטה, ובנו, דומניקו סקרלטי, שעמו התחרה בנגינה, ניצח בנגינה בעוגב והפסיד בנגינה בצ'מבלו. התחרות הזו היוותה בסיס לידידות נאמנה ולהערצה הדדית בין השניים. הנדל כתב קנטטות רבות, שהיו פופולריות במיוחד ברומא, שם נאסרה האופרה באופן רשמי. מבין קנטטות אלו מוכרות כיום בעיקר "לוקרציה", המבוססת על הפואמה "אונס לוקרציה" של שייקספיר ו"אקיס, גאלאתיאה ופוליפמוס".
בשנת 1710 היה למוזיקאי החצר של גאורג לודוויג, הנסיך הבוחר מהנובר, אולם לאחר זמן מה הסתכסך עמו ופנה לחפש אפשרויות נוספות ברחבי אירופה, עד שבשנת 1712 השתקע סופית בבריטניה. בשנת 1713 כתב אודה לכבוד המלכה אן, והיא שילמה את שכרו בסך 200 לירות שטרלינג. לרוע מזלו, בשנת 1714 מתה המלכה אן בלא צאצאים חיים, ויורשה היה לא אחר מאשר מעסיקו הקודם, גאורג לודוויג, שהיה למלך ג'ורג' הראשון. בשנים הראשונות לאחר המלכתו של ג'ורג' נפגע מאוד מעמדו של הנדל בחצר המלוכה הבריטית, אך בהדרגה התפייסו השניים, בייחוד לאחר שהנדל כתב בשנת 1717 עבור המלך את הסוויטה "מוזיקה על פני המים", יצירה מרשימה שנוגנה לכבודו מעל גבי סירות על התמזה (סיפור ידוע, אך ככל הנראה אינו נכון והנדל ביצע את היצירה כהפתעה למלך בעודו שט על פני הנהר לאחר ששכר על חשבונו את הנגנים, וכך זכה מחדש בחיבתו של המלך).
בשנת 1719 ייסד את האקדמיה המלכותית למוזיקה, ועמד בראשה בשנים 1720–1728. ב-1727 קיבל אזרחות בריטית ושיווה לשמו צורה אנגלית, ג'ורג' פרידריק הנדל. בשנים 1729–1734 היה שותף בניהול התיאטרון המלכותי. החל ב-1732 כתב בעיקר אורטוריות.
בשנת 1737 חלה בשיתוק בעקבות התקף לב, אך נרפא לאחר שנסע לאאכן. בשנת 1738, היה ממייסדי החברה המלכותית למוזיקאים (RSM). בשנת 1751 התעוור, וכעבור שמונה שנים נוספות מת. הוא נקבר בכנסיית וסטמינסטר שבלונדון.
יצירתו.
יצירתו של הנדל מקיפה כחמישים אופרות, שלושים ושתיים אורטוריות, אוסף גדול של מוזיקה כנסייתית ואוסף גדול אף יותר של מוזיקה כלית.
האורטוריות המוכרות שלו הן:
קנטטות:
בשנת 1978 פרסם המוזיקולוג Bernd Baselt את קטלוג היצירות של הנדל, הידוע בקיצור HWV.
הנצחה.
הדום הקרח הנדל באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של גאורג פרידריך הנדל.
פרנץ ליסט
פֶרֶנץ ליסט (בגרמנית: Franz Liszt, בהונגרית: Liszt Ferenc; 22 באוקטובר 1811 – 31 ביולי 1886) היה מלחין ופסנתרן הונגרי ממוצא גרמני.
ביוגרפיה.
ליסט נולד בעיירה ההונגרית דוֹבּוֹריָאן (Doborján; כיום רַיידינג שבאוסטריה) למשפחה דוברת גרמנית. את ראשית חינוכו המוזיקלי קיבל מאביו ששימש כפקיד בחצרו של הנסיך מיקלוש (ניקולאוס) השני לבית אסטרהאזי. בגיל 8 כבר הלחין את יצירותיו הראשונות ובגיל 10 עבר לווינה ללמוד שם פסנתר אצל קארל צ'רני, תלמידו של בטהובן. ליסט למד קומפוזיציה אצל סאליירי שהיה בשעתו גם מורה של שוברט. בגיל 11 ניגן לראשונה בקונצרט בווינה והקהל יצא מגדרו מרוב התלהבות. בנסיעותיו לפריז וללונדון זכה להצלחה מרובה כפסנתרן, ובגיל 38 השתקע בוויימאר כמנהל המוזיקלי של חצר הנסיך. אחרי עשר שנים בערך עבר ליסט לרומא, אך המשיך בפעילות מוזיקלית בוויימאר ובבודפשט. בכל שנות חייו היה מושפע מן הדת הקתולית, ויצירותיו המאוחרות משקפות את רוח הדת ששרתה עליו תמיד.
שנות הנדודים.
