ב-1911 עלה לארץ והחל לעבוד ביקב של ראשון לציון. לאחר זמן מה החל לשמור ברחובות וראשון לציון בחסות ארגון השומר (לא כחבר) יחד עם צבי בקר וצבי ניסנוב. ב-1912 הפך ל"מועמד" לקבלה לארגון (התקבל רק ב-1916). תקופה מסוימת שמר גם ביבנאל.
ב-1914 החליט "השומר" על הקמת "קבוצת רועים" שתאחד במעשיה את כיבוש המרעה עם השמירה ומינה 4 חברים לייסד את הקבוצה: פליישר, צבי בקר, דוד צלביץ ואריה אברמזון. על מנת ללמוד את תחום הנוקדות הלכו שלושה מהם (פליישר, צלביץ' ואברמסון) לחיות בין הערבים והבדואים למשך שנה ולמדו את סודו הרעייה. בתום התקופה קיבלו פליישר והקבוצה את האחריות לרעיית העדר של היישוב בית גן. בנוסף פעלו הארבעה להרחיב את קבוצת הרועים. לאחר שלמדו את סודות תחום הרעייה נשכרו אנשי הקבוצה גם לרעות את העדרים של כנרת ומצפה. עם עליית אנשי השומר להתיישבות באצבע הגליל הצטרף פליישר אליהם והחל רועה את עדרי הקבוצה על אדמות חמרה. עקב סכסוך עם החקלאים שבקבוצה, נטשו הוא ואריה אברמזון את המקום.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה גויס פליישר לעבודה עבור הצבא הטורקי בסיני, כנהג עגלת משאות, אך ברח משם והגיע לרעות את העדרים של המושבות בית-גן וכנרת ובגלל הרקע שלו מונה גם כמשגיח על הסליק. במסגרת תפקידו זה נסע לחוות רוחמה כדי לרכוש נשק ופגש שם את יוסף לישנסקי שעסק בהקמת "ארגון המגן" המתחרה לארגון "השומר". כשהטורקים פעלו נגד מחתרת ניל"י ורדפו אחרי יוסף לישנסקי הם הגיעו גם למושבה ופליישר נחקר והוכה. על מנת לחמוק ממאסר טורקי התגייס לצבא האוסטרי (שהיה בן ברית לטורקים) ונשלח לחלב שבסוריה אך שם נאסר ונשלח לכלא בדמשק. במהלך העברתו מדמשק לכלא בקושטא הצליח לברוח וב-1918 הגיע בחזרה לארץ (מאחר שהבריטים כבר שלטו בארץ בוטלו צווי המאסר נגדו).
עם חזרתו לארץ התגייס פליישר (יחד עם עוד מספר אנשי "השומר") לגדוד 40 של "קלעי המלך" במסגרת גדודים העבריים והוצב בסרפנד. בתקופת שירותם בגדודים פעלו אנשי "השומר" להעביר כלי נשק ותחמושת לסליקים שהוקמו ליד המחנות שם שהתה היחידה.
ב-1921, לאחר שחרורו מהגדודים, נשלח על ידי ישראל שוחט לרכוש נשק באוסטריה עבור ארגון ההגנה. את הנשק שרכש שלח בצורות שונות לארץ. בעקבות גילוי אחד המשלוחים נאסר ונחקר ואחרי שחרורו נאלץ לעזוב את אוסטריה ואת פעילות רכישת והברחת הנשק המשיך מקושטא. ב-1923 הסתכסך עם ראשי ארגון הברחת הנשק והחליט לחזור לארץ.
עם חזרתו לארץ שב והצטרף לקבוצת הרועים ועסק ברעיית עדרים במספר יישובים בארץ עד שהתיישב, עם מספר רועים נוסף, בגבעות שייח' אבריק ליד ידידו אלכסנדר זייד. ב-1922 נשלח, על ידי ישראל שוחט, לאירופה לרכוש נשק ובזמן היותו שם נודע לו על פירוק קבוצת הרועים. כשחזר פליישר רכש עדר וחזר להתיישב, עם חברו אריה אברמזון, בשייח' אבריק. עם הזמן הסתכסך פליישר הרועה עם זייד החקלאי ונאלץ לוותר על רכושו וב-1929 נטש, עם משפחתו, את המקום ועבר לחיפה. ב-1930 עמד בראש קבוצת אנשי "השומר" שהקימה, בפעם השלישית, את באר טוביה שבה בנה את ביתו ושם חי את שארית חייו.
