בתחילת הסרט מוצגת בייבי ג'יין האדסון (בטי דייוויס) כילדת פלא בעוד אחותה, בלאנש (ג'ואן קרופורד), נגררת אחריה. כשהבנות מתבגרות מצליחה בלאנש כשחקנית בעוד ג'יין נשכחת. כששתי השחקניות מזדקנות הן גרות יחדיו וג'יין מטפלת בבלאנש עקב תאונת דרכים שהיא עברה. ג'יין מתנהגת בגסות אל האנשים שבסביבתה ובעקבות זאת מחליטה בלאנש למכור את הבית ולהיפרד מאחותה. כשג'יין מגלה זאת היא כולאת את אחותה בביתה ללא שום גישה לעולם. כשעוזרת הבית שלהן, אלווירה (מיידי נורמן), באה לבדוק מה קרה לבלאנש, היא נרצחת על ידי ג'יין. מאוחר יותר כשחברה של ג'יין, אדווין (ויקטור בונו), לומד אודות תחבולותיה, הן בורחות לחוף הים ושם מוצאת אותן המשטרה.
מורשת.
הצלחתו של הסרט התחילה ז'אנר חדש בזרם סרטי האימה שבהם דמות האנטגוניסט היא אישה מבוגרת. הסרטים "שרלוט המתוקה" ו"What Ever Happened to Aunt Alice?" הושפעו רבות מהסרט. ב-1991 נעשה אתחול מחדש לסרט בטלוויזיה שבו את האחיות האדסון גילמו ונסה ולין רדגרייב. ב-2012, הבמאי וולטר היל תכנן לעשות רימייק לסרט בכיכובם של מריל סטריפ וגלן קלוז, אולם עד כה, לפחות, הדבר לא יצא לפועל. לסרט נעשו מספר רב של פארודיות וחיקויים, כמו בתוכניות והסרטים: סיינפלד, משפחת סימפסון, בית השעווה, דוקטור הו וכדומה.
במרץ 2017 עלתה סדרת הטלוויזיה "אויבות" שמגוללת את סיפור יריבותן של דייוויס ושל קרופורד במהלך צילומי הסרט. הסדרה הופקה על ידי ראיין מרפי ומשחקות בה ג'סיקה לאנג וסוזן סרנדון בתור קרופורד ודייוויס בהתאמה. בתפקידי משנה ישתתפו בין היתר אלפרד מולינה, שרה פולסון, סטנלי טוצ'י, ג'ודי דייוויס, קתרין זיטה-ג'ונס וקתי בייטס.
פירס ברוסנאן
אקטרודקטיליה
אקטרודקטיליה הידוע גם כאקטרודקטילי (Ectrodactyly) הוא מום גנטי הגורם למחסור של מספר אצבעות באחד או יותר מהגפיים (לרוב אגודל ואצבע אחת בגודל כמה אצבעות) המשווה ליד או לרגל צורה של צבת.
גורמים.
אקטרודקטיליה יכולה להגרם מבעיה רפואית בזמן ההריון (קריש דם באצבעות העובר) או מסיבה גנטית תורשתית. ניתן לגלות אקטרודקטיליה בבדיקת אולטרה סאונד. במקרה שלאם יש אקטרודקטיליה יש סיכוי של 50% שלבנה יהיה גם כן.
שבט דומה.
אקטרודקטיליה נדירה באופן יחסי, עם זאת יש מקרה ידוע של קבוצת אנשים הלוקים אקטרודקטיליה, המקרה של שבט דומה (Doma people) המכונה גם "two toed" (שתי אצבעות) או "ostrich footed" (רגל היען), שבט זה שחי בצפון זימבבואה. לאנשי שבט זה יש רק שתי אצבעות בכל יד ורגל. הסיבה לריכוז הגדול של אנשים הלוקים באקטרודקטיליה בשבט זה היא ההימנעות מנישואין מחוץ לשבט מה שיוצר מאגר גנטי קטן הגורם לשכיחות גבוהה בקרב השבט.
אקטרודקטיליה בחיות.
אקטרודקטיליה קיים לא רק בבני אדם, בין היתר הוא נמצא אצל סלמנדרות, ובמקרים נדירים אף אצל כלבים וחתולים.
המודעות להפרעה.
