ב-28 במאי 2013 נערך כינוס בעלי המניות של החברה, בעלי המניות אישרו את שינוי שם הקבוצה ל-Orange S.A. השינוי נכנס לתוקף ב-1 ביולי 2013.
בעלי המניות.
בעלי המניות העיקריים נכון ליוני 2015 הם: קרן השקעות Bpifrance Participations שמחזיקה 11.6% ממניות החברה, ממשלת צרפת שמחזיקה 13.45% ועובדי אורנג' - 5.08%.
תחומי פעילות.
סלולר.
אורנג' הוא המותג היחיד לשיווק הפעילות הסלולרית של החברה. נכון ל-2011, לאורנג' 150 מיליון מנוי סלולר ברחבי העולם, 17.9% מהם בצרפת. נכון ל-2011, אורנג' צרפת הוא מפעיל הסלולר המוביל בצרפת עם נתח שוק של 42%.
שם המותג אורנג' ניתן במסגרת רישיון למספר מפעילים בעולם, אך הם אינם בשליטת אורנג' עצמה:
קווים נייחים ואינטרנט.
אורנג' השתלטה על הפעילות הקווית של פראנס טלקום ב-2006. מאז אורנג' הוא המותג היחיד של פראנס טלקום לשירותי טלפוניה ופס רחב בכל העולם. שירותי האינטרנט מסופקים באמצעות נתב בשם Livebox. נכון ל-2011, לאורנג' 13.7 מיליון מנוי ADSL ברחבי העולם, 67% מהם בצרפת.
שידורים.
בתחילת 2003, האסטרטגיה של אורנג' התמקדה ברכישה, יצירה והפצת תוכן. ב-2004 אורנג' אפשרה גישה לתכנים באמצעות סלולרי. ב-2008 השיקה אורנג' מספר ערוצי טלוויזיה הזמנים למנוי החברה בכל מקום ומכל מכשיר.
אירועים שנויים במחלוקת.
התאבדויות עובדים.
בין ינואר 2008 לאפריל 2011 התאבדו יותר מ-60 עובדי פראנס טלקום. חלקם השאירו מכתבים בהם מתארים מצוקה ולחץ בעבודה. באוקטובר 2009 גל ההתאבדויות הוביל את המשנה למנכ"ל, לואיס-פייר וויניס, להתפטר מתפקידו בעקבות לחץ שהפעילו עליו איגודי העובדים, הוא הוחלף על ידי סטפן רישאר. החברה המשיכה להתמודד עם התאבדויות ורישאר קודם לתפקיד מנכ"ל בפברואר 2010, בעוד שדידייה לומבארד נשאר כיו"ר.
בפברואר 2010 נכתב דו"ח מיוחד על ידי פקחי משרד העבודה הצרפתי, בדו"ח נקבע כי החברה התעלמה מאזהרות מצד רופאים לגבי מצבם הנפשי של עובדים מסוימים. וכי תוכנית הארגון מחדש של החברה, במסגרתה תוכנן קיצוץ של 22 אלף משרות, הייתה בעלת השפעה מהותית על מצב הרוח של העובדים. ביולי 2012, נחקר דידייה לומבארד בעקבות גלי ההתאבדויות, בעקבות כך שהיה מנכ"ל החברה בשנים 2008–2009. איגודי העובדים טענו כי המנכ"ל לשעבר קבע יעדים שלא היו ניתנים לביצוע וכפה העברת עובדים מתפקידם.
שיעור ההתאבדות בקרב 102,000 עובדי פראנס טלקום היה 15.3 לשנה, בעוד הממוצע בצרפת עומד על 14.7 לכל 100,000 אנשים, כלומר גבוה במקצת מבחינה סטטיסטית.
במרץ 2014, פורסם כי 10 עובדים של אורנג' התאבדו מאז תחילת השנה, רובם מסיבות הקשורות ישירות בתפקידם, כך לפי האחראי בחברה על הבריאות הנפשית של העובדים. תפקיד זה נוצר לאחר גל ההתאבדויות בשנים הקודמות.
האשמות באנטישמיות וחרם על ישראל.
בישראל שימש המותג אורנג' את חברת פרטנר תקשורת, מאז שהחברה הייתה בבעלות האצ'יסון ומפואה. ב-3 ביוני 2015 הודיע מנכ"ל אורנג' סטפן רישאר, במהלך מסיבת עיתונאים בקהיר: "אני הייתי מוכן לוותר על (פרטנר הישראלית) כבר מחר בבוקר". המהלך קושר ללחצים של ארגוני BDS, במטרה ליצור חרם על ישראל. יום למחרת פרסמה החברה הבהרה כי היא אכן מעוניינת בהפסקת ההתקשרות וזאת לא מסיבות פוליטיות אלא מכיוון שההסכם עם פרטנר הוא ההסכם ארוך טווח היחיד של החברה במדינה בה היא לא פועלת בעצמה והדבר נוגד את האסטרטגיה שלה.
