בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, הוכנס הספר "Daddy's Roommate" למספר רב של ספריות ציבוריות בעקבות ביקורות חיוביות ב-"Publishers Weekly" וב-"Booklist" . ה-"Publisher's Weekly" שיבח את הספר על העלאת המודעות הציבורית לחוסר הקיים בספרות ילדים שמכירה בקשרים הומוסקסואליים. יתר על כן, 2 הביקורות שיבחו את הספר על האיורים היפים והמוכרים שלו שמאפשרים לילדים להרגיש בנוח ולשאול שאלות על הספר. בנוסף, הספר זכה לביקורות חיוביות מ-"School Library Journal" ומ-"The Bulletin of the Center for Children's Books" על התייחסותו בחיים עם 2 אבות. עם זאת, ב-2 הביקורות צוין כי איכות הכתיבה עצמה הייתה פחותה, וכי הסיפור חסר עומק או תככים. בביקורת ששכתבה מישל לנדסברג , ופורסמה באנטרטיינמנט ויקלי, נכתב כי היא קיבלה הרגשה דומה וטענה כי הנושאים הרגישים של גירושים וזוגיות מקתבלים באדישות יחסית. באותה ביקורת, היא כתבה כי הספר היה כל כך "אדיב שאפשר היה לקרוא לו כמעט "Dick and Dick"", בהשוואתה לסיפורי דיק וג'יין , שלעיתים קרובות ספגו ביקורת בשל תיאוריהם של חברה אידיאלית וסטריאוטיפית.
במאמרו של פול פינסי, "Defending Children's Schooltime Reading: Daddy's Roommate and Heather's Mommies", נטען כי "Daddy's Roommate" שייך לסביבות חינוכיות מפני שהוא מקדם דיאלוג בנושאים שילדים עשויים להתבלבל איתם. על פי פינסי, ההכרה של ילדים עלם הומואים ולסביות, אינה בהכרח הכרה בהומוסקסואליות, אלא רק מייצגת מציאות שילדים יחוו. במאמרו, הוא התייחס לכך שבספר, ישנו ילד שכל שלושת הוריו דואגים לו ואוהבים אותו, והוסיף ריאיונות רבים שביצע עם הורים מגוונים שמעריכים את משק הבית האוהב, הבטוח והמהנה של הספר שכל הילדים יכולים ללמוד ממנו.
מחלוקת.
בעשור שלאחר פרסום הספר, על פי איגוד הספריות האמריקאי, הספר היה הספר המעורער ביותר בארצות הברית לשנת 1993 ולשנת 1994. הספר בולט בכך שהוא היה אחד מספרי הילדים הראשונים שממחישים מערכות יחסים הומוסקסואליות שהוזכר במספר דיונים פוליטיים וחברתיים שונים מאז פרסומו.
ב-1992, הציע קנצלר בית הספר של מחלקת החינוך של ניו יורק את תוכנית הלימודים הרב-תרבותית של תוכנית הקשת. 2 מהספרים שהוצעו היו "Daddy's Roommate" ו-"Heather Has Two Mommies" . כשהתפרסם שבתי הספר הציבוריים בניו יורק ילמדו על מערכות יחסים הומוסקסואליות, פרצו ויכוחים במספר תוכניות טלוויזיה ועיתונים, ביניהם "Nightline" , לארי קינג לייב, והניו יורק טיימס. ויכוחים אלו גרמו לספר להיות הספר היה הספר המעורער ביותר בארצות הברית בשנתיים שלאחר מכן.
הפוליטיקאי מאורגון, לון מאבון, השתמש ב-"Daddy's Roommate" וב-"Heather Has Two Mommies" לקמפיין שלו לתיקון חוקת ארצות הברית בשביל לאפשר אפליה נגד לסביות והומואים. הוא השתמש בשני הספרים כראיה לסדר יום הומוסקסואלי מיליטנטי שאיים על התפתחות הילד. עם זאת, יוזמה זו לא התקבלה לאחר הצבעה שהתקיימה ב-3 בנובמבר 1992.
