לאחר שחרורו חזר עם משפחתו להמפטון והחל לעסוק בנושא החיים לאחר המוות. הוא חיזק את קשריו עם הכנסייה הבפטיסטית והפך למטיף קבוע בטקסיה. דרשותיו הפכו לעמוסות רגש ואקסטזה ובאחת הפעמים חווה חזיון התגלות של ישו. מאותה עת התעמק בכתבי הקודש והחל לחפש בהם את מועד ביאתו השנייה של ישו. לפי ספר דניאל ח' י"ד ("וַיֹּאמֶר אֵלַי עַד עֶרֶב בֹּקֶר אַלְפַּיִם וּשְׁלֹשׁ מֵאוֹת וְנִצְדַּק קֹדֶש") חישב מילר 2300 שנה מתקופת דניאל, כלומר מימי ארתחששתא הראשון, שנת 457 לפני הספירה וקיבל לפיכך את השנה 1843 כשנת הביאה השנייה. הוא הצליב את המידע שקיבל עם רמזים אחרים שונים בספר דניאל ובכתבי קודש והשתכנע שהתשובה בידו. בספטמבר 1822 פרסם מילר מסמך המפרט את תגליתו וקבע את מועד הביאה בין מרץ 1843 למרץ 1844, בהתאם ללוח השנה העברי המתחיל בא' ניסן.
באוגוסט 1831 יצא מילר למסע דרשות בציבור, על מנת לעורר את המאמינים לקראת הביאה השנייה. תגליתו, שבתחילה זכתה להתעלמות, החלה לצבור סביבו קהל מאמינים שביקשו לשמוע עוד ושלחו למילר מכתבים. ב-1834 קיבץ את מכתבי התשובה העיקריים שכתב לקהלו ואת עיקר דרשותיו בחוברת בשם "Evidence from Scripture and History of the Second Coming of Christ, about the Year 1844: Exhibited in a Course of Lectures" ("ראיות מהכתובים וההיסטוריה על ביאתו השנייה של ישו, סביב השנה 1844: מובאים בצורת הרצאות").
מילריזם.
ב-1840 נפגש מילר עם כומר כריזמטי מבוסטון בשם ג'ושוע הימס (Joshua V. Himes). הימס, על אף שנותר ספקן למדי ביחס לחישובי הקיצין של מילר, הסכים לפרסם את תורתו בעיתון מיוחד שהוציא לאור החל מה-28 בפברואר 1840 בשם "Signs of the Times". העיתון, שיצא בתפוצה ארצית, הפך את קהל מאמיניו של מילר מציבור מצומצם בניו אינגלנד לתנועה בקנה מידה ארצי. מאמרים מילריסטים החלו להתפרסם בפילדלפיה, רוצ'סטר, קליבלנד ומונטריאול. במאי 1843 דיווח הימס על פרסום 21,000 עותקים של כתבים מילריסטיים מדי שבוע, עד דצמבר 1843 הכריז הימס שפרסם כבר מיליון עותקים, עד מאי 1844 הופצו 5 מיליון.
משחלף הזמן המיועד ולא אירע דבר, פרסם מילר שאירעה תקלה בחישוב, בשל שגיאת עיבור ושיש להתייחס ללוח השנה של הקראים לפיו המועד הוא עד 21 באפריל 1844. לקראת כל מועד יצאו אלפי מאמינים למחנות אוהלים על מנת לקבל את הגאולה בטהרה. לאחר שגם אפריל עבר ללא אירועים מיוחדים הצהיר הכומר סמואל סנו באחר ממחנות האוהלים שהתאריך האמיתי הוא ה-22 באוקטובר 1844 ומילר סמך ידו על התאריך החדש.
האכזבה הגדולה.
לאחר ה-22 באוקטובר 1844 חל משבר אמונה בקרב מאמיני מילר, שהתבטא בבכי בלתי פוסק ותחושות פיזיות. משבר זה זכה לשם "האכזבה הגדולה" (The Great Disappointment). הוא עצמו המשיך להאמין ולקוות לבואו השני של ישו עד מותו, כחמש שנים מאוחר יותר. תולדות חייו של מילר ושל תנועתו הועלו על הכתב על ידי סילבסטר בליס והוצאו לאור על ידי ג'ושוע הימס ב-1853 בספר "Memoirs of William Miller".
קבוצה מילריסטית, בראשותה של קלורינדה מינור (Clorinda S. Minor), בה היה חבר גם סבו של הסופר ג'ון סטיינבק, יצאה לארץ ישראל על מנת להכשירה לביאה השנייה. הקבוצה התיישבה בכפר ארטאס שליד בית לחם ולאחר מכן עברה ליפו.
