עוד בשנים הראשונות לאחר המלחמה העלו מספר דמויות חשובות בממשל האמריקאי את הצורך בשיקום אירופה. מזכיר המדינה, ג'יימס בירנס, הציג גרסה ראשונית של התוכנית במהלך נאום שנשא בגרמניה ב־6 בספטמבר 1946. גם סגנו, דין אקסון, נשא נאום חשוב בנושא, שמרובו התעלמו. בנוסף, הגנרל לושיוס קליי ביקש מהתעשיין לואיס בראון לעקוב אחרי ההתרחשויות בגרמניה ולערוך דו"ח על מצב המדינה ב־1947. הדו"ח כלל עובדות בסיסיות בנוגע לבעיותיה של גרמניה והמלצות לשיקומה. סגן הנשיא אלבן בארקלי גם כן העלה את הרעיון.
האלטרנטיבה למימון אמריקאי לשיקום אירופה הייתה לדרוש מגרמניה פיצויים. תוכנית זו נודעה בשם תוכנית מורגנטאו ונקראה על שמו של שר האוצר האמריקאי שהגה אותה, הנרי מורגנטאו. התוכנית הציעה שגרמניה תשלם פיצויי מלחמה כבדים, בהם ישתמשו לשיקום המדינות האירופיות אשר נפגעו על ידה במהלך המלחמה. מטרה נוספת של התוכנית הייתה למנוע מגרמניה להשתקם ולחזור לכוחה. תוכנית ברוח דומה הייתה תוכנית מונה (על שם המדינאי ז'אן מונה), שהציעה להעניק לצרפת את השליטה באזורי הפחם של גרמניה, בחבל הרוהר ובחבל הסאר. ב־1946 הסכימו בעלות הברית להטיל מגבלות חמורות וברורות על התפתחותה של גרמניה ושיקומה, אך הבעיה שהייתה נעוצה בתוכנית לעיכוב התפתחותה של גרמניה הייתה היותה של גרמניה מעצמה תעשייתית באירופה. על כן, ב־1947 הוחלפו ההוראות תחת ההנחה כי "אירופה המסודרת והמשגשגת דורשת תרומתה הכלכלית של גרמניה יציבה ופורה", ולאחר כמה חודשים נכנסה לתוקפה תוכנית מרשל.
הצגת התוכנית - נאומו של מרשל.
מרבית הדיונים על הצורך בשיקום אירופה זכו להתעלמות מכיוון שלא נתפשו כמביעים מדיניות רשמית של הממשל. על מנת להסיר ספק בקשר למדיניות הוחלט כי את הנאום על התוכנית ישא ג'ורג' מרשל, מזכיר המדינה. מרשל נשא את הנאום בפני המחזור המסיים של אוניברסיטת הרווארד ב־5 ביוני 1947. בעודו עומד במדרגות הכנסייה שבחצר הרווארד, תיאר מרשל בקווים כלליים את היערכותה של ארצות הברית למתן עזרה בשיקום האירופי. הנאום, שנכתב בידי צ'ארלס בוהלר, לא כלל פרטים ספציפיים ומספרים. המרכיב החשוב ביותר בנאום היה הקריאה למנהיגי מדינות אירופה להיפגש ולתכנן בעצמם את בנייתה מחדש של אירופה, כאשר ארצות הברית מבטיחה לסייע במימון תוכניתם.
הממשל הניח כי התוכנית לא תהיה אהודה במיוחד בקרב הציבור האמריקאי ולכן הוא כוון לציבור האירופי. בניסיון להשאיר את הנאום מחוץ לכותרות העיתונים האמריקאים לא עודכנו העיתונאים האמריקאים מבעוד מועד בכוונה לשאתו. הנשיא הארי טרומן אף קיים באותו יום מסיבת עיתונאים כדי להסב את תשומת הלב מהנאום. לעומת זאת, הוסבה תשומת לבם של עיתונאים אירופאים לאירוע והנאום שודר במלואו ברשת ה־BBC.
דחייה סובייטית.
נאומו של מרשל כלל הזמנה מפורשת לסובייטים, מתוך ההנחה שהתעלמות מברית המועצות תהא סימן ברור מדי של חוסר האמון ששרר בין שתי המעצמות. עם זאת, בכירי מחלקת המדינה האמריקנית ידעו כמעט בבירור כי סטלין לא ירצה להשתתף, וכן כי אין זה סביר שתוכנית שתציע לשלוח לסובייטים סיוע אמריקאי תעבור את אישור הקונגרס.
