לאפריקה יש היסטוריה דלה בכל הנוגע לשיתוף פעולה בינלאומי בסלילת כבישים. מעצמות קולוניאליות ואחריהן מעצמות על ומעצמות אזוריות לא עודדו סלילת כבישים בין אזורי השליטה וההשפעה שלהן מעבר למידה ההכרחית. מדינות אפריקה שזכו לעצמאות הגבירו את המגבלות במעברי הגבול שלהן במקום להקל אותן, בין השאר בשל סכסוכי גבול ביניהן. גם העוני של מדינות היבשת הכביד ועדיין מכביד על גיוס השקעות לשם סלילת כבישים ביניהן.
הקמת הפרויקט.
הארגונים השותפים לפרויקט רשת הכבישים הטרנס-אפריקאית מבקשים לקדמו על מנת לעודד מסחר, אשר ישפר את המצב הכלכלי ביבשת ואת מצב שירותי החינוך והבריאות בה, בין השאר על ידי הרחבת האפשרות להביאם לאזורים מרוחקים. רשת הכבישים המתוכננת מגיעה אל כל מדינות אפריקה למעט תשע מהן: אריתראה, בורונדי, גינאה המשוונית, דרום סודאן, לסוטו, מלאווי, סווזילנד, סומליה ורואנדה. ללסוטו, מלאווי, סווזילנד ורואנדה יש כבישים סלולים המתחברים אל כבישי הרשת.
הפרויקט מבוסס על שימוש ככל האפשר בכבישים מקומיים הקיימים במדינות אפריקה כחלק מהכבישים המתוכננים, תוך שיפוץ כבישים אלו לפי הצורך. לארגונים המפתחים את הפרויקט ברור הקושי הנוסף בשימוש בכבישים ביבשת, הנובע ממגבלות המוטלות על התנועה בהם במחסומי כביש ובמעברי גבול, וידוע הצורך בפישוט הסדרי התנועה בהם. עם זאת טרם נמצאו לקשיים אלו פתרונות מניחים את הדעת.
המונח "רשת הכבישים הטרנס-אפריקאית" איננו נמצא בשימוש נרחב מחוץ לחוגי הארגונים המתכננים והמוציאים לפועל של הפרויקט וכמעט שאינם מופיעים לעת עתה על גבי מפות של ארצות היבשת או בשלטי דרכים בה.
הכבישים המתוכננים.
אלו הכבישים המתוכננים במסגרת הפרויקט ומצב הפיתוח שלהם נכון לשנת 2007:
כבישי אורך (בכיוון צפון-דרום).
כבישי הרוחב 1 ו-7 (להלן) מיועדים ליצור יחד כביש אורך נוסף לאורך חופה הצפון-מערבי של היבשת.
רבי אילא (אמורא)
גיל בלנק
גיל בלנק (נולד ב- 3 במרץ 1997) הוא שחקן ישראלי.
קורות חייו.
בלנק נולד ברמת השרון, והוא הבכור מבין שלושה אחים. משנת 2009 למד בתוכנית המחוננים ומגמת התיאטרון של בית הספר הכפר הירוק.
בשנת 2011 הצטרף לבית הספר לקולנוע של אייל קנטור והחל להשתתף בהפקות מצולמות. גילם תפקידים ראשיים בפרויקט הסרטים הבינלאומי "48 שעות". בשנת 2012 זכה הסרט "חתולה בשק" בהשתתפותו בפרס "השימוש הטוב ביותר בז'אנר" בפרויקט זה. כמו כן, השתתף בהפקות סרטי חובבים משותפות לתלמידי קולנוע ישראלים, גרמנים וצרפתים.
ב-2013 גילם את דמותו של הילד יונתן בסרט הישראלי "לצוד פילים" של התסריטאי והבמאי רשף לוי כתפקיד ראשי, לצד השחקנים מוני מושונוב, ששון גבאי ופטריק סטיוארט.
בסוף שנת 2013 הוענק לו צל"ש בימוי (במשותף עם היוצר והצלם ים שרגיל) בתחרות הקליפים השנתית על שם אורי סונין ליוצרים צעירים.
בלנק סיים את לימודיו בהצטיינות בקיץ 2015 והתנדב למסלול עילית בצה"ל. בתחילת שנת 2018 סיים בהצלחה קורס קצינים, והוא משרת כקצין בתפקיד משמעותי בבסיס במרכז הארץ.
