יהדות צנעא היא קהילה יהודית עתיקת יומין, החשובה והגדולה ביותר ביהדות תימן, שהתקיימה בעיר צנעא שבתימן למעלה מ-1000 שנה עד לעלייה הגדולה לארץ ישראל בשנת ה'תש"ט (1949). בקהילה היה מרכז התורה הגדול ביותר בתימן, בה ישב בית הדין המרכזי, פעלו ישיבות רבות ובראשן הישיבה הכללית, ובהם שימשו גדולי חכמי תימן ברציפות במשך כל שנות קיומה.
היסטוריה.
ראשית התיישבות היהודים בתימן שנויה במחלוקת. אין בידינו תאריכים מדויקים לתחילת התיישבות היהודים בעיר צנעא, אך סביר להניח שכבר בראשית התיישבות היהודים בתימן, גרו יהודים גם בצנעא.
בג'בל נוקם.
מקום מושבם הראשון של היהודים היה בעיר "בראש" שבראש ג'בל נוקם. שם על פי העדויות נמצאו שרידי בית כנסת ומקוואות טהרה. מאוחר יותר ירדו היהודים והתיישבו ב"אלקצר" (המבצר), שכונה גם "קַצְר סַאם אִבְּן נֻח" (ארמון/מבצר שם בן נח).
בשכונת אלסאילה.
בשנת ד'תתק"ם (1172), כבש את תימן המצביא טג'טכין, שהיה משרי צבאותיו של טוראן שאה, אחיו הגדול של צלאח א-דין. בשנה החמישית למלכותו הוא אילץ את היהודים יושבי "אלקצר" לרדת מערבה לעיר צנעא התחתונה היושבת בעמק. בתחילה הורדו היהודים העניים והפשוטים, ולאחר זמן הושלם המעבר וכל היהודים ירדו לשכונת אלסאילה.
גלות מוזע.
בשנת ה'תל"ט (1679) גורשו יהודי תימן, ובכללם יהודי צנעא, אל דרום תימן לאזור שפלה מדברית, למשך שנה שלמה.
בקאע אליהוד.
לאחר שוב הגולים ממוזע בשנת ה'ת"ם (1680), לא הורשו היהודים לחזור לבתיהם בשכונת אלסאילה שבתוך חומות העיר העתיקה של צנעא, ונאלצו לבנות את שכונתם מחדש מחוץ לחומות העיר, בבקעה ממערב לשכונת ביר אל-עזב. בשכונה זו גרו עד לעלייה הגדולה בשנת ה'תש"ט (1949).
חוזת אלנפר.
בשנים ה'תרס"ד–ה'תרס"ה (1904–1905), עקב מלחמות הטורקים עם הערבים המקומיים תושבי תימן בראשות האימאם יחיא, פקד את תימן ובמיוחד את צנעא וסביבתה רעב קשה, שכונה בשם "חַוְזַתּ אַלנֲּפַר" (מצור ה"נפר", שהיא יחידת משקל קטנה שבה מוכרים תבואה). הרעב כילה כ-50% מאוכלוסיית העיר, יהודים וערבים, וגרם למעבר של רבים מיושבי צנעא לכפרים הסמוכים. לאחר ניצחון האימאם יחיא חזרו שארית היהודים לצנעא ושיקמו מחדש את הרובע היהודי.
מעמדה של קהילת צנעא.
כבר בתקופת הגאונים מעמדה של קהילת צנעא היה כקהילה המרכזית של תימן, בכך שנציגי ישיבות הגאונים שקיבלו את התרומות מכל רחבי תימן ישבו בצנעא.
בתחילת המאה ה-20 קהילת צנעא הייתה הקהילה היהודית הגדולה ביותר בתימן. עד לשנת 1904 היא מנתה כ-10,000 נפש.
הנהגת הקהילה.
בית הדין.
מתוקף היותה של צנעא בעלת הסמכות התורנית בתימן, בצנעא התקיים בית הדין הגדול של תימן. קיימות רשימות של בתי הדין בצנעא מאז שוב הגולים ממוזע בשנת ה'ת"ם (1680), עד שנת ה'תרס"ב (1902), בה חדל לפעול בית הדין הקבוע של 3 דיינים.
מינוי הדיינים לא היה נעשה כמקובל כיום על פי מבחנים. אב בית הדין היה ממנה אדם לדיין על פי מידת ידענותו וגדלותו, כפי שהתפרסם בקהילה כ"מומחה לרבים", כאשר השמיע את דבריו בדרשות לפני הציבור, ואנשי הקהילה פנו אליו לפתירת סכסוכים.
