כשאוניה שטה בים החרטום דוחף מים קדימה, לצדדים ולמטה. במרחב הפתוח גלים אלה מתפזרים ואינם משפיעים על ניווט הספינה, אך בנתיב מים צר כמו תעלה יש להם השפעה ניכרת. המסלול הבטוח הוא במרכז התעלה, אך כשכלי שיט נמצא קרוב לשפת התעלה, גלי החרטום נתקלים בגדה ונוצרת "כרית" (cushion) שדוחפת את החרטום לכיוון מרכז התעלה. בו בזמן המים מגל החרטום נדחקים ברווח הצר שבין האוניה לגדה כדי למלא את החלל שנוצר עם התקדמותה. המים במעבר הצר זורמים מהר יותר, ופירוש הדבר הוא שהלחץ שלהם נמוך יותר מהלחץ בצד השני של האוניה (כפי שמתבטא במשוואת ברנולי). כתוצאה מהפרש הלחצים בחלקים השונים של האוניה הירכתיים נמשכים לכיוון הגדה בעוד החרטום נמשך אל מרכז התעלה, הספינה מסתובבת בזווית לגדה, וקשה לשלוט על כיוונה.
התופעה יכולה לקרות בכל כלי שיט בלי קשר לגודלו, והיא מושפעת במיוחד ממהירות ההפלגה, וכן מצורת האונייה, מצורת הגדה ומעומק המים.
יש השערות שאפקט הגדה תרם לחסימת תעלת סואץ בשנת 2021, כשבניסיון לנווט את הספינה אוור גיוון מול פרצי רוח שמטים אותה, הספינה התקרבה יותר מדי לגדה המערבית של התעלה ומשם הוסטה לכיוון הגדה המזרחית. מעצם האינרציה העצומה שלה החרטום נתקע עמוק בגדה המזרחית.
ג'יין סאת'רלנד
ג'יין סאת'רלנד (באנגלית:Jane Sutherland; 26 בדצמבר 1853 - 25 ביולי 1928) הייתה ציירת נוף אוסטרלית, שהייתה חלק מהתנועה החלוצית באוסטרליה, וחברה באסכולת היידלברג. תומכתה בקידום מעמדן המקצועי של אמניות בסוף המאה התשע עשרה.
ראשית החיים.
ג'יין סאת'רלנד נולדה בניו יורק להורים סקוטים; המשפחה היגרה לסידני בשנת 1864 ועברה למלבורן בשנת 1870. משפחת סאת'רלנד הפכה במהרה למעורבת בקהילה התרבותית של מלבורן באוסטרליה. סאת'רלנד זכתה לתמיכה ולעידוד ממשפחתה להמשיך בקריירה של אמנית. בשל תמיכת משפחתה, הצליחה סאת'רלנד לחיות בנוחות כאישה עובדת לא נשואה.
בסוף המאה התשע עשרה היו שתי גישות מנוגדות בנוגע לחינוך נשים. הראשונה הייתה ההשקפה שתפקידה של אישה ומטרתה הוא רבייה, וחשיבותן הוערכה על ידי הטיפול האימהי שלהם.
הגישה השנייה הגיעה מתנועת הסופרג'יסיטית האוסטרלית, שלא רק דגלה בזכות הנשים להצביע, אלא גם בצורך בהשכלה שווה כדי לקבל מקצוע, הישגים ותעסוקה. הגישה הזאת כללה גם את האמנות החזותית ובהדרגה נוצר השילוב של נשים בבית הספר של הגלריה הלאומית. המנהיגה הפעילה הייתה ג'יין סאת'רלנד, שנרשמה כבר בשנת 1871, 14 שנים לפני הקמת האגודה זכות הבחירה לנשים במלבורן. בניגוד לתחומים כמו רפואה, לימודי אומנות חזותית נחשבו לתחום קל יותר למעבר של נשים, מאחר שהוא כבר נחשב כתחביב מתאים לנשים מהמעמד הגבוה.
קריירה.
משנת 1878 הציגה ג'יין סאת'רלנד באקדמיה לאמנויות הוויקטוריאניות, ולאחר מכן עם התאחדות האמנים האוסטרלית, ועם אגודת האמנים הוויקטוריאנית (משנת 1888) עד שנת 1911. בסטנדרטים של אותם ימים, היא זכתה להוקרה רבה לאומנותה, שנתמכה בכך שהיא נשפטה באותם תנאים כמו אמנים גברים. זאת במקום לקבץ בהערה כללית את כלל העבודות של אמניות נשים בתערוכה. המבקרים נימקו את ההבחנה בנופיה של סאת'רלנד בהשוואה לצורה של עבודת האמן הגברי. בשנת 1900 היא ומאי וייל היו הנשים הראשונות שנבחרו כחברות מועצה של אגודת האמנים הוויקטוריאנית. במהלך שנות עבודתה הפעילה, היא זכתה להערכה על מאמציה בסצנת האמנות החזותית במלבורן.
סאת'רלנד הייתה האמנית המובילה בקבוצת הציירים במלבורן שעבדה מחוץ לאולפן. היא עשתה טיולי רישום בחוץ במחוזות הכפריים המרוחקים אלפינגטון, טמפלסטו ובוקס היל עם בני גילה מאסכולת היידלברג. בניגוד לבני דורה, טום רוברטס, ארתור סטריטון וצ'ארלס קונדר, סאת'רלנד, כאישה, לא הצליחה להישאר עם הגברים באתרי הקמפינג בלילה, ובמקום זאת ערכה מסעות יום לאתרי הקמפינג.
משנת 1888 שיתפה סאת'רלנד סטודיו להוראה עם האמנית קלרה סאות'רן. האולפן בגרוסוונור צ'יימברס ברחוב קולינס, מלבורן, נחשב למרכז אסכולת היידלברג, כאשר מאוחר יותר טום רוברטס וג'יין פרייס שכרו שם אולפנים. ג'יין סאת'רלנד וקלרה סאות'רן יצרו עבודות לתערוכת האמנים 9 \ 5 שהתקיימה במלבורן, 1889. בתערוכה הוצגו יצירות רבות של אמני אסכולת היידלברג, והיא נחשבת לתחילת הסגנון המכונה אימפרסיוניזם אוסטרלי. עם זאת, עבודותיהן של סאת'רלנד וסאות'רן לא הוצגו. קיים דיון מתמשך, על ידי היסטוריוני האמנות ג'ולייט פירס והאמפרי מקווין, אם ההדרה שלהן נבעה מסיבות מגדריות של אותה תקופה או רק כי עבודתן לא התאימה לחזון הכללי של האוצרת, אלזי גוד.
עיקר העבודה של סאת'רלנד מתמקד בעיקר בנופים אוסטרליים עם הכללת נשים וילדים באינטראקציה עם הטבע. הנרטיב בעבודותיה - שהיא משאירה רושם של הארץ ודמויותיה כמתרחקות מהצופה. למרות מאמציה והצלחתה, סאת'רלנד ניתקלה בקשיים להיחשב לאמנית רצינית ומקצועית. סאת'רלנד נאלצה לתמחר את ציוריה בעשירית מערך עמיתיה הגברים.
מחלה ומוות.
בשנים הראשונות של שנות ה-20, סאת'רלנד סבלה משבץ מוחי והסתמכה לחלוטין על הטיפול של אחיה, ויליאם סאת'רלנד. בעזרתו של ויליאם בניידות, הצליחה סאת'רלנד להמשיך לצייר ולהציג את עבודותיה וכן ללמד אמנות לדור חדש. אולם, ניתן לראות את השפעת מחלתה על ידי הקטנת גודל עבודותיה, מבדים גדולים לפסטלים קטנים.
לאחר מותו של ויליאם בשנת 1911 נאלצה סאת'רלנד לפרוש ונשארה כך עד מותה בשנת 1928. לא הייתה מסוגלת לצייר, במהלך השנים הללו היא נשכחה בהדרגה.
עם פטירתה ב-28 ביולי 1928, לא זכתה כבר להכרה ציבורית.
מורשת.
ג'יין סאת'רלנד הייתה דמות חשובה בדור נשים אוסטרליות שבחרו ליצור קריירות מקצועיות על פני נישואין ויצירת משפחה. אחייניתה רות סאת'רלנד הייתה ציירת. אמנם מעט ידוע על אישיותה ומניעיה, אך תוצרי אמנותה של סאת'רלנד שוכנת כעת במוסדות לאומיים.
כיכר ג'יין סאת'רלנד בפרבר קונדרה בקנברה נקרא לכבודה.
דון מינה ומינה
אביגדור מעוז
גבירת הונגריה
גבירת הונגריה (בהונגרית: Hungária) היא האנשה המדינית והלאומית של הונגריה.
גבירת הונגריה מוצגת במקומות רבים בהונגריה ומעבר לגבולותיה, והיא מסמלת את חירותה של הונגריה.
היסטוריה.
לאחר עשרות השנים של מהפכה אבודה ומלחמת העצמאות של 1848, שושלת הבסבורג הדרדרה לרודנות. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמו אנדרטאות לזכר החירות האבודה. אחד מן סמלי הביטוי הללו היה גבירת הונגריה. לעיתים קרובות היא מסומלת ומיוצגת כאישה עם קסדה או עם הכתר המלכותי של הונגריה על ראשה, וחרב ומגן בידיה. בארד, אשר שם הוצאו להורג 13 חללי מלחמת העצמאות הוקמה אנדרטה ענקית בשנת 1889. האתר המרכזי באנדרטה הוא פסלה של גבירת הונגריה.
לאחר חוזה טריאנון וההרס שלאחר מלחמת העולם הראשונה, הפכה גבירת הונגריה לסמל לתקווה ולהתחייה של הונגריה.
הנסיכה יוג'יני מיורק
שלומית פלאום
שלומית (פרידה) פלאום (18 במרץ 1893 – 3 בינואר 1963) הייתה מחנכת ארצישראלית, גננת מחלוצות הגן העברי, מדריכת אנשי חינוך לגיל הרך, סופרת, עיתונאית, פעילה ציונית, מטיילת ומתרגמת. "אישה שהקדימה את זמנה בתחומים רבים מאוד... אישה שבטאה דעות נועזות מאוד יחסית לתקופתה, שהעזה לחיות חיים בלתי שגרתיים, שנהנתה מכל רגע, שפגשה גדולי עולם, שביקרה בכל העולם."
ילדות בגולה.
פלאום נולדה בקובנה, שבליטא בפורים תרנ"ג למשפחה ציונית אמידה ומשכילה. בהמשך עברה המשפחה לפוניבז'. אביה, יצחק שלמה לוריא פלאום, סוחר יערות, בעל בתים ובעל בית חרושת הרבה במסעות לרגל עסקיו. הוא נהג לשתף את ילדיו בסיפורים על מסעותיו והרפתקאותיו שהציתו את דמיונה. האב, ציוני נלהב, השתתף בהקונגרס הציוני העולמי הראשון וביתם שימש מקום מפגש לאנשי רוח ודמויות מפתח בעולם הציונות כמו בנימין זאב הרצל שהיה חברו הטוב של אביה. פלאום מעידה בספרה שלא זכתה להבנה בחיק המשפחה הגרעינית ונתפשה ככבשה השחורה, בהתאם לכך הוענשה רבות, ואמהּ אף נהגה להכותה. לעומת אמהּ, שלדברי פלאום, הייתה כישלון כמחנכת וכאם, אביה הקפדן היה דמות מופתית של מחנך עקבי ומוערך.
בנעוריה למדה פלאום באוניברסיטת פרנקפורט חינוך לגיל הרך לפי שיטת פרידריך פרבל ויוהאן היינריך פסטלוצי. כמו בבית גם בבית הספר סבלה פלאום מבדידות אך חיי נפש עשירים ומלאי דמיון עזרו לה בהתמודדות עם הקשיים במרחב החברתי. פלאום נטתה להתאהב אהבות חד צדדיות אפלטוניות למשל במורתה המסורה הגברת ק. ובמשורר היינריך היינה. בהיותה בת עשרה איבדה את אביה שנפטר בתאונת דרכים.
בישראל.
בשנת 1911, בעקבות חזונו של אביה, פלאום היגרה ארצה ועלתה לירושלים. שם שמשה כגננת בעיר העתיקה, בגן ילדים ג', לצד עמיתותיה למקצוע חיה ברוידא-ברנר וחסיה פינסוד-סוקניק. גני הילדים התנהלו בשפה העברית וכשהיה להן מחסור במילים ומונחים פנו ישירות אל אליעזר בן יהודה כמו גם לד"ר אהרן מאיר מזי"א. פלאום התיידדה גם עם הסופר יוסף חיים ברנר ונמנתה עם החוג החברתי שלו. מחמת היותה הצעירה בחבורת ידידיו כינה אותה ברנר "ילדה". שלמה שילר, מייסד האוניברסיטה העברית, נמנה על ידידיה הקרובים והוא לימד אותה פילוסופיה.
נדודים.