אבי הושפע מכתיבתם של אלדו לאופולד (Aldo Leopold), הנרי דייוויד תורו, גארי סניידר (Gary Snyder), פיוטר קרופוטקין וא.ב. גתרי (A.B. Guthrie, Jr.). אף שהושווה פעמים רבות לסופרים כדוגמת תורו ואלדו לאופולד, לא ביקש אבי להיות מסומן כסופר טבע, באומרו שהוא לא הבין "מדוע כל כך הרבה רוצים לקרוא על העולם שבחוץ, כשהרבה יותר מעניין פשוט לצאת להליכה בלב העניין". הנושא שעניין את אבי יותר מכל היה המאבק לחירות אישית כנגד המדינה הטוטליטרית הטכנו-תעשייתית, כשהוא מציב את הטבע הבראשיתי כרקע לאתר שבו יתנהל מאבק זה. מרבית יצירותיו של אבי מבקרות את שירות הפארקים ואת החברה האמריקנית בשל הסתמכותה על טכנולוגיה וכלי רכב ממונעים. הוא רצה לשמר את הישימון כמקלט לבני האדם והאמין שהמודרניזציה גרמה לנו לשכוח את מה שבאמת חשוב בחיים.
בנגע לסגנון הכתיבה מציין אבי: . אבי חש שזה חובתם של כל הסופרים
אבי הפך למושא של מחלוקת עזה בשל חספוסו, התנגדותו לאנתרופוצנטריות וכתיבתו הבוטה. הסופר ונדל ברי טען שהקבוצות של איכות הסביבה המרכזיות מתחו ביקורת באופן קבוע על אבי משום שאבי ניסה דרך קבע לקדם עמדות שנויות במחלוקת שהיו שונות מאוד מאלו שציפו תהיינה לאנשי איכות הסביבה.
פעמים רבות נטען שכתביו של אבי שיחקו תפקיד משמעותי בהאצת הקמת "כדור הארץ תחילה!". הספר "כנופיית המקלות בגלגלים" נתן השראה לאנשי שימור הסביבה המתוסכלים מקבוצות שימור הסביבה המרכזיות ומה שראו כפשרות שאינן מתקבלות על הדעת. "כדור הארץ תחילה!" נוסד עקב כך ב-1980, כארגון המנסה לקדם את רעיון החבלה האקולוגית או "המקלות בגלגלים". אף שאבי לא הצטרף רשמית לקבוצה, הוא התחבר עם רבים מחבריה, ומדי פעם תרם מאמר לארגון.
ברקיסימטו
ברקיסימטו (בספרדית: Barquisimeto) היא עיר הבירה של מדינת לרה בוונצואלה. העיר היא מרכז חשוב מבחינה כלכלית ותחבורתית והיא העיר הרביעית בגודלה במדינה אחרי קראקס, מרקאיבו וולנסיה. העיר נחשבת גם לבירה המוזיקלית של ונצואלה.
היסטוריה.
העיר נוסדה ב-1552 על ידי חואן דה וייגס, תחת השם נואבה סגוביה דה ברקיסימטו (סגוביה החדשה של ברקיסימטו), שקוצר בהמשך לברקיסימטו, כמפקדה לשיפור השליטה באזור שהאמינו שהוא עשיר בזהב. מקור השם ברקיסימטו אינו יודע בוודאות. בין היתר, ישנה גרסה שטוענת שהמקור הוא בשם הילידי לנהר טורביו לידו העיר שוכנת- וריקיסימטו, שם שמשמעו "הנהר בצבע אפר".
העיר יושבה ארבע פעמים, בעיקר בגלל אי-ידיעת התנאים הגאוגרפיים באזור. העיר הוזזה ממקומה הראשוני ב-1556 לאחר שהמתיישבים סבלו משיטפונות. העיר שרדה במקומה השני עד 1561, אז הקונקיסטאדור המורד לופה דה אגירה שרף את העיר. העיר עברה למיקום חדש לאחר מכן, במרחק של יותר מ-100 קילומטרים משם, אך ב-1562 הם ביקשו לעבור שוב מקו עקב הרוחות החזקות שנשבו במקום. לבסוף, ברקיסימטו הועברה למקומה הנוכחי במישור הצפוני של נהר טורביו ב-1563.
העיר הצטרפה לקוראים לעצמאות ונצואלה במהלך מלחמת העצמאות של ונצואלה.
העיר עברה תהליך מודרניזציה ב-1929 על ידי גנרל אאוסטוקיאו גומס, אשר כלל שיפוץ רחובות ושדרות והקמת מספר מבנים.
חינוך.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסידד סנטרוקסידנטל ליסנדרו אלברדו ואוניברסידד נסיונל אקספרימנטל אנטוניו חוסה דה סוקרה.
תחבורה.
נמל התעופה הבינלאומי חסינטו לארה משרת את העיר.
איגוד האופניים הישראלי
אדוארד דיטל
אדוארד דיטל (בגרמנית: Eduard Dietl; 21 ביולי 1890 - 23 ביוני 1944) היה גנרל גרמני במלחמת העולם השנייה שהתפרסם בשל חלקו במערכה בנורווגיה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
דיטל נולד ב-21 ביולי 1890 ברוזנהיים שבבוואריה, כבנו של פקיד במשרד האוצר הבווארי. במהלך מלחמת העולם הראשונה הועלה לדרגת האופטמן (סרן) ונפצע ארבע פעמים.
לאחר המלחמה נשאר דיטל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במאי 1938 מונה דיטל למפקד הדיוויזיה ההררית ה-3.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה היה דיטל מפקד הדיוויזיה ההררית ה-3, ולחם עימה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-14. כאשר פלשה גרמניה לנורווגיה במהלך מלחמת העולם השנייה, הונחתה הדיוויזיה של דיטל באזור הרי הצפון. דיטל קיבל הוראה להישאר שם, אולם אז כבשו בעלות הברית בפיקודו של אוטו רוגה את נרוויק. כוחותיו של דיטל יצאו ממחבואם ותקפו את הנורווגים ובעלי בריתם. רוגה נאלץ להיכנע ונרוויק נכבשה.
לאחר הצלחה מזהירה זו קיבל דיטל ב-19 ביוני 1940 תוספת עלי אלון לצלב האבירים של צלב הברזל, והיה החייל הגרמני הראשון שקיבל זאת. כמו כן הפך דיטל לפופולרי מאוד בעיני אנשיו ובעיני קצינים אחרים. היה אחד מחביביו של היטלר ואפילו מתנדבים פינים שלחמו לצד גרמניה העריצו אותו.
התקשורת הגרמנית ניצלה את גיבור המלחמה הפופולרי הזה למטרות תעמולה. דיטל נודע באהדתו למשטר הנאצי ובשנאתו ליהודים למרות שלא הייתה לו האפשרות לרדוף אותם באופן מעשי.
התפרסם במיוחד נאום של דיטל על מדרגות במינכן:
ב-15 בינואר 1942 מונה דיטל למפקד הקורפוס ההררי נורווגיה, וב-20 ביוני 1942 מונה למפקד הארמייה ההררית ה-20.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-23 ביוני 1944 הוזמן דיטל לפגישה עם היטלר באתר הנופש הפרטי של היטלר ברגהוף במהלך הדרך התרסק מטוסו של דיטל והוא יחד עם כמה קצינים נוספים נהרגו. מותו נשמר בסוד בתחילה מסיבות של תעמולה אולם בסוף דלף לציבור, ובלווייתו היטלר נשא עליו הספד, שאף שודר לאחר מכן ברדיו הגרמני.
ישנן שמועות שמטוסו של דיטל לא התרסק אלא נעשתה בו חבלה במטרה לפגוע במורל הגרמני.
אוטו רוגה
אוטו רוגה (נורווגית: Otto Ruge; 9 בינואר 1882 - 15 באוגוסט 1961), איש צבא נורווגי שהיה מפקד צבא נורווגיה בזמן הפלישה הגרמנית לנורווגיה במלחמת העולם השנייה.
רוגה שכנע את הממשלה הנורווגית שיש להילחם בפולש הגרמני ולא לנקוט גישה תבוסתנית כפי שסברו מספר גנרלים בכירים אחרים בצבא נורווגיה. הוא קיבל את הפיקוד על הצבא הנורווגי ופעל להבסת הפולשים הגרמנים. המשימה לא הייתה פשוטה: הוא פיקד על צבא מגויס רק באופן חלקי; מרבית הערים הגדולות נפלו לידי הגרמנים כבר בתחילת המערכה; לגרמנים הייתה עליונות אווירית; והבריטים והצרפתים היו מוגבלים מאוד בסיוע שיכלו לשלוח.
רוגה קיווה שאם יעכב את הגרמנים בדרום נורווגיה, יוכלו בעלות הברית בינתיים לשלוח תגבורת, אולם התגבורת נחתה רחוק מדי מכדי שתוכל לעזור. הוא זכה בניצחון על הגרמנים בקרב על נרוויק, אולם הניצחון היה זמני בלבד. כוחותיו של אדוארד דיטל הסתערו מהרי הצפון, וכוחותיו של רוגה הובסו. הממשלה הנורווגית והמלך נמלטו, אולם רוגה נותר בנורווגיה בניסיון להגיע למשא ומתן עם הגרמנים. הוא נלקח בשבי בידי כוחותיו של דיטל, ובילה את שארית המלחמה במאסר בגרמניה.
לאחר המלחמה חזר לנורווגיה והתמנה מחדש בשנת 1946 למפקד הצבא הנורווגי, אך התפטר שנתיים לאחר מכן. הוא נפטר ב-1961.
כמילי
כמילי (ביוונית: Χαμηλή), הידוע גם כ"כמילוניסי" (Χαμηλονησι, בנוי מהצמדת המילים "כמילי" = נמוך ו"ניסי" = אי) הוא אי יווני זעיר, טרשי ושומם בדרום הים האגאי. מיקומו בקבוצת האיים הדודקאנסיים. האי, ככל הנראה שריד של פעילות געשית, הוא סלעי ובעל צמחייה עשבית דלה. אורכו כשני קילומטרים ורוחבו, במקומות הרחבים, עד כמה עשרות מטרים.
אזכור בקורות ההעפלה לארץ-ישראל.
אל חופי אי זה נסחפה ספינת המעפילים "פנצ'ו", שיצאה מברטיסלאבה בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20, בעת ניסיונות היחלצות ממלתעות הצורר הנאצי. גם הספינה "הנרייטה סולד", שאספה מאות ילדים יתומים ביוון, נעזרה באי זה. שתיהן היו באותו שלב ספינות ישנות ורעועות, עמוסות בעשרות נוסעים מעבר לקיבולת הנוסעים המוגדרת להן.
הסרט "רגעים של חסד או גיהנום", משנת 2001, בבימויו של עמוס כרמלי, מספר את סיפור הגעתם לאי של שתי הספינות והמעפילים שעליהן.
הגעת הספינה "פנצ'ו" לאי.
הספינה "פנצ'ו" עשתה דרכה דרך מצר הבוספורוס לים האגאי. לאחר חנייה בפיראוס, בה קיבלו הנוסעים מהקהילה היהודית המקומית דלק, מים ומזון, המשיכו בדרכם. ב-9 באוקטובר 1940 נבקע צינור בדוד ההסקה של המנוע והאניה איבדה שליטה. בים הסוער, זרמי הים והרוח סחפו את האונייה לכמילי. האונייה נחבטה בסלעי האי, העוגן נתקע בנקיק סלע ומפקד האונייה ארגן פינוי מסודר ומהיר. כל הנוסעים והצוות נצלו. אוניית העץ לא טבעה מייד ואפשר היה לחלץ ממנה ציוד וחלקים כדי להקל על השהייה באי הקטן.
אחד האנשים גילה מי גשם שנקוו באחד הנקיקים וכך היו להם מים (מהולים במי ים) להכנת מרק. המפקד, יהושע הלוי, שיגר סירת הצלה עם חמישה אנשים כדי להזעיק עזרה, אך זו נתקלה בקשיים והגיעה, לאחר תלאות, לאלכסנדריה. האנשים התארגנו לשהייה ממושכת. הם הכינו ושילחו על פני הגלים בקבוקים עם מכתבי SOS (אחד מהם נמצא שנים אחר כך במצרים). "S.O.S" נכתב במשחת נעליים שחורה גם על סדינים שהיו ברשותם. אלה, נמתחו במקומות הגבוהים שעל האי.
ביום העשירי נשארה כבר הקצבה של כף מרק אחת לאיש ליום. מפקד האונייה החליט לשלוח סירת הצלה שנייה כדי להזעיק עזרה, אך אז חלף מעליהם מטוס קטן, בגובה רב. הטייס שב וחג מעל האי בגובה נמוך ופנה לכיוון האי רודוס. בסופו של דבר, אונייה איטלקית הגיעה וחילצה את כולם לרודוס.
הגעת הספינה "הנרייטה סולד" לאי.