החל משלהי התקופה הביזנטית נעשו ניסיונות לפתח בארץ תעשיית משי ולשם כך ניטעו בה עצי תות. עצים אלה לא שרדו, אולם במאה ה-19 נערכו ניסיונות שונים להפוך את החברות היהודית והערבית בארץ ישראל לחברה מתועשת, כאשר תעשיית המשי הפכה למרכזית בניסיונות אלה והותירה אחריה עצי תות, שחלק מהם שרדו. בשכונת עג'מי שביפו (צומת הרחובות הדולפין-השחף) ניצב עד לאחרונה עץ תות ענק, זכר לקהילה המארונית שהתיישבה במקום ועסקה בייצור משי. בשכונת אהל משה בירושלים נטועה חורשה קטנה של עצי תות ("גן התות"), גם היא זכר לניסיון גידול תולעי משי לתעשייה. גם ראשוני נס ציונה ניסו להתפרנס מתעשיית משי ובמושבה נותרו מספר עצי תות מרשימים כמו כן בגן הברון בראש פינה.
במרכז המתחם המקודש מקאם נבי סבלאן ליד חורפיש ניצב עץ תות עתיק ורחב צמרת, ייתכן שניטע בשל הצל הרחב שהוא מספק למבקרים בקיץ. תופעה דומה נמצאת במקאם נבי רובין, בחצר בית הכנסת העתיק בפקיעין, בחצר הפנימית של החאן הירושלמי, בחצר מסגד אל-ג'זאר בעכו ועוד.
עצים עתיקים שאינם קיימים עוד.
ליד קבר רחל ניצב במשך מאות שנים עץ זית עתיק ומרשים, המוזכר בכתבים ומופיע בציורים רבים של המקום.
עץ האורן העתיק ביותר בארץ ישראל (גילוֹ, 240 שנה, אומת לאחר קריסתו), שהיה נטוע בחצר מוזיאון רוקפלר, קרס באירוע שלג בשנת 2000. אורנים עתיקים נוספים בגיל דומה בשמורת המסרק עלו באש.
ברוך תור־רז
דמי ניהול
דמי ניהול הם עמלה אותה גובה גוף בעבור ניהול חשבון, כגון: חשבון בנק, תיק השקעות, קופת גמל, אשראי, קרן פנסיה וביטוח מנהלים. העמלה נגבית לעיתים באופן אחיד מכלל הלקוחות, או באופן סגמנטי מלקוחות על פי החלטת הגוף המנהל. במדינות מסוימות החוק מגביל את גובה דמי הניהול המקסימליים באמצעות חוק.
דמי ניהול בחיסכון הפנסיוני.
כיצד נגבים דמי הניהול.
החל משנת 2005 הקופות הפנסיוניות רשאיות לגבות שני סוגים של דמי ניהול:
גובה דמי הניהול שגובים הגופים הפנסיוניים משתנה לפי סוג הגוף הפנסיוני. המדינה קבעה בחקיקה ובתקנות את הסכומים המרביים המותרים. גובה דמי הניהול המרביים בקרנות פנסיה, ביטוחי המנהלים וקופות גמל קבוע בתקנות מס הכנסה (כללים לאישור ולניהול קופות גמל), תשכ"ד-1964
דמי הניהול המרביים המותרים (נכון לשנת 2014):
דמי הניהול משפיעים על החיסכון הצבור לפי הנוסחה של ריבית דריבית, ולכן יש להם השפעה גדולה על החיסכון הפנסיוני. רבע עד שליש מהתשואה הולך לדמי ניהול ולמעשה כל שקל שיוצא מהחיסכון הפנסיוני כדמי ניהול הוא שקל שיחסר בחיסכון בריבית דריבית ביציאה לפנסיה. בהתאם לכך, גובה דמי הניהול הוא אחד הפרמטרים בהחלטה על בחירת קופת גמל.
דמי הניהול המרביים בכל קופה מוצגים באתר של רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון.
שינויים שחלו בדמי הניהול של קופות הגמל משנת 2005.
בשנת 2005 הופעלה רפורמת בכר שעיקרה הפחתת ריכוזיות ענף הבנקאות וצמצום ניגודי העניינים המובנים בו. במסגרת הרפורמה החל תהליך מכירתן של קופות הגמל שהיו בשליטת הבנקים לגופים פרטיים: בתי השקעות וחברות ביטוח. מהלך זה הביא לעלייה משמעותית בדמי הניהול בקופות הגמל כפי שעולה ממחקר שערך הכלכלן אליעזר שוורץ עבור ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת בפברואר 2010. במחקר עלו הממצאים הבאים:
שינויים בדמי הניהול של ביטוח המנהלים משנת 2004.
