יורק נולד ב-15 ביולי 1926 בוורשה בירת פולין לגניה וישראל פלונסקי. בעודו ילד קטן עבר עם משפחתו לעיירה סמוכה בשם אוטבוצק (Otwock), ושם פתחה אמו בית הבראה. אביו, יהודי אורתודוקסי מחסידות גור, עסק בלימוד תורה, ואמו ניהלה את בית ההבראה, שבו גם גרה המשפחה. ליורק הייתה אחות גדולה ואח קטן, והמשפחה התקיימה בדוחק.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עזבו רוב הלקוחות של אמו, והמקום נסגר. הוריו של יורק נשארו ללא פרנסה, ובהיותו בן 13 החל בהברחת מזון ודואר בין גטו אוטבוצק לגטו ורשה כדי לפרנס את משפחתו. הייתה לו חזות פולנית, והדבר סייע לו בתנועה מחוץ לגטאות.
במשך שלוש שנים היה זה עיסוקו, עד שב-19 באוגוסט 1942, באקציה הגדולה, נלקחו הוריו, אחיו ואחותו לרכבות, ומשם כנראה לטרבלינקה.
מרד גטו ורשה.
לאחר שנשאר יורק ללא משפחתו הגיע אליו ד"ר רישארד ואלבסקי, וצירף אותו לארגון מחתרתי בגטו ורשה. ד"ר ואלבסקי היה מפקד קבוצת לוחמים בארגון הצבאי היהודי (אצ"י), ויורק שימש כקַשָּר של הקבוצה. היכרותו עם המעברים מהצד הארי לגטו סייעה לו בהברחת מזון ונשק עבור הלוחמים. באפריל 1943 לקח חלק בלחימה בכיכר מוראנובסקי. בחודש יולי 1943 יצא דרך מערכת הביוב לצד הארי. לאחר שקשר קשרים עם אנשים בצד הארי, חזר דרך הביוב והוציא את שרידי הלוחמים מקבוצתו.
אחרי המרד.
את התקופה שאחרי המרד העביר בצד הארי עם ניירות מזויפים תחת השם יורק ינישבסקי. כדי להתפרנס מכר סיגריות, בעיקר ברכבות. תקופה קצרה מכר סיגריות בכיכר שלושת הצלבים, יחד עם קבוצת ילדים יהודים. רוב לקוחותיהם היו אנשי האס. אס. שהמטה הכללי שלהם בוורשה שכן באחד המבנים בכיכר. מאחר שהיו נטולי מקום מגורים מסודר, ישנו הילדים בבתים עזובים ובאחד מבתי הקברות של ורשה.
הדבר מתואר בספר "מוכרי הסיגריות מכיכר שלושת הצלבים" מאת יוסף ז'מיאן.
לאחר המלחמה הצטרף לתנועת "השומר הצעיר", והיה פעיל בה עד עלייתו לישראל ב-20 באפריל 1948.
החיים בארץ ישראל.
בישראל הצטרף לגרעין פולני בקיבוץ מעברות, ומשם בתקופת מלחמת העצמאות נלחם בחזית המצרית בקרבות להגנה על נגבה. בפברואר 1949 עלה הגרעין שלו על אדמת קיבוץ השומר הצעיר על שם יוסף קפלן, ששמו הוסב אחר כך למגידו. בקיבוץ הקים את ענף גידולי השדה; ואחרי-כן עבד כמכונאי ומרכז קניות.
בקיבוץ פגש את אלכסנדרה (אולה) ברנדווין, ונישא לה. לזוג נולדו בן ושתי בנות. בנם הבכור איתן נהרג בכ"ו בתשרי 1973, במלחמת יום הכיפורים, במבצע קינוח - הקרב על החרמון. על תעוזתו בקרב זכה לאחר מותו לצל"ש הרמטכ"ל. בנותיהם הן ד"ר מירה גלעדי, מנהלת קריית החינוך אורט סינגאלובסקי בתל אביב, ונאוה רייס.
ב-5 באפריל 2009, נפטר פלונסקי בגיל 82 ממחלת הסרטן. הוא הובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו מגידו, ועל מצבתו נכתב - מלוחמי גטו ורשה. הקדיש את חייו להנחלת מורשת הגבורה והשואה .
פועלו לזכר השואה.
משנת 1965 החל יורק ללוות קבוצות נוער לפולין ולהעיד על מה שהתרחש בזמן הכיבוש הגרמני. הוא הרבה להופיע בפגישות, שיחות והרצאות לנוער וחיילים בנושא הזיכרון, השואה והמרד.