ב-1823 עזב ליסט את וינה ועבר לפריז, שבה למד הלחנה. ב-20 באפריל 1832 היה שם בקונצרט של הכנר הווירטואוז פגניני. הרושם שהותיר עליו הכנר היה בל יימחה, ובעקבותיו שאף ליסט להפוך לפסנתרן הטוב באירופה. פעמים רבות הסתגר בחדרו והתאמן במשך שעות בנגינה. עד מהרה כתב יצירה קטנה שהשתמשה בתוכן תמטי זהה לזה שהיה כלול ב-Études d'exécution transcendante d'après Paganini. יצירה נוספת שהולחנה בתקופה זו הם 12 האטיודים הגדולים.
יצירתו המוזיקלית.
ליסט הוא יוצרה של הפואמה הסימפונית. סוגה זו, ללא צורה מוגדרת מראש, היא מעין שיא לתקופת הרומנטיקה, שבה מועדפים רגשותיו של היחיד על הצורה המקובלת. ליסט חיבר יצירות ארוכות ורבות דמיון. כפסנתרן הוא נחשב לאחד מהווירטואוזים הגדולים ביותר שידע העולם. ליסט כתב כ-1,300 יצירות; 400 מהן מקוריות, והשאר עיבודים מיצירותיהם של אמנים אחרים, בעיקר לפסנתר. הוא אומנם השפיע על פסנתרנים וירטואוזים ועל מלחינים שונים אך יצירותיו המקוריות לא זכו עד לתקופה האחרונה בהכרה הראויה להן.
ברליוז אל מול שופן.
בכל חייו נראה שליסט לא הגיע להשלמה המוזיקלית לה ייחל. נראה שהגרנדיוזיות שביצירתו נבעה מברליוז אולם גם צד המופנם שלו מתגלה בהשפעת שופן. יצירותיו ארוכות מאוד ובעלות הברקות טכניות קשות. המלחינים שופן, שומאן וברהמס היו מהמתנגדים הבולטים לליסט ולחבורת המוזיקאים שאסף סביבו (שכללה גם את וגנר) . שומאן נשמע אומר ש"עולמו של ליסט הוא לא עולמי". שופן כינה אותו "מלחין מכורכם המהלך על קביים" ואמר עליו שהוא "תוקע פורטיסימו ופיאניסימו בשופרות של יריחו" ואילו ברהמס נרדם כאשר ליסט ניגן את הסונאטה בסי מינור.
מאוחר יותר, דווקא נוצרה חברות בין ליסט לבין שופן , למרות הביקורת של האחרון על ליסט ולמרות דבריו שהוא (ליסט) מקדם הטכניקה הווירטואוזית של הפסנתר אך כמלחין הוא "תחבולן מוכשר". קשר זה השפיע רבות על כתיבתו וסגנונו המוזיקלית של ליסט, שהעריץ את שופן והאמין שהוא גאון שאין שני לו, ואף כתב את הספר "חייו של שופן".
המסע בנסיכות מולדובה.
ב-1847 ערך המלחין פרנץ ליסט מסע בנסיכות מולדובה והתעניין במוזיקה המקומית. ערב אחד, בהיותו בביתו של הבויאר אלקו באלס, יחד עם בויארים נוספים, כולל וסילה אלכסנדרי, הזמין באלס את הטאראף של בארבו לאוטארו, כדי שליסט יוכל להתרשם מהמוזיקה שלהם. לאחר שלאוטארו ולהקתו ניגנו מיני מוזיקה צוענית, הודה לו ליסט והחליט להשמיע לו גם את המוזיקה שלו וניגן במקום מרש הונגרי ואימפרוביזציה שלו. לאוטארו הודה לו בתורו וביקש רשות ממנו לנגן בעצמו את מה שניגן ליסט. ליסט הסכים ולאוטארו ניגן את המוזיקה שלו תוך חזרה מדויקת, להפתעתו של ליסט. אירוע זה זכה לפרסום בכתב העת הצרפתי La vie Parisienne, במספר 48 מיום 28 בנובמבר 1874.
בהשפעת המוזיקה ששמע חיבר ליסט יצירה בשם "רפסודיה הונגרית", שנמצאה על ידי בלה בארטוק במוזיאון על שם ליסט.
הנצחה.
הר ליסט באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של פרנץ ליסט בנוסף נקרא על שמו נמל התעופה פרנץ ליסט שבבודפשט.
על שמו קיימים שני מבנים ללימודי מוזיקה בעיר ויימאר שבגרמניה.
משחקי כדור
משחקי כדור הם משחקים המבוססים על הנעת כדור (או דיסקית, או עצם דמוי-כדור אחר) על-פי כללים מוגדרים היטב, לרוב בתחומי מגרש שגבולותיו ידועים, במטרה לצבור את מרב הנקודות, עד לניצחון במשחק.
על פי רוב משחקי כדור מצריכים יכולת תיאום עין-יד מהמשתתפים.
גוסטב מאהלר