חלקים מהסרט ערבים רוקדים מתארים את חייו האמיתיים של הסופר סייד קשוע. קשוע נולד בטירה למשפחה ערבייה מוסלמית, כמו הדמות המרכזית בסרט, איאד. בנוסף, קשוע התקבל לבית הספר הישראלי למדעים ואומנויות כשהיה בן 15 כמוהו. המאורעות שהתרחשו בבית ספרו של איאד והרגשת האי-שייכות והבידוד שאיאד חווה מבוססות על רגשותיו וחוויותיו האמיתיות של קשוע. לדוגמה, הסצנה בסרט בה ילדים מחוץ לבית הספר של איאד שרים "מוחמד מת" כנראה מבוסס על תקרית בה ילדי בית הספר הסמוך שרו לקשוע באוטובוס "מוות לערבים". בשונה מהסרט, קשוע לא יצא הרבה מהפנימייה, לא פרש ממנה ולא שינה את זהותו.
צפיות והכנסות.
על פי נתוני המועצה הישראלית לקולנוע ומשרד התרבות והספורט, תקציב הסרט עמד על מעל ל-11 מיליון שקל (רובו מקרנות וגופי שידור בחו"ל), אך רק כ-48 אלף צופים צפו בסרט זה באולמות הקולנוע בישראל, במהלך שנת 2014.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
נורמן פל
נורמן פל (באנגלית: Norman Fell; 24 במרץ 1924 - 14 בדצמבר 1998) היה שחקן יהודי אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב על תפקידו בקומדיית המצבים "שלושה בדירה אחת".
קורות חיים.
פל נולד בשם נורמן נוח פלד בפילדלפיה למשפחה יהודית. היה בוגר "אוניברסיטת טמפל" ושירת בחיל האוויר האמריקאי כמקלען אווירי על המפציץ B-25 מיטשל במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא למד משחק בבית הספר "אולפן שחקנים".
קריירת משחק.
פל החל את דרכו כשחקן משני בשנות ה-60 של המאה ה-20 בסרטי הפשע "בולט" בתפקיד קצין המשטרה קפטן בייקר, "האחד עשר של דני אושן" בתפקיד פיטר ריימר מצוותו של דני אושן (פרנק סינטרה), בדרמות "הבוגר" של מייק ניקולס בתפקיד מר מקלירי, "משפט הקופים" ובקומדיה "זה יום שלישי, זאת חייבת להיות בלגיה".
בשנת 1976 החל פל לשחק בקומדיית המצבים "שלושה בדירה אחת" בתפקיד סטנלי רופר, בעל הדירה אותה חולקים גיבורי העלילה. פל שיחק בסדרה במשך כ-5 עונות שבהלכן הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה. בעקבות הצלחת התוכנית והפופולריות של דמותו זכה לפל לסדרת בת בכיכובו בשם "הרופרים".
פל היה מועמד לפרס אמי על משחקו בסדרת המופת "איש עשיר, איש עני" בתור סמיתי מאמנו של המתאגרף הצעיר טום ג'ורדצ'ייס (ניק נולטי).
ב-1991 השתתף פל בדרמה של מרק ריידל "בשביל הבנים" בתפקיד סם שיף.
חיים אישיים.
לפל היו שתי בנות מאשתו השנייה דיאן וייס ובן מאומץ אחד מאשתו השלישית קארן ויינגראד.
פל נפטר ממחלת הסרטן ב-14 בדצמבר 1998 כשהוא בן 74, הוא נקבר בבית העלמין היהודי "פארק הזיכרון הר סיני" שבלוס אנג'לס.
ג'וניור מלאנדה
ג'וניור מלאנדה (28 באוגוסט 1994 – 10 בינואר 2015) היה כדורגלן בלגי, אשר שיחק בעמדת הקשר בקבוצת וולפסבורג ונהרג בתאונת דרכים ב-10 בינואר 2015.
קריירה.
מלאנדה החל את הקריירה בקבוצת הנערים של אנדרלכט, ב-1 ביולי 2007 עבר לקבוצת הנערים של ליל, לפני שעבר לשחק בקבוצת זולטה ורכם שם שיחק 65 משחקים, כבש שמונה שערים ומסר חמישה בישולים.
ב-31 ביולי 2013 חתם בקבוצת וולפסבורג הגרמנית, תמורת 4 מיליון יורו שעברו אל זולטה ורכם אליה הושאל חזרה לאחר שחתם בוולפסבורג.
