פלורין ארובי
פלורין (סימן: AFL; קוד: AWG) הוא המטבע של ארובה. הוא מחולק ל-100 סנט. הפלורין הוצג בשנת 1986 והחליף את גילדר אנטילן לפי הערך הנקוב.
פלורין
אוקאווה שומיי
האמנה האירופית לזכויות אדם
האמנה האירופית לזכויות אדם, או בשמה המלא: האמנה להגנת זכויות אדם וחירויות יסוד (באנגלית: Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms) אומצה בפיקוחה של מועצת אירופה בשנת 1950, ונכנסה לתוקף בשנת 1953, במטרה להגן על זכויות אדם וחירויות יסוד בתחומי אירופה. כל חברי מועצת אירופה חתומים על האמנה וכל מדינה חברה חדשה אמורה לאשרר את האמנה בהקדם האפשרי.
מסמך האמנה יוצר את המסגרת לבית המשפט האירופי לזכויות אדם. כל אדם אשר לדעתו אחת מן המדינות החתומות על האמנה פגעה בזכויותיו על פי האמנה, זכאי להביא את עניינו בפני בית המשפט האירופי לזכויות אדם. החלטות בית המשפט אינן מחייבות את המדינה האמורה באופן אוטומטי, אולם בית המשפט מוסמך לחייב בפיצויים. יסודו של בית משפט מיוחד להגנת מפני הפרת זכויות אדם של יחידים בחברה הוא מרכיב חדשני לאמנה בין־לאומית על זכויות אדם, כיוון שהיא מעניקה לפרט תפקיד פעיל בזירה הבין־לאומית (בדרך כלל רק מדינות הן בבחינת גופים משפטיים מוכרים בחוק הבין־לאומי). האמנה האירופית היא עדיין האמנה הבין־לאומית היחידה המעניקה מידה כה רבה של הגנה לפרט. האמנה אף מעניקה למדינות החברות את הזכות לנקוט בהליכים משפטיים בבית המשפט לזכויות אדם, כנגד מדינות אחרות, אף שזכות זו נוצלה עד כה לעיתים נדירות.
האמנה מורכבת ממספר פרוטוקולים. לדוגמה, פרוטוקול 13 של האמנה אוסר על עונש מוות. קיימים הבדלים בין המדינות החברות באשר למספר הפרוטוקולים שאושררו על ידן, אף שהשאיפה היא שכל מדינה תאשרר את מירב הפרוטוקולים.
היסטוריה.
האמנה נוסחה על ידי מועצת אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה. סר דייוויד מקסוול פייף אשר היה יושב ראש החטיבה המשפטית והמינהלית במועצה בין השנים 1949–1950, פיקח על ניסוח האמנה. האמנה נועדה לשלב בין גישת חירויות האזרח המסורתית לבין הבטחת מדיניות דמוקרטית יעילה, שהן מן המסורות הבולטות בממלכה המאוחדת, בצרפת ובמדינות נוספות באירופה. האמנה הוגשה לחתימת החברות ב-4 בנובמבר 1950 ברומא. היא אושררה ונכנסה לתוקף ב-3 בספטמבר 1953. יישום האמנה הופקד בידי בית המשפט האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג, ובידי מועצת אירופה. עד לאחרונה, הפיקוח על יישום האמנה נעשה אף בידי המשלחת האירופית לזכויות אדם, אשר היוותה בית דין מיוחד, אשר רק באמצעותו ועל פי שיקול דעתו, יכלו אזרחי אירופה להישמע בבית המשפט האירופי לזכויות אדם.
נוסח האמנה.
האמנה מנוסחת בקווים כלליים, בדרך דומה (אם גם מודרנית) לזו שבה נוסחו מגילת הזכויות האנגלית, מגילת הזכויות של ארצות הברית, הצהרת זכויות האדם והאזרח הצרפתית וחלקו הראשון של חוק היסוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית. הצהרות העקרונות באמנה אינן חד משמעיות מנקודת מבט משפטית, ומצריכות פרשנות נרחבת על ידי בית המשפט בבואו לישמן לנסיבותיו הפרטניות של מקרה עובדתי המונח לפניו.
חלקי האמנה.