הקהילה המילריסטית התפרקה למספר תתי-זרמים הכלולים כולם תחת הכותרת אדוונטיזם. הכנסייה הגדולה ביותר מסוג זה היא הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי הכוללת כ-18 מיליון מאמינים.
מילריזם והאמונה הבהאית.
הדת הבהאית מקבלת את חישובי הקץ של מילר ומציינת כי עלי מוחמד התגלה כ"באב", התגלמותו החדשה והעצמאית של האל, והמהדי (המשיח), ב-23 במאי 1844, יום המהווה חג בהאי, בהתאם לחזונו של מילר.
נדין בודו-טרכטנברג
נדין בּוֹדוֹ-טְרַכְטֶנְברג (Nadine Baudot Trajtenberg, נולדה ב-14 במרץ 1956) היא כלכלנית ישראלית, הייתה משנה לנגיד בנק ישראל.
ביוגרפיה.
נדין בודו נולדה במונטריאול שבקנדה. היא בעלת תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת מונטריאול (1978), תואר ראשון באוניברסיטת אוקספורד אותו עשתה במסגרת מלגת רודס, ותואר שני בפילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה מאוניברסיטת אוקספורד בבריטניה, ותואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית (1986). התמחתה במימון ציבורי ומקרו-כלכלה. עבודת הדוקטור שלה, שנעשתה בהנחייתו של שר האוצר האמריקאני לשעבר, פרופ' לארי סאמרס, הייתה בנושא "ניתוח של עיוותי מס: המקרה של מס הקנייה הפדרלי בקנדה".
בין השנים 1984–1985 שימשה יועצת למשרד האוצר הקנדי, וסייעה בגיבוש רפורמה במערכת המס הקנדית. בשנת 1987 עברה לבנק הפועלים ככלכלנית במחלקת המחקר של הבנק, ועסקה בניתוח ותחזיות מקרו-כלכליים. בהמשך מילאה תפקידי ניהול במטה הבנק, בין השאר כמנהלת מחלקת המחקר לניירות ערך ומנהלת ייעוץ ומסחר ללקוחות מוסדיים. בשנים 2003–2009 הייתה מנהלת קשרי לקוחות בחטיבה הפיננסית של הבנק. בסוף 2009 פרשה מעבודתה בבנק הפועלים, והצטרפה לסגל המרכז הבינתחומי הרצליה, כראש תוכנית Global MBA וסגנית הדקאן בבית הספר למנהל עסקים. בהמשך מונתה למנהלת התוכניות לתואר השני במנהל עסקים במרכז הבינתחומי.
בין השנים 2010–2014 כיהנה כדירקטורית חיצונית בחברות מנורה מבטחים גמל ומנורה מבטחים פנסיה, וכדירקטורית ויו"ר ועדת השקעות בחברת מנורה ביטוח, ובין השנים 2012–2014 כיהנה כדירקטורית חיצונית בחברות גזית גלוב.
בתחילת 2014 אישרה ממשלת ישראל את המלצת נגידת בנק ישראל, קרנית פלוג, למנות את בודו-טרכטנברג למשנה לנגידה. מתוקף תפקידה כמשנה לנגידת בנק ישראל, בודו-טרכטנברג הייתה חברה בוועדה המוניטרית ובמועצה המנהלית של בנק ישראל. היא הייתה אחראית על חטיבת המידע והסטטיסטיקה בבנק ישראל ונציגת הבנק בפורומים בינלאומיים. בודו-טרכטנברג ריכזה את הטיפול בהיערכות בנק ישראל למשבר הפיננסי. החל מ-14 בנובמבר 2018 ועד 23 בדצמבר 2018 כיהנה כממלאת מקום הנגיד בפועל. היא סיימה את תפקידה בפברואר 2019.
בודו-טרכטנברג קידמה שני פרויקטים מרכזיים בבנק ישראל:
בודו-טרכטנברג הייתה אחת מנציגיו של בנק ישראל הן בוועדה לקביעת חלק המדינה במשאבי טבע לאומיים ('ועדת שישינסקי 2') והן בוועדה להגברת התחרותיות בשירותים הבנקאיים והפיננסיים הנפוצים בישראל ('ועדת שטרום'). בודו-טרכטנברג משמשת כחברה בוועדת הקבלה של מלגת רודס.
חיים אישיים.
