איזבלה נולדה בפריז, ממלכת צרפת, בשנת 1295. הוריה היו פיליפ הרביעי, מלך צרפת וז'אן הראשונה, מלכת נווארה, בתו של אנרי הראשון, מלך נווארה. המלוכה האנגלית באותה התקופה הייתה בעלת נחלות על שטחים בתוך ממלכת אנגליה ושושלת המלוכה האנגלית הייתה בפועל בני אצולה צרפתים. מכיוון שהאנגלים אחזו בנחלות בהסכמתו הרשמית של המלך הצרפתי (בפועל הנחלות היו שייכות לאנגליה ולמלוכה הצרפתית הייתה השפעה מועטה עליהן) המלוכה האנגלית נחשבה למשנית לעומת האצולה הצרפתית.
בשנת 1308 התחתנה איזבלה עם אדוארד, בנו ויורשו של אדוארד הראשון, מלך אנגליה בחתונה שנערכה בבולון-סור-מר, צפון צרפת. שנה קודם לכן נפטר אדוארד הראשון ובנו הוכתר בתור אדוארד השני, מלך אנגליה. במקביל להכתרתו, איזבלה הוכתרה למלכת אנגליה ועברה להתגורר בלונדון. פעילותה המוקדמת בתוך הפוליטיקה האנגלית הייתה יעוצית בלבד, כאשר ייעצה לבעלה ולאישים בחצר המלוכה בנוגע להחלטות מנהליות וממשליות.
השפעתה של המלכה איזבלה על קבלת ההחלטות ומדיניותו של פייר גייבסטון, הרוזן הראשון מקרומוול, גדלה עם הזמן ולאחר ההתנקשות בחייו בשנת 1312 היא הייתה לדמות פוליטית רבת השפעה בחצר המלוכה. המלכה פעלה להגיע להסדר ביריבות בין המלך אדוארד השני לבין הברונים בחצר המלוכה ותמכה במאבק האנגלי נגד ממלכת סקוטלנד במסגרת מלחמת העצמאות הסקוטית הראשונה. כאשר המלך אדוארד השני פנה לתמיכת סיעת הדספנסרים בחצר המלוכה (רוזני וינצ'סטר), פנתה המלכה נגדו והחלה לתמוך בסיעת לנקסטר בעודה מנסה להפריך את הטענות כי ראשי הסיעה הפוליטית פועלים להחליש את המלוכה האנגלית בעודם משתפים פעולה עם רוברט הראשון, מלך סקוטלנד.
בחירתה לתמוך בסיעת לנקסטר לא תרמה למאבק הפוליטי על ההשפעה בחצר המלוכה והמלך אדוארד השני הוציא להורג את ראשי הסיעה וגירש מארצו מספר ברונים. בשנת 1325 טיילה איזבלה ביחד עם בנה, אדוארד, אל צרפת, שם ביצע אדוארד הצעיר טקס שבועת אמונים לאחיה, שארל הרביעי, מלך צרפת. בעודה בצרפת, איזבלה כרתה ברית עם רוג'ר מורטימר, מבין הברונים הגולים, ובספטמבר 1326 יצאה בראש צבא תומכיה להדיח את בעלה, המלך אדוארד השני.
לאחר שהדיחה את בעלה אדוארד השני וכלאה אותו, איזבלה ניקתה את חצר המלוכה מסיעת הדספנסרים, הכריזה על בנה בתור אדוארד השלישי, מלך אנגליה והחלה שלטון עוצרות ביחד עם רוג'ר מורטימר שנמשך עד לבגרותו של אדוארד השלישי. לאחר מערכה צבאית כושלת בסקוטלנד, הביאה המלכה איזבלה לחתימת הסכם אדינבורו-נורת'האמפטון שסיים את מלחמת העצמאות הסקוטית הראשונה כאשר ממלכת אנגליה הכירה בעצמאותה של ממלכת סקוטלנד. במסגרת ההסכם, בתה של איזבלה, ג'ואן מהמצודה, חותנה עם יורשו של רוברט הראשון, מלך סקוטלנד, דייוויד השני, מלך סקוטלנד.
