בממלכה המאוחדת, בניין רשום (באנגלית: Listed Building) הוא מבנה המוכרז באופן רשמי כבעל חשיבות אדריכלית, היסטורית או תרבותית יוצאת דופן. הכרזה זו נפוצה מאוד, והיא מיושמת על כחצי מיליון מבנים.
במקרה שמבנה כלשהו הוכרז כבניין רשום לא ניתן להרוס, להרחיב או לשנות אותו, ללא קבלת היתר מיוחד מרשות התכנון המקומית, שבדרך כלל מתייעצת עם הסוכנות הממשלתית המרכזית הרלוונטית, בעיקר במקרים של בניינים רשומים מפורסמים. לדוגמה, היתרים כאלה עשויים להינתן לכנסיות הנמצאות בשימוש. גורמים פרטיים המחזיקים בבעלות על בניינים רשומים מחויבים בנסיבות מסוימות לשמור ולתחזק אותם, ועשויים לעמוד בפני סנקציות משפטיות אם לא יבצעו זאת או יבצעו שינויים לא מאושרים. כמו כן, במקרים מסוימים ניתן לחייב אדם פרטי להשתמש בחומרים או שיטות ייחודיים גם אם הם יקרים יותר. כתוצאה מכך חל לעיתים גידול משמעותי בעלות התחזוקה והביטוח של הבניין, וכדי לאזן מצב זה החוק מאפשר לבעלי הבניין להתנגד לרישומו.
אף על פי שחלק משמעותי מהמבנים הנמצאים ברשימות הם בניינים, ניתן למצוא בהן גם מבנים אחרים כגון גשרים, מונומנטים, פסלים, אנדרטאות מלחמה, ואפילו אבני מיל. מבנים עתיקים, צבאיים ולא מיושבים (כגון סטונהנג') מסווגים לעיתים כמונומנטים רשומים עתיקים, ומוגנים על ידי חקיקה ותיקה יותר.
אף על פי שמספר מוגבל של "מונומנטים עתיקים" זכה להגנה תחת 'חוק הגנת המונומנטים העתיקים - 1882', היו אלה הנזקים שנגרמו בעקבות הפצצות הלופטוואפה הנאצי במלחמת העולם השנייה שזירזו את הכנת הרשימה הראשונה של בניינים בעלי חשיבות אדריכלית מיוחדת. הכנת הרשימה הוטלה על 300 מחברי המכון המלכותי לאדריכלים בריטים (RIBA) והאגודה להגנה על בניינים עתיקים (SPAB), תחת פיקוח של מפקח המונומנטים העתיקים ובמימון המדינה. הרשימות שימשו כאמצעי עזר להחלטה האם בניין מסוים ישוקם במקרה שייפגע בהפצצה. הבסיס הנוכחי של מערכת הרישום פותח מהמערכת של תקופת המלחמה, והופעל תחת הוראה שניתנה ב'חוק תכנון ערים ומחוזות - 1947'.
אנגליה וויילס.
באנגליה ובוויילס ההיתר לרישום בניין ניתן על פי חוק ('בניינים רשומים ואזורי שימור התכנון - 1990') ומנוהל על ידי קרן המורשת האנגלית ו-Cadw (קאדו) בוויילס. בניינים רשומים הנמצאים בסכנה רשומים גם ברשומת הבניינים בסיכון של המורשת האנגלית. ישנם שלושה סוגים של סטטוס רישום, המסודרים לפי דרגת "חשיבות" יורדת וקושי להשיג היתר ביצוע עבודות:
בעבר שימשו דרגות A, B ו-C עבור כנסיות אנגליקניות פעילות - והתאימו לדרגות I, II* ו-II. הן היו נפוצות לפני 1977, וגם כיום יש מעט בניינים המסווגים לפיהן.
קרן המורשת העולמית מחזיקה ספריית תצלומים של הבניינים הרשומים באתר האינטרנט של הפרויקט "התמונות של אנגליה".
נכון ליולי 2009 יש כ-373,000 בניינים רשומים, מתוכם 343,000 (92%) בדרגה II, 20,500 (5.5%) בדרגה II* ו-9,300 (2.5%) בדרגה I. 45% מהבניינים מדרגה I הם כנסיות קהילתיות של הכנסייה האנגליקנית. ההערכה היא כי בפועל יש כחצי מיליון בניינים רשומים, כיוון שסעיף ברשימה יכול להתייחס ליותר מבניין אחד בפועל. בניינים שאינם בעלי חשיבות רבה עשויים להיכלל ברשימה במקרה שהם חלק מקבוצה שכן נכללת, כגון בניין הנמצא בכיכר עירונית.
