במאה ה-18, הפיצה החלה לנחול הצלחה כה רבה, עד כי מריה קרולינה, מלכת נאפולי, ביקשה שיבנה תנור לבנים במטבחה כדי שהטבח שלה יוכל להכין פיצות עבורה ועבור אורחיה. באותם ימים, הפיצה הייתה מאכל עניים, וקרולינה הכריחה את האצילים לאכול פיצות. בשנת 1889, מרגריטה, מלכת איטליה, הזמינה בעת שהותה באזור נאפולי את אופה הפיצות הפופולרי ביותר בזמנו, רפאל אספוזיטו, כדי שיכין עבורה את מיטב הפיצות שלו. אחת מבין הפיצות שהכין, פיצה על בסיס גבינת מוצרלה, ריחן ועגבניות, מצאה חן בעיניה במיוחד וכך קיבלה את השם "פיצה מרגריטה". שלושת המרכיבים העיקריים שלה, הגבינה הלבנה, הריחן הירוק ורוטב העגבניות האדום, באו לסמל את צבעי הדגל האיטלקי החדש.
סיבוב הפיצה באוויר בתהליך הכנתה הוכרז בשנת 2017 על ידי אונסק"ו כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
ברכה על פיצה.
נחלקו הפוסקים לגבי ברכתה של הפיצה:
דעת הרב עובדיה יוסף בחזון עובדיה היא כי הפיצה המצויה כיום ברכתה המוציא מפני שטעם התערובת לא מורגש, ועל בצק שנילוש בלא שמן וחלב מברכים המוציא אף שיש רסק עגבניות, וכך נוהגים בני ספרד. אך על פיצה ביתית או תעשייתית שידוע בבירור שטעם התערובת ניכר בעיסה ומרגיש את טעמה יש לברך המוציא רק אם אוכלים כשיעור קביעות סעודה.
לבני אשכנז יש לחלק: אם מדובר בפיצה אשר עיסתה עשויה ממים וקמח בלבד ברכתה – מעיקר הדין המוציא. אולם אם מדובר בפיצה שעיסתה עשויה מקמח ויש יותר מיץ פירות טבעי, חלב או ביצים מאשר מים, ברכתה מזונות.
אך גם לבני אשכנז, אם בא לאכול שיעור קביעות סעודה שהוא כשתי פרוסות של פיצה רגילה, מברך המוציא וברכת המזון. לדעת אשכנז, לילדים קטנים השיעור שונה ולגביהם יש פעמים שאף מנה אחת נחשבת שיעור קביעות סעודה. כדי לצאת מהספק אם אוכל מספיק לשיעור קביעת סעודה, יש נוהגים לאכול חתיכת לחם עם הפיצה וכך לפטור אותה מברכה.
אולפני אבי רוד
אולפני אבי רוד (באנגלית: Abbey Road Studios) הם אולפני הקלטות בלונדון שבאנגליה, הידועים כאולפני ההקלטה של אמנים בולטים כגון הביטלס, קווין, פינק פלויד, קליף ריצ'רד והצלליות.
היסטוריה.
האולפנים הוקמו בנובמבר 1931 על ידי חברת EMI ונקראו בתחילה אולפני EMI (או EMI Recording Studios). בשנת 1969 יצא האלבום של להקת הביטלס, "Abbey Road", שהוקלט באולפנים אלו ונקרא על שם הרחוב בו הם שוכנים. גם עטיפתו המפורסמת של האלבום צולמה במעבר החצייה באותו הרחוב, בסמוך לאולפנים. בעקבות ההצלחה הגדולה של האלבום, שונה ב-1970 שם האולפנים ל"אולפני אבי רוד".
