בכפר התגוררו סייענים לישראל במשך תקופות שונות, הוא זכה לכינוי "כפר המשת"פים" ותושביו נחשבו בעיני רבים מהפלסטינים כבוגדים שדינם מיתה. על מהות הסיוע והיקפו ניתנו דיווחים רבים וסותרים. בעת ביצוע תוכנית ההתנתקות, בקשו רבים מתושבי הכפר שלא קבלו אזרחות ישראלית לעבור לישראל וטענו שהם נתונים בסכנה בגלל סיוע לישראל. על פי מקור אחד, במהלך השנים יושבו בדהנייה 12 משפחות סייענים שעברו מסיני וכ-15 סייענים מיהודה ושומרון וחבל עזה שעברו ממקומות מגוריהם במהלך האינתיפאדה השנייה ואלו הועברו מהכפר בסביבות שנת 1996. בדיווח אחר סופר שבקצה הכפר הוקצה מתחם מגורים זמני עבור משפחות של סייענים בדרך ליישובם מחדש בישראל. הסייענים שהו במתחם זה במשך מספר חודשים לפני שנמצא להם מקום קבע בישראל, ועברו בו כ-400 משפחות. בין תושבי הכפר היו שטענו שהיקף הסיוע לישראל היה גדול יותר ושרבים מתושבי הכפר סייעו לישראל גם בעת מגוריהם בכפר. בעת ההכנות לביצוע תוכנית ההתנתקות טענו דוברים ישראליים שהטענות על סיוע לישראל מוגזמות, וכי חלק מתושבי הכפר נתונים בסכנה מהפלסטינים בגלל השתתפות בהברחות ובפעילות פלילית ולא בגלל סיוע לישראל.
במסגרת הסכמי אוסלו נקבע שהכפר יישאר בשליטה ישראלית עד הכרזת חנינה כללית מטעם הרשות הפלסטינית לתושבי הכפר וארגון סידורים להגנה על ביטחונם. הכפר לא הועבר לשליטה פלסטינית ולאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה נאסרה כניסתם של תושבי דהנייה לרצועת עזה ורבים מתושבי הכפר נהגו להסתובב בו חמושים מחשש לחייהם. הכפר הוקף בגדר, והמעבר לשטח הפלסטיני נוהל על ידי מנהלת התיאום והקישור ושימש את הפלסטינים שהורשו להיכנס לכפר: מורים, רופאים, עובדי שירותי המים והחשמל וסוחרים.
מעבר כרם שלום שימש את תושבי הכפר שעבדו בישראל, ותושבים נוספים עבדו ביישובי גוש קטיף.
פיצוי תושבי הכפר.
לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות ישראל הודיעה שהיא תיסוג גם מדהנייה כמו מכל רצועת עזה. תושבי הכפר שהחזיקו בתעודת זהות ישראלית כחולה, הורשו לעבור לישראל ובתחילה טענו בישראל שהתושבים בעלי תעודת זהות כתומה של המנהל האזרחי יעברו למצרים. התושבים עתרו לבג"ץ. בעקבות זאת הצהירה המדינה שתושבי הכפר יוכלו להיכנס להליך מדורג של קבלת תושבות קבע בישראל. בסיוע צה"ל ומשרד הביטחון עברו כ-40 משפחות להתגורר במבנים ארעיים בתל ערד, באזור הסמוך ליישובים בדואים בלתי מוכרים. התושבים התלוננו על הזנחה על ידי הרשויות הישראליות, העדר בתנאים בסיסיים, ועל התנכלויות מצד שכניהם הבדואים. זמן קצר לאחר שהגיעו לתל ערד, הביעו גורמים בהנהגה הערבית והבדואית אי-שביעות רצון מנוכחותם. לאחר שהדבר התפרסם בעיתונות הערבית וקיבלו תושבי דהנייה לשעבר איומים ואף נורו לעברם יריות. כתוצאה מכך הם עברו לחבל שלום.
למרות שהכפר דהנייה הוקם ומומן על ידי ממשלת ישראל, הוא לא הוסדר מבחינה חוקית ועל כן נחשב עד לפינויו כ"כפר לא מוכר". ככזה, הוא לא נכלל ברשימת היישובים הזכאים לפיצוי לפי חוק יישום תוכנית ההתנתקות. משום כך, פיצוי תושביו נעשה באופן חלקי בלבד, בדומה לתושביהם של יישובים לא מוכרים יהודיים שהיו בגוש קטיף. בדו"ח ועדת החקירה הממלכתית של השופט אליהו מצא, המליצה ועדת החקירה, בניגוד לעמדת היועץ המשפטי לממשלה, להכיר בכל היישובים הלא מוכרים בגוש קטיף ככאלה שתושביהם זכאים לפיצוי מלא, בדומה ליישובים המוכרים.
האפיפיור אנסטסיוס הראשון
האפיפיור אלכסנדר הראשון
לזלי גור
האפיפיור דיוניסיוס
Canineparvovirus
ביצה משומרת
הממלכה ההאשמית הירדנית
הסמינר למורים בבית הכרם
סמינר למורים העברי
האפיפיור קורנליוס
בנימיני
האפיפיור זוסימוס
צבי בנימיני
צבי נחום בנימיני (1875 – 1964) היה יושב ראש הוועד של רמת השרון בין 1928 ל-1949, וראש המועצה המקומית הראשון שלה, בין 1949 ל-1955.
ביוגרפיה.
בנימיני נולד בביאליסטוק שבגוברניית גרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין) בשנת 1875. הוא למד קרוב לשנה בישיבת וולוז'ין. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, והתיישב ברמת השרון (שנקראה אז "עיר שלום"), ב-1927, וכבר באותה שנה נבחר ליו"ר הוועד.
באותה העת התגוררו ביישוב כ-50 תושבים, ורבים מבעלי הקרקעות נמנעו מלהתיישב בהן. בהנהגתו שינה הוועד את התקנון שלו, ונקבעה הוראה כי בעלי קרקעות שלא יתיישבו בהן יחויבו למכור אותן. ב-1929 כבר עמד מספר התושבים על כ-200, וב-1934 הגיע לכ-400. כן שונה שמה, ב-1932, מ"עיר שלום" ל"רמת השרון". בנוסף, פותחה תשתית מים יעילה יותר, שמנעה את הצורך להביא מים בחביות מהיישובים הסמוכים. כדי לסייע לתושבים שנקלעו לקשיים כלכליים, בנימיני הקים בנק שהעניק הלוואות לתושבים.
ב-1949, עם כינונה של המועצה המקומית, מונה לעמוד בראשה, וב-1950 נבחר לתפקיד בבחירות הראשונות שנערכו. במהלך כהונתו הוקמה מעברת רמת השרון בחלקה המזרחי של המושבה, והוחל ביישוב תושביה בשכונת קבע, שכונת מורשה