בתי הגידול הטבעיים בשטחים הימיים של ישראל מושפעים על ידי טווח רחב של איומים, בין השאר על ידי זיהומים, דיג יתר, הקמת תשתיות ימיות, כניסת מינים פולשים, ושינויים אטמוספיריים גלובליים. בשל כך גוברת החשיבות בהכרזת שמורות טבע ימיות במימי ישראל.
שמורות הטבע הימיות בישראל.
שמורות הטבע הימיות בים התיכון.
היסטוריה.
החל מאמצע שנות ה–60 ועד ראשית שנות ה–2000 הוכרזו בישראל שש שמורות ימיות קטנות, ששטחן הכולל (10.4 קמ"ר) הוא כרבע אחוז משטח ישראל בים התיכון, והן משתרעות בדרך כלל מקו החוף ועד למספר מאות מטרים מערבה לתוך הים. שמורות אלה מגִינות על בתי הגידול של אזור הגאות והשפל ושל סביבת המים הרדודים (בעומק של מטרים בודדים עד כעשרים מטרים), אך אינן מגנות על חלקים מייצגים של כלל הסביבה הימית בים התיכון הישראלי. מיעוט השטחים הימיים המוכרזים כשמורות טבע, בולט במיוחד לעומת מאמצי שימור הטבע רבי השנים בתחום היבשתי.
כדי להגן על מערכות אקולוגיות מייצגות בתווך הימי ועל מגוון המינים הביולוגי בסביבה הימית, גיבשה רשות הטבע והגנים תוכנית להכרזת שמורות טבע ימיות ברוח אמנת ברצלונה. העקרונות המנחים המרכזיים בתכנון שמורות ימיות מובילים להכרזה על שמורות גדולות המאפשרות הגנה על מערכת אקולוגית שלמה וכן על בעלי חיים ימיים גדולים שטווח המחיה שלהם רחב. שיקולים מנחים נוספים כוללים קישוריות בין שמורות והגנה על חלקים יחסיים גדולים יותר של בתי גידול נדירים, לעומת בתי הגידול הנפוצים.
תחום המים הטריטוריאליים חולק לצורך איסוף המידע ותכנון השמורות ליחידות נוף על פי המאפיינים הבתימטריים (הטופוגרפיה של קרקעית הים) סוג הקרקעית ושימושי השטח. בהתאם לנתונים ולממצאים שנאספו מתוכננת הקמתן של שמורות טבע ימיות, שישמרו אזורים מייצגים מבתי הגידול הימיים המאפיינים – אזורים בעלי תשתית רכה של חול או טין וחלקים נרחבים מבתי הגידול הייחודיים, כגון רכסי כורכר תת-ימיים, אזורים בעלי מסלע קשה מיוצב ושטחי טבלת גידוד באזור הגאות והשפל. בתי גידול נדירים, כגון קניונים תת-קרקעיים ורכסי הרים הנמשכים לים, יכללו במלואם בשטחי השמורות. בסך הכל, מוצעת הכרזתן ותפעולן של שמורות טבע ימיות בהיקף של 20% מכלל שטח המים הריבוניים של ישראל בים התיכון.
השמורות הימיות (המוצעות ואלו המוכרזות כיום) נחלקות לכמה סוגים:
שמורות הטבע ינוהלו במטרה לשמור על שלמותם של בתי הגידול והמגוון של מיני החי והצומח הטבעיים בתחומן. ממשקי השמורות מעוגנים בתקנון ובתוכניות השמורות. מטרת תוכניות הממשק היא לאפשר שימושים אנושיים רבים ככל הניתן בשמורה, תוך התייחסות לממדיה הרבים, הכוללים את קרקעית הים, עמודת המים ופני הים, אזורים שונים בתוך השמורה והמחזוריות בעונות השנה. כל זאת תוך מתן הגנה מרַבית למערכת האקולוגית ובאופן שלא יפגע בשלמותה.
שמורות הטבע.
כמו כן, ישנה שמורה נוספת מאושרת - שמורת ים יפו–גבעת עלייה, ושמורות נוספות מוצעות בניהן: שמורת ים פולג, שמורת ים שבי ציון–בוסתן הגליל ושמורת ים כרמל-נווה ים.
שמורות הטבע הימיות בים האדום.
כיום, בשטחי ישראל ישנן כשלוש שמורות ימיות בים האדום:
כמו כן, ישנן הצעות לשמורות שונות ביניהן: שמורת השונית המזופוטית, שמורת חוף קצא"א, שמורת עשב הים ושמורת חוף הסרטנים.
איומים על בתי הגידול הימיים בים התיכון בישראל.
לישראל כ-200 ק"מ קו חוף וכ-3,950 קמ"ר מים טריטוריאליים באגנו המזרחי של הים התיכון – אגן הלבנט. שטח זה דומה בגודלו לכחמישית מגודל השטח היבשתי של המדינה. במי הים ובקרקעיתו מצוי מגוון מינים עשיר הכולל מאות מיני דגים, אלפי מינים של חסרי חוליות וכן מיני צומח, זוחלים (צבי ים) ויונקים ימיים. מינים אלה מרכיבים את החברות המצויות במערכת אקולוגית ימית.
גורמי הפגיעה במערכת האקולוגית הימית מרובים, ונובעים מניצול יתר של מיני חי וצומח, פגיעה פיזית בבתי הגידול הימיים והחופיים, זיהום הסביבה הימית, כניסת מינים פולשים למערכת הימית המקומית ושינויים אטמוספיריים גלובליים. בים התיכון הישראלי הדבר בא לידי ביטוי בדיג יתר הפוגע באופן מתמשך באוכלוסיות הדגים וחסרי החוליות, ומחליש את יציבותה של המערכת האקולוגית ואת יכולתה להתאושש מפגיעות נוספות. שיטות דיג כגון גרירת מכמורת קרקעית פוגעות בקרקעית הים ובמגוון מיני הצמחים ובעלי החיים הצמודים אליה, וגורמות נזק רב לאתרי הרבייה וגידול הצאצאים של מיני דגים וחסרי חוליות רבים. חלק משיטות הדיג המסחריות אינן סלקטיביות, וגורמות ללכידת מינים מסחריים לצד מינים חסרי כל ערך כלכלי. נוסף על כך, פוגעות הרשתות בבעלי חיים השוחים במים הפתוחים ואינם מינים המהווים מטרה לדיג (כגון יונקים ימיים וזוחלים).
איומים נוספים נובעים מהקמתם של מתקני תשתיות רבים סמוך לים, ביניהם נמלים ומרינות, מתחנות כוח לייצור חשמל המזרימות את מי הקירור לים, ומהזרמת ביוב ושפכים תעשייתיים. בשנים האחרונות מואצת הקמתם של מתקנים גדולים להתפלה של מי ים, אשר יזרימו תמלחת בהיקף של מיליארדי מטרים מעוקבים בכל שנה לים. ההשפעות הסביבתיות של רכז התמלחת, הכולל גם תוספים כימיים מתהליך הייצור, עדיין אינן ידועות. על אלו נוספים קווי תשתיות (כגון אנרגיה, גז ותקשורת) הנחפרים או מונחים על קרקעית הים, קידוחים ימיים להפקת גז ונפט ומבנים נוספים, כגון איים מלאכותיים, שהקמתם למטרות תשתית ותעשייה כבר אושרה.
על איומים אלה נוספת הגירתם של דגים וחסרי חוליות למזרח הים התיכון, בפרט מינים פולשים מים סוף. עד שנת 2000 תועדו יותר מ-550 מיני מהגרים כאלה ביותר מ-2,200 פרסומים. המינים המהגרים מים סוף פולשים לים התיכון דרך תעלת סואץ, בתהליך המכונה "הגירה לספסית", על שמו של מתכנן התעלה. ההגירה הלספסית הביאה לפלישה של מינים שלא היו ידועים כלל במזרח הים התיכון – חלקם מוכרים כיום כשלל דיג מסחרי, ואחרים כמינים המסבים נזק בריאותי וכלכלי ופוגעים ביציבות המערכת האקולוגית של מזרח הים התיכון. רבים מהמהגרים דחקו מינים מקומיים, העלו את הסיכון להכחדתם, צמצמו את המגוון הביולוגי ושינו בתי גידול.
חוק השמירה על הסביבה החופית ואמנת ברצלונה.
