סן-לורן-די-מרוני נוסדה ב-1858 על ידי האדמירל הצרפתי, אוגוסט באודין . האזור שימש בעבר כנקודת הגעה לאסירים שהוגלו.
סן-לורן-די-מרוני הייתה נמצאת סמוך ליישוב האמרדיאני, קאמאלאקולי, שבו היישוב נקרא על שם הצ'יף של היישוב. ב-15 בספטמבר 1880, נהפכה סן-לורן-די-מרוני לעיר הבירה של קומונת כלא מיוחדת, שבה ראש העיר היה מנהל מינהל העונשין של גיאנה הצרפתית.
כשגסטון מונרוויל נבחר לסגן ב-1932, הוא ניסה לסגור את מתחם הכלא. עם זאת, מתחם הכלא נסגר רק כ-6 שנים לאחר מכן, ב-17 ביוני 1938, אם כי הסגירה הסופית הייתה רק ב-1946. ב-9 בנובמבר 1949, הוכרז כי סן-לורן-די-מרוני תהיה קומונה מעבר לים קבועה.
קבינט הדיור והתחבורה
ועדת שרים לענייני דיור ותחבורה, המוכרת כ"קבינט הדיור והתחבורה" היא ועדת שרים מיוחדת האמונה על גיבוש מדיניות ממשלת ישראל, הובלתה ויישומה בנושאי דיור ותחבורה בהתאם לתוכנית האסטרטגית 2040.
היסטוריה.
באפריל 2013 אישרה ממשלת ישראל הקמת ועדת שרים שתעסוק בקידום רפורמות בשוק הדיור הישראלי וכן קידום של פרויקטים של דיור להשכרה לטווח ארוך ופינוי-בינוי, בראשות ועדת השרים עמד שר האוצר יאיר לפיד.
עוד באותה שנה החליט הקבינט על הקמת חברה ממשלתית בשם "דירה להשכיר", ההחלטה קבעה כי החברה שתקדם את תחום הדיור בישראל ובפרט את תחום הדיור להשכרה לטווח ארוך.
באוגוסט 2018 אישר הקבינט הקמת של כ-2 יישובים חדשים שיותאמו לבעלי צרכים מיוחדים, היישוב הראשון הוא "שיבולת" שצפוי לקום בסמוך לבית רימון שבהגליל התחתון והיישוב השני הוא "דניאל" שיוקם בסמוך לעדי נגב ובית החולים השיקומי עלה נגב.
באוגוסט 2021 הוחלט להוסיף לקבינט את תחום התחבורה ולשנות את שמה של ועדת השרים ל"ועדת שרים לענייני דיור ותחבורה". בעקבות השינוי, הוחלט למנות את שרת התחבורה והבטיחות בדרכים, מרב מיכאלי למ"מ יו"ר הוועדה. יו"ר הוועדה נכון ל-2021 הוא שר הבינוי והשיכון, זאב אלקין. בעקבות השינוי צפויים לעלות בוועדה שלל נושאים בתחום התחבורה, בהם התייחסות לשילוב בין דיור לתחבורה, חיבור פרויקטי דיור למערכות תחבורה, הקמת הרכבת הקלה בירושלים, הרכבת הקלה במטרופולין תל אביב, המטרו במטרופולין תל אביב, אופנידן ועוד.
סמכויות הוועדה.
חברי הקבינט.
חברי הקבינט:
הרכב מפלגתי
בוועדה מכהנים 9 שרים חברים, מתוכם:
אוגוסטו דה קוסטה
אוגוסטו דה קוסטה (בפורטוגזית: Augusto da Costa; 22 באוקטובר 1920 – 1 במרץ 2004) היה כדורגלן ברזילאי, ששיחק בעמדת הבלם.
ביוגרפיה.
אוגוסטו עשה את הופעת הבכורה שלו בשנת 1936 במדי סאו קריסטובאו. לאחר שמונה שנים בה עזב אותה ובשנת 1945 השיג זימון לנבחרת ברזיל ואת המעבר למועדון ואסקו דה גאמה. הוא זכה עם ואסקו ב-5 תוארי אליפות ריו דה ז'ניירו ובטורניר שקדם לקופה ליברטדורס, אליפות דרום אמריקה לאלופות בשנת 1948. אוגוסטו הוא למעשה מי שתיכל ופצע קשות את דונדיניו, אביו של אגדת הכדורגל פלה, פציעת ברך שממנה לא היה יכול לחזור לשחק.
