בשנת 1998 השתתף ציגה עם גרמניה במונדיאל 1998 שנערך בצרפת. בשלב הבתים פתח ציגה במשחק מול נבחרת יוגוסלביה שהסתיים בתיקו 2-2, ונכנס כמחליף בניצחונות על נבחרות ארצות הברית ואיראן. בשמינית הגמר נכנס כמחליף בניצחון 1–2 על נבחרת מקסיקו. ברבע הגמר, בו הובסה גרמניה 0–3 על ידי נבחרת קרואטיה, ציגה לא שיחק כלל. בשנת 2000 השתתף ציגה עם גרמניה ביורו 2000, בו כשלה הנבחרת והודחה כבר לאחר שלב הבתים עם נקודה אחת בלבד. ציגה שיחק 90 דקות בתיקו 1-1 מול נבחרת רומניה ובהפסד 0–1 לנבחרת אנגליה, ולא שותף בתבוסה 0–3 לנבחרת פורטוגל.
בשנת 2002 השתתף ציגה עם גרמניה במונדיאל 2002, ושיחק 90 דקות בכל שלושת המשחקים של גרמניה בשלב הבתים. ציגה החמיץ את הניצחון על נבחרת פרגוואי בתוצאה 0–1 בשמינית הגמר בגין צבירת כרטיסים צהובים, וחזר לרבע הגמר מול נבחרת ארצות הברית, בו שיחק 90 דקות, בניצחון 0–1. בחצי הגמר, בו ניצחה גרמניה 0–1 את נבחרת קוריאה הדרומית, לא שותף ציגה. במשחק הגמר, בו הפסידה גרמניה 0–2 לנבחרת ברזיל, נכנס ציגה כמחליף בדקה ה-84 במקום מרקו בודה, אך לא הצליח לעשות שינוי, וברזיל זכתה במונדיאל זה. משחק זה היה האחרון של ציגה במדים הלאומיים עד לחודש מאי 2004, בו השתתף במשחק הכנה ליורו 2004 מול נבחרת מלטה, בו ניצחה גרמניה בתוצאה 0–7. ציגה זומן על ידי המאמן רודי פלר לסגל הגרמני ליורו 2004 במקומו של כריסטיאן ראן שנפצע ונופה מהסגל, אך לא שותף בטורניר, בו הודחה גרמניה בשלב הבתים. בדיעבד, ההופעה מול מלטה הייתה ה-72 והאחרונה של ציגה במדים הלאומיים.
תארים.
עם באיירן מינכן:
עם מילאן:
עם ליברפול:
עם נבחרת גרמניה:
קריירת אימון.
אחרי שפרש ממשחק באוקטובר 2005, ציגה שימש במספר משרות מנהלה ואימון בקבוצת בורוסיה מנשנגלדבך, כולל משרת המאמן הראשי במועדון. לאחר מכן אימן ציגה בארמיניה בילפלד ובנבחרות גרמניה עד גיל 18 ועד גיל 19. בשנת 2014 מונה ציגה כמאמן אונטרהאכינג, תפקיד אותו מילא כשנה. החל משנת 2015 אימן את אתלטיקו בלארס מהליגה הספרדית השלישית. במרץ 2017 פוטר מאתלטיקו בלארס לאחר שהקבוצה איבדה סיכוי ריאלי להעפיל לליגת המשנה הספרדית. בדצמבר 2017 הודיעה רצ'אבורי מיטר פול מליגת העל התאילנדית על החתמתו, אך ציגה עזב את הקבוצה בפברואר 2018, לאחר שני משחקים בלבד.
קרוס אובר
ג'עפר נומיירי
ג'עפר מוחמד א-נומיירי (בערבית: جعفر محمد النميري, תעתיק מדויק: ג'עפר מחמד אלנמירי; 1 בינואר 1930 - 30 במאי 2009) כיהן כנשיא סודאן בין 1969 ל-1985.
ביוגרפיה.
נומיירי נולד בואד נובאווי, אומדורמאן, בעיר ח'רטום. הוא היה נכד למנהיג שבט מקומי בואד נמיירי, דונגולה, במחוז הסודאני א-שמאלייה.
