2 צבעים דומיננטיים לפרווה של חלק מדמויות החתולים הם כתום- כמו "גארפילד" ו"חתול רחוב ושמו בוב", או שחור לבן (חתול טוקסידו)- כמו פליקס החתול וסילבסטר החתול.
ציור חתולים היה חביב על מגוון ציירים בהיסטוריה. בעיר אמסטרדם שוכן "קבינט החתולים", מוזיאון המציג יצירות המוקדשות כולן לחתולים.
חתולים מופיעים גם כגיבורי ספרים רבים מאוד, החתולה, של קולט (רסלינג), ג'ני, של פול גאליקו (ספרית פועלים), סיאמינה, של אורי אורלב (עם עובד), אם למנות מעטים.
אורגן חתול הוא כלי נגינה בדיוני המורכב משורה של חתולים הקשורים למקומם כאשר זנבותיהם נמתחים מתחת לכלי מקלדת כך שחתולים מייללים בכל פעם שקליד כלשהו נלחץ.
כלי הפריטה היפני המסורתי, השמיסן, עשוי מעור חתול המתוח מעל תיבת התהודה.
אכילת בשר חתול.
בשר חתול נאכל באופן לא סדיר בדרום סין, צפון וייטנאם, פרו, קמרון, ספרד, ארגנטינה, שווייץ ובאזורים כפריים של בולגריה.
החתול אינו חיה כשרה ביהדות, ולפיכך נאסרת ביהדות אכילת חתולים. גם באסלאם נאסרת אכילת חתולים.
נמר השלג
נמר השלג (שם מדעי: Panthera uncia) הוא מין במשפחת החתוליים, אחד מבעלי החיים החמקניים והנדירים ביותר בעולם, המכונה בפי התושבים המקומיים המתגוררים בשטח תפוצתו "רוח הרפאים של ההרים". נמר השלג נפוץ רק באזורים הרריים מסוימים באסיה, בעיקר במרכזה, בשטחים הנמצאים בגובה רב, לרוב בגבהים שבין 2,700–6,100 מטרים.
מבנהו מותאם באופן מיטבי לבית גידול מושלג ומוכה רוחות. פרוותו עבה וארוכה (כ-12 ס"מ בבטנו), ומעוטרת בנקודות ובחברבורות המאפשרות לו הסוואה טובה בנוף ההררי המושלג. גודלן הקטן של אוזניו מסייע לו בשמירת חום גופו, וחלל אפו הרחב תורם לחימום האוויר הקר בטרם הוא מגיע לריאותיו. הוא ניחן ביכולת טיפוס מרשימה וביכולת קפיצה המגיעה למרחק של כ-15 מטרים, שמקורן בשרירי חזהו וברגליו השריריות הנתמכות בכפות חזקות וגדולות המשמשות כ"נעלי שלג". זנבו משמש לאיזון (ואף כמעין צעיף כאשר הוא סובל מקור).
בדומה לרוב חתולי הפרא, גם נמר השלג נתון בסכנת הכחדה שלה אחראי האדם, הצד אותו בשל פרוותו הנחשקת, בשל איבריו המשמשים למרקחות רפואיות ובשל הנזק הכלכלי הרב שהוא גורם כתוצאה מציד חיות משק. האדם גם מצמצם את שטחי מחייתו, באמצעות התיישבות וכרייה.
בשל הקושי בהשגת מידע מדויק על גודל אוכלוסיית נמרי השלג, מתבססים החוקרים על אומדן בלבד, שעל פיו מספרם מוערך בכ-4,000–7,000 פרטים. על פי הערכות של איגוד השימור העולמי (IUCN), הידלדלה אוכלוסיית נמרי השלג החל משנת 1992 ועד 2008 בכ-20 אחוז. הם מתקשים למצוא בני זוג ולהתרבות, כתוצאה מפיצול האוכלוסייה שנגרם מתפוצת האדם, ממלחמות ומתנאי שטח קשים.
בשל אופיו המסתגר, נדירותו ותנאי השטח ומזג האוויר הקשים בבית גידולו, לא ניתן להתחקות אחריו ולחקור את אורח חייו בטבע בקלות. עם זאת, מספר ארגוני שימור הפועלים להצלתו בטבע, מקיימים שיתוף פעולה בינלאומי עם ממשלות וקהילות לשימורו, וכדי להעמיק ולהעשיר את הידע עליו. אוכלוסיית נמרי השלג הנמצאת בשבי מהווה מקור מידע עיקרי.
תפוצה ובית גידול.
