ב-1991 ביים גורביץ' את סרטו הראשון, "נפרדנו כך", לפי תסריט שכתבה אשתו דאז. סרטו השני, עטור הפרסים, "המקלחת" (1997), מספר על בן (מוני מושונוב) שסועד את אביו הקשיש (יוסי ידין). מאז ביים גורביץ' למעלה מעשרה סרטים קצרים, עלילתיים ותיעודיים, וכן דרמות טלוויזיה.
ב-1998 הקים ביחד עם יוסף שילוח חברת הפקה בשם "לה סטרדה" (בהשראת הסרט "לה סטרדה" של הבמאי פדריקו פליני, אחד הסרטים האהובים על גורביץ'), וביחד יצרו את הסרט התיעודי "רגעי חסד". שניהם ביימו והפיקו, שילוח כתב את התסריט וגורביץ' היה הצלם. הם עבדו ביחד על פרויקט לסרט נוסף בשם "גולד והמסתנן", המבוסס על מקרה אמיתי שהתרחש בקיץ 1951. שילוח כתב את הגרסה הראשונה של התסריט, אך קרן הקולנוע לא אישרה אותו. בימיו האחרונים של שילוח הם המשיכו לעבוד על הסרט עם התסריטאי חגי ליפשיץ ועורך התסריט גור הלר, והספיקו לסיים גרסה חדשה לפני מותו של שילוח. על ערש הדווי של שילוח הבטיח לו גורביץ' לממש את חלומו ולהפיק את הסרט.
גורביץ' כתב את תסריטו הראשון "סעיד" ביחד עם סלים דאו, אולם הסרט טרם הופק מפאת עלותה הגבוהה של ההפקה של הפרויקט, המתאר (סאגה ענקית שמתרחשת במדבר לפני כמאתיים שנה). בנוסף לסרט "המקלחת", הוא ביים עוד שני סרטים לפי תסריטים של דני הורוביץ ("כפות רגליה" ו"השרשרת של פסיה"). הוא עבד עם המוזיקאי עודד זהבי שהלחין את הפסקול לחמישה מסרטיו, ועם המוזיקאי רפי קדישזון, שהלחין את הפסקול לשני סרטים אחרים. גורביץ' מספר שלמד את יסודות העבודה עם שחקנים, בעת עבודתו המשותפת עם משה איבגי וסלים דאו, שאת כל אחד מהם צילם בשלושה סרטים.
ב-2011 יצא לבתי הקולנוע "בדרך אל החתולים", סרט הקולנוע הראשון באורך מלא בבימויו של גורביץ', בכיכובם של ריטה זהר ומוני מושונוב. בפרמיירה העולמית של הסרט בפסטיבל ירושלים, ביולי 2009, פגש גורביץ' את בת-זוגו הנוכחית, ג'ני קלינקובשטיין. ב-2013 החלו לעבד את סיפור אהבתם לסרט עלילתי באורך מלא, בשם הזמני "לידות".
ב-2012 שודר בערוץ הראשון סרטו התיעודי של גורביץ' "פשוט יהודי". זהו אחד מבין שבעה פרקי הסדרה התיעודית "קהילות מדליקות", שכל אחד מהם עוסק בקהילה יהודית אחרת בעולם. הסדרה היא בהפקת משה אלפי וגיא ברוזה. הפרק "פשוט יהודי" שגורביץ' ביים, עוסק בכוחה החדש של היהדות האורתודוקסית בארגנטינה.
ב-2019 יצא סרטו ברזיל אהובתי שמספר על מסעם של שלושה דורות של ישראלים ממוצא ברזילאי למשחקי גביע העולם בכדורגל ב-2014.
גורביץ' לימד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1990-1999, בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בין 2002-1991, בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות בין 2012-1987, בבית ספר מעלה 1999-1992, 2012-2007, בבית הספר לקולנוע שבמדרשה לאומנות בבית ברל, 2001-1998, 2009-2008; במכללת ספיר 2006-2004, 2013-2008, במכללה למנהל 2013-2012, בסמינר הקיבוצים 2013-2012, ובמכללת תל חי 2013-2012.
גורביץ' גרוש ואב לשלושה בנים: גבריאל, אייל ועמית.
פרסים.
גורביץ' הוא זוכה פרס שר החינוך והתרבות לבמאים ולתסריטאים לשנת 1998.
הסרט בדרך אל החתולים:
הסרט השרשרת של פסיה:
הסרט המקלחת:
הסרט נפרדנו כך:
פרסים על צילום קולנוע:
גורביץ' קיבל מעל עשרה פרסים על צילום סרטים קצרים ודרמות (1983-1992).
רשימת סרטים.
כצלם: (רשימת חלקית, מעל 55 סרטים).
מבחר סרטים תיעודיים.
בין סרטיו הקצרים: סרט לילה, הכלוב, המקלט, סולו לטובה, המופע של בני זינגר, נו טה מטס, שרה, בן, מכתבים לפליציה, ארנסטו, שואה טובה, קירות עץ דקים, אולי זה הגיל, פשע אחד חינם, חורים בידיים, ועוד.
ל'אוניטה
ל'אוניטה (באיטלקית: l'Unità; מילולית: "האחדות") הוא עיתון יומי איטלקי ואתר חדשות שנוסד ב-1924 כביטאון המפלגה הקומוניסטית האיטלקית. מאז 1991 עיתון עצמאי. נסגר בשנת 2014 ונפתח מחדש בסוף יוני 2015.
היסטוריה.
העיתון נוסד במילאנו על ידי אנטוניו גראמשי, מייסדה של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית והאידאולוג הראשי שלה ב-12 בפברואר 1924 כעיתון לפועלים ולחקלאים. עם עליית מוסוליני לשלטון והקמת איטליה הפשיסטית ב-1926 נסגר העיתון ותפוצתו נאסרה. עם זאת נפוץ העיתון באפון מחתרתי ובלתי סדיר בריכוזי פועלים במילאנו, טורינו ורומא ובקרב גולים איטלקים בצרפת. הדפסת העיתון חודשה באופן סדיר עם שחרור איטליה ב-1944.
בין 1945 ל-1957 יצאו שלוש מהדורות נפרדות של העיתון בטורינו, מילאנו וג'נובה. ב-1957 אוחדו המהדורות לעיתון יחיד לכל צפון איטליה. במהלך שנות השישים היה העיתון לעיתון ארצי. תפוצתו הגיעה לשיא באמצע שנות השבעים, בד בבד עם שיאה של המפלגה הקומוניסטית. בשנות השמונים חלה ירידה בתפוצת העיתון, שנאלץ להתמודד עם הפופולריות הגואה של מתחרהו, לה רפובליקה.
ב-1991, עם פיזור המפלגה הקומוניסטית, השתנה שמו המשני של העיתון מ"ביטאון המפלגה הקומוניסטית" ל"מייסודו של אנטוניו גראמשי".
העיתון נודע בביקורת התוקפנית שלו על סילביו ברלוסקוני, שהגיב, מצידו בהתקפה על העיתון תוך שהוא מכנה אותו מוטה פוליטית. במסיבת עיתונאים שערך ברלוסקוני ב-23 בדצמבר 2005 הציג את עמודו הראשון של העיתון מ-1953 המבכה את מותו של סטלין.
העיתון נסגר ב-1 באוגוסט 2014, לאחר הפסדים כספיים רבים. העיתון החל לצאת מחדש ב-30 ביוני 2015. כשבמניותיו מחזיקים המפלגה הדמוקרטית האיטלקית וגורמים פרטיים. נכון לאפריל 2017 הוא סובל מהפסדים מתמשכים והמשך קיומו עומד בסימן שאלה.
L'Unità
השרשרת של פסיה
השרשרת של פסיה היא דרמת טלוויזיה ישראלית מאת דני הורוביץ, בהפקתו ובבימויו של חורחה גורביץ' (2006).
עלילה.
פסיה גולדפרב (בתיה לנצט) מעולם לא טסה. לקראת יום הולדתה השמונים היא מחליטה להצטרף למשלחת לפולין מטעם בית ספרה של נכדתה יעלי (גאיה טראוב). בזמן הטיול שבה פסיה, לאחר שישים וחמש שנה, לביתה הנטוש בעיירה פולנית. היא מנסה למצוא שרשרת שהחביאה, כשברחה עם משפחתה מפני הנאצים. מאז מלחמת העולם השנייה נושאת עמה פסיה גולדפרב סוד כמוס אותו לא סיפרה לאיש במשך שישים וחמש שנה. כשהן מגיעות לאושוויץ היא מספרת לנכדתה את הסוד.
הסרט עוסק בשאלה האם ניתן "לשרוד" סוד כמוס כל החיים.
אודות ההפקה.
הסרט צולם בפולין, אושוויץ ובירקנאו והוא דובר עברית ופולנית. הוא בן 35 דקות וצולם במצלמת 16 מ"מ. מלחין המוזיקה הוא רפי קדישזון. הופק בתמיכה הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה וHOT.
