"... הגרעין ההתכוונותי (intentional core) של העצמי מסוגל להפוך עוין כלפי האובייקט שאותו כיניתי כמְחַיֵה. הוא מסוגל להתנער ממנו, להפנות לו עורף... אם נקבל את הרעיון לפיו המְחַיֵה הוא מקור החיים הרגשיים וכן המקור להישרדות ביולוגית – וכי השניים קשורים זה לזה – אזי העצמי לעולם אינו יכול להגיע להתנערות מוחלטת, ולכן מתרחש פיצול, כאשר חלק אחד בעצמי פונה כנגד המְחַיֵה. כיוון שהמְחַיֵה מוטמע בעצמי, מתרחשת חלוקה ודחייה של עצם טבעו של העצמי, והתוצאה היא נקיטת עמדה אנטי-התייחסותית [המתנגדת ליחסים]. ... הפנית-עורף זו למְחַיֵה יוצרת את הגרעין של הנרקיסיזם"
במונחיה של פולי יאנג-אייזנדראת (), התוצאה של הפניית עורף זו לאובייקט המחייה היא ש"במקום האוטונומיה, במקום המבוגר [...] נוצר מבנה שמציית למקור פנימי, שהפסיכואנליטיקאי נוויל סימינגטון מכנה 'מקור הפעולה' (discordant source)". סימינגטון טען, כי בקרב האישיות הנרקיסיסטית 'מקור הפעולה' הפנימי דוכא ולכן הוא זקוק לאחר כמקור לפעולה.
דת ופסיכואנליזה.
הספר על נרקיסיזם נולד, במילותיו של סימינגטון, כאשר "התחלתי לחקור בנושאי פסיכואנליזה ודת, והתחוור לי בשלב מוקדם יחסית של המחקר, שהחוט המקשר בין שני הסטודנטים היה נרקיסיזם". שני הנבדקים היו קרובים מאוד לנושאים שהיוו את הקונפליקט המרכזי בחייו של סימינגטון, כומר לשעבר, שבכתביו המאוחרים חזר לחקר הדת, לצד חקירת האלמנטים המיסטיים בפסיכולוגיה.
סימינגטון הכריז כי "פסיכואנליזה היא דת טבעית אך לא דת מתגלה", ושתכליתה, השגת העמדה הדיכאונית (), היא תכלית מוסרית מטבעה. ההגדרה הזו של סימינגטון זכתה לתמיכה רחבה בקרב פסיכואנליטיקאים התופסים את הדת באופן חיובי, בהתאם למסורת הוויניקוטיאנית.
ביקורת.
אחרים, לעומת זאת, סבורים כי החיפוש של סימינגטון אחר יחסי גומלין חיוביים בין פסיכואנליזה לדת מוביל בהכרח לעמדה מוסרנית משום שפסיכואנליזה היא מה שאדם פיליפס כינה "מפעל מוסרי [...] שצריך לעבוד קשה כדי לא להפוך למוסד מוסרני".
רוברט יאנג () התייחס למה שראה כמרכיב כנסייתי במחקר של סימינגטון על ביון, וטען שניתן לייחס זאת לנימה הדתית, המלווה את כתביו המאוחרים של סימינגטון.
הכשרה, ספונטניות ואמת.
נינה קולטארט (), שהביעה ספקות משל עצמה לגבי הכשרה פסיכואנליטית, ציינה כי "נוויל סימינגטון ... סבור היה שפסיכואנליזה אישית ארוכה, שכולנו נדרשים לה כחלק מההכשרה שלנו, מחזקת את הנרקיסיזם ומחלישה את האגו".
סימינגטון הדגיש כבר בשלב מוקדם את חשיבות הספונטניות של האנליטיקאי, מה שכינה "אקט החופש של האנליטיקאי כגורם שינוי תרפויטי" - אקט שקשור בתפיסתו הקיומית בכל הנוגע לנרקיסיזם.
סימינגטון טען כי "האמת בפסיכואנליזה מתעוררת בין האנליטיקאי למטופל... ודורשת משניהם לנטוש את דעותיהם הקדומות".
השפעות תרבותיות.
ז'נט ווינטרסון מצאה שהפשטות והישירות בסגנון הכתיבה של סימינגטון, אפשרה מסגרת בונה למסע שעברה דרך השיגעון, במשבר של אמצע החיים.
ווינטרסון כתב: "סימינגטון מדבר על האופן שבו החלק המטורף ינסה להרוס את הנפש. זו הייתה ההתנסות שעברתי".
