אֶנְדוֹקֶתֶקְצְיָה (באנגלית: Endocathection) הוא מונח בפסיכולוגיה, המתאר הפניית יתר אנרגיה ליבידינלית של אדם (קתקסיס) לפעילותו הפנימית למחשבותיו ולרגשותיו; ניתן להגדיר מונח זה גם כמתאר מצב של נסיגה מהחיים המעשיים והתעסקות בחיים התאורטיים. מונח זה הוא הפכו של המונח אֶקְסוֹקֶתֶקְצְיָה.
היסטוריה ואטימולוגיה.
את המונח אֶנְדוֹקֶתֶקְצְיָה טבע הפסיכולוג האמריקני הנרי אלכסנדר מוריי (1893-1988 Henry Alexander Murray) בספרו "חקירות של אישיות" (Explorations in Personality) שיצא לאור בשנת 1938.
המונח נבנה בשפה האנגלית (התחילית: endo + המילה cathexis &gt; cathection) אך האטימולוגיה של המילה היא מיוונית שבה המשמעות המילולית של השם אֶנְדוֹקֶתֶקְצְיָה (κάθεξις+ ἔνδον) היא אחיזה חיצונית.
עין פיק
עין פיק הוא מעיין בדרום רמת הגולן השוכן מתחת לכפר הסורי הנטוש פיק (בערבית: فيق), דרומית לקיבוץ אפיק.
שם המעיין והכפר הסורי שמעליו משמרים את שם היישוב היהודי אפקה, ששכן במקום ככל הנראה החל מהמאה ה-8. העיירה אפקה אף שימרה את שמו של היישוב אפק ששכן בתל סורג לא רחוק משם.
על שם הכפר פיק נקרא גם מנחת פיק הסמוך, וגם הכפר תאופיק שואב את שמו משמות האתרים באזור.
שמואל שניאורסון (ניקולייב)
הרב שמואל שניאורסון (תרמ"ח, 1888 - י' בכסלו תש"ד, 7 בדצמבר 1943) היה רב העיר ניקולייב באוקראינה.
תולדות חייו.
נולד בעיירה פודוברנקה לזלדה רחל (בת שניאור זלמן חייקין) ורבי ברוך שניאור נכד האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון, ה"צמח צדק" ונקרא על שם דודו רבי שמואל שניאורסון מחב"ד-לובביץ'.
בשנת ה'תרס"ט החל לשמש כמלמד תורה תחת רבנות אחיו וכמלמד של בן אחיו מנחם מנדל. בשנת תר"ע עבר להתגורר בניקולייב, ושם נישא בא' באלול תרע"א למרים גיטל ינובסקי אחותה של גיסתו חנה , ומונה לרב בית כנסת ולעוזר חתנו ברבנות. בשנת ה'תרע"ז מונה לרב העיר ניקולייב מטעם השלטון לצד חתנו שכיהן כרב מטעם הקהילות.
בשנת תר"פ הפסיק לכהן כרב ובשנת תרפ"ד נבחר על ידי הקהילה היהודית לרב העיר תפקיד אותו מילא עד לשנת ת"ש. לאחר פטירת חתנו בשנת תרצ"ג מילא את מקום חמיו כרבה היחידי של העיר.
במשך רבנותו נאבק לשימור חיי הדת, במיוחד אפיית מצות כשרות לפסח. במקומות שונים נדפסה חליפת מכתבים בינו לבין אחיו רבי לוי יצחק, בו הם מתארים אחד לשני את תלאותיהם בנידון ומבקשים עצות זה מזה. מכתבים נוספים לבן אחיו - רבי מנחם מנדל שניאורסון, לימים הרבי מחב"ד, נדפסו במקומות שונים.
בשנת תרצ"ט (1939) נאסר אחיו רבי לוי יצחק בשל פעולותיו להפצת יהדות, שהיו אסורות על פי חוקי ברית המועצות. ובשנת תש"א (1941) נאסר הוא על ידי השלטונות, אף הוא בעוון הפצת היהדות. ביום ד' תמוז תש"א נפסק דינו לשלוש שנות גלות בטומסק שבסיביר. בחודש אדר א' תש"ג (1943) שוחרר ממאסרו עקב תשישות ואי ספיקת לב. עקב מלחמת העולם השנייה התגורר בנו בעיר טשרזדאו שבטורקמניסטן ולשם ברח רבי שמואל אך לא נרפא מתשישותו ונפטר ביום י' בכסלו תש"ד (1943) ונטמן בבית העלמין היהודי בטשרזדאו.
