נירלוגוש (בהונגרית: Nyírlugos) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית נירלוגוש קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בעיר 3,007 תושבים ובשנת 2020 רק 2,529 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13 והוא הפך לעיר בצורה רשמית בשנת 2005
יהודי נירלוגוש.
יהודים התיישבו בנירלוגוש במחצית הראשונה של המאה ה-18. רובם עסקו במסחר זעיר, ומיעוטם במלאכה. הקהילה התארגנה בראשית המאה ה-19 ובמקום קיים בית קברות יהודי
בזמן הקרע ביהדות הונגריה בעקבות חילוקי דעות בקונגרס יהודי הונגריה בדצמבר 1868 בין חרדים למשכילים, הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
באפריל 1944, כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, נצטוו היהודים להסתגר בבתיהם. בלילה הועברו לנירג'האזה, ומחמת הצפיפות הועברו להאראנגוד (HARANGOD). במאי הוחזרו לתחנת הרכבת של נירג'האזה, ומשם הוסעו למחנה ההשמדה אושוויץ.
בתום המלחמה חזרו לכפר רק כמה ניצולים מהמחנות לעבודות כפייה. הם עזבו את המקום אחרי זמן קצר וחיי הקהילה לא נתחדשו.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 30 חברים, נשארו בקהילה רק 3 גברים, ו-90 אחוז מהקהילה הם נשים וילדים, ורב המקום הוא קלמן פרידמן.
דייוויד סיימון
דייוויד ג'ודה סיימון (באנגלית: David Judah Simon; נולד ב-9 בפברואר 1960) הוא סופר, עיתונאי, מפיק טלוויזיה ותסריטאי אמריקאי יהודי המוכר בעיקר בזכות סדרת הטלוויזיה "הסמויה" (2002–2008), אותה יצר. הוא עבד בדסק העירוני של העיתון הבולטימור סאן במשך 13 שנים (1982–1995), כתב את הספר Homicide: A Year on the Killing Streets אשר יצא לאור ב-1991, וכתב יחד עם אד ברנס את הספר The Corner: A Year in the Life of an Inner-City Neighborhood, אשר יצא לאור ב-1997. ספרו הראשון היווה את הבסיס לסדרה "רצח מאדום לשחור" (1993–1999) של רשת הטלוויזיה NBC, אשר סיימון כתב והפיק אותה. סיימון עיבד את ספרו השני למיני-סדרה The Corner של רשת HBO.
סיימון היה היוצר, המפיק בפועל, הכותב הראשי והשואו-ראנר של כל חמש העונות של הסדרה "הסמויה" (2002–2008) של רשת HBO. סיימון עיבד, לצד אד ברנס וכותב הספר אוון רייט, את הספר Generation Kill למיני-סדרה "דור מזוין", ושימש כשואו-ראנר של הפרויקט.
סיימון גם יצר, לצד אריק אוברמאייר, את הסדרה Treme עבור HBO. הסדרה שודרה במשך ארבע עונות. בעקבות Treme כתב סיימון עבור HBO את המיני-סדרה Show Me a Hero יחד עם העיתונאי ויליאם זורזי, איתו עבד סיימון תחילה בבולטימור סאן, ולאחר מכן גם על הסמויה. סיימון וג'ורג' פלקאנוס, אשר שיתפו פעולה באופן תדיר, התאחדו על מנת ליצור את הסדרה המקורית "הצמד". הדרמה אודות תעשיית הפורנו בניו יורק בשנות ה-70 וה-80, בכיכובם של מגי ג'ילנהול וג'יימס פרנקו, אשר נמנה עם מפיקי התוכנית ואף ביים שניים מפרקי העונה הראשונה. הסדרה שודרה בשנים 2017–2019. המיני-סדרה הבאה של סיימון, "הקנוניה נגד אמריקה", שודרה ב-2020.
ב-2010 נבחר סיימון כעמית מקארתור.
שנותיו הראשונות והשכלה.
