הרוח חזקה לעיתים רחוקות בעיר ניו יורק, אך מדי פעם ניתן להבחין בה. הדבר נכון במיוחד בעונות הסתיו והחורף כאשר שקעים חוץ טרופיים מביאים לרוב לרוחות חזקות. המשב החזק ביותר בסנטרל פארק, שמהירותו עמדה על 126 קמ"ש, התרחש ב-2 בדצמבר 1974, אולם תחנה ב-The Battery דיווחה על משב של 182 קמ"ש ב-14 באוקטובר 1954. עם זאת, סופות טרופיות יכולות לפעמים להשפיע על האזור, אם כי הן אינן שכיחות ובדרך כלל חלשות. לאחרונה הוריקן סנדי הכה את העיר ב-29 באוקטובר 2012 וגרם לנזק של מיליארדי דולרים. זה הביא לאובדן כוח, להצפות קשות ולתושבים עקורים רבים.
שינויי אקלים.
בהיותה עיר חוף, העיר ניו יורק צפויה לחוות השפעות משמעותיות מעליית מפלס פני הים. תחזיות שמפלס הים יעלה עד לגובה של 1.8 מטר מעל המפלס הנוכחי עד שנת 2100 הניעו את ראש העיר להשקיע 10 מיליון דולר לשמירה על בטיחות העיר. העיר צפויה גם להיות רגישה יותר לבעיות סערה ושיטפונות, כלומר להיות מושפעת יותר מאירועים דוגמת ההוריקן סנדי, שיהפכו לסבירים יותר בעתיד.
טמפרטורות.
הטמפרטורה בעיר ניו יורק עלתה בדרך כלל בהתמדה ב-150 השנים האחרונות, ומגמה זו צפויה להימשך עקב התחממות אנתרופוגנית. עד שנת 2080, צופים כי האקלים בעיר יהיה דומה לזה השורר בדרום קנזס. הטמפרטורה הממוצעת עלתה ב-1.3 מ"צ מאז שנות ה-70, וההתחממות הזו צפויה להאיץ בעשורים הקרובים.
משקעים.
המשקעים בעיר גדלו משמעותית מאז שנת 2000; גם הגשמים וגם השלגים עלו, אך השלגים גדלו יותר באופן משמעיותי. עם זאת, טוענים כי מגמות כאלה, בהיותן עדכניות כל כך, אינן ניתנות לחיזוי אם עליות כאלה ימשיכו או יתייצבו.
הסקוטי המעופף
הסקוטי המעופף (באנגלית: Flying Scotsman) הוא קו רכבת בינעירונית (אקספרס) המחבר את לונדון לאדינבורו בסקוטלנד.
הקו פועל קיום כקו יומי עם רכבות היוצאות מתחנת קינגס קרוס בלונדון לתחנת הרכבת אדינבורו וייברלי באדינבורו ובכיוון ההפוך בערך כל שעה. אורך הקו כ-632 קילומטרים ומשך זמן הנסיעה הוא כארבע שעות ועשרים.
היסטוריה.
הקו נוסד בשנת 1863 על גבי מסילת "קו החוף המזרחי המרכזי" שנבנתה לאורך שנות ה-40 של המאה ה-19, מספר חברות רכבת שונות ניהלו את הקו עד אשר מוזגו החברות בבריטניה לכדי "ארבעת הגדולות" ב-1923 והקו עבר לידי רכבת לונדון-המזרח הצפוני (בר"ת LNER). תחילה נקרא הקו "האקספרס הסקוטי המיוחד" עד שב-1924 השם "הסקוטי המעופף" אומץ באופן רשמי עבור הקו. מספר חודשים לפני כן נחנך קטר מסדרת LNER A3 בשם "פליינג סקוטסמן" שנבנה עבור הקו ונקרא על שמו. הקטר נמצא עד היום במצב פעיל, אם כי בשימוש היסטורי, ונחשב לאחד הקטרים המפורסמים בעולם.
בשנים הראשונות משך הנסיעה עמד על עשר וחצי שעות כולל חצי שעה הפסקה ביורק, כעשרים שנים לאחר מכן רכבות מהירות יותר הורידו את משל הנסיעה לכשמונה וחצי שעות, וב-1898 הרכבות התקדמו לנוחות נסיעה גבוהה יותר עם חימום וקרון סעודה אך משך הזמן נותר דומה. שינויים בהגבלות המהירות הובילו לקיצור זמן הנסיעה ב-1938 לכדי שבע שעות ועשרים דקות וב-1948 עם ההלאמה של חברות הרכבות בבריטניה והקמת בריטיש רייל, כלל רכבות הקו הוחלפו בקטרים החדישים מסדרת A4 של LNER. תחת "בריטיש רייל" נותר הקו על כנו, אבל נוספו לו מספר עצירות לאורך המסילה, בין היתר ביורק, ניוקאסל ופיטרבורו.