אקטרודקטיליה בגלל נדירותו היחסית יכול לגרום לחוסר נוחות או פחד אצל הורים המגלים בבדיקת אולטרא סאונד שבנם עלול ללקות באקטרודקטיליה, בין הפעילות הידועות בתחום היא ברי ווקר הלוקה בעצמה באקטרודקטיליה ופועלת למודעות בנושא. הפעילות שלה בנושא כוללת הופעות בתקשורת בין היתר הופיעה בסדרת הטלוויזיה ניפ/טאק בה נתנה מידע בנושא לאם שהתבשרה שבנה ככל הנראה יהיה עם אקטרודקטיליה. בנוסף כן הביעה את מחאתה על דבריה של אופרה וינפרי על כך שחשוב שילד "נורמלי" ייוולד עם כל האצבעות
אקטרודקטילי
אסתר הרצוג
אסתר הרצוג (נולדה ב-1946) היא מרצה בכירה לאנתרופולוגיה ומייסדת תנועת ש.י.ן לשוויון ייצוג נשים (SHIN) ופרלמנט נשים. הרצוג שימשה ראש החוג למדעי החברה (בין השנים 2000–2006) וראש ההתמחות באנתרופולוגיה (בין השנים 2004–2011) במכללת בית ברל. מרצה במכללות צפת ולוינסקי. היא זכתה בפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ'.
ביוגרפיה.
הרצוג נולדה במחנה העקורים סנטה-מריה די-לאוקה שבאיטליה. הוריה הם אווה (ויטלס), ילידת קרפטרוס (אוקראינה היום), ובונדי רוזנטל, יליד הונגריה. הוריה הם ניצולי השואה, שנפגשו במחנה פליטים באיטליה. כשמלאו לה שנה ניסו בני המשפחה להפליג באנייה לארץ ישראל, אך הבריטים ששלטו בה העבירו את העולים מנמל חיפה למחנות העקורים בקפריסין. ביום ההחלטה באו"ם על הכרה במדינת ישראל, ב-1947 הגיעה הרצוג עם הוריה לארץ.
הרצוג למדה תואר ראשון בהיסטוריה ובפילוסופיה, תואר שני בחינוך ובעבודה סוציאלית ותואר שלישי באנתרופולוגיה חברתית, וכן לימודי תעודת הוראה בהיסטוריה – כולם מהאוניברסיטה העברית. עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית פרופ' עמנואל מרקס ופרופ' הרוי גולדברג, עסקה ב"סגירות ויחסי כח-תלות במרכז קליטה שבו חיו עולים מאתיופיה"; המחקר עובד לספר "הביורוקרטיה ועולי אתיופיה, יחסי תלות במרכז קליטה" (צ'ריקובר, 1998).
בשנת 1967 נישאה לאברהם הרצוג. לזוג ארבעה בנים.
פעילות אקדמית.
בין 1991–2014 הרצוג עבדה במכללת בית ברל בהוראה ובניהול אקדמי והייתה חברה במועצת האקדמית של המכללה ושותפה לפעילות במסגרות שונות שלה. ב-2010 החלה ללמד גם בלימודי התואר השני במכללת לוינסקי לחינוך.
בשנים 1988–1989 הייתה עוזרת הוראה במסגרת לימודי המשך לעובדים סוציאליים בכירים באוניברסיטה העברית ובין השנים 1997–2002 הייתה מרצה מהחוץ באוניברסיטה העברית.
תחומי התעניינותה במחקר כוללים: בירוקרטיה, מגדר, חינוך, רווחה והשואה.
מחקר וכתיבה אנתרופולוגית ופמיניסטית.
שני נושאים מרכזיים מרכיבים את עבודתה של אסתר הרצוג בהוראה ובמחקר: ביורוקרטיה ומגדר. שניהם צמחו מתוך עבודת שדה במרכז קליטה שבו גרו עולים מאתיופיה, במסגרת לימודי הדוקטורט באנתרופולוגיה, במהלך 1983–1984. מתוך חוויה זו, שבה לקחה חלק פעיל, כ"דיירת" וכ"פקידה" (עוזרת לרכז תרבות), למדה בהדרגה על השפעתם של המנגנונים הביורוקראטיים הגלויים והסמויים על צמיחת קטגוריות, שלתוכן הפקידים שיבצו אנשים ועל פיהן התנהגו. בתהליכים אלו הגדירו אנשים באמצעות זהויות קולקטיביות במושגים של "עלייה", "מגדר", "גיל" ו"משפחה" וגם נבנה מרחק חברתי ריבודי. סוגיית יחסי הכוח בין המינים וצמיחת ה"משפחה", בקונטקסט הביורוקראטי של מרכז קליטה ומערכות שלטון בכלל, התפתחה לאחד ממוקדי התיזה ולשניים מתוך ששת הפרקים בספרה, המבוססים על המחקר: הביורוקרטיה ועולי אתיופיה, יחסי תלות במרכז קליטה (צ'ריקובר 1998) ובספר: "Immigrants and Bureaucrats, Ethiopians in an Israeli Absorption Center ," Berghahn 1999) הרצוג פרסמה מאמרים שונים על הקליטה הביורוקרטית של עולי אתיופיה (בכתבי העת: "בעיות בינלאומית" 1993; "Anthropology of the Middle East" 2010; "Ethnologie Française" 2013, בספרים בעריכת א' אבוהב ואחרים 1998, בעריכת ר. יזרעאלוביץ וג' פרידלנדר 1999, ובעריכת ש. ארדנר ופ. מור 2007). השליטה הביורוקרטית על הנשים העולות מאתיופיה נידונה במאמרים שהתפרסמו בכתב העת Gender and Development, 2002), ובספריה (צ'ריקובר, 1998, ברגהאן, 1999).
