אלקאיד הוא כוכב הסדרה הראשית כחול, מסוג ספקטרלי B3. הכוכב נמצא במרחק של 101 שנות אור והוא בעל מסה של כ-6 מסות שמש ורדיוס כמעט פעמיים רדיוס השמש. בהירות נראיתו היא מדרגה 1.86 והוא מאיר בעוצמה של פי 150 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ופי 700 בתוספת הקרינה בתחום העל-סגול, הנוצרת בשל טמפרטורת פני השטח הגבוהה שמגיעה לכ-20,000 קלווין. לו היה הכוכב חם מעט יותר הוא היה פולט קרינת X שנוצרת מהתנגשות של ענני גז הנפלטים ממנו במהירויות גבוהות.
בעוד שמרבית הכוכבים הבהירים בקבוצת הדובה הגדולה נמצאים במרחק דומה, נעים יחד והם בעלי מאפיינים ספקטרלים דומים, אלקאיד, בדומה לדובהה, אינו חלק מהם. הוא רחוק יותר, חם יותר ונע בכיוון אחר משאר הכוכבים, מה שיגרום בעתיד להתפרקות הקבוצה.
בנטנאש
אטא בדובה הגדולה
שי ברוש
שי (שייקה) ברוש (נולד ב-1952) הוא קצין בדרגת תת-אלוף (במילואים) בצה"ל, היה מפקד שייטת 13 וראש מספן המודיעין. בעל עיטור המופת במבצע ליידי במלחמת יום הכיפורים.
ילדות ומשפחה.
ברוש נולד וגדל בקיבוץ הגושרים בשם שי ברמן.
שירות בחיל הים.
הוא התגייס לצה"ל ב-1970 והתנדב לקומנדו הימי. בתחילת שנות ה-70 השתתף בלחימה נגד מחבלים ברצועת עזה. במלחמת יום הכיפורים השתתף ב"מבצע ליידי" שבמסגרתו חדר לנמל פורט סעיד עם כוח של היחידה שהטביע ספינת טילים מצרית מדגם "אוסה", שתי ספינות טורפדו, ונחתת טנקים. על פעולתו זו זכה לעיטור המופת.
בנובמבר 1974 השתחרר ברוש מצה"ל, אך חזר לשירות הקבע לאחר מבצע יונתן. הוא יצא לקורס קצינים ומונה למפקד צוות בשייטת. לאור הצלחותיו בפעולות נועזות שביצע, מונה ב-1979 למפקד פלגת הלוחמים, זאת על אף שהיה בדרגת סרן בעוד התפקיד נשא תקן של סגן-אלוף. כמפקד פלגת הלוחמים השתתף בין היתר ב"מבצע מתח גבוה", בו פשטו לוחמי הקומנדו הימי, תחת פיקוד עמי אילון, באפריל 1980 על בסיס מחבלים בלבנון ובו מחבלים שעמדו לצאת לפיגוע מיקוח בישראל, והרגו כעשרים מהם.
ברוש יצא לקורס חובלים ושירת כמפקד ספינת טילים, "אח"י רשף", בתקופת מלחמת לבנון הראשונה. ב-1984 חזר לשייטת 13, מונה שוב למפקד פלגת הלוחמים ולאחר מכן למפקד בית הספר ללוחמים של השייטת.
באוגוסט 1987, לאחר מותו הפתאומי של מפקד השייטת אורי גיל, מונה ברוש למפקד השייטת. תפקיד בו כיהן עד 1991. בתקופתו פוצצה היחידה את הספינה "סול פרין" של אש"ף בקפריסין, באפריל 1988 חוסל אבו ג'יהאד ובדצמבר אותה שנה השתתפו כוחות היחידה ב"מבצע כחול וחום".
בשנים 1992 עד 1994 שירת כמפקד בסיס אשדוד.
בינואר 1996 מונה לראש מספן המודיעין בחיל הים - "רמדן" וקודם לדרגת תת-אלוף. בתפקיד זה שימש קרוב ל-4 שנים. הוא התנגד לביצוע מבצע שירת הצפצפה בספטמבר 1997, שבו נהרגו 12 מלוחמי צה"ל. בהקשר לדברי חסן נסראללה על המבצע, התבטא ברוש בתקשורת .
בנובמבר 1999 סיים את תפקידו כרמד"ן ויצא ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן לאחר סיכום עם הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק שאת עתידו בצבא יקבע הרמטכ"ל הבא, שאול מופז. בקיץ 2001 סיים ברוש את הלימודים ומאחר שלא הוצע לו תפקיד, פרש באוקטובר 2001 מצה"ל.