כאשר שמע שר החוץ הבריטי ארנסט בווין את נאומו של ג'ורג' מרשל ברדיו, מיד יצר קשר עם עמיתו הצרפתי, ז'ורז' בידו , כדי לתאם עמדות בהכנת תגובה אירופאית להצעה. השניים הסכימו כי יש להזמין את הסובייטים כבעלי ברית חשובים, אך הבינו מה עמד באמת מאחורי הנאום. על כן, כאשר הוזמן ויאצ'סלב מולוטוב, שר החוץ הסובייטי, לפריז כדי לעיין בתוכנית, הציבו בפניו תנאים להם לא היה מעז להסכים לעולם. הם העמידו את התנאי כי על כל מדינה שמצטרפת לתוכנית, מוטלת החובה להסכים לביקורת בלתי-תלויה בכלכלתה ולתמוך ברעיון של איחוד כלכלי אירופי. מולוטוב, כצפוי, דחה את התוכנית ועזב את פריז.
סטלין חש כי התוכנית עלולה להוות סכנה גדולה לשליטה הסובייטית במזרח אירופה וכי שיתוף פעולה כלכלי עם המערב יעזור לגרורותיו לחמוק משליטה סובייטית. גם האמריקאים ידעו זאת והאמינו כי עזרה כלכלית לאזור תוכל לבלום את ההשפעה הסובייטית הגדלה. על כן ב-12 ביולי, כאשר נערכה פגישה רחבה יותר בפריז, לא הופתעו מכך שמשלחות פולין וצ'כוסלובקיה נמנעו מלהגיע. בתחילה ראשי מדינות אלו דווקא אישרו את הגעתם, אך באחד המפגנים הבולטים ביותר של השליטה הסובייטית באזור, הוזמן שר החוץ הצ'כוסלובקי למוסקבה וננזף על ידי סטלין על עצם המחשבה להצטרף לתוכנית. יתר מדינות מזרח אירופה סירבו מיידית לבקשה. גם פינלנד דחתה את ההזמנה, מחשש להתעוררותו מחדש של המתח בינם לבין הסובייטים. ברית המועצות הציגה כאלטרנטיבה לתוכנית מרשל את מה שנודע כ"תוכנית מולוטוב" ומאוחר יותר כקומקון.
משא ומתן.
לאחר הגישושים הראשונים נפגשו בפריז נציגי 16 מדינות כדי להחליט איזו צורה ילבש הסיוע האמריקאי וכיצד יחולק ביניהן. המשא ומתן התארך והיה מורכב למדי, כאשר לכל מדינה היו האינטרסים שלה. דאגתה העיקרית של צרפת הייתה שגרמניה לא תשוקם חזרה לדרגת כוחה הרב שהיה קודם למלחמה. ארצות השפלה (הולנד, בלגיה ולוקסמבורג), למרות הסבל שעברו תחת הכיבוש הנאצי, היו קרובות מאוד לכלכלה הגרמנית וחשו כי השפע והצמיחה בהן תלויים בשיקומה של גרמניה. מדינות סקנדינביה, במיוחד שוודיה, דרשו כי יחסי המסחר שלהן עם מזרח אירופה לא ייפגעו וכי הנייטרליות שלהן לא תופר. בריטניה ביקשה מעמד מיוחד, מכיוון שעל-פי הקריטריונים בהם התייחסו אל יתר המדינות ההרוסות, היא לא הייתה מקבלת סיוע משום שלא הייתה תחת כיבוש נאצי.
האמריקאים מצידם הדגישו את חשיבותו של הסחר החופשי וכן את החשיבות של יצירת חומה כנגד התפשטות הקומוניזם, בהתאם לדוקטרינת טרומן. ממשל טרומן, שיוצג על ידי ויליאם קלייטון , הבטיח לאירופאים כי הם יכולים לתכנן את התוכנית בעצמם, אך הזכיר להם כי לפני ביצועה של התוכנית עליה לעבור את אישור הקונגרס. רוב חברי הקונגרס תמכו בשיטת המסחר החופשי והשילוב האירופי, אך היססו לגבי השקעה גדולה מדי בגרמניה.
