אסירי המחנות קאופרינג ומילדורף ישנו בבקתות עפר עלובות, שהיו שקועות בחלקן באדמה ומכוסות באדמה כדי להסוות אותן מהאוויר. כל אחד מ-11 מחנות קאופרינג הכיל כמה אלפי אסירים, רובם הגדול היו יהודים. לא ידוע מספרם המדויק של האסירים, אחת הערכות מדברת על מעל ל-28,000 אסירים בכל מחנות קאופרינג שמתוכם שרדו כ- 15,000 איש. מחלות, תת-תזונה, עינויים, התעללויות והתנאים הקשים במקומות העבודה ובמחנות גבו את מחירם מהאסירים, וכתוצאה מכך נוצר שיעור תמותה גבוה.
אורי חנוך, אסיר לשעבר, העיד על התנאים במחנות:
פינוי ושחרור.
כשהצבא האמריקאי התקרב למתחם קאופרינג בסוף אפריל 1945, האס-אס החל בפינוי המחנות ושליחת האסירים בצעדות המוות לכיוון דכאו. האסירים שלא יכלו לעמוד בקצב לעיתים קרובות נורו או הוכו למוות על ידי השומרים.
ב-27 באפריל שוחררו המחנות, כשרובם נטושים. בקאופרינג הרביעי, האס-אס הצית את צריפי המגורים והרג מאות אסירים שהיו חולים או חלשים מדי מכדי לזוז או להימלט.
מתוך 30,000 האסירים שהובאו לקאופרינג נספו כ-14,500 אסירים ואסירות.
שחרור מחנה קאופרינג ליד העיירה בוכלו (Buchloe) בוצע בידי פלוגה ה', רגימנט 506. החיילים מצאו מאות גופות של אסירים במחנה ומאות אסירים חיים מזי רעב.
הקצין האמריקאי ריצ'רד וינטרס תיאר את תחושותיו בעת ששחרר את המחנה:
לאחר המלחמה.
מבני מחנות קאופרינג נהרסו כמעט כליל. רק שרידים של מחפורות, שרידי מבנים במחנה מס' 7 וקברים הפזורים ביער מעידים על העבר.
בשנת 1989 החליט אקהרד קנובלוך, ראש עיריית גאוטינג, עיירה הסמוכה למיקומם של מחנות קאופרינג, לחקור את המחנות ולאתר ניצולים. בעזרתו ובעזרת עמותה שקמה מניצולי קאופרינג ודכאו, הוקמו בעיירות הסמוכות למחנות בבוואריה עשרים וארבע אנדרטאות זהות ועוד אחת נוספת ב"יד ושם".
באתר הוקם מוזיאון קטן בתוך בסיס צבאי השוכן באחד המפעלים לשעבר. בכניסה למוזיאון הוצב לוח זיכרון.
שחרור אחד ממחנות קאופרינג היה נושאו של פרק בסדרת הטלוויזיה "אחים לנשק" (פרק 9 - "מדוע אנו נלחמים").
בתיה חורגין
בתיה חורגין (נולדה ב-9 באוקטובר 1928) היא פרופסור אמריטה במחלקה למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן וחברה ו-Corresponding Member (תואר של כבר למפעל חיים) של הארגון המוזיקולוגי האמריקני (Musicological Society of America), 2007.
ביוגרפיה.
בתיה חורגין נולדה וגדלה בבית שומר מצוות בעיר ניו יורק. אביה, פנחס חורגין (1957-1894), היה פעיל ציוני, נשיא ארגון "המזרחי" האמריקאי, היה פרופסור בישיבה יוניברסיטי ובאמצע שנות החמישים ייסד את אוניברסיטת בר-אילן וכיהן כנשיאה הראשון. אמה, שושנה חורגין לבית זליגסון (1954-1900), הייתה ילידת לודז', שנמלטה ממנה מפני הפוגרום, הייתה כנרת תלמידתו של הכנר הנודע ג'וזף יואכים ולמדה בברלין ב-Berliner Hochschule fur Musik, היא היגרה לעיר ניו יורק בשנת 1920. בן דודה, יעקב חורגין, היה סופר ידוע. אחותה, נעמי חורגין-מילר, היא פרופסור אמריטה להיסטוריה של האנגלית במכללת האנטר, האוניברסיטה העירונית של ניו יורק.