דוגמאות לבניינים רשומים:
צפון אירלנד.
בניינים רשומים בצפון אירלנד מטופלים על ידי סוכנות הסביבה של צפון אירלנד, לפי סעיף 42 של 'פקודת (צפון אירלנד) התכנון - 1991'. דרגות הרישום הן:
דוגמאות לבניינים רשומים:
סקוטלנד.
מעמד הבניינים הרשומים מוסדר בסקוטלנד באמצעות 'חוק תכנון ערים ומחוזות (בניינים רשומים ואזורי שימור) (סקוטלנד) - 1997'. השימור הוא סמכות המבוזרת לפרלמנט הסקוטי ולממשלת סקוטלנד. סביבה היסטורית סקוטלנד (לשעבר סקוטלנד ההיסטורית) היא הסוכנות הממשלתית המקומית האחראית לבניינים רשומים ולמונומנטים רשומים.
קטגוריות הסיווג בסקוטלנד הן:
דוגמאות לבניינים רשומים:
קוארדינציה
מסילת הרכבת קרומפורד והיי פיק
מסילת הרכבת קרומפורד והיי פיק (אנגלית: The Cromford and High Peak Railway) בדרבישייר שבאנגליה הושלמה ב-1831, על מנת להוביל מינרלים וסחורות בין מזח תעלת קרומפורד שבצומת היי פיק לתעלת פיק פורסט שליד וולי ברידג'.
בניית המסילה.
אזור פיק דיסטריקט שבדרבישייר היה בעייתי מבחינת שינוע סחורות, ומאז בנייתה של תעלת פיק פורסט בתחילת המאה ה-19 נוצר צורך בנתיב חלופי לדרך הארוכה של תעלת טרנט אנד מרזי, בה הובילו מינרלים וסחורות למנצ'סטר וכותנה גולמית לתעשיית הטקסטיל שבמזרח המידלנדס. אחת התוכניות הייתה לבנות מעבר דרך טאנסלי, מטלוק ובייקוול. ב-1810 פורסמה תוכנית לבניית נתיב דרך גרידלפורד, הופ ואדייל, אך היא בוטלה כיוון שלא הייתה מספיק רווחית. הבעיה הייתה לא רק לבנות תעלה שתוביל מים לגובה של למעלה מ-1,000 רגל, כי אם גם אספקת מים ברמות אבן הגיר.
בסופו של דבר התבקש ג'וסיאס ג'סופ, בנו של ויליאם ג'סופ, לסקור את הנתיב. הוא, אביו ושותפו לשעבר של אביו בנג'מין אאוטרם צברו ניסיון עשיר בבניית מסילות קלות (Tramway) במקומות שבהם התנאים לא מתאימים לתעלות, וכך אכן הוצע לבסוף. למרות זאת היה מדובר בפרויקט שאפתני בגלל הפרשי הגובה הרבים שבהם נבנתה המסילה. היה זה אחד הקווים הגבוהים ביותר שנבנו אי פעם בממלכה המאוחדת. ב-1825 הועבר חוק בפרלמנט הבריטי שאישר את הקמת המסילה.
החלק הראשון של המסילה, מהמזח שבצומת היי פיק להארדלו, נפתח ב-1830. המסילה הגיעה עד לגובה של 330 מטרים ואורך של שמונה קילומטרים, כשבדרך יש בה ארבעה קטעים משופעים - קרומפורד, שיפ פאסטור, מידלטון והופטון, מעל וירקסוורת'. קטע המסילה הבא היה שיפוע הארדלו המתון. ב-1832 נפתח החצי השני של המסילה, בין הארדלו לוולי ברידג', וכלל ארבעה שיפועים. שיא הקטע היה באזור לדמנלו, בו הגיעה המסילה לגובה של 386 מטרים.
פסי המסילה הונחה בצורה דמוית "בטן דג" על גושי אבן תומכים, כפי שהיה נהוג אז, ולא על קורות עץ כיוון שבקטעים השטוחים הסחורה אמורה הייתה להיות משונעת על ידי סוסים. בקטעים הללו נעשה שימוש במנועי קיטור נייחים, למעט הקטע המשופע האחרון שהגיע עד וולי ברידג', שהופעל על ידי סוסים. המנועים, הפסים וחלקי הברזל האחרים סופקו על ידי חברת באטרלי. המסע לאורך 53 הקילומטרים של המסילה נמשך בדרך כלל יומיים.
