הסימפטומים של אורתורקסיה נרבוזה כוללים "עיסוק אובססיבי בבחירת מזון, בתכנון, ברכישה, בהכנה ובאכילה; תפיסת המזון כמקור לבריאות ולא כמקור להנאה; חרדה או גועל בעת קרבה למזונות אסורים; אמונה מוגזמת בכך שהכללה או הסרה של סוגי מזון מסוימים מתוך התפריט היומי יכולה למנוע או לרפא מחלות או להוביל לרווחה גופנית, נפשית וחברתית; תנודות תקופתיות באמונות התזונתיות בעוד שתהליכים אחרים ממשיכים להתקיים ללא שינוי; שיפוט מוסרי של אחרים על בסיס בחירותיהם התזונתיות; עיוות בדימוי הגוף סביב תחושה של "טומאה" גופנית ולא סביב משקל; אמונה עיקשת שהעיסוקים התזונתיים תורמים לקידום הבריאות, חרף הוכחות לתת-תזונה."
גורם.
טרם נבחן קיומו של גורם ביולוגי ספציפי המוביל להתפתחותה של אורתורקסיה נרבוזה. ניתן לראות בהפרעה זו מופע ממוקד במזון של הפרעה טורדנית-כפייתית, שנמצאת בקשר עם הצורך בשליטה.
אבחון.
בשנת 2016, פרסמו תום דון וסטיבן ברטמן שני קריטריונים רשמיים לאבחון אורתורקסיה, בכתב העת Eating Behaviors:
הקריטריון הראשון: עיסוק אובססיבי באכילה "בריאה", על בסיס תיאוריה תזונתית או מערכת אמונות שעקרונותיה עשויים להשתנות; העיסוק מתבטא במצוקה נפשית מוגזמת הקשורה לאכילת מזון שנתפס כלא-בריא; עלולה להתרחש ירידה במשקל, אך ירידת המשקל מומשגת כתוצר לוואי של השאיפה לבריאות אידיאלית ולא כמטרה ראשונית. עדויות לכך:
הקריטריון השני: ההתנהגות הקומפולסיבית ועיסוק-היתר המחשבתי מובילים לפגיעה קלינית כתוצאה מכל אחד מהבאים:
לצורך אבחון המתמודדים עם אורתורקסיה, פותח שאלון שמכונה 15-ORTO, בדומה לשאלונים אבחוניים המיועדים להפרעות אכילה אחרות. דון וברטמן מתחו ביקורת על שימוש בשאלון זה ככלי סקר, מאחר שלדעתם הוא חסר תוקף פנימי וחיצוני מתאים.
אורתורקסיה והפרעות אחרות.
אורתורקסיה נבדלת מאנורקסיה ומבולימיה ביחסה למזון. במקום להתמקד בכמות המזון הנצרך, מתוך ניסיון לצמצם באכילה ולרדת במשקל, אורתורקסיה היא "אובססיה ביחס לאיכות המזון הנצרך" והיא מונעת מתוך תחושות של שלמות וטהרה המושגות כאשר צורכים רק מזונות "בריאים".
התנהגויות אורתורקסיות עלולות להוביל לעיתים קרובות לתת-תזונה ולאיבוד משקל, והן מקושרות לרוב עם אנורקסיה נרבוזה. עוד הראו מחקרים, כי נטיות אובססיביות-קומפולסיביות קשורות להתפתחות של אורתורקסיה, ומספר חוקרים הציעו כי יש לאבחן אורתורקסיה כהפרעה טורדנית-כפייתית, מאחר שהיא מונעת מאובססיה להשגת תזונה מושלמת.
מל ג'דרויק
מערב אפריקה הגרמנית
מערב אפריקה הגרמנית (בגרמנית: Deutsch-Westafrika) היה תואר לא רשמי לאזורים במערב אפריקה, שהיו חלק מהאימפריה הקולוניאלית הגרמנית בין השנים 1884–1919. המונח שימש בדרך כלל לשטחי קמרון וטוגו. מערב אפריקה הגרמנית לא הייתה יחידה מנהלית. עם זאת, במסחר ובשפת העם המונח היה לעיתים בשימוש.
אינטרסים גרמניים במערב אפריקה לפני 1884.