את העניין בסוגיית התנהגות חברתית בקונטקסט ביורוקראטי הרחיבה הרצוג במהלך השנים למחקר על מוסדות ומערכות חינוך ורווחה. מחקר זה התפתח במקביל לפעילותה החברתית, מאז ראשית שנות ה-90, בסוגיית הטיפול של מערכות הסעד והמשפט ב"ילדים בסיכון". בנושא זה פרסמה כמה מאמרים בכתבי עת ("חברה ורווחה," 1991; "תיאוריה וביקורת," 1996; "המרחב הציבורי," 2009; Anthropology of the Middle East; 2014), מאמר בספר (בעריכת י' קים ואחרים, 2004); ומאמר נוסף, הקושר בין ביורוקרטיית הקליטה ושילובם של ילדי עולי אתיופיה במערכת החינוך (בספר בעריכת י' דחוח-הלוי, 2004).
הרצוג מרבה לעסוק בסוגיות מגדר. כך, למשל, מחקרה משלב בין "ביורוקרטיה" ו"מגדר" בהקשר של ביורוקרטיית הפיתוח ופרויקטים של קידום נשים במדינות מתפתחות. מחקר זה צמח מתוך עבודתה כיועצת של תה"ל בקיץ 1997, בפרויקט השקיה של החברה באזור הכפרי בנפל. על בסיס האתנוגרפיה שכתבה במהלך העבודה פרסמה את הספר: "Patrons of Women: Literacy Projects and Gender Development in Rural Nepal" (Berghahn, 2011). וכן מאמר בכתב העת Hagar (2009).
מהמאבק נגד זנות, סחר בנשים ופורנוגרפיה, שבו הרצוג מעורבת מאז ראשית שנות ה-2000 צמח ספר בעריכתה (בשיתוף עם א' שדמי) על הנושא (2013).
בתחום החינוך, היא ערכה את הספר "על גב המורות: כוח ומגדר בחינוך" (עם צ' ולדן, 2010) ופרסמה מאמרים בכתבי עת שונים (סוגיות חברתיות בישראל, 2007; זמנים בחינוך 1996) ובספר על חינוך (2013).
נושא מגדרי אחר שהרצוג חקרה הוא נשים ופוליטיקה. כמה ממאמריה התפרסמו בכתבי עת (סוגיות חברתיות בישראל 2009, Anthropology of the Middle East 2005), בספר על דמוקרטיה חינוך וחברה (2006) וכערך באנציקלופדיה על נשים יהודיות (2007).פרסומיה עוסקים במפלגות נשים בישראל וכן בפרלמנט נשים (בספר דינמיקה של שינוי 2011, בכתב העת: Adancing women in leadership 2013), שאותו ייסדה ואשר אותו היא מרכזת עד היום. היא ערכה 12 ספרי תקצירים של דיוני הפרלמנט.
מאז קיץ 2000, היא חוקרת וכותבת על "נשים ושואה", יזמה והייתה שותפה לארגון שישה כנסים בינלאומיים על הנושא, ערכה שני ספרים (2006; 2008) בעקבותיהם ופרסמה כמה מאמרים בכתבי עת ובספרים (2006, 2007, 2008, 2012, 2016).
נושא מגדרי נוסף בעבודתה של הרצוג קשור לפרויקטים של העצמת נשים בהם היא מעורבת. בפרסומיה היא בוחנת שיתופי פעולה בין נשים יהודיות וערביות (במאמר בכתב העת מגדר 2015 ובספר 2012).
בתקופה האחרונה חוקרת הרצוג את נושא המגדר במכון הכושר והיא פרסמה מאמר (בשיתוף עם א' לב) בספר שערכו י' גלילי ואחרים (2015).