נושאי העבודות מוקדמות של דובז'נקו מחוברים באופן הדוק עם הלהט המהפכני והופעת הקולנוע הסובייטי. שבי אחרי עושר האפשרויות האמנותיות של השפה הקולנועית, הפך דובז'נקו טריבון לוהט של המהפכה הפרולטרית. כך, העלילה של הסרט "ארסנל" - מרד פועלים במפעל בקייב, "איירוגרד" מספר את ההגנה על הגבולות המזרחיים של ברית המועצות נגד אויבי המהפכה. בסרטים הראשונים של המאסטר הצופה יכול לראות שילוב של ז'אנרים רבים, סאטירה, הגרוטסקיות, אגדות ואפוס מהפכני.
בתקופה שלפני המלחמה ניתן לייחס לדובז'נקו התפתחות אמנותית ראשונית לפיתוח אמצעים אומנותיים לסרטים דוקומנטריים מלחמתיים.
בניית קומפוזיציה, עבודה ברורה על כל פריים - תכונות אלו מאפיינים את דובז'נקו כמאסטר בוגר. אידאולוגיה עוברת למקום השני ומוחלפת על ידי ערכי הנצח. בניגוד להתנהגות הדינמית של אייזנשטיין, המצלמה של דובז'נקו סטטית ומזכירה צילום סטילס. אומץ פתרונות תסריטאיים, שינויים טבעיים בלוקיישנן, היעדר הדבקות ומעברים הפתיעה אפילו את הבמאים הנערצים העכשוויים. למונטאז' החדשני של דובז'נקו הייתה השפעה עמוקה על עולם הקולנוע. קוזינצב כתב על התרשמותו מסרטי דובז'נקו:
במשך כל האומנות של דובז'נקו מחלחל נושא של אחדות בין האדם לטבע. במיוחד זה מתבטא בבירור בסרט "אדמה" וסרט "החיים בצבע" שהושחת על ידי הצנזורה. הוא אינו מעוניין באסתטיקת הקולנוע, דובז'נקו כאמן מעוניין בערך הייחודי של חיי אדם.
טמפר
טמפר (באנגלית: Thumper) הוא דמות ארנב בדיונית המופיעה בספרי ובסרטי במבי. טמפר הוא חברו הטוב ביותר של במבי.
תיאור.
טמפר הוא ארנבון מצוי בעל פרווה בצבעי אפור ולבן. הוא גר ביער יחד עם במבי וחברים נוספים. טמפר שובב, פיקח ואוהב לעזור לזולת.
עם היוולדו של במבי, טמפר מדריך אותו ועוזר לו להסתגל לחיי היער, ועם הזמן הוא הופך לחברו הטוב ביותר.
מקור שמו של טמפר הוא על שם מנהגו לדפוק על הרצפה ברגלו השמאלית בזמן של התרגשות, שמחה או פחד.
בסרט הראשון שבו הוא מופיע אומר טמפר בשם אביו: "אם אין לך משהו נחמד להגיד, מוטב שלא תגיד כלום". משפט זה נודע כ"חוק טמפר".
סויוז 23
סויוז 23 (ברוסית: Союз-23) היא חללית סויוז שהמריאה ב-14 באוקטובר 1976 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשעל סיפונה זוג קוסמונאוטים: ויאצ'סלב זודוב, ואלרי רוז'דסטבנסקי.
המטרה של הטיסה היה ביצוע התחברות לתחנת החלל סליוט 6 ועריכת ניסויים ומחקרים שונים בהמשך. במהלך התקרבות לתחנת החלל התרחש כשל במערכת האוטומטית. ביצוע התחברות בצורה ידנית ניתן רק ממרחק של 1200 מ' ובאותו עת המרחק בין החלליות היה כ-2 ק"מ. הניסיון בכל זאת להמשיך בתהליך ולסיימו לא הצליח. לאחר שהתברר שמלאי הדלק הולך ואוזל סוכם על סיום המשימה. לאור כך שעברו כבר כ-48 שעות מתחילת הטיסה ויכולת החללית לאפשר תנאי מחיה לקוסמונאוטים הייתה ל-3 יממות בלבד היה צורך לבצע נחיתת חרום. הנחיתה בוצע בלילה והקוסמונאוטים נחתו באגם. הדבר אומנם היה אפשרי אך לאור מזג האוויר הקשה באזור (סופת שלגים עזה) והפעלה לא מתוכננת של מערכת המצנחים פתחי מערכת האוורור כוסו במים. כתוצאה מכך הופסקה אספקת אוויר טרי לתא הנחיתה. לקראת בוקר קוסמונאוט ויאצ'סלב זודוב איבד את הכרתו. בסופו של דבר אחד ממסוקי של צוות חילוץ הצליח להתחבר לתא הנחיתה ולגרור אותה לשפת האגם.
