הפריחה הספרותית העברית בוורשה הגיעה לשיאה בעשור הראשון של המאה ה-20. בשנים 1893–1904 יצא לאור האלמנך הספרותי "לוח אחיאסף", שאיגד דברי ספרות ומאמרים שחיברו סופרי אודסה ו-ורשה שהיו קשורים להוצאת "אחיאסף", על מנת להוות תשתית לתרבות עברית עממית. בשנים 1903–1905 יצא לאור העיתון היומי "הצופה" שביטא השקפה ציונית ועסק במה שמתרחש במערב אירופה. על כותביו הקבועים נמנו הסופרים י. ל. פרץ, אלחנן ליב לוינסקי, ושמחה בן-ציון; ומבקרי הספרות יוסף קלוזנר וראובן בריינין. כמה וכמה סופרים עבריים פרסמו בו את ביכורי יצירתם. העיתון אף יזם את תחרות הסיפור הקצר הראשונה בתולדות הספרות העברית. בשנים 1901 ו-1904 יצא לאור בוורשה, והודפס בקרקוב, השבועון הספרותי "הדור" בהוצאתו ובעריכתו של דוד פרישמן. השבועון יצא כנגד המליצה המקושטת והרטוריקה הריקה שהיו נפוצים בספרות ההשכלה, מתוך כוונה לתת למקום לדברים ברורים, מדויקים ומצומצמים. פרישמן גייס לכתב העת את מיטב היוצרים והמבקרים של התקופה, בהם: מנדלי מוכר ספרים, חיים נחמן ביאליק, יעקב פיכמן, אורי ניסן גנסין, יהודה שטיינברג, שמחה בן-ציון, יוסף קלוזנר, ראובן בריינין, הלל צייטלין, שמעון ברנפלד, מ.ל. ליליינבלום, י. ח. רבניצקי, י. ח. טביוב, ועוד רבים אחרים, ופרישמן עצמו. כתב העת לא התמקד רק בנושאים יהודיים, אלא גם פתח צוהר אל התרבות האירופאית. המשורר והמחנך שמואל לייב גורדון ייסד וערך את עיתון הילדים המצויר בעברית "עולם קטן" (יחד עם בן אביגדור), את הירחון המצויר לבני הנעורים "נעורים", ואת הירחון לענייני חינוך "הפדגוג". בשנת 1904 ייסד מגנוס קרינסקי ברחוב דלוגה את הוצאת הספרים "האור" בה יצאו ספרי לימוד עבריים בעריכתו. מערכת כתב העת "השילוח", מיסודו של אחד העם, עם עורכה יוסף קלוזנר, העותקה מאודסה לוורשה, ובשנת 5–1904 ביאליק שימש העורך של מדורה הספרותי. בשנת 1908 הקימו פישל לחובר ודוד צמח את הוצאת הספרים "ספרות", שבמסגרתה יצאו לאור המאסף הספרותי "ספרות" והשבועון הספרותי "רשפים" בעריכת דוד פרישמן (בו התפרסו יצירות של קצנלסון, ברדיצ`בסקי, צייטלין, שניאור, לחובר, פרישמן, ואחרים), וספרים מאת הלל צייטלין, צ"ז וינברג, בר-טוביה, אורי ניסן גנסין; "ספר התשורה" - אנתולוגיה מצוירת לבני הנעורים, וחמשת הכרכים של כתבי פרישמן. בתחילת העשור ורשה משכה אליה משוררים צעירים שהתגוררו בה במשך מספר שנים ותרמו לפעילות הספרותית, ביניהם יעקב פיכמן, זלמן שניאור, יעקב לרנר, יעקב שטיינברג, ואחרים.
צמיחת הספרות העברית החדשה.
בוורשה פעלו חבורות ספרותיות, שלכל אחת מהן היו "בתים ספרותיים" בהם היו נפגשים חבריה, ואשר אליהם נהרו מאות סופרים עבריים מרחבי העולם, שהגיעו לוורשה, לביקור קצר או ארוך, ליהנות מרוחה הבוהמיינית ומאקלימה המערבי והמודרני, לשאוב השראה מסופריה, ולקבל חוות דעת על יצירותיהם ולהוציאן לאור.
החבורות הבולטות היו זו של י. ל. פרץ וחסידיו, ודוד פרישמן על מעריציו. כתב נתן גרינבלט: "פרץ איש הפתוס, בעל המזג הסוער, כולו תנועה, קפיצה, סילוד, התלהבות, חגיגיות וחסידות - היסוד הדינמי שביהדות פולין. פרישמן, הצנוע, העומד מן הצד, הספקן ובעל האירוניה, הלוחם נגד כל מיני חנופה, שקר וצביעות המתגלים בכל השטחים הציבוריים והספרותיים. זה האיש הקבוע והמוצק, התקיף והאיתן בעמידתו הרוחנית הבודדת - היסוד הסטטי שביהדות פולין".