החל משנת 2004 הופסק שיווק מוצרי פוליסות מסוג משתתף ברווחים. בפוליסות אלו היה נהוג לגבות דמי ניהול מהחיסכון הצבור ובנוסף העמיתים השתתפו ברווחים יחד עם חברת הביטוח אשר גבתה 15% מהרווחים הריאליים של התיק. בנוסף לדמי ניהול אלו היה מרכיב נוסף בדמי הניהול שכונה פוליסה. הוחל בשיווק פוליסות חדשות, בהן קיימת הפרדה ברורה בין חיסכון, כיסויים ביטוחיים ודמי ניהול. כל הפקדה חודשית לפוליסות אלה מחולקת באופן ברור בין החלק המיועד לחיסכון, החלק המיועד לרכישת כיסויים ביטוחיים ודמי הניהול הנגבים מתוך ההפקדה ומועברים לחברת הביטוח. מבנה דמי הניהול שונה בהתאם לטבלת דמי הניהול המקסימליים (ראו טבלה לעיל),וגורם הפוליסה בפוליסות מנהלים ועצמאים בוטל.
שינויים בדמי הניהול בביטוחי המנהלים ובקופות הגמל משנת 2013.
בעקבות מאבק ציבורי שהובילו חברי הכנסת חיים כץ, שלי יחימוביץ', אילן גילאון ואמנון כהן, עמותת פורום החוסכים לפנסיה בישראל וכלי תקשורת כלכלית, אישרה ועדת הכספים של הכנסת ב-27 בפברואר 2012 תקנות המורות על הפחתת תקרת דמי הניהול בקופות הגמל ובביטוחי המנהלים החל מינואר 2013: 4% מההפקדות ו-1.1% מהצבירה בשנת 2013, ו-1.05% מהצבירה לשנה החל משנת 2014. כמו כן, חשבונות רדומים ישלמו 0.3% לשנה, וגמלאים עד 0.6% לשנה. התקנות לא חלות על קרנות ההשתלמות.
דמי ניהול בניהול השקעות.
גופים העוסקים בניהול השקעות גובים דמי ניהול תמורת השירות שהם נותנים למשקיעים. דוגמאות לכך:
תיאטרון בולשוי
תיאטרון בולשוי (ברוסית: Большой театр - "בולשוי תאטר" - התיאטרון הגדול) הוא תיאטרון היסטורי הממוקם במרכז מוסקבה בירת רוסיה. מבנה התיאטרון תוכנן על ידי האדריכל אוסיפ בובה ומוצגים בו אופרות ומופעי בלט.
בלט בולשוי ואופרת בולשוי נמנים עם קבוצות הבלט והאופרה הידועות והוותיקות ביותר בעולם. להקת התיאטרון כוללת 300 רקדנים, 90 זמרים, 200 חברי מקהלה, 230 נגנים, ו-500 טכנאים. בבית הספר של התיאטרון לומדים כ-600 תלמידים תחת כ-60 מורים.
הבניין המרכזי של התיאטרון, שנבנה מחדש ושופץ מספר פעמים לאורך השנים, הוא מסמלי מוסקבה ורוסיה. חזית הבניין הנאו-קלאסית מופיעה על שטר 100 רובל.
היסטוריה.
התיאטרון הוקם בשנת 1776 בעקבות רישיון שנתנה הצארינה יקטרינה הגדולה לנסיך פטר אורוסוב וביוזמת היזם האנגלי מייקל מדוקס. בראשית דרכו הציג התיאטרון בבתים פרטיים של אצילים רוסיים, והתיאטרון כלל 13 שחקנים בלבד. בשנת 1780 נרכש מבנה תיאטרון פטרובקה לצורך הצגת מחזות ואופרות. בשנת 1805 ניזוק תיאטרון פטרובקה בשריפה שפרצה מספר דקות לפני תחילת האופרה "הסירנה של הדייפר". מבנה חדש הוקם בכיכר ארבאט בשנת 1808. מבנה זה נשרף בשריפה הגדולה של מוסקבה בעת כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה.
בשנת 1824 נבנה המבנה הנוכחי, הממוקם בכיכר התיאטרון על מנת להחליפו. המבנה תוכנן על ידי האדריכל אוסיפ בובה בפאר רב.
