החל מראשית המאה ה-18 החלו הספרדים להתיישב לאורך החוף ובהמשך המאה הקימו את פרובינציית קליפורניה שהשתרעה על שטח נרחב שכלל את רוב דרום מערבה של ארצות הברית של ימינו ואת חצי האי באחה קליפורניה כחלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה. בתחילת המאה ה-19 פוצלה הפרובינציה לאלטה קליפורניה (קליפורניה עילית) שכללה את המדינות קליפורניה, נבדה, ויוטה, וחלקים מהמדינות אריזונה, וויומינג, קולורדו וניו מקסיקו של היום, ובאחה קליפורניה (קליפורניה תחתית) בחצי האי באחה. לאחר קבלת עצמאותה של מקסיקו מספרד במחצית הראשונה של המאה ה-19 היה האזור, כולל המיסיונים בקליפורניה, בשליטת ממשלת מקסיקו.
בשנת 1846, ערב מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, נוסדה רפובליקת קליפורניה. רפובליקה זו נכבשה על ידי ארצות הברית, כאשר ג'ון סלואוט הפליג לתוך מפרץ סן פרנסיסקו והכריז על קליפורניה כעל שטח השייך לארצות הברית. בעקבות המלחמה חולקה קליפורניה בין מקסיקו (שקיבלה את באחה קליפורניה) לבין ארצות הברית.
בשנת 1848 מרבית האוכלוסייה, כ-4,000 תושבים, הייתה ספרדית-מקסיקנית. עם גילוי הזהב במדינה ותחילת הבהלה לזהב, החלה הגירה מאסיבית של אזרחים אמריקאים לבנים ממזרח ומרכז ארצות הברית לקליפורניה, וכן של סינים ומהגרים אחרים, וכך החלה התיישבות גדולה בה. עיקר המהגרים היו חקלאים המערב התיכון ומדרום ארצות הברית, וכן גם כורי פחם ואנשי עסקים.
באותה תקופה התרחש רצח העם של האוכלוסייה הילידית בקליפורניה. גודלה של אוכלוסייה זו ירד מכ-150,000 איש בראשית הבהלה לזהב ל-30,000 איש ב-1870 ועד ל-16,000 איש בראשית המאה ה-20. תהליך זה אירע עקב רעב, מחלות, שיעבוד ומעשי טבח שמספר הקורבנות המצטבר שלהם בכל התקופה נע בין 9,000 ל-16,000 איש.
השפעות הבהלה לזהב היו משמעותיות. סן פרנסיסקו גדלה מיישוב קטן של 200 תושבים ב-1846 לעיר מתפתחת במהירות בעלת 36,000 תושבים בשנת 1852. כבישים נסללו, כנסיות ובתי ספר נבנו, וערים רבות נוסדו ברחבי קליפורניה. בשנת 1849 נכתבה חוקה למדינה, מושל ובית מחוקקים נבחרו, וקליפורניה הצטרפה בשנת 1850 כמדינה של האיחוד כחלק מפשרת 1850, ובה העבדות נאסרה, כך שהיא מנעה את התפשטות העבדות לחוף המערבי. ב-1854 נקבעה סקרמנטו כבירת קליפורניה.
המפלגה הדמוקרטית שלטה בפוליטיקה של קליפורניה בראשית דרכה, ועל אף שדרומיים דמוקרטים, שתמכו בפרישתה של המדינה מן האיחוד, היו מיעוט – הם היוו רוב בדרום קליפורניה ובמחוזות אחדים במרכזה. ב-1861, כשהחלה מלחמת האזרחים האמריקנית, ניסו תומכי הקונפדרציה של מדינות אמריקה להוביל לפרישתן של קליפורניה ואורגון מן האיחוד, ללא הצלחה. דרום קליפורניה, יחד עם תושבים דוברי ספרדית שלא היו מרוצים, כבר הצביעו עבור הקמת ממשלה חלופית ועצמאית וכן הקימו יחידות צבא, אך נמנעו מלממש זאת לאחר תקרית פורט סאמטר ולאחר שנשלחו למדינה כוחות צבאים פדרליים. עם המשך המלחמה שלחה קליפורניה בעיקר חיילים לצבא האיחוד, שהגיעו ברובם מן המחוזות התומכים בהישארותה שבצפון. עם פיצולה של המפלגה הדמוקרטית בצל המלחמה, בין תומכי האיחוד לבין תומכי הקונפדרציה, ניצלו זאת הרפובליקנים ותומכי לינקולן והשתלטו על הקונגרס של קליפורניה, וכן נשלחו כוחות על מנת לכבוש את האזורים הדרומיים תומכי הפרישה, כך שהותירו אותם ללא סמכות מעשית. עם זאת, כמה מתושבי הדרום הצליחו לחמוק מסיורי השמירה של האיחוד, ויצאו מזרחה על מנת להילחם עם צבאות הקונפדרציה.