במדים הלאומיים ערך 18 הופעות וכבש שער אחד. לאחר שסיים במקום השני בקופה אמריקה 1946 הוא זכה עימה בתואר שלוש שנים לאחר מכן. אוגוסטו היה לקפטן הנבחרת במונדיאל 1950 אותו אירחה והייתה פייבוריטית לזכייה, אך הפסידו במשחק המכריע 2–1 לאורוגוואי במשחק שכונה בשם "מרקנאסו".
נחמיה בן-תור
נחמיה בן־תור (וינטר) (26 באוקטובר 1923 – 1 באפריל 2017) היה עורך דין וסופר, מלוחמי מחתרות האצ"ל והלח"י (כינויו בלח"י היה ארזיה), בתחילת שנות ה-40, נחמיה הקים תא קטן של המחתרת שפעל בנחלת יצחק ובסביבתה, היה פעיל בהקמת "מפלגת הלוחמים" ומפלגת התחיה.
ביוגרפיה.
ילדותו ונעוריו.
בן־תור נולד בשנת 1923 בבודפשט שבהונגריה לראובן-זאב ולפנינה גרנק לפרידה ועמנואל מבית היימן.
נחמיה גדל לאווירה חילונית, ופגישתו הראשונה עם זהותו היהדות היה עם הצטרפותו למקהלת בית הכנסת ולבית"ר בגיל 11. בהיותו בן 15, משפחתו עלתה לארץ ישראל והשתתף בפעילויות בית"ר, הוא גויס לשורות האצ"ל, ולאחר פרישתו של אברהם שטרן מהאצ"ל, החליט נחמיה לחבור אליו.
השתתף במבצעי לח"י רבים. במלחמת העצמאות לחם בחטיבה 8.
ב-1962 הוסמך כעורך דין, ומילא תפקידים ציבוריים רבים.
פרסם ספרות יפה, ספרי תיעוד על מחתרת הלח"י וספרי משפט.
נפטר ב-2017.
TERF (או terf, בעברית נכתב טֶרְף) הם ראשי התיבות של trans-exclusionary radical feminist ("פמיניסטית רדיקלית מדירת טרנסיות"). המונח, שתועד לראשונה בשנת 2008, התייחס במקור לפמיניסטיות רדיקליות המאמצות סנטימנטים הנחשבים טרנספוביים, כגון היצמדות להגדרה הביולוגית ל"אישה" ודחיית הקביעה כי נשים טרנסיות הן נשים, הדרת נשים טרנסיות ממרחבים לנשים בלבד (כגון חדרי הלבשה, שירותים ציבוריים ומכוני כושר נפרדים), התנגדות לחקיקה בנושא זכויות טרנסג'נדרים וציפייה שדיספוריה מגדרית בילדות תחלוף מעצמה בגיל ההתבגרות. משמעות המונח התרחבה מאז, וכיום הוא מתייחס באופן נרחב יותר לאנשים התומכים בהדרת טרנסיות, גם אם הם לא מעורבים בצורה כלשהי בפמיניזם רדיקלי.
אלו המכונות "טֶרְפִיות" לרוב דוחות את המונח או רואות בו כינוי גנאי; חלקן מגדירות את עצמן כ"ביקורתיות לגבי מגדר" (באנגלית: "gender critical"). מבקרי המילה "TERF" אומרים כי נעשה בה שימוש בצורה נרחבת מדי, ככינוי גנאי, ברטוריקה אלימה. בשיח האקדמי אין הסכמה לגבי השאלה האם המונח נחשב לכינוי גנאי.
טביעת המונח ושימוש.
בשנת 2008, הבלוגרית הפמיניסטית-רדיקלית הסיסג'נדרית ויו סמית' העלתה את הפופולריות של המונח כצורת קיצור באינטרנט. הוא שימש לתיאור מיעוט של פמיניסטיות המאמצות סנטימנטים הנחשבים טרנספוביים.
טביעת המונח "TERF" מיוחסת לסמית', בשל פוסט שכתבה בבלוג בתגובה למדיניות של פסטיבל המוזיקה של נשות מישיגן , שמנע כניסה מנשים טרנסיות. היא כתבה כי היא פוסלת את ההתיישרות של כל הפמיניסטיות הרדיקליות עם "פעילות הפמיניזם הרדיקלי מדיר-הטרנסיות (TERF)". בריאיון לאתר The TransAdvocate בשנת 2014 אמרה סמית' שהמונח נועד להיות הבחנה נייטרלית בין תת-קבוצות: זו המכלילה וזו המדירה.
בעוד שבתחילה סמית' השתמשה במילה "TERF" עבור סוג מסוים של פמיניסטיות שעליהן אמרה ש"לא מוכנות להכיר בנשים טרנסיות כאחיות", היא ציינה כי המונח קיבל קונוטציות נוספות וכי לעיתים "נעשה בו שימוש כנשק" גם על ידי הקבוצה המכלילה [טרנסיות כנשים] וגם על ידי המדירה. אף על פי שהמונח שנוי במחלוקת, הוא הפך מאז לחלק מתשתית השיח הפמיניסטי העכשווי.
