בסוף שנות ה-60 נדרש כהן-אברבנאל לחקור שתי פרשיות של הדלפות לכאורה, הקשורות לספרים אודות המרגל אלי כהן ופרשת לכידתו של אייכמן, שהעכירו את היחסים בין ראש המוסד מאיר עמית לקודמו בתפקיד איסר הראל.
כהן-אברבנאל עיצב את סמל המוסד. לאחר מותו הוציא המרכז למורשת המודיעין את האלבום "מכחול וסתר" ובו מרוכזים איורים וציורים של כהן-אברבנאל בנושאי משימותיו במוסד.
The Road Not Taken
The Road Not Taken (בעברית: הדרך שלא נבחרה) היא פואמה מאת רוברט פרוסט, שנכתבה בשנת 1915 ונחשבת לאחד משיריו המפורסמים והמצוטטים ביותר בשפה האנגלית.
תוכן השיר.
השיר מדבר על הצורך לבחור בין שתי דרכים, כאשר המשורר, כמטייל, נמצא בצומת המתוארת כדילמה הקשה, וההתלבטות שנמשכת למעשה גם לאחר שבחר בדרכו את בחירתו הסופית.
בתחילת השיר נמצא המטייל במעבה היער בתקופת הסתיו (בבוקר), בין שתי דרכים, ועליו לבחור לאן עליו לפנות. שתי הדרכים הן יפות, בין עצים ועשב, ולכאורה אין עדיפות לאחת משתיהן. גם אם הן שונות מעט זו מזו, עדיין לא ניתן להכריע מי מביניהן עדיפה. המטייל נמצא בדרך ללא מוצא, מאחר שהוא יודע כי לאחר שיבחר בדרך האחת, לעולם לא יוכל לחזור לדרך השנייה, שלא נבחרה.
הבית האחרון בשיר מבהיר כי המשורר, למרות שתמיד יקנן בו החשש פן טעה, שלם כיום עם דרכו. הוא בחר בדרך שפחות הלכו בה, בדרכו האישית והייחודית. השיר מסתיים במילים:
פרשנויות מקובלות.
בשיר יש כמה ביטויים שמוספים לנפח שלו:
הצבע צהוב (yellow) מסמל דבר עתיק, נקודת המבט של המחבר היא בחלוף זמן רב.
הפיצול (diverge) מסמל את הדילמות בחיים, המקום בו צריך האדם לקבל החלטה ולבחור.
הדרך (road) היא דרך החיים, המסלול שהאדם מובל בו אחרי שלקח החלטה מסוימת.
הסבך או המהמורות שבדרך (undergrowth) מסמלים את הדברים שמפריעים לאדם להתקדם בחייו, דברים שמקשים על החלטותיו.
עלים שאף צעד עוד לא השחירם (in leaves no step had trodden black) מעידים שמעט מאוד אנשים הלכו בדרך הזאת, או בחרו בבחירה מעין זו.
ישנן שתי סיבות אפשריות לכך שבדרך הנבחרת לא צעדו אחרים והדשא עוד לא נרמס. ייתכן שנדרשים לשם כך אומץ והעזה רבים יותר; אך ייתכן גם כי דרך זו אינה ראויה או אינה מובילה למקום בטוח.
השיר מדבר על דרכים מתפצלות, כאשר כל בחירה גוררת אחריה עוד בחירה. הכותב מצטער על הדברים שהיה יכול לחוות אילו היה בוחר בדרך השנייה, בה הלכו יותר.
שם השיר, המציין דווקא את הדרך שלא נבחרה (The Road Not Taken), עשוי להדגיש כי בכל מהלך ממהלכי חיינו, בכל בחירה, קיימות אינספור אפשרויות אחרות, נעלמות מן העין, אותן הפסדנו ולא נחווה עוד. נשאלת השאלה, האם הכותב מאושר בבחירתו, או מבכה על הדברים שהפסיד, הדברים שלא חווה ולא יוכל עוד לחוות, בדרך שבה לא בחר. את שם השיר ניתן לפרש לשתי משמעויות: המשמעות הראשונה היא שהדרך שלא נבחרה היא הדרך שהכותב לא בחר בה, והמשמעות השנייה היא שהיא הדרך שהלכו בה פחות, שאותה הכותב בחר.
בסופו של דבר המשורר מרוצה, כנראה, מהדרך שבחר בה כמטייל, הדרך "שהלכו בה פחות". אך ניכר שלאורך השנים מלווה אותו תחושת החמצה בלתי נמנעת, בשל הדרך שבה לא בחר ושלא הלך בה, דרך שאת טיבה, מרכיביה ויעדה הסופי לא ידע לעולם.
כשירים אחרים של רוברט פרוסט, מאופיין גם שיר זה בתיאור יפהפה של נופים קדומים, וכן בסגנון פשוט, ישיר ונוקב. השיר מסתיים באווירה של אגדת ילדים (I shall be telling this with a sigh
Somewhere ages and ages hence) אולם למעשה, יש הרואים בסיום קסום זה טעם מתוק-מריר.
המטייל שלם עם הבחירה שעשה בעבר באותו יער. הוא מצדיק, בחוכמה שבדיעבד, את בחירתו, ואף מוצא צידוקים כדוגמת "בחרתי בדרך שהלכו בה פחות", כלומר הלכתי בדרכי שלי ולא בתלם שכבשו האחרים. כאן המתיקות. אך האנחה שבשיר, והעצב המריר המלווים את הקביעה הזאת, וגם שמו של השיר, מזכירים לנו שיש דרך שלא נבחרה ולא נוסתה, המותירה אחריה שובל של ויתור והחמצה.
