במקביל לציור פעל קוסטודייב בתחום עיצוב התפאורות. עבודותיו הראשונות בתחום זה נעשו בשנת 1911 עת עיצב את הבמה עבור "הלב הנוקשה" של אלכסנדר אוסטרובסקי. הצלחת עיצוב זה הביאה להזמנות רבות, וב-1913 הוזמן לעצב תפאורות ותלבושות עבור תיאטרון האמנות של מוסקבה, ובעיקר עבור מחזותיו של אוסטרובסקי.
שלהי חייו.
בשנת 1923 הצטרף קוסטודייב לאיגוד האמנים של רוסיה המהפכנית, והמשיך לצייר וליצור תחריטים בנושאים שונים, וכן תפאורות לתיאטרון עד מותו ב-28 במאי 1927 בלנינגרד כתוצאה ממחלת השחפת.
אלעזר הזקן
אלעזר הזקן הוא דמות המופיעה בספר מקבים ב', שם מסופר שניסו להאכיל אותו בשר חזיר, ולאחר שסירב נהרג.
הסיפור.
על פי ספר מקבים ב', בתחילת חורף שנת 167 לפנה"ס פרסם אנטיוכוס הרביעי שורה ארוכה של גזרות (גזירות השמד) שכוונו נגד הדת היהודית: הן נועדו למנוע את קיום המצוות, ולהכריח יהודים לעבוד עבודה זרה.
כחלק מגזרות אנטיוכוס, הכריחו השלטונות את היהודים לעבוד לאלילים ולהקריב להם קורבנות ואף לאכול בשר חזיר. אלעזר הזקן, שהיה אחד מנכבדי העם, צווה לאכול מבשר החזיר וסירב; הציעו לו לאכול בשר טהור, אולם הוא סירב משום מראית עין, ובשל סירובו זה הוצא להורג:
הסיפור נזכר גם בספר מקבים ד'. בשני הספרים, מקבים ב' וד', מיד אחרי סיפורו של אלעזר מופיע סיפורה של האישה ושבעת בניה, שניהם כמופת למוות על קידוש השם. בנצרות הקתולית והאורתודוקסית, נחשבים אלעזר, חנה ובניה לקדושים, ויום החג שלהם הוא 1 באוגוסט.
הפועל כפר-שלם
נורפולק
אקי ירושלים
אקי ירושלים (לאדינו Aki Yerushalayim - "כאן ירושלים") הוא כתב עת בלאדינו, אחת היוזמות של עמותת "ספרד" - העמותה לשימור, טיפוח ולהפצת המורשת היהודית-ספרדית של מגורשי ספרד וארצות פזוריהם.
עיתונים בלאדינו יצאו לאור בעבר הרחוק בריכוזים בהם חיו יהודים ספרדיים דוברי לאדינו. אך שלא כמו אותם עיתונים שהביאו בעיקר דברי חדשות לצרכני השפה ולדובריה, מביא כתב העת "אקי ירושלים" תיעוד תרבותי, ספרותי ופולקלורי אודות תרבות הלאדינו עצמה ותולדותיה, מתוך רצון לשמר את הזיכרון ואת התרבות.
כתב העת יצא לאור ב-4 באפריל 1979 כביטאון של מדור הלאדינו ברשת הרדיו של קול ישראל. החל משנת 1986 הופיעה עמותת "ספרד" כשותפה בהוצאת הביטאון ומשנת 1992 עד 2015 עמדה מאחורי הוצאתו. מאז הקמתו עורך את הביטאון משה שאול ששימש כמנהל שידורי הלאדינו בקול ישראל, ושימש כסגן יו"ר הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
בחלוף השנים התרחב כתב העת, שיפר את עיצובו הגרפי והגביר את תדירות הופעתו: כשלושה גיליונות בשנה בני יותר ממאה עמודים. במקביל לכך משמש הביטאון במה ליוצרים ותיקים וחדשים בלאדינו ומתפרסמים בו מאמרים קצרים, מדורי תרבות, סקירות על פעילויות בתחום חקר ותרבות הלאדינו וכן שירים וסיפורים מקוריים. הביטאון הוא כתב העת היחיד בעולם המופיע כולו בשפת הלאדינו. כתב העת יוצא בתעתיק של אלפבית לטיני.
בזמן מגפת הקורונה דווחה עלייה בשימוש באתר המגזין, לאור התעוררות מחדש של העניין בשפה.
מאסלניצה
משה חיים לאו
הרב משה חיים לאו (י"ד באייר ה'תרנ"ב, 11 במאי 1892 - י"א בחשוון ה'תש"ג, 22 באוקטובר 1942) היה רב הערים סוצ'אבה, פרשוב ופיוטרקוב טריבונלסקי. נרצח במחנה ההשמדה טרבלינקה.
ביוגרפיה.
נולד בלבוב שבגליציה שבאוקראינה לרב צבי יהודה לאו וללאה הינדה בת הרב שמואל יצחק שור. בן דודו היה הרב יהודה מאיר שפירא מלובלין. בגיל צעיר נאם בהפגנה כנגד חילול השבת בלבוב. למד בישיבת תפארת בחורים, והוסמך לרבנות בגיל 17 על ידי הרב שלום מרדכי שבדרון, הרב מאיר אריק מבוצ'אץ', הרב אברהם מנחם הלוי שטיינברג והרב בנימין אריה וייס.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הועלה בית סבו בלבוב באש בידי אוקראינים, ומשפחתו נמלטה לווינה. הוא התקרב שם למספר אדמו"רים, והתיידד עם ד"ר נתן בירנבוים, שאותו הדריך בצעדיו הראשונים ביהדות. במקביל השתלם בלימודים כלליים באוניברסיטת וינה וקיבל תואר דוקטור. במקביל לימד תורה לצעירים. עסק במחקר בנושא עגונות ופרסם מאמרים בעברית ובגרמנית.
בהשפעת אחיו, ישראל יוסף, התקרב לאדמו"ר ר' ישראל הגר מויז'ניץ, ונשא לאישה את בתו דבורה. לזוג נולד בן יהושע (שיקו) לאו הגר, שעלה לארץ ישראל בשנת 1944, היה מחנך ומורה בתל אביב וכתב בנושאים תורניים. דבורה נפטרה אחרי לידת הבן.
בשנת 1919, בגיל 27, נבחר לרבה של סוצ'בה (שאץ) בבוקובינה שברומניה. במשך שמונה שנות כהונתו פתח תלמוד תורה בעיר וארגן שיעורים גם לנערים עובדים. דאג לשחרר חיילים יהודיים משירות בשבתות. הוא יזם הקמת ישיבה בצ'רנוביץ ופעל למען פתיחת מוסדות חינוך לבנות "בית יעקב" בערים רבות בגליציה. פרסם מאמרים בירחון "בית יעקב" בלודז', והרבה להופיע כנואם מרכזי באסיפות בחירות לקהילות.
בתקופת כהונתו בסוצ'בה ב-1925, נשא בנישואים שניים את חיה, בת הרב שמחה פרנקל תאומים. לזוג נולדו 3 ילדים - נפתלי, שמואל וישראל מאיר.
לאחר מכן הופיע בפרנקפורט דמיין כציר מטעם אגודת ישראל בוורשה. חיזק את ידי הצעירים המבקשים לעלות לארץ ישראל. הוא תבע להכשיר אותם גם מבחינה רוחנית, והציע להקים עבורם בית עולים מיוחד ביפו שיקל על קליטתם.
מאוחר יותר, בכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל במרינבד, וכן בישיבות ההנהלה הארצית בוורשה, תמך בזרם של פועלי אגודת ישראל שלחץ למען עלייה והתיישבות בארץ ישראל.
ב-1929 החל לכהן כרבה של העיר פרשוב בסלובקיה, שם הקים את ישיבת "תורת חיים" שלמדו בה כ-200 תלמידים. הרב לאו דאג גם להכשיר את המתאימים להיות נואמים מוצלחים. בפרשוב המשיך בעבודתו הספרותית. מסותיו על המשפחה בישראל נכללו בספר שהתפרסם ביידיש (ב-1936) בשם "הדרך לקידוש השם". מהדורה מורחבת בעברית התפרסמה בשנת 1963, בהוצאת "נצח".
בשנת 1929, בכנסייה השנייה של אגודת ישראל בווינה, הציע שכל אישה בישראל תתרום באופן קבוע בעת הדלקת נרות שבת סכום כסף להקמת מוסדות חינוך לאלה שאינם מסוגלים ללמוד בישיבות. כמו כן הציע להקים מפעלים ומקורות תעסוקה לעובדים חרדיים כדי שלא יצטרכו לחלל שבת במקומות עבודה אחרים.
לאחר שבן דודו, הרב יהודה מאיר שפירא, עזב את כהונתו כרב העיר פיוטרקוב ועבר לכהן כרבה של לובלין, נקרא הרב משה חיים לאו לרשת את מקומו כרב העיר פיוטרקוב. בג' בחשוון ה'תש"ג (נובמבר 1942) נלקח עם יהודי העיר לטרבלינקה שם נרצח בי"א בחשוון ה'תש"ג (נובמבר 1942). בנו מספר כי בדרך לשם קרא לבני קהילתו להתנגד, משום שזהו חלק ממצוות קידוש השם.
עמו נרצח בנו שמואל יצחק. רעייתו חיה, נרצחה מאוחר יותר במחנה ראוונסבריק. בנו מהנישואין הראשונים, יהושע יוסף (שיקו), עלה, כאמור לעיל, לארץ ישראל לפני השואה. בניו מנישואיו השניים, נפתלי לאו-לביא (לימים קונסול ישראל בניו יורק) וישראל מאיר (לימים הרב הראשי לישראל), שרדו את השואה ועלו לארץ ישראל. נכדו הרב דוד לאו הוא הרב הראשי לישראל.
על שמו נקראת ישיבת חיי משה בירושלים.
חיבוריו.
הרב לאו חיבר חיבור גדול ומקיף על קידוש השם שאבד בימי השואה. הוא נשמר במשך כמה זמן אצל בנו נפתלי לאו-לביא, אך בסופו של דבר אבד התיק הקטן שבו היה הספר.
מאמרים ונאומים שלו רוכזו בספר הדרך לקדוש השם : מאמרים ונאומים, הוצאת "נצח", בני ברק ה'תשכ"ג (1963). בספר שישה חלקים:
ביי מיר ביסטו שיין
ביַי מיר ביסטו שיין (יידיש: 'בשבילי אתה יָפֶה') הוא שיר פופולרי ביידיש, שנכתב על ידי יעקב ג'ייקובס והולחן בידי שלום סקונדה.
הפקה.
השיר נכתב בשנת 1932 למחזמר ביידיש בשם "מען קען לעבען, נאָר מען לאָסט נישט" (בתרגום חופשי: 'אפשר לחיות, אך לא מאפשרים זאת'; באנגלית: "I Would if I Could"). המחזמר נכשל, ובתום העונה הראשונה נגנז.
המילים לשיר "ביַי מיר ביסטו שיין" בגרסה היידית הן מילות אהבה מבודחות בין נערה או אשה יהודיה לאהוב לבה, המתובלות בהומור יהודי ובביטויים שמקורם בעברית, כמקובל בשפה היידית.
השיר מתחיל במילים (בתרגום חופשי):
"אף אם תהיה שחור כמו טטרי/ ועיניך יהיו כעיני חתול/ ואם תצלע לאט
ויהיו לך רגלים עקומות/ אני אומרת : לא אכפת לי".
והפזמון החוזר (תרגום חופשי):
"בשבילי אתה יפה, בשבילי יש בך חן, בשבילי אתה יותר יקר מכסף.
הרבה בנים יפים כבר רצו לקחת אותי, ומכולם בחרתי רק בך.
(וכן הלאה).
קיימות גרסאות אחרות בהן הבית הראשון הוא אחר.
השיר בוצע ביידיש על ידי מספר מבצעים, בהם האחיות ברי. בתחילת דרכו לא זכה לפרסום רב ולהצלחה מסחרית. בשנת 1937, לאחר ניסיון כושל למכור את השיר למפיקי סרטים בהוליווד, ניאותו סקונדה וג'ייקובס למכור את הזכויות על השיר למוציא לאור, כדי שידפיסו. באותה תקופה בעולם התיאטרון היידי בשדרה השנייה, נחשבה פעולה של מכירת שיר להדפסה - להצלחה עסקית, וסקונדה מכר כבר עשרות שירים באותו מחיר. סקונדה מכר את השיר לחברת ההוצאה לאור "Kamen brothers" תמורת 30 דולר, שאותם נאלץ לחלוק עם ג'ייקובס התמלילן.
חודשיים לאחר המכירה, שמע סמי קאהן, תמלילן שעבד בחברת המוזיקה של האחים וורנר, את השיר מבוצע בתיאטרון אפולו בהארלם על ידי צמד אפרו-אמריקנים. הקהל בתיאטרון הגיב בהתלהבות מרובה, וקאהן המופתע הבין שיש פוטנציאל ללהיט. קאהן שכנע את המעביד שלו בחברת וורנר לרכוש את זכויות השיר מהמוציא לאור. יחד עם סול צ'פלין כתב מילים אחרות, באנגלית לשיר (בהותירם רק את הכותרת ביידיש "ביַי מיר ביסטו שיין" בפזמון החוזר). גם במילות השיר באנגלית שרה נערה לאהובה, ומושם דגש על המשפט "בעיניי את יפה" הנאמר במספר שפות זרות אך נכון בכולן.