מהדורה ביקורתית ופרקי מחקר של החיבור העברי בן המאה התשיעית-העשירית לספירה. המהדורה מבוססת על כתבי-היד הרבים, מהדורות הדפוס והתרגומים של החיבור וכוללת עיון מקיף במקורותיו היהודיים והבינלאומיים, מאפייניו הספרותיים, תפקידיו והשפעותיו, וכן, רשימת המחקרים העוסקים בו. החיבור נחלק לשלושה חלקים, בהתאם למקורותיו: "תולדות בן סירא" המספר על לידתו מזרע ירמיהו הנביא, התבגרותו, הזמנתו לנבוכדנצר וכ"ב השאלות שהוא נשאל על ידי המלך להן הוא מציע תשובות מופלאות; "אלפא ביתא דבן סירא" ובו שיחתו של בן סירא עם מלמדו הנשענת על כ"ב פתגמים בארמית עם דרשותיהם, לפי סדר האלפבית; ו"השאלות הנוספות" בו מפורטות שאלות נוספות של נבוכדנצר לבן סירא וסיפור עלייתו לארץ-ישראל. * Jewish Folklore: An Annotated Bibliography, New York and London: Garland Folklore Bibliographies, Alan Dundes, editor in chief, 1986.
ביוגרפיה מקיפה המסכמת כ-100 שנות מחקר בתחומי הפולקלור היהודי, ומהווה כלי מרכזי להערכת הידע הקיים בתחום. לצד כל פריט ביבליוגרפי מצורפת תמצית המחקר, ובסוף הספר מצורף מפתח המאפשר לאתר מחקרים לפי נושאים, חיבורים, דמויות, אירועים ועוד.
ספר זה מקבץ יחד מבחר מתוך חמישה קובצי סיפורים עממיים ("פאלקסביכער") שחיבר בעברית הרב יהודה יודל רוזנברג (1935-1859) וזכו לפרסום, לתרגומים שונים ולהשפעה רבה. ביניהם, קובץ הסיפורים על הגולם מפראג, אליהו הנביא ושלמה המלך. סיפוריו של רוזנברג נשענים בחלקם על מסורות ידועות, אולם חלקם של הסיפורים המקוריים שיצר בעצמו, וביניהם סיפוריו על הגולם, משמעותי בהרבה. על בסיס סיפורים אלה נוצרו רומאנים, פואמות, מחזות ויצירות אמנותיות נוספות.
הספר נפתח בדיון של יסיף על דרכו של רוזנברג כמספר, בו הוא מציע לראשונה הגדרה מקיפה לאמנותו הייחודית של "הסופר העממי" כמי ששייך לעולמה של הספרות היפה אך מחקה בדרכי הרכבה שונות את תבניות ודפוסי הסיפור העממי, ובכך יוצר לא רק אפקט אסתטי אלא גם קונה ליצירתו תוקף ומעמד חברתי.
מונוגרפיה מקיפה המוקדשת להתפתחותו של סיפור העם העברי מתקופת המקרא ועד העת החדשה, אשר הפכה זה מכבר למקור העיקרי בישראל ובאוניברסיטאות בחוץ-לארץ ללימוד ומחקר הספרות העממית היהודית. נוסף למסגרת ההיסטורית, על-פיה ערוך הספר, הוא כולל גם עיון מעמיק בז'אנרים הייחודיים לכל תקופה וקושר בין תופעות ספרותיות לתופעות חברתיות ותרבותיות כלליות. הסיפורים הרבים הנבחנים בספר באופן השוואתי נדונים על הקשריהם הרחבים וחושפים את המאבקים והתמורות שאפיינו את התרבות היהודית לדורותיה. פרקי ההערות הנפרדים והמפתחות מאפשרים לא רק לבקיאים בתחום לעיין בספר וללמוד ממנו אלא גם לסקרנים ולאוהבי סיפורי עם. הספר בתרגומו לאנגלית זכה בפרס היוקרתי לספר היהודי הלאומי מטעם מועצת הספר היהודי בארצות-הברית.
