משפחת בלסקי (לעיתים נכתב שם המשפחה: ביילסקי) הייתה המשפחה היהודית היחידה בכפר סטאנקיביץ'. הכפר נמצא בסמוך לנובוגרודק ולידא, באזור שבראשית מלחמת העולם השנייה היה שייך , אולם הוא נכבש בספטמבר 1939 על ידי ברית המועצות. לדוד ולביילה בלסקי היו 10 בנים ושתי בנות.
משפחת בלסקי סייעה לסובייטים שפעלו ליצור קשר עם האוכלוסייה המקומית. לאחר מבצע ברברוסה הפך נובוגרודק לגטו, כחלק מתוכנית ההשמדה הנאצית.
הקמה.
בדצמבר 1941, נרצחו בגטו ההורים דוד וביילה יחד עם שלושה מילדיהם הקטנים, אשתו של זוס, הבן השני ובתו התינוקת. ארבעה מהאחים (טוביה בלסקי) (8 במאי 1906 – 12 ביוני 1987), אלכסנדר זיסל "זוס" (19 באוקטובר 1912 - 18 באוגוסט 1995), עשהאל ואהרון הצליחו להימלט ליער קרוב. יחד עם 17 תושבי גטו נוספים, ייסדו את הגרעין של קבוצת הפרטיזנים, שהחלה לפעול באביב 1942. הקבוצה, שכללה בראשיתהּ 40 איש, גדלה בהמשך במהירות.
מפקד הקבוצה היה הבכור, טוביה, ששירת בצבא הפולני בין השנים 1927–1929 והגיע בו לדרגת רב-טוראי. כבוגר תנועת נוער ציונית טוביה אמר ש"עדיף להציל יהודייה זקנה אחת מלהרוג עשרה חיילים גרמנים" ו"אל תמהרו להרוג ולמות, אנו עוסקים בהצלת נפשות,חשוב יותר להציל יהודים מלהרוג גרמנים". שליחיו לגטו גייסו חברים נוספים לקבוצה, ששהתה ביער נאליבוקי. מאות אנשים הצטרפו למחנה, ובשיאו היו בו 1,230 איש, 70% מתוכם נשים ילדים וקשישים. איש לא נדחה, וכ-150 נטלו חלק פעיל בפעולות צבאיות.
ארגון.
הפרטיזנים חיו במחפורות ובמבנים ארעיים ביער (זימלנקה). בנוסף נבנו בנייני ציבור: מטבח, טחנה, מאפייה, בית מרחץ, מרפאה ומחנה הסגר לחולים במחלות מידבקות כטיפוס. עדרי פרות סיפקו חלב.
מתחם בתי המלאכה סיפק ללוחמים את התשתית הלוגיסטית, שסייעה מאוחר יותר גם לפרטיזנים הסובייטים באזור. אלו כללו חייטים, סנדלרים, אמני עור ומתכת, נגרים, יצרני כובעים, ספרים ואף שענים שסיפקו את תוצרתם לקבוצה ככלל, וללוחמים בפרט, כל אחד לפי יכולתו. המחנה כלל בית כנסת, בית ספר, בית משפט ואף כלא. (על פי ריאיון עם האח הקטן אהרון לא היה כלא במחנה מכיוון שלא היה בו צורך. זמן טבת תשע"ד). עם זאת, דווח גם על חוסר שוויון ששרר בין הפרטיזנים ובין התושבים העניים, וכן על מקרי אלימות (בהם רצח ואונס) שהתרחשו במחנה.
פעילות.
יחידת הפרטיזנים של בלסקי פעלה נגד הנאצים ותומכיהם – מתנדבים ביילורוסים, וכן נגד תושבים מקומיים שרצחו יהודים או בגדו בהם. בנוסף לכך עסקה היחידה גם במשימות חבלה. הממשל הנאצי הציע פרס של 100,000 מארק עבור ראשו של טוביה בלסקי, וב-1943 ניהל מבצע טיהור גדול נגד הפרטיזנים באזור זה. חלק מהקבוצות נפגעו קשות, אך קבוצת בלסקי נסגה לאזור מרוחק יותר ביער והמשיכה להגן על חבריה הלא-לוחמים.
במסגרת המאמץ לכלכל את כל המחנה פשטו לוחמי הקבוצה על כפרי הסביבה והחרימו מוצרי מזון. התנגדות מצד האיכרים יכלה לגרום לאלימות כלפיהם ואף לרציחתם. כך נוצרה עוינות כלפי קבוצת בלסקי, הגם שחלק מהאיכרים בחרו לסייע לה.
הפרטיזנים בחבורת בלסקי היו קשורים לפרטיזנים הסובייטים שפעלו באזור יער נליבוקי תחת גנרל פלטון. מספר ניסיונות של הפיקוד הסובייטי לספח את הקבוצה נדחו, והקבוצה שמרה על מבנה המקורי ונותרה תחת הנהגתו של טוביה. כך יכל להמשיך להגן על האוכלוסייה היהודית ולקיים, בד בבד, פעילות קרבית. עצמאות זו הובילה לבעיות בהמשך.
הקבוצה חולקה לשתי יחידות, "אורדז'וניקידזה" – שהונהגה על ידי זוס והצטרפה לפעילות הלוחמה של הפרטיזנים הסובייטים, ו"קאלינין" – שהונהגה על ידי טוביה. לפי מסמכיהם הרגו היחידות 381 חיילי אויב, חלקם בפעולות משותפות עם הפרטיזנים הסובייטים. 49 מחברי הקבוצה נהרגו בלחימה.
פירוק.
בקיץ 1944, כשמתקפת הנגד הסובייטית הגיעה לבלארוס, יצאה מהיערות יחידת "קאלינין" שמנתה כ-1,200 איש ונעה לעבר נובוגרודק. על אף שיתוף הפעולה המוקדם עם הסובייטים, הנ.ק.ו.ד. החל לחקור את האחים בדבר שמועות על מעשי ביזה בהם היו מעורבים כביכול ועל כישלונם "ליישם עקרונות סוציאליסטים במחנה". עשהאל גויס לצבא האדום ונהרג בקרב בקניגסברג (היום: קלינינגרד) ב-1945. שאר האחים ברחו מערבה. יהודה, אחיינו של טוביה, נתבע על ידי הנ.ק.ו.ד. על היותו קצין בצבא הפולני לפני המלחמה אך בסיועו של טוביה הצליח להימלט להונגריה ובהמשך לישראל.
לאחר המלחמה.
עם סיום המלחמה חזרו האחים טוביה וזוס לפולין ובשנת 1945, לאחר שנרדפו על ידי השלטונות הסובייטים, עלו לארץ ישראל ולחמו ביחד במלחמת העצמאות. ב-1956 היגרו טוביה וזוס לארצות הברית שם פתחו עסק הובלות קטן.
טוביה נפטר בשנת 1987, כשהיה בן 81 בניו יורק. הותיר אחריו את אשתו לילקה ושלושה ילדים, שני בנים ובת ותשעה נכדים.
זוס נפטר בשנת 1995 ממחלת לב, כשהיה בן 83 בברוקלין, ניו יורק. השאיר אחריו שלושה בנים, דוד, צבי ויעקב ביילסקי, שנולדו לו ולאשתו השנייה, סוניה.
האח האחרון לבית ביילסקי שנותר בחיים, אהרון, עלה אף הוא לארץ לאחר המלחמה ולחם במלחמת העצמאות, וכמו אחיו הבוגרים היגר אף הוא לארצות הברית ב-1951, שם שינה את שמו לארון בל. הוא מתגורר בפאלם ביץ' שבפלורידה.
האשמות בפולין.
בפולין, העיתונות הלאומנית האשימה את יחידת בלסקי במעורבות בטבח נאליבוקי בו נהרגו 128 איש, בעיקר גברים חברי יחידת הגנה עצמית ששיתפה פעולה עם הנאצים, על ידי פרטיזנים סובייטים. טבח נאליבוקי מוזכר בעיתונות הלאומנית בפולין כאשר האחריות הפולנית לשואה עולה על סדר היום. המוסד לזיכרון הלאומי הפולני חקר בנושא החל משנות ה-2000 המוקדמות, וקבע שיחידת בלסקי הגיעה ליער רק לאחר הטבח, לכן אין לה חלק בו.
הספרים והסרטים.
