בבלארוס, הנשיא, אלכסנדר לוקשנקו נושא את הנאום לשנה החדשה כבר 26 שנים. כל שנה הוא מעלה נושא לנאום. לדוגמה, ב-31 בדצמבר 2003, נאומו זכה לכותרת "הזמן הוא ציפור", ובשנת 2016 נושא נאומו היה "הכל עוד לפנינו". בתקופה שבין 1994 ל-2012, הברכות לשנה החדשה התקיימו בשטח מעונו של נשיא הרפובליקה במינסק, ולאחר השלמת בניית ארמון העצמאות, ב-31 בדצמבר 2013, הנאום מצולם בשטח הארמון. ב-31 בדצמבר 2017, במקום ההקדמה הרגילה, הוצגו הציטוטים והרגעים העיקריים עם אלכסנדר לוקשנקו ב-2017.
באוזבקיסטן, בתקופת שלטונו של אסלאם קרימוב בשנים 1989–2016, נשיא המדינה לא נשא נאום לאומה. הכרוז היה מקריא את ברכותיו של נשיא המדינה בערב ראש השנה. לאחר עלייתו של שבקט מירזייאיב לשלטון, החלה המסורת של נאום ראש השנה בטלוויזיה לעם. הנשיא מברך תחילה את האנשים ברוסית, ולאחר מכן, כמה דקות לפני כניסת השנה החדשה, נואם באוזבקית.
נשיא הפדרציה הרוסית עורך את נאום השנה החדשה לעם ברוסיה מדי שנה בליל 31 בדצמבר. ב-1999, הנשיא בוריס ילצין אף השתמש במעמד כדי להודיע לאומה על התפטרותו.
באוקראינה נהוג כי נשיא אוקראינה פונה בנאום טלוויזיוני לשנה החדשה. הנשיא ליאוניד קוצ'מה עשה זאת עשר פעמים. בשנת 2003, נאומו צולם יחד עם נכדו וכלב.
בתגובה לנאום ראש השנה האחרון ויקטור ינוקוביץ', ב-31 בדצמבר 2013, פרסם לראשונה את הנאום שלו.
במדינות מערב אירופה.
באוסטריה, ביום ראש השנה, הנשיא פונה לעם, כאשר נאום הקנצלר משודר בחג הלאומי ב-26 באוקטובר.
בשנת 1923, מנכ"ל BBC ג'ון רייט הזמין את המלך ג'ורג' החמישי לנאום בחג המולד בנאום לאומה, אך הרעיון נדחה על ידי המלך. אף על פי כן, ריית' התעקש על הרעיון שלו, ובשנת 1932 הקליט ג'ורג' החמישי ממעונו בסדרינגהאם הודעת רדיו לאזרחים הבריטיים. טקסט הנאום נכתב על ידי רודיארד קיפלינג. מאז, מלכים ומלכות הממלכה המאוחדת ביצעו את נאום ברכות חג המולד מדי שנה, למעט 1936 ו-1938. (המלך מדצמבר 1936 עד פברואר 1952 היה ג'ורג' השישי, שסבל מגמגום מגיל 7). בשנת 1957, נאום חג המולד של המלכה אליזבת השנייה שודר לראשונה בטלוויזיה והיא עושה זאת מדי שנה מזה 64 שנים.
בגרמניה, הקנצלר נושא נאום לשנה החדשה מאז 1970. הנשיא הפדרלי, שנחשב רשמית לראש המדינה, נואם לאומה בחג המולד. מ-1949 עד 1969, היה הנוהג הפוך. ב-1952 שודר לראשונה בטלוויזיה נאום השנה החדשה. תקרית מוזרה התרחשה ב-31 בדצמבר 1986, כאשר ערוץ הטלוויזיה Das Erste שידר את הנאום של הלמוט קוהל בשנה שקדמה לה. לטענת הנהלת ערוץ הטלוויזיה, זה קרה בטעות, וב-1 בינואר 1987 שודר הנאום הנכון של הקנצלר.
מדינות אסיה.
ב-1 בינואר 2013, חדשות BBC דיווחו כי מנהיג הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה נשא נאום טלוויזיה לשנה החדשה לאזרחים בפעם הראשונה מזה 19 שנים.
בישראל נישא נאום לראש השנה האזרחית בידי ראש ממשלת ישראל, בעיקר כפנייה לציבור הדובר רוסית במדינה במסגרת חגיגות הנובי גוד. בראש השנה לעיתים משודר נאום בערב החג או ריאיון חגיגי.
