בשנת 1993, הקימה ממשלת ישראל את החברה הממשלתית "חברת כביש חוצה ישראל בע"מ", שייעודה היה הקמת כביש חוצה ישראל. החברה המליצה לסלול את חלקו המרכזי של הכביש באמצעות זכיין שיפעל בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT), שיסלול את הכביש במימון עצמי, יתפעל אותו תוך כדי גביית אגרה, ויעביר אותו לאחר שלושים שנה לרשות המדינה.
החברה קיימה מכרז, שאושר על ידי הממשלה, ובו זכתה חברת דרך ארץ, שהוקמה על ידי שותפותיה בשנת 1997 לשם התמודדות במכרז. ב-16 בפברואר 1998 נחתם הזיכיון בין המדינה לבין החברה. ב-28 באוקטובר 1999, הושלמה הסדרת הסכמי המימון ("הסגירה הפיננסית") של הפרויקט, ובסוף 1999 הוחל בסלילת הכביש.
ב-29 בדצמבר 2002, החלה החברה בגביית אגרה בכביש חוצה ישראל לאחר שנפתחו לתנועה 31 ק"מ מהכביש, מקיבוץ איל עד בן שמן.
בשנת 2007, חתמו המדינה וחברת דרך ארץ על ההסכם להקמת קטע 18, ממחלף עירון ועד מחלף עין תות באזור אליקים (כ-17 קילומטר). גיוס המימון בוצע בניהולו של בנק הפועלים יחד עם 30 מוסדות פיננסיים מישראל. הקמתו והפעלתו של קטע 18 על ידי דרך ארץ נעשתה במסגרת הרחבת חוזה הזיכיון המקורי עבור הקטע המרכזי של חוצה ישראל (ממחלף שורק בדרום עד עירון בצפון).
מימון הפרויקט.
היקף ההשקעה של דרך ארץ בפרויקט הקטע המרכזי (באורך 87 קילומטר), על מרכיביו השונים, נאמד בכ-1.3 מיליארד דולר. מימון
ההשקעות נעשה בעיקרו, כדלקמן:
בספטמבר 2004 מכר בנק הפועלים למשקיעים מוסדיים 400 מיליון שקל מההלוואה שנתן לחברת דרך ארץ.
גבייה.
חברת דרך ארץ, מפעילת כביש 6, הופיעה לא פעם בכותרות כגורם שמנהל גבייה אגרסיבית וקנסות כנגד נהגים, גם במקרים של סכומים קטנים ולעיתים קנסות יוצאי דופן שנוצרו ב-"שיטת מצליח". נכתב גם כי ההתנהלות אל מול המפעילה של הכביש, חברת דרך ארץ, יכולה להיות "אטית, מייגעת ומלווה בעוגמת נפש רבה", בעיקר בגלל מדיניות הקנסות והחיובים הקשה.
ועדת הערר של כביש 6.
הגוף האחראי לבירור ערעורים על קנסות או חיובים של הנוסעים הוא ועדת הערר של כביש 6. לאחר כמה החלטות מפתח שנתנה הוועדה במקרים שונים של חייבים שעירערו על קנסות, נוצרו כללים וחובות שחלים על חברת דרך ארץ בהתנהלותה מול הצרכן (הנהג). לוועדת ערר יש צורך להביא את החשבוניות והקנסות שנשלחו על ידי כביש 6 . אם אלה לא הגיעו בגלל טעות שמקורה בכתובת הדואר, הרי שעל חברת דרך ארץ חלה חובה להביא את העתקי כל המסמכים שנשלחו, והחברה אינה יכולה רק לטעון טענות משפטיות מבלי לגבותן במסמכים. הודעות החיוב בתשלום והקנסות נשלחות לכתובת בעל הרכב, כפי שהיא מופיעה במשרד הרישוי. מאחר שייתכן שהנהג עבר דירה, מאז שעדכן את כתובתו בפעם האחרונה או שהרישום פשוט שגוי, עלול להיווצר מצב שבו צובר הנהג מספר קנסות רב בטרם מגלה כי יש לו חוב. אם אכן התברר שכתובת הנהג אינה מעודכנת כראוי במשרד הרישוי, נהגה דרך ארץ לטעון שלמעשה בוצעה עבירה, משום שהימנעות מעדכון כתובת במשרד הרישוי היא עבירה פלילית על פקודת התעבורה שעונשה שנתיים מאסר או קנס על סך 12,900 שקל. יחד עם זאת, בהחלטה בעניין זה קבעה ועדת הערר של כביש 6, שהטענה היא למעשה ניסיון של חברת דרך ארץ להטיל אימה על הפונים, להרתיעם מהגשת ערר ולהפעיל עליהם לחץ להגיע לפשרה ולמשוך את הערר. ועדת הערר ציינה שהיא אינה דנה בטענות פליליות ושחברת דרך ארץ אינה קובעת את מדיניות אכיפת החוק הפלילי. על כן, קבעה הוועדה, ראוי שדרך ארץ תימנע מלהעלות טענה זו.