העניין הגרמני במערב אפריקה נמשך מהמאות ה-17 וה-18, כאשר דוכסות קורלנד וברנדנבורג-פרוסיה הקימו ביצורים ומוצבי מסחר באזור. לאחר 1720 לא הייתה נוכחות גרמנית במערב אפריקה עד אמצע המאה ה-19, כאשר חברות סחר גרמניות ובהן C. Woermann, Jantzen &amp;amp; Thormählen, Wölber &amp; Brohm ו- GL Gaiser הפכו לפעילות בחוף מערב אפריקה. מיסיונרים גרמנים, כמו אגודת המיסיון בצפון גרמניה, נכחו גם הם מאמצע המאה ה-19.
בתחילת 1880 אינטרסים גרמנים במערב אפריקה כללו:
האמנה האנגלו-צרפתית משנת 1882 הובילה לדאגה בקרב סוחרי המבורג כי האינטרסים שלהם מאוימים, והם החלו לחפש את הגנת האימפריה הגרמנית על פעילותם. במקביל לאינטרסים המסחריים הגרמניים שהוקמו במערב אפריקה הם חיפשו תמיכה ממשלתית וימית, התנועה החברתית הרחבה יותר לטובת קולוניזציה תפסה מקום. האגודה הקולוניאלית הגרמנית ("Deutscher Kolonialvereinl") הוקמה ב-6 בדצמבר 1882 בפרנקפורט אם מיין עם הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג כנשיאה הראשון, ובמהרה היו בה כ־15,000 חברים.
נציב קיסרי למערב אפריקה.
הקנצלר אוטו פון ביסמרק ביקש לשמוע על התערבות גרמנית פוטנציאלית במערב אפריקה מצד הסנאטים של ליבק, המבורג וברמן. בתגובה הגיש וורמן בפני הקנצלר תוכניות להקמת מושבת סחר גרמנית במערב אפריקה בשנת 1883, שביסמרק קיבלה בתחילה בהסתייגויות מסוימות. אולם בדצמבר 1883 הממשלה התחייבה לנקוט צעדים להגנת הסוחרים הגרמניים על ידי שליחת נציב קיסרי למערב אפריקה להיכנס להסכמות רשמיות עם שליטים מקומיים.
במאי 1884 החליט ביסמרק למנות את גוסטב נכטיגל לנציב הקיסרי. משימתו הייתה להפליג ממש לאורך החוף האטלנטי של היבשת, לחקור ולבדוק את האינטרס הגרמני הקיים באזור, ובמידת האפשר להקים יישובים חדשים. תוכניתו של ביסמרק הייתה להשתמש באמנות של נכטיגל כדי לבסס את הריבונות הגרמנית על אזורים מרכזיים במערב אפריקה, אשר אז תישלט בעקיפין, כאשר הממשל יופעל בעיקר על ידי חברה מסחרית.
ביוני 1884 הגיע נכטיגל למפרץ סנגרייה ולאיי לוס. הוא שלח משלחת לחוף לחפש חוזים עם שליטי קפיטאי וקובה . עם זאת, עד שהגיעה המשלחת, הצ'יפים המקומיים כבר הגיעו להסכמות עם צרפת, ולא רצו לחתום על אמנות חדשות. בשל כך נכטיגל נותר בעמדות המסחר הגרמניות במפרץ בנין.
ב-5 ביולי 1884 חתם נכטיגל על אמנה עם מלאפה השלישי, שליט טוגו (כפר המכונה היום טוגוויל) שהקים פרוטקטורט גרמני על פני שטח החוף. זה היווה את הבסיס למושבה הגרמנית העתידית טוגולנד. ב-14 ביולי 1884 הניף נכטיגל את דגל גרמניה בעיירה בל וחתם על חוזים והציב תחת ההגנה הגרמנית את האזורים שהפכו למושבה קמרון. הוא בילה כמה שבועות בביקור בנמלים שונים סביב מפרץ ביאפרה לפני ששט דרומה לגבון, אנגולה ודרום מערב אפריקה. הוא שב בחזרה לקמרון בדצמבר 1884 ולדלתה של נהר ניז'ר בינואר 1885. ב-29 בינואר 1885 הוא חתם על אמנה שהביאה את מיינלנד להגנת גרמניה. לאחר מכן החל נכטיגל את מסעו חזרה לגרמניה אך נכנע למלריה ומת בחופי גינאה באפריל.
שייטת מערב אפריקה, 1884–1885.
