קולונל ג'י שינגוון פיקד על הגנת העיר עם כמאה חיילים, עם פקודה להגן על הגשר בכל מחיר. לאחר שהסבו אבדות קשות לצד השני, הסתערו החיילים היפנים על הגשר וכבשו אותו עד שעת הצהריים, אך זמן קצר לאחר מכן הגיע התגבורת הסינית, והיפנים היו בנחיתות מספרית. בחסות הגשם והערפל שאפף את האזור בבוקר 9 ביולי, השתלטו הסינים על הגשר מחדש בשעה 06:00. בשלב זה החלו הצבא היפני וחברי שירות החוץ של יפן לשאת ולתת עם הממשלה הסינית הלאומית.
הסכם מילולי הושג עם גנרל צ'ין, לפיו הסינים יביעו את התנצלותם על התקרית; האחראים ייענשו; השליטה על ואנפינג תעבור למשטרה האזרחית של העיר; והבטחה לשליטה טובה יותר על הקומוניסטים באזור. אף על פי שההסכם נעשה בהסכמת שני הצדדים, המשיך מפקד חטיבת הרגלים, גנרל מסקאזו קוואבה, להפגיז את העיר בשל דחייתו את ההסכם. רק לאחר שלוש שעות השתכנע להפסיק את ההפגזה ולהסיג את כוחותיו.
תוצאות הקרב.
אם הפסקת האש הייתה עומדת בעינה ושני הכוחות היו שבים לעמדותיהם המקוריות, הייתה תקרית גשר מרקו פולו הופכת להיתקלות חסרת חשיבות. אך מחצות ה-9 ביולי התגברה הפרת הפסקת האש משני הצדדים, והתגבורות שנשלחו הביאו את סדר גודל הכוחות לארבע דיוויזיות בצד הסיני ושלוש בצד היפני. תגובת הממשלה היפנית הייתה תקיפה וראש ממשלת יפן פומימרו קונואה הצהיר שניוד הכוחות היפנים יימשך, אף על פי שלמעשה כבר החלו הכוחות לסגת בערב 1 ביולי.
מאמצים להרגעת המצב עלו בתוהו, בעיקר בשל פעולותיהם של מפקדים בשטח ושל מיליטריסטים במטה הכללי של הצבא הקיסרי היפני. יחידות יפניות הפגיזו את ואנפינג פעם נוספת ב-20 ביולי וקרבות פרצו בעיר לאנגפאנג ב-25 ביולי. ב-27 ביולי פתח גנרל סונג במתקפה על הקווים היפנים, אך נהדף וכוחותיו נסוגו אל מעבר לנהר יונגדינג.
היפנים איפשרו לכוחותיו של סונג לסגת, ואז נעו על מנת להחזיר את השקט לאזור שבין בייג'יניג לטיינג'ין, אך נאסר עליהם לחצות את נהר יונגדינג. בשינוי מדיניות מוחלט פתחה ממשלת יפן במשא ומתן עם ממשלתו של צ'יאנג קאי שק בנאנג'ינג והצהירה שיפן רוצה שיתוף פעולה סיני, לא אדמה סינית. על אף המשא והמתן, נכשלו ההכנות לקראת השבת המצב לקדמותו, כשב-9 באוגוסט נורה קצין מהצי הקיסרי היפני בשאנגחאי, והדבר הוביל להצתת המלחמה.
השלכות.
תקרית גשר מרקו פולו הייתה גורם ישיר לפרוץ מלחמת סין–יפן השנייה בשל המתיחות הגבוהה שיצרה התקרית, שהובילה לפרוץ קרב בייפינג-טיינג'ין ביולי ולקרב שנגחאי באוגוסט.
סביב התקרית ישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים של התקופה, כשחלקם טוען שהתקרית הייתה תאונה בלתי מכוונת, בעוד שרבים אחרים מאמינים שהתקרית תוכננה על ידי הצבא היפני ותפקידה היה לספק סיבה לפלוש לסין.
החייל היפני הנעדר נמצא מאוחר יותר ללא פגע.
אחימעץ בן-פלטיאל
עלייה בלתי לגאלית
GEORSS
ג'ניפר קולידג'
ג'ניפר קולידג' (באנגלית: Jennifer Coolidge; נולדה ב-28 באוגוסט 1961) היא שחקנית, קומיקאית ומדבבת אמריקאית. ידועה בעיקר בשל משחקה בסרט "אמריקן פאי" בתור אמא של סטיפלר וכן בסרטי ההמשך, בתור בובי בקומדיית המצבים "ג'ואי" של רשת NBC, וכסופי קצינסקי בסדרת הטלוויזיה "מרוששות".