אולפן מספר 2 באולפני EMI הפך למרכזה של מוזיקת הרוק בשנת 1958, כאשר קליף ריצ'רד והדייגים (מאוחר יותר שינו את שמם לקליף ריצ'רד והצלליות) הקליטו באולפן זה את מה שנחשב לסינגל הרוקנרול האירופי הראשון. דבר זה בישר גם את העברת השרביט מהרוק אנד רול לרוק המוכר של שנות ה-60. בתקופה שבין 1958 ל-1963 קליף ריצ'רד והצלליות החיו את האולפנים, הנהיגו מקצה הקלטות של לילה אחד, והכניסו לאולפן טכניקות הקלטה חדשות. בהקלטותיה, הלהקה פתחה את הדרך למוזיקה כבדה ורועשת יותר, עם צלילי גיטרה רועשים ונועזים יותר, וסללה את הדרך הבטוחה לצלילי הבכורה של להקת הביטלס. גם הביטלס זכו להצלחה רבה עם הקלטותיה באולפן מספר 2, ובמהלך החצי הראשון של שנות ה-60, הביטלס וקליף ריצ'רד ולהקתו הפכו מעשית לבעלים של האולפנים, תוך שהם נאבקים על זמן הקלטה יקר באולפן זה.
בסטודיו מספר 2 הוקלט גם האלבום המפורסם ביותר של להקת פינק פלויד - The Dark Side of the Moon (כמו כן הקליטה הלהקה עוד מספר אלבומים באולפנים אלה). בין האמנים הנוספים שהקליטו באולפנים אלה נמנים ההוליס, פלאסידו דומינגו, מנפרד מן, דוראן דוראן, ג'רי והפייסמייקרס, הלן שפירו, איירון מיידן רדיוהד המארס ולטה ואחרים.
באולפן מספר 1 הוקלטו רבים מהפסקולים של סרטי קולנוע ידועים כולל "", "הארי פוטר ואבן החכמים", "שר הטבעות", "שרק", ו"לב אמיץ". הביטלס נהגו להקליט באולפן זה מקצי הקלטות גדולים כמו רצועות תזמורת ב-A Day In The Life.
טכנאי ההקלטה הבולט ביותר בשנות הזוהר של האולפן, הוא אלן פרסונס, שעבד על אלבומים כגון Abbey Road, The Dark Side of the Moon ו- The Year of the Cat של אל סטיוארט.
בפברואר 2010 הודיעה חברת EMI שבכוונתה למכור את האולפנים, אולם עקב פעולה ציבורית נמרצת שהתנגדה לצעד זה מתוך חשש כי הרוכש יהרוס את האולפנים הוכרז לבסוף הבניין כבניין רשום לשימור.
הגדר ליד האולפנים מלאה בכתובות שכותבים מעריצים רבים של הביטלס, והגדר נצבעת מחדש 6 פעמים בשנה.
חוק הפילוג
במתמטיקה ובעיקר באלגברה, חוק הפילוג הוא תכונה של פעולות בינאריות, שמכלילה את חוק הפילוג של החיבור והכפל המוכר מאריתמטיקה.
ניתן לראות דוגמה לתכונה זו במשוואה הבאה:
כאן באגף שמאל של המשוואה, 4 מוכפל בסכום של שני מספרים, 3 ו-2. לעומת זאת, בצד ימין 4 מוכפל בכל אחד מהאיברים בנפרד, ואת התוצאות מחברים. מכיוון שבשתי הדרכים מתקבלת אותה התוצאה, ולא משנה איזה מספרים יוצבו במשוואה, אומרים במקרה זה כי חוק הפילוג תקף, או כי הכפל דיסטריבוטיבי מעל החיבור.
נשים לב שהדבר אינו תמיד נכון לכל שתי פעולות בינאריות, למשל:
כאן באגף שמאל התוצאה המתקבלת היא 10, ואילו באגף ימין מתקבל 42. על כן החיבור אינו דיסטריבוטיבי מעל הכפל.
הגדרה פורמלית.
תהא formula_3 קבוצה ויהיו formula_4 שתי פעולות בינאריות המוגדרות עליה. נאמר כי:
אם formula_5 היא פעולה קומוטטיבית הרי ששלושת התנאים הללו שקולים.
מנחם פרי
מנחם פֶּרִי (נולד ב-12 בספטמבר 1942) הוא חוקר תורת הספרות, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב ועורך ספרותי.
ביוגרפיה.
מנחם פרי נולד בבנימינה בשנת 1942, ולמד ספרות עברית ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטור שלו הוגשה בשנת 1976 באוניברסיטת תל אביב, וכותרתה: "תמורות דראסטיות ברצף הסמאנטי של השיר - עקרונות יסוד בשירת ביאליק".
נשוי בשלישית לתמר פלג, אחראית מדיה דיגיטלית בהוצאת הקיבוץ המאוחד. אב לשתיים. מאז שנת 1966 מתגורר בתל אביב.
