על פי פירוש רש"י לתורה מקור שמו של השפיפון הוא בשל נשיפתו לפני הכשתו (ספר בראשית מט יז וכן בבראשית ג' ט"ו) משורש נש"ף. על פי הרמב"ן (שם) שמו נגזר מכך שהוא ישוף וינשוך את עקבו של האדם משורש שו"פ, המהר"ל סובר שם (גור אריה על רש"י שם) שמקור השם המדויק יותר הוא משורש שפ"ף, שהשפיפון הוא שפוף וזוחל נמוך על האדמה.
בתנ"ך.
שבט דן בברכת יעקב מדומה לשפיפון, המסווה את עצמו בדרך, ומכיש בהפתעה את הסוס בעקביו:
קיים רמז לשפיפון כבר בפרשת גן עדן שם כתוב על הנחש .
תיאור המין.
השפיפון הוא נחש עבה ומגושם, בעל ראש משולש ושטוח, וצבעו הכללי צהוב. צבע גבו חום אפור עם פס מפותל כהה לאורכו וכן שורות כתמים בצידי הגב. בטנו אפורה-לבנה או כתומה, קצה זנבו שחור. בפיו של השפיפון שיני ארס חלולות בצורת וו, הנמצאות בלסת העליונה. מעל עיניו ישנן מעין זוג "קרניים", אשר בניגוד לעכן החרטומים, לשפיפון קרניים אלו עשויות ממספר קשקשים, ולא קשקש אחד, והן קצרות ועבות יותר.
אורכו נע בין 40-70 ס"מ ואורכו המרבי מגיע ל-1.2 מטר. הנקבות לרוב גדולות מן הזכרים. נחש זה כבד יחסית לאורכו ופריטים מסוגלים להגיע למשקל של 500 גרם ויותר.
השפיפון הפרסי נבדל משפיפון הנגב במספר הקשקשים שלו ובסוג הארס שלו.
יש חוקרים הרואים בשני תת-המינים מינים נפרדים.
תפוצה.
מינים.
בסוג שפיפון מצויים 3 מינים, אשר בעבר היוו תת-מינים:
התנהגות.
השפיפון פעיל בלילה ובשעות היום בדרך כלל חבוי. הוא נמצא לרוב בין שיחים, בעיקר בתוואי ואדיות במדבר וסמוך אליהם, אך בניגוד לעכן אינו מסוגל להתחפר בחול. הוא נע באיטיות יחסית. את טרפו, מכרסמים, זוחלים וציפורים, הוא בולע בשלמותו בהכניסו תחילה את ראשה של החיה אל תוך פיו. העיכול איטי וממושך. בשעת זחילתו המפותלת, נשמעת מעין נשיפה, הנובעת מחיכוך הקשקשים אלה באלה. הנקבה מטילה בין 11-20 ביצים במקומות לחים. הביצים בוקעות כעבור כמה שבועות.
מאפייני הארס.
הארס החודר לגוף כתוצאה מהכשה, מתערבב בנוזל הלימפה ובהמשך גורם לשטפי דם קשים, המלווים בכאבים עזים. הארס קטלני ועלול לגרום לאי ספיקת לב. ארס השפיפון נחשב כמסוכן לאדם, אך עד כה לא דווח על מקרי מוות עקב הכשתו. לא קיים נוגדן לארס לאף תת-מין מן השניים.
תור מצוי
תור מצוי (שם מדעי: "Streptopelia turtur") הוא עוף ממשפחת היוניים שתפוצתו עולמית וכוללת את מרבית אירופה ואסיה. הוא מצוי גם בישראל.
מקום החיות האופייני של התור המצוי הוא נופים פתוחים עם עצים פזורים, יערות דלילים, יערות פארק, שולי יער ומטעים. הוא נפוץ ביותר בנופי הפרדסים, אך מצוי גם בשדות מרעה עם עצים פזורים בחורשים דלילים ואף בתוך יישובים.
התורים אוכלים מזון צמחוני בלבד, זרעים ועלים, שהם מלקטים על פני האדמה.
בישראל התור המצוי הוא עוף קיצי, המקנן בכל רחבי ישראל, וכמו כן הוא חולף מצוי ביותר.
התור המצוי הוא אחד הזיהויים לתור המוזכר במקרא ובחז"ל אותו הקריבו כקרבן עוף במקדש בירושלים.
אוכלוסיית התור המצוי הצטמצמה באופן ניכר בסוף המאה ה-20 וראשית המאה ה-21, בין השאר כתוצאה מציד נרחב. ב-2015 הוכרז כמין בסכנת הכחדה על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע.