ביוגרפיה.
קולידג' נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס לגרטשן ופול קולידג', יצרן פלסטיק. יש לה אחות אחת בשם סוזאנה. היא למדה בתיכון נורוול וקולג' אמרסון בבוסטון.
קריירה.
קולידג' השתתפה בתפקידי משנה בסרטי קומדיה ובתוכניות אירוח. היא ידועה בעיקר בזכות גילום "אמא של סטיפלר" בסדרת סרטי "אמריקן פאי". היא הופיעה גם בסרט "סיפור סינדרלה" בתור אמה החורגת של דמותה של הילרי דאף, ובדמות המניקוריסטית פולט בסרט "לא רק בלונדינית". כמו כן דיבבה את הדמות האנט פאני בסרט "רובוטס". קולידג' השתתפה גם בתפקיד אורח בתור ג'ודי המסג'יסטית בסדרה "סיינפלד" (עונה 5 פרק 9).
שיחקה בקומדיית המצבים קצרת החיים "ג'ואי", בתור הסוכנת של ג'ואי. בסדרת האם של "ג'ואי", "חברים", גילמה את אמנדה, אשה טורדנית שמוניקה ופיבי מנסות נואשות להפטר ממנה (עונה 10 פרק 3).
בשנת 2000 שיחקה בסרט הקומדיה "הכי טוב בתערוכה" לצד יוג'ין לוי. ב-2001 שיחקה בסרטו של לואי סי. קיי. "פוטי טאנג". בשנת 2005 זכתה קולידג' בפרסי בחירת הנוער של רשת FOX בקטגוריית "הנתעב".
בשנת 2006 היא גילמה את מרתה קנדו, אמא של סאלי (מנדי מור) בקומדיה המוזיקלית "אמריקן דרימז" לצד יו גרנט. בשנת 2007 שיחקה בסרט הקומדיה "גדול מהסרטים" בכיכובן של ג'יימה מייס וכרמן אלקטרה. בשנת 2008 השתתפה בקומדיה "התוכנית לאירוח סטודנטים" לצד טניה ריימונד, ודיבבה בסרט האנימציה "איגור". בשנת 2009 שיחקה בדרמת הפשע "פקד מושחת" לצד ניקולס קייג'.
בשנת 2011 החלה ג'ניפר לשחק בסדרה "מרוששות" של רשת CBS, בתור סופי קצ'ינסקי, מהגרת פולניה.
ב-2017 דיבבה את דמותה של אמא של ג'ין בסרט "".
בשנת 2021 שיחקה במיני-סדרה "הלוטוס הלבן", קומדיה סאטירית של רשת HBO; על תפקידה קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית משנה במיני-סדרה או סרט טלוויזיה ולפרס גילדת שחקני המסך.
חיים אישיים.
קולידג' יצאה בעבר עם השחקן כריס קטן.
חלק מהסצנות בסרטה של סופיה קופולה "הפיתוי", צולמו בביתה החדש של קולידג' בניו אורלינס.
יהודה ואלך
יהודה ואלך (12 במרץ 1921 – 1 באוגוסט 2008) היה מפקד בצה"ל והיסטוריון צבאי.
תולדות חייו.
ואלך נולד בגרמניה בשם לותאר ב-1921 למשפחה ציונית, ועלה לארץ עם הוריו בשנת 1936.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים עלה להכשרה להתיישבות בקיבוץ בית זרע, שם פגש את חוה טורצקי, שעמה התחתן. יחד היו חברים בגרעין המייסד של קיבוץ עין דור. לזוג נולדו שלושה ילדים, רוני, אליעזר ואורי.
במלחמת העצמאות היה מפקד גדוד 51 בחטיבת גבעתי, ולחם בנגב הצפוני. במבצע יואב, בין ה-16 באוקטובר ל-17 באוקטובר 1948, פיקד ואלך על גדודו בקרב לכיבוש מתחם מבוצר שכלל ארבעה מוצבים: גבעה 113, גבעה 100, משלט הצומת הצפוני ומשלט הצומת הדרומי. הקרב הקשה סימל את הבקעת הדרך לנגב הנצור ונהרגו בו 30 מחיילי גבעתי. בזכות כיבוש הצומת הוא זכה לשם החטיבה שהצליחה לכבוש אותו וגדוד 51 זכה לשם "גדוד הבוקעים הראשון". לאחר המלחמה שימש כמפקד חטיבת גבעתי. בשנת 1949 מונה לפקד על חטיבה 10.