י. ל. פרץ היה סופר גאוני, שיצירותיו נסובו סביב אוירה חסידית עממית פלאית, שהייתה קיימת בחזונו יותר מאשר במציאות. בביתו שברחוב ציגלה, הנהיג חצר שהייתה מעין בית דין, בו נשפטו לשבט או לחסד פרחי סופרים שהגישו בידיים רועדות את ביכורי יצירתם. הסופרים היו מתאספים אחת בשבוע אצל פרץ. הזקנים היו ראשי המדברים. גברת פרץ הגישה תה ומרקחת. הזקנים נהנו מן המרקחת, הצעירים רק מן התה. פרץ עצמו היה אופטימי מטיבו והיה נוסך תקווה בבני שיחו. כתב פישל לחובר: "האינטלקטואליסט פרץ, בעל החוש האמנותי הגדול, שהיה שואב מכל המקורים ושפך על כל זה רוח של מקוריות, היה, מה שמחייב טבע הדבר, בעל סגנון לשוני מובהק. כמדומני, שביהודית היה פרץ מבעלי-הסגנון המובהקים ביותר. לא לחנם מונים קנאי היהודית בעיקר את שנותיה של הספרות היהודית מפרץ, כי רק אצלו הגיעה השפה הזאת ראשונה למעלת שפה ספרותית וקיבלה צורה של שפה ספרותית אמיתית".
דוד פרישמן היה משורר, מבקר ומתרגם מחונן. פרישמן ביקר בחריפות את הסגנון והתוכן של הספרות העברית וטען שעל הסופרים העבריים ללמוד טעם טוב מהספרות היפה האירופאית, ולהכניס לספרות העברית את האנושיות הכללית, את החיים ואת האמנות. הוא השפיע על הסופרים הצעירים, ועל שומעי לקחו נמנה מיכה יוסף ברדיצ'בסקי. למרות ההבדלים הגדולים שבינו לבין אחד העם, הצעירים הרגישו שבמבחינה פנימית הן אחד העם והן פרישמן נוקטים במסות המבריקות שלהם באותו קו מוסרי. כתב מיכה יוסף ברדיצ'בסקי על פרישמן: "קולו היה הקול־הקורא הראשון להדרך החדש בספרוּתנו, שקראו לו גם 'המהלך החדש'. הוא הודיע לנו, כי יש שירה ויש עולם, ושיש אגדה, כי יש ביקורת ויש משפּט והערכה לסופרים וספרים. הוא הודיע ויורה אותנו דעת טעם חדש וצוּרה חדשה, סגנון חדש ורוּח חדשה. הוּא הורה לכתוב ולשיר, לבקר ולנתח, לדון ולשקול".
כתב יעקב פיכמן על פרץ ופרישמן: "השמחה על היצירה הצבעונית, הפרגמנטית, על איבי שירה ומחשבה, - כל זה היה משותף לשני היריבים, שהיו עוינים זה את זה אולי לא כל כך מפני הניגודים שבהם, כי אם דווקא מפני חולשותיהם המשותפות. לפי כל תכונותיהם היו שניהם אנשים שבצמאונם ליצירה נתבטא עצם כוחם ליצירה, נתבטאה מהותם החיובית ביותר. הם זרעו חזון, והרעיבו לחזון. בסביבתם נתלהטו הרוחות. על כן יקרו שניהם, כל אחד בדיוקנו המיוחד, לבני הדור שקם אז עם דמדומי התקופה".
בתים ספרותיים פחות שיפוטיים היו הויעודים בביתו של הלל צייטלין, סופר חסידי מקורי רחב אופקים; אולמות בית הספר של המחנך יצחק אלתרמן, שעל אורחי ביתו היו נמנים י. ל. פרץ, חיים נחמן ביאליק, חנא רובינא, ויחיאל היילפרין; ובית יוסף קלוזנר ואשתו שהיו מארחים אצלם לתה ועוגות ומטעמים ביתיים את י.ל. פרץ, שלום אש, נומברג, פרישמן, ברקוביץ, שטיינברג, יעקב פיכמן ושניאור.
בימי הקיץ היו הסופרים מתאספים בקייטנות השונות שבעיבורי ורשה, שם נוצר מעין הווי ספרותי קייטני מיוחד.