מלאנדה הופיע לראשונה בוולפסבורג במשחק קבוצתו מול מיינץ 05 כאשר נכנס כמחליף וקבוצתו ניצחה בתוצאה 0-3.
הוא כבש לראשונה במשחק קבוצתו מול ורדר ברמן בניצחון 1-3.
מותו.
ב-10 בינואר 2015 בשעה 15:35 שעון גרמניה מלאנדה נסע עם חבריו במכונית פולקסווגן בדרך להאנובר. ליד פורטה ווסטפאליקה אשר במדינת נורדריין-וסטפאליה, המכונית איבדה שליטה, התהפכה והתנגשה בעץ. לדברי המשטרה, מלאנדה, אשר ישב במושב האחורי, היה ללא חגורת בטיחות, מעוצמת הפגיעה נזרק מהמושב האחורי ומותו נקבע במקום.
רוברט מוזס
רוברט מוזס (באנגלית: Robert Moses; 18 בדצמבר 1888 - 29 ביולי 1981) היה מתכנן עירוני יהודי אמריקאי, שנחשב 'מתכנן על' שהשפיע על התפתחות העיר ניו יורק ופרבריה באמצע המאה ה-20.
קורות חיים.
מוזס נולד למשפחה יהודית ממוצא גרמני בניו הייבן שבקונטיקט. אביו עמנואל מוזס היה בעל חנות כלבו ואיש נדל"ן. כשהיה מוזס בן תשע עברה המשפחה למנהטן. הוא למד באוניברסיטת ייל, באוניברסיטת אוקספורד וקיבל דוקטורט במדעי המדינה מאוניברסיטת קולומביה.
מוזס נכנס לשירות הציבורי בימי אל סמית' שכיהן כמושל מדינת ניו יורק.
מוזס היה חבר ויו"ר של מספר רשויות ציבוריות בנושאי תכנון ופיתוח בעיר ניו יורק.
חזונו התכנוני של מוזס היה מבוסס ברובו על השימוש ברכב פרטי, ככזה, הוא יצר רשת אוטוסטרדות המחברות את העיר ניו יורק למרחבים הסובבים ובכך עזר להתפתחות הפרברים המודרניים ברחבי המדינה.
הפרויקטים הגדולים בראשם עמד היו זרז לפיתוח האזור לאחר השפל הגדול בארצות הברית. לזכותו ניתן לזקוף מספר פרויקטים שהשפיעו על העיר ניו-יורק וביניהם הקמת גשרים המחברים את האי מנהטן לשכונות השכנות, הקמת הירידים העולמיים בשנים 1939 ו-1964, והקמת מטה האומות המאוחדות.
מטרתו, בבניית האוטוסטרדות, הייתה למנוע כניסה של אוטובוסים לחוף ג׳ונס ובכך למנוע מאפרו אמריקאים ומיעוטים אחרים להגיע לחוף, שיועד על ידי מוזס ללבנים ולעשירים בלבד.
לאחר שנים בהן שלט בעולם התכנון בניו יורק החלה ירידתו מגדולה כאשר פעל לקידום תוכנית להקמת אוטוסטרדה במרכז מנהטן. תושבים רבים אשר התוכנית להקמת האוטוסטרדה הייתה פוגעת במרקם שכונתם הקימו אופוזיציה כנגד התוכנית, בראש הקבוצה המתנגדת עמדה העירונאית ג'יין ג'ייקובס. יש לציין כי הפרדה על רקע גזע הייתה אסורה כבר בזמנים אלו מה שהוביל להצלחתם של המתנגדים והביא לירידת קרנו של מוזס ויצרה אנטגוניזם רב כנגד עבודתו.
תפקידים ומשרות.
המשרדים והתארים המקצועיים הרבים נתנו לו כח רב תחומי לא רגיל לעצב את הפיתוח האורבני באזורי מטרופולין ניו יורק. מידע זה נכלל מפרויקט שימור הארכיון של מדינת ניו יורק:
לקריאה נוספת.
Caro, Robert A., "The Power Broker: Robert Moses and the fall of New York", New York: Knopf, 1974. hardcover: , Vintage paperback:
קישורים חיצוניים.