מנזר אלקובאסה
מנזר סנטה מריה דה אלקובאסה (בפורטוגזית: Mosteiro de Santa Maria de Alcobaça) הוא מתחם נזירי קתולי השוכן בעיירה , במרכז פורטוגל, כ-120 קילומטרים צפונית לליסבון. המנזר הוקם בשנת 1153 על ידי המלך הפורטוגלי הראשון, אפונסו אנריקש, ועתיד לפתח קשר הדוק עם המלוכה הפורטוגלית לאורך ההיסטוריה בת שבע מאות שנים.
הכנסייה והמנזר היו המבנים הגותיים הראשונים בפורטוגל, ויחד עם , המנזר האוגוסטיני העתיק יותר בקוימברה, זה היה אחד המנזרים החשובים של ימי הביניים בפורטוגל. בשל הרלוונטיות האמנותית, התרבותית וההיסטורית שלו, הוא נוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשנת 1989.
היסטוריה.
מנזר אלקובאסה הוא אחד המבנים הראשונים הקשורים למסדר הציסטרציאני בפורטוגל. הוא נוסד בשנת 1153 כמתנה מהמלך הפורטוגלי הראשון, אפונסו הראשון או אפונסו אנריקש (1112–1185) לברנאר מקלרבו, לאחר שהמלך כבש את העיר מהמורים במרץ 1147. הבסיס של המנזר היה חלק מאסטרטגיה רחבה יותר של המלך אפונסו הראשון להגדיר את סמכותו ולקדם את הקולוניזציה של אדמות שנכבשו זמן קצר קודם לכן מהמורים במהלך ה"רקונקיסטה קריסטה" או הרקונקיסטה.
הבנייה החלה בשנת 1178, כ-25 שנים לאחר שהנזירים הציסטרציאנים הראשונים התיישבו באזור אלקובאסה. בתחילה הנזירים גרו בבתי עץ, והם עברו למנזר החדש שנבנה רק בשנת 1223. כנסיית המנזר עצמה הושלמה ב-1252. הכנסייה והמנזר הסמוך הם הדוגמאות המוקדמות ביותר לאדריכלות גותית אמיתית בפורטוגל, והכנסייה עצמה הייתה הגדולה ביותר בפורטוגל בזמן השלמתה. בסוף המאה ה-13 הושלמה הבנייה של מתחם גדול זה בתקופת ימי הביניים, כאשר המלך דיניש הראשון (1261–1325) הורה על בנייתו של הקלויסטר הגותי, הידוע גם כקלויסטר הדממה.
הנזירים הקדישו את חייהם למדיטציה דתית, ויצרו בסקריפטוריום. הנזירים מהמנזר כתבו את ההיסטוריה המהימנה המוקדמת של פורטוגל בסדרת ספרים. הספרייה באלקובאסה הייתה אחת מספריות ימי הביניים הפורטוגזיות הגדולות ביותר, אך היא נבזזה על ידי הצרפתים שפלשו לפורטוגל במסגרת מלחמת חצי האי ב-1810, ופריטים רבים נגנבו בהתפרעות אנטי-כנסייתיות ב-1834, כאשר המסדרים הדתיים בפורטוגל פורקו. שרידי ספריית המנזר, כולל מאות כתבי יד מימי הביניים, נשמרים היום ב בליסבון.
במהלך ימי הביניים הפך המנזר במהירות לכוח פוליטי רב עוצמה ובעל השפעה בתוך ממלכת פורטוגל. המנזר היה בעלים של שטחי חקלאות נרחבים אותם פיתח, ולאב המנזר הייתה השפעה על אזור נרחב. בית ספר ציבורי נפתח בשנת 1269. ניתן לאמוד את חשיבותו של המנזר בעובדה שמלכים רבים נקברו כאן במאות ה-13 וה-14. המלכים אפונסו השני ואפונסו השלישי ומלכותיהם ו קבורים כאן, כמו גם המלך פדרו הראשון ופילגשו, , שנרצחה בהוראת אביו של פדרו, המלך אפונסו הרביעי. לאחר שהוכתר למלך, הזמין פדרו שני קברים גותיים מפוארים עבורו ועבור הפילגש שלו, ואת שניהם עדיין ניתן לראות בתוך כנסיית המנזר.
