הלחימה בחזית הסובייטית התאפיינה במגמה עונתית, לפחות עד שנת 1943. הגרמנים תקפו בעיקר בקיץ, ואילו הצבא הסובייטי ניצל את החורף הקשה, כדי לעבור להתקפת נגד (קרב מוסקבה, קרב סטלינגרד). הציוד והביגוד של הצבא הסובייטי התאימו יותר ללחימה בתנאי קור עז, בקרח ובשלג עמוק, בעוד שהצבא הגרמני לא התכונן כראוי ללחימה בתנאי החורף הרוסי, והציוד הצבאי שלו לא היה מותאם לכך. חודשי האביב והסתיו התאפיינו בתנאי אקלים, שהיקשו מאוד על תנועת כוחות ממוכנים. הפשרת השלגים באביב וגשמי הסתיו הפכו את הקרקע לבוצית מאוד, ואת דרכי העפר לנהרות בוץ, ויצרו בעיית עבירות קשות לצבאות היריבים. התשתית התחבורתית הדלה בברית המועצות, והעובדה, שמספר הכבישים הסלולים היה מצומצם, החמירה את בעיות העבירות. בנוסף, רוחב מסילות הרכבת בברית המועצות היה שונה מהרוחב המקובל במערב אירופה, עובדה שהקשתה על ניצולן על ידי הגרמנים.
החל מקיץ 1943 עברה היוזמה האסטרטגית לידי הצבא הסובייטי, והוא ערך מבצעים התקפיים לאורך כל עונות השנה.
המלחמה בזירה הימית התרכזה בעיקר בים הבלטי ובים השחור. בעקבות כיבוש המדינות הבלטיות ולאחר מכן כמעט כל קו החוף הבלטי על ידי הצבא הגרמני בחודשי המלחמה הראשונים, איבד הצי הבלטי הסובייטי כמעט את כל בסיסיו, וכתוצאה מכך נפגעה מאוד יכולתו להשתתף במערכה הצבאית. מה שנשאר מכוחו של הצי הבלטי התרכז בבסיס הצי באי קרונשטאדט וסייע בהגנת לנינגרד בעת המצור הגרמני עליה. רק בשלבים המאוחרים של המלחמה, לאחר פריצת המצור על לנינגרד וכיבושן מחדש של המדינות הבלטיות, החל הצי הבלטי למלא תפקיד פעיל יותר במלחמה, ותקף ספינות גרמניות שניסו לפנות כוחות צבא ואזרחים גרמניים מחופי הים הבלטי (בעיקר מפרוסיה המזרחית) במהלך החודשים האחרונים של המלחמה.
צי הים השחור הסובייטי מילא תפקיד פעיל יותר במלחמה. עד קיץ 1942 הוא פעל מבסיסיו בחצי האי קרים, ומילא תפקיד מרכזי בעמידה של אודסה ולאחר מכן של סבסטופול במצור של כוחות הציר, ובפינוי הכוחות הסובייטיים מאודסה. לאחר השלמת כיבוש חצי האי קרים בידי הגרמנים המשיך צי הים השחור לפעול, ולתקוף את התעבורה הימית הגרמנית והרומנית בים השחור מבסיסיו בקווקז. במהלך שחרור חצי האי קרים על ידי הצבא האדום במאי 1944 גרם צי הים השחור אבדות כבדות לספינות, שניסו לפנות את שרידי כוחות הציר מקרים, ולאחר מכן השתתפו כוחותיו במתקפה הסובייטית, שהביאה לכיבוש רומניה ולהוצאתה ממחנה מדינות הציר (מבצע יאשי-קישינב).
הצדדים הלוחמים, ציודם ופיקודם.
ברית המועצות.