בדיקות מובייל
ליל ולפורגיס הראשון (פליקס מנדלסון)
ליל ולפורגיס הראשון (בגרמנית: Die erste Walpurgisnacht), אופוס 60, קנטטה לסולנים מקהלה ותזמורת על פי פואמה של יוהאן וולפגנג פון גתה.
מקורות הטקס.
את הפואמה "ליל ולפורגיס" כתב גתה בשנת 1799. היא מתארת טקס פגני עתיק שהוא שריד למסורת קדומה בטרם השתלטה הנצרות על השבטים הפגניים הגרמאנים. על פי המסורת, בלילה שבין ה-30 באפריל ל-1 במאי, בשעת חצות, נפגשים השדים והמכשפות להילולה סוערת על פסגת הר ברוקן שבהרי הארץ (Harz) שבדרום גרמניה. טקס זה מציין את גירוש אפילת החורף ובוא האביב.
לשמו של הטקס "ליל ולפורגיס" ישנם נראה שני מקורות. האחד על שם הנזירה הנוצרית וַלְבּוּרגה שעסקה בעבודת מיסיון בקרב השבטים הפגנים הגרמאנים ומתה בשנת 780. יותר מאוחר הוכרזה כקדושה של יום האחד במאי. המקור השני הוא שמה של אלילת הפריון ואלדְבּוּרג מהמסורת הפגנית הגרמאנית.
ליל ולפורגיס מאת גתה.
בפואמה של גתה מוזכרות שלוש אוכלוסיות:
הרעיון המרכזי העומד מאחורי הפואמה של גתה הוא המאבק שבין המיסיונריות הנוצרית שגתה חש סלידה עמוקה ממנה, למסורת הפגנית העתיקה, שגתה, אשר היה באותה עת מקורב לרעיונות הפנתאיזם (השקפה פילוסופית המזהה את האל עם הטבע) חש סקרנות ועניין כלפיה.
לימים, כאשר השלים גתה את יצירתו הגדולה פאוסט, הוא הכליל בה תמונה המתארת את מפיסטופלס המוביל את פאוסט לאורגיה של שדים בליל ולפורגיס. על מנת להבדיל בין שתי היצירות נהוג לכנות את הפואמה שנכתבה מוקדם יותר – "ליל ולפורגיס הראשון".
הלחנת היצירה.
גתה עצמו חש כי הטקסט הדרמטי שהוציא תחת ידיו צריך להיות מולחן. באופן טבעי הציע זאת לידידו המלחין הברלינאי קרל פרידריך צלטר. צלטר לא מצא דרכים להלחין את הטקסט על אף שניהל על כך התכתבות ערנית עם גתה. לבסוף מסר את הטקסט לתלמידו המוכשר פליקס מנדלסון. גתה נתן אישורו לכך מאחר ש"הנער היהודי החביב והמוכשר" (כך כינה גתה את פליקס הצעיר) התלווה אל צלטר באחד מביקוריו אצל גתה והתחבב מאוד על גתה.
כאשר היה מנדלסון בדרכו לאיטליה בשנת 1830, פגש בפעם האחרונה את גתה הקשיש (שהיה כבר בן 80) בעירו ויימאר. בפגישה זו הם דנו בסוגיות הקשורות להלחנת הפואמה. בעת שהותו ברומא בחורף 1830–1831 השלים את היצירה כמעט לגמרי. במכתב ששלח מרומא לאחותו פאני, הוא נשמע נלהב מהתיאורים הרבים של שדים ומכשפות "...שכפי שאת יודעת אני אוהב מאוד". הגרסה הראשונה של היצירה בוצעה בברלין באולם האקדמיה במהלך סדרת קונצרטים בניצוחו של מנדלסון עצמו בחורף 1833.
עשר שנים מאוחר יותר כתב מנדלסון גרסה מחודשת ליצירה שבוצעה לראשונה בפברואר 1842 בתיאטרון הגוונטהאוס בלייפציג תחת ניצוחו של מנדלסון, והיא הגרסה אותה נהוג לבצע כיום.
מבנה היצירה ותוכנה המוזיקלי.
מנדלסון חש בעת כתיבת היצירה כי הוא יוצר יש מאין. יצירות מקהלתיות רחבות היקף כפי שהכירן מנדלסון היו אורטוריות לטקסטים דתיים או תנ"כיים, או המיסות הכנסיתיות. כאן היה מונח לפניו טקסט דרמטי המלא בתיאורים המגרים את הדמיון. הצורה בה בחר לצקת את תוכן היצירה, שאותה כינה קנטטה, היא למעשה עירוב שבין גישה אופראית גרמנית (סגנון האופרה הגרמנית של ובר) ומוזיקה ליטורגית כנסייתית.
