החלק השלישי נפתח בהגדרת הרצון כסיבת הפעולות שלנו. לפי קאנט, להיות בעל רצון הוא אותו דבר כמו להיות יצור תבוני, ולהיות בעל רצון חופשי, משמעו להיות בעל רצון שאינו מושפע מכוחות חיצוניים. זו הגדרה שלילית של חירות — היא מתארת מתי רצון איננו חופשי. אך קאנט הציע גם הגדרה חיובית של חירות: רצון חופשי הוא רצון הקובע לעצמו חוק — נותן לעצמו תכלית, ויש לו כוח סיבתי ייחודי להביא עצמו לפועל. על פי קאנט, אנו זקוקים לחוקים על מנת לפעול. פעולה שאינה מבוססת על סוג כלשהו של כלל תהיה שרירותית, ולא תהיה סוג הדבר שנקרא לו תוצאה של רצון. היות שרצון חופשי אינו מונע על ידי כוחות חיצוניים, הכוחות החיצוניים לא נותנים חוקים של רצון חופשי. הכוח היחיד שיכול ליצור רצון חופשי הוא הרצון עצמו. כזכור, זהו בדיוק הרעיון הקאנטיאני של האוטונומיה. כלומר, הרעיון הקאנטיאני של חירות הרצון מחייב שנוכל לחוקק לעצמנו את החוק המוסרי (חוק שהתבונה יכולה לחוקק אותו לעצמה בצורה עקבית) — שנוכל לכפות על עצמנו את החוק המוסרי. מכאן מגיע קאנט למסקנה שהבנה חיובית של החירות זהה בתוכנה לזו של הצו הקטגורי, כלומר "רצון חופשי, ורצון הנתון לחוקי מוסר הם אותו דבר" (4:447). רעיון בסיסי זה, נקרא על ידי חוקרים "רעיון ההדדיות" (reciprocity thesis). כלומר, הרעיון כי הרצון כבול לחוק המוסרי אם ורק אם הוא חופשי. במילים אחרות, אם אנו יודעים כי מישהו הוא חופשי, אז אנו יודעים כי הוא פועל על פי חוק המוסרי, והפוך.
קאנט תוהה בשלב זה, מדוע עלינו "להשתעבד" לעקרון המוסריות. הוא נאלץ להודות על עצמו, "כי שום התעניינות (interest) אינה דוחפת אותי לכך" (4:449). הוא טוען כי אנו בבירור מסוגלים "לראות את עצמנו חופשיים בפעולותנו ובכל זאת כפופים לחוקים מסוימים" (4:450) אך הוא תוהה כיצד זה אפשרי. לטענתו, זה כן מתאפשר על ידי פנייה לאותן שתי נקודות המבט שבהן אנו יכולים לראות את עצמנו. על פי קאנט, בני־אדם לא יכולים לדעת את המבנה המוחלט של המציאות. בעוד בני־אדם חווים את העולם כבעל שלושה ממדים וכמתפתח בזמן, אין הם יכולים להגיד דבר על המציאות כפי שהיא באמת. ייתכן "ובמבט חיצוני" העולם שונה אינהרנטית מהדרך בה הוא נגלה להם, ואין הם יכולים להשתחרר מאותה ראייה אנושית של העולם כי היא טבועה בהכרתם. כל שהם יכולים לעשות הוא לראות את העולם כפי שהוא נגלה להם, לא כפי שהוא לעצמו. קאנט קורא לעולם כפי שהוא נגלה לנו העולם המוחש, לעולם כפי שהוא לעצמו הוא קורא גם "העולם המושכל". בעזרת ההבדל בין שני העולמות הללו קאנט מנסה להסביר כיצד חירות אפשרית. כל עד אנו חושבים על עצמנו כבעלי רצון חופשי, אנו חושבים על עצמנו מהפרספקטיבה של העולם המושכל. רק בעולם המושכל יש משמעות לדיבור על רצון חופשי. בעולם המוחש, הדברים נקבעים על פי חוקי הפיזיקה, ולכן אין בו מקום לרצון חופשי המשנה את סדר האירועים. כשאנו חושבים על עצמנו כחלק מהעולם המוחש, איננו יכולים לחשוב על עצמנו כבעלי רצון הקובע דברים.
הדיאלקטיקה של התבונה, וגבול החקירה המעשית הטהורה.
על פי קאנט, הצו הקטגורי הוא אפשרי כי בעוד שאנו יכולים לחשוב על עצמנו כחברים בשני העולמות (המוחש והמושכל), העולם המושכל "כולל בתוכו את יסודו של העולם המוחש ולכן גם את יסוד חוקיו" (4:453). המשמעות היא כי העולם המושכל הוא יסודי יותר, או עומד בבסיס העולם המוחש. לכן, החוק המוסרי, המוחל באופן ברור בעולם המושכל, גם מוחל על העולם המוחש, כי לראשון יש קדימות. בניסוח שונה: היות שהעולם המושכל יסודי וראשוני יותר, חוקיו מחזיקים גם עבור העולם המוחש. לכן החוק המוסרי מחייב אותנו גם בעולם המוחש.
אנו חושבים על עצמנו כבעלי רצון חופשי. אך קאנט טוען כי תפישה כזו של חירות לא יכולה להיגזר מהניסיון שלנו. אנו יכולים לדעת בוודאות כי מושג כזה של חופש לא מגיע מהניסיון כי הניסיון עצמו סותר מושג זה. הניסיון שלנו הוא מגוון הדברים השייכים לעולם המוחש, והתנהגותם נקבעת על פי חוקי הטבע. אין מקום בעולם כזה לרצון חופשי להשפיע בו על אירועים.
לכן, קאנט טוען שאנו מחויבים לשתי תפישות מנוגדות. מהפרספקטיבה של התבונה המעשית, העולה כשאנו תוהים כיצד עלינו להתנהג, אנו חייבים לראות את עצמנו כבעלי רצון חופשי. אך מהפרספקטיבה של התבונה הספקולטיבית, שעניינה חקירת טבע התופעות, חירות היא בלתי אפשרית. לכן אנו מחויבים לחירות מצד אחד, ומהצד השני אנו מחויבים לעולם המוחש המונע על ידי חוקים שאין בהם מקום לחירות. איננו יכולים לוותר על אף אחד מהשניים. איננו יכולים להרשות לעצמנו לוותר על תפישת עצמנו כחופשיים, ואיננו יכולים לוותר על תפישת העולם כנקבע על ידי חוקים. בניסוחו של קאנט, יש כאן סתירה "בין חופש להכרחיות טבעית" (4:456).
הדרך בה קאנט מציע להתיר את הסתירה היא פניה נוספת לשתי הדרכים בהן אנו רואים את עצמנו. זהו מהלך דומה לזה שנעשה בשלב מוקדם יותר בחלק זה. מהפרספקטיבה של העולם המושכל אנו חופשיים, בעוד מהפרספקטיבה של העולם המוחש כללי הטבע קובעים את מה שיקרה. אין סתירה היות שהטענה על החירות הייתה על העולם המושכל, והטענה הדטרמיניסטית על העולם המוחש. הטענות אינן סותרות כי הן מתייחסות למושאים שונים שאינם חופפים.
קאנט מזהיר כי איננו יכולים להרגיש או להסתכל בעולם המושכל. הוא גם מדגיש כי איננו יכולים לחרוץ אף טענה חיובית על עולם זה כי איננו יכולים להתנסות בו כלל — כל התנסות תהיה בגלל מבנה ההכרה שלנו חלק מהעולם המוחש. קאנט טוען כי איננו יכולים לעשות שום שימוש ברעיון העולם המושכל כדי להסביר כיצד חירות אפשרית או כיצד התבונה הטהורה יכולה להגיד משהו בתחום המעשי היות שאנו פשוט לא מחזיקים דבר לגבי העולם המושכל. רעיון זה של עולם אינטלגבילי, אמנם חסום עבורנו, אבל יכול לשמש בכל זאת כאידיאה מכוונת אל המוסר:"האידיאה של עולם מושכל טהור ... משמשת כדי לעורר בנו התעניינות חיה בחוק המוסרי דרך האידיאל המרהיב של ממלכה אוניברסלית של תכליות לעצמן (ישים תבוניים), שאנחנו יכולים להיות חברים בה רק כשאנחנו מקפידים להתנהג בהתאם לכללי פעולה של חופש כאילו היו חוקי טבע." (4:462-3)עלינו להיות זהירים, ולא להמשיך קדימה לעבר טענות שאיננו יכולים לעמוד מאחוריהן. ההבנה המלאה של מושג החופש והתבונה המעשית היא מעבר ליכולת החקירה שלנו. אך אנו בכל זאת מסוגלים להבין כי רעיונות אלה מעבר לגבולות החקירה שלנו. משפט אחרון זה הוא גבול החקירה המעשית הטהורה.
ראו גם.
