בפתיחת הסרט אומר אקשטיין "גמרתי אומר בלבי לספר רק את האמת, אבל לא את כולה", ומשתמע מדבריו כי קיימים פרטים עמומים בנוגע לרצח קסטנר. לקראת הסוף אקשטיין טוען כי שלוש היריות שלו לא פגעו בקסטנר וירייה רביעית מאקדחו של אדם מסתורי אחר היא זו שהרגה אותו.
ההיסטוריונים פרופ' דינה פורת פרופ' שלמה אהרונסון מרואיינים בסרט, והם מתארים את האבסורד שבהצגתו של קסטנר כמשתף פעולה עם הנאצים. בראייתם, קסטנר היה מוגבל ולא יכול היה לעשות כמעט דבר מעבר למה שעשה. מדבריהם עולה כי קסטנר לא יכול היה להזהיר את יהודי הונגריה מההשמדה הצפויה להם כי לא הייתה לו כל דרך לשכנע אותם בנכונות הדברים. על חלקו של יוסף מנקס ברצח קסטנר מוסר נכדו, משה זייגר, לאנציקלופדיה יהודית דעת דברים אלה:
"יוסף מנקס נשאר עם גרעין מהלח"י שיצא נגד השמאל שהיה בשלטון בהרגשה שהם נלחמו והשמאל גנב להם את המדינה. אנשי השמאל שפחדו מיוסף מנקס החליטו להעליל עליו עלילה ולהפסיק את פעילותו. באותו זמן התרחש משפט קסטנר שרבים מהסוכנות היהודית (השמאל) היו מעורבים בו. החליטו לרצוח את קסטנר ולהאשים ברצח את יוסף מנקס, ולתפוס שני ציפרים במכה אחת. כך נולדה העלילה על יוסף מנקס". (26.9.06)
ביקורת.
הסרט זכה לשבחים ממבקרי הקולנוע בעולם ובישראל. מבקר הקולנוע אורי קליין כתב על הסרט:
המבקר אבנר שביט כתב:
לינבורג
לינֶבּוּרג (בגרמנית: Lüneburg) היא עיר במדינת סקסוניה התחתונה בגרמניה ובירת מחוז לינבורג, כ-45 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר המבורג. היא ממוקמת על נהר האילמנאו, כ-30 קילומטר לפני שהוא נשפך לנהר האלבה.
בלינבורג מתגוררים כ-73,000 בני אדם. בכרך עצמו, הכולל כמה יישובים נוספים, מתגוררים בסך הכל כ-103,000 תושבים.
היסטוריה.
לינבורג מוזכרת לראשונה בימי הביניים בשנת 956 בתעודה של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מעדויות ארכאולוגיות נראה כי כבר בסוף האלף הראשון החלה בלינבורג הפקת המלח מהאדמה, שתהווה במשך כאלף שנים מקור הכנסה חשוב לעיר (כריית המלח הופסקה רק בשנת 1980, למעט כרייה סמלית למטרות טקסיות ותיירות). לצד ברגן, ויסבי וליבק עלתה לינבורג למעמד של אחת הערים החשובות והעשירות של ההאנזה, והייתה חלק מברית ערי הנזה, אשר שלטה בנתיבי הסחר של צפון אירופה בתקופת ימי הביניים המאוחרים.
מרכזה של העיר לינבורג הוא אחד ממרכזי הערים הבודדים בצפון גרמניה אשר לא נהרסו בזמן מלחמת העולם השנייה. לאחר כניעת גרמניה הנאצית, התאבד בעיר, ב-23 במאי 1945, ראש האס.אס היינריך הימלר, בבליעת גלולת ציאניד, לאחר שנתפס בידי הבריטים. לאחר תום המלחמה התקיימו בה, עוד בטרם פתיחת משפטי נירנברג, משפטים נגד 45 אנשי אס.אס וקאפואים ממחנות הריכוז וההשמדה ברגן-בלזן ואושוויץ.
רבים מהמבנים שבלינבורג נותרו מימי הביניים, וניתן לראות בה מבנים מתקופות היסטוריות שונות, עובדה שמושכת אליה תיירים רבים מגרמניה ומחוצה לה, וזו מהווה תרומה משמעותית לכלכלת העיר. העיר סבלה מהזנחה לאחר המלחמה ועד לשנות השישים, ולכן כמה בניינים עתיקים בה קרסו, אך מאז אמצע שנות ה-70 החלה בה תוכנית נרחבת לשיקום ושימור מבניה ההיסטוריים. בעיר ממוקמות מספר כנסיות עתיקות, אשר העתיקה שביניהן החלה להיבנות כבר בשנת 1300.
