בקהילת ביתא ישראל נשתמר חג הסיגד המציין את חידוש הברית בימי שיבת ציון, כמתואר בספר נחמיה. חג זה והלכות נוספות הנהוגים בקהילה מעידים כי בימי הממלכה האחמנית עוד התקיים קשר רציף בין יהודי קרן אפריקה וחצי האי ערב לבין מקימי בית המקדש השני. מן הציפייה הנצחית לשוב לירושלים ניתן ללמוד כי בני ביתא ישראל אינם מתייחסים על השומרונים, שהתעמתו עם היהודים השבים לציון וביכרו את הר גריזים על פני הר המוריה. עם כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול, החלה התקופה ההלניסטית בארץ ישראל והתרופף הקשר בין הקהילות היהודיות בתחומי הממלכות ההלניסטיות לבין היהודים בממלכת אקסום המתעצמת. אין זה ברור מתי בדיוק התגבשה קהילת ביתא ישראל, אך ידוע כי אין זכר בהלכות ביתא ישראל למחלוקות בין הפרושים לבין המתיוונים, הצדוקים, האיסיים, הבייתוסים והמינים השונים שפרשו מן היהדות מימי אגריפס הראשון ואילך, שניתן ליחסו לנתק בין יהודי אקסום וקהילות התפוצות השונות. בארץ ישראל, נוכח ירידת הדורות תחת עול הכיבוש וגזירות השמד שניחתו לאחר דיכוי מרד בר כוכבא, הועלתה התורה שבעל פה על הכתב. לעומת זאת, בקהילת ביתא ישראל נמשכה סמיכת הזקנים ברציפות ולא התעורר הצורך לחתום את המשנה כשם שעשה רבי יהודה הנשיא בתום תקופת התנאים.
קהילת ביתא ישראל דבקה בהיימנות עד למאה העשרים. עם תחילת העלייה לישראל החלו בני קהילת ביתא ישראל לאמץ את מנהגי היהדות הרבנית ולזנוח את ההיימנות. כיום אנשי העדה נוהגים על פי פסיקות הספרדים - יש המסבירים את אימוץ מנהג הספרדים על ידי הקהילה כבחירה המתבקשת, בשל הקשר ההדוק בין יהדות קרן אפריקה לבין יהדות מצרים ויהדות תימן, בהן נוהגים כמנהג כלל יהודי ארצות האסלאם, ויש כהשפעת הרב עובדיה יוסף, שפסיקתו הניעה את עליית הקהילה לארץ ישראל ואשר קבע שעל יהודי אתיופיה לנהוג כמנהג עדות המזרח.
עיקרי האמונה.
בהיימנות, כבכל זרמי היהדות, האמונה באל אחד, בהיותו מופשט ולא גשמי, האמונה בנבואה והאמונה בעליונותה הנבואית של תורת משה מהווים עיקר. בין העיקרים נמצאים גם האמונות בתחיית המתים, בעולם הבא ובמשיח עיקר נוסף המיחד את ההיימנות הוא האמונה בשיבה לציון.
עיקרי ההלכה.
הלכת ההיימנות מתבססת על ספרי הקודש ובייחוד על האורית, הוא ספר התורה. בהיימנות מקום מרכזי לשבת וקיימת הקפדה על שמירתה. בקהילה חלה הקפדה מיוחדת על הלכות טומאה וטהרה ועל מאכלות אסורים. כמו כן חלה הימנעות קפדנית מנישואי קרובים עד דור שביעי.
מסורת השחיטה של הקהילה שונה מזו המוכרת בתפוצות אחרות.
תפילה.
התפילות נקראות מספרי הקודש הכתובים, כסדר המועדים והחגים. בתפילת השבת נהוג לקרוא את קטעים מכתבי הקודש בשפת געז ולתרגמם מיד לאמהרית. את נוסח התפילה האופייני של ביתא ישראל קבע אבא צברה במאה החמש עשרה. קהילת ביתא ישראל מתייחדת במסורת הליטורגית שלה; זוהי הקהילה היהודית היחידה אשר משתמשת בכלי נגינה וריקוד לליווי שירת הקודש. הקסים מסבירים כי השימוש בכלי נגינה (כלי הקשה בלבד - תופים ומצילות) נעשה בהשראת ספר תהילים.
קורבנות.
