דנש רונאי (במקור איזידור רוזנברג, בהונגרית: Rónai Dénes; גיולה, 10 ביולי 1875 – בודפשט, 8. באפריל. 1964) היה צלם, בובנאי, במאי קולנוע, צלם קולנוע יהודי-הונגרי. הוא החלוץ ההונגרי של בובות אמנותיות. אחיו של מיהאי רונאי (1879–1945) וטרינר ושל השחקנית הרמין רונאי (1877–1926). בן דודו של אמן הצילום אלדאר סקיי.
ביוגרפיה.
איזידור רוזנברג נולד במשפחה יהודית. הוריו היו פיליפ רונאי (רוזנברג) ואלינורה בלייר. הוא עבר לבודפשט בשנת 1892, שם היה חניך של הצלם אדה מרטנס (Mertens Ede). בין השנים 1893–1895, הפך לאמן הריטוש של יורשי הסטודיו של קארוי קולר (Koller Károly) (1889–1838). הוא סיים לאחר מכן את לימודי אמנות הצילום שלו בבודפשט ובווינה. בשנת 1895 עבר לסטודיו של ד"ר סקיי, קלמאר וסיגטי בווינה. באותה השנה למד גם במינכן אצל האנפשנגל (Hanfstängl) ובהמבורג אצל רודולף דירקופ (Rudolf Dührkoop). הוא היה סטודנט של ה"מכון הכשרה ומחקר גרפי גבוה" (Graphische Lehr- und Versuchsanstalt) בווינה בשנת 1899. אחר כך נסע לליון ולקח חלק בעבודת הצילום הנע לצד האחים לומייר (לואי ז'אן ואוגוסט מארי לואי ניקולא לומייר, מאבות הראינוע). בשנת 1899 פתח סטודיו עם אלדאר סקיי באורושהזה. בין 1900 לבין 1903 היה לו סטודיו במזטור. בין השנים 1903–1909 עבד בסטודיו שלו בעיר אגר. משנת 1905 התחיל להציג בתערוכות. בשנת 1908 נסע לסיור לימודים במלגה למדינות מערב אירופה. בין השנים 1909 - 1910 עבד בעיר סולנוק. בשנת 1910 פתח את הסטודיו שלו בבודפשט. לאיוש גולאצ'י ארגן את התערוכה הראשונה שלו בסטודיו לצילום משלו בשנת 1911. בין השנים 1914 לבין 1917 רונאי התנדב לצבא במלחמת העולם הראשונה. בין השנים 1917–1918 ייסד את תיאטרון הבובות האמנותי ההונגרי הראשון, שם הציג בין השנים 1918 - 1919. (תיאטרון מרכז העיר). בשנת 1919 הם הציגו ב"פארק האנגלי" בשם "תיאטרון הבובות הממלכתי". בשנת 1929 רונאי היה העורך הראשי של כתב העת "הצילום ההונגרי", ובין השנים 1934–1938 היה העורך שלו. הוא הצליח לשרוד את תקופת השואה ובשנת 1945 פתח סטודיו חדש במקום הסטודיו הקודם שנהרס במהלך המצור על בודפשט. משנת 1957 היה חבר "באיגוד הצלמים ההונגרים".
עבודותיו.
כצלם אמן רונאי היה נציג של סגנון הציור הדומיננטי דאז. תצלומיו של הסופרים פרידייש קארינתי, ז'יגמונד מוריץ, פרנץ מורה, ארפאד טוט, יוז'ף ריפל-רונאי והתצלום הידוע של בלה ברטוק עם סיגריה, הם יצירות מעולות של הצילום המוקדם שלו. הוא הציג את מה שמכונה "סגנון ציור", שאינו משמש כיום. היו לו כמה פטנטי צילום חשובים. במשך כמה שנים הוא היה העורך הראשי של כתבי העת צילום. בשנת 1913 הוא בעצמו כתב, ביים וצילם באולפן שלו את סרטו ורון דראגפי. השקפותיו על אסתטיקה קולנועית היו חלוציות בתקופתו. לתיאטרון הבובות שלו היה כותבים ידועים כמו: מיהאי באביץ', בלה באלאז', פרידייש קארינתי, דז'ה קוסטולאני, ינה מוהאצ'י (מקודם: קליין), טיבדאר רידאי.