ב-2020 החליט המשרד להגנת הסביבה לאסור על ציד התור המצוי, בעקבות קמפיין נגד ציד של החברה להגנת הטבע, תנו לחיות לחיות ואנימלס והסיכון לאוכלוסיית התורים.
שעיר מצוי
שעיר מצוי (שם מדעי: "Otus scops") הוא דורס לילה ממשפחת הינשופיים. הוא הקטן בדורסי הלילה בארץ.
מידות ותפוצה.
אורך גופו הוא בין 18 ל-19.5 סנטימטרים, מוטת כנפיו בין 53 ל-60 סנטימטרים. רגליו חזקות בעלות ארבע אצבעות, האצבע הרביעית יכולה להיות לפנים או אחור כדי לסייע באחיזת הטרף.
השעיר נודד בחורף למרכז אפריקה ומקייץ בדרום אירופה, במרכז אסיה ובצפון אפריקה. לפי חלק מהחוקרים שעיר קפריסאי מהווה תת-מין של שעיר מצוי.
בישראל השעיר הוא חולף שכיח בדרכו מאירופה לאפריקה וחזרה. הוא גם מקייץ שכיח למדי ברוב חלקי הארץ, בעיקר בעמקים שבחבל הים תיכוני (בקעת כינרות, עמק בית שאן ועמק החולה). לעיתים גם חורף בדרום הארץ. בשנים האחרונות נצפה השעיר המצוי בשרון ובעמק חפר, לאורך כל השנה.
מקום חיות ותזונה.
השעיר חי בשטחים פתוחים שפזורים בהם עצים בודדים, ביערות דלילים, בכרמי זית, במטעי דקל ואף בתחומי יישובים כפריים.
הוא צד את טרפו בלילה וניזון בעיקר מחרקים המהווים 95% מתפריטו. שאר מזונו כולל ציפורים, יונקים, דו-חיים וזוחלים.
בשעות הערב והלילה, משמיע השעיר קולות קצרים, גבוהים ונוקבים הנשמעים למרחוק במשך שעות רבות וללא הפסקה. הקולות, אשר מורכבים מצליל אחד חזק וקצר, ומצליל דומה נוסף שקט יותר במרווחים שווים, נשמעים כמו צלילי מכ"ם, ומשמשים כהכרזה טריטוריאלית.
כוס החורבות
כּוֹס הֶחֳרָבוֹת, (שם מדעי: Athene noctua), מין בסוג כוֹס שבמשפחת הינשופיים.
דורס לילה קטן - אורכו עד 22 ס"מ, השכיח ברחבי ישראל. צבע הנוצות: חום כהה מוכתם בלבן, הבטן בהירה מוכתמת בחום. הרגליים מכוסות בניצוי עדין (גרביים). פרצופו שטוח, עיניו גדולות ומבהיקות בצהוב.
נפוץ בכ-84 מדינות באזור הפלארקטי ובצפון מזרח האזור האפרוטרופי. בישראל חיים תת-המינים: A. n. indigena, A. n. glaux. ,A. n. saharae (יש המזהים תת-מין זה עם הקאת) המופיעה במקרא.
מקום חיות אופייני: נופים יבשתיים פתוחים, יערות דלילים, פרדסים, כרי מרעה ושטחים מעובדים, נופי טרשים, ערבות, מדבריות ומצוקים. יבחרו לעיתים יישובים כפריים ועליות גג.
הכוס הוא עוף טריטוריאלי החי בזוגות. על פי רוב קיים מקום דגירה קבוע. הטריטוריה משתרעת על מאות דונמים. הוא פעיל במיוחד בשעות בין הערביים ובחשכה.
הדגירה על הביצים מתרחשת באביב למשך כ-27 ימים לערך, גודל התטולה הוא 3–5 ביצים לבנות כמעט עגולות, עד 2 דגירות בשנה. במלאת לגוזלים חודש ימים הם מסוגלים לעזוב את הקן. בשעה שהנקבה דוגרת, הזכר מאכיל אותה ואת הגוזלים. אורך החיים עד 17 שנים.
הדורס ניזון בקיץ בעיקר מחרקים גדולים- חיפושיות, עשים, חגבים, אך גם מזוחלים ומצפרדעים. בחורף הוא כולל בתפריטו גם יונקים קטנים, עכברים וכן עופות קטנים.
בימים עברו סימלו בני משפחת הינשופיים את החוכמה בקרב בעלי החיים. אחד מהמיתוסים של יוון העתיקה, הוא שהאלה אתנה השתמשה בדורס הקטן כשליח לשאר האלים (ראו: הינשוף של אתנה).
