בתקופת שירותו בצי הסוחר היו קציני הצי פטורים משירות חובה בצה"ל. לאחר מלחמת ששת הימים החלו אימוני גדוד נחיתה; קלמפרר גויס לחיל הים בדרגת רב-סרן. יחד עם גיסו אברהם (רמי) לונץ (לימים תא"ל), עסק בסוגיית הנחתת הכוחות מהים, כנציגי חיל הים אצל מפקד הכוח הנוחת אהרן דוידי.
הפצת תורת הימאות בעולם.
ב-1967 הוענק לו דרכון של האו"ם, איתו נסע לשנה לניגריה מטעם ארגון הימאות הבינלאומי (IMCO), במטרה לבחון אפשרויות להקמת בית ספר ימי אזורי באפריקה המערבית.
ב-1968 נסע לברזיל מטעם סוכנות הפיתוח של האו"ם UNPD, לשם הקמת דגם ניסויי לבית-ספר ימי, לקראת הפעלה של צי מסחרי תחת דגל ברזיל.
כנושא דרכון של האו"ם, הרצה בפורומים בינלאומיים לענייני ימאות שהתקיימו ב: טרייסט והרקולנאום שבאיטליה, ברמן שבגרמניה, ורייקה שביוגוסלביה. קלמפרר דיבר על נושאים שנחשבו חדשניים יחסית בתקופה זו, כגון "המאמץ הפסיכולוגי של הימאים באוניות החדשות" - על קושי שנבע מכך שעל אוניות אלו מספר הימאים קטן והן אינן עוגנות בנמלים; ו"שוד ימי בספנות המודרנית", נושא שרק אז החל לעלות למודעות העולמית.
טביעת האונייה "מלכה".
בתחילת 1975 נמסרה לפיקודו האונייה "מלכה" (שנקראה לפני כן "Oosterhout"), שהייתה אוניית מטען כללי, באורך 73 מטר ובתפוסה כוללת של 1850 טון. האונייה נרכשה על ידי חברת מנו נתיבי-ים בהולנד. האונייה יצאה עם מטען של מלח להפלגת בכורה בדגל צי הסוחר הישראלי, מנמל "Delfzyl" שבהולנד, ל"Aveiro" שבפורטוגל.
ב-20 בינואר 1975, במהלך מסעה בתעלת למאנש, כ-20 מיל צפונית לקסקט (Casquet), באתר משוער , התנגשה כנראה האונייה בחפץ בלתי מזוהה ומים חדרו ל שלה. כשהמלח נרטב, העיסה זזה במחסן כך שהאונייה נטתה, נטייה שלא ניתן היה לתקנה.
קלמפרר החליט על נטישה מיידית של האונייה והצוות הורד לרפסודת ההצלה בטרם טבעה האונייה. כל אנשי הצוות נאספו על ידי האונייה הגרמנית "Renate" וניצלו.
משפחה ושארים.
קלמפרר נשא בשנת 1957 את תרזה, פלמחניקית לשעבר ונכדתו של אברהם משה לונץ, מראשוני חוקרי ארץ-ישראל בעת החדשה. הזוג התגורר בחיפה ונולדו להם שלושה ילדים: ד"ר אילה רחל קלמפרר-מרקמן, יפנולוגית, חוה מרצקי, עורכת-דין, ויואב קלמפרר, רואה חשבון.
הנצחתו.
בשנת 2006 קרא בית הספר לקציני ים עכו לאחת מסירות המפרש שלו בשם "קלמפי" - כינויו המקובל של קלמפרר בפי מכיריו.
עמותת בוגרי בית הספר לקציני ים מעניקה מדי שנה, "פרס למגשימים" על שמו. לבוגרים צעירים שהוסמכו לקצונה בצה"ל או בצי הסוחר הישראלי.
פרסומיו.
במהלך עבודתו פרסם קלמפרר מספר ספרי לימוד במקצועות הימאות:
סאות'בנק סנטר
סָאוּת'בֶּנְק סֶנְטֶר ("מרכז הגדה הדרומית", באנגלית: Southbank Centre) הוא תשלובת אתרי אמנות בלונדון, אנגליה, על הגדה הדרומית של התמזה בין קאונטי הול לגשר ווטרלו. הוא כולל שלושה בניינים עיקריים (רויאל פסטיבל הול, קווין אליזבת הול וגלריית הייוורד) והוא מרכז האמנויות הגדול ביותר באירופה. המרכז מושך יותר משלושה מיליון מבקרים מדי שנה. קרוב לאלף הופעות בתשלום של מוזיקה, מחול וספרות מתקיימות בסאות'בנק סנטר מדי שנה, כמו גם יותר מ-300 אירועי אכסדרה פתוחים לציבור ותוכניות חינוכיות, הן באתרי המופעים והן בקרבתם. נוסף לכך, בין שלוש לשש תערוכות אמנות גדולות מוצגות בגלריית הייוורד מדי שנה ותערוכות נודדות לאומיות מגיעות ליותר מ-100 אתרים ברחבי הממלכה המאוחדת.
