בפארק ווטרטון-גליישר עדויות סטרטיגרפיות בנות 1,250 מיליוני שנים, של התפתחויות גאולוגיות בסלעי משקע ושינויים טקטוניים. תצורות סלע מעידן הפרקמבריון מכילות כמה מדוגמאות האבן העתיקות ביותר בהרי הרוקי, וכמה מאובנים קדומים ביותר. הפארק מתאפיין במעבר החד הקיים בו, בין מישורי העשב הגדולים (prairie) לתצורת נוף הררית, ובה פסגות בגבהים שמעל 2,800 מטרים. עידן קרח בתקופת הפליסטוקן שיווה לפסגות מראה מחודד, ויצר עמקים בעלי חתך בצורת U, עמקים "תלויים" (עמקים משניים החוברים לעמק ראשי, אך קרקעיתם גבוהה מקרקעית העמק הראשי), רכסים חדים וצרים, אגמים, נחלים ונהרות. בפארק גליישר ניתן למצוא בין 50 ל-60 קרחונים קטנים, הנמצאים בגובה רב. הפארק המאוחד הוא מקורם של נהרות (ובהם נהר ווטרטון) הנשפכים לשני אוקיינוסים ולשלושה ימים: לאוקיינוס השקט, למפרץ מקסיקו ולמפרץ הדסון.
בפארק ניתן למצוא חמישה אזורים אקולוגיים: טונדרה אלפינית, יער תת-אלפיני, יער הררי, אזור הצמחייה של אספן (אזור מעבר בין מישורי הדשא לטייגה בחלקים הגבוהים יותר של הפארק) וערבת דשא. בפארק נמצאו כמה סוגי צמחייה שהם ייחודיים לאזור זה, ולא נמצאו במקומות אחרים. ככלל, תועדו בפארק 1,258 מיני צמחים וסקולריים, בהם שישה מינים המוגדרים בקנדה כנדירים, ו-275 מיני חזזיות, ובהם 18 מינים המצויים רק באזור הפארק. בפארק תועדו שישים מיני יונקים, בכללם אוכלוסייה של כ-200 דובי גריזלי וכ-400 דובים שחורים אמריקניים. הפארק הוא גם חלק ממסלול הנדידה של איילים קנדיים. יותר מ-240 מיני ציפורים נצפו בפארק, בהם עיטם לבן-ראש ובז נודד. בפארק נמצאים גם מיני דגים רבים.
חלקו הקנדי של הפארק, פארק אגמי ווטרטון, הוא אחד האתרים החשובים ביותר מבחינה ארכאולוגית באלברטה. עד היום זוהו בפארק 212 אתרים ארכאולוגיים, שנים עשר מהם מתוארכים לפחות לסביבות 8000 לפני הספירה. בפארק גליישר נמצאו חמישים אתרים ארכאולוגיים. שבטים אינדיאנים רבים חיו ונדדו באזור; הר צ'יף הנמצא בגבול הצפוני של פארק גליישר הוא אתר תרבותי של שבט שחורי הרגליים (Blackfeet).
איחוד שני הפארקים הושג הודות לפעילותם של חברי ארגון רוטרי הבינלאומי במונטנה ובאלברטה, ב-1932. היה זה הפארק הראשון מסוגו בעולם, ונועד לסמל את השלום והידידות בין שתי המדינות. שני הפארקים הוכרזו על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית ב-1976, וכאתר מורשת עולמית ב-1995.
יהושע מאמאן
הרב יהושע מאמאן (מכונה "הימ"ן"; י"א בטבת ה'תרע"ח, 26 בדצמבר 1917 - כ"ו בטבת ה'תשע"ח, 13 בינואר 2018) היה דיין, פוסק ומחבר. כיהן כרב העיר מרקש שבמרוקו, ולאחר עלותו לארץ ישראל, כיהן כרב הספרדי וחבר לשכת הרבנות בעיר נהריה, אב בית הדין בעיר באר שבע, וחבר בית הדין הגדול לערעורים. בערוב ימיו כונה "זקן רבני יהדות מרוקו". גולת הכותרת של יצירתו ההלכתית היא סדרת ספריו "עמק יהושע".
ביוגרפיה.
נולד בעיר צפרו שבמרוקו לרב רפאל עמרם מאמאן, בן הרב רחמים יוסף, ראש ישיבת "תחכמוני" בצפרו ומחבר הספר "חירג"א דיומא", בן לשושלת רבנים מצאצאי הרמב"ם.
