טווח התפוצה (כ–2,950,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה של מין זה גדולים מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה יציבה, ועל כן המגמה לא מצטמצמת בקצב מהיר מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. ירגזי קרוליינה מסווג כמין ללא חשש. מכיוון שהוא מין נפוץ בכל אזורו, אין מאמצי שימור ממוקדים בירגזי קרוליינה. עם זאת, אוכלוסיות מקומיות מסוימות עשויות להצטמצם, בעוד שאחרות מתרחבות. הגידול לרוב נובע מהתפשטות אנושית ועיור. נקרים, רקונים, אופוסומים, סנאים, נחשים, חתולים וגדרונים טורפים ביצים וגוזלים, ונצים, רקונים וחתולים טורפים גם בוגרים. הירגזים מתחרים עם נקרים, טפסי עצים וירגזים אחרים על אתרי קינון.
תפוצת תת-מינים.
לירגזי קרוליינה 4 תת-מינים:
לקסינגטון (קנטקי)
מרסל נדג'ארי
מרסל נג'ארי (או נדג'ארי, נדז'אר, נדזארי; ביוונית: Εμμανουήλ Μαρσέλ Νατζαρή Νατζαρής; 1 בינואר 1917 – 31 ביולי 1971) היה יהודי-יווני ניצול ממחנה הריכוז אושוויץ. נדג'ארי היה חבר בזונדרקומנדו בבירקנאו ממאי 1944 עד נובמבר 1944. הוא אחד משלושת חברי הזונדרקומנדו, שכתבו את זיכרונותיהם לאחר המלחמה, יחד עם פיליפ מולר וליאון כהן. הוא השתתף בהכנת מרד הזונדרקומנדו. הוא חיבר את אחד מ-19 כתבי היד של חברי זונדרקומנדו, שנמצאו ליד הריסות המשרפות בבירקנאו.
ביוגרפיה.
נדג'ארי נולד בסלוניקי בשנת 1917. הוא למד בבית הספר התיכון הצרפתי אלשיך. תחומי העניין האקדמיים שלו כללו רישום וציור. כשהתבגר, הוא עבד בחנות של אביו, מכירת מזון לבעלי חיים. הוא הצטרף לצבא בשנת 1937 ונלחם נגד האיטלקים בפלישה האיטלקית לאלבניה ב-1940. ב-1942 נשלח למחנה עבודה גרמני עם עוד 1,500 יהודים. בשנת 1943 גורשו הוריו ואחותו מסלוניקי ולאחר מכן נרצחו באושוויץ. מאוחר יותר הוא נמלט מהמחנה ועבר לאתונה, שם עבד זמנית אצל יצרן סבון. באוקטובר 1943 עזב את אתונה ונפצע בקרב כשנלחם בהתנגדות הקומוניסטית. הוא הוקע על ידי אישה צרפתייה כציוני ומבריח יהודים לפלשתינה.
ב-30 בדצמבר 1943 הוא נעצר ושהה חודש בכלא אברוף באתונה. הוא עונה על ידי הגרמנים עד שהתוודה על זהותו היהודית. לאחר מכן נשלח למחנה הריכוז חיידרי למשך חודשיים.
באושוויץ.
הוא גורש מאתונה ב-2 באפריל 1944 והגיע לאושוויץ ב-11 באפריל יחד עם עוד מגורשים. 1,872 מהמגורשים נשלחו מיד למותם בתאי הגזים. נדג'ארי היה אחד מ-320 הגברים היוונים, שנבחרו לעבודה והוא קיבל את המספר 182669. הוא ושאר הגברים היוונים גרו בבלוק 12 מ-13 באפריל עד 11 במאי.
הוא נבחר, יחד עם 100 יהודים-יוונים, להיות חלק מהזונדרקומנדו. הוא הוצב בקרמטוריום III והשתתף בהכנה למרד הזונדרקומנדו, לצד יעקב קמינסקי, למקה חיים פלישקו, דוד קוצ'ק, ג'וזפה ברוך, לייבל פול כץ, ליאון כהן ואלברטו ישראל אררה. אולם במהלך המרד ב-7 באוקטובר 1944 הקיפו אנשי האס אס את אנשי הקרמטוריום השלישי במהירות והם לא יכלו להשתתף במרד.
בנובמבר 1944, חודשיים לפני שחרור המחנה, הוא קבר 12 דפים בקנקן ובתיק ליד הקרמטוריום השלישי. הדפים שנכתבו ביוונית ב-3 בנובמבר נלקחו ממחברת, ובו תיאר את הזוועות שהתחוללו באושוויץ.
