ליוניקרדיט יש פעילות של בנקאות קמעונאית, בנקאות מסחרית, בנקאות השקעות וניהול עושר. יוניקרדיט הוא בנק פאן-אירופי עם נוכחות חזקה במערב, מרכז ומזרח אירופה. באמצעות רשת הבנקאות האירופית שלו, הוא מספק גישה למוצרים ושירותים פיננסיים ב-13 שוקי ליבה: איטליה, גרמניה, באוסטריה כבנק אוסטריה ואחת עשרה מדינות מרכז ומזרח אירופה.
היסטוריה.
קבוצת יוניקרדיט הוקמה כמיזוג של כמה קבוצות בנקאיות איטלקיות בשנת 1998, שכללו את קבוצת יוניקרדיטו (קבוצת בנקים מטורינו, ורונה וטרוויזו) וקרדיטו איטליאנו (שכללה את הבנקים Rolo Banca, Banca Popolare di Rieti), . קרדיטו איטליאנו הנפיקה כ-38.46% מניות חדשות לבעלי יוניקרדיטו, והקבוצה המאוחדת קיבלה את השם "יוניקרדיטו איטליאנו" (UniCredito Italiano). בנקים נוספים: Banca dell'Umbria, Cassa di Risparmio di Carpi, Cassa di Risparmio di Trento and Rovereto (Caritro), Cassa di Risparmio di Trieste הצטרפו גם לקבוצה בשנים 1998–2000. חברת בת חדשה הוקמה גם בדצמבר 1999 אשר נקראה על שם Credito Italiano המקורי.
בשנת 1999, יוניקרדיטו איטליאנו, כפי שהייתה ידוע אז, החלה את התרחבותה במזרח אירופה עם רכישת בנק פ.ק.או. הפולני. ביוני 2002, יוניקרדיט החלה פרויקט למיזוג 7 בנקים מרשת הבנקים שלה באיטליה, ומיתוג מחדש שלהם תחת שם וזהות תאגידית אחידה.
בשנת 2005 התמזגה יוניקרדיט עם הקבוצה הגרמנית HypoVereinsbank (HVB), שהוקמה בשנת 1998 על ידי שילוב של שני בנקים מבוואריה: Bayerische Vereinsbank ו-Bayerische Hypotheken-und Wechsel-Bank. קבוצת HVB עצמה רכשה את בנק אוסטריה בשנת 2000. בנוסף, בנק אוסטריה היה בעל מניות בבנק ההשקעות מדיצ'י. בשנת 2009 בנק מדיצ'י הולאם לאחר שנחשף שהשקיע 3 מיליארד דולר אצל ברנרד מיידוף. סוניה קוהן, מייסדת הבנק ובעלת המניות העיקרית בו, והייתה מקורבת למיידוף. היא נחשדה בהעברת כספי לקוחות למיידוף תמורת שוחד.
בשנת 2007, רכש יוניקרדיט את הבנק האיטלקי קפיטליה תמורת 22 מיליארד אירו. באותה עת שווי השוק של הבנק הממוזג עלה על 100 מיליארד אירו, והוא היה השני בגודלו באירופה, אחרי קבוצת HSBC. לבנק הממוזג היו כ-9,200 סניפים ברחבי העולם, נכסים בהיקף של כ-960 מיליארד אירו, ו-40 מיליון לקוחות.
ביוני 2008, בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, הודיע הבנק על פיטורי כ-9,000 עובדים.
באוגוסט 2012, דיווח עיתון ה"פייננשל טיימס", כי יוניקרדיט נחקר על ידי הרשויות האמריקניות בחשד כי ביצע עסקאות עם גורמים איראנים והפר את הסנקציות הכלכליות על המדינה.
פעילות בישראל.
הבנק נכנס לפעילות בישראל עם רכישת השליטה בבנק פ.ק.או., הבנק הגדול בפולין, תמורת 1.09 מיליארד דולר. בעקבות הרכישה, עבר לשליטתו גם בנק פ.ק.או ישראל, שהיה לו סניף בתל אביב מאז 1933. בספטמבר 2003 רכש בנק הפועלים את פ.ק.או ישראל תמורת 30 מיליון שקל.
בינואר 2009, פתחה קבוצת "יוניקרדיט" נציגות בישראל, של בנק ההשקעות שלה בפולין. הנציגות מוקמה במגדל המוזיאון בתל אביב. הנציגות עוסקת בעיקר במימון השקעות של חברות ואנשי עסקים ישראלים במזרח אירופה.
