לאחר סיום המלחמה, האמריקנים האמינו שהבטיחו את עצמאותם. הפדרליסטים התפרקו במהירות. השיח הציבורי הרגוע אפשר שגשוג. הייתה עדיין מתיחות פוליטית, למשל ב-1816 כששני שלישים מחברי הקונגרס איבדו את מקומם לאחר שהחליטו על העלאת משכורתם. מדיסון אישר את הבנק המרכזי, מערכת מיסוי חדשה שהתבססה על מכסי מגן, צבא מקצועי, ומיזמים לשיפור פנימי בהובלת קליי. ב-1816, אלמנות ויתומי המלחמה קיבלו קצבאות לחמש שנים. המעשה האחרון של מדיסון לפני שעזב את תפקידו היה ביטול חוק שהיה אמור לממן גשרים ודרכים, כיוון שהרגיש שזה לא מסמכות המדינה.
ג'יימס וילקינסון.
ג'יימס וילקינסון היה מפקד צבאי שנוי במחלוקת ומושל לואיזיאנה. הוא היה מעורב בניסיון של אהרן בר ליצור מדינה חדשה במערב, אולם זוכה ב-1808. לאחר היכנסו לתפקיד של מדיסון, הוא הפך את וילקינסון לאחראי על חוף לואיזיאנה. רבים מהחיילים התלוננו על וילקינסון ועל התנאים במחנה הצבאי. רבים מתו. וילקינסון סירב לסגת. חקירה של הקונגרס לא הניבה פירות, וההכרעה עברה למדיסון, ששמר על וילקינסון בתפקיד מסיבות פוליטיות. המנהיגים הצבאיים תמכו במדיסון על כך. לאחר תבוסתו בידי הבריטים, מדיסון שחרר אותו משירות פעיל.
אינדיאנים.
מדיסון טען בנאום כניסתו לתפקיד שיש לתרבת את האינדיאנים. הוא עודד את האינדיאנים להפוך לחוואים ולא לציידים. הוא גם ציווה על הצבא להגן על האינדיאנים מפני מתיישבים, לכעסו של המפקד הצבאי אנדרו ג'קסון. ג'קסון רצה לעצור את האינדיאנים והתנגד לפקודת הנשיא. לאחר קרב טיפקאנו ב-1811, האינדיאנים חזרו אל השמורות והלבנים השתלטו על האזור. ב-1815, היו 400,000 מתיישבים אירופאים באוהיו, והאינדיאנים איבדו את אחיזתם באזור.
לאחר הנשיאות.
לאחר שתי קדנציות כנשיא, עזב מדיסון את המשרה בשנת 1817, ופרש לחוותו, מונטפילייר בווירג'יניה, לא רחוק ממונטיצ'לו. דולי הייתה בטוחה שיצליחו לנסוע לפריז, אולם כמו עם וושינגטון ועם ג'פרסון, מדיסון סיים את כהונתו עם פחות כסף מאשר היה לו כשנבחר. המטע שלו החל להידרדר כלכלית.
עבד לשעבר של מדיסון כתב עליו אוטוביוגרפיה. לאחר מותו, רכש הסנאטור דניאל ובסטר את העבד מדולי מדיסון, והביא לשחרורו. העבד כיבד את מדיסון וטען שמעולם לא תקף את עבדיו והתייחס אליהם בנועם.
החוב של מדיסון הוביל לכך שלא פרסם את כתביו במהלך חייו, כדי לא לגרום לעוד בעיות כלכליות.
עם סוף שנותיו, התעסק במורשתו ההיסטורית. הוא שמר על מכתביו ומסמכיו, ואף ערך אותם. רבים טוענים שבאחרית ימיו בריאותו הנפשית הייתה מעורערת.
ב-1826 מונה לרקטור של אוניברסיטת וירג'יניה, אך העביר את מרבית זמנו באחוזתו. ב-1829, נבחר לייצג את וירג'יניה בוועידה החוקתית שלה. הוועידה הסתיימה בהענקת זכות בחירה לכל הגברים הלבנים אולם ללא שינוי הייצוג המחוזי.
מדיסון היה מודאג בנוגע לעבדות בדרום. הוא היה נשיאה הראשון של אגודת הקולוניזציה האמריקאית, ששילמה עבור נסיעתם של עבדים משוחררים לליבריה במערב אפריקה, בניסיון להקל במשהו את מחירה המוסרי של העבדות.
דיוקנו של מדיסון הופיע על שטר ה-5000 דולר. לשטר היו 20 גרסאות שונות בשנים שבהן היה הליך מטבע חוקי בארצות הברית (1861–1946), ותמונתו התנוססה על כולם מלבד שלושה.