פטירה.
נוויל סימינגטון נפטר בסידני, אוסטרליה, ב -3 בדצמבר 2019, בגיל 82. לאחר מותו, פורסם באתר פסיכולוגיה עברית פוסט פרידה עם קישורים לסקירות של ימי עיון בהשתתפותו.
ג'ון הנרי ונדרפול
ג'ון הנרי ונדרפול (באנגלית: John Vanderpoel; 15 בנובמבר 1857 – 2 במאי 1911) היה אמן ומורה הולנדי-אמריקאי, הידוע בעיקר כמדריך לציור דמויות. ספרו "הדמות האנושית" פורסם בשנת 1907.
חיים ועבודה.
ונדרפול נולד בהארלמרמיר, הולנד, השביעי מבין עשרה ילדים. אמו נפטרה בשנת 1867, ובשנת 1869 היגר עם אביו ואחיו לארצות הברית. הוא למד באקדמיה לעיצוב בשיקגו, שהפך לימים לבית הספר של המכון לאמנות בשיקגו. בשנת 1886 נסע לאירופה ולמד שנתיים באקדמיה ז'וליאן בפריז אצל גוסטב בולאנג'ר וז'ול לפבר.
ונדרפול הציג חמישה ציורים בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו בשנת 1893, היה חבר בכמה אגודות אמנים, ונבחר לנשיא אגודת האמנים בשיקגו. הוא קיבל מדליית ארד בתערוכה בשנת 1904 בסנט לואיס.
ונדרפול יצר גם ציורי קיר, כולל תקרה של תיאטרון באוניברסיטת DePul וציור של 20 מטר במלון בלוס אנג'לס. למרות הצלחותיו כצייר ונדרפול היה ידוע יותר כמדריך במכון לאמנות, שם לימד משנת 1880 עד שנת 1910. הוא היה מורה משפיע שדבק במסורת אמנות הוותיקה תוך דחיית המודרניזם. בין תלמידיו הרבים של ונדרפול היו האמנים ג'וזף ליינדקר, פרדריק קארל פריצקה, וג'ורג'יה או'קיף, שכתבה באוטוביוגרפיה שלה כי ונדרפול היה "אחד המורים האמיתיים הבודדים שהכרתי". אחותו הצעירה של ונדרפול, מטילדה, אף היא אמנית השתתפה בשעוריו ואחר כך לימדה במכון לאמנות.
ונדרפול פיתח מוניטין כאחד הציירים המובילים באמריקה בציור דמויות. בספרו "הדמות האנושית", שפורסם בשנת 1907, הוצגו רבים מרישומי העיפרון והפחם שלו, והפך לספר הלימוד הסטנדרטי לתלמידי בתי הספר לאמנות. ג'ורג' ברידגמן כתב בפתח דבר שנכלל בכמה מהדורות של הספר: "התובנה של ונדרפול על הטבע הייתה תוצאה של חיים שלמים של מחקר רציני, סבלני ומתמשך. הוא ניתח ורשם את הדמות האנושית הן במסה והן בפירוט; טעם ושיפוט מבדל, עם קרבה רבה לטבע. ... עבודתו תמיד תישאר יצירת מופת באמנות ... מר ונדרפול השאיר אחריו השפעה רבה ועוצמתית."
בשנת 1910 עבר ונדרפול לסנט לואיס, וקיבל את הצעתו של אדוארד גרדנר לואיס להצטרף כראש המחלקה לציור באקדמיה לאמנות.
הוא נפטר בסנט לואיס ב-2 במאי 1911 ממחלת לב, והותיר אחריו את אלמנתו ושני ילדיו.
שנתיים לאחר מותו הוקמה גלריית אמנות כאנדרטת לונדרפול בשכונת בוורלי הילס בשיקגו. באוסף מוצגות עבודותיו כולל רישומים שפורסמו בספר "דמות האדם", כמו גם של עבודות של אמנים אחרים הקשורים לשיקגו. האוסף מונה למעלה מחמש מאות מוצגים. רחוב ובית ספר יסודי בשיקגו נקראים גם לזכרו.