בנוסף לשחיטת חולין נהוג היה בקהילת ביתא ישראל לזבוח קורבן עולה, קורבן חטאת וקורבן פסח על גבי מזבח שנקרא אווד ואשר מוקם בצד הצפוני של מתחם המסגיד. במקום קורבן יולדת הייתה היולדת מביאה קורבן לחם ושבטים - ארבעים לבן זכר, שמונים לבת - שבאמצעותם הצליף בה הכהן קלות כחלק מטקס טיהורה. שחיטת פרה אדומה לצורך טיהור טומאת מת גם היא הייתה נהוגה. הפרה האדומה האחרונה נשחטה בשנת 1952, בידי מֶמהְרֶה יִסהַק ושארית אפרה נטמן בכד חרס, בבית מאריה שבמחוז תיגראי.
רמז להמשך הקרבת הקורבנות על ידי קהילות ביתא ישראל, אפשר למצוא בדברי הנביא צפניה המנבא שלאחר שישראל גלו, מנחות הקורבנות ימשכו על ידי היהודים ש"מעבר לנהרי כוש".
מנהג הקרבת הקרבנות בוטל רשמית על ידי כהני הקהילה עם קומה של מדינת ישראל.
כתבי הקודש.
עמוד התווך המרכזי של הקהילה בענייני הלכה הם המצהף קדוס (געז: כתבי הקודש) הכתובים בשפת געז. המצהף קדוס כוללים את ספרי התנ"ך, שהחשוב שבהם הוא ספר התורה (געז: אורית); בנוסף לתנ"ך, כתבי הקודש של הקהילה מכילים כמה ספרים חיצוניים כגון ספר חנוך א', המכונה גם 'ספר חנוך החבשי', וספרי הלכה שנכתבו על ידי חכמי ביתא ישראל.
שמות האלוהים.
בהיימנות ישנם מספר שמות לאלוהים בהם 'אֶגזִאַבְּחֶר' - שפירושו "אדון הארץ" והוא מקביל לשם "אדון עולם" ומשמש כתרגום השם המפורש יהוה, אגזי, חֶר (טוב), אַמלַכּ (מלך), אדוני, אל, אלוהים ואל שדי. שמות 'סוד' הם רונוס, פנסור, פלקיר, פופירוס, פנסס, מקוס, ראפסיוס, אליוס ואגיוס (קדוש). הסברה היא שרוב שמות הסוד מקורם במסורות גנוסו-קבליות. שמות אחרים הלקוחים משפת אגאו הם: אדרה (אדון), טדרה (אדונית), ידרה (אדוני), אנתרה, גיאה, מזנה, יאגויאה, גמינה, קיגני, חרזגה, חרזגני, דירמיגני. השמות השונים משמשים גם בכנסייה האתיופית. שני המשפטים העיקריים והחשובים ביותר בהיימנות אשר משמשים להצהרת האמונה באלוהים הם: "יִתבַּרֶכּ אֶגזִאַבְּחֶר אַמלַכּ אִשׂרַאֶל" ("יתברך ה' אלוהי ישראל"), ו"אדוני אלוה ישראל".
חכמים.
המנהיגים הרוחניים נחלקים למספר קבוצות:
מיהו יהודי.
לפי הלכות ביתא ישראל יהודי הוא מי שמוכר כיהודי על פי הקהילה, נולד וגדל בתוכה, אך ההכרה ביהדותו של אדם מסוים אינה ניתנת מכורח לידתו להורים יהודים אלא מתוך קיום המצוות. אשר על כן, מי שעזב את קהילתו והביא לעולם צאצאים עם בן זוג נוכרי או בת זוג נוכרייה, צאצאיהם אינם נחשבים ליהודים מבחינת ההיימנות.
לוח שנה.
הלוח הוא לוח ירחי בן 12 חודשים שכל אחד מהם מונה 29 או 30 יום לסירוגין, כל ארבע שנים חלה שנה מעוברת בה מוספים חודש מלא. מקורו של הלוח הוא בשילוב לוח השנה של יהודי אלכסנדריה, ספר היובלים, ספר חנוך, אבו שקר והלוח החבשי. ספירת השנים בלוח היא מניין קשוטא - כך ששנת ה'תשע"א, מן הלוח העברי, היא שנת 7082 לבריאת העולם בספירה זו. החל משנות ה-50 של המאה ה-20 ביתא ישראל החלו לזנוח בהדרגה את הלוח המיוחד להם ועברו להשתמש בלוח העברי. כיום הלוח אינו בשימוש.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:היימנות|*]]
קפה רוול
רוול היה בית קפה אשר שכן בתל אביב ברחוב דיזנגוף 111.
