במהלך מהפכת התרבות בסין שימשה כבר בהיותה בגיל 12 כרקדנית בלהקת בידור. שרתה בטיבט בצבא סין (צבא השחרור העממי) ושמשה אחר כך ככתבת צבאית במלחמה נגד וייטנאם שהתנהלה ב-1979. בשרותה הגיעה לדרגה המקבילה לדרגת סגן-אלוף. פרסמה את הרומן הראשון שלה בסינית בשנת 1985. פרסמה יותר מעשרים ספרים בהוצאות שונות בסינית ובאנגלית בסין, טאיוון, הונג קונג וארצות הברית.
פלנג צאט
מחלקת המשטרה של העיר ניו יורק
ריאל
דן דין השופט
אקסל פון דם בושה
אקסל פון דם בושסה
קנטונים של לוקסמבורג
החל משנת 2015 לוקסמבורג מחולקת ל-12 קנטונים. בתקופת 1843–2015 היא הייתה מחולקת ל-3 מחוזות וכל מחוז היה מחולק למספר קנטונים. בשנת 2015 רמת המחוזות בוטלה. גבולות הקנטונים נותרו ללא שינוי.
קרולי גיטלר
לב סטרינקובסקי
לב סטרינקובסקי הוא בונה כינורות ישראלי.
ביוגרפיה.
סטרינקובסקי הוא יליד ברית המועצות, שעלה לישראל מבאקו שבאזרבייג'ן בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. מילדותו למד נגינה בכינור.
בנעוריו לא הצליח להגשים את שאיפתו ללמוד בניית כינורות, משום שבונה הכינורות שאליו פנה לא רצה להעביר את סודות המקצוע למי שאיננו בן משפחה.
סטרינקובסקי המשיך לנגן ולמד לתואר ראשון ושני במוזיקה באוניברסיטה. כשעלה לארץ נשלח לבאר שבע והתקבל לעבודה בתזמורת הקאמרית.
בירושלים התוודע אל בעל בית מלאכה לכלי קשת, יוסף בועזסון, שהסכים לקבלו כשוליה וכשרונותיו הטבעיים סייעו לו להצליח במקצוע ולפתוח בית מלאכה משלו לבניית כלי קשת בשנת 1980.
הוא נזכר בביקור הקבוע של הכנר אייזק שטרן במקום ומתנחם בעבודה היום מול חברי התזמורת הפילהרמונית הישראלית, סטודנטים ומורים למוזיקה, שכולם מבקרים בבית המלאכה שלו וחולקים עמו את האהבה המשותפת לצליל המיתר.
כיום (2021) עוסק סטרינקובסקי בעיקר בבנייה, שימור ותיקון של כלי קשת. (ביניהם טיפול בסדקים, החלפת שיערות בקשת, החלפת גשרים ועוד). הוא בנה עשרות רבות של כלי קשת (כינורות, ויולות וצ'לי).
בנוסף לנ"ל, סטרינקובסקי גם משחזר כלים עתיקים, מעריך כלים מבחינת שוויים ומוכר אותם (כולל אביזרים נלווים כמו מיתרים, שרף, כריות, תיקים וכדומה).
קישורים חיצוניים.
האתר הרשמי של לב סטרינקובסקי
לוריין בראקו
לוריין בראקו (באנגלית: Lorraine Bracco, נולדה ב-2 באוקטובר 1954) היא שחקנית אמריקאית. מועמדת ארבעה פרסי אמי ושלושה פרסי גלובוס הזהב על תפקידה כד"ר ג'ניפר מלפי בסדרה "הסופרנוס".
ביוגרפיה.
בראקו נולדה בברוקלין שבניו יורק וגדלה בהיקסוויל בלונג איילנד. אביה הוא איטלקי-אמריקאי ואמה אנגלייה ובראקו מדברת אנגלית, צרפתית ואיטלקית באופן שוטף.
בשנת 1974 היא עברה לצרפת ועבדה בתור דוגמנית בזמן שהותה שם היא שיחקה במספר סרטים בשפה האיטלקית.
קריירה.