לאחר ההפרטה מחדש של בריטיש רייל שהושלמה ב-1997, הקו המשיך להתקיים תחת מספר חברות פרטיות שקיבלו זיכיון להפעילו, בהן רכבת גרייט איסטרן (1996–2007), 'אקספרס החוף המזרחי הלאומי' (2007–2009), 'החוף המזרחי' (2009–2015), ו'וירג'ין טריינס' (2015-2018). מאז מופעל הקו על ידי החברה הממשלתית רכבת לונדון-המזרח הצפוני (LNER) הנושאת בשם החברה ההיסטורית שהפעילה את הקו. כיום הקו פועל על בסיס רכבות בריטיש רייל סדרה 800 וסדרה 801 משפחת דגמים תוצרת היטאצ'י המכונה "אזומה".
קתדרלת שפייר
קתדרלת שפייר (בגרמנית: Speyerer Dom), רשמית: "בזיליקת הקתדרלה הקיסרית של עליית הבתולה ושטפן הקדוש" (בלטינית: Domus sanctae Mariae Spirae, בגרמנית: Dom zu Unserer lieben Frau in Speyer) בעיר שפייר שבמדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה, היא מקום מושבו של הבישוף הקתולי של שפייר. הוא כפוף לארכידיוקסיה הרומית-קתולית של במברג. הקתדרלה, המוקדשת למריה הקדושה, הקדושה המגנה של שפייר ("Patrona Spirensis"), ושטפן הקדוש, ידועה בדרך כלל כ"הקתדרלה הקיסרית של שפייר" (Kaiserdom zu Speyer). האפיפיור פיוס האחד עשר העלה את קתדרלת שפייר לדרגת בזיליקה מינורית של הכנסייה הקתולית בשנת 1925.
הקתדרלה החלה להיבנות משנת 1030 תחת שלטון קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כשהקצה המזרחי והקמרון הגבוה נבנו בשנים 1090–1103. הבזיליקה בת שלוש הספינות מאבן חול אדומה היא "שיאו של עיצוב שהיה בעל השפעה רבה על התפתחותה הבאה של האדריכלות הרומנסקית במהלך המאות ה-11 וה-12". כאתר הקבורה של קיסרים ומלכים של השושלת הסליאנית, בית הוהנשטאופן ובית הבסבורג, נחשבת הקתדרלה כסמל לכוח הקיסרי. עם הרס מנזר קלוני, היא נותרה הכנסייה הרומנסקית הגדולה ביותר באירופה. היא נחשבת ל"נקודת מפנה באדריכלות האירופית", אחד המונומנטים האדריכליים החשובים ביותר בתקופתה ואחד המונומנטים הרומנסקיים המשובחים ביותר.
בשנת 1981 נוספה הקתדרלה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו של אתרים החשובים מבחינה תרבותית כ"מונומנט מרכזי של אמנות רומנסקית באימפריה הרומית הקדושה".
היסטוריה.
ימי הביניים.
בשנת 1025 הורה קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבנות בשפייר את הכנסייה הגדולה בעולם המערבי הנוצרי, שאמורה הייתה להיות גם מקום קבורתו. הבנייה החלה בשנת 1030 באתר של בזיליקה לשעבר שעמדה על רמה מוגבהת ממש ליד הריין, אך מוגנת מפני שיטפונות שמקורם בנהר. יחד עם קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה (בנייתה החלה בשנת 1075), מנזר קלוני (בניית מנזר קלוני השלישי החלה בשנת 1085) וקתדרלת דרהאם (בנייתה החלה בשנת 1093), היו אלו הפרויקטים השאפתניים ביותר באותה תקופה. אבן החול האדומה של הבניין הגיעה מהרי , ומשערים כי האבנים הושטו במורד תעלת שפיירבאך, נחל הזורם מההרים ונשפך לריין בשפייר. קונרד השני וגם בנו היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לא זכו לראות את סיום בניית הקתדרלה. קונרד השני מת בשנת 1039 ונקבר בקתדרלה עוד בזמן הקמתה; היינריך השלישי נקבר לידו בשנת 1056. הקברים הוצבו במעבר המרכזי מול המזבח.
