הרברט מייסון, הצלם הראשי של הדיילי מייל, התמקם באותו לילה על גג בניין העיתון ברחוב טיודור, כ-700 מטרים מהקתדרלה. הוא המתין במשך שעות להזדמנות לצלם אותה בעת שמטוסים גרמנים המטירו פצצות סביב וענני עשן כבדים כיסו את שמי העיר. הדיילי מייל פרסם לאחר מכן יחד עם התמונה את עדותו של מייסון בנוגע לרגע בו היא צולמה:
התמונה צולמה בשעת בוקר מוקדמת ב-30 בדצמבר. היא אושרה לפרסום על ידי הצנזורה והופיעה בעמודו הראשי של הדיילי מייל ביום המחרת, 31 בדצמבר. העיתון הכתיר אותה בכותרת "התמונה הגדולה ביותר של המלחמה".
ממן אוויאיישן
ממן אוויאיישן היא חברה בת של קבוצת ממ"ן אשר הוקמה בשנת 2003. היא מייצגת יותר מ-20 חברות תעופה בתחום הנוסעים והמטען בישראל, בהן:
בנוסף ממן אוויאיישן מייצגת בישראל את חברות הרכבת האירופאיות Renfe הספרדית ו-Trenitalia האיטלקית. ממן אוויאיישן מעניקה שירותי קרקע מלאים במרכז ודרום אמריקה, הודו, סין, ודרום-מזרח אסיה.
אדם שליין
אדם שליין (נכתב גם שלין) (14 בספטמבר 1910 – 30 במאי 1957) היה קריקטוריסט ומאייר ישראלי, מחלוצי הקריקטורה בארץ ישראל. פעל בשנים 1940–1957, ועבודותיו התפרסמו בעיתונים "הבוקר" ו"ידיעות אחרונות".
ביוגרפיה.
אדם שליין נולד בשנת 1910 בלבוב בירת גליציה, אוסטריה (לאחר המלחמה בפולין). סיים את לימודיו בבית ספר תיכון. במשך מספר שנים שימש כקריקטוריסט עבור העיתונות הפולנית.
בשנת 1934 עלה מלבוב לארץ ישראל. בשנותיו הראשונות בארץ שירת במשטרה. ב-1940 פנה לעבוד כגרפיקאי וקריקטוריסט. הוא החל לצייר קריקטורות פוליטיות עבור העיתון "הבוקר", ובמשך 17 שנה, עד מותו, שימש כקריקטוריסט של העיתון. בהמשך הופיעו רישומיו באופן קבוע גם ב"ידיעות אחרונות" (שבו פרסם גם סדרת רישומים אוטוביוגרפיים), וכן בבמות נוספות, כגון "בטאון חיל האוויר".
בשנת 1945 ראה אור ספר הקריקטורות שלו "מאחורי גדר תיל", שהציג קריקטורות פוליטיות המתייחסות בצורה ביקורתית לשלטון המנדט הבריטי בכלל ולצבא הבריטי בפרט.
בשנות ה-50 יצר בובות עבור מופעים פוליטיים-סאטיריים: "בינינו לבין עצמנו", שהוצג ב"סטיריקון" (1950), ו"זהירות הדרך בתיקון" (ביחד עם הבובנאי פאול לוי), שהוצג ב"לי-לה-לו" (1953).
שליין נישא להילדֶה ישראל לבית וינֶר (Hilde Wiener), אלמנה ואם לבת, שהעפילה לארץ ישראל מברלין בירת גרמניה בנובמבר 1940 וניצלה מטביעתה של אוניית הגירוש "פַּאטרִיָּה", אך איבדה באסון זה את בעלה. אשתו, הילדה שליין, שנודעה בשם הילדה שלי, הייתה ציירת אופנה.
בני הזוג התגוררו ברח' רנ"ק 13 בתל אביב.
ב-30 במאי 1957 נסע שליין עם אשתו לנפוש בבית הבראה בקריית טבעון, ובהגיעם לחדר נפטר באופן פתאומי מהתקף לב, בן 46 במותו. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר את אשתו.
עבודתו האחרונה, שהתפרסמה ב"הבוקר" למחרת מותו, הציגה את הופעתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון בוועידת האיכרים.
בחודש יולי 1957, במלאת שלושים למותו, נערכה תערוכת זיכרון של ציוריו בבית העיתונאים על שם סוקולוב.
