באותה תקופה, ג'וזפה גריבלדי - גיבורה הלאומי של איטליה לעתיד - השתתף בפעולות ימיות בנהרות של ארגנטינה ואורוגוואי. האדמירל הוותיק גיז'רמו בראון (Guillermo Brown) שהשתתף במלחמת העצמאות של ארגנטינה, במלחמת ארגנטינה–ברזיל ואף במלחמת האזרחים הזו לצידו של רוסאס - התפעל מאומץ הלב שגילה, אך התייחס למלחים האיטלקים כאל פירטים.
בסנטה פה, המושל חואן פאבלו לופס (Juan Pablo López) נמלט עם ריוורה למזרח אנטרה ריוס לאחר שאוריבה - מפקד הצבא הפדרלי - הביס אותו באפריל 1842, ושם הוא הובס שנית בקרב ארוז'ו גרנדה (Arroyo Grande) בדצמבר 1842.
רבים מהמובסים חוסלו בפקודות אוריבה ורוסאס, ומלחמת האזרחים תמה לעת עתה.
העשור האחרון.
ההיסטוריוגרפיה הליברלית של המאה ה-19 מתייחסת לתקופת שלטונו של רוסאס כתקופה של קפאון, ואילו התקופה שלאחר נפילתו כאל תקופה של שינויים דרמטיים; אך בחינה מדוקדקת של העובדות מפריכה זאת.
לחוק המכס מ-1836 הייתה השפעה משתנית, והוא יושם באופן סלקטיבי בכפוף לסגרים הימיים של המעצמות הזרות. שני אלו היטיבו עם הפרובינציות הפנימיות, ואנטרה ריוס היא דוגמה טובה לכך.
בתקופה זו הגיע גל הגירה גדול מאירופה: אירלנד, גליסיה, ארץ הבסקים ואנגליה; הם לא בחרו בהתיישבות חקלאית נפרדת אלא השתלבו בחברה הקריאולית.
אירים ובסקים עסקו בגידול בקר והפכו בהמשך לבעלי חוות, גידול כבשים החליף את גידול הפרות, והדבר הוביל לגידול ביצוא הצמר שיצר תלות באנגליה שהייתה הקניינית הגדולה אז.
החברה הארגנטינאית נותרה נטולת אופוזיציה שכן מי שלא הזדהה עם הפדרליים נאלץ לגלות או שחוסל, והדבר היה נכון גם בבואנוס איירס וגם בפרובינציות בהן שלטו בעלי בריתו של רוסאס.
בין בעלי ברית אלו ניתן למנות גם את חוסטו חוסה דה אורקיסה (Justo José de Urquiza) מושל אנטרה ריוס: הוא היה הגנרל המצליח ביותר מבין הפדרליים: לאחר ניצחונו של אוריבה בקרב ארוז'ו גרנדה בדצמבר 1842 וחיסולה הסופי של הקואליציה הצפונית, כל ההישגים הפדרליים היו בזכות אורקיסה וצבא אנטרה ריוס בצירוף תגבורות מבואנוס איירס.
אורקיסה היה אדם עשיר, וניצל את הגעתו לשלטון כדי להתעשר יותר; ובשל מעמדו הצבאי - רוסאס העדיף להתעלם מההברחות מאנטרה ריוס למונטווידאו הנצורה: מצד איד אורקיסה היה שותף למצור, אך מצד שני הרוויח מההברחות לשם.
מדיניות דתית.
היחסים עם הכנסייה הקתולית היו מורכבים: רוסאס היה קתולי מאמין, אך ראה עצמו כממשיכה של מדיניות הסמכות המלכותית (Patronato regio) שהעניקה סמכות להתערבות בענייני הכנסייה למלכים במדינות הקתוליות.
כך הוא קיבל ב-1836 את מסדר הישועים והעניק להם הטבות שונות, אך משסרבו לתמוך בו בפומבי - הוא התעמת איתם ולבסוף הם נאלצו לגלות למונטווידאו.
שאר הכנסיות תמכו בו בפומבי, ערכו מיסות לציון הצלחותיו, דמויות הקדושים הולבשו באדום - צבעם של הפדרליים, ואפילו דיוקנו של רוסאס עצמו צורף להם. כל זה נעשה בשיתוף פעולה של מריאנו מדראנו (Mariano Medrano) - הבישוף של בואנוס איירס במהלך שלטונו של רוסאס.
אחד האירועים המפורסמים מאותה תקופה היה הרומן האסור בין קמילה או'גורמן והכומר לדיסלאו גוטיירס (Ladislao Gutiérrez) שזכו לתמיכת האוניטרים ממונטווידאו, נמלטו מבואנוס איירס, ולבסוף חוסלו בפקודת רוסאס.
