"לוליזם" היא אידאולוגיה של המרכז-שמאל בברזיל, והיא בעלת דימוי פרוגרסיבי, מעמדי, ויש לה גם אלמנטים פופוליסטיים במובן של התגייסות עממית.
אקוודור.
רפאל קוראה, נשיא אקוודור לשעבר, הדגיש את החשיבות של "שיח פופוליסטי" ושילב טכנוקרטים שיפעלו בהקשר זה למען האקוודורים "פשוטי העם". בסכסוך בין העמים הילידים לממשלה, קוראה האשים ארגונים לא-ממשלתיים זרים בניצול הילידים, והדגים כיצד השמאל הפופוליסטי סולד מגורמים, עמותות ותאגידים בינלאומיים.
מקסיקו.
מפלגת השלטון הנוכחית, תנועת ההתחדשות הלאומית (הידועה בכינוייה "מורנה"), היא מפלגת שמאל פופוליסטית.
ארצות הברית.
יואי לונג, המושל מתקופת השפל הגדול שהפך לסנאטור מטעם לואיזיאנה בסנאט של ארצות הברית, היה פופוליסט שמאלני מודרני אמריקאי ראשון בארצות הברית, שדגל בחלוקה מחדש של העושר.
כיום, ברני סנדרס ואלכסנדריה אוקסיו-קורטז, המתארים את עצמם כ"סוציאליסטים דמוקרטיים", הם דוגמה לפוליטיקאים פופוליסטים שמאלניים מודרניים. אוקסיו-קורטז תוארה על ידי המגזין "The Nation" כ"כוכב רוק חדש" ש"מסתער על המדינה למען פופוליסטים מורדים". אליזבת וורן מוזכרת גם היא כמייצגת עמדות פופוליסטיות שמאלניות קלאסיות. גם סנדרס וגם וורן רצו לנשיאות בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית ב-2016 וב-2020, ונכשלו.
מפלגת הירוקים של ארצות הברית דוגלת במידה רבה ברעיונות פופוליסטים שמאלניים.
ונצואלה.
נשיאותו של הוגו צ'אווס הדגימה שילוב של 'חוכמה עממית' ומנהיגות כריזמטית עם תורה סוציאליסטית דוקטרינרית.
מדינות באסיה.
ישראל.
מפלגת יש עתיד מגדירה עצמה כמפלגת מרכז ליברלית. אמנם ההגדרה למושג "ליברלית" בפוליטיקה הישראלית יכולה להיות משויכת לימין ולשמאל באותה המידה, אך במקרה של יש עתיד, עמדותיה בנושא חלוקת ההון והיחס השלילי כלפי שחיתות פוליטית מצד ה"אליטה", הן עמדות האופייניות לפופוליזם שמאלני. עם זאת, לצד תמיכתה במדינת רווחה, המפלגה תומכת גם בכלכלה חופשית.
יפן.
מפלגת "Reiwa Shinsengumi", בראשותו של טארו יאמאמוטו, היא תנועה פופוליסטית יפנית. הוא ומפלגתו משתמשים בטרמינולוגיה אנטי-קפיטליסטית, אך לעיתים מתייחסים אליהם כ"פופוליסטים ליברליים" למרות המרחק האידאולוגי שלהם מרעיונות הליברליזם.
קוריאה הדרומית.
המפלגה הפוליטית השמאלנית של דרום קוריאה, המפלגה הפרוגרסיבית, דוגלת בדמוקרטיה ישירה, אנטי-נאו-ליברליזם ואנטי-אימפריאליזם. הם תומכים במדיניות חוץ עוינת ליפן.
מדינות אירופה.
עם עלייתה של סיריזה היוונית, פודמוס הספרדית במהלך משבר החוב האירופי, התגבר הדיון על העלייה החדשה של פופוליזם שמאלני באירופה בהשוואה לעלייתו המחודשת של הפופוליזם הימני באירופה.
גרמניה.
מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי נחקרה באקדמיה במפורש תחת האידאולוגיה של פופוליזם שמאלני, וכונתה ככה במיוחד על ידי אקדמאים גרמנים. המפלגה הוקמה לאחר איחודה מחדש של גרמניה והיא הייתה דומה לפופוליסטים ימניים בכך שהסתמכה על אנטי אליטיזם ותשומת לב תקשורתית שסיפקה הנהגה כריזמטית. המפלגה התחרתה על אותו בסיס מצביעים עם הפופוליסטים הימניים במידה מסוימת, אף על פי שנשענה על מצע רציני יותר במזרח גרמניה. אולם מצב זה הוגבל על ידי תחושות נגד הגירה חופשית שביטאו חלק מהבוחרים של המפלגה, אם כי הקווים נחצו למשל על ידי אוסקר לפונטיין, שהשתמש במונח שנקשר בעבר למפלגה הנאצית, "Fremdarbeiter" ("עובדים זרים"), במסע הבחירות שלו ב-2005. ה-PDS התמזג לתוך די לינקה, מפלגת השמאל הגרמנית, ב-2007. די לינקה נתפסת גם כמפלגת שמאל-פופוליסטית, אך אידאולוגיה זאת אינה הבסיס של המפלגה כולה.
