בשנת 1998, בהצהרה לאספה הלאומית של זמביה, קרא סגן הנשיא כריסטון טמבו לעצור אנשים המקדמים זכויות הומוסקסואלים, תוך ציון הצורך "להגן על המוסר הציבורי". הנשיא פרדריק צ'ילובה תיאר הומוסקסואליות כ-"בלתי מקראית" ו-"נגד הטבע האנושי". מאוחר יותר, שר הפנים פיטר מצ'ונגווה הורה על מעצרו של כל אדם או קבוצה המנסה לרשום רשמית קבוצה למען זכויות הומוסקסואלים. הרברט ניינדווה, רשם האגודות, הצהיר כי "יסרב לרשום כל ארגון להט"ב או קבוצה אזרחית".
ההגבלות על הסברה לזכויות להט"ב נדונו בבתי המשפט של זמביה בשנת 2013, לאחר שהפעיל פול קסונקומונה הופיע בתוכנית אירוח בטלוויזיה במהלכה קרא לאי-הפללה של הומוסקסואליות בזמביה, להכרה בזכויות של מיעוטים מיניים, ומאבק בהתפשטות ה-HIV בקרב קבוצות מיעוטים מיניים. לאחר התוכנית, הפעיל נעצר על ידי המשטרה, הוחזק בכלא בן לילה, והואשם ב-"הסתה של הציבור להשתתף בפעילות מגונה". מאוחר יותר הואשם ב-"התנהגות סרק והפרת סדר לפי סעיף 178(ז) של חוק העונשין. קסונקומונה ערער על האישומים בבית המשפט בשאלת שלוש הגדרות שבהן הוא הואשם: (1) "שידול", (2) "מרחב ציבורי" ו-3 "מטרות לא מוסריות".
בדרג הראשון של בית המשפט, בית משפט השלום, פסק השופט לטובת הפעיל וקבע כי דבריו משקפים מעשה של חופש הביטוי. הממשלה ערערה על ההחלטה. בג"ץ קבע כי הממשלה אינה יכולה להוכיח כי השתתפותו של הפעיל בדיון יכולה להיחשב כ-"שידול", שכן קריאות הפעילים אינן מתמידות ואינן מכילות אלמנט של לחץ. עם זאת, בית המשפט הסכים כי תוכנית הטלוויזיה יכולה להיחשב כ-"מקום ציבורי". בית המשפט לא הסכים עם הממשלה שהצהרותיו של הפעיל נועדו ל-"מטרות לא מוסריות", שכן הפעיל "לא עודד אנשים לעסוק בפעילויות חד מיניות" אלא עבור "הגנה על זמבים מפני פגיעה". בנוסף, בית המשפט העליון קבע בנוסף כי הפעיל "מימש באופן סביר את זכותו לחופש הביטוי".
חיים ביז'ה
רבי חיים ביז'ה (או ביג'ה; "הרב חיים עד העולם" על שם ספרו) היה רבה של טירה .
ביוגרפיה.
נולד בסלוניקי בשנת ה'תקס"ה לרבי יצחק ביז'ה, מטובי העיר בטירה, את תורתו הביא רבי חיים בספריו. נישא לבתו של רבי יעקב קאנייאס, מעסקני הקהילה ומטובי העיר. כשהגיע רבי חיים לטירה מונה להיות אחראי על השחיטה וכשליח ציבור. ובשנת ה'תק"ץ התמנה לדיין ולרבה של העיר, בתפקידים אלו כיהן במשך כחמשים שנה, עד לפטירתו. במסגרת תפקידיו שימש גם כדרשן, אך בשל נסיבות שונות לעיתים כיבד את רבי משה קורקידי שהיה ר"מ בעיר לשאת את הדרשות במקומו.
בשנת ה'תרל"ב ניצב בראש הרבנים מעירו אשר חתמו על קונטרס בשם "יצב גבולות", בו נקבע כי הכסף שנתרם לקופת רבי מאיר בעל הנס לא יועבר לנזקקי הערים השונות בארץ ישראל, למעט אלו שבטבריה, בה מצוי קבר רבי מאיר בעל הנס.
