הסרט יצא לאקרנים בקזחסטן ב-1 באוקטובר 2019. זכויות ההפצה של הסרט נמכרו להפצה לאיטליה, צרפת, ספרד, יפן, המזרח התיכון, דרום קוריאה, סינגפור, רומניה, טורקיה, ארצות הברית ולחבר המדינות.
ביקורות.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות. הסיבה לכך היא ככל הנראה כי גרסתו של הרודוטוס לאירועים אינה מקובלת בדרך כלל על ידי היסטוריונים וחוקרים, ובניגוד לסרט, מסג'טה אינם נחשבים עם טורקי, אלא אנשים דוברי פרסית. ביקורת הגיעה גם מהציבור הקזחי וגם מהאיראנים.
כמה משקיפים טענו שהסרט נועד לעלות את הפופופולריות של דריגה נזרבייבה, בתו של מנהיג קזחסטן לשעבר נורסולטאן נזרבייב, כדי שהיא תוכל להתמודד לנשיאות בעתיד.
הסרט זכה בפרס הגדול של נובו ז'אנר בפסטיבל L'Étrange בצרפת בשנת 2020.
מיטיב לפסיכולוגיה חיובית ומדע האושר
מיטיב לפסיכולוגיה חיובית ומדע האושר, נוסד בשנת 2010 כמרכז יישומי ומחקרי לקידום תפקוד אנושי מיטבי של יחידים וקבוצות בחברה הישראלית וברחבי העולם, במסגרת בית הספר לפסיכולוגיה ב. המרכז פועל להטמעת פסיכולוגיה חיובית במערכות חינוך בישראל ומחוצה לה.
הקמת מכון המחקר.
המרכז הוקם על ידי טל בן שחר, מריו מיקולינסר, ענת שושני (חברת סגל במרכז הבינתחומי) ואריאל קור. עד יוני 2021 שימש כמנכ"ל המרכז עו"ד ערן דוידי.
עבודת המרכז במערכת החינוך הישראלית.
בשנים האחרונות ביצע מרכז מיטיב התערבויות בבתי ספר ובגני ילדים ברחבי הארץ. המרכז עוסק בהטמעת פסיכולוגיה חיובית במערכות חינוך בישראל ומחוצה לה.
המרכז עוסק בהכשרת צוותי חינוך וביצירת שינויים בתהליכי ההוראה והלמידה בבתי הספר. בנוסף המורים מצוידים בתוכניות ייעודיות, הממוקדות בחיזוק הדימוי העצמי, מיומנויות חברתיות ורגשיות, תחושת אחריות ונחישות בהשגת מטרות, מוטיבציה ומסוגלות בלמידה ושיפור הישגים לימודיים.
עבודת המרכז מתבססת על מחקרים האמורים לסייע בהעלאת הרווחה הנפשית של האדם. תוכניות ההתערבות במערכת החינוך מפנה זמן ומשאבים לעיסוק במשמעות העשייה החינוכית, ומתמקדות בחשיבה על התפתחותם הרגשית של ילדים. התוכניות תורגמו לאנגלית, ספרדית וערבית ומופעלות במערכות חינוך ברחבי העולם.
קישורים חיצוניים.
__לחיפוש__
קרב ויטוריה
קרב ויטוריה (בספרדית: Batalla de Vitoria) היה קרב מרכזי במהלך מלחמת חצי האי (חלק מהמלחמות הנפוליאוניות) במסגרתו כוחות בריטים, ספרדים ופורטוגזים, תחת פיקודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, הביסו את צבא הקיסרות הצרפתית הראשונה (גרנד ארמה) תחת פיקודו של ז'וזף בונפרטה. הקרב התרחש ב-21 ביוני 1813, בעיר ויטוריה והביא לניצחון מכריע של הקואליציה האנטי-צרפתית השישית. הקרב הביא לנסיגת הכוחות הצרפתים מספרד צפונה, ולניצחון הסופי של הקואליציה במלחמת חצי האי.
רקע.
הכוחות הצרפתים הקימו את ממלכת ספרד הנפוליאונית בתור מדינת חסות של הקיסרות הצרפתית הראשונה עוד בשנת 1808. בתגובה, האימפריה הפורטוגזית והאימפריה הבריטית שהיו עוד קודם לכן חלק מהקואליציות האנטי-צרפתיות, קיבלו כעת תמיכה מצדם של תומכי ספרד הבורבונית ובהם מיליוני ספרדים, בעיקר איכרים ובני המעמד השלישי שהיוו את השלד ליציבות הממשל הספרדי. בנקודה זאת החלה בפועל מלחמת אזרחים בספרד שכללה התערבות של המעצמות צרפת ובריטניה בתוכה. המלחמה, אשר נודעה בתור מלחמת חצי האי, היוותה חלק מרכזי במלחמות הנפוליאוניות.
המערכה ב-1812.
ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון החל את מסעו הצבאי בספרד, במסגרת מלחמת חצי האי, בשנת 1812, שנה לפני קרב ויטוריה, על ידי כיבוש שתי הערים בגבול פורטוגל שהיו המפתח להנעת הצרפתים אל מחוץ לספרד; סיודאד רודריגו ב-19 בינואר 1812 ובדאג'וז ב-6 באפריל 1812. במאי 1812 החל נפוליאון בונפרטה, קיסר הצרפתים, בהכנות לפלישתו הגורלית לרוסיה, והשאיר את אחיו ז'וזף בונפרטה בפיקוד סמלי על צבאות צרפת בספרד. נפוליאון ביצע טעות אסטרטגית בהערכה כי וולינגטון יישאר בעמדה הגנתית להמשך 1812. לאחר לכידתה של באדג'וז, וולינגטון החזיר את צבאו לסיודאד רודריגו והחל להתקדם צפון-מזרחה במעלה הכביש הראשי המוביל לסלמנקה, בורגוס וצפון-מזרח ספרד.
בעקבות ניצחון מכריע בקרב סלמנקה, ב-12 באוגוסט 1812, כבש וולינגטון את מדריד, בירת ספרד, והכריח את ממשל החסות הצרפתי תחת ז'וזף לסגת במהרה צפון-מזרחה עם צבאו. בספטמבר 1812, לאחר הפסד צבאי בכיבוש בורגוס נסג וולינגטון חזרה לעבר הגבול הספרדי-פורטוגזי, שם נותר בחורף 1812. התקווה הצרפתית הייתה שוולינגטון לא יוכל לחדש את ההתקפה למשך זמן מה, במהלכו יוכלו הצבאות הצרפתים ברחבי ספרד להשקיט לבסוף את התקוממויות האזרחים נגד השלטון הצרפתי. וולינגטון בילה את חורף 1812–1813 בארגון מחדש של כוחותיו והבאת מגויסים חדשים מבריטניה, בעיקר כוחות גרילה סקוטים ואירים.
המערכה ב-1813.
וולינגטון תכנן בקפידה את מתקפת 1813 שלו נגד הצרפתים. במערך הצרפתי, המטה הכללי של ז'וזף, יעץ שאם וולינגטון יתקדם בשנת 1813, הוא ייאלץ להשתמש בנתיב הדרוך היטב מסיודאד רודריגו לסלמנקה, ואיאדוליד ובורגוס. הצרפתים נדרשו רק לחזור על האסטרטגיה שלהם בשנה הקודמת ולהחזיק בדרך זו כדי לעצור את התקדמותו של וולינגטון, כפי שהיה ב-1812. המרשל הצרפתי, ז'אן-בטיסט ז'ורדאן, חשד שוולינגטון לא ישתמש בכביש בורגוס אלא יעלה על התוכנית הצרפתית על ידי התקדמות מהגבול הצפון-מזרחי של פורטוגל סביב האגף הצפון-מערבי שלהם (דרך גליסיה).
ז'ורדאן היה כמעט לבדו בחשש מאפשרות זאת. המפקדים הצרפתים האחרים טענו כי הגאוגרפיה ההררית בצפון-מערב ספרד אינה מאפשרת מעבר צבא עם ארטילריה. בפועל ז'ורדאן צדק, ומעבר מצפון-מערב הייתה תוכניתו של וולינגטון. צבא כוחות בריטים, פורטוגזים וספרדיים של וולינגטון התאספו באזור שבין סיודאד רודריגו בצפון פורטוגל והחלו את התקדמותם במאי 1813, בעוד האגף הימני של המקדמה היה בתחילה בדרך לסלמנקה בשביל לשטות בצרפתים.
הקשיים של צבאות צרפת היו גדולים. נפוליאון סילק טיוטות של ותיקים מנוסים מהגדודים בספרד כדי לבנות מחדש את הצבא הצרפתי שנהרס במערכה הרוסית. חלקים נרחבים מהצבא נאבקו בהתקוממויות אזרחים בנווארה בצפון-מזרח ספרד. כמו במהלך כל מלחמת חצי האי, המפקדים הצרפתים לא הצליחו להשיג מידע מהימן על תנועותיו של וולינגטון או אפילו לתקשר ביעילות זה עם זה, עקב פעולות הגרילה הספרדית הכוללת, ואילו וולינגטון קיבל היטב את הידע הנדרש על תנועות הצרפתים על ידי אותן הגרילות.
ההגעה לויטוריה.
פעולות מקדימות.
צבאו של וולינגטון נתמך על ידי האוכלוסייה הספרדית המקומית, שאיפשרה לתמוך בהתקדמות על פני האזור ההררי הצחיח בצפון-מערב ספרד. עם התקדמותו של וולינגטון, בסיס האספקה של צבאו הועבר מליסבון שבפורטוגל לסנטנדר שבצפון-מערב ספרד. קשיים לוגיסטיים דרך המדינה הנגועה עקב הגרילה מנעו את ריכוז הכוחות הצרפתים תחת ז'וזף. מכיוון שמדריד כבר לא הייתה בחזקתו, שיגר ז'וזף שתי שיירות פרשים ועלייהם אוצרות זהב לעבר ויטוריה ומשם לצפון-מזרח ספרד כדי להשיג את תמיכת התושבים הספרדים. שיירות אלה הגיעו לויטוריה ושם נאלץ ז'וזף להתעמת עם צבאו של וולינגטון. ב-30 במאי 1813 חצו בריגדות בריטיות את נהר האסלה והצטרפו למרכז הכוח תחת וולינגטון שחצו את נהר דורו. צבאו של וולינגטון, המאוחד כעת, פנה מזרחה והחל בצעדה מאחורי האגף הימני הצרפתי, ונלחם, ב-18 ביוני 1813, בקרב סן מילן ואסמה נגד הגנרל רייל. שלושה צבאות צרפתים; צבא הדרום, צבא המרכז וצבא פורטוגל התרכזו בויטוריה, שם המתינו להגעת הכוחות של צבא הצפון כדי לתקוף נגד הקואליציה בויטוריה.
ויטוריה שוכנת בקצה המזרחי של מישור מלבני המשתרע ממזרח למערב לה. הדרך הראשית לצרפת פונה צפונה-מזרחית למישור. הדרך למדריד עוברת מדרום-מערב למישור. נהר הזדוררה זורם לאורך הגבול הצפוני של המישור ממקום מוצאו למרגלות הרי הפירנאים המקיפים את המישור. גדות הנהר היו תלולות וגבוהות במקומות רבים מה שהקשה על הגישה מצדו האחד של הנהר לשני, ויצר לגונות רחבות ועמוקות. כמה גשרים חצו את זדוררה. הצבא הצרפתי שהתאסף בויטוריה מ-20 ביוני 1813 סבל ממגבלות משמעותיות. חייליו היו ספוגים ברוח הלחימה, באימונים ובניסיון של צבאות צרפת באותה תקופה, אך חסרה לה פיקוד מרכזי חזק. שלושה צבאות צרפתיים נפרדים נכחו בויטוריה; צבאות שפעלו במשך שנים באזורים שונים בספרד, תחת מפקדים שהכירו רק העברת פקודות לעבר ז'וזף בונפרטה. בעוד שראש המטה של צבאו של ז'וזף, מרשל ז'ורדאן, היה חייל צרפתי בולט, הוא לא פיקד ברוב החזיתות ברחבי חצי האי האיברי ועקב כך היה מחסור בסמכות.
בלילה של 18 ביוני 1813, צבאו של וולינגטון לן לאורך הכביש הצפון-מערבי לדרום-מזרח בין ממבליגה לאספיחו, כ-20 קילומטרים ממערב לויטוריה, בעוד שלוש הדיוויזיות תחת הגנרל הצרפתי, רייל, מפקד צבא פורטוגל לן ליד העיירה סלינס דה אנאנה, כמה קילומטרים משם. שאר צבאו של ז'וזף שכב דרומה יותר, וצעד לעבר ויטוריה. רק בזמן הזה ז'וזף והמרשל ז'ורדאן, החליטו סופית כי יש לעמוד ולהגן על המערכה במישור ויטוריה. ההחלטה הושפעה מהצורך להגן על שיירות הפרשים שהיו עמוסות באוצרות הכתר הספרדי. רייל נצטווה לסגת במעט וליצור מערך לבלימת התקדמותו וולינגטון תוך כדי כך, כדי לאפשר לחייליו של ז'וזף לחצות את נהר באיה ולהגיע לויטוריה ולשחרר את הפרשים בעיר לפני שהיא תיפול לידי צבאו של וולינגטון.