בשנת 1990 קיבלה את מירב פרסומה בשל משחקה בתור קארן היל בסרט הפשע "החבר'ה הטובים" של הבמאי מרטין סקורסזה עליו קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
בשנת 1999 קיבלה את התפקיד של ד"ר ג'ניפר מלפי בסדרת הטלוויזיה "הסופרנוס" שנוצרה על ידי דייוויד צ'ייס והופקה עבור רשת הכבלים HBO. את תפקיד זה עשתה במשך 6 עונות עד לסיומה בשנת 2007, וקיבלה ארבע מועמדויות לפרס אמי ושלוש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
חיים אישיים.
בראקו התחתנה והתגרשה פעמיים. הנישואים הראשונים היו לדניאל גורארד משלהי שנות ה-70 עד תחילת שנות ה-80. אחרי מערכת יחסים רוויות פרדות עם הרווי קייטל היא התחתנה עם אדוארד ג'יימס אולמוס ולה שני ילדים. היא ואולמוס התגרשו במרץ 2002.
במאי 2007 היא התארחה בתוכנית של אופרה וינפרי כדי לספר איך היא התגברה על בעיית הדיכאון בו הייתה שרויה וכדי לקדם את ספרה החדש "On The Couch".
בבעלותה חברת יין העונה לשם "בראקו ווין".
מועצת הרשות השנייה
מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו
תגרינים
מערות קומראן
הלן דג'נרס
פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר
פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר (באנגלית: Academy Award for Best International Feature Film, עד שנת 2019 נקרא פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר (Best Foreign Language Film)) הוא אחד מפרסי אוסקר המוענקים מדי שנה על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע. הפרס מוענק לסרטי קולנוע באורך מלא (בני 40 דקות לפחות) שהופקו מחוץ לארצות הברית, ואשר נעשה בהם שימוש עיקרי בשפה מדוברת שאיננה אנגלית. בישראל ובמדינות נוספות השתרש המושג "סרט זר" לשם תיאור סרט העומד בתנאים אלה ודומים.
עד שנת 1947 לא הוענקו פרסי אוסקר נפרדים לסרטים בינלאומיים, והסרט היחיד שאינו דובר אנגלית שהועמד לפרס הסרט הטוב ביותר עד אז הוא "האשליה הגדולה" (1937). החל משנה זו ועד 1955 הוענקו פרסים מיוחדים לסרטים בינלאומיים שיצאו לאור בארצות הברית, אך פרסים אלה לא הוענקו בקביעות ולא היו תחרותיים (לא הוכרזו מועמדים לפרס טרם ההכרזה על הזוכה). בטקס האוסקר ה-29 (1956) הוענק לראשונה פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, והוא ממשיך להיות מוענק עד היום.
הפרס שונה מפרסי אוסקר האחרים בכך שהוא אינו מוענק ליוצרי הסרט אלא למדינה שאותה הסרט מייצג (ברגע הזכייה הוא נמסר לידיו של במאי הסרט). רובם המוחלט של פרסי אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר וכן הפרסים המיוחדים שקדמו להם הוענקו לסרטים אירופאיים: החל מ-1947 הוענקו 48 פרסים לסרטים מאירופה, 5 לסרטים מאסיה, 3 לסרטים מאפריקה ו-2 לסרטים מיבשת אמריקה (3 פרסים נוספים הוענקו לברית המועצות). פדריקו פליני ביים מספר שיא של 4 סרטים זוכי הפרס לסרט הבינלאומי, אם כי ויטוריו דה סיקה ביים מספר זהה של סרטים זוכים, אם מחשיבים גם את הסרטים שזכו בפרס מיוחד לפני 1956. אינגמר ברגמן ביים 3 סרטים זוכי הפרס וסרט נוסף בבימויו, "זעקות ולחישות" (1973), הועמד לזכייה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
כללים.
ייחוד נוסף של הפרס הוא שמועמדות לפרס זה אינה מחייבת את הצגתו של הסרט בארצות הברית. הסרט חייב לצאת לאקרנים במדינה שהוא מייצג (ולהיות מוקרן בבית קולנוע מסחרי במשך שבעה ימים רצופים לפחות) בתקופה המוגדרת על ידי האקדמיה האמריקאית. התקופה המוגדרת עבור רוב פרסי אוסקר האחרים היא השנה המלאה שלפני השנה בה מתקיים הטקס, אך התקופה המוגדרת עבור סרטים בינלאומיים היא קצרה יותר ומסתיימת בדרך כלל עוד לפני סוף השנה. למשל, התאריך האחרון להגשת סרטים בינלאומיים בשנת 2007 היה בסוף ספטמבר, בעוד שליוצרים האמריקאים היה עוד שלושה חודשים להגיש את סרטיהם.