מהדורה ביקורתית של אחד החיבורים הספרותיים-ההיסטוריים הגדולים והעשירים של התרבות היהודית בימי הביניים הכוללת מבוא והערות מפורטות ובהן חילופי נוסח, מקורות ומקבילות. ניתן לזהות באנתולוגיה זו עשרות חיבורים עבריים מימי הביניים שנערכו בה מחדש על פי תפיסה היסטוריוגרפית וספרותית ייחודית, ביניהם חיבורים נדירים שלא נתקבלו ונלמדו כחלק מן הקנון. חיבורים אלה נטמעו ב"ספר הזכרונות" והפכו בצורה זו לחלק מן הזיכרון התרבותי של הקהילה היהודית בימי הביניים, המלמד על אמונותיה וערכיה, גיבוריה וסמליה, וכן, על קשרי הגומלין המאפיינים את החשיבה היהודית בימי-הביניים בין ספרות, חברה והיסטוריה.
הספר זכה לתמיכתה של הקרן האקדמית הלאומית למדעים ושל קרן Littauer.
ספר זה מוקדש לדיון בשבעה קובצי סיפורים מימי הביניים ועד העת החדשה המהווים, לדברי המחבר, את תחילתה של הפרוזה הסיפורית העברית. הספרים בהם עוסק הספר הם "תולדות בן סירא", "מגילת אחימעץ", "ספר המעשים", "ספר חסידים", "ספר הזיכרונות", "משלים של שלמה המלך" ו"ספר עשה פלא", ונוסף להם נזכרים חיבורים נוספים, כ"חיבור יפה מן הישועה", "מדרש עשרת הדיברות" או ה"מעשה בוך". הדיון המקיף בכל אסופה על הקשריה הרחבים ומקורותיה, מאפייניה ותפקידיה, מלמד, כי לצד שימור מסורות יהודיות מן העבר, קבצים אלה מבוססים גם על קליטת סיפורים זרים וייהודם ועל יצירת סיפורים חדשים שהפכו מאז למסורות.
ספר זה, המוקדש ליצירה הספרותית העממית שנרקמה בצפת במאה השש-עשרה, על השפעתה הרחבה, מבוסס על ניתוח הקשרי והשוואתי של האגדות השונות שנקשרו לדמותו של האר"י וחבורתו. הספר מבקש, בין השאר, לחשוף את מעמדה המרכזי וחשיבותה של האגדה בתרבות המופלאה שצמחה בצפת של המאה השש-עשרה, נוסף על מה שנחקר עד עתה בתחומי ההלכה והקבלה, תורת המוסר וספרות הפיוט. העיון בסיפורים חושף את הפער בין כיסופי הגאולה לתנאי המציאות כמרכז החוויה של המספרים, ומלמד על תפקידה של האגדה לגשר בשעת משבר או מבחן בין מציאות לפנטסיה, ועל דרכה מעולמו האנושי המורכב של אדם יחיד לתפיסתה המשותפת של חברה את עצמה. הספר דן במאפיינים הייחודיים של אגדת צפת ובמאפיינים המשותפים לה ולמסורות סיפוריות קודמות ומאוחרות יותר.
הספר זכה בפרס בהט לספר העיון המקורי הטוב לשנת תשס"ט-תש"ע .
ספר זה מבוסס על כתב יד עברי בן תשעים ותשעה סיפורים שנוצרו סביב שנת 1300, אך כונסו לקובץ נפרד רק במאה השש-עשרה. יש לראות בו את אחד מגילוייה הראשונים של הסיפורת העברית שנועדה לקהל קוראים חדש ולמטרות של הנאה ועניין ולא רק של הדרכה מוסרית. הוא מבוסס הן על מקורות שבכתב הן על מקורות שבעל פה, על מסורות יהודיות מובהקות ועל מסורות המושאלות מן הסביבות המוסלמית והאירופית. קובץ זה, המשקף בדרכים שונות את עולמה של יהדות אשכנז בשיאם של ימי הביניים, הוא מקיף ועשיר באופן ייחודי לזמנו, ועל כן עשוי לשמש מקור למחקריהם של חוקרי תרבות, היסטוריה, חברה ופולקלור יהודיים.
גדעון עפרת
גדעון עפרת (נולד ב-1945) הוא היסטוריון אמנות ופילוסוף ישראלי, מומחה בתולדות האמנות ובפרט בתולדות האמנות הישראלית. אצר תערוכות רבות במוזיאונים וגלריות וכתב מאמרים, קטלוגים, וספרים רבים, בעיקר בתחום אמנות ישראל בהם ספרי אמנות, תאוריה של האסתטיקה ופילוסופיה כללית.
ביוגרפיה.