בשנת 1869 נבנתה מסילת הרכבת הבין-יבשתית הראשונה אשר קישרה את החוף המערבי עם החוף המזרחי והקלה על המעבר וההתיישבות בקליפורניה. החקלאות והחוואות התפשטו ברחבי המדינה כדי לספק את צורכי המתיישבים החדשים. המתיישבים גילו כי אקלים המדינה טוב במיוחד לחקלאות, והחלו לגדל מגוון רחב של פירות הדר (בעיקר תפוזים) וכרמי גפן. שיטות תחבורה חדשות פותחו כאשר ספינות קיטור החלו בשירות סדיר.
הגירה לקליפורניה הואצה עם תחילת המאה העשרים, עם השלמתם של כבישים יבשתיים מרכזיים רבים המקשרים בין המדינה לשאר ארצות הברית. משנת 1900 לשנת 1965 גדלה אוכלוסיית קליפורניה מקצת יותר ממיליון תושבים לכך שהפכה למדינה המאוכלסת ביותר בארצות הברית. לפי משאל האוכלוסין שנערך ב-1940, רובה המכריע של אוכלוסיית המדינה הייתה לבנה (89.5%) יחד עם מיעוט היספאני ואסייתי. לצד זאת, בשל המשיכה לאקלים ים-תיכוני המתון ששרר במדינה, לקרקע הזולה ולגאוגרפיה המגוונת שלה, יוצרי קולנוע הניחו את התשתיות לאולפני סרטים בהוליווד במהלך שנות העשרים.
לאחר קבלת החלטת "Deportation Act" בנוגע להגלייה מרצון של תושבים ואזרחים ממוצא מקסיקני בשנת 1929, הוגלו כ-400 אלף תושבי קליפורניה (מתוך סך של 500–700 אלף גולים בכל מדינות דרום ארצות הברית) בין השנים 1929–1944. בשנת 2006 הייתה למדינה הראשונה לפרסם התנצלות על הגירוש, ובשנת 2012 הוגדר יום זיכרון לגירוש התושבים בלוס אנג'לס.
אל העשור השני של המאה ה-21 נכנסה קליפורניה עם גירעון של כ-60 מיליארד דולר, אך לאחר שעשתה רפורמה מנהלית, שכללה שורה של קיצוצים בהוצאות המדינה, הצליחה להגיע נכון לשנת 2017 לעודף תקציבי של מיליארד דולר.
לאורך עשור זה, תחת כהונתו של ג'רי בראון, ניסתה למצב עצמה קליפורניה כאחת המדינות המובילות את החזית הליברלית והסביבתית בעולם בכלל ובארצות הברית בפרט, וכך בשנת 2014 קליפורניה הייתה המדינה הראשונה שאוסרת על חלוקה חינמית של שקיות פלסטיק במרכולים משיקולים סביבתיים. בשנת 2017 הפכה למדינה הראשונה בארצות הברית שמכירה במגדר שלישי, ובשנת 2018 למדינה הראשונה בארצות הברית שמחייבת תאגידים למנות נשים לדירקטורונים שלהם.
באוקטובר 2018 מדינת קליפורניה הציבה עצמה בעיצומה של סערה תקשורתית סביב ביטול נייטרליות הרשת של ארצות הברית, כאשר המדינה החליטה לא לכבד את ההחלטה הפדרלית ולחוקק חוק מדינה שימשיך בה את נייטרליות הרשת. בעקבות החקיקה נתבעה קליפורניה על ידי ממשלת ארצות הברית.
גאוגרפיה.
קליפורניה גובלת במערב באוקיינוס השקט, בצפון במדינת אורגון, במזרח בנבדה ואריזונה, ובדרום במדינת באחה קליפורניה במקסיקו. המדינה היא השלישית בגודלה מבין מדינות ארצות הברית, ושטחה 410,000 קמ"ר.