בשנת 1980 החל לעבוד בבית העדות "מורשת", ראשית בתל אביב ולאחר מכן בגבעת חביבה, והקדיש את כל זמנו למתן עדות ולזיכרון השואה. במסגרת העבודה בבית מורשת סיפר את סיפוריו מתקופת השואה במאות בתי ספר ברחבי הארץ, וליווה עשרות רבות של משלחות לפולין.
עדותו הוקלטה על ידי בית לוחמי הגטאות, והיא מוקרנת בפני המבקרים במוזיאון "יד לילד".
דרייב אין
דרייב אין (מאנגלית: Drive-in) הוא הכינוי הרווח בעברית המדוברת לבית קולנוע באוויר הפתוח, הבנוי ממגרש חניה לכלי רכב, תא הקרנה ומסך קולנוע גדול הניצב מולם.
הביטוי השתרש בעברית בעקבות פתיחתו של בית הקולנוע היחיד אשר פעל בשיטה זו בישראל ואשר אימץ אותו כשמו. באנגלית מקיף הביטוי שירותים רבים הניתנים לנוסעים בעודם ברכב, כגון שירותי בנקאות, הסעדה וכו', ונהוג להתייחס אל בית קולנוע מסוג זה בביטוי "Drive-in theater".
הצופים מגיעים אל הדרייב אין ברכביהם ונותרים בהם משך כל זמן הקרנת הסרט. בדרייב אין עשויים להיות שירותים נוספים המקובלים בבתי קולנוע רגילים, כגון קפיטריה, עם או בלי שירות מלצרים, ובתי שימוש. במספר בתי קולנוע מסוג זה נבנו אזורים עם מושבים למען הצופים המעדיפים שלא להישאר בכלי הרכב, ובמקומות אחרים הוקמו פינות משחק לילדים.
הפסקול הושמע בתחילה באמצעות רמקולים רגילים שהותקנו סמוך למסך. לאחר מכן הותקנו עמודים ליד עמדות החניה ואלה נשאו רמקולים שנתלו על חלונות המכוניות. בהמשך הוחלפו הרמקולים בשידורי רדיו בעוצמה נמוכה שנקלטו במכשירי הרדיו בכלי הרכב.
הדרייב אין הראשון נפתח בשנת 1932 בניו ג'רזי. בתי קולנוע אלה הגיעו לשיא הפופולריות שלהם בארצות הברית בשנות ה-50 ובשנות ה-60. לאחר מכן הביאה התייקרות הנדל"ן במדינה לשקיעתו של הענף.
הדרייב אין בתל אביב, שהיה היחידי בישראל שכן בעבר הירקון, בשטח התחום על ידי משולש מסילות הרכבת מצפון למרכז הירידים. הוא נפתח ב-1973 ונסגר ב-2000. בימי שישי בלילה הוקרן במקום סרט פורנוגרפי, ורבים העדיפו לצפות בו בחינם מגבעת האוניברסיטה. לאחר מכן שימש המקום כקריטריום לאימוני רוכבי אופניים, ובשנת 2011 נעשה ניסיון להקרין במקום סרטים עבור סטודנטים הלומדים באוניברסיטת תל אביב הסמוכה. בשנת 2014 נבנה במקומו של הדרייב אין היכל קבוצת שלמה.
כיום יש בישראל דרייב אין ברמת גן ובכפר סבא.
דוד פלונסקי
היהודייה
"היהודייה" (בצרפתית: "La Juive") היא אופרה ב-5 מערכות מאת המלחין הצרפתי-יהודי ז'אק פרומנטל הלוי, ללברית מאת אז'ן סקריב. הופעת הבכורה הייתה ב-23 בפברואר 1835 באופרה בפריז.
היסטוריה.
הלבריתן אז'ן סקריב הציע את הלברית לרוסיני, אך זה דחה אותה והעדיף את וילהלם טל במקומה. הלוי הלחין את האופרה, והיא הועלתה ב-1835 בהפקה ראוותנית שעלתה 150 אלף פרנק. את תפקיד אלעזר, ייעד הלוי לקול בס, אך הטנור אדולף נורי שכנע את הלוי לשכתב את התפקיד עבורו, ואף ביקש להוסיף במערכה הרביעית אריה שנורי עצמו כתב לה את המילים. האריה, "Rachel, quand du siegneur" היא המפורסמת שבקטעי האופרה, והיא פנינה ברפרטואר של טנורים רבים.
