כיום לומדים בישיבה 130 בחורים ו-20 אברכים, ו-30 בחורים המשרתים בצה"ל. בנוסף, קיים כולל אברכים שבו לומדים כ-10 אברכים לקראת בחינות לרבנות.
סמוך לישיבה יש גרעין תורני המונה כ-40 משפחות, המורכב ברובו מבחורים בוגרי הישיבה ורבניה.
בשנת 2016 הוקם על ידי תלמידי הישיבה ארגון חסד המסייע למשפחות זקוקות לסיוע בקריית גת. הארגון מחלק מדי שבוע סלי מזון לנזקקים וקשישים ברחבי העיר
ופועל בשיתוף על מחלקת הרווחה של עיריית קריית גת.
דרכה של הישיבה.
הישיבה רואה כמשימה הצמחת תלמידי חכמים אשר יוכלו להיות שותפים בעיצוב דמותה הרוחנית של מדינת ישראל, ובתהליכים הפנימיים המתרחשים בעם ישראל.
הישיבה הולכת בדרכו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובנו הרב צבי יהודה הכהן קוק, שרוב הרבנים בישיבה הם תלמידיו. לפיכך, הישיבה מדגישה את הלימוד בכתבי הרב קוק ותורתו, ומקצה לכך מספר שעות ביום. בנוסף, הישיבה מקצה זמן רב ללימודי אמונה מתוך ספר הכוזרי ותורתו של הראי"ה.
בישיבה לומדים בסבבים מספר מסכתות, ומסיימים סבב של מספר שנים. בשנים הראשונות תלמידי הישיבה לומדים בסדר בוקר בעיון עם ראשונים, ובסדר צהריים וסדר ערב לומדים בבקיאות את המסכת הנלמדת. אחרי סיום הסבב לאחר מספר שנים, לומדים התלמידים בסדר בוקר ובסדר צהריים בעיון, ובסדר ערב בבקיאות.
קישורים חיצוניים.
אתר ישיבת ההסדר דרך חיים
פרדוקס הסובלנות
פרדוקס הסובלנות מציין כי אם חברה היא סובלנית ללא גבולות, יכולתה להיות סובלנית תהרס בסופו של דבר על ידי הסובלנות עצמה שהפגינה החברה.
קרל פופר תיאר זאת כרעיון פרדוקסלי: כדי לשמור על חברה סובלנית, החברה חייבת להיות חסרת סובלנות לחוסר סובלנות.
דיון.
בשנת 1945 ייחס הפילוסוף קרל פופר את הפרדוקס לאפלטון מפני "דספוטיזם מיטיב" והגדיר זאת בספרו "החברה הפתוחה ואויביה".
המונח "פרדוקס הסובלנות" אינו מופיע בשום מקום בטקסט הראשי של "החברה הפתוחה ואויביה". במקום זאת, פופר מפרט את האמור לעיל כהערה לפרק 7, בין הפרדוקסים המוזכרים שהציע אפלטון בתיאורו של אבסולוטיזם נאור או "דספוטיזם מיטיב" - כלומר, סובלנות אמיתית תביא בהכרח לחוסר סובלנות, ולכן שלטון אוטוקרטי של "פילוסוף-מלך" נאור. יהיה עדיף על פני השארת שאלת הסובלנות לשליטת הרוב. בהקשר של פרק 7 לעבודה של פופר, בפרט, סעיף II, ההערה על פרדוקס הסובלנות נועדה כהסבר נוסף על ההפרכה הספציפית של פופר לפרדוקס כרציונל לאוטוקרטיה: מדוע עדיפים מוסדות פוליטיים בתוך דמוקרטיות ליברליות על פני חזון אפלטון של עריצות ובאמצעות מוסדות אלו ניתן להימנע מהפרדוקס. עם זאת, לעיתים קרובות מייחסים לפופר בשגגה פרשנויות אלטרנטיביות באופן הגנה מפני דיכוי חוץ-משפטי (כולל דיכוי אלים) של חוסר סובלנות כגון דברי שטנה, מחוץ למוסדות דמוקרטיים, רעיון שפופר עצמו לא דגל בו מעולם. הפרק הנדון מגדיר במפורש את ההקשר לזה של המוסדות הפוליטיים והתהליך הדמוקרטי, ודוחה את התפיסה של "רצון העם" בעל משמעות תקפה מחוץ לאותם מוסדות. לכן, בהקשר, ההסכמה של פופר לדיכוי "כאשר כל השאר נכשל" חלה רק על המדינה בדמוקרטיה ליברלית עם שלטון חוק חוקי שחייב להיות צודק ביסודותיה, אך בהכרח יהיה לא מושלם.