שלטון העוצרות של המלכה איזבלה ומורטימר נמשך עד שנת 1330, כאשר אדוארד השלישי סימל את עצמאותו וסמכותו השלטונית בכך שאסר והוציא להורג את רוג'ר מורטימר. אדוארד אז הביאה לסיום המעורבות הפוליטית של אמו איזבלה והיא עברה לגמלאות. דרך היותה בתו של מלך צרפת אדוארד השלישי טען מאוחר יותר ללגיטימיות של טענתו לכתר צרפת מידי פיליפ השישי, מלך צרפת, טענה שמאוחר יותר הובילה לתחילת מלחמת מאה השנים בין אנגליה לצרפת.
בעודה בגמלאות הוכשרה המלכה לשעבר בנזירות והצטרפה למסדר קלרה הקדושה. המלכה איזבלה נפטרה בטירת הרטפורד הממוקמת בהרטפורדשייר בשנת 1358 בסבה טובה. עקב ההפיכה שביצעה נגד בעלה, איזבלה כונתה לימים "אשת-הזאבים מצרפת".
נסיך-בישוף
נסיך-בישוף (בגרמנית: Fürstbischof) היה בישוף או ארכיבישוף, שבנוסף לסמכותו הרוחנית היה גם השליט האזרחי על שטח, שאותו ניהל כריבון. משום כך הנסיכות או נסיכות-דיוקסיה שנשלטו פוליטית בידי נסיך-הבישוף יוכלו לחפוף באופן מוחלט או במידה רבה את תחום השיפוט של הדיוקסיה שלו, אך חלקים מסוימים ממנה, אפילו עיר מגוריו, יכולים להיות פטורים משלטונו האזרחי, ולקבל מעמד של עיר קיסרית חופשית. אם הסמכות הדתית השלטת היא ארכיבישוף, המונח הנכון הוא נסיך-ארכיבישוף (בגרמנית Fürsterzbischof). המקבילה בכהונה הנזירית היא נסיך-אב מנזר (בגרמנית Fürstabt). נסיך-בישוף נחשב בדרך כלל למונרך נבחר.
במערב, עם שקיעת האימפריה הרומית מהמאה הרביעית ואילך לנוכח הפלישות של הברברים, תפסו לעיתים בישופים נוצרים בערים את מקומו של המפקד הרומאי, קיבלו החלטות על הניהול האזרחי של העיר ופיקדו על כוחות צבא במידת הצורך. יחסים מאוחרים יותר בין נסיך-בישוף לבורגנים היו תמיד עוינים. מכיוון שהערים נהגו לדרוש כתבי זכויות מקיסרים, מלכים או הנסיך-בישופים שלהם והכריזו על עצמם עצמאיים, התגבר החיכוך בין הבורגנים לבישופים.
באימפריה הביזנטית נקטו הקיסרים, שעדיין היו אוטוקרטיים, באמצעים משפטיים כלליים שהקצו לכל הבישופים זכויות ותפקידים מסוימים בממשל החילוני של הדיוקסיות שלהם, אולי כחלק מהרצון להעמיד את הנצרות המזרחית בשירות האימפריה, כשתפקיד הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול כמעט הצטמצם לשר לענייני דת של הקיסר.
מעמד הנסיך-בישוף, ששילב את שני העולמות, נעלם דה פקטו מאזור האימפריה הרומית הקדושה בגרמניה עם פירוקה בשנת 1806. השם שרד בחלק מהדיוקסיות עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. השימוש בתארים "נסיך-בישוף" ו"נסיך-ארכיבישוף", כמו גם השימוש בסימני הכבוד החילוניים הקשורים אליהם (כגון כובע ושלט אצולה של נסיכים) בוטלו רשמית על ידי האפיפיור פיוס השנים עשר בשנת 1951.
נסיכים-בישופים באימפריה הרומית הקדושה.
הגדרה.
נסיך-בישוף היה בישוף במעמד של נסיך (Kirchenfürst). דרגתו הייתה של נסיך קיסרי (Reichsfürst) של האימפריה הרומית הקדושה. מקורה של פונקציה שלטונית חילונית זו של בישופים במדיניותם של מלכי גרמניה מימי הביניים להסתמך על הבישופים שמונו על ידם על מנת לרסן את השפעתם של משפחות נסיכים חזקות. לכמה מבישופים אלה הוענקו באותה עת זכויות מלכותיות (Jura regalia). במהלך התפתחות הנסיכות הטריטוריאלית, הרחיבו בישופים אלה גם את תחומי שלטונם לשטחים חילוניים, שהיו ידועים בשם "הוכשטיפט" (Hochstift).
התפתחות היסטורית.