שני ספרים באנגלית התמקדו בסיפורם של הביילסקים: "משפחת אנשי היער" (1993) של נחמה טק, ו"האחים ביילסקי" (2004) של פיטר דאפיוכן ספר אחד בעברית "מנדי ילד יהודי ביער" של שרה ליאון. הקבוצה הוזכרה גם במספר רב של ספרים אודות תקופה זו בהיסטוריה. "נקמה: סיפורם האמיתי של האחים ביילסקי" יצא לאור בפולין ב-2009 וחובר על ידי שני כתבים מה"גאזטה ויבורצה" עסק בעיקר בהקשר הפוליטי וההיסטורי בו פעלו הפרטיזנים ובמיוחד במאבק בין קבוצות ההתנגדות הפולניות והסובייטיות באזור קרשי.
ב-2006, שידר ערוץ ההיסטוריה סרט דוקומנטרי בשם "האחים ביילסקי: ירושלים ביערות" שנכתב ובוים על ידי דין וורד.
סדרת ה-BBC "הישרדות קיצונית" כללה פרק על האחים.
סרט הקולנוע "התנגדות" יצא לאקרנים ב-2008.
הרשל'ה מאוסטרופולי
עבד אל רחמן זועבי
אלן גרייסון
אלן מארק גרייסון (באנגלית: Alan Mark Grayson; נולד ב-13 במרץ 1958) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית. כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת פלורידה בשנים 2011-2009 ולאחר מכן בשנים 2017-2013, ממחוז הקונגרס השמיני וממחוז הקונגרס התשיעי בהתאמה. תחילה גרייסון התמודד על המועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג פלורידה בסנאט של ארצות הברית במסגרת בחירות 2022 נגד ואל דמינגס, אך בהמשך פרש מהמירוץ לסנאט והחליט להתמודד על מקום בבית הנבחרים מטעם המחוז ה-10 של פלורידה, במקום דמינגס שרצה לסנאט.
ביוגרפיה.
גרייסון נולד למשפחה יהודית ברובע הברונקס בניו יורק. הוא סיים שם תיכון למדעים ורכש תואר ראשון בהצטיינות מבית הספר למשפטים של הארוורד ותואר שני בממשל מבית הספר לממשל ע"ש ג'ון פ. קנדי באותה אוניברסיטה.
לאחר לימודיו, גרייסון הלך לעבוד כעוזר לשופט בבית המשפט לערעורים במחוז וושינגטון די. סי., כשהוא עובד אצל כמה שופטים שהיו מאוחר יותר לשופטי בית המשפט העליון, כגון, השופטת היהודייה הראשונה בבית המשפט העליון, רות ביידר גינסבורג, כמו גם אנטונין סקאליה, והתובע הכללי לשעבר, רוברט ברוק. גרייסון סייע להקמת הארגון ללא מטרת רווח "הברית למחקר ההזדקנות" למחקר של מחלות כרוניות בהזדקנות, חינוך בריאות הצרכן ומדיניות בריאות ציבורית. הוא מכהן כיום גם כמזכיר מועצת המנהלים של גוף זה.
מאוחר יותר, גרייסון חזר לעסוק במשפטים, כשהוא עוסק בחוזים ממשלתיים, ובאומרו כי הוא רואה "את הרע שיוצא מהטוב, תחת ממשלו של הנשיא בוש", הוא יצא בתקיפות כנגד מרמה בחוזים פרטיים עבור עיראק, בחברות נשק פרטיות מול ממשל בוש, אותם כינה "הפשע של המאה". הוא הגיש תביעות כנגד חברות עם חוזים מול הממשל, כגון, החברה של סגן הנשיא דיק צ'ייני האליברטון וחברת הבת לשעבר שלהם "קיי.בי.אר".
גרייסון נשוי ללוליטה גרייסון ולזוג חמישה ילדים.
המרוץ לקונגרס.
ב-2006, גרייסון עשה את הניסיון הראשון שלו להיבחר לקונגרס, כשהוא מודיע על מועמדותו עבור המחוז ה-8 של פלורידה. הוא הפסיד את הפריימריס הדמוקרטים כנגד צ'ארלי סטיוארט, איש עסקים מקומי ומכובד מהשמאל-מרכז של המפלגה הדמוקרטית, בהפרש של 48%-36%. סטיוארט המשיך לרוץ בבחירות הכלליות והפסיד את המרוץ לחבר הקונגרס המכהן ריק קלר, בהפרש של 53%-46%.