בתלמוד (ברכות, כח, ע"ב) מסופר כי לתפילת שמונה עשרה נוספה מאוחר יותר ברכה נוספת (התשע עשרה) שמתייחסת לנוצרים. ברכת המינים היא הברכה השתים עשרה בסדר תפילת שמונה עשרה הנהוג היום. היא נקבעה לאחר ברכת "השיבה שופטינו" מאחר שכיוון שנעשה דין ברשעים, כלים גם המינים (בזאת מתבטאת תפיסה ששורש כל הכפירה ה"אינטלקטואלית" שיש, מונח בכפירה המוסרית, אורות הקודש לראי"ה קוק).
הרקע לתיקון ברכת המינים.
כפי האמור, בתקופתו של רבן גמליאל, בתקופת חורבן בית שני ולאחריו, היו בקרב עם ישראל כתות שונות (פרושים, צדוקים, איסיים, תלמידי ישו הנוצרי ועוד). כשחלקן כופרים באחדים מעיקרי האמונה. רבן גמליאל וחכמי יבנה נתנו דעתם על הדבר, ולשם כך תיקנו ברכה נוספת על תפילת שמונה עשרה, היא "ברכת המינים" (ראו ערך מורחב), שבה נאמר: "למינים ולמלשינים אל תהי תקוה" המונח "מינות" כולל במשמעותו סטיה מהזרם המרכזי ביהדות, לחימה כנגד שמירת המצוות. יש מי שמייחס את היוזמה לתיקון ברכת המינים לרבן גמליאל דיבנה, אך אחרים טוענים שתוקנה ביוזמת סבו, רבן גמליאל הזקן (ראו בערך שמואל הקטן#תקופתו). שליח ציבור שדילג על הברכה הזו, נחשד מיד שהוא מין.
תיקונה של הברכה.
רבן גמליאל הזקן רצה לסלק את המינים מבתי הכנסת ומהקהילה הפרושית, ולכן ביקש לתקן את ברכת המינים. נענה לבקשה שמואל הקטן ותיקן את הברכה. הברכה פעלה כך שהמינים שירדו לפני התיבה יימנעו מלומר את ברכת המינים, וכך ייחשפו ויתבקשו לחזור בתשובה או יגורשו.
אוטומט סופי דטרמיניסטי
בתורת החישוביות, אוטומט סופי דטרמיניסטי (להלן: אס"ד) הוא מודל מתמטי, המגדיר שפה פורמלית. המודל מורכב מאוסף סופי של מצבים וכְלָלֵי מַעֲבַר ביניהם. בהינתן קלט, הבנוי מסדרה של סמלים (סימנים) מתוך א"ב (אוסף כל הסימנים האפשריים) ידוע, מתבצע מעבר סדרתי על הסמלים, ובהתאם, מתבצעים מעברים בין מצבי האוטומט – אחד עבור כל סמל. המצב ההתחלתי ידוע מראש וכל מעבר מוגדר באופן חד-ערכי ויחיד ("דטרמיניסטי") על פי הסמל הבא שנקרא. כאשר נקראים כל הסמלים שבקלט, מתבצעת בדיקה של סוג המצב בו נמצא האוטומט (המצב האחרון שאליו הגיע). אם מדובר ב"מצב מקבל", הקלט נחשב כ"מילה בשפה" של האוטומט, אחרת, הוא נחשב כמילה שאיננה שייכת לשפת האוטומט.
קבוצת כל השפות הפורמליות, המוגדרות על ידי אס"ד-ים, מכונה קבוצת השפות הרגולריות.
הגדרה פורמלית.
אס"ד formula_1 מוגדר להיות החמישייה הסדורה הבאה:
formula_2
כאשר:
אופן פעולת האוטומט.
האס"ד קורא את מילת הקלט (סדרת האותיות) תוך כדי מעבר בין מצביו השונים (בהתאם לפונקציית המעברים), ובסיום קריאת המילה, קובע האם היא שייכת לשפה, לפי סוג המצב אליו הגיע:
1. האס"ד מתחיל את פעולתו במצב formula_5 ומקבל מילת קלט (סופית או ריקה ("מילה ריקה" היא מילה עם 0 אותיות)).
2. האס"ד בודק האם קיימות אותיות במילה:
דוגמאות לאוטומטים סופיים.
אוטומט המקבל מילים המכילות מספר זוגי של אפסים.
