בשנת 1860 החלה הגירה של שחורים ששוחררו מעבדות לעיר וילמינגטון, שמנתה אז כ-10,000 תושבים. הם עבדו בעבודות כפיים והתגוררו בשכונות בהן רוב התושבים היו שחורים. בעיר שררה מתיחות רבה בגלל המשבר הכלכלי אליו נקלעו מדינות הדרום לאחר המלחמה, עם ירידת הערך של הדולר של הקונפדרציה.
בשנת 1868 אישרה קרוליינה הצפונית את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, שהרחיב את זכות הבחירה לשחורים. רובם נטו לתמוך במפלגה הרפובליקנית, שיזמה את התיקון, דבר שעורר תרעומת בקרב הדמוקרטים הלבנים, שטענו שמדובר בשינוי "רדיקלי". רבים מהלבנים הצטרפו לקו קלוקס קלאן, שפעלו באלימות נגד שחורים במטרה לדכא את זכות הבחירה.
הדמוקרטים ניצחו בבחירות במחוז בשנת 1870, ובמקביל החלו לקום מיליציות חמושות של לבנים שתקפו שחורים, שהבולטת בהן נקראה "החולצות האדומות". הדמוקרטים רקמו תוכנית לשינויי שלטון לפיה אנשי הממשל המקומי לא ייבחרו אלא ימונו על ידי המדינה. הם השתלטו על מערכת המשפט, והחלו לבצע רפורמות נרחבות, בהן 30 תיקונים משמעותיים בחוקת המדינה, צמצום מספר השופטים בבית המשפט העליון, ביטול זכות הבחירה למי שהורשע בפשע, הפרדה גזעית בבתי הספר ואיסור על נישואים בין-גזעיים. למעשה, הדמוקרטים בקרוליינה הצפונית מימשו מדיניות של עליונות לבנה.
בצד השני של המפה הפוליטית עמדה המפלגה המעורבת, בה שילבו כוחות איכרים לבנים עניים שגידלו כותנה ותמכו במפלגה הפופוליסטית, ושחורים חברי המפלגה הרפובליקנית. מפלגה זו נאבקה בקפיטליזם של הבנקים הגדולים ובמצעה ניסתה לקדם ממשל עצמי, חינוך ציבורי חינם, שוויון כלכלי וזכות בחירה לשחורים.
בשנת 1898 עלתה אוכלוסיית וילמינגטון לכ-25,000 איש, כ-60% מהם שחורים. השחורים השתלבו בתפקידים בולטים בקהילה, וחלקם קיבלו משרות בעירייה, וכן תפקידי ניהול במערכת הפיננסית והמשפטית. רבים מהם היו בני מעמד הביניים ועובדי צווארון כחול, ועסקו במסחר, וכן במגוון מקצועות כמו מכונאי רכב, נגרים, תכשיטנים, אינסטלטורים ופועלי בניין.
שני אחים שחורים, אלכסנדר ופרנק מאנלי, היו הבעלים של עיתון יומי נפוץ בשם "וילמינגטון דיילי רקורד" שדיווח לעיתים קרובות על הנעשה בקהילה האפרו-אמריקאית. בעיתונים האחרים במחוז נהגו לזלזל בשחורים ולכנותם בכינויי גנאי.
אף על פי ששחורים היוו מעל למחצית מאוכלוסיית וילמינגטון, רק שמונה אחוזים מהם היו בעלי נכסים. כתוצאה מכך נוצר מצב שבו נגבו במחוז מיסים בסך של 6 מיליון דולר, אך רק 400,000 דולר מתוכם נגבו משחורים. לבנים רבים טענו שהם משלמים מיסים בשיעור שאינו פרופורציונלי לכמות הרכוש שבבעלותם, בעוד השחורים בעיר מחזיקים בכוח פוליטי ניכר וכמעט לא משלמים מיסים.
על רקע זה נמשכו ההתנכלויות לשחורים, ולעיתים קרובות לבנים הציתו בתי מגורים ובתי עסק של שחורים.
בבחירות בשנים 1894 ו-1896 הפסידו הדמוקרטים, ולתפקיד המושל נבחר דניאל ראסל, נציג המפלגה המעורבת, שגם זכתה במחוזות רבים במדינה. סילאס פ' רייט, איש המפלגה הרפובליקנית, נבחר לתפקיד ראש העיר. המושל ואנשיו הנהיגו מדיניות ליברלית ועודדו שחורים להצביע. הדמוקרטים התנגדו לשינויים והגישו מספר תביעות לבית המשפט העליון, אך אלה נדחו.