העוף היה מקנן באקרופוליס, והוזכר במסורות כעוף שקיבל את אישור האלה לקנן באתר הקדוש.
ינשוף עצים
ינשוף עצים (שם מדעי: "Asio otus") הוא מין בסוג ינשוף מסדרת דורסי הלילה. אוכלוסיית המין גדולה ומונה בין מיליון וחצי לחמישה מיליון פרטים, המתפרשים על פני שטח נרחב של 28,400,000 קמ"ר, רובו בחצי הצפוני של כדור הארץ. מסיבות אלה, מצב השימור של המין מוגדר כללא חשש על ידי הארגון IUCN.
מאפיינים.
גובהו של ינשוף העצים נע בין 30 ל-40 ס"מ, כשמוטת כנפיו היא כמטר. משקלו כ-200 עד 300 גרם. ראשו עגול וגדול עם ציציות שיער דמויות אוזניים גדולות. גופו מכוסה נוצות בתערובת של צבעי הסוואה כהים ובהירים כאחד. עיניו בצבע כתום-צהבהב ומקורו שחור. הנקבה לרוב גדולה, כבדה וכהה יותר מן הזכר. משך החיים הארוך ביותר של פרט בטבע שתועד הוא 27 שנים ותשעה חודשים.
ינשוף העצים פעיל בלילות בלבד; במשך שעות היום הוא שוכן בענפי עצים ובסבכי צמחים אחרים ועסוק או בשינה או בטיפוח עצמי. בשל צבעי ההסוואה שלו קשה עד מאוד להבחין בו. את הלילות הוא מנצל לציד. מזונו כולל בעיקר מכרסמים קטנים כגון נברנים ועכברים. ברם, באזורים ובעונות שההיצע דל הוא מסוגל לשנות את תזונתו בהתאם, ולצוד גם ציפורים קטנות ובעלי חיים אחרים לשם השלמת תזונה. הינשוף לוכד את טרפו בחשיכה מוחלטת בעזרת ראייתו החדה וחוש השמיעה המפותח שלו.
ינשוף העצים מגיע לבגרות מינית ומוכנות לרבייה בגיל שנה לערך. הזכרים מושכים את תשומת לב הנקבות בעזרת מעופי חיזור והשמעת קריאות וצלילים מיוחדים. הרבייה נעשית בין החודשים פברואר-יולי. הם יעדיפו לקנן בקנים נטושים של מינים אחרים ולא לבנות את קניהם בעצמם. הקנים ממוקמים לרוב על ענפי עצים ולעיתים רחוקות יותר גם על הקרקע. גודל התטולה נע בין 2 ל-10 ביצים (לרוב בין 6-5) בהפרשים של יומיים. הדגירה נעשית במשך 25 עד 30 יום, כשהנקבה כמעט ולא עוזבת את הקן והזכר מספק לה טרף. הפרחון עתיד לעזוב את קן הוריו לאחר כ-20 יום ולטפס על הענפים השכנים. אולם, הוא יתחיל לעוף בכוחות עצמו רק בגיל 35 ימים, ולאחר כ-11-10 שבועות יהיה עצמאי לחלוטין.
ינשופי העצים חיים בזוגות בעת עונת הרבייה, ובשאר השנה הם חיים בבדידות ולעיתים בקבוצות של עד כ-20 פרטים. הינשוף הבוגר הוא בעל חיים שקט במיוחד וקולו נשמע רק בעת החיזור. הפרחונים, מאידך, בשלבים הראשונים שלאחר עזיבת קן הוריהם, ממשיכים לבקש מזון ולהודיע להוריהם על מיקומם באמצעות קולות יללה ייחודיים.
חלק מינשופי העצים נודדים במהלך החורף וחלק נשארים בארץ מוצאם. אחוז מהינשופים הנודדים, ובפרט אלו שמגיעים מאירופה, עוברים גם בשמי ישראל. בשנות השבעים הם נחשבו לדוגרים נדירים בצפון הארץ, אולם מאז הפכו לדוגרים שכיחים דווקא בדרום הארץ ומרכזה. האוכלוסייה בישראל גדלה באופן מתמיד, וכנראה שאחת הסיבות להתפשטותם הרבה נובעת מריבוי קני העורבים שמספקים להם את מקומות הקינון.
ידוע על שישה תת-מינים של ינשוף העצים. אל אחד מהם, אשר אנדמי למדגסקר, נהוג להתייחס כמין בפני עצמו (Asio madagascariensis).
מאוריץ קורנליס אשר