בצעירותו למד והתחנך אצל הרב דוד עטר. בשנת 1946 קיבל את תעודת ההסמכה שלו לדיינות מבית הדין הגדול ברבאט, והחל לכהן כרב ודיין בעיר אספי כבר בגיל 28. בשנה זו שימש גם כדיין וסגן אב בית הדין של רבאט הרב מימון אוחיון, עד שנת 1963, אז החל לשמש כאב בית דין ורב העיר מרקש עד לעלייתו לישראל (כדי לסייע לאמו) בשנת ה'תשכ"ח (1967), טרם עלייתו קיבל באותה שנה בחודש כסלו תעודת דיינות מראש הרבנים במרוקו הרב שאול אבן דנאן.
בישראל נמנה זמן מה בין חכמי ישיבת פורת יוסף בירושלים.
בשנת ה'תשכ"ח (1968) החל לשמש כרב העיר הספרדי וחבר לשכת הרבנות בנהריה. בשנת ה'תשל"ח (1978) עבר לשמש כדיין, ובהמשך כאב בית הדין הרבני האזורי בעיר באר שבע עד שנת 1988. בשנת ה'תשמ"ח התמנה לדיין בפועל בבית הדין הרבני הגדול לערעורים, תפקיד בו כיהן עד שנת ה'תשס"ט. הוא חזר להתגורר בירושלים בשכונת מקור ברוך, ובמקביל לתפקידו שימש כראש כולל לפנסיונרים בשכונתו ומחנה יהודה.
בזקנותו סיים את ספר הזוהר בפעם המאה.
בינואר 2018 נחלש ואושפז בבית החולים שערי צדק, ובכ"ו בטבת ה'תשע"ח (13 בינואר 2018) נפטר בביתו בירושלים, מפלגת ש"ס ומועצת חכמי התורה פרסמו הודעת אבל, והראשון לציון הרב יצחק יוסף הורה לבחורי הישיבות להשתתף בהלווייתו. הלווייתו יצאה מישיבת פורת יוסף בגאולה, בין מספידיו היו הרבנים יצחק יוסף, שלמה משה עמאר, בן ציון מוצפי, משה צדקה ויצחק אזרחי. הוא נקבר בהר המנוחות.
פסיקתו ההלכתית.
בספריו התכתב הרב מאמן עם הרבנים שלום משאש, הרב הראשי לירושלים, והראשון לציון הרב עובדיה יוסף. עם הרב משאש התדיין והתפלמס רבות בכוונה להצדיק ולחזק את דעת הרב עובדיה יוסף, שיש להנהיג את דעת הבית יוסף בארץ ישראל ולא תמיד להמשיך את מנהגי מרוקו בארץ.
משפחתו.
הרב מאמאן היה נשוי לחנה מרים (מרים בטבת ה'תשס"ו).
חיבוריו.
ספרים (באתר היברובקס).
כתבי יד רבים שלו עוד לא באו בדפוס ובנו הקים מכון להדפסתם.
מבשל (מלאכה)
משפט נקודת השבת של ברואור
משפט נקודת השבת של ברוואר
משפט נקודת השבת של בראוור
דובריץ' (מחוז)
מחוז (אובלסט) דובריץ' (בבולגרית: Област Добрич) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה השוכן בצפון מזרח המדינה. עיר הבירה של המחוז היא דובריץ'. המחוז מצוי בחבל דרום דוברוג'ה, חלקו המזרחי מצוי במישור הדנובה ההררי והוא גובל ברומניה במזרחו וצפונו, בים השחור במערבו וכן במחוזות שומן, וארנה וסיליסטרה.
היסטוריה.
התיישבות אנושית ראשונה באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה. התיישבות מאורגנת מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית. בהמשך נכבש המקום על ידי האימפריה הרומית ולאחר חלוקתה עבר לשליטת המזרחית. חבל דרום דוברוג'ה הווה מרכז להתיישבותם של השבטים הפרוטו-בולגארים ולראשיתה של האימפריה הבולגרית הראשונה. במאה ה-11 הוחרב החבל בשל פשיטות חוזרות ונשנות של פצ'נגים ועד לכיבושו על ידי האימפריה העות'מאנית בסוף המאה ה-14, שלטו בו לפרקים האימפריה הבולגרית השנייה ונסיכות ולאכיה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נחתם חוזה סן סטפנו במסגרתו הפך המחוז חלק מנסיכות בולגריה. לאחר מלחמת הבלקן השנייה ותבוסת בולגריה, הועבר החבל לשלטון רומניה לפי תנאי הסכם בוקרשט. במהלך מלחמת העולם הראשונה הפך לזירת קרבות בין צבאות בולגריה וגרמניה מצד מעצמות המרכז לצבא הרומני מצד מדינות ההסכמה. האזור נכבש על ידי הבולגרים, אך הוחזר לרומניה במסגרת חוזה ניי ונותר בחזקת הרומנים עד 1940, עת הושב לבולגרים במסגרת הסכם קראיובה.
כלכלה ודמוגרפיה.
80.3 אחוזים משטחי המחוז הם שטחים חקלאיים, 12.3 אחוזים הם שטחים מיוערים ו-5.5 אחוזים מיושבים. התוצר המקומי הגולמי לנפש עמד על 3,758 יורו במחירי 2004, כשהמגזר החקלאי מהווה 26.6 אחוזים מהתמ"ג, התעשייה 14.9 אחוזים והשירותים 59.8 אחוזים. בענף החקלאות הגידולים המרכזיים הם תבואה (31 אחוזים), גרעיני וזרעי חמניות (15.6 אחוזים), מטעי פירות (36.2 אחוזים) וירקות (3 אחוזים).
במחוז תעשיית מזון מפותחת המתבססת על גידולי הדגנים ומהווה 48 אחוזים מכלל הייצור התעשייתי של המחוז. כמו כן קיימות מחלבות ומפעלים לעיבוד בשר. עוד מצויים בשטח המחוז מספר מפעלי טקסטיל, עיבוד עץ, ייצור מכונות לחקלאות חומרי בניין ועוד.
בשטח המחוז עובר הכביש המהיר E-87 המחבר את בולגריה לרומניה ונמל התעופה הקרוב נמצא בעיר וארנה, מרחק כ-50 ק"מ מגבול המחוז. בשטח המחוז עובר צינור גז טבעי המחבר בין בולגריה לחבר המדינות. האזור מהווה אתר משיכה לתיירים בשל מעיינות מרפא המצויים בשטחו וכן שטחי צייד.
גיל ג'רארד
גילברט (גיל) ג'רארד (Gil Gerard; נולד ב-23 בינואר 1943) הוא שחקן אמריקאי הידוע בעיקר כמי שגילם את דמותו של קפטן ויליאם "באק" רוג'רס בסדרת הטלוויזיה "באק רוג'רס במאה ה-25", ששודרה בארצות הברית בשנים 1979–1981.
ביוגרפיה.
ג'רארד נולד בליטל רוק שבארקנסו. הוא הצעיר מבין שלושת בניהם של גלדיס, מרצה במכללה מקומית, ופרנק ג'רארד, איש מכירות. למד בבית הספר התיכון הקתולי לבנים בליטל רוק. במהלך נעוריו השתתף בהצגות בבית הספר, עבד לפרנסתו במרכול "קרוגר" והשתתף בפעילות בתנועת הצופים (בה הגיע לדרגה הבכירה ביותר - Eagle Scout). לאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת מרכז ארקנסו, אך לא השלים את לימודיו. החל לעבוד ככימאי ותוך שנים ספורות התמנה למנהל אזורי בחברת כימיקלים גדולה בבעלותו של וינת'רופ רוקפלר (מושל ארקנסו, בנו של ג'ון ד. רוקפלר, הבן). מעסיקיו אמרו לו שיקודם לתפקיד סגן נשיא החברה אם ישלים תואר שני, אך הוא העדיף להתפטר על מנת שלא לחשוף את העובדה שלא השלים את התואר הראשון.
בעקבות התפטרותו נסע ג'רארד לניו יורק, שם למד משחק בבוקר ועבד כנהג מונית בערב. אחד מנוסעיו הזמינו להיבחן לתפקיד בסרט "סיפור אהבה", שצולם באותם ימים בניו יורק. ג'רארד קיבל תפקיד קטן, והקטע בו השתתף נחתך בעריכה. אולם הייתה זו הפעם הראשונה בה זכה בקרדיט פורמלי על השתתפות בסרט קולנוע.