הנושאים המרכזיים במצע של המפלגה המעורבת היו:
חבורת "העליונות הלבנה".
בסוף שנת 1897 התארגנה קבוצה של תשעה דמוקרטים תושבי וילמינגטון שלא היו מרוצים ממה שכינו "שלטון הכושים" ומירידת כוחם בפוליטיקה המקומית. הקבוצה כונתה "התשיעייה הסודית", והם חברו יחד והחלו לקשור קשר להשתלט מחדש על השלטון. תוכניתם הייתה לקדם "עליונות לבנה" ולעורר תסיסה בין שחורים ללבנים, שתגרום בסופו של דבר לקריסת המפלגה המעורבת. הם השתמשו בקשריהם ובכספם כדי לקדם את התוכנית, וגייסו אנשים המסוגלים "לכתוב, לדבר ולרכב": הכותבים פרסמו דברי תעמולה בכלי התקשורת, הדוברים נהגו לנאום בכיכרות, והרוכבים היו חמושים שרכבו על סוסים והפחידו את התושבים. הם גם העבירו מסר לתאגידים הגדולים במדינה, לפיו אם הדמוקרטים ינצחו בבחירות, הם לא יעלו את מיסי התאגידים.
תעמולת העליונות הלבנה זכתה לפרסום רב בעיתוני וילמינגטון, שגם כינו בציניות את מפלגת הפופוליסטים "מפלגת האדם הלבן" ולגלגו על שיתוף הפעולה שלה עם שחורים. בעיתונים תוארו השחורים כאנשים אלימים וחסרי נימוס, הם הואשמו בזלזול וחוסר כבוד כלפי לבנים, תויגו כמושחתים, נטען שגברים שחורים מתעניינים כביכול ללא הרף בנשים לבנות, וכינו את אנשי המפלגה המעורבת כ"תומכים בהשתלטות הכושים."
מנהיגי המפלגה הפיצו שנאה והסתה נגד השחורים במדינה. אחד ממנהיגי המפלגה הדמוקרטית פרסם את ההצהרה הבאה: "קרוליינה הצפונית היא מדינה של לבנים, ורק לבנים ישלטו בה. הם ימעכו את שליטת מפלגת הכושים תחת רוב כה מוחץ, שאף מפלגה אחרת לא תעיז לנסות לכונן כאן שוב שלטון כושי." מנהיג אחר הוסיף ואמר: "זה יהיה הקמפיין המרושע, המתועב והמלוכלך ביותר מאז 1876. סיסמת המפלגה הדמוקרטית מההר עד הים תהיה רק מילה אחת ... 'כושי'!"
כחלק מפעילות המפלגה במדינה הוקמו "מועדוני עליונות לבנה", והופעל לחץ על כל הגברים הלבנים בעיר להצטרף למועדונים אלה. מי שסירב, גורש מהעיר.
כמו כן הוקמה "תנועת העובדים הלבנים" שהתנגדו להעסקת שחורים במקומות עבודה. תנועה זו זכתה לגיבוי של לשכת המסחר בווילמינגטון ואיגוד הסוחרים העירוני.
עיתונים רבים פרסמו תמונות וסיפורים בהם נטען שגברים שחורים תוקפים מינית נשים לבנות ברחבי העיר. אישה בשם רבקה פלטון אמרה שנשים כפריות נתונות בסכנה וחשופות למקרי אונס של שחורים. כתגובה פרסם באוגוסט 1898 אלכסנדר מאנלי, עורך העיתון "דיילי רקורד", מאמר מערכת בו הפריך את הטענות, וציין כי בחלק ניכר מהמקרים הקשר בין נשים לבנות לגברים שחורים מבוסס על יחסי מין בהסכמה. דברים אלה עוררו מהומה. בתוך זמן קצר חלקים מהמאמר הודפסו בעיתונים נוספים, כשהם הוצאו מהקשרם, בליווי תמונות מיניות של גברים שחורים ורמזים על "תאווה בלתי נשלטת של גברים שחורים לנשים לבנות". נואמים מטעם המפלגה הדמוקרטית הפליגו בתיאורים גרפיים של "חיות שחורות" המאיימים לחלל את כבודן של נשים לבנות. באחד מנאומיה אמרה פלטון: "אם הכנסייה או בתי המשפט אינם מסוגלים להגן על נשים לבנות מפני המפלצות המשתוללות, אז צריך לבצע בשחורים לינץ', אפילו אלף פעמים בשבוע במידת הצורך."
תחילת המהומות.
ב-20 באוקטובר 1898 ערכו הדמוקרטים עצרת גדולה בפאייטוויל, בשיתוף ארגון העליונות הלבנה "החולצות האדומות". בעצרת השתתפו 22 "נשים חסודות". אורח הכבוד היה מושל דרום קרוליינה, בנג'מין טילמן, שלעג לגברים הלבנים בקרוליינה הצפונית על כך ש"עדיין לא הרגו את הכושי הארור מאנלי", והתרברב בכך שאם מאמר המערכת שלו היה מתפרסם בדרום קרוליינה אז הוא היה כבר מת, וכשמדובר בשחורים, הוא דוגל ב"מדיניות רובה הציד."
ארבעה ימים לאחר מכן נערך כנס של 50 גברים לבנים, ממנהיגי המפלגה הדמוקרטית בעיר. הנואמים הדגישו את חשיבותה של העליונות הלבנה, ובמיוחד זכה לפופולריות אלפרד מור ואדל, שאמר: "הפשע הגדול ביותר שנעשה אי פעם נגד הציוויליזציה המודרנית היה מתן זכות בחירה לשחורים." הוא דגל בענישה של "בוגדים בגזע הלבן" שאפשרו זאת, וקרא להרוג את מתנגדיו הפוליטיים, לבנים ושחורים כאחד. עיקרי נאומו של ואדל הודפסו ופורסמו בעיתונים רבים במדינה, וכן צוטטו על ידי נואמים נוספים.
מיד לאחר נאומו של ואדל יצאו אנשי "החולצות האדומות" והחלו להטיל אימה על אזרחים שחורים ובעלי בריתם הלבנים בחלק המזרחי של המדינה, במטרה להרתיע מצביעים. הם השחיתו רכוש, ירו באזרחים, חטפו אנשים מבתיהם בלילה והצליפו בהם בשוט. בימים שלאחר מכן איימו ראשי המפלגה הדמוקרטית במפורש כי אם הם יפסידו בבחירות תהיה "מלחמה בין הגזעים השחורים והלבנים, שתגבה את חייהם של מאות או אלפי אנשים, ויהיה הרס חלקי או מלא של העיר. אנו מצהירים בפניכם כי אנו עומדים על סף מהפכה אשר ניתן למנוע רק על ידי דיכוי ההצבעה לרפובליקנים."
ב-1 בנובמבר 1898 ערכו "החולצות האדומות" מצעד שבו השתתפו 1,000 איש רכובים על סוסים לאורך השכונות בעלות רוב שחור בעיר. למחרת ערכו מצעד דומה, שבמהלכו ירו על בתי מגורים ובתי ספר. בעצרת בסיום המצעד אמר אחד הדוברים: "אם שוטר כושי יבוא לאדם לבן עם צו בידו, עליו לעזוב עם כדור במוח."
לקראת הבחירות נערכו מצעדים דומים כמעט בכל יום, ולעיתים גם בלילות. העיתונים הלבנים הודיעו מראש על זמן ומקום האירועים. תושבים לבנים סיפקו מזון ומשקאות בחינם למשתתפים. משמרות של לבנים חמושים סיירו בעיר, הטילו אימה והפריעו לתפילות בכנסיות של שחורים.
תגובת התושבים השחורים.
האווירה בעיר גרמה לסבל, חרדה ומתח בקרב התושבים השחורים בעיר. חלקם ניסו להשיג כלי נשק ותחמושת, אך סוחרי הנשק, שהיו לבנים בלבד, סירבו למכור להם. על פי הרישומים, בתחילת חודש נובמבר 1898 ונמכרו מעל 400 כלי נשק לתושבים לבנים, ואף לא כלי נשק אחד לאדם שחור.
עיתוני וילמינגטון ליבו את האש וגרמו לאנשים להאמין שעימות בין לבנים לשחורים הוא בלתי נמנע. החלו להתפשט שמועות חסרות-בסיס לפיהן התושבים השחורים רוכשים כלי נשק ותחמושת, ומתכוננים לעימות. לבנים החלו לחשוד במנהיגי הכנסיות השחורות שהם זוממים לפגוע בלבנים.
זמן קצר לפני הבחירות הצהירו מנהיגי ארגון "החולצות האדומות": "הדמוקרטים חייבים לנצח בבחירות בכל מחיר ובכל אמצעי הדרוש לכך, גם אם יצטרכו לירות בכל כושי בעיר."