פליישר נשא לאישה, ב-1925, את רחל בורשטיין ולהם 5 ילדים. נפטר ב-1974 ונקבר בחלקת השומרים בבית הקברות בתל חי. גם רחל אשתו נקברה שם.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:אנשי השומר]]
[[קטגוריה:חברי פועלי ציון]]
[[קטגוריה:אישים הקבורים בחלקת השומר בכפר גלעדי]]
[[קטגוריה:אנשי העלייה השנייה]]
[[קטגוריה:הגליל: אישים]]
[[קטגוריה:לוחמי הגדודים העבריים]]
[[קטגוריה:באר טוביה: אישים]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1893]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1974]]
נובה (מוזיקה ערבית)
ז'ירונה (פירושונים)
ג'ירונה (Girona)
יצחק אבישור
יצחק אבישור (נולד ב-1939) הוא בלשן, היסטוריון וחוקר מקרא ישראלי. פרופסור אמריטוס באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה.
יצחק אבישור נולד בעיראק בשנת 1939. בשנת 1951 עלה לישראל ביחד עם משפחתו, כחלק מעליית יהודי עיראק. בשנת 1962 השלים לימודים בסמינר למורים ע"ש דוד ילין.
בשנת 1968 השלים אבישור תואר ראשון במקרא ובהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 1970 השלים תואר שני במקרא ובשנת 1975 השלים דוקטורט. נושא הדיסרטציה שלו היה "צמדי המלים במקרא ומקביליהם בשפות השמיות של המזרח הקרוב".
לאורך השנים פרסם עשרות ספרים ומאמרים על נושאים כגון השירה המקראית וספרות המקרא בזיקתה לספרות המזרח הקדום, בלשנות עברית ושמית, הערבית היהודית החדשה, ההיסטוריה של יהודי עיראק ועוד.
בשנת 1998 ערך את הספר "שבחי הרמב"ם: סיפורים עממיים בערבית יהודית ובעברית מהמזרח ומצפון-אפריקה", בספר כונסו אגדות, שנכתבו בערבית יהודית והופצו בקרב יהודי צפון אפריקה והמזרח על אודות הרמב"ם, במהלך ימי הביניים ואילך. סיפורים על הרמב"ם שקשרו כתרים רבים לאישיותו והעלהו למדרגה עליונה.
בשנים 2008–2010 הוציא לאור מילון בן שלושה כרכים של הדיאלקט הערבי של יהודי עיראק.
שימש כמנהל המדעי של מרכז מורשת יהדות בבל, וכעורך כתב העת "העברית ואחיותיה: כתב עת לחקר הלשון העברית וזיקתה ללשונות השמיות וללשונות היהודים" בהוצאת אוניברסיטת חיפה.
אימונולוג
דרור משעני
דרור משעני (נולד ב-23 ביוני 1975) הוא סופר, חוקר ספרות, עורך ומתרגם ישראלי. כסופר וחוקר ספרות, הוא מתמחה בז'אנר הסיפור הבלשי.
ביוגרפיה.
דרור משעני נולד בשנת 1975 בחולון, בן לעו"ד מרדכי משעני, לימים חבר הכנסת מטעם "ישראל אחת" ו"גשר".
הוא בעל תואר ראשון בספרות עברית ובמשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני בספרות עברית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. כיום הוא מלמד בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב. מיוני 2005 ועד אפריל 2008 היה עורך המוסף "ספרים" של עיתון "הארץ", וממאי 2008 ועד דצמבר 2013 היה עורך ספרות מקור בהוצאת "כתר ספרים". בין השאר ערך את הספרים "גוף שני יחיד" מאת סייד קשוע, "נתניה" מאת דרור בורשטיין, "צ'חלה וחזקל" מאת אלמוג בהר ו"ביום שהמוזיקה מתה" מאת אופיר טושה גפלה.
