דבוז'אק כתב את הסימפוניה בתחילת 1893, בעת שהותו בארצות הברית כמנהל הקונסרבטוריון הלאומי של ניו יורק בשנים 1892-1895. השמעת הבכורה הייתה ב-16 בדצמבר 1893, על ידי הפילהרמונית של ניו יורק ובניצוחו של אנטון זיידל, באולם קרנגי הול. נגינת הסימפוניה אורכת ארבעים ושבע דקות.
אינסטרומנטציה.
הרכב הכלים בסימפוניה כולל:
מבנה היצירה.
הסימפוניה בנויה כמקובל מארבעה פרקים בעלי מוטיבים חוזרים:
1.אדג'ו - אלגרו מולטו (שלוש עשרה דקות)
2.לארגו (שתים עשרה וחצי דקות)
3.סקרצו - מולטו ויוואצ'ה (מלא חיים) - פּוֹקוֹ סוסטנוטו (שמונה וחצי דקות)
4. אלגרו קון פואוקו (שתים עשרה דקות)
היצירה נפתחת באדג'ו חרישי, הנקטע בתרועת קרנות בטוניקה. התרועה מתחילה בספורצנדו ויורדת מיד לפיאניסימו. הנושא עובר מכלי מיתר אל כלי נשיפה מעץ, אך נקטע כבר בתיבה התשיעית במטחי פורטיסימו קצרים ומקוטעים, היוצרים מתח לקראת הבאות. החלילים והאבובים ממשיכים בסטקטו מהיר, שוב פיאנו, על רקע טרמולו חרישי בוויולות, שאליהן מצטרפים שאר כלי המיתר. המבוא מסתיים בתיבה 22 בטרמולו של הכינורות והוויולות, העובר בבת אחת מ-4/8 ל-2/4 ומאדג'ו לאלגרו מולטו. הנושא עובר בחילופין מהירים בין כלי נשיפה ממתכת, כלי נשיפה מעץ וכלי מיתר, ומסימן המקום 2 הוא דועך בהדרגה עד לפיאניסיסימו בהכנה לכניסת הנושא השני בסימן 3, בסולם סול מינור. לנושא זה, המופיע תחילה בחלילים ובאבובים ובהמשך בכלי המיתר, אופי ברור של מחול עממי צ'כי. בסימן 5 מופיע הנושא השלישי בחליל סולו, בסולם סול מז'ור, עובר לכלי המיתר ומגיע לשיא ברצף אקורדים בפורטיסימו בכל כלי התזמורת שהמשכו, לאחר סימן החזרה בפיתוח סוער בכלי המיתר והנשיפה לסירוגין, משובץ בתרועות קרן וחצוצרה. בסימן 10 חלים שינויי סולמות, ממי מינור לסי מז'ור וממנו אל לה במול מז'ור, עד לחזרה בסימן 13 אל סולם מי מינור המקורי. בו מסתיים הפרק. בספרו "רבגוניותה של המוזיקה" מערער ליאונרד ברנשטיין על הניסיונות למצוא בסימפוניה "מן העולם החדש" אופי אמריקאי ומוצא בפרק זה דמיון רב לסימפוניה הראשונה של ברהמס, שהשפיע רבות על דבוז'אק.(עמ' 136). ברנשטיין מציין, כי השימוש בסינקופות, המזכיר לכאורה מוזיקה אמריקאית, מופיע לא רק אצל ברהמס, אלא גם אצל באך, מוצרט, בטהובן ועוד. גם הנטייה לייחס אופי אינדיאני למוזיקה המבוססת על סולם פנטטוני כושלת, משום שהשימוש בסולם זה רווח גם במוזיקה עתיקה של עמים אחרים ובמוזיקה כנסייתית גרגוריאנית, מה גם שבהמשך הוא מוסיף עוד טון לסולם הפנטטוני ובכך חוזר לסולם המז'ורי.
