אל-פאיז היה ראש ממשלת ירדן מאוקטובר 2003 עד אפריל 2005. הוא נכנס לתפקידו בעקבות התפטרותו של עלי אבו א-ראע'ב, והתפטר מתפקידו בעצמו באפריל 2005, לאחר שנמתחה עליו ביקורת על כך שלא היה מספיק רפורמיסטי. הוא כיהן בעבר כשר הביטחון ונחשב למקורב למלך עבדאללה השני. בשנת 2015 הוא כיהן כיושב ראש הסנאט הירדני.
ציגאן
ציגאן (Tzigane) היא יצירה רפסודית ווירטואוזית לכינור מאת מוריס ראוול. היצירה בוצעה לראשונה באוקטובר 1924. פירוש השם הוא "צועני", אך הכוונה היא לא למוזיקה של הצוענים באירופה, אלא לסוג של מוזיקה עממית הונגרית עם השפעות צועניות, שהייתה פופולרית בקרב מלחינים קלאסיים, אשר שילבו אותה ביצירותיהם כדי להוסיף להן יסוד אקזוטי.
היסטוריה.
הכנרת היהודייה-הונגרייה יֶלי ד'אוֹרָאני (Jelly d'Arányi), אחייניתו של יוזף יואכים, הזמינה אצל ראוול את היצירה, והיא מוקדשת לה. ראוול חיבר שתי גרסאות ליצירה: האחת בליווי תזמורתי והשנייה בליווי פסנתר המצויד בהתקן "לוּתֵיאָל" (luthéal). לותיאל היה התקן חדש (הפטנט עליו יצא בשנת 1919) שנועד להרכבה על פסנתר כנף רגיל, ואפשר ליצור כמה אפקטים צליליים באמצעות הפעלה של מנופים. באמצעות שילוב של כמה מנופים אפשר היה ליצור אפקט שהזכיר את צליל הצימבלום (כלי עממי שבו מנגנים באמצעות פטישונים על מיתרים המתוחים על תיבת תהודה, ושהיה נפוץ במוזיקה עממית הונגרית) וזה היה האפקט שמשך את ליבו של ראוול יותר מכול; מאוחר יותר השתמש בלותיאל גם באופרה שלו הנער והקסמים.
הופעת הבכורה, בביצועה של אוראני ובליווי אנרי ז'יל-מרשה בלותיאל, התקיימה ב-15 באוקטובר 1924 באולם גאבוֹ בפריז; הופעת הבכורה של הגרסה המתוזמרת הייתה באמסטרדם, בביצוע הכנר סמואל דושקין עם תזמורת הקונצרטחבאו בניצוח פייר מונטה. חודש לאחר מכן ביצעה אוראני עצמה את היצירה בפריז עם תזמורת קולון בניצוח גבריאל פיירנה. ב-1925 כבר בוצעה היצירה לראשונה בליווי פסנתר רגיל, ללא לותיאל. הלותיאל לא צבר פופולריות וירד במהרה מהבמה, וכיום מנוגנת היצירה כמעט תמיד בליווי פסנתר, אם כי בשנים האחרונות שבו ונתגלו לותיאלים ישנים וכיום ניתן לשמוע ביצועים עם הצבעים הייחודיים שהכלי מפיק.
היצירה.
"ציגאן" נפתחת בקדנצה ארוכה לכינור ללא ליווי, שאמורה להישמע כנגינה מאולתרת. הקדנצה מתחילה בצלילים ארוכים ואיטיים, אך האינטנסיביות שלה הולכת וגוברת והיא נעשית וירטואוזית יותר ויותר, עם צלילים מהירים וגבוהים ועם שלל "אפקטים מיוחדים" של נגינה בכינור: פיציקטו ביד ימין וביד שמאל, צלילים כפולים, אקורדים, טרמולו, נגינה בצלילים עיליים ("פלאז'ולט") וכן הלאה. בסוף הקדנצה מצטרף לכינור הפסנתר (או הנבל, בגרסה התזמורתית) בארפז' ארוך, שמביא את הקדנצה לידי סיום. אז מתחיל החלק המהיר יותר של היצירה, שהוא בעצם מחרוזת של ריקודים בסגנון צועני.
אף על פי שראוול מזוהה על פי רוב עם הסגנון האימפרסיוניסטי במוזיקה, היצירה הזו איננה דוגמה מובהקת לכתיבה אימפרסיוניסטית. ההרמוניות שלה טונאליות למדי, במיוחד בחלק המהיר, עם שימוש זהיר בהרמוניה מודאלית, ואלמנטים שנחשבו כמזוהים עם הסגנון הצועני, במיוחד הטרצה המוגדלת.
כיום נהנית "ציגאן" מפופולריות רבה, והיא אחד מקטעי ההדרן הנפוצים.
דע&quot;ם
יקיר באר שבע
אות יקיר באר שבע הוא עיטור הוקרה המוענק מדי שנה על ידי ראש עיריית באר שבע, לנבחרים מבין ותיקי באר שבע, שעסקו בפעילות ציבורית למען העיר ותושביה במהלך חייהם, כאות תודה והוקרה על תרומתם לפיתוח העיר והאדרת המוניטין שלה. האות מוענק אחת לשנה, ל-7 אנשים שנבחרים מקרב ההמלצות והמועמדויות שהוצגו.
תהליך הענקת העיטור.
כל תושב או ארגון רשאי להציג המלצה למועמדות. מועמדים זכאים הם אנשים מעל לגיל 60, תושב ותיק בעיר שתרם לה הרבה מעבר לתחום חובתו, או מי שאינו תושב אך תרם לפיתוחה ולמוניטין שלה, וכן מי שהגיע להישגים מיוחדים בתחום פעילותו ונודע כתושב באר שבע.
תהליך הבחירה, על פי התקנון המקורי של הענקת העיטור: תחילה נערך מיון של המועמדים ובחירת 12 מהם העומדים בקריטריונים, על ידי ועדת איתור (הכוללת חמישה חברים בראשות שופט בדימוס או דמות ציבורית אחרת); בהמשך נבחרו שבעת המועמדים על ידי "ועדת עיטור יקיר באר שבע", שכללה 20 חברים: ראש העיר, ארבעה חברי מועצת העיר, ו-15 אישי ציבור תושבי באר שבע שלפחות שניים מהם הם יקירי באר שבע; הוועדה הגישה את רשימת המועמדים הסופית לאישור מועצת העיר. בנוסף, מוענק משנת 2009 מדי שנה, גם עיטור "מפעל חיים"; המועמד או הארגון מוצע ל"וועדת איתור יקיר באר שבע" על ידי ועדה הכוללת את ראש העיר, שני חברי הוועדה ושני נציגי ציבור.
ב-2015 (לאחר 3 שנים בהן לא הוענק העיטור), שונה התקנון. לפי התקנון כיום, בחברי הוועדה נכלל רק חבר מועצה אחד - ראש העיר, והעיטור מוענק מדי שנתיים, על ידי חברי ועדת איתור שממונה מחדש על ידי מועצת העיר מדי שנתיים, בראשות שופט בדימוס; הוועדה בוחרת עד 7 יקירי העיר, וכן מועמד או ארגון לעיטור מפעל חיים.
העיטורים מוענקים מדי שנה בטקס שמתקיים ב"יום באר שבע", שנקבע בתאריך שחרור העיר במלחמת העצמאות - 21 באוקטובר, או בסמוך לו, אלא אם נקבע ונומק אחרת.
לראשונה, הוענק עיטור יקיר באר שבע, בשנת 1975 לפרופ' אליהו להמן. בפעם השנייה הוענק העיטור בשנת 1978 ל-14 אנשים. הפעם השלישית נערכה בשנת 1988 שבה חולקו 19 עיטורים.
עד כה הוענקו 203 עיטורים (עד 2012) ו-4 עיטורים על מפעל חיים.
בשנת 2013 יזמו מספר יקירי העיר: שושנה אגאג'ני, אביבה שגב, דליה אהוד וגואל דרורי, את הקמת "פורום יקירי העיר באר שבע", שמטרתו קירוב ומפגשים תכופים בין יקירי העיר. את תפקיד יושב ראש הפורום ממלא מאז הקמתו, יקיר העיר לשנת 2012 גואל דרורי. כיום חברים בפורום 105 חברים ו-98 חברים שנפטרו.
יקיר העיר באר שבע
בחירות מקומיות
עלי אבו א-ראע'ב
עלי אבו א-ראע'ב (בערבית: علي أبو الراغب; נולד ב-1946) הוא פוליטיקאי ירדני ששימש כראש ממשלת ירדן בשנים 2000–2004.
ביוגרפיה.
עלי אבו א-ראע'ב נולד בעמאן בשנת 1946. הוא סיים תואר ראשון בהנדסה אזרחית בשנת 1967 באוניברסיטת טנסי בארצות הברית. הוא היה המנהל הניהולי של החברה הלאומית להנדסה ולקבלנות בשנים 1971–1991. מאוחר יותר שימש שר התעשייה והמסחר. הוא גם היה שר משאבי האנרגיה והמינרלים בין השנים 1991–1993 ונבחר לפרלמנט הירדני בשנת 1993.
אבו א-ראע'ב התמנה לראש ממשלת ירדן ב-19 ביוני 2000, לאחר שהחליף את עבד א-ראוף א-רוואבדה. בממשלתו הראשונה הוא כיהן גם כשר ההגנה. אבו א-ראע'ב הוא הרכיב ממשלה שנייה ב-14 בינואר 2002 וממשלה שלישית ב-21 ביולי 2003. בסך הכול הוא כיהן בתפקיד ראש הממשלה במשך שלוש שנים, בסופן התפטר מהתפקיד לאחר שהואשם בשחיתות ובקשרים מפוקפקים עם אנשי עסקים עיראקיים ומקורביו של סדאם חוסיין. הוא הוחלף 22 באוקטובר 2003 ובמקומו מונה פייסל אל-פאיז.
עבד א-ראוף א-רוואבדה
עבד א-ראוף א-רוואבדה (בערבית: عبد الرؤوف الروابدة; נולד ב-18 בפברואר 1939 באירביד) היה ראש ממשלת ירדן ממרץ 1999 עד יוני 2000.
א-רוואבדה למד בלבנון רוקחות באוניברסיטה האמריקאית בביירות וסיים את לימודיו בשנת 1962. עבד כמרצה לרוקחות. בצעירותו הצטרף להאחים המוסלמים. הוא כיהן כחבר במועצה הלאומית המייעצת, בנוסף לחברות בפרלמנט הירדני ובסנאט הירדני. בנוסף כיהן כראש עיריית עמאן בשנת 1980, שר למספר משרדים, חבר בוועדות ופדרציות. היה נשיא התאחדות הכדורגל הירדנית. בראיון ששודר באלג'זירה בשנת 2009 הוא תיאר את ישראל כגוף סרטני.
ב-24 באוקטובר 2013 מונה א-רוואבדה לראש הסנאט הירדני.
עבד א-סלאם אל-מג'אלי
עבד א-סלאם אל-מג'אלי (ערבית: عبد السلام المجالي; נולד באפריל 1925) הוא פוליטיקאי ירדני וראש ממשלת ירדן לשעבר. במהלך כהונתו הראשונה כראש ממשלה (1993-1995) נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן.
ביוגרפיה.
עבד א-סלאם אל-מג'אלי נולד בשנת 1925 בכרכ שבדרום עבר הירדן. משפחתו, משפחת אל-מג'אלי, הייתה אחת המשפחות החשובות בעיר שחבריה התברגו בצמרת הפוליטיקה הירדנית. אל-מג'אלי למד רפואה באוניברסיטת דמשק וקיבל תואר ברפואה בשנת 1949. לאחר מכן המשיך להתמחות ברפואה בקולג' המלכותי לרופאים שבלונדון, וסיים את לימודיו בשנת 1953. הוא קיבל משרות ייצוגיות בארצות הברית ובטורקיה. אל-מג'אלי שימש כקצין הרפואה הראשי בצבא ירדן בשנים 1960-1969. בשנת 1969 התמנה לשר הבריאות בממלכה, בתפקיד זה כיהן שנתיים. הוא גם כיהן כשר היועץ לראש הממשלה (1970-1971, 1976-1979) וכן כשר החינוך (1976-1979). בשנת 1971 התמנה אל-מג'אלי לנשיא אוניברסיטת ירדן, בתפקיד כיהן משנת 1971 עד 1976, ופעם נוספת בשנים 1980-1989. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 החל לשמש כיועץ למלך חוסיין.