בתיה חורגין החלה ללמוד לנגן על כינור מאמה בהיותה בת חמש, אחרי כן למדה לנגן על פסנתר, למדה בבית הספר התיכון למוזיקה ואמנויות בעיר ניו יורק בשנים 1946-1942, למדה לתואר ראשון בחוג ראשי מוזיקה במכללת האנטר וסיימה בהצטיינות יתרה בשנת 1950, למדה תאוריה מוזיקלית אצל נדיה בולאנז'ה וכן נגינה על כינור וויולה בפונטנבלו (Fontainebleau) שבצרפת בחודשי הקיץ של 1951-1950. למדה לתואר שני בראדקליף קולג', אוניברסיטת הרווארד וסיימה ב-1952. עשתה את הדוקטורט באוניברסיטת הרווארד וסיימה ב-1963, נושא הדיסרטציה היה: "הסימפוניות של ג'ובאני בטיסטה סמרטיני."
העבודה נעשתה בהדרכתם של הפרופסורים נינו פירוטה ו-LaRue Jan.
החלה ללמד בואסאר קולג' (Vassar College), המצוי מצפון לעיר ניו יורק, ב-1952 והגיעה לדרגת פרופסור מן המניין ב-1969, בשנת 1970 עלתה לישראל ולבקשת הרולד פיש, רקטור האוניברסיטה הקימה את המחלקה למוזיקולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, בראשה עמדה עד לשנת 1984; בשנה הראשונה היו במחלקה שני מרצים: פרופסור צבי קרן שהגיע מארצות הברית והמלחין אנדרה היידו ולמדו בה כ-18-16 סטודנטים. חורגין ארגנה את המחלקה לפי מודל של מחלקות דומות בארצות הברית והקימה בה היסטוריה של המוזיקה, בכלל זה מוזיקה יהודית, תאוריה של המוזיקה וגם ביצוע, כשבמשך מספר שנים הייתה למחלקה תזמורת. חורגין פרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה בשנת 1996.
היא הייתה האישה הראשונה שהייתה חברה בוועדת הסנאט המרכזת של אוניברסיטת בר-אילן, ועדה העוסקת בהעלאות בדרגה ובתוכניות לאוניברסיטה. שימשה כפרופסור אורח בסאמר סקול שבאוניברסיטת הרווארד (1963), באוניברסיטת תל אביב (1972), באוניברסיטה העברית (1973), באוניברסיטת נורת'ווסטרן (1976), באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים (1977), באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, (1977), בקווינס קולג', המשתייך לאוניברסיטה העירונית של ניו יורק (1981); ובאוניברסיטת אינדיאנה (2001).
חורגין חברה בארגון המוזיקולוגי הישראלי והייתה יו"ר שלו בשנים 1995-1994, ישבה שנים רבות במערכת כתב העת שלו Israel Studies in Musicology וערכה אותו בשנים 1981, 1996. כמו כן הייתה חברת the Editorial Board of the Journal of the American Musicological Society בשנים 1969-1971.
הפיקה וערכה CD עם תלמידיה על מוזיקה כלית לא ידועה של סמרטיני, בוקריני וואשו.
מחקריה.
מחקריה של בתיה חורגין עוסקים במוזיקה של התקופה הקלאסית, במאה ה-18 וחלק מהמאה ה-19, היא חוקרת את הסימפוניה הקלאסית ותולדותיה ומתמקדת במלחינים סמרטיני ובטהובן.
The Early Symphonies.
זהו ספרה הראשון של חורגין, שראה אור על ידי המחלקה למוזיקולוגיה של אוניברסיטת הרווארד ב-1968. זהו הרפרטואר השלם היחידי של סמרטיני שפורסם עד היום והוא הוצאה ביקורתית (critical edition) והיא התבססה על כל המקורות שנתגלו לסימפוניות שלו.
Thematic Catalogue of the Works of Giovanni Battista Sammartini: Orchestral and Vocal Music.
זהו קטלוג של כל יצירותיו של סמרטיני אותו הכינה חורגין ביחד עם המנצח ניואל ג'נקינס (Newell Jenkins) ויצא לאור בהוצאת אוניברסיטת הרווארד, 1976. הקטלוג מחולק לקטגוריות שכוללות 67 סימפוניות, וכן קונצ'רטות, אופרות ומוזיקה דתית. בשביל כל יצירה יש ההתחלה של התמות של כל פרק ביצירה, התאריכים, וכל המקורות.