נושא הפרק השני, בסולם רה במול מז'ור, הוא שיר לירי בעל אופי צ'כי, המופיע לראשונה בסולו של קרן אנגלית, בליווי חרישי של כלי מיתר מעומעמים (קון סורדינו). אל הקרן האנגלית מצטרפים הקלרינטים ואחריהן הבסונים, המביאים את הנושא אל שיאו בקרשנדו קצרצר וחזרה לפיאניסימו. אחרי סימן 1 מצטרפים כלי הנשיפה ממתכת ואז נכנסים כלי המיתר לבדם, בפיתוח של הנושא. בסימן 2 משתנה הסולם למי מז'ור והמהירות משתנה, מהאצה לכמה תיבות להאטה וחוזר חלילה. אחרי קטע סוער מסימן 4, העובר בין כלי הנשיפה מעץ לכלי המיתר, חלה האטה בסימן 5, עם חזרת הנושא בסולו לקרן אנגלית, כמו בראשית הפרק. כלי המיתר המעומעמים, שניים-שניים בלבד, נוטלים את הנושא בפיאניסימו דועך עד לסולו חרישי, הגואה לקרשנדו קצר בהרכב מלא וחוזר ודועך בכלי נשיפה מעץ ובכינור בלבד, נחלש ומואט עד למולטו אדג'ו חרישי בסיום הפרק.
לגבי פרק זה ניסו הטוענים ל"אמריקאיותה" של הסימפוניה לייחס את הנעימה, המוכרת כשיר "חזרה הביתה", לשיר נשמה אפרו-אמריקאי, אבל האמת היא, שהשיר הנודע נכתב על יסוד הנעימה של דבוז'אק, ולא להפך וכמו כן, טוען ברנשטיין, לו הוצמדו מילים צ'כיות לנעימה, הייתה נשמעת צ'כית ולאו דווקא אמריקאית.
הפרק השלישי, בסולם מי מינור, הוא מולטו ויוואצ'ה - מהיר מאוד ומלא חיים - ונושאו מצטיין בתזזיתיות קופצנית ומקוטעת בכלי הנשיפה מעץ ובכלי המיתר. אחרי מעבר קצר לאחר סימן החזרה שאחרי סימן 1, מופיע הנושא השני בסולם מי מז'ור בקצב איטי יותר (פוקו סוסטנוטו). נושא זה בולט באופיו הצ'כי-עממי. לאחר חזרה לסולם הטוניקה ווריאציות על הנושא הראשון והשני מסתיים הפרק בקודה, הדועכת והולכת לפיאניסימו עד לשתק מלא של תיבה שלמה ואחריו אקורד סיום בפורטיסימו על הטוניקה. גם בפרק זה מוצא ברנשטיין השפעות אוסטריות וצ'כיות מובהקות, ואילו בפרק הרביעי, האחרון, ניכר דמיון למוזיקה של מוסורגסקי הרוסי.
השפעות מוזיקליות.
דבוז'אק הגיע לניו יורק לפי בקשתה של ג'נט ת'רבר, אשת חברה ניו-יורקית שביקשה מלחין ידוע שינהל את הקונסרבטוריון הלאומי. התנאי של דבוז'אק היה שתלמידים שחורים ואינדיאנים מוכשרים שלא יוכלו לשלם את דמי הלימוד ילמדו ללא תשלום. הוא אף התבטא כי המוזיקה הילידית והשחורה מעניינת אותו:
דבוז'ק טען שלא ציטט ביצירה נעימות מהמוזיקה האמריקאית, אלא חיבר מלודיות משלו באותו הסגנון.
מספור.
כיום ידוע לנו שדבוז'אק כתב תשע סימפוניות. עם זאת, בראשית המאה ה-20, עד זמן קצר לאחר מותו של המלחין, היו ידועות רק חמש הסימפוניות המאוחרות, היות שדבוז'אק גנז את ארבע הסימפוניות הראשונות שלו. לכן עד אז הייתה ידועה הסימפוניה התשיעית כסימפוניה החמישית של המלחין. אף לאחר פרסומן של ארבע הסימפוניות הראשונות, ב-1912, לא הייתה אחידות במספור, ובהוצאות ישנות היא עדיין ממוספרת כסימפוניה החמישית של דבוז'אק.
הסכם יפו (1229)
הסכם יפו הקרוי גם הסכם תל אל-עג'ול יפו הוא הסכם שנחתם בפברואר 1229 בין פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בהיותו נושא כתר מלך ירושלים לבין הסולטאן המצרי אלמלך אלכאמל. הסכם זה היה שיאו של מסע הצלב השישי ועל פיו הועברו למדינה הצלבנית שטחים בארץ ישראל ושליטה חלקית בירושלים.
רקע.
מסע הצלב החמישי.
מסע הצלב החמישי, שהמסע השישי היה המשכו המיידי, נערך בין השנים 1217 עד 1221, מסע זה כוון כנגד מצרים, מתוך מחשבה כי התמוטטות השושלת האיובית וכיבוש מצרים יבטיחו שליטה אירופית צלבנית בארץ ישראל וירושלים.
