יחד עם העיר הסמוכה פאדרה לאס קאסאס הן נקראות גראן טמוקו ומונות 358,541 תושבים מה שהופך אותה למטרופולין המאוכלסת ביותר בדרום צ'ילה.
מקור השם.
מקור השם הוא בשפת בני המפוצ'ה ומשמעותו היא "מי טמו". "טמו" הוא שמם הנפוץ של שני מיני עצים המאופיינים בקליפה כתומה-אדומה ועל ידי פירות ועלים ארומטיים שמשמשים את בני המפוצ'ה בדרך כלל למטרות רפואיות. השילוב בין המילים "טמו" ו- "קו" (מים) משקף ככל הנראה את העובדה שעצים אלו צומחים לעיתים קרובות לצד מקורות מים.
היסטוריה.
העיר הוקמה ב-24 בפברואר 1881 כמבצר בזמן כיבוש אראוקניה ונקראה פוארטה רקברן.
לאחר מכן המבצר הפך לעיר שגדלה במהירות, ובמפקד האוכלוסין ב-1895 היו בה כ-7,000 תושבים. ב-1908 פרצה בעיר שרפה גדולה שפגעה בכשליש מהמבנים בעיר. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נאמדה אוכלוסיית העיר בכ-70,000 תושבים, ועשור מאוחר יותר מנתה אוכלוסיית העיר כ-110,000 נפש. העיר נפגעה במהלך רעידת האדמה בצ'ילה ב-2010, וכן הושפעה ממספר רעשים משניים לאחר מכן.
דמוגרפיה.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2017 העיר מונה 282,415 תושבים, ו-358,541 תושבים בגראן טמוקו. אחד המאפיינים הדמוגרפיים הייחודיים של טמוקו הוא הנוכחות הבולטת של בני המאפוצ'ה, המהווים כחמישית מהאוכלוסייה בעיר.
אחוז גדול של התושבים הם צאצאים של מתיישבים שהגיעו מאירופה אחרי הקמת העיר בשנים 1883–1901 בעיקר מגרמניה, שווייץ, ספרד, צרפת, איטליה ובריטניה. בנוסף במהלך מלחמות העולם הגיע גל שני של מהגרים ממדינות אחרות באירופה כמו הולנד, אוסטריה, קרואטיה, ארמניה, יוון ופורטוגל. כמו כן בשנות השלושים של המאה ה-20 במהלך מלחמת האזרחים בספרד הגיע גל נוסף של מהגרים מספרד, ובסוף שנות החמישים לאחר סיום מלחמת קוריאה ובעקבות תוכנית העתקה לצ'ילה של האו"ם הגיעה גל של פליטים קוריאנים, סינים ויפנים.
ישנן גם קהילות קטנות של יהודים (שהגיעו ממקדוניה, רוסיה, פולין, והונגריה) וערבים ( מלבנון, סוריה ופלסטין). התרחשות זו של הגירה מאירופה ואסיה, ובמידה פחותה, של יהודים וערבים, מסייעת להסביר את החלוקה למועדונים, בתי הספר ואזורים שונים בעיר טמוקו.
חינוך.
בעיר נמצאות שתי אוניברסיטאות מרכזיות: אוניברסיטת החזית (בספרדית: Universidad de La Frontera) והאוניברסיטה הקתולית של טמוקו.
תחבורה.
נמל התעופה מַקֵאוּאֵה נמצא במרחק של כ-5 קילומטרים דרום-מערבית לעיר והוא מציע טיסות למספר ערים בתוך צ'ילה.
תרבות.
לשירה הצ'יליאנית יש שורשים עמוקים בעיר. זוכי פרס נובל לספרות גבריאלה מיסטרל ופבלו נרודה חייו שניהם בעיר.
הקהילה היהודית.
בראשית המאה ה-20 החלה הגירת יהודים מקהילת ביטולה שבאזור מקדוניה לטמוקו. ב-1916 הוקם מרכז קהילתי ומועדון נוער. ב-1919 הצטרפה הקהילה לקונגרס הקהילות היהודיות בצ'ילה. ב-1929 נמנו בעיר 203 יהודים יוצאי ביטולה ובעיר הוקם בית כנסת לקהילה. הרב שבתאי ג'אין מונה לנשיא כבוד של הקהילה. ב-1930 הגיע לעיר גל מהגרים נוסף מביטולה והקהילה שהייתה במצב כלכלי קשה התקשתה לקלוט אותם. במועד זה מנתה הקהילה 300 משפחות. ב-12 בספטמבר 1935 החריבה שרפה את מבני הקהילה. בקרב בני הקהילה נרשמה פעילות ציונית ענפה. בראשית המאה ה-21 מנתה הקהילה בטמוקו 20 משפחות.