במאה ה-18 התעוררה בעיה גדולה לגבי האותנטיות של היצירות, מכיוון שחיברו יצירות רבות, אולם היו כתבי יד מקוריים מעטים. היו 67 סימפוניות של סמרטיני שהצליחו להוכיח שחיבר אותן ועוד 82 סימפוניות שיוחסו לו, אולם הוא לא כתב אותן, חורגין וג'נקינס גילו זאת מכיוון שהן לא היו כתובות בסגנון המייחד אותו.
Giovanni Battista Sammartini: Sonate a tre stromenti (Six Noturnos for String Trio, Op. 7).
ספר זה יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת צפון קליפורניה ב-1981. בנוסף ליצירותיו הסימפוניות סמרטיני היה גם מלחין חשוב של מוזיקה קאמרית, חורגין מצאה מהדורה זו של טריו שחיבר סמרטיני למצנט, דוכס פארמה עליו לא היה ידוע עד אותה עת. היא הכינה מהדורה של היצירה, plural עם רקע היסטורי וניתוח שלה
Giovanni Battista Sammartini: Ten Symphonies.
אסופה של הסימפוניות הטובות ביותר של סמרטיני משלוש תקופות של התפתחותו: המוקדמת, הבוגרת והמאוחרת, בשנים 1772-1732. נעשה ניתוח מפורט של הסימפוניות. הן פורסמו בסדרה הקרויה The Symphony, 1720-1840 New York and London: Garland, 1984
Editions of two Symphonies by Antonio Brioschi, with analysis of a third Brioschi Symphony.
ספרה זה של חורגין הוא מהדורה של שתי סימפוניות של אנטוניו בריוקי (Brioshi), עם ניתוח של סימפוניה שלישית.
Beethoven: Symphony No. 4, Bb Major, Op. 60.
זוהי מהדורה חדשה של הסימפוניה הרביעית של בטהובן.
Transcendent Mastery: Studies in the Music of Beethoven.
זהו ספרה של חורגין שראה אור בשנת 2008. לספר ארבעה פרקים, כשכל פרק עוסק בסוגה אחרת ביצירתו, אותה הלחין בתקופה אחרת: 1. סונטה לפסנתר בתקופה המוקדמת. 2. קונצרטו לכינור. 3. סונטה לכינור ופסנתר. 4. רביעיית מיתרים. חורגין סוקרת מיצירותיו של בטהובן, מתארת את ההיסטוריה של היצירה ונותנת לה ניתוח סגנוני ומעמיק. בספרה השתמשה חורגין בשיטתו של פרופסור יאן לארו (Jan LaRue) מאוניברסיטת ניו יורק. של שימוש בסמלים, גישה למרכיבים המוזיקליים העיקריים, ניתוח הצלילים, הדינמיקה, המרקם, ההרמוניה, המקצב, המלודיה וכן הצורה. חורגין ניסתה להסביר כיצד בטהובן עבד ואם השתמש בגישה סיסטמטית. בספר היא כתבה על דרכי ההבעה השונות של המוזיקה של בטהובן, התהליך היצירתי, איך בטהובן כתב את המוזיקה, הסקיצות של המוזיקה, השינויים באוטוגרף שלו.
Francesco Galeazzi's Description (1796) of Sonata Form.
Galeazzi היה תאורטיקן איטלקי וחורגין גילתה בכתביו תיאור של the themes של צורת הסונטה. עד מחקרה הדעה המקובלת במחקר הייתה שתיאור כזה לא היה קיים במאה ה-18.
Exploring the Eroica: Aspects of the New Critical Edition.
זהו מאמרה של חורגין החוקר את בעיות העריכה של סימפוניה ארואיקה של בטהובן.
Beethoven and Mozart's Requeim: A New Connection.
במאמרה חורגין כותבת על אוטוגרף של בטהובן וגילתה כשבטהובן עבד על המיסה המפורסמת שלו משנת 1819 הוא למד פוגה מהרקוויאם המפורסם של מוצרט, בנוסף לכך היא כותבת גם על מלחינים נוספים שבטהובן העתיק את יצירתם ולמד מהם כמו באך, הנדל ומלחינים אחרים שלא היו ידועים.