פעילותו האקדמית.
פרי נמנה עם מייסדי החוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב וכיהן כראש החוג במשך רוב שנות פעילותו, עד 2005. ב-2006 איחד את החוג לתורת הספרות הכללית והחוג לספרות עברית לחוג משולב, החוג לספרות, וניהל את החוג החדש בשנתיים הראשונות לקיומו.
פעילותו המחקרית.
בעקבות עבודתו על חקר ביאליק, ובהשפעת הפסיכולוגיה הקוגניטיבית שלמד, פיתח פרי מהלך תאורטי חדש באותה עת: תפיסה של הטקסט כתלוי בתהליך עיבוד אקטיבי של הקוראים (כחלק מזרם דומיננטי בתורת הספרות ברחבי העולם שהחל בשנות ה-60). המאמר שפרסם ב-1966 עם יוסף האפרתי, "על כמה מתכונות אמנות השירה של ביאליק", היה המאמר הראשון של "אסכולת תל אביב" (Tel Aviv School of Poetics), שפרי נחשב לאחד ממייצגיה המרכזיים. בשורת מאמרים שפרסם בשנות ה-70 תיאר פרי את הטקסטים הספרותיים שבהם עסק כתלויים בתהליך קריאה, וכנעדרי קיום אוטונומי, סטאטי. משמעויות הטקסטים, לפי תפיסתו, אינן מצטברות מהמשפטים ומן הגישורים ההכרחיים ביניהם. הבנה היא מערכת היפותזות הקובעת גם את משמעות המשפטים, והיא נובעת מפעילות גומלין בין הסימנים הלשוניים לבין הקולט, המביא אל הקריאה גושים של ידע סכמטי של העולם יחד עם עקרונות העדפה קוגניטיביים, המכַוונים לעיבוד "הטוב" ביותר של הטקסט בתנאים הנתונים. מרבית ההבנה היא תוצאה של מילוי פערים, וכשמתחלפת היפותזת ההבנה (כמו בשיר מתהפך) – משתנה מילוי הפערים. למעשה, כל קריאה מייצרת טקסט משלה. אין קריאות לא-נכונות, אך יש קריאות טובות מאחרות. באותן שנים התגבשה תאוריית "המבע המשולב" שלו, שנועדה להחליף ולהרחיב את התיאורים הדקדוקיים המקובלים של "הדיבור העקיף החופשי". פרי הראה שהטכניקה הנרטיבית הנפוצה הזאת כלל אינה ניתנת לאבחון בטקסטים "כשלעצמה": גם היא תופעה הֶקשרית הנובעת מהעדפות קוראים.
תפיסה זו, המכונה תורת הפערים, פותחה גם בשיתוף עם מאיר שטרנברג, במאמרם "המלך במבט אירוני". בהמשך תואר מאמר זה, העוסק בניתוח מפורט של סיפורי המקרא, כפותח – יחד עם 'מימזיס' של אאורבך – את הפרדיגמה המחקרית של "הפואטיקה הספציפית של הסיפור המקראי". בשנות ה-90 פיתח פרי את עיסוקו בסיפור המקראי: בקריאה מפורטת של קורפוס רחב הראה פרי כי מאחורי כל סיפור מקראי "חבוי" סיפור נגדי, וכי כל סיפור מקראי הוא צומת של אג'נדות מתנגשות, שאחת מהן היא זו של אלוהים, החוברת אל האג'נדה הנשית הסמויה, המשמשת לה כעזר כנגד הפסאדה ה'גברית' הגלויה של הסיפור.
בעבודות אלה עלה המושג "סף המיצוי": פרי הראה שקבוצה אחת של עקרונות העדפה קוגניטיביים נקבעת מתוך שאיפה לקַלוּת העיבוד של היפותזות ההבנה, ואילו קבוצה שנייה שואפת ליעילות העיבוד של הטקסט הנוצר תחת ההיפותזות (מיצויו). בין שתי הקבוצות קיים קונפליקט מובנה. סף המיצוי הוא נקודת החיתוך ביניהן, שההחלטה מתי להעלותו, ולהקריב את קלות העיבוד של היפותזה לטובת יעילותה במיצוי הטקסט, מושפעת מקונבנציה "מוסדית".