משחקי מחשב אינטראקטיביים, רבי משתתפים ברשת מאפשרים לאנשים מכל העולם להצטרף לקהילת המשחקים הווירטואלית וליצור דמויות אישיות בספירה הווירטואלית. לדמות וירטואלית זו קוראים אווטאר (דמות וירטואלית). השחקן יכול לבחור את מין האווטאר, מאפיינים פיזיים כמו צבע שיער, צבע עור, צבע עיניים ותכונות אישיות. שאר השחקנים רואים את האווטארים של המשתתפים האחרים. במחקר מ-2009 התברר כי למרות שרוב הגיימרים הם גברים, הם בוחרים באווטארים נשיים. האפשרות לבחור בזהות וירטואלית השונה לחלוטין מהזהות האמיתית מאפשרת בריחה מהמציאות וניתוק מחיי היום יום. סיבה נוספת לכך היא האפשרות לבחור בדמות שהיא האידיאל של הגיימר, כיצד היה רוצה להיראות ב"עולם האמיתי" וכן, עיצוב אווטאר בולט גורם לו להיות במרכז תשומת הלב דבר שגיימרים רבים היו מעוניינים בו, גם במציאות.
רשתות חברתיות.
ברשתות חברתיות מקוונות כמו פייסבוק המנויים יכולים ליצור לעצמם פרופיל משתמש אישי, לכתוב על עצמם, להוסיף תמונות, לשתף לינקים ועוד. בדרך כלל אנשים בוחרים להציג רק את הדברים השמחים והתמונות המחמיאות. אנשים נוטים שלא לפרסם סטטוסים ותגובות שליליות כדי שהחברים שרואים זאת לא יחשבו עליהם דברים שליליים וכן, שכולם יחשבו שחייהם טובים, רווי מסיבות והנאה. הפייסבוק מהווה מעין אשליה, סימולקרה- שיעתוק מזויף של משהו שאינו באמת אמיתי, אנשים מוסיפים חברים על מנת שיראו שיש להם הרבה חברים. הזהות האמיתית לא בהכרח מתבטאת ברשתות החברתיות, אלא נוצרת זהות וירטואלית כפי שהגולש היה רוצה שחבריו יראו אותו. הרשת החברתית של גוגל (google+) וFACEBOOK מקדמים מדיניות של הזדהות בשם האמיתי. לדוגמה הסופר סלמן רושדי נחסם בפייסבוק מאחר שהשם שמופיע לו בדרכון הוא אחמד רושדי. ניתן לראות במדיניות זו ניסיון לטשטש זהויות וירטואליות פיקטיביות ואנונימיות.
זהות וירטואלית בחינוך.
זהות וירטואלית בחינוך באה לידי ביטוי באחת הפלטפורמות הבולטות למציאות וירטואלית, Second Life. פלטפורמה זו משמשת בין היתר, מחנכים ומורים ליצירת שיעורים אינטראקטיביים בהם תלמידים יכולים לשוטט במרחב מסוים שהגדיר המורה, ללמוד מגירויי הסביבה או מפורומים ושיחות צ'אט עם עמיתים. צורת השימוש בפלטפורמה זו מתחילה ביצירת אוואטר בדמות לבחירת המשתמש, בעזרתה משוטטים במרחב הווירטואלי. תהליך יצירת האווטאר, כמו תהליך גיבוש זהות "אמיתית" הוא תהליך מורכב, שתחילתו וסופו שונים זה מזה. האווטאר, יכול להיות כל דמות שייבחר יוצרו. במקרים אחדים, יוצר האווטאר מפתח אמפתיה כלפי הדמות שיצר ובוחר להשתמש בה לעיתים קרובות יותר. ככל שהשימוש באווטאר נהיה מגוון יותר, יוצרי אווטארים רבים מרגישים צורך ליצור יותר מדמות אחת שמייצגת אותם. במקום להחליף את מאפייני הדמות שיצרו אחת לתקופה, הם מעדיפים ליצור דמויות נוספות המייצגות אותם במצבים שונים בחייהם. מחנכים ומורים, עשוים להרגיש צורך לפתח מספר דמויות שכאלו, על מנת להשתמש בכל אחת מהן בסיטואציה אחרת, חברתית או מקצועית בנפרד.