במאמר שהתפרסם בעיתון "דבר" עם פתיחת התערוכה נכתב כי שליין "הלם בחיצוניותו את רוח רישומיו. פניו – עטורי שיער אדמוני בצדעים ובעלי סנטר מתחדד בזמן חיוך – היו נסוכים עדינות כקוים שרשמה ידו". עוד נכתב כי היסוד החזק הבולט בעבודתו היה "ראשים. שליין, רשם-אמן, העלה בקו פשוט, רישום נקי ובלתי-מסוגנן – פרופילים של אישים, כשהוא מיטיב לתפוש כל קו קריקטורי, להבליטו במידה וללא-הגזמה, באמצעים מצומצמים ביותר".
קישורים חיצוניים.
מיצירתו:
אמיתי יונה
אמיתי יונה (נולד ב-1994) הוא טריאתלט ישראלי. הוא פעמיים ברציפות אלוף ישראל (2013 ו-2014) ושביעי באליפות העולם לנוער (2013).
ביוגרפיה.
יונה נולד בהרצליה והחל להתאמן בגיל 12.
באליפות ישראל לנוער בשנת 2010 סיים יונה במקום החמישי, ושלישי בין הישראלים אחרי יונתן אולשינסקי ושחר שגיב. באליפות אירופה לנוער בשנת 2011 שנערכה בספרד סיים במקום 33.
באליפות ישראל לנוער שנערכה בשנת 2011 זכה יונה במדליית זהב בתוצאה של 1:03:58 לפני שחר שגיב ואסף פריד.
באליפות אירופה לנוער שהתקיימה באילת בשנת 2012 סיים יונה במקום השביעי בתוצאה של 56:40 דקות, 34 שניות בלבד אחרי המנצח. ב-ספטמבר אותה שנה הוא ניצח בתחרות הסבב האירופאי לנוער שהתקיימה בספרד. באליפות ישראל לנוער באותה שנה סיים במקום שלישי אחרי שחר שגיב ורון לוינסון.
אלוף ישראל.
באליפות ישראל בשנת 2013 זכה יונה במדליית זהב במקצה האולימפי לבוגרים בתוצאה של 2:03:28 שעות, לפני שחר שגיב ורון דרמון.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה ברוסיה בשנת 2014 סיים יונה במקום תשיעי, ושני עד גיל 20, בתוצאה של 1:52:22 שעות. באליפות ישראל שנערכה באותה שנה, הוא הגן על תוארו וניצח לפני רון לוינסון ושחר שגיב.
כיום, מתאמן יונה במסגרת האקדמיה למצוינות בספורט שבמכון וינגייט תחת אימונו של אורי זילברמן ומייצג את אגודת TRIMORE בטריאתלון.
מתתיהו בן יוחנן
חיים מרגליות קלוורסקי
ג'ו ואן פליט
ג'ו ואן פליט (באנגלית: Jo Van Fleet; 30 בדצמבר 1915 - 10 ביוני 1996) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע אמריקאית זוכת פרס טוני ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1955 על הופעתה בסרט "קדמת עדן".
ביוגרפיה.
ואן פליט נולדה בעיר אוקלנד, קליפורניה. למדה השכלה כללית ב"אוניברסיטת הפסיפיק" שבעיר סטוקטון, קליפורניה ומשחק ב"סטודיו הרברט ברגהוף" שבגריניץ' וילג', מנהטן.
ואן פליט החלה את דרכה כשחקנית דרמטית בבמות ברודוויי בהצגות "אגדת חורף" ו"המלך ליר". היא זכתה בשנת 1954 בפרס טוני על הופעתה בתפקיד ג'סי מיי ווטס במחזה של הורטון פוט "The Trip to Bountiful ".
הבמאי איליה קזאן שעבד עם ואן פליט בברודוויי במחזות "הטיסה למצרים" ו"קמינו ריאל" בחר בה בשנת 1955 לתפקיד קייט אמו של קאל טראסק (ג'יימס דין) בסרט קדמת עדן שהוא עיבוד קולנועי לרומן "קדמת עדן" של ג'ון סטיינבק. עבור ואן פליט הופעה קולנועית זו הייתה הראשונה שלה בהוליווד, היא זכתה בעבורה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. בשנה זו שיחקה ואן פליט גם בסרטיו של דניאל מאן: השושנה המקועקעת, העיבוד הקולנועי המוצלח למחזה "השושנה המקועקעת", בו שיחקה בתפקיד בסי והדרמה המוזיקלית הביוגרפית "מחר אזיל דמעה" בה הופיעה בתור קייטי אמה של הזמרת- שחקנית הצעירה ליליאן רות (סוזן הייוורד).