כפי שתוקן בפרוטוקול מספר 11, האמנה מורכבת משלושה חלקים. עיקר הזכויות והחרויות מפורטות בחלק הראשון, המורכב מסעיפים 2–18. החלק השני, סעיפים 19–51, מניח את היסודות לבית המשפט לזכויות האדם ולסדרי הדין שלו. החלק השלישי באמנה מכיל הוראות נוספות שונות.
בטרם נכנס לתוקפו פרוטוקול 11, החלק השני באמנה קבע את טריבונל המשלחת האירופית לזכויות אדם ובית המשפט, חלקים מספר שלוש (סעיפים 20–37) וארבע (סעיפים 38–59) כללו את המנגנון העליון לפעולת המשלחת האירופית לזכויות האדם ובית המשפט, ואילו החלק החמישי הכיל הוראות שונות.
רבים מן הסעיפים בחלק הראשון באמנה מחולקים לשני סעיפים קטנים. הסעיף הקטן הראשון מגדיר את הזכויות, או החירות, הבסיסית (כך למשל, סעיף 2(1) קובע את הזכות הבסיסית לחיים), ואילו הסעיף הקטן השני מכיל הגבלות, או יוצאים מן הכלל, לעקרון כפי שנוסח בסעיף הקטן הראשון (כך למשל, סעיף 2(2) מכיר בנסיבות שבהן שימוש בכוח עלול להוביל למוות, אשר התקיימן אינו סותר את כיבוד הזכות לחיים).
פרוטוקול 14 נובע מפרוטוקול 11 בכך שהוא משפר את היעילות של תפקוד בית המשפט. הוא שואף ל"סנן" מקרים שיש להם סיכוי קטן להצליח ומקרים שהם דומים מאוד למקרים שהובאו לפניו בעבר. בנוסף, מקרה לא ייחשב קביל כאשר התובע לא סבל מ"נחיתות משמעותית". בעילה זו ניתן להשתמש רק אם הנושא נידון כבר בבית דין של מדינה כלשהי.
הפרוטוקולים לאמנה.
נכון לחודש פברואר 2006, יש 14 פרוטוקולים הנילווים לאמנה ואשר פתוחים להצטרפות המדינות החברות במועצת אירופה. ניתן לחלק פרוטוקולים אלה לשתי קבוצות עיקריות: אלה העוסקים בשינוי המנגנון של האמנה, ואלה העוסקים בתוספת של זכויות לאלה המוגנות באמנה. פרוטוקול המשנה את מנגנון האמנה חייב להיות מאושר על ידי כל המדינות החתומות על האמנה, בעוד פרוטוקול המוסיף זכויות על אלה המפורטות באמנה נכנס לתוקף אך ורק ביחסים שבין המדינות שהצטרפו לאותו פרוטוקול לבין מועצת אירופה ובית המשפט ודי במספר קטן של מדינות שיאמצו את הפרוטוקול.
פרוטוקול 4.
ספרד, טורקיה והממלכה המאוחדת חתמו אך לא אשררו את פרוטוקול 4. אנדורה, יוון ושווייץ לא חתמו ולא אשררו את הפרוטוקול.
פרוטוקול 6.
הפרוטוקול דורש מן המדינות החברות להגביל את השימוש בעונש מוות אך ורק לעיתות מלחמה, או לזמנים שבה קיים איום מיידי של מלחמה. כל המדינות החברות במועצת אירופה חתמו ואשררו את הפרוטוקול השישי, להוציא את רוסיה אשר לא חתמה ולא אשררה את הפרוטוקול.
פרוטוקול 7.
אף שחתמו על הפרוטוקול לפני למעלה מעשרים שנה, בלגיה, גרמניה, הולנד, ספרד וטורקיה לא אשררו אותו עד היום. הממלכה המאוחדת לא חתמה על הפרוטוקול ולא אשררה אותו.
פרוטוקול 12.
הפרוטוקול מיישם את העקרונות הרחבים והבלתי מוגבלים, האוסרים על הפליה, כפי שהוגדרו בסעיף 14 לאמנה, לפעולת רשויות הציבור.
הפרוטוקול נכנס לתוקף ב-1 באפריל 2005 ונכון למחצית שנת 2009 אשררו אותו 17 מדינות חברות. כמה מן המדינות החברות - בהן בולגריה, דנמרק, צרפת, ליטא, מלטה, מונקו, פולין, שוודיה, שווייץ, והממלכה המאוחדת - לא חתמו על הפרוטוקול.
פרוטוקול 13.
אוסר על עונש מוות ללא סייגים.
מיכאל בירנהק
מיכאל דן בירנהק (נולד ב-1969) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
תחומי המחקר וההוראה שלו הם משפט וטכנולוגיה, זכויות יוצרים, פרטיות וחופש הביטוי.
ביוגרפיה.
שירת ככתב בגלי צה"ל (1987–1990), ובהמשך עבד שם כעורך חדשות (1990–1993). בנובמבר 1993 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 2, שם היה חבר בצוות המייסד של החברה ועורך חדשות עד סוף 1995, כשהחל את התמחותו בבית המשפט.
הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב במשפטים (1996). התמחה אצל סגן נשיא (ולימים נשיא) בית המשפט המחוזי בתל אביב, השופט אורי גורן. את עבודת הדוקטורט כתב באוניברסיטת ניו יורק בנושא זכויות יוצרים וחופש הביטוי (2000).
עד שנת 2007 היה בירנהק חבר סגל בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, שם ייסד וניהל (במשותף עם פרופ' ניבה אלקין-קורן) את המרכז למשפט וטכנולוגיה. בשנת 2007 הצטרף לפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, שם היה בין היתר העורך הראשי של כתב העת "עיוני משפט". הוא ייסד ועמד בראש מכון ש. הורוביץ לקניין רוחני ע"ש ד"ר אמנון גולדנברג, ניהל את תוכנית פרסול לתואר שני בינלאומי בפקולטה (2021-2015), וכיהן כסגן דיקאן למחקר (2021-2017).
בשנת 2020 הוענק לו פרס צלטנר.
מחקרו.
ענף אחד של מחקרו עוסק בסוגיות של משפט וטכנולוגיה, ובעיקר הזכות לפרטיות, כמו מחקריו על הנדסת פרטיות, היבטי פרטיות של טכנולוגיה ביומטרית, פרטיות במקום העבודה, מצלמות מעקב בבתי ספר, ופרטיות במרחב העירוני. קו מרכזי במחקרו הוא הדגשת ההדדיות וההיזון החוזר שבין המשפט לטכנולוגיה. בתחום הפרטיות, הוא מצדד בעמדה הרואה בה נגזרת של כבוד האדם, וביטוי לשליטה של אדם במידע על אודותיו.
ענף אחר של מחקרו עוסק בקניין רוחני, ובמיוחד בזכויות יוצרים. הוא כותב על היחס בין זכויות יוצרים לחופש הביטוי, על הגנת השימוש ההוגן, על בעלות בזכויות במקום העבודה, ועל הדין הישראלי. הוא מחזיק בעמדה שלפיה זכויות יוצרים אינן זכויות טבעיות, אלא מכשיר משפטי שנועד להעשיר את נחלת הכלל, על ידי מתן זכויות מוגבלות ליוצרים. מכאן הוא מצדד בהרחבת ההגנות למשתמשים, כדי להגביר את הנגישות ליצירות ואת האפשרות ליצירה חדשה.
בירנהק חוקר גם בתחום ההיסטוריה של הקניין הרוחני בארץ ישראל המנדטורית ובישראל. ספרו, היחיד שעוסק בנושא זה, פורסם בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד הבריטית. מאז 2012 הוא מחבר הפרק על אודות דיני זכויות יוצרים בישראל, בספרם המרכזי של גלר ובנטלי על זכויות יוצרים בעולם.
פעילות ציבורית.
בירנהק היה חבר בהנהלת האגודה לזכויות האזרח, חבר בוועדת שופמן לבדיקת ההסדר של מאגרי מידע, חבר בפאנלים של איגוד האינטרנט הישראלי לעניין בעלות על שמות מתחם, וכיום חבר בוועדה של האיגוד לבדיקת שמות מתחם פוגעניים, וכן היה חבר במועצה הציבורית להגנת הפרטיות (בשנים 2004–2007 לפי מינוי שר המשפטים טומי לפיד; בשנים 2007–2009 לפי מינוי השר דניאל פרידמן, וב-2015, לפי מינוי ממלא מקום שר המשפטים, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו).