כמו כן, ה CIA הודה בעצמו כי נתן סיוע בהיקף מיליון דולר (השווים כיום ל-11 מיליון דולר) למפלגות אשר הוגדרו כ "מפלגות מרכז". לפי וידויי סוכנים לשעבר, ה-CIA גם זייף מכתבים על מנת לפגוע במוניטין המנהיגים הקומוניסטיים. סוכן ה־CIA מארק וויאט טען כי האמריקאים העבירו לפוליטיקאים האנטי קומוניסטים בהם הם תמכו "שקי כסף", אשר כיסו את הוצאותיהם הפוליטיות, וכן את הוצאות הקמפיין, הפליירים והפוסטרים שלהם. בסך הכל, הרשויות האמריקאיות שלחו כעשרה מיליון מכתבים, שידרו מספר רב של שידורי רדיו בתדר גבוה, ומימנו ספרים ומאמרים שהזהירו את האיטלקים מפני תוצאותיו של ניצחון קומוניסטי. המימון הכולל של הקמפיינים הללו מסתכם בכ-10 מיליון עד 20 מיליון דולר (בין 110 מיליון ל-220 מיליון דולר ב 2020). בנוסף למימון הישיר, ה-CIA השתמש במקורות מימון עקיפים יותר כדי לממן את ההתערבות בבחירות. מיליוני דולרים נלקחו ממנהלת השיתוף הכלכלי, המזוהה עם תוכנית מרשל, וכן 10 מיליון דולרים של הון נאצי שנבזז שומשו לצורכי תעמולת בחירות אנטי-קומוניסטית.
הממשלה האירית, אשר הושפעה מהדומיננטיות של הקתולים במדינה, התערבה גם היא בבחירות. שני מיליון דולר נשלחו מהממשלה האירית לשגרירות אירלנד בוותיקן, שבתורה העבירה את הכסף לפוליטיקאים קתולים.
לפי טענות ה-CIA, ברית המועצות מימנה את המפלגה הקומוניסטית האיטלקית. סיוע כזה אכן היה קיים, למרות תואר בידי הקרמלין כמזדמן וצנוע. פוליטיקאי המפלגה הקומוניסטית פייטרו סקייה נפגש עם סטלין על מנת לדון בסיוע פיננסי. סוכן ה-CIA לשעבר מארק וויאט טוען כי כספי הסיוע הסובייטים יצאו ישירות מהשגרירות ברית המועצות ברומא, במודעות מלאה של שירותי הביטחון האיטלקיים; להערכתו, סכומים אלו, שגדלו ככל שהבחירות התקרבו, הגיעו לכשמונה מיליון עד עשרה מיליון דולר, כאשר חלקם מגיע לאיגודים מקצועיים ולא למפלגה.
מחנה שמשון
מחנה שמשון הוא מחנה של חיל הטכנולוגיה והאחזקה בצה"ל, הממוקם בסמוך למחלף גולני. במחנה שכנו יחידות שונות ובהן יחש"מ שמשון אשר בשנת 2017 הוסב שמו ל-"גדוד העמקים 651".
המחנה נקרא על שמו של רס"ר אנדג'קו שמשון מנשר, אשר נפל בעת מילוי תפקידו בשנת 1975.
המחנה שוכן בקצה דרך נוף יער בית קשת.
היסטוריה.
יחש"מ שמשון הוקם לאחר מלחמת העצמאות בסדנת בת גלים שבחיפה, ולאחר מכן הוקמה סדנה נוספת במחנה כורדני מדרום לעכו. יחש"מ שמשון סייע לכוחות צה"ל במלחמת סיני ב-1956. בשנת 1974 הועתק המחנה למיקומו הנוכחי בסמוך לצומת גולני.
לאחר מלחמת יום הכיפורים מוקם יחש"מ 703 והסדנאות הקדמיות אל-על, נפח וצנובר, מועברים לפיקוד יחש"ם 703 "הגליל והגולן".
אנשי היחש"מ סייעו לכוחות הלוחמים במלחמת לבנון הראשונה. בשנת 1999 הוקמה סדנת האופטרוניקה הנותנת מענה טכנולוגי הכולל פתרונות גילוי ואיכון לכל פיקוד הצפון.
בשנת 2003 הושלם איחוד יחש"ם 651 עם יחש"ם 703 וכונה לאחר האיחוד 'היחש"ם הקידמי', במסגרת האיחוד אוחדו סדנאות עבודה שונות ונפתחו סדנאות חדשות.
