קהילות של יהודים ספרדים-פורטוגליים התפתחו בעקבות האינקוויזיציה, בברזיל (רסיפה, בלם), באיים הקאריביים (ג'מייקה, פורט רויאל), ניו אמסטרדאם (לימים ניו יורק), אמסטרדאם (היו הברוקרים המרכזיים בחברת הודו המזרחית ההולנדית), מדינות צפון אפריקה, איטליה (ליבורנו) מדינות הבלקן, המבורג, לונדון וארץ ישראל העות'ומנית (ירושלים, צפת, חברון וטבריה).
בין השנים 1996–2006 כיהן בפורטוגל נשיא יהודי - ז'ורז'ה פרננדו בראנקו דה סמפאיו.
נכון לעשור הראשון של המאה ה-21 יש בפורטוגל כ-3500 יהודים, רובם חיים בליסבון ופורטו.
בשנת 2010 הגיע לליסבון שליח חב"ד הרב אלי רוזנפלד, הוא הקים בעיר בית חב"ד וקהילה יהודית.
חינוך ותרבות.
פורטוגל היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
עמנואל קאנט
עמנואל קאנט (בגרמנית: Immanuel Kant; 22 באפריל 1724 – 12 בפברואר 1804) היה פילוסוף גרמני. נחשב לאחד מגדולי הפילוסופים בעת החדשה ואחד מהוגי הדעות החשובים ביותר בכל הזמנים. אחד ממשפטיו הידועים ביותר הוא: "העז לדעת, אזור אומץ להשתמש בשכלך שלך".
קאנט טען שהתודעה האנושית יוצרת את מבנה החוויה האנושית; שהתבונה היא מקור המוסר; שהחוויה האסתטית היא נטולת אינטרס; שהזמן והחלל הם צורות הסתכלות אנושיות ושאין אפשרות לדעת האם הם קיימים "כשלעצמם"; והניח כי העולם כפי שהוא לעצמו לא כפוף למושגים הקטגוריים שהאנושות תולה בו.
קאנט נתפס כמי שהביא כדבריו ל"מהפכה הקופרניקאית" בפילוסופיה, בדומה למהפכה המדעית של קופרניקוס. להגות הפילוסופית של קאנט נותרה השפעה עצומה גם בפילוסופיה העכשווית, ובמיוחד בתחומי המטאפיזיקה, האפיסטמולוגיה, האתיקה, התאוריה הפוליטית והאסתטיקה.
ביוגרפיה.
עמנואל קאנט נולד בקניגסברג שבפרוסיה המזרחית (כיום קלינינגרד שברוסיה) למשפחה נוצרית-לותרנית, רביעי למשפחה בת 11 ילדים. אביו היה מתקין אוכפים במקצועו.
בשנת 1740 החל ללמוד תאולוגיה באוניברסיטה של קניגסברג, אך עד מהרה נמשך לפיזיקה ולמתמטיקה ואף כתב ספר כדי ליישב את המחלוקת בין ניוטון שראה בחוק שימור התנע (momentum) את חוק השימור היסודי, לבין לייבניץ שטען כי סכום מכפלות המסה בריבוע המהירות עבור כל הגופים במערכת נתונה הוא גודל שחל עליו חוק שימור (אנרגיה קינטית). לבסוף שילב את הראות מרחיקת הלכת של הפילוסופיה עם הרציונליות חסרת הפשרות של המדעים המדויקים.
אביו נפטר בשנת 1746 ובשנת 1748 סיים קאנט את לימודיו באוניברסיטה של קניגסברג ושימש למשך שנים אחדות כמורה פרטי אצל משפחות האצולה בסביבה.
בשנת 1749 התפרסם ספרו הראשון "מחשבות על ההערכה האמיתית של הכוחות החיים" (בגרמנית: Gedanken von der wahren Schätzung der lebendigen Kräfte).
בשנת 1755 קיבל את הדרגה האקדמית "Magister" מהאוניברסיטה של קניגסברג, וכאקדמאים מתחילים רבים, עבד כמרצה ללא שכר מהאוניברסיטה וקיבל תשלום ישירות מהתלמידים שנכחו בהרצאותיו.
בשנת 1770 התמנה לראש הקתדרה ללוגיקה ולפיזיקה, ולאחר מכן שימש גם כרקטור האוניברסיטה.
במכתב משנת 1772 לתלמידו-חברו היהודי מרקוס הרץ, שנחשב היום לתעודה ההיסטורית החשובה ביותר להתחקות אחר היווצרות שיטתו הפילוסופית, הביע קאנט את התקווה שיסיים את ספרו הבא במשך שלושה חודשים. בסופו של דבר הסתיימה כתיבת הספר רק לאחר תשע שנים (ב-1781), והוא נקרא "ביקורת התבונה הטהורה". ספר זה נחשב ליסודי ביותר מבין ספריו של קאנט, וגם לקשה ביותר להבנה, הן בשל התורה החדשה שקאנט הציע בספר, הן בשל צורת הכתיבה המורכבת שלו, והן בשל ניסיונו להציג את כל השקפת עולמו בספר אחד. את אותה השקפת עולם הוא הציג גם בספריו האחרים.
בשנותיו האחרונות התעמת לא אחת עם השלטונות, שניסו למנוע ממנו לפרסם את דעותיו בענייני דת משום שראו בהן זלזול ופגיעה בכתבי הקודש. בתחילה נכנע להם קאנט, אך לאחר זמן מה שב לעסוק בנושא ביתר שאת, בעיקר בספרו הפולמוסי "ריב הפקולטות" שפורסם ב-1798.
בסוף המאה ה-18 התיר קאנט למספר צעירים יהודים להשתתף בסמינרים הפילוסופיים שלו בקניגסברג כסטודנטים שלא מן המניין, מאחר שהאוניברסיטאות בגרמניה סירבו לקבל תלמידים יהודים.
בשנת 1796 פרש קאנט מן ההוראה. הוא נפטר ב-12 בפברואר 1804. את ספרו האחרון לא הספיק לסיים. מילותיו האחרונות היו "טוב הדבר". הוא הובא לקבורה ב-28 בפברואר.
קברו לא ניזוק כמעט במהלך מלחמת העולם השנייה למרות שכוחות ברית המועצות הרסו את רוב רובה של העיר.
קיימות ראיות לכך שהאגדה האורבנית לפיה קאנט מעולם לא עזב את סביבת עיר הולדתו אינה נכונה. אם כי אפשר שעשה כן פעמים ספורות בלבד.
על אורח חייו ואופיו כתב היינריך היינה בביוגרפיה של קאנט:
תלמידיו באוניברסיטה סיפרו בכל זאת על דמות רעננה, והעידו על מידת ההומור שניחן בה בעת שנשא בפניהם את הרצאותיו. קאנט נטה להרצות אף על נושאים שונים שאינם בתחום התמחותו. הרצאות אלו משכו קהל שומעים רב שנהנה מסיפורים על ארצות אקזוטיות ומקומות רחוקים. קאנט עצמו היה ידוע בקומתו הנמוכה ובראשו גדול המידות. לקאנט היו מספר מנהגים מיוחדים, דוגמת קשירת גרביו ברתמות אל חגורת מכנסיו. בנוסף, הוא נהג לפנות מפעם לפעם לתחנת המשטרה המקומית על מנת לברר אם פרצה מגפה באזור, מחשש לבריאותו.
הגותו הפילוסופית.
תורת ההכרה.
בספרו "ביקורת התבונה הטהורה" טוען קאנט:
לטענתו, אלו הן שלוש השאלות הבסיסיות שאותן מנסה התבונה האנושית לפתור.
השאלה הראשונה היא מתחום תורת ההכרה ותכליתה היא לגלות את גבולו הלגיטימי של הידע האנושי. קאנט עוסק בשאלה זו בספרו "ביקורת התבונה הטהורה", ומבחין הבחנה קרדינלית בין עולם התופעות (phenomenon), אשר כל הכרותינו אינן אלא הכרתנו 'עולם' זה, כלומר עולם התופעות. לעומת הדבר כשהוא לעצמו (noumenon), אשר כלפיו אין לשכל האנושי גישה כלל. הכרתנו, כלומר הידע שברשותנו והידע שבאפשרותנו להשיג, מאורגן על ידי עקרונות א-פריוריים אשר מונחים בבסיס תפישתנו, כלומר בבסיס תפישת השכל האנושי, שהם: שתי צורות ההסתכלות: חלל וזמן, ו-12 הקטגוריות.
השאלה השנייה היא שאלה השייכת לתחום של תורת המידות (מוסר), וכדי לענות עליה מחפש קאנט ציווי מוסרי שהכרחי להניחו, המורה כיצד ראוי שהאדם ינהג. בשאלה הזו דן קאנט בספרו "ביקורת התבונה המעשית", אף על פי שאת תחילת הדיון ניתן כבר לראות ב"ביקורת התבונה הטהורה".
