המרוץ נערך בימים חמישי-שישי הקרובים ביותר לירח המלא הראשון שלאחר פסח. המרוץ נחלק ל-24 מקטעים של כ-5-14 ק"מ כל אחד. המשתתפים מתחלפים במקטעים השונים במתכונת של מרוץ שליחים. הקבוצות מתחלקות למקצים תחרותיים בני 4, 6 או 8 משתתפים כל אחת, או עממים (4, 6 או 8 רצים בקבוצה). הזינוק למרוץ מדורג בהתאם ליכולת המשתתפים, והאירוע כולו (מהזינוק הראשון ועד לסיום הסופי), נמשך מ-7 בבוקר ביום חמישי ועד 10 בבוקר ביום המחרת. בעבר היו במרוץ גם שני מקצים תחרותיים נוספים של אולטרה מרתון. בשנת 2010 השתתפו במרוץ 186 קבוצות שסיימו את המסלול בזמנים שנעו בין 14:48 ל-25:27 שעות. בנוסף לקחו בו חלק 12 רצים בודדים אשר סיימו את מסלול 127 הק"מ בזמנים שנעו בין 14:36 ל-19:47 שעות. בשנת 2011 השתתפו 260 קבוצות ו-1,750 רצים וכן 6 רצי אולטרה ארוך ו-9 רצי אולטרה קצר. בשנת 2016 השתתפו למעלה מ-8,000 משתתפים ביותר מ-700 קבוצות. בשנת 2019 הוגבל מספר המשתתפים ל-6,500 רצים וזה במטרה לשמור על איכות המרוץ והרצון לא לפגוע בטבע בגלל היערכות לוגיסטית ורכבים שנעים בשטחים חקלאיים לאורך מאות הקילומטרים בצפון.
בין מטרותיהם המוצהרות של המארגנים, נמנים "שילוב ייחודי של ספורט, טבע וחברותא כערכי יסוד של ההשתתפות במרוץ, ריצה קבוצתית מאתגרת שתכליתה הנאה, אתגר המשלב את הטבע והנופים הצפוניים כחלק בלתי נפרד מחוויית הריצה, ויצירת שיתוף פעולה קבוצתי על בסיס הריצה כמקור ללכידות קבוצתית". האירוע כולו מבוסס על רוח ההתנדבות וכולל את השתתפותם של כ-250 מתנדבים, רובם מהיישוב תמרת.
בשנת 2018 בוטל המירוץ עקב מזג אוויר סוער וגשום.
בשנת 2019 קוצר חלקו הראשון של המירוץ עקב עומס חום והמירוץ התחיל מנקודת הארבל בשעות אחר הצהריים.
האגודה הישראלית למדע העשבים הרעים
האגודה הישראלית למדע העשבים הרעים (באנגלית: Weed Science Society of Israel) היא ארגון המאגד בתוכו את העוסקים במדע העשבים הרעים בישראל. האגודה הוקמה בשנת 1964 במטרה להגביר את המודעות אצל החקלאים, המוסדות וקובעי המדיניות לצורך בחיפוש אמצעים יעילים להדברת עשבים רעים, בעלות נמוכה, תוך פגיעה אקולוגית מינימלית והקטנת הנוכחות של שאריות קוטלי עשבים בתוצרת החקלאית. בוועד המנהל של האגודה חברים, נציגי חברות לייצור ושיווק חומרי הדברה, נציגי הקק"ל, נציגי החקלאים ונציגי המחקר. נשיא האגודה הראשון היה ד"ר גדעון כהן. משנת 2007 ועד 2010 מכהן בתפקיד ד"ר חנן איזנברג.
רקע.
עשבים רעים היוו מאז ומתמיד מטרד לאדם ולחקלאות, והחקלאים חיפשו ומחפשים, דרכים שונות כיצד להיפטר מהם. העשבים הרעים עלולים לצמצם יבולים חקלאים, לחסום נתיבי מים, ליצור חומר דליק ולגרום להתפשטות שרפות, לשבש בתי גידול טבעיים של צמחים ובעלי חיים, ולפגוע בנוף.
הפתרון של ניכוש העשבים באמצעים ידניים או מכניים הוא יקר, לא יעיל וגוזל זמן רב. באפריקה, למשל, "מבזבזים" החקלאים 80% מזמנם על עקירת העשבים השוטים מהשדות. השימוש בקוטלי עשבים, לעומת זאת, יוצר בעיות אקולוגיות קשות, כגון: פיתוח עמידות של עשבים כנגד חומרי ההדברה, פגיעה קשה בדגה ובעלי חיים עד הבאתם לכדי סכנת הכחדה וכן סיכונם של הניזונים מהתוצרת החקלאית הנושאת שאריות של רעלים.
