השלב הבא, הופעתן של תיבות האפקטים שהרחיבו עוד יותר את מגוון הצלילים של הגיטרה, היה רק עניין של זמן. תיבות אפקטים היו נתונות בתוך מארז מתכתי וכללו לחצן גדול וגס המאפשר להפעיל או לכבות את המכשיר (הפסקת עיצוב האות החשמלי ללא הפסקת העברתו למגבר) באמצעות דריכה וזאת מהסיבה הפשוטה שידי הגיטריסטים צריכות להיות פנויות לנגינה בגיטרה, בעוד שהם חופשיים לעשות שימוש ברגליהם. לגיטריסטים רבים השימוש בתיבות האפקטים הפך לחלק קריטי ביצירותיהם, לעיתים עוד יותר מהגיטרה עצמה.
בשנות השמונים והתשעים, הושגה הצלחה בתכנון אפקטים אלקטרונים־דיגיטליים ומבוססי תוכנה, המסוגלים לחקות באיכות משופרת את האפקטים שהושגו בעבר באמצעים אנלוגיים, ביניהם מגברי שפופרות ריק.
הודות להתפתחות של המחשבים האישיים, בתחילת העשור הראשון של המאה ה־21 יצאו לשוק כרטיסי קול המאפשרים חיבור של הגיטרה למחשב. כמו כן, יוצרו תוכנות ייעודיות להדמיית אפקטים והאינטרנט אפשר הפצה של תוכנות חופשיות כאלו וקבצים השומרים בתוכם הגדרות לאפקטים שמשתמשים אחרים יצרו. תוכנות מסוג זה מאפשרות לנגנים מתחילים והן לנגנים מקצועיים להתנסות בשימוש באפקטים. למרות יתרונותיהם היחסיים של אפקטים דיגיטליים, גיטריסטים מקצועיים רבים מעדיפים לעשות שימוש באפקטים אנלוגיים, משום צלילם המיוחד.
אפקטים פופולריים.
בין הגיטריסטים המפורסמים שתכננו גיטרות בעלות אפקטים מובנים אפשר לציין את ג'ימי פייג', ג'ימי הנדריקס, אריק קלפטון, פרנק זאפה, ג'ו סאטריאני, סטיב ואי, אינגווי מלמסטין, דייוויד גילמור, סיד בארט, אדי ואן היילן, קורט קוביין, בריאן מיי, ג'ון פטרוצ'י, פיט טאונסנד ובאקטהד.
היסטוריה.
הגיטרה החשמלית המסחרית הראשונה פותחה על ידי ג'ורג' ביצ'אם (Beauchamp) ואדולף ריקנבאקר (Adolph Rickenbacher), וכונתה 'המחבת' (The Frying Pan) על שום צורתה. היא יצאה לשוק ב־1931. הגיטרות החשמליות הראשונות היו למעשה גיטרות אקוסטיות (בעלות תיבת תהודה ומיתרי מתכת), אשר להן חוברו "פיקאפים". כאשר התעורר הצורך בעוצמות קול גבוהות. המוזיקה הפופולרית בארצות הברית של אותה תקופה הייתה הביג בנד - אלו היו תזמורות גדולות הכללו סקציות של כלי נשיפה וחטיבת קצב, ולכן ניגנו בווליום גבוה מאוד. הגיטרה החשמלית יכלה להתאים את עצמה לסגנון מוזיקה זה וכך צברה פופולריות. הגיטרות יוצרו על ידי חברות שונות, כמו ריקנבאקר, אודיווקס וגיבסון.
הגיטרה החשמלית המוכרת כיום (solid-body - ללא תיבת תהודה), גיטרה חשמלית הבנויה מעץ מלא, יוצרה לראשונה בצורה מסחרית על ידי ליאו פנדר בשנת 1949. הדגם נקרא "איסקוייר", שהייתה גיטרה בעלת פיקאפ יחיד. המניע הראשוני להסרת תיבת התהודה היה בעיית ה'פידבק': צליל צורמני שנוצר עקב הגברה בלתי-מכוונת של הצלילים הבוקעים מהמגבר בגלל תיבת התהודה. לאחר מספר שנים, נוסף עוד פיקאפ והשם שונה ל"ברודקאסטר" ולאחר מכן שמו שונה ל"טלקסטר" מפני ש"גרץ'" החלו לייצר קודם לכן דגם שנקרא "ברודקאסטר" ונוצר בלבול.