איתי הורוביץ, העיר ניו יורק בין ג'יין ג'ייקובס לרוברט מוזס, מחשבות של אדריכל
טביעת המעבורת MV דוניה פאז
טביעת המעבורת MV דוניה פאז (MV Doña Paz) היה האסון הימי הקטלני ביותר בימי שלום בהיסטוריה. באירוע שהתרחש ב-20 בדצמבר 1987 טבעה מעבורת נוסעים הרשומה בפיליפינים, לאחר שהתנגשה במכלית נפט בשם "MT וקטור". מספר הנספים המשוער באסון זה עומד על 4,386, ורק 24 מנוסעי המעבורת ושנים מנוסעי המכלית שרדו.
ה"דוניה פאז" הפליגה מהאי לייטה לבירת הפיליפינים מנילה, כשעל סיפונה לפחות 2,000 נוסעים שלא הופיעו ברשומות ההפלגה. מאות נוסעים ישבו על רצפת שלושת סיפוני המעבורת, כאשר אירעה ההתנגשות ובעקבותיה פיצוץ מכלית הנפט. בקשה לסיוע מצד כוחות של ארצות הברית בפיליפינים הוגשה רק שמונה שעות לאחר ההתנגשות.
בתחילה פורסם שהיו כ-1500 הרוגים ובהמשך עלתה ההערכה לאלפיים. החברה שהפעילה את המעבורת דיווחה על 1630 נעדרים לאחר שנמשו 141 גופות. עם עבור הזמן התברר שמספר הנספים גבוה בהרבה.
למרות טענות בדבר אי סדרים בהפלגת המעבורת, והעדר הקפדה על נוהלי הבטיחות, הוטלה עיקר האשמה בתאונה על מפעילי מכלית הנפט שלא הייתה כשירה לשיט ופעלה ללא רישיון.
סרט בשם "טיטאניק האסייתית" ("Asia's Titanic"), המספר את סיפורה של המעבורת דוניה פאז, שודר בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק ב-25 באוגוסט 2009.
בארט M82A1
בארט M82A3
דיאס אירה
Dies iræ (לעיתים Dies ire; לטינית: "יוֹם עֶבְרָה", במשלב נמוך יותר "יום של זעם") הוא מזמור כנסייתי שחובר כנראה במאה ה-13 ומיוחס על-פי רוב לנזיר הפרנציסקני תומא מצ'לאנו. ישנן טענות המקדימות אותו אפילו למאה השביעית. המזמור עוסק ביום הדין בנצרות, והוא החל להופיע בתפילות למן המאה ה-14. המזמור הוכנס רשמית אל סידור התפילות של הכנסייה הקתולית ב-1585, והוקרא בעיקר במיסת האשכבה (רקוויאם) וביום כל הנשמות. ב-1970 הוסר המזמור עקב החלטות ועידת הוותיקן השנייה להוציא קטעים בעלי טון קודר ומחמיר. "יום עברה" נותר בספרי התפילה של חוגים קתוליים מסורתיים המתנגדים להחלטות הוועידה, כמו אגודת הקדוש פיוס העשירי.
המזמור כולל חמישים ושבע שורות בתשעה-עשר בתים; שני האחרונים מחולקים לפעמים לשלושה. שבעה-עשר הבתים הפותחים כוללים שלוש שורות מתחרזות בנות שמונה הברות כל אחת, במשקל טרוכאי. השורה הפותחת היא ציטוט מ: (Dies iræ, dies illa). בסופו של המזמור, משתנה החריזה לשני בתים בני שתי שורות חרוזות, קטע זה הוא הלקרימוסה, שזכה להדגשה רבה על ידי מלחינים שהלחינו את הדיאס אירה.
בהיותו כלול ברקוויאם, זכה המזמור ללחנים ועיבודים רבים מאוד והיה השראה ליצירות רבות: בין היתר, הולחנה המיסה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט, ג'וזפה ורדי ואנטונין דבוז'אק. פרנץ ליסט ביסס את נגינת "ריקוד המוות" שלו על זו של Dies iræ. המזמור הופיע בדרכים דומות בעבודתם של מלחינים רבים והוא מוזכר רבות ביצירות תרבות שונות.
Dies irae (מזמור)
משפחת ברקה
ברקה הייתה משפחת אצולה רבת השפעה בקרתגו. נודעה בעיקר בשל שניים מבניה: חמלקרת ברקה וחניבעל ברקה.
מקור השם.