הטיפול באיכות הסביבה הימית, בהתאם לאמנות בינלאומיות ולחוקי המדינה, מופקד בידי אגף ים וחופים במשרד להגנת הסביבה, ובהנחייתו מבוצע ניטור של זיהום הים על ידי המכון לחקר ימים ואגמים. המאבק הציבורי נגד הבנייה המואצת של מלונות על קו החוף ומרינות בים ופרסום "מסמך מימי החופין" של ישראל, הובילו לחקיקת "חוק השמירה על הסביבה החופית" (2005). חוק זה מגדיר את הסביבה החופית כסביבה המשתרעת מ-300 מטר מזרחה לקו החוף ועד גבול מימי החופין של ישראל, במרחק של 12 מילין ימיים (מעט יותר מ-22 ק"מ) מקו החוף. החוק מתייחס לכל שטח המים הריבוניים של ישראל כאל אזור רגיש, עשיר במשאבי טבע, שיש לתכנן את השימוש בו תוך התחשבות בכלל רכיביו כדי לשמר את סביבתו הייחודית.
רשות הטבע והגנים הוסמכה על ידי המשרד להגנת הסביבה ליישם את הפרוטוקול לשימור אזורים מוגנים במיוחד בים התיכון, שהורחב ב–1995 בפרוטוקול לשימור אזורים מוגנים במיוחד והמגוון הביולוגי בים התיכון של אמנת ברצלונה להגנה על הים התיכון (Protocol Concerning Mediterranean Specially Protected Areas and Biological Diversity in the Mediterranean, Barcelona Convention, 1995). על פי אמנת ברצלונה, תפקידן של שמורות ימיות הוא להגן על שטחים הכוללים אחת מההגדרות הבאות:
רשת "אנשי הים התיכון" למען השמורות הימיות בישראל.
ב-2018, הוקמה רשת ארצית של קהילות מקומיות "אנשי הים התיכון" להגנה ולשמירה על חופי הים התיכון בישראל, להעלאת המודעות ולהקמת שמורות ימיות נוספות לאורך החופים. הרשת פועלת בשיתוף הארגונים הסביבתיים: החברה להגנת הטבע, צלול, אקואושן, דלפיס, ההתאחדות הישראלית לצלילה, מגמה ירוקה, רשות הטבע והגנים וארגון "אנו- עושים שינוי". הקהילות מקיימות פעילויות מגוונות בהרצאות, בהדרכות והכשרות, בסיורים, בניקוי חופים וים, באירועים ועוד.
מאזני קוונדיש
מספר סטירלינג
מספרי סטירלינג הם מספרים דמויי המקדמים הבינומיים, המופיעים במגוון בעיות קומבינטוריות. המספרים נקראים על-שם ג'יימס סטירלינג, שחקר אותם במאה ה-18.
יש שתי משפחות של מספרי סטירלינג. מספרי סטירלינג מהסוג הראשון הם המספרים formula_1 המתקבלים מן הזהות formula_2, כאשר formula_3. בדומה לזה, מספרי סטירלינג מהסוג השני הם המספרים formula_4 המתקבלים מן הזהות formula_5. מהשוואת המונום העליון נובע ש-formula_6.
למספרים אלה יש משמעות קומבינטורית. formula_7 הוא מספר התמורות על n איברים שיש להן k מחזורים. למשל,
formula_8 כי יש 8 תמורות שמבנה המחזורים שלהן הוא 3+1, ועוד 3 שהמבנה שלהן הוא 2+2. בדומה לזה, formula_4 הוא מספר הדרכים לפרק קבוצה בת n עצמים ל-k תת-קבוצות לא ריקות. למשל, formula_10 משום שיש שבע דרכים לפרק קבוצה בת 4 איברים לשני חלקים: ארבע שבהן יש בקבוצה אחת איבר יחיד ובשנייה שלושה, ועוד שלוש שבהן יש בכל חלק שני איברים.
סדרת המונומים formula_11 מהווה בסיס סטנדרטי לחוג הפולינומים במשתנה אחד. גם הסדרה formula_12 מהווים בסיס למרחב הזה, והמטריצות (s) ו-(S) הן מטריצות מעבר מהבסיס הראשון לשני ובחזרה, בהתאמה. לכן הן הפוכות זו לזו: formula_13, ומכאן הזהויות formula_14 ו- formula_15 לכל formula_16.
מחזור (תורת החבורות)
הכתרה (פירושונים)
בשר תותחים (סרט)
בשר תותחים (באנגלית: Cannon Fodder) הוא סרט אימה-אקשן ישראלי משנת 2012, בבימויו של איתן גפני ובכיכובם של לירון לבו, יפית שלו, רוי מילר, אמוס אינו, גומא שריג, עמית ליאור ושירה קצנלנבוגן.