ב־1952 יצא לשוק דגם גיטרה נוסף, על ידי חברת גיבסון, הנקרא גיבסון לס פול, אשר זכה להצלחה גדולה ביותר; ב־1954, חברת פנדר הוציאה לשוק את הדגם סטראטוקסטר (הנקרא בקיצור "סטראט"), אשר זוכה להצלחה מסחררת החל משנות ה-60 ועד ימינו. ה"סטראטוקסטר" וה"לס פול" הן אבות הטיפוס לרוב גיטרות ה־"solid body" שמיוצרות מאז. הדגמים הנ"ל מיוצרים עד היום אבל בגלל שינויים בתהליכי הייצור ובבעלות על החברות וכן בשל התיישנות העץ (שמשפרת את הצליל בגיטרות איכותיות), אין אחידות ברמתם של דגמים זהים מתקופות שונות.
בראשית המאה ה-21 נעשו חידושים בתכנונן של גיטרות חשמליות:
טכניקת הנגינה.
טכניקת הנגינה בגיטרה חשמלית שונה מטכניקת הנגינה בגיטרה קלאסית. הגיטרה החשמלית מאפשרת שליטה מלאה בצליל הנגינה. השליטה מתחלקת לשתי קטגוריות. הראשונה, אפשרויות האפקטים המולבשים על הצליל הרגיל של הגיטרה והשנייה, טכניקות נגינה כמו שליטה במשוב (פידבק), גשר הטרמולו (ברוב הגיטרות הנפוצות היום), טכניקות פריטה שונות וכו'. בגיטרה חשמלית, בניגוד לגיטרה קלאסית, אין כמעט שימוש באצבעות יד ימין ובציפורניים (מלבד גיטריסטים כמו מארק נופלר מהדייר סטרייטס. ראו פינגר סטייל). כל התווים מנוגנים בדרך כלל בעזרת מפרט על מנת לשלוט בצליל היוצא בצורה מלאה. כמו כן, ישנן תוספות שונות לנגינה, מעין "מיני־טכניקות", אשר מעשירות את הצליל, כגון טפינג (tapping) שפותחה על ידי אדי ואן היילן, חסימה (muting) וכיוצא בזה (ראו פריטה בגיטרה).
טכניקת הנגינה בגיטרה חשמלית פותחה על ידי אומני הבלוז האינסטרומנטלי בשנות הארבעים והחמישים, והתפתחה לכיוונים שונים. הן במוזיקה הנאו־קלאסית והן במוזיקת הג'אז, כאשר גיטריסטים מושכלים כמו וס מונטגומרי פיתחו טכניקות אלתור שונות על גיטרה, כמו Chord melody, נגינה באוקטבות ועוד. עד להופעתם של גיטריסטים כמו מייקל אנג'לו באטיו ואינגווי מלמסטין שחיברו את המודוסים הקלאסיים למוזיקת המטאל ופיתחו יכולת נגינה במהירויות גבוהות במיוחד (מה שמכונה "גיטר שרדינג").
גיטרות בעלות יותר משישה מיתרים.
אף על פי שרוב הגיטרות הם בעלות שישה מיתרים בלבד, ישנן גיטרות בעלות שבעה או שמונה מיתרים. גיטרות אלה נמצאות בשימוש בעיקר אצל להקות מטאל מתקדם, דג'נט, ודת'קור, אך ישנם גם מוזיקאי ג'אז מסוימים המשתמשים בגיטרות כאלה.
מטוס ריגול
מטוס ריגול או מטוס ביון (באנגלית: Surveillance aircraft; מטוס פיקוח, מעקב) הוא מטוס שמטרתו לבצע איסוף מודיעין צבאי.
מטוסי ריגול יכולים לאסוף שני סוגי מודיעין:
מטוסי ריגול הם לעיתים מטוסים שתוכננו מלכתחילה למשימה זו, כגון לוקהיד SR-71, ולעיתים מטוסי קרב-הפצצה שהותאמו למשימות ריגול באמצעות התקנת ציוד מתאים על המטוס בפודים ייעודיים או בניית גרסה של המטוס המיועדת באופן ספציפי לביון.
כדי לחמוק ממערך ההגנה של האויב, נעזר המטוס במספר תכונות:
דוגמאות למטוסי ריגול אמריקניים:
גם חיל האוויר הישראלי הפעיל מטוסי ריגול שונים. רובם היו גרסאות צילום של מטוסי קרב רגילים. כגון: מוסקיטו ומיראז'. כדי לאפשר את נשיאת ציוד הצילום, מוסרים מן המטוס חלקים שלא הכרחיים לביצוע המשימה (מכ"ם, במקרה של המיראז').