הצבא האדום.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה היה לברית המועצות הצבא הגדול בעולם מבחינת כמויות החיילים, הטנקים והמטוסים שעמדו לרשותו, אך יכולתו הצבאית הממשית עמדה בסימן שאלה. הצבא הסובייטי סבל קשות מהשפעת ה"טיהורים" שנערכו בו בשנים 1937–1938. סטלין היה חשדן בצורה חולנית כלפי כל הסובבים אותו, ולאורך כל תקופת שלטונו בברית המועצות בוצעו טיהורים בקנה מידה המוני נגד מתנגדים פוליטיים אמיתיים או מדומים, בהם נספו מיליונים. הפרנויה של סטלין גרמה לכך, שהוא שוכנע בקיום מעורבות קצינים בכירים בצבא האדום בתוכניות להפיכה צבאית. התוצאה הייתה טיהורים המוניים בשורות הצבא האדום, במהלכם נעצרו עשרות אלפי קצינים מכל הדרגים, וצמרת הפיקוד של הצבא חוסלה כמעט כליל, כולל המרשל טוחצ'בסקי, שהיה אחראי להנהגת רפורמות מרחיקות לכת בשורות הצבא בשנות ה-30.
הטיהורים עיכבו את תהליך המודרניזציה של הצבא האדום, וגרמו לקצינים מכל הדרגות שלא "טוהרו", או שהוחזרו לשורות הצבא לאחר שנעצרו, לחשוש מנקיטת יוזמה כלשהי, ולהיצמד בצורה עיוורת לפקודות מלמעלה. לאחר הטיהורים, סטלין החליף קצינים אלו בנאמניו מתקופת מלחמת האזרחים, ללא קשר ליכולותיהם הצבאיות. כדי להחליף את הקצינים המנוסים ש"טוהרו", קודמו עשרות אלפי קצינים לדרגות ולתפקידים שהיו מעבר ליכולתם. לרשות הצבא הסובייטי עמדו ערב המלחמה עשרות אלפי טנקים ומטוסים, אולם רובם היו מדגמים מיושנים, ורמת המיומנות המקצועית והכישורים הטקטיים של צוותי הטנקים ושל הטייסים הייתה נמוכה מאוד יחסית למקובל בצבאות המערביים.
עדות לחוסר תפקודו של הצבא האדום התגלתה במהלך העימות הצבאי עם פינלנד בחורף 1939/1940. סטלין רצה לנצל את העובדה, שמעצמות המערב עסוקות במלחמתן נגד גרמניה, כדי להשתלט על שטחים מסוימים בפינלנד. אולם הצבא הפיני הקטן ניצל היטב את היכרותו עם תוואי השטח שעליו הגן כדי להנחית שורת מפלות לכוחות הסובייטיים הפולשים. רק לאחר שהצבא האדום תגבר את כוחותיו באזור לכמעט מיליון חיילים, וספג אבדות כבדות במהלך חודשי המערכה, הצליחה ברית המועצות לאלץ את פינלנד לקבל את דרישותיה. היטלר והפיקוד הגרמני ראו במערכה כושלת זו ראיה לחולשת הצבא הסובייטי ולחוסר המיומנות המקצועית שלו. בהזדמנות אחת היטלר אף אמר למפקדיו הבכירים: "עליכם רק לבעוט בדלת, וכל המבנה הרעוע יקרוס עד היסוד".
אין ספק שלטיהורים הייתה השפעה הרסנית על התפקוד של הצבא האדום, אבל אין לתלות בהם את כל האשמה לחסרונות ולחולשות של הצבא הסובייטי, כפי שנחשפו במהלך השלבים הראשונים של המלחמה כנגד גרמניה הנאצית.
בעלות הברית של ברית המועצות.
בעלות הברית העיקריות של ברית המועצות היו ארצות הברית והאימפריה הבריטית. בנוסף, היו לה בעלי ברית חלשים יותר דוגמת מונגוליה, שהייתה גרורה סובייטית.
ארצות הברית סיפקה לברית המועצות ציוד רב במסגרת חוק השאל-החכר. האספקה כללה ציוד לחימה כגון טנקים ומטוסים, חומרי גלם כמו פלדה ומוצרי דלק, כלי תחבורה וקשר, מזון משומר ועוד. גם הבריטים עזרו, אך היקף העזרה שלהם היה קטן בהרבה.
אחד מנתיבי העזרה היה מהים הצפוני ומצפון לסקנדינביה לנמלי מורמנסק וארכנגלסק, ובו עברו שיירות בעלות הברית בנתיב עקוב מדם, בו הן הותקפו שוב ושוב על ידי מטוסים וצוללות גרמניים. נתיב אספקה אחר נפתח באוגוסט 1941, עת נכבשה איראן מצפון על ידי הסובייטים ומדרום על ידי הבריטים. עוד נתיב, בדרך האוויר, עבר מקליפורניה, דרך אלסקה, ומשם לברית המועצות.
