הוא נפטר מסרטן בדרום דרטמות' ב -1 ביולי 1925.
סטנלי (סטן) כהן
ססיליה מרגרט ניירן
ססיליה מרגרט ניירן (באנגלית: Cecilia Margaret Nairn;1791 – 4 ביוני 1857) הייתה פסלת בשעווה וציירת אירית. היא התמחתה בציור בצבעי מים והרבתה לצייר נוף ופרחים. ציוריה של ניירן הוצגו באקדמיה המלכותית היברניאן בשנים 1826–1851.
ביוגרפיה.
נולדה בשם ססיליה מרגרט קמפבל ולמדה אמנות מאביה ג'ון הנרי קמפבל (1757–1829) שהיה בעצמו צייר. בגיל 18 החלה להציג את עבודתה בגלריות שונות. בשנת 1809 שלחה את עבודתה לתערוכה ברחוב הוקינס בדבלין לצפייה והמשיכה להוסיף ציורים לתערוכה זו עד 1821. לאחר תקופה זו, תרמה באופן משתנה את עבודותיה לאקדמיה המלכותית היברניאן בשנים 1826–1847 בעיירות קילרני וויקלו.
חיים אישיים.
ניירן נישאה לצייר הסוסים האירי ג'ורג' ניירן (1799 – 25 בינואר 1850), ונולדה להם בת, אנה לנגלי ניירן (1844–1848), גם היא הייתה ציירת. נפטרה ב-4 ביוני 1857 בגיל 66 בערך.
רוברט קוהלר
רוברט קוהלר (באנגלית :Robert Koehler; 28 בנובמבר 1850 - 23 באפריל 1917) היה צייר ומורה לאומנות יליד גרמניה, שבילה את רוב הקריירה שלו בארצות הברית.
ביוגרפיה.
קוהלר נולד בהמבורג; משפחתו עברה למילווקי, ויסקונסין בשנת 1854. שם הוא למד באקדמיה וסיים את לימודיו בשנת 1865, אך המשיך את שיעוריו אצל המאסטר לציור בבית הספר, הנרי ויאנדן, שסיים את לימודיו באקדמיה המלכותית לאמנויות במינכן. הוא התמחה בחברת ליתוגרפיה.
בשנת 1871 נסע לניתוח עיניים בניו יורק ונשאר לעבוד כליתוגרף. לאחר שלמד רישום בשיעורי הלילה של האקדמיה הלאומית לעיצוב, קוהלר נסע למינכן ללמוד אמנות באקדמיה המלכותית בשנת 1873, ולמד אצל קארל פון פילוטי ולודויג תירש. הוא חזר לניו יורק לאחר שנתיים בגלל המחסור בכסף. בשנת 1879 הוא הצליח לחזור למינכן באמצעות מענק שהעניק ג'ורג' אהרט, מניו יורק, שתשומת ליבו הופנתה לשאיפתם וליכולותיהם של אמנים צעירים. בנסיעתו השנייה למד אצל לודוויג פון לופץ ופרנץ דפרגר. החברות שלו עם ויליאם מריט צ'ייס ופרנק דובנק הם מהתקופה הזו.
עבודתו של קוהלר בזמן ששהה במינכן, זיכתה אותו בפרסי כסף וארד מטעם האקדמיה, ובצלב מסדר מיכאל הקדוש של בוואריה. קוהלר התמנה אז כראש בית ספר פרטי לאמנות.
הוא החל להציג באקדמיה הלאומית, ניו יורק, בשנת 1877. בשנת 1885 הוא לקח על עצמו ניהול בית ספר פרטי לאמנות בעיר זו. הוא ארגן את המחלקה האמריקאית של תערוכת האמנות הבינלאומית במינכן בשנת 1883, ומונה על ידי הרשויות בבוואריה לפעול באותה תפקיד בתערוכה בשנת 1888.
בשנת 1892 חזר רוברט קוהלר לעיר ניו יורק לעבוד כאמן פורטרטים. בשנה שלאחר מכן עבר למיניאפוליס, מינסוטה, וקיבל הצעה להיות מנהל בית הספר לאמנות יפה במיניאפוליס (המכללה לאמנות ועיצוב במיניאפוליס). קוהלר עסק גם בהקמת המוזיאון לאמנות יפה במיניאפוליס, (המכון לאמנויות במיניאפוליס). הוא היה חלוץ הדרכת אמנות והערכה באזור.