עלילה.
אלעזר, התגורר בעבר ברומא, משם גורש לאחר שבניו הוצאו להורג ככופרים בפקודת הרוזן דה ברוניי. במנוסתו לשווייץ, הוא עובר על יד ביתו השרוף של דה ברוניי לאחר שהוצת על ידי פורעי חוק, אך דה ברוניי נעדר באותו הזמן. אלעזר מוצא בין ההריסות את בתו התינוקת של דה ברוניי, ולוקח אותה עמו. דה ברוניי שחזר לביתו השרוף ולמשפחתו המתה נעשה כומר, ועולה לדרגת חשמן. דה ברוניי מגיע לקונסטנץ להשתתף בועידת קונסטנץ.
מערכה ראשונה.
אלעזר הצורף נתגלה עובד בבית המלאכה ביום חג נוצרי. בעימות עם מפקד המשטרה רוג'רו, טוען אלעזר כי בתור יהודי הוא אינו מחויב לשמור על שבתון של נוצרים ולכן רוג'רו מורה להוציאו להורג. אלעזר ניצל מהלינץ' בעקבות התערבות החשמן דה ברוניי שזיהה את אויבו משכבר.
הנסיך לאופול מתחפש לאמן יהודי צעיר בשם שמואל. רחל, בתו המאומצת של אלעזר, מאוהבת בשמואל, ואין לה מושג על זהותו האמיתית. על פי החוק המקומי, ליהודים ונוצרים אסור לקיים קשרים רומנטיים. העונש על כך חמור: הנוצרי מוחרם והיהודי מוצא להורג. בקשר עם רחל, מסכן ליאופול את עצמו בפרט שהוא כבר נשוי לנסיכה אדוקסי. תהלוכת הניצחון של הקיסר מתקרבת וכדי להביט בקיסר בין כל ההמון, עולים "שמואל" ורחל על מדרגות הכנסייה. רוג'רו מבחין בכך וההמון רוצה להשליך את השניים לאגם. מפקד גדוד הפרשים מזהה את ליאופול ומאפשר לשניים לצאת בשלום. רחל משתאת אך דעתה מוסחת ברגע בו נכנסת פמליית הקיסר.
מערכה שנייה.
הנוכחים, אלעזר, רחל וליאופול מסבים סביב השולחן לחגוג את ליל הסדר. ליאופול המחופש, מנסה להפטר מהמצה שלו. כאשר רחל שואלת אותו מדוע אינו אוכל מצה הוא מבטיח להסביר מאוחר יותר. נקישה נשמעת בדלת, הנסיכה אידוקסי, הנשואה לליאופול, נכנסת עם פמלייתה, היא מעוניינת להזמין תכשיט מיוחד מאלעזר לרגל חזרתו של בעלה ליאופול אחרי היעדרות. אלעזר מבטיח להביא אחרי החג את התכשיט אל הארמון. ליאופולד מפנה את גבו אל אידוקסי, ובחסות האור העמום הוא מצליח להסתיר עצמו ממנה. לאחר שכל הנוכחים עוזבים חוזר ליאופול ומתוודה בפני רחל כי הוא נוצרי אך אינו חושף את זהותו ומעמדו. רחל מתחלחלת מהדבר ומהסכנה הכרוכה אך ליאופול מתחנן בפניה כי תברח עמו. רחל מסרבת בתחילה ואינה רוצה להשאיר את אביה לבד אולם בסופו של דבר מתרצה לו. אלעזר נכנס ומתעמת עם ליאופול וליאופול בורח כשרחל עוקבת אחריו.
מערכה שלישית.
אידוקסי מתרגשת לקראת שובו של ליאופול. רחל שהתגנבה אחרי ליאופול מבקשת מאידוקסי לעבוד במשק הבית ומתקבלת.
קבלת פנים נערכת לליאופול. אידוקסי כורכת את השרשרת שהביא אלעזר סביב צווארו של ליאופול כאשר אלעזר ורחל נוכחים. רחל, שבורת הלב, מתוודה בפני הנוכחים כי היא קיימה קשר רומנטי עם ליאופול.
אלעזר, רחל וליאופול נאסרים. אלעזר שואל את דה ברוניי האם מעמדו הרם של ליאופול יציל אותו מהעונש החמור וברוניי פורש להתייעצות עם אנשי הכמורה. הוא חוזר עם ההחלטה כי ליאופול לא יימלט מהעונש וכי מעתה הוא מנודה ומוחרם.
מערכה רביעית.