נדין בודו-טרכטנברג נשואה לפרופ' מנואל טרכטנברג, כלכלן וחבר הכנסת לשעבר מטעם המחנה הציוני, ולהם שלוש בנות ונכדים.
צדדה
צְדָדָה (או צְדָד) הוא מקום (או עיר או אזור) מקראי שמוזכר בתיאור גבול צפון ארץ ישראל, בספר במדבר וגם בספר יחזקאל.
בתנ"ך.
המקום הובא בספר במדבר; וכן כאחד מהגבולות שיגבילו את גבולי יחזקאל, ורק בהשמטת שמו של הר ההר, לפי השמטה זו נימק המלבי"ם כי גבולי יחזקאל מתגדלים על הגבולות שבספר במדבר;
זיהוי המקום.
הרב אליעזר מבלגנצי כותב שצדדה "בולטת הרבה" לכיוון צפון סמוך למזרח ארץ ישראל ואין למעלה הימנה בגבול הצפוני של ארץ ישראל אלא זפרון בלבד, ואילו חמת נמצאת למטה הימנה לכיוון מערב.
הרב אלעזר מגרמייזא, מנמק כי העיר/המקום נקרא צדדה כי הוא "מצדד" לשני גבולים/כרכים (שמובאים בתרגום יונתן לספר יחזקאל) אחד שנקרא בן זעמה (מזוהה כקולאת-סעמאה, שהוא כשלש שעות לדרום צור אצל ראס-אביאט (Ras el Abiad) ולכרכים שנקרא בן סניגורה ('כרכוי דבר סניגורא' שנזכר בין תחומי עולי בבל (שיבת ציון) בספרי סוף פרשת עקב, ומזוהה על ידי יהוסף שוורץ כקאלאת-אל-סאגי). אברהם משה לונץ מייצג צדדה לכיוון צפון של לבוא חמת
יש שמות דומות באזור המדובר, אחד למזרח עיר טראבלוס שנקרא אל-דשדדא ואחו (אגם) גדול בשם דשודד-דודניא.
גילה אדרעי
גילה אדרעי (נולדה ב-20 בנובמבר 1965) היא יושבת ראש ועד עובדי רכבת ישראל. כהונתה הראשונה החלה באמצע שנת 2010 ונמשכה עד להדחתה על ידי ההסתדרות בשנת 2012. בספטמבר 2017 נבחרה לתפקיד שנית. התפרסמה בעקבות המאבק המתוקשר שניהלה נגד מהלכי ההפרטה ברכבת ישראל.
ביוגרפיה.
גילה אדרעי היא אם חד-הורית לשלוש בנות. סבה היה אחד מראשי ועד עובדי הנמל הראשונים. בצבא שרתה כמורה חיילת ובחלק מהתקופה כמורה חיילת של ״נערי רפול״. אדרעי החלה לעבוד ברכבת ישראל בגיל 25 בעקבות בעלה, שהיה עובד בנמל חיפה, ממנו התגרשה בינתיים. במהלך שנות עבודתה, למדה טכנאות תעשייה וניהול במכללת אפק.
בגיל שלושים עברה תאונת דרכים קשה. לאחר תקופת החלמה ארוכה שבה לעבוד ברכבת ישראל - תחילה במחלקת השכר ואחר כך במחלקת דלקים ושמנים, והפכה לפעילה בולטת בוועד העובדים. לאחר עזיבתו של יו"ר הוועד שאול עוקיש עקב חשדות לקבלת טובות הנאה ושוחד, נבחרה ברוב קולות לתפקיד יו"ר ועד עובדי הרכבת.
המאבק בהפרטה.
במהלך שנת 2010 אישרו משרדי האוצר והתחבורה רכישה גדולה של קרונות חדשים מחברת בומברדייה. האישור לרכישה הותנה בהעברת תחזוקת הקרונות החדשים לידי החברה שסיפקה אותם. משמעות ההחלטה הייתה כי לא יהיה גיוס נוסף של כוח אדם לשורות עובדי הרכבת. באפריל 2011 הודיע שר התחבורה ישראל כ"ץ על רפורמה ברכבת ישראל, העברת תחזוקת הקרונות לגורמים חיצוניים, מיקור חוץ. מיד עם פרסום ההודעה הכריזו ההסתדרות וועד העובדים בראשות אדרעי, על סכסוך עבודה. מאבקה של אדרעי התמקד בהתנגדות להפרטה שמשמעותה פגיעה בוועדים ובעבודה המאורגנת בישראל.