מספר סרטים נפסלו על ידי האקדמיה מלהתחרות על הפרס, ביניהם הסרט הישראלי "ביקור התזמורת" (2007) שנפסל בעקבות שימוש יתר בשפה האנגלית. כלל נוסף מחייב שליטה אמנותית מספקת בסרט של המדינה שהוא מייצג. הסרט היחיד שנפסל על ידי האקדמיה לאחר שהיא כבר הכריזה עליו כאחד מחמשת המועמדים הסופיים הוא "מקום בעולם" (1992), שייצג את אורוגוואי, אך בשלב מאוחר התברר כי הוא מהווה הפקה משותפת בין ארגנטינה וספרד, ומפר את הכלל שמחייב שליטה אמנותית מספקת של המדינה המיוצגת. בנוסף קיים כלל האוסר על סרט להתחרות אם הוא שודר בעבר בטלוויזיה או באינטרנט.
החל מ-2006 סרט הנשלח לתחרות לא חייב להיות דובר שפה רשמית של המדינה שהוא מייצג. האקדמיה נימקה את ההחלטה בפשטות בכך שנאלצה לפסול את הסרט האיטלקי "פרטי" (2004) העוסק בסכסוך הישראלי-פלסטיני ודובר עברית וערבית, ששתיהן אינן שפות רשמיות של איטליה. השינוי בכלל איפשר בין השאר לקנדה לשלוח לתחרות את הסרט "מים" (2004) דובר השפה ההינדית, בעוד שלפני כן קנדה יכלה לשלוח לתחרות אך ורק סרטים דוברי צרפתית. לעומת זאת, השינוי בכלל לא סייע לסרטים מארצות הברית שאינם דוברי אנגלית להיות מועמדים לפרס. כך, למשל, נמנע מ"מכתבים מאיוו-ג'ימה" (2006, דובר יפנית) ומ"אפוקליפטו" (2006, דובר אחת משפות בני המאיה) מלהתמודד על הפרס, על אף ששני הסרטים זכו במועמדויות לפרס גלובוס הזהב לסרט הבינלאומי הטוב ביותר שכלליו מחמירים פחות ("מכתבים מאיוו-ג'ימה" אף זכה בפרס). סרטים מהאזורים המבודדים רשאים להתחרות על הפרס.
כל מדינה רשאית לשלוח סרט אחד (ולא יותר) מדי שנה לאקדמיה, והסרט חייב להיבחר על ידי אנשי תעשיית הקולנוע. הסרטים נשלחים לאקדמיה בהיותם מתורגמים לכתוביות, וחברי האקדמיה צופים בהם ובוחרים חמישה מועמדים סופיים בהצבעה אנונימית. ההצבעה על הזוכה בפרס מוגבלת לחברי אקדמיה שצפו בכל אחד מחמשת הסרטים. החל מ-2006 החלה האקדמיה לפרסם רשימה של תשעה סרטים שמתוכם ייבחרו חמשת המועמדים הסופיים שבוע לאחר מכן.
סרט שלא נשלח להתחרות על הפרס לסרט הבינלאומי רשאי להתחרות על פרסי אוסקר אחרים. כך למשל "דבר אליה" (2002) לא ייצג את ספרד בתחרות על הפרס לסרט הזר, אך מאידך זיכה את פדרו אלמודובר בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. "דרום אמריקה באופנוע" (2004) זכה בפרסי פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר ולשיר המקורי הטוב ביותר, אך נמנע ממנו מלהיות מועמד לפרס הסרט הזר מכיוון שהוא נוצר בקופרודוקציה בין מספר מדינות, ללא שליטה אומנותית עיקרית של אחת מהן. עד כה הועמדו 8 סרטים שאינם דוברי אנגלית לזכייה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (אף אחד מהם לא זכה בפרס): "האשליה הגדולה" (צרפת, 1937); "זד, הוא עדיין חי" (אלג'יריה, 1969); "המהגרים" (שוודיה, 1971); "זעקות ולחישות" (שוודיה, 1972); "הדוור" (איטליה/ספרד, 1994); "החיים יפים" (איטליה, 1997); "נמר, דרקון" (טאיוואן, 2000); ו"מכתבים מאיוו-ג'ימה" (ארצות הברית, 2006).