טיעון נוסף, שלא היה דומיננטי בתקופתו של דרווין באמצע המאה ה-19, אך החל להישמע בתחילת המאה ה-20, הוא הוויכוח אודות אמיתוּת סיפור הבריאה התנ"כי מול זו של הדרוויניזם. בשיח הדתי הציבורי של אמצע המאה לא דנו בקבלה מילולית של סיפור התנ"ך ככלל וסיפור הבריאה בפרט, והתפישה המקובלת גם בקרב אנשי דת הייתה שסיפור הבריאה נתון לפרשנות וניתן לפרשו אף כמטפורה, ולכן הוא לא בהכרח מנוגד לדרוויניזם. הקריאה המילולית של התנ"ך החלה רק עם עליית הנצרות הפונדמנטליסטית הדתית בארצות הברית, אשר דחתה את החילון המודרני ופנתה לקריאה מילולית קיצונית של התנ"ך. מגמה זו דחתה את הדרוויניזם וראתה בו כפירה. התנגדות זו התפתחה בסופו של דבר למחלוקת הבריאתנות-אבולוציה, שהתאפיינה בעיקר בהתנגדות של הפונדמנטליסטים והאוונגליסטים להוראת האבולוציה בבתי הספר הציבוריים. המתנגדים הראשונים פסלו את האבולוציה משום שהיא סותרת לכאורה את התנ"ך, אך טיעון זה הופרך משפטית כאשר בית המשפט העליון של ארצות הברית פסק בשנת 1968, במשפט אפרסון נגד מדינת ארקנסו, כי מניעת הוראת האבולוציה מטעמים דתיים מפרה את סעיף "הפרדת הדת מהמדינה" בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, כתוצאה מהחזרת תורת האבולוציה לתוכניות הלימודים בבתי הספר בארצות הברית, החלו להישמע התנגדויות מורכבות יותר לתורה זו. נטען נגדה כי היא איננה מדעית, כי הוראת האבולוציה מפרה את חופש הדת שלהם, ואף כי קבלת הסינתזה האבולוציונית המודרנית היא השקפה דתית – ולעומתה, לאמונה באלוהים יש יסוד מדעי. הבריאתנים ביקשו להשתמש בעקרונות ההגינות הדמוקרטיים בטענה כי האבולוציה שנויה במחלוקת, ולכן בשיעורי המדע יש ללמד על קיומה של המחלוקת – ולתת לתלמידים להחליט בעצמם במה להאמין. בשנת 1987 פסל בית המשפט העליון בארצות הברית, בפסק דין אדוארדס נגד אגילארד, חוק שדרש "יחס מאוזן" ללימודי "מדע הבריאה" ומדע האבולוציה, בנימוק שתכלית החוק היא קידום השקפה דתית. ההתנגדויות לתורת האבולוציה המשיכו בשנות ה-90 של המאה ה-20 בהובלת תנועת התכנון התבוני, אשר צברה תמיכה ציבורית רחבה בארצות הברית.
בנוסף לטיעונים דתיים, עורר ספרו של דרווין טענות ושאלות פילוסופיות. ג'ון הורש התלונן שדרווין לא נקט בספרו בתהליכים המקובלים של טיעון והוכחה. לעומת זאת טענו אחרים כי זה כלל לא משנה ושדרווין אינו יכול להוכיח סופית את התאוריה שלו. זאת מכיוון שעל פי ההוכחות שכן הציג, ניכר כי התאוריה סבירה יותר מהסיפור התנ"כי.
גם ביהדות ישנן גישות שונות באשר ליחס היהדות לתורת האבולוציה.
טיעונים חברתיים.
בנוסף לטענות דתיות ופילוסופיות כנגד הדרוויניזם, הועלו במרוצת השנים טיעונים שונים כנגד ההשלכות של רעיונות אלו. אחת ההשלכות החמורות וההרסניות של תורתו של דרווין היא רעיון מלחמת הקיום בין קבוצות שונות בחברה האנושית. הדרוויניזם החברתי שימש ככלי להצדקת מדיניות כלכלית לאומית דורסנית של מדינות רבות במחצית השנייה של המאה ה-19. מדיניות זו התבססה על ניצול שנקבע על פי הבחנה גזעית והונע על ידי הרעיון של "החזק שורד". רבים אף הפנו ישירות אל ספרו של דרווין כדי להצדיק מדיניות זו. דרווין היה מודע לשימוש זה וייתכן שאף תמך בו.