הישיבה הכללית.
מוסד חשוב נוסף בקהילה הוא הישיבה הגדולה. מדי יום לאחר תפילת שחרית היו מתקבצים כל תלמידי החכמים של העיר באחד מבתי הכנסת החשובים, ולומדים בצוותא כשעתיים או שלוש. מוסד ישיבה זה התקיים במתכונת ישיבות התנאים, האמוראים והגאונים, ולא במתכונת שהייתה מקובלת באירופה במאות השנים האחרונות, בה הישיבה היא בית לימוד לתלמידים צעירים.
ישיבה זו התקיימה מעת בוא היהודים לתימן, ועד לשנת ה'תרס"ה (1905), שנת חוזת אלנפר, בה הלכו לעולמם רבים מלומדי הישיבה, והישיבה חדלה מלפעול. בשנת ה'תרצ"ג (1933) החזיר הרב יחיא אלאביץ' את הישיבה לפעילות, אך פעילותה פסקה עם פטירתו בשנת ה'תרצ"ו (1936).
על ישיבה זו כתב רבי שלום שבזי בשירו "איומה המשי": .
העֻקאל.
העֻקַאל (ביחיד: עַאקֵל, פירושו בערבית: נבון), היו עסקני הציבור של הקהילה. הם היו ההנהגה החילונית, כלומר שאינה מתעסקת בענייני הדת. לעקאל לא היה מוסד, לא היה תפקיד מוגדר, ואף לא היו מקיימים ישיבות ודיונים קבועים. כאשר אחד מהעקאל היה רוצה לעורר את הציבור לעניין שיש לתקן, היו מתכנסים העקאל והציבור בחצר של אחד מבתי הכנסיות הגדולים, ושם מקיימים מעין "דיון פתוח", ובסופו מתקבלת החלטה. בישיבות אלה היו גם ממנים עקאל חדשים בעת הצורך.
אחד מתפקידיהם של העקאל היה לגבות את מס הג'זיה, מס הגולגולת באסלאם.
חכם באשי.
מאז הכיבוש הטורקי השני של תימן בשנת ה'תרל"ב (1872), העמיד המושל אחמד מוכ'תאר חכם באשי גם בתימן, כדוגמת החכם באשי שהיה בשאר האימפריה. משרת החכם באשי הייתה קיימת כל שנות הכיבוש השני של הטורקים, בין השנים ה'תרל"ב (1872) ו-ה'תרס"ה (1905).
קופת ההקדש.
קופת ההקדש היה מוסד הצדקה הכללי לקהילה. קופת ההקדש לא ניזונה ממיסים או מתרומות, אלא הכנסותיה היו בזכות תקנה קדומה בקהילה, שעל פיה כל בהמה שנשחטת ובשרה נמכר באטליז, עורה וחלבה נמכרים, והכסף נכנס לקופת ההקדש. אם הבהמה נשחטה על ידי אדם פרטי, העור והחלב שלו, אך אם היו בבהמה זו ארבעה שותפים או יותר, דמי עורה וחלבה נכנסו לקופה. העורות היו נמכרים כל יום שישי לעבדני העורות, והחלבים היו נמכרים אחת לחצי שנה לתעשיית הסבון.
כספי הקופה שימשו בעיקרם ליהודים מנקי המחראות (בעקבות "גזירת המקמצים"), ושאר הכסף היה מתחלק בין עניי הקהילה בחג הפסח ובחג הסוכות.
מחלוקות.
ברכת המוציא לשולחנות רבים.
במאה ה-18 פרצה מחלוקת בין חכמי צנעא בעניין ברכת המוציא, כאשר יושבים קרואי המסיבה במספר שולחנות, האם כל שולחן מברך המוציא לעצמו, או שאחד מברך לכולם. המנהג הקדום בתימן היה שאחד מברך לכולם, כפי שמזכיר מהרי"ץ, אך היו חכמים שרצו לשנות את המנהג על פי פסק השולחן ערוך (). מחלוקת זו המשיכה עד המאה ה-19.
תרבות חומרית.
בצנעא לבשו היהודים לבוש אופייני ליהודי מרכז תימן. בתי היהודים בצנעא היו בנויים כבתי היהודים בצנעא.
חלק מבני קהילת צנעא ורגעים מהווי הקהילה תועדו בתמונות על ידי הצלם יחיאל חייבי בן הקהילה, ויצאו לאור בספר צנעא וסביבתה בצילומי יחיאל חייבי.
