הדיוויזיות התפרשו לרוחב החזית שאורכה היה 6,400 מטר והוצגו להן קווי תקיפה ומטרה תוך שימוש בצבעים. הן הונחו להתקדם בדילוג ובמהירות, כך שמרכז הרכס יהיה בידי הכוח המסתער עד השעה 13:00 ביום תחילת ההסתערות, תוך שהם כולאים את הגרמנים בשוחותיהם. מאחורי הכוחות הוצבו תותחי הוביצר אשר ירו ללא הרף לפני הכוח המסתער.
ההסתערות.
הכוח החל לנוע ב-05:30 בבוקר ה-9 באפריל (חג הפסחא), מזג האוויר היה קר והרוח העיפה פתיתי שלג לכיוון הכוח הגרמני המגן. הכוח הקנדי נע מאחורי "מסך עשן" והרעשה ארטילרית עזה על קו הביצורים הגרמני שהחלה מכל הכלים מיד עם תחילת התנועה. מיד לאחר מכן פוצצו כוחות ההנדסה את המנהרות הממולכדות, תוך הרס חלק מהביצורים ועמדות התותחים הגרמניות והפעילו מטעני גז עצבים, שבסיוע הרוח הגיע לקווים הגרמניים וגרם לפגיעה פיזית ומוראלית. ההסתערות הייתה מלווה בכוח אש ניכר, כאשר לכל מחלקה צורף צוות מקלע לואיס לירי תוך כדי הסתערות ולחיפוי במהלך דילוג, וארטילריה קלה ליוותה את הכוחות המסתערים קו אחד מאחורי קו ההסתערות.
הגרמנים השיבו אש, אך לא היה בכוחם להסיג את תותחיהם, כיוון שהסתייעו לשם כך בסוסים ואלה נהרגו בהתקפת הגז. כתוצאה מכך חלפו הכוחות המסתערים על פני עמדות התותחים והמשיכו הלאה. פחות משעה לאחר תחילת ההתקפה דיווחו שלוש דיוויזיות קנדיות על השגת המטרות הראשונות שסומנו להן והמשיכו הלאה. רק התקפת הדיוויזיה הרביעית לא התקדמה כמתוכנן. הגנה גרמנית עיקשת מבוססת מכונות ירייה הפילה חללים רבים בקרב הכוח המסתער. כך נותר שיאו הצפוני של הרכס בידי הגרמנים עם תום היום הראשון לקרב, אם כי מרכז הרכס נכבש על ידי הכוח הקנדי בצהרי היום.
בבוקרו של יום המחרת החליפו בריגדות (חטיבות) מדיוויזיית חיל הרגלים הבריטית החמישית את אנשי הדיוויזיה הראשונה שתפסו את ה"קו האדום". הם הביאו לעזרת הדיוויזיה הקנדית השנייה כוח עזר מצבא צרפת וטנקים על מנת שזו תוכל להתקדם לעבר ה"קו הכחול". בצהרי היום ביססו הדיוויזיות הקנדיות את אחיזתן בקו הכחול ובקו החום.
התקפת הדיוויזיה הרביעית על פסגת הרכס (גבעה 145) חודשה אחרי הצהריים, למרות שבתחילה נהדפו הקנדים הם הצליחו עד הערב להסיג את הכוח הגרמני בזכות לחץ בלתי פוסק של גלי התקפה.
עד ערבו של ה-12 באפריל השיגו הכוחות הבריטים-קנדיים שליטה מוחלטת ברכס וטיהרו את כיסי ההתנגדות בהם התבצרו מגינים גרמניים. גם לאחר ההתבססות על הרכס הופעלו כנגד הכוח הכובש מנהרות ממולכדות שגרמו לאבדות, גם לאחר שהמשימה כביכול הושלמה.
לאחר הקרב.
מניין ההרוגים מקרב הכוחות הקנדיים והבריטיים הגיע ל-3,598. מספר הפצועים היה כ-7,000. 4,000 חיילים גרמנים נלקחו כשבויים.
על תפקודו בקרב, ובעיקר על ההכנות המדוקדקות קיבל הגנרל קורי מאת המלך ג'ורג' החמישי תואר "אביר מפקד" במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, שהקנה לו את הזכות להקדים את התואר "סר" לשמו. הגנרל ג'וליאן בינג זכה לתואר האצולה "ברון וימי". ארבעה חיילים קנדים שהשתתפו בקרב זכו לקבל את צלב ויקטוריה, העיטור הגבוה ביותר באימפריה הבריטית על גבורה מול פני אויב. שני עיטורי פור לה מריט הוענקו למפקדים גרמנים על ידי ממשלת פרוסיה.
