ב- ב-1832 לא התפטר פורד ממשרתו, והתגייס לגדוד המרגלים של קולונל סמואל וייטסייד. עד 1835 הוא שימש כתובע של החלק הצפון-מערבי של אילינוי, וגם זכה להכרה כאחד מפרקליטי ההגנה של שופט בית המשפט העליון של אילינוי, תאופיליוס סמית', שהיה זה שניהל את טקס הנשואים של פורד ושל רעייתו, ושרד משפט הדחה ב-1833. זמן לא רב לאחר שפורקר נבחר כחבר הסנאט של אילינוי מטעם מחוז סנגמון, בחר בית המחוקקים בפורד כשופט בית המשפט המדינתי של סבב השיפוט התשיעי בצפון המדינה. פורד כיהן שתי תקופות כהונה על כס השיפוט, זאת על אף התפטרותו ב-1837 לצורך טיפול בפורקר שחלה בשחפת ועבר לסינסינטי לצורך טיפול רפואי, שם הוא הלך לעולמו. הוא גם כיהן תקופת כהונה אחת כשופט עירוני בשיקגו, שקיבלה אז מעמד של עיר. פורד ישב בראש ההרכב שקיבל את ההחלטה הראשונית בתביעת הקרקע של ז'אן בפטיסט בוביין, שנגעה לאדמות המבצר פורט דירבורן, שעד מהרה פורק, והחלטתו נגד המעבר של המתיישב והסוחר ליד המבצר, קיבלה בסופו של דבר אישור מבית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין וילקוקס נגד ג'קסון.
בפברואר 1841 הצטרף פורד כשופט בבית המשפט העליון של אילינוי, כאשר בית המחוקקים המדינתי שהיה בשליטת הדמוקרטים הרחיב את מספר השופטים מארבעה לתשעה. שאר השופטים החדשים שמונו יחד איתו היו הסנאטור לשעבר סידני בריז, הסנאטור לעתיד סטיבן דאגלס, וולטר סקייטס וסמואל טריט. בהסכמה עם עמיתיו, מונה פורד לסבבי שיפוט בצפון המדינה ועבר לעיר אורגון, אך בסופו של דבר הוא כיהן בבית המשפט במשך קצת יותר משנה.
מושל אילינוי.
במאי 1842, חודשים ספורים לפני הבחירות למשרת מושל אילינוי, הלך לעולמו מועמד המפלגה הדמוקרטית, אדם ו. סניידר. אף על פי שפורד מעולם לא כיהן במשרה נבחרת, הוא קיבל ב-25 במאי את הידיעה שהוא היה למועמד מפלגתו לתפקיד מול מועמד המפלגה הוויגית, המושל לשעבר ג'וזף דאנקן, שהיה יריב פוליטי משכבר הימים של משפחת פורד. אף על פי שהיו כאלו שסברו שדאנקן ינצח בבחירות בשל הרגשות נגד המורמונים שהלכו והתעצמו, ובשל העובדה שמנהיג המורמונים ג'וזף סמית' הבן ביקש מחסידיו להצביע עבור סניידר, זכה פורד ב-57 אחוזים מקולות הבוחרים והיה למושל אילינוי השמיני. בבחירות אלו זכו הדמוקרטים גם ברוב בשני בתי בית המחוקקים המדינתי.
