תפקידו של השלטון המרכזי הוא בקביעת רמות של איכות, הגינות ופיקוח על ניהול תקין ומסודר. כמו כן קיימת לו הזכות ליזום ולפתח נושאים שאין בכוחן של קהילות בודדות לפתחם, וכן הסמכות למנוע התאגדויות בעלות אופי שלילי מבחינה חברתית.
מבנה הממשל.
הרשות המבצעת תורכב ממוסד הנשיאות ומהממשלה. הנשיאות אחראית לעיצוב מדיניות לאומית ולהתוויית מגמות לטווח ארוך. הממשלה אחראית לניהול השוטף של המדינה.
הנשיא ייבחר בבחירות כלליות. לידו תפעלנה ארבע מועצות: המועצה לביטחון לאומי, המועצה לענייני תרבות, חינוך וחברה, המועצה לענייני משק וכלכלה, והמועצה לחוק ולמינהל. נשיא המדינה ימנה את ראש הממשלה וראש הממשלה יבחר את שריו.
הממשלה תורכב באופן שיאזן בין הצורך באמון פוליטי, לבין החשיבות של ידע מקצועי.
היא תפעל בשני הרכבים: קבינט מצומצם שיכלול את שרי החוץ, הפנים, הביטחון, הכלכלה והמשפטים, וקבינט מורחב שיכלול את השרים המקצועיים. שרי הקבינט המצומצם ייבחרו בעיקר מתוך המנהיגים הפוליטיים, והשרים המקצועיים ייבחרו בעיקר מתוך המנגנון הממשלתי והציבורי והם יתרמו לממשלה ולמשרדיהם את הידע המקצועי והארגוני.
הכנסת תורכב משני בתים: בית תחתון ובית עליון.
חלוקת תחומי הפעולה בין הקהילות והשלטון המרכזי, מערכת הסמכויות והיחסים בין הנשיא, הממשלה, הבית העליון והתחתון, יוגדרו בחוקה. החוקה תובא לאישור משאל עם. לאחר אישור החוקה יוקם, במסגרת הבית העליון, בית-דין שישמש פרשן לחוקה.
נורמות הנדרשות ממנהיגים, תוגדרנה במישור החינוכי והחוקתי. החוק הפלילי אינו יכול לשמש מבחן להתנהגות מנהיגים ונבחרי ציבור. לכן ועדה של הבית העליון תשמש כבית דין לנבחרי ציבור ותפעל על-פי כללי אתיקה שינוסחו למטרה זו.
בנוסף להפרדה המתבקשת וחלוקת הסמכויות החדשה בין הרשויות השונות - קיים צורך חיוני בחיזוק מוסדות הבקרה והביקורת בכל מרכיבי הממשל.
תקציב הממשלה ותקציב האזרחים.
התקציב הלאומי מבטא את חלוקת האחריות הלאומית ועל פי השקפת לאו"ר יחולק לשני חלקים:
דת ומדינה.
ישראל בהגדרתה היא מדינה יהודית ודמוקרטית ועל כן, להשקפת תנועת לאו"ר, אי-אפשר להפריד בין המדינה לדת.
כדי למנוע סתירה בין עקרונות הדמוקרטיה לבין הגדרת זהותה היהודית של המדינה, וכדי להבטיח שהכרעות בעלות אופי תרבותי-יהודי תהיינה בעלות גיבוי דמוקרטי, מציעה תנועת לאו"ר שתי דרכים:
עתיד התנועה.
לאור תוצאות הבחירות והפקת הלקחים שנעשתה בתנועה, לאו"ר הגדירה שלושה תנאים שצריכים להתקיים כדי שתוכל לפרוץ לתודעת הציבור:
Killers
Killers ("רוצחים") הוא אלבומה השני של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן, שיצא לאור ב-2 בפברואר 1981. אלבום זה היה הראשון בו הופיע הגיטריסט אדריאן סמית', והאחרון בו השתתף הסולן פול דיאנו, שפוטר מהלהקה כתוצאה מצריכת אלכוהול וסמים. היה זה גם אלבום הבכורה של המפיק מרטין בירץ', שהפיק את שאר אלבומי הלהקה עד לאלבומם Fear of the Dark משנת 1992.
הסינגל "Wrathchild" הוא המפורסם מבין שירי האלבום, והוא מופיע כמעט בכל הופעה של הלהקה.
האלבום שונה מקודמו בכך שנכתבו לפחות שני קטעים אינסטרומנטליים בידי בסיסט הלהקה וכותב השירים הראשי שלה, סטיב האריס, בעזרתם של שאר חברי הלהקה. כל השירים, פרט ל-"Murders in the Rue Morgue" ול-"Prodigal Son", נכתבו טרם יצא אלבום הבכורה Iron Maiden, והם בוצעו מחדש לאחר הצטרפותו של סמית'.