גרמניה.
ורמאכט.
הצבא הגרמני היה קטן יותר מהצבא הסובייטי, אך הרבה יותר מיומן. ציודו היה מתוחכם יותר וראשיו היו בעלי ניסיון קרבי עשיר מתחילת המלחמה. במונחים מערביים, המשמעת בצבא הגרמני הייתה קשה ביותר, הרבה יותר היה מצופה מחייל גרמני מאשר מחייל בריטי או צרפתי אך המוראל של הצבא היה בשיאו; אפילו לחיילים הפשוטים ניתן שכר גבוה וחופשות נדיבות והיחסים שלהם עם הקצינים תמיד היו טובים והתאפיינו באמון ובביטחון גם מחוץ לשדה הקרב. ההכשרה שלהם הייתה מפרכת ומקיפה ביותר ואימנה אותם למודעות למצב הטקטי הכללי ובמקרה הצורך, גם לתפוס פיקוד דרגה מעבר אליהם. כל זאת, בנוסף לקבלה הדרגתית של האידאולוגיה הנאצית על שלל היבטיה.
החיילים הגרמנים ראו בעצמם מקצוענים, ובמקביל תפסו את הצבא האדום לא רק כנחות גזעית, אלא גם כמחוסר יכולת טקטית בכל הדרגים, כאשר הדבר היחיד שמציל אותו הוא האומץ של החייל הסובייטי.
ציודו של הוורמאכט.
לגופם לבשו חיילי הוורמאכט מדים בצבא ירוק (חילות השדה) או שחור (ואפן אס אס או שריון) ועל ראשם חבשו קסדה המוכרת בשם שטאל הלם.
חיילי השדה של הווארכמט היו חמושים בדרך כלל ברובה מאוזר K98, שריד מימי מלחמת העולם הראשונה ותת מקלע MP40 המוכר יותר בכינוי "שמייסר". בהמשך המלחמה פיתחו את רובה הסער Stg.44 שהיה פופולרי מאוד. הקצינים קיבלו את לוגר P08. מקלע MG34 היה נשק מסייע לחיל רגלים.
לצבא הגרמני היו מספר רב יחסית של סוגי טנקים ותותחי סער (המונח הגרמני לתותחים מתנייעים, שיועדו להשמדת שריון של האויב). בשלבים הראשונים של המלחמה, הטנקים הגרמניים הטובים ביותר, היו טנקים בינוניים מהדגמים פאנצר סימן 4 ופאנצר סימן 3, אך אחוז ניכר מהטנקים שעמדו לרשותם היו מדגמים קלים וישנים יותר. בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה, חלק ניכר מכלי הרכב המשוריינים הגרמניים היו תותחי סער מדגמים שונים, וטנקים חדישים וכבדים יותר (כגון הפנתר והטיגר) נכנסו לשירות.
בעלות הברית של גרמניה הנאצית.
גרמניה ראתה בפינלנד וברומניה מעין בנות-ברית "טבעיות" על רקע סכסוכי הגבול שהיו בין מדינות אלה לברית המועצות.
לרוב, צבאותיהם של בעלות הברית של גרמניה היו חלשים יותר מהצבא הגרמני וציודם היה לקוי ודל יותר אפילו מהציוד הסובייטי.
רקע.
אדולף היטלר והמפלגה הנאצית עלו לשלטון בגרמניה על בסיס אידאולוגיה, שכללה, בין השאר, אמונה בצורך של גרמניה להשתלט על "מרחב מחיה" במזרח אירופה, שיכלול גם את שטחי ברית המועצות, וראתה באוכלוסייה הסלאבית המקומית בני אדם נחותים מבחינה גזעית ("אונטר-מאנשן"), שנועדו לשרת את גזע האדונים ה"אריים". החל מ-1933 החלה גרמניה הנאצית לבנות ולפתח את כוחה הצבאי, וב-1939 כבר הייתה לאחת המעצמות הצבאיות החזקות באירופה, לאחר סיפוח אוסטריה וכיבוש צ'כוסלובקיה תוך סיפוח חבל הסודטים.