בתקופת שלטונו של מנואל הראשון, נוספה קומה שנייה לקלויסטר ונבנה חדר תשמישי הקדושה חדש, בעקבות הסגנון הפורטוגזי הגותי המאוחר האופייני המכונה "גותיקה מנואלינית". המנזר הורחב עוד במאה ה-18, עם הוספת קלויסטר ומגדלים חדשים לכנסייה, אם כי המבנה מימי הביניים השתמר ברובו. בתקופת הבארוק, הנזירים התפרסמו בזכות פסלי החימר שלהם, רבים מהם עדיין נמצאים בתוך המנזר. אריחים ו משוכללים השלימו את עיטור הכנסייה.
רעידת האדמה הגדולה בליסבון בשנת 1755 לא גרמה לנזק משמעותי למנזר, אף על פי שחלק מחדר תשמישי הקדושה וכמה מבנים קטנים יותר נהרסו. נזק גדול בהרבה נגרם על ידי פלישת כוחות צרפת בשנים הראשונות של המאה ה-19 במהלך מלחמת חצי האי, חלק מהמלחמות הנפוליאוניות. בנוסף לביזת הספרייה, הם שדדו את הקברים וגנבו ושרפו חלק מהקישוט הפנימי של הכנסייה. ב-1834, עם , עזבו אחרוני הנזירים את המנזר.
מנזר אלקובאסה סווג כמונומנט לאומי ב-1 בינואר 1907 ונכלל באזור ההגנה המיוחד ב-16 באוגוסט 1957.
אמנות ואדריכלות.
מנזר אלקובאסה נבנה בסגנון גותי מוקדם, ומייצג את הגעתו של סגנון זה לפורטוגל. הכנסייה ומבנים מרכזיים אחרים נבנו משנת 1178 ועד סוף המאה ה-13. הכנסייה נחנכה בשנת 1252. בהתאם לכללי המסדר הציסטרציאני, המבנים המקוריים של המנזר נבנו בקווים ארכיטקטוניים ישרים, ללא כל עיטור מלבד עיטורי חלק מכותרות העמודים ופסל של מריה הבתולה.
המבנה מבחוץ.
לחזית הראשית של המנזר יש שני אגפים בסגנון פשוט עם הכנסייה באמצע. חזית הכנסייה היא שילוב של סגנונות: השער הראשי וחלון הרוזטה שמעל היו חלק מהכנסייה המקורית, בעוד שהפסלים ושני המגדלים באגפים נוספו בתחילת המאה ה-18. בקירות הצדדיים של הכנסייה יש שינות ובאפסיס יש שמונה תמיכות דואות כדי לתמוך במשקל הקמרון של האפסיס, מאפיין אופייני לאדריכלות הגותית.
פנים הכנסייה.
האדריכל (ים) הראשונים של הכנסייה, כנראה ממוצא צרפתי, חיקו את התכנון של מנזר קלרבו (כיום הרוס ברובו), אשר הוקם על ידי ברנאר מקלרבו בשנת 1115. הכנסייה היא בניין בצורת צלב לטיני עם זרועות טרנספט בולטות ושלוש מעברים. המעברים הצדדיים של הספינה גבוהים (20 מטר) כמו הספינה המרכזית, שיחד עם רוחבה הצר היחסית של הכנסייה (17 מטר) ואורכה הגדול (106 מטר) משדרים רושם של מונומנטליות. אלקובאסה נותרה, לאחר 800 שנה, הכנסייה הפורטוגזית הגדולה ביותר. הדגש על הגובה בבניין הוא מאפיין גותי טיפוסי.
העמודים והקירות נטולי עיטור, כנדרש בכנסיות ציסטרציאניות, ופנים הכנסייה מואר מאוד על ידי שורות של חלונות בקירות וחלונות רוזטה בחזית הראשית ובזרועות הטרנספט. הקפלה הראשית, כמו זו של קלרבו, מוקפת בגלריה (אמבולטוריום) ויש בה סדרה של קפלות שקורנות ממנה. המעברים מכוסים בקמרון גותי פשוט.
קברים מלכותיים.
בטרנספט של הכנסייה ממוקמים קברי המלך פדרו הראשון ופילגשו, , שנרצחה ב-1355 בהוראת אביו של פדרו, המלך אפונסו הרביעי. לאחר שהפך למלך הורה פדרו להעביר את שרידיה של אהובתו לקברה באלקובאסה, ולפי אגדה פופולרית, הכתיר אותה כמלכת פורטוגל והורה לחברי בית המשפט לחלוק לה כבוד על ידי נשיקת ידה המרקיבה.