מדו"ח בדיקה שדרש מפקד הכוחות הגרמניים, פאול פון הינדנבורג עלה כי כוחות העתודה חנו רחוק מדי ולא היו יעילים, כיוון שפיקוד הארמייה השישית התעלם מההתראות על ריכוז כוחות לקראת התקפה קרבה ולא קידם אותם. לפיכך כשל מפקד הארמייה השישית, לודוויג פון פלקנהאוזן, בביצוע דוקטרינת מגננת-העומק והודח מתפקידו. בגרמניה לא נתפס אובדן הרכס ככישלון עיקרי והם לא ניסו לכבשו מחדש, גם לא במהלך מתקפת האביב של 1918.
השפעת הקרב על הלאומיות הקנדית.
למרות שהקרב, בעיני רוב הציבור הבריטי והעולמי, היה רק אחד מתוך מסכת קרבות אראס, לגבי הקנדים הייתה זו הפעם הראשונה בה פעלו ארבע דיוויזיות הגיס הקנדי ככוח יחיד, תחת פיקוד קנדי והצליחו להגיע להישגים לא מבוטלים. לדעת רוב ההיסטוריונים, בקרב הלוחמים נוצרה אווירה שהייתה למיתוס המכונן של הלאומיות הקנדית.
אנדרטת וימי.
בשנת 1922 העניקה ממשלת צרפת לקנדה זכות שימוש בשטחי רכס וימי לצורך הנצחה. ב-1936 נחנכה האנדרטה העיקרית המציינת את 11,285 חללי קנדה במלחמת העולם הראשונה שנפלו בצרפת, בשטח שדה הקרב של וימי. האנדרטה הוקמה בשיא גובה הרכס, על גבעה 145 והיא בנויה מבמה התחומה בקיר אבן אדיר-ממדים (בגובה 7.5 מטרים) עליו חקוקים שמות כל הנופלים שבמרכזו קבר סמלי. מוטיבים רבים באנדרטה שואבים את רעיונותיהם מהשיר "בשדות פלנדריה". מעל הבמה מתנשאים שני עמודי אבן בגובה 30 מטר. אחד העמודים מעוטר בעלי אדר, המסמלים את קנדה, בעוד בן זוגו מעוטר בפלר דה ליס (חבצלת), המסמלת את צרפת, על מנת לציין את אחדות הגורל בין שתי הארצות. בנקודה הגבוהה ביותר ניצבת דמות אוחזת לפיד המסמלת את השלום. את העמודים עוטרות דמויות נוספות המסמלות צדק, חסד, אמת, ידע, תקווה, כבוד ואמונה. בבסיס העמודים ניצבת דמות של חייל קנדי גוסס, דמוי-צלוב המציינת את "רוח ההקרבה". לפני העמודים, פניה אל הקבר הסמלי ומבטה מופנה אל המבקר העולה במדרגות אל הבמה, ניצבת דמות אישה גדולה המרכינה את ראשה, זוהי "אמא קנדה" המבכה את בניה.
ב-9 באפריל 2007 (90 שנה לאחר הקרב) נחנכו מחדש האנדרטה והפארק שסביבה, הכולל גם בית קברות גדול ומנהרה משוחזרת, לאחר שיפוץ רחב היקף.
ודיק
שוניאטה
בוריס השלישי, מלך בולגריה
בוריס השלישי, מלך בולגריה (בבולגרית: Борѝс III Обединител, 30 בינואר 1894, סופיה, נסיכות בולגריה – 28 באוגוסט 1943, סופיה, ממלכת בולגריה) היה מלך בולגריה מ-3 באוקטובר 1918 ועד יום מותו.