תביעות ייצוגיות.
באוקטובר 2012, בית המשפט אישר דיון בתובענה ייצוגית נגד דרך ארץ ופסק כי על חברת דרך ארץ, המפעילה את כביש 6, להשיב סכומים שגבתה ביתר או בכפל, לרבות הפרשי הצמדה וריבית שהוטלו בגין סכומים אלה. בבקשה לאישור בתביעה הייצוגית, שהוגשה על ידי החברות "מינוף ויזמות" ו"זני שירותי מימון", נטען כי בתאריכים שונים חויבו כלי רכב שונים שלהן בחיובי יתר, שנבעו מפרוק אקטיבי של נסיעה רצופה על ידי חברת דרך ארץ וחיוב בחיובים כפולים בגין אותה נסיעה. לטענת החברות, בין אוקטובר 2009 ליוני 2010 חויבו נוסעים שונים בכביש 6 בחיובי-שווא המגיעים לסך של 97 מיליון שקל. בנוסף, נטען, על הסכומים שבהם חויבו הנוסעים שלא כדין נוספה גם ריבית פיגורים, שנגבתה אף היא בניגוד לדין.
חברת דרך ארץ
אייזק נייתן
אייזק נייתן (באנגלית: Isaac Nathan) (1790 – 1864) היה מלחין יהודי ממוצא אנגלי.
חייו.
ילדות ונעורים.
אייזק נייתן נולד בקנטרברי לאב ממוצא פולני ולאם יהודייה-אנגליה. אביו היה ככל הנראה החזן של הקהילה היהודית של קנטרברי בעת הולדת בנו. פרטים אחרים על מוצאו אינם ידועים. הוא קבור בלונדון בבית הקברות היהודי תחת השם "מנחם בן רבי יהודה פולק". אייזק, שנועד תחילה להמשיך בדרכו של אביו, למד בין השנים 1805-1807 בקיימברידג' בבית הספר היהודי-האנגלי הראשון עם פנימייה (שנוסד בידי סולומון ליאון). כיון שגילה נטייה מובהקת למוזיקה, נסע ללונדון לעבוד כשוליה אצל מו"ל המוזיקה דומניקו קורי. לדבריו, גם למד במשך חמש שנים פיתוח קול ושירה אצל קורי, שהיה בשעתו תלמידו של ניקולא פורפורה.
ראשית הקריירה.
קורי עסק גם בפרסום שירים לאומיים מן הסוג שהיה פופולרי אז, דבר שוודאי המריץ את נייתן לחפש טקסט מתאים לנעימות יהודיות שאסף ועיבד. ואמנם, כשמעיינים בתווים שהתפרסמו אפשר להבחין בנושאים מוכרים. כך למשל לשיר "על גדות ירדן" התאים נייתן את הנעימה המוכרת של "מעוז צור ישועתי". אף כי רוב הלחנים ב"מנגינות עבריות" היה ניגונים מסדר התפילות היהודי, הרי מעטים מהן, אם בכלל, היו במקורם בשימוש בטקס התפילה העתיק בבית המקדש בירושלים, כטענתו של נייתן. רבים מהם היו לחנים אירופיים עממיים, שחלחלו במשך מאות שנים אל תוך סדר תפילות בבתי הכנסת, עם טקסטים חדשים (קונטרפקטה).
בשנת 1813 פנה נייתן אל המשורר לורד ביירון בבקשה לכתוב מילים לנעימות אלה. התוצאה הייתה מנגינות עבריות, אסופת השירים המפורסמת של המשורר, שנייתן הוציא לאור בשנת 1815. אסופת השירים עם המוזיקה של נייתן נשארה בדפוס במשך רוב המאה ה-19, אם כי עיון בה מלמד, שהתלהבותו של נייתן הייתה גדולה מכישרונותיו בפועל.
היה זה הניסיון הראשון להציג את המוזיקה המסורתית של בית הכנסת, שנייתן היה בקי בה הודות לחינוכו מבית, לפני הציבור הרחב. כדי לקדם את המכירות, פנה נייתן אל זמר הטנור היהודי המפורסם ג'ון בראהאם וביקש את רשותו לפרסם את שמו על דף השער, בתמורה לחלק ברווחים, אף כי לבראהאם לא היה למעשה שום חלק ביצירת "מנגינות עבריות".
