בינתיים, ארמנד כותב פתק לקת'רין שלא תעלה לדירה יהיה אשר יהיה, ונותן לוואל לתלות את הפתק על הדלת. הארי, שהגיע לשם וכבר הספיק לגלות שמשפחת קולמן היא למעשה משפחת גולדמן, הבעלים של מועדון הדראג "כלוב הציפורים", מוריד את הפתק על מנת להעמיד את קווין במצב המביך. כמו כן, חברות תקשורת נוספות מגלות היכן נמצא קווין ושמות פעמיהן לעבר סאות' ביץ'.
בשלב מסוים הפאה של אלברט מתחילה לזוז, ולכן הוא, ארמנד, ואל וברברה נכנסים לחדר האמבטיה על מנת לטפל בעניין. בינתיים, קת'רין מגיעה ומציגה את עצמה בפני קווין ולואיז כגברת גולדמן, אימו של ואל. בינתיים משפחת גולדמן וברברה חוזרים לסלון, שם מוצאים את קווין, לואיז וקת'רין, ובנקודה זו הם מסבירים הכל: ההומוסקסואליות, היות בני משפחת גולדמן יהודים וכו'. קווין ולואיז מעוניינים לעזוב ביחד עם ברברה, אך הם מגלים שהתקשורת אורבת להם, מחכה לתפוס אותם בחברת ההומוסקסואלים. אלברט מעלה רעיון, לפיו משפחת קילי יתחפשו לדראג קווין שמשתתפות במופע בכלוב הציפורים, וכך יימלטו מהתקשורת. התוכנית מצליחה ובני משפחת קילי, בעזרתם של בני משפחת גולדמן, נמלטים מהמקום מבלי להיתפס על ידי התקשורת.
בסוף הסרט ואל וברברה מתחתנים בחתונה יודו-נוצרית, המנוהלת בידי רב וכומר.
מסרים בסרט.
הסרט לועג לערכי השמרנות, המסרבים להכיר בכך שהעולם השתנה. כמו כן הוא לועג למה שהשמרנות מגדירה כ"מוסריות" ו"ערכי משפחה", כשלמעשה כבר יש צורות רבות של תא משפחתי: משפחות חד הוריות, משפחות עם שני הורים מאותו מין, משפחות מעורבות מבחינה דתית ועוד, כשבסופו של דבר דווקא משפחה שאינה שמרנית מצילה את בני משפחת קילי מהתקשורת.
כמו כן, הסרט לועג מעט גם לחברה הלהט"בית, כשארמנד ואלברט מנסים לסגל לעצמם מנהגים של סטרייטים ומנסים להסתיר את היותם הומוסקסואלים בכל דרך אפשרית, עד כדי ריקון ביתם מכל פריט אפשרי, במקום להיות מי שהם.
בנוסף, הסרט לועג גם לתקשורת, כמספקת רכילות במקום לספק חדשות ענייניות.
ביקורת.
הסרט זכה לביקורות מעורבות מידי הקהל והמבקרים. מבקרים רבים מטעם הקהילה ההומולסבית צידדו בסרט, שמנסה לטשטש את ההבדלים בין הקהילות השונות, ולהראות שבסופו של דבר כולם בני אדם. לעומת זאת, הגולשים באתר IMDb דירגו את הסרט בדירוג ממוצע של 6.5 כוכבים בלבד.
כמו כן, הסרט זכה בפרס גילדת שחקני המסך לצוות השחקנים הטוב ביותר.
בסופו של דבר, הסרט לא היווה שובר קופות אך הצליח להחזיר את ההשקעה.
המלכה האפריקאית
בני נכטיילר
הרב בנימין (בני) נכטיילר (נולד ב-1963) הוא איש חינוך, שימש מנכ"ל מרכז ישיבות בני עקיבא בשנים 2013–2015, ומזכ"ל תנועת הנוער בני עקיבא בשנים 2006–2011. כיום משמש כמפקח ומרכז על הפנימיות הדתיות במשרד החינוך וחבר בהנהלת המינהל לחינוך ההתיישבותי במשרד החינוך ועומד בראש עמותת בת עמי.
קורות חייו.