שארל פגי
שארל פגי (בצרפתית: Charles Péguy; 7 בינואר 1873 - 5 בספטמבר 1914), משורר ומסאי צרפתי.
חייו.
שארל פגי נולד למשפחת פועלים בעיר אורליאן שבצרפת. אמו עסקה בהתקנת מושבי קש לכיסאות ואביו, שהיה נגר, מת כתוצאה מסרטן הקיבה כאשר שארל היה בן מספר חודשים בלבד, והוא גדל אצל אמו ואצל סבתו. ב-1885 נכנס לבית ספר תיכון באורליאן וקיבל מלגה שאפשרה לו להמשיך בלימודיו. הוא השתתף בלימודי הדת הקתולית שאורגנו על ידי הקתדרלה של אורליאן.
אחרי שקיבל תעודת בגרות ב-1891, שירת בחיל הרגלים הצרפתי עד 1893. ב-1894 התקבל לאקול נורמל סופרייר בפריז, שם היה תלמידם של רומן רולן ושל אנרי ברגסון. הוא נתפס לסוציאליזם וב-1897 פרסם את מאמרו הראשון בכתב עת סוציאליסטי. ב-1898 ייסד ספרייה בקרבת הסורבון בפריז, שהפכה למקום מפגש של אלה שדרשו את זיכויו בדין של אלפרד דרייפוס.
ב-1900, משלא הצליח לקבל הסמכה כפרופסור לפילוסופיה, וספרייתו עמדה בפני סגירה, נפרד מחבריו הסוציאליסטים ובהם לאון בלום, וייסד כתב עת בשם "מחברות החמישה עשר" כדי לפרסם את יצירותיו ואת אלה של מחברים חדשים. רומן רולן, זוליין בנדה, ז'ורז' סורל, דניאל הלוי ואנדרה סוארה היו בין התורמים לכתב עת זה, שהתקיים עד מותו של שארל פגי ב-1914.
הוא היה מתומכיו של המנהיג הסוציאליסטי ז'אן ז'ורס עד 1907, כאשר חזר בתשובה לאמונה הקתולית, והחל להאשים את ז'אן ז'ורס בבגידה בצרפת ובסוציאליזם. ב-1908 כתב לידידו ז'וזף לוט: "מצאתי את האמונה... אני קתולי." ב-16 בינואר 1910 פרסם את המחזה "מסתורי הצדקה של ז'אן ד'ארק", שבו ביטא את חזרתו בתשובה. למרות זאת, לא היה רצוי בחוגי הכנסייה הקתולית בגלל שהעז לתקוף את סמכותה. ב-1912 וב-1913 עלה לרגל לקתדרלת שארטר, אך מעולם לא עבר קונפירמציה.
הוא התנתק מן השמאל הפוליטי, תקף את הסוציאליזם על עמדותיו נגד הדת ובזכות הפציפיזם והצטרף אל המחנה הלאומי שהשתוקק לצאת למלחמה נגד גרמניה כדי להשיב לצרפת את הטריטוריה שאיבדה במלחמת צרפת–פרוסיה.
יצירתו של שארל פגי עוסקת בערכיו היסודיים של האדם כמו אלה של העבודה האדמה והמשפחה. אלה הם ערכים המועדפים על הפטריוטים. מחזהו "שער הכניסה המסתורי של המידה הטובה השנייה" (1912), שנכתב בסגנון פואמה, הודפס יותר מ-60 פעם, והיה אהוב ביותר על הגנרל שארל דה גול.
במסה "הכסף" (1913) שארל פגי מותח ביקורת על המודרניזם ועל הקִדמה, בהצביעו על אפסיותו של האדם המתיימר לרשת את אלוהים, ועל השפל המוסרי שאין בכוחו של האדם המודרני להימלט ממנו. בכתב העת "מחברות החמישה עשר" כתב: "האדם המודרני נמצא במצב של מבוכה מבחינה מצפונית. לצערנו עלינו לומר כי העולם המודרני נמצא בכל רע."
כאשר שירת כקצין מילואים בספטמבר 1914, ערב הקרב הראשון על המארן, שארל פגי נהרג מכדור שנורה בראשו, בעת שהפציר בחייליו לא לאפשר לגרמנים להשתלט על אף שעל של אדמת צרפת.