המצור על מונטווידאו והתקוממות חדשה בקוריינטס.
לאחר שחיסל את בקואליציה הצפונית בקרב ארוז'ו גרנדה בדצמבר 1842, התפנה מנואל אוריבה (Manuel Oribe) - נשיא אורוגוואי לשעבר וכעת מפקד הצבא הפדרלי - להיפרע מפרוקטואוסו ריוורה (Fructuoso Rivera) - נשיא אורוגוואי בעבר ובהווה ופטרונם של האוניטרים הגולים במונטווידאו; והטיל מצור על העיר בשנת 1843.
ריוורה נתמך על ידי ציי צרפת ואנגליה, ובהמשך גם על ידי ברזיל, ולצידו בעיר הנצורה עמדו גולים מארגנטינה ושכירי חרב מאירופה; וכך המצור התנהל לאיטו עד 1851.
גיז'רמו בראון סגר בהתחלה גם את המוצא של מונטווידאו לים וכמעט הכריע בכך את המערכה, אך ציי צרפת ואנגליה הרחיקו אותו משם ושמרו את הנתיב הזה פתוח.
ריוורה גורש מהעיר במהלך המצור, אך אוריבה מעולם לא הצליח ללכוד אותו.
במהלך כל התקופה הזו, מיטב כוחותיה של בואנוס איירס צרו על מונטווידאו. תקופה זו מוכרת גם בתור "המלחמה הגדולה"
(La Guerra Grande: 1839-1851).
קוריינטס התמרדה שוב נגד רוסאס ב-1843 בראשות האחרים מדרייגה (Madariaga), אך המרד לא התפשט לפרובינציות האחרות.
רק ב-1846–1847 אורקיסה הצליח להביסם ולאחד את ארגנטינה מאחורי רוסאס.
הסגר האנגלי-צרפתי.
רוסאס אסר על השייט בנהרות הפנימיים (הפרנה והאורוגוואי) במטרה לכפות את חוק המכס של בואנוס איירס - הנמל היחידי שסחר עם אירופה - חוק שהיטיב עם בואנוס איירס אך פגע בכל שאר הפרובינציות.
אנגליה ניסתה לכפות שיט חופשי כדי למכור את תוצרתה.
בעקבות כך, הציים של אנגליה וצרפת הטילו סגר ימי על נמל בואנוס איירס ב-18 בספטמבר 1845 ומנעו מהצי שלה לסייע לאוריבה שצר על מונטווידאו; והצי של בואנוס איירס בפיקודו של גיז'רמו בראון נלכד למעשה בידי הצי הבריטי.
הצי המשותף הפליג במעלה הפרנה כדי ליצור קשר עם קוריינטס ועם פרגוואי שהחלה אז להיפתח ליחסי חוץ
. הם הביסו בדרך את כוחותיו של רוסאס בקרב וואלטה דה אובליגדו (Vuelta de Obligado) ב-20 בנובמבר 1845, אך הובסו ב-4 ביוני 1846 בקרב קבראצ'ו (Quebracho), ויותר לא ניסו לשוט בנהרות.
סן מרטין שחי אז באירופה, כתב לרוסאס מכתב הוקרה ושלח אליו לאות הערכה את חרבו שעמה - כך כתב - הגן על עצמאות יבשת אמריקה.
עוד קודם לכן הוא ציווה לו את חרבו עמה נלחם במאיפו (Maipú) ובצ'קבוקו (Chacabuco) - שני הניצחונות הגדולים על המלוכנים בצ'ילה; זאת כהוקרה על ההגנה על כבודה של ארגנטינה כנגד ההתערבות החיצונית.
בריטניה הסירה את הסגר ב-1847, וצרפת ב-1848; והן חתמו על הסכמים עם רוסאס ששמו קץ לעימות, והסדירו את נושא השיט בנהרות הפנימיים של ארגנטינה ואורוגוואי.
המפלה.
עם נסיגתן של אנגליה וצרפת שתמכו בעקיפין באוניטרים הנצורים במונטווידאו, המעצמה היחידה שעמדה לצידם הייתה ברזיל.
רוסאס ראה במלחמה עם ברזיל עובדה בלתי נמנעת, החליט לנצל אותה כדי לכבוש שטחים במיסיונס המזרחית
. הוא הכריז עליה מלחמה ומינה כמפקד צבאו את חוסטו חוסה דה אורקיסה (Justo José de Urquiza) - מושל אנטרה ריוס.
פדרליים רבים ביקרו אותו על צעדו זה שנתפס בעיניהם כהנצחת מצב המלחמה בשביל להימנע מהשינויים החוקתיים הנדרשים בארגנטינה, שהוא התחמק מהם בעבר.
