אחת המטרות ההיסטוריות של מועדון סיירה הייתה התנגדות לסכרים שחברי המועדון העריכו שהם מיותרים. בתחילת המאה ה-20 נאבק הארגון כנגד סכירת והצפת עמק הץ' הצ'י בפארק הלאומי יוסמיטי. למרות שתדלנות זו אישר הקונגרס את בניית סכר אושונסי (O'Shaughnessy Dam) על נהר הטואולומי (Tuolumne River). מועדון סיירה ממשיך לפעול לסילוק הסכר, כשהוא טוען שניתן לענות על צורכי המים של סן פרנסיסקו באמצעות תכנון מחודש של מאגר דון פדרו במורד הנהר.
מועדון סיירה ממליץ על הוצאה משימוש של סכר קניון גלן וייבוש אגם פאוול שמאחוריו. המועדון תומך בסילוק, פירוק והוצאה משימוש של סכרים רבים נוספים, כולל ארבעה סכרים גדולים על מורד הנהר סנייק במזרח מדינת וושינגטון.
הברית הכחולה-ירוקה.
ביוני 2006 הודיע מועדון סיירה על הקמת הברית הכחולה-ירוקה יחד עם האיגוד המקצועי של פועלי הפלדה (United Steelworkers), האיגוד המקצועי הגדול ביותר של עובדי תעשייה בצפון-אמריקה. מטרת השותפות לקדם אג'נדה של מדיניות ציבורית משותפת המיישבת בין הצורך של העובדים בקבלת משרות טובות ושמירה עליהן, והצורך של האנושות בסביבה נקייה יותר ובעולם בטוח יותר.
הגבלת הילודה והגירה.
כמה מהמבקרים של מועדון סיירה טוענים שעמדות המועדון לגבי הגבלת הילודה ומאמצי כמה מחברי המועדון להגביל את ההגירה הם המשך של תנועת האאוגניקה.
ב-1969 הדפיס מועדון סיירה את ספרו של פול ארליך (Paul Ralph Ehrlich, נולד 1932), "פצצת האוכלוסין" (The Population Bomb), שבו כתב שגידול האוכלוסין אחראי לפגיעה בסביבה והמליץ על אמצעי כפייה כדי לצמצם גידול זה. כמה מהמבקרים טענו שהספר ניחן ב"ממד גזעני" במסורת של תנועת האאוגניקה, וכי הספר "חזר על מרבית קינות ירמיהו של הנרי פיירפילד אוסבורן (Henry Fairfield Osborn; 1935-1837)".
ג'ון טנטון (John Tanton), היושב ראש לשעבר של ועדת האוכלוסין הלאומית של מועדון סיירה והנשיא לשעבר של העמותה "אפס גידול אוכלוסין" (Zero Population Growth), ייסד ב-1978 את הארגון פדרציה למען רפורמה בהגירה לאמריקה (Federation for American Immigration Reform בראשי תיבות FAIR) הפועל להקטנה משמעותית של ההגירה החוקית והבלתי-חוקית לארצות הברית.
במהלך שנות ה-80 ניסו כמה חברים במועדון סיירה, כולל אן ארליך (Anne Howland Ehrlich, נולדה ב-1933), אשתו של פול ארליך ושותפתו לספרים על התפוצצות אוכלוסין, לגרור את המועדון לשדה המוקשים של ההגירה לארצות הברית. עמדת המועדון הייתה שהתפוצצות אוכלוסין היא גורם משמעותי בפגיעה בסביבה. בהתאם, תמך המועדון בייצוב ובהפחתת האוכלוסייה בארצות הברית ובעולם. כמה חברים טענו שבפועל לא ניתן לייצב את האוכלוסייה בארצות הברית, כל שכן להפחיתה ברמות ההגירה דאז לארצות הברית. הם דחקו במועדון לתמוך בהפחתת ההגירה. המועדון התייחס בעבר לסוגיית "ההגירה ההמונית" וב-1988 הצהירו ועדת האוכלוסין וועדת תיאום השימור של הארגון שיש להגביל את ההגירה לארצות הברית, על מנת להשיג ייצוב של האוכלוסייה.
חברים אחרים במועדון חשבו כי נושא ההגירה רחוק מדי מהמשימה המרכזית של הארגון - הטיפול באיכות הסביבה – והביעו חשש שמעורבות בנושא תפגום ביכולת הפוליטית של הארגון לפעול למען מטרותיו האחרות. ב-1996 קיבל דירקטוריון הארגון דעות אלו והצביע בעד החלטה שקבעה שמועדון סיירה יהיה מעתה נייטרלי בסוגיות ההגירה.
