בשנת 1268 החליט מלך הסרבים סטפאן אורוש הראשון נמאניץ' לתקוף שם את ההונגרים ולסלקם. אבל בלה עבר למתקפת נגד וניצח את הסרבים באביב אותה שנה. המלך אורוש נלקח בשבי ועל מנת להשתחרר הסכים ככל הנראה לחדש את יחסי החסות כלפי הונגריה. בהתאם להסכם השלום עם סרביה, התחנן יורש הכתר סטפאן (לימים ידוע כמלך סטפאן דרגוטין עם נכדתו של בלה הרביעי, קטלין (בסרבית - קטֶלינה), נישואים שהוכיחו את עצמם בעתיד.
לפי בקשתו בלה קיבל מהאפיפיור גרגוריוס התשיעי פטור מקיום שבועת האמונים שנשבע לקיסר הרומי-גרמני בימי פלישה המונגולים.
בשנת 1252 הצבא ההונגרי חדר לאוסטריה ולאגן של וינה.
המלך ההונגרי תיווך חתונה בין גרטרודה של אוסטריה, אחיינית של הדוכס פרידריך השני ובין רומן דנילוביץ', בנו של יריבו לשעבר, הקניאז דנילו מחליץ'-ווהלין.
תביעותיו באוסטריה ושטיריה נתקלו בהתנגדות המלך השכן, אוטאקר השני של צ'כיה (בוהמיה), שהיה נשוי למרגרטה, אחות הדוכס פרידריך המנוח. בלה יצא בשנת 1253 למערכה במוראביה בברית עם הקניאז דנילו רומנוביץ' אך לא הצליח לכבוש את אולומוץ כפי שציפה. בתיווך שליח (נונטיום) האפיפיור שני המלכים נפגשו בפוז'ון והגיעו להסכם שלום. לפי ההסכם וינר נוישטאדט והדוכסות שטיריה נמסרו להונגריה. בלה אימץ משום כך לכמה שנים את התואר של "דוכס שטיריה".
בשנת 1260 תושבי שטיריה שהעדיפו את שלטון המלך הצ'כי, מרדו נגד ההונגרים. בלה הרביעי דיכא את המרד ומינה את בנו, אישטוואן, לדוכס שטיריה. אבל פרץ שוב מרד בתמיכת המלך אוטאקר השני. ההונגרים
ובראשם בלה ובנו יצאו שוב למלחמה נגד אוטאקר, הפעם בברית עם חתניו הפולנים של בלה (הדוכסים בולסלב האדוק ובולסלב הביישן), אך הובסו ב-12 ביולי 1260 בקרב בקרסנברון (Kressenbrunn). בעקבות התבוסה, בלה הסכים לוותר בהסכם שנחתם בפוז'ון על תביעותיו בשטיריה. החבל עבר לשליטה צ'כית.
אחרי שסיפחה את שטיריה והצליחה לכבוש חלקים נוספים מאוסטריה, השושלת הצ'כית פז'מישל התחילה להוות איום גם על ממלכת הונגריה. לבסוף מדיניות הנישואים האופיינית של בלה הרביעי בא לידי ביטוי גם ביחסים עם צ'כיה כשהמלך אוטקאר השני שנפרד מאשתו האוסטרית, נשא לאשה את נכדתו של בלה, קוניגונדה של סלאבוניה (בתם של הדוכסים רוסטיסלב ואנה).
בשנת 1238, בעידודו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי כוחות הונגרים בראש עם אחי המלך, הנסיך קלמן, יצאו למסע צלב נגד כת הבוגומילים שהתחזקה בבוסנה. הרבה מהבוגומילים נטבחו. מאלה ששרדו נפלו כעבור שנים ספורות קרבן לפלישת המונגולים. בשנת 1244 בלה הרביעי התערב נגד התרחבות שלטונו של הבאן של בוסניה, מתיה נינוסלב בדלמטיה. ב-20 ביולי 1244 הונגריה חתמה על הסכם שלום עם הבאן הבוסני. בשנת 1245 הארכיבישוף של קלוצ'ה ביקש מהאפיפיור לארגן מסע צלב חדש
אבל האפיפיור החדש אינוקנטיוס הרביעי דחה לבסוף את התוכנית. רק אחרי מות הבאן נינוסלב ב-1250 המלך בלה פלש שוב לבוסניה והכתיר שם על כס החבל באן חדש בחסותו,פרייזדה.
הצאר הצעיר מיכאיל השני אסן של בולגריה התחתן בשנת 1255 עם בת של הקניאז רוסטיסלב אשר כאחת הדמויות המשפיעות בחצר מלך הונגריה וכדוכס של מאצ'ווה הפך לשכן של הבולגרים. שנה לאחר מכן רוסטיסלב תיווך הסכם שלום בין הצאר מיכאיל ובין הקיסר הביזנטי תיאודורוס לסקריס של ניקאה.