ג'ינקו בילובה
הטבלה הכלכלית
הטבלה הכלכלית (Tableau économique או Economic Table) - היא המודל הכלכלי הראשון בהיסטוריה. המודל תואר בשנת 1758 על ידי פרנסואה קניי, מי שהיה למנהיג האסכולה הפיסיוקרטית.
קניי שחיי בצרפת היה למתנגדי המערכת המרקנטליסטית שעודדה את הסקטור החרושתי בצרפת ופגעה בענף החקלאות.
במודל הכלכלי שלו הוא מסביר כי החקלאות היא הגורם היחיד שיכול לייצור עושר חדש, בעוד הענף החרושתי רק מחלק מחדש עושר קיים.
הקדמה למודל.
המודל מתאר מעגל זרמי הכנסות בין 3 מעמדות: בעלי הקרקעות, הסקטור החקלאי והסקטור החרושתי.
המודל מתאר 2 סוגי סחורות: סחורה חקלאית וסחורה תעשייתית (כמו בגדים, כלי בית, חומרי גלם ועוד).
הנחות המודל:
מסקנות והשלכות.
קניי ניסה להוכיח במודל כי גורם הייצור היחידי שמייצר עושר הוא החקלאות. אותה חקלאות שהמערכת המרקנטליסטית בצרפת דחתה על-חשבון הסקטור התעשייתי. הטבלה הכלכלית היוותה אבן היסוד להקמת האסכולה הפיסיוקרטית שביקשה להחיות את החקלאות. בסופו של דבר, קניי והפיזיוקרטים לא הצליחו להביא לשינוי במדיניות הממשל כלפי החקלאות.
בין האנשים שהושפעו מתורתו של קניי ניתן למנות את אדם סמית באנגליה, תומאס ג'פרסון בארצות הברית ויקטרינה הגדולה ברוסיה.
הארלי דיווידסון
פורט הווארד
פורט הווארד (באנגלית: Port Howard, בספרדית: Puerto Mitre או Puerto Howard), הוא היישוב (למעשה חווה) הגדול ביותר באי פוקלנד המערבי (למעט היישוב פוקס ביי (Fox Bay), שמחולק לפוקס ביי מערב ופוקס ביי מזרח וביחד הם גדולים יותר מפורט הווארד). היישוב שוכן במזרח האי על הכניסה למיצר פוקלנד (Falkland Sound) ובמורדות הר מריה (חלק מרכס הרי הורנבי). פורט הווארד הוא המרכז של חוות צאן בשטח של 800 קמ"ר ומתגוררים בו 20 תושבים קבועים ו-40,000 כבשים. לעיתים מתגוררים במקום תושבים זמניים.
ביישוב קיימים שני מנחתים שבהם נוחתות טיסות סדירות מסטנלי הבירה וכן נמצא במקום המעגן של המעבורת החדשה המקשרת בין שני האיים. ב-15 השנים האחרונות סללה ממשלת האיים רשת כבישים העבירים בכל מזג אוויר בשני האיים ופור הווארד הוא הקצה של רשת הכבישים של האי המערבי. מוקדי המשיכה ביישוב כוללים מעברה וסככת גזיזת כבשים גדולה. רבים מהבתים מקורים בגגות רעפים ירוקים ובניהם משתרעות גדרות חיות. אחת לשלוש שנים מארחת פורט הווארד את משחקי האי המערבי. אירוע זה, הנמשך שבוע בסיום עונת הגז, משלב מרוצי סוסים וחגיגות מסוגים שונים. בסביבה זורמים שני נהרות שניתן לדוג בהם.
היסטוריה.
פורט הווארד הוקמה ב-1866 על ידי ג'יימס לאבגרוב וולדרון (James Lovegrove Waldron) ואחיו. בהמשך עזבו האחים וולדרון את המקום לפטגוניה ומאז עברה החווה כמה ידיים.
מלחמת פוקלנד.
במהלך מלחמת פוקלנד נכבש היישוב על ידי כוח של כ-1000 חיילים ארגנטינאים. ב-21 במאי 1982 הופל במקום מטוס הרייר של חיל האוויר המלכותי על ידי יחידת קומנדו ארגנטינאית שירתה טיל קרקע אוויר. ב-26 במאי נהרגו לפחות ארבעה חיילים ארגנטינאים וכמה נוספים נפצעו בתקיפה של מטוס הרייר אחר.
