בנוסף לכך, הפומביות של פעולת הביוש גוררת פגיעה בפרטיותו של אדם ועלולה לגרום לו להשפלה נפשית. הצורך להסביר את פעולותיך לגולשי אינטרנט רבים מספור והקושי לבצע זאת עשויים לגרום לתסכול נפשי, בשל הרגשתו של האדם שהפרסום נגדו זוכה לכר נרחב ולתהודה רבה, ואילו תשובותיו לא. לעיתים, כאשר פעולת ביוש מהווה חריגה בוטה מנורמה מקובלת, כגון התנהגות בלתי ראויה במרחב הציבורי, אי כיבוד צפירה או חשש מפגיעה בילדים, היא עלולה להפוך ל'לינצ'טרנט' (הלחם בסיסים של לינץ' ואינטרנט).
הביוש באינטרנט מופץ בעיקר לעוקבים אחר המבייש ועוקביהם וכן הלאה, אולם אם הוא יוצא מהרשת החברתית אל כלי התקשורת הביוש מקבל מינוף משמעותי ומגיע לקהלים חדשים, אשר משתפים את הסיקור החדשותי.
יחס החוק כלפי תופעת הביוש.
כבר בשנת 1787, כתב בנג'מין ראש, מהאבות המייסדים של ארה״ב, מאמר נוקב בדרישה להוציא מן החוק את ההלקאות הציבוריות, עמודי הקלון ועונשי החרפה שבוצעו בכיכר העיר מול עיניי הציבור. 50 שנה לאחר מכן נאסרו טקסים של ענישה ציבורית בכל מדינות ארה״ב, למעט דלאוור. בעידן הנוכחי, בו הרשתות החברתיות תופסות תאוצה וכל אינדיבידואל מקבל את הבמה לפרסם את משנתו ולחרוץ דינו של אדם או חברה לטוב או לרע, חוזרת תופעת הביוש לקדמת הבמה, הפעם באופן גורף, ויראלי וגלובלי. לא אחת נאלצים בתי המשפט להתמודד עם תביעות הנערמות ומצטברות על שולחנותיהם, ולהכריע בנושא, למרות ההגבלות בחקיקה. במערכת המשפט נעשים מאמצים לעשות את ההתאמה בנוגע להתקדמות הטכנולוגיה ביחס להתקדמות, לא רק של מערכת החקיקה והמשפט, אלא גם של הנורמות החברתיות והאתיקה.
נכון לשנת 2015, האפיק המשפטי המרכזי בו ניתן לטפל בנושא ביוש הוא שימוש בחוק איסור לשון הרע. חוק זה בוחן כל אירוע של חשד בהוצאת לשון הרע על פי עמידה בשתי הגנות: הגנת "תום הלב" והגנת "אמת דיברתי", אולם במקרים שבהם מפרסם הביוש לא חרג משתי הגנות אלו, יש קושי משפטי לדון בנושא ועל כן ההכרעה עוברת למישור הערכי, הציבורי והתדמיתי.
תביעה בגין הוצאת לשון הרע הוגשה ביוני 2015 נגד מפעילי האתר "נלחמים בישראלי המכוער" ונגד מי שכתבה בו פוסט בצירוף תמונת התובע, ובו טענה כי הוא לא ניקה אחר גללי כלבו מהמדרכה. התובע טוען בתביעה כי הדבר אינו נכון וכי הפרסום גרם לו נזק ופגע בכבודו.
כלים להתמודדות עם ביוש.
בהיעדר יכולת משפטית להתמודד באופן כולל ומקיף עם תופעת הביוש נוצר חלל, שלתוכו נכנסו עסקים שמציעים ייעוץ להתמודדות עם שיימינג וניהול משברים ברשתות חברתיות וגם חברות שמציעות שירותי אסטרטגיה של ניהול מוניטין ברשת. ההבדל בין עסקים אלו נעוץ במועד הטיפול, ייעוץ להתמודדות עם שיימינג מבוצע בזמן אמת ומטרתו לעזור למבויש לענות לטענות כלפיו ולנהל את השיח ברשת ובכלי התקשורת ביעילות המרבית, תוך חתירה לסיום אירוע הביוש וניקוי שמו של המבויש.