בהמשך דרכה הופיעה ואן פליט במערבונים "דו-קרב באו. קיי. קוראל" של ג'ון סטורג'ס בתפקיד קייט פישר אשתו של האקדוחן דוק הולידיי (קירק דאגלס), "המלך וארבע המלכות" של ראול וולש, בדרמות "המורד" בתפקיד ארלטה אמו של האסיר לוק (פול ניומן), "נהר פראי" של איליה קזאן ובקומדיה "אני אוהב אותך, אליס ב. טוקאלס" בתור אמו של הארולד פיין (פיטר סלרס).
את תפקידה הזכור האחרון בקולנוע עשתה ואן פליט בשנת 1976 מותחן הפסיכולוגי של רומן פולנסקי "הדייר" בתור מאדאם דיוז. היא המשיכה לשחק בתיאטרון עד לפרישתה בשנת 1986.
לואן פליט היה ילד אחד מנישואיה לוויליאם ביילס.
ואן פליט נפטרה בשכונת ג'מייקה, ניו יורק ב-10 ביוני 1996 כשהיא בת 81. היא נקברה ב"בית הקברות פלושינג" שבשכונת פלושינג, קווינס. על שמה של ואן פליט מונצח כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ארנסט וייל
הרב ד"ר ארנסט נתן וייל (בצרפתית: Ernest Weill; 25 באוקטובר 1865 - 2 באפריל 1947) היה הרב הראשי של הקונסיסטוריה של מחוז או-רן.
ביוגרפיה.
וייל גדל והתחנך בעיירת מולדתו ברגישהיים שבחבל אלזס, למד בבית המדרש לרבנים בברלין של הרב עזריאל הילדסהיימר והיה בעל דוקטורט.
הוא קיבל את מינויו הראשון כרב קהילה בפגרשהיים () בשנת 1891, תפקיד אותו מילא במשך שש שנים. לאחר מכן הוא מונה לרב הקהילה של בוקסוילר. בזמן כהונתו כרב הראשי הוא יזם את הוצאתו לאור של שבועון יהודי בשם "Das jüdische Blatt" (העיתון היהודי) וערך אותו. עם שובם של "המחוזות האבודים" (אלזס-לורן) לצרפת במלחמת העולם הראשונה, הוא נבחר בשנת 1919 לכהן כרב הראשי של קולמר והאו-רן על ידי הקונסיסטוריה של או-רן. הרב וייל קיבל את אות אביר לגיון הכבוד ביולי 1929. בשנת 1932 הוא הקים את ישיבת חכמי צרפת, ישיבה גבוהה בניודורף שליד שטרסבורג, תחילה בראשות הרב שמחה וסרמן, ומשנת 1938 בראשות הרב חיים יצחק חייקין.
בשנת 1945 הוא עבר לאקס לה בן והקים שם מחדש, יחד עם הרב חייקין, את ישיבת חכמי צרפת שנסגרה בשנות המלחמה. הוא נפטר בשנת 1947, בגיל 82 שנה, בתאונה. הוא סירב להיקבר בקולמר ובמקום זאת קבור בשטרסבורג, לצד אשתו, בבית הקברות של בית הכנסת האורתודוקסי לא-קונסיסטוריאלי "קהילת עץ חיים".
במהלך חייו הרב וייל פרסם מספר עבודות בתחומי היהדות, בהן תרגום של פרקי אבות לצרפתית בשנת 1928 וקיצור לשולחן ערוך בתחילת שנות ה-30.
לארנסט וייל שני בנים, אלי ויוסף, שניהם רופאים מפורסמים. יוסף נודע עבור פועלו כאיש מחתרת בזמן מלחמת העולם השנייה, פעיל בארגון להצלת הילדים וראש הקונסיסטוריה או רן אחרי מלחמת העולם השנייה. בנוסף היו לו שתי בנות, שרה רוטשילד ולוסי סמואל.
לימודיו.
הרב וייל למד במכינה לרבנים בקולמר בניהול הרב ד"ר זכריה וולף והיה מבין שלושת יהודי אלזס הראשונים שלמדו בבית המדרש לרבנים בברלין של הרב עזריאל הילדסהיימר, לצד ארמנד בלוך (Armand Bloch) ויוסף זיוי (Joseph Zivi). בשנת 1891 הוסמך לרבנות על ידי הרב הילדסהיימר, ובאותה שנה קיבל דוקטורט מאוניברסיטת שטרסבורג מידי המזרחן תיאודור נלדקה. התזה של וייל, "פירוש המשניות לרמב"ם, מסכת ברכות", כוללת את הפירוש המקורי (בערבית), תרגומו לעברית והערות בגרמנית.
פעילותו הציבורית.