עפרת נולד בתל אביב בשם גדעון פרידלנדר. את תואר הבוגר קיבל ב-1968 מאוניברסיטת תל אביב, את תואר המוסמך קיבל ב-1970 מאוניברסיטת תל אביב (כולל שנה באוניברסיטת בראון בפרובידנס, רוד איילנד) (נושא עבודת הגמר היה "האמנות והמיסטיקה") ובשנת 1974 סיים דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג לפילוסופיה. נושא עבודת הדוקטורט היה "הגדרת האמנות" והיא אף יצאה לאחר מכן כספר בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנים 1981-1970 שימש כמרצה לתולדות הדרמה המודרנית והישראלית בחוג לתיאטרון שבאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנים 1995-1971 היה מרצה בכיר לפילוסופיה באקדמיה לאומנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים. בשנים 1976 ו-1979 אצר את פסטיבלי המיצגים הראשונים בישראל: "מיצג 76" ו"מיצג 79", בבית-האמנים בתל אביב. היו אלה מיזמים אמנותיים "ירושלמיים" שגרסו, לעומת יצירות שבמסלול "המדרשה" בתל אביב, יתר מעורבות חברתית של האמן. בשנים 1981-1980 אצר תשע תערוכות חלוציות בנושא עליית הפוסט-מודרניזם באמנות הישראלית. זו הייתה סדרת תערוכות "אולם" בבית האמנים בירושלים. בשנים 1996-1980 אצר למעלה מ–20 תערוכות היסטוריות בנושא האמנות הישראלית במוזיאונים ובחללים אלטרנטיביים בישראל ובארצות הברית. בשנת 1982 שימש כאוצר אורח לתערוכת זאב רבן במוזיאון של ישיבה יוניברסיטי שבניו יורק.
בשנת 1990 אצר עבור מוזיאון ארץ ישראל תערוכה של "דיוקן המנהיג באמנות הישראלית" שהייתה אמורה להיות מוצגת בהיכל העצמאות. אולם זמן קצר לפני פתיחת התערוכה הוחלט במוזיאון ארץ ישראל שהתערוכה, המציגה מנהיגים באור לא מחמיא אינה מתאימה להצגה בהיכל העצמאות והוחלט להציגה במקום אחר. לבסוף הוצגה התערוכה במשכן לאמנות עין חרוד.
בשנים 1993–1994 שימש מרצה לאמנות באוניברסיטת חיפה. בשנים 2000-1998 שימש מרצה לפילוסופיה ולאמנות במכללת "עלמא בית לתרבות עברית" ובאוניברסיטה הפתוחה בתל אביב. בשנים 2005-1999 שימש חבר מערכת השנתון "יריעות". בשנים 2001-2000 שימש מרצה בתחומי פילוסופיה וקולנוע בסינמטק ירושלים ופרופסור אורח בישיבה יוניברסיטי בניו יורק. זכה במלגת מחקר ב"מכון ללימודי יהדות מתקדמים" (לשעבר מכון אננברג) בפילדלפיה שבארצות הברית, ובמלגת חוקר אורח מטעם ממשלת הולנד באמסטרדם עבור מחקרו "רמברנדט ושפינוזה". בשנים 2005-2002 שימש מנהל אמנותי ואוצר ראשי של מרכז "זמן לאמנות" במרכז לאמנות ישראלית בתל אביב. ב-2008 אצר תערוכות ב"בית אבי חי" בירושלים; זכה במלגה מטעם "קרן שוסטרמן" לצורך קיום הרצאות על אמנות ישראלית ויהודית בטורונטו שבקנדה; בשותפות עם גליה בר אור שימש אוצר של תערוכת "הגמוניה וריבוי – שנות ה-50' באמנות ישראל" שהתקיימה ב"המשכן לאמנות עין חרוד". ב-2009 זכה ב"פרס האוצר" מטעם משרד התרבות והספורט. ב-2013 הוענק לו התואר "יקיר בצלאל" מטעם אקדמיה "בצלאל" בירושלים. ב-2015 זכה בפרס על מפעל חיים בחקר ובהנחלה של תולדות ארץ ישראל ויישובה מטעם יד בן-צבי בירושלים. אוסף אמנות ישראלית שהיה בבעלותו מ-1970 נרכש על ידי לוין אמנות חברה ותרבות.
פרסם מאות מאמרים ומסות על אמנות ופילוסופיה בכתבי-עת ובעיתונים בישראל ומחוצה לה. חיבר למעלה מ-100 קטלוגים לאמנים ישראלים שונים ולתערוכות קבוצתיות, תוך התמקדות בתנועות ובאמנים נשכחים.