קוהלר היה נשיא הוועדה לאמנות במדינת מינסוטה בין השנים 1903–1910, חבר ליגת האמנים במיניאפוליס, חבר כבוד בחברה לאמנות במדינת מינסוטה, חבר באגודת אמנים מערביים, מרצה לתולדות האמנות באוניברסיטת מינסוטה, וחבר במכון לאמנויות ובז'ו דה לטרס מפריס, צרפת.
הוא קיבל מדליות ארד וכסף באקדמיה במינכן, מדליית ארד בתערוכת האמנות הבינלאומית בבואנוס איירס בשנת 1910, וצלב מסדר מיכאל הקדוש מבוואריה בשנת 1888. שלושה ציורים בולטים, "משפחת הנגר", "בבית הקפה" ויצירת המופת שלו "השביתה" נבחרו להצגה בתערוכה הקולומביאנית בשיקגו בשנת 1893.
קוהלר המשיך לעבוד במיניאפוליס, צייר דיוקנאות ונופים, לימד ציור וסידר תערוכות. הוא פרש כמנהל בשנת 1914.
הוא נפטר במיניאפוליס בגיל 66.
הקונפדרציה העולמית של הציונים המאוחדים
הקונפדרציה העולמית של הציונים המאוחדים (באנגלית: World Confederation of United Zionists, או: הקונפדרציה) היא שלוחה של הקונפדרציה העולמית של הציונים הכלליים, המשמשת כאיגוד עולמי של ארגונים ציוניים, פדרציות ותנועות נוער, וכן מפלגה עולמית של ציונים כלליים במסגרת ההסתדרות הציונית העולמית. יש לו סניפים ב-21 מדינות ברחבי העולם.
היסטוריה.
הקונפדרציה הוקמה בשנת 1958 והיא שלוחה של התנועה הציונית הכללית שנוסדה בשנת 1922. המנהיג הציוני קלמן סולטניק, אשר כיהן כסגן נשיא לשעבר של הקונגרס היהודי העולמי וחבר ההנהלה הציונית העולמית, ייצג והנהיג את התנועה ואת הקונפדרציה העולמית של הציונים הכלליים במשך 60 שנה.
פעילויות.
הקונפדרציה מקיימת שותפויות עם תנועות נוער ציוניות שונות וביניהן יהודה הצעיר, הפדרציה של הנוער הציוני וצופים צבר עולמי, כמו גם קבוצות ברחבי ברית המועצות לשעבר ובאמריקה הלטינית. לצד זאת, התנועה מקיימת שותפויות עם ארגונים ציוניים מרכזיים דוגמת הדסה (הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה), StandWithUs והמועצה הישראלית-אמריקנית (IAC). בנוסף, הקונפדרציה מנהלת מרכז תרבות בירושלים אשר פעילויותיו מתמקדות בעלייה, בשפה העברית ובחיזוק היחסים של ישראל עם שכנותיה.
בספטמבר 2020 חתמה הקונפדרציה על הסכם שיתוף פעולה עם הנוער הציוני. זאת, במסגרת מאמץ לחזק את הקשרים בין ישראל לבין הקהילות היהודיות בתפוצות ותנועות הנוער הציוניות ובמטרה לאיחוד כוחות עם גורמים בעלי מטרות פוליטיות-ציוניות דומות אשר הוביל לייצוג משותף של 35 צירים בקונגרס הציוני העולמי.
ב-29 בנובמבר 2020, ראשי הקונפדרציה העניקו תעודת הערכה לשגרירות רפובליקת הפיליפינים בישראל בהוקרה להיותה המדינה האסייתית היחידה שהצביעה בעד תוכנית החלוקה של ארץ ישראל מטעם האו"ם ב-1947.
מטרות.
הקונפדרציה שמה לה למטרה את חידוש וקידום הציונות תוך העצמה של נוער ציוני וחדשנות תרבותית ציונית, לצד חיזוק קשרים ובניית גשרים בין ישראל לבין הקהילות היהודיות בתפוצות.
העיר העתיקה של חברון
העיר העתיקה של חברון (בערבית: البلدة القديمة الخليل) נמצאת במרכז העיר חברון. בחפירות ארכאולוגיות נמצאו שרידים של עיר כנענית בתל רומיידה, והעיר העתיקה, המוכרת כיום קמה בתקופה היוונית או הרומית, בין המאה ה-3 לפנה"ס עד המאה ה-1 לפנה"ס. היא הפכה למרכז העיר חברון בתקופת הח'ליפות העבאסית, בסביבות שנת 750 לספירה.