הקתדרלה הוקדשה בשנת 1061 כשהבנייה הייתה קרובה לסיומה. שלב בנייה זה, שנקרא שפייר 1, מורכב מחזית כניסה מערבית רחבה וגבוהה עם שני מגדלים (אלמנט אדריכלי המכונה Westwork), ספינה שכללה שני מעברים וטרנספט צמוד. לצד בית המקהלה היו שני מגדלים. האפסיס המקורי היה עגול מבפנים, אך מלבני מבחוץ. הספינה הייתה מכוסה בתקרת עץ שטוחה, אם כי תקרת המעברים הייתה מקומרת, מה שהפך את הקתדרלה לבניין המקומר השני בגודלו מצפון לאלפים (אחרי הקתדרלה של אאכן). הקתדרלה נחשבת למבנה הבולט ביותר של אדריכלות סליאנית המוקדמת ו"שיאו של עיצוב שהיה בעל השפעה רבה על ההתפתחות העתידית של האדריכלות הרומנסקית במאות ה-11 וה-12".
בסביבות 1090 ניהל נכדו של קונרד, היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פרויקט בנייה שאפתני במטרה להגדיל את הקתדרלה. הוא הורה להרוס את החלקים המזרחיים ולהעמיק את היסודות לעומק של עד שמונה מטרים. רק הקומות התחתונות והקריפטה של שפייר 1 נותרו על כנם. הספינה הוגבהה בחמישה מטרים ותקרת העץ השטוחה הוחלפה בקמרון צולב של תאים מרובעים, אחד ההישגים הבולטים של האדריכלות הרומנסקית. כל עמוד תומך שני הוגדל על ידי הוספת פילסטר רחב, שיצר מערכת של תמיכות פנימיות. עמודים תומכים מעורבים הופיעו בסביבות 1030 במבנים לאורך הלואר (סן-בנוט-סור-לואר, אוסר ו) משם התפשטה הטכניקה לנורמנדי ולחבל הריין.
הדוגמה היחידה האחרת מאותה תקופה למערכת תאים כזו היא בכנסיית סאנט ויסנק (Església de Sant Vicenç de Cardona) ב בקטלוניה. "מערכת התאים הכפולים" של שפייר שתפקדה כתמיכה לקמרונות האבן הועתקה במונומנטים רבים לאורך הריין. תוספת הקמרונות הצולבים אפשרה שילוב של חלונות של קומת התאורה מבלי להחליש את המבנה. "התוצאה היא פנים כנסייה עם תחושת כוח מונומנטלי, אמנם נוקשה ופריזמטי בהשוואה למבנים צרפתיים בני אותה תקופה, אך כזה שמעביר רושם של רצינות (gravitas) רומית, רושם המתאים באופן ייחודי לשליט עם היומרות הפוליטיות של היינריך הרביעי".
במהלך שינויים אלה צוידה הקתדרלה ב, ארקדה שקועה בעובי הקירות, שהיא פיתוח טבעי של . ארקדות מדומות כאלו שימשו באופן נרחב כאלמנטים קישוטיים, כשהן מחפות קירות פנימיים וחיצוניים של כנסיות רומנסקיות רבות. בקצה המזרחי של קתדרלת שפייר התמזגו הגלריה הננסית והארקדות המדומות ל"אחת היצירות הזכורות ביותר בעיצוב הרומנסקי". הגלריה הננסית מקיפה את החלק העליון של האפסיס, מבליטה את צורתו המעוגלת, ומשתרעת סביב המבנה מתחת לקו הגג. תכונה זו הפכה במהרה למרכיב בסיסי בכנסיות רומנסקיות. היא אומצה ב וב, ועל חזיתותיהן של כנסיות רבות באיטליה. "הקתדרלה צצה מחדש בסגנון יותר פיסולי האופייני לשיא התקופה הרומנסקית". "הטרנספט, בית המקהלה, האפסיס, המגדל המרכזי והמגדלים האגפיים שולבו בצורה ובגודל שעלו על כל מה שנעשה לפני כן. כל המשטחים והקצוות מתנשאים ללא שלבי ביניים. האלמנטים העיקריים בשילוב נותרים עצמאיים ... שפייר הפכה למודל עבור מבני כנסיות רבים אחרים אך אף אחת לא עלתה עליה בפארה".