מיקום.
סאות'בנק סנטר הוא אחד המרחבים הציבוריים המקובלים ביותר בלונדון, המקיף 21 אקר (כ-84 דונם) בקטע נוח להולכי רגל על גדת הנהר. בקרבת מקום אליו נמצאים אתרים מוכרים כתיאטרון הלאומי, גלריית טייט לאמנות בת זמננו ותיאטרון גלוב השקספירי החדש. תחנות הרכבת התחתית הסמוכות לסאות'בנק סנטר הן ווטרלו ואמבנקמנט (Waterloo and Embankment).
החל באפריל 2009 מכהן אלאן בישופ בתפקיד המנהל הראשי של סאות'בנק סנטר. ג'וד קלי הוא המנהל האמנותי של המרכז מאז 2005.
היסטוריה ופיתוח.
תולדות סאות'בנק סנטר מתחילות ב"פסטיבל בריטניה", שהתקיים בשנת 1951. במה שתואר כ"מרפא לאומה" בפי הרברט מוריסון, שר בממשלת מפלגת הלייבור שהיה האחראי על האירוע, נועד פסטיבל בריטניה להפגין את התאוששות בריטניה ממלחמת העולם השנייה בהצגת המיטב במדע, טכנולוגיה, אמנויות ועיצוב תעשייתי. הפסטיבל נמשך ממאי עד ספטמבר 1951 ופורק ברובו עד יוני של השנה הבאה, בעקבות ניצחון וינסטון צ'רצ'יל והמפלגה השמרנית בבחירות הכלליות של 1951. הרויאל פסטיבל הול הוא הבניין היחיד ששרד מפסטיבל בריטניה.
במחצית הראשונה של שנות ה-60' הורחב רויאל פסטיבל הול ונבנו עוד אולם קונצרטים וגלריית אמנות.
תוכניות להרחבת סאות'בנק סנטר הוגשו בשנת 2000 וכללו בין השאר בניין מנהלה חדש, יצירת שלושה מרחבים תציבוריים חדשים סביב רויאל פסטיבל הול ובניין חדש למכון לקולנוע בריטי, שיימצא בחלקו מתחת לפני הקרקע. כן תוכנן מתחם חנויות ומסעדות.
תזמורות הבית של סאות'בנק סנטר הן:
קורט דוד וורמן
קורט דוד ווֹרְמן (בגרמנית: Curt David Wormann; 5 בינואר 1900 – 21 ביולי 1991) היה ספרן ישראלי, מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (כיום הספרייה הלאומית) בין השנים 1947–1968, מייסד בית הספר לספרנות וארכיונאות של האוניברסיטה העברית בירושלים ומהדמויות המרכזיות בעיצוב הספריות הציבוריות והאקדמיות בישראל, מקצוע הספרנות בישראל ומעמדו האקדמי.
תולדות חייו.
וורמן נולד בשנת 1900 בברלין בירת הקיסרות הגרמנית, בן לדוד ולסופי לבית פרידלנדר. למד תולדות הספרות, פילוסופיה, היסטוריה, סוציולוגיה וספרנות באוניברסיטת ברלין בשנים 1918–1920, ולאחר מכן למד באוניברסיטת פרייבורג, שממנה קיבל בשנת 1923 תואר דוקטור על עבודתו "רומן האיכרים הגרמני עד גוטהלף" ("Der deutsche Bauernroman bis Gotthelf"). לאחר סיום לימודיו השתלם בקורסים לספרנות בבית הספר הממלכתי לספרנות בברלין ובספריית המדינה בברלין. בשנת 1923 החל לעבוד בספרייה העירונית של ברלין, ובשנת 1926, עם סיום השכלתו כספרן, היה למנהל הספרייה העירונית בקרויצברג, על סניפיה. כן היה יועץ לספריות ציבוריות, הרצה בבית הספר לספרנים והתמחה בספרנות וחינוך מבוגרים.
בשנת 1931 נישא לרופאה ד"ר קארולה גוטהייל (Carola Gottheil).