למרות הידרדרות בריאותו, הוא כתב כמה מאמרים פוליטיים. הוא סירב שילוב אנשי דת בקונגרס ובצבא.
בין 1834 ל-1835 מכר כרבע מעבדיו כדי להקטין את הפסדיו הכלכליים. ב-1836, מת באחוזתו ב-28 ביוני. הוא הוריש אלפיים דולר לאגודת הקולוניזציה האמריקאית, אך את עבדיו בחר שלא לשחרר והורישם לאשתו. הוא נקבר בבית הקברות במונטפילייר.
ב-1842, נמכרה האחוזה, וב-1844 נמכרו מטעי הטבק.
מורשתו.
ההיסטוריונים טענו שמדיסון היה מגן גדול על החוקה וששמר עליה. הם טענו שהעט שלו הייתה יותר טובה מחרבו של וושינגטון. בכתבי הפדרליסט דרש מדיסון להגן על החברה מפני דיכוי מצד שליטיה, ומצד עריצות הרוב.
אף על פי שסיים את תפקידו עם אהדה גדולה, לאחר תחושת ניצחון במלחמת עצמאות נוספת, כמה היסטוריונים ביקרו אותו. הם שיבחו אותו על הישגיו בניסוח החוקה, אולם טענו שניהל בצורה רעה מלחמה לא נחוצה. הוא לא ביצע מודיעין כמו שצריך, המבנה הפיקודי שיצר היה מבולבל, ההשפעה הפוליטית גרמה לבחירת מפקדים גרועים, וסמך על מיליציות יותר מאשר על צבא קבע.
בנוסף, נטען שמדיסון הרשה לקונגרס לקחת כוח מהנשיאות. האספה המפלגתית של הדמוקרטים החלה להכריע את המועמדים הנשיאותיים. הקונגרס השיג כוח חדש לחסום מינויים. בתקופתו מוסד הנשיאות החל להיחלש. למרות זאת, פעולותיו חיזקו את המערכת החוקתית, והכינו את המדינה לקראת המאה החדשה.
ב-1986, הקים הקונגרס אגודה ללימוד החוקה על שמו של מדיסון.
אחוזת מונטיפילייר היא אתר מורשת לאומית.
ערים רבות נקראות על שמו של מדיסון: ביניהן מחוז מדיסון בוושינגטון.
מדיסון מופיע כדמות במחזמר המילטון.
אלכסיס דה טוקוויל
אלכסיס-שארל-אנרי קלרל דה טוקוויל (בצרפתית: Alexis-Charles-Henri Clérel de Tocqueville;
29 ביולי 1805 - 16 באפריל 1859) היה הוגה דעות והיסטוריון צרפתי.
חייו.
דה טוקוויל נולד בשנת 1805 בוורניי-סיר-סן (Verneuil-sur-Seine) שבפריז, כבנם השלישי של ארוה ולואיז מדלן. אביו ארוה היה צאצא של משפחת האצולה העתיקה "קלרל דה טוקוויל", אמו לואיז מדלן השתייכה מצד אביה לבית האצולה "לטיה דה-רוזאנבו" ומצד אמה הייתה נכדתו של קראטיון גיום דה מאלזרב מבכירי שריו של לואי ה-16.
בשל היותו של סבה סניגורו של לואי ה-16, נרצחה כל משפחתה של לואיז בתקופת הטרור, הוריו של אלכסיס גם הועמדו לדין, אך התמוטטות שלטון רובספייר ב-1794 הצילה את חייהם.
בתקופת הרסטורציה הצרפתית הפך אביו ל ולנציג מחוז.
אביו היה מלוכן נאמן למשטרו של שרל ה-10, ואף כיהן כחבר פרלמנט. עם הדחתו של שרל ה-10, פרש ארוה מהחיים הפוליטיים והיה להיסטוריון.
דה טוקוויל למד משפטים במכללת מץ. בשנת 1827 מונה לתפקיד מגשר בוורסאי, כנציג בכיר של מסורת הליברליזם הקלאסי היה טוקוויל שותף פעיל במערכת הפוליטית, תחילה תחת המונרכיה של יולי (1830–1848) ולאחר מכן, כאשר הופלה השושלת הבורבונית במהפכת יולי 1830 נסגרו דרכיו של טוקוויל לקידום פוליטי, ואי לכך החליט לצאת למסע ברחבי ארצות הברית, שם סייר בשנים 1831–1832 במשימת המונרכיה שהטילה עליו לבחון את מערכת בתי הסוהר.
