פרידריך פפר נולד בגרמניה בעיר גיסן בן לסוחרי טקסטיל יהודים-גרמנים. בשנת 1911 הוא סיים את לימודי רפואת שיניים ושנה לאחר מכן פתח מרפאה בברלין. פפר שירת בצבא הקיסרות הגרמנית ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1921 הוא נשא לאישה את וורה בייטינר (31 במרץ 1904 - 30 בספטמבר 1942), ביום 3 באפריל 1927 נולד וורנר פיטר פפר ובשנת 1932 התגרש פרידריך מאשתו וקיבל חזקה בלעדית על ילדם המשותף. שנה לאחר מכן עלתה המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה ובשנת 1938 החליט פפר לשלוח את בנו לאנגליה לחיות עם אחיו (דוד של וורנר) ארנסט.
בשנת 1936 פגש פפר אשה לא יהודייה, גרושה וצעירה ממנו שרלוטה קלטה (1910–1985) הזוג לא יכול היה להתחתן מאחר שחוקי נירנברג ששללו מפפר את כל זכויותיו ואסרו על נישואים בין יהודים ללא יהודים.
לאחר ליל הבדולח החליטו בני הזוג לברוח להולנד הנייטרלית, פפר הקים מרפאת שיניים באמסטרדם וכך נוצר הקשר עם אוטו פרנק ולאחר מכן עובדיו בחברת אופקטה. ב-10 במאי 1940 תקפה גרמניה הנאצית את הולנד ובלגיה. הולנד נכבשה תוך חמישה ימים ונכנעה ב-15 במאי. מיד לאחר הפלישה הגרמנית החלו גזירות נגד יהדות הולנד, שמנתה אז כ-140,000 איש (וכן כ-30,000 פליטים מגרמניה) וחוקי הגזע הגרמניים הועתקו למערכת החוקים ההולנדית. פרידריך פפר נאלץ להפרד משרלוטה ולהרשם כדייר בכתובת אחרת.
במחבוא.
בסתיו של שנת 1942 החליט פפר למצוא מקום מחבוא ופנה למיפ חיס שהתייעצה עם אוטו פרנק והלה הסכים להכניס את פפר למחבוא בחלק האחורי של בית המשרדים של חברת אופקטה ברחוב פרינסנחראכט (Prinsengracht) 263, למרות הצפיפות החליט אוטו פרנק כי השכלתו הרפואית של פפר עשויה להועיל למתחבאים. הוא הותיר מכתב פרידה לשרלוטה ובמהלך שהותו במחבוא הם שמרו על קשר דרך מיפ חיס.
מרגוט פרנק שחלקה במחבוא חדרון עם אחותה אנה פרנק עברה להתגורר עם הוריה ופפר חלק את החדר עם אנה פרנק. מערכת היחסים המתוחה והעכורה בין שתי הדמויות תוארה בהרחבה ביומנה של אנה פרנק. על המתחים שמקורם בכליאה בחלל קטן ללא פרטיות נוספו הבדלי הגילאים והטמפרמנט וככל הנראה אי הנוחות הקיצונית שחוותה אנה פרנק שהייתה בעיצומו של תהליך ההתבגרות וההבשלה המינית. עובדות אלו הביאו לחיכוחים בלתי פוסקים בין השניים ול"הופעה" לא מחמיאה (בלשון המעטה) של פפר ביומנה של אנה פרנק ביטוי לכך הוא שמו הבדוי ביומן דיסל שפירושו בגרמנית "טיפש".
בבוקר של 4 באוגוסט 1944, פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר (בגרמנית: Ordnungspolizei, הייתה ידועה בקיצור אורפו) שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום. בראש הכוח עמד אוברשארפיהרר אס אס (סמל) קרל סילברבאואר, איש האס דה ואיתו עוד 3 קציני משטרה נוספים. פרידריך פפר ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק. ביום 3 בספטמבר הוא הועבר, עם שאר דיירי המחבוא לשעבר, למחנה המוות אושוויץ. ביום 29 באוקטובר הוא נשלח עם עוד 59 אנשי רפואה אחרים למחנה זקסנהאוזן - מחנה הריכוז הראשי לאזור ברלין בתקופת המשטר הנאצי. משם, בתאריך לא ידוע, הוא הועבר למחנה הריכוז נוינגמה ושם נפטר מזיהום במעיים ביום 20 בדצמבר 1944.
לאחר מותו.
