20. מרואני צעירה ועמית-כהן עירית (2012), מודלים של שטחים פתוחים, סקירה השוואתית, אופקים בגאוגרפיה 78: 153 – 180.
21. עמית-כהן עירית וחלמיש לשם ריקי (2012). גישור ונוף תרבות: הקונפליקט, ההסכם וההשלכות החברתיות. אופקים בגאוגרפיה 78: 82 – 102.
22. עירית עמית-כהן ואיתמר בן דוד (2012) מכלולי מורשת של ההתיישבות העובדת ויחסם למערך השטחים הפתוחים: המקרה של מישור החוף המרכזי בישראל. אופקים בגאוגרפיה 82-81: 143 – 172.
23. עירית עמית-כהן ויוסי ויטריאול (2013). מארג מוטה שימור – מפגשים בין נכסי מורשת תרבות בנויה ושטחים
פתוחים. תכנון 10 (1): 165 – 185.
24. רון שפיר ועירית עמית כהן (2014), 'רגע גדול' או אפיזודה חסרת השפעה: קו הרכבת יפו-ירושלים – המחקר ההיסטורי-ציוני וחלקו בעיצוב זיכרון קיבוצי. אופקים בגאוגרפיה 86: 44-25.
פרסומים מרכזיים בכתבי עת מדעיים באנגלית.
1. Irit Amit (2000), Economic and Zionist Ideological Perceptions: Private Initiative in Palestine in the 1920s and 1930s, in: Middle Eastern Studies 36 [2]: 82-102.
2. Irit Amit-Cohen (2005), Synergy between urban planning, preservation and functional changes in the old center, the case of Tel Aviv Jaffa. Land Use Policy. Vol. 22 [4] : 291-300.
3. Naftali Goldshlager, Irit Amit-Cohen (Maxim Shoshany) (2006), A Step Ahead of Time: Allocation and Preservation of Private Open Space in 1920s – the Case of a Garden Suburb in Israel. GeoJournal 67: 57-69.
4. Tseira Maruani and Irit Amit-Cohen (2007). Open space planning models: a review of approaches and methods. Landscape and Urban Planning 81 [1-2]: 1-13.
5. Irit Amit-Cohen (2008), 'Silicatscape' – Preservation of A Building Material in the Landscape of the Old Urban Center: The Case of Silicate Brick and Urban Planning in Tel Aviv-Jaffa, Journal of Cultural Heritage 9: 267-275.
6. Tseira Maruani and Irit Amit-Cohen (2009), The Effectiveness of the Protection Riparian Landscapes in Israel. Land Use Policy 26: 911-918.
7. Keren Metrany and Irit Amit-Cohen (2009), The Heritage of Modern Movement in Tel Aviv – Spatial Distribution versus Public Consciousness. In: Tel Aviv 100 Years, DOCOMOMO 40: 83-88.
8. Yafit Cohen, Irit Amit-Cohen, Aviuh Cohen and Maxim Shoshani (2009), Least Cost Path for Green Corridors Delineation in Metropolitan Margins: the Distance Weighting Effects, Journal of Spatial Science 54 [1]: 63-78.
9. Tseira Maruani and Irit Amit-Cohen (2010), Patterns of development and conservation in agricultural lands - the case of the Tel Aviv metropolitan region 1990-2000. Land Use Policy 27: 671-679.
10. Irit Amit-Cohen (2010). Contested landscape: the case of the olive trees. RG Revija Geografijo 7 (Journal for Geography): 147-161.
11. Maruani Tseira and Amit-Cohen Irit (2011), Characteristics of development entrepreneurship and their relations to open space conservation. Land Use Policy 28: 887-897.
12. Leshem-Halamish Riki and Amit-Cohen Irit (2013). Mediation Agreement to Resolve an Environmental Conflict and its Social Implications – The Case of Wadi Zalmon (Israel National Park)" GeoJournal 78 (2): 373-387
13. Amit-Cohen Irit (2012), Cultural Heritage in the Kibbutz: Values, Assets and Attitudes. Horizon in Geography (Themes in Israel Geography) 79-80: 210-225.
14. Amit-Cohen Irit (2012), The Status of Vernacular Heritage in the Kibbutz: Attitudes to its Development. Horizon in Geography 81-82: 7-19.
15. Tseira Maruani and Amit-Cohen Irit (2013), Marketing landscapes: The use of landscape values in advertisements of development projects. Landscape and Urban Planning 114: 92– 101.
ציון אמיר
ציון אמיר (נולד ב-5 בנובמבר 1955) הוא עורך דין ישראלי, העוסק בתחום המשפט הפלילי. מבכירי עורכי הדין בישראל.
ביוגרפיה.
אמיר נולד במעברה בפרוזדור ירושלים, אחד משבעה ילדים של יוסף ופריחה עמאר שעלו מקזבלנקה שבמרוקו. בגיל שנה עברה משפחתו לשדרות, אמו עבדה במפעל עוף-קור ואביו כשומר באתרי בנייה ובעבודות שונות בקיבוצי הסביבה. לאחר מות אחיו במהלך שירותו הצבאי ב-1967, עברה המשפחה לאשדוד ואמיר עבר לפנימייה הדתית גבעת וושינגטון בקבוצת יבנה. בגיל 16 שינה את שם משפחתו מעמר לאמיר. הוא שירת בצה"ל בחיל האוויר.
למד משפטים באוניברסיטת בר-אילן, התמחה במשרד ליבליך-מוזר, ולאחר מכן אצל עורך הדין צבי לידסקי.
לאורך השנים ייצג אישי ציבור רבים שהואשמו בעבירות פליליות, בהם נשיא המדינה משה קצב, השר גונן שגב, ראשי הערים אורי לופוליאנסקי, יצחק אוחיון, מוטי מלכה וכן דודו טופז ואלי טביב. בנוסף ייצג עבריינים בולטים כגון האחים פריניאן, אבי ואסי אבוטבול.
אמיר ייצג נאשמים יהודים בפעולות טרור בהם חברי כנופיית ליפתא, שביקשו לפוצץ את מסגדי הר הבית ב-1984, תיק שהיווה את חשיפתו הפומבית הבולטת הראשונה, את עמי פופר, את דרור עדני שהורשע בקשירת קשר לרצח יצחק רבין, נאשם שזוכה מאשמת חברות במחתרת בת עין, קטין שהורשע ברצח מוחמד אבו ח'דיר ועצור בחשד למעורבות בהצתת בית משפחת דוואבשה בדומא.
הוא כיהן בעברו כיו"ר נשיאות בית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין בישראל. במרץ 2016 מונה אמיר ליושב ראש הוועדה המייעצת לענייני פליטים לשר הפנים.
בשנת 2018 נכלל שמו לראשונה, ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון כמועמד מטעם לשכת עוה"ד.
ב-2019 התמודד על תפקיד יושב ראש לשכת עורכי הדין, אך הפסיד בבחירות לאבי חימי.
חיים אישיים.
אמיר היה נשוי לגליה, בתו של חבר הכנסת לשעבר אריאל וינשטיין, ולזוג שלושה ילדים משותפים. השניים התגרשו לאחר 13 שנות נישואין.
מיה ח'ליפה
מיא חליפה
המצור על עכו (1832-1831)
גביע דייוויס 2001
גביע דייוויס 2001 הייתה התחרות ה-90 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו 139 נבחרות.
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (בית אירופה/אפריקה, בית אמריקה ובית אסיה/אוקיאניה). הבתים האזוריים חולקו לתת-הבית העליון ו-3 תתי-הבית התחתונים תוך הסדרת העברות בינם. הקבוצות החזקות של הבתים האזוריים (4 מבית אירופה/אפריקה, 2 מבית אמריקה ו-2 מבית אסיה/אוקיאניה) קיבלו זכות להתמודד נגד 8 קבוצות של הבית העליון על העלייה לבית העליון.
מחזיקת הגביע נבחרת ספרד הודחה כבר בסיבוב הראשון. המשחק על התואר התקיים בין נבחרת אוסטרליה לבין נבחרת צרפת במלבורן. הוא הסתיים עם התוצאה 2:3 לטובת צרפת. בכך הם זכו בגביע בפעם ה-9.
משחקי הבית העליון.
העברות לקראת שנת 2002.
בעקבות המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב המוקדמות של הבית העליון לבין הקבוצות שעלו מהבתים האזוריים:
ישראל בגביע דייוויס.
בתחרות שנת 2001, נבחרת ישראל שיחקה בבית אירופה-2. במשחקה הראשון היא שובצה נגד נבחרת פולין.
בעקבות הניצחון הנבחרת עלתה למשחק נגד דרום אפריקה.
בעקבות הניצחון נבחרת ישראל עלתה למשחק עליה לבית אירופה-1 נגד לוקסמבורג.
הניצחון אפשר לנבחרת ישראל לעלות לבית אירופה-1 בתחרות שנת 2002.
פלך קורלנד
פלך קורלנד הייתה גוברנייה באימפריה הרוסית, ובירתה הייתה העיר מיטבה (היום ילגבה שבלטביה).
אוכלוסייה.
ההרכב הלאומי של אוכלוסיית הפלך ב-1897:
שפות.
השפות המדוברות בפלך ב-1897:
אוגוסט השלישי (הסקסוני)
אוגוסט השלישי הסקסוני
אבי גבאי
אברהם (אבי) גבאי (נולד ב-22 בפברואר 1967) הוא פוליטיקאי, מנהל ואיש עסקים שכיהן כשר להגנת הסביבה מטעם מפלגת כולנו, יו"ר מפלגת העבודה וחבר הכנסת מטעמה. בשנים 2003–2013 שימש מנכ"ל בזק בינלאומי ומנכ"ל בזק, ומאוחר יותר, מנכ"ל סלקום.
ביוגרפיה.
אבי גבאי נולד בירושלים וגדל בשכונת בקעה. הוא השביעי מבין שמונה ילדים של משה ושרה שעלו ממרוקו לישראל ב-1964, שלוש שנים טרם לידתו. משפחתו התיישבה במעברת צפון תלפיות, אמו עבדה במעון של אקי"ם ואביו עבד כטכנאי בזק. בכיתה ד' אובחן גבאי כמחונן, בתיכון למד בגימנסיה העברית רחביה.
ב-1985 התגייס לצה"ל ושירת כקצין מודיעין בגזרת לבנון. השתחרר לאחר ארבע שנים והגיע לדרגת רב-סרן במילואים. עם שחרורו מהצבא החל בלימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית, ובהמשך סיים גם תואר שני במנהל עסקים.
קריירה עסקית.
את דרכו המקצועית החל ב-1994 באגף התקציבים במשרד האוצר כרפרנט ורכז צוות תקשורת ומחשוב משרדי ממשלה. לאחר ארבע שנים וחצי, בשנת 1998, עבר לחברת "בזק" בעת שהייתה בתהליך הפרטה ו-48% ממניותיה הוחזקו בידי הציבור. בתפקידו הראשון בחברה שימש עוזר בכיר למנכ"ל עמי אראל. בהמשך מונה לסמנכ"ל משאבי ניהול, תפקיד שמילא כחצי שנה. לאחר מכן, במשך שלוש שנים וחצי, כיהן כסמנכ"ל כלכלה ואסטרטגיה, תפקיד שמילא עד שנת 2003, אז עבר לכהן כמנכ"ל בזק בינלאומי. במסגרת חקירת פרשת הסוס הטרויאני ב-2005, שבה נחשף כי חברות גדולות בישראל השתמשו או נפלו קורבן לתוכנת ריגול תעשייתי, נחקר גבאי באזהרה ונשלח לחמישה ימי מעצר בית. התיק נגדו נסגר מחוסר אשמה.