כתבה של רם לוי במגזין חדשות "יומן" על המחזה נפסלה לשידור, על ידי מנהל הטלוויזיה אריה מקל, בשל ההשוואה שערכו המחזאי גלעד עברון והבמאי חנן שניר במהלכה, בין הסיפור התנ״כי למצב בישראל. הפרסום הרב אודות כך היקנה להצגה כותרות בעיתונים וסייע לפרסומה. ההצגה הוצגה 173 פעמים.
ההצגה שוחקה על במה משופעת, ריקה ופתוחה שרצפה דמוית שיש, כשהשחקנים יושבים סביבה על כיסאות, קמים מהם כדי לשחק וחוזרים לשבת עם סיום משחקם או עם מותם, כשכיסוי על ראשם.
הבמאי חנן שניר פיתח שפה בימתית שאינה ריאליסטית, המדגישה את הטקסי, ומשתמשת בסגנון מוקפד של תנועות ומחוות מיוחדים כדי לייצור חוויה של עולם שאורחותיו דומים לאלה שלנו, אך גם שונים מהנהוג בימינו.
כך גם היה לבושם של השחקנים שחלקם עטו כיסויי גוף אקספרסיביים שהקצינו ועיוותו את גופם.
שפת המחזה בה דיברו השחקנים הייתה שילוב מסוגנן בין השפה העכשווית לשפה התנ"כית.
פרופסור שמעון לוי כתב על המחזה:
העלאת המחזה בתיאטרון הישראלי.
1. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 23 במאי 1992
2. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 14 במאי 2015
קישורים חיצוניים.
ביקורות על הפקת 1992
ביקורות על הפקת 2015
אסדת קידוח מתגבהת
אסדת קידוח מתגבהת (באנגלית: Jack-up rig או Jack-up Mobile Drilling Unit; וגם Mobile Offshore Drilling Unit – בר"ת: MODU) הוא מתקן קידוח ימי נייד שחלק ממבנהו נתמך בקרקעית הים בזמן קידוח באר. אסדה מתגבהת (צפה) לאתר הקידוחים במצב "מקופל", כלומר עם כלפי מעלה. קיבוע האסדה מתבצע על ידי ייצוב העמודים על קרקעית הים (באמצעות הנמכתם בדומה לפעולת הג'ק), ואז משטח האסדה מתרומם לגובה הנדרש מעל פני הים. מגבהים מודרניים משתמשים במערכת גלגל ופס שיניים כך שגלגל שיניים מונע על ידי מנוע חשמלי או הידראולי. אסדות מתגבהות משמשות בדרך כלל לקידוחים במים רדודים יחסית עד ל-400 רגל (כ-120 מטר), אף שדגמים מתקדמים יותר שלהן מגיעים לעומק של 550 רגל (כ-170 מטר). אסדה מתגבהת ראשונה נבנתה בשנת 1954.
תמיר נבאתי
תמיר נבאתי (נולד ב-4 במאי 1991) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן וחבר נבחרת ישראל בשחמט. אלוף ישראל בשנים 2013 ו-2016.
נכון לנובמבר 2021, נבאתי מדורג במקום ה-98 בעולם לפי מד כושר.
Westwood
דרימליינר
מאורער
מקולה
מקולה (בלטינית: Macula - כתם) היא נגע בעור המתבטא בשינוי בגוון העור (בהיר יותר או כהה יותר). המקולה היא מקומית, שטוחה, בעלת צורות מגוונות, תחומה בגבולות מגדרים היטב, בקוטר של פחות מ-1 ס"מ.
המקולה אינה משנה את צורת העור (לא בולטת ולא שקועה), ומקורה בשכבת האפידרמיס בעור.
וולברג
אשנב תותח
אשנב תותח (באנגלית: gun port) הוא פתח בדופן אונייה, מעל קו המים, דרכו יורה תותח המוצב על סיפון התותחים שלה. כבר במאה ה-15 הוצבו לראשונה תותחים על סיפוני אוניות. אשנבי התותחים אפיינו את אוניות המפרשים המלחמתיות, והם נעלמו כליל עם הופעתה של אוניית המערכה המודרנית הראשונה בתחילת המאה ה-20.
היסטוריה.
מתי הומצא.