סיימון נולד בוושינגטון די. סי., בנם של דורות'י סיימון (לבית ליגטי), עקרת בית, וברנרד סיימון, עיתונאי לשעבר ולאחר מכן מנהל יחסי הציבור של ארגון בני ברית במשך 20 שנה. סיימון גדל במשפחה יהודית וקיים טקס בר מצווה. שורשיה של המשפחה נטועים ברוסיה, בלארוס, הונגריה וסלובקיה (סבו מצד אִמו שינה את שם משפחתו מ"ליבוביץ" ל"ליגטי"). לסיימון אח, גארי סיימון, ואחות, לינדה אוונס, אשר נפטרה ב-1990.
במרץ 1977, כשסיימון היה תלמיד בבית ספר תיכון, נמנה אביו של סיימון עם קבוצה של 149 בני אדם אשר הוחזקו כבני ערובה (ולאחר מכן שוחררו) בוושינגטון די. סי., על ידי המזכיר הארצי לשעבר של אומת האסלאם, חמאס עבדול חאליס, כחלק ממתקפת הטרור של "התנועה החנפית" בוושינגטון.
סיימון סיים את חוק לימודיו בבית הספר התיכון בת'סדה-צ'בי צ'ייס, במרילנד. במהלך לימודיו בבית הספר נמנה סיימון עם צוות הכותבים בעיתון בית הספר, The Tattler.
ב-1983 סיים סיימון את לימודיו באוניברסיטת מרילנד. במהלך לימודיו באוניברסיטה כתב סיימון וערך את ה-The Diamondback (עיתון סטודנטים עצמאי של אוניברסיטת מרילנד), והתיידד עם העיתונאי ומפיק הטלוויזיה בן דורו, דייוויד מילס.
קריירה.
עיתונות.
עם סיום לימודיו באוניברסיטה עבד סיימון ככתב לענייני משטרה בבולטימור סאן, מ-1982 עד 1995. סיימון נשכר על ידי הבולטימור סאן עבור כתבה שכתב אודות לפטי דריסל, ששימש אז כמאמן קבוצת כדורסל הגברים של אוניברסיטת מרילנד. דריסל הפך מתוסכל מאוד מכך שאחד משחקניו הושעה בשל התנהגות מינית בלתי הולמת וזימן אליו את הקורבן, ואיים לפגוע קשות במוניטין שלה, אם לא תמשוך את התלונה. כל זה קרה כאשר הנהלת האוניברסיטה מאזינה לשיחה בין דריסל לנפגעת, אך נמנעת מלנקוט בפעולה. עם דריסל נחתם מאוחר יותר חוזה אימון של חמש שנים עם האוניברסיטה, וב-2018 הוא נבחר להיכלל בהיכל התהילה של ה-ACC (Atlantic Coast Conference).
סיימון בילה את רוב הקריירה העיתונאית שלו במעקב אחר ההתרחשויות בעולם הפשע. אחד מעמיתיו לשעבר אמר כי סיימון אהב את העיתונות וחש כי היא "עבודת האל". סיימון עצמו סיפר כי תחילה פעל ממניעים אלטרואיסטיים וקיבל השראה להיכנס לעיתונות מהכיסוי של הוושינגטון פוסט את פרשת ווטרגייט, אך הפך יותר ויותר פרגמטי ככל שרכש ניסיון. מאוחר יותר בהמשך הקריירה שלו הוא כיוון לספר את הסיפור הטוב ביותר האפשרי מבלי "לרמות".
סיימון היה ראש איגוד העובדים כשצוות הכותבים פתח בשביתה ב-1987 בגין קיצוצים בהטבות. סיימון נשאר כעוס לאחר שהשביתה הסתיימה והחל לחוש שלא בנוח בחדר הכתבים. הוא חיפש סיבות שתצדקנה חופשה, והסתפק ברעיון של כתיבת רומן. "עזבתי את העיתונות מפני שכמה בני זונות רכשו את העיתון שלי, וזה הפסיק להיות כיף", אמר סיימון.
ב-1988, כשהוא מפוכח מאשליות, סיימון לקח חופשה בת שנה, על מנת להיכנס למחלק הרצח של משטרת בולטימור, לצורך כתיבת ספר.
ספר.
Homicide: A Year on the Killing Streets.