במרכז המדינה נמצא עמק מרכזי גדול, הסנטרל ואלי, אחד האזורים הפוריים ביותר לחקלאות בעולם, שבו כמה מאזורים החקלאיים המניבים ביותר בקליפורניה, אשר מצטיינת בכמות תוצר החקלאי שלה. הוא מוקף במערב בהרי החוף הפאסיפי ובמזרח ברכסי ההרים סיירה נבאדה (מרחבים מושלגים בספרדית), ברכס קסקייד בצפון ובהרי טהצ'אפי בדרום. בסיירה נבדה נמצאת הנקודה הגבוהה בארצות הברית (למעט אלסקה) – הר ויטני שגובהו 4,421 מטר, ואזור זה כולל את עמק יוסמיטי ואת אגם המים המתוקים העמוק אגם טאהו, הגדול ביותר במדינה בנפחו, שגבול קליפורניה-נבדה עובר בו. ממזרח לסיירה נבדה שוכנים עמק אוונס ואגם מונו – אזור מרכזי לנדידת ציפורים. באזור הצפון-מערבי של המדינה שוכן אגם טאהו, אגם המים המתוקים הגדול ביותר מבחינת שטח בקליפורניה. אף על פי שאגם טאהו גדול יותר, הוא מחולק בשטחו בין מדינת קליפורניה לנבדה.
בהרי סיירה נבדה נמצא הפארק הלאומי יוסמיטי, שבו שוכן הר הגרניט הגדול בעולם, ודרומית לו נמצא הפארק הלאומי סקוויה וכן העצים הגדולים בעולם, בהם העץ הכי גדול בעולם מבחינת נפח. דרומית לפארק זה נמצא הפארק הלאומי קינגס קניון. שלושת הפארקים מהווים רצועה אחת רצופה של רכסי סיירה נבאדה, אך כדי להגיע מיוסמיטי לסקוויה אין אפשרות לנסוע בתוך הפארקים, וכן ניתן למצוא חלק קטן מעצי הסקוויה ביוסמיטי ובאגם טאהו.
דרומית לעמק, בהרי טרנסוורס, נמצא האגם המלוח ימת סלטון ודרומית לו מדבר מוהאבי ובו הפארק הלאומי עמק המוות. בעמק המוות נמצאת הנקודה הנמוכה ביותר והחמה ביותר באמריקה הצפונית.
קליפורניה ידועה ברעידות האדמה התכופות הפוקדות אותה בשל שבר סן אנדראס. לפי מחקרים במדינה מדי שנה ישנן 37,000 רעידות אדמה אם כי רובן כלל אינן מורגשות. בקליפורניה מספר הרי געש פעילים ובהם הר מאמות' ופסגת לאסן אשר התפרץ בשנים 1914–1921.
במהלך המאה העשרים התרחשו בקליפורניה שני אסונות טבע גדולים, ב-1906 אירעה רעידת אדמה בסן פרנסיסקו בה מתו כ-3,000 אזרחים. ב-1928 אירעה סמוך ללוס אנג'לס תקלה בסכר שסיפק את מרבית תשתית המים לאזור, והשיטפון גבה את חייהם של כ-431 בני אדם.
אקלים.
בקליפורניה ישנם אזורי אקלים שונים ביותר. ברוב שטחי המדינה ישנו אקלים ים תיכוני עם חורפים גשומים וקיצים יבשים, בשל השפעתו של האוקיינוס. ככל שמתרחקים מן החוף הופך האקלים לאקלים יבשתי, עם חורפים קרים וקיצים יבשים מאוד. בצפונה של המדינה יורדים יותר גשמים מאשר בדרומה.
בצפון-מערב המדינה ישנו אקלים ממוזג (380–1,020 מ"מ גשם בשנה). בעמק המרכזי של קליפורניה שורר אקלים ים תיכוני, ובהרי סיירה נבאדה אקלים הררי עם חורפים מושלגים וקיצים ממוזגים.
בשל גובהם של ההרים ישנה תופעת מדבר צל גשם, ממזרח להרים שורר אקלים מדברי. המדבריות ממזרח להרים הם מדבר סונורה ומדבר מוהאבי. חלקו הצפוני של מדבר מוהאבי הוא עמק המוות – המקום החם ביותר בחצי הכדור המערבי, בו נמדדו טמפרטורות של 56.7°C ב-10 ביולי 1913. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה במדינה הייתה ב-1937, -43 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.