בוריס השלישי עלה לכס השלטון לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה וסיום כהונתו של אביו פרדיננד הראשון. עד אמצע שנות ה-30 לא היה מעמדו של המלך איתן, הוא ניצל ממספר ניסיונות התנקשות בחייו כאשר במקביל התחוללו בממלכתו הפיכות וניסיונות הפיכה במחיר דמים גבוה. נסיבות סיום מלחמת העולם הראשונה וכפיית חוזה ניי על בולגריה, הובילו לאי-שקט חברתי ופוליטי ומשבר כלכלי חריף שהקשה על התנהלות הממלכה. החל מאמצע שנות ה-30 התקרב המלך במדיניותו לגרמניה הנאצית והעניין הניב פירות כלכליים ומדיניים לבולגריה. המלך חיזק את מעמדו ושלטונו הפך אוטוקרטי. בלחצה של גרמניה העבירה רומניה לבולגריה במסגרת הסכם קראיובה את חבל דרום דוברוג'ה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה ממלכת בולגריה על נייטרליות, אך בהמשך הצטרפה להסכם התלת-צדדי ובתמורה קיבלה לחזקתה את חבלי תראקיה היוונית, ומקדוניה הווארדארית. צעד זה העלה מאוד את הפופולריות של בוריס השלישי בקרב ההמונים והוא זכה לכינוי "המלך המאחד" על השבת השטחים שאבדו לבולגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה. בוריס השלישי, אשר חשש לחזור על טעויותיו של אביו, סירב לצרף את הצבא הבולגרי לקרבות החזית המזרחית ולהכריז מלחמה על ברית המועצות והעניין הוביל למתיחות בין בולגריה לגרמניה, ובכלל זה מתיחות אישית בינו לבין אדולף היטלר.
החל משלהי שנות ה-30, ובמקביל לחיזוק הקשרים עם גרמניה הנאצית, אימצה בולגריה מדיניות אנטי-יהודית. בספטמבר 1939 גורשו 4,022 מיהודי בולגריה, שהוגדרו "נתינים זרים", במסגרת "המסע לגירוש נתינים זרים". בהמשך חוקק בבולגריה החוק להגנת האומה ובמסגרתו נשלחו 9,000 גברים יהודים בגילאי 20–40 לעבודות כפייה. במרץ 1943 גירשו הבולגרים בצו שאישר בוריס השלישי את 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה והעיר פירוט אל מותם במחנה ההשמדה טרבלינקה. במקביל, נכשל ניסיון גירושם לטרבלינקה של לפחות 6,365 מיהודי בולגריה "הישנה".
ב-28 באוגוסט 1943 מת בוריס השלישי מהתקף לב לאחר ששב לבולגריה מפגישה קשה ומתוחה עם היטלר. סביב נסיבות מותו רווחו תאוריות קשר רבות שלא הוכחו. מותו סימן את קץ ימיה של ממלכת בולגריה. בנו, יורש העצר סימאון, היה בן 6 ולכן מונתה מועצת עוצרים בראשות הנסיך קיריל, אחיו של בוריס השלישי. ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה בבולגריה הפיכה, שהובלה על ידי חזית המולדת של בולגריה. המשטר הפרו-מלוכני הודח ובהדרגה השתלטו הקומוניסטים על המדינה. בפברואר 1945 הוצא הנסיך קיריל, אחיו של בוריס להורג, ב-1946 כוננה הרפובליקה העממית של בולגריה ובני משפחת המלוכה הצטוו לעזוב את בולגריה.
תקופת חייו כיורש העצר.
בוריס השלישי נולד כנסיך בוריס קלמנס רוברט מריה פיוס לודוויג סטאניסלב חבייר לבית סקסה קובורג גותה והיה בנם הבכור של פרדיננד הראשון ורעייתו מריה לואיזה. הייחוס המשפחתי שלו מצד אביו מגיע לאנרי הרביעי, מלך צרפת וליוהאן פרידריך מסקסוניה ומצד אימו לפליפה החמישי, מלך ספרד ולרובר החזק מלך צרפת.
ניקולאי השני, קיסר רוסיה היה סנדקו. בוריס הוטבל כנוצרי-קתולי, אך בפברואר 1896, במחווה לשיפור היחסים מול האימפריה הרוסית, המיר המלך פרדיננד הראשון את דתו של בוריס מנצרות קתולית לנצרות אורתודוקסית. הצעד גרר אחריו חוסר שביעות רצון בקרב קרובי משפחתו הקתולים ובראשם פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
מאוחר יותר נולדו לפרדיננד ומריה לואיזה עוד בן ושתי בנות. קיריל, אבדוקיה ונדז'דה. לאחר לידת נדז'דה נפטרה מריה לואיזה והיא בת 29 שנים. בוריס היה בן חמש שנים בעת מות אימו והאירוע הותיר בו רושם קשה. שנים מאוחר יותר ציין את חסרונה של דמות האם בחייו הצעירים. ב-1908, נישא פרדיננד הראשון בשנית לנסיכה אלאונורה מרויס-קוסטריץ והיא הפכה לאם אומנת לילדיו הצעירים. יחסיה עם בוריס הוגדרו כקורקטיים ובוריס היה נבוך לא פעם מיחסו של אביו למלכה אלאונורה, שהייתה עבור המלך בת לוויה לטקסים ואירועים שונים.