הדגם עבר מתיחת פנים בשנת 2006, כאשר מפרט המנועים המוצעים שונה. גרסאות דיזל כללו לוכדי חלקיקים, וכן הוצגו גרסאות מעודכנות של מנועים בנפח 1.5, 1.9 ו-2.0 ליטר.
מרכב ההאצ׳בק הוחלף בסתיו 2008. דגם מכונית הסטיישן הוחלף במחצית הראשונה של 2009, קופה חדשה הגיעה ביוני 2010 והספורט סדאן בספטמבר 2010 הוחלף על ידי הרנו פלואנס.
דור שלישי (2008-2016).
דור שלישי של המגאן יצא לשוק בתצורת האצ׳בק 5 דלתות ו-3 דלתות (קופה) בסתיו 2008.
מנוע הבסיס הוא 1.6 ליטר עם 16 שסתומים כמו קודמו אך בשתי גרסאות מעודכנות של 100 ו-110 כ"ס. מנוע חדש שהוצג הוא 1.4 ל׳ TCe עם מגדש טורבו ו-130 כוחות סוס, הוא החליף את הקיים - 2.0 16V עם 135 כ"ס. מנוע חדש זה מגיע בשילוב תיבת הילוכים ידנית. כמו כן, קיימת גרסה מעודכנת של המנוע עם 140 כ"ס בשילוב עם תיבת הילוכים אוטומטית. מנוע בנפח 2.0 16V Turbo ממשיך עם גרסה מעודכנת בעלת 180 כ"ס, או 250 כ"ס בסדרה RS.
מנועי דיזל נלקחו מהדגם הקודם אך עברו עדכון. מנוע בנפח 1.5 ליטר dCi כולל עתה שלוש גרסאות עם 90, 106 ו-110 כ"ס. מנוע בנפח 2.0 ליטר dCi הוא בעל 160 כ"ס כעת, והמנוע בנפח 1.9 ליטר נשאר ללא שינוי עם 130 כוחות סוס.
גרסת מכונית הסטיישן הוצגה במחצית הראשונה של 2009. גרסת הקופה הושקה ביוני 2010, ואילו גרסת הסדאן ירדה לטובת רנו פלואנס.
דור רביעי (2016-2021).
הדור הרביעי הוצג בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה בשנת 2015. ב-2016 הוצגו בנוסף לגרסת ההאצ'בק גרסאות סטיישן ובניגוד לדור השלישי - גם סדאן. הדגם החדש מציע עיצוב דינמי יותר מקודמיו וכמות אבזור שמתקרבת לקטגורית הרכבים שמעל המגאן. השם "פלואנס" ששימש כביכול את גרסת הסדאן של הדור השלישי של המגאן, ננטש. למגאן 4 הוצגה גם גרסה ספורטיבית יותר - ה-GT, המוצעת עם מנוע 1.6 טורבו בנזין המספק 205 כ"ס והיגוי לכל ארבעת הגלגלים "4CONTROL". גרסה זו מוצעת במרכבים האצ׳בק וסטיישן ומתוכננת להיכנס לשוק הישראלי במהלך 2018.
בישראל משווקת רק גרסת הסדאן עם שתי רמות גימור - "Intense" ו-"Zen", וממותגת בתור ״רנו גרנד-קופה״. ישנם שני מנועים לבחירה, והם 1.5 ל׳ טורבו-דיזל (116 כ״ס) או 1.3 ל׳ טורבו-בנזין (140 כ״ס) המציע ביצועים טובים יותר מהדיזל אך צריכת דלק טובה פחות.אף על פי שבסיס הגלגלים גדל, המרחב הפנימי דווקא הצטמק, לטובת העיצוב העשיר. במושב האחורי המרחב לרגליים עובר לטובה את סטנדרט הקטגוריה, אך המרחב לראש עשוי להיות צפוף גם מהתקרה וגם מקורות הצד העבות, שממשיכות כל הדרך מעל החלונות, מה שמאלץ גובה מקסימלי של כ-171 ס״מ בשביל נוחות באזור הראש. שינוי לרעה בהשוואה לפלואנס.
שלושרים
שכונת אחווה
שכונת אחווה היא שכונה חרדית בירושלים, בין רחוב מלכי ישראל לשכונת זיכרון משה. חלק מגוש השכונות של גאולה.
ייסוד השכונה.
השכונה נוסדה בשנת 1908 על ידי אגודת אחווה. בשנת ה'תרס"ו (1906) נרכש על שם שני חברי האגודה בעלי נתינות עות'מאנית, מגרש לצורך בניית שכונה מאדמות מחנה שנלר. עבודת בניית השכונה הוטלה על חברי האגודה הקבלנים אברהם המבורגר וחותנו יעקב מן, וכעבור שנתיים הוקמה השכונה.
בספר התקנות לייסוד השכונה נכתב:
לשכונה שני חלקים. ביניהם מפריד רחוב רבי יעקב מאיר. חלקה המערבי, שרחובותיו נושאים את שמות של חכמים שהיו ידועים כבעלי מלאכה כרבי יוחנן הסנדלר, רבי יצחק נפחא ורבנו תם נקרא "יגיע כפיים" (שרכישת המגרש עליה היא יושבת מומן על ידי אגודת בעלי המלאכה בירושלים, "אומנים המפרנסים את עצמם ללא כל נדבות") וחלקה שממזרח לרחוב יעקב מאיר נקרא "אחווה", אולם הן נכללות תחת אותה הנהגה ואותו ועד ונבנו באותה שנה ובאותה תבנית. רוב תושבי "יגיע כפיים" היו ספרדים, בעוד שתושבי "אחווה" היו ברובם אשכנזים. באופן יוצא דופן שמות הרחובות ניתנו כבר אז, עם הקמת השכונה, דבר שלא היה מקובל, עם זאת חלק מהשמות המקוריים שונו ברבות הימים.
בבתים הראשונים התיישבו חברי האגודה, אך עקב מוראות מלחמת העולם הראשונה הופסקה הבנייה המתוכננת, חלק מחברי האגודה נפטרו וחלק עזבו את המקום. כתוצאה מכך נכנסו לשכונה תושבים שאינם חברי האגודות המייסדות ואף נבנו בה מספר בתים פרטיים, שאינם לפי הדפוס האפייני.
מבנה השכונה.
השכונה בנויה רחובות רחבים יחסית היוצאים מהרחובות המרכזיים (יעקב מאיר ואשתורי הפרחי), בין כל שני רחובות רחבים נמשכת סמטה צרה מקבילה להם. מבני המגורים, טור ארוך של בתים דו-קומתיים המכילים כל אחד שתי דירות בעלות שני חדרים (חדר קדמי וחדר אחורי) דירה בקומה התחתונה ודירה בקומה העליונה, נמשכים לאורך הרחובות כך שפתחי הבתים והחדר הקדמי שבהם פונים אל הסמטא ואילו החדר האחורי וחלונותיו פונים אל הרחוב. אל הקומה השנייה מובילות מדרגות חיצוניות ולאורך הקומה נמשכת מרפסת ארוכה, ממנה נפתחות דלתות הדירות שבקומה השנייה. כך מהוות הסמטאות כעין "חצרות" ארוכות. ברבות הימים התווספו למבנה זה תוספות בנייה ומתקנים שונים המטשטשים את התבנית בשטח.
השכונות אחוה ויגיע כפיים נחשבו למודרניות ונאות בשל בתיהן המסודרים, רחובותיהם הישרים והסלולים והגינות הקטנות שלפני הבתים.
מוסדות בשכונה.
ישיבת "חיי עולם".
הישיבה נוסדה במקורה בתרמ"ו בעיר העתיקה (ברחוב הגיא (רחוב חברון דאז) ברובע המוסלמי), בעקבות שורת אירועים ובניהם רעידת האדמה של 1927 שהזיקה קשות למבנה ומאורעות תרפ"ט (1929) נרכש עבור הישיבה מגרש בשולי שכונה אחווה ("כיכר השבת" של ימינו), בשנת 1933 עברה הישיבה הגדולה למשכנה החדש.
הישיבה מספקת לשכונה צורכי דת וצדקה קהילתיים כגון מקווה, שירות הגעלת כלים, איסוף גניזה ובית תמחוי.
ישיבת המקובלים ק"ק חסידים בית אל.
משכנה של ישיבת המקובלים בית אל במערב העיר. הישיבה נוסדה בשנת תצ"ז (1737) ברובע היהודי ופעלה שם עד שנת 1948, אז נהרס בניין הישיבה עם כיבוש הרובע. בשנת תשי"ח (1958) הקים הרב עובדיה הדאיה את הישיבה מחדש ברחוב רש"י, בשולי שכונת יגיע כפיים.
חברת עזר יולדות.
גמ"ח לכל צורכי היולדת נוסד בשכונה על ידי אגודת אחווה בשנת תרס"ח (1908) וממשיך להתקיים באותו מקום עד היום, בסמטא הנושאת שם זה. בראש המוסד שנוסד על ידי נשים ולמען נשים עמדו, בין השאר, ציפורה ברדקי (כלת-נכדו של ר' ישעיה ברדקי), גיטל אמדורסקי (אשתו של חבר האגודה ירחמיאל אמדורסקי) והרבנית רבקה רייזל קוק (אשתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק). המוסד מהווה, בנוסף לקופת סיוע כספי והשאלת ציוד ומזון ליולדת ולתינוק גם "טיפת חלב" להדרכת האם בטיפול הראשוני, במעקב רפואי ליילוד ובהמלצות לגבי תזונה נכונה.
השכונה בספרות.
עמוס עוז, שילדותו עברה בשכונת כרם אברהם הסמוכה, מזכיר את שכונת אחווה הן במיכאל שלי שם מספר על גיבורת הספר, חנה, שהיא
והן בסיפור על אהבה וחושך:
בהבשורה על פי יהודה פרק 16 עוז מציין שבשכונת יגיע כפיים היה שמואל אש נפגש פעם עם חבריו לאוניברסיטה.
גם הספר העיר שאיננה עוד - ירושלים שלי 1920-1940 מאת אביבה גלי, (הוצאת אריאל, ירושלים 2005) מספר את סיפור השכונה.
פלמינג
טייקון רכבות הרים
האריס
האריס (Harris או Harries) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ונגזר מהשם הפרטי הארי.
יוהאן הלוורסן
יוהאן הלוורסן (בנורווגית: Johan Halvorsen; 15 במרץ 1864 - 4 בדצמבר 1935) היה מלחין, מנצח וכנר נורווגי.
חייו.
הלוורסן נולד בדראמן שבנורווגיה. כבר בגיל צעיר מאוד היה לכנר מוכשר ועשה לו שם בחוגי המוזיקה בנורווגיה. את הכשרתו המוזיקלית קנה בכריסטיאניה (כיום אוסלו) ובסטוקהולם שבשוודיה. הוא כיהן כנגן ראשי בברגן ומשם המשיך אל תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג שבגרמניה. במשך שמונה השנים הבאות עבד ולמד בארצות שונות, תחילה כנגן ראשי באברדין שבסקוטלנד, אחר כפרופסור למוזיקה בהלסינקי שבפינלנד ולבסוף, שוב כסטודנט, בסנקט פטרבורג ברוסיה, בברלין, גרמניה ובליאז' שבבלגיה.
אחרי ששב לנורווגיה ב-1893, עבד כמנצח תזמורת התיאטרון של "הסצנה הלאומית" בברגן והפילהרמונית של ברגן. הוא התמנה לנגן הראשי בפילהרמונית של ברגן בשנת 1885 ולמנצחה הראשי בשנת 1893. בשנת 1899 התמנה למנצח התזמורת בתיאטרון הלאומי המחודש בכריסטיאניה, משרה שבה התמיד במשך 30 שנה עד לפרישתו בשנת 1929.
לצד מוזיקה לתיאטרון, ניצח הלוורסן על הצגות של יותר מ-30 אופרות ואף כתב מוזיקה נלווית ליותר מ-30 מחזות. לאחר פרישתו מן התיאטרון התאפשר לו להתרכז בחיבור שלוש הסימפוניות הגדולות ושתי הרפסודיות הנורווגיות הנודעות שלו.
יצירותיו של הלוורסן היו פיתוח של המסורת הרומנטית הלאומית כדוגמת זו של גריג, אף כי נכתבו בסגנון ייחודי לו, שהתאפיין בתזמור מבריק. הלוורסן נשא לאישה אחיינית של גריג ותזמר כמה מיצירותיו לפסנתר, כגון מרש האבל, שנוגן בהלווייתו של גריג.
שתי יצירותיו המוכרות ביותר כיום הן Bojarenes inntogsmarsj ("מרש כניסת הבויארים") ו- Bergensiana, וכן הפסאקאליה והסאראבנד על נושא של הנדל לכינור וויולה.
ענף זית (סמל מנדטורי)
ענף זית הוא סמל אשר שימש את שלטונות המנדט הבריטי כסימן רשמי בארץ ישראל בהזדמנויות שונות. הסמל שימש לייצוג כוחות הצבא הבריטי שגויסו בארץ ישראל, וכמו כן, הופיע על גבי מטבעות מנדטוריים ועל חלק מהבולים שהופקו בתקופת המנדט.
ישנן מספר סברות הנוגעות לסיבת הבחירה בענף-הזית כסמל של ארץ ישראל המנדטורית. מקובל להעריך כי במסגרת ניסיונו של ממשל המנדט להימנע משימוש בסמלים דתיים, נבחר ענף הזית כסמל אוניברסלי לשלום. כמו כן, ייתכן כי הסמל נבחר מכיוון שהזית הוא עץ נפוץ בגאוגרפיה הארץ-ישראלית.
תיאור הסמל.
הסמל מציג ענף עלי זית הניצב בצורה אנכית.
ישנם הבדלים גרפיים קלים בין הופעות שונות של הסמל:
שימוש בסמל.