הצלחת ה"מנגינות" פרסמה את שמו של נייתן ברבים והקנתה לו מוניטין מסוימים. לאחר זמן התיימר למינוי כמורה לזמרה לנסיכה הבכורה שרלוט וכאחראי על ספריית המוזיקה של יורש העצר, מי שיהיה בהמשך למלך ג'ורג' הרביעי. לדברים אלה אין ראיה, אם כי הוצאת מנגינות עבריות הוקדשה לנסיכה בהיתר מלכותי.
דעיכה.
בשנת 1816 עזב ביירון את אנגליה שלא על מנת לחזור וניתק את קשריו עם נייתן. תלמידתו המלכותית של נייתן מתה בשנת 1817 ועל תהילתו הקצרה בא הקץ.
צבירת חובות ופזיזות הכשילו אותו בדרכו. פעמיים התחתן עם נשים נוצריות, אם כי בשני המקרים הקפיד על חתונה יהודית לאחר הטקס הכנסייתי. מזגו החם ונטייתו ללכת שולל אחר מחשבות שוא סיבכו אותו בדו-קרב ובתקיפה. לא ברור כיצד התפרנס בין 1820 להגירתו ב-1841, וקיימת סברה, שכמה חודשים מתקופה זו ישב בבתי כלא לחייבים. הוא הרבה לכתוב לעיתונות הפופולרית בלונדון, בעיקר בנושאי אגרוף. המוזיקה תפסה תמיד מקום חשוב בחייו. הוא חיבר אופרות קומיות לבימות לונדון וארבע מהן הופקו בין 1823 ל-1833. זכויות היוצרים שלו ל"מנגינות עבריות" היו אמורות לשאת תמלוגים - במהלך אותן שנים מכר אותן לאחותו הנשואה, כנראה כדי למנוע את עיקולן בפשיטת רגל - אבל הן נקלעו לסבך מחלוקות משפטיות. הוא ניסה את כוחו בעסקי הוצאה לאור עם אחיו ופרסם ספר מעניין על תולדות המוזיקה, מוקדש בהיתר למלך ג'ורג' הרביעי, המציג באופן טיפולו בנושא המוזיקה היהודית הבנה רבה בתנ"ך ובמסורת היהודית. כמו כן הוציא לאור את זכרונותיו על לורד ביירון.
נייתן זכה למוניטין מסוימים גם כמורה לשירה. בין תלמידיו היה עוד משורר אנגלי חשוב, רוברט בראונינג הצעיר, שציין אותו כעבור שנים רבות כמורה הטוב ביותר לשירה מבין הארבעה שאימנו אותו, משום ששימר משהו מן השיטות המסורתיות של היהדות לפיתוח הקול.
מעבר לאוסטרליה.
נייתן טען לביצוע אי-אילו שירותים מסתוריים למשפחה המלכותית, שהממשלה בראשות המפלגה הליברלית סירבה לשלם תמורתם. כתוצאה מכך, נקלע נייתן לקשיים כספיים ובשנת 1841 היגר לאוסטרליה, שם הנהיג את חיי המוזיקה המקומיים, כיועץ מוזיקלי הן לבית הכנסת והן לקתדרלה הקתולית בסידני. כמו כן הופיע בביצועים ראשונים או מוקדמים של רבות מיצירותיהם של מוצרט ובטהובן. ב-3 במאי 1847 הוצגה האופרה שלו "דון ג'ון מאוסטריה", האופרה הראשונה שנכתבה, הולחנה והופקה באוסטרליה, בתיאטרון ויקטוריה בסידני. נייתן גם היה הראשון חקר והעלה על הכתב את המוזיקה של הילידים האוסטרליים.
מותו וצאצאיו.
חייו יוצאי הדופן של נייתן באו אל קצם במוות יוצא דופן. "ג'ואיש כרוניקל" הלונדוני הודיע בגיליון ה-25 במרץ 1864 מסידני:
קרון הסוסים הציבורי היה הראשון בסידני. אייזק נייתן היה הקורבן הראשון באוסטרליה (ובעצם בחצי הכדור הדרומי) של תאונת רכב ציבורי.
נייתן נקבר בסידני; בבית הקברות קמפרדאון בניו סאות' ולס.
המנצח צ'ארלס מקקראס הוא מצאצאיו של אייזק נייתן.
סיכום.