Niet Molotoff (ידוע גם בשם Njet Molotoff) הוא שיר תעמולה פיני שהולחן במלחמת העולם השנייה כדי להגחיך את הפולשים הסובייטים. השיר הולחן על ידי מאטי יורבה ונכתב על ידי טאטו פקרינן. יורבה הקליט את השיר לראשונה בשנת 1942 עם להקת Kristalli-Tanssiorkester בניצוחו של גאורג דה גודזיסקי ובליוויו התזמורתי של רוברט פון אסן.
השיר צוחק על ויאצ'סלב מולוטוב, שר החוץ הסובייטי שחתם על הסכם ריבנטרופ-מולוטוב ומשווה אותו לניקולאי בובריקוב, פקיד צאר שנרצח על ניסיונותיו להנהיג מדיניות רוסיפיקציה בפינלנד. השיר משמיץ את מולוטוב על כך ש"שיקר יותר מבובריקוב עצמו" בתגובה להצדקות של מולוטוב לפלישה, בעוד שאר השיר לועג לציפיות הסובייטיות לכיבוש וליוסיף סטלין "ושרלטנים אחרים".
השיר הוקלט מחדש על ידי להקת Solistiyhtye Suomi בתור Njet Molotoff בשנת 1989.
השיר זכה לפופולריות מחודשת במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בשל הדמיון במצב שתי המדינות. גם פינלנד וגם אוקראינה למרות נחיתותן המספרית והצבאית הצליחו להדוף את הכוחות הרוסיים/סובייטים ולהגן על שטחן. נכתבה גרסת כיסוי באוקראינית עם התאמה למצב האוקראיני בשם "Njet Vladimir" על שם ולדימיר פוטין.
זכויות להט&quot;ב במצרים
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במצרים כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים. עונשים פליליים נגד הומוסקסואלים נוטים לנבוע לא מחוק העונשין עצמו, אלא מחוק משלים, שנחקק ב-1961, למאבק בזנות. החוק נגד זנות אוסר גם על "הוללות", גם אם המעשה לא היה כרוך בסחר או בזנות. בתי המשפט במצרים פירשו את האיסור על הוללות כהפללת יחסים הומוסקסואלים בין מבוגרים בהסכמה. עבריינים חוזרים ונשנים על רקע החוק עלולים לעמוד בפני ענישה חמורה יותר מאשר מה שהחוק רואה כ-"הוללות רגילה". בנוסף לחוק הזנות, חוקים אחרים המוסר הציבוריים או הסדר העניקו למשטרה ולשופטים מרחב פעולה משמעותי לרדוף או לקנוס גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים. בעוד מעצרים התרחשו מעת לעת על פי חוקים אלה במשך עשרות שנים, נראה כי רדיפה שיטתית יותר החלה בתחילת המאה העשרים ואחת.
לאור דעת הקהל, חוקי המוסר והסדר הציבורי הללו שימשו נגד חברי קהילת הלהט"ב המצרית וכן כל מי שתומך בחקיקת זכויות להט"ב הנפוצות יותר בחברות מערביות. דעת הקהל בסוגיות טרנסג'נדריות התקרבה יותר לאלו של מדינות רוב אסלאמיות אחרות, במיוחד מאחר שמידע נרחב על בריאות הנפש ודיספוריה מגדרית קשר את הנושאים הללו לבריאות נפשית ולא לענייני מוסר.
היסטוריה.
היסטוריה של הומוסקסואליות במצרים העתיקה.
על פי הפרשנויות המקובלות לתורה, ויקרא י"ח 3 רומז לנוהג שמצרים העתיקה התירה לשתי נשים או שני גברים להינשא זה לזה. המקרה הידוע ביותר של הומוסקסואליות אפשרית במצרים העתיקה הוא זה של שני הפקידים הגבוהים קנום-הוטפ וניאנק קנום. שני הגברים חיו ושירתו תחת פרעה ניוזר במהלך השושלת החמישית של מצרים (2494–2345 לפני הספירה). לקנום-הוטפ וניאנק קנום היו לכל אחד משפחות משלו עם ילדים ונשים, אך לאחר שנפטרו החליטו ככל הנראה משפחותיהם לקבור אותם יחד באותו קבר מסטבה אחד. במסטבה זו, מספר ציורים מתארים את שני הגברים מחבקים זה את זה ונוגעים בפניהם אף על אף. תיאורים אלה משאירים הרבה מקום לספקולציות, כיוון שבמצרים העתיקה נגיעה באף אחד של השני על ידי אף אחר ייצגה בדרך כלל נשיקה.
