ג'ובאני פייטרו קאראפה נולד ליד העיר בנוונטו למשפחת אצולה מנאפולי. כבן חסותו של קרוב משפחתו, הקרדינל אוליביירו קאראפה, הוא התמנה על ידי האפיפיור לאו העשירי לשגריר הותיקן באנגליה ואחר כך בספרד. הוא ראה בשאט נפש את אלימותו של השלטון הספרדי - מה שהשפיע מאוחר יותר על מדיניותו כאפיפיור.
ב-1527, אחרי ביזת רומא, האפיפיור פאולוס השלישי קרא לו לשוב לרומא כדי לשמש כחבר ועדה שהוטל עליה לערוך רפורמה בחצר האפיפיור. ב-1536 הוא התמנה לקרדינל ואחר כך לארכיבישוף נאפולי, וארגן מחדש את האינקוויזיציה. ב־1542 התמנה על ידי פאולוס השלישי לראש ועדה, שכללה חמישה קרדינלים עוזרים, שמטרתה הייתה לארגן מחדש את הצנזורה של הכנסייה הקתולית.
הקרדינל קאראפה קבע כללים מחמירים לקבלת אישורה של הצנזורה להוצאת ספרים חדשים ולבדיקה מחדש של ספרים ישנים. ב-1550, האינקוויזיציה החדשה העמידה למשפט כל איש דת קתולי שלא נשא דרשות נגד הפרוטסטנטים. האפיפיורים פאולוס השלישי ומרקלוס השני ניסו לצנן את התלהבותו של קאראפה והעניקו זכות ערעור לנאשמים. לעומת זאת, האפיפיור יוליוס השלישי לא אבה להתערב ובכך איפשר את העלאתם על המוקד של מספר "כופרים" ברומא.
אחרי מות האפיפיור מרקלוס השני (1 במאי 1555) ג'ובאני פייטרו קאראפה, שהיה בן שבעים ותשע שנה, נבחר לאפיפיור בשם פאולוס הרביעי. הוא שנא את ספרד, ששלטה אז בחלקים מחצי האי האפניני, והציב לעצמו מטרה לשחרר את איטליה ואת עצמו מהם. הוא כינה את העם הספרדי "זוהמה שמית", ראה במלכם קרלוס הראשון אתאיסט נסתר, ונשבע כי לעולם לא יכיר בבנו פליפה כדוכס מילאנו.
בדצמבר 1555 חתם על הסכם עם אנרי השני, מלך צרפת במטרה לגרש את הספרדים מאיטליה. פיליפ השני פקד על דוכס אלבה להוביל את צבאו מנאפולי אל מדינת האפיפיור. במשך מספר שבועות הצליח דוכס אלבה לכבוש עיר אחרי עיר, בזז את העיירה אניאני, כבש את אוסטיה ואיים על רומא (נובמבר 1556).
פאולוס הרביעי קרא לסולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית לתקוף את נאפולי ואת סיציליה, ואנרי השני שלח את צבאו בהנהגת פרנסואה, דוכס גיז שכבש את אוסטיה מידי הספרדים. אך מפלת הצרפתים בקרב סן-קנטן נגד הספרדים אילצה אותו לשוב עם צבאו לצרפת. דוכס אלבה התקדם אל עבר שערי רומא, ותושבי רומא נתפסו לחרדה גדולה. פאולוס הרביעי, שלא רצה להסתכן שוב בביזת רומא, חתם על הסכם שלום עם פיליפ השני מלך ספרד (12 בספטמבר 1557). על פי הסכם זה כל נחלותיו של האפיפיור הושבו אליו, אך הספרדים המשיכו לשלוט בנאפולי ובמילאנו.
אחרי שהפך לאפיפיור פאולוס הרביעי הורה לקצץ בקצבתו של מיכלאנג'לו, ולכסות בעלי תאנה את ציורי העירום בתקרת הקפלה הסיסטינית. הוא יצא חוצץ נגד הפרוטסטנטים באנגליה ודחה את תביעת אליזבת הראשונה לכתר הממלכה. הוא התיר לאינקוויזיציה לעשות ככל העולה על רוחה, וסמכותה הורחבה וכללה מקרים של קניית משרות בכנסייה (סימוניה), חילול קודש ודברי נאצה, פוליגמיה, אונס, והפרת כלליה של הכנסייה באשר לימי צום ולעבירות אחרות שלא היו כרוכות בכפירה.
