על פי ההלכה נדרש יהודי לברר את הסכסוכים והתביעות שיש לו בבית דין יהודי שדן על פי דיני התורה. חל איסור להתדיין בפני ערכאות של גויים ומי שעושה כן מכונה "מרים יד בתורת משה" וננקטות כלפיו סנקציות שונות. ההלכה מתירה להתדיין בערכאות של גויים כאשר הצד שכנגד אינו מוכן לדן בבית יהודי, ובדרך כלל נדרש לכך אישור מבית דין תורני.
הדיון ההלכתי בסוגיית מעמדם של בתי המשפט הישראלים, בהם יושבים שופטים יהודיים שאינם דנים על פי עקרונות דין התורה, מושפע רבות ממושג זה.
מקור האיסור.
האיסור להתדיין בערכאות נלמד במסכת גיטין:
אחת מעשרים וארבע העילות לנידוי היא המעיד עדות בערכאות של גויים כנגד ישראל חברו והוציא ממנו ממון שלא כדיני ישראל, שמנדים אותו עד שישלם".
טעם האיסור נדרש מהפסוק: , שבשעה שישראל דן בבתי דין של גויים, הוא מעניק חשיבות לעולם המחשבתי של הגויים. מתוך כך אמרו במדרש תנאים (דברים טז) "כל ההולך לדין אצל אומות העולם כאלו עובד עבודה זרה".
במקרה שהחל הליך משפטי בערכאות, והתובע רוצה לשוב ולדון על פי ההלכה משיקולי כדאיות, כתב הרמ"א ש"אין נזקקין לו" כלומר בית דין לא ידון בנושא זה. זולת במקרים שיש ספק אם אכן הצדק עם הנתבע, יש לדון בבית הדין כדי להסיר חשש גזל.
חריגים.
אם גוי גזל או רימה יהודי, והאפשרות היחידה של היהודי לקבל את כספו בחזרה היא באמצעות תביעה בבית דין של גויים, התירו לו לדון בערכאות של גויים "מפני שהוא כמציל מידם".
כמו כן במקרה שבעל דין יהודי אינו מוכן לבוא ולדון בבית דין תורני, יכול התובע לקבל רשות מבית הדין לתבוע את בעל דינו בערכאות של גויים.
שטרות חוב ושטרות מכירה שנכתבו בערכאות של גויים מותרים בתנאים הבאים: כשהכסף ניתן בפני העדים, כשהשטר נכתב בבית הדין עצמו בפני שופט, וכשיעידו יהודים כי העדים החתומים בשטר והשופט שניהל את הדיון אינם ידועים בקבלת שוחד.
ערכאות שבסוריא.
בגמרא (מסכת סנהדרין כג ע"א) מוזכר המונח "ערכאות שבסוריא" כמוסד משפטי המותר על פי ההלכה. רש"י (שם, ד"ה בערכאות שבסוריא) ביאר שמדובר בדיינים יהודים "לא היו בקיאין בדין תורה" ומכאן שעל פי ההלכה ניתן להקים ערכאות שיפוט של יהודים שלא ידונו על פי דין תורה.
המאירי כתב שערכאות שבסוריא כללו גם חקיקת חוקים:
אולם, החזון אי"ש טען שמדובר דווקא בערכאות משפטיות שאינן דנות על פי חוקים קבועים אלא על פי שיקול דעתם של השופטים, אולם, אם נקבעו חוקים הדבר חמור ונכלל באיסור להתדיין לפני הדיוטות:
בעקבות הגמרא פסק הרמ"א שרק במקום בו אין דיינים כשרים ניתן להקים מוסד שיפוטי על סמך תקדים ערכאות שבסוריא:
ואכן נתיבות המשפט פסק שבמקום בו יש תלמידי חכמים לא ניתן להקים "ערכאות שבסוריא":
בתי המשפט במדינת ישראל.
במסגרת הדיון בשאלת מעמדה של מדינת ישראל בהלכה נדונה גם שאלת מעמדם של בתי המשפט של מדינת ישראל. בתי המשפט במדינת ישראל, אינם דנים על פי חוקי התורה, לא בפסקי הדין ולא בבחירת הרכב השופטים. אבל מצד שני רוב רובם של השופטים הם יהודים והאחריות השיפוטית אינה של גויים, כך שעמדה בפני הפוסקים השאלה, האם ניתן להישפט במערכת המשפט במדינת ישראל.
אנשי המשפט העברי טענו שאין איסור להתדיין בפניהם כיוון שמעמדם כשל "ערכאות שבסוריא". אולם, לדעת רוב רובם של פוסקי ההלכה בלא הבדלי מגזר או זרם הדבר אסור.
על פי דעת החזון איש הדבר אסור כיוון שבתי המשפט דנים על פי חוקי הכנסת ולא על פי שיקול דעתם. לדעתו זו של החזון האיש שותפים, לעיתים מטעמים אחרים. כך למשל אסר הרב יעקב אריאל לפנות לבתי המשפט מפני שאפשר לפנות לבתי הדין הרבניים:
בדין הפלילי.
האיסור לדון בערכאות של גויים מורכב משתי בעיות. א. שדיני הגויים אינם דיני התורה. 'משפטים בל ידעום'. ב. אפילו הם כדיני התורה יש איסור לדון אצל גויים, 'ואויבינו פלילים'. בנוסף לכל זה במסירת פושע לערכאות של גויים מצטרף טעם נוסף, שבמסירת ישראל בידי גויים יש יציאה מהאחווה ההדדית הראויה להיות בין עם ישראל, ויש לדון ולהעניש במקרה הצורך אך ורק בבית דין ישראל.
עם כל זה כשם שבמקרה הצורך שהתובע דורש לדון בערכאות, או כאשר הנתבע אינו מוכן לדון בבית ישראל מותר לדון בערכאות כדי שלא יאבד את ממונו, כן כאשר אי אפשר לדון את הדין הפלילי בבית דין ישראל וכן הוא המצב בדרך כלל, מותר למוסר את הפושעים לערכאות, ובלבד שאין חשש נפשות, וכן מורים רוב ככל גדולי הדיינים.
אולם יש פוסקים שכתבו שכיון שבערכאות ידנו את הפושע ביותר מדינו הראוי לו בבית ישראל אסור למסור בידי גויים, ולמעשה מנהג בתי הדין בארץ ישראל להורות שיש למסור את הפושעים לערכאות.
הרמ"א כתב שאפילו למניעת פושע שלא יזיק אין לפנות לגויים שיעזרהו, אך פוסקים רבים נחלקו על הלכה זו וכתבו לשמנוע את הנזק מותר, גם הרמ"א עצמו כתב שברשות בית דין מותר לתבוע אדם אלים לערכאות, ובזמן הזה כתב הרב סילמן: "ואף שבעינן היתר מיוחד לכל פניה לערכאות, הרי בנושאים האלו כגון כל הטיפול בעולם הפשע הכולל גניבות סמים ורציחות, ניתנה רשות כללית לפנות לערכאות".
ראו גם.
דינא דמלכותא דינא
גראטל
גראטעל
חומר מסמיך
חומר מסמיך (thickening agent) הוא חומר המשמש בתעשיית המזון, התרופות והקוסמטיקה לשנות את הצמיגות של מוצר מבלי לשנות את תכונותיו האחרות. במוצרי מזון משמשים חומרים אלה לרוב להסמכת המוצר על מנת להגביר את יציבותו, לשמר את מרקמו ולהקל על הובלתו של המוצר, וזאת מבלי לשנות את טעמו.
סוג אחד של חומרים מסמיכים הוא החומרים המקרישים היוצרים קריש (ג'לי).
שימוש בתעשיית המזון.
חומרים מסמכים בתעשיית המזון מבוססים לרוב על פוליסכרידים: עמילנים גומי צמחי ופקטין או על חלבונים. בין העמילנים שנעשה בהם שימוש הם עמילן תירס, קטקורי, עמילן תפוחי אדמה, סאגו וטפיוקה. בין סוגי הגומי שנעשה בהם שימוש הם גומי חרוב, גומי דגנים, גומי גואר, גומי קדד, גומי ערבי, גומי קסנטן, גומי קארייה, גומי טארה, גומי גלאן וגומי ג'טי. חלבונים שנעשה בהם שימוש להסמכה הם קולגן, חלבון של ביצה וג'לטין (שהוא למעשה תצורה של הקולגן).
השימוש במסמיכים השונים תלוי באופי המזון אליו הוא מוסף ובמרקמו, כך למשל עמילן תירס אינו מתאים למזונות חומציים.
שימושים בבישול.
גם בהכנת המזון ובבישול נעשה שימוש במסמכים. קמח משמש להסמכת רטבים ומרקים. דגנים (כגון שיבולת-שועל, קוסקוס או קוסמין) משמשים להסמכת מרקים. לעיתים נעשה שימוש במוצרי חלב כגון יוגורט להסמכת מרקים.
ג'לטין משמש לייצוב והסמכת קינוחים וממתקים, וליצרת קריש על ידי הסמכת מיצי פירות.
סימון מסמיכים.
בתעשיית המזון מסומנים המסמכים במספר E שנע בין 400 ל-450:
בין המסמיכים העיקריים המשמשים בתעשיים המזון נמנים:
קוסמטיקה.
חומרים מסמכים משמשים במוצרים קוסמטיים במטרה ליצור מרקם דמוי קריש במוצרים אלה ולייצב תחליבים שונים. בעיקר נעשה שימוש בפליאתילן גליקול, ובמסמיכים סינתטיים כמו חומצה פוליאקרילית, וכן בסוגי גומי טבעי. לעיתים נעשה שימוש בקריש פטרוליום ובשעווה המיוצרת מנפט.
ייצור חומרי נפץ.
לעיתים נעשה שימוש בחומרים מסמכים על מנת להפוך חומרי נפץ נוזליים לצורת קריש על מנת להקל את העברתם. לרוב נעשה שימוש בניטרוצלולוזה או באסטרים של ניטראט.
הנס הלבן
הנס האדום
הנס הכחול
ליברה
ליברה (בלטינית: Libra, ברבים ליבראות), ליטרה (ברבים ליטראות), או פאונד (Pound) היא יחידת מידה המשמשת לציון מסה. היחידה מסומנת בקיצור באותיות lb או lbs.
השימוש ביחידה זו מקובל בארצות הברית ובמספר מדינות נוספות. ישנן מספר הגדרות שונות ליחידת מידה זו. ההגדרה המקובלת כיום היא שליברה אחת שקולה ל־0.45359237 קילוגרם.
מקורה של היחידה ביחידת המשקל הרומאית "ליברה". מקור המילה "פאונד" בשפות הגרמאניות אשר קיצרו את הביטוי הלטיני "ליברה פונדו" ("Libra pondo") – שמשמעו "במשקל ליברה".
הגדרות.
במהלך ההיסטוריה הוגדרה יחידת משקל זה באופן שונה:
ליברה רומית.
ה"ליברה" (בלטינית: "מאזניים" או "משקל") הייתה יחידת מידה למסה באימפריה הרומית. יחידה זו הייתה שקולה בערך ל־327 גרמים, והתחלקה ל־12 אונקיות.
פפונד גרמני.
הפפונד (Pfund) הגרמני התפתח מהליברה הרומית, אולם הגדרת הפפונד השתנתה במהלך ימי הביניים ובעת החדשה, וכן השתנתה ממקום למקום. כך לדוגמה בנירנברג, בימי הביניים, היה הפפונד שקול ל־510 גרמים, ואילו בברלין היה הפפונד שקול ל־467 גרמים.
בשנת 1854 נקבע באופן רשמי ברחבי גרמניה כי הפפונד יהיה שקול ל־500 גרמים. כיום, בעקבות המעבר לשיטה המטרית, הפפונד בגרמניה אינו בשימוש רשמי, ובשימוש יומיומי הוא משמש לתאר חצי קילוגרם.
ליברה צרפתית.
הליברה (Livre) הייתה יחידת המשקל בה נעשה שימוש בצרפת מאז ראשית ימי הביניים. יחידה זו התפתחה אף היא מהליברה הרומית. במהלך השנים השתנתה הגדרתה של היחידה. הליברה אסטרלין ("livre esterlin") בה נעשה שימוש החל מהמאה ה־9 ועד אמצע המאה ה־14 הייתה שקולה ל־367.1 גרמים.
בליברת פריז ("Livre de Paris" או "Livre poids de marc") שהייתה שקולה ל־489.5, ונקבעה על ידי ז'אן השני, מלך צרפת, נעשה שימוש החל מאמצע המאה ה־14 ועד שלהי המאה ה־18.
לאחר המהפכה הצרפתית, בעקבות המעבר לשיטה המטרית, נקבעה הליברה המטרית ("Livre métrique") שהייתה שקולה לקילוגרם אחד. ליברה זו נקבעה בצו מה־13 בברוימר בשנה התשיעית למהפכה ("13 Brumaire an IX"), והייתה בשימוש בין השנים 1800–1812.
צו מה־28 במרץ 1812 הגדיר את הליברה כמשקל של 500 גרמים. יחידה זו בוטלה רשמית ב־1 בינואר 1840 בעקבות צו מה־4 ביולי 1837.
מאמצע המאה ה־19, נותרה הליברה כיחידה המשמשת בלשון העם בלבד, ולא כיחידה רשמית, והיא מסמלת 500 גרמים (מחצית הקילוגרם).