אנשים:
נושאים:
פוליאסטר (סרט)
פוליאסטר (באנגלית: Polyester; הופץ במקור בישראל בשם "שגעון של משפחה") הוא סרט קומדיה שחורה אמריקאי משנת 1981, בבימויו של ג'ון ווטרס ובכיכובם של דיוויין, טאב האנטר, אדית מאסי ומינק סטול. כשיצא הסרט לאקרנים, הצופים בבתי הקולנוע קיבלו כרטיסי "גרד והרח", שאפשרו להם להריח את מה שמתרחש על המסך באמצעות כרטיסי גירוד. הטכנולוגיה, שהומצאה על ידי ווטרס במיוחד עבור הסרט הזה, נקראה "Odorama" - או "חוויית ריח".
הסרט הוא סאטירה על החיים בפרברים כולל נושאים כמו גירושים, הפלות, ניאוף, אלכוהוליזם, פטישיזם והדת.
סגנונו של הסרט הוא פרודיה על סרטי מלודרמה, ובמיוחד סרטיו של הבמאי דאגלס סירק.
עלילה.
חייה של עקרת הבית השמנה פרנסין פישפו מתמוטטים סביבה. היא גרה בבית בפרברים של מעמד הביניים בבולטימור, מרילנד. בעלה, אלמר, הוא איש גס רוח חובב חליפות פוליאסטר, אשר בבעלותו בית קולנוע פורנוגרפי, דבר שמביא לכך שמפגינים נגד פורנוגרפיה עטים על ביתם, וגורם לה להיות מנודה מחברת הנשים האחרות בקהילה. ילדיה הם הבת המפונקת לולו, והבן העבריין דקסטר, אשר מסניף דבק ומניב הנאה ברקיעה על רגליהן של נשים. בנוסף, יש את אמה הסנובית וחובבת הקוקאין, לה רו, אשר גונבת מפרנסין ודאגתה היחידה היא "זמן השופינג היקר" שלה.
פרנסין מחפשת נחמה אצל חברתה הטובה קאדלס קובינסקי, אישה רפת-שכל ועשירה. קאדלס הייתה פעם סוכנת הבית של משפחת פישפו, אך היא ירשה סכום כסף גדול ממעבידיה הקודמים. לה רו נוטרת לה על כך טינה, ומתנגדת לחברות שפרנסין רוחשת לה, בהיותה "מקרצפת רצפות". קאדלס מנסה לעודד את פרנסין ללא הצלחה.
כשפרנסין מגלה שאלמר מנהל רומן עם מזכירתו, סנדרה סאליבן, היא מתעמתת איתם במוטל בו הם נפגשו, ודורשת גירושים. פרנסין נופלת לתוך מעגל דיכאון ואלכוהוליזם, ומצבה מורע בשל התנהלות ילדיה: לולו נכנסת להריון מחברה העבריין בובו, ומצהירה בחדווה על תוכניותיה להפיל. דקסטר נעצר אחרי שרקע ברגלה של אישה בסופרמרקט, והאלימות הסדרתית שלו מתגלה לכל.
לולו מגיעה לקליניקה כדי לעשות הפלה, אך בכניסה מתעמרים בה מתנגדי ההפלות. היא בורחת הביתה, ומנסה לגרום לעצמה להפלה. פרנסין מתקשרת למוסד לנערות בהריון, ושתי נזירות מיד מגיעות לבית, חוטפות את לולו, נועלות אותה בתא המטען, ומסיעות אותה למוסד. בינתיים, בערב האלווין, בובו וחברו יורים בלה רו, אשר הגיעו להחריב את בית פישפו. לה רו מצליחה להגיע לאקדח, ויורה בבובו למוות. לולו חוזרת הביתה מהמוסד, ומגלה את גופתו של בובו, ומנסה להתאבד על ידי הכנסת ראשה לתנור. פרנסין מגיעה הביתה, רואה זאת, ומתעלפת. לאחר התרחשויות אלה, חייה של פרנסין מתחילים להשתנות. דקסטר משוחרר מהכלא, וחוזר למוטב. לולו חווה הפלה בעקבות ניסיון ההתאבדות שלה, ומחליטה לשנות את חייה, והופכת מילדה מרדנית להיפית שעושה מקרמה. פרנסין מתעמתת עם לה רו. גם במישור חיי האהבה שלה חל שיפור, בדמותו של טוד טומורו אשר נוהג במכונית ספורט ראוותנית, ואשר מציע לפרנסין נישואים.