סגר באיטלקית
סגר באיטלקית (באיטלקית: Lockdown all'italiana) הוא סרט קומדיה איטלקי משנת 2020, שביים אנריקו ונצינה אודות שני זוגות שמוצאים עצמם נעולים בביתם בזמן הסגר שהוטל על המדינה במהלך ההתמודדות עם מגפת הקורונה באיטליה. הסרט הוקרן במשך 11 ימים והרוויח סכום של 366,373 אירו. בינואר 2021 עלה לאקרנים ברוסיה.
זהו הסרט העלילתי האיטלקי הראשון שצולם לאחר תום הסגר שהוטל על מנת להתמודד עם התפשטות מחלת נגיף הקורונה שיצא לאקרנים בבתי הקולנוע ב-15 באוקטובר 2020.
עלילה.
מריאלה מגלה שבעלה ג'ובאני, עורך דין עשיר, בגד בה עם נערה מפאתי רומא, תמרה, שהיא צעירה ומושכת ממנה בהרבה. במקביל, בן זוגה של תמרה וולטר מגלה גם שחברתו בגדה בו; כתוצאה מכך, שני הזוגות מחליטים להיפרד. בדיוק כשג'ובאני ותמרה עומדים לעזוב את בתיהם, מוכרז סגר כללי במסגרת הצעדים החדשים להתמודדות עם מגפת הקורונה באיטליה בשנת 2020. שני הזוגות, אם כן, יצטרכו ללמוד לחיות יחד ולסבול זה את זה, בין בגידות ושקרים.
הפצה.
הכרזה הראשונה של הסרט יצאה ב-19 בספטמבר 2020. קדימון ראשון לסרט יצא ב-28 בספטמבר בערוץ היוטיוב של חברת ההפקות "סרטי מדוזה" שהפיקה את הסרט. הסרט הופץ בבתי הקולנוע האיטלקיים ב-15 באוקטובר 2020, עם פתיחתם.
ביקורת.
לאחר פרסום הכרזה והטריילר של הסרט, התגלעו מחלוקות רבות ברשת בנוגע ללגיטימיות להתמודד עם נושא כה חמור כמו הסגר כקומדיה, בייחוד שמגפת הקורונה עדיין נמשכת. הבמאי ונצינה התגונן מיד בכך שכינה את מבקרי הסרט "פחדנים" ואמר שהוא מרגיש גאה להיות חלק מהמסורת הארוכה של הקומדיה האיטלקית, ש"סיפרה תמיד על דמויות אנושיות ששומרות על חולשה" והבטיח שזהו "סרט מצחיק ושנון על מצבי סגר פרדוקסליים רבים", אך גם "מלנכולי" ומכבד כלפי קורבנות הנגיף הרבים.
הסרט התקבל בדרך כלל באופן שלילי על ידי המבקרים האיטלקים. בעיתון Corriere della Sera, פאולו מרגטי קבע שהנרטיב של הסרט "נראה כנע על טייס אוטומטי" והביע חוסר שביעות רצון מביצועי השחקנים. בפורטל MYmovies.it, פאולה קאסלה טענה כי הסרט נטול קצב והדמויות בסרט הן מלנכוליות יותר מאשר נושכות והגיעה למסקנה שזו הזדמנות מבוזבזת באופן מהותי. גבריאל ניולה, לעומת זאת, האשים את הסרט ב"חוסר תשומת לב לפרטים ודיוק", אך הודה ביכולת לשפוט בחומרה מסוימת את הדרך בה הגיעה איטליה למצבה במהלך המגפה.
החלילן מהמלין (סרט, 1933)
החלילן מהמלין (באנגלית: The pied piper of Hamelin) הוא סרט אנימציה אמריקאי פרה-קוד אמריקאי משנת 1933 המבוסס על סיפורו של החלילן מהמלין. הסרט הקצר הופק על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני, בבימויו של וילפרד ג'קסון, והופץ ב-16 בספטמבר 1933, כחלק מסדרת הסימפוניות הטיפשיות (Silly Symphonies).
עלילה.
בעיר המלין יש אוכלוסייה גדולה של חולדות שממשיכה לגדול ולאכול את כל המזון הנראה לעין. ראש העיר מציע לשלם שקית זהב למי שיכול להיפטר מהחולדות. באותו הרגע מופיע החלילן מהמלין ומציע את שירותיו. על ידי השמעת מנגינה על החליל שלו, הוא מהפנט את המכרסמים כדי שיעקבו אחריו, הרחק מהמלין. כשהם רחוקים מהמלין, הוא יצר גלגל גבינה בעזרת החליל שלו, פיתה את העכברים להיכנס לאכול אותו, וברגע שכל העכברים היו בחורי הגבינה, הוא גרם לה להיעלם.