השיר "Murders in the Rue Morgue" מבוסס על ספר מאת אדגר אלן פו. שם הרחוב הוא בדיוני, והוא ממוקם בפריז.
לאחר שחרור האלבום הלהקה יצאה לסיבוב הופעות לקידומו. לראשונה מאז הקמתה, הלהקה הופיעה באמריקה.
Somewhere In Time
Somewhere in Time ("היכנשהו בזמן") הוא אלבום האולפן השישי של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן. האלבום יצא לאור ב־29 בספטמבר 1986 תחת חברת התקליטים EMI באירופה, וקפיטול רקורדס בארצות הברית. האלבום יצא לאחר צמד האלבומים המצליח Powerslave ו־Live After Death, והוא הראשון להכיל סינתיסייזר גיטרות. אל מלאכת כתיבת האלבום, שעד עתה הייתה מנת חלקו של הבסיסט סטיב האריס, הצטרף אדריאן סמית'.
שניים משירי האלבום, "Wasted Years" ו-"Heaven Can Wait" מבוצעים עדיין על ידי הלהקה בהופעות חיות.
האלבום הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים הבריטי, ולמקום 11 במצעד הבילבורד 200 האמריקני.
חוקת איראן
חוקת הרפובליקה האסלאמית של איראן (בפרסית: قانون اساسی جمهوری اسلامی ایران) היא חוקה שהתקבלה באיראן לאחר משאל עם ב-24 באוקטובר 1979 וקיבלה תוקף ב-3 בדצמבר של אותה שנה. החוקה החליפה את החוקה האיראנית מ-1906 ותוקנה ב-28 ביולי 1989. בעקבות הסעיפים שהתקבלו ללא משאל עם, והיכולת של סעיפים אלו לשלוט בכל הגופים הנבחרים במדינה, החוקה אינה מאפשרת כל תהליך דמוקרטי מעבר לאחד אשר מאושר על ידי הגופים שאינם נבחרים במדינה. מ-2008 ישנה תנועה במדינה לערוך משאל עם כדי לשנות את החוקה.
היסטוריה.
חוקת הטיוטה שפורסמה על ידי הממשלה הזמנית של מהדי באזרגאן ביוני 1979 נכתבה על פי החוקה של הרפובליקה הצרפתית החמישית. על אף שהטיוטה שונתה לאחר מעשה על ידי מועצת המומחים האיראנית הראשונה, משרדי ראש ממשלת איראן והנשיא נשמרו עבור הרשות המבצעת שנמצאת במודל הצרפתי.
תיקוני 1989.
ב-24 באפריל 1989 האייתולה ח'ומייני הוציא צו לכינוס ועידה לעריכת החוקה. הוועידה שהתכנסה הוציאה מספר תיקונים לחוקה בסעיפים 5, 107, 109, 111 ובכך ששללו את הצורך בכך שהמנהיג יהיה מרג'ע או ייבחר על ידי העם. נוסף על כך הוועדה הפכה את המועצה לאבטחת אינטרס המשטר לאחראית הבלעדית על יישוב מחלוקות בין המג'לס למועצת שומרי החוקה וכן ביטלה את תפקיד ראש הממשלה האיראני.
הקדמה.
החוקה האיראנית פותחת בהצהרה כי "התנועות האנטי-רודניות לממשל חוקתי, ואנטי-קולוניאליסטיות להלאמת הנפט" של שנות ה-50 כשלו מפאת מחסור בליווי דתי. יתרה מכך "הציר המרכזי" של התאוקרטיה יהיו הקוראן והחדית'. ההקדמה טוענת גם שהחוקה נוצרה על ידי מועצת המומחים בתקווה מלאה כי בקרוב תוקם ממשלה אוניברסלית קדושה ושאר ממשלות העולם ייפלו.
פרק 1 (סעיפים 1 עד 14): עקרונות כלליים.
סעיף 1 (מבנה הממשלה).
הסעיף הראשון קובע, כי שיטת הממשל באיראן היא רפובליקה אסלאמית. שיטת ממשל זו נקבעה בעקבות משאל עם בו הצביעו 98% מבעלי זכות הבחירה באיראן בעד השיטה. הצלחה זו מיוחסת לאימאם ח'ומייני.
סעיף 2 (עקרונות בסיס).