תרגם את "ערבי פריז" ו"מות המחבר" מאת רולאן בארת, ואת "מהו מחבר?" מאת מישל פוקו.
בשנת 1998 זכה סיפורו "DRIVE" בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ".
בשנת 2006 יצא לאור ספרו "בכל העניין המזרחי יש איזה אבסורד: הופעת המזרחיות בספרות העברית בשנות השמונים".
בשנת 2017 עלתה לשידור ברשת CBS האמריקנית הסדרה "חוכמת ההמונים" המבוססת על תסריט של משעני ושירה חדד.
בשנת 2019 הוא היה שותף להפקת סדרה Preso No. 1.
משעני נשוי למרתה, חוקרת ספרות, ואב לשניים. מתגורר בתל אביב. הוא משמש כראש המסלול לכתיבה יוצרת בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
ספרות בלשית.
יצירתו העיקרית היא סדרת הרומנים הבלשיים שבמרכזם פקד אברהם אברהם. בסדרה יצאו הספרים:
"אפשרות של אלימות" זיכה את משעני בפרס ברנשטיין לשנת 2014. בשנת 2013 הוענק לו פרס היצירה לסופרים ומשוררים. הרומנים בסדרה תורגמו לשפות רבות והיו מועמדים לפרסים ספרותיים בינלאומיים.
הספר "תיק נעדר" עובד ב-2017 לסרט קולנוע צרפתי בכיכובו של וינסנט קאסל.
הספרים "תיק נעדר" ו"אפשרות של אלימות" עובדו לסדרת טלוויזיה בת שמונה פרקים בשם תיק נעדר, הסדרה בוימה על ידי עודד דוידוף והופקה בהפקה משותפת של כאן 11 וקשת 12.
הסדרה שודרה בערוץ כאן 11 במהלך שנת 2019 ובמאי 2020 עלתה לשידור גם בקשת 12.
תזה מרכזית של משעני היא שכל סיפור בלשי אפשר לקרוא פעמיים: "פעם מתוך קבלת סמכותו של הבלש כמתבונן וכפרשן, ופעם מתוך התבוננות בבלש עצמו כעיוור, התבוננות הדוחה את מעמדו כמתבונן וכפרשן, או לפחות מטילה בו ספק." כלומר, הפתרון שמציע הבלש אינו נכון בהכרח, ובקריאה שנייה של הסיפור אפשר לחשוף פיתרונות אחרים לתעלומה. גישה דומה הוא שם בפי גיבור ספר, הבלש אברהם אברהם: "אני קורא כל ספר מתח, ואז אני עורך חקירה משל עצמי ומוכיח שהבלש בספר טועה או מטעה את הקוראים במכוּון, ושהפתרון האמיתי שונה מהפתרון שאותו הוא מציג".
על כתיבה בז'אנר הבלשי אמר משעני: "אני מאוד אוהב את הכתיבה בז’אנר. אתה לא צריך להעמיד פנים שאתה מקורי. אתה כותב בלש וברור שהוא נשען על אלפי בלשים אחרים, ואתה גם מודה בזה."
הספר "שלוש" תורגם לגרמנית באוגוסט 2019, זכה בפרס Deutsche Krimipreis והיה 12 שבועות ברשימת רבי המכר של "דר שפיגל". תרגומי הספר לאנגלית, צרפתית, איטלקית ספרדית וקטלאנית עומדים לצאת בקרוב.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
על כתביו:
משל גרגיר החרדל
גוספיץ' (מחנה ריכוז)
מחנה הריכוז גוֹסְפִּיץ' (בסרבו-קרואטית: Logor Gospić, בסרבית קירילית: Логор Госпић ), היה מחנה ריכוז אשר הוקם על ידי שלטון האוסטאשה כ-4 קילומטרים מהעיירה גוספיץ' במדינת קרואטיה העצמאית, בסמוך לחופי הים האדריאטי, ופעל מיוני ועד שלהי אוגוסט 1941. הוא נועד לשמש כמחנה מעבר למגורשים בני יהדות יוגוסלביה מאזור קרואטיה בדרכם למחנות ההשמדה וכן לתושבים ממוצא סרבי.