להלן דוגמאות להשפעת המרכז הספרותי של ורשה על צמיחת הספרות העברית החדשה:
כתב גרשום שופמן: "כשבאתי לורשה באביב תרס"א, וחמש הנובילות הראשונות שלי בצקלוני, היה כוכב הספרות העברית בעלייתו. אברהם רייזין, זמן מועט אחרי היכרותנו, מוכרח היה לבקשני, שאתרגם סקיצה אחת שלו לעברית, כדי שיוכל להדפיסה ב'הצפירה'. תרגוּמי זה, אגב, היה מעשה ידי, שראיתיו בדפוס בראשונה... כן, הייתה 'הצפירה', היה 'הדור' ועוד ועוד, ועל הכל – 'תושיה', 'תושיה'!.. באחת הקומות שבבית רודה ש. ל. גורדון ב"העולם הקטן" שלו, וסח עמי בינתיים על טיב הסיפורים הראשונים הללו שלי, שגיסו בן־אביגדור כבר קיבלם לדפוס, ושהוא, גורדון, קראם בכתב־היד אף הוא. העירני בייחוד על מיעוט ה"הנדלונג" (העלילה) שבסיפורי... והנה אני עולה גם אליו, אל הארי שבחבורה. מוזר היה לשמוע את המלים 'פּאן פרץ' מפי ה'סטרוזש' הפולני (בקי בספרותנו, כביכול…), בהראותו לי את המעון. הדבר היה בימי חגיגת החמישים שלו. פרץ הפתיע בצעירותו, בקלות פסיעותיו... קראתי לפניו מתוך כתב־היד את סיפורי הראשון 'הערדל'. באמצע קריאתי בא דינזון ואחר־כך – נומברג. פרץ הקשיב, ולבסוף הביע את אי רצונו, בהתעכבו בייחוד על הלשון והסגנון: – זהו תרגום מרוסית – התמרמר – אין זה עברית לחלוטין. אילו הייתי אני במקום בן־אביגדור, לא הייתי מקבל את זה לדפוס. וכו' וכו'. בצאתי מלפניו על מנת שלא לשוב אליו עוד, נטפל אלי נומברג והתאמץ 'לתקן' מצב־רוחי ולהשיב לבי על רבו האהוב".
כתב יעקב פיכמן: "כשנכנסתי לפני שנים מעטות לשערי אודסה היה לבי כולו נפעם מצפיה. לגדולי אודסה, שהלכתי לקבל את פניהם, היה גובה ויראה. שמות כדרבנות: מנדלי, אחד-העם, ביאליק... לזכרם בלבד הלב נתמלא חששות רבים. בוורשה לא ידעתי בעצם אל מי פני מועדות. פרץ, פרישמן, סוקולוב, - כולם היו יקרים וזרים כאחד. אפילו פרישמן היה רחוק בשיעור-מה. הלב היה מכוון כאן בעצם לא כלפי אישים מסוימים, כי אם כלפי ה ע י ר ע צ מ ה - עירה של הספרות העברית הצעירה, מקום 'תושיה' ו-'אחיאסף', 'הצופה' ו'הצפירה'... ביקרתי את עורכו של 'עולם קטן' בטרם דרכו רגלי על ספו של עורך 'השלח', אף שלחוברות ירוקות אלו היה עתה ריח נעורים חדש, שקירב את הטירון ונטע בו ביטחון. כמדומני, שעוד בו ביום הייתי במערכת 'הצופה' וקשרתי ידידות ראשונה עם לודיפול, עם נומברג, ועוד בו ביום, נדמה לי, נזדמנו לי שטיינברג ושניאור, שאף הם באו כמוני מן הדרום, - כמוני נמשכים אל המרכז הספרותי השוקק. לא עברו ימים מעטים, והייתי אורח קבוע בבית-הקפה הצר והמפוחם של קוטיק. שם ישבנו על כוס קהוה עם אש ועם רייזין, עם ליפמן-לווין ועם י. א. ליזרוביץ. לכולם היו פנים שוחקות, אף שהעוני נתן אותותיו בכל פינה שפניתי... הבוהימה היא שמשכה למטרופולין של פולין. משכה 'הרוח הקלה' שעשתה את כולנו - את הפולנים והליטאים והאוקראינים - כת אחת... אותה שעה צררה עוד הרוח את כל החבורה, וכל האוויר היה שרוי להיטות זו שבנוער - בת קולם של ה'חץ' ו'עלי החג' של פרץ, בושמם הדק של גליונות 'הדור' לפרישמן".
נוסח ורשה לעומת נוסח אודסה.