ההסכם על טיבט בוועידת 1907 הביא להשפעה בריטית על חבל הארץ והחלישה את הסמכות הריבונית הסינית. שני הצדדים הבטיחו שלא לעסוק ביחס לטיבט אלא באמצעות הסינים, ובכל זאת לבריטים תהיה הזכות להתמודד עם הרשויות הטיבטיות בעניינים מסחריים, ואילו לבודהיסטים רוסים תהיה הזכות להתמודד עם הדלאי לאמה בענייני דת. ההסכם על אפגניסטן, שם לשתי המעצמות הייתה היסטוריה ארוכה יותר של יריבות וסכסוכים, היה מורכב יותר; בפועל היה זה ניצחון של בריטניה. ממשלת בריטניה הצהירה כי אין בכוונתה לשנות את מעמדה הפוליטי של אפגניסטן וכי היא תפעיל את "השפעתה באפגניסטן רק במובן השקט", ולא "תנקוט או תעודד את אפגניסטן לנקוט בצעדים כלשהם המאיימים על רוסיה." ממשלת רוסיה הצהירה בתמורה כי היא מכירה ב"אפגניסטן מחוץ לתחום ההשפעה הרוסית", ועסקה לנהל את כל קשריה עם אפגניסטן "באמצעות תווך מידי ממשלת הוד מלכותו [אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת] הבריטית". יתר על כן, רוסיה לא תשלח סוכנים לאפגניסטן. הבריטים הבטיחו שלא לספח שום שטח אפגני "או להתערב בממשל הפנימי של המדינה, ובלבד שהאמיר [חביבאללה ח'אן, אמיר אפגניסטן] ימלא את ההתקשרויות שכבר נקבעו על ידו כלפי ממשלת הוד מלכותו הבריטית... הצדדים המתקשרים יצייתו לעקרון של שוויון הזדמנויות מסחרי בעוד שההסכם ייכנס לתוקף לאחר שהאמיר הסכים לתנאיו.
לב הוועידה היה החלק הראשון שלה, הנוגע לפרס. בפתח הדברים נאמר כי הצדדים המתקשרים "עסקו זה בזה כדי לכבד את שלמותה ועצמאותה של פרס" וכי הם רוצים בכנות לשמור על הסדר בכל הארץ. הבריטים לקחו לעצמם אזור השפעה רחב בדרום-מזרח פרס אשר נמתח מנקודת הגבול האפגני-רוסי-פרסי, דרך יזד ודרומה עד לבושהר לחופי המפרץ הפרסי. הממשלה הרוסית לקחה לעצמה תחום השפעה בצפון פרס, שנמתח מהגבול האפגני-רוסי-פרסי לעבר קום ומשם עד למחוז כורדסתאן. לפיכך, הסעיפים הראשון והשני יצרו את תחומי האינטרסים הרוסיים והבריטיים בפרס, אף על פי שבאמנה הסופית הם לא נכללו. הרוסים והבריטים הותירו אזור נייטרלי להשפעת הממשל הפרסי במרכז המדינה הותירו את ח'וזסתאן, תחת משטר השייח' האוטונומי, ללא הפרעה. סעיף מספר 3 קבע כי בריטניה ורוסיה היו חופשיות לדרוש ויתורים בתחומי השפעתו של הצד האחר ללא התנגדות מהצד המתקשר האחר. סעיף רביעי עסק בבעיה הקשה של חובות פרסיים לממשלות של שתי האימפריות. בארבעת העשורים האחרונים המלכים הפרסים הלוו סכומים גדולים למטרות לא יצרניות, ובהתחשב במצב הכלכלה ובמערכת המס, לא הייתה שום תקווה להחזר ללא הכנסת שינויים קיצוניים שהיו מעבר להבנה או ליכולת של הקאג'ארים. שליטי שני הצדדים המתקשרים הסכימו על חלוקת ההכנסות ממכס פרס, דיג, עמדות וטלגרפים בגין הפחתת חובות פרסיים לבנק הלוואות ובנק פרס. סעיף חמישי קבע כי אם פרס לא תמשיך את התשלומים לשני הבנקים, רוסיה ובריטניה יכנסו "לחילופי רעיונות ידידותיים" לפני שאחד מהם "יקיים שליטה במקורות ההכנסה [של פרס]".