בשנת 2017 הופכים היחש"מים ובתוכן יחש"ם שמשון לגוף משותף בעל חמישה גדודים במסגרת שינוי ארגוני בפיקוד צפון ויחש"מ שמשון משנה את שמו ל'גדוד העמקים 651'.
מסוודה
המִסַוֲּודֵּה (האות מ' בשווא נוטה לחיריק. במקור: אַלְמִסַוֲּדֵּה) היא פנקס בית הדין של צנעא, המכיל תעודות, פסקי דין ושטרות של קהילת צנעא ושאר יהדות תימן.
פירוש השם.
פירוש המילה "מסוודה" בערבית הוא "שחורה", כלומר מה שכתוב בפנקס בית הדין הוא שמור וברור, כתוב "שחור על גבי לבן".
חלקי הפנקס.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 התכתב פרופ' יהודה רצהבי שהתגורר בארץ ישראל עם הרב יוסף קורח שהתגורר בצנעא. מהתכתבות זו ניתן ללמוד על מספר חלקים של המסוודה: אחד ברשות משפחת קארה, שירשו מאבותיהם מארי יוסף קארה ומארי סלימאן קארה שהיו ראשי בית הדין בצנעא; שני ברשות משפחת יצחק הלוי, שירשו ממארי יחיא יצחק הלוי שהיה הרב הראשי של תימן; ושלישי ברשות משפחת קורח, שירשו מהרב עמרם קורח שהיה הרב הראשי של תימן.
כיום קיימים שני חלקים למסוודה:
מלון טיבריאס (טבריה)
מלון טיבריאס (מלון גרוסמן) היה מלון מפואר שנבנה בטבריה בשלהי המאה ה-19 על ידי נוצרי טמפלרי והיה בית המלון המודרני הראשון בטבריה. המלון שימש תיירים רבים ואורחים ידועי שם. לאחר מלחמת העולם השנייה שימש המלון אכסניה לחיילים בריטים. עם קום המדינה הפך המקום למשרדים ולאכסניה עד שנמכר ב-2008 לגורם פרטי. המבנה מוגדר כאתר מורשת לשימור מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ההיסטוריה של המלון.
מהקמתו עד מלחמת העולם השנייה.
המלון הוקם ב-1896 על ידי נוצרי-שווייצרי בשם ריכארד גרוסמן שהיה שייך לתנועת הטמפלרים. גרוסמן שביקר בטבריה בשלהי המאה ה-19 התרשם ממחסור בבית מלון מכובד והחליט להקים אחד כזה. לשם כך רכש חלקת אדמה בפינת הרחובות הירדן, אלחדף ודונה גרציה והקים שם את המלון. המלון כלל שירותים מתקדמים כמו מים זורמים בברזים ומי אמבט שהובאו ממרחצאות חמי טבריה. גרוסמן העסיק במלון צוות גרמני ברובו.
מיום הקמתו משך אליו המלון אורחים חשובים ובין השאר התאכסנו בו תיאודור הרצל, הלורד ארתור ג'יימס בלפור, הנציבים העליונים, גוטליב שומאכר ועוד.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה (ב-25 בספטמבר 1918) וכחלק מקרב מגידו נכבשה טבריה, והמלון בתוכה, על ידי כוחות של הבריגדות האוסטרליות הרכובות ה-4 (שהגיעה לאחר קרב סמח') וה-3 (שהגיעה ממערב). לאחר תחילת המנדט החלו להתארח במלון נוסעי טיסת BOAC בין לונדון לבומביי. טיסה זו, שארכה כ-7 ימים, נחתה במספר שדות תעופה לאורך הדרך ובין השאר נחתה, בימי שלישי, על הכנרת וחידשה את טיסתה בימי רביעי.
ממלחמת העולם השנייה עד מלחמת העצמאות.
בעל המלון, ריכרד גרוסמן, שהיה בעל נטיות נאציות, עזב את המלון, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, יחד עם עובדיו הגרמנים. צבא בריטניה השתלט על המלון והפך אותו לבית הבראה לחייליו.
תקופת מלחמת העצמאות.
ב-17 באפריל 1948 נטשו הבריטים את המלון כחלק מעזיבת העיר. חברי כנופיות ואנשי צבא ההצלה מיהרו להשתלט על המלון. הפלמ"ח הגיב מהר ופלוגה מחטיבת יפתח כבשה אותו מידי הערבים. מיקומו האסטרטגי של המלון איפשר שליטה על הכביש הראשי החוצה את העיר ופתח את הדרך לכיבוש העיר העתיקה. למחרת, ב-18 באפריל נכנעו הכוחות הערבים והושלם כיבוש העיר.