לאחר שנכטיגל סיים את משימתו להקמת זכויות גרמניות במערב אפריקה, היה צורך בתמיכה של חיל הים כדי לחזק אותם. ב-30 בספטמבר 1884 הוציא הקיסר וילהלם הראשון צו להקמת שייטת מערב אפריקה בפיקודו של ראש מטה האדמירליות, סגן אדמירל אדוארד פון קנור . השייטת הורכבה מה-SMS ביסמרק (ספינת הדגל), SMS גנייזנאו, SMS אריאדנה, SMS אולגה וספינת הקיטור אדלר. השייטת יצאה למערב אפריקה ב-30 באוקטובר. בהגיעם לאיי קייפ ורדה, נשלחה האריאדנה לליבריה ולחוף גינאה והגנייזנאו נשלחה למזרח אפריקה. ב-18 בדצמבר, "ביסמרק" ו"אולגה" הגיעו לנהר קמרון.
זמן קצר לפני שהשייטת הגיעה, נשרף יישובו של מנגה נדומב בל, שחתם על אמנה עם נכטיגל, והוסר דגל גרמניה. האדמירל קנור החליט על התערבות מיידית ושלח כוחות נחיתה לחוף להשמיד את כפרי המורדים ולעצור את ראשיהם. שתי נחתות, ה-Fan וה-Dualla שימשו ככלי נחיתה להעלאת 307 חיילים לחוף בהיקורטאון ב-20 בדצמבר. כוח הנחיתה קיבל הודעה כי פורעים בגדה הנגדית תקפו את מפעלי Jantzen &amp; Thormählen וחטפו את מנהליהם, והם הסתערו על העיר ג'וס כדי לנסות ולהשיב אותם. למחרת התקדמה האולגה במעלה הנהר עם הגאות הגואה והפגיזה את הכפרים המקומיים. כוח הנחיתה חזר לספינותיו ב-22 בדצמבר. האולגה, עם סגן אדמירל קנור, נשארה באזור בו התרחש המרד האנטי-גרמני. הרגיעה הוחזרה בהדרגה; בינואר 1885 הסתיימה האלימות ובמרץ נמסר רוצחו של מנהל המפעל להוצאה להורג.
ב-23 במרץ 1885 סירת התותחים SMS Habicht הגיעה להחליף את האולגה בתחנת הקבע שלה בנהר, מה שאפשר לאולגה לחזור הביתה יחד עם האדלר. בינתיים, ביסמרק שייטה במעלה ובמורד החוף והניפה את דגל גרמניה במספר מקומות. לאחר הגעתו של המושל הקיסרי הראשון של קמרון, יוליוס פון סודן ב-7 ביולי 1885, קיבלה ביסמרק פקודות להפליג למזרח אפריקה בעוד סירת התותחים נכנסה לתפקידה כסירת התותחים השנייה בתחנת מערב אפריקה. לאחר הרגעה של מריבות שבטיות ותסיסה באזור בהגנת גרמניה, פוזרה שייטת מערב אפריקה ביולי 1885.
עם זאת, בספטמבר 1885 קפטן קרל פאשן נצטווה להקים מחדש את השייטת באמצעות SMS סטוש, SMS פרינץ אדלברט ו-SMS גנייזנאו, שנפרסה תחת סגן אדמירל קנור במזרח אפריקה, וחזרה לחופי מערב אפריקה. במקרה זה, הדרישה המרובה לכוח הסירות הקטן של גרמניה גרמה לכך שכאשר הן הגיעו לקייפטאון, הוטל על גנייזנאו לחזור למזרח אפריקה, ורק "הנסיך אדלברט" ו"סטוש" המשיכו למערב אפריקה לפני שיחזרו חזרה לגרמניה, ושייטת מערב אפריקה פורקה סופית בדצמבר 1885. לאחר מכן הקים הצי הגרמני הקיסרי את התחנה המערב אפריקאית, המכסה את האזור הימי מול חופי מערב אפריקה. ספינות מלחמה הוקצו לנמלי המושבות הגרמניות החדשות.
ועידת מערב אפריקה והתאמות טריטוריאליות.
לאחר שביצעה את טענותיה עם נכטיגל וגיבתה בכוח הימי על ידי שליחת שייטת מערב אפריקה, נדרשה גרמניה להבטיח הכרה בינלאומית במעמדה באזור. ביסמרק האמין שרכישת מושבות, אמנם יקרה וללא אינטרס כלכלי או צבאי ממשי, אולם מועילה מבחינת השגת כוח מיקוח עם ממשלות אחרות. מטרתו למדיניות החוץ הייתה להשיג הסכם בינלאומי שיבדוק את ה"אימפריה הבלתי פורמלית" הענפה שבנתה בריטניה. בתמיכת צרפת, הוא כינס אפוא ועידה בברלין שתציב את רכישות גרמניה באפריקה על בסיס הכרה בינלאומית ותקבע את הכללים שכל המעצמות יבצעו בעתיד בעת טענות טריטוריאליות ביבשת.