בין המוזיאונים הנמצאים בה ניתן למנות את מוזיאון המלח העולמי במכרה הישן, המוזיאון המזרח-פרוסי, המציג את התרבות וההיסטוריה של מזרח פרוסיה מראשית ההיסטוריה ועד שנת 1945, ומוזיאון מבשלות הבירה הצפון גרמני. בלינבורג פועל גם תיאטרון תלת-בימתי (בעל שלושה אולמי הופעות) מהקטנים בגרמניה, שלו גם תזמורת סימפונית קטנה. בנוסף קיימות בעיר מספר מבשלות בירה קטנות אשר בהן תהליך ייצור הבירה פתוח לקהל הרחב.
בני העיר נוהגים להתגאות בכך, שיוהאן סבסטיאן באך שהה בעיר כשלוש שנים בצעירותו, במהלכן היה זמר מקהלה, והשתלם ככל הנראה אצל העוגבר הידוע שעבד בלינבורג, גאורג בהם. על שמו של באך קרויה כיכר במרכז בעיר, וכן מקהלה ותזמורת חובבים. אורח מפורסם נוסף אשר נהג להגיע ללינבורג הוא המשורר היינריך היינה, אשר ביקר שם מעת לעת את משפחתו. יש הסוברים ששירו הידוע "לורליי" נכתב על אחד מהפלגים הפסטורליים שזורמים בעיר ובחוצותיה.
בלינבורג נמצאת אוניברסיטת "לויפאנה", שנוסדה בשנת 1946, ובה לומדים כ-8000 סטודנטים.
שושנה ספקטור
שושנה (שוש) ספקטור (13 בפברואר 1914 – 19 בפברואר 1985) הייתה קצינת השלישות ומזכירת המטה של הפלמ"ח. ספקטור הגיעה לתפקיד הבכיר ביותר מבין הנשים בארגון זה.
ביוגרפיה.
נולדה כשושנה תתר בעיירה רז'ינה שליד קישינב, בת שנייה להוריה נתנאל ושרה תתר, ובגיל חודש עלתה עם הוריה ואחותה לארץ ישראל. ביומן שהשאיר אחריו אביה נתנאל הוא מספר כך:
המשפחה הצעירה הגיעה לארץ בימי הפסח, שנת 1914. תחילה התגוררו ביפו. לאחר מאורעות תרפ"א עברו לבלפוריה שבעמק יזרעאל ומשם לעפולה, והחלו מתפרנסים מחקלאות. הפרנסה הייתה קשה ולאחר שנים אחדות נאלצו שתי הבנות לעזוב את הבית. שרה מצאה עבודה בירושלים (שם התחתנה), וב-1927 נשלחה שוש לכפר הנוער בן שמן.
בתוך חברת הנוער בבן שמן מצאה שוש את דרכה באופן טבעי, לאחר סיום לימודיה בבן שמן פעלה בהכשרות ובקיבוצים, וכן עבדה במשרדי הסוכנות בירושלים. בתשעה במרס 1940 (מוצ"ש ל' באדר א', ת"ש) היא התחתנה עם צבי ספקטור, בן ירושלים ולוחם נועז ב"הגנה" ובפו"ש. ב-18 במאי 1941 הפליג צבי כמפקד כ"ג יורדי הסירה, והוא ואנשיו אבדו בים. שוש לא נישאה עוד. בשנת 1941 לקחה חלק בהקמת הפלמ"ח עם אנשים כיצחק שדה, יגאל אלון, נחום שריג, אורי ברנר, אורי יפה, יוספ'לה טבנקין, אליעזר שושני ורבים אחרים. במלחמת העצמאות היא הייתה מזכירת מטה הפלמ"ח, וככל הנראה האישה שהגיעה לתפקיד הצבאי הרם ביותר באותה תקופה.
בסוף 1948, לאחר פירוק מטה הפלמ"ח, נשלחה ספקטור, עתה בדרגת רס"ן, לארצות הברית ללימודי שיקום פצועי מלחמה. הנסיעה מומנה כנראה על ידי משרד הביטחון. מטרת הנסיעה כללה גם ייצוג המדינה במסגרת הרצאות שנתנה בפני חוגים יהודים בארצות הברית. ביוני 1949 לאחר השלמת לימודיה חזרה לארץ בציפייה לעסוק בנושא לימודיה במסגרת משרד הביטחון, אך שוחררה מהצבא יחד עם רוב יוצאי מטה הפלמ"ח. בשנת 1950 הצטרפה לקיבוץ גבעת ברנר, וכמעט מייד מונתה כמנהלת בית החרושת למיצים "רימון", ואחר כך הקימה מפעל לייצור רהיטי מוזאיקה "לשם", ולבסוף בשנת 1963 לאחר שמצאה שמקומה איננו בקיבוץ – עזבה והתמנתה כמנהלת האדמיניסטרטיבית של בית הספר לקציני ים בעכו. במהלך עבודתה שם יזמה את קריאת שם בית הספר לזכרם של כ"ג יורדי הסירה, שצבי ספקטור - בעלה - היה מפקדם.
