בשנת 1898 היגר לארצות הברית. שם ערך את העיתון "די יידישע וועלט" בניו יורק, יחד עם חמיו, צבי מסליאנסקי. מאמרים ביבליוגרפיים פרי עטו התפרסמו במספר כתבי עת עבריים. בין השאר סייע טורברג לשמעון דובנוב במחקריו.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
יאנז ברייקוביץ'
יאנז ברייקוביץ' (בסלובנית: Janez Brajkovič; נולד ב-18 בדצמבר 1983 במטליקה) הוא רוכב אופניים סלובני לשעבר. הישג השיא בקריירה שלו הוא הניצחון בדופינה ליברה ב-2010, וכמו כן מקומות גבוהים במספר מרוצים נוספים.
קריירה.
בשנת 2004 ניצח ברייקוביץ' באליפות העולם נגד השעון עד גיל 23, לאחר שהקדים את תומאס דקר ב-18 שניות. ב-2005 הוא החל לרכב עבור קבוצת החובבים KRKA-Adria Mobil, וסיים במקום השלישי באותה שנה באליפות אירופה נגד השעון עד גיל 23. בתחילת 2005 הוא הגיע לסיכום עם קבוצת דיסקברי צ'אנל על הצטרפות אליה, אך היה מחויב לקבוצתו הקודמת בעקבות חוזהו, ועל כן הצטרף לדיסקברי והפך למקצוען ביולי 2005.
המרוץ הראשון של ברייקוביץ' כמקצוען היה הטור של בנלוקס. במרוץ זה הוא סיים שביעי בקטע נגד השעון, וסייע לחברו לקבוצה מקס ואן היסוויק לנצח בשני קטעים. ברייקוביץ' עצמו סיים בין 20 הראשונים בדירוג הכללי. הוא המשיך את הצלחותיו כאשר סיים במקום ה-14 בקטע נגד השעון בטור של הולנד, וסיים בין 20 הראשונים במרוץ הכביש באליפות העולם באופניים במדריד לשנת 2005.
ברייקוביץ' פתח בצורה טובה גם את שנת 2006. הוא הגיע למקום החמישי הכללי בטור של קטלוניה, לאחר שסיים בין המקומות הראשונים במספר קטעים. הוא סיים במקום הרביעי בקטע האחרון נגד השעון בטור של שווייץ, ובמקום החמישי בדירוג הכללי, ובכך הפך לרוכב המוביל של דיסקברי במרוץ בגיל 22 בלבד. ברייקוביץ' השתתף באותה שנה בוואלטה אספניה, ולאחר שסיים במקום השני בשני הקטעים ההרריים הראשונים, הוא לקח את החולצה המוזהבת של המוביל במרוץ, עליה שמר לאורך שני קטעים. בכך הוא הוביל לראשונה בקריירה שלו בגרנד טור.
בשנת 2007 ברייקוביץ' ניצח בטור של ג'ורג'יה החשוב, ובנוסף זכה בפעם השנייה ברציפות בדירוג הרוכב הצעיר הטוב ביותר במרוץ זה. היה זה המרוץ הראשון בו זכה בקריירה שלו כמקצוען. בנוסף, הוא סיים עם כל קבוצת דיסקברי במקום הראשון בדירוג הקבוצתי של המרוץ. ב-2008, לאחר התפרקות דיסקברי צ'אנל, הוא עבר לקבוצת אסטנה. במדיה הוא רשם הצלחה נוספת ברמה הגבוהה, כאשר סיים במקום השני במרוץ הקלאסי ג'ירו די לומברדיה אחרי דמיאנו קונגו. הוא אף סיים בשנה זו במקום השלישי הכללי במרוץ הקטעים, הטור של הולנד. ב-2009 סיים במקום השני בג'ירו דל טרנטינו אחרי המנצח, איוואן באסו. בהמשך אותה שנה ניצח באליפות ארצו במרוץ נגד השעון.
ב-2010 עזב עם חלק גדול מרוכבי קבוצת אסטנה, כולל מנהלה הספורטיבי, יוהאן ברויינל והצטרף לקבוצה החדשה שהקימו ברויינל ולאנס ארמסטרונג, קבוצת רדיושק. ביוני באותה שנה הוא זכה להישגו הגדול ביותר, ניצחון במרוץ הקטעים הצרפתי, דופינה ליברה. אולם בטור דה פראנס שנערך מספר שבועות מאוחר יותר איכזב ברייקוביץ' כשלא הצליח לספק תמיכה מספקת למובילי הקבוצה, לא כל שכן להתבלט בעצמו. גם ב-2011 איכזב ברייקוביץ'. בתחילת העונה הוא סיים במקום ה-7 במרוץ פריז-ניס ומאוחר יותר, מקום 5 בטור דה רומנדי, אולם בהמשך השנה לא השיג תוצאות בולטות נוספות. ב-2012 שב ברייקוביץ' לקבוצת אסטנה. הוא ניצח בשנה זו בטור של סלובניה וסיים במקום ה-9 המכובד בטור דה פראנס. ב-2013 לא הגיע ברייקוביץ' להשגים אישיים משמעותיים, אולם, היה שותף לניצחונה של קבוצתו בקטע הראשון בוואלטה אספניה שהיה מרוץ קבוצתי נגד השעון. ברייקוביץ' אף חצה את קו הסיום ראשון מבני קבוצתו והודות לכך לבש את חולצת המוביל במרוץ בקטע אחד. ב-2014 סיים במקום השלישי בדרוג הכללי בוואלטה א בורגוס.
בשנים 2018 עד 2020 רכב בקבוצה הסלובנית אדריה מוביל, כולל תקופה של 10 חודשים בהם היה מושעה בגין שימוש בחומרים אסורים.
ג'אני ברייקוביץ'
JB ג'וניור
אברהם יהודה
אברהם שלום יחזקאל יהודה
ריינס
רַיְנֶס הוא שם משפחה הנגזר מהמילה הגרמנית ריין שמשמעה "נקי" או "טהור". או מהמילה "ריינה", שפירושה בספרדית "מלכה".
אברהם לודויפול
אברהם לוּדְוִיפּוֹל (נכתב גם לודוויפול, לודביפול, וכן על דרך הרוסית: ליודוויפול (Людвиполь) ובכתיב היידי: ליודוויפּאָל; בצרפתית: Ludvipol; חשוון תרכ"ו, 1865, זוויהל, ווהלין, רוסיה (אוקראינה) – כ"ה בניסן תרפ"א, 3 במאי 1921, תל אביב) היה עיתונאי, פובליציסט ומתרגם עברי ופעיל ציבור ציוני.
קורות חיים.
לודויפול נולד בעיירה זוויהל שבפלך ווהלין של רוסיה, צאצאם של הרבנים פנחס מקוריץ, אלימלך מאוסטרופול ויחזקאל לנדא. התחנך חינוך חסידי, ובנעוריו נחשף לכתבי תנועת ההשכלה וקראם בחשאי. לאחר שנתגלתה כפירתו נרדף על ידי החסידים, ונישואיו המתוכננים (על ידי שידוך) בוטלו. לודויפול שירת בצבא כלבלר גדודי, ועם שחרורו בחר שלא לשוב לביתו אלא להתיישב בעיר אודסה, בהּ הצטרף לפעילות "חיבת ציון".
בשנת 1890 עלה לודויפול לארץ ישראל, אך כניסתו לתחומי הארץ נאסרה, והוא נותר באלכסנדריה שבמצרים. חודשים ספורים עבד בנמל, ולאחר מכן עבר לצרפת ולמד עיתונאות בסורבון. בתקופה זו כתב סדרת מאמרים בשם "מכתבים מפריז" למערכת "המליץ". בשנת 1897 התאפשרה עלייתו, אך שהותו בארץ נמשכה רק ארבעה חודשים. הוא נאלץ לשוב לאירופה עד לצאתו כציר לקונגרס הציוני הראשון וכתב בינתיים את זיכרונותיו מארץ ישראל אשר פורסמו במשך שנים פרקים-פרקים בעיתון "הצפירה" תחת הכותרת "בארץ אבות: רשימות וזיכרונות ממסעי לארץ ישראל".
לודויפול השתתף במספר קונגרסים ציוניים ובכתיבת עיתונות עברית ולועזית ("המליץ", "הצפירה", "הדור", "הַשִּׁלֹחַ" (תחת שם העט "המדינאי"), "לוח אחיאסף", "די וֶלט" ונוספים). במהלך פרשת דרייפוס השתתף בקריאות התמיכה בו, והיה מקורב לפעילים במערכה לשחרורו – אמיל זולא, מקס נורדאו, ברנאר לאזאר, יוסף ריינק וז'ורז' קלמנסו. בתקופה זו ייסד את הירחון הצרפתי "L'Écho Sioniste" (פריז, 1899–1905), והיה חבר מערכת העיתון האודסאי "אוֹדֶסְקי לִיסְטוֹק" ("Одесский листок"). בשנת 1903 עבר לוורשה והתמנה לעורך הראשי של עיתון "הצופה" שנוסד שם. הוא ערך אותו במשך כשנה.