כשהצאר מיכאיל נרצח באותה שנה על ידי קנוניה של האצילים, רוסטיסלב פלש לבולגריה עם כוח צבאי הונגרי
על מנת להציל את בתו האלמנה. אחרי שלא הצליח לכבוש את הבירה טרנובו כבש את העיר וידין ושם הכריז עצמו כצאר של בולגריה. אבל מפני שנאלץ אחר כך לקפוץ לעזרת חמיו במלחמה בצ'כיה שליטתו הרעועה בבולגריה התפוררה מהר.
במרץ 1261 יחד עם בן המלך, ה rex iunior אישטוואן, רוסטיסלב חזר לבולגריה וגרש מווידין את חייליו של הצאר קונסנטין רוח והמשיך לשלוט שם עד מותו בעזרת חיל הונגרי.
בשנת 1249 מתוך מחשבה לחזק את ההגנה נגד פלישה אפשרית חוזרת מכיוון מזרח יישב בלה הרביעי
סקסונים וסקלרים בגבולות המזרחיים ובשנת 1247 העניק את הבאנאט של סברין לאבירים היואניטים, הלא הם האבירים הטמפלרים.
והסכנה אכן התממשה בשנת 1261 כשנוגאי החאן בראש פרשיו תקף את הממלכה. הפעם המונגולים
נדחו. מציינים שאיבדו את הקרב
המונגולים איבדו הפעם בקרבות בהונגריה חמשים אלף מלוחמיהם.
שנת 1264 ציינה את שיא כוחו של מלכות בלה הרביעי, אחרי שהביס את מלך סרביה, שטפאן אוּרוש נמאניץ'.
בחצר המלכותית ההונגרית בקאלוצ'ה נמצאות שגרירויות רבות- כולל של האימפריה הביזנטית, של צרפת, בולגריה, בוהמיה ושלשה מירזקים טטרים.
העימותים עם בנו הבכור.
שנות מלכותו האחרונות נמצאת בצל מרידתו של אישטוואן, בנו הבכור. הנסיך הצעיר אילץ את אביו להתחלק בממלכה. כמו בלה הרביעי בילדותו, גם אישטוואן הוכרז כ-rex iunior (המלך הצעיר) אך בלה לא היה מוכן להתחלק איתו בסמכויותיו.
הבן הקים לעצמו חצר מלכותית משלו בשארושפאטאק משם ניסה לנהל מדיניות חוץ עצמאית, מנוגדת לזו של אביו.
עוד בשנת 1246 התחיל אישטוואן לגייס צבא משלו ובשנת 1258 אילץ את אביו להעביר לידיו את רסן השלטון בטרנסילבניה. באותה שנה, כשתושבי שטיריה מרדו, הכתיר בלה את הבן "דוכס של שטיריה" אבל אחרי תבוסותיהם, אולצו שניהם לוותר על חבל ארץ זה למלך הצ'כי אוטקר השני(1260).
ב-1261 שוב באישור אביו, תקף אישטוואן יחד עם גיסו, רוסטיסלב, את האימפריה הבולגרית השנייה הנחלשת והחזיר את שלטונו של רוסטיסלב בעיר הבולגרית וידין.
בלה המשיך להעדיף על פני אישטוואן את בנו הצעיר, בלה, הידוע כבלה של סלאבוניה, ואת בתו, אנה של הונגריה, דוכסית סלאבוניה, וחמותו של מלך צ'כיה.
כך שהתנגשויות נוספות בין כוחות של המלך ושל בנו הבכור נראו בלתי נמנעות. ב-1262, בעקבות תיווך של הארכיבישוף של אטסטרגום, פולופ טוריה ושל הארכיבישוף של קאלוצ'ה, נחתם בעיר פוז'ון (ברטיסלאבה) הסכם פיוס בין השניים. בהתאם לפשרה, קיבל אישטוואן לניהולו את החלק מהממלכה ההונגרית הנמצא מזרחית לדנובה.
אבל הפיוס התגלה כשביר. כבר בשנת 1264 אישטוואן הצעיר סיפח את אחוזות אמו ואחותו, מעבר למה שהובטח לו.
בלה שלח צבא נגדו, לקח בשבי את כלתו ואת נכדו. אישטוואן נסוג למצודתו בפקטהלום. אחר כך הצליח להתעשת, פרץ את המצור ויצא למתקפת נגד.
בקרב באישסג במרץ 1264 נחל אישטוואן ניצחון והכריח כתוצאה מכך את אביו לתת לו בחזרה את השלטון בטרנסילבניה.