בחירת מין הילוד
יעקב פליישמן
יעקב פליישמן (Jacob (Eugene) Fleischmann; 1921 – 1990) היה פילוסוף ישראלי, פרופסור באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
פליישמן נולד בעיר סקשפהרוואר שב.
בשנת 1940 עלה לארץ ישראל. מעת עלייתו ועד 1950 למד פילוסופיה, פילוסופיה יהודית והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים; בין מוריו היו מרטין בובר, יוליוס גוטמן, הוגו ברגמן וחיים יהודה רות. בשנת 1946 קיבל תואר מוסמך, וב-1951 תואר דוקטור; הדיסרטציה הייתה בנושא "בעיית הנצרות בפילוסופיה היהודית של המאה התשע-עשרה".
בשנים 1952–1954 למד באקול פראטיק דה אוטז אטיד (EPHE) בפריז, בעיקר אצל אלכסנדר קורא ואריק וייל .
בשובו כיהן כמרצה (ולאחר מכן כמרצה בכיר) לפילוסופיה באוניברסיטה העברית. בשנת 1958 היה גם לעמית מחקר במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS) בפריז. משנת 1967 כיהן כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב (בשנים 1971–1973 עמד בראש החוג), וחילק את זמנו בין תל אביב ופריז. בשנותיו האחרונות התגורר בפריז.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
המצור הרביעי על גיברלטר
המצור הרביעי על גיברלטר (יוני - אוגוסט 1333) היה עימות בין צבא נוצרי תחת פיקודו של אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה לבין צבא מורי גדול תחת פיקודם של מוחמד הרביעי, סולטאן גרנדה הנאסרי ועבד אל-מליק עבד אל-ווחיד מלך מרוקו המריני, שהתפתח ישירות מהמצור השלישי על גיברלטר שנערך קודם לכן בין פברואר ליוני 1333. המצור החל עם נחיתתו של הצבא הקסטיליאני בחוף המערבי של גיברלטר ולאחר מכן נותר בקיפאון, כאשר שני הצדדים לא הצליחו לכבוש את גיבלטר או לסגת מהמקום. שני הצדדים נאלצו להתמודד במהלך המצור עם מחסור חמור במזון - חיל המצב המורי היה מנותק ממקורות אספקה, בה בשעה שהקסטיליאנים, שהיו עמוק בשטח האויב, יכלו לקבל אספקה רק בדרך ימית שהייתה מסוכנת.
לאחר חודשיים של לוחמה בהם לא הצליח אף אחד מהצדדים להגיע לידי הכרעה, התפשרו הקסטיליאנים והמורים וחתמו על הסכם הפסקת אש שאיפשר לשני הצדדים לסגת בכבוד מהמצור. על אף שהמורים המשיכו להחזיק בגיברלטר, עלה ההסכם למוחמד הרביעי בחייו - ביום שלאחר מכן נרצח מוחמד הרביעי על ידי אצילים מוריים שכעסו על עצם חתימת ההסכם.
תחילת המצור.
גיברלטר נשלטה על ידי ממלכת קסטיליה בשנים 1309–1333 לאחר שהייתה בידיים מוסלמיות במשך כמעט 600 שנים. השליט המריני אבו אל-חסן עלי איבן עות'מאן כרת ברית עם הסולטאן של ממלכת גרנדה, מוחמד הרביעי, ושניהם הטילו מצור משותף על גיברלטר בין פברואר-יוני 1333. חיל המצב הקסטיליאני, שהמתקפה המוסלמית הונחתה עליו בהפתעה גמורה, הצליח להחזיק מעמד במשך 4 חודשים אך לאחר שכמעט גווע ברעב החליט להיכנע למוסלמים. חיל המצב בגיברלטר לא היה מודע בעת הכניעה לעובדה שתגבורת קסטיליאנית תחת פיקודו הישיר של אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה הייתה במרחק של 4 ימי הליכה מגיברלטר בלבד.
לאלפונסו היה צי ימי מוכן במצר גיברלטר תחת פיקודו של האדמירל אלפונסו חופרה דה טנוריו (Alfonso Jofre de Tenorio). הכוח היבשתי שלו חנה בעיר חרס דה לה פרונטרה והמתין להוראות, שעה שנערכו ויכוחים האם כדאי להמשיך לגיברלטר לאחר בוא הידיעות על כניעתה ב-20 ביוני. אלפונסו הצביע על העובדה שזה עתה כבשו המורים את גיברלטר וטרם ביצרו את עמדתם; היה עליהם עוד לחדש את מלאי האספקה במקום ולתקן את הנזקים שנגרמו לביצורים בגיברלטר בזמן המצור על ידי הקטפולטות שלהם עצמם. אלפונסו טען שאסור להפסיד זמן וכי יש לערוך מתקפת נגד מיידית.