ב-14 ביולי 1555 הוציא פאולוס הרביעי בולה בשם Cum nimis absurdum שכללה שורה של גזרות כנגד היהודים במדינת האפיפיור. בין השאר כלולים בבולה זו: ההוראה על הקמת גטו רומא, שלפיה היהודים הוכרחו לחיות ברובע סנטאנג'לו שבעיר, ששעריו היו נעולים בלילה, ההוראה לגברים היהודים לחבוש כובע צהוב ולנשים היהודיות - מטפחת ראש צהובה, הגבלת העיסוקים המותרים ליהודים לחלפנות כספים בעיקר, כשהלוואות בריבית התאפשרו תחת פיקוח מחמיר, איסור על עיסוק ברפואה ואיסור על קשרים חברתיים בין נוצרים ליהודים.
ב-1557 וב-1559 פרסם ברומא את רשימת הספרים האסורים שבין היתר כללה 48 ספרי תנ"ך. הוא הטיל חרם על 61 מדפיסים ומוציאים לאור, והוטלה חובה לקבל את אישור הצנזורה על הוצאה לאור של כל ספר חדש. מוכרי ספרים ומלומדים טענו כי צעדים אלה יגרמו להם הפסדים כבדים מנשוא, אך ללא הועיל. אלפים רבים של ספרים נשרפו ברומא, בולוניה, נאפולי, מילאנו, פירנצה וונציה.
כמו אפיפיורים שקדמו לו, פאולוס הרביעי מינה קרובי משפחה לתפקידים רמי מעלה. הוא מינה את אחיינו קארלו ליועצו הראשי, את אחיינו ג'ובאני למפקד כוחות האפיפיור ואת אחיינו אנטוניו למפקד חיל המשמר של הוותיקן. התנהגותם נודעה לשמצה בין תושבי רומא. אחרי שנחל מפלה בידי דוכס אלבה, גירש אותם מרומא ואמר: "אפילו אם אבי היה כופר, הייתי מקושש עצים כדי לשרוף אותו."
רומא חגגה את מותו בארבעה ימים של מהומות שמחה שבמהלכם עקר ההמון את פסלו ממקומו, גרר אותו ברחובות רומא, והשליך אותו למי הטיבר. ההמון הרומאי שחרר את האסירים, העלה באש את בנייני האינקוויזיציה, והשמיד את כל המסמכים. אירופה המערבית כולה נשמה לרווחה כאשר פיוס הרביעי החליף אותו כאפיפיור.
אברהם נוריאל
אברהם נוריאל (1931 – 1992) היה חוקר יהדות ופרופסור לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה.
נוריאל נולד בברלין בשנת 1931, בן ליצחק וגיטל. הוא למד באוניברסיטה העברית ובשנת 1975 סיים את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטה בנושא "משנתו הפילוסופית של ר' אברהם בן שם טוב ביבגו". ועמד בראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן.
היה חבר בהגנה בהנהגת בני-עקיבא ונמנה עם מייסדי תנועת נאמני תורה ועבודה.
נפטר בירושלים בשנת 1992 ונקבר בהר המנוחות. היה נשוי למנוחה, אב לשלושה, אבישג, יואל וורד.
רבקה הורביץ
רבקה הורביץ (4 ביולי 1926 – 4 בינואר 2007) הייתה חוקרת יהדות ישראלית, פרופסור למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה.
נולדה בבאד הומבורג שבגרמניה כרבקה גולדשמידט, בת לזיגפריד אליעזר גולדשמידט הלוי ולבת שבע אברמוב, ילידת האימפריה הרוסית, ואחות לנפתלי, המבוגר ממנה בשנה. אביה היה רופא, ונפטר כשהייתה בת שלושה שבועות. לאחר עליית הנאצים לשלטון עלתה לארץ ישראל עם אמהּ, שנפטרה כשהייתה בת תשע. בנעוריה גרה בביתו של יצחק ברויאר.
ב-1947 החלה ללמוד לתואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. עם מוריה נמנו שמואל הוגו ברגמן, יוליוס גוטמן וגרשם שלום. את התואר השני קיבלה בבית המדרש לרבנים באמריקה, על עבודה שעסקה ברבי ברוך מקוסוב. בשנת 1962 קיבלה תואר דוקטור מקולג' ברין מור שבפנסילבניה, על עבודה שנושאה השפה והזמן בפילוסופיה של פרנץ רוזנצוויג ("Speech and time in the philosophy of Franz Rosenzweig").