אחד הדברים המעניינים ביצירת זהות וירטואלית בהקשר של חינוך, הוא היכולת של תלמידים לחקור נושאים מורכבים או מאתגרים יותר מבלי להיות חשופים לביקורת, היות שהם משתמשים בשם בדוי, בוחרים בנראות פיזית שונה ומשוטטים במרחב כאשר לא ניתן לזהות אותם. הניתוק מהזהות ה"אמיתית" של הלומד, מאפשרת לו להיות חלק מסיטואציות תרבותיות שככל הנראה לא היה מתנסה בהן במרחב אחר. משתמשי Second Life מעידים על הצורך להשתמש בזהות שלא בהכרח מייצגת אותם בחייהם, כדי להיות חלק מקבוצות מסוימות ולחוות וללמוד על תחומים המעניינים אותם. זהות האווטאר מאפשרת ללומדים רבים לפרוץ את גבולות המראה החיצוני כדי להשתלב בסביבות המעניינות אותם מבלי לחשוש שישפטו או לא יקבלו אותם מסיבות כאלה ואחרות. יחד עם זאת, השימוש בזהות שאינה מייצגת את האדם מאחורי האווטאר, לא תמיד מאפשרת לאותו אדם לייצר חברויות אמיתיות עם אווטארים אחרים במרחב ה-Second Life, לכן בסיטואציות רבות ייתכן שיוצר האווטאר ירגיש צורך לחשוף את זהותו האמיתית כדי ליצור חברות המבוססת על זהותו האמיתית. יצירת האווטאר והזהות בסביבת ה-Second Life, מאפשרת לתלמידים להיות עמיתים ללמידה של חבריהם ולא רק ללמוד בדרכים המסורתיות. למורים לעומת זאת, ניתנת האפשרות להיות מקדמים ומנחים של אותם תלמידים ולאפשר להם להתנהל בסביבה זו כפי שהיו רוצים לעשות במרחב הכיתתי של בית הספר.
מיראט
מיראט (בהינדי: मेरठ, באורדו: میرٹھ) היא עיר בצפון-מערב מחוז אוטר פרדש, צפון הודו.
העיר שוכנת כ-70 ק"מ צפון-מזרחית לעיר הבירה דלהי ואף נכללת ב-"אזור הבירה הלאומית". מיראט היא העיר השלישית בגודלה באוטר פרדש, היא נמצאת במקום ה-242 במדרג העולמי של ערים לפי גודל והיא העיר ה-25 בגודלה בהודו.
מיראט ממוקמת בצומת של כמה כבישים וקווי רכבת. זהו מרכז סחר למוצרים חקלאיים ויש בו כמות לא מבוטלת של תעשייה, כולל ייצור, התכה, מלאכת יד וטחינת סוכר, כותנה, קמח וזרעי שמן. בשנת 1965 הוקמה בעיר אוניברסיטה, ויש בה מספר מכללות שקשורות לאוניברסיטה. במיראט קיימים גם מאוזוליאום מהמאה ה -12 ומספר מקדשים ומסגדים ישנים.
העיר מיראט היא יצרנית גדולה של מוצרי ספורט ומרכז היצור של כלי נגינה הגדול במדינה. מיראט נחשבת "בירת הספורט" של הודו.
מיראט הייתה מהמוקדים החשובים במהלך המרד ההודי הגדול של שנת 1857, שם התחיל למעשה המרד באופן גורף ואלים כאשר חיילים הודים בשירות צבא חברת הודו המזרחית הבריטית, התמרדו כנגד קציניהם הבריטים. במאי של אותה השנה העיר הייתה עדה להתפרעויות, רצח ובזיזה של המקומיים כנגד הבריטים שחיו בעיר. לאחר שהוצת כאן, המשיך המרד במספר מוקדים נוספים בצפון הודו, עד אשר דוכא לבסוף כשנה מאוחר יותר.
30 ש&quot;ח לשעה
30 ש"ח לשעה היא סדרת דרמה ישראלית שגיבורותיה הראשיות הן שלוש עובדות ניקיון בבניין רב קומות, המחליטות להתאגד, לעקוף את חברת כח האדם שהעסיקה אותן ולהציע את שירותיהן באופן ישיר. יוצרי הסדרה: דוד אופק, יוסי מדמוני וחיים שריר.
הסדרה שודרה בערוץ הראשון. העונה הראשונה שודרה החל מ-21 במאי 2012 ובה 8 פרקים. העונה השנייה החלה להיות משודרת ב-7 במאי 2014.
העונה הראשונה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר ובפרס הבימוי הטוב ביותר לשנת 2012. הסדרה זכתה בביקורות נלהבות הן על רמת העשייה והן מבחינת תכניה החברתיים והמגדריים. המבקרים קשרו בין הסדרה לבין המגמה החברתית המהפכנית הצעירה בעשור השני של שנות ה-2000. כמו כן ייצגה הסדרה את ישראל בפסטיבל אינפוט בשנת 2013 והוקרנה בקטגוריה המגדרית.