למשל בתמונות האביב שלאחר הפתיחה התזמורתית, בשיר השומרים הנערכים להגנה מפני הנוצרים, וההילולה, משתמש מנדלסון במוטיבים עממיים גרמניים. ואילו בתמונת הכהן וקהל מאמיניו בקריאה לטקס ובסיום הקנטטה, משתמש מנדלסון בשפה כוראלית כנסייתית ובדו-שיח בין הכהן (סולו בריטון) לצאן מרעיתו (המקהלה), צורה המוכרת לנו במוזיקה כנסייתית עתיקה מימי הביניים.
הקנטטה מחולקת לתמונות כאשר מנדלסון נוקט חירות רבה באשר לשימוש בטקסט. הוא מעביר קטעים ממקומם ומחלקם בין סולן ומקהלה גם כאשר אין זכר לחלוקה זו בטקסט המקורי של גתה. במקומות מסוימים אף שינה טקסטים, וכל זאת על מנת ליצור דרמה בין הדמויות וקהל המאמינים. בנוסף נותן מנדלסון משקל רב מאוד לתזמורת. הפתיחה התזמורתית ארוכה ובעלת מבנה סימפוני. הפתיחה מתארת את סערות החורף והמעבר לתקופת האביב. לפני התמונה המרכזית של ההילולה יש מבוא תזמורתי המציין את תחילתו של הטקס המרכזי, כאשר בהמשך מצטרפת המקהלה לקטע סוער, ובו שימוש נועז בהברות הטקסט המקורי של גתה ליצירת חיקוי של קולות יללת הינשופים.
ילתם
Nestea
מטכל
סטליוס קזנג'ידיס
סטליוס קזנג'ידיס (ביוונית: Στέλιος Καζαντζίδης; Stelios Kazantzidis; סטליוס קזנדְזיד'יס; 29 באוגוסט 1931 – 14 בספטמבר 2001) היה זמר יווני מוביל, שהפך לאחד מסמליה הבולטים של המוזיקה העממית היוונית, לאיקו. שיתף פעולה עם מלחינים רבים ביוון.
ביוגרפיה.
קזנג'ידיס נולד בנֵאַה יוניאה (Νέα Ιωνία) (פרבר של אתונה), יוון. הוא היה הראשון מבין שני ילדים שנולדו לחראלבו (Χαράλαμπου) וגסתמאניס (Γεσθημανής) קזנג'ידיס.
שורשיו של אביו מפונטוס שעל חוף הים השחור בטורקיה, ואימו הגיעה ליוון מהעיר אלניה בדרום טורקיה בעקבות מלחמת יוון–טורקיה. בגיל 13 התייתם מאביו, שהיה חבר המחתרת היוונית, ועוּנה למוות בידי קיצונים. מציאות זו הכריחה את קזנג'ידיס לעבוד מגיל צעיר. עבד כנושא מזוודות, מוכר ערמונים וכפועל במפעלי הטקסטיל בנֵאַה יוניאה.
חייו השתנו כאשר בעל מפעל הטקסטיל נתן לו גיטרה. הוא בילה שעות בנגינה.
את הופעתו הפומבית הראשונה הוא עשה בשנות החמישים המוקדמות במועדון לילה בקיפיסיה, וזמן קצר לאחר מכן, ביולי 1952, ביצע את הקלטת האולפן הראשונה שלו באולפני Columbia עם שיר בשם "אני הולך לשחות" (Για μπάνιο πάω) אשר נכתב על ידי אפוסטולוס קאלדארס. השיר לא הצליח, אך הוא ניסה שוב, עם הקלטת שירו של יאניס פפאיואנו "על מזוודות" (Οι βαλίτσες), זמן קצר לאחר מכן. הפך השיר ללהיט ראשון מיני רבים, ועם הפופולריות הגואה החל להופיע בכמה מן המועדונים הגדולים של התקופה. עם נסיקת הקריירה שלו החל קזנג'ידיס לשתף פעולה עם כמה מהשמות הגדולים ביותר בעולם המוזיקה היוונית, ביניהם מיקיס תאודוראקיס, מאנוס חג'ידאקיס, מנוליס חיוטיס וסטאברוס קסרחקוס. קזנג'ידיס והזמרת מרינלה הפכו בהמשך לצמד.
סטליוס ומרינלה נישאו ב־7 במאי 1964, והם הופיעו יחד בגרמניה ובארצות הברית.