וורמן עבד כספרן עד שנת 1933, עת נחקק חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי עם עליית הנאצים לשלטון. על רקע זה, בשנת 1934 עלה לארץ ישראל עם רעייתו. בני הזוג התיישבו בתל אביב. כיוון ששלט בעברית עוד מגרמניה, השתלב בשנת 1937 כספרן אקדמי בספריית שער ציון.
בשנת 1946 סיים פרופ' גוטהולד וייל את תפקידו כמנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי לאחר 11 שנה, והמשרה נותרה למעשה פנויה. לאחר כשנה שבמהלכה כיהנו במשרה דוד צבי בנעט ויששכר יואל, מונתה ועדת איתור. מול וורמן התמודד על המשרה אהרן פריימאן. באוגוסט 1947 החליטה הוועדה למנות את וורמן לספרן ראשי (אך לא למנהל במינוי מלא). עם פרוץ מלחמת העצמאות נותרה הספרייה, ששכנה על הר הצופים, מנותקת מירושלים. כל אוצרות הספרייה והקטלוגים נותרו על הר הצופים, יחד עם כל הציוד הכללי. הספרייה הלאומית קיבלה לשימוש אקדמי את ספריית בית הכנסת ישורון, בה התחדשה פעילות הספרייה על סמך אוספים אישיים של פרופסורים וסטודנטים (כולל ספרייתו הגדולה של יוסף קלוזנר, שהועברה מתלפיות לרחביה). וורמן ניהל את הפעילות תוך הסתייעות בספרנים שהיו מעל גיל גיוס ומתנדבים. ב-8 במרץ 1949 מונה וורמן סופית למנהל הספרייה ולבעל מעמד בסנאט של האוניברסיטה העברית. במקביל למינוי עבר וורמן לירושלים.
בשנת 1950 נסע לבריטניה ולארצות הברית (ניו יורק, שיקגו, פרינסטון, ניו הייבן, וושינגטון די. סי. ופיטסבורג) על מנת לארגן את חוגי ידידי הספרייה ותומכיה ועל מנת לגייס תרומות לשיקומה, לרכש ספרים ולהפעלתה השוטפת. כמו כן ביקר בספריות על מנת להתעדכן בחידושים ובבתי ספר לספרנות, על מנת להיערך להקמת בית ספר כזה בירושלים. במרץ 1951 הוזמן להיות בין עורכי כתב העת הספרני הבינלאומי Libri (ולטר דה גרויטר). בעקבות השתדלותו הסכימה קרן רוקפלר לממן הקמת בניין חדש בגבעת רם ופעילויות נוספות רבות. במקביל הועברה הספרייה לבניין קולג' טרה סנטה.
בנובמבר 1952 קיבל וורמן מעמד של פרופסור מן המניין. בשנת 1955 זכה למימון מאונסק"ו לשם הקמת בית ספר לספרנות וארכיונאות באוניברסיטה העברית שנפתח ב-1956. ב-1957 יצא למסע ארוך באירופה. במסגרת זו יצר קשרי עבודה עם ספריות מרכזיות בעולם ופעל להצלת מאות אלפי ספרים שנבזזו באירופה עבור ספריית האוניברסיטה. עם הקמת בניין ליידי דייוויס ב-1960 בגבעת רם וריכוז האוספים הייתה הספרייה גם לאחת הגדולות והמשוכללות בעולם.
במאי 1966 ביקר בירושלים קנצלר גרמניה קונראד אדנאואר, ביקור טעון שלווה בהפגנות רבות. מארחו של אדנאואר מטעם האוניברסיטה העברית, דוד עמירן, ביקש מוורמן לארח את הקנצלר בספרייה. וורמן הסכים רק בתנאי שהאוניברסיטה תעמיד את כל כספי השילומים מגרמניה לרכישת כתבי יד יהודיים. הכסף איפשר בין השאר מימון רכישת כתבי יד במכירות פומביות.
בין השאר כתב ערכים לאנציקלופדיה העברית, בהם הערך גתה, והיה חבר במועצת ההנהלה של מכון ליאו בק ירושלים.
בשנת 1968 סיים את תפקידו כמנהל הספרייה. בשנת 1973 נפטרה רעייתו קארולה.
ב-1976 יזם את הקמת המועצה לספריות ציבוריות שליד משרד החינוך והיה היו"ר שלה, וכן את הקמת מרכז ההדרכה לספריות בישראל; כך עיצב את מקצוע הספרנות והיה בין יוזמי חוק הספריות הציבוריות.
נפטר בירושלים בגיל 91.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
ק&quot;ד וורמן
יאניס לוסיס