פעילותו הפוליטית בצרפת התחדשה בימי הרפובליקה הצרפתית השנייה (1849–1851) שבאה בעקבות מהפכת אביב העמים שהתרחשה בצרפת בפברואר 1848. על פי אחד הדיווחים הפך מעמדו הפוליטי כה בלתי נסבל בשנים אלו, עד כדי כך שסבל מחוסר אמונם של שני הצדדים הפוליטיים, ימין ושמאל כאחד, וחיפש תירוץ לעזוב את צרפת. הוא פרש מהחיים הפוליטיים לאחר ההפיכה של נפוליאון השלישי ב-2 בדצמבר 1851 והחל לעבוד על הכרך הראשון של ספרו, המשטר הישן והמהפכה.
כחבר פרלמנט, תמך טוקוויל בקידום סחר חופשי והגן על פעילי התנועה לביטול העבדות. עם זאת, תמך טוקוויל בהתנחלויות באלג'יריה, מדיניות שיצאה לפועל תחת משטרו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
הגותו.
ספריו התבססו על מסעותיו בארצות הברית, וספרו "הדמוקרטיה באמריקה" מהווה חיבור יסודי להבנת ההיסטוריה של ארצות הברית במאה ה-19. חיבור זה נחשב לאחת העבודות המוקדמות החשובות בהיסטוריה בתחומי הסוציולוגיה ומדע המדינה.
בחיבור זה עמד על יתרונותיה של הדמוקרטיה האמריקנית ובמיוחד על רוח החירות ועל חלוקת הכוח והסמכויות השלטוניות בין הרשויות. חלוקת סמכויות זאת, טען, מבטיחה פלורליזם ומונעת ריכוזיות. הוא הילל גם את חשיבות השלטון המקומי כבלם בפני נטיות לריכוזיות יתר, את חשיבותם של הארגונים הוולונטריים ואת העיתונות החופשית.
בצד היתרונות הצביע דה טוקוויל גם על החסרונות העלולים להתגלות בדמוקרטיה האמריקנית ולמעשה בכל דמוקרטיה. עיקר חששו היה עריצות הרוב ומניפולציה של הציבור על ידי השלטון. הוא טוען כי העובדה שבני אדם מתקבצים לכדי רוב אינה הופכת אותם סובלניים למיעוט, ולא מצטמצם הסיכוי כי הם יפעילו שלטון בלתי מוגבל וישתמשו בו לרעה כנגד המיעוט נטול הכוח. משמע, עצם היות הרוב מאמין בטענה מסוימת, אין זה אומר שהרוב צודק. ואם אינו צודק, בהכרח יפעיל את כוחו על המיעוט.
בשנים 1841 ו-1846 נסע בשליחות גם לאלג'יריה, ופרסם דו"ח שבו הוא מפציר בממשל הצרפתי לא לחזור על הטעויות שביצעו המעצמות האירופאיות בקולוניות בצפון אמריקה. הוא הרחיק לכת ודגל בגלוי בהנהגת הפרדה גזעית בין המתיישבים האירופים לבין ה"ערבים" באמצעות יישום של שתי מערכות חקיקה שונות.
דה טוקוויל נפטר בקאן בשנת 1859 ממחלת השחפת.
משנתו.
כתביו המפורסמים ביותר של דה טוקוויל הם: הדמוקרטיה באמריקה, שהופיע בשני כרכים ב-1835 ו-1840, והמשטר הישן והמהפכה, שהופיע ב-1856.
בשתי יצירות אלה, הוא חקר את ההשפעות של הגידול בשוויון התנאים החברתיים על הפרט ועל המדינה בחברות המערביות.
דה טוקוויל דגל, להלכה ולמעשה, בדמוקרטיה וחירות, וניסה לקדם ערכים אלה בכתביו. אחת מהערותיו הידועות היא שלעולם הרבה יותר קל לקבל שקר פשוט מאשר אמת מורכבת.
תמיכתו בצדקה פרטית, לעומת עזרה ממשלתית לעניים, צוטטה וצוינה לשבח על ידי שמרנים אמריקאים, במיוחד בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
דה טוקוויל היה מחשובי ההוגים המדיניים באשר לדמוקרטיה, והיה פילוסוף מרכזי של שיטת משטר זו, שיטה אותה ראה כמשוואה המאזנת בין חירות ושוויון, בין דאגה לפרטים ודאגה לקהילה. דה טוקוויל דיבר על הדמוקרטיה כעל שיטת משטר בה יש איזונים ובלמים המאפשרים חירות ושוויון לאזרח ולקהילה גם יחד.