דה פיניו היה בילדותו אסתמטי עד כדי סכנת חיים, אולם התגבר על כך, הפך לספורטאי ורץ למרחקים ארוכים. הוא אף זכה לחגורה שחורה (דרגה שש) באמנות הלחימה הקוריאנית טאקוונדו. ב-1976 הוא היה הקפטן של נבחרת אוניברסיטת פורדהאם, בניו יורק, שזכתה באליפות העולם במקצוע זה.
לא רק שהספורט לא הפריע ללימודיו של דה פיניו, אלא ההפך הנכון - הוא סיים שנה אחר כך, ב-1977, בהצטיינות, לימודי תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת פורדהאם. משם הוא עבר ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה על שם אלברט איינשטיין בישיבה יוניברסיטי בניו יורק וסיים גם שם בהצטיינות ב-1981. בתקופה זו ייסד דה פיניו לראשונה בישיבה יוניברסיטי את האקדמיה לאמנויות הלחימה. דה פיניו התמחה ועשה את לימודי הפוסט דוקטורט בבית החולים הפרסביטריאני של ניו יורק, השייך לאוניברסיטת קורנל ולאוניברסיטת קולומביה במשותף ומשם חזר להמשך לימודי הפוסט דוקטורט לישיבה יוניברסיטי.
הוא פגש את אשתו, ד"ר לינדה צ'ין, באקדמיה לאמנויות הלחימה שלו, בישיבה יוניברסיטי. היא הייתה אז סטודנטית לרפואה והוא היה באותה עת תלמיד לפוסט דוקטורט שם. צ'ין היגרה לארצות הברית עם משפחתה, מסין, בהיותה בת 15. היא רופאה כיום, ומרצה וחוקרת אף היא במכון אנדרסון כמוהו. ד"ר צ'ין מנסה במסגרת מחקרה למצוא במדויק את הקוד הגנטי של כמה אלפי סוגים שונים של מחלת הסרטן, מתוך כוונה למצוא תרופה ספציפית ומוכוונת גנטית לכל אחד ואחד מהסוגים הללו, בשונה מהמלחמה הכוללנית יותר שנוהלה כנגד המחלה עד היום.
לבני הזוג דה פיניו שלושה ילדים.
קריירה.
לאחר שסיים את לימודיו חזר דה פיניו לבית הספר לרפואה של הישיבה יוניברסיטי, ושם הוא שימש כחוקר סרטן וכמרצה במשך מעל לעשר שנים. הוא ייסד ב"ישיבה יוניברסיטי" את מכון הסרטן הכלל ארצי הראשון של ארצות הברית. ב-1997 עזב את הישיבה יוניברסיטי ועבר לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, שם המשיך במחקריו על הבסיס הגנטי של הסרטן וכיהן כפרופסור ומרצה לרפואה.
אביו של דה פיניו מת מסרטן המעי הגס ב-1998, כשהבן כבר היה פרופסור לרפואה בהרווארד. נראה כי מחלת האב הייתה אחד התמריצים של דה פיניו לפנות לכיוון המחקר העיקרי שלו - גנטיקה מולקולרית של מחלת הסרטן.
ב-1 בספטמבר 2011 מונה דה פיניו לנשיא מרכז הסרטן של אוניברסיטת טקסס, הנשיא הרביעי בלבד, ב-70 שנות קיומו של מוסד זה, הנחשב כיום לטוב מסוגו בארצות הברית.
היפוך תהליך ההזדקנות.
לדברי דה פיניו, חקר ההזדקנות וחקר הסרטן הם שני צדדים של אותו מטבע. ככל שהאדם מזדקן יותר, גדלים סיכוייו לחלות בסרטן. ואכן, התגלית שהייתה לאבן דרך רבת משמעות בחקר ההזדקנות אירעה תוך כדי חקר הסרטן:
על פי ידיעה שפורסמה ב"Nature Online" ב-28 בנובמבר 2010, צוטטה ב"הרווארד גאזט" באותו יום, והופיעה ב-"Nature" עצמו ב-6 בינואר 2011: "קבוצת חוקרים בהנהגת פרופסור רונלד דה פיניו מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ביצעה בעכברים, לראשונה, היפוך דרמטי של היבטים רבים של הזיקנה... לרבות היפוך תהליכי הירידה בפריון, ביכולת הקוגניטיבית ועוד". המכתב של דה פיניו וחבריו, בו נכללה הידיעה הזו, התקבל במערכת "Nature" במאי 2010 ונבדק על ידם כחצי שנה בטרם פורסם אונליין.