המהלך גרר תגובות רבות בישראל, ראש הממשלה בנימין נתניהו דרש כי ממשלת צרפת תגיב ותגנה את הצהרת אורנג'. נשיא המדינה ראובן ריבלין הצטרף לקריאה של ראש הממשלה. מנכ"ל פרטנר הנכנס איציק בנבנישתי אמר כי הוא כועס על ההחלטה של אורנג' והחברה תשקול את צעדיה, בין היתר תביעה על הנזק שנגרם למותג בישראל.
ב-6 ביוני 2015 הצהיר רישאר כי דבריו הוצאו מהקשרם וכי החברה מתכוננת להישאר בישראל. ב-13 ביוני הגיע רישאר לישראל, נפגש עם ראש הממשלה נתניהו, והנשיא לשעבר שמעון פרס, אך לא נפגש עם בכירי פרטנר. בביקורו חזר והתנצל על האירועים. ב-16 בפברואר 2016 הפסיקה פרטנר את השימוש במותג אורנג'.
פראנס טלקום
טלי תמיר
טלי תמיר (נולדה ב-2 במרץ 1954 בתל אביב) היא אוצרת וחוקרת של אמנות ישראלית. בעבודתה כאוצרת היא עוסקת רבות בהיבטים פוליטיים וחברתיים של האמנות הישראלית. בשנת 2010 זכתה תמיר בפרס האוצר מטעם משרד התרבות והספורט.
ביוגרפיה.
תמיר למדה תולדות האמנות באוניברסיטה העברית (1978-1974) וסיימה תואר שני באוניברסיטת תל אביב (1987-1983). כיום היא מרצה בבית לאמנות ישראלית באקדמיית תל אביב - יפו והיא מרכזת מקצועית של התוכנית ללימודי אוצרות עכשווית של היחידה ללימודי החוץ של הטכניון.
התערוכה הראשונה שאצרה הייתה "ליקוי חמה" (גלריה בוגרשוב, תל אביב 1989) שהתייחסה לחרדת האלימות, המלחמה והאסון דרך עבודתם של ארבעה אמנים.
בין השנים 1994–2004 פעלה כאוצרת בגלריה "הקיבוץ" בתל אביב. בשנים אלה אצרה שורה ארוכה של תערוכות יחיד, תערוכות זוגיות וכן תערוכות תזה קבוצתיות. תערוכות התזה שאצרה עסקו בדרך כלל בבחינה ביקורתית של אתוסים ציוניים וישראליים ובאופן שבאו לידי ביטוי בעבודות אמנות ובכרזות. כך למשל, ב"תערוכה תמימה - תערוכה לרגל חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל" (אפריל 1998), ביקשה תמיר להעלות לדיון את יסוד התמימות בתרבות הישראלית ואת הקשר בין מיתוס התום לבין המיתוס "טוב למות", כלומר, מיתוס ההקרבה העצמית למען המולדת; בתערוכות "שטח אש 1" (פברואר 2002) ו"שטח אש 2" (מאי 2002) היא עסקה בנוף הישראלי כשטח אש ובמיליטריזם של החברה הישראלית.
בשנת 2005 אצרה בביתן הלנה רובינשטיין במוזיאון תל אביב את התערוכה "לינה משותפת - קבוצה וקיבוץ בתודעה הישראלית" שעסקה במתח שבין היחיד והקבוצה בחברה הישראלית ובאופן מיוחד בחברה הקיבוצית. המונח "לינה משותפת", ציינה תמיר, משמש כמטפורה "לכל מה שמאורגן על-פי כללי הדבוקה/התנועה/הכיתה/הגדוד/ הפלוגה".
בין השנים 2005–2010 שימשה כאוצרת של מוזיאון נחום גוטמן בנווה צדק בתל אביב שם אצרה בין השאר את ארבע התערוכות "צייר-תייר" (יולי 2008), "צייר-צליין" (אוקטובר 2008) ו"צייר-צייד" (פברואר 2009) ו"זולו: ציידים ופנטזיות אחרות" (ספטמבר 2009). בתערוכות אלה עסקה בבחינת המבט של גוטמן כצייר תייר והדגישה, בתערוכה השלישית במיוחד, את המבט הקולוניאליסטי של האמנים הישראלים.