נמר השלג חי על "גג העולם": הוא נפוץ רק באזורים הרריים מסוימים באסיה, בעיקר במרכזה: באפגניסטן, בבהוטן, בסין (כ-60% מבית גידולו נמצא בה), בהודו, בקירגיזסטן, בקזחסטן, במונגוליה, בנפאל, בפקיסטן, ברוסיה, בטג'יקיסטן ובאוזבקיסטן. תפוצתו משתרעת למעשה מהקצה המזרחי של הרמה הטיבטית ודרומה לאורך הרי ההימלאיה דרך רכסי ההרים קארקוראם והינדו-כוש הנמצאים בפקיסטן ובאפגניסטן. משם תפוצתו ממשיכה צפון-מזרחה אל עבר רכסי הרי פמיר, טיין שאן, הרי אלטאי, הרי חנגאי ("Хангайн" ) והרי סייאן. תפוצתו המקורית השתרעה על פני שטח של כ-2.5 מיליון קמ"ר (שטח הגדול מזה של גרינלנד וקטן מזה של קזחסטן), אך כיום שטח תפוצתו הצטמצם לכדי 1.2–1.6 מיליון קמ"ר.
הוא שוכן באזורים בהם הקרקע מסולעת ומחוספסת (כגון אדמת טרשים) ושסועה על ידי צוקים, רכסים וגאיות. כמו כן, הוא שוכן בערבות הרריות יבשות מעל קו העצים, או ביערות מחטניים בתקופות מסוימות בשנה. פרטים שתויגו באמצעות קולר בעל משדר רדיו בנפאל ובפארק הלאומי המיס (Hemis National Park) שבלדאק, העדיפו לשהות על צוקים, על גבי קרקע שסועה ובמדרונות משופעים עד כדי זווית של 40 מעלות ומעלה. בניגוד לכך, נמרי השלג השוהים בגבהים נמוכים יותר, כמו בהרי קונלון שבצ'ינגהאי ובמחוז גאנסו שבסין, מעדיפים לקבוע את מושבם דווקא בעמקים שבין ההרים.
הגבהים שבהם שוהה נמר השלג במשך הקיץ, נעים בין 2,743 מטר עד קו השלג בגובה 5,488–6,097 מטר, אך הוא נצפה גם במקומות נמוכים יותר בגובה 600–1,500 מטרים.
טקסונומיה ואבולוציה.
כל סוגי משפחת החתוליים התפתחו אבולוציונית מאב קדמון דמוי-פנתר שחי כ-10.8 מיליון שנים לפני זמננו בדרום-מזרח אסיה. החתולים הגדולים מהסוג פנתר, שעמם נמנה נמר השלג, היו הראשונים "להסתעף" מענף האב. נמר השלג הוא יונק טורף ממשפחה זו. בסוגיה זו לא הייתה מחלוקת בקרב חוקרי הטבע, אולם בסוגיית אפיונו הטקסונומי לסוג ולמין, הם נתקלו בקשיים: מחד, נמר השלג משלב תכונות המאפיינות מינים מהסוג פנתר ("Panthera uncia"); ומאידך, הוא ניחן במאפיינים הנמצאים אצל מינים מהסוג חתול ("Felis uncia"), ובנוסף, הוא ניחן בתכונות הייחודיות רק לו ("Uncia uncia"). עם חלוף השנים ובעקבות מחקרים גנטיים, הוא הוכלל תחת הסוג פנתר עם ארבעת המינים האחרים בסוג: טיגריס, אריה, יגואר ונמר. בעל החיים הקרוב אליו ביותר בסוג זה הוא הטיגריס, ושניהם התפתחו מאב קדמון משותף שחי לפני כ-2.7 עד 3.7 מיליוני שנים.
נכון לשנת 2013, מנסה צוות "The Cat Classification Task Force" מטעם "The Cat Specialist Group" (אחת מתוך 120 הוועדות המקצועיות של IUCN) לקבוע סיווג משופר ומהימן יותר של כל משפחת החתוליים.
מאפיינים גופניים.
מאפייניו הגופניים של נמר השלג מדגימים את הסתגלותו האבולוציונית הטובה לנופים הסלעיים הגבוהים של בית הגידול שבו הוא חי ולאקלים הקר השורר בו. הוא מתאפיין בפרווה עבה ומעט צמרירית שאורכה בבטנו כ-12 סנטימטרים, המכסה אף את כפות רגליו. הפרווה בראשו, בפניו ובעורפו עטויה בנקודות שחורות רבות, ההופכות בשאר גופו לצורת טבעות וחברבורות המתוחמות בקו שחור. צבע הפרווה הלבן כשלג בחלקיו התחתונים, משתנה בהדרגה מלבן חיוור לאפור ולצבע שמנת זהוב בחלקיו העליונים. צבע הפרווה מסייע לו להסתוות בנוף הסלעים, והחברבורות מסוות אותו כאשר הוא מסתתר בין צללי שיחי הערער, עצי השדר והאשוחיות הגדלים באזורו. (ראו תמונות הסוואה בקישורים החיצוניים). גודלן הקטן של אוזניו מסייע בשמירת חום גופו, ואפו הרחב, המתאפיין בנחיריים גדולים, מסייע לו לחמם את האוויר הקר בטרם היכנסו אל ריאותיו.
