זיקת הנאה במקרקעין, היא זכות קניינית הניתנת, לאדם (או לישות) להשתמש במקרקעין הנמצאים בבעלותו של אדם אחר. מקרקעין בהם יש זיקת הנאה קרויים מקרקעין כפופים.
ההנאה יכולה להתבטא בזכות אקטיבית (למשל: שימוש במקרקעין הכפופים או חיוב בעליהם לבצע פעולה מסוימת במקרקעין) ויכולה להתבטא בזכות פסיבית (למשל: הימנעות מביצוע פעולה מסוימת במקרקעין כפופים או מניעת הזכות מבעלי מקרקעין כפופים לבצע פעולה מסוימת במקרקעין הזכאים). זיקת הנאה יכולה להיווצר על ידי הסכם בין הצדדים, אולם בדרך כלל אין כל צורך בהסכם כתוב, כשהזיקה נוצרת בשל הנסיבות, אופי הנכס והשימוש בו. הזיקה יכולה גם להיות בתשלום ובכפוף לתקופה מסוימת; וקיימת גם זיקת הנאה מכוח שנים.
במשפט המקובל קיימת גם זיקת הנאה "מכורח הנסיבות". זיקת הנאה זו היא זיקת הנאה שנוצרת מכך שהסיטואציה היא כזו שמכריחה את בעל זיקת ההנאה להשתמש במקרקעין הכפופים לצורך מעבר. כדי ליצור זיקת הנאה מסוג זה, על הכורח להיות "מוחלט", כלומר, שלא תהיה אפשרות מעבר אחרת מלבד במקרקעין הכפופים. המועד בו נבחן "האם יש כורח", הוא מועד עשיית העסקה, שגרמה שלמקרקעין הרלוונטיים לא תהיה אפשרות מעבר (כגון, עסקה בה פוצלו קרקעות, באופן שחלקם האחד זקוק למעבר בחלקם השני).
היסטוריה.
זיקת הנאה במקרקעין (בלטינית: ius in re aliena, תרגום לעברית: זכות על דבר ששיך לאדם אחר; בצרפתית: Tenure בגרמנית: Leihe, במשמעות הלוואה) הייתה בתקופת הקיסרות הרומית ובראשית ימי הביניים יחידת קרקע, (חלק מהמנוריאליזם) שניתנה על ידי סניור לשוכר לשם עיבודה או לשם הנאה מהכנסותיה. יחידת קרקע זו שגודלה השתנה בהתאם למעניק ולמקבל המענק, ניתנה למקבל החזקה בה לתקופה ארוכה שהייתה יכולה להיות מוגדרת מראש או למשך חיי המעניק או מקבל המענק.
בימי הביניים ניתנה זיקת הנאה במספר צורות:
בישראל.
בישראל זיקת הנאה היא אחת מחמש הזכויות במקרקעין המוזכרות בחוק המקרקעין. חוק המקרקעין מגדיר זיקת הנאה כ; כלומר, זיקת הנאה איננה זכות המקנה חזקה במקרקעין הכפופים. בניגוד לזכויות מקרקעין אחרות, זיקת הנאה מתייחדת בכך שניתן להקנות אותה לטובת מקרקעין ולא רק לטובת אדם אחר, מקרקעין הנהנים מזיקת הנאה מכונים מקרקעין זכאים. זיקת הנאה, כשאר הזכויות במקרקעין, יכולה להירשם במרשם המקרקעין הישראלי.
קרולוס פפוליאס
קרולוס פפוליאס (ביוונית: Κάρολος Παπούλιας; 4 ביוני 1929 – 26 בדצמבר 2021) היה פוליטיקאי יווני, נשיא יוון בין השנים 2005–2015.
ביוגרפיה.
פפוליאס נולד ב-1929 בעיר יואנינה שבצפון יוון. פפוליאס היה בנו של מייג'ור גנרל (מקביל לאלוף בצה"ל) גרגוריוס פפוליאס. למד משפטים באוניברסיטת אתונה ובאוניברסיטת מילאן. קיבל תואר שלישי באוניברסיטת קלן.
בשנת 1985 מונה להיות שר החוץ עד 1989. בשנת 1993 חזר לתפקיד שר החוץ עד שנת 1996.
פפוליאס נבחר לנשיאות ב-8 בפברואר 2005 בהצבעה בפרלמנט היווני בתמיכה של 279 קולות מתוך 300 והושבע במרץ של אותה השנה. החליף את קוסטנטינוס סטפנופולוס.
