האתר נבדק לראשונה בידי הקונסול הכללי הצרפתי במוסול, פול-אמיל בוטה ובידי האנגלי אוסטן הנרי לייארד, אשר ערכו במקום בדיקות מצומצמות בשנים 1843–1844.
חפירות נרחבות ערך במקום הצרפתי ויקטור פלאס, בין השנים 1851–1855). בחפירות אלה חשפו שישה שערי-עיר, קטעים מחומת העיר ובעיקר ארמון סרגון, שאת תוכניתו ביררו כמעט בשלמותה. כן חשפו את הזיגוראת (מקדש-מגדל) ואת מקדש האל נבו.
בשנים 1928–1935 נערכו במקום חפירות נרחבות על ידי המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו בראשות גורדון לאוד (Gordon Loud), הנרי פרנקפורט וצ'ארלס ב. אלטמן. תחילה חפרו חפירות מצומצמות בארמון סרגון, ותיקנו כמה פרטים ממצאי הצרפתים. עיקר תרומתה של המשלחת האמריקנית היה בחשיפה של כמעט כל בתי השרד הגדולים בעיר הפנימית, סביב ארמון סרגון. כן גילו עיר פנימית נוספת בצידה השני של דור שרוכין, וחשפו בה חלקים של בית שרד נוסף. ממצא חשוב נוסף הייתה רשימה של מלכי אשור שנמצא בעונת החפירות הארכאולוגיות של שנת 1932/3. הרשימה שנקראה "רשימת המלכים מחורסבאד" ("Khorsabad King list") כללה 107 מלכים. רשימה זו הסתיימה במלך אשור-ניררי החמישי
במחצית השנייה של המאה ה-20 הוסיפה מחלקת העתיקות העיראקית לחפור אזורים מצומצמים באתר, אך אלה לא שינו באופן מהותי את התמונה שהתקבלה מחפירות הצרפתים והאמריקאים.
תיאור קצר של השרידים.
דור שרוכין נבנתה במישור. מתאר העיר הוא של מלבן הקרוב מאוד לריבוע שאורך צלעו 1.7 על 1.8 ק"מ, ושטחו קרוב ל-3,000 דונם. לשם השוואה עם שטחן של ערים בארץ ישראל: שטחה של מגידו היה 60 דונם; החלק החמישים של דור שרוכין. דור שרוכין הייתה מוקפת חומה בעובי כ-28 מטר. בחומות נקבעו באופן סכמטי שני שערים גדולים בכל אחד מצלעות העיר. בתוך העיר הופרדו באמצעות חומות פנימיות שני אזורים גדולים כ'עיר פנימית'. העיר הפנימית הגדולה, בצפונה של דור שרוכין, כללה את ארמון סרגון, את הזיגוראת, מקדש נבו וארבעה מבני שרד גדולים עבור הפקידות הגבוהה. העיר הפנימית השנייה, בדרומה של דור שרוכין כללה ארמון גדול ששימש ככל הנראה כ'בית נשק' (ekal mašarti), כלומר לשימוש הצבא ומפקדו.
בתוך העיר הפנימית יוחדו שני מבנים בכך שנבנו על גבי משטח מוגבה, הלא הם ארמון סרגון ומקדש נבו. בניית ארמונות על משטח מוגבה בכמה מטרים מעל המישור ומעל יתר המבנים נתנה לארמון יתרון רב, משום הטופוגרפיה השטוחה מאוד של האזור. הבנייה על משטחים מוגבהים אופיינית לאשורים. שיטה זו של בניית קירות ומילוי המרווחים ביניהם בעפר, מכונה תמלו (tamlū), וככל הנראה נקראת במקרא () בשם "מילוא".