לאחר שנים אחדות שבהן לימדה באוניברסיטאות בארצות הברית חזרה לישראל עם בעלה ושני ילדיה, וב-1975 הצטרפה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מחקריה עסקו בהגות היהודית במאה ה-19 ובמאה ה-20, ובעיקר בהוגים פרנץ רוזנצוויג, מרטין בובר, עמנואל לוינס, יצחק ברויאר ואברהם יהושע השל. כתבה ערכים אחדים באנציקלופדיה יודאיקה.
בגיל 48 חלתה בסרטן השד ולאחר טיפולים קשים החלימה. בשנת 2006 חזרה המחלה והתפשטה בגופה, והיא נפטרה ב-4 בינואר 2007, בגיל 80, ונקברה בהר המנוחות. הייתה נשואה ליוסף הורביץ, שנפטר בשנת 2001, ואם לדוד ולבת שבע.
מספריה.
עריכה וההדרה:
תחביב
תַּחְבִּיב הוא פעילות הנעשית בשעות הפנאי מתוך רצון והנאה מעשייתה. התחביב לא נעשה למטרת רווח כלכלי.
שימושים.
העיסוק בתחביב מסוים יכול לעודד למידה של תחומי ידע חדשים ולפתח מיומנות ברמה גבוהה.
בהתאם לכך, התחביב יכול לתרום להתפתחות הקוגניטיבית והמוטורית של האדם.
משום שהתחביב יכול להשפיע באופן חיובי על מצב הרוח הוא יכול לשמש גם כטיפול עצמי או כתרפיה.
בהתאם לכך קיימות דרכי טיפול רגשיות רבות המבוססות על פעילויות בעלות אופי של תחביב. למשל: טיפול באמנות, טיפול במשחק, טיפול בדרמה, טיפול במוזיקה, טיפול בתנועה, תרפיה בטבע ועוד.
חובבנות.
אדם העסוק בפעילות כלשהי במסגרת תחביב נקרא חובבן. החובבן יעסוק בתחביב לצורך הנאתו מבלי לשאוף להתפרנס ממנו כמקצוע.
חובבנים יכולים לעיתים לפתח מיומנויות שיהיו שימושיות עבורם בגם חיי היום יום. לדוגמה, במסחר התפתח התחום של "עשה זאת בעצמך", בין היתר עבור אנשים שתחביביהם קשורים למשק בית, כך שלא יהיו תלויים באיש מקצוע. באופן דומה אמנות לחימה יכולה לשמש גם לצורך הגנה עצמית.
סוגי תחביבים.
ישנן פעילויות רבות היכולות לשמש כתחביב, כך שפעילות מסוימת יכולה להשתייך ליותר מסוג אחד.
ניסוי בית הכלא של סטנפורד
זריקת עונשין (כדורסל)
יעקב גולדברג
יעקב גולדברג (בפולנית: Jakub Goldberg; 3 בפברואר 1924 - 15 בנובמבר 2011) היה פרופסור בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, ועמית חוץ של שתי אקדמיות פולניות למדעים.
ביוגרפיה.
יעקב גולדברג נולד וגדל בלודז' שבפולין. סביו משני הצדדים היו חסידים. הוריו היו חילונים. אביו היה סוחר; אמו נפטרה לפני מלחמת העולם השנייה. בדצמבר 1939 ברח אביו מלודז' לוורשה ונספה בגטו ורשה. בתקופת השואה היה יעקב גולדברג 4 שנים בגטו לודז' ואחר כך במחנות ריכוז שונים (בוכנוואלד ואחרים). בחודש האחרון של מלחמת העולם השנייה השתתף בצעדת מוות. הוא שוחרר ב-8 במאי 1945, יומה האחרון של מלחמת העולם השנייה. כל משפחתו נספתה בשואה.
אחרי המלחמה הוא שב ללודז', השלים לימודי בית ספר ולמד היסטוריה באוניברסיטת לודז', שבה היה אסיסטנט-מרצה, ושם כתב את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה בערים חקלאיות בפולין. הוא הורה באוניברסיטת לודז', ושימש כמרצה להיסטוריה פולנית והיסטוריה כלכלית חברתית במשך 16 שנים. היה מקורב מאוד למורו מר שושני.
יעקב גולדברג עלה לישראל בשנת 1967, ועבד בארכיון המרכזי של העם היהודי בירושלים בשנים 1967–1969. בשנת 1969 החל ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים כמרצה, ופרש לגמלאות כפרופסור מן המניין בשנת 1993.