ואקנין עלה לישראל ב-1968 ועבד עד לשנת 1977 כרופא במחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא, ושימש שם כראש היחידה לנוירוכירורגיה לילדים. בשנת 1977 עבר לעבוד במרכז רפואי רבין וב-1978 עבר למרכז הרפואי סורוקה. במקביל לעבודתו כרופא שימש מ-1969 כמרצה בחוג לאנטומיה ופתולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב והגיע שם לדרגת פרופסור ב-1974.
ב-1979 יצא ואקנין לקנדה ועד 1989 היה פרופסור באוניברסיטת מונטריאול (מ-1988- פרופסור מן המניין) וממונה על לימודי הנוירואנטומיה שם, והוכר כמרצה מצטיין. כן ניהל מ-1987 את המחלקה הנוירוכירורגית בבית החולים Hotel-Dieu de Montreal. ב-1989 שב לישראל והתמנה למנהל המחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי תל אביב, אותה ניהל עד מותו.
ואקנין פרסם יותר מ-200 מאמרים בתחום עיסוקו. הוא התעניין במיוחד בניתוחי בלוטת יותרת המוח ואף פיתח שיטה לניתוח הבלוטה בגישה דרך נחיר האף, ללא פתיחת הגולגולת. כמו כן ניהל מחקר חלוצי בפיזיולוגיה של חוט השדרה.
בנוסף לעיסוקו הרפואי כתב ואקנין סיפורים קצרים בצרפתית, שתיארו את קורות חייו והידע המדעי שרכש. שבעה מהם זכו בפרסים בתחרויות שנערכו בצרפת.
ואקנין חלה בסרטן הלבלב ונפטר בחודש אוגוסט 2002. הוא הוסיף לנתח עד הימים האחרונים לחייו.
בשנת 2004 הוקמה על שמו העמותה הישראלית להפרעות יותרת המוח.
רומנסה ופיוט
"רומנסה ופיוט" הוא אלבום אולפן העשירי שהקליט שלמה ארצי בשנת 1977. האלבום נחשב לחריג במיוחד בקריירה של ארצי, משום שהתמקד בשירת הקודש והחול של יהדות ספרד וסטה מהסגנון המוכר שלו, שכלל שירי פופ ובלדות רומנטיות. האלבום הוקלט בעידודו של יצחק לוי, שנודע כמי שעמד בראש המאמץ לתיעוד ולשימור הפולקלור היהודי-ספרדי ותרבות הלדינו, וחלק מהשירים אכן תורגמו לעברית משפה זו.
המפגש הראשון בין ארצי ולוי התקיים זמן מה קודם לכן, במופע בשם שבת אחים שאותו יזם לוי ושהוקדש לשירים ומונולוגים מהווי הקהילה היהודית-ספרדית. לוי, שהעריך את סגנון שירתו של ארצי, יצר עמו קשר והזמינו לקחת חלק במופע. השניים התיידדו, ולוי הכיר לארצי את שירי הלדינו ואת הרומנסות הספרדיות. היכרות זו הביאה את ארצי ליזום הקלטת אלבום אולפן שיוקדש לשירים אלה.
בסך הכול הקליט ארצי 12 שירים לאלבום, שאת כולם ליקט לוי מרפרטואר שירי החול והקודש של יהודי ספרד עוד קודם לכן. צד א' של האלבום כלל לחנים מ"ספר הרומנסות הגדול" של לוי, ואילו צד ב' - לחנים מ"אתנולוגיה לחזנות ספרדית". את המלים לשירים תרגם מלדינו משה גיורא, ועל העיבודים המוזיקליים היו אחראים אריה לבנון, אילן גלבוע ושמעון כהן. בכל העיבודים בלטה הנגינה על גיטרה קלאסית ועל חליל, ובחלקם שולבה גם חטיבת כלי קשת. השירים הבולטים באלבום היו "מימי לא ראיתי", "מול ירח ערפילי", "לכה דודי", "לנצח" ו"אבוא כעני על פתח". לוי עצמו לא זכה לראות את הפרויקט מושלם: הוא נפטר ממחלה קשה במהלך הקלטת השירים.