יוון.
סיריזה, שהפכה למפלגה הגדולה ביותר מאז הבחירות בינואר 2015, תוארה כמפלגה פופוליסטית שמאלנית לאחר שהמצע שלה כלל את רוב הדרישות של התנועות העממיות ביוון במהלך משבר החוב של יוון. תכונות פופוליסטיות במצע של סיריזה כוללות חשיבות גוברת של "העם" ברטוריקה שלהם ואנטגוניזם של "אנחנו העם נגד הממסד" בקמפיין הבחירות. סיריזה עצמה אינה מקבלת את התווית "פופוליסטית".
איטליה.
תנועת חמשת הכוכבים האיטלקית (M5S), שהפכה למפלגה הגדולה ביותר בבחירות הכלליות של 2018, תוארה לעיתים קרובות כמפלגה פופוליסטית שלא משויכת לצד פוליטי כלשהו, אך לעיתים גם כתנועה פופוליסטית שמאלנית; למעשה "חמשת הכוכבים", המהווים התייחסות לחמישה נושאים מרכזיים עבור המפלגה, הם "משאבי מים ציבוריים", תחבורה בת קיימא, פיתוח בר קיימא, ה"זכות לגישה לאינטרנט" וסביבתנות, הצעות טיפוסיות של מפלגות שמאל-פופוליסטיות. עם זאת, למרות התמיכה שלה בנושאים שמאלנים פופוליסטיים קלאסיים רבים, ה-M5S הביעה לעיתים קרובות את דעות הימין נגד הגירה.
בספטמבר 2019, ה-M5S הקימה ממשלה עם המפלגה הדמוקרטית האיטלקית מהמרכז-שמאל, ומפלגת השמאל חופשי ושווה (LeU), עם ג'וזפה קונטה בראשה. הממשלה כונתה לעיתים "קבינט פופוליסטי שמאלני".
הולנד.
המפלגה הסוציאליסטית ההולנדית רצה תחת מצע פופוליסטי שמאלני לאחר שנטשה את דרכה הקומוניסטית ב-1991. אף על פי שישנם אנשים שציינו כי המפלגה הפכה לפחות פופוליסטית עם השנים, היא עדיין כוללת אנטי-אליטיזם במצעי הבחירות האחרונים שלה. והיא מתנגדת למה שהיא רואה כ"מדינת העל האירופית".
ספרד.
מפלגת השמאל הפופוליסטית פודמוס השיגה 8 אחוזים מהקולות הלאומיים בבחירות לפרלמנט האירופי ב-2014. בשל הימנעותה מטרמינולוגיה נייטיביסטית האופיינית לפופוליסטים מהימין, פודמוס מסוגלת למשוך מצביעי שמאל מאוכזבים מהממסד הפוליטי מבלי לקחת צד במאבק הפוליטי האזורי. בבחירות 2015 לפרלמנט הלאומי, השיגה פודמוס 20.65% מהקולות והפכה למפלגה השלישית בגודלה בפרלמנט אחרי המפלגה העממית השמרנית עם 28.71% ומפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית עם 22.02%. בפרלמנט החדש, פודמוס מחזיק ב-69 מתוך 350 מושבים ותוצאה זו סיימה את המערכת הדו-מפלגתית המסורתית בספרד.
קישורים חיצוניים.
"The winds are changing: a new left populism for Europe". בית הספר לכלכלה של לונדון. Eurocrisis in the Press. 2015.
גבול גינאה ביסאו–סנגל
גבול גינאה ביסאו–סנגל נמשך לאורך 341 קילומטרים ממשולש הגבולות גינאה-גינאה ביסאו-סנגל במזרח ועד לחוף האוקיינוס האטלנטי במערב.
תיאור.
מחציתו המזרחית של הגבול, מהמפגש עם גבול סנגל, נראית מורכבת מקטע ישר אחד, אך היא מכילה כמה קטעים שמוסתים מעט זה מזה. המחצית המערבית של קו הגבול מורכבת מקטעים קצרים ולא סדירים.