על פי מחקרה של מליסה מולר "הנערה אנה פרנק" (באנגלית: Anne Frank : the biography) שרלוטה רשמה עצמה כאשתו החוקית של פפר בשנת 1950, אך התרחקה מבנו וורנר, אך הם היו מאוחדים באי שביעות הרצון כלפי הדרך בה נשתמר זכרו ביומנה של אנה פרנק, ואף הביעו במפורש את השגותיהם למפרסם היומן - אביה של אנה פרנק אוטו פרנק. אי שביעות רצונם גברה לאחר עליית המחזה יומנה של אנה פרנק מאת גודריך והקט והסרט שהופק בסוף שנות החמישים של המאה העשרים שהציג את פפר באופן נלעג וגולם על ידי הקומיקאי היהודי-אמריקאי אד וין (Ed Wynn) זאת ועוד, מר דיסל במחזה הוא אדם המרוחק מהיהדות בניגוד לדמותו האמיתית של פפר שהיה דובר עברית רהוטה ואדם דתי בעל רקע אורתודוקסי, הקרע בין אוטו פרנק וקרן אנה פרנק למשפחתו של פפר לא אוחה לעולם. בשנת 1995 הופיע וורנר פפר בריאיון עם מיפ חיס בה הוא הודה לה על ניסיונה להציל את אביו.
צפיה
צפיה (בערבית: صفية; 610–670 בערך) הייתה אחת מנשותיו של מוחמד, אשתו היהודיה שנלקחה כשלל לאחר שבעלה היהודי ושבטם נרצחו בידי מוחמד וצבא המאמינים שלו ("המוסלמים הראשונים").
צפיה הייתה בתם של חי בן אחיטוב, ממנהיגי שבט בני נדיר וברה בת שמואל, בתו של המשורר הערבי היהודי שמואל בן עדיה. היא נולדה באל-מדינה בשנת 610 לערך. מוחמד דרש מבני שבט נדיר לקבל את האסלאם, או לעזוב. לאחר מצור ארוך, נאלצו היהודים להיכנע, כלומר, למסור לו את הקרקע ואת הנשק. הם עצמם ניתצו את בתיהם ועמסו את המפתנים של הבתים על גמליהם. כדי להראות שאינם מנוצחים יצאו בתופים וכנורות. הנשים לבשו פאר. הם עזבו חלקם לח'ייבר, וחלקם ליריחו. אביה של צפיה ומשפחתו החליטו להישאר באַל-מַדִינָה והצטרפו ליהודים של שבט קוריט'ה. צפיה נישאה לכנאנה אבן אבי אלרביע בן אבי אלחקיק, במקור מח'ייבר. אביו היה משורר א-רביע בן אבי אל-חקיק.
לאחר מצור ממושך, החליטו בני קוריט'ה להיכנע. לפני הכניעה הצליחו צפיה ובעלה לצאת מאַל-מַדִינָה ולברוח לח'ייבר. כאשר פתחו בני קוריט'ה את השערים, אסרו הערבים את כל הגברים. מוחמד יצא אל השוק באַל-מַדִינָה, חפר חפירות וציווה לכרות את ראשו של כל גבר יהודי שיסרב לקבל את האסלאם. הגברים הובאו אליו אחד אחד לפי הצו. הטבח נעשה בפני מוחמד עצמו. המתת היהודים נמשכה יום שלם. עלי בן אבי טאלב, בן-דודו וחתנו של מוחמד, קיים את זוועת השחיטה בידיו ממש. הראשים הותזו והגופות הושלכו אל בור מחוץ לעיר. כשנקרא אביה של צפיה, חי בן אח'טב, היה לבוש משי בשלל צבעים. הוא קרע את לבושו למען לא יחלקוהו המוסלמים ביניהם. ידיו היו כבולות אל ערפו. כשראה את מוחמד אמר: "באלוהים אין אני מאשים את עצמי בגלל שנאתי אותך. אולם אשר יבגוד באלוהים יעכרנו האלוהים". אחרי כן צנח. ראשו נכרת. הטבח נמשך בלילה לאור הנרות. הגופות הושלכו אל הבורות ונערמו עליהם ערמות של עפר. כל מי שהגיע לבגרות הוצא להורג. הנשים והילדים נמכרו לעבדות. הביזה הגדולה, אדמות, נשק, ילדים ונשים העמידו בידי מוחמד, שהיה חסר מקורות מחיה, אמצעים לשלוט על אל-מדינה ולהמשיך במסע כיבושים בכל ערב.