לבסוף הגיעו המדינות להסכם ושלחו את תוכניתן להחלטת הקונגרס האמריקאי. האירופים ביקשו סיוע בסך 22 מיליארד דולר; הנשיא טרומן קיצץ סכום זה ל-17 מיליארד דולר לפני הגשת התוכנית לקונגרס. התוכנית זכתה להתנגדות עזה, בעיקר מכיוון המפלגה הרפובליקנית, שהיוותה רוב בקונגרס ודרשה מדיניות יותר בדלנית.
ההחלטה עברה בסופו של דבר בקונגרס עקב ההלם מנפילת הממשלה הדמוקרטית בצ'כוסלובקיה בפברואר 1948, וזה אישר סכום של כ־12.4 מיליארד דולר. הנשיא הארי טרומן אישר סופית את התוכנית ב־3 באפריל 1948, ולשם ביצועה הקים סוכנות נפרדת בממשל האמריקאי - המִנהל לשיתוף פעולה כלכלי (ECA - Economic Cooperation Agency). באותה שנה חתמו המדינות המשתתפות על הסכם המקים את "הארגון לשיתוף פעולה כלכלי אירופי" (OEEC), שלימים הפך ל־OECD. מטרת הארגון הייתה להוציא את תוכנית מרשל לפועל תוך תיאום וניהול משותף.
יישום.
המטרה הרשמית של התוכנית הייתה לתת דחיפה לכלכלה האירופית: לעודד את הייצור, לחזק את המטבע, ולקדם את המסחר הבינלאומי (בעיקר עם ארצות הברית אשר לכלכלתה היה צורך במשק אירופאי חזק מספיק שייבא מוצרים אמריקאים).
כספי התוכנית הועברו לממשלות המדינות שהשתתפו בתוכנית ונוהלו ופוקחו על ידי השלטונות האזוריים וה־ECA. בכל בירה אירופאית שהה שליח מטעם ה־ECA, בדרך כלל איש עסקים אמריקאי מצליח שיכול היה לסייע ולייעץ בתהליך. חלוקתם של הכספים נעשתה על ידי ועדות שבהן פקידי ממשל, אנשי עסקים ומנהיגי עובדים התכנסו כדי לבחון את כלכלת האזור ולהחליט כיצד לחלק את הסיוע.
במקביל לתוכנית הוקמו קרנות בהן הופקדו כספי התוכנית במטבע המקומי. חוקי ה־ECA דרשו ש-60% מכספי הקרנות הללו יושקעו בתעשייה. ב־40% הנותרים של הקרנות הללו השתמשו כדי לכסות חובות, לייצב את המטבע ולהשקיע בפרויקטים לא מתועשים. השקעת כספי הקרנות בתעשייה הייתה משמעותית בגרמניה, בה הקרנות בניהול הממשלה שימשו בעיקרן להלוואות למפעלים פרטיים לצורך בנייה מחדש. כספים אלו מילאו תפקיד מרכזי בתהליך התיעוש מחדש של גרמניה. בשנים 1949–1950, לדוגמה, 40% מההשקעות בתעשיית הפחם הגרמנית נעשו מקרנות אלו. החברות הגרמניות חויבו להחזיר את ההלוואות לממשלה, אשר השתמשה בכספים כדי לתת הלוואות לחברות אחרות.
בכספי התוכנית עצמה השתמשו בעיקר כדי לקנות סחורות מארצות הברית. מדינות אירופה מיצו לחלוטין את יתרות מטבע החוץ שלהן בזמן המלחמה, לכן האמצעי היחיד בו יכלו לייבא היה כספי תוכנית מרשל. בתחילת הדרך הופנו המשאבים בעיקר לרכישת מצרכים בסיסיים, כמו מזון ודלק, אולם מאוחר יותר הופנו כספי התוכנית לעבר צורכי השיקום שעבורם יועדו מלכתחילה. בשנים הבאות, תחת לחץ הקונגרס האמריקאי ועל רקע פרוץ מלחמת קוריאה, הופנו סכומים גדולים למטרות שיקום צבאותיהן של מדינות מערב אירופה.
יוזמה משמעותית נוספת של ה־ECA, אך יקרה הרבה פחות, הייתה בהפעלתה של תוכנית לעזרה טכנית. תוכנית זו מימנה קבוצות של תעשיינים וטכנאים אירופאים לבוא לארצות הברית ולסייר במכרות, במפעלים ובכורי היתוך לצורכי לימוד והעתקת השיטה האמריקאית לאירופה. במקביל נשלחו מאות יועצים טכניים אמריקאים לאירופה.
חלוקת הכספים.