חמולת מסארוה
מחוזות קמבודיה
קמבודיה מחולקת מבחינה מנהלית ל-25 מחוזות (חט). כמו כן קיימת חלוקה משנית לנפות.
צ'ארלי היידן
צ'ארלי היידן (באנגלית: Charlie Haden; 6 באוגוסט 1937 - 11 ביולי 2014) היה מוזיקאי ג'אז אמריקאי. היידן ניגן בקונטרבס ופרץ את פריצתו הגדולה כנגנן הבס של אורנט קולמן. סגנונו מתאפיין במשפטי בס ליריים במיוחד, ולחניו מורכבים יחסית. הוא נחשב לאחד הבסיסטים והמלחינים הגדולים של הג'אז המודרני.
ביוגרפיה.
הוא נולד למשפחה מוזיקלית. לעיתים תכופות חברי משפחתו היו מנגנים יחד ואף מופיעים כשהם מנגנים שירי פולקלור וקאנטרי. הוא החל את דרכו המוזיקלית כבר בגיל שנתיים, בתור זמר. הוא המשיך לשיר עם משפחתו עד גיל 15 אז מחלת הפוליו בה לקה פגעה בגרונו. כשהוא לא יכול לשלוט בקולו, היידן פנה לנגינה בקונטרבס, ואף התמחה בה. בסופו של דבר הוא רצה לעבור ל"עיר הגדולה", כלומר לוס אנג'לס, ולשם כך החל לעבוד כבסיסט הבית של תוכנית טלוויזיה ברשת ABC.
אחרי שהיגר ללוס אנג'לס בשנת 1957 הוא היה לנגן מקצועי. הוא ניגן עם הפסנתרן המפטון האוס והסקסופוניסט ארט פפר. בסוף שנות החמישים הוא שמע את אורנט קולמן מנגן עם ג'רי מאליגן במועדון לילה. למרות שקולמן הורד מהבמה, היידן הסתקרן מאוד ונפגש עם הסקסופוניסט. התפתחה ביניהם ידידות, והם החלו לנגן יחד. הוא הצטרף לקולמן בניו יורק שם הקליטו סדרה של אלבומים חדשניים, כולל "צורתו של הג'אז בעתיד" (The Shape of Jazz to Come). אלבום שעורר תגובות חריפות, לכאן ולכאן. הוא עצמו העיד שהנגינה בסגנון ההרמולודי הייתה לו קשה, ותחילה היה פשוט חוזר על משפטיו של קולמן, על הבס. אולם מאוחר יותר הוא קיבל ביטחון והחל לנגן תפקידים משלו בהופעות.
במקביל לעבודתו המהפכנית עם קולמן, ניגן היידן עם הפסנתרן קית' ג'ארט ועם המתופף פול מושן, הטרמובניסט ראסל רד. כמו כן הוא הקים באותה תקופה את התזמורת השיחרור המוזיקלית ("the Liberation Music Orchestra"), שהופיעה בהתחלה בעיקר באירועי שמאל, אך גם הקליטה אלבום אחד ב-1969. המשך שנות השבעים התחלפו בהרכב עשרות נגנים, רובם מהמוזיאים הנחשבים של התקופה. הוא כלל כלי נשיפה רבים, ומגוונים. ב-1982 הוציאה התזמורת את האלבום הבלדה של הנופלים ובהמשך גם את שומר החלומות אלבום מחאה על ההתערבות של ארצות הברית בפוליטיקה של דרום אמריקה, ועל האפרטהייד בדרום אפריקה. האלבום כלל סגנונות רבים, והיה אחד השיאים מוזיקליים של ההרכב.
בזמן סבב ההופעות שלו בפורטוגל בשנת 1971, הוא הקדיש את שירו "שיר לצ'ה" לכל הלוחמים נגד הקולוניאליזם במוזמביק ואנגולה. למחרת הוא עוכב בנמל התעופה ונחקר על ידי המשטרה החשאית הפורטוגלית. הוא שוחרר באותו היום, אחרי שמשרד התרבות הפורטוגלי התערב לטובתו, וכשהגיע לארצות הברית תושאל גם בידי האף בי איי.
בשנת 1976 היה מהמקימים של ההרכב חלומות ישנים וחדשים מלבד עבודתו עם הרכב זה בשנות השבעים ושנות השמונים הוא עבד בעיקר על דואטים עם המוזיקאים האהובים עליו. שפ, קולמן, האנק ג'ונס, קני ברון הם רק כמה מהשמות.