את שיר הנושא של הסדרה, "המהפכה האחרונה", ביצעה להקת האינדי-פּאנק "תיקון חצות" שסולניתה היא סופיה אוסטריצקי, שגילמה בסדרה את דמותה של אירנה.
עלילה.
עונה ראשונה.
העלילה מספרת את סיפורן של שלוש נשים קשות יום, שקופות בעיני סביבתן, עובדות ניקיון בחברת כוח אדם, המפוטרות מעבודתן. על מנת לשרוד הן מחליטות לעקוף את המעביד שפיטר אותן, לאחד כוחות ולהציע שירות ללקוחות באופן ישיר. מתוך רצון להמשיך ולשרוד בעיר הגדולה הן קובעות כללי עבודה נוקשים והופכות לקואופרטיב שוויוני. כל אחת תעבוד כפי יכולתה ותקבל לפי צרכיה.
העלילה המרכזית על שלוש נשים המגיעות משלושה מגזרים מרוחקים זה מזה בחברה הישראלית והנאלצות לשרוד ביחד בעולם קשה, מתובלת בסיפוריהן האישיים, אהבותיהן, מצוקותיהן, חיי המשפחה ועוד.
כשהבנות הופכות כבר לחברה מצליחה, הן מחליטות להעסיק בעצמן עובדות. כאן מתרחש שינוי – הבנות הפכו ממנוצלות למעסיקות והן מעסיקות את העובדת החדשה בתנאים פחות טובים משלהן אך טובים בהרבה מהתנאים בשוק.
עונה שנייה.
העונה השנייה ממשיכה את התעצמות הקואופרטיב שבנו הבנות, עד שהוא מאיים להידמות לחברת כח האדם אותה הן עזבו. גיבורות הסדרה הופכות ממועסקות מנוצלות למעסיקות מנצלות, ככל שהן מצליחות יותר.
ועם זאת, וזהו לב ליבה של העונה השנייה, הן מגלות שלמרות שלכאורה זכו בעצמאות כלכלית הן עדיין תלויות בעולם הגברי.
העונה השנייה מתמודדת יותר עם שאלות המגדר, שאלות טבע האדם באשר הוא אדם. האם סולידריות יכולה להיווצר מעמדה של כוח או רק מעמדה של חולשה? האשליה השוויונית מתנפצת ורגעי חמלה מושגים רק ברמה הבין אישית. יחסי נשים גברים מתחדדים כיחסי מנוצל ומנצל. עם זאת הטון של עונה זו אירוני יותר ומלווה בהומור. ברמה הפילוסופית, ממשיכה העונה השנייה את הראשונה בעיסוק בבעיות מוסר מהזווית הנוצרית, המרקסיסטית או היהודית.
יוצרי הסדרה התלוננו שהערוץ הראשון הזניח את הסדרה בעונה השנייה, היא קיבלה תקציב נמוך יותר ושובצה בזמן שידור לא נוח.
הרקע לסדרה.
יוסי מדמוני, התסריטאי, החל בכתיבת הסדרה בשנים בין 2005 ל-2006, כאשר כיהן כיו"ר איגוד התסריטאי. הוא התרשם מהצורך לגבש חבורה סולידרית מאנשים שנאבקים על קיומם באופן עצמאי, ובהשראה זו הוא החל בכתיבת התסריט. שבוע לאחר תחילת הצילומים, התחילה המחאה החברתית.
הסדרה מרבה לעסוק בשאלות של אתיקה בעבודה, עוני ועושר, שנאת זרים, ונושאים נוספים הקשורים למוסר, בעיקר השוואה בין מוסר מרקסיסטי למוסר נוצרי.
פרסים.
בינואר 2013 זכתה בשלושה פרסים בטקס פרסי הטלוויזיה 2012:
30 שקל לשעה
מרווה לצמא
מרווה לצמא - השבועון לבית היהודי הוא שבועון לבית היהודי הרואה אור מאז 1975 ובין מנוייו ניתן למצוא בעיקר חסידים וחרדים. בהגדרתו בעמוד הפנימי נכתב "מרווה לצמא: שבועון לענייני חינוך והשקפה לראש המשפחה, לעקרת הבית, לבני הנעורים ולגיל הרך". העיתון ידוע בכך שאין בו שום פרסומות.