בפברואר 2014 הכריז ראש ממשלת יוון אלכסיס ציפראס כי המועמד לנשיאות שבו תתמוך מפלגת השלטון סיריזה הוא פרוקופיס פבלופולוס. פבלופולוס נבחר לנשיא על ידי הפרלמנט ב-18 בפברואר 2015, והחליף את פפוליאס בתפקיד.
פפוליאס נפטר ב-26 בדצמבר 2021. הותיר אחריו אישה, מאריה, ושלוש בנות.
אפיק שידור
ערוץ טלוויזיה הוא שידור בתדר בעל רוחב פס גדול יחסית, המאפשר שידורי טלוויזיה.
בתחילת דרכה של הטלוויזיה הועברו שידוריה באמצעות אנטנות קרקעיות, ומספר הערוצים הכולל היה מצומצם. ערוצי הטלוויזיה שודרו בשיטה האנלוגית בשני טווחי תדרים, תדר גבוה מאוד (תג"מ - VHF) ותדר אולטרה גבוה (תא"ג - UHF). עם המעבר לשידור דיגיטלי והפעלתה של טלוויזיה בכבלים, ולאחר מכן עם הפעלתם של שידורי טלוויזיה בתקשורת לוויינית והגדלת רוחב הפס משמעותית, גדל מאוד היצע הערוצים. טווח הקליטה של ערוץ טלוויזיה בשידור אלחוטי מוגבל לטווח של האמצעים המשמשים להעברתו, דורש אנטנות לשידור וקליטה ואינו יעיל. לעומת זאת, שידור בלוויין או בכבלים מאפשר שידור בו זמנית בערוצים רבים.
ערוצי הטלוויזיה מסומנים בדרכים להלן:
בחירת ערוץ על ידי הצופה נעשית בדרך כלל באמצעות שלט רחוק המשמש למטרה זו, ומאפשר גישה ישירה לערוץ לפי מספרו ומעבר סדרתי (קדימה ואחורה) בין הערוצים.
מבחינת תוכנם, ערוצי טלוויזיה הם משני סוגים:
תחנת טלוויזיה משדרת לעיתים בערוץ יחיד, ולעיתים בערוצים אחדים, שלכל אחד מהם מאפיינים משלו.
בישראל, תחנת הטלוויזיה הראשונה שהחלה לשדר היא "הטלוויזיה החינוכית הישראלית", אשר החלה את שידוריה ב-24 במרץ 1966, תחת השם "נאמנות הטלוויזיה הלימודית".
ועדה לתשתיות לאומיות
אלי ומריאנו
אלי ומריאנו הם צמד קומיקאים וסטנדאפיסטים ישראלים, אלי פיניש ומריאנו אידלמן.
הצמד החל את דרכו בשנת 1996 כשהם מופיעים יחד בתוכנית "הראשון בבידור" של דודו טופז, במופעי חקיינות וסאטירה.
בשנת 1998 הופיעו במופע בידור לכבוד היובל למדינת ישראל ולכבודו של הקומיקאי ספי ריבלין במופע בפני הצמרת המדינית, אנשי תקשורת וידוענים. באותה שנה השתתפו בקליפ ללהיטה של להקת אתניקס, ב.מ.וו שחורה. משנת 1998 ועד 2000 הופיעו בארץ ובעולם בתוכנית "אלי ומריאנו עוברים על הצחוק", ומשנת 2001 בתוכנית בשם "אחלה סרט". בשנת 2002 הפיקו תקליטור די וי די עם חלק מהחומר הבידורי שנמכר ביותר מ-20,000 עותקים והופיעו יחד ולחוד בתוכנית "לא נפסיק לצחוק" בערוץ ביפ.
ב-2006 כיכבו השניים בקמפיין פרסומת לדואר ישראל
הפרסומות היו אמורות "לנער את האבק" מתדמיתו של מוסד זה, והיה אחד ההישגים שאלדד כהן, הסמנכ"ל העסקי של החברה, זקף לזכות עצמו כאשר פוטר שנתיים אחר כך. למרות הצלחתו, מסע התעמולה היה שנוי במחלוקת. הוא חטף ביקורת קשה מצד ארגוני נשים שטענו שהפרסומות סרות טעם ומשפילות אותן, אולם היו גם נשים שטענו שהצמד מציג דווקא דמות משוחררת של אישה השולטת במצבה.
הצמד השתתף בדיבוב סרט האנימציה לילדים "הורטון שומע מישהו" על פי ספרו של דוקטור סוס Horton Hears a Who בשנת 2008.