לעומת זאת, אסטרטגיה של ניהול מוניטין עוסקת בשמו הטוב של המבויש לאחר האירוע ומתמקדת בשיטה של חיפוש ישיר בתוצאות שמציגים מנועי החיפוש כאשר מקלידים את שם האדם או העסק בחיפוש. אסטרטגיה זו מתחלקת לטיפול בשתי דרכים: האחת היא צמצום האזכורים השליליים והקטנת הנוכחות השלילית ברשת, ואילו השנייה היא יצירת אזכורים חיוביים, המציגים את אותו אדם או עסק באור חיובי, ומתן משקל גדול לאזכורים אלו, כך שיאפילו על האזכורים השליליים ויעקפו אותם בתוצאות החיפוש.
מקרים בולטים של ביוש.
ב-2013 התאבדה נערה קנדית בת 17, בשם ריטה פרסונס, לאחר שהופצה באינטרנט תמונה מאירוע של אונס קבוצתי לכאורה שבוצע בה בגיל 15; בעקבות התמונה, אנשים שונים הטרידו אותה בהערות פוגעניות בהודעות SMS.
בפברואר 2015 פורסמו ברשתות החברתיות סרטונים שתיעדו את טיסת השוקולד, שבמהלכה התעמתו נוסעת ובני משפחתה עם דייל בשל רצונה של הנוסעת לרכוש שוקולד. התנהגותם נתפשה כחורגת מנורמות חברתיות ראויות ולכן אירוע שיימינג זה נתפש כשיימינג חיובי.
במאי 2015 התאבד בישראל אריאל רוניס, מנהל לשכת רשות האוכלוסין בתל אביב, שהואשם באפליה בפוסט בפייסבוק שהתפרסם והפך ויראלי במהירות. כותבת הפוסט רואיינה בהמשך בטלוויזיה והאשימה את רוניס בגזענות. רוניס ניסה לטעון כי לא הייתה גזענות במקרה, אך תשובותיו נבלעו. לאחר מספר ימים התאבד בביתו, לאחר שפרסם פוסט המציג את מניעיו. לאחר שנודע על התאבדותו של רוניס פרסמה האישה שהתלוננה על התנהגותו הודעה בה הביעה צער עמוק.
בישראל נפוצו סרטונים רבים שזכו לכינוי "הישראלי המכוער". הסרטונים הציגו משפחות או אנשים פרטיים שמתנהגים באלימות, ובהפצתם באמצעות הרשתות החברתיות. בעקבות תופעה זו הוקמו מספר עמודי פייסבוק אשר מהווים במה לתפוצה ולגינוי ההתנהגות הבלתי רצויה, כגון "נלחמים בישראלי המכוער" ו"הישראלי המכוער". דוגמה נוספת היא דף הפייסבוק של אור ירוק ואתר "רודשיימר" (Road Shamer), שעוסקים בביוש נהגים על עבירות תנועה התנהגותיות.
קרב נהר הרון
קרב נהר הרון (בלטינית: Campus Rhone, בצרפתית: Bataille du Rhône) היה קרב בין כוח קרתגי תחת פיקודו של חניבעל ברקה, לבין כוח גאלי שניסה למנוע ממנו לעבור את נהר הרון. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של חניבעל, לאחר שאיגף בצורה מושלמת את הכוח הגאלי והניס אותו. היה זה הקרב הגדול הראשון של חניבעל מחוץ לאדמת חצי האי האיברי.
רקע.
לאחר מותו של המושל הקרתגי של חצי האי האיברי עזרובעל המפואר, ירש את השלטון גיסו חניבעל ברקה. הוא נקט במדיניות תוקפנית יותר כלפי השבטים שחיו בתחום שלטונו, ולאחר קרב נהר הטאחו העיר היחידה שהעזה להתנגד לו הייתה סגונטום. חניבעל הטיל עליה מצור, מה שזכה לכינוי פרשת סגונטום. סגונטום הייתה בת ברית של הרפובליקה הרומית, אך הייתה מצויה מדרום לנהר האברו, במרחב בו הכירו הרומאים באמנת האברו כתחום שלטונה של קרתגו. הרומאים איימו בהכרזת מלחמה אם חניבעל לא יפסיק את המצור, אך חניבעל התעלם מהם וגם מועצת הזקנים בקרתגו תמכה בעמדתו, ובעקבות כך הכריזו הרומאים מלחמה. חניבעל גייס במהירות כ-90,000 חיילים וכבש את שארית ספרד. לאחר מכן עם 40,000 חיילים חצה את הרי הפירנאים וחדר לגאליה, במטרה לעבור אותה להגיע אל הרי האלפים ולאיים ישירות על איטליה. הרומאים מצידם שלחו את פובליוס קורנליוס סקיפיו לגאליה במטרה לתקוף את ספרד. סקיפיו חנה במאסיליה והופתע לשמוע שחניבעל נמצא בגאליה, אולם ידע שהאזור מלא בשבטים גאלים עוינים ועל כן לא נקט פעולות כלשהן. אולם חניבעל שיחד שבטים אחדים וכפה ברית על אחרים והגיע עוד במהלך שנת 218 לפנה"ס אל נהר הרון.
הקרב.
לא ברור אלו שבטים גאליים בחרו לעמוד נגד המצביא הקרתגי. רק ידוע שקבוצת שבטים החליטה לעצור את חניבעל ובחרה לנצל את המכשול הטבעי של נהר הרון כדי לעכב אותו. הם חנו על הגדה הצפונית של הנהר, בעוד חניבעל חנה על הדרומית. הגאליים התפרשו עליה בחוסר סדר כשהם בוטחים ביתרונם המספרי ובכך שחניבעל יתקשה לעבור את הנהר בצורה מסודרת אם הם ימתינו לו. חניבעל מצדו רכש מהכפרים שבסביבה את כל הספינות שהצליח להשיג וכן עצים שמהם ניתן להכין ספינות נוספות.
חניבעל הבין שלא יוכל לחצות את הנהר, שכן אם יעשה זאת לא יתקשו הגאלים לתקוף את הספינות שיעגנו כל אחת לחוד. על כן נתן לאחיינו חנו בן בומילקר חלק מכוחותיו והורה לו ללכת ארבעים קילומטרים בלוויית מדריכים מקומיים במעלה הנהר. הגאלים לא שמו לב לכך, וחנו ואנשיו הלכו ללא הפרעה. כשמצאו מקום מתאים החלו לבנות דוברות שבעזרתן יוכלו לחצות את הנהר. לאחר שהיו בידם מספיק כאלו, חצו את הנהר במהירות והלכו בדממה מאחורי המחנה הגאלי. כשכבר היו בעורף הגאלים חנו הורה לאנשיו להדליק מדורות ולסמן בעשן לחניבעל שהוא הגיע. עוד לפני כן חניבעל פרש את חייליו הכבדים על החוף, ואת הפרשים וקלי הנשק העלה על הסירות וחיכה לאות. כשראה את העשן הורה לחיילים שעל הספינות לחצות את הנהר בפעולה ראוותנית. הגאלים שראו זאת התארגנו על החוף והרעישו במטרה להרתיע את הקרתגים. הגאלים היו כל כך מרוכזים בחניבעל ואנשיו עד שלא שמו לב לאנשיו של חנו שהתגנבו בשקט למחנה שלהם.
כשראה חנו שחניבעל מתחיל לחצות, הורה לאנשיו לבזוז את המחנה הגאלי ולהבעיר את האוהלים. כמו כן הקרתגים החלו לתקוף את המאסף הגאלי. הגאלים שהבחינו בכך מיהרו להציל את אוהליהם ולהגן על נפשם. בינתיים חניבעל נחת על החוף ללא הפרעה, ערך את חייליו ותקף את הגאלים שנמצאו מכותרים משני הצדדים. הללו ספגו אבדות כבדות ולבסוף נאלצו להימלט. הקרב הסתיים בניצחון קרתגי מוחץ.
העברת הפילים.
חניבעל נאם בפני חייליו ושיבח אותם על גבורתם. הוא נפגש עם ראשי שבטים גאלים ובראשם מאגילוס שהצטרפו אליו. כעת ניצבה בפניו הבעיה של העברת פילי המלחמה שלו. היו אלו פילים מזן צפון אפריקני שנכחד בינתיים. הם היו קטנים בהרבה מהפילים המוכרים כיום, אולם עדיין כבדים ובעייתיים. חניבעל הורה לאנשיו לבנות שתי רפסודות גדולות וחזקות לחבר אותן יחד ולהניחם בגדת הנהר, לאחר מכן הורה להרחיב אותן. את הרפסודות קשרו אל הקרקע בחבלים שניתן היה לחתוך אותם. אל הרפסודות קשרו סירות שנועדו לשמור שהן לא יסחפו עם הזרם.