אגיפטולוגים והיסטוריונים חלוקים בדעתם כיצד לפרש את הציורים של קנום-הוטפ וניאנק קנום. מספר חוקרים מאמינים שהציורים משקפים דוגמה להומוסקסואליות בין שני גברים נשואים ומוכיחים שהמצרים הקדמונים קיבלו מערכות יחסים חד-מיניות. חוקרים אחרים אינם מסכימים ומפרשים את הסצנות כראיה לכך שניאנך-חנום וקנום-הוטפ היו תאומים, או אף תאומים סיאמיים.
עדיין לא ברור, איזו תפיסה מדויקת טיפחו המצרים הקדמונים לגבי הומוסקסואליות. כל מסמך וספרות שונה המכילים למעשה סיפורים בעלי אוריינטציה מינית, אינם נותנים שמות של טיב המעשים המיניים, אלא משתמשים בפרפרזות מגוונות ופורחות. בעוד שסיפורים על שת והתנהגותו המינית עשויים לחשוף מחשבות והשקפות שליליות למדי, הכתובת בקברם של קנום-הוטפ וניאנק קנום עשויה להצביע על כך שהומוסקסואליות הוגדרה כנורמטיבית בקרב החברה העתיקה. מסמכים מצריים עתיקים אינם מציינים באף אזכור בבירור כי מערכות יחסים הומוסקסואליות נתפסו כראויות לגינוי או כנתעבות בעוד כי אף מסמך מצרי עתיק לא מזכיר מעשים הומוסקסואלים ככאלו אשר הוטלו עליהם עונשים.
ישנם הסבורים כי הקיסר הרומי קונסטנטינוס במאה ה-4 לספירה השמיד מספר רב של "כוהנים נשיים" שבסיסם באלכסנדריה.
מצרים הקופטית.
הקלף האשמולי 940.1981 מהמאה ה-6 או ה-7, המצוי במוזיאון אשמוליאן, מספק את הדוגמה היחידה בשפה הקופטית של כישוף אהבה בין גברים. פיסת קלף זה מכילה לחש של אדם בשם אפפולו, בנו של נח, כדי לחייב את נוכחותו ואהבתו של אדם אחר, פלו, בנו של מור, בעוד אפפולו יהיה חסר מנוחה עד שימצא את פלו אשר יספק את רצונו בקלף.
מצרים האסלאמית של ימי הביניים.
האסלאם הסוני בסופו של דבר דחק את הנצרות הקופטית כדת השלטת במצרים במאות השנים שלאחר הכיבוש המוסלמי של מצרים. לצד האסלאם הסוני הגיעו שליטים חדשים למדינה: הערבים, ומאוחר יותר, הממלוכים. הדיאלוג התרבותי על התנהגויות הומוסוציאליות והומוסקסואליות במצרים של ימי הביניים הייתה ביקורתית בדרך כלל. האוכלוסייה המצרית הילידית הוגדרה כסובלנית עבור התנהגויות הומוסקסואליות, בעוד הדיון בעניין הונח בדרך כלל על ידי חוקרים אסלאמיים חוקיים מהמעמד המוסלמי השולט. המושג המערבי של הומוסקסואל, כפי שמובן במחקר המודרני, לא היה קיים במצרים של ימי הביניים בעוד מילים המתארות מעשים והתנהגויות הומוסקסואליות תיארו פעולות, ולא קבוצת אנשים. בנוסף, ישנו חוסר בראיות היסטוריות על הומוסקסואליות במצרים עד המאה ה-8, אשר מסמנות את הכניסה של שירת אהבת גברים לתיעודה ההיסטורי.