"Daddy's Roommate" היה נקודת דיון במהלך הבחירות לנשיא ארצות הברית ב-2008, כאשר נטען כי המועמדת לסגנית הנשיא, מטעם המפלגה הרפובליקנית, שרה פיילין, ניסתה להוציא את הספר מספרייה ציבורית בואסילה, אלסקה. ב-1995, חברת המועצה, פיילין, ביקשה מהספרייה המקומית להסיר את הספר שלוש פעמים מהמדף. לאחר שהספרנית סירבה, פיילין פיטרה אותה, לפני שבסופו של דבר החזירה אותה לעבודה אחרי שספגה תגובת נגד ציבורית. חברת המועצה, לורה צ'ייס, שאלה את פיילין אם קראה "את Daddy's Roommate", ופיילין הגיבה שהיא "לא צריכה לקרוא את הדברים האלו". הקמפיין של מקיין-פיילין בבחירות אלו, הכחיש את מעורבותה של פיילין במקרה למרות העדים שטענו אחרת.
ניסיונות בולטים אחרים לצנזר את הספר מפורטים להלן:
על הסופר.
לפני שכתב "את Daddy's Roommate", מייקל וילהויט , היה קריקטוריסט בוושינגטון בלייד, שפורסמו כשני אוספים שונים על ידי ספרי אליסון .
במהדורת השנה העשירית ל-"Daddy's Roommate", וילהויט שיקף את ההיסטוריה המוקדמת הסוערת של הספר. כשהוא מכיר בכך שהספר היה מטרה למעשי צנזורה רבים, כולל שרפה, גניבה והוצאת נזק, הוא הודה לספרנים ברחבי ארצות הברית ש-"לחמו כמו נמרים מטעם הספר". הוא אמר כי הספר היה "עדיין, בניצחון, את מה שהוא התכוון לראשונה: מראה בה ילדים של הורים הומוסקסואליים יכולים לראות את עצמם", והודה כי השתמשו באופן נרחב בספר לחינוך ילדים על משפחות הומוסקסואליות.
וילהויט כתב גם ספר המשך, "Daddy's Wedding", שפורסם ב-1996. הספר מציג את אותן הדמויות, אם כי בספר זה, הילד מקבל את תפקיד השושבין בחתונתם של אביו ופרנק.
פרנסס רייט
פרנסס רייט (באנגלית: Frances Wright; 6 בספטמבר 1795 - 13 בדצמבר 1852) הייתה פילוסופית, מרצה וסופרת שפעלה למען זכויות נשים וביטול העבדות.
ביוגרפיה.
נולדה בשנת 1795 בסקוטלנד. בגיל שנתיים התייתמה משני הוריה. היא ואחותה קמילה נשלחו להתגורר אצל קרובי משפחה באנגליה. בשנת 1813 חזרו האחיות להתגורר בסקוטלנד אצל דודן, ג'יימס מילן, שהיה פרופסור לפילוסופיה בקולג' גלאזגו. באותה תקופה קיבלה גישה לספריית הקולג' והתעניינה במיוחד בספרים בנושא ארצות הברית. בעקבות הקריאה החליטה להפליג למדינה כדי לראות כיצד התממשה הכרזת העצמאות הלכה למעשה. מילן היה מתנגד נחרץ לעבדות והדבר הותיר רושם רב על רייט הצעירה.
כמו כן, במהלך תקופה זו החלה לפתח את כישרונה בכתיבה והתנסתה בכתיבת מספר מחזות וסיפורים, בהם גרסה ראשונית לספרה "כמה ימים באתונה" שבו סיפרה על אישה שהייתה תלמידה של אפיקורוס.
בשנת 1818 הפליגו היא ואחותה לארצות הברית. הן שהו במדינה שנתיים, במהלכן טיילו ברחבי ארצות הברית, בערים שונות וברצועת הספר. חשיפתה לעבדות במהלך מסעה באמריקה חיזקה את ההתנגדות הנחרצת שלה לתופעה.
במהלך שהותה בארצות הברית העלתה מחזה פרי עטה, שהתמקד בסיפור העצמאות של שווייץ. המחזה זכה לביקורות צוננות ולתשומת לב מועטה.
רייט השתמשה בעדויות שאספה על החיים באמריקה בעת כתיבת ספרה "מבט על החברה וההליכות באמריקה" (Views of Society and Manners in America) אשר יצא לאור בשנת 1821 כרומן מכתבים. הספר קיבל ביקורות חיוביות בקרב קוראים אמריקאים באותה עת.
רייט שבה לאנגליה בשנת 1820. לאחר שובה התיידדה עם הפילוסוף ג'רמי בנת'ם ועם המרקיז דה לה פאייט. ידידותה עם השניים תרמה להתפתחות האינטלקטואלית שלה ולגיבוש הרעיונות החברתיים בהמשך דרכה.