בנוסף לכך, פיתוחה של תורת האאוגניקה, תורת השבחת המין האנושי, בידי בן דודו של דרווין, פרנסיס גולטון, הביאה לפיתוח תורה ששאפה "להשביח" אומות שלמות. תחום זה, שנקשר בקו ישיר מדרווין, מהווה טיעון מרכזי בקרב מתנגדיו, שמפנים לזוועות שבוצעו "בשם הדרוויניזם". זוועות אלו נעשו על ידי תוכניות האאוגניקה שהתקיימו במספר מדינות במערב כמו גרמניה הנאצית, בריטניה, קנדה, ארצות הברית ומדינות סקנדינביה. למעשה, עיקור של מגזרים המהווים לכאורה נטל על החברה כמו בעלי פיגור שכלי, המשיך להתקיים עד שנות ה-70 של המאה ה-20 בארצות הברית. מדיניות "אאוגניקה חיובית" בה זוגות הנחשבים מועדפים מעוּדדים להתרבות כמה שיותר על ידי הרשויות, המשיכה לפעול עד שנות ה-90 בסינגפור. לטענתם של חלק ממתנגדי הדרוויניזם, התנהגות זו אינה אנושית, והגורם לה הוא הרחקת האל מתהליך הבריאה ויחד עימו הוצאת "אהבת האל" ממנה.
פרדיננד ברוקנר
פרדיננד ברוקנר (נולד בשם תיאודור טאגר; 26 באוגוסט 1891 - 5 בדצמבר 1958) היה סופר ומחזאי אוסטרי-גרמני ומנהל תיאטרון.
ביוגרפיה.
פרדיננד ברוקנר נולד בסופיה שבבולגריה שם-"תיאודור טאגר". אביו של ברוקנר היה איש עסקים אוסטרי ואמו הייתה מתרגמת צרפתיה. ברוקנר בילה זמן רב בווינה, בפריז ובברלין בלימודי מוזיקה. בשנת 1916 עזב ברוקנר את נושא המוזיקה והתחיל לעסוק בשירה. במשך השנים הוציא כמה אוספי שירה. בשנת 1917 הקים את המגזין - "Marsyas", מגזין ספרותי שבו כתבו סופרים רבים וחשובים.
בשנת 1922 הקים ברוקנר את תיאטרון הרנסאנס בברלין ובשנת 1928 הוא העביר את האחריות על התיאטרון לגוסטב הרטונג.
בשנים 1929- 1930 הוא הוציא שלושה מחזות. את שלושת המחזות הוא הוציא תחת שם בדוי - "פרדיננד ברוקנר" אך לאחר שראה את הצלחת המחזות האלו הוא פרסם את שמו האמיתי ואף על פי כן ב-1946 הוא שינה את שמו לשם הבדוי. במשך השנים הוא הוציא לאור כמה וכמה מחזות נוספים.
בשנת 1933 הוא עבר לפריז, ומשם, ב-1936 עבר לארצות הברית, שם עבד ונחל הצלחה. ב-1953 חזר ברוקנר לברלין ועבד שם כיועץ בתיאטרון "שילר".
ברוקנר נפטר בברלין ב-1958.
פקטורי רקורדס
פקטורי רקורדס (Factory Records) הייתה חברת תקליטים עצמאית בריטית, שנוסדה בעיר מנצ'סטר ב-1978 והתמחתה במוזיקה אלטרנטיבית ואלקטרונית. בין הלהקות שהיו חתומות בחברה היו ג'וי דיוויז'ן, ניו אורדר והאפי מאנדייז.
היסטוריה.
במאי 1978 הקימו מגיש הטלוויזיה טוני וילסון והאמרגן אלן ארסמוס במנצ'סטר מועדון בשם "פקטורי", בו הופיעו להקות מקומיות, רובן להקות פאנק ופוסט פאנק. את כרזות הפרסום למועדון עיצב פיטר סאביל. בספטמבר אותה שנה החליטו השלושה להוציא אלבום אוסף בהשתתפות הלהקות שהופיעו במועדון. אליהם הצטרפו מנהלה של להקת ג'וי דיוויז'ן, רוב גרטון, והמפיק המוזיקלי מרטין האנט, והחמישה הקימו את חברת התקליטים, שמשרדה שכן בדירתו של ארסמוס בעיר.
