בחקירת האירוע נמצא כי חברי החולייה, אשר נודעו בתקשורת בשם חוליית סילואן, היו אחראים לשורה של פיגועי טרור, ביניהם הפיגוע בקפה מומנט, אשר הביאו למותם של 35 אזרחים ישראלים ולפציעתם של 200 נוספים. לפי המידע, החולייה פעלה על פי הנחיות מטעם מפקדת החמא"ס ברמאללה, אשר דרשה מהם לאתר מרחב ציבורי הומה לשם ביצוע פיגוע התאבדות רב נפגעים. לאחר מכן נשלח המחבל המתאבד, פואד חוראני, סטודנט להוראה בן 22, לביצוע פעולת ההתאבדות. בסופו של דבר חברי החולייה שוחררו ממאסר במסגרת עסקת שליט.
אבראהים חאמד שהיה בין האחראים על תכנון פיגוע זה ואחרים, נתפס, הועמד לדין ונדון בשנת 2012 ל-54 מאסרי עולם.
בספטמבר 2020 הותר לפרסום ראיון שנערך עם מתכנן נוסף של הפיגוע לאחר שנעצר, עבדאללה ברגותי, בידי ד"ר רוני שקד. ברגותי הסביר שהבחירה במקום הזה נבעה מקרבתו למעון ראש הממשלה כדי להעביר לו את המסר שאף הוא אישית איננו בטוח מהטרור בדיוק כמו אזרחיו.
בעקבות הפיגוע העבירו חלק ממשפחות ההרוגים ביקורת אודות הסדרי האבטחה אשר היו נהוגים במקום. לפי גורמים אלו, חלק מהאחריות לאי סיכולו של הפיגוע מונח על כתפי המאבטח, אשר בעת האירוע לא היה חמוש, וכן שוחח עם אנשים, דבר שאיפשר למחבל להיכנס למתחם ללא קושי. בעקבות זאת מסרו גורמי המשטרה, שלאחר החלמתו של המאבטח, אשר נפצע בפיגוע בצורה קלה, יוחלט כיצד לטפל בעניינו. המאבטח מצידו מסר גרסה שונה, לפיה הוא הבין את הסכנה מיד כאשר המחבל נכנס למתחם, וזינק לכיוונו במטרה לעצרו, תוך כדי קריאה לשאר באי המקום לתפוס מחסה, דבר שהסתבר כנכון בחקירתו ביום שאחרי.
תגובות לפיגוע.
מיד לאחר הפיגוע, וחרף הזעם הציבורי, ראש ממשלת ישראל אריאל שרון מסר כי הוא מוכן לנהל משא ומתן למול גורמי הרשות הפלסטינית, במטרה להשיג הפסקת אש. בו זמנית חזרו וקראו בכירים באו"ם לישראל ולפלסטינים לשמור על איפוק ולחזור לשולחן המשא ומתן.
ברחבי העולם הערבי היו רבים אשר תמכו בפיגוע, במחאה על פעולותיה של מדינת ישראל כנגד בני העם הפלסטיני. כביטוי לתחושה זו, הגדיר מאמר מערכת של עיתון "אל-אח'באר" המצרי, אחד מהעיתונים החשובים ביותר בעולם הערבי, את הפיגוע כ"הפעולה ההרואית שביצעו 'גדודי עז אל-דין אל-קסאם', הפלג הצבאי של תנועת ה'חמאס', בירושלים המערבית..."
בעקבות הפיגוע.
הפיגוע עצמו, אשר התרחש במהלך "מרץ השחור" בו אירעו פיגועים רבים בכל רחבי הארץ, היווה בעבור אזרחים ישראלים רבים הוכחה נוספת לאזלת ידה של ממשלת ישראל במאבק למול הטרור הפלסטיני. עצם העובדה כי המחבל הצליח לחדור לבית הקפה בהצלחה מבלי שיזוהה, וזאת חרף סמיכותו של בית הקפה למעונו הרשמי של ראש הממשלה, הוביל לתחושה ציבורית של כישלון במאבק למול פיגועי הטרור הפלסטיני, ולאבדן אמון ביכולתה של מדינת ישראל להבטיח את ביטחונם האישי של אזרחיה. תחושה זו, אשר התגברה בעקבות שרשרת פיגועי התאבדות ברחבי הארץ במהלך החודש, ששיאה היה הפיגוע במלון פארק בנתניה, 18 יום לאחר הפיגוע בקפה מומנט, הובילה להחלטת ממשלת ישראל לצאת למבצע צבאי רחב היקף כנגד תשתיות הטרור הפלסטיני ברחבי יהודה ושומרון.
בתקופה שלאחר הפיגוע התארגנו מספר משפחות של הנפגעים, וזאת במטרה לתבוע פיצוי כספי מהרשות הפלסטינית, בטענה כי מבצעי הפיגוע פעלו על סמך מדיניותה של הרשות הפלסטינית בהנהגת יאסר ערפאת, אשר תמך בפועל בפיגועי התאבדות כנגד ישראל כאסטרטגיה במאבק כנגדה.
הנצחה.
אחד הנרצחים בפיגוע היה ברוך לרנר, ששימש כאחד המאבטחים הקבועים בעיר העתיקה. להנצחתו, נקרא בית יהודי סמוך לשער שכם שנרכש בינואר 2003, על שמו "בית ברוך". מתי דן הכריז כי הנצחת ברוך לרנר בקריאת הבית על שמו מצהירה בי "הכניסה לבית היא התשובה לשנאה ולטרור הערבי המופנים כלפינו".
סנדרו אחמטלי
סנדרו אַחמֵטֵלִי (בגאורגית: სანდრო ახმეტელი; 13 באפריל 1886 - 27 ביוני 1937) היה במאי תיאטרון גאורגי שהתפיסות החדשניות שלו השפיעו עמוקות על ההתפתחות הסובייטית והפוסט-סובייטית של התיאטרון הגאורגי. נחשב לאחד מגדולי במאי התיאטרון של גאורגיה. בין השנים 1926–1935 הוא ניהל את תיאטרון רוסתוולי שבטביליסי, התיאטרון הראשי של גאורגיה, והפך אותו לאחד מהתיאטראות המצליחים בכל רחבי ברית המועצות. במהלך הטיהורים הגדולים של סטלין הוא נעצר והוצא להורג באשמת שווא של ריגול.
חייו.
סנדרו אחמטלי נולד לאב כומר כאלכסנדרה אַחמֵטֵלַאשווִילִי ( ალექსანდრე ახმეტელაშვილი) בכפר אנאגה, קאחתי (באותם ימים במלכות המשנה של הקווקז, האימפריה הרוסית). השפעת תוואי הנוף והתרבות הייחודיות לחבל ההררי במזרח גאורגיה, ניכרו מאוחר יותר בעבודתו. הסופר ואסיל בארנובי היה המורה של אחמטלי והוא רכש ממנו ידע מעמיק של הספרות הגאורגית והעולמית. במקביל הוא עסק באיגרוף. עקב נישואיו הוא נאלץ לעבור לסנקט פטרבורג ונרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג ולמד שם עד לשנת 1916. באותן השנים בילה אחמטלי את רוב זמנו לכתיבת ביקורת תיאטרון. בשנת 1915 הוא כתב את המניפסט הראשון שלו, גילוי דעת המגנה את התיאטרון הגאורגי. לדעתו התיאטרון הגאורגי צריך "להיהרס, כדי שיוכל להיות רך יותר, יצרי יותר, טמפרמנטי, אמוציונלי, אדיר וחזק, נועז והרואי".
בשנת 1918 הכריזה גאורגיה על עצמאותה והממשלה המנשביקית החדשה השיקה תוכנית לתחיית התיאטרון הלאומי של גאורגיה. אחמטלי שב לגאורגיה כדי להוביל את האמנים הצעירים למאבק כנגד התוכנית. בשנת 1922, לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה וכינונה של גאורגיה הסובייטית, שב הבמאי הפרו-סובייטי, קוטה מרג'נישווילי לגאורגיה, ויחד עמו החל אחמטלי בביצוע רפורמות בתיאטרון רוסתוולי. אף על פי ששיתוף הפעולה ביניהם היה פורה הוא לא היה קל. האופי השמרני והקונפורמיסט של מרג'נישווילי לא הסתדר עם האופי הסוער והניהול האוטוקרטי של אחמטלי ובשנת 1926 עזב מרג'נישווילי את תיאטרון רוסתוולי, כשהוא משאיר את אחמטלי כמנהל היחיד של התיאטרון. אחמטלי ייסד תאגדי אומנותי משל עצמו בשם דוּרוּגִ'י (על שם נהר הדורוג'י, אחד מיובליו של האלזני), ודרש מכל חבריה לחתום על התחייבות "להקריב את חייו ועתידם לרצון התאגיד והתיאטרון".