תומאס ג'פרסון כבר התייחס לרעיון של חברה סובלנית בנאום הפתיחה הראשון שלו, הנוגע לאלו שעלולים לערער את יציבות ארצות הברית ואת אחדותה באומרו, "תנו להם לעמוד ללא הפרעה כמצבות-זיכרון לביטחון שבו ניתן לסבול דעות שגויות והיכן שההיגיון נותר חופשי להילחם בהן. "
סובלנות וחופש דיבור.
פרדוקס הסובלנות חשוב בדיון על אילו גבולות יש להציב לחופש הביטוי. רפאל כהן-אלמגור, בפרק "פרדוקס הסובלנות של פופר ושינויו" של "גבולות החירות והסובלנות: המאבק נגד כהניזם בישראל" (1994), עוזב את מגבלת פופר לאיום מידי של פגיעה פיזית כדי להרחיב את הטיעון גם בעד צנזורה הפועלת כנגד פגיעה פסיכולוגית, וטוען כי לאפשר חופש ביטוי למי שישתמש בו כדי לבטל את העיקרון שעליו נשען חופש הביטוי הוא פרדוקסלי. מישל רוזנפלד כתב בכתב העת Harvard Law Review בשנת 1987 כי "נראה שזה סותר להרחיב את חופש הביטוי לקיצונים;... שבאם יצליחו, ידכאו באכזריות את חופש הדיבור של אלו אשר הם לא מסכימים איתם. " רוזנפלד מציין כי לדמוקרטיות מערב אירופאיות ולארצות הברית יש גישות הפוכות לשאלת הסובלנות של דברי שטנה, בכך שמרבית מדינות מערב אירופה מציבות עונשים משפטיים על תפוצה של חומרים פוליטיים מאוד לא-סובלניים או קיצוניים (למשל הכחשת השואה) כהפרעה חברתית מובנת או בהסתה לאלימות, קבעה ארצות הברית כי חומרים מסוג זה מוגנים כשלעצמם על ידי עקרון חופש הביטוי ולכן חסינים מפני הגבלה, למעט כאשר קריאות לאלימות או פעילויות בלתי חוקיות אחרות נעשות באופן מפורש וישיר.
אליותרונמה טטרדקטילום
אליותרונמה טטרדקטילום (שם מדעי: "Eleutheronema tetradactylum") הוא מין של דג ממשפחת הפולינמיים, החי באוקיינוסים לאורך האזור האינדו-פסיפי בטווח שבין המפרץ הפרסי לאוסטרליה וגינאה החדשה. הוא עולה גם לשפכי נהרות לצורך רבייה.
זהו המין הגדול ביותר במשפחתו והוא יכול להגיע לאורך של מעל 2 מטרים ומשקל 145 ק"ג, אם כי לרוב הוא קטן בהרבה, באורך 50 ס"מ. בצורתו הוא מזכיר מעט קיפון גדול בעל עיניים גדולות, יש לו לסתות חזקות, מלאות שיניים מחודדות, ופתחי זימים בולטים. יש לו שני סנפירי גב משולשים ושני סנפירי שת. מתחת לחזה ישנם שני זיזים קצרים, והזנב שרירי וממוזלג. צבע הדג אפור-כסוף עם סנפירים שחורים והצידיים של הגב שחורים, בעוד צידי החזה צהובים.
מין זה הוא טורף של דגים אחרים כגון קיפונאים, מסריים ועפייניים ושל חסרי חוליות ימיים כגון תולעים או סרטנים. הוא עצמו נטרף בידי כרישים, דגים אחרים ולווייתנים, וכן נידוג למאכל בידי האדם. מגדלים אותו בחקלאות ימית עקב בשרו המשובח.