בחברת הד ארצי, שהדפיסה את האלבום, קיוו שהוא יהפוך ללהיט. ארצי כבר נחשב אז לכוכב מוכר במוזיקה הישראלית, ואילו סגנון הרומנסות נחשב לנישתי במיוחד ולמזוהה עם זמרי פולקלור דוגמת אברהם פררה. התקווה הייתה שנוכחותו של ארצי הצעיר תהפוך את השירים למושכים יותר מבחינת הציבור הרחב. ואולם, תקווה זו נכזבה. האלבום נכשל לחלוטין מבחינה מסחרית, ולמעשה בתוך זמן קצר גם נמוג מהתודעה הציבורית. גם מבקרי מוזיקה רבים לא היו מודעים כלל לקיומו. ארצי עצמו נמנע מביצוע הרומנסות שהקליט בהופעותיו. תוצאה נוספת של הכישלון המסחרי הייתה הפיכת האלבום לפריט אספני. "הד ארצי" לא הדפיסה מהדורה נוספת של האלבום, והעותקים המעטים שנמכרו מהמהדורה המקורית הפכו נדירים ביותר.
בשנת 2008 הוציאה הד ארצי הדפסה מחודשת של תשעת אלבומיו הראשונים של ארצי (וכל אלבום אוסף) בפורמט דיסק. "רומנסה ופיוט" נכלל בהדפסה מחודשת זו, וכך הפך שוב לנגיש מבחינת הקהל הרחב.
אתר לאומי
טרוויס וולטון
טרוויס וולטון (באנגלית: Travis Walton; נולד ב-10 בפברואר 1953) הוא חוטב עצים אמריקני, שנחטף לכאורה על ידי חוצנים בליל 5 בנובמבר 1975, לנגד עמיתיו לעבודה ביער הלאומי אפצ'י-סיטגריבס שבמדינת אריזונה. לטענתו הוא הוחזק על ידי החוצנים במשך חמישה ימים.
המקרה של וולטון זכה לפרסום רב ונותר אחד מהמקרים הנודעים ביותר של חטיפה לכאורה שבוצעה על ידי חוצנים.
על בסיס תקרית זו הופק בשנת 1993 סרט הקולנוע "אש ברקיע" (Fire in the Sky).
רקע.
טרוויס וולטון נולד ב-10 בפברואר 1953. וולטון היה תושב העיירה סנופלייק, אריזונה. בשנת 1975 וולטון עבד כחוטב עצים עבור מייק רוג'רס.
סיפור החטיפה לכאורה של טרוויס וולטון.
ביום רביעי 5 בנובמבר 1975, וולטון עבד יחד עם רוג'רס ועם חמישה חוטבי עצים נוספים - קן פיטרסון, ג'ון גולה, סטיב פירס, אלן דאלי, ודווין סמית.
מעט אחרי השעה 18:00 בערב, בסופו של יום העבודה ולקראת השקיעה, וולטון ויתר חברי הצוות ארזו את הציוד שלהם, נכנסו לטנדר של מנהל העבודה מייק רוג'רס והחלו נוסעים חזרה לכיוון ביתם שבעיירה סנופלייק.
בסביבות השעה 18:15 חברי הצוות הבחינו בחשכת הלילה באור בוהק שהגיח דרך צמרות העצים מאוחרי גבעה קרובה. לאחר שהם התקרבו הם הבחינו שהאור הוא למעשה חללית כסופה גדולה בצורת דיסק שריחפה בגובה 6 מטרים באוויר, כ-30 מטרים מהכביש.
בעקבות כך, רוג'רס עצר את הטנדר. וולטון, מתוך סקרנות, קפץ מהמשאית ורץ לעבר החללית על מנת להעיף מבט מקרוב באובייקט. עמיתיו של וולטון צעקו לו שיחזור אך הוא המשיך לעבר החללית. בעודו פוסע לעבר האובייקט, החללית שיגרה לעברו קרן אור בוהקת בצבע כחלחל אשר העיפה את וולטון ארצה במרחק מה מהמקום בו ניצב.
רוג'רס, אשר נהג בטנדר, היה משוכנע כי וולטון נהרג מהפגיעה, וכי העב"ם יתקוף בהמשך את יתר חברי הצוות שברכב, ובשל כך, מתוך בהלה, רוג'רס ויתר חברי הצוות ברחו באופן מיידי מהמקום. אף על פי כן, זמן קצר לאחר שברחו מהאזור הצוות הגיעו למסקנה כי הם ישבו לזירה כדי לחפש את וולטון. אף על פי כן לאחר שהם שבו למקום הם לא מצאו זכר לחללית או לוולטון, על אף שהם חיפשו את וולטון ביער במשך כחצי שעה.
בעקבות כך בסביבות השעה 19:30 דיווח לראשונה על המקרה לרשויות המקומיות. למחרת נערכו חיפושים נרחבים באזור היער הלאומי אפצ'י-סיטגריבס באמצעות כוחות משטרה גדולים, מתנדבים רבים ובאמצעות מסוקים וכלבי גישוש. אף על פי כן, הרשויות לא מצאו שום זכר לוולטון. משום שהרשויות לא מצאו את וולטון, בינתיים צוות החוטבים הפכו לחשודים מרכזיים בפרשה, כאשר המשטרה החלו לחשוד כי צוות חוטבי העצים רצחו למעשה את וולטון או שהם שותפים במתיחה. בעקבות כך, למרות היעדר מניע ואף על פי שלא היו הוכחות לפלילים, ב-10 בנובמבר 1975 כל ששת חברי הצוות עברו בדיקת פוליגרף, אותה כולם עברו בהצלחה.
על סיפון החללית.
לטענתו של וולטון, במהלך חמשת הימים שבהם נעדר מביתו, הוא זכר בבירור פרק זמן שנמשך בסביבות שעתיים אשר במהלכו הוא היה בהכרה מלאה, וככל הנראה על סיפון החללית של החוצנים:
לטענתו של וולטון, הוא התעורר כאשר הוא שכב על מיטה בעוד שמולו עמדו שלושה חוצנים אפורים שלבשו סוג של סרבל כתום. לטענתו, החוצנים היו נמוכי קומה, קרחים, עם ראשים גדולים ועיניים גדולות. בעקבות כך, לטענתו, מתוך בהלה הוא צעק על החוצנים, ניסה להדוף אותם וכתוצאה מכך הוא גרם לחוצנים לעזוב את החדר. אחרי כמה דקות, וולטון יצא גם כן מהחדר, רץ דרך מסדרון קטן לתוך חדר מעוגל וחשוך אשר הכיל כיסא עם משענת גבוהה במרכז החדר. לטענתו כאשר הוא התיישב על הכיסא, הוקרנו מפות כוכבים על גבי מעין תקרת פלנטריום עגולה.
אחרי כמה דקות נכנס לחדר יצור דמוי אנוש שלבש סרבל כחול וחבש קסדה. היצור לא אמר מילה, רק חייך אל וולטון וביקש ממנו שיתלווה אליו. הוא הלך אחרי היצור במורד מסדרון שהוביל אותם לאולם גדול עם תקרה מקומרת שהיה דומה להאנגר מטוסים. לטענתו של וולטון הוא הבין באותה העת כי הוא יצא מהחללית הדומה לזו שראה ביער, וכעת נמצא בחללית אם הגדולה בהרבה. לטענתו האולם הכיל שני עב"מים כסופים נוספים.
משם הוא הוכנס לחדר קטן שבו היו שלושה יצורים נוספים דמויי אנוש עם סרבלים כחולים אשר גם כן לא אמרו מילה, רק חייכו לוולטון והובילו אותו לשולחן קטן, הניחו על פניו מסכה הדומה למסכת חמצן, וכתוצאה מכך וולטון איבד את הכרתו.
שובו של וולטון.
לטענתו של וולטון הכרתו שבה אליו כאשר הוא התעורר בסמוך לכביש, בקרבת תחנת דלק בפאתי העיר הבר ובמרחק רב מהיער שבו נפגע מקרן האור. לטענתו הוא הספיק להבחין בעב"ם אשר ריחף מעליו ונעלם במהירות. בעקבות כך, בסביבות חצות של יום שני 10 בנובמבר 1975, וולטון ביצע שיחת גוביינא מתא הטלפון שבתחנת הדלק לגיסתו, אליסון וולטון, המתגוררת בעיירה הסמוכה טיילור על מנת שזו תאסוף אותו משם.
אליסון ובעלה גרנט מצאו את וולטון בתא הטלפון של התחנה, כאשר לטענתם הוא היה כחוש, מבוהל, מבולבל ובמצב נפשי קשה. לטענתם, לאחר שהם יידעו את וולטון כי הוא נעדר כמעט שבוע, הוא היה המום ושתק. דוויין וולטון, אחיו של טרוויס וולטון, ציין כי המשפחה החליטה שלא לדווח באופן מיידי לרשויות על כך שוולטון חזר מתוך דאגה למצבו השביר לכאורה של טרוויס.
עוד באותו היום וולטון עבר בדיקה גופנית בפיניקס אצל ד"ר הווארד קנדל וד"ר ג'וזף סאלוטס. הם לא מצאו כל עדות לפגיעה פיזית.
אחרית דבר.
בשנת 1978, וולטון פרסם את הספר "The Walton Experience" אשר עסק בהרחבה בפרטי התקרית.