היטושי אשידה (ביפנית: 片山 哲; 15 בנובמבר 1887 - 20 ביוני 1959) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-46. הוא היה דמות בולטת בנוף הפוליטי של אחרי מלחמת העולם השנייה, אך נאלץ להתפטר לאחר ששניים משרי ממשלתו הסתבכו בפרשיית שחיתות.
ראשית חייו.
אשידה נולד בעיר פוקוצ'יאמה שבמחוז קיוטו, ולמד משפט אזרחי צרפתי באוניברסיטת טוקיו. לאחר סיום לימודיו החל אשידה לעבוד במשרד החוץ, והמשיך לעבוד שם במשך עשרים שנה.
הוא קיבל מושב בבית הנבחרים של יפן ב-1932, בתור נציג מפלגת ריקן סייוקאי. הוא תמך באיצ'ירו הטויאמה ובסיעתו השמרנית, שהובילה להתפצלות מהמפלגה ב-1939.
לאחר מלחמת העולם השנייה, זכה אשידה פעם נוספת במושב בבית הנבחרים, הפעם בתור נציג המפלגה הליברלית, שהתאחדה תוך זמן קצר עם המפלגה הפרוגרסיבית של קיג'ורו שידהרה, ויחד יצרו את המפלגה הדמוקרטית. אשידה נבחר לנשיא המפלגה החדשה, והתמנה לתפקיד שר החוץ בממשלתו הסוציאליסטית של טצו קטאיאמה ב-1947.
ראש הממשלה.
אשידה התמנה לתפקיד ראש ממשלת יפן ב-1948, והנהיג ממשלת קואליציה של דמוקרטים וסוציאליסטים. כהונתו הסתיימה שבעה חודשים לאחר שהחלה בשל הסתבכותם של שניים משרי ממשלתו בפרשיית שחיתות, שלאחר מכן הביאה להתפטרות כל הממשלה. עשר שנים לאחר מכן, זוכה אשידה מכל חשד למעורבות בפרשייה.
פיטר מלץ
סוכנות הסעד לפליטים פלסטינים של האו&quot;ם
פצצת תאורה
פצצת תאורה היא ראש קרב של פצצה, רקטה או פגז המשמש להפצת אור רב באזור מעליו הוא מתפוצץ. בפצצות אלה מרעום המפעיל את גוף התאורה. המרעום מורכב בדרך כלל ממגנזיום, המפיץ אור רב בזמן בעירתו. פצצת תאורה משוגרת לגובה מתוכנן וכוללת מצנח המאט את קצב נפילתה ומשהה את מקור התאורה בגובה הרצוי.
עוצמת ההארה של פצצת תאורה היא כשל 1.5 מיליון נרות דולקים, משמע כמעט אור יום. הפצצה יכולה להיירות מתוך מטול, מרגמה או תותח, תלוי בסוג הפגז.
הפצצה משמשת לשימושים קרביים ומבצעיים, בתרגילים צבאיים ולכל צורך של תאורת שטח גדול בלילה כגון במשימות חילוץ והצלה באתרי אסון פתע רב נפגעים בים וביבשה.
אליוט 6 מטר
אליוט 6 מטר היא סירה אולימפית שעוצבה על ידי גרג אליוט בשנת 2000. הסירה משמשת בעיקר נשים, והיא תהווה גם תחרות נשים באולימפיאדת לונדון 2012. בסירה יש מוטות חזקים, אשר עוזרות להתחרות במרוצי סירה. מקור הסירה הוא בניו זילנד.
טכניקות התערבות בטיפול בתנועה
טכניקות התערבות בטיפול בתנועה הן מכלול שיטות של התערבות טיפולית מתחום הטיפול בתנועה שנועדו לסייע למטופל ולקדם את התהליך הטיפולי.
שיקוף.
בתחומי הטיפול השונים השיקוף הוא חזרה של המטפל על דברי המטופל באופן מדויק או בשינוי כלשהו כדי לחזק את ההבנה הרגשית והאמפתיה בין המטפל לבין המטופל או בין חברי קבוצה טיפולית. באופן דומה, בטיפול בתנועה, השיקוף הוא עשיית תנועות דומות בו-זמנית או עם השהייה קצרה בזמן והוא נושא אופי של חיקוי. ההנחה התאורטית של תהליך השיקוף הוא פשוט: יש לקחת את התקשורת הלא מילולית והסמלית של המטופל ולהתייחס אליה ברצינות, לעזור לו להעצים ולהבהיר אותה. בצורה זו ניתן להדגים את השאיפה והיכולת של המטפל לפגוש את המטופל במקום שבו הוא נמצא רגשית ובכך להבין ולקבל את המטופל ברמה עמוקה ואותנטית.