הוועידה עוררה מרירות רבה בקרב הפרסים והאפגנים. היא נותרה בתוקף, עם תיקונים שבוצעו בשנת 1915, עד שנשללה על ידי הממשלה הסובייטית בשנת 1918, אם כי גם ההסכמות שלה וגם רוחה הופרו שוב ושוב על ידי רוסיה כמעט מהרגע שנחתמו. רק החשש מגרמניה והנחישות הנחרצת כתוצאה מכך לשמור על יחסים טובים עם רוסיה יכולים להסביר את הפסיביות של בריטניה לנוכח מעשים רוסיים כמו הפלישות לפרס, כיבוש מחוזותיה הצפוניים ואף גביית מיסים באזורים מסוימים שלה.
המרד המוקדם.
ביולי 1906, מורה דת נאם בפני קהל תומכים בטהראן נגד המשך קיומו של המוסד המלוכני. המורה נורה בידי חייל של הצבא הפרסי והתקרית גרמה למהומה בבירה. מאמיניו של המורה החלו לתקוף את החיילים המוצבים במקום ואלו בתגובה קיבלו תגבורת לכוחותיהם. התקרית הסתיימה בטבח של הצבא באזרחים בתוך מסגד בטהראן. האירוע לא הביא לעצירת הדיונים על קביעת החוקה בארמון גולסתאן, אך השפיע רבות על דעת הציבור הכללית נגד המשך האבסולוטיזם הפוליטי של השאה בעוד אחרים יצאו בקריאות בעד השיבה לאבסולוטיזם הפוליטי שקדם אל ההפיכה הפרלמנטרית. מנהיגים דתיים יצאו בנאומיהם מצד אחד בקריאות חריפות נגד השושלת הקאג'ארית והביאו לחימום הדעה הכללית של התושבים ברחבי פרס. כאשר ההסכמים הסופיים של 9 בספטמבר לא באו בעין טובה עם פלגים שונים ברחבי המדינה, אזרחים התחמשו והחלו במרד מזוין נגד הממשל החדש.
ב-4 באוקטובר מורדים אזרחיים שהתנגדו לשלטון השאה לקחו את השליטה על העיר רשת, בירת מחוז גילאן. בהמשך אוקטובר פרצו מרידות דומות בערים שיראז, אספהאן וזנג'אן ובסוף החודש יצאה משלחת של אזרחים חמושים מזנג'אן לאיחוד כוחות עם המורדים ברשת. היה ניסיון נוסף להרים מרד בתבריז אך נוכחות מרובה של הצבא בעיר לא אפשרה את כיבוש העיר בידי המורדים. בעיר תבריז נחכה בריגדת הקוזאקים הפרסית, שהייתה יחידת עילית של חיל רגלים אשר אומנה בידי צבא האימפריה הרוסית והשתמשה בנשק רוסי מודרני. עד ליוני 1908 הפלגים הפרו-חוקתיים ניצחו ברוב הוועדות על גבי קביעת סמכות השאה. בתחילת יוני, סלאר א-דולה (), אחיו הצעיר של מוחמד עלי שאה קאג'אר, יצא במרד עם תומכים בטענתו לכתר. המרד התפרש מכרמאנשאה להמדאן ונפל לקראת סוף החודש במתקפת נגד של הצבא הפרסי. המרד פגע עוד יותר ביציבות שלטונו של מוחמד עלי והוביל אותו לחשוד בחברי המג'לס ובאחריותם למרד.
המשבר בטהראן.
הניסיונות של המג'לס להשתלט בסמכותו ולקבוע את פעילות הכוחות המזוינים הפרסיים מידי השאה או לארגן יחידות חדשות הנאמנות רק למג'לס נכשלו, והותירו את המג'לס תלוי בשומרים שסופקו על ידי האנג'ומנים. ב-19 בנובמבר 1907 שלחו האנג'ומנים מכתב משותף למג'לס בבקשה להקמת צבא לאומי, שהבהיל את השאה ברצינות שייקחו ממנו עוד סמכויות. המג'לס הוטרד גם מחוסר הניסיון והיעדרות המיומנות של חבריו. ללא אמין א-סולטאן המג'לס נפל ליריבות ממושכת בין הליברלים לרדיקלים. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית החדשה קמה והרימה איתה קולות רבים של תומכים מהמעמד הנמוך נגד המג'לס הראשי. פעילים פוליטיים השתמשו בעיתונים למען תעמולה. הבעיה העיקרית במדינה נותרה כספית. בניסיון לאזן את התקציב בוצעו קיצוצים בקצבת השאה, והוא מצדו פיטר מספר עובדים בדרג נמוך של בית המשפט, וניצל בכך את חוסר שביעות רצונו מהמג'לס. המתיחות בין המג'לס לשאה הועצמה עוד יותר באוקטובר, כאשר הופצו שמועות על תוכנית להחליף אותו בדודו מסעוד מירזא זל א-סולטאן. לנוכח הטינה של השאה על המגבלות המוטלות על סמכותו, על הקיצוץ בכספים, ועל החשדות של המג'לס כלפיו, היה זה בלתי נמנע שהמצב לא יישאר רגוע לאורך זמן. המתח בין השאה והמג'לס הגיע לעבר שיא בתחילת דצמבר, כאשר גם השאה וגם האנג'ומנים גייסו את כוחותיהם. השאה ניסה לארגן צבא נאמנים שהורכב משומרי ראשו שלו ובני שבטים מאזרבייג'ן שהובאו לטהראן. כששמעו שמועות על פעילות זו, האנג'מנים הרדיקלים הפכו קולניים יותר בהאשמת השאה ויועציו השמרנים.