אקסוקתקציה
אֶקְסוֹקֶתֶקְצְיָה (וכן אקסו; באנגלית: Exocathection) הוא מונח בפסיכולוגיה המתאר מצב של הטען חיובי (קתקסיס) והפניית האנרגיה ליבידינלית של אדם אל פעילותיו החיצוניות, כמו אל עסקים כלכליים ואל התרחשויות חברתיות או פוליטיות; ניתן להגדיר מונח זה כמתאר מצב של נסיגה מהחיים התאורטיים ונטייה חזקה לעסוק בחיים המעשיים. מונח זה הוא הפכו של המונח אֶנְדוֹקֶתֶקְצְיָה.
היסטוריה ואטימולוגיה של המונח.
את המונח אֶקְסוֹקֶתֶקְצְיָה טבע הפסיכולוג האמריקני הנרי מארי (1893-1988 Henry Alexander Murray) בספרו "חקירות של אישיות" (Explorations in Personality) שיצא לאור בשנת 1938.
המונח נבנה בשפה האנגלית (התחילית: exo + המילה cathexis &gt; cathection) אך האטימולוגיה של המילה היא מיוונית שבה המשמעות המילולית של השם אֶקְסוֹקֶתֶקְצְיָה (κάθεξις+ ἔξω) היא אחיזה חיצונית.
יוסף ולק
יוסף וַלְק (בגרמנית: Joseph Walk; א' בשבט תרע"ד, 27 בינואר 1914 – י"ז באייר תשס"ה, 26 במאי 2005) היה מחנך והיסטוריון ישראלי יליד גרמניה.
שימש כמורה וכמפקח מחוז ירושלים, פרופסור לחינוך באוניברסיטת בר-אילן וראש מכון ליאו בק ירושלים.
היה איש הציונות הדתית, אידאולוג בולט של השמאל הציוני-דתי עד שנות ה-70 וממייסדי עמותת "עוז ושלום".
ביוגרפיה.
יוסף נולד בעיר ברסלאו שבגרמניה למקס (מתתיהו) ומרגרט ולק. סבו, יהודה ולק, היה יהודי ליטאי שהיגר לגרמניה עם ילדיו. אביו הצטרף לתנועה הציונית בגיל 20, וחינך את בנו לערכי הציונות הדתית. ולק התחנך ברוח תורה עם דרך ארץ, ולמד בבית הספר התיכון היהודי בעיר, שאביו היה ממייסדיו. בין מוריו שם היה אריך קליבנסקי. בהשקפת עולמו הלך ולק בדרכו של עקיבא ארנסט סימון (ולימים הכירו והיה לידידו). בעת שלמד בכיתה י' היה ממארגני סניף של "ברית הנוער של צעירי המזרחי" בברסלאו. עם סיום לימודיו בתיכון היהודי (שהיה בית ספר שש-שנתי, עד כיתה י') למד בגימנסיה ריאלית גרמנית בעיר, ובמהלך לימודיו בחר במקצוע ההוראה וקיווה לעלות לארץ ישראל ולהיות בה למחנך. בשנת 1932 סיים את בחינות הבגרות ונסע ללמוד בסמינר היהודי למורים בקלן. בסמינר הכיר את רבקה (פרידה) וייל (1913–1958) מדיסלדורף, בתם הרביעית של רוזֶה לבית הורוויץ והרב ד"ר חיים יהודה אריה וייל. ב-1933 שב לעיר הולדתו ולימד בבית ספר עממי ותיכון יהודיים ציבוריים. בשנת תרצ"ו נישא לרבקה. בני הזוג רצו להינשא בארץ, אך מתוך התחשבות במשפחותיהם, נישאו בברלין בינואר 1936. לאחר כשבוע עלו השניים לארץ ישראל באונייה מטריאסט, שבה השגיחו על קבוצה של עליית הנוער הדתי.
בארץ התיישבו במושב הדתי שדה יעקב שבעמק יזרעאל. במשך חמש שנים עבד ולק כמדריך בקבוצות של עליית הנוער. לאחר מכן היה מורה בשדה יעקב ובעפולה. במלחמת העצמאות התגייס לחיל המשמר של "ההגנה", ולקח חלק בכיבוש בית לחם הגלילית וולדהיים וגירוש תושביהם הטמפלרים מהארץ. בעקבות חוויותיו מהגירוש החל לכתוב מדור קבוע ב"הצופה לילדים", שאותו כתב במשך שנים (בתחילה נקרא "מה דעתך", ואחר-כך "לדעת").
בשנים 1947–1948 כיהן כמנהל בית הילדים במארקין, בלגיה, ליתומים ניצולי השואה. עם שובו לארץ הוסיף להורות, ומ-1952 ועד 1954 כיהן כמפקח מחוז ירושלים במשרד החינוך. בשנת תשי"ד פרסם בהוצאת המדור הדתי במחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית ספר לימוד השפה העברית בשם "צא ולמד".
לאחר מכן למד חינוך ותולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל ללימודי התואר הראשון (1956), השני (1964) והשלישי (1971), משנת תשט"ו עד תשט"ז מילא את מקומו של יהודה מוריאל כמנהל הסמינר הדתי למורות "תלפיות" בתל אביב. לאחר מכן ניהל את הסמינר למורות "אפרתה" בירושלים במשך כשש שנים.
בשנת תשל"א קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, על הדיסרטציה: "חינוכו של הילד היהודי בגרמניה הנאצית: החוק וביצועו". עוד לפני כן, בתש"ל, ראה אור חלק מהמחקר במאמרו 'התחיקה הנאצית בתחום חינוכו של הילד היהודי בגרמניה', בשנתון "בר-אילן". בהמשך עיבד את עבודתו לספר, שראה אור בירושלים בשנת תשל"ו בהוצאת יד ושם, וב-1991 בפרנקפורט בתרגום לגרמנית.
מחקריו של ולק התמקדו בשואה ובפרט בחינוך היהודי בשנותיה. בנוסף פרסם מאמרים בנושאי חינוך והוראה.
ולק לימד חינוך ותולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, עד פרישתו 1981 כפרופסור אמריטוס. במקביל לכהונתו בבית הספר לחינוך כיהן כראש המכון לחקר יהדות הגולה. לאחר פטירתו של מרק (מאיר) דְבוֹרְזֶ'צְקי בשנת 1975 החליפו לתקופה קצרה כמופקד הקתדרה להוראת השואה.
משנת 1978 החליף את יוחנן גינת כראש מכון ליאו בק.
ולק היה מהקולות הבולטים בשמאל הציוני-דתי, היה ממייסדי עמותת "עוז ושלום".
בשנת 1996 זכה במדליית בובר-רוזנצווייג, המוענקת לאישים שהרימו תרומה משמעותית לדיאלוג היהודי-נוצרי.
משפחה.
כעבור שנה מנישואיו לרבקה נולדו התאומים זאב ולק ושושנה – לימים שושנה שטאל, אשתו של המחנך והסופר אברהם שטאל. בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נולדה בתם השלישית, שולמית – לימים שולמית מלמד, מחנכת, תושבת בית אל, ממייסדי ערוץ 7 וראשיו, ואשתו של הרב זלמן מלמד, מחנך ואיש ציבור, רב היישוב בית אל ב' לשעבר וראש הישיבה הגבוהה ישיבת בית אל. בנם הרב אליעזר מלמד הוא רב היישוב הר ברכה וראש ישיבת הר ברכה.
בשנת 1958, כשהיה ולק בן 44, נפטרה אשתו רבקה. כעבור שנתיים נישא לעדה, ולזוג נולדה בת נוספת. לעדה היו שלושה ילדים מנישואיה הקודמים, הגדול שבהם היה לימים הרב איתן איזמן, ראש רשת החינוך הציונית-דתית נעם-צביה.
יוסף ולק היה סב לעשרות נכדים ונינים.
ולק נפטר בישראל בסוף מאי 2005 בשיבה טובה, בן 91 במותו.
בניסן תש"ע (מרץ 2010) נפטרה אלמנתו עדה.
Musique concrète
עמק הכדים
עמק הכדים (בלאית: ທົ່ງໄຫຫິນ) הוא אתר ארכאולוגי ברמת סיאנגקואנג בלאוס בו פזורים מקבצי סלעים החצובים בצורת כדים. ב-2019 העמק הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
עמק הכדים נמצא במחוז סיאנגקואנג של לאוס, במישור פווסואוון שעל רכס הרי אנאם המפריד בין לאוס לווייטנאם. בעמק פזורים על פני כ-50 קילומטרים אלפי כדים עשויים סלע הניצבים באלכסון בקבוצות, חלק מן הקבוצות כוללות כדים ספורים וחלקן כוללות מאות כדים במקבץ. גודל הכדים נע בין מטר אחד לשלשה, ומשקלם נע בין מאות קילוגרמים לטון.