ארמון סרגון הוא אחד הבניינים בעלי השטח הגדול ביותר שנבנו בעת העתיקה. מידותיו לערך 320 על 240 מ' (כ-90 דונם). בחלקו הפנימי הוא בנוי לפי המתכונת שהייתה מקובלת באשור (מקובלת עד לימי סנחריב בנו) לבניית ארמונות: בין שתי חצרות גדולות (חיצונה ופנימית) למגורים הפרטיים מצוי אגף חדר הכס של המלך. חדר הכס הוא האולם המקורה הגדול ביותר בדור שרוכין: אורכו הוא כ-50 מטרים. הכניסה אליו מן החצר החיצונה הייתה מבעד לשלושה שערים שעוטרו כל אחד בשני פסלי למסו (lamāssu), שהם צלמים מגוננים בעלי גוף של פר, ראש אדם וכנפי ציפור, בגובה של כ-4 מ'. ניתן לשער כי כל מי שעבר באחד השערים האלה נתקף אימה עוד קודם שראה את פני המלך. הכס ניצב על כן הצמוד לקיר הצר של האולם בצד שמאל ביחס לנכנס לאולם. הקירות סביב צופו ברציפות בתבליטי אבן גדולים, כשני מטרים גובהם, מאבן אלבסטר חומה, שתיארה בעיקר את מסעות המלחמה אליהם יצא המלך בכל שנה, וכן את המלך ופמלייתו וכתובות שונות חקוקות בכתב היתדות.
מרבית התבליטים ופסלי הענק שהתגלו הועברו למוזיאון הלובר בפריז (והיה גם משלוח אחד שטבע בנהר החידקל), ומיעוטם הגיע גם להמכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
טוען רבני
טוען רבני (בראשי תיבות: טו"ר) או "טוען בית דין", הוא מקצוע מודרני של ייצוג לקוחות מול בתי דין רבניים, בדיני משפחה, בדומה לתפקיד עורך דין בבית משפט.
התנאים לעיסוק בתפקיד.
רישיון העיסוק מוסדר בתקנות הטוענים הרבניים, תשס"א-2001 ובכללי לשכת עורכי הדין (העסקת טוען), תשע"ו-2016, העוסקים במקצוע הטוען הרבני ובהעסקת טוענים רבניים על ידי עורכי דין.
"סעיף 1" לתקנות הטוענים הרבניים, קובע, כי מי שאיננו עורך דין, לא ייצג בפני בתי הדין הרבניים אדם אחר, אלא אם כן קיבל רישיון של טוען רבני. רישיון הייצוג של טוען רבני ניתן על ידי נשיא בית הדין הרבני הגדול.
"סעיף 2" לתקנות מציב ארבעה תנאים לכשירותו של אדם להיות טוען רבני:
1. תושב ישראל.
2. למד לאחר שמלאו לו 18 שנה, באחד מאלה:
ישיבה, במשך ארבע שנים לפחות.
מוסד חינוכי, שהכיר בו לעניין זה, בית הדין הרבני הגדול במשך שלוש שנים לפחות, והוא זכאי לתעודת גמר של המוסד החינוכי.
3. עמד בבחינות שערכה ועדה בוחנת שמינה נשיא בית הדין הגדול כולל בחינה בתחום המעשי של המקצוע.
4. מבחינת אופיו ואורח חייו, הוא ראוי לשמש טוען רבני.
כללי אתיקה וחיסיון.
אחד הדברים החשובים לאנשים הפונים לקבל סעד משפטי בתחום דיני המשפחה הוא נושא החיסיון והדיסקרטיות. כללי האתיקה החלים על הטוענים הרבניים הם אותם כללי אתיקה אשר חלים על עורכי הדין. על פי חוק, עורך דין חייב לשמור בסודיות כל מידע שהובא לידיעתו על ידי הלקוח. הדבר אמור גם לגבי עובדי משרדו והכפופים לו. במדינות רבות רשויות המדינה מכירות בחובתו זו של עורך הדין. כך למשל, כל מסמך או מידע המאוחסן אצל עורך הדין, מוגן מפני תפיסה או חיפוש כלשהו מצד רשויות שלטון כמו המשטרה או כל גורם אחר. החיסיון נועד לאפשר ללקוח כנות וגילוי לב מלא, מבלי לחשוש שדבר זה יכול לשמש נגדו ביום מן הימים. ניתן לחשוף את המידע החסוי רק בעקבות הרשאה מפורשת של הלקוח לעשות כן. יוצא מן הכלל מקרה בו לקוח מגלה לעורך הדין על כוונתו לבצע עבירה בעתיד, שבו חייב עורך הדין לחשוף את המידע על מנת למנוע ביצוע העבירה. כמו כן החיסיון אינו חל במקרה של תביעת עורך הדין בגין שכר טרחה שלו הוא זכאי בעניין שבו טיפל עבור לקוחו.