החל משנת 2010 תמיר פועלת כאוצרת עצמאית. בין התערוכות שאצרה ניתן לציין את "רות שלוס" (המשכן לאמנות, עין חרוד 2006), "בריסטולים" (בשיתוף עם מאיר טאטי. מוזיאון בת ים לאמנות, 2011) ואת "התערוכה החקלאית" (מוזיאון פתח תקווה, 2015).
תמיר חיה ועובדת בתל אביב.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:אוצרות ישראליות]]
[[קטגוריה:אוצרים ישראלים]]
[[קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת תל אביב]]
[[קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב]]
[[קטגוריה:בוגרות האוניברסיטה העברית בירושלים]]
[[קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים]]
[[קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1954]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1954]]
ספריית מטה אשר
בית גמול
בֵּית גָּמוּל הייתה עיר מקראית במואב, הנזכרת פעם אחת בתנ"ך.
העיר נזכרת ב"משא מואב" המובא בספר ירמיהו: .
עיר זו, בניגוד לרוב הערים הנזכרות במקור זה, אינה נזכרת במצבת מישע.
העיר מזוהה כיום עם חורבה בשם ח'רבת אלג'מיל, הנמצאת מזרחית לערוער ומצפון לנחל ארנון, ואשר בה נמצאו חרסים מתקופת הברזל, ובכלל זה חרסים מואביים, כמו גם חרסים מתקופות מאוחרות יותר.
התאחדות הכדורגל הסקוטית
התאחדות הכדורגל הסקוטית היא מנהלת הכדורגל בסקוטלנד והיא האחראית לשליטה ולפיתוח של הכדורגל בסקוטלנד. חברי ההתאחדות כוללים מועדונים בסקוטלנד, עמותות לאומיות ועמותות מקומיות. היא הוקמה בשנת 1873, מה שהופך אותה להתאחדות לכדורגל הלאומית השנייה בעולם (הראשונה היא התאחדות הכדורגל האנגלית).
התאחדות הכדורגל הסקוטית חברה בוועדת הכדורגל הבינלאומית, המועצה האחראית על קביעת החוקים של משחק הכדורגל. התאחדות הכדורגל הסקוטית היא חברה מייסדת של אופ"א וחברה בפיפ"א. מקום מושבה הוא בהאמפדן פארק בגלאזגו. בנוסף, מוזיאון הכדורגל הסקוטי נמצא גם הוא שם.
ההתאחדות הכדורגל הסקוטית אחראית לתפעול של נבחרת סקוטלנד בכדורגל, הגביע הסקוטי ולמספר מפעלים נוספים של הכדורגל בסקוטלנד.
היסטוריה.
בעקבות היווצרות מועדוני הכדורגל המוקדמים של סקוטלנד ב -1860, ענף הכדורגל חווה צמיחה מהירה אך לא היה מבנה פורמלי, ומשחקים לעיתים קרובות היו מסודרים באופן אקראי ולא סדיר.
קווינס פארק, מועדון מגלאזגו שנוסד בשנת 1867, נטל את ההובלה, ולאחר פרסום בעיתון של גלאזגו בשנת 1873, נציגים משבעה מועדונים - קווינס פארק, קליידסדל, עמק לוואן, דומברק, ת'רד לאנארק, המזרח וגרנוויל - השתתפו בפגישה ב -13 במרץ 1873. יתר על כן, קילמרנוק שלחה מכתב וקבעה את נכונותם להצטרף.
באותו יום, שמונת מועדונים אלה יצרו את התאחדות הכדורגל הסקוטית, והחליטו כי:
המועדונים ייצגו את עצמם לצורת עמותה לקידום הכדורגל לפי הכללים של ההתאחדות לכדורגל ובכך המועדונים הקשורים לעמותה זו נרשמו לשחק בגביע האתגר ששוחק בשנה, הוועדה הציעה את חוקי התחרות.
מנכ"ל.
מנכ"ל ההתאחדות הכדורגל הסקוטית מפקח על הפיתוח הכדורגל בסקוטלנד והממשל בעניינים משמעתיים, והוא גם אחראי על הארגון הכללי של הצד הלאומי. אחד התפקידים הבולטים של המנכ"ל הוא לשכור ולפטר מנהלים בנבחרת סקוטלנד בכדורגל. יש כבר שמונה מנכ"לים מאז 1882:
נבחרות לאומיות.