בישופים היו מעורבים בממשל הממלכה הפרנקית ובאימפריה הקרולינגית שלאחר מכן, כנציג הדת בצמד השליחים מטעם הקיסר המכונה שפיקח על המנהל באזורים מרוחקים מהבירה, אך זה היה מינוי אישי, שלא היה קשור לדיוקסיה. נסיכים-בישופים היו נפוצים באימפריה הרומית הקדושה הפאודלית המפוצלת בין שליטים רבים, שם רבים קיבלו רשמית דרגת נסיך קיסרי (Reichsfürst), שהעניק להם את סמכות השלטון על שטח מסוים וייצוג ב (הרייכסטאג).
הדוכסויות של ממלכת גרמניה בתוך האימפריה נשלטו על ידי דוכסים חזקים ורבי עוצמה, שתמיד חיפשו יותר את "האינטרס הלאומי" של הדוכסות שלהם מאשר את זו של האימפריה. משום כך התכוון המלך האוטוני (הסקסוני) הראשון היינריך הראשון, מלך גרמניה ועוד יותר מכך בנו, אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, להחליש את כוחם של הדוכסים על ידי הענקת אדמות אימפריאליות לבישופים נאמנים ולהעניק להם זכויות מלכות (גביית מיסים, הטבעת מטבעות, הזכות לבצר, ללבוש בגדי מלכות וכו'). בניגוד לדוכסים הם לא יכלו להוריש תארים ואדמות לאף צאצא. במקום זאת הקיסרים שמרו לעצמם את מינוי הבישופים של הכנסייה הקניינית שלהם, תוך שהם מתעלמים ביודעין מהעובדה שלפי המשפט הקאנוני הבישופים היו חלק מהכנסייה הקתולית העל-לאומית. מהלך זה נתקל בהתנגדות הולכת וגוברת מצד האפיפיורים, שהגיעה לשיאה במאבק האינווסטיטורה המר של 1076. אף על פי כן, הקיסרים המשיכו להעניק שטחים מרכזיים לארכיבישופים החשובים ביותר. הטריטוריה שהייתה משויכת לדיוקסיה הפכה אז לדיוקסיה-נסיכותית (Fürstbistum). המונח הגרמני הוכשטיפט (Hochstift) שימש לעיתים קרובות לציון צורת הסמכות החילונית שהחזיקו בישופים שמונו לנסיך-בישוף, כאשר ארצשטיפט (Erzstift) משמש נסיכים-ארכיבישופים.
שלושת הנסיכים המכובדים ביותר של האימפריה שהיו גם ארכיבישופים מונו על ידי בולת הזהב של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1356, יחד עם ארבעה נסיכים חילוניים, לנסיכים בוחרים של האימפריה, כלומר נסיכים שבחרו את מלך הרומאים (שאם הוכתרו גם על ידי האפיפיור הוכרזו קיסרי האימפריה הרומית הקדושה): אלה היו הנסיכים-ארכיבישופים של מיינץ, קלן וטריר. בהתחשב בחשיבות הגבוהה יותר של יכולתם לקבוע את הקיסר בבחירה, כונו הנסיכויות שלהם "נסיכות בוחרת" (Kurfürstentum) ולא נסיכות-דיוקסיה.
בשנת 1521 היו 53 נסיכויות כנסייתית קתוליות באימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית, הרפורמציה הפרוטסטנטית והחילוט של נכסי הכנסייה הפחיתו את המספר הזה ל-23 עד 1648, אשר עלו מעט ל-26 במאה ה-18.
במאות ה-16 ותחילת המאה ה-17, בנוסף לנסיכים-בישופים אלה שנותרו קתולים, היו גם מספר נסיכות פרוטסטנטיות – שהחשובה ביותר הייתה . כמעט כל המדינות הרוחניות האוונגליסטיות האלה, שנשלטו בדרך כלל על ידי נסיכים של שושלות שכנות רבות עוצמה כמנהלנים, הפכו עקב שלום וסטפליה ב-1648 לנסיכות חילוניות (לטובת מדינות חילוניות גדולות יותר כמו ברנדנבורג-פרוסיה), שהאחרונה בהן הייתה מגדבורג בשנת 1680. הבישופות הפרוטסטנטית היחידה שנותרה הייתה , וכמקרה נוסף גבולי, שהתחלפה לסירוגין בין קתולים ולותרנים. כל הבישופויות האחרות שהיו קיימות בין השנים 1648 ל-1802–1803 היו קתוליות בלבד. היו גם רק שלושה פרוטסטנטיים.