ינון שימש כנציג ציבור בבית הדין הארצי לעבודה (2010–2017). בעב״ל 137/10 י"ואב סיני נגד המוסד לביטוח לאומי", דן בית הדין בשאלה, האם "טעות בזיהוי" ופגיעה על רקע פלילי תוכר כ-"תאונת עבודה". בית הדין פסק בדעת רוב כי אין להרחיב את מבחן 'עובר האורח האקראי' גם למקרה של "טעות בזיהוי". בדעת מיעוט טען ינון כי המבחן צריך להיות מבחן התוצאה האובייקטיבי ולא מבחן כוונתו של היורה הפושע, ולו רק מפני תיקון עולם.
בבג"ץ 8210/14 "סילאוי נגד ביה"ד הארצי והמוסד לביטוח לאומי", צוטטה בהסכמה דעת המיעוט של ינון בעניין סיני הנ״ל, ודעתו התקבלה שיש להכיר באירוע שבו נפגע העותר בשל 'טעות בזיהוי' כתאונת עבודה. זהו מקרה נדיר שבו התקבלה בבג״ץ דעת המיעוט של נציג ציבור בבית הדין הארצי לעבודה.
תקשורת.
ינון היה המשנה ליו"ר רשות השידור פרופ' ראובן ירון (1981–1984), ובהמשך התמנה ליו"ר רשות השידור (שתי קדנציות), 1984–1987; 1992–1995, בעת כהונתם של השרים זבולון המר, יצחק נבון ושולמית אלוני. בעת כהונתו, מנכ״לי הרשות היו: טומי לפיד, אורי פורת, אריה מקל, מוטי קירשנבאום. ינון נאבק על פתיחת עולם התקשורת לעיתונאים דתיים, ועל שידורים בעלי אופי יהודי כגון - שידור חידון התנ"ך, זמני כניסת שבת, פרקי חזנות ושידורים ביום ירושלים.
בשנת 1985 מנע ינון את הניסיון הראשון לסגור את חטיבת החדשות בגל"צ.
ינון עמד בראש פרויקט שימור בית החולים שערי צדק בירושלים והעברת משרדי רשות השידור למבנה המשומר והמשופץ. הוא טיפח את קול המוזיקה, ועמד בראש הוועדה לשיתופי פעולה עם הקולנוע הישראלי.
בעת כהונתו היה בין היוזמים להקמת היחידה לעיתונאות ותקשורת באוניברסיטת בר-אילן, בשנת 1987 והרצה בה בתחום תקשורת ציבורית ומשפט. כמו כן הוא כיהן כיושב ראש עמותת 'נהורה' - מכון ישראלי לסרטים בנושאים יהודיים.
בנוסף, ינון היה חבר מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בהקמתה, בשנת 1991.
לאחר פרישתו מרשות השידור ינון הגיש תוכנית תרבות ברשת ב' ברדיו יחד עם ענת דולב בשנים 1996–1998.
בג"ץ הרב כהנא.
בתקופת כהונתו של ינון כיו"ר רשות השידור, ולאחר הבחירות לכנסת ה-11, התכנס פורום החדשות של רשות השידור במטרה להבטיח שכלי התקשורת הממלכתיים לא ישמשו במה לדברי הסתה נגד אזרחים ולהצהרות הפוגעות במדינת ישראל והמנוגדות לעקרונות מגילת העצמאות - בין השאר, הצהרותיו ודעותיו הפוליטיות של הרב מאיר כהנא, מנהיג תנועת כ"ך. "בג"ץ חבר הכנסת הרב מאיר כהנא נגד הוועד המנהל של רשות השידור" שניתן ב-5 בפברואר 1987, הוא אבן דרך מרכזית בפסיקת בית המשפט העליון באשר להיקף הזכות לחופש הביטוי הפוליטי בכלי התקשורת במדינה דמוקרטית. אל מול האינטרס הציבורי של גזענות ופגיעה בשלום הציבור, קבע בג"ץ כי רשות השידור חייבת לתת זמן שווה לכל הדעות ואסור לה להפלות בין דעות והשקפות ולמעשה קיבל את עתירתו של הרב כהנא.
בג"ץ תשדירי חסות ברשות השידור.
עניין נוסף שהגיע בזמן כהונתו של ינון להכרעת בג״ץ עסק בשאלת זכותה של רשות השידור לשדר תשדירי שירות וחסות, שם פסק בג״ץ שבסמכותה של רשות השידור לשדר תשדירים אלה, בניגוד לעתירת איגוד העיתונים היומיים בישראל, ובניגוד לדעת היועץ המשפטי לממשלה.