ב-1952 סיים את חוק לימודיו במכללה הצבאית הסודאנית, שם הושפע מרעיונות הפאן-ערביות של המנהיג הטרי של מצרים, גמאל עבד אל נאצר. ב-1966, כקצין בכיר בצבא סודאן, למד במכללה לפיקוד של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת'. ב-1969, יחד עם קצינים אחרים, הדיח את הנשיא אסמאעיל אל-אזהרי, ומונה לראש ממשלת סודאן וראש מועצת ההפיכה. בעת שלטונו החל במסע להלאמת בנקים ומפעלי תעשייה ולרפורמות אגרריות ברוח הסוציאליזם והפאן-ערביות.
שנות השבעים - ניסיונות הפיכה.
נומיירי עמד במוקד מספר ניסיונות הפיכה. ב-1970 ניסה להדיחו מהשלטון סאדק אל-מהדי, שהיה ראש ממשלה בעברו, וב-1971 ניסתה קבוצה קומוניסטית לעשות זאת, בהצלחה מזערית. נומיירי שרד, ובאותה שנה נבחר לתפקיד נשיא סודאן במשאל עם ברוב של 98.6%.
הוא חתם מטעם סודאן על הסכם אדיס אבבה שבו הוכרזה אוטונומיה לאזורים הלא-מוסלמיים בדרום סודאן, ושבעקבותיו הסתיימה מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה. לאחר שנחתם ההסכם, שרר בסודאן שקט יחסי במשך כ-11 שנים, עד לפרוץ מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה.
באותה עת החל נומיירי לנקוט מדיניות פרו-מערבית, ופעל להשבתם של הבנקים לבעלות פרטית ולעידוד השקעות זרות בארצו.
ב-1975 שרד נומיירי ניסיון הפיכה קומוניסטי נוסף, וב-1976 שב סאדק אל-מהדי לסודאן כשהוא עומד בראש כוח שאומן בלוב בעידוד הנשיא הלובי קדאפי, וניסה להדיחו. הכוח חדר לח'רטום ולאומדורמן תוך שהוא גורם לכ-3,000 הרוגים לפני שהוכרע.
שנות השמונים.
בתחילת שנות השמונים שינה נומיירי את טעמו וחבר לאחים המוסלמים. ב-1983 השליט בסודאן את השריעה, חוקי הדת האסלאמיים, וכפה אותה גם במחוזות הדרום, הנוצרי ברובו, תוך פיזור הממשלה האוטונומית שם ותוך הפרה של הסכם אדיס אבבה. צעדיו הציתו מחדש את מלחמת האזרחים בין הדרום לצפון, שארכה 22 שנים, והסתיימה רק ב-2005, לאחר חתימת הסכם שלום עם המורדים, שהפך את אזור דרום סודאן לאוטונומי.
ג'עפר נומיירי היה אחד המנהיגים הערביים היחידים ששמרו על קשרי ידידות עם נשיא מצרים אנואר סאדאת לאחר חתימת הסכם השלום עם ישראל. נומיירי אף השתתף בהלווייתו של סאדאת לאחר הירצחו בידי קושרים.
גלות וחזרה לסודן.
נומיירי הודח ב-6 באפריל 1985, בעת שהיה בביקור רשמי בארצות הברית, בתקווה לזכות בסיוע כספי נוסף מוושינגטון, על ידי שר ההגנה שלו, עבד א-רחמן סוואר א-דהב. בבחירות שלאחר מכן הפך המנהיג האסלאמיסט, סאדיק אל-מהדי (שניסה לעשות הפיכה נגד נימאירי ב-1976) לראש ממשלה.
נומיירי חי בגלות במצרים בין השנים 1985–1999, בוילה הממוקמת ברובע הליופוליס, בקהיר. הוא חזר לסודן במאי 1999, וזכה לקבלת פנים נלהבת שהפתיעה רבים ממנגדיו. בשנה שלאחר מכן הוא התמודד בבחירות לנשיאות נגד הנשיא המכהן עומר אל-בשיר, אך כשל, והשיג רק 9.6% מהקולות בבחירות שהוחרמו על ידי האופוזיציה הסודנית ונטען כי זויפו. בשנת 2005 חתמה מפלגתו של נומיירי, ברית כוחות העבודה, על הסכם מיזוג עם הקונגרס הלאומי השולט בסודן. הקונגרס הלאומי ניהל משא ומתן על סיום מלחמת האזרחים הסודנית השנייה, שנחתמה בהסכם שלום כולל ב-9 בינואר 2005.
נימאירי מת מסיבות טבעיות בביתו באומדורמן ב-30 במאי 2009. עשרות אלפים הגיעו להלוויה הרשמית שלו, כולל חברי הכוחות הפוליטיים של סודאן שהתנגדו לשלטונו.
