משום כך, בשנת 2014 החליט גדעון סער, שר הפנים דאז, להוסיף את הלאום הארמי כלאום רשמי במרשם האוכלוסין של מדינת ישראל. הדבר נתן לנוצרים את האפשרות לשנות את רישום הלאום בתעודת הזהות שלהם, מ"ערבי נוצרי" ל"ארמי נוצרי". עם זאת, במהלך מפגש בין נדאף לשרת המשפטים איילת שקד, באירוע השנתי לכבוד חג המולד שהתקיים בחודש דצמבר 2016, התברר כי קיימים קשיים ביורוקרטיים ברישום הלאום הארמי וכי הדבר מונע מרבים לבצע את הרישום בפועל. השרה שקד הבטיחה לפעול להקל ברישום במשרד הפנים.
פעילותו למען אנשי צבא דרום לבנון.
כחלק מפעילותו של האב גבריאל בפורום גיוס העדה הנוצרית פעל גם למען זכויות אנשי צד"ל וכן למען זכויות המשפחות השכולות של אנשי צד"ל.
כחלק מפעילותו סייע לאנשי צד"ל אשר בקשתם לאזרחות סורבה, ופעל לסיוע למימוש זכויותיהם אל מול הגורמים המטפלים במשרד הביטחון ובמשרד הקליטה. כך למשל במרץ 2017, דרש נדאף מהיחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון, לפעול להנצחת חללי צד"ל במיזם אינטרנטי בדומה לאתר יזכור, אשר מנציח את חללי מערכות ישראל או לכלול אותם באתר זה.
חיים אישיים.
נשוי ואב לשניים. בנו משרת בצה"ל.
גבריאל נדף
מכון למוסיקה ישראלית
חוש שמיעה
טניה הדר
רבקה-טניה הדר-קליין (ז' באייר ה'תש"ז אפריל 1947 - ט' באייר ה'תשע"ד 9 במאי 2014) הייתה משוררת ישראלית.
ביוגרפיה.
הדר נולדה בשם רבקה-טניה שטרנפלד, במחנה עקורים ציילסהיים (Zeilsheim) בפרנקפורט על המיין שבגרמניה, לד"ר שבתאי שטרנפלד (רופא פרטיזן ביערות) ופייגל, ניצולי שואה מגטו ברנוביץ'. בשנת 1948 עלתה המשפחה לישראל והתגוררה במעברה בבנימינה, לאחר מכן עברה לעיר לוד ולאחר מכן לתל אביב. הדר למדה באוניברסיטה העברית בירושלים ספרות עברית, היסטוריה וחינוך.
הייתה נשואה ליוסי הדר ולהם נולדו 2 בנות - רקפת לינק-סקופ ומיכל פרץ. בעקבות חזרתה בתשובה של טניה, הם התגרשו בשנת 1983.
התגוררה ברובע היהודי בעיר העתיקה שבירושלים ועסקה בתחומי ההוראה ובעריכה. השואה ותהליך החזרה בתשובה שעברה, מופיעים ברבים משיריה.
חודשים ספורים לפני מותה, שינתה טניה את שמה לתניא.
הדר-קליין ליוותה את כתב העת משיב הרוח מיום הקמתו, ורבים משיריה התפרסמו בגיליונותיו.
לאחר שחלתה במחלה קשה, הלכה לעולמה ב-9 במאי 2014, ונקברה בהר המנוחות.
בדצמבר 2015 יצא לאור האלבום "קערות של אהבה" ובו שיריה של טניה בלחנים מקוריים ובביצוע הזמרת ליאת יצחקי.
באותה שנה עלה על הבמות מופע התיאטרון "קערות של אהבה" אודות חייה ושירתה של טניה, בכיכובה של השחקנית מיכל הדר-פרץ, ביתה של הדר.
חסרת נדוניה
חסרת נדוניה (ברוסית: Бесприданница) הוא מחזה פרי עטו של אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי. הצגת הבכורה שלו התקיימה ב-10 בנובמבר 1878 בתיאטרון מאלי ופורסמה לראשונה בגיליון ינואר 1879 של כתב העת Otechestvennye Zapiski. ההצגה התקבלה באדישות יחסית בידי מבקרי התקופה אולם ברבות הימים הייתה חלק מקלאסיקת התיאטרון הרוסי. אלדר ריאזאנוב עיבד את המחזה לסרט קולנוע בבימויו, בשם "אהבה אכזרית" (1984).
היסטוריה של ההפקה.
לדברי אוסטרובסקי, הרעיון למחזה נולד במוחו ב-4 בנובמבר 1874
בהיותו במוסקבה. ב-1 באוקטובר 1876, הוא סיפר לשחקן פ.א. בורדין על עבודתו על המחזה Truth is Good But Happiness Better, הוא כתב:
כתב היד של המחזה כונה בידי המחבר בשם "אופוס 40".