למחקר העוסק בהדברת העשבייה חסרים משאבים, והרשויות השונות המטפלות בנושאים אלו לא מעבירות תקציבים לקידום הנושא. לכן, בשנת 1964 התארגנה קבוצת אנשים מעובדי השירותים להגנת הצומח ולביקורת במשרד החקלאות ופיתוח הכפר, בראשותו של ד"ר גדעון כהן, והקימה את "האגודה הישראלית למדע העשבים הרעים", במטרה להגביר את המודעות לנושא בקרב החקלאים, הרשויות וכלל האוכלוסייה.
פעולות האגודה.
האגודה מקיימת מעת לעת כנסים, סיורים ופגישות מדעיות, קושרת קשרים עם איגודים מדעיים אחרים בישראל, ומשתתפת בכנסים של אגודות דומות בארצות אחרות, וכן של האגודה הבינלאומית למדע העשבים הרעים שהוקמה בשנת 1976.
האגודה עורכת תערוכות בנושאים בה היא עוסקת, מוציאה לאור ומפרסמת פרסומים מדעיים.
האגודה מפרסמת כתב עת בשם עלי עשב, היוצא לאור מפעם לפעם, בעריכת ד"ר ישעיהו קליפלד.
פצאל (פירושונים)
כדור הזהב (נוער)
עצים עתיקים בארץ ישראל
לגבי מרבית מיני העצים בארץ ישראל, נחשבים עצים בני למעלה ממאה שנים כעצים עתיקים. קביעה זו תלויה גם במין העץ: אקליפטוס בן מאה בישראל נחשב עתיק, ואילו שקמה וחרוב בני מאה אינם נחשבים עתיקים במיוחד.
עצים אינם שורדים שנים רבות בגלל סיבות ביולוגיות (תוחלת החיים של המין, חשיפה למזיקים שונים, תחרות עם מינים פולשים, שינויים אקלימיים, זיהום אוויר וכדומה) ובגלל כריתתם על ידי האדם, לצורך שימוש כחומר בעירה ולצורך הרחבת שטחים לבנייה ולחקלאות. הקמת מסילת הרכבת החיג'אזית ושלוחותיה בארץ ישראל במאה ה-19 הביאה לעקירת רוב שטחי היער שהשתרע בשרון ובשומרון.
האמונה שעצים הצומחים במקום קדוש קשורים בקדושת המקום, ואף נחשבים לעצים קדושים, הביאה לכך שרבים מהעצים העתיקים שהשתמרו צומחים סמוך למתחמים מקודשים ("מקאמים" כגון מסגדים, קברי שייח'ים וקברי צדיקים). איסור הכריתה מאפשר לעצים לצמוח פרא ובאין מפריע. עצים בודדים שרדו גם בשטחי מרעה, בהם ביקשו רועי צאן ליצור אתר כינוס מוצל בלב שטח פתוח עבור העדר.
בדרך כלל ניתן ללמוד מה גילו של עץ רק אחרי גדיעתו ובחינת טבעות הגידול שלו. שיטות תיארוך אחרות נסמכות על קוטר הגזע, על כמות החוטרים והנצרים סביבו, על מידת הפיצול של הענפים מן הגזע הראשי, ועוד. תיאורי ואיורי נוסעים יכולים לשמש עדות מהימנה לעתיקותו של עץ, אם ניתן לוודא את מיקומו המדויק של העץ המתואר. בחלק גדול מהעצים העתיקים בישראל אין טבעות שנתיות, ולכן קשה לאמוד באופן מדויק את גיליהם; בהיעדר מידע אמין, פעמים רבות מצטטים אמונות מסורתיות, שעלולות להפריז מאוד בגילאי העצים.
עצים עתיקים בארץ ישראל - חלוקה לקבוצות.
בעבר הייתה ארץ ישראל מיוערת בחלקה, ובעיקר בגליל, בשרון, בשומרון ובמישור החוף. ואולם שיקולי פיתוח מואץ גרמו לכריתה נרחבת של עצים, ורוב העצים העתיקים ששרדו נשמרו בזכות היותם קשורים למקום קדוש. העצים הקדושים הם מהעתיקים ביותר, והם נחשבים לקבוצה נפרדת של עצים עתיקים בארץ ישראל. בקבוצה זו נמצאים בעיקר המינים אלון, אלה, זית, קטלב ומיש דרומי.