לאחר מותו של נימאירי במאי 2009, חבר מועצת הפיקוד המהפכני לשעבר חאלד חסן עבאס נבחר לראש ברית כוחות העבודה העמים. פיצולים התרחשו בין תומכי נומיירי, כאשר חלקם אישרו את השותפות עם הקונגרס הלאומי, ואחרים טענו כי הקונגרס הלאומי התנער מהסכם המיזוג ולא יישם אותו כראוי. הקבוצה שתפצלה הקימה את האיחוד הסוציאליסטי, שהשתתף בבחירות לפרלמנט בסודן בשנת 2010. קבוצה אחרת בראשות פרופסור ד"ר פאטימה עבד אל מחמוד, הקימה את האיחוד הסודאני הסוציאליסט הדמוקרטי Partu, כמפלגה היורשת של האיחוד הסודני הסוציאליסטי. עבד אל מחמוד הייתה השרה הראשונה בממשלה בסודן בשנות ה-70, והאישה הסודנית הראשונה שהתמודדה על הנשיאות בבחירות בסודאן ב-2010.
המגעים החשאיים עם ישראל.
בשנות השבעים יצרה ממשלת ישראל קשר עם נומיירי באמצעות המוסד והשיגה את הסכמתו להעלאת יהודי אתיופיה בחשאי משטח מדינתו. למאמצים סייע משה מני שהיה רופאם של מנהיגי מדינות ערב. לנומיירי הועבר תמורת שיתוף הפעולה, סכום של 40 מיליון דולר. אלפים מיהודי אתיופיה עזבו את כפריהם וחצו את הגבול לסודאן ברגל, תוך התחזות לפליטים ממחוזות אחרים באתיופיה בהם שרר רעב. היהודים שוכנו במחנות פליטים של הצלב האדום, משם הוברחו לישראל בדרכי הים והאוויר. משנת 1977 עד נובמבר 1984 הגיעו לישראל כחמשת אלפים יהודים מבני העדה, ובמקביל נספו לפחות ארבעת אלפים יהודים בדרך לסודאן ובמחנות ממגפות, מרעב ומהתקפות שודדים רצחניות.
בשלהי 1984 גבר החשש לחיי היהודים הממתינים במחנות מוכי המגפות, והושגה הסכמתו של נומיירי להפעלת רכבת אווירית שתטיס את אלפי העולים משטח סודאן. כך יצא לדרך מבצע משה, במסגרתו הוטסו כשמונת אלפים עולים תחת איפול תקשורתי, המטוסים נחתו במסלולים צדדיים ורה"מ שמעון פרס הגיע להסכמה עם ועדת העורכים של העיתונים בארץ לא לפרסם. בינואר 1985 הידיעות על המבצע הגיעו ליהודי ארצות הברית על ידי נציג הסוכנות שגייס כסף למבצע. משם דלפו טרם סיום המבצע לתקשורת באמצעות עיתונאי ישראלי שכתב על כך בכתב העת נקודה (גיליון 82, 4/1/1985), הכתבה צוטטה בוושינגטון וממשלת ישראל אולצה לסיים את המבצע בטרם עת ב-5 בינואר 1985, בעקבות החשיפה הופעלו לחצים על נומיירי מצד מנהיגים ערביים אחרים להפסיק את הסיוע. באתיופיה ובסודאן נותרו עוד קרוב ל-15,000 יהודים, ומשפחות רבות נקרעו: חלק מההורים או הילדים נשארו באתיופיה וחלק הגיעו לישראל. בהמשך אותה שנה הועלו מהמחנות בסודאן לארץ כאלף יהודים במבצע שבא, ביוזמת ג'ורג' בוש האב, שהיה אז סגן נשיא ארצות הברית.
ג'עפר נמירי
חדוה בן-ישראל
חדוה בן-ישראל (נולדה ב-14 באוגוסט 1925) היא פרופסור אמריטה בחוג להיסטוריה כללית שבאוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה.
חדוה בן-ישראל נולדה וגדלה בירושלים להורים בני העלייה השנייה והשלישית. אביה, יצחק בן-ישראל, היה מורה, סופר ומוכר ספרים, חבר אספת הנבחרים הראשונה, מראשוני המורים לעברית, שלפני עלייתו, הכשיר מורים לעברית בקרקוב. המציא את השיטה הראשונה של סטנוגרפיה בעברית.