תרבות.
בשנים 1998–2009 כיהן ינון כראש מנהל תרבות במשרד החינוך, התרבות והספורט, בעת כהונתם של השרים: זבולון המר, יצחק לוי, מתן וילנאי, אופיר פינס-פז, מאיר שטרית, ראלב מג'דלה ולימור לבנת. כחלק מתפקידו זה היה חבר מועצת רשות העתיקות.
בזמן כהונתו נאבק ינון להרחיב את עולם התרבות ולכלול בו יצירות ומיזמים שעד אז לא ניתנה להם במה ותמיכה. הוא תמך וקידם מפעלי תרבות בפריפריה ופיתח פרויקטים כמו סינמטק שדרות, פסטיבל עכו, פסטיבל המשוררים במטולה. ינון שם דגש מיוחד על עולם המוזיקה לכל גווניו, ממוזיקה קלאסית ועד מוזיקה יהודית ואתנית, מחזנות ועד פייטנות וממוזיקה ערבית ועד זמר עברי. באשר למוזיקה קלאסית, ינון עודד ותגמל תזמורות שיזמינו ויבצעו יצירות מקוריות של מוזיקה קלאסית מודרנית ישראלית; באשר למוזיקה יהודית, ינון פיתח את פסטיבל הכליזמרים בצפת, ייסד את כתות האמן הבינלאומיות לכליזמר בגליל ובירושלים וקידם את התזמורת האנדלוסית. פעל לחידוש עולם החזנות באמצעות קונצרטים של יובל חזנות בניהולו המוזיקלי של ד״ר מרדכי סובול, בשיתוף עם התזמורת הפילהרמונית. היה מהיוזמים לשימור ושיפוץ בית ביאליק בתל אביב ובית עגנון בירושלים, ויזם את פרס יהודה עמיחי לשירה בשנת 2000.
מאז צאתו לגמלאות (2010) מכהן ינון כיו"ר וכחבר הנהלה בגופי התרבות הבאים: יו"ר שמורת הטבע נאות קדומים ליד מודיעין; יו"ר תרבות לישראל – פעילות תרבות בפריפריה; יו"ר בית הקונפדרציה ע"ש חיים גורי, מרכז תרבות בירושלים; יו"ר המכון הישראלי לתרגום ספרות עברית; חבר מועצת המוזיאונים; חבר בנאמנות אוהל שם בתל אביב; חבר בהנהלת מרכז הבמה בגני תקווה; חבר בהנהלת יובל האנסמבל הישראלי לחזנות ומוזיקה יהודית; חבר בהנהלת הסינמטק בשדרות; חבר בהנהלת תיאטרון קליפה.
ינון חבר הוועדה המייעצת במספר פסטיבלים: פסטיבל עכו לתיאטרון אחר; פסטיבל 'לא בשמיים' בגליל העליון; כיתות האמן הבינלאומי לכלייזמר; פסטיבל מטולה למשוררים ופסטיבל העוד הבינלאומי; כמו כן, בשנים 2010–2022 היה חבר הנהלת פסטיבל ישראל; חבר הוועד המנהל של האקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים; וחבר בהנהלת בית אבי חי (2007-2019).
Tug Banner
אבדיקציה
צפוף (סדרת טלוויזיה)
דפורטיבו סאפריסה
דפורטיבו סאפריסה () הוא מועדון כדורגל קוסטה ריקאי מהעיר סן חוסה, בירת קוסטה ריקה, ומשחק בליגת העל הקוסטה ריקאית החל משנת 1949.
המועדון נוסד בשנת 1935, משחק בצבעי בורגונדי ולבן, ומארח את משחקיו באצטדיון ריקרדו סאפריסה איימה השוכן בבירה. המועדון נחשב לגדול ביותר מבין המועדונים בעיר, וזוכה לאהדה נרחבת ברחבי המדינה, ולא רק בתחומי הבירה. המועדון נקרא על שמו של אחד ממקימיו, ריקרדו סאפריסה.
סאפריסה היא הקבוצה המעוטרת ביותר בקוסטה ריקה, עם 36 זכיות באליפות, כולל שש זכיות רצופות בתואר בשנות ה-70 של המאה ה-20. כמו כן, זוהי אחת הקבוצות המצליחות ביותר תחת קונפדרציית CONCACAF, עם שלוש זכיות וארבע סגנויות בגביע CONCACAF לאלופות, וחמש זכיות באליפות מרכז אמריקה לקבוצות. היא רשמה הישג בינלאומי נכבד כאשר סיימה במקום השלישי באליפות העולם למועדונים 2005. הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל בחרה בה לקבוצה הטובה ביותר של המאה העשרים ב-CONCACAF.
היסטוריה.
ההקמה כמועדון נוער (1935 - 1947).
בשנת 1935 החזיק רוברטו פרננדס במועדון כדורגל בשכונה בעיר סן חוסה. פרננדס, שהיה עובד בחנות נעליים הציע לרשום קבוצה שתתחרה בתחרויות הכדורגל המקומיות, בייחוד בגילאי הילדים והנוער. ההבטחה לסיוע מצדו של ריקרדו סאפריסה, כדורגלן ומאמן נערץ במדינה, הביאה את פרננדס לקרוא למועדון על שמו, וכך נוסד המועדון רשמית תחת השם דפורטיבו סאפריסה ב-16 ביולי באותה השנה.
בליגת הילדים שהחלה כחודשיים לאחר מכן, סיימה הקבוצה במקום השני, ושנה לאחר מכן זכתה באליפות. סגל הקבוצה הלך והתרחב, וכך הילדים שהתבגרו החלו לשחק כקבוצת נוער, ומצטרפים חדשים הרחיבו את סגל קבוצת הילדים. שתי הקבוצות זכו באליפויות במקביל, ב-1938 וב-1940.
קבוצת הנוער של סאפריסה הייתה הראשונה בשכבת הגיל הזו היוצאת למסע משחקים מחוץ למדינה, וחזרה בלתי מנוצחת מסבב משחקים באל סלוודור. לאחר ששחקני הנוער הגיעו לגיל בוגרים, הוחלט כי המועדון יתחרה גם בקטגוריית הבוגרים, ובשנת 1946 סיימה הקבוצה כסגנית האלופה בליגה השלישית.
בסך הכול בין השנים 1935–1947, השיגה סאפריסה 11 אליפויות עם קבוצת הילדים ותשע עם קבוצת הנוער.
עלייתה של הקבוצה הבוגרת (1947 - 1959).
סאפריסה, שזכתה לכינוי "לוס מוראדוס" (הסגולים) עוד בגילאי הנוער, החלה להתפתח כקבוצת בוגרים בליגה השלישית. תחת ניהולו המקצועי של חוסה חואקין גרסיה, רשמה הקבוצה עונה מושלמת בליגה השלישית ב-1947, כאשר ניצחה בכל 22 משחקיה, עם פער שערים של 116–13.
הקבוצה החלה לצבור קהל אוהדים, וב-15 במאי 1948 הוחלט על הרחבת הארגון. מועצת המנהלים של הארגון נוסדה באותו היום, וריקרדו סאפריסה עצמו נבחר להוביל את המועדון כנשיא. באותה שנה שיחקה הקבוצה בליגת המשנה וסיימה את העונה הסדירה ללא הפסדים. על אף שהפסידה לסוסיאדד חימנסטיקה אספניולה סן חוסה (נועלת הטבלה בליגה הבכירה) בתום שלושה משחקי גמר, העפילה הקבוצה לליגת העל הקוסטה ריקאית תחת הזמנה של התאחדות הכדורגל.
בשנת 1950 זכתה הקבוצה בגביע המקומי, שהיה לתואר הראשון שלה כקבוצה בוגרת. שנתיים לאחר מכן, ב-1952, זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה, והמשיכה לזכייה שנייה ברציפות עונה לאחר מכן. האליפות השלישית והאחרונה באותו העשור הושגה ב-1957.
בשנת 1959 יצאה הקבוצה למסע משחקים ברחבי העולם, שהחל בשלהי חודש מרץ ונמשך עד לאמצע חודש יוני. הקבוצה רשמה במהלך המסע 22 משחקים בתשע מדינות שונות (האנטילים ההולנדיים, ארובה, ונצואלה, אוסטריה, ישראל, הונג קונג, אינדונזיה, אוסטרליה וניו זילנד). במהלך המסע ניצחה 14 פעמים, הפסידה שבע ומשחק אחד הסתיים בשוויון. בביקורה בישראל גברה סאפריסה 1–0 על מכבי חיפה וסיימה בשוויון 1–1 מול הפועל תל אביב.
ההתבססות כקבוצת פאר מקומית ויבשתית (1960 - 1999).