השיקוף דורש מהמטפל את היכולת לנוע ולראות את מה שהמטופל מרגיש ולנסות לתקשר את זה. על המטפל לשקף ולהחזיר על ידי מערכת השרירים שלו והנרטיב המילולי שלו כיצד הוא חווה ומקבל את הגוף של המטופל.
לעומת חיקוי, כלומר העתקה של צורת התנועה ללא שילוב משמעות, שיקוף של תנועה ופרשנות, מתייחס לאמפתיה תנועתית - שיקוף אמפאטי. המטפל עשוי לנוע בדיוק כפי שהמטופל נע או עשוי לחקות את איכויות התנועה של המטופל אשר משקפות את הנימה הרגשית של המטופל.
מטפלים בתנועה מאומנים בהתבוננות וניתוח תנועה ומסוגלים ללמוד את תנועתו של המטופל ולחלץ ממנה איכויות תנועתיות מסוימות על ידי חיקוי בדרגות עוצמה שונות. ברמה המעודנת ביותר המטופל עשוי לא להיות מודע כלל לכך שהשיקוף מתבצע. לעומת זאת, ברמה הבסיסית, מתקיים חיקוי פשוט של התנועות או הגזמה של נושאים תנועתיים. התוצאה הסופית היא הבנה גופנית ורגשית מוגברת של המטפל את המטופל.
במושגים של ניתוח התנועה על פי לאבאן בשיקוף תהיה התאמה לאיכויות של עוצמה, משך, צורה מרחבית, קצב או תבניות קצביות. בטיפול בתנועה השיקוף יכול להתבטא באופן גלוי בצורה אחת או בשילוב כמה דרכים - במאמץ אחד, או בשילוב כמה מאמצים הבאים לידי ביטוי על ידי תנועות, הבעות פנים או קול.
אפשרות נוספת לשיקוף הקבוצה והתהליך שעובר על היחיד היא על ידי שימוש בליווי מילולי. השיקוף יכול לשמש נקודת מוצא למשחקיות או לחלופין לאינטראקציות רציניות מאוד. נושאים שעשויים לעלות בעקבות שיקוף כוללים למשל את החוויה של להיות מוביל, החוויה של להיות מובל.
קשר בין שיקוף לנויורוני מראה.
מחקר ענף ומתרחב מצביע על קיומם של מעגלים עצביים הנקראים נוירוני מראה (Mirror Neuron System) המופעלים במידה דומה כאשר אדם מבצע תנועה או כאשר הוא צופה בתנועה. דבר זה הוביל כמה חוקרים להאמין כי אותם תהליכים נמצאים בבסיס תפיסת התנועה ובבסיס יצירת התנועה. נראה כי מעגלים אלו רגישים להתכוונות של התנועה, כך שהם מגיבים באופן דומה לתבניות תנועה שונות אשר להן כוונה זהה באופן חד-משמעי.
אם כך, באופן תאורטי, מערכים דומים של נוירונים מופעלים במערכת העצבים המרכזית של המטפל כאשר הוא נע בהתאמה למטופל או כאשר הוא פשוט עד לתנועתו של המטופל מבלי להתנועע בהתאמה. במקרה הראשון הרשת של נוירוני המראה המתואמים באופן פעיל, יוצרים למעשה חיבוריות בין-עיצבית בין המטפל והמטופל. יש המאמינים שאימון המשלב שיקוף מוביל לתפקוד מוגבר של נוירונוי המראה הן אצל המשקף והן אצל המשוקף.
יתרונות השיקוף.
ייתכן כי אפשר להשתמש בתרגול שיקוף כטיפול בפני עצמו, בשימושם של אנשים אשר להם נטיות פחותות לחיקוי טבעי.
כאשר הוא משקף תנועה רגשית של המטופל, בנוסף לכך שהמטפל מקבל הבנה יתירה של המטופל הוא גם מעביר למטופל מסר של הבנה וקבלה. לכן, בה בעת שהשיקוף מגביר את האמפתיה של המטפל כלפי המטופל, סביר גם שהוא יגביר את תחושת החיבור של המטופל אל המטפל.
מחקרים מראים כי כאשר תנוחה רגשית מבוצעת באופן מוגזם, הפנמה גופנית (embodiment) של תנוחה זו מובילה להכרה וחוויה מוגברת של הרגש הרלוונטי.
שימוש במוזיקה קצבית תוך כדי ההתנועעות ושיקוף עשוי להגביר את ההתכוונות הרגשית המתאפשרת הודות לשיקוף.
מריאן צ'ייס, ממייסדות הטיפול בתנועה, הבינה באופן אינטואיטיבי כי יצירת קשר אמפאתי מהווה כלי עיקרי לתקשורת. על ידי שיקוף מצב הרוח של המטופלים, תנועותיהם וקולותיהם היא הצליחה ליצור איחוד אינטרסובייקטיבי עם המטופלים.
הייחודיות של השיקוף בשירות המטפל.
בעוד הפסיכותרפיות המסורתיות נמנעות באופן פעיל מהעברה נגדית, תוך הדגשת גישה של נפרדות על מנת לספק שירות מקצועי למטופל, המטפלים בתנועה נוטים להיות מעורבים באופן פעיל בשיקוף על מנת להגביר דווקא את ההעברה הנגדית הגופנית.
תפקיד השיקוף מבחינה התפתחותית.
מרגע שמופיע החיוך הראשון על פני התינוק, בדרך כלל בגיל 4 עד 6 שבועות, האם תגיב על ידי חיקוי ההבעה הזו. לאחר מכן, הבעות פנים נוספות, מחוות גופניות וקולות ישוקפו אף הם.
התכונות המובנות האלו של השיקוף עוזרות להסביר את המנגנון של ההבנה וההכרה החברתית, תנועתית, רגשית.
יש חשיבות למבט משקף בקשר הדיאדי של האם והתינוק, בגיל המוקדם, כניצן ראשוני של האינטרסובייקטיביות.
השתתפות פעילה בשיקוף נחשבת חיונית ליצירת סכמת התקשרות נורמלית.
קשיבות.
קשיבות היא מצב תודעתי של התבוננות פאסיבית של ההווה, נעים או לא נעים כמו שהוא, לא להיצמד אליו ולא לדחות אותו. הקשיבות יוצרת קשר בין התודעה לחוויה, ממקדת את תשומת הלב ללא שיפוטיות.
ביום-יום ובכל רגע ורגע, התודעה נוטה לקפוץ ממקום למקום וטכניקת הקשיבות מאפשרת תשומת לב לחוויה. מתפתחת מודעות, ישנו מושג של עד צופה פנימי המתבונן בחוויה. בכל פעם שהמחשבות הולכות לאיבוד, מחזירים את תשומת הלב ואת עצמי מהמחשבות המסתובבות לכאן ועכשו. הקשב יכול להיות בכל דבר שעושים, לחוות את החוויה. אנחנו רוצים להיות כל הזמן בנוכחות, מודעות ותשומת לב וכך להאיר את ההזדהות עם התהליך נפשי-רגשי.
השיטה מתבססת על תורת הבודהיזם שעקרונותיה העיקריים הם להתגבר על ההרגל האנושי להתבונן עם ביקורת, השוואה ושיפוט ובאמצעות טכניקה של לימוד התודעה להישאר במצב קיים ולהתבונן בישות של האדם לשניות ואחר כך ממושכות. הבודהיזם טוען שאנחנו מצוידים עם היכולת להתבוננות פנימית ולפתח את הצופה הפנימי שבמידה ומתאמן נכון, יוכל להתבונן ללא שיפוט, בקור רוח, בנדיבות, בקבלה, בסקרנות, בפאסיביות וברוגע וכך להפחית את הסבל הקיים.
משתמשים בקשיבות בגלל העבודה עם החושים, רגשות והתבוננות בעולם הפנימי יותר מאשר לחשוב עליו. השימוש בקשיבות בפסיכותרפיה גופנית תורמת משום שהגוף הוא האובייקט הראשון והקל להתבוננות באמצעות קשיבות. המציאות הסומטית לא רק שטבועה עמוק בפנים אלא גם משקפת אותה בדיוק, מאפשרת לנו לגלות את הנושאים המהותיים והזכרונות שצפים.