בעונה 9 של ארץ נהדרת, בשנת 2012, בנוסף לתפקידים נפרדים שיחקו השניים ביחד בסדרת מערכונים על הכור הגרעיני של איראן, מתוך מטרה ללגלג על מדיניות הממשלה ולהדגיש את הצד האנושי אפילו אצל עובדי הכור באיראן. למרות פיתוח פצצת אטום מוצהרת, ולמרות הצהרות ההמונים לגבי אמונתם בצורך להכחיד את ישראל. בשנת 2013 יצאו עם תקליטור די וי די כפול עם רבים מהמערכונים שלהם, ובשנת 2016 השיקו מופע חדש הנקרא "אלי ומריאנו 2" שאת מרביתו כתב אמן הסטנד-אפ והקומיקאי יונתן ברק, ושקיבל ביקורת צוננת.
הביזון
דוד הלפרין
דוד הלפרין (ברומנית: David Halperin) היה הרב השני של יהדות בוקרשט ובנו של הרב הראשון שלה.
אלמוני שהגיע מהונגריה לבוקרשט לאחר שנת 1800 היה הרב הראשון שהוכר על ידי שלטונות נסיכות ולאכיה. בנו, דוד הלפרין, נולד בבוקרשט ונבחר לתפקיד רב הקהילה של בוקרשט בשנת 1834, תחת שלטונו של אלכסנדרו גיקה. תוארו של דוד הלפרין היה "הרב של בוקרשט והסביבה". הוא ידע עברית, רומנית ויוונית מודרנית ונחשב למלומד.
בתקופת כהונתו של דוד הלפרין הקהילה היהודית של בוקרשט הייתה מפולגת לשתי סיעות שהתקוטטו ללא הפסק ושלחו קובלנות, האחת נגד רעותה, אל השלטונות. ב-1856, כשהלפרין נואש מלהשלים עם הסיעה המתנגדת לו, נסע אל קונסטנטינופול, כדי להתלונן בפני הווזיר הגדול (ולאכיה הייתה כפופה לאימפריה העות'מאנית) ולקח איתו את החוזה שנחתם בינו ובין הקהילה היהודית ומסמכים נוספים, כדי להציגם בפני השלטונות העות'מאניים. במקום בו התארח בקונסטנטינופול, נגנבו ממנו מסמכיו ובלעדיהם לא יכול היה להציג את עמדתו, לכן נשאר שם עד מותו, בעוד רעיתו ממתינה לו בבוקרשט.
במקומו של דוד הלפרין בחרה הקהילה היהודית של בוקרשט את עויזר מנדל, מברלאד, כדי שישמש כממלא מקום.
קווין קליין
קווין דילאני קליין (באנגלית: Kevin Delaney Kline; נולד ב-24 באוקטובר 1947) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי ממוצא יהודי. זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, פרס טוני ופרס אובי.
קריירת תיאטרון.
קליין נולד בסנט לואיס שבמיזורי, לאב ממוצא יהודי ולאם קתולית, הוא גדל וחונך כקתולי עם שני אחיו ואחותו. סיים את לימודיו בבית הספר הקתולי בסנט לואיס ב-1965. לאחר מכן למד באוניברסיטת אינדיאנה בעיירה בלומינגטון, אינדיאנה, ושאף להיות פסנתרן.
במהלך לימודיו לתואר ראשון, התאהב במורה למשחק של האוניברסיטה ובחר לשנות את מקצועו לשחקן. ב-1970 סיים את לימודיו בהצלחה. באותה שנה קיבל קליין מלגה על לימודיו בחוג דרמה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
קליין הקים את חברת התיאטרון "חברת השחקנים", תחת חסותו של השחקן זוכה פרס האוסקר ג'ון האוסמן. החברה הופיעה ברחבי ארצות הברית והציגה מופעים מתוך מחזות של שייקספיר, מחזות קלאסיים נוספים וכן מופעי שירה. החברה היוותה את אחת מקבוצות התיאטרון הרווחיות ביותר בהיסטוריית התיאטרון האמריקאית.
ב-1976 עזב קליין את חברת התיאטרון ועבר להשתקע בניו יורק, הוא השתתף באופרת הסבון "חיפוש אחר המחר". קליין חזר לבימת התיאטרון ב-1978 והשתתף בתפקיד הקטן בהצגה "ברוס גרנית". כן השתתף בהצגה "על המאה ה-20", הופעה אשר זיכתה את קליין בפרס הטוני. ב-1981 הופיע קליין בפסטיבל שייקספיר בניו יורק בהצגה "שודדי פנזסנס", הופעה אשר זיכתה אותו בפרס טוני השני שלו.
ב-2017 זכה בפרס טוני לשחקן הראשי הטוב ביותר ובפרס דרמה דסק על תפקידו במחזה "Present Laughter".
קריירה קולנועית.