ייסד בטירה את ארגון הצדקה "חסד ואמת" שהכנסותיו הוקדשו עבור תחזוקה ושמירה על בית העלמין בעיר שהיה עד אז מוזנח. הוא ייסד ארגון צדקה נוסף ממנו ניתנו כספים מדי שבוע לאלמנות ועניים. רבי חיים פאלאג'י מזכיר בספריו את הרב ביז'ה פעמים רבות; תשובות הלכתיות של הרב מופיעות בספרי החבי"ף, בנושאים: הפסק ברוך הוא וברוך שמו למי שמכוון לצאת בתפילת שליח הציבור, תקיעות שופר בתפילת הלחש ובענייני ספקות בכתיבת גיטין. נשא ונתן בהלכה גם עם רבי נסים חיים מודעי. רבי נסים אברהם אשכנזי כינה את הרב ביז'ה: .
פטירתו.
נפטר בי' בטבת התרמ"א ונטמן בטירה. על מצבתו שם נכתב:
נספד על ידי רבי אברהם פאלאג'י, שכתב עליו:
צאצאיו.
בניו היו רבי שמואל, שהיה ש"ץ בטירה, רבי אליה שהיה שוחט בעיר ורבי יוסף.
ספרו.
חיים עד העולם שני חלקים (אזמיר תרמ"ח - תרנ"ט) - א': שנים עשר דרושים לשבת תשובה, שנים עשר להלבשה, שישה לשבת זכור; ב': ארבעה עשר דרושים לשבת הגדול, ארבעה עשר לשבת כלה, אחד לבניין בית הכנסת, דרוש לנישואין ושנים עשר דרושים להספד, ביניהם לאביו, לחמיו, לרבי דוד אמאדו, לרבי שלמה חכים לרבי דוד פ'ראנסייא, לרבי חיים דוד חזן, לרבי לרבי חיים אברהם גאגין. לספר הסכמה מרבה של אזמיר, הרב אברהם פאלאג'י. את הספר הגיה והוציא לאור רבי חיים בכר יעקב אלבעלי. החיבור נדפס מחדש בפתח תקווה תשס"ח, ובירושלים תשפ"א.
Lex specialis
Lex specialis (דין מיוחד דוחה דין כללי) היא דוקטרינה משפטית הנוגעת לפרשנות חוקים, החלה הן בדין הבינלאומי והן בדין המקומי. הדוקטרינה קובעת שאם יש שני חוקים הנוגעים לאותו מצב משפטי, כשאחד הוא חוק כללי, ואחד הוא חוק ספציפי יותר, החוק הספציפי גובר על החוק הכללי. המצב מתעורר בדרך כלל בהתנגשות בין חוק מוקדם יותר, העוסק במקרה ספציפי, כשלאחר מכן נחקק חוק כללי יותר, הסותר את החוק הספציפי. הדוקטרינה חלה גם במקרה שבו נחקק חוק הכולל גם הוראות כלליות וגם הוראות ספציפיות: הסעיף הספציפי יגבר על ההוראות הכלליות של אותו החוק.
שמה של הדוקטרינה מגיע מהאמירה המשפטית הלטינית: "Lex specialis derogat legi generali".
שלמה אורן ויינברג
שלמה אורן ויינברג (1889–1955) היה אדריכל נוף ישראלי. במשך כשלושים שנות פעילות עיצב ויינברג עשרות גני נוי ציבוריים ופרטיים, ותוכניות נוף סביב מבנים שונים.
קורות חיים.
שלמה אורן ויינברג נולד במרץ 1889 ברומניה, תחת השם. בילדותו עבר עם משפחתו לטורקיה, שם למד בבית ספר תיכון (ליצאם) צרפתי. שם, המשפחה השתתפה בניסיון שלא צלח להקמת מושבה חקלאית יהודית, שמטרתה הסופית הייתה עלייה קבוצתית לארץ ישראל. בקולוניה ביקר נשיא ההסתדרות הציונית העולמית אוטו ורבורג, וסייע לויינברג לקבל מלגת לימודי חקלאות מטעם ההסתדרות הציונית. בגיל 17 נסע ויינברג לגרמניה, על מנת ללמוד בבית הספר החקלאי באהלם () שליד הנובר. בית הספר היה בית ספר חקלאי יהודי שפעל משנת 1893 ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה. בבית הספר התגבשה קבוצת אדריכלי נוף שהפכו לראשוני מתכנני הנוף בקיבוצים. בנוסף לויינברג, הקבוצה כללה את יחיאל סגל וחיים לטה. החל מ־1909 עבד ויינברג במשתלות, וכן כעוזר אדריכל הגנים בעיר ארפורט. שם, עסק ויינברג בתכנון בית קברות בגודל 100 הקטר, ולאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה אף ריכז את העבודה בעצמו. בהמשך המלחמה התנדב ויינברג לצבא הקיסרות הגרמנית ונפצע.