נתבונן באוטומט formula_12 המוגדר כך:
אס"ד זה ניתן להצגה גם כגרף המכוון הבא:
כאשר:
ניתן לראות שאס"ד זה עובר ממצב אחד לאחר רק בעת קריאת formula_17, וקל לראות (או להוכיח באינדוקציה), שמילה תתקבל אם ורק אם מספר המופעים של formula_17 בה יהיה זוגי.
אוטומט המקבל מילים המתחילות ברצף 101.
האוטומט המוצג באיור דואג לכך, שמילות הקלט שיעברו דרכו יתחילו ברצף "101". א"ב האוטומט הן הספרות 0 ו-1, המצב המקבל הוא מצב Q4 (מיוצג על ידי עיגול כפול), המצב ההתחלתי (המצב שבו מתחיל האוטומט; כלומר, לפני שנקלטה אות כלשהי) הוא המצב Q1, ו-Q5 הוא "מצב מלכודת". אם אוטומט זה היה מופעל על ידי מחשב פרימיטיבי בעל מקלדת עם הכפתורים 0 ו-1 בלבד ונורה המציינת אם הקלט חוקי (בשפה) או לא, האוטומט היה מתחיל במצב Q1 והנורה הייתה כבויה. אם המשתמש היה מקליד את המחרוזת "000", או "100" בהתחלה, קריאה נוספת של כל אות הייתה גורמת למילה (הקלט) לא להיקלט על ידי האוטומט, מאחר שהוא היה מגיע למצב המלכודת Q5. מאידך, אם המשתמש היה מקיש בהתחלה את המחרוזת "101", הנורה הייתה נדלקת, כאינדיקציה לכך שהמילה חוקית (בשפה). קריאת אות נוספת (הקשה על הכפתורים 0 או 1 על ידי המשתמש) לא הייתה משנה עובדה זו, והנורה הייתה ממשיכה לדלוק. כל עוד נמצאים במצב שאינו Q4, הנורה כבויה. רק במצב Q4 הנורה דולקת.
תוכנית בילטמור
תוכנית בילטמור היא תוכנית שהתקבלה בוועידה של הארגונים הציוניים, אשר נקראה על שם מלון בילטמור בניו יורק, שבו התכנסה במאי 1942. הוועידה, שאורגנה על ידי נשיא ארגון ציוני אמריקה, הרב אבא הלל סילבר, בשיתוף עם נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, חיים ויצמן, ויו"ר הנהלת הסוכנות היהודית, דוד בן-גוריון, כונסה בהיעדר אפשרות לקיים את הקונגרס הציוני בתקופת מלחמת העולם השנייה, אולם נעשה מאמץ משמעותי לדמות אותה ככל האפשר לקונגרס, והשתתפו בה כ-600 צירים מ-18 מדינות.
ועידת בילטמור סימנה את פתיחת המאבק שהוביל בן-גוריון להקמת המדינה היהודית לאלתר, על רקע אכזבה בתנועה הציונית מהספר הלבן של 1939, שהשלים את הנסיגה ההדרגתית של בריטניה ממחויבותה לעקרון הבית הלאומי לעם היהודי בארץ ישראל. נוכח תלותה של בריטניה בסיוע האמריקני בזמן המלחמה, חשב בן-גוריון ב-1941 כי כל החלטה שתתקבל בעניין ארץ ישראל לאחר המלחמה תיעשה תוך מעורבות מכרעת של ארצות הברית, ולכן החל לחזק את קשריו עם המנהיגות הציונית שם, על מנת שזו תגביר את השפעתה על הממשל האמריקני כדי שיתמוך בתוכנית הציונית.
הוועידה התכנסה בין 9 במאי ל-11 במאי 1942, והתוכנית שהתקבלה בה כללה הצעת פתרון בת שלושה סעיפים לשאלת ארץ ישראל:
לתוכנית קמו מתנגדים, הן מבין אלה שהאמינו בשלמות הארץ, הן מקרב אלה שתמכו ברעיון הדו-לאומיות - דהיינו, ארץ ישראל כמדינה אחת לשני עמים. בן-גוריון הוסיף לקדם את התוכנית שיזם, על אף התנגדות רבה גם במפלגתו, מפא"י.
בנובמבר אותה שנה אישר הוועד הפועל הציוני בירושלים, ברוב גדול, את עיקרי התוכנית שהפכה למצע המדיני הרשמי של התנועה הציונית.