לאחר מלחמת יום הכיפורים יצאה שוש לגמלאות והתיישבה ברמות השבים, מושב ליד הוד השרון. היא המשיכה לחפש לעצמה פעילות, והחלה עובדת כמתנדבת במשתלת פיתוח הצמחים של האגרונום ד"ר יוסף שוב. ביוזמתה נקראו 22 זני הגרברה (Gerbera) שהייתה לה יד בפיתוחם על שם לוחמות פלמ"ח שנפלו, ובהן הצנחניות חביבה רייק וחנה סנש, הטייסת זהרה לביטוב, ירדנה גרינשטיין שנפלה בהגנת צפת, ברכה פולד, מרים, נעמי, לילה, לאה, בלהה, אסתר, תמר, חווה. בדרכה זו הנציחה את חלקן של הנשים בהקמת מדינת ישראל ובהגנתה. לאחר מותה, ב –19 בפברואר 1984, השלים הד"ר שוב את הפרח האחרון שהחלה בפיתוחו, גרברה אדומה עם לב שחור, וקרא אותו על שמה, "שוש".
בנה הוא הטייס תת-אלוף יפתח ספקטור.
שלמה וינינגר
שלמה וִינִינגֶר (Salomon Wininger; 13 בדצמבר 1877, גורה הומורה, בוקובינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – ב' בכסלו תשכ"ט, 23 בנובמבר 1968, רמת גן) היה ביוגרף ואנציקלופדיסט יהודי אוסטרי, מחבר הלקסיקון המונומנטלי בשפה הגרמנית "הביוגרפיה הלאומית היהודית הגדולה" ("Große jüdische National-Biographie").
ביוגרפיה.
סלומון (שלמה) וינינגר נולד בסוף שנת 1877 בעיירה גוּרָה הוּמוֹרָה בבּוּקוֹבִינָה שבמזרח האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של זְלָאטָה לבית וילפר ושרגא פֶייבּוּש וינינגר. אביו, בנו של צבי הירש שכטר (שעכטער) מלודמיר שבווהלין (בדרום-מערב האימפריה הרוסית, אוקראינה), הוברח מרוסיה לאוסטריה עם חסידי ר' ישראל מרוז'ין שנסעו לרבם בסדיגורה בוקובינה ב-1839, כשהיה בן 12, מחשש שייחטף לשירות בן שנים רבות בצבא הרוסי בעקבות גזרת הקנטוניסטים. הוא אומץ כבן על ידי יהודי בעל אחוזה בדרום בוקובינה וקיבל את שם משפחתו. לאחר מספר שנים שבהן שהה בחצרו של הרב מרוז'ין, ב-1846 התיישב בגורה הומורה, וביחד עם חמש המשפחות היהודיות האחרות בעיירה ייסד בה את הקלויז הראשון.
וינינגר קיבל חינוך יהודי סטנדרטי ב"חדר" ובישיבה בעירו, ולאחר מכן למד בגימנסיה ריאלית בעיר המחוז צ'רנוביץ. עם סיום לימודיו נסע ללמוד היסטוריה באוניברסיטת וינה (1895–1897), ובהמשך סיים לימודים בבית ספר גבוה לטלגרף בווינה.
בשנת 1905 נישא לחוה קרן, ובני הזוג היו הורים לארבע בנות.
משנת 1908 עבד כפקיד הדואר הקיסרי בצ'רנוביץ. במהלך מלחמת העולם הראשונה התגורר בווינה, ולאחר מכן שב לצ'רנוביץ (כעת תחת שלטון רומניה) ועבד בה כמנהל מרכזייה. בשנת 1941, בעת מלחמת העולם השנייה, גורש עם יתר יהודי בוקובינה לטרנסניסטריה.
הוא שרד את המלחמה, ובסופה שב לצ'רנוביץ. הוא דחה הצעה לקבלת קתדרה באוניברסיטה, והעדיף לעלות לארץ ישראל. בשנת 1951 עלה לישראל עם אשתו ושתי בנותיו אדית אופשיץ ועדה גלנץ (בנותיו האחרות, אורנה טַלמצקר ואלפרידה קליפֶר, נותרו ברומניה). בארץ התגורר תחילה במעון עולים, עבר לדירת-חדר בשכונת בית מזמיל (קריית היובל) בירושלים, אחר כך עבר לבית אבות של מלב"ן בנתניה, ומסוף שנות ה-50 התגורר עם אשתו בדירה צנועה ברמת גן.