ב-23 במרץ האב והבן אישרו אישית את ההסכם ביניהם ב"מנזר הבתולה המבורכת" על אי הארנבים Nyulak (כיום האי מרגיט במרכז בודפשט) בשנת 1267 כמרים ואצילים של הממלכה ההונגרית התכנסו באסטרגום והחלטותיהם אושרו גם על ידי המלך וגם על ידי בנו, אישטוואן.
בשנת 1269 המלך כאב את מות בנו המועדף, בלה, בגיל 26 בלבד. לפני מותו התחזק בחצר מעמד בתו אנה, שהייתה חמותו של מלך צ'כיה, אוטאקר השני.
בלה הרביעי נפטר ב"אי הארנבים" (האי מרגיט), ב-3 במאי 1270 ונקבר בכנסייה הפרנציסקנית באסטרגום שהוא שיקם לפני מותו.
הקבר נחרב יחד עם הכנסייה על ידי הטורקים במאה ה-16. במקום נמצאת כעת הקתדרלה החדשה של אסטרגום שנבנתה במאה ה-19.
בלה הרביעי והיהודים.
בהתחלת דרכו, בדומה לאביו המלך אנדראש השני, בלה "מלך המשנה" הצעיר נאלץ לעיתים להיכנע לדרישות של הכנסייה להגבלת זכויות היהודים. בנוסף אחד הנושאים שהדאיגו באותה תקופה את הכנסייה היה קיומם של גיורים בקרב תושבי הממלכה. בשנת 1234 נשבע על כן הנסיך בלה בפני הבישוף יעקוב של פרנסטה להטיל עונש מוות על כל נוצרי שיעז להתגייר.
מאוחר יותר, אחרי הפלישה המונגולית-טטרית, לפי דוגמת החלטותיו של פרידריך השני פון בבנברג "הלוחמני", מאוסטריה, בשנים 1238 1244 וכפי שנהגו עוד כמה משליטי אירופה בימי הביניים (בולסלב האדוק בפולין בשנת 1264, אוטאקר השני בצ'כיה ב-1268, הדוכס היינריך של שלזיה ב-1269) במסגרת מדיניות השיקום של ממלכת הונגריה, חזר בלה הרביעי מההחלטות הקודמות נגד היהודים והוציא ב-5 בדצמבר 1251 צ'רטר בן 30 סעיפים
Iura Iudaeorum
בו נתן רשות ליהודים להתיישב בארצו.
על ידי צ'רטר זה ערב המלך לזכות היהודים לחיות חופשיים, בהתאם לחוקיהם ודתם, תחת חסות מיוחדת של המלך. התיר להם לקיים את דתם ואת חגיהם, לבחור לעצמם כלי קודש ודיינים, לבנות בתי-כנסת ובתי מדרש שלהם (scholae iudaeorum) קבע עונשים למי שחילל קדושת בתי כנסת. כמו כן אישר ליהודים חופש תנועה וזכות לרכוש בתים.
באשר לחלק מהסכסוכים המשפטיים בין היהודים לבין עצמם דייניהם הורשו להכריע לפי הלכתם.
במקרים חמורים מסוימים לקח המלך לעצמו את הזכות לפסוק את הדין.
היהודים הוכרזו כ"משרתים של חדר האוצר" (Servi camerae) (Judaei ad cameram regiam pertinentes)
לפי מעמד זה היו חייבים במס מיוחד ששולם ישירות לאוצר המלך. בנוגע לעסקאות מסחר מצבם היה דומה לשאר הסוחרים שבערים.
הצ'רטר כלל גם אמצעים להגן על היהודים מפני התעללויות ורדיפות.
משערים שרעיון הצ'רטר הבשיל בלבו של המלך גם הודות לcomes ("רוזן" של חדר האוצר, comes camerae) ממוצא יהודי בשם טקה או טחה (Teha ,Theka), ששרת בעבר את בית באבנברג באוסטריה, ושקיבל אחריות על האוצר בזמן המלך אנדראש השני.
בסביבות 1250 יהודי אחר, בשם חנל או חנלה, (חנוך) הובא מווינה לבודה על מנת להטביע מטבעות בשביל המלך במטבעה (fabrica) שהוקמה בבודה. חנל או חנוך קיבל את התפקיד של "אישפאן של חדר האוצר "
kamaraispán או "רוזן" של האוצר comes camerae regiae (מעין "שמבלאן" או "צ'מברלין").
הוא הלווה למלך סכומים של כסף ובמקום החזרתם קיבל כמה טירות, אדמות וטחנות קמח בוספרם, קומארום וטאטה.