לאורך המסילה היו עיקולים רבים שבמשך השנים הפריעו לתפעולה. הגדול מביניהם היה ברדיוס של 50 מטרים לאורך שמונים מעלות באזור גות'אם. הקו היה מבודד עד 1853 כאשר, בניסיון לשפר את מצב התחבורה דרכו, נוצר חיבור בצומת היי פיק, צפונית לווטסטנדוול, עם צומת המסילות שחיברו את מנצ'סטר, בקסטון, מטלוק ואזור המידלנדס. בערך באותה תקופה נוצר הצורך מצד תושבי וירקסוורת' לקו רכבת, ולפיכך הוחלט לבנות עיקול נוסף במסילה אל יישובם.
ב-1862 נחכרה המסילה על ידי חברת לונדון אנד נורת' וסטרן, ועברה לשליטתה באופן מלא ב-1887. ב-1890 הושג האישור לחבר את המסילה באופן ישיר לבקסטון באמצעות בניית קו חדש שיחבר את הרפר היל עם מרכז העיירה. ב-1892 ננטש הקטע הצפוני של המסילה מלדמנלו שבקרבת הרפר היל ועד וולי ברידג'.
התנועה במסילה פסקה כמעט לחלוטין בתקופת ביצ'ינג, כאשר הקטע הראשון של המסילה נסגר ב-1963. באביב 1967 נסגרה שאר המסילה.
תפעול.
הקו הופעל על ידי קבלנים עצמאיים זמן רב לאחר קווים אחרים שהחלו לפעול עם הכנסתם לשימוש של קטרים. בתקופה שלאחר הקמתו הקו לא היה בשימוש רב כיוון שלא היה יכול לספק את צורכיהם של עיקר לקוחותיו הפוטנציאליים, והוא מומן בעיקר על ידי חברת בארטלי. העלות הסופית הייתה 180,000 לירות שטרלינג, שהייתה גבוהה יותר מהערכתו של ג'סופ שעמדה על 155,000, אך עדיין יותר זולה מבניית תעלה. למרות זאת הקו מעולם לא הניב רווחים גבוהים.
קטר הקיטור הראשון של המסילה, שהחל לפעול ב-1841, נבנה על ידי חברת רוברט סטיבנסון. ב-1860 נעו על המסילה שישה קטרים נוספים, ובהדרגה החליפו את הסוסים. כיוון ששיפועי המסילה היו תלולים מכדי לשמור על אחיזה באמצעות הקטרים, הם הועלו והורדו בה באמצעות מנועי קיטור נייחים. האמצעים הראשונים ששימשו למשיכת הרכבות היו חבלי או שרשראות קנבוס, ובהדרגה הם הוחלפו בכבלי פלדה.
ב-1855 העניק הפרלמנט הבריטי את האישור הדרוש להסעת נוסעים על הקו. אולם, הרכבת החד-יומית לכל כיוון כמעט ולא הניבה רווחים, וכאשר נהרג נוסע ב-1877 השירות בוטל. שגשוגה של המסילה היה תלוי בזה של התעלות שביניהן היא חיברה, ובשנות ה-30 של המאה ה-19 מעמדן החל להתדרדר. היה זה באופן חלקי כתוצאה מהעלייה בסחר של אבן גיר מהמחצבות.
לאורך שנות פעילותה היו במסילה מעט תאונות. ב-1857 מוזגו שיפוע קרומפורד ושיפ פסטור, וב-1888 התנתק קרון מהרכבת ליד הפסגה. מהירות הקרון הלכה וגדלה, ובשל כך הוא לא היה יכול להשלים את העיקול למזח קרומפורד. הקרון הועף מעל תעלה ונחת בשדה סמוך. כתוצאה מכך הוחלט לחפור במקום בור ביטחון, אותו ניתן עדיין לראות מכביש A6 הסמוך. תאונה נוספת התרחשה ב-1937. המסילה הייתה מאוזנת בקרבת שיפוע הופטון, והיה נהוג להאיץ את הרכבת על מנת לצבור מהירות במעלה המסילה. במסילה היה עיקול מתון, ובנקודה זו הקטר ירד מהפסים ביחד עם ארבעה קרונות. נהג הרכבת נהרג, וכתוצאה מכך הוחלט להגביל את מהירות הנסיעה ל-40 מייל לשעה.
שימור.