הצבא הקסטיליאני נטש את המחנה שלו בגדות נהר הגואדאלטה ליד העיר חרס והמשיך לעיר אלקלה דה לוס גזולס, בהעדיפו את הדרך הישירה לגיברלטר על אף היותה הררית. משם המשיכו לעיר קסטלר דה לה פרונטרה הנמצאת בחלק העליון של נהר הגואדרנקה וירדו מהגואדרנקה לכיוון העיר הרומית העתיקה קרטייה שבקדמת מפרץ גיברלטר. כוח חזק שמנה 6,000 חיילים מורים מהעיר אלחסירס הסמוכה תחת פיקודו של עבד אל-מליק, צעד בעקבותיהם בחלק הנמוך של החוף. אלפונסו היה על הגבעות של סיירה קרבונרה (Sierra Carbonera) שמעל החוף, ובחוף היו המורים ממתינים לכוחותיו שירדו לעבר גיברלטר. המלך הקסטיליאני הבחין במלכודת הנפרשת תחתיו והחליט לפרוש מלכודת משלו למורים. אלפונסו שלח את המשמר האחורי שלו היישר לעברם, בעוד הפרשים, הקשתים ונושאי הרמחים הרכובים שלו איגפו את המורים דרך היערות שבצידי ההר. אלפונסו צפה שהמורים ירצו להתקדם לפסגת ההר משם יוכלו לרדת ולתקוף את המשמר האחורי, והמטרה שלו הייתה שהם יהיו בתווך בין שני הכוחות שלו. ניתוחו של אלפונסו את הלך המחשבה המורי היה מוצלח וכפי שחזה כן היה; בקרב שהתפתח נהרגו 500 חיילים מורים.
למרות פקודותיו המפורשות של אלפונסו שלא לרדוף אחרי המורים הנסוגים לכיוון אלחסירס, חלק גדול מצבאו לא נשמע לפקודתו והמשיך לרדוף אחרי המורים לכיוון הנהר הבא, הפלמונס. הקסטיליאנים כמעט והמיטו אסון על כוחותיהם כיוון שתגבורת מורית רעננה הגיעה מאלחסירס, אך ניצלו בעזרת הצי של אלפונסו שחתר במעלה הנהר וחסם את המורים. כשהלילה ירד חזרו המורים לאלחסירס והקסטיליאנים הקימו מחנה ליד הגואדרנקה.
ניסיון נחיתה בגיברלטר.
מקרה נוסף של חוסר משמעת היה הגורם לכשלונו הראשון של אלפונסו לכבוש את גיברלטר. הכוחות הקסטיליאניים הועברו לחוף החולות האדומים (Red Sands) שבצד הדרומי של גיברלטר, מקום בו הביצורים היו עלובים. אך המפקדים הקסטיליאניים, רוי לופס (Rui Lopez) ופרנן יאנס דה מיירה (Fernan Yañez de Meira), נכשלו בתיאום ובשליטה על נחיתת כוחותיהם ביבשה. הגל הראשון של הכוחות היה אמור לחפות על הנחיתה של הגל השני, ולאחר מכן כלל הכוח היה אמור לתפוס עמדות משני צידי העיר ולהתחיל במצור עליה. אך הגל הראשון לא ציית לפקודות ומייד עם נחיתתו טיפס במעלה צוק גיברלטר בניסיון לכבוש את המצודה המורית. כשהגל השני נחת בגיברלטר ערכו המוסלמים גיחה לחוף ותקפו אותם; רבים מהחיילים הקסטיליאנים נהרגו שם והשאר נאלצו לסגת, בשעה ש-1,500 לוחמים קסטיליאנים נותרו מנותקים במעלה הצוק. המורים מיקמו עמדות במקום על מנת למנוע נחיתות קסטיליאניות עתידיות - קשתים המטירו חצים על כל אונייה קסטיליאנית שנראתה, ומערך של פרשים הוצב בחוף. שני המפקדים הקסטיליאניים, לופס ודה מיירה, נהרגו במתקפה.