דה פיניו וקבוצתו גידלו עכברים בעלי טלומרים קצרים, אשר כתוצאה מזה הראו מאפיינים רבים של זיקנה כבר בצעירותם. הם הצליחו לגרום להם לייצר את האנזים טלומראז המאריך את הטלומרים והראו כי כתוצאה מהארכת הטלומרים על ידי הטלומראז נעלמו מאפייני הזיקנה הללו. בין השאר הצליחו דה פיניו וחבריו לגרום להתחדשות תאי עצב של העכברים, לשיפור בפוריות שלהם ולהבראת איברים שנפגעו בתהליך ההזדקנות, ובהם הכבד, המעיים והטחול.
לדברי דה פיניו בשיחה עם "כלכליסט" הישראלי:
"רקמות ישנות שהתבלו יכולות לחזור אחורה בזמן. זה אומר שכבד שנהרס יכול לחזור לימיו הטובים ושעור מקומט יכול להימתח שוב. יש לנו בגוף יכולת מובנית להתחדש שוב ושוב, אם רק נסיר את המנגנון הספציפי שגורם לגוף שלנו להפסיק לעשות את זה... זו הפעם הראשונה שהגיל הושב לאחור ביצור חי... אני מאמין שהתגלית הנוכחית תאפשר בעתיד... להוריד את שיעור המתים מסרטן, מסוכרת, מאלצהיימר ומעוד מחלות שאופייניות לבני 60 ומעלה. במקום להילחם במחלות הללו אנחנו יכולים למנוע את התהליך... אם נצליח למנוע את הסרטן מראש ולשחק עם הטלומרים כרצוננו, נוכל להאריך את החיים שלנו באופן דרמטי".
הדרך לתרופה להזדקנות האנושית עדיין רחוקה כמובן וקיים גם החשש שהטלומרים שאינם מתקצרים כמו בהזדקנות הרגילה, יגרמו לסרטן, אבל יש כאן התחלה מבטיחה למלחמה בהזדקנות.
הדי סלימאן
הֶדי סלימאן (נהגה אדי; בצרפתית: Hedi Slimane; נולד ב-5 ביולי 1968) הוא צלם ומעצב אופנה. ידוע בעיקר בשל שינויו את הצללית הגברית המקובלת בעולם האופנה ויצירת גזרה צרה, נערית ואנדרוגיניתבעת עבודתו ב"דיור אום", קו הגברים של בית האופנה כריסטיאן דיור.
חייו.
סלימאן נולד ב-1968 בפריז לאם איטלקייה ואב תוניסאי. בנעוריו התעניין בצילום, ובגיל 16 החל להכין את בגדיו בעצמו. הוא למד היסטוריה של האמנות וב-1992 החל לעבוד עם יועצת האופנה ג'ין-ג'אק פיקארט בפרויקט המאה של בית האופנה לואי ויטון. בשנת 1995 סיים את עבודתו שם ומונה למנהל קו הגברים בבית האופנה איב סן-לורן. כשנה לאחר מכן מונה למנהל האומנותי של הקו.
לאחר תצוגת סתיו- חורף 2000, בה הציג את הצללית הגברית השחורה המפורסמת שלו, עזב סלימאן את איב סן-לורן. סלימאן סירב להצעת עבודה בבית האופנה ז'יל סאנדר עקב עזיבת המעצב המייסד וקיבל על עצמו את תפקיד המנהל הקריאייטיבי ב"דיור הום".
סלימאן התיידד עם מספר מוזיקאים בעת שעיצב להם תלבושות להופעה על במה, ועודד אותם ליצור קטעים מוזיקליים לתצוגות האופנה שלו. באותן השנים העמיק את התעניינותו בצילום, והוציא מספר ספרים: אודות סצנת המועדונים בברלין, תחיית מוזיקת הרוק ואודות המוזיקאי האלמוני עד אז פיט דוהרטי.
בשנת 2006 עלה לאינטרנט הבלוג שלו, בו תועדו תצלומים של צעירים כמו גם מוזיקאים מהגדולים בעולם. בקיץ של אותה השנה, החליט שלא לחדש את חוזה העבודה שלו בדיור הום וסירב למספר הצעות עבודה מבית האופנה. עם השעייתו של ג'ון גליאנו מבית האופנה דיור, נקשר שמו כמועמד להחליפו.