בית הספר דרכא דנציגר קריית שמונה
פוטנציאל חיובי מאוחר
פּוֹטֶנְצְיָאל חִיּוּבִי מְאֻחָר (באנגלית: Late positive potential, LPP) הוא עליה ממושכת בפוטנציאל קשור-אירוע המתגברת בעקבות גירוי רגשי מעורר. זהו ERP המופיע על אלקטרודות בקו האמצע הקדקודי אמצעי, כ-300 מילישניות לאחר התחלת גירוי. לדוגמה אלקטרודות מייצגות הן Pz, CPz, Cz, CP1, ו-CP2.
תפקוד.
מספר מחקרים הראו כי ה-LPP משקף את מידת החשיבות של גירויים. מחקר אחד השתמש בתמונות נייטרליות המכילות אנשים ובתמונות שאינן מכילות אנשים. התמונות שמכילות אנשים גרמו לצופים בהם לבטא LPP יותר חיובי. כמו כן, כאשר הוצגו לנבדקים תמונות נעימות ותמונות לא נעימות הן עוררו LPP חיובי יותר בהשוואה לתמונות נייטרליות. עם זאת, כאשר נבדקים הונחו להשתמש בטכניקות של פרשנות מחדש, אשר מפחיתות את המידה שגירוי מסוים מעורר בנו תגובה רגשית, אזי התנודה ב-LPP הייתה מופחתת. בנוסף כאשר חלק מתמונות הפנים הן רלוונטיות יותר לנבדק, אזי תיתכן עלייה ב-LPP, בפרט בתמונות של פנים שמחות (ראה איור משמאל).
השוואה חברתית.
מחקר שהשתמש במשחק האולטימטום התמקד במקבל. במחקר זה נמצא כי ה-LPP של המקבל רגיש להשוואה החברתית. הוא היה חיובי יותר עבור הצעה שהיא שווה להצעות שקיבלו משתתפים אחרים, ביחס לתנאים בהם הוצע למקבל סכום שהוא מעל או מתחת לממוצע שאר ההצעות.
תגמול.
לתגמול בין היתר יש שתי תכונות נפרדות אשר אינן תלויות זו בזו. הראשונה ערכיות התגמול (Valiance) כלומר, האם התגמול הוא חיובי או שלילי. השנייה היא המשרעת של התגמול (Amplitude) כלומר מהו גודל התגמול. כאשר שתי התכונות של התגמול מופיעות מול הנבדק, כלומר הוא יודע האם התגמול הוא חיובי או שלילי ומה גודלו, ה-LPP רגיש לעצימות של התגמול אך לא לערכו (חיוביותו או שליליותו). מנגד, כאשר התגמול מפורק, בפעם אחת מוצג האם הוא חיובי או שלילי, ובפעם נוספת מוצג גודלו, אזי ה-LPP יושפע בכל פעם מהתכונה המוצגת.
מקור האות.
קבוצת מחקר מאוניברסיטת פלורידה חקרו נבדקים תחת מכשור משולב של דימות תהודה מגנטית תפקודי (fMRI) יחד עם אלקטרואנצפלוגרם (EEG) על מנת לאתר את מקורו של ה-LPP. הם הציגו לנבדקים תמונות נייטרליות, נעימות ולא נעימות ובדקו את המתאם בין סיגנל ה-EEG לבין ה-fMRI.
החוקרים מצאו כי ישנו הבדל בין המקורות היוצרים את ההגברה ב-LPP עבור תמונות נעימות ועבור תמונות לא נעימות. האמיגדלה, גרעין במערכת העצבים שנחקר רבות בהקשרים רגשיים, נמצאה קשורה ל-LPP בתמונות נעימות, אך לא בכאלה שאינן נעימות. אם כי היא כן פעלה גם בתמונות לא נעימות, אך לא בצורה המתואמת עם סיגנל ה-LPP. בנוסף קליפת המוח הקדם-מצחית מרכזית (mPFC) וגרעין האקומבנס היו מתואמים עם LPP רק עבור תמונות נעימות. שני אזורים אלו נמצאו במחקרים אחרים כמעורבים בעיבוד תמונות של פנים אטרקטיביות, רומנטיקה וארוטיקה. לעומת זאת, עבור תמונות לא נעימות ה-LPP נמצא בהתאמה לזרימת דם מוגברת לאזורים כמו האינסולה וקליפת המוח הקדם מצחית גחונית צידית (vlPFC). האינסולה ידועה כמעורבת בעיבוד של רגשות, ובפרט כאלה של גועל או תחושת איום.
בנוסף כמה אזורים נמצאו פועלים גם עבור תמונות נעימות וגם עבור כאלה שאינן נעימות. אזור שכזה הוא הפרקונאוס. אזור זה הוא קודקודי. אזורים קודקודיים ידועים כמעורבים בצריכת קשב.