בנימין נכטיילר נולד בשנת 1963 וגדל בפתח תקווה. הרב נכטיילר נשוי להילה ואב לעשרה. ומתגורר בפדואל. למד בישיבת בני עקיבא נחלים, ולאחר מכן בישיבת ההסדר בחיספין. את שירותו הצבאי עשה במסגרת ההסדר בחטיבת גולני. את דרכו התחיל כר"מ בישיבה התיכונית בחיספין ולאחר מכן כיהן כראש ישיבת בני עקיבא פרחי אהרון בקריית שמואל. בשנת 2000 (שנת הלימודים תשס"א) מונה לראש ישיבת בני עקיבא ברעננה ובשנת 2006 מונה להיות מזכ"ל תנועת בני עקיבא וכעבור 5 שנים עם סיום תפקידו מונה כמנהל מחוז מרכז וסגן ראש מינהל החינוך במרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא. ביולי 2013 מונה למנכ"ל הרשת, במקומו של אלחנן גלט שמונה למנכ"ל משרד הדתות, תפקיד שביצע עד לסוף קיץ 2015. בינואר 2018 מונה לעמוד בראש עמותת בת עמי.
בני עקיבא.
בנערותו היה חבר בסניף "מלאבס" של בני עקיבא בפתח תקווה, בוגר שבט אריאל. הצטרף למליאה של בני עקיבא. בשנת 2006 מונה להיות מזכ"ל התנועה, ובשנת 2011 סיים כהונה של 5 שנים.
המלכה האפריקנית
המאה הרביעית לספירה
ניקולאי קרמזין
ניקולאי מיכאילוביץ קרמזין (ברוסית: Николай Михайлович Карамзин; 12 בדצמבר 1766 – 3 ביוני 1826) הוא סופר והיסטוריון רוסי, מחברה של יצירה בת 12 כרכים על ההיסטוריה הרוסית.
חייו.
קרמזין נולד באחוזה משפחתית בקרבת סימבירסק. את ילדותו העביר במשפחת אביו, סרן בגמלאות בעל שורשים טטריים. בגיל 14 נשלח למוסקבה להשלמת לימודיו. בשנת 1783 החל לשרת בצבא, אך עזב לאחר מספר שנים. עם עזיבת השרות הצבאי, התגורר בסימבירסק ולאחר מכך במוסקבה. באותה תקופה נכנס לאגודת הבונים החופשיים. בהיותו במוסקבה התקרב, לניקולאי נוביקוב והשתתף בעריכת ירחון לילדים.
בשנים 1789–1790 טייל באירופה. במהלך הטיול ביקר את עמנואל קנט והיה עד למהפכה הצרפתית. עם סיום הנסיעה פרסם את רשמיו "מכתבים של המטייל הרוסי" (Письма русского путешественника) שזכו להצלחה גדולה והוא הפך לסופר ידוע.
בשנת 1791 התחיל בקריירה ספרותית ועיתונאית. הוא פרסם מספר יצירות ספרותיות שזכו להצלחה.
בהתאם לצו קיסרי מ-31 באוקטובר 1803 התמנה להיסטוריון המלכותי. עם פטירתו מינוי זה לא הועבר לאדם אחר. עם קבלת המינוי הוא עזב בהדרגה את הפעילות הספרותית וטיפל בנושאים הקשורים עם היסטוריה רוסית בלבד. בשנת 1811 פרסם מאמר "רשומים על רוסיה הוותיקה והנוכחית מהיבט האזרחי והפוליטי" (Записку о древней и новой России в ее политическом и гражданском отношениях). במאמר זה הוא תיאר את השקפת העולם שלו על העדר צורך ברפורמות בממשל. למאמר זה היה תפקיד חשוב בהדחת מיכאיל ספרנסקי, יוזם הרפורמות הראשי.
בשנת 1816 קרמזין פרסם את שמונת הכרכים של ספרו "היסטוריה של רוסיה" (История государства российского) ובהמשך פרסם עוד 3 כרכים. הכרך האחרון של הסדרה פורסם לאחר מותו. הספר תורגם למספר שפות אירופאיות. תיאור ההיסטוריה הרוסית בספר זה קירב מאוד את קרמזין לקיסר ולחצר. ספר היסטורי זה זכה לפופולריות גדולה מאוד בחברה הרוסית. בהכנת הספר הוא השתמש במספר כתבי עת ישנים שלא שרדו עד היום.
קרמזין יזם הקמת אנדרטאות לאנשים ידועים בהיסטוריה רוסית, כולל הקמת אנדרטת מינין ופוז'ארסקי בכיכר האדומה.
בין גילויו ניתן למצוא את כתב העת של אפנסי ניקיטין על המסע שלו להודו במהלך המאה ה-15.
בשנת 1818 נבחר לחבר האקדמיה הרוסית למדעים.
נפטר ב-3 ביוני 1826 בסנקט פטרבורג כתוצאה מהצטננות שהחלה ב-14 בדצמבר 1825 כאשר היה עד לאירועים של מרד הדקבריסטים.