ב-2012 מונה סלימאן רשמית למנהל קריאייטיבי באיב סן-לורן וחולל מספר שינויים, ביניהם העברת סטודיו העיצוב מפריז ללוס אנג'לס ושינוי את שם המותג ל"סאן לורן פריז".
משנת 2018, עובד סלימאן כמנהל האמנותי והיצירתי של המותג סלין.
פרידל דיקר ברנדייס
פרידל דיקר ברנדייס (גרמנית: Friedl Dicker-Brandeis; 30 ביולי 1898 - 9 באוקטובר 1944) הייתה אמנית ממוצא יהודי גרמני הידועה כציירת וכאמנית באוהאוס מחוננת, אשר בתקופת השואה, בגטו טרזין, עסקה בטיפול באמנות.
קורות חיים.
דיקר ברנדייס נולדה בווינה למשפחה יהודית ענייה. אמה מתה בילדותה. מות האם היה אירוע משברי משמעותי בחייה.
ברנדייס ידועה כציירת וכאמנית באוהאוס מחוננת, אשר בתקופת השואה, בגטו טרזין, עסקה בתרפיה באמנות והפכה לדמות נשית משמעותית ביותר עבור הנערות בגטו. היא פיתחה את השיטות החינוכיות הטיפוליות באמצעות אמנות כמורה בגרמניה. בגטו, יזמה חוגי ציור, כאשר בד בבד עם לימוד תולדות האמנות עודדה את הנערות לתת ביטוי באמצעות ציורים לרגשותיהן וסייעה להן להתגבר על בעיות נפשיות שחוו בשואה. היא הסתייעה בעבודתה בגטו בפסיכולוגים על מנת לסייע לנערות שביטאו בציוריהן מצוקות שונות.
דיקר ברנדייס ובעלה הגיעו לגטו טרזין בדצמבר 1942. במהלך שהותה בגטו קיימה שיעורי אמנות והרצאות. היא סייעה בארגון כיתות לימוד בסתר לילדי הגטו. בין תלמידותיה הייתה ניצולת השואה דיטה קראוס, "הספרנית מאוושוויץ" שציוריה שרדו. ב-1944 נשלח בעלה לאושוויץ. היא הצטרפה אליו במשלוח הבא. ברנדייס מצאה את מותה במחנה בירקנאו ב-9 באוקטובר 1944. בעלה פבל שרד את השואה. לאחר מותה נמצאו מעל חמשת אלפים ציורים שצוירו בשיעורים שהעבירה. רובם נמצאים כיום במוזיאון היהודי בפראג.
שבט כרמל
שבט כרמל בחיפה הוא שבט השייך לתנועת הנוער הצופים העבריים, להנהגת חיפה. השבט הוקם בשנת 1937 על ידי שבט "משוטטי בכרמל". בשיאו, מנה השבט 1,500 חניכים. נכון לשנת 2020 השבט מונה כ-800 חניכים מתשע שכבות גיל, מכיתה ד' עד י"ב, וקולט לתוכו תלמידים מארבעה בתי ספר יסודיים - בית הספר הריאלי - סניף אחוזה וסניף הדר, בית הספר "רוממה", בית הספר "זיכרון יוסף". בנוסף יש בשבט שתי קבוצות של חניכים בעלי צרכים מיוחדים ("צמי"ד") מבית הספר "פיכמן" ובית הספר ״ליאובק״.
היסטוריה.
שבט כרמל הוקם בשנת 1937 על ידי דב מדזיני אשר היה בוגר שבט "משוטטי הכרמל" שפעל בהדר בצמוד לבית הספר הריאלי והטכניקום בבניין הטכניון הישן. דב אשר לימד אומנות בבית הספר הריאלי בסניף "אחוזה" הקים ביחד עם מספר תלמידיו את שבט "הכרמל" שהיווה שלוחה לשבט "משוטטי בכרמל" הגדול שפעל בהדר הכרמל. עד להקמת השבט באחוזה, תלמידים שהיו מעוניינים בפעולות הצופים נאלצו לרדת לשכונת הדר, דבר שהיה קשה מאוד לילדים. תנועת האוטובוסים הייתה דלילה מאוד, מכוניות פרטיות כמעט שלא היו בנמצא והדבר דרש מאמץ רב - מה שהוביל לצורך בשבט צופים נוסף קרוב יותר.