היחידה המיוחדת הבריטית ה-SAS ביצעה תצפית מעמדה סודית על גבי רכס המשקיף על פורט הווארד. העמדה התגלתה ב-10 ביוני על ידי צוות תקיפה של יחידת הקומנדו הארגנטינאית. במהלך הקרב שהתפתח לאחר מכן, נהרג קצין בריטי והקשר שלו נשבה. באותו לילה הפגיזה פריגטה בריטית את פורט הווארד באש בלתי מדויקת. הדבר גרם לארגנטינאים לחשוב שהקצין שנהרג היה קצין תצפית קדמי של הצי הבריטי. קברו של הקצין הבריטי, קפטן גאווין המילטון, נמצא בבית הקברות הקטן של פורט הווארד. בשעת הלווייתו התירו הארגנטינאים לעטוף את ארונו בדגל בריטניה. ב-15 ביוני, יום לאחר הכניעה הכללית של הכוחות הארגנטינאים באיי פוקלנד, נכנע חיל המצב בפורט הווארד לכוח של חיל הנחתים המלכותי ולספינה של הצי. אחרי המלחמה הוקם באחת מהסככות במקום מוזיאון קטן המציג מוצגים מהתקופה, כולל פריטי ציוד שהשאירו אחריהם הכוחות הארגנטינאים הנסוגים.
נורית ירמיה
נורית ירמיה (נולדה ב-1960) היא פסיכולוגית קלינית מומחית, פרופסור מן המניין בבית הספר לחינוך ובמחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-2014 מונתה למדענית הראשית במשרד המדע, הטכנולוגיה והחלל. עומדת גם בראש המועצה לקידום נשים במדע ובטכנולוגיה.
ביוגרפיה.
ירמיה למדה תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת חיפה. לאחר לימודיה המשיכה במסלול ישיר לדוקטורט עם התמחות בפסיכולוגיה התפתחותית ופסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ושם גם השלימה פוסט־דוקטורט. לאחר חזרתה לארץ בגיל 30, היא מונתה למרצה באוניברסיטה העברית במחלקה לפסיכולוגיה ובבית הספר לחינוך.
מחקרה העיקרי עוסק בהיבטים רגשיים, חברתיים, קוגניטיביים וגנטיים בתחום האוטיזם ובגורמי סיכון של המחלה. תחומים נוספים הם התפתחות של ילדים שנולדו כפגים, והשפעות של גורמים לפני ולאחר הלידה על התפתחות אוטיזם. ירמיה היא עורכת כתב העת "Journal of Child Psychology and Psychiatry".
ירמיה כיהנה כדיקנית הסטודנטים באוניברסיטה העברית וכמנהלת מרכז לייפר ללימודי מגדר ונשים באוניברסיטה העברית. ב-2014 מונתה לתפקיד המדענית הראשית במשרד המדע.
נשואה לרז ירמיה, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, ואם לארבעה.
מנזר סנט פטר אין גליקנטו
עמנואל שנפ
עמנואל שנפ (1904 - מרץ 1973) מהנדס, אבי תעשיית המצברים הישראלית.
ביוגרפיה.
שנפ נולד באימפריה האוסטרו-הונגרית, למד בבית הספר הטכני בשרלוטנברג והוסמך כמהנדס חשמל וכימיה. בשנים 1933-1934 תכנן את החשמל בארמון אכסינוגרד בבולגריה. לאחר מכן עלה לארץ ישראל.
בשנת 1937 הוא יסד, יחד עם יואב אוירבוך את מפעל בת-אור לייצור מצברים. היה זה מהמפעלים הראשונים בארץ ישראל לייצור מצברים.
בתחילת 1939 הוא לקח חלק בהקמת בית חרושת עדי לייצור מצברים שנפתח במפרץ חיפה, כמתכנן המפעל ומנהלה הטכני. במרץ 1943, הולאם מבנה המפעל של עדי על ידי השלטונות כדי לייצר בו מצברים עבור הצבא הבריטי ושנפ עבר לנהל את המפעל המולאם. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה עבר שנפ לייצר מצברים עבור מפעל וולקן שהיה חלק מקונצרן כור.
במאי 1948, בנה שנפ דגם של מכונית חשמלית שיכולה להסיע מטען של 300 ק"ג למרחק של 125 קילומטר במהירות של 65 ק"מ לשעה.