האוניטרים הבינו שלא יוכלו להדיחו לבדם מבלי להעביר לצידם חלק מהמחנה הפדרלי, והגנרל חוסה מריה פס שם יהבו על אורקיסה שיעשה זאת.
בסוף 1850 הורה על הפסקת ההברחות אל וממונטווידאו, שתרמו רבות לאנטרה ריוס בשנים הקודמות; וצעד זה שהצטרף למחיר שאנטרה ריוס שילמה בשל חוק המכס - גרם לאורקיסה להתכונן לעימות עם רוסאס.
אורקיסה תכנן היטב כיצד יצליח להביס אויב חזק כמו רוסאס, ולאחר משא ומתן ממושך כרת בריתות עם קוריינטס, וברזיל. ברזיל סייעה לא רק כלכלית - לכח שגויס ולצרכיו הפוליטיים של אורקיסה, אלא גם לוגיסטית בשינועם של הכוחות על פני הנהרות.
ב-1 במאי 1851 הוא פרסם הצהרה שקראה תיגר על מנהיגותו של רוסאס, וכלל דרישה לרפורמות חוקתיות שיגבילו את הדומיננטיות של בואנוס איירס.
הוא ניצל את מנהגו של רוסאס "להתפטר" מדי שנה מתפקידיו הלאומיים בתחום יחסי החוץ בידיעה ש"התפטרותו" תידחה; והודיע שהוא - אורקיסה - מקבל אותה.
לאחר מכן הוא כפה על אוריבה שצר על מונטווידאו להגיע להסכם עם האוניטרים הנצורים לגבי השלטון באורוגוואי; וגייס לצבאו רבים מחיליו על ציודם לצבא הגדול (El Ejercito Grande) שהקים.
רק בשלב זה הוא עבר לסנטה פה והדיח את המושל אצ'גואה, ולאחר מכן פלש לפרובינציה של בואנוס איירס ותקף את רוסאס.
לאחר שמפקד הצבא שרוסאס גייס נטש את תפקידו, רוסאס עצמו נטל את הפיקוד והובס בקרב קסרוס (Caseros) ב-3 בפברואר 1852. הוא עזב את שדה המערכה, וחתם על מכתב התפטרות.
שנים רבות לאחר מכן, לאחר שהוא עצמו יודח ויפרוש מכס הנשיאות חזרה לאנטרה ריוס - אורקיסה יביע חרטה על הדחת רוסאס.
גלותו ומותו של רוסאס.
רוסאס מצא מקלט אצל הקונסול הבריטי, ולמחרת הועלה על אחת מאוניות המלחמה, הפליג לאנגליה, התיישב בסמוך לסאות'המפטון והקים שם אסטנסיה (estancia, חווה בסגנון המקובל בארגנטינה). כל זה במדינה עימה התעמת במשך חלק גדול משנות שלטונו.
הוא קיבל שם מעט מאוד ביקורים, אך עמד בקשרי מכתבים עם ידידו לגבי חייו ולגבי אקטואליה פוליטית.
לברטולומה מיטרה הוא הציע להקים בבואנוס איירס מדינה נפרדת.
הוא מעולם לא למד אנגלית או כל שפה אחרת זולת ספרדית.
הוא מת שם ב-17 במרץ 1877 כשלצידו ביתו מנואליטה.
משהגיעה הידיעה על מותו לבואנוס איירס, הממשל אסר על קיום מיסות ואירועים לזכרו, וארגן טקס לזכר מי שהוגדרו בתור "קורבנות עריצותו".
בשנת 1989 שרידיו הועברו לבואנוס איירס, והוא נקבר בבית הקברות לה רקולטה.
האחוזה שלו נותרה נטושה לאחר שגלה, וחרבה במהלך השנים הבאות. מאוחר יותר היא שימשה את הממשל לצרכים צבאיים, והפכה בתקופת שלטונו של פאוסטינו סרמיינטו לשטח ציבורי בשם פארק 3 בפברואר (Parque 3 de Febrero) - לציון תאריך קרב קסרוס שסיים את שלטונו - שהיום הוא חלק מהפארקים של שכונת פלרמו.
לאחר הדחת רוסאס.
לאחר הדחת רוסאס, אורקיסה כינס את הקונגרס החוקתי בסנטה פה שפרסם את החוקה הארגנטינאית של 1853, ובשנת 1854 מינה אותו לנשיא ארגנטינה.
בואנוס איירס שנשלטה על ידי קואליציה של אוניטרים ותומכים של רוסאס סירבה לקבל את החוקה, והתנתקה מהמדינה.