לאחר יציאת אלבום האוסף בתחילת 1979, הוציאה החברה כמה סינגלים, וביוני אותה שנה יצא האלבום המלא הראשון של החברה: Unknown Pleasures, אלבום הבכורה של ג'וי דיוויז'ן. במאי 1980 התאבד בתלייה סולן הלהקה איאן קרטיס, ולאחר מותו הופיעו שירה של הלהקה Love Will Tear Us Apart, שהפך ללהיט בבריטניה, והאלבום Closer. חבריו של קרטיס החליטו להקים להקה חדשה בשם ניו אורדר, כאשר סגנון הפוסט פאנק שאפיין את להקת האם התחלף בדאנס ובסינת'פופ - שינוי שסימן את המשך הדרך של החברה.
ב-1982 הקימה החברה בשיתוף ניו אורדר את מועדון ההסיינדה, במבנה ששימש בעבר מפעל טקסטיל. המועדון משך קהל רב והפך מזוהה עם סגנונות הטכנו והאסיד האוס, אך הפסיד כסף רב, בין היתר בשל מחירי הכניסה והאלכוהול הנמוכים. בשלב זה כבר פרשו האנט וסאביל מהחברה בשל מחלוקות כספיות, אם כי שניהם שבו לעבוד אתה בהמשך.
בשנים הבאות נהנתה החברה מהצלחתן של ניו אורדר (ששירה Blue Monday הפך ב-1983 ללהיט בינלאומי) והאפי מאנדייז (שהוציאה את אלבומה הראשון ב-1985), והשתמשה בכסף שהכניסו שתי הלהקות כדי לממן פעילויות רווחיות פחות. אך ב-1992 נקלעה החברה לקשיים כלכליים קשים, לאחר שהאפי מאנדייז נשלחו להקליט אלבום בברבדוס (ולאחר מכן סירבו להעביר לחברה את סרטי ההקלטה) וניו אורדר הקליטו אלבום בעלות של 400 אלף ליש"ט. בנובמבר אותה שנה הכריזה החברה על הליך פירוק.
ב-1994 ניסה טוני וילסון להחיות את החברה, בשיתוף פעולה עם חברת לונדון רקורדס, בשם Factory Too. כשמאס בהגבלות שהוטלו עליו, הקים את חברת Factory LTD, ואחריה את חברת F4, שנסגרה בתחילת 2007, כאשר וילסון גילה שהוא חולה בסרטן. הוא מת ב-10 באוגוסט באותה שנה.
מועדון ההסיינדה נסגר ב-1997, ונהרס זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 2002 יצא הסרט העלילתי Hour Party People 24 (בעברית: "אנשי המסיבות"), שעסק בפקטורי ובמועדון ההסיינדה. הדמות הראשית בסרט התבססה על דמותו של וילסון.
במהלך השנים יצאו כמה ספרים שעסקו בסיפורה של החברה, אחד מהם מאת בסיסט ניו אורדר, פיטר הוק.
מספרים קטלוגיים.
מאפיין ייחודי של החברה היה העובדה שלא רק סינגלים ואלבומים שהוציאה סומנו במספרים קטלוגיים (FAC בצירוף מספר), אלא גם פעילויות נוספות שהיו קשורות בחברה, בהן כרזות פרסום (הראשונה בהן קיבלה את המספר הסידורי FAC1), מסיבות, אתר האינטרנט של החברה, מועדון ההסיינדה, חתול, התערבות שערכו וילסון וגרטון ואף ארון הקבורה של וילסון.
עיצוב גרפי.
רבות מעטיפות התקליטים שהוציאה פקטורי, כמו גם כרזות הפרסום שלה, עוצבו על ידי פיטר סאביל, שהיה גם אחד מבעלי החברה, וסגנונו המינימליסטי הפך מזוהה אתה. אחת העטיפות המפורסמות שעיצב הייתה זו של Unknown Pleasures, אלבומה הראשון של ג'וי דיוויז'ן, שכללה איור מתוך ספר אסטרונומיה שהופיע בצבע לבן על רקע שחור. עטיפת אלבומה השני והאחרון של הלהקה, Closer, הציגה צילום של גופה באחוזת קבר, ועוררה סערה מאחר שהאלבום יצא זמן קצר אחרי התאבדותו של הסולן איאן קרטיס (אף שהעטיפה עוצבה לפני מותו). הסינגל Blue Monday של ניו אורדר יצא בעטיפה מיוחדת בצורת דיסקט, שנטען כי עלויות הייצור שלה גרמו לחברה להפסיד כסף על כל עותק שנמכר, אף כי כנראה אין בכך אמת. לאחר מותו של טוני וילסון, עיצב סאביל את המצבה שהונחה מעל קברו.
מחלבת יטבתה
בירה אביר
פירובט דהידרוגנז
צביה גרנות
צביה גרנות (נולדה ב-1940) היא מטפלת זוגית, סופרת, ועיתונאית ישראלית.