תיכון קריית חיים
המרד (ספר)
מפתח הכסף (סיפור קצר)
מפתח הכסף (באנגלית: The Silver Key) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה. פ. לאבקרפט שנכתב ב-1926. הסיפור משתייך לסדרת "מעגל החלומות" של לאבקרפט ועוסק בעיקר באלמנטים פנטסטיים. הוא פורסם לראשונה ב-1929 במגזין "סיפורים מוזרים". זה הוא המשכו של הספר "משימת החלום של קאדאת' האבודה" וכן קודמו של הסיפור הקצר "דרך שערי מפתח הכסף", שנכתב בשותפות עם אדגר הופמן פרייס. בכל הסיפורים משתתף רדנולף קרטר, דמות החוזרת ברבות מיצירותיו של לאבקרפט.
עלילה.
בגיל שלושים מגלה רנדולף קרטר שהוא איבד בהדרגה את "המפתח לשער החלומות". בעבר האמין שהחיים מורכבים מכלום למעט התמונות שבזיכרונותינו, יהיה מקורם במציאות או בחלומות. בחלומותיו הליליים הוא יוצא לבקר מקומות פנטסטיים ויצורים מופלאים, מסעות רומנטיים שהוא מעדיף על פני המציאות וה"פרוזאיות של חיי היום-יום". רנדולף מאמין שחלומותיו חושפים בפניו אמיתות הנסתרות מחיי הערות הנוגעות לתכליתם של בני האדם ושל היקום, ובעיקר את רעיון היופי כפי שהוא נתפש בעבר.
אולם ככל שהוא מזדקן מגלה רנדולף ששעות ערותו וחשיפתו לצד הפרקטי וה"מדעי" יותר של החיים שחקה את יכולתו לחלום והפכה אותו, משועבד לאמונות המשעממות של בני האדם וחייהם היום-יומיים. כשהוא עדיין לא בטוח מי מהם אמיתי, מציאותו או חלומותיו, יוצא רנדולף לגלות האם רעיונותיו של האדם הער עליונים על פני אלו של זה הישן, ובתהליך הוא נחשף לכמה עמדות פילוסופיות המותירות אותו לא מסופק. הוא מפסיק את חקירתו באכזבה ונסוג לבידוד עצמי.
כעבור זמן-מה שב "ניצוץ של פנטזיה" אל חלומותיו בשנית, אף על פי שהוא עדיין אינו יכול לחלום על הערים המשונות שראה בצעירותו, דבר שמותיר אותו מתוסכל ועם טעם לעוד. במהלך אחד מחלומותיו מספר לו סבו שמת מזה שנים רבות על מפתח מכסף הנמצא בעליית הגג, חרוט כולו בסמלים ערביים, אותו הוא מוצא בביקור בבית ילדותו שבצפון מזרח מסצ'וסטס (מקום העלילה של רבים מסיפוריו של לאבקרפט). לאחר מכן הוא נכנס אל מערה מסתורית בה נהג לשחק כילד, והמפתח מצליח בדרך פלא להשיב אותו לילדותו כנער בן עשר, ולהעלים את דמותו כמבוגר מהזמן הרגיל.
הסיפור עובר לעסוק בקרוביו של רנדולף, וכיצד הם שמו לב כבר כשהיה בן עשר על יכולתו המופלאה לנבא את העתיד ולדעת דברים שעתידים להתרחש. המספר אומר שהוא מקווה להיפגש עם רנדולף בקרוב, באחד מחלומותיו שלו, "באיזו עיר-חלומית ששנינו ביקרנו", שם רנדולף לבטח הוכתר כבר כמלך ואולי אף יראה לו את מפתח הכסף שלו, פריט שייתכן שטמונים בו רבים מסודות היקום.
השראה.
יש החושבים שהסיפור נולד מביקורו של לאבקרפט בפוסטר, רוד איילנד, שם גרה משפחתה של אמו. שמה של הדמות "בניה קורי" מהסיפור מורכב ככל הנראה משמם של אמה קורי פיליפיס, קרובתו של לאבקרפט, ומשמו של בניה פלייס, חוואי שחי מעבר לרחוב בו לאבקרפט שהה בעת ביקורו.
ייתכן כי חיפושו של רנדולף קרטר אחר משמעות דרך שרשרת ארוכה של גישות פילוסופיות ואסתטיות הגיע מתוך ספרו של ז'וריס קרל הויסמנס, "נגד הטבע" (1884), בו עובר הגיבור הראשי תהליך דומה.
עולמו של ה. פ. לאבקרפט.