אחרי המלחמה למד ויינברג בבית הספר הגבוה לגננות בפילניץ, דרזדן, וקיבל את התואר "רב גנן מדופלם". בעקבות עיסוקו החקלאי והתגברות האנטישמיות בגרמניה התקרב ויינברג לרעיון הציוני, ולאחר הצעה של פרנץ אופנהיימר ושלמה דיק החל לעבוד כמדריך חוות הכשרה במפעל הפליז 'מסינגוורק' באברסוולדה,שהיה בניהול יהודי. שם, נישא ויינברג לאלישבע והוליד את שני ילדיו. בשנות העשרים יצא ויינברג לסיור מקצועי בתוניס, אלג'יריה ודרום צרפת, בסופו, בשנת 1925, עלה לישראל. לאחר העלייה עבד ויינברג לתקופה קצרה כמורה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, ולאחר מכן לימד חקלאות בבית הספר החקלאי לנערות בנהלל (כיום כפר הנוער ויצו נהלל).
באותה תקופה ויינברג עדיין לא שלט היטב בשפה העברית. ועל כן כתב ויינברג את הרצאותיו בגרמנית, ותלמידה שדיברה את השפה תרגמה אותן לעברית בתעתיק לטיני אותו ויינברג הקריא. הדבר עורר התנגדות בעיתונות, כאשר אברהם ברוך פרסם בעיתון הארץ מכתב פתוח המגנה את ויינברג. מספר ימים לאחר מכן שלח שאול אביגור מכתב למנהלת בית הספר חנה מייזל שוחט בו הוא קרא לפעולה בנושא, ונציגי הסתדרות המורים קראו לפיטוריו. מייזל התנגדה לכך בשל מומחיותו של ויברג בחקלאות, וטענה כי הוא שוקד על לימוד העברית. לבסוף רכש ויינברג את השפה, ונשאר ויינברג ללמד בנהלל עוד כחמש שנים.
בשנת 1932 עזב ויינברג את משרת ההוראה בנהלל, והחל להתרכז בתכנון גנים בלבד, וב-1936 התקבל כחבר בקיבוץ יגור. בשני העשורים הבאים, ביצע ויינברג עבודות תכנון נוף במבנים, פארקים ומוסדות מסוגים רבים. בין היתר תכנן ויינברג בבתי הבראה, גנים ציבוריים, ביניהם גן המלך בנתניה וגן המצודה בצפת, וכן בתי קברות בקיבוצים גת, שפיים, מעוז חיים, ועוד, בתי ספר בעפולה, עמק חפר, ובכפר הנוער בן שמן, גנים פרטיים בחולון, נתניה, הר כרמל ועוד, ובמספר מפעלי תעשייה באזור הצפון. ויינברג ביצע תכנון נוף כולל בקיבוצים רבים, ביניהם גליל ים, כפר המכבי, פלמחים, החותרים, מסילות, רמת רחל, חולתה, מנרה וגינוסר. כמו כן היה ויינברג מעורב בתכנון קריית טבעון עוד בשלביו הראשונים. בקיבוץ יגור בו חי, תכנן ויינברג את הנוף סביב חדר האוכל ובית הקברות. כמו כן תכנן ויינברג גני נוי בעין חרוד, בית אלפא וגבע.
בשנת 1934 היה ויינברג שותף בהקמת ארגון הגננים הראשון בישראל, ובשנת 1943 הקים בתוך הארגון סקציה המוקדשת למתכנני נוף, שהפכה ב-1951 לאגודת אדריכלי גנים בישראל, ובהמשך לאיגוד הישראלי של מתכנני נוף. במסגרת הארגון היה ויינברג שותף להקמת כתבי העת 'עלון לגנן' ו'בשדה לגן ולנוף', בהם פרסם רבות.
בערוב ימיו, כשהוא מתמודד עם מחלה ממושכת עסק ויינברג בתכנון פארק רמת הנדיב בזכרון יעקב, יחד עם אוריאל שילר. תכנון הגן היה מורכב ודרש שילוב בין צמחייה זרה לחורש שבמקום לבין הטבע של זכרון יעקב, תוך שילוב בין יסודות בנייה מלאכותיים ליסודות טבעיים.
ויינברג נפתר ב-16 במאי 1965, בגיל 65.
Super Mario Maker 2