השאלה השלישית דנה בקשר הסבוך שבין המוסר והאושר. מצד אחד, קאנט איננו רוצה לקשור בצורה הדוקה מדי בין אושר למוסר, שכן גם אנו עדים לתופעת "צדיק ורע לו" וגם המניע שלנו לבצע פעולה מוסרית איננו תחושתנו הטובה. עם זאת, אנחנו כן חושבים שמוסר קשור באופן כלשהו עם אושר. שאלה זו היא מתחום האסתטיקה, והיא תרה אחר מה שעומד מאחורי השיפוט האסתטי (משפטי הטעם הטהור). בשאלה זו דן קאנט בספרו "ביקורת כוח השיפוט".
קאנט איחה בין שתי גישות פילוסופיות מאוד שונות שהיו מקובלות עד זמנו והן רציונליזם ואמפיריציזם.
משפטים מרכיבים-אפריורי.
קאנט בחן את המשפטים שאנשים רגילים לומר או לחשוב אותם וסיווג אותם לפי שתי חלוקות:
כל המשפטים בנויים מהצורה: "X הוא Y", כאשר X הוא הנושא של המשפט, או המושג שעליו מדברים ו-Y הוא הנשוא של המשפט, כלומר מה שיש לנו לומר על X.
משפט מנתח (אנליטי) זה משפט שאומר על המושג דבר שכלול בו מעצם הגדרתו. לדוגמה: "כלב הוא בעל-חיים". תפקידם של המשפטים המנתחים הוא להדגיש דברים שעד-כה לא שמנו לב אליהם. למשפט מנתח ניתן לקרוא גם משפט מסביר.
משפט מרכיב (סינתטי) זה משפט שאומר על המושג דבר שלא היה כלול בו מלפני-כן. לדוגמה: "הבית הוא ירוק" - כל המרכיבים הכלולים במושג "בית" אינם כוללים בתוכם את המושא של "צבע-ירוק", ומשפט זה, הוא זה שיצר הרכבה בין המושג של הבית לתכונת הצבע-הירוק. למשפט מרכיב ניתן לקרוא גם משפט מרחיב.
משפט אפוסטריורי הוא משפט הנובע מתוך ניסיון-החושים, ואילו משפט אפריורי לא נובע מניסיון-החושים.
כל המשפטים המנתחים הם אפריוריים, שהרי משפטים אלו הם הכרחיים מתוך הגדרת המושג שעליו הם מדברים, ואין צורך בניסיון-החושים כדי לאמת או לשלול אותם.
קאנט התעניין בעיקר במשפטים המרכיבים, מפני שהם אומרים על המושג דברים חדשים שלא ידענו אותם מלפני-כן. כאשר אנו מנסחים עובדות שנחשפנו אליהן באמצעות ניסיון-החושים, אנו יוצרים משפטים מרכיבים. אך הטענה המרכזית של קאנט היא, שלפעמים אנו יוצרים משפטים מרכיבים מבלי להיעזר בניסיון-החושים, כלומר אנו יוצרים משפטים מרכיבים-אפריורי.
ניתן להדגים משפטים כאלו באקסיומות של הגאומטריה. נתבונן במשפטים: "הקו הישר העובר בין שתי נקודות הוא הקו הקצר ביותר המחבר ביניהן"; "לחלל ישנם שלושה ממדים". משפטים אלו מרחיבים את הנושא מעבר לתחום הגדרתו, ולמרות זאת אנו אומרים אותם מתוך ודאות מוחלטת ומבלי לערוך ניסיונות מקדימים. קאנט טען שמשפטים מרכיבים אפריורי קיימים גם בתחומים נוספים. לדוגמה, המשפט "לכל מאורע יש סיבה", שהוא בסיס לכל תאוריה פיזיקלית (לפחות בפיזיקה הקלאסית - זאת שהייתה ידועה לקאנט), הוא גם לדעת קאנט, משפט מרכיב אפריורי.
קיומם של משפטים מרכיבים-אפריורי מהווה הוכחה לכך שההכרה שלנו לא מורכבת רק ממה שמתגלה לנו באמצעות החושים. כי כיצד אנו יכולים להצהיר על משפטים מרכיבים מבלי לערוך ניסוי מקדים? ועוד יותר מכך - מניין לנו הוודאות המוחלטת של המשפטים הללו? המסקנה של קאנט היא שלהכרה האנושית יש תבניות מולדות, שרק דרכן היא יכולה להכיר את העולם שמחוצה לה.
המהפכה הקופרניקאית.