החברים שתמכו בצמצום ההגירה ניסו להפוך החלטה זו באמצעות הסעיף בחוק עזר של מועדון סיירה המאפשר משאל עם. קבוצה זו התארגנה בשם "SUSPS", שם שבמקורו היה ראשי תיבות של "סייראנים למען ייצוב אוכלוסיית ארצות הברית" ("Sierrans for U.S. Population Stabilization"), פירוש שם זה נאסר לשימוש לאחר שהמועדון התנגד לשימוש בשם "סייראנים" (Sierrans - כלומר חברי מועדון סיירה) המוגן כסימן מסחר רשום של המועדון. קבוצת SUSPS ובעלי בריתה הצליחו להשיג את מספר החתימות הנדרש על מנת לצרף את הנושא לבחירות הפנימיות במועדון באביב 1998. תוצאת המשאל בין חברי המועדון הייתה תמיכה בהחלטת הדירקטוריון שהמועדון לא ינקוט עמדה בנושא ההגירה ביחס של שלושה לשניים.
המחלוקת צפה על פני השטח שוב כאשר קבוצה של שלושה מתומכי צמצום ההגירה היו מועמדים לבחירות לדירקטוריון ב-2004, בניסיון להטות את עמדת המועדון מנייטרליות בנושא ההגירה, ולהשיב את העמדה הקודמת בנושא. קבוצות מחוץ למועדון, דוגמת המרכז המשפטי לדרום העני וMoveOn, התערבו בבחירות. מתוך שלושת המועמדים, שניים (פרנק מוריס ודייוויד פימנטל) היו חברי דירקטוריון הקבוצה המתנגדת להגירה "הברית המגוונת לאמריקה בת-קיימא" (Diversity Alliance for a Sustainable America) ושניים (פרנק מוריס וריצ'רד לם) היו חברי דירקטוריון או חברי צוות הייעוץ של "הפדרציה למען רפורמה בהגירה לאמריקה" (Federation for American Immigration Reform בראשי תיבות FAIR). שניהם גם החזיקו בעמדות ניהול בתוך הNAACP. מועמד רביעי, מוריס דיס מ"המרכז המשפטי לדרום העני" הוקיע את מועמדותם כניסיון "השתלטות עוינת" על ידי "פעילים מתנגדי הגירה רדיקליים". תומכי צמצום ההגירה זכו בבחירות ב-3% מקולות הבוחרים והמחלוקת שככה.
פרסים של מועדון סיירה.
מדי שנה, מחלק מועדון סיירה סדרת פרסים ברמה לאומית. בין הפרסים:
לין מונטי
לין מונטי (בערבית: لين مونتي, שמה האמיתי: אליאן צרפתי, Eliane Serfati כונתה גם "מסעודה"
("בת מזל"), שם במה: לילה פאתח, ليلى فاتح; נולדה באלג'יר, אלג'יריה, בשנת 1926 – 19 באוגוסט 2003, פריז) הייתה זמרת יהודיה-אלג'יראית ששרה בערבית ,בצרפתית וב"פרקנו-ערבית" במגוון סגנונות, וזכתה להצלחה בעיקר במדינות צפון אפריקה.
לפי עדותו של מוריס אל-מדיוני הצטיינה כזמרת מיוזיק הול זוהרת גם מבחינה קולית וגם מבחינת המשחק על הבמה ונחשבה למקבילה הנשית של סלים הללי . הייתה לה רפרטואר בינלאומי, שכלל מוזיקה אלג'יראית-אנדלוסית, שירי "שעבי", שירי רומבה פרנקו-ערבית", שירים צרפתיים וספרדיים, שירים מצריים ואף שירי זמר עבריים והמתורגמים מיידיש ומרוסית.
קורות חיים.
ילדות וצעירות.
מונטי נולדה בשנת 1926 באלג'יר, בימי השלטון הצרפתי, למשפחה יהודית חובבת מוזיקה. כבר בילדותה נחשפה הן לשאנסונים הצרפתיים, דוגמת אלו של דמיה, אדית פיאף וליאו מרז'אן, והן למוזיקה הערבית של אום כולתום ומוחמד עבד אל-והאב. אף על פי שמילדותה העריכו הוריה את כשרונה בזמרה ובריקוד עשו כל מה שביכולתם למנוע ממנה קריירהשל אמנית מקצועית, אפילו נעלו במנעול את הפסנתר שבביתם.