הסעיף השני מבסס את רעיון הרפובליקה האיסלאמית כשיטת ממשל המבוססת על האמונה כי:
סעיף זה מוסיף לומר כי לבני האדם יש כבוד, ערכיות וחופש יחד עם אחריות כלפי אלוהים. עקרון זה מוביל לכך שמספר רעיונות שלטוניים נוספים מיושמים בכך ש:
סעיף 3 (מטרות המדינה).
הסעיף השלישי בחוקה מדבר על כל שעל איראן להשקיע את כל משאביה למספר מטרות. מטרות אלה ממוקמות במספר רב של נושאים שלטוניים. דוגמאות לכך הן:
מטרות אלה באו להדגיש את החירות החיובית.
חלק מהמטרות באות בד בבד עם עקרונות יסוד של האסלאם:
סעיף 4 (עקרון איסלאמי).
הסעיף הרביעי אינו ניתן לשינוי והוא קובע כי מועצת שומרי החוקה תבטיח כי כלל הסעיפים של החוקה עומדים ברוח האסלאם.
סעיף 5 (משרד המנהיג הדתי).
הסעיף החמישי מסביר כי על מנהיגי האומה האיסלאמית לבחור מנהיג עבור תפקיד זה. עקרון זה בא בעקבות היעלמותו של האימאם הנעלם.
פרק 2 (סעיפים 15 עד 18): השפה הרשמית, כתב, לוח שנה ודגל המדינה.
נושא השפה הרשמית.
סעיף 15 מכריז כי "השפה הרשמית (של איראן)... היא פרסית... (ובנוסף)... השימוש בשפות שבטיות בתקשורת כמו גם בהוראת התרבות המקומית, מותרת בנוסף לפרסית". בסעיף 16 נאמר "כיוון ששפת הקוראן ושל טקסטים איסלאמיים נוספים... היא ערבית, ועל חייבים ללמד אותה... החל מבית הספר היסודי ועד לסוף התיכון".
פרק 3 (סעיפים 19 עד 42): זכויות האזרח.
סעיף 23 מעגן את הזכות האזרחית לכך ש"החקירה של אמונת הפרט אסורה, אסורה גם כן ההטפלות רק כיוון שהוא מחזיק באמונה מסוימת".
סעיף 24 מגן על זכויות התקשורת.
סעיף 25 מספק את חופש ההתאספות "כל עוד לא נישא נשק" וכן שהאסיפות "אינן מתנגדות לעקרונות הבסיסיים של האסלאם".
סעיף 29 מאגד בתוכו את זכויות הרווחה של האזרח. החל בביטוח פנסיה, אבטלה, זקנה, נכות, תאונות וכן הצורך בשירותי בריאות. הממשלה, על פי החוק, מחויבת לספק שירותים מסוג אלה וביטחון כלכלי לכל אזרחי המדינה.
פרק 4 (סעיפים 43 עד 55): כלכלה ועיניים כספיים.
הרפובליקה האיסלאמית אינה מדינה קומוניסטית כיוון שהמלומדים המוסלמים מתנגדים לכך בתוקף. אף על פי כך, סעיף 44 מציג מציאות שבה: "כלל תעשיות האם וכן כל התעשיות הגדולות, מסחר חוץ, משאבי טבע עיקריים, בנקים, ביטוח, חשמל, סכרים, חקלאות רבת היקף, רשתות רדיו וטלוויזיה, דואר, טלפוניה, תעופה, תובלה, כבישים, פסי ורכבת ודומים אליהם" יהיו לחלוטין בבעלות ממשלתית. סעיף 44 מחלק את הכלכלה האיראנית לשלושה חלקים: ציבורי, שיתופי ופרטי. הכלכלה צריכה להיות מתוכננת וממודלת. סעיף זה עבר שינוי ב-2004 כדי לאפשר הפרטה בכלכלה האיראנית.
פרק 5 (סעיפים 56 עד 61): הזכות לריבונות.
על פי סעיף 60 הנשיא ממלא תפקידים "ניהוליים" מלבד "עניינים אשר נמצאים בצורה ישירה מתחת למנהיג" אשר מפורטים בסעיף 110. סעיף 68 מאפשר דחיית בחירות בזמן מלחמה. סעיף 58 מפרט את עקרון הפרדת הרשויות.
פרק 6 (סעיפים 62 עד 99): הרשות המחוקקת.
סעיף 81 (עסקים זרים).
סעיף זה מונע מתאגיד רב-לאומי להשתלט על תחום עסקי מסוים באיראן בתואנה "ויתורים לזרים או יצירת חברות באיראן" הם פעולות בלתי חוקיות.
פרק 7 (סעיפים 100 עד 106): ועדות.