קבוצה אחרת של עצים ותיקים היא "עצים חדשים" שניטעו בראשית ימי הציונות וההתיישבות בארץ ישראל, חלקם כחלק מתהליך ניסיוני של אקלום. לקבוצה זו שייכים עצים כמו אקליפטוס, וושינגטוניה חוטית ופיקוס בנגלי, שנטעו חלוצי החקלאות המודרנית, ובהם אהרן אהרנסון, קרל נטר ואליהו קראוזה. את העצים האלה ניתן למצוא בחלקים הוותיקים של המושבות הוותיקות, למשל חדרה, זכרון יעקב, רחובות ופתח תקווה, ובאתרי הניסיונות של האגרונומים שהוזכרו, למשל שרידי חוות אהרנסון בעתלית, מקוה ישראל ויער אילנות.
קבוצה אחרת היא שרידי בוסתנים עתיקים, ובהם עצי תאנה, חרוב, שיזף ותות (עצי בוסתן נפוצים, למשל רימון ושקד, לא שורדים שנים רבות). בוסתנים עתיקים מסוג זה מצויים בקרבת מעיינות ובשטח יישובים ערביים עתיקים. בשטח מישור החוף היו בעבר בוסתני שקמים, והם נחשבים לתת-קבוצה.
היחס לתיעוד ושימור עצים עתיקים בארץ ישראל.
בדומה ליחס לממצאים ארכאולוגיים ולמבנים היסטוריים, גם היחס לשימור עצים עבר תהליך של הכרה ולימוד. אומנם "פקודת היערות (1936)" מגדירה במפורש ש"לא יכרות אדם עץ-זית או עץ-חרוב" והחקיקה הישראלית, שאימצה את הפקודה, קובעת שעקירת עץ ותיק מחייבת אישורו של פקיד היערות של הקרן הקיימת לישראל, אך במקרים רבים מאוד נעקרו עצים, הוזנחו עד כדי התמוטטות, נכרתו מתוך נימוקים של הרחבת שטחי בינוי וחקלאות, סיכון חיי אדם ועוד. הבנת הצורך בתיעוד ובשימור של עצים חודרת באופן הדרגתי בתודעה ובפעילות הציבורית. דוגמה להתפתחות תודעת השימור היא ההבדל בין התפיסה שרווחה בעבר לפיה ניתן "להעתיק" עץ ממקומו ולנטוע אותו הרחק ממקום צמיחתו על מנת לשמרו ובין התפיסה השלטת כיום בקרב העוסקים בתחום השימור לפיה עץ איננו רק החומר הביולוגי אלא המכלול הנוצר סביבו מבחינה אקולוגית, היסטורית, תרבותית, ודתית ודורשת לקיים את העץ באתרו.
פעילות תיעוד והשימור נערכת משלהי שנות השמונים על ידי משרד החקלאות והקרן הקיימת לישראל. בשנים 1990–2005 נערך בישראל סקר עצים בוגרים ראשון מסוגו, בראשות האגרונום ישראל גלון, ראש המחלקה להנדסת הצומח ופיתוח הכפר במשרד החקלאות ובשיתוף הקרן הקיימת לישראל. הסקר כלל תיעוד של כ-1,500 עצים. לאחר סיום הסקר הוקמה ועדה בין-משרדית לטיפול ולשימור עצים בוגרים בהשתתפות משרד החקלאות, המשרד להגנת הסביבה, משרד החינוך, משרד השיכון, משרד הפנים והקרן הקיימת לישראל. הוועדה פועלת לקידום הטיפול בנושא בתחומי תיעוד ומחקר, חינוך, חקיקה (בעיקר חוקי עזר מקומיים), שותפות בתכנון סביבתי ונופי תוך התחשבות בעצים העתיקים, הגדרת תהליכי שימור אגרוטכניים כמו אחזקה שוטפת, גיזום, תמיכה וכדומה ותמיכה בגופים המפרסמים גליונות עמדה, ניירות עבודה ומסמכים מקצועיים בנושא (כגון מרכז רת"ם). אחת הפעולות הנערכות במסגרת זו היא מבצע "עצי תפארת עתיקים" לשיקום עצים עתיקים מאוד, במסגרתו נעשים מאמצים לטפל בעצים מסוימים שנבחרו, לשקם אותם ולאפשר המשך חייהם ושגשוגם, זאת על ידי התייעצות עם מומחים מתחומי ידע רבים. סקר העצים הבוגרים בישראל ממשיך להתקיים ברציפות. מאגר המידע שנוצר, כולל כ-2,400 עצים (נכון לשנת 2020).
מבחר עצים עתיקים בארץ ישראל.
להלן תיאור קצר של מספר עצים, מהבולטים, המוכרים והמאוזכרים ביותר בספרות.
אורנים.