לאחר המרד גויסו נדג'ארי וחבריו לזונדקומאנדו והופקדו על הריסת המשרפות. ב-18 בינואר 1945 פינה האס אס את אושוויץ, ואלפי האסירים, שיכלו ללכת הוצאו מהמחנה בצעדת מוות. אף על פי שחברי הזונדרקומנדו לא הורשו לעזוב את המחנה, נדג'ארי וכמה חברים התערבבו בקהל האסירים. הוא שרד את צעדת המוות והגיע למאוטהאוזן ב-25 בינואר. הוא הועבר למלק ולאחר מכן מחנה העבודה גוזן, ממנו שוחרר על ידי דיוויזיית השריון ה-11 של הארמייה ה-3 של ארצות הברית ב-5 במאי 1945.
אחרי אושוויץ.
נדג'ארי חזר ליוון לאחר ששוחרר. הוא החל לעבוד בבית חולים באתונה ב-1947. הוא התחיל לכתוב על חוויותיו באושוויץ בלי שום כוונה לפרסמם. הוא התחתן עם רוז'ה סלטיאל ב-1947. יחד נולד להם בן, אלברטו, יליד 1950. ב-1951 הם עברו לארצות הברית שם הפך לחייט. בתם נלי נולדה בניו יורק ב-1957. נדג'ארי מת מהתקף לב ב-31 ביולי 1971 בגיל 54 בניו יורק.
מציאת הכתבים שהוצפנו.
בשנת 1980, תשע שנים לאחר מותו של נדג'ארי, נמצא הקנקן בו נשמרו הדפים על ידי נד'גארי במהלך שיפוץ בשטח המחנה. הקנקן נמצא בשלמותו אך הכתבים, שנכתבו בעיקרם בשפה היוונית עם מעט צרפתית, גרמנית ופולנית, נמצאו דהויים מאוד ולא ניתנים לקריאה. באמצעות טכנולוגיה אופטית דיגיטלית, הצליחו ההיסטוריונים פאבל פוליאן ואלכסנדר ניקיטאייב לפענח את הכתוב בו מתאר נדג'ארי את הזוועות במחנה ההשמדה.
Märkische Heide, märkischer Sand
Märkische Heide, märkischer Sand, מגרמנית (מילולית: מישור מרקידי, חול מרקידי) ידוע גם בתור Brandenburghymne או Steige hoch, du roter Adler הוא שיר מארש גרמני ששימש כהמנונה הלא רשמי של מדינת ברנדנבורג בין השנים 1906 ו-1936.
מקור.
לפי גוסטב בישזנשיץ (1996–1902), השיר נכתב והולחן על ידי עצמו ביום העלייה לשמים, ה-10 במאי 1923. הרעיון לשיר עלה בו בזמן שהיה חבר בתנועת ואנדרפוגל במהלך לינת לילה באכסניית נוער. על פי דבריו, הוא חיכה עם שליחת השיר למוציא לאור ונתן את הנוסח הראשוני לחבריו כדי לראות איך הוא מתקבל על ידם. על אבן מצבתו כתוב משפט הטוען כי הוא המחבר של השיר.
מנגד, מרגרט זיידל, משנאייכה ביי ברלין טענה בראיון, כי הטקסט חובר במשותף על ידי קבוצת נוער מברלין. על פי דבריה, בישזנשיץ רק תרם את המנגינה לקבוצת הנוער.
מילות השיר.
מילות השיר להלן הן:
ביקורת.
ב-2008, חלקים ממפלגת הלינקה קראו שוב להפסיק את השימוש בשיר. בתגובה, המזכיר הכללי של SPD בברנדנבורג, קלאוס נס, כינה את האמירה "משיכה בשיער", מנהיג הקבוצה הפרלמנטרית של CDU, תומאס לונצ'ק מברנדנבורג, הצביע על כך שהטקסט הוא "תמים מבחינה פוליטית". מנפרד סטולפה (SPD) ושר הפנים יורג שנבוהם (CDU) הזהירו מפני השמצה של Märkische Heide כ"שיר נאצי".
כנופיית רופוס באק
כנופיית רופוס באק הייתה כנופיה אינדיאנית שחבריה היו משבט קריק האינדיאני, והיא הוצאה מחוץ לחוק. מסע הפשע שלהם התרחש בטריטוריה האינדיאנית של אזור ארקנסו-אוקלהומה מ-30 ביולי ועד 4 באוגוסט 1895.