חיל האוויר המצרי הפעיל גם הוא טיסות צילום בעומק שטח ישראל. אחד המטוסים של חיל האוויר הסורי שהצליחו לחדור ולתעתע במערך ההגנה האווירית היה המיג 25 שנעזר במהירות גבוהה ובטיסה בגובה רב עד שהופל על ידי טיל הוק, ומאז, לא נצפו שוב גיחות ריגול של הסורים באמצעות מטוס זה.
יחד
המטולוגיה
המטולוגיה היא תחום ברפואה העוסק במערכת תאי הדם, באיברים ורקמות המייצרים אותם, במנגנון קרישת הדם ובממאירויות (התמרות סרטניות) השייכות למערכת פיזיולוגית זו.
ההמטולוגיה עוסקת בתהליכי ייצור תאי מערכת הדם ומערכת הלימפה, תפקודם ומחלותיהם. רוב תאי הדם נוצרים במח העצם, פרט ללימפוציטים אשר נוצרים במקומות אחרים. קרישת הדם היא מורכבת ביותר וכוללת מספר רב של תהליכים המתרחשים במקביל ובמדורג ואשר יש ביניהם זיקה רבה של מפעיל / מופעל.
אנשים אשר מתמחים בהמטולוגיה נקראים המטולוגים. עבודתם השגרתית עוסקת בעיקר בטיפול וריפוי החולים עם מחלות המטולוגיות. עם זאת, חלקם יכול לעסוק במעבדות המטולוגיות בסרטי דם ודגימת מח עצם מתחת למיקרוסקופ, ובכך לפענח תוצאות של בדיקות המטולוגיות ותוצאות של בדיקות קרישת דם. בחלק מהמוסדות ההמטולוגים מנהלים מחלקות המטולוגיות. רופאים שעובדים במחלקות המטולוגיות, שלרוב הם גם מנהלים אותן, הם פתולוגים אשר מתמחים באבחון מחלות המטולוגיות, שידועים כהמטופתולוגים. המטולוגים והמטופתולוגים עובדים בדרך כלל יחד כדי לבנות אבחון ולהתאים את הטיפול. המטולוגיה היא תת-התמחות של רפואה פנימית, מופרדת אבל חופפת עם תחום האונקולוגיה.
תאי הדם מחולקים לשלוש קבוצות שונות הכוללות:
המטולוגיה איננה עוסקת ב"בדיקות דם", במחלות כבד ובכלי הדם.
מחלות.
חלק מהמחלות ההמטולוגיות הן נפוצות למדי, ביניהן אנמיה, מחלה אשר בה חסר לתאי הדם חלק מההמוגלובין, אשר מוביל את החמצן לריאות, או חסר באנזים G6PD העובר בתורשה ומופיע בכ-40% מהאוכלוסייה הכללית.
מחלות המטולוגיות כוללות:
לימפומה: לימפומת הודג'קין (מדרגה 1, הקלה ביותר, לדרגה-4, החמורה ביותר), לימפומה שאינה הודג'קין (בדרך כלל קשה ואגרסיבית יותר, אך הטיפול בה דומה, מדרגה 1–4 גם), לימפומת בירקיט (לימפומה בתאי B שככל שהזמן עובר היא נהיית קטלנית ביותר), מיקוזיס פונגאיידס (סוג נדיר של לימפומה בתאי T, גם אם תטופל וגם אם לא תוחלת החיים יכולה להיות מעל 10 שנים).
אנדרו וויילס
פעולות התגמול
פעולות התגמול הוא השם שניתן בישראל בשנות החמישים והשישים לפעולות הרתעה של צה"ל, פשיטות שהתבצעו בעקבות פעולות טרור נגד תושבי ישראל ופעולות הטרדה של צבאות המדינות הגובלות בישראל.
המדיניות מאחורי פעולות התגמול.
המובילים של מדיניות פעולות התגמול היו ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, והרמטכ"ל, משה דיין. ביסוד מדיניות זו הייתה גישה של "יד חזקה" כלפי הערבים, תוך הבהרה שכל פעולת חבלה או לחימה תזכה לעונש הולם, משום שדם יהודי אינו הפקר. מאחורי פעולות אלו עמדה אסטרטגיה של פגיעה באויב, כדי לגרום לו להפסיק את פעולות האיבה שלו. פעולות התגמול התבצעו כתגובה על פעולות הטרור של המסתננים.
ב-1959 הגדיר משה דיין את פעולות התגמול: