בתחילת דרכו האמנותית הושפע וילוואלדה ממאסטרים גרמניים, בעיקר פטר פון הס שבסיסו במינכן, ברוחו צייר וילוואלדה את הקרב על גיסגובל. לאחר מכן הוא הפך לחסידיו של האמן הצרפתי הוראס ורנה, אם כי הוא לא ממש יכול היה להשתוות לקלות משיכת המכחול והאלגנטיות של האחרון.
יצירותיו העיקריות של וילוולדה בתקופה ראשונה זו הן ארבעת בדי הציור הענקיים של ההיסטוריה של המלחמות הנפוליאוניות בשנים 1813–1814, שנמצאים כעת באולם אלכסנדר של ארמון החורף: הקרבות של קולם, לייפציג, פר-שמפנוס ופריז.
וילוולדה הצטרף לצבא הרוסי, וערך סקיצות תוך כדי שירות, ולאחר מכן השלים את הקנבסים המונומנטליים שלו. לאחר שהוזמן לצייר את "לכידת שאמיל", הוא נסע לקווקז כדי לצפות בנוף. בדאגסטן הוא יצר כמה מאות צבעי מים ורישומים שהיום הם בעלי חשיבות היסטורית עצומה.
בתקופה השנייה של הקריירה שלו, וילוואלדה הפנה את תשומת לבו למרד נובמבר הפולני בשנת 1831, המהפכה ההונגרית של 1848, מלחמת קרים ("המצור על סבסטופול"), והכיבוש הרוסי של הקווקז. וילוואלדה צייר גם כמה מהמלחמות של שנות ה-70, אם כי במידה קטנה יותר.
בתקופתו האחרונה, חזר וילוואלדה לנושא החביב עליו והנחקר ביותר: עידן נפוליאון. היצירות של תקופה זו מתארות את חיי היומיום של הצבא, ומדגימות תכונה חדשה של כישרונו - הומור עדין בתיאור סצינות צבאיות-אידיליות כמו בציור ״קוזקים על הריין״. הוא היה תומך נלהב בסדר צבאי, וילוואלדה הצטיין בדימויים של מצעדים ותמרונים שאינם משמשים דוגמה לתיאורי מלחמה, כגון אימון שומרי הסוסים של בחיל התותחים.
אמנות המלוכה.
וילוולדה זכה להערכה רבה על ידי החצר הקיסרית וקיבל כמה עבודות לתאר את אנשי החצר בטקסיים שונים. בשנת 1859, הוא יצר בד מונומנטלי – טקסי כניסת הקיסרים למוסקבה לפני הכתרתם הקדושה ב-17 באוגוסט 1859 לכבוד הכתרתו של הצאר אלכסנדר השני. בעקבות הצלחה זו, הוא התבקש לתאר את המשיחה של הדוכס הגדול ניקולס כיורש לכס הקיסרי. הציור שכותרתו ״שבועת הוד מעלתו הקיסרית הנסיך ניקולאי אלכסנדרוביץ' באולם כס גאורגייב של ארמון החורף 8 בספטמבר 1859״.
שש שנים מאוחר יותר, בעקבות מותו בטרם עת של יורש העצר, הופקד וילוולדה לצייר את המשחה של בנו השני של הצאר, אלכסנדר אלכסנדרוביץ', ליורש החדש של כס המלכות הקיסרי: ״שבועת הוד מעלתו יורש העצר הנסיך אלכסנדר אלכסנדרוביץ'. באולם כס גאורגייב בארמון החורף הופק בשנת 1867.״ כמעט אותם פרצופים מופיעים בציור הזה כמו בציור הקודם, וחלוף הזמן ניכר בהם, במיוחד המראה העייף של המלכה מריה אלכסנדרובנה, שחלתה לאחר מות בנה הראשון.
חיים אקדמיים.
וילוולדה נשאר ראש חטיבת האמנות הצבאית של האקדמיה האימפריאלית לאמנויות עד הרפורמה שלה בשנות ה-90. מצוינות הוראתו שימשה להכשרת כמעט כל הדור הבא של אמני צבא רוסים. למרות שווילוולדה עצמו היה אדם בעל דעות עקביות על אמנות והוא לא אהב את הדור הצעיר על חידושיו השונים, הוא הצליח שלא לשבש את כישרונותיהם. כישרונות מגוונים כמו פיליפוב, קובלבסקי, גרוזינסקי, פופוב, מזורובסקי יצאו מבית הספר שלו.
סִגְנוֹן.
וילוולדה הוא אחד הנציגים העיקריים של הסוג הדומיננטי של ציור הקרב של המאה ה-19, המשלב את נקודות החוזק והחולשה של הסגנון. הוא נשאר תלוי באקדמיה שתמכה באותה תקופה ושמרה על ז'אנר האמנות הצבאית. היו דרישות מחמירות של תאורי המלחמה, לאור התפתחות הריאליזם באמנות בכלל: ייצוג מדויק במיוחד בצורה והצגה של הכוחות המשתתפים בקרב. הדימוי אמור לשקף את העמדה הרשמית לגבי המלחמה המתוארת, ותלויה במסרים הרשמיים. כל יצירתו של וילוולדה הייתה מוקפת בדרישות אלה: דיוק, תיאור האמת כפי שהיא מיוצגת על ידי השלטונות הרוסיים והציור גמור היטב.
וילוולדה יצר דיוקן קבוצתי מורכב המצויר בצורה מופתית של בני מלוכה, מכובדים, מנהיגים צבאיים, נציגי כל המעמדות של המדינה הרוסית, מהאליטה השלטת ועד אזרחים רגילים. הבד המונומנטלי שלו משנת 1859 להכתרת הצאר אלכסנדר השני מתאר כ-200 איש, ל-82 מהם יש דיוקן מדויק, מה שהופך את המוצר למקור לא יסולא בפז של איקונוגרפיה של המדינאים של האימפריה הרוסית.
המשפחה והאצולה הקיסרית העריכו את יכולתו המדהימה של וילוולדה לתיאור מדויק, להעלות על בד את היופי של העולם האמיתי, של דגמי הלבוש והתכשיטים. בסצנות הקרב הריאליסטיות שלו, השיג האמן שיאים בתיאור בעלי חיים, במיוחד של סוסים. הוא פיתח חתימה משלו על ידי תיאור סוג סוס אהוב שתמיד נוכח בציוריו: הם צוירו בצורה מושלמת ומייצגים אידיאל חיצוני.
תערוכות.
בשנת 1867 הציג וילוולדה את עבודותיו בתערוכה הבינלאומית בפריז. ב-1873 הוצגו יצירותיו בווינה, לאחר מכן באנטוורפן ב-1885, ובברלין ב-1886.
חיים מאוחרים.
האמן בילה את שנותיו האחרונות בגרמניה. נותרו מסמכים רבים המראים את ההכרה שקיבל וילוולדה מהחצר הקיסרית, ואת חסות האצולה ממנה נהנה.
הוא מת בדרזדן ב-24 במרץ 1903. בנו אלכסנדר, הפך גם הוא לצייר.
שרון יעיש
שרון יעיש (נולדה ב-9 באוגוסט 1974, כ"א באב ה'תשל"ד) היא במאית, עורכת וידאו ותסריטאית ישראלית, זוכת פרס העריכה בפסטיבל דוקאביב 2017.
ביוגרפיה.
נולדה בשנת 1974 בחולון. למדה בתיכון אילון בחולון במגמת קולנוע. התגייסה לצה"ל ושירתה ביחידת ההסרטה.
לימודים וקריירה.
לאחר שחרורה מצה"ל, יעיש החלה ללמוד לתואר ראשון בספרות במסלול כתיבה יוצרת באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1998 ל-2005 עבדה כבמאית פרומואים ומנהלת קריאייטיב בשידורי קשת.
בשנת 2019, הסרט "זונה כמוני" שביימה ביחד עם הבמאית יעל שחר זכה לפרס אופיר ופרס פורום היוצרים הדוקומנטריים.
החל משנת 2002, החלה יעיש לערוך סרטים וסדרות דוקומנטריים וכן זכתה בפרסים שונים כגון פרס העריכה בפסטיבל דוקאביב 2017 על הסרט "המחברות של אליש" בבימויו של גולן רייז.
בחודש יוני 2022 במסגרת פסטיבל דוקאביב, הוקרן הסרט "לוס אנג'לס דרום" אותו ביימה בשיתוף עם גולן רייז, הנחשב לראשון מסוגו בז'אנר הדוקו-מיוזיקל.
חיים אישיים.
יעיש מתגוררת בת"א ביחד עם בן זוגה ושלושת ילדיהם.
אתנאום הוצאה לאור
אתנאום הוצאה לאור (בהונגרית: Athenaeum Kiadó) היא הייתה אחת מהוצאות הספרים הגדולות בהונגריה. מאז היווסדה ב-1841 עד 1948, היא פרסמה את יצירותיהם של הסופרים והמשוררים החשובים ביותר באותה תקופה של למעלה ממאה שנים ובכך מילאה תפקיד מכריע בספרות ההונגרית. בשנים 1948 עד 1998 ההוצאה פעלה אך ורק כבית דפוס, אך מאז 1998, במידה מוגבלת אמנם, אך היא עוסקת שוב בהוצאת ספרים.