בתקופת היותו בוורשה היה ממתנגדי תוכנית אוגנדה בתנועה הציונית. בשנת 1907 שב לארץ ישראל במטרה לייסד עיתון עברי בחסות "חובבי ציון". על אף שלא מומשה תוכניתו להוצאת עיתון, נותר לודויפול לחיות בישראל, והתמסר לפעילות מקומית. לודויפול נישא ליוכבד בקמן, בת מטולה, התיישב עמהּ ביפו ועבד כסוכן ביטוח בחברת הביטוח "גרשם". במסגרת עיסוקיו הציבוריים לקח חלק בפעילות ועד תל אביב, גימנסיה הרצליה ובית משפט השלום העברי. לאחר מלחמת העולם הראשונה פעל בוועד הזמני ליהודי ארץ ישראל, ולקח חלק בהכנות לאספת הנבחרים הראשונה. כעיתונאי נמשכה עשייתו במסגרת עיתון "הפועל הצעיר" וירחון "מולדת". לאחר הקמת עיתון "הארץ" היה לודויפול בין חברי המערכת הראשונים.
לודויפול נפטר מעט אחרי פרוץ מאורעות תרפ"א, והובא לקבורה בבית העלמין הישן בתל אביב.
היה נשוי ליוכבד לבית בקמן ממטולה (נפטרה ב-1964), ואב לשלוש: מקסימה מרסי, מרנינה לודויפול (כנרת; התאזרחה בבריטניה) ורחל גזונדהייט.
על שמו רחוב (ובעקבותיו מתחם לודוויפול) בתל אביב.
אברהם לודוויפול
אברהם לודביפול
ישיבת המאירי
ישיבת המאירי היא ישיבה אשר הוקמה בשנת ה'תשנ"ה והיא שוכנת בשכונת קריית משה בירושלים. הישיבה הוקמה בחסות המכללה האקדמית הדתית לחינוך ליפשיץ ופועלת תחת עמותת ליפשיץ עד היום. מאז התאחדותה של מכללת ליפשיץ עם המכללה האקדמית הרצוג, תלמידי הישיבה לומדים בקמפוס הגברים באלון שבות של מכללת הרצוג. הלימודים בישיבה הם במסלול ישיבת הסדר והיא מונה כ-80 תלמידים. סיסמת הישיבה היא: "ישיבה - צבא - אקדמיה". לישיבה אתר רשמי וערוץ Youtube בו מועלים שיעורים המוקלטים ב-Zoom המתקיימים בישיבה.
היסטוריה.
בשנת תשנ"ה בהוראתו של הראשון לציון, הרב מרדכי אליהו, החלו הרב שמואל זעפרני וד"ר יעקב הדני בהקמת הישיבה, שבה מסלול ייחודי המשלב בין לימודי ישיבה ללימודי אקדמיה, וזאת במטרה להסמיך בוגרים בעלי השכלה אקדמית. הישיבה נקראה על שם הרב משה המאירי, שהוריש את ביתו להקמת הישיבה. הרב מרדכי אליהו שימש כנשיא הישיבה והרב שמואל זעפרני עמד בראשה מהקמתה ועד לדצמבר 2021, אז פרש מסיבות בריאותיות. את מקומו ממלא הרב עדיאל אסייג, לצד הרב יגאל קוטאי.
תלמידי הישיבה למדו את לימודי האקדמיה במכללת ליפשיץ בירושלים, עד התאחדותה עם מכללת הרצוג שבאלון שבות בשנת 2013. מאז לומדים תלמידי הישיבה בימי ראשון וחמישי במכללת הרצוג, בקמפוס גברים שבאלון שבות.
הלימוד בישיבה הוא בשיטת העיון הספרדי. שיטת הפסיקה בישיבה היא על פי נשיאה, הרב מרדכי אליהו.
שירות צבאי.
תהליך החיול נערך בסוף השנה הראשונה והגיוס לצה"ל נערך באמצע השנה השנייה לתקופה של שנה וחמישה חודשים במסגרת מסלול ההסדר. תלמידי הישיבה משרתים ביחידות החי"ר השונות: גולני, גבעתי, נח"ל וכפיר. יחידות נוספות הן צנחנים, מודיעין שדה, דבורים ועוד. תפקידים נוספים שאינם קרביים זמינים גם הם, באגפי הרבנות, המודיעין ועוד. רבני הישיבה מעודדים את תלמידי הישיבה לצאת למסלול קצונה מתוך אמונה שאחד התפקידים החשובים של הציונות הדתית, היא להעמיד מפקדים וקצינים איכותיים בצה"ל.
לימודי המכללה.