השאה זימן את הקבינט, שלא מצא את עצמו מסוגל להתמודד עם המשבר, והתפרק ב-13 בדצמבר 1907. למחרת היום אספסוף של בין 600 ל-700 אזרחים חמושים מהרבעים העניים יותר של דרום טהראן, שאורגן על ידי תומכי השאה, תקף את המג'לס אך נהדף על ידי כוחות חמושים של תומכי הפרלמנט אשר שמרו על בניין המג'לס. לאחר מכן נע האספסוף ברחבי הבירה טהראן, עם הזמן הצטרפו אליו נהגי גמלים, שומרי תותחים, משרתי המשמר וחיילי מוצב הרגלים בבירה. אחר הצהריים זומן ראש הממשלה, מוחמד ואלי חאן טונקבוני, שכבר התפטר, לבית המשפט העליון. כשהגיע הוא נתפס בידי תומכי השאה והושם בשלשלאות. טונקבוני שוחרר לבסוף בדרישת שר החוץ הבריטי, אדוארד גריי. המג'לס התפזרו, ונראה לזמן קצר כי השאה ניצח והשיב לעצו את השלטון האוטוקרטי, שהרי האנג'ומנים לא יצאו בהתנגדות נוספת. השאה לא לחץ על היתרון שלו, עם זאת, לטענת חלקם מחוסר נחישות, אך ככל הנראה משום שחייליו לא היו אמינים ולא היו כוחות סדירים אלא אספסוף אזרחי. מטרתו העיקרית הייתה אולי ליצור משבר, כדי להראות כי העם אינו תומך בחוקה.
ב-16 בדצמבר השיבו המג'לס את יתרונם על סיעת השאה; האנג'ומנים הקיפו את בניין הפרלמנט בכ-3,000 איש, חלקם חמושים. תגובה זו אורגנה במידה רבה על ידי מפקדי כוחות פרו-חוקתיים שפעלו מתבריז, אשר מזה כמה חודשים הייתה תחת שליטה של כוחות רפורמיסטים. אך התמיכה הגיעה גם מגילדות טהראן והמוכרים עשירים, בייחוד מתוך אריסטוקרטים שהיו להם שאיפות לכס המלוכה. לאחר מכן תפסו המג'לס את היוזמה, ויצאו בדרישה לפטר את יועציו הנוקשים של השאה ואת הסמכות לשלוט בכוחות המזוינים העתידיים. השאה הגיב בדרישה לסילוק מספר חברי מג'לס. ב-18 בדצמבר היה ברור שהמג'לס היה החזק יותר בטהראן, עם כוח של 6,000-7,000 תומכים, לעומת 1,500 תומכי השאה. ב-23 בדצמבר השאה נכנע לכל תנאי המג'לס, וביקש רק כי יועצו אמיר בהאדור יישאר בתפקידו. נראה כי החמושים תומכי המג'לס היו מוכנים ללחוץ על יתרונם, אך הרוסים והבריטים התערבו באירוע והסכימו שכדי להימנע מאנרכיה, חשוב לשמור על השאה על כס המלוכה. שיתוף הפעולה שלהם שיקף את חתימת האמנה האנגלו-רוסית ב-31 באוגוסט 1907, בה הם הכירו בתחומי השפעה נפרדים בפרס, הבריטים בדרום והרוסים בצפון. השאה נשבע אמונים לחוקה ועד 26 בדצמבר המשבר הסתיים.
המאבק החוקתי-מלוכני.
ההפיכה של השאה.