האתנאום היא מילה לטינית וברומא העתיקה היה מוסד, בית-ספר (ludus) בו עסקו בלימוד אמנות, מוזיקה, מדע וספרות. האתנאום ברומא נוסד על ידי הקיסר אדריאנוס לקידום לימודי ספרות ומדע.
תולדות בית ההוצאה.
העסק של גוסטב אמיך.
אתנאום הוצאה לאור נולדה מחנות ספרים, שגוסטב אמיך פתח בפשט ב-1 בדצמבר 1841. כמו רוב חנויות הספרים של אותה תקופה, החנות תפקדה גם כספריית השאלת ספרים והייתה גם בעלת אופי של סחר באמנות, אלא שבניגוד לבני דורו, אמיך העז לקבל על עצמו גם הוצאת ספרים (באותה תקופה עסקו בהוצאת ספרים בעיקר בעלי בתי הדפוס) ושנה לאחר פתיחת החנות יצא גם הספר הראשון בהוצאה עצמית שלה. מספר ההוצאות גדל בהדרגה ובהתמדה. במהלך מהפכת 1848 בהונגריה (מכונה בהונגריה מלחמת העצמאות) למשל, כבר פורסמו 32 יצירות, ואז ב-1850 אמיך קנה בית דפוס משלו והפך לאחד הראשונים בהונגריה שבבעלותו בית דפוס, הוצאת ספרים וחנות ספרים גם יחד.
הפרופיל העיקרי שלה היה פרסום יצירות ספרות יפה שנכתבו בשפה ההונגרית, במסגרתה הדגישה ההוצאה גם את הוצאתם לאור של סופרים בני התקופה. הם חיבקו סופרים ומשוררים צעירים רבים, ביניהם שנדור פטפי, שכרך שירה שלו בשם "פניני האהבה" ראה אור לראשונה אצלם ב-1845 ובכך הפך אמיך מאוחר יותר למוציא לאור הקבוע של יצירות פטפי. לפטפי היו לא רק יחסי עבודה, אלא גם יחסי ידידות עם גוסטב אמיך, שמו נקשר מאוחר יותר לזה של ההוצאה והפך לדמותה הסמלית שלה. לאחר מותו, ניהול ההוצאה לאור של יצירותיו התבצע על ידי אתנאום, זכויות ההוצאה הבלעדיות של יצירתו היו ברשות אתנאום במשך שלושים שנה לאחר מותו של פטפי.
מספר יצירות ספרותיות משמעותיות מ"תקופת הרפורמה" (תקופת הרפורמה נחשבת בהונגריה מ-1825 עד 1848. השם מתייחס לכוונה לחידוש ולמודרניזציה של החברה ההונגרית, שהייתה מאחור בהתפתחות בהשוואה למדינות המודל של מערב אירופה (בעיקר בריטניה וצרפת). יצירות הרפורמה פורסמו על ידי אמיך, ביניהן המחזה של אימרה מדאץ' : טרגדיית האדם, הרומן של יוז'ף אטווש : מזכיר הכפר, 44 מתוך הרומנים של מור יוקאי, כמו גם יצירותיהם של הברון ז'יגמונד קמני ושל יאנוש ויידה. בנוסף להוצאת ספרים, הוציאה ההוצאה גם עיתונים וכתבי עת. כך הוציאה לאור 25 עיתונים וכתבי עת, למשל את פשטי נפלו, את כתב העת של האקדמיה ההונגרית למדעים, את "המוזיאון ההונגרי החדש", את "המולדת" (A Hon), את "עתון הבירה" (Fővárosi Lapok) ואת העיתון ההיתולי "בולונד מיקשה" (Bolond Miska).
בשנות ה-60 של המאה ה-19, אמיך הפך לאחת ההוצאות לאור הגדולות ביותר בהונגריה והעסיק יותר ממאתיים עובדים בבית הדפוס שלו בלבד. הוא פרסם בסך הכל 663 יצירות, מתוכן 629 פורסמו בהונגרית. אחת הפעולות המשמעותיות של ההוצאה הייתה מהדורת הפקסימיליה של הכרוניקה המאויירת, שנעשתה בחיתוכי עץ מודפסים עם מכבש ידני. המהדורה זכתה במדליית זהב בתערוכה העולמית של פריז (1867). האקדמיה ההונגרית למדעים העניקה לאמיך את התואר "מדפיס אקדמי".
אתנאום הספרות והדפוס בע"מ.