נמר השלג ניחן ביכולת טיפוס יוצאת דופן. חזהו הרחב והשרירי וזנבו הארוך והעבה משמשים לאיזון כאשר הוא מטפס, מקפץ, או רודף אחרי טרפו במדרונות התלולים והחלקלקים. כאשר הוא סובל מקור, זנבו משמש אף כצעיף המכסה את ראשו (בעיקר את קצה אפו החשוף והרגיש), כשהוא שוכב ומתכרבל לתוך עצמו. רגליו נתמכות בכפות חזקות וגדולות המקנות לו הן אחיזה איתנה במדרונות מסולעים והן הגנה מפניהם. הן משמשות גם כ"נעלי שלג" טבעיות (בדומה לאלו של השונר).
הודות לשריריו המפותחים ולמבנה האנטומי של רגליו האחוריות, הארוכות מרגליו הקדמיות, הוא מסוגל לקפוץ למרחקים גדולים מאוד. המתחרה היחידה שלו היא הפומה, המסוגלת לקפוץ למרחק של 11.7 מטרים, ותועדה בקפיצה למרחק של 3.6 מטרים כשגופת אייל בפיה (שני המינים הללו יכולים לקפוץ מגובה של כ-15–18 מטרים אל הקרקע ולנחות על רגליהם ללא פגע). הביולוג הרוסי סרגיי איוונוביץ' אוגנב (Серге́й Ива́нович Огнёв) תיעד נמר שלג הקופץ למרחק של כ-15 מטרים. כושר הטיפוס המעולה שלו היה לעיתים בעוכריו, לדוגמה, כשנמר השלג הראשון שהגיע לארצות הברית בשנת 1903 נורה בגן החיות ברונקס כשניסה לברוח באמצעות טיפוס דרך צוהר בכלובו.
הוא קטן באופן ניכר מחתוליים גדולים אחרים, וצבע עיניו הירוקות או האפורות (עכור) שונה אף הוא מצבע עיניהם של מרבית החתוליים (חוץ מאלה של הטיגריס הלבן ושל האריה הלבן). עיניו ניחנות בראיית לילה מצוינת. בדומה לחתוליים, יש לו טפרים נשלפים, ניבים גדולים המשמשים לאחיזה ולחניקה, ולשון מחוספסת המשמשת אותו לניקוי עצמי ולהסרת שאריות טרף מפרוותו ומעורו. גולגולתו, המאופיינת בקשתות לחיים (Zygomatic arch), חזקה למדי ורחבה, אך קטנה, קצרה ומפותחת פחות מגולגולותיהם של החתולים הגדולים האחרים. כמו כן, אף שיניו קטנות יותר משיניהם.
בדומה לטביעות האצבע האנושיות, לכל נמר שלג יש דפוס חברבורות ונקודות הייחודי לו. דוקטור לייף בלומקויסט (Leif Blomqvist) – האוצר של גן החיות בהלסינקי, המציא שיטה לזיהוי פרטים על פי דפוסים אלו במצחם.
התנהגות.
נמר השלג הוא יצור מתבודד וחמקמק, המעדיף את הביטחון והאנונימיות שמקנות לו השעות שבין רדת הערב לעלות השחר. עם זאת, באזורים בהם פעילות אנושית אינה נפוצה, הוא פעיל לעיתים גם בשעות היום. בעת סיורו בשטח, נמר השלג נוטה ללכת במסלולים העוקפים שטחים פתוחים.
בתקופות מושלגות ביותר מעדיף נמר השלג ללכת בשבילים שנכבשו על ידי חיות אחרות. כאשר אין בנמצא דרך כזו, הוא מסוגל ללכת מרחקים ארוכים בשלג המגיע לגובה של כ-85 סנטימטרים. מדענים שעקבו אחר מסלול הליכתו של נמר השלג ברכס ההרים טיין שאן, גילו כי הלך מרחק של כעשרה קילומטרים ללא מנוחה בשלג עמוק, כשכפותיו חדרו לעומק של כ-45 סנטימטר, ובטנו יצרה תלמים על גבי השלג.