קשה לקבוע מי הגה לראשונה את הרעיון לקרוע אשנבי תותחים בגוף אונייה. בצרפת מייחסים לעיתים קרובות את ההמצאה לבונה אוניות אומן בשם פרנסואה דשרז'ה (Descharges) או דשנז'ה ולשנת 1501; כיום ידוע כי אין זה נכון, משום שהשימוש בתותחים ככלי נשקן העיקרי של אוניות היה מקובל כבר זמן רב קודם לכן. דוגמאות לשימוש מוקדם יותר באשנבי תותחים הן אריח חרס ועליו ציור של קרוולה פורטוגזית בעלת אשנבי-תותחים; תיאור המצור על רודוס (1480) שנדפס באוּלְם ב-1496 ומזכיר אונייה ולה 10 אשנבי-תותחים; וטקסט המספר כי ב-1402, במהלך כיבוש האיים הקנאריים, השליך ז'אן דה בטנקור הימה את איזאבלה מלכת הקנאריים בעד אשנב-תותח (בצרפתית: sabord). בפורטוגל מייחסים את ההמצאה למלך ז'ואאו השני עצמו (1455-1495), שהחליט לחמש את הקרוולות שלו בתותחים כבדים וכך יצר את אוניית המלחמה המודרנית הראשונה. הניסויים הראשונים בכלי הנשק החדשים נערכו בסטובל, דרומית לליסבון, בסביבות 1490, כשהקרוולות הקטנות החמושות בתותחים הכבדים מתעמתות עם אוניות גדולות מהן פי כמה שנשאו את תותחי הסביבול (swivel guns) הקטנים הרגילים. עם זאת, ישנם היסטוריונים הסבורים כי ההמצאה נולדה בעת ובעונה אחת בפורטוגל, ספרד, אנגליה, צרפת והולנד.
תותחים הועלו על סיפוני אוניות כבר במאה ה-14. ז'אן פרואסר מספר ב-1386 על אונייה גדולה "חמושה בשלושה תותחים שיירו אבני-קלע עצומות, אשר הותירו הרס וחורבן בכל מקום בו נפלו. ב-1380, במהלך מלחמת קיאוג'ה, נהרג לוצ'אנו דורייה (Doria) על סיפון אונייתו ממטח דופן של האויב. ב-1340, בקרב סְלוֹיס (Sluys), הטביעו כמה מהקאראקים הצרפתיים בתותחיהם אוניות אנגליות אחדות. אלא שהתותחים בהם מדובר הוצבו על צוּרֵי האוניות או על כנים סובבים, כמו התותחים שיירו מצורי גליאות המשוטים בקרב לפנטו ב-1571. כלי הארטילריה הראשונים בהם נעשה שימוש בקרב בים, כבר ב-1304, היו קלי-משקל והוצבו בצוּר החרטום, בהתאם לטקטיקות הנהוגות באותה תקופה שהעדיפו את תקיפת האויב חרטום-אל-חרטום. ברם, הגדלת העוצמה והטווח של התותחים במחצית השנייה של המאה ה-14 היו כרוכים בהגדלת משקלם, והיה הכרח על כן להציב אותם עמוק בבטן האונייה כדי לשמור על יציבותה; קריעת אשנבי תותחים הלכה והפכה אפוא עד 1501 למעשה שגרה. הגידול בממדי האוניות הוא שאיפשר לפעור בהן פתחים גבוהים במידה מספקת מקו המים; עם זאת, עדיין היה צורך לציידם במכסים אטומים להגנה מפני חדירת מי ים בים סוער כשהאונייה היטלטלה לצדדים.
האשנבים איפשרו להציב באוניות תותחים כבדים וארוכי טווח משקודם, והם שבישרו את הולדת אוניית הקו (ship of the line) ואת קיצן של הגליאות. זאת ועוד, מאז המאה ה-16 השפיעו מספר התותחים וסידורם גם על מראה האוניות; צור החרטום וסיפון האחרה הלכו וקטנו, ובמאה ה-19 נעלמו לחלוטין.
מבנה האשנב.
את אשנבי התותחים בדפנות קבעו במרחקים שווים של 2.4 עד 2.7 מטרים זה מזה; אשנבים אחדים נוספים, עבור תותחי מרדף, נבנו גם בחרטום ובירכתיים. גודל האשנב נקבע לפי קליבר התותח. לדוגמה, רוחבו של אשנב לתותח 36-ליטראות ארוך היה 1.2 מ'. באוניות בעלות כמה סיפונים לא קבעו את האשנבים אחד מעל השני, אלא במחומש (quicunx), על מנת לחלק בצורה שווה את המאמצים שהפעילו התותחים על גוף האונייה. האשנבים לא היו סתם חורים בגוף האונייה, אלא עמדות ירי שנדרשו לשאת את משקל התותחים ולעמוד בכוחות הרתע שנוצרו בשעת הירי; לשם כך חוזקו הפתחים בקורות חזקות ובטבעות, אליהן נרתמו התותחים בחבלים וגלגילות. למעשה, התותחים שניצבו מאחורי אשנבים אלה דמו יותר לתותחים שהוצבו לימים בצריחים מאשר לתותחי השדה הניידים של הצבא.
ז'ורז' פורנייה, הגאוגרף והמתמטיקאי הצרפתי בן המאה ה-17, כתב ב-1643 כי בצרפת, אנגליה, והולנד כיסו את אשנבי התותחים במכסים הנפתחים על ציר כלפי מעלה, בספרד במכסים הנפתחים על ציר הצדה, ובמדינות אחרות בתריסים זחיחים לצדדים. אוניות אחדות בעלות ליווח מרועף, כמו "מרי רוז" האנגלית, פורקו ונבנו מחדש עם בּוֹלֶט גדול יותר, כדי שאפשר יהיה לציידן באשנבי תותחים.
אשנבי התותחים סייעו גם לאוורור החללים בין הסיפונים. ניתן היה לפתוח אותם במלואם, כמו בשעת ירי, או לפתוח דלת קטנה במכסה האשנב.
סכנת החדירה של מים.
בים סוער הכרח היה לסגור את מכסי האשנבים התחתונים, כדי למנוע חדירת מים לתוך האונייה. מאשנבים אלה נשקפה סכנה מתמדת כל זמן היותם פתוחים, משום שמשב רוח פתאומי עלול היה להטות את האונייה על צדה עד כדי ירידת הפתחים בעודם גלויים אל מתחת קו המים. אוניות אחדות, שיציבותן הייתה רעועה בשל מרכז כובד גבוה מדי, טבעו בשל כך: "מרי רוז" ב-1545, "ואסה" השוודית ב-1628, ו"תזה" (Thésée) ו"סופרבה" ("Superbe"), אוניות הקו הצרפתיות, בקרב מפרץ קיברון (1759). "ונז'ר דה פפלה" ("Vengeur du Peuple"), אוניית 74-תותחים צרפתית, טבעה במהלך קרב ה-1 ביוני המהולל (1794) כפי הנראה בשל חדירת מים מאשנבי סיפון התותחים התחתון לאחר שמכסיהם נעקרו ונשברו בהתנגשות עם אה"מ "ברונסוויק" ובחילופי האש עמה.
המונח בצרפתית להטבעה מכוונת של אונייה, "sabordage" (סָבּורדאז'), נגזר מן "sabord" (סאבּור) - אשנב תותח, ומבטא את הסכנה הגדולה שנשקפה ממנו.
השפעתו על טקטיקת הלחימה.
לסכנת החדירה של מים דרך האשנבים התחתיים הייתה השפעה על מהלכם של קרבות ימיים. בקרב אושנט (1778), לדוגמה, נקטה השייטת הצרפתית את היוזמה ותפסה בתחילתו את הצד הגלוי לרוח (weather gauge) שיתרונות התקפיים בצדו. אולם כשהלכה הרוח והתחזקה, נטו אוניותיה על צדן הפונה לאויב במידה מסוכנת, הן נאלצו לסגור את אשנבי התותחים התחתיים וכך איבדו חלק ניכר מעוצמת מטח הדופן שלהן. האוניות הבריטיות, שנערכו במקביל להן, נטו לצד השני, ועל כן יכלו לכוון את כל תותחיהן בקלות לעבר התרונה והחיבל של האויב.
דבר דומה אירע בקרב ה-13 בינואר 1797 לאוניית 74-התותחים הצרפתית "דרואה דה ל'אום" (" Droits de l'Homme") כשנאבקה עם הפריגטות הבריטיות "אינדפטיגבל" ("Indefatigable") ואמזון"; הים הסוער אילץ אותה לסגור את אשנבי התותחים התחתיים ועל כן נותרו לרשותה 30 תותחי 18-ליטראות בלבד, שהפחיתו את עוצמת האש שלה לזו של פריגטה. הפריגטות הבריטיות, לעומת זאת, שהתאפיינו בבולט גבוה, יכלו לנצל את מלוא מטח הדופן שלהן, הגם שלא היו שקולות לאוניות קו בתנאים נורמליים. האונייה הצרפתית איבדה בלחימה העזה את תרניה, את ההגה והעוגנים, וסופו של דבר נטרפה אל החוף ואבדה.