קיצונה
בפולקלור היפני, קיצוּנֵה (תרגום מיפנית: "שועל"), הם שועלים פיקחיים בעלי יכולות על-טבעיות אשר הולכות וגדלות ככל שהם נעשים בוגרים וחכמים יותר. על פי הפולקלור היפני העוסק בשדים ורוחות, המכונים "יוקאי" (Yokai), כל השועלים באשר הם מסוגלים לעטות צורה אנושית. לצד אגדות אודות קיצונה המשתמשים ביכולתם זו על מנת להפיל בפח את סביבתם – כפי שנוהגים לעשות שועלים רבים בפולקלור – קיימים סיפורים אחרים המציגים אותם כשומרים, כחברים וכבני-זוג נאמנים. ייתכן שמקורן של האגדות היפניות אודות שועלים נעוץ ברוח השועל מן המיתולוגיה הסינית, אשר מופיעה בסיפורים נוספים ברחבי מזרח אסיה.
שועלים ובני אדם חיו בקרבה ובדו-קיום ביפן העתיקה; יחסי רעות אלה הם שהולידו את האגדות אודות היצורים הללו. קיצונה קשורים קשר הדוק עם אינארי, רוח או קאמי מדת השינטו, והם משמשים כשליחיה. תפקיד זה העצים את ערכו העל-טבעי של השועל.
מאפייני הקיצונה.
ככל שמספר הזנבות של השועל גדול יותר – המספר המקסימלי הוא תשעה – כך השועל מבוגר, חכם ועוצמתי יותר. בשל פוטנציאל העוצמה וההשפעה שלהם, ישנם אנשים הרואים בהם ישות אלוהית ומעלים להם קורבן. 'השועלים בעלי תשעת הזנבות' משיגים יכולת לראות ולשמוע את המתרחש בכל מקום בעולם. אגדות אחרות מייחסות להם חוכמה אינסופית. בהגיעם לגיל אלף שנים ועם קבלת הזנב התשיעי, מגיע הקיצונה לצורתו העוצמתית ביותר והוא עולה השמיימה.
לקיצונה מיוחסים אינטליגנציה נעלה, חיים ארוכים וכוחות קסם. המילה "קיצונה" לעיתים מתורגמת כ"רוח השועל". אין משמעות הדבר שהקיצונה הם רוחות רפאים, או שהם שונים ביסודם משועלים רגילים. למעשה, המילה "רוח" משמשת על מנת לבטא ידע או הארה, ובהתאם לכך כל שועל המאריך ימים נתפס כזוכה בכוחות על טבעיים.
ניתן לחלק את הקיצונה לשני סוגים נפוצים:
הקיצונה עשוי לעטות צורה אנושית, יכולת שהוא רוכש בהגיעו לגיל מסוים – בדרך כלל מאה שנים. בין הצורות הנפוצות שהקיצונה נוהג לעטות ניתן למצוא נשים יפהפיות, נערות צעירות, גברים קשישים, ולעיתים רחוקות יותר, נערים צעירים. הקיצונה אף מסוגל להעתיק את מראהו של אדם ספציפי.
אמונה רווחת ביפן הפיאודלית הייתה שכל אישה אשר נצפית מסתובבת בגפה, בייחוד בשעות בין-הערביים או בלילה, עלולה להיות קיצונה. קיצונה-גאו ("פני שועל") הוא מונח המשמש לתיאור נשים אנושיות בעלות פנים צרות ועיניים שקרובות זו לזו, גבות דקות ועצמות לחיים גבוהות. באופן מסורתי, מבנה פנים זה נחשב לאטרקטיבי וישנן האגדות המשייכות אותו לשועלים העוטים צורה אנושית. וריאציות נוספות בנושא מספרות על קיצונה שמדגימים תכונות שועליות, כגון צל בצורת שועל או השתקפות החושפת את צורתם האמיתית.
בחלק מן הסיפורים, זנבותיהם של הקיצונה נותרים גלויים כשהם עוטים צורה אנושית והם מתקשים להסתירם. חיפוש אחר הזנב למשל, כאשר השועל שותה לשוכרה או נוהג בחוסר-זהירות, הוא שיטה נפוצה לזיהוי טבעו האמיתי של היצור. על פי אותן אגדות, ניתן לחשוף קיצונה העוטים צורה אנושית גם באמצעות הפחד והשנאה שהם רוכשים לכלבים, וחלקם נעשים כה טרודים מנוכחותם שהם חוזרים לצורתם כשועלים ונמלטים.
יכולות על-טבעיות נוספות שנהוג לייחס לקיצונה כוללות השתלטות על גופם של אחרים, זימון אש או ברק, כניסה מכוונת לחלומותיהם של אחרים, תעופה, אי-נראות וכן יצירת אשליות כה מפורטות שכמעט ולא ניתן להבחין בינן לבין המציאות.