היה זה רק ב-5 באוגוסט 1946 שבן-גוריון נאות לשלוח את ד"ר נחום גולדמן לארצות הברית עם הסכמה לחלוקת הארץ, דבר שהוביל לביטול תוכנית מוריסון-גריידי על ידי טרומן וסלל את הדרך למשלחת אונסקו"פ ובעקיפין להחלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947.
בפתח תקווה ובתל אביב-יפו רחוב על שם תוכנית בילטמור.
מיקרונזיה
המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה (באנגלית: Federated States of Micronesia. קיצור מקובל: FSM), מדינה בעלת ממשל חוקתי המסתמכת מבחינה ביטחונית על ארצות הברית במסגרת הסכמי "ההשתייכות החופשית" (Free Association) והמשתרעת על חלק משטחי קבוצת האיים מיקרונזיה. המדינה נמצאת באוקיינוס השקט, צפונית-מזרחית לפפואה גינאה החדשה.
לפני קבלת העצמאות המדינות המרכיבות את הפדרציה היו מחוזות, חלק מ"שטחי החסות של האיים הפסיפיים" (Trust Territory of the Pacific Islands) - שטחי החסות של האו"ם תחת ממשל ארצות הברית. הבעיות הנוכחיות של המדינה בימינו הן: אבטלה רחבת היקף, דיג יתר ותלות יתר בסיוע של ארצות הברית.
המדינה ממוקמת על איי קרוליין באזור הנקרא "מיקרונזיה", אשר מורכב ממאות איים קטנים המחולקים ל-7 שטחים. נהוג לקרוא לפדרציה של מיקרונזיה רק "מיקרונזיה", אף על פי שכינוי זה מתייחס לכל האזור ולא רק למדינה.
היסטוריה.
אבותיהם של המיקרונזים התיישבו באזור לפני כ-4,000 שנה. שיטת השלטון השבטית הבלתי מרוכזת התפתחה בסופו של דבר לאימפריה דתית וכלכלית שמרכזה באי יאפ.
מגלי ארצות אירופאיים, כגון הפורטוגלים שחיפשו אחר אי התבלינים (אינדונזיה) ואחר כך הספרדים, הגיעו לאיי קרוליין במאה ה-16, וביססו בהם את ריבונותם (הריבונות אושרה רק ב-1885 על ידי האפיפיור לאו השלושה עשר).
ב-1899 קנתה גרמניה את איי קרוליין מספרד והחלה שם את שלטונה. ב-1914 השלטון הגרמני הסתיים כאשר הצי הקיסרי היפני השתלט על איי מרשל, איי קרוליין ואיי מריאנה הצפוניים. יפן החלה את השלטון הרשמי בשטחים שכבשה רק ב-1920 כאשר קיבלה עליהם מנדט מחבר הלאומים. במשך תקופה זו החלה התיישבות יפנית מאסיבית שבסופו של דבר הביאה את האוכלוסייה היפנית באזור ל-100,000 תושבים, בעוד שהאוכלוסייה המקורית הייתה רק 40,000 תושבים. גידול קנה סוכר, ניצול מחצבים, דיג וחקלאות טרופית הפכו לתעשיות חזקות תחת הכיבוש היפני.
מלחמת העולם השנייה הביאה לסיום תקופת השגשוג היחסית שהייתה בזמן השלטון האזרחי היפני. עד סוף המלחמה הושמדו רוב התשתיות באזור כתוצאה מהפצצות. האיים ואוכלוסייתם נוצלו על ידי צבא יפן עד כדי עוני מחפיר.
ארצות הברית השתלטה על האיים במלחמת העולם השנייה וב-1947 הקים האו"ם את טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט.
מיקרונזיה חולקה אז ל-6 מחוזות מנהליים: פונאפי (Ponape), טרוק, יאפ, פלאו, איי מרשל ואיי מריאנה הצפוניים; מחוזות אלה הרכיבו את "שטחי החסות". ארצות הברית לקחה תחת חסותה את השטחים האלה. כמדינה נותנת חסות היה תפקידה של ארצות הברית לקדם את הכלכלה ולסייע לעמי האזור להיות בלתי-תלוים בסיוע מצד מדינות אחרות. ארצות הברית הקימה במיקרונזיה את המועצה המייעצת, שהיוותה את הבסיס לקונגרס מיקרונזיה שהוקם ב-1964.