במאמרה משנת 2019 ב"ניו יורק טיימס", ציינה התאורטיקנית הפמיניסטית סופי לואיס כי המונח "TERF" הפך ל"שם כולל לכל הפמיניסטיות האנטי-טרנסג'נדריות, לא משנה אם הן רדיקליות". אדי מילר, במאמר לאתר דה אאוטליין, אמר כי המונח מתייחס ל"רוב האנשים המצדדים במדיניות מדירת-טרנסיות המצייתת ל'היגיון TERF' מסוים, לא משנה אם הם מעורבים בפמיניזם רדיקלי".
התנגדות למונח.
פמיניסטיות המתוארות כטֶרְפִיות בדרך כלל מתנגדות למונח ולעיתים מגדירות את עצמן כ"ביקורתיות לגבי מגדר" (gender critical), ענף בפמיניזם הרדיקלי המאופיין בספקנות לגבי מגדר, טוען כי זהות מגדרית נוצרת כתוצאה מסוציאליזציה וכי מין האדם אינו ניתן לשינוי. בעלת הטור הבריטית שרה דיטום כתבה בשנת 2017 כי "הרף לכינוי 'TERF' נמוך להפליא".
חלק מהפמיניסטיות שמגדירות את עצמן כ"ביקורתיות לגבי מגדר" טוענות כי אי-אפשר לתאר אותן במדויק כ-"trans-exclusionary" (מדירות טרנסים) משום שהן מכלילות גברים טרנסים כגברים. לעיתים קרובות, פמיניסטיות אלו מתייחסות לגברים טרנסים כנשים. במאמר לעיתון Socialist Worker, הפמיניסטיות האמריקאיות דנאל ויילדר וקורי וסטינג כתבו כי עמדה זו היא "פלגנית וסותרת" וכי היא מייצגת "אידאולוגיה טרנסמיזוגנית".
במאמר משנת 2015, החוקרת הפמיניסטית האמריקאית בוני ג'יי מוריס טענה כי "TERF" היה בתחילה מונח אנליטי לגיטימי אך התפתח במהרה למילה מכפישה המקושרת עם עלבונות סקסיסטיים. היא תיארה את המילה כ"סמל של המתחים הלא-פתורים בין פלגי ה-L [לסביות] וה-T [טרנסים] של קהילת הלהט"ב שלנו" וקראה לחוקרים ועיתונאים להפסיק את השימוש בה.
העיתונאית הבריטית קתרין בנט תיארה את המילה כ"כלי בריוני" ש"כבר הצליח לדכא את השיח ואולי אפילו את המחקר".
הסופרת הפמיניסטית הבריטית קלייר הוקן טוענת כי המילה משמשת לעיתים קרובות ב"רטוריקה אלימה". הוקן מוסיפה כי שפה מסוג זה משמשת ל"דה-הומניזציה של נשים", לרוב לסביות. הפסיכולוג הקליני והסוציולוג הרפואי הבריטי דייוויד פילגרים טוען כי משפטים כדוגמת " או " גם נכתבים על ידי טרולים ברשת וכי היו מקרים אחרים של אלימות המכוונת לנשים שתויגו כטֶרְפִיות.
בשנת 2018, הקבוצה הפרלמנטרית הכלל-מפלגתית (APPG) בבריטניה בנושא פשעי שנאה קיבלה מספר פניות שהצביעו על מתיחות גבוהה בין פעילי טרנס לבין קבוצות פמיניסטיות המתנגדות לחקיקה בנושא זכויות טרנסג'נדרים, כאשר שני הצדדים מפרטים מקרים של שימוש בשפה קיצונית או פוגענית. הדו"ח ציין כי חלק מהנשים הגישו תלונות בטענה כי "נשים המתנגדות להכללת נשים טרנסיות כנשים, מותקפות הן ברשת והן ברחוב, תוך שימוש במונח 'trans-exclusionary radical feminist' או 'TERF', כביטוי של גידוף".
ויכוח על פוגעניות המונח.
האנשים אליהם המילה "TERF" מופנית לרוב מאפיינים אותה בתור כינוי גנאי או הסתה. במסגרת סדרת מאמרים מאת הציבור בנושא "זהויות טרנסג'נדריות" ביולי 2018, דרש המגזין הבריטי "האקונומיסט" ממחברי המאמרים "להימנע משימוש בהשמצות כלשהן, כולל TERF", וקבע כי המילה משמשת לניסיון להשתיק דעות ולעיתים להסית לאלימות.