ב-1974 מונה לסגן מפקד חטיבה 7, בשנת 1976 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבה 320 שהורכבה מטנקי שלל, טירן. מורג שימש קצין קישור לצבא ארצות הברית. ב-1979 מונה למפקד חטיבה 460 ואחר כך לסגן מפקד גייסות השריון. ב-1981 מונה לקצין שריון ראשי, תפקיד בו כיהן בפרוץ מלחמת לבנון הראשונה, בה שירת כסגן מפקד גיס 479. ביוני 1983 מונה למפקד אוגדה משוריינת, עוצבת עידן. ב-1986 השתחרר משירות הקבע. בשירות המילואים שימש כראש צוות מיוחד לתכנון מבצעי במחלקת מבצעים באג"ם וכסגן מפקד גיס 446, מכהן כמעריך במערך מדעי ההתנהגות של צה"ל .
לאחר סיום שירותו בצה"ל.
לאחר שחרורו כיהן כמנהל אגף מבצעים בחברת סונול ומנכ"ל חברת סונרקו (חברת בת של סונול שעסקה במערכות סולאריות). כיהן כחבר מועצת העיר חיפה ואחר כך שימש כמנהל האדמיניסטרטיבי של קבוצת כרמלטון האחראית על כריית מנהרות הכרמל.
בשנת 2013 מונה ליושב ראש עמותת "יחד - העמותה לחייל הבודד", הפועלת מחיפה במטרה לסייע לרווחת החיילים הבודדים בישראל.
למורג תואר שני בגאוגרפיה אזורית ותחבורה מאוניברסיטת חיפה.
מתגורר בחיפה, נשוי לאתיה (לבית הרשקוביץ) ואב לארבעה. בנו עידן עוטר אף הוא בעיטור המופת על פועלו במלחמת לבנון השנייה בה שירת כמפקד פלוגה בחטיבה 7. זהו המקרה הראשון בתולדות צה"ל, שבו אב ובנו זוכים בעיטור המופת.
משה בלוי
משה אורי בלויא (י"ט בכסלו ה'תרמ"ו, 27 בנובמבר 1885 – ח' בסיוון ה'תש"ו, 7 ביוני 1946) היה מנהיג העדה החרדית בירושלים, מראשי אגודת ישראל בארץ ישראל ועורך העיתון החרדי קול ישראל.
קורות חייו.
נולד בירושלים. היה בנם הבכור של שלמה יצחק בלוי ואסתר שיינה (שיינדל), בת הרב ישעיה אורנשטיין, דור חמישי בירושלים למשפחה שעלתה לארץ-ישראל בשלהי המאה ה-18. בפרעות תר"פ התגורר משה בלוי בבית ויטנברג ברובע המוסלמי. הוא מתאר את הפרעות: .
בלוי נישא לרבקה זיסל בת דודו יעקב אורנשטיין, ראש ישיבת אהל משה. לאחר שחמיו נפטר העביר סבו ישעיה אורנשטיין את ניהול הישיבה אליו. היה תלמידו ועוזרו הראשי של הרב יוסף חיים זוננפלד, מנהיגה של העדה החרדית בירושלים שלפני קום המדינה. משנת התרפ"ד שימש כמנהל המרכז הירושלמי של אגודת ישראל. היה חבר הוועד הפועל העולמי של התנועה.
בשנות השלושים, לאחר שאחיו הצעיר עמרם בלוי נטש את תנועת צעירי אגודת ישראל והקים עם אהרן קצנלנבוגן את נטורי קרתא, החליף אותו משה כעורכו של "קול ישראל", ביטאון אגודת ישראל. הוא כיהן בתפקיד זה ארבע שנים לסירוגין, עם משה גליקמן פרוש, שותפו בהנהגת אגודת ישראל בארץ ישראל באותם הימים.
בלוי שימש במקביל כמנהיג העדה החרדית וכראש הסניף הירושלמי של אגודת ישראל. לאחר מותו של הרב זוננפלד ב-1932, כאשר החל פירוד בין הגופים, היה מאלה שניסו למנוע את הפילוג על רקע פתיחותו לשינויים בתחום החינוך החרדי. ב-1933 הוא הזמין לירושלים את הרב יוסף צבי דושינסקיא על מנת שיחליף את הרב זוננפלד. ביולי 1945, בעת ששהה בלונדון, נערכו בחירות להנהלת "ועד העיר האשכנזי - העדה החרדית", והוא הצליח להיבחר שוב לראשות העדה החרדית ברוב קטן. יתר נציגי אגודת ישראל הפסידו לטובת נציגי נטורי קרתא ובשל כך פרש בלוי מן העדה ונותר באגודת ישראל.