בתיה לנצט, שהייתה כוכבת גדולה בתיאטרון הישראלי בשנות השישים ובשנות השבעים חזרה בתשובה ונהפכה לדתית אדוקה, "חזרה למקצוע" חד פעמית וגילמה את דמותה של פסיה.
בדמותה של נכדתה בסרט שיחקה גאיה טראוב שלאחר הסרט הזה שיחקה בסדרה "מרחק נגיעה".
המקלחת
המקלחת הוא הסרט הקצר והשני שביים חורחה גורביץ' (1997, 35 דקות). התסריטאי הוא דני הורוביץ.
עלילה.
מערכת יחסים בין אב (75) (יוסי ידין) ובנו (43) (מוני מושונוב), משתקפת במפגש אינטימי במקלחת, כאשר הבן נאלץ לרחוץ את אביו בגלל מחלתו. החרדה מפני הבדידות והמוות, חוסר האונים של בני המשפחה והיחסים הבלתי פתורים ביניהם - כל אלה נעלמים ברגעי החסד במקלחת.
ההפקה.
התחלת העבודה על הסרט ארכה זמן רב, מכיוון שלא נמצא גוף משדר מממן שיסכים להשקיע בסרט שנושאו הזיקנה. מלחין המוזיקה הוא עודד זהבי. הסרט צולם במצלמת 35 מ"מ.
הוא שודר פעם אחת בערוץ השני (קשת) עם רייטינג של כ-16%.
למחרת השידור פנה שחקן הסרט יוסי ידין לשווא לשידורי קשת בציפייה ובדרישה לשדרו שוב ללא ה-14 הדקות של פרסומות. ב-2001 לאחר מותו של ידין, גורביץ' פנה שוב לשידורי קשת בבקשה לשדר את הסרט שוב ביום השלושים למותו של ידין, אך למרות שזכויות השידור היו עדיין אצלם הסרט לא שודר.
נפרדנו כך (סרט)
נפרדנו כך הוא סרט הקולנוע הראשון שביים חורחה גורביץ'. הוא פורסם בשנת 1991 ואורכו 27 דקות.
אודות הסרט.
גורביץ' הפיק את הסרט במימונו של המיליונר האמריקאי לאון צ'ייני (Leon Charney) ובתמיכת פרויקט קולנוע. גרושתו של גורביץ', ליליאנה בבצ'יק, כתבה את התסריט על בסיס סיפור משפחתי שלה. הסרט צולם במצלמת 35 מ"מ. הסרט הוקרן בהקרנות מסחריות במשך כמה חודשים בסינמטק תל אביב לפני הסרט "המתים" מאת הבמאי ג'ון יוסטון.
עלילה.
סב המשפחה נפרד ממשפחתו שנוסעת לתקופה ארוכה לחו"ל. הם שואלים אותו למה קוראים לו בשם "ננקה" והדבר מעורר בו זיכרונות מפרידה שחווה בילדותו.
ננקה גדל בכפר קטן באירופה ביחד עם שני הוריו ושני אחיו. המשפחה סבלה מחסרון כיס ועל מנת לפרנס אותה נסע האב לבדו לארגנטינה. אחרי שחסך מעט כסף, ביקש שננקה יצטרף אליו כדי לעזור לו. ננקה יצא למסע לארגנטינה לסייע לאביו, כשבאמתחתו תמונה משפחתית ומעיל שאמו תפרה לו.
חוואי
תנאי קונדורסה
פאבל בלייב
פאבל בלייב (ברוסית: Павел Иванович Беляев 26 ביוני 1925 - 10 בינואר 1970) היה קוסמונאוט סובייטי. הוא השתתף בטיסה הראשונה בה בוצעה יציאה מהחללית אל החלל החיצון.
פאבל בלייב נולד בכפר במחוז וולוגדה. בשנת 1942, לאחר סיום עשר שנות לימוד, החל לעבוד במפעל לייצור נשק. בשנת 1943 הוא התנדב לצבא האדום ונשלח לבית הספר לטיסה. את לימודיו הוא סיים ביוני 1945 ונשלח למזרח הרחוק בו החלה מלחמת ברית המועצות - יפן. לאחר סיום הלחימה הוא הוצב ביחידות שונות של חיל האוויר הסובייטי בעיקר באזור סיביר.
בשנת 1956 בלייב נשלח ללימודים באקדמיה הצבאית של חיל האוויר. עם סיומה בשנת 1959 הוא נכלל בקבוצת הטייסים שהחלו להתכונן לטיסות לחלל. בלייב נכלל בקבוצה הראשונה של הקוסמונאוטים העתידיים.