לאחר קום המדינה.
לאחר קום המדינה שימש המלון כמרכז קליטה לעולים חדשים. ב-1971 הפך המקום לאכסניית נוער שנקראה על שם יוסף מיוחס וחלקו שימש למשרדים של המועצה המקומית. ב-2008 נמכר המלון לאיש העסקים אסי סכאי שיושב בלונדון.
תוכניות עתידיות.
בעל המלון, אסי סכאי, הצהיר שבכוונתו לשפץ את המקום ולפתוח בו מלון. מאחר שהמקום מוגדר כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל נדרש לבצע את עבודת השיפוץ בהתאם לדרישות השימור של המועצה. במהלך השנים, עד הפסקת השימוש במבנה, נבנו במקום תוספות, אותן יש להסיר, ומתקיים דיון בין היזם למועצה על מנת להגדיר מה נדרש לבצע כדי לעמוד בתקנות השימור.
מבנה המלון.
כמו הרבה בתים שנבנו באותה תקופה בטבריה נבנה המלון מאבני בזלת מסותתות ואבני גיר לבנות ששולבו כמסגרות לחלונות ובמשקופי הדלתות. סגנון זה נקרא אבלק והוא וריאציה מקומית לסגנון בנייה ממלוכי. ניכר שהחלק העליון של החלונות המקוריים מקושת ונתמך על ידי אבן ראשה בעוד שהחלק העליון של החלונות שנבנו מאוחר יותר הוא ישר ועשוי מיחידה אחת. במקור נבנה למלון גג שטוח אולם בחלקו הצפוני נבנתה תוספת של קומה נוספת שכללה גג רעפים משופע.
מריאן נורת'
מריאן נורת' (באנגלית: Marianne North; 24 באוקטובר 1830 - 30 באוגוסט 1890) הייתה ביולוגית ואמנית בוטנית ויקטוריאנית אנגלית. היא בלטה בציורי הצומח והנוף שלה, במסעות הנרחבים שלה, בכתביה, בתגליות הצמחים שלה וביצירת הגלריה שלה בגנים הבוטניים המלכותיים - גני קיו.
ראשית חייה.
נורת' נולדה בהייסטינגס שבאנגליה, בת בכורה למשפחה בעלת נכסים רבים. אביה היה פרידריך נורת', שופט שלום בנורפוק, ומנכ"ל בהייסטינגס. אמה, ג'נט, הייתה בתו של חבר הפרלמנט סר ג'ון מרג'ורי בנקס, הברון הראשון של ליס במחוז ברוויק. היא הייתה הבכורה מבין שלושה ילדים.
נורת' השתלמה כזמרת אצל שרלוט הלן סנטון-דולבי, אך קולה לא התפתח, והיא התמסרה לציור פרחים. לאחר מות אמה בשנת 1855, נסעה עם אביה, שהיה אז חבר פרלמנט של הייסטינגס ובמותו בשנת 1869 החליטה להמשיך בשאיפתה לצייר את הצומח במדינות רחוקות.
התעניינותה בבוטניקה נבעה אולי מהיכרותו של אביה עם סר ג'וזף דלטון הוקר, מנהל הגנים הבוטניים המלכותיים- גני קיו.
הנופים הראשונים שלה בצבעי מים בוצעו בטיול באירופה עם אחותה ואביה.
קריירה.
לאחר שאחותה נישאה בשנת 1864 ואביה איבד את מקום מושבו בפרלמנט, השניים בילו זמן רב בטיולים, בביקור בשווייץ ובדרום טירול. הם טיילו בסוריה ולאורך הנילוס בשנים 1865–1867. אביה חלה בהרי האלפים בשנת 1869, והיא החזירה אותו להייסטינגס, שם הוא מת.
לאחר מות אביה בשנת 1869, היא נסעה וציירה בסיציליה. בשנים 1871–1872 נסעה לקנדה, ארצות הברית וג'מייקה, ובילתה שנה בברזיל, שם עשתה חלק ניכר מעבודתה בביקתה במעמקי יער.
נורת' שוכנעה לבקר בדרום אמריקה על ידי פרדריק אדווין צ'רץ', שאותו ראתה כ"אחד מציירי הנוף הגדולים ביותר" ושבביתו בניו יורק, היא ביקרה פעמיים. בשנת 1875, לאחר כמה חודשים בטנריף, החלה במסע נוסף ברחבי העולם, ובמשך שנתיים ציירה את הצומח של קליפורניה, יפן, בורנאו, ג'אווה וציילון. היא בילתה את כל שנת 1878 באזורים שונים של הודו.