גבינות עובש לבן, להן מוסיפים עובש מהסוג penicillium candidum או Penicillium Camemberti, המעניק לגבינה ציפוי לבנבן אופייני ומרקם רך, כמו בברי ובקממבר; וגבינות כחולות, להן מוסיפים סוגי עובש המעניקים לגבינה גידים בעלי צבע כחול וטעם ייחודי, כמו גורגונזולה (מתוקה או פיקנטית), סטילטון, רוקפור ודנית כחולה
גבינות חצי-קשות טריות (מלוחות).
גבינות בעלות מרקם קשה למחצה שלא עברו תהליך של התיישנות. דוגמאות לגבינות אלו:
גבינות קשות.
גבינות שעברו תהליך התיישנות עד לקבלת מרקם מוצק.
דוגמאות לגבינות קשות:
גבינות מותכות.
גבינה בעלת מרקם רך ואחיד שנוצר כתוצאה מחימום הגבינה בטמפרטורה גבוהה. לעיתים קרובות משווקת בצורת משולשים.
גבינות צאן.
ייצור גבינות מחלב צאן, מכבשים ומעזים, נעשה בדרך כלל במחלבות קטנות. החלב מיובא אליהן על ידי מגדלי הצאן מהסביבה הקרובה או רק על ידי בעל הדיר המקים מחלבה ביתית ליד דירו. הן הייצור והן השיווק נעשה על ידי בעל הדיר ובני משפחתו. יש אפיון לסוגי הגבינות בהתאם למקום גידול הצאן, כמו ליד מרעה טבעי, התמחות בעל הדיר בייצור גבינות ומספר הבהמות בדיר הקובע את רמת ההתמחות שניתן להשיג בייצור הגבינות. על משקל יקבי בוטיק אפשר להגדיר מחלבות בוטיק לגבינות צאן – לעיתים הן צמודות אחת לשנייה – יקב בוטיק ומחלבת בוטיק – שכן שתיית יין בלוויית טעימת גבינת צאן הוא הרגל מקובל.
תחליפי גבינה.
בני אדם הרגישים ללקטוז, כמו גם צמחונים וטבעונים, המעוניינים להחליף גבינה בבישול, משתמשים בתחליפים כמו שמרי בירה (באנגלית נקראים גם nutritional yeast) – שמרים לא פעילים, הנמכרים כפתיתים דקים או כאבקה בחנויות טבע. שמרי הבירה עתירי ויטמינים מקבוצת B, אך לא B-12, כפי שחשבו בעבר; יש בהם מינרלים רבים, כגון ברזל, אשלגן, אבץ וזרחן. לשמרי בירה יש מרקם וטעם של גבינת פרמזן, ונהוג להשתמש בהם באמצעות בזיקה על סלטים או תבשילים (כגון פסטות, מאכלי אורז ועוד). ניתן להכין גם ממרח שמרי בירה, שאותו אפשר למרוח על לחם או להשתמש בו כרוטב. שמרי בירה משמשים גם להקרמה של תבשילים וניתן להוסיפם לקציצות ולתבשילים שונים, אם כי חלק מהרכיבים התזונתיים שבשמרים נהרסים בבישול.
ארנבת מצויה
ארנבת מצויה (שם מדעי: "Lepus capensis") היא מין חיה ממשפחת הארנביים הנפוצה ברחבי דרום אסיה ואפריקה וגם בישראל.
תפוצה ומקום חיות.
הארנבת המצויה נפוצה במזרח התיכון, באפריקה ובמערב אסיה. היא נפוצה בכל סוגי הקרקע הפתוחים – מישוריים או הרריים. באפריקה למשל, אוכלוסיות של המין נפוצות אף במדבר. היא אינה נמצאת בחורש סבוך או ביערות גדולים. בישראל היא נפוצה בכל רחבי הארץ, למעט החורש הצפוף בגליל ובכרמל.
תיאור:
אורך הארנבת: 59.5-52.0 ס"מ בממוצע.
משקל: 4–5 ק"ג.
מבנה גופה של הארנבת ארוך וצר, זנבה עבה.
הראש עגלגל בצורתו, האוזניים ארוכות, עד 14 ס"מ, ושחורות בקצותיהן.
העיניים גדולות וצבען אדום–חום, הרגליים האחוריות ארוכות בהשוואה לקדמיות וחזקות מהן.
צבע הפרווה חום–אדמדם ("ג'ינג'י") עם גוונים שחורים בחלקים העליונים וגוונים בהירים עד לבנים ברגליים בצוואר ובבטן.
בעזרת צבע פרוותה, היא מסתווה בקלות על רקע האדמה.