אוסטרובסקי הזכיר את המחזה בשנית ב-3 בפברואר 1878, במכתב לבורדין, בכותבו:
הוא לא עמד בזמן שהקציב לעצמו. הוא המשיך לעבוד על המחזה במהלך כל הקיץ והסתיו בשיולקובה; כל אותה עת הוא ניהל מגעים להעלאתו על הבמה בעתיד. ב-16 באוקטובר 1878, המחזה היה גמור (התאריך על כתב היד היה 17 באוקטובר). ב-26 באוקטובר הוא נשלח לבורדין, וב-28 בו - הוא קיבל את אישור התיאטרון והוועדה הספרותית שלו להעלאת ההפקה.
בורדין, לו אוסטרובסקי הציע לגלם את דמותו של קנורוב, לא היה שבע רצון מהרעיון שנראה בעיניו "תפקיד מיותר". הוא גם הציע שהטקסט יצומצם במידה ניכרת. אוסטרובסקי כתב לו בתשובה:
הצגת הבכורה של "חסרת נדוניה" התקיימה בתיאטרון מאלי, מוסקבה, ב-10 בנובמבר 1878, כמחווה לשחקן ניקולאי מוסיל (שגילם את דמותו של רובינסון). לריסה גילמה את דמותה של ג.נ. פדוטובה, א.פ. לנסקי גילם את דמותו של פרטוב, סדובסקי גילם את דמותו של קרנדישוב, י.ו. סמרין גילם את דמותו של קנורוב. כעבור כמה ימים המחזה הוצג פעם נוספת, כמחווה לסדובקי, והפעם מ.נ. אמולובה גילמה את דמותה של לריסה. אוסטרובסקי כתב לבורדין על "ההצלחה הכבירה" של שתי ההצגות הללו. "חסרת נדוניה" הוצגה בסנקט פטרבורג לראשונה ב-22 בנובמבר, בתיאטרון אלקסנריסקי כמחווה לבורדין. מריה סבינה גילמה את דמותה של לריסה והביקורות התמקדו בהופעתה לחיוב ופרט לכך היו פושרות.
בראשית שנות התשעים של המאה ה-19 "חסרת נדוניה" חודש בהצלחה בידי ורה קומיסרזבסקיה שיצרה את גרסתה הייחודית לדמותה של לריסה. בתקופת ברית המועצות המחזה הוצג במספר תיאטראות, וב-1948 הוא שב להיות חלק מהרפרטואר של תיאטרון מאלי.
תקציר העלילה.
לריסה כילתה את השנה האחרונה בייאוש לאחר הסיום הפתאומי (וחסר הפשר) של הרומן שלה עם פרטוב, אדם עשיר בו הייתה מאוהבת ואותו העריצה, והחליטה להתחתן עם הגבר הראשון שיבקש את ידה. קרנדישוב, פקיד מדינה דל אמצעים, מתגלה כאדם מגוחך, דוחה ויהיר. אולם ללריסה לא אכפת מכך, והיא משתוקקת לנטוש את חייה הנוכחיים ולעבור לגור בכפר. לפתע פרטוב מגיע לבריאחימוב (המתוארת כ"עיר גדולה על גדות הוולגה") וגורם להתעוררות הן בקהילה המקומית והן בליבה של הנערה. מתברר שהוא מתכוון לשאת אישה עשירה וכעת הוא נהנה מימי הרווקות האחרונים שלו, מוכר ספינות שבבעלותו כדי שיעמוד לרשותו כסף לבזבז. הוא נוכח לדעת שלריסה עדיין מאוהבת בו ואף הוא חש רגשות עזים כלפיה.
קרנדישוב, כדי להתפאר, מארגן מסיבה. הוא מזמין בין השאר את ווז'בטוב (חבר ילדות של לריסה), את המיליונר המקומי קנורוב (שמוקדם יותר הציע לאמה של לריסה להיות המממן של בתה ולקחת אותה לפריז אם היא חפצה בכך; האם נענתה להצעה) ואת פרטוב בעצמו. פרטוב, כדי להעניש את קרנדישוב (שהתנהג כלפיו בגסות, ולא בחוכמה) וגורם ללריסה לראות איזה מין פרחח הוא, בהערימו עליו. מסתייע חברו רובינזון, השחקן האלכוהוליסט, שגורם לאיש הצעיר להשתכר ולעשות צחוק מעצמו. פרטוב, קנורוב וווז'בטוב עוזבים את קרנדישוב מאחור, ולוקחים את לריסה לפיקניק לילי.