בשנת 1831 נישאה רייט לרופא הצרפתי ויליאם פיקפל, לזוג נולדה בת אחת. היא ובעלה התגרשו בשנת 1850. רייט איבדה את המשמורת על ביתה, המשמורת ניתנה לפיקפל.
נפטרה בשנת 1852 ונקברה בסינסינטי.
אקטיביזם פוליטי וחברתי.
רייט החלה את העשייה החברתית שלה בשנת 1828, אז הרצתה לראשונה בפני קהל. באותה שנה גם החלה לערוך את כתב העת של המושבה ניו הרמוני, יחד עם רוברט אוון. היא החלה לפעול למען ארגוני עובדים ושאפה לסייע להם לקדם את השכלתם. רייט נחשבה באותה עת לדמות חשובה בקרב ארגוני העובדים, בעיקר באזור ניו יורק.
במסגרת הרצאותיה תקפה רייט בין היתר את הממסד הדתי ואת היחס המפלה שלו כלפי נשים. ההרצאות משכו לא רק חושבים חופשיים אחרים אלא מגוון שכבות ומעמדות בחברה. לצד התמיכה לה זכתה, הופנתה לא מעט ביקורת כלפיה, בעיקר על רקע העובדה כי נאומים בפומבי היו לא נתפשו כעיסוק מקובל לנשים באותה עת. עם זאת, היא לא נתנה לביקורות להרתיע אותה והמשיכה בפעילותה החברתית ביתר שאת.
בשנים שלאחר מכן הקדישה עצמה למספר מטרות חברתיות, אחת העיקריות בהן הייתה ביטול העבדות.
קומונת נאשובה.
רייט ביקרה במושבה ניו הרמוני ונחשפה לתיאוריות החברתיות של רוברט אוון דרך עבודתה כעורכת בכתב העת שלו, "ניו הרמוני גאזט". היא חשה הזדהות עם התיאוריות החברתיות של אוון ועם ערכי הסוציאליזם האוטופי. לאור ערכים אלה, החליטה בשנת 1825 להקים קהילה סוציאליסטית.
כאשר שוחחה עם בעלי עבדים בדרום, הבינה מהם כי חלקם שאפו גם הם לשים קץ לעבדות, אולם חששו מן הנזק הכלכלי שייגרם להם או מהצתה של מהומות על רקע גזעי. בתגובה שאפה רייט ליצור תוכנית שתציע תחליף לכוח העבודה שהיוו העבדים.
רייט רכשה אדמה בקרבת ממפיס, טנסי, וייסדה את קומונת "נאשובה". מטרת פעילות הקהילה הייתה לשמש מקום מגורים לעבדים מחוות סמוכות, ולהוציא אותם לחופשי.
החזון בהפעלת נאשובה היה ליצור קהילה אוטופית שבה לבנים ועבדים משוחררים יוכלו לחיות יחד בשוויון מלא. העבדים המשוחררים עבדו בעבודה חקלאית לצידם של הלבנים במקום, וכמו כן כמו כן ניתנה להם הזדמנות לרכוש השכלה במסגרת הקהילה.
החיים בנאשובה לא היו פשוטים והחברים בקהילה החדשה התמודדו עם לא מעט קשיים כגון תנאי אקלים קשים, מחסור במזון ומחלות. הפרויקט של רייט גם זכה לתגובות עוינות מצד הציבור, שהביעו התנגדות לערכי השוויון הגזעי שבהם דגלה. כמו כן, הפרויקט לא זכה לתשומת הלב וההיענות שלהם ציפתה רייט מצד בעלי העבדים, על אף הפיצוי שאותו הציעה להם על שחרור העבדים. כמות העבדים המשוחררים שהצטרפה לקהילה הייתה קטנה באופן משמעותי משאיפותיה.
קהילת נאשובה פעלה במשך שנים ספורות בלבד ובשנת 1827 כבר הייתה על סף קריסה כלכלית. רייט שבה לאירופה לאחר התמודדות עם מחלה קשה והשאירה את ניהול הקהילה בידי אחותה וחברים נוספים. באותה עת הוחרפו התנאים בנאשובה והיחס לעבדים המשוחררים הורע. גם תנאי המחיה במקום התדרדרו בעקבות תחזוקה לקויה.
העבדים שוחררו באופן מוחלט רק בשנת 1830, אז סייעה להם רייט להגיע להאיטי. עם זאת, לא קיימות עדויות לגבי גורלם של העבדים המשוחררים במקום בהמשך חייהם.