העיר העתיקה של חברון הוכרה בשנת 2017 כאתר מורשת עולמית של הרשות הפלסטינית.
העיר העתיקה בנויה סביב מערת המכפלה, בה על פי המסורת קבורים האבות והאמהות, והיא נחשבת לאתר מקודש ביהדות, באסלאם ובנצרות. העיר העתיקה עומדת במוקד הסכסוך הישראלי-פלסטיני בחברון.
תיאור האזור.
שטחה של העיר העתיקה של חברון הוא כ-20 דונם, ומתגוררים בה אלפי תושבים. בתקופה הממלוכית, בין השנים 1250 ל-1517, החלו להשתמש באבן גיר מקומית עבור רוב הבנייה, ואבן זו מאפיינת את מראה העיר כיום. המבנה העירוני של העיר העתיקה מתוארך לתקופה זו, ונותר ברובו ללא שינוי. רוב הבניינים נבנו בתקופה העות'מאנית, החל מהמאה ה-18, אך לצדם השתמרו מספר מבנים מהתקופה הממלוכית. העיר מחולקת לרבעים מסוגרים בבנייה צפופה, עם שערי כניסה בקצוות הרחובות הראשיים.
רובעי העיר העתיקה.
בסוף המאה ה-19 תועדה העיר העתיקה כמחולקת לתשעה רבעים:
בני הקהילה היהודית בחברון התגוררו עד אמצע המאה ה-20 ברובע יצרני הזכוכית. היישוב היהודי בחברון נפגע קשות בטבח חברון שאירע ב-1929. עם פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936 (מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט) עזבו אחרוני היהודים את העיר (למעט משפחה אחת). היישוב היהודי בחברון חודש לאחר 1967, והוא מרוכז כיום בשלושה אזורים אחרים: בית הדסה, בית רומנו ושכונת אברהם אבינו.
אתרים בולטים.
האתר המרכזי בעיר העתיקה של חברון הוא מערת המכפלה, הכוללת חלל תפילה ליהודים הצמוד למסגד אל-ג'וואלי המיועד למוסלמים. במתחם המערה נמצא גם מסגד אבן-עות'מן, מסגד ישן ליד השוק, ובית תמחוי מוסלמי בשם הוספיס אברהם.
ביישוב היהודי בחברון נמצאים גם בית הכנסת אברהם אבינו ומוזיאון חברון.
בעיר העתיקה שני מסגדים נוספים: מסגד שייח' עלי אל-באקה, ומסגד קזאזין, ברובע יצרני הזכוכית.
היסטוריה.
העיר חברון מוזכרת מספר פעמים בספר יהושע בתנ"ך. על פי ספר שמואל ב', חברון הייתה בירת ממלכת ישראל המאוחדת בתקופת דוד המלך, אך לאחר מכן דוד עזב את חברון והפך את ירושלים לעיר מלוכה.
בתל רומיידה התגלו ממצאים ארכאולוגיים לפיהם כנראה הייתה שם עיר כנענית קדומה. תחילת הבנייה בעיר העתיקה של חברון מתוארכת לתקופה היוונית או התקופה הרומית בארץ ישראל, בין המאה ה-3 לפנה"ס עד המאה ה-1 לפנה"ס. עם תחילת הח'ליפות העבאסית הפך האזור סביב מערת המכפלה למרכז העיר חברון.
במלחמת ששת הימים נכבשה חברון בידי צה"ל והחל בה הכיבוש הישראלי. בשנת 1990 החל פרויקט שיקום העיר העתיקה, ביוזמתו של יאסר ערפאת. עד שנת 1995 שוקמו 71 מבנים בעיר העתיקה, וכן סמטאות ובתי עסק קטנים, מתוך מטרה לשמר את המורשת האדריכלית והתרבותית של העיר. פרויקט השיקום זכה בשנת 1998 בפרס אגא חאן לאדריכלות.
על פי הסכם חברון משנת 1997, שנחתם כחלק מהסכמי אוסלו, שטחה של העיר העתיקה כלול באזור H2 הנמצא בשליטה צבאית. בשטח זה מתרחשים לעיתים קרובות עימותים בין מתנחלים לבין פלסטינים. על הפלסטינים מוטלות מגבלות תנועה רבות, בהן מקרים תכופים של הטלת עוצר, מחסומי תנועה וסגירת רוב בתי העסק הפלסטיניים ברחוב השוהדא. עקב מגבלות אלה, החל משנות השמונים של המאה ה-20 נרשמה ירידה עקבית במספר התושבים הפלסטינים בעיר העתיקה.