לאחר שהמסיבה מסתיימת, לריסה ניגשת לפרטוב ושואלת אותו אם יתחתן איתה ומקבלת תשובה ישירה: הוא לא ישא אותה למרות הכול, מכיוון שהוא מאורס לאישה אחרת. לריסה חשה מושפלת ונבגדת. היא מרגישה שאין היא מסוגלת לשוב לביתה ולעמוד פנים מול פנים מול ארוסה אותו היא כעת שונאת, היא שוקלת התאבדות. קנורוב וווז'בטוב משוחחים ביניהם על מצבה; לבסוף הם מטילים מטבע כדי להחליט מי ייקח אותה לטיול בפריז והאיש הזקן זוכה, אולם לריסה דוחה את ההצעה. קרנדישוב השתוי מופיע עם שני אקדחים טורקים מהאוסף שלו ומפציר בלריסה לשוב איתו הבייתה. היא דוחה אותו בתקיפות, באומרה שכעת היא חשה אליו רק בוז. בייאושו הוא יורה בה. היא מרימה את האקדח ומניחה אותו על השולחן, כדי שייראה כאילו התאבדה. היא מודה לרוצחה:
המחזה בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי.
המחזה הועלה בתיאטרון גשר בשם "הנהר", הצגת בכורה: 9 ביולי 1999
האקדמיה למוזיקה ולמחול ע&quot;ש רובין
האקדמיה למוסיקה ולמחול ע&quot;ש רובין
רודולף לבן
AM (אלבום)
AM הוא אלבום האולפן החמישי של להקת האינדי רוק הבריטית ארקטיק מאנקיז. הפקת האלבום ארכה כשנה כאשר ההקלטות מבוצעות בלוס אנג'לס, עיר מגוריהם של חברי הלהקה באותה העת. בהקלטות השתתפו מספר מוזיקאים ידועים כמו ג'וש הומי, סולן להקת קווינס אוף דה סטון אייג'. האלבום זכה להצלחה מסחרית רחבה בעולם כולו וגם בביקורות אוהדות מצד אנשי התעשייה. עדות לכך היא מועמדותו לפרס מרקיורי לשנת 2013. בריאיון למגזין המוזיקה NME, אמר סולן הלהקה, אלכס טרנר, ששם האלבום הוא ראשי התיבות של שם הלהקה, בדומה לאלבום VU של להקת הוולווט אנדרגראונד.
רשימת שירים.
כל השירים נכתבו על ידי סולן הלהקה, אלכס טרנר, מלבד "Mad Sounds" שלכתיבתו הצטרף אלאן סמית' ו-"I Wanna Be Yours" שהוא פואמה שכתב משורר הפאנק ג'ון קופר קלארק, ממנו טרנר הושפע רבות. כל השירים הולחנו על ידי הלהקה.
קפה פילטר
חסיה אגרון
חסיה לוי
ג'קו ויהודה פוליקר
ג'קו ויהודה פוליקר הוא אלבומו של יהודה פוליקר. האלבום מורכב בבסיסו מהקלטות שערך פוליקר בשנת 2000 בהן השתתפו הוריו - ג'קו ושרה פוליקר. לקולות הוריו הוסיף פוליקר כלי נגינה שהוקלטו בנפרד ובהם ניגנו לבד מפוליקר עצמו גם רונן הלל, ניר צדקיהו, עדי מאירי ושי צברי. "מאז שאני זוכר את עצמי הוריי שרו כל הזמן", כתב פוליקר בחוברת שליוותה את האלבום, "הקלטתי אותם שרים ללא ליווי, פשוט שירה נטו. שירים בלדינו ששרו לי בילדותי". כל שירי האלבום הם שירים עממיים, למעט השיר הסוגר את האלבום "הסיפור של ג'קו" בו הלחין יהודה פוליקר לחן למילים של אביו ג'קו. בשיר מתאר ג'קו את חוויותיו מימי מלחמת העולם השנייה.
עמותת אלצהיימר
ליזי דלריצ'ה
ליזי דלריצ'ה (נולדה ב-3 בנובמבר 1965) היא ראש המועצה המקומית גני תקווה וסגנית יו"ר מרכז השלטון המקומי בישראל.
ביוגרפיה.
ליזי דלריצ'ה גדלה בגבעתיים. שירתה כפקידת מבצעים בחיל האוויר. למדה כלכלה וחשבונאות במסלול האקדמי המכללה למינהל והשלימה לתואר ראשון באוניברסיטה הפתוחה. בעלת M.B.A. במנהל עסקים ב. בשנת 1989 עברה לגני תקוה, בעקבות נישואיה לקובי דלריצ'ה, בן המקום.