תפקידים אזרחיים.
לאחר שחרורו מצה"ל עוסק ברוש בייעוץ בתחום הביטחוני.
ב-2010 הוצע ברוש כמועמד המוסכם על משרד האוצר ומשרד הביטחון לכהן כיו"ר התעשייה הצבאית, אך הצעה זו לא התקבלה במועצת המנהלים של החברה.
בינואר 2012 הופיע ברוש בפני ועדת צמח מטעם איש העסקים היהודי-גרמני מייקל הרצוג, והמליץ להקים את מתקני קליטת הגז הטבעי בים ולא ביבשה.
חקירה בפרשת הצוללות.
בספטמבר 2017 נעצר בידי משטרת ישראל בחשד של לקיחת שוחד והפרת אמונים בפרשת הצוללות.
בנובמבר 2018 הודיעה המשטרה כי נתגבשה תשתית ראייתית נגד ברוש לביצוע עבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים, קשירת קשר לביצוע פשע והלבנת הון, ובפברואר 2020 הודיעה פרקליטות מיסוי וכלכלה על כוונתה להעמידו לדין, בכפוף לשימוע. באפריל 2021 הוגש נגדו כתב אישום.
השכלה.
לברוש תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
מתיאש סמודיש
המכביה 2009
מנחם מנדל מקמיניץ
אנרי השלישי, מלך נווארה
עמנואל אופוסו יבואה
עמנואל אוֹפוֹסוּ יֶבּוֹאַה (בצרפתית: Emmanuel Ofosu Yeboah; נולד ב-1977 בכפר קיבי שבגאנה) הוא ספורטאי נכים, פעיל חברתי וידוען גנאי. קורות חייו הונצחו בסרט התעודי "המתנה של עמנואל" (2005).
ילדותו.
יבואה נולד עם לקות ברורה בעצמות אחת הרגלים, שלא מאפשרת דריכה על אותה רגל ולא מאפשר לבישת מכנסיים. הוא גדל בכפר קטן בלא חשמל ובלא מים זורמים במדינת עולם שלישי, בתקופה בה לא הייתה באותה מדינה שום מודעות לנגישות, ומרבית נכי התנועה זחלו ברחובות ללא כיסאות גלגלים וקיבצו נדבות. בעקבות נכותו הברורה של עמנואל, אביו דרש מאמו שתנטוש אותו ביער עם לידתו. משסירבה האם לעשות זאת, עזב האב את המשפחה והאם פרנסה לבדה את עמנואל ואחיו. האב ניסה לחזור אל חיק המשפחה רק עשרות שנים מאוחר יותר, אחרי שיבואה הפך לגיבור לאומי ולידידם של שועי עולם כגון מזכ"ל האו"ם, קופי ענאן, שרי חוץ, כוכבי קולנוע, ספורטאים בינלאומיים, ראשי שבטים ונשיא המדינה.
יבואה היה תלמיד מצטיין, למרות הקושי שלו להגיע אל בית הספר, שהיה במרחק הליכה גדול. יבואה נאלץ להגיע אל בית הספר כשהוא הולך קילומטרים אחדים בכל כיוון, כשהוא שעון על קביים ונושא את ספריו. אמו של יבואה אסרה על יבואה לקבץ נדבות ואסרה עליו ועל אחיו לעבוד, מתוך חשש שהדבר יפגע בלימודיהם. יבואה היה היחידי מבין אחיו שהצליח לשכנע את האם שתאפשר לו לעבוד מעט, לצד לימודיו בבית הספר. יבואה הסביר לאמו כי הדרך היחידה שלו להשתלב בחברת הילדים היא לרכוש לעצמו כדור רגל ומשחקים נוספים. עבודתו של יבואה סיפקה לו דולר אחד ביום – סכום משמעותי לאדם פשוט בגאנה באותה תקופה, ויבואה הצליח לשכנע את אמו שתיקח חלק מהסכום הזה כסיוע לפרנסת המשפחה. כך סייע יבוא הנכה בפרנסת אחיו הגדולים וחסרי הלקות.
כשהיה יבואה בן שלוש-עשרה, החלה בריאותה של אמו להתדרדר בשל עומס עבודתה. יבואה החליט לקחת חלק גדול יותר בפרנסת המשפחה, אך לא רצה להתעמת עם אמו. הוא ברח מהבית באישון לילה ונסע אל עיר הבירה אקרה, מוכת האבטלה, שלא היה לו בה שום קרוב ורֶע ומצא בה עבודה שאפשרה לו לשלוח לאמו שני דולרים בכל יום.