המסע הסתיים בכישלון מוחלט - כניעתו של הצבא הצלבני לצבא המצרי והסולטאן האיובי.
הסכם הכניעה החזיר לידיו של הסולטאן שטחים שנכבשו קודם לכן ובראשם העיר דמיאט ואת שבויי המלחמה המוסלמיים. בתמורה החזיר הסולטאן את הלוחמים הצלבניים לעכו ואת שבויי המלחמה הנוצרים. הסכם שלום נחתם לתקופה של שמונה שנים והבטיח את הסטטוס קוו על גבולות המדינה הצלבנית.
פרידריך השני.
כישלון מסע הצלב החמישי הביא להתעוררות חדשה באירופה. האפיפיור הונוריוס השלישי חזר ודורש מפרידריך השני למלא את חובתו הנוצרית ואת שבועת הצלבן שלקח על עצמו ולצאת בראש מסע צלב אל ארץ הקודש על מנת לשחרר את ירושלים.
בפגישה שנערכה בשנת 1222 בעיר האיטלקית ברינדיזי הוסכם בין האפיפיור, הקיסר ומלך ירושלים ז'אן דה בריין על השקת מסע צלב חדש. בפגישה נוספת שנערכה בשנת 1223 הציעו מלך ירושלים והאפיפיור - ככל הנראה כתמריץ - שהקיסר יישא לאישה את איזבל, בתו בת ה-11 והיורשת של מלך ירושלים.
בשנת 1226 נטל על עצמו - שוב - הקיסר את ההתחייבות לצאת למסע צלב אך דחה את תאריך המסע לקיץ של שנת 1227.
פרידריך השני, מלך ירושלים.
פעולתו הראשונה של הקיסר בדרכו "המחודשת" למסע הצלב הייתה מימוש הצעת הנישואים לאיזבל, וארבעה עשרה אוניות יצאו לנמל עכו. לאחר שנציג הקיסר ניהל טקס אירוסים הוכתרה איזבל למלכת ירושלים בכנסייה בצור ומשם הפליג הצי הקטן אל ברינדיזי בה נערך טקס הנישואים ב-9 בנובמבר 1225. ממלכת ירושלים הפכה לחלק מקיסרות רומא.
פרידריך השני דרש - וקיבל את ויתורו של ז'אן דה בריין על תוארו כמלך ירושלים ובהמשך דרש וקיבל את שבועת הנאמנות של אבירי הארץ.
בספטמבר 1227 נעצר צי הצלבנים בדרכו לארץ ישראל לאחר שהקיסר הודיע על מחלה פתאומית שתקפה אותו. עיכוב זה הגדיש את הסאה והאפיפיור הטיל חרם על הקיסר הצלבן הסרבן.
מסע הצלב השישי.
כישלון מסע הצלב החמישי והעיכובים ביציאת מסע הצלב השישי הביאו את ממלכת ירושלים לשיתוק, הממלכה הגיעה אל קצה כוחה ומלך ירושלים נאלץ לראות - מהצד - את עכו, העיר העיקרית של ממלכתו, הופכת לשדה קרב של ממש בין הקומונות האיטלקיות. כלפי חוץ עסק המלך הצלבני באיסוף כספים עבור ממלכתו שהייתה חסרת משאבים כלכליים ובשמירה קפדנית על הסכם שביתת הנשק מתוך תקווה כי בואו של הקיסר ישנה את התמונה מקצה לקצה.
גדודים צלבניים שיצאו מאירופה כהכנה למסע הצלב האמור לשחרר את ירושלים ואצילים מקומיים לא יכלו עוד לחכות, והם השתלטו על העיר צידון שביצוריה היו הרוסים לחלוטין ומספר תושביה קטן. במשך חצי שנה - מנובמבר 1227 עד מרץ 1228 עמלו הצלבנים בשיקום ביצורי העיר ובמקביל עסקו גדודים צלבניים אחרים בראשות המסדר הטבטוני בהקמת מצודת מונפור. עם סיום עבודות אלו חזרו הצלבנים לעכו וממנה יצאו להקמת ושיקום מצודת העיר קיסריה, עבודה שהסתיימה בספטמבר 1228.
ב-28 ביוני 1228 יצא הקיסר מנמל ברינדיזי בראש צי קטן ולאחר שלושה שבועות נחת בנמל לימסול בקפריסין, לאחר עימות עם בני משפחת איבלין על שאלות שליטה באי ובנכסים אחרים נחת הקיסר ב-7 בספטמבר בעכו.
השושלת האיובית.