את קפה רוול הקימו בשנת 1948 שני קונדיטורים יוצאי אירופה – גוסטב רוזנברג וקרל ולר, שעל פי הצעתו של חברם העיתונאי אלכסנדר זאובר חיברו את האותיות הראשונות של שמות משפחתם וקיבלו את הצירוף "רוול". בית הקפה עבר בהמשך לבעלות האחים קצנגולד ושותפים נוספים.
בקפה רוול נהגו לשבת אנשי הבוהמה התל אביבית, אנשי הציונות הכללית ואחרים. בית הקפה היה מעוצב בקפידה, היה חדשני לאותה התקופה ומפואר, ושימש כ"אולם קפה" ענק. היו בו 60 מקומות ישיבה בפנים ועוד 90 מקומות ישיבה בחוץ, על המדרכה, ובמהרה הוא הפך ל"מקדש הרכילות" של תל אביב.
האוכלוסייה הבורגנית של תל אביב הגיעה אליו כדי לראות, להראות ולהיראות, ובית הקפה היה הומה עד לשעות הקטנות של הלילה. לפעמים פקדו את בית הקפה אף גולדה מאיר ופולה בן-גוריון.
בשנת 1972 אירעה תקרית בקפה רוול שזכתה לפרסום רב. נערה צעירה ילדה תינוקת אל תוך אסלת השירותים ונמלטה מהמקום. הנערה אותרה והתינוקת נמסרה לאימוץ. לכשגדלה התינוקת, היא שינתה את שמה ל-"רוול".
ירידת קרנו של רחוב דיזנגוף במחצית השנייה של שנות השבעים הביא לסגירת רוול באוגוסט 1980.
כיום, במקום בית הקפה שוכנת חנות "דארלן" שאף היא שייכת למשפחה.
בתרבות.
קפה רוול נזכר בשירה של נעמי שמר, "חמסינים במשלט":
קפה רוול נזכר בשיר של ארז ביטון, "שיר קניה בדיזנגוף", וגם ב"שיר שכירה בווילשיר אבניו" מאת אריק ברמן, שמתייחס במילותיו לשירו של ביטון.
טייסת קרב
חמישיות כלי נשיפה אופוס 56 של דאנצי
שלוש החמישיות לכלי נשיפה מעץ (חליל, אבוב, קלרינט, קרן ובסון) של המלחין הגרמני פראנץ דאנצי, הן מן היצירות הראשונות והחשובות להרכב זה. חמישיות אלו הן הסט הראשון מתוך שלושה של חמישיות כלי נשיפה אשר כתב דאנצי, והוא המבוצע ביותר מביניהם, ומבין מרבית יצירותיו של המלחין. הוא פורסם לראשונה בפריז בשנת 1821.
רקע.
הז'אנר של חמישיית כלי נשיפה מעץ החל להתפתח בשלהי התקופה הקלאסית, בראשית המאה ה-19. המלחין שיסד את ההרכב, פשוטו כמשמעו, היה אנטון רייכה, אשר היה הראשון לכתוב להרכב זה - למעלה משני תריסרים של יצירות. בתגובה לפרסום חמישיותיו של רייכה משנת 1817 והצלחתן הרבה מאוד, החל דאנצי לכתוב את סט החמישיות הראשון שלו, שיצא לאור בשנת 1821 בפריז. אופוס זה הוקדש לרייכה, ועל הכריכה של ההוצאה הראשונה ניתן לראות ששמו של רייכה בולט אף יותר משמו של דאנצי עצמו. ייתכן שצעד זה נעשה מסיבות שיווקיות, שכן חמישיותיו של רייכה היו פופולריות מאוד, וייתכן פשוט, שדאנצי רצה להוקיר את רייכה על ההרכב שיסד.
סגנון ומבנה.
החמישיות שבאוסף זה כתובות על פי המסורת הקלאסית, בסגנונו הייחודי של דאנצי. הן עשירות במלודיות, בפיתוחים מוטיביים דרמטיים ובכרומטיקה עדינה שמאפיינת את כתיבתו של דאנצי. כמו כן, החמישיות מצלצלות כאילו הן כתובות באופן וירטואוזי במיוחד, וזאת הודות להיכרותו העמוקה של דנצי עם הכלים ויכולותיהם, שכן מבחינה טכנית הן אינן קשות. כמו כן, בולטים החליל והאבוב בקווים המלודיים העליונים, בעוד ששלושת הכלים הנמוכים מנגנים את הליווי לרוב, אך מקבלים מפעם לפעם קטעי סולו.