נעוריו.
באקרה גילה יבואה, שמצבם העגום של הנכים אינו ייחודי לכפר הולדתו, אלא חלק בלתי נפרד ממסורת מולדתו. הוא פגש בבירה נכים חסרי בית שאינם מודעים לקיומם של כיסאות גלגלים, זוחלים ברחובות, מקבצים נדבות ומגדלים את ילדיהם באוהלים ופחונים מאולתרים בגנים ציבוריים. יבואה שאף לשנות מצב זה בקנה מידה לאומי. הוא יזם מסע אופניים, שבו הוא הקיף לבדו את המדינה למרות נכותו. מסע אופניים זה תפס תשומת לב תקשורתית והפך את יבואה לגיבור לאומי עם נכות בולטת. יבואה ניצל את תושייתו, את הכריזמה שלו ואת שליטתו בשפה האנגלית כדי לאפשר את מסע האופניים הזה. המסע התאפשר בזכות שכנוע ראשי השבטים לאפשר לו לעבור בשטחם, בזכות שכנוע מאמן רכיבה על אופניים שיאמן אותו בהתנדבות ובזכות מכתב לעמותת ספורט נכים בארצות הברית שמבקש תרומה של זוג אופניים.
בחרותו.
בעקבות הצלחתו ההסברתית של יבואה, הזמינה אותו העמותה שתרמה את אופניו להשתתף באירועי ספורט שונים בארצות הברית. השתתפותו, לצד פועלם של ספורטאים נכים אחרים סוקרה על ידי כלי התקשורת של מולדתו והיוותה המשך למסע ההסברה שלו. חלק מהספורטאים הנכים שהכיר יבואה בארצות הברית לקו בלקות דומה לשלו והם שכנעו אותו לכרות את רגלו הפגומה ולהחליף אותה ברגל תותבת. הרגל התותבת שיפרה את תפקודו הספורטיבי ופתחה בפניו ענפי ספורט נוספים כגון ריצת מרתון מסוקרת שביצע.
הרגל התותבת אפשרה ליבואה גם ללבוש מכנסיים ארוכים והוא יצא בחליפה לסדרת פגישות מסוקרות עם כוכבי קולנוע ומדינאים בינלאומיים, כולל מזכ"ל האו"ם דאז קופי ענאן שהיה בן עמו שלו. הפגישה עם ענאן אותתה לבני עמו של יבואה שהטאבו על שילובם של נכים בחברה הגנאית נשבר. עם חזרתו של יבואה לגאנה הוא התקבל בה בטקס ממלכתי וארגן בגאנה קבוצת כדורסל נכים שהוזמנה לשחק בתחומי ארמון הנשיאות.
יבואה יזם באקרה הבירה שני מיזמי נגישות בולטים ומתוקשרים. הראשון היה מיזם חלוקת מאה כיסאות גלגלים. כיסאות אלה הורכבו על ידי מתנדבים מחלקים זולים שנתרמו על ידי ארגוני סיוע בינלאומיים. המיזם השני היה הנמכה של אחד מתוך כל קבוצת טלפונים ציבוריים כך שיתאפשר למשתמשי כיסאות גלגלים להשתמש בהם. מיזם זה נעשה בשיתוף חברת הטלפונים.
המתנה של עימנואל
היסטוריה קטנה של הצילום
היסטוריה קטנה של הצילום (בגרמנית: Kleine Geschichte der Photographie) היא מסה שנכתבה על ידי ולטר בנימין שהיה פילוסוף, מבקר ספרות ומרקסיסט יהודי גרמני.
המסה יצאה לאור גם בעברית בספר הכולל את המסה הפילוסופית היסטורית שכתב ולטר בנימין בשנת 1931 ואחרית דבר בצורת מאמר בשם תצלום לא חתום מאת אריאלה אזולאי. הספר כולל הערות מאת אנדרה גונטרט מתוך תרגום המסה לצרפתית בשנת 1996. בספר מופיעות תמונות שהופיעו במאמר המקורי ותמונות אחרות מתקופת ראשית הצילום המוזכרות בספר.
קיימת יותר מגרסה אחת להיסטוריה הקטנה של הצילום. הספר עוסק בשיח של הצילום בפרט ושל התרבות החזותית בכלל. לדעת בנימין ההתחלות המרובות של הצילום מציעות היבטים שונים של היחסים שבין היסטוריה לבין הצילום. התחלת הצילום היא ריבוי אירועים, ממציאים, טכניקות, מטרות, יישומים, סוגי מכשירים ושימושים שברגע נתון הבשילו להתחלה חדשה.