אברהם פרידמן היה בתפקיד רב הקהילה היהודית של שימנד תחתית, ליד ארד, בטרנסילבניה, בשנים 1830–1840. לוסיאן זאב הרשקוביץ כתב עליו ש"נראה שהושפע מדרכו של הרב אהרן חורין ונטה להקל באיסורים". ב-1834 השיב החת"ם סופר לשאלתו בנושא יבמה שאחי בעלה המנוח היה בן שש בלבד והיא ביקשה להשתחרר מעגינותה, וכתב שיש להמתין שיגדל ויערוך חליצה. הוא היה בין הרבנים המעטים שידעו הונגרית היטב והיה מטיף בהונגרית.
ב-1845, לאחר מותו של רבי יחזקאל פנט, אב בית דין קרלסבורג, מונה על ידי השלטונות לתפקיד הרב הראשי של טרנסילבניה ומושבו בעיר. הרשקוביץ כתב: "החוגים הנאולוגים שואפי החדשות הם שתמכו בו, ובהשפעתם דחו השלטונות את ערעורי החרדים. רוב רבני המדינה לא שיתפו עמו פעולה, וגם הוא הצר את צעדיהם ככל שהיה לאל ידו." כשנבחר הרב הלל ליכטנשטיין לרבה של קלוז', לא אישר את המינוי והרב ליכטנשטיין נאלץ לשוב לקהילתו הקודמת במרגיטה. אברהם פרידמן הוציא לאור כתב עת בשפה ההונגרית בשם Az Izraelita (הישראלי). בין יתר פועלו, הוא השתדל אצל השלטונות להביא לביטול הצו מ-1851 לגירוש היהודים מקלוז' ומאיוד.
לאחר הקונגרס הארצי של 1868–1869 פקע תוקף משרתו כרב הראשי; בראשותו נשארה קרלסבורג מחוץ לקרע כקהילת סטטוס קוו.
כפתור ופרח
כפתור ופרח הוא חיבור הלכתי של רבי אשתורי הפרחי שחובר במאה ה-14 על המצוות התלויות בארץ. הוא מברר את גבולותיה ההיסטוריים של ארץ ישראל, חלוקתה לשבטים, הטופוגרפיה של ירושלים, צמחיית הארץ וגידוליה החקלאים, משקולות מידות ומטבעות בעבר ובהווה. הספר אוצר בתוכו מידע רב על הריאליה בארץ-ישראל באותה תקופה.
תוכן הספר.
הספר הוא ספר הלכתי מובהק, שמטרתו העיסוק בהלכות הקשורות לארץ ישראל. אך אגב הדיון ההלכתי, אשתורי הפרחי מביא תיאור גאוגרפי של הארץ בזמנו, על תושביה, על גבולותיה - בהקשר לתחומים עליהם חלות המצוות. לצורך מחקרו למד אשתורי את השפה הערבית ושוטט בארץ ישראל. הוא חיפש שרידים למקומות ולצמחים המוזכרים במקרא, זיהה 180 אתרים עם מקומות ששמותיהם מוזכרים במקרא ובתלמוד, וכן צמחים רבים. רצונו של אשתורי ללמוד את הארץ והלכותיה באמצעות היכרות עמה משתקפת בדבריו בהקדמתו לספר:
צמחי ארץ ישראל בספר.
כל המידע הבוטני מספרו של אשתורי הפרחי נלמד רק באופן עקיף, שכן זהו חיבור הלכתי מובהק ולא מדריך בוטני או ספר מסע. בספרו נזכרים עשרות רבות של מיני צמחים אותם תיאר וזיהה לקוראיו. הוא ציין את שמות הגידולים החקלאיים הנזכרים במשנה ובתלמוד, במגמה לזהותם בהתאם למציאות הרווחת בימיו. הנחת היסוד של אשתורי הייתה ש"רוב הזרעים והעשבים והפירות הללו נמצאים אתנו בארץ הערב ובשמם". לפיכך נראה שרוב הצמחים הנזכרים בחיבורו בתרגומם הערבי אכן נקראו כך בארץ ישראל בימיו. אולם פרופ' זהר עמר מאוניברסיטת בר-אילן טוען כי רוב מלאכת זיהוי שמות הצמחים שבחיבורו אינה פרי מחקרו האישי, אלא שאולה ברובה מאחרים .
את המידע על צמחי ארץ ישראל בחיבורו של אשתורי, מחלק עמר לשתי קבוצות עיקריות. הראשונה, הכוללת את רוב הצמחים, עוסקת בזיהוי הגידולים החקלאיים הנזכרים במקורות התלמודיים. רוב הזיהויים מתבססים בעיקרם מתוך פירוש הרמב"ם ומקורות נוספים בהם משוקע חומר ארץ ישראלי. הקבוצה השנייה עוסקת בתיאור וזיהוי הצמחים שאשתורי ראה בוודאות וחקרם באופן אישי. חלק ניכר מצמחים אלה גדלו בבקעת הירדן, ולחלקם ודאי התוודע בשבתו בבית שאן. ניתן לזהות את חקירותיו האישיות של אשתורי הפרחי בארץ ישראל כאשר נקט בלשון אישית, כגון: דע, ראיתי, שמעתי; כשהמידע שמסר אינו מוכר ממקורות אחרים; וכשעשה שימוש במונח 'ארץ כנען'.
גלגוליו של הספר.
רבי אשתורי הפרחי סיים את חיבורו ההלכתי בבית שאן בשנת 1322. כמאתים שנה לאחר חיבורו נעלמו עקבותיו. אך עותק אחד הגיע לידי ר' יצחק כהן שולל במצרים, וממנו נעשו עותקים שהופצו במצרים ובארץ ישראל. השימוש העיקרי בספר היה לצורך המידע הרב הקיים בו על ההלכות התלויות בארץ ומידות בית המקדש, אך רבינו יוסף קארו בחיבורו בית יוסף מביא את הספר בהקשר להלכות ציצית. הספר הודפס לראשונה בשנת 1548 בוונציה שבאיטליה על-יד מאיר בן יעקב "איש פרענץ". בפעם השנייה הודפס בשנת 1850 בברלין שבגרמניה.
מהדורת לונץ.
המהדורה השלישית של הספר הודפסה על ידי אברהם משה לונץ בירושלים בשני חלקים:
לונץ הקדיש את שני הספרים לכבוד הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד. בספר א' מופיעה רשימה של המנויים על פרסומיו, ביניהם "ירושלים, שנתון לידיעת ארץ ישראל" ו"לוח ארץ ישראל". לא מן הנמנע שאלו סיוע לו במימון הספר.
מהדורת לונץ כוללת את הספר המקורי ובו התדיינות במצוות התלויות בארץ, דיני הצדוקים והכותים לענייניהם, לוח הזמנים שהוא מגדירם כ"תכונת קשת הראיה", לוח השנה ("זמן השמיטות וחשבון השטרות") וכן תיאור הארץ, אנשיה, צמחייתה וגבולותיה. לונץ, וכן מחבר הספר, הוסיפו לו הגהות של חכמי העבר, מפתחות מפורטים ותולדות המחבר, תרשים של ה"בית השני" וכן "לוח תמונת המטבעות העתיקות פתוחי עין".
במבוא לספר, לונץ הגדיר את אשתורי הפרחי כ"ראשון בחוקרי ארה"ק", וכתב על בחירתו של אשתורי הפרחי להתגורר בבית שאן : " (הוא) החליט לעזוב את ירושלים לפני מלאת לו שנה לישיבתו בה (בשנת 1315 בקרוב), ולהאחז באחת הערים הקטנות, למען יהי' רחוק משאון הקריה, ויוכל לעסוק בתורה כחפצו, ויבחר לא את העיר הק ט נ ה (הדגש במקור) ונעימה "בית שאן" למושב לו, אשר בה הי' ישוב קטן מאחינו; למען יוכל לשבת במנוחה ולעסוק בחקירת ארה"ק ולחבר חיבור מיוחד כתוצאות חקירותיו ובה כלה את כל חייו".
מהדורת בית המדרש להלכה בהתיישבות.
מהדורה נוספת, יצאה לאור על ידי בית המדרש להלכה בהתיישבות (באמצעות המכון ללמודי המצוות התלויות בארץ המסונף לו) בשנת 1994, בהתבססות על שלושה כתבי יד שלמים וספר ליקוטים אחד, כך שמדובר במהדורה די בטוחה מבחינת נוסח, אם כי מדובר במהדורה "תורנית" כך שאין בה מנגנון שינויי נוסחאות גדול. בנוסף לכך נכללו בה מאמרים שונים בענייני הספר והנושאים המשתלשלים ממנו.
ניו סקול
ניו סקול (באנגלית: The New School, מילולית: בית הספר החדש) היא אוניברסיטה פרטית בעיר ניו יורק הממוקמת בעיקר בגריניץ' וילג'.
היסטוריה.
מאז ייסודה ב-1919 ולאורך רוב שנותיה, נודעה האוניברסיטה בשם "ניו סקול למחקר חברתי". בשנים 1997–2005 היה שמה "אוניברסיטת ניו סקול".
כיום לומדים בה כ-9,300 סטודנטים במגוון רחב של נושאים אקדמיים, כולל מדעי החברה, מדעי הרוח, אדריכלות, אמנות, עיצוב, מוזיקה, דרמה, פסיכולוגיה ומינהל ציבורי.
האוניברסיטה נודעה בשיטות ההוראה החדשניות שלה ובצוות החשיבה הבינלאומי בשם "המוסד לחקר המדיניות הבינלאומית".
הייחודיות של הניו סקול נובעת מהשילוב בין בית ספר לעיצוב מפורסם בעולם, פרסונס, עם מכללה לאמנויות ליברליות נחשבות, יוג'ין לנג, מכללת אמנויות ותוכניות לתארים מתקדמים. האוניברסיטה שמה דגש על שיתוף פעולה בין עיתונאים עם מעצבים, אדריכלים עם חוקרים חברתיים, מומחי תקשורת עם פעילים, משוררים עם מוזיקאים.
ב-1933 הוחל בתוכנית לימודים לתואר שני ושלישי, באוניברסיטה בגלות שנוסדה על ידי מדענים שנמלטו מגרמניה הנאצית. ב-1934 הוסמכה אוניברסיטה זו על ידי מדינת ניו יורק בשם "הפקולטה למדעי החברה ולמדעי המדינה" כחלק של בית הספר למחקר חברתי. ההיקף האקדמי כולל 135 התוכניות לתארים מתקדמים.
בין הבוגרים המפורסמים של ניו סקול ניתן למנות את שמעון פרס, טנסי ויליאמס, ג'ק קרואק, חנה ארנדט ואיי וייוויי.
יוסי סיון
יוסי סיון (נולד ב-1945 ברוסיה) הוא אדריכל ישראלי, שותף במשרד "יסקי מור סיון אדריכלים" בתל אביב.
ביוגרפיה.
סיון עלה לישראל בשנת 1948, ולמד אדריכלות ותכנון ערים בפקולטה לאדריכלות בטכניון בחיפה בשנת 1968. שנתיים לאחר מכן, ב-1970, הקים משרד עצמאי עם שותף, וב-1973 היה לשותף במשרדו של אברהם יסקי, מבכירי האדריכלים הישראלים. עבודתם המשותפת כוללת מספר גדול מאוד של פרויקטים, מן הבולטים והידועים בישראל. התמחותם היא מגדלים והשפעתם על עיצוב קו הרקיע של תל אביב היא מכרעת. בין הפרויקטים נמנים מגדלי עזריאלי, מגדל אלרוב, מגדל אמות השקעות, מגדל המטכ"ל, מגדל האופרה, מגדלי אקירוב, מגדלי Yoo, האגף החדש של קניון הזהב ועוד.
מאז שנת 2006 הוא שותף במשרד מור יסקי סיון לאחר מיזוג שותפותו עם יסקי עם משרד מור אדריכלים שייסד יצחק מור. סיון היה בעבר חבר בוועד איגוד האדריכלים וכיום הוא חבר בהנהלת לשכת האדריכלים העצמאיים. הוא שימש כעורך ביטאון איגוד האדריכלים וכמרצה באוניברסיטת תל אביב.
מחנה יהודה (תל אביב)
שכונת מחנה יהודה הייתה שכונה יהודית שקמה צפונית-מזרחית ליפו בשנת 1896. נקראה בשם זה משום שהתימנים מיוחסים לשבט יהודה או ע"ש ר' יהודה מרגוזה.
בדומה לשכונת כרם התימנים שקמה מצפון לה, נוסדה מחנה יהודה על ידי יהודי תימן שעלו לארץ ישראל בשנות-80 ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-19. רוב העולים התיישבו בירושלים ובמושבות היהודיות ברחבי הארץ, אך קהילה קטנה קמה גם ביפו ומאוחר יותר הקימו בניה את מחנה יהודה. מקימי השכונה רכשו חלקות קרקע קטנות בשטח של 100 עד 150 מ"ר כל אחת, דבר שהתאפשר הודות לנכונותו של אהרן שלוש למכור להם את הקרקע במחירים אטרקטיביים. על אף שהשכונה נועדה בעבור יוצאי תימן, רוב תושביה היו יוצאי המגרב וטורקיה.