בלוי שיתף פעולה עם מנהיגי היישוב הציוני במשא ומתן עם המנדט הבריטי לשמירת האינטרסים של הציבור היהודי בארץ. הוא ייצג את אגודת ישראל בפני מספר ועדות בריטיות ובינלאומיות. אחיו הצעיר היה עמרם בלוי, לימים מנהיג נטורי קרתא, ואחיינה של אשתו יעקב אורנשטיין היה ממנהיגי ברית הבריונים.
ב-1946 חלה על סיפונה של ספינה כשהיה בנסיעה לחו"ל במסגרת עבודתו, והורד בבית החולים במסינה שבאיטליה. תוך ימים ספורים הוא נפטר, והובא למנוחות בהר הזיתים כעבור תשעה ימים. בניו של בלוי ייחסו את מותו לשיברון לב כתוצאה מהפילוג בין העדה החרדית ואגודת ישראל.
בניו.
לבלוי היו שתי בנות, אחת מהן הייתה נשואה לרב אליקים שלזינגר מלונדון.
צעירים יפים ומבריקים
צעירים יפים ומבריקים (באנגלית: Bright Young Things) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 2003 שכתב וביים סטיבן פריי. התסריט, המבוסס על הרומן "Vile Bodies" מאת הסופר אוולין וו, הוא ביקורת חברתית סאטירית על אנשי לונדון האריסטוקרטים והבוהמיינים חסרי הדאגות. כמו כן זוהי סאטירה על החברה בכללותה בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
תקציר עלילה.
הדמויות הראשיות בסרט הן אדם פנוויק-סייקס, סופר שאפתן בתחילת דרכו, וארוסתו נינה בלאונט. אדם מוצא עצמו במצוקה כספית כאשר שלטונות המכס בנמל דובר מחרימים את הרומן שכתב, בטענה שמדובר בחומר תועבה. המו"ל, איל ההון לורד מונומרק, שעבורו נכתב הספר, שילם עבורו מראש והוא מכריח את אדם לכתוב את הספר מחדש. משום כך אדם ונינה נאלצים לדחות את נישואיהם. גם פנייתו הנואשת של אדם אל אביה העשיר והתמהוני של נינה אינה מביאה להם את הכספים שהם מקווים לקבל. במלון שהוא שוהה בו, אדם מרוויח אלף ליש"ט בתרגיל של זריזות ידיים, מייג'ור אלמוני מציע לאדם להמר בשבילו על סוס חסר סיכויים במרוץ הסוסים הבא. אדם מתפתה לסיכוי להרוויח הון ומפקיד את הכסף בידי המייג'ור, בסופו של דבר יעברו כעשור שנים עד שיזכה לקבל את כספי הזכייה.
אדם ונינה מוקפים בחבורה של צעירים דקדנטיים, שמעבירים את חייהם במסיבות פרועות ובצריכת אלכוהול, קוקאין ורכילות המופצת על ידי בעל הטור סיימון בלקיירן הידוע לקהל בשם "הפטפטן" (Mr. Chatterbox). החבורה מונה את אגאתה רנקבל האקסצנטרית, שחייה הפרועים מובילים אותה לאשפוז בבית חולים פסיכיאטרי. מיילס שנאלץ להימלט מארצו כדי להימנע מהעמדה לדין על היותו הומוסקסואל. סנית', צלם פפראצי, המתעד את אורח חייהם ההולל של אותם צעירים, וג'ינג'ר ליטלג'ון, המחזר הקודם של נינה, שמצליח לחזור לחייה למגינת לבו של אדם. בילויי הצעירים העשירים והנהנתנים מגיעים לקצם עם פרוץ מלחמת העולם השנייה המשפיעה בדרכים הרסניות על כולם.
הפקה.
הסרט הוא סרטו הראשון של סטיבן פריי כבמאי וכתסריטאי, הוא גם מופיע לרגע בסרט בהופעת קמע כנהג.
זהו הסרט האחרון שבו הופיע השחקן ג'ון מילס, בתפקיד קטן של אורח במסיבה המוקסם מהשפעות הקוקאין.
דמותו של לורד מונומרק מבוססת על איש העסקים הקנדי-בריטי, מקס אייטקן, שהעסיק את אוולין וו ככתב בעיתונו ה"סאנדיי אקספרס".
הפסקול כולל שירים המאפיינים את התקופה, כגון "נינה", "בלוז המאה העשרים", "רקדי, ליידי קטנה" ו"המסיבה נגמרה" המבוצעים על ידי נואל קאוורד. השיר "Mairzy Doats" בוצע על ידי להקת "מרי מאקס", והזמר ויקטור סילבסטר ביצע את "Hear My Song, Violetta".
הסרט הוקרן לראשונה במאי 2003 בפסטיבל קאן, ואחר כך בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. בלונדון הוצג הסרט ב-28 בספטמבר 2003, במסגרת אירוע צדקה. בארצות הברית הוקרן הסרט בשנת 2004 במסגרת פסטיבל סאנדנס, וכן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של פורטלנד, בפסטיבל "US Comedy Arts Festival" באספן ובפסטיבל הסרטים בקליבלנד.
בניה מחנאית
קוסוקיי קיטאג'ימה
התעללות מינית בילדים
התעללות מינית בילדים היא סוג של התעללות בילדים הכוללת, בדרך כלל, מגע גופני או לא-גופני בין ילד ומבוגר. המגע הגופני עשוי להיות גניטאלי או לא גניטאלי. הילד נתון לניצול או השפלה מיניים או משמש מקור לגרייה מינית מצד המבוגר. קיימות צורות שונות של התעללות מינית בילדים: פנייה או הפעלת לחץ על ילדים לעסוק בפעילויות מיניות (ללא קשר לתוצאות הפנייה), חשיפת איברי מין בנוכחות ילדים (אקסהביציוניזם), חשיפת ילדים למדיה פורנוגרפית, מגע מיני עם ילדים או הפקת פורנוגרפיית ילדים בעזרתם, ושימוש בילדים למטרות זנות. היחסים בין הילד למבוגר מאופיינים בעיקר על ידי כוחנות, תוקפנות, שליטה ופיקוח מצד המבוגר, והאינטראקציה המינית ביניהם מסבה לילד נזק או פגיעה. על אף האמור לעיל, אין קונצנזוס לגבי הגדרת התופעה והיא מושפעת במידה ניכרת מערכים תרבותיים וחברתיים ספציפיים.
להתעללות מינית בילדים השלכות רבות מבחינתו של הילד: דיכאון, חרדה, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, ואף פוסט-טראומה מורכבת, בנוסף לפגיעה פיזית אפשרית ובעיות אחרות. התעללות מינית על ידי בן משפחה היא סוג של גילוי עריות והיא יכולה לגרום לטראומה פסיכולוגית ארוכת טווח ומשמעותית ביותר, במיוחד במקרה שבו אחד ההורים הוא הפוגע.
על פי סקרים ומחקרים שונים, כ-15% עד 25% מהנשים וכ-5% עד 15% מהגברים בעולם עברו התעללות מינית בילדותם.
רוב עברייני המין הכירו את קורבנותיהם לפני התקיפה; כ-30% הם קרובי משפחה של הילד, בדרך כלל אחים, אבות, דודים או בני דודים; בסביבות 60% הם מכרים אחרים כגון חברים של המשפחה, שמרטפים או שכנים; ואילו זרים אחראים לכ-10% ממקרי תקיפה נגד ילדים. מרבית העבריינים הם גברים: מחקרים מראים כי נשים אחראיות ל-14% עד 40% מהתקיפות נגד בנים, ו-6% מהתקיפות נגד בנות שדווחו.
רוב העבריינים שתקפו ילדים בטרום גיל ההתבגרות הם פדופילים, אולם אחוז קטן מהם אינם עונים על הקריטריונים להכללתם בהגדרה זו.
בתחום המשפטי של מדינות המערב, "התעללות מינית בילד" היא מונח כולל המתאר עבירות פליליות ואזרחיות שבהם מבוגר עוסק בפעילות מינית עם קטין או מנצל קטין לצורך סיפוק מיני. האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה קובעת כי "ילדים אינם יכולים להסכים לקיים פעילות מינית עם מבוגרים", והיא מגנה כל פעולה כזו על ידי אדם מבוגר: "מבוגר שעוסק בפעילות מינית עם ילד מבצע מעשה פלילי ולא מוסרי, אשר לעולם לא יכול להיחשב לנורמלי או להתנהגות חברתית מקובלת". החוק הפלילי בישראל נמצא בקו אחד עם קביעה זו; קטינים אינם יכולים לתת את הסכמתם לקיום יחסים בעלי אופי מיני עם מבוגרים.