קרמזין ורפורמה של השפה הרוסית.
הספרים והשירים של קרמזין השפיעו בצורה חזקה מאוד על השפה הרוסית הספרותית. באופן שיטתי הוא הפסיק להשתמש במילים שמקורם בספרי הכנסייה הרוסית והכניס לשימוש מילים חדשות תוך ניצול דקדוק צרפתי. במהלך תחילת המאה ה-19 היה וויכוח גדול בחברה רוסית בהקשר לשינויים של קרמזין בשפה. בשנת 1811 הוקם ארגון מיוחד בתמיכת גברייל דרז'אבין שמטרתו היה ביקורת על קרמזין ותומכיו. בתגובה, בשנת 1815 הוקמה החבורה הספרותית ארזמס (Арзамас) בהשתתפות סופרים ידועים כולל אלכסנדר פושקין. ניצחון של החבורה זו חיזק את השינויים שקרמזין הכניס לשפה הרוסית.
מלכים ג
"מלכים ג" הוא רומן תנ"כי מאת הסופרת יוכי ברנדס שנכתב בשנת 2008. הרומן מספק תיאור חלופי לתקופת שלטונם של שאול, ישוי (איש בושת), דוד ושלמה מנקודת ראותן של הנשים שנותרו משושלתו של שאול המלך וחיו בארמון המלך בירושלים.
תקציר.
זהו סיפורו של שלומעם, מן העיר צרידה שבנחלת שבט אפרים המגלה למעשה כי הוא נצר למשפחה מיוחסת והוא אומץ בילדותו על מנת להגן עליו בפני מלכי ישראל ששלטו בבירתם ירושלים. בתחילה שלומעם שואל את עצמו שאלות רבות בנוגע למשפחתו ולמפגשיהם של הוריו עם אישה מסתורית בעמק המצורעים. במסעותיו בארץ ישראל הקדומה הוא מגיע לירושלים ונפגש עם מיכל בת שאול שמתנהגת כמשוגעת, אך למעשה פועלת רבות מאחורי הקלעים. מכאן ואילך מגיע סיפורה של מיכל המספרת על דיכוי משפחת אביה מהמלוכה ובמאמציה להעלות את שלומעם לכס השלטון. שלומעם עצמו מגיע למעמד בכיר במנהל השלטון של שלמה המלך והוא ממונה לנציב המיסים של שבטי אפרים ומנשה. עם מותו של שלמה, מוכתר שלומעם, בשמו החדש ירבעם, למלך על חלקה הצפוני של ממלכת ישראל.
תאורים חלופיים.
בספרה, יוכי ברנדס, מספרת על מותו של גוליית מידי דוד המלך. על פיה, הקרב המפורסם לא היה הירואי כפי שנצטייר במקרא ולמיכל בת שאול הגיעו שמועות כי לא היה זה דוד שהרג את גולית אלא אלחנן בן יערי, חברו ובן שבטו של דוד. מיכל מתלבטת בנושא, ובעזרת סופרי צללים שמינתה, המעבירים לדורות הבאים את סיפורי התנ"ך, היא מכניסה פסוק בספרי הממלכה ("וַיַּךְ אֶלְחָנָן בֶּן יַעְרֵי אֹרְגִים בֵּית הַלַּחְמִי אֵת גָּלְיָת הַגִּתִּי וְעֵץ חֲנִיתוֹ כִּמְנוֹר אֹרְגִים"), מה שמשאיר בידי הקוראים בתנ"ך או בספרה לנחש את האמת על הקרב המפורסם.
שלמה המלך מצטייר כמלך נהנתן, שאינו "החכם באדם" כפי שסופרי המלך מעידים עליו, אלא אדם המכור להנאות החיים ומיזמי בנייה מנקרי עיניים התובעים משאבי אנוש וטבע שהממלכה ובייחוד שבטי ישראל כורעים תחת נטל מימונם.
את צחוקה המפורסם של מיכל למראה דוד המלך מפזז בירושלים, היא מפרשת כתעמולה של דוד המלך כנגד בית המלוכה של שאול, כאשר למעשה היא קבלה כנגדו על היחס שהיא ומשפחתה קיבלו מידיו, ועל הזיכרון הקצר של העם לימים הטובים של ממלכת שאול.
ברנדס טוענת שהאונס של תמר על ידי אמנון שמתואר בתנ"ך לא באמת התרחש, והוא רק חלק ממזימה נרחבת של בת שבע, אם שלמה בעזרת סבה אחיתופל שנועדה להמליך את שלמה כיורשו של דוד, למרות שלא היה הבן הבכור.