תת מינים.
ישנם 12 תת־מינים לארנבת המצויה, והם כוללים את הבאים:
רבייה וגידול צאצאים.
הארנבות חיות ביחידות או בזוגות.
עונת הרבייה מתחילה בינואר ומסתיימת ביוני. במהלך תקופה זו מתעברת הנקבה 2–4 פעמים. לעיתים מתחיל היריון נוסף עוד בטרם הסתיים ההיריון הקודם, כך שהנקבה נושאת ברחמה שני הריונות (או שְׁגָרִים) בו זמנית. ההיריון נמשך 30-33 ימים בממוצע, ההמלטה מתרחשת בחודשים מרץ עד אוקטובר, כאשר בעונה יחידה נולדים 1–6 גורים.
משקל הוולדות 126 גרם. בניגוד לארנבון מצוי, הארנבת ממליטה את וולדותיה מעל האדמה, והגורים נולדים עם פרווה ועיניים פקוחות. הם גדלים במהירות ובגיל 3 שבועות מתחילים להיגמל מהיניקה וניזונים מחומר צמחי, חצי מעוכל על ידי הוריהם. חודש לאחר מכן כבר ניזונים ממוצקים ומשקלם מגיע ל־0.9 קילוגרמים.
הנקבה והזכר מגיעים לבגרות מינית בגיל 8 חודשים.
תוחלת החיים אינה ידועה, אך מרבית הארנבים אינם שורדים בטבע יותר משנה. מעטים בלבד מגיעים בשביה ל־5 שנים, אך ידועים מקרים של ארנבים שהאריכו חיים עד 12.5 שנים.
התנהגות.
רגליה האחוריות של הארנבת עוזרות לה בפיתוח מהירות רבה של 70 קילומטר לשעה בקירוב. היא מסוגלת לנתר למרחקים של עד 2.5 מטרים ולגבהים של 1.5 מטרים. היא אף טפסנית עצים וסלעים מצטיינת ומסוגלת לשחות.
שלא כמו הארנבון, אין היא חופרת מחילות בקרקע אלא שוכנת על פני הקרקע. ביום היא מסתתרת בגומות ותחת שיחים או בעשב גבוה, והיא פעילה בעיקר בלילה. יוצאות דופן בהתנהגות זו מספר אוכלוסיות באסיה ששוכנות תדיר בגומחות. משערים שזו אדפטציה לאקלים בסביבה זו.
הארנבת משגיחה על סביבתה בעזרת עיניה הגדולות וראייתה המכסה 360 מעלות. כאשר היא יושבת בטוחה, היא עוצמת את עיניה ושוקעת בתנומה חטופה ובתנועת רביצה. אולם היא רגישה לכל צליל ותנועה, וכאשר היא מרגישה בסכנה, היא מצמידה את גופה לקרקע וקופאת עד תום הסכנה. הארנבת ישנה שינה מלאה לעיתים רחוקות ביותר, לרוב למשך מספר דקות מעטות בלבד, אז היא שוכבת על צידה וגופה רפוי.
באביב, לקראת עונת הרבייה, יוצאות הארנבות ממחבואן, אף במהלך שעות היום. הזכרים רודפים זה אחר זה עד התשה הדדית, אז מתרוממים על כפות רגליהם האחוריות ומתאבקים בעזרת רגליהם הקדמיות. קרבות אלו נצפים על ידי הנקבות, ומשמשים חלק משמעותי בקביעת הנחלות ובני הזוג.
התקשורת הבין־מינית טרם נחקרה בפרוטרוט, אולם משערים כי מאחר שהארנבות פעילות הן ביום והן בלילה, הן מסתמכות בתקשורת ביניהן על חוש הראייה בעיקר. השערה זו מתאימה להתנהגויות שהוזכרו למעלה. לארנביים הסתמכות רבה על חוש המישוש וחוש הריח – שימוש בהורמונים כימיים לזיהוי של בני זוג וכן לזיהוי הגורים. בבדיקות שמיעה שנערכו למין זה התגלה כי חוש השמיעה מפותח ביותר, אולם לא נצפו התנהגויות ספציפיות התואמות קביעה זו.
תזונה.
הארנבת ניזונה מחומר צמחי: צמחים מזינים, עשבים, גרגירי בר, ירקות, פירות, פטריות – וגם גידולים חקלאיים שונים להם היא מסבה נזק רב.
את החלבונים והויטמינים שלהם זקוקה הארנבת לשם גדילה תקינה, היא צורכת בעיקר מצואה טרייה של עצמה הסופחת לתוכה חומרים המעורבים בתהליך העיכול.