חופשתו של סיימון מהסאן הביאה לכתיבתו ופרסומו של ספרו הראשון Homicide: A Year on the Killing Streets (1991). הספר התבסס על ניסיונו במחלק הרצח של משטרת בולטימור, אליו נלווה ב-1988. הרעיון צץ בעקבות שיחה שקיים סיימון בערב חג המולד של שנת 1985, כאשר הבלש ביל לנזי אמר לו "אם מישהו פשוט היה כותב מה מתרחש במקום הזה במשך שנה, היה יוצא לו מזה ספר אדיר". סיימון פנה למחלקת המשטרה של בולטימור ולעורכיו בעיתון על מנת לקבל אישור. בתחילה השוטרים התקשו לקבל אותו, אך סיימון התמיד בניסיון "להיראות כמו חלק מהריהוט". עם זאת, במהרה הטמיע עצמו בקרב השוטרים, כשהוא כותב על כך בהערות הסיום של ספרו "חלקתי עם הבלשים שנה של משלוחי מזון מהיר, ויכוחים על הבר, והומור של תחנת משטרה: אפילו בעבור צופה מיומן, זה היה קשה להישאר מנותק". במהלך תקרית אחת, סיימון אפילו סייע במעצר; שני בלשים שסיימון נסע איתם עצרו את רכבם בשוליים על מנת לעצור שני חשודים, אולם מעיל הגשם של הבלש דייב בראון נתפס בחגורת הבטיחות בשעה שניסה לצאת מהרכב. בראון אמר לסיימון לסייע לבלש טרי מקלארני בעצמו, וסיימון סייע לעצור ולחפש על גופו של אחד החשודים. הספר זכה ב-1992 בפרס אדגר בקטגוריית ספר הפשע התיעודי הטוב ביותר. סוכנות הידיעות associated Press הגדירה את הספר "קלאסיקת פשע אמיתי". ה-Library Journal המליץ על הספר בחום וה-Newsday תיאר את הספר כ"אחד מספרי המסתורין המשטרתיים המרתקים ביותר שאי פעם נכתבו". סיימון העניק לכתיבת הספר את הקרדיט על שינוי סגנון הכתיבה שלו שבישר על עבודתו המאוחרת. הוא למד להיות סבלני יותר במחקר ובכתיבה וסיפר כי לקח חשוב היה לא לקדם את עצמו אלא להתרכז בנושאי הסיפור שלו. ב-2003 אמר סיימון לעיתון המקומי של בולטימור שספרו Homicide: A Year on the Killing Streets לא היה עיתונות מסורתית: "הרגשתי ש-Homicide לא היה עיתונות מסורתית במובן שלבוא מנקודת מבט אובייקטיבית מלאכותית", אמר סיימון. "הוא שקוע בתרבות שהוא מכסה באופן שעיתונות מסורתית לרוב אינה שקועה".
טלוויזיה.
Homicide: Life on the Street.
המוציא לאור של Homicide: A Year on the Killing Streets היה להוט לעבד את הספר לתסריט שיהפוך לסדרת טלוויזיה, והגיש אותו לעיונם של כמה במאים, אך אלו הפגינו עניין מועט בפרויקט. סיימון הציע שהם יישלחו את הספר לבמאי הקולנוע יליד בולטימור בארי לוינסון. העוזרת של לוינסון, גלי מוטרוקס, נהנתה מקריאת הספר, והיא ולוינסון הפכו למפיקים. הפרויקט הפך לסדרת הטלוויזיה זוכת הפרסים Homicide: Life on the Street ששודרה בין השנים 1993–1999, כשסיימון משמש ככותב וכמפיק. סיימון התבקש על ידי מוטרוקס לכתוב את פרק הפיילוט של התוכנית אך סירב, בהרגישו שלא ניחן במומחיות הנדרשת. סיימון שיתף פעולה עם חברו הטוב מימי הקולג', דייוויד מילס, בכתיבתו של "Bop Gun", הפרק הראשון של העונה השנייה. הפרק התבסס על סיפור שכתב המפיק בפועל של הסדרה, טום פונטנה, וכיכב בו בתפקיד אורח רובין ויליאמס, שזכה על פרק זה במועמדות לפרס אמי. סיימון ומילס זכו בפרס גילדת הכותבים של אמריקה בתחום הכתיבה הטובה ביותר בקטגוריית הדרמה, בעבור הפרק הזה. סיימון קיבל גם את הפרס בעבור כתיבה טלוויזיונית יוצאת דופן לשנת 2010 של פסטיבל אוסטין לקולנוע (Austin Film Festival).