יחסיו של אחמטלי עם השלטון הסובייטי החדש בגאורגיה הסובייטית לא היו קלים. למרות חדשנותו והיותו שמאלני, האקספרסיוניזם והאקספרימנטליות שלו לא תאמו במיוחד לדוקטרינות הבולשביקיות. במהלך המרד האנטי-סובייטי בגאורגיה בשנת 1924, הוא נעצר לזמן קצר ותושאל לגבי מידת שיתוף הפעולה שלו עם הקושרים. בלחץ של בריה הוא פרק, בשנת 1927, את תאגיד דוג'ורי, אולם התהודה של הצלחותיו התיאטרליות זיכו אותו בהגנה במוסקבה. כישוריו והכוריאוגרפיה שלו זכו להכרה בינלאומית. לאחר יצירת המופת שלו בביצוע המחזר של גריגול רובכידזה, "למרה", זכה, בשנת 1930, בפרס באולימפיאדת הדרמה במוסקבה. אחמטלי וחבורתו הוזמנו לסיורים בארצות הברית, דבר שהדליק נורה אדומה בקרב השלטונות הסובייטים. בעקבות הסקנדל של עריקת רובכידזה לגרמניה, מאוחר יותר באותה שנה, פתח בריה בחזית חדשה כנגד אחמטלי. באופן פרדוקסלי, המשיך המחזה להופיע על הבמות, כדי להראות את התקדמות התיאטרון הסובייטי, אם כי ללא שמו של הבמאי על הכרזות. אחמטלי הפיק את עבודתו הגדולה האחרונה, שהייתה מבוססת על המחזה "השודדים" של שילר, בשנת 1933, ולאחריו ערך סיור ניצחון במוסקבה. באותה שנה זכה בתואר אמן העם של גאורגיה הסובייטית.
אחמטלי לא יכל לברוח מהפיקוח של בריה. הוא האשים אותו בפעילות אנטי-סובייטית ובסיור אסור מחוץ לרחבי ברית המועצות ולבסוף הורד מן הבימה בשנת 1935. הוא מצא מקלט ברק מעריציו במוסקבה, אולם בשנת 1937, הוא הוסגר לטביליסי ונכלא עם מספר רב של עמיתיו באשמת שווא של ריגול עבור הבריטים ומזימה לרצוח את בריה וסטלין. אחמטלי היה נתון לעינויים בנוכחות בריה, שהותירו אותו אילם ומשותק. הוא אולץ להתוודות, אך סירב למסור של מעורבים אחרים במזימה לכאורה. הוא הוצא להורג ב-27 ביוני 1937. לתושבים הזרים שבאו לבקר אותו בתיאטרון נאמר כי הוא פרש לגמלאות. שמו של אחמטלי טוהר לראשונה על ידי היסטוריונית התיאטרון, נתלה אורושדזה.
עוזרת בית
עוזר בית
מדרחוב נורדאו (חיפה)
רחוב נורדאו (מדרחוב נורדאו) הוא רחוב מרכזי בשכונת הדר הכרמל בחיפה; המדרחוב הראשון בעיר.
היסטוריה.
הרחוב כולל מגוון מבנים בסגנון אקלקטי ובין-לאומי ("באוהאוס") שנבנו בשנות ה-30. במשך עשרות שנים שימש הרחוב מרכז עסקים, קניות ובילוי. הוא אכלס חנויות רבות, ובלטו בו חנויות לבדים וטקסטיל וכן צורפים ותכשיטנים. כמו כן פעלו בו בתי קפה ותיקים, ובהם "וינה", "שטרנהיים", "קפה ריץ" ו"קפה יורדן". בשנות ה-70 נפתחו בו מסעדות הגורמה הראשונות בחיפה. כמו כן שכנו בו משרדים וקליניקות פרטיים רבים.
בשנות ה-80 יזם ראש העירייה אריה גוראל את הפיכת רחוב נורדאו למדרחוב. בשנים הראשונות המדרחוב שקק חיים. אולם באמצע שנות ה-80, בעקבות שינויים דמוגרפיים שעברו על שכונת הדר הכרמל, החלה הדעיכה של הרחוב. תושביה המבוססים של השכונה נטשו אותה, והדבר גרם לירידת קרנו של המדרחוב. חלק גדול מבתי העסק והחנויות שפעלו בו נסגרו ועברו לקניונים החדשים ולאזורים אחרים בעיר. בסוף שנות ה-80 הגיעה פעילות המדרחוב לשפל.