הקריירה המוזיקלית.
רק בשנות 1950 בסביבות גיל 24-25 למדה פיתוח קול אצל מורה איטלקי והופיעה, בין השאר, בערבי גאלה להתרמות צדקה. בתחילת שנות ה-1950 החלה קריירת המוזיקלית שלה כזמרת באלג'יריה ובצרפת, . בשנת 1950 הופיעה לראשונה תחת שם הבמה "לין מונטי" כזמרת שיר אנדלוסי בסרטו הקצר Nous les Gitans ("אנו הצוענים") של הרקדן האיטלקי אלברטו ספדוליני, בן חסות לשעבר של ז'וזפין בייקר .. בפברואר 1952 הקליטה לראשונה מספר דיסקים (במהירות 78) בערבית בחברת התקליטים"פאטה מרקוני". הופיעה באותה תקופה באירועים ובקברטים באלג'יר, אוראן ובפריז. הפסנתרן והמלחין מוריס אל-מדיוני הכיר אותה באוראן בעת שירותו הצבאי ואחרי שחרורו הפך זמנית לפסנתרן מלווה שלה במועדוני אוראן - "לה פרגולה" ו"לה קוק ד'אור " (Le Coq d’Or - תרנגול הזהב)
אחד האנשים הקרובים אליה היה המלחין ממוצא יהודי-תוניסאי ז'וזף חז'ז' שנודע בזמנו בשם הבמה "ז'וזה דה סוזה", ושהלחין, בין היתר, את השיר שלה "יא אומי, יא אומי" (אמי) (שביצעה לראשונה ב-1950 במועדון "לה בולרו" בקזבלנקה שנועד במקור לורדה) ואת הלהיט הפרנקו-ערבי שפרסם אותה במיוחד L'Orientale ("המזרחית"), שיר שיתפרסם גם כלהיט של לילי בוניש ושל אנריקו מסיאס. את L'Orientale ועוד שלושה משירי ז'וזף חז'ז' הוציאה לאור מחדש ביוני 1959 על תקליט 45 סל"ד של חברת פאטה.. ב-1954 הופיעה לין מונטי באירוע חניכת המלון-קזינו "סעדי" במרקש.
החל מסוף שנת 1952 החליטה מונטי לשנות את הרפרטואר ולהתמקד בשנסונים צרפתיים. בין דצמבר 1952- לאוקטובר 1956 הקליטה כמה דיסקים 78 סל"ד בחברת פאטה בליווי התזמורות של רמון לגארן (Raymond Legrand), מריוס קוסט, אנדרה פופ ואחרים..
כזמרת צרפתייה הקליטה לין מונטי שירים של ליאן מרוו (Lyane Mairève) - La chanson du mauvais garçon,
C’était toi, L’amant que j’ai choisi, פראדל וקארן - Rendez-moi ma chanson
לואי פוטרה (Poterat) ואנרי בורטר (Bourteyre) - Ce beau dimanche-là, שארל אזנבור וז'ילבר בקו - Donne-moi (אחת ההצלחות של בקו), מוריס רובן ושארל דימון (Dumont) - C’est déjà passé, Il jouait, שוב לואי פוטרה
- Tu fais partie de moi (שבוצע גם על ידי קולט מארס) ופרנסיס בלאנש - Élisa (אליזה)..
לין מונטי יצאה במהרה לסיורי הופעות ברחבי העולם כולל בארצות הברית, דרום אמריקה, גרמניה, הולנד ובמזרח התיכון כולל מצרים שם יצרה קשרי ידידות עם פריד אל אטרש וכונתה "הצרפתייה השרה כל כך טוב בערבית".
אחרי שבשנת 1961 לקראת הכרזת העצמאות של אלג'יריה, נאלצה יחד איתו, עם לילי בוניש ואמנים יהודים אחרים, להימלט לצרפת. באותה תקופה פגשה שוב את מוריס אל-מדיוני שעיבד עבורה את השיר "Ma guitare et mon pays". ("הגיטרה שלי וארצי") שהביע את כאב הפרידה מאלג'יריה. אל-מדיוני הליחן עבור הזמרת שירים נוספים, ביניהם
Berkana menkoum ו-Khadaatini (בגדת בי).