היסטוריה.
האימפריה הפורטוגזית שלטה על גינאה ביסאו עוד משנת 1474. האימפריה הצרפתית הקימה את מושבת סנגל הצרפתית במאה ה-17. ועידת ברלין, שהתקיימה בשנים 1884–1885, מנעה פריצת מלחמות בין המעצמות האירופיות על שטחי אפריקה בעקבות המרוץ לאפריקה. הצרפתים והפורטוגזים חתמו על הסכם ב-12 במאי 1886 אשר תוחם את שטחי מושבותיהן באפריקה, גבולות שנותרו על כנם עד היום. בשנים 1900–1905, ועדה צרפתית-פורטוגזית סימנה את הגבול ב-184 עמודים ממוספרים, 57 מהם בגבול בין גינאה ביסאו לסנגל. הגבול נהפך לגבול בין-לאומי לאחר שסנגל קיבלה את עצמאותה מצרפת בשנת 1960 וגינאה ביסאו קיבלה את עצמאותה מפורטוגל בשנת 1974.
בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים
בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים נוסד בשנת 1970 והוא מהווה כיום חלק מהפקולטה לאמנויות של הסמינר. בית הספר מציע מגוון שיעורים עיוניים ומעשיים הכוללים עבודה על מונולוגים, ריקוד, תנועה, משחק עם מסיכות, דיקציה והגשת טקסט, עיצוב קול ושירה, מוזיקה וכתיבה, לשון, תולדות התיאטרון, ניתוח מחזות, משחק אישי, משחק מול מצלמה, וסדנאות העשרה.
בית הספר מעודד את הסטודנטים ליצירה ולמודעות חברתית-פוליטית וזאת מתוך תפיסת השחקן כאמן יוצר בעל אחריות ולא רק ככלי קיבול. התפיסה נובעת, בחלקה הניכר, מהיות בית הספר חלק ממכללה לחינוך בעלת אג'נדה דמוקרטית ברורה. בסוף שנה ג' מעלים הסטודנטים הצגות סיום שרבות מהן זכו לאורך השנים להיות מוצגות על בימות התיאטראות בארץ.
הלימודים בבית הספר נמשכים שלוש שנים ובסיומם מקבלים הסטודנטים תעודת גמר. בוגרי בית הספר שהשלימו לימודים לתעודת שחקן יכולים להשלים את לימודי תעודת הוראה ותואר .B.Ed לאחר שיעמדו בתנאי הקבלה לתואר ראשון וראיון אישי. בנוסף מציע בית הספר מציע מכינה למשחק.
רבים מבוגרי בית הספר השתלבו עם השנים בתיאטראות השונים. קבוצת הצעירים החדשה של תיאטרון הבימה מורכבת רובה ככולה מבוגרי בית הספר וכך גם קבוצת הצעירים של תיאטרון יפו.
בראש בית הספר עומד החל מיוני 2022 השחקן והבמאי יחזקאל לזרוב שהחליף בתפקיד את השחקן והבמאי איציק ויינגרטן שעמד בראש בית הספר 18 שנה.
ביל מומי
ביל מומי (באנגלית: Bill Mumy ; נולד ב-6 במאי 1952) הוא שחקן, כותב ומוזיקאי אמריקני ודמות מפתח בפאנדום המדע בדיוני-קומיקס. הוא פרץ לתודעה בשנות ה-60 כשחקן ילד, עם הופעות בסדרות "מעשי כשפים", "אני חולם על ג'יני", "אזור הדמדומים" ו"אלפרד היצ'קוק מגיש" לפני הופעה אייקונית בסדרת המדע בדיוני "אבודים בחלל" של רשת CBS. בשנות ה-90, מומי הופיע בתפקיד נספח המינברים לניר בכל חמש עונות הסדרה "בבילון 5".
מומי ידוע גם בזכות הקריירה המוזיקלית שלו כגיטריסט, זמר, מלחין וכותב שירים. הוא מועמד לפרס אמי עבור מוזיקה מקורית בסדרת הלייב אקשן-בובות "הרפתקאות בארץ הפלאות" (1992). כמוזיקאי, מומי מבצע את שיריו כסולן ולעיתים כאמן אורח, כמו גם שותף בצמד מוזיקלי. החל משנת 1988 הוא הופיע בכנס קומיק-קון, סן דייגו וכנסי קומיקס דומים כחלק מהלהקה "פיתוי התמימים" (על-שם ספרו הידוע של פרדריק ורתהם).
מדי (דמות מקראית)