ב-1956 (לפני מבצע קדש) היה אחד משני מפקדי האוגדות הראשונים בצה"ל (יחד עם חיים לסקוב), כאשר הקים ופיקד על אוגדה 38 שנעה בציר המרכזי בסיני. קרבות האוגדה שבפיקודו סביב אבו עגילה ואום כתף נחשבים לקרבות לא מוצלחים באוצה מלחמה מבחינתו של צה"ל, ייתכן שבשל הצורה שבה הפיקוד, הרמטכ"ל משה דיין ואלוף הפיקוד אסף שמחוני התייחסו לאוגדה: הן נטו לתת פקודות ישירות ליחידות שבפיקדה, תוך עקיפת סמכותו של ואלך. בקרבות אלו לא הצליחו האוגדה (בפועל שתי חטיבות חי"ר, שכן חטיבה 7 הופעלה ישירות) להתגבר על שתי חטיבות מצריות שהיו ערוכות במתחמים מבוצרים. אבדות צה"ל בקרבות אלו היו כ-50 חללים והכוח המצרי נסוג מהמתחמים רק לאחר שלושה ימי קרב, בעקבות הצלחת חטיבה 7 והפעולה האנגלו-צרפתית במצרים. לאחר המלחמה חזר לפקד על חטיבה 10, והפך אותה לחטיבה ממוכנת, וכן שימש כראש ענף חי"ר במחלקת ההדרכה (מה"ד).
למד לתואר מוסמך בהיסטוריה כללית ובסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, והמשיך לדוקטורט בהיסטוריה צבאית באוניברסיטת אוקספורד. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "הדוגמה של קרב ההשמדה".
מאז שנת 1970 היה חבר סגל ופרופסור באוניברסיטת תל אביב. כיהן כראש המגמה להיסטוריה צבאית באוניברסיטה, היה חבר בצוות החוקרים של "המכון להיסטוריה גרמנית" של האוניברסיטה וראש בית הספר להיסטוריה שלה. מאז שנת 1978 היה יו"ר החברה הישראלית להיסטוריה צבאית שליד אוניברסיטת תל אביב.
ואלך ייסד את המסלול האקדמי בפו"ם (המכללה הבין זרועית לפיקוד ומטה), בית הספר להכשרת הקצינים הבכירים בצה"ל, שבו משולב תואר אקדמאי, וספרו "תורות צבאיות" (מ-1977) היה במשך שנים ספר היסוד לחניכי פו"ם.
נוסף על כך, היה ואלך בעל מעמד בחו"ל, וכיהן כפרופסור אורח במרכז למחקרים אסטרטגיים ובין-לאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית. בשנת 1978 היה חבר בוועדת חקירה בינלאומית בווינה, שחקרה את עברו של הדיפלומט האוסטרי קורט ולדהיים.
בשנת 2001 נבחר על ידי המרכז לביבליוגרפיה בינלאומית בקיימברידג', כאחד מ-2000 אנשי המדע הבולטים של המאה ה-20.
בשנת 2003 זכה ואלך בפרס יצחק שדה לספרות צבאית, על מפעל חיים בתחום המחשבה והספרות הצבאית.
אל"ם פרופסור יהודה ואלך הלך לעולמו באוגוסט 2008 ונקבר בבית הקברות בקיבוץ נירים.
הערכה וביקורת.
בספריו, המיועדים בעיקרם לקהל הרחב, מייצג ואלך את הקו המרכזי של הנרטיב הציוני של מלחמות ישראל. ההיסטוריון תום שגב האשים את ואלך בשמרנות ובטשטוש פשעי מלחמה שנעשו כביכול על ידי לוחמי פלמ"ח וצה"ל בעת "הנכבה" — גירוש הפליטים הפלסטיניים מכפריהם. לטענתו, ואלך התעלם ממחקרים שנערכו בשנות התשעים על ידי "ההיסטוריונים החדשים" בהם בני מוריס ושגב עצמו. עמיתו של ואלך באוניברסיטת תל אביב, הפרופ' מרדכי גיחון, אמר כי ואלך לא טייח אירועים שליליים בתש"ח, אך הקפיד לשמור על התמונה הכוללת של "הוד גבורת הלוחמים והישגים".
ספרים ומחקרים.
ולאך כתב וערך 20 ספרים, ופרסם 116 מאמרים בעברית ובגרמנית. בנוסף, פרסם ספרים ואטלסים המיועדים לציבור הרחב, במטרה לקרב ציבורים גדולים לנושאי ההיסטוריה הצבאית בעיקר של ארץ ישראל ומלחמת העצמאות.
יהודה ולאך
ארץ נפתלי
אחימעץ
אלכסנדר גאליץ'