כאשר הושבע פורד, שהיה בלתי מוכר לציבור באופן יחסי, כמושל אילינוי, היה מצבה הפיננסי בכי רע. המושל היוצא, תומאס קרלין, המליץ לבטל את הזיכיונות של הבנק המדינתי של אילינוי, וכן את זה של בנק אילינוי בשוואניטאון. פורד חשש שהוא יפחיד את המשקיעים מהמזרח, שהלוואותיהם היו נחוצות כדי לסיים כמה עבודות ציבוריות, וכן לרכישת פריטים כמו בולי דואר. הבעיות הפיננסיות המתמשכות של המדינה אירעו בשל , וכן בשל עסקנות פוליטית שהובילה לחקיקת חוק עבודות ציבוריות בלתי זהיר בתקופת כהונתו של דאנקן כמושל, בתמורה להעברת בירת המדינה ב-1837 מהעיר ואנדליה, שהייתה קטנה מדי, לספרינגפילד. החובות של תעלת אילינוי ומישיגן לבדם עמדו על יותר מ-15 מיליון דולר, וחובות נוספים היו עבור התחלות בנייה של מסילות ברזל ותעלות אחרות. פורד גם האמין שסכומים של 200,000 עד 300,000 דולר ב"כסף טוב" הסתובבו במדינה לפני שהוא הושבע לתפקידו, זאת בשל שפל כלכלי מתמיד. על כל פנים, בנאום ההשבעה שלו האיץ פורד לשלם את תמורתן של איגרות החוב ואת הריבית עבורן במלואן, ובמושב בית המחוקקים המדינתי של 1842–1843 הגיש פורד הצעת חוק שתאפשר לשני הבנקים לוותר על הזיכיונות שלהם בתמורה לאיגרות חוב מדינתיות, שימחקו 2.3 מיליון דולר מהחוק המדינתי. שלא כמו קרלין, הסכים פורד להליכי קנייה של קרקעות מהממשלה הפדרלית. לאחר מכן הוא העלה את המיסים. מלאכת כרייתה של תעלת אילינוי ומישיגן הושלמה שנה לאחר תום כהונתו של פורד כמושל, אף על פי שהחוב שנוצר עקב החוק שהוא העביר שולם במלואו רק ב-1882. באופן כללי שיפר פורד את מצבה הפיננסי של אילינוי, והשלמת כריית התעלה גרמה לגידול נוסף באוכלוסייה בצפון המדינה בפרט ובכל המדינה בכלל. בעוד שהמתיישבים הראשונים הגיעו מווירג'יניה ומקנטקי דרך נהר אוהיו, או מניו יורק וממדינות צפוניות אחרות דרך , שהסתיים בוואנדליה, ושחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית סלל מחדש בשנות ה-30 של המאה ה-19, אך מימונו הופסק על ידי הקונגרס עד 1840, כרייתה של התעלה גם עודדה את ההגירה מאירופה ומהגרים נוספים הגיעו דרך הימות הגדולות ודרך מסילות הברזל החדשות.
עם סיום כהונתו של פורד כמושל בסוף 1846, הביקורות שהוא מתח על חוקת אילינוי כמיושנת הובילו לכינוס וועידה חוקתית מאוחר יותר באותה שנה, שניסחה חוקה חדשה למדינה שנכנסה לתוקף ב-1848. בין החידושים בחוקה החדשה היו הורדת מספר השופטים בבית המשפט העליון של אילינוי לשלושה והפסקת פעולתם של השופטים בסבבי השיפוט. סעיפים נוספים בחוקה החדשה נתנו סמכויות נוספות למושלים בעתיד. בכל אופן, פורד לא השתתף בוועידת החוקה, שכן כאשר הוא סיים את כהונתו הוא עמד על סף פשיטת רגל. הן הוא והן רעייתו חלו במחלה שממנה הם נפטרו שלוש שנים לאחר מכן.
מותו.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב פורד בתחילה לחוות משפחת המבו, אך עד מהרה הוא עבר לפאוריה. שם הוא כתב את יצירתו הגדולה על ההיסטוריה המוקדמת של אילינוי, וכן ניסה לטפל ברעייתו, שנפטרה בסרטן הבטן זמן קצר לפניו, בגיל 38, בילדיו הצעירים, ובמחלת השחפת שבה חלה. תומאס פורד נפטר ב-3 בנובמבר 1850, כשישה שבועות לאחר שהוא הצטרף לשורת הכנסייה המתודיסטית. בשל העובדה שהוא נפטר בחוסר כל, גייסו התושבים המקומים כסף לקבורתו בבית הקברות ספרינגדייל שבפאוריה, ודאגו לאימוץ ילדיו אצל כמה משפחות מקומיות.
מחוז פורד באילינוי קרוי על שמו.
מלה רוהן
מלה רוהן (באוקראינית: Мала Рогань, ברוסית: Малая Рогань, מלאיה רוגן; עד 1895 נקרא פסקיבקה, באוקראינית: Пасеківка, ברוסית: Пасековка, פסקובקה) הוא כפר במחוז חרקוב שבאוקראינה.
היסטוריה.
היישוב מלה רוהן נוסד במהלך המרד בהנהגת בוגדן חמלניצקי.
הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב-25 בפברואר 2022, הכפר נכבש על ידי הכוחות המזוינים הרוסים במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה. ארגון Human Rights Watch תיעד לפחות מקרה אחד של אלימות מינית מצד חיילים רוסים במהלך הכיבוש. ב-27 במרץ 2022 (במהלך מתקפת נגד אוקראינית שבה שוחרר הכפר), סרטון ויראלי של חיילים אוקראינים מענים שבויים רוסים ויורים ברגליהם משך תשומת לב עולמית. ה-BBC, בין היתר, אישר את המיקום הגאוגרפי על ידי חוקר קוד פתוח בטוויטר שאמר שהסרטון צולם בחווה בסביבת מלה רוהן. מקורות אוקראינים רבים אמרו כי הסרטון מבוים, והצביעו על אי דיוקים הנתפסים בסרטון. ה-BBC אמר שהוא לא יכול לאמת את האותנטיות של הסרטון.
יחסי הרפובליקה העממית של דונצק–רוסיה
היחסים בין הרפובליקה העממית של דונייצק לרוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה העממית של דונייצק לרוסיה. מערכת יחסים זו החלה עם מהפכת אוקטובר של 1917, כאשר הרפובליקה הסובייטית דונייצק-קריבוי רוג התקיימה לזמן קצר כמדינה עצמאית.
ב-21 בפברואר 2022 הכירה הפדרציה הרוסית ברפובליקה העממית של דונייצק.
היסטוריה.
מהפכת אוקטובר.
בסוף המאה ה-19, כאשר האימפריה הרוסית ראתה באוקראינה מקור לחומרי גלם ויישמה מדיניות של קולוניאליזם, דונבאס פותחה לאזור תעשייה על ידי תכנון מכוון. למעשה, הפחם בדונבאס התגלה לפני זמן רב, בשנת 1721, אך היעדר תנאי תחבורה וטכנולוגיה הותירו את האזור ללא פיתוח תעשייתי. בשנות ה-60 וה-70 של אותה המאה, במהלך ההתפתחות המהירה של הקפיטליזם תחת הצאר אלכסנדר השני, הפכו הברזל והפחם מדונבאס לספק עיקרי של רוסיה, וכך זרמו מתיישבים רוסים אל דונבאס.
בשנת 1917 התרחשה המהפכה הבולשביקית ברחבי רוסיה, הרפובליקה העממית של אוקראינה הפכה לעצמאית, ואזור דונבאס הגיב באדישות ובחוסר רצון לקבל את מנהיגותה של קייב.
מלחמת העולם הראשונה הגיעה לסיומה ואוקראינה נקלעה למלחמת אזרחים רצינית. במקביל, הכריזו הבולשביקים בדונבאס, בהשפעת מהפכת אוקטובר, על רפובליקה בסגנון סובייטי. בפברואר 1918, חברו הקרוב של יוסיף סטלין, ארטיום, ייסד את הרפובליקה הסובייטית של דונצק-קריבוי רוג (DKRSR).
פירוק וביטול עצמאות.
כבר בתחילת קיומה של הרפובליקה לא היה לנין מרוצה, והוא כתב לסרגו אורדז'וניקידזה כשהוא מאשים כמה אנשים בדונבאס במשחקי עצמאות.
בשל קשריה עם הבולשביקים, רפובליקת דונצק התכוונה להפוך לחלק מרוסיה הסובייטית, אך לנין האמין כי "יש להגדיל את שיעור מעמד הפועלים באוקראינה, אחרת יהיה קשה לשנות את המדינה החקלאית". לכן הבקשה נדחתה, והרפובליקה הורשתה להפסיק את קיומה ולהסתפח לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית שהייתה אמורה אז, להיווסד בקרוב, ורפובליקת דונצק התפרקה.
משאל העם בדונבאס.
בשנת 2013 פרצה באוקראינה תנועה פרו-אירופאית. גורמים פרו-רוסים בדונצק לא היו מרוצים ממדיניות שלטונות קייב כלפי האיחוד האירופי וערכו משאל עם על מעמד דונבאס במאי 2014. למרות שאף מדינה לא הכירה בלגיטימיות של משאל העם, הפרלמנט של דונצק הכריז על עצמאות בהתבסס על תוצאות המשאל, התנתק מאוקראינה והקים את הרפובליקה העממית של דונצק.
ממשלת אוקראינה האמינה שהדבר בוצע על ידי רוסיה, אז היא שלחה חיילים לאזור דונבאס, והסכסוך האוקראיני-רוסי פרץ. ואז, בתיווך של צרפת וגרמניה, חתמו רוסיה ואוקראינה על הסכם מינסק. ממשלת אוקראינה מעניקה אוטונומיה מיוחדת לשני האזורים במזרח. כתנאי, רפובליקת דונצק הסכימה להפסקת אש, אך היא כבר הפכה לעצמאית בפועל.