פלאסה דה אספניה (סביליה)
הפלאסה דה אספניה (בספרדית: Plaza de España) היא כיכר עירונית מרכזית בעיר סביליה שבספרד. הכיכר היא אחד המקומות המזוהים ביותר עם העיר, והיא מייצגת את ההתעוררות המורית באדריכלות הספרדית.
בשנת 1929 סביליה ערכה את התערוכה הספרדית-אמריקנית ומספר רב של בניינים נבנו בפארק מריה לואיסה בעיר, ביניהם הפלאסה דה אספניה. הכיכר תוכננה בתקופה זו על ידי אניבל גונזלס. בקצה הפארק נבנתה הפלאסה כפי שהיא כיום, על מנת להציג את התערוכות של הטכנולוגיה והתעשייה הספרדית.
הכיכר בנויה בצורת חצי מעגל גדול, וסביבו בניינים, הניתנים לגישה מעל החפיר באמצעות מספר רב של גשרים. במרכז הכיכר מצויה מזרקה גדולה. כיום הכיכר כוללת ברובה מבנים של משרדי ממשלה.
אחת האטרקציות התיירותיות בעיר היא שכירת סירה ושייט סביב החפיר כדי לראות את התערוכות בכיכר. ליד קירות הכיכר מצויות גומחות רעפים רבות, כל אחת מייצגת פרובינציה אחרת בספרד.
פארק מריה לואיזה.
הכיכר ביחד עם המבנים סביבה מהווים חלק מתוך פארק הקרוי: "פארק מריה לואיזה".
מיכאל קרפין
מיכאל קרפין (נולד ב-29 בנובמבר 1945) הוא עיתונאי וסופר ישראלי, מפיק סרטי תעודה ומחבר סדרת ספרי תחקיר.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים, בוגר גימנסיה רחביה. למד מדעי המדינה באוניברסיטה העברית ותקשורת המונים באוניברסיטת UCLA. הוא החל את דרכו כעיתונאי בשנת 1969 ככתב רדיו בקול ישראל ובמלחמת יום הכיפורים נמנה עם הכתבים הבולטים שסיקרו את הקרבות הקשים בחזית הדרומית ואת המשא ומתן להפסקת אש בקילומטר ה-101 ואחר כך בז'נבה.
בשנת 1976 הצטרף למחלקת החדשות של הטלוויזיה הישראלית (כיום "הערוץ הראשון") ובמשך כ-20 שנה שימש ככתב בכיר ועורך.
בין השנים 1976–1980 הוצב קרפין בבון, בירת גרמניה המערבית בתפקיד שליח רשות השידור באירופה. בשנת 1983 מונה לתפקיד עורך מהדורת החדשות המרכזית מבט לחדשות ולאחר מכן, משנת 1986 עד 1991, הפיק והגיש את תוכנית הדגל של הערוץ מבט שני, שהתמחותה בכתבות תחקיר.
בין מאי 1991 לנובמבר 1992 הוצב במוסקבה והיה העיתונאי הישראלי הראשון שהוכר על ידי ברית המועצות.
בשנת 1995, לאחר שפרש מן הערוץ הראשון, הוביל קרפין את הקבוצה שזכתה במכרז להפעלת תחנת הרדיו האזורית הפרטית הראשונה בישראל, רדיו ללא הפסקה, המשדרת באזור תל אביב. קרפין הקים את תחנת הרדיו וניהל את פעולתה בשנה הראשונה לקיומה.
לאחר מכן פרש ונעשה מפיק עצמאי של סרטי תעודה ומחבר ספרי תחקיר, המיועדים בעיקר לשוק האמריקאי. קרפין יצר סרטי התעודה וספרים שחשפו שניים מהפרקים הרגישים ביותר בתולדות המדינה: בניית הכושר הגרעיני של ישראל ומערכת ההסתה הלאומנית-משיחית שקדמה לרצח יצחק רבין. במאי 1986 חשף קרפין את בידוי הראיות בידי השב"כ במהלך חקירת פרשת קו 300, אחד האירועים השנויים ביותר במחלוקת בהיסטוריה של המדינה. בשנת 1987 הוא חשף את פרשת עיזאת נאפסו, קצין מודיעין צ'רקסי שעונה בחקירת השב"כ, הורשע בריגול ולבסוף זוכה על ידי בית המשפט העליון.
קרפין נשוי לפנינה לבית בהט, אב לשלושה ילדים ומתגורר בתל אביב.
ניקול הייזלט
ניקול ליאה הייזלט (באנגלית: Nicole Lea Haislett; נולדה ב-16 בדצמבר 1972) היא שחיינית עבר אמריקאית. היא אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב ואלופת עולם במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי ושיאנית עולם.
ביוגרפיה.
ניקול הייזלט נולדה בסיינט פיטרסברג, פלורידה.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1989 זכתה הייזלט במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (3:43.63 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי (55.99 שניות).
אלופת עולם.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991 זכתה הייזלט בשלוש מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.17 שניות, לפני קתרין פלווינסקי מצרפת (55.31 שניות) וז'ואנג יונג מסין (55.65 שניות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.26 דקות, לפני גרמניה (3:44.37 דקות) והולנד (3:45.05 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:06.51 דקות, לפני אוסטרליה (4:08.04 דקות) וגרמניה (4:10.50 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.13 דקות, אחרי המנצחת היילי לואיס מאוסטרליה (2:00.48 דקות). היא וחברותיה פסלו במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באדמונטון, קנדה באוגוסט אותה שנה זכתה הייזלט ב-6 מדליות, מתוכן 4 זהב ו-2 כסף והייתה לשחיינית המצטיינת של האליפות. מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חופשי (2:00.31 דקות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (3:43.67 דקות), במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי 8:03.70 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:05.98 דקות). שתי מדליות כסף במשחה ל-100 מטר חופשי (55.68 שניות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי (2:16.53 דקות).
אלופה אולימפית.