אולם, קיומן של התנהגויות הומוסקסואליות בתקופת הביניים זמן קצר לאחר הכיבוש המוסלמי אינו מוטל בספק. החברה המצרית של ימי הביניים, על אף שהייתה חברה מוסלמית, לא חלקה כברירת מחדל את אותה השקפה על גבריות, הומוסקסואליות והתנהגות הומו-ארוטית כמו ארצות אחרות שנכבשו על ידי ח'ליפות ראשידון, בדגש היכן שהשפעתה של האסלאם הייתה חלשה יותר. הנורמות התרבותיות של הומוסקסואליות במצרים של ימי הביניים תאמו את הנורמות של מזרח הים התיכון, אם כי לחץ חברתי מקרב השלטון על רקע האסלאם אכן גרם להתנהגויות אלו להיבדק באופן רחב מבעבר, במיוחד על ידי פקידי דת. האינטראקציה של הנצרות הקופטית עם האסלאם טיפחה אוכלוסייה מיסטית סופית גדולה, כאשר בתורה, היו לה השקפות תרבותיות משלה על התנהגויות הומו-אירוטיות, בצורה של "התבוננות" בגברים צעירים שנתפסו כייצוגים ארציים של יופיו של אלוהים. המנהגים הסופיים הותקפו על ידי שמרנים דתיים ונראו כ-"מוקדי ניוון".
וולני, אינטלקטואל ומזרחן צרפתי אשר טייל ברחבי הסולטנות הממלוכית המאוחרת, אמר על הממלוכים: "הם, מעל הכול, מכורים לאותה רשעות מתועבת שהייתה בכל עת סגנונם של היוונים... קשה להסביר את הטעם הזה. כאשר אנו רואים שלכולם יש נשים, אלא אם כן נניח שהם מחפשים במין אחד את חריפות הסירוב שהם אינם מאפשרים למין השני". הנוהג המתואר על ידי וולני כ-"יורש היוונים" ידוע בתור פדרסטיות, אשר היה ביטוי גלוי ונסבל להתנהגויות הומוסקסואליות הן במצרים של ימי הביניים והן במזרח הים התיכון ההיסטורי, בעוד הופעת האסלאם לא השפיעה לרעה על נוהג זה בציבור הרחב. בהקשר המצרי, זה נחשב טבעי עבור גברים מבוגרים להביט בגברים צעירים הנראים כנחשקים ונאים, תוך התחשבות מסוימת בגילם, אם כי לא תמיד. משיכה זו לנערים זכרים נתפסה כטבעית ותואמת לתפקידי מגדר מוסלמיים מסורתיים. בהקשר זה, פדרסטיות הייתה טבעית כמו הטרוסקסואליות. שירים ערביים וטורקים שהוקדשו לצעירים יפים שונים החלו להופיע במאה ה-8 במדינות מוסלמיות שונות, כולל מצרים של ימי הביניים. הנוכחות של ספרות הומו-אירוטית מדגימה את הסובלנות להתנהגויות מסוימות של בני אותו מין בחברות ערביות ומוסלמיות בכלל, עם הבדלים תרבותיים מסוימים בהתאם למדינה המדוברת. השכיחות של התנהגויות הומו-אירוטיות בחברה המצרית של ימי הביניים, באשר הן נוגעות לגברים שכבר היו להם נשים, הייתה נושא לוויכוח קפדני בין הרשויות הדתיות, אם כי זה היה נסבל מבחינה תרבותית במצרים של ימי הביניים. החוק האסלאמי בעניין פעילות הומוסקסואלית הורחב עוד יותר לאחר התפוצצות הנרטיבים ההומאירוטיים ברחבי העולם המוסלמי במאה ה-8. החברה המצרית של ימי הביניים הייתה סובלנית להתנהגויות ומעשים הומוסוציאליים, הומוארוטיים והומוסקסואלים, אם כי הרשויות הדתיות לא. החוק האסלאמי סבל חלק קטן יותר של התנהגויות (פדרסטיות), לזמן מה, ותיאר מעשים מסוימים כמסוכנים מאוד לחברה הדוחים את האמונה. האסלאם הרתיע התנהגויות הומוסקסואליות ותפקידים מגדריים לא מסורתיים, בעוד שהפרקטיקות התרבותיות המצריות הילידות היו סובלניות למגוון רחב יותר של התנהגויות, מעשים ואטרקציות הומוסקסואליות. ככזו, בעת דיונים על מעמדם של חברי קהילת הלהט"ב בסטנדרטים מערביים בחברה המצרית של ימי הביניים, מודגשת ההצטלבות של תרבות ודת ברגעים שונים בהיסטוריה שלה.
המאה ה-19 ואמצע המאה ה-20.