היישוב היהודי הבא שנכבש על ידי מוחמד היה ח'ייבר, נווה המדבר העשיר והפורה בערב. ח'ייבר הייתה מיושבת ביהודים מקומיים וחלק מיהודי נד'יר עברו לשם. בין השבויות שנתפסו לאחר כיבוש ח'ייבר הייתה צפיה, בתו של חי בן אח'טב שנרצח בליל הטבח של קוריט'ה. מוחמד בחר בה מבין השבויות ולקחה לאישה כשלל מלחמה.
בעלה, כנאנה אבן אבי אלרביע, נלקח אף הוא בשבי. מוחמד רצה להתנקם בו נקמה אכזרית. הוא ציווה להביאו אליו ודרש ממנו למסור לו את אוצרות משפחת אבי אלחוקיק שהכילו מרגליות וכלי הזהב ועדיים. כנאנה סירב. מוחמד ציווה לענותו ולסרוק את בשרו במסרקות ברזל ובשיפודים לוהטים. אחרי כן התיזו את ראשו. מוחמד ציווה לרצוח גם את אחיו סאלם. את צפיה, אשת הנרצח, הכריח לעבור ולצפות בגופות ההרוגים.
צפיה הייתה יפת מראה. מוחמד הכיר אותה עוד בצאתה לגלות עם בני נד'יר מאַל-מַדִינָה. את הנישואין עם צפיה חגג מוחמד בח'ייבר. בליל הכלולות אישה בשם אום סולים בת מילחאן אם אנס בן מאלכ מונתה לטפל בה. היא קישטה אותה וסירקה אותה. אחד מאנשי מוחמד, אבו איוב ח'אלד בן זיד אחי בני אלנג'אר, מונה כשומר אישי עליה. אבן הישאם מספר כי משראה ח'אלד שמוחמד בחר בה לאישה, הזהיר אותו מפניה ואמר לו שעליו להיזהר מאישה מבין הכופרים שהרג את אביה, את בעלה, ואת בני עמה, פן תעשה לו רעה. אז נתן לו מוחמד את התפקיד לשמור עליה ומפניה. נשי מוחמד היו ממררות את חייה; הן קראו לה "הנערה היהודייה". אך מוחמד היה מנחמה ואמר: אל תבכי, כי אביך אהרן ודודך משה שליח האלוהים.
צפיה האריכה ימים יחסית לתקופתה. כשנישאה למוחמד הייתה בת 17, ובמותה הייתה בת 60. לא היו להם ילדים. היא הייתה עשירה מאוד כי ירשה רכוש רב מאבותיה. היא מתה בשנת 50 להג'רה (670 לספירה) בימי הח'ליף מועאויה הראשון, ונקברה בבקעה סמוך לשערי אל-מדינה.
הוצאת שיחור
ח. שורר
הגת בארץ ישראל
תעשיית הגתות בארץ ישראל הייתה מפותחת מאוד החל מימי קדם ועד המאה השביעית. בתקופה הביזנטית פרחה תעשיית היין בשל השימוש הפולחני הרב שעושים הנוצרים ביין. מתקופה זו שרדו אלפי גתות בכל ארץ ישראל, המתאפיינות במשטחי דריכה ענקיים המרוצפים בפסיפסים, מערכות ניקוז משוכללות, תאי אחסון ובורות איגום גדולים. דוגמאות לגתות ביזנטיות כאלה ניתן למצוא, למשל, בחורבת חכלילי בכניסה לבת עין שבגוש עציון; בכנסיית יוחנן בהרים שבעין כרם בירושלים; בחורבת דיר סמען שבשומרון ועוד.
בעקבות הכיבוש הערבי של ארץ ישראל נהרסו במכוון אלפי גתות פעילות על ידי המוסלמים, שדתם אוסרת עליהם שתיית יין, ותעשיית היין שקעה. בעת החדשה התפתחה שוב תעשיית היין בארץ ישראל,גת אך הטכנולוגיה מאפשרת היום לבצע את רוב פעולת הריסוק והאיגום בעזרת מכונות. למרות זאת עוד ניתן למצוא גתות מסורתיות פעילות בכפרים ערביים-נוצריים בארץ יהודה ובגליל, וכן באתרי תיירות, כמו מרכז המבקרים בכפר עציון או בכפר התלמודי שבקצרין העתיקה.
הגת בתקופות השונות בארץ ישראל.