החבורה, שהוקמה על ידי רופוס באק, כללה גם את לואיס דייוויס, סם סמפסון, ממואה ג'וליי ולאקי דייוויס. הכנופיה החלה לבנות מאגר קטן של כלי נשק בזמן שהותה באוקמלג'י, אוקלהומה. לאחר שהרגה את סגן המרשל האמריקני ג'ון גארט ב-30 ביולי 1895, הכנופיה החלה להחזיק חנויות וחוות שונות באזור פורט סמית' במהלך השבועיים הבאים. בתקרית אחת, לאיש מכירות בשם קאלהאן – לאחר שנשדד – הוצעה הזדמנות לברוח אם יוכל לברוח מהכנופיה. כאשר קאלהאן הקשיש נמלט בהצלחה, החבורה הרגה את עוזרו מתוך תסכול. לפחות שתי קורבנות שנאנסו על ידי הכנופיה מתו מפצעיהן.
לכידה ותליית הכנופיה.
בהתקפות מתמשכות הן על המתיישבים המקומיים והן על בני קריק ללא הבחנה, הכנופיה נתפסה מחוץ למוסקג'י על ידי כוח משולב של אנשי חוק ומשטרה אינדיאנית, בראשות מרשל ס. מורטון רתרפורד, ב-10 באוגוסט בזמן שבני קריק רצו להחזיק את הכנופיה למשפט, הגברים הובאו בפני השופט ה"תלוי" אייזק פרקר. הוא גזר עליהם פעמיים גזר דין מוות, גזר הדין הראשון לא בוצע עד שלבסוף ערעור לא הגיע לבית המשפט העליון. הם נתלו ב-1 ביולי 1896 בשעה 13:00 בפורט סמית'.
תיאור בתרבות הפופולרית.
תיאור מעט שונה של פשעי הכנופיה היה הבסיס לרומן מדרגות מתפתלות מאת דאגלס סי ג'ונס.
כנופיית באק, "השופט התלוי" אייזק פרקר, חצי שחור, חצי אינדיאני פורע חוק צ'ירוקי ביל והסביבה הפוליטית-חברתית במותה של הטריטוריה האינדיאנית הם נושאי הרומן ההיסטורי משנת 2011 I Dreamt I Was in Heaven - The Rampage of the Rufus Buck Gang מאת לאונס גייטר.
סיפורה של הכנופיה שימש השראה לסרט המערבון משנת 2021 "נקמה מרה". את רופוס באק גילם אידריס אלבה.
סמי שילט
סמי שילט (בהולנדית: Semmy Schilt; נולד ב-11 באוקטובר 1973) הוא קיקבוקסר ולוחם אמנויות לחימה משולבות עבר הולנדי. ארבע פעמים זכה בטורניר הגרנד פרי העולמי K-1 במשקל כבד, זכה בתואר ב-2005, 2006, 2007, ו-2009.
שילט הוא אחד מהקיקבוקסרים המעוטרים והטובים ביותר בהיסטוריה, ומחזיק בשיא הזכיות בגראנד פרי K-1 לצד ארנסטו הוסט (4 זכיות).
לשילט יש מאזן קרבות מרשים בקיקבוקס: מתוך 50 הקרבות, ניצח ב-43 והפסיד רק ב-6.
האנס נונו סרפיי
האנס נונו סרפיי (באנגלית: Hans Nunoo Sarpei; נולד ב-22 באוגוסט 1998) הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר האחורי באינגולשטאדט 04.
קריירה.
סרפיי, אחיינו של כדורגלן העבר הנס סארפיי, גדל במחלקות הנוער של גרייט אולימפיקס וליברטי פרופשיונלס בגאנה. בשנת 2016 הגיע סרפיי לאירופה, ולאחר שנבחן גם בהלאס ורונה ובהופנהיים, הצטרף לשטוטגרט הגרמנית. ב-25 באוקטובר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, בהפסד 0–2 לבורוסיה מנשנגלדבך במסגרת הגביע הגרמני.
לקראת עונת 2017/2018 הושאל לסניצה מליגת העל הסלובקית, במדיה שיחק 20 משחקי ליגה, ובתום העונה שב לשטוטגרט.
ב-6 באוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה במדי שטוטגרט, בהפסד 1–3 להנובר 96.
בינואר 2019 הושאל עד לתום העונה לגרויטר פירט מהבונדסליגה השנייה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-6 במאי 2019, בהפסד 0–4 לקלן. בתום העונה עבר לגרויטר פירט בהעברה קבועה. בתום עונת 2020/2021 העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה.
ב-1 בינואר 2022 חתם באינגולשטאדט 04.
ג'ון ברף