בתקופה זו היה התיאטרון רכוש הצאר, והציג אופרות ובלט. הותרה פעולתם של שני תיאטראות בלבד בכל אחת מהערים מוסקבה וסנקט פטרבורג - האחד להצגת אופרות ובלט (תיאטרון שכונה "בולשוי" - "הגדול") והשני להצגת מחזות (תיאטרון שכונה "מאלי" - הקטן). תיאטרון בולשוי שפעל במוסקבה כונה "התיאטרון הקיסרי הגדול של מוסקבה" ואילו התיאטרון שפעל בסנקט פטרבורג כונה "תיאטרון קאמני הגדול הקיסרי".
מבנה התיאטרון נחנך ב-18 בינואר 1825 בהצגת הבלט סנדרילון.
בראשיתו הציג התיאטרון בעיקר יצירות מקוריות רוסיות אולם החל משנת 1840 הוצגו בתיאטרון גם יצירות זרות.
מבנה התיאטרון ניזוק בשריפה בשנת 1853. המבנה שופץ על פי תוכניותיו של אלברטו קאבוס ונפתח מחדש בשנת 1856. באופרה הוצגו בכורות של יצירות ידועות: ב-16 בדצמבר 1888 הוצגה הבכורה של האופרה "בוריס גודונוב" מאת מודסט מוסורגסקי; ב-10 באוקטובר 1901 הוצגה הבכורה של "העלמה מפסקוב" מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
ב-4 במרץ 1877 הוצגה בתיאטרון הבכורה של הבלט "אגם הברבורים" מאת צ'ייקובסקי. בסוף המאה ה-19-תחילת המאה ה-20 על במת התיאטרון כיכבו זמרים כמו פיודור שאליאפין, לאוניד סובינוב ואנטונינה נז'דנובה.
לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917 שונה שם התיאטרון ל"תיאטרון הממלכתי הגדול", ובשנת 1919 נסגר התיאטרון ואף הוצע להרסו, אולם התוכניות לא יצאו אל הפועל והתיאטרון שב לפעול כאשר ההצגות המועלות בו פוקחו על ידי הממשל. באולם עצמו, שחובר לרשת החשמל בהוראת לנין, נערכו כנסים של המפלגה הקומוניסטית.
בין השנים 1921–1923 שופץ המבנה על פי תוכניותיו של איוואן ררברג.
המבנה ניזוק מפצצה במשקל 500 קילוגרם באוקטובר 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה. הפצצה הרסה את מבואת המבנה וגרמה נזק רב לתיאטרון, אולם הנזק שוקם בתוך 240 ימים.
לאחר מותו של סטלין נשלח התיאטרון להופיע בכל רחבי העולם. התיאטרון זכה להצלחה רבה והפך לאחד מסמליה של ברית המועצות. בשנים 1966–1995 מנהל אמנותי של בלט התיאטרון היה יורי גריגורוביץ' והוא ביים את רוב ההצגות שהועלו על הבמה. בשנות ה-50 רקדנית בלט הראשית הייתה גלינה אולנובה, ולאחר עזיבתה מאיה פליסצקאיה. נכון לשנת 2015 הבלרינה הראשית היא סבטלנה זאחרובה.
בשנת 1967 בזמן הופעתה של מאיה קזביאנקה, הזמרת הציגה את זהותה הישראלית בהמנון "התקווה". בקהל היו אלכסיי קוסיגין, אלכסיי קוסיגין ויורי גגארין.
האופרה של ה"בולשוי", על אף שעמדה בצילם של מופעי הבלט, כללה מספר כוכבים מן השורה הראשונה, כמו: אירינה ארכיפובה, ילנה אוברזצובה, גלינה וישנבסקאיה
לאחר נפילת ברית המועצות המשיכה הממשלה הרוסית לממן את פעילות התיאטרון אולם בשל עלויותיו הגדולות ניסה התיאטרון להשיג חסויות להמשך פעולתו.
בשנת 2005 החל שיפוץ נרחב של מבנה התיאטרון בשל אי יציבות המבנה. השיפוץ אשר היה מתוכנן להסתיים בשנת 2009, אך נמשך עד לאוקטובר 2011. במהלך השיפוץ פעל התיאטרון במבנה סמוך שהוקם בשנת 2004 ובאוקטובר 2011 החלו הופעות בבניין המחודש לאחר שהשיפוץ בן 6 השנים הושלם לבסוף.
ביוני 2016 נערך בתיאטרון קונצרט חגיגי בהשתתפות ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ונשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, לרגל חגיגות 25 שנים לחידוש יחסי ישראל–רוסיה.
מופעים.