אקולוגיה של המין.
הארנבת מבלה את מרבית חייה, מינקות עד זקנה, בבריחה מטורפיה הטבעיים, בעיקר שועלים, עופות דורסים וטורפים שונים. כמעט תמיד היא בוחרת באפשרות של בריחה מטורפיה, ולעיתים רחוקות היא מסתתרת מתחת למחסה.
הארנבים הצעירים, מלבד היותם חשופים לטורפים, רגישים במיוחד למחלות ולטפילים שונים, ואחוזי הישרדותם בשנה הראשונה להיוולדם הם 60%-80%. גורמי תמותה אחרים הם מזג האוויר, תת־תזונה באזורים מדבריים, נזקי הדברה ופגיעה על ידי כלי תחבורה.
הארנבים מהווים 5% מסך כל המזון הנצרך על ידי טורפיהם.
כאשר המין מתרבה בצורה א־נורמלית, הוא עלול לגרום לנזקים חקלאיים באזורים בו נמצא. האדם מתמודד עם הארנבת בעיקר באמצעות מלכודות, לעיתים רחוקות הוא משתמש כנגדה בהדברה או הרעלה ישירה מאחר שבשרה משמש לאכילה בתרבויות רבות.
הארנבת במקורות.
בתורה, מוזכרת הארנבת כבעל חיים האסור באכילה:
קישורים חיצוניים.
ארנבת מצויה - מידע וקישורים באתר עמותת מן השדה
סכרת
ארנבים
ארנבים הם קבוצה לא-טקסונומית של יונקים קטנים ממשפחת הארנביים (Leporidae) שבסדרה ארנבאים הכוללת מספר סוגים. מתוך אחד עשר סוגים במשפחת הארנביים שמונה מכונים ארנבים, ושלושת הסוגים האחרים (ארנבת, ארנב אסמי וארנבון אדום) מכונים "ארנבות".
רוב הארנבים הם בצבעי אפור, חום או חום-צהבהב. מין אחד של ארנב, ארנב אממי ("Pentalagus furnessi"), מצוי בסכנת הכחדה וקיים רק באיים אממי אושימה וטוקונושימה שבאיי ריוקיו. תוחלת החיים של הארנב היא כ-12 שנים.
תפוצה.
חצי מאוכלוסיית הארנבים העולמית נמצאת באמריקה הצפונית, והשאר נמצאת בדרום-מערב אירופה, בדרום-מזרח אסיה, בסומטרה, במספר איים בארכיפלג היפני ובחלקים מאפריקה ומאמריקה הדרומית. הארנבים היגרו לאמריקה הדרומית במסגרת ההחלפה האמריקנית הגדולה.
בתרבות.
הארנב מופיע בתורה, ובמספר מיתולוגיות ובהן המיתולוגיה האצטקית והקוריאנית. עם הארנבים המפורסמים בספרות נמנים הארנב הלבן מ"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", הארנבונים מ"גבעת ווטרשיפ", ופיטר הארנב מספריה של ביאטריקס פוטר. ארנב בדיוני מפורסם אחר הוא באגס באני של האחים וורנר, שהוא אחד הארנבים האנושיים המוכרים ברחבי העולם.
הארנב בדרך כלל מסמל מהירות. במשל "הצב והארנב" הארנב מסמל גם שאננות.
דגל בלארוס
דגל בלארוס אומץ ב-7 ביוני 1995 ואושר במשאל עם, כאשר הוא מחליף עיצוב קודם ששימש מאז קבלת העצמאות מברית המועצות. הדגל החדש דומה לזה שהיה בשימוש כאשר בלארוס הייתה חלק מברית המועצות, בהשמטת הפטיש והמגל. הדוגמה הדקורטיבית בצד שמאל של הדגל היא דוגמה בלארוסית מסורתית, והצבע האדום אמור לסמל את דמם של מגיני בלארוס. הירוק מסמל את היערות שבמדינה.
הדגל הקודם של בלארוס (בין השנים 1991–1995) הוא לבן-אדום-לבן. הנשיא לוקשנקו ביקש להחליפו בטענה ששימש את הבלארוסים ששיתפו פעולה עם הנאצים במלחמת העולם השנייה. ב-14 במאי 1995 נערך משאל עם בנושא והצעת לוקשנקו להחליף את הדגל התקבלה ברוב של 75% על-פי התוצאות הרשמיות. האופוזיציה הבלארוסית לרבות הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית לא מכירה בתוצאות משאל העם ובדגל החדש ומוסיפה להניף את הדגל הלבן-אדום-לבן.
תספיג DNA