קיים הבדל מהותי בין עורכי דין לטוענים רבניים. את ההבדלים ניתן לראות בתקנון האתיקה של לשכת עורכי הדין לעומת תקנון האתיקה של הנהלת בתי הדין הרבניים. לעו"ד אמנם אסור לשקר לטובת הלקוח, אך הוא חייב להאמין ללקוח, והחיסיון הגורף על יחסי עו"ד–לקוח מאפשר לחפות כמעט על כל עוולה. טוען רבני לעומתו מוגבל לפעול במסגרת ההלכה, שאוסרת להטעות את בית הדין ולהטות את הדין בניגוד להלכה.
לטוענים הרבניים קיים בית דין למשמעת משלהם, בדומה לבית הדין המשמעתי של עורכי הדין.
טוענות רבניות.
עד סוף שנות השמונים של המאה העשרים דרישות הקדם לעיסוק במקצוע כללו השכלה ישיבתית, ולכן מקצוע הטיעון הרבני – עבור מי שאינו מוסמך לעריכת דין – היה שמור לגברים בלבד. בשנת 1988 פנתה הגב' רות נייגר, בוגרת תואר שני במשפט עברי מאוניברסיטת תל אביב, לשר הדתות זבולון המר, בבקשה לאפשר לה להיות טוענת רבנית. באותה העת לא נעשה דבר. הבקשה הגיעה לידי הגב' נורית פריד ובשנת 1991 פתחה מכון להכשרת טוענות רבניות במדרשת לינדנבאום (מדרשת ברוריה) ברשות הרב שלמה ריסקין. ועדת היגוי קבעה את חומר הלימודים. בשיתוף עם הרבנים הראשיים, אברהם שפירא ומרדכי אליהו, נערכו שינויים בתקנות הטוענים הרבניים שאפשרו גם לנשים להיבחן. על פי הנוסח החדש גם מי שזכאי לתעודת גמר של מוסד חינוכי שהכיר בית הדין הרבני הגדול, זכאי להבחן. המכון ללימוד נשים הוכר על יד בית הדין הרבני.
האישור המאפשר לנשים ללמוד טיעון רבני ניתן ללא מאבק, וללא התערבות בג"ץ. יש הרואים במהלך זה מהפכה ביחס הממסד הדתי לנשים. זו הפעם הראשונה שנשים קיבלו תעודה שוות ערך לגברים מהממסד הדתי, למרות היותה פסולה לעדות.
שיעור הצלחת הנשים בבחינה הראשונה מבין הארבע לטוענים רבניים היה חסר תקדים. הוא היה גבוה יותר מאשר אצל הגברים הן בכמות והן באיכות. בבחינה השנייה רוב הנשים נכשלו. התברר כי המבחן היה קשה במיוחד ולא ניתן היה לסיימו בזמן. בית הדין לא החזיר את הבחינות והנבחנות לא יכלו לבדוק היכן טעו. בנוסף זמן קצר אחרי הבחינה הכפילו את חומר הבחינות. כתוצאה מכך הוגש בג"ץ שפסיקתו קבעה שיש לבדוק את הבחינות שנית, ואכן, רוב הנשים עברו את המבחן.
כניסת הטוענות הרבניות לבית הדין הרבני שינתה את פני המאבק בסרבנות הגט ועזרה לנשים רבות לצאת מעגינותן ולשפר את מצבן בבתי הדין הרבניים.
המכון להכשרת הטוענות במדרשת לינדנבאום נסגר לאחר 18 שנה. בשנת 2011 קיבל מרכז י.נ.ר. אישור מבית הדין הגדול לפתוח מכון להכשרת טוענות שפעיל עד היום.
עמדת ההלכה.
במסורת ההלכתית מובא שימוש בטוענים רבניים עוד מתקופת הראשונים במאות ה-12 וה-13: הרשב"א בתשובה דן במקרה של אדם שסירב לעמוד לדין והוצרך התובע לתובעו בערכאות של גויים והסתייע בטוענים, ומכריע שיכול התובע לגבות את הוצאות הטוענים; בדברים אלו עולה כי במאה ה־13 קיימים היו טוענים, אם בבתי משפט הגויים ואם בבית הדין הרבני.