הרולד בארטון
הרולד היץ בארטון (באנגלית: Harold Hitz Burton; ) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי. הוא כיהן כראש עיריית קליבלנד, כסנאטור מטעם אוהיו וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בארטון נולד בבוסטון, ולאחר סיום לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד הוא עסק בעריכת דין בקליבלנד. לאחר שירות בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, הוא היה פעיל במפלגה הרפובליקנית וניצח בבחירות לבית הנבחרים של אוהיו. לאחר תקופה בה כיהן כראש עיריית קליבלנד, נבחר בארטון ב-1940 לסנאט. לאחר פרישתו של השופט אוון רוברטס, מינה הנשיא הארי טרומן את בארטון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. בארטון כיהן על כס השיפוט עד 1958 ובמקומו מונה פוטר סטיוארט.
בארטון נודע כמשפטן קר רוח ופרגמטי, שהעדיף לפסוק על בסיס שיקולים טכניים ופרוצדורליים על פני פסיקה על בסיס חוקתי. הוא גם נחשב לשופט מסביר פנים שסייע להקל על המתח בבית המשפט בתקופה קשה. הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "ועדת הפליטים האנטי-פשיסטית המשותפת נגד מק'גארת'" מ-1951 ובפסק הדין "חברת לוריין ג'ורנל נגד ארצות הברית" מ-19651. בארטון גם סייע לכתיבת חוות הדעת שהתקבלה פה אחד בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך מ-1954.
ראשית חייו.
הרולד בארטון נולד בשכונת ג'מייקה פליין שבבוסטון, כבנם השני של אנה גרטרוד (לבית היץ) ואלפרד א. בארטון. אביו של בארטון היה מהנדס ודקאן הסטודנטים הראשון של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שהיה כפוף לנשיא המכון. הוא לימד במכון עוד טרם שנבחר לתפקיד הדקאן. כחוקר ארצות לשעבר, התלווה בארטון האב לרוברט פירי בכמה ממסעותיו אל הקוטב הצפוני. אמו של הרולד בארטון נפטרה כאשר היה צעיר. ב-1906 נישא אביו בשנית ללנה ייטס, משוררת ואמנית מאנגליה. ייטס שינתה בהמשך את שמה לג'ין דה'אורג'. השניים הכירו בטיול בצרפת. ייטס פרסמה ספרי ילדים תחת שם העט לנה דלקית'. לזוג נולדו שלושה ילדים, כריסטין, וירג'יניה (גם היא כותבת ומאיירת ספרי ילדים) ואלכסנדר רוס. אחיו למחצה של הרולד בארטון פיתחו עמו יחסים חמים במשך השנים. אחיו של בארטון מנישואיו הראשונים של אביו, פליקס ארנולד בארטון, היה אדריכל שכמו אחיו למד בקולג' בודווין. האחים בארטון וג'ון אדגר הובר היו דודנים מדרגה שנייה. רב-סביהם המשותפים היו יוהנס (האנס) היץ, הקונסול הכללי הראשון של שווייץ בארצות הברית, ורעייתו אנה קוהלר.
בארטון למד בקולג' בודווין, שם הוא היה חבר באחוות פי בטא קפא. הוא גם היה הקוורטרבק של נבחרת הפוטבול של הקולג' וסיים את לימודיו בהצטיינות. שותפו לחדר במעונות היה רלף אוון ברוסטר, לימים מושל מיין וסנאטור מטעמה. בארטון המשיך את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, אותו הוא סיים ב-1912.
ב-1912 נשא בארטון לאישה את סלמה פלורנס סמית'. לזוג נולדו ארבעה ילדים: ברברה (שנישאה לצ'ארלס ויידנר), ויליאם (ששירת בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, כיהן בבית הנבחרים של אוהיו, והיה עורך דין בולט), דבורה (שנישאה לוולאס אדלר) ורוברט (עורך דין ידוע שייצג ספורטאים).
ראשית הקריירה.
לאחר סיום לימודיו ונישואיו, עבר בארטון עם רעייתו לקליבלנד, והחל לעסוק שם בעריכת דין. עם זאת, ב-1914, הוא הצטרף לדודה של רעייתו כעורך הדין של החברה שבבעלותו, חברת החשמל והגז של יוטה בסולט לייק סיטי. בהמשך הוא עבד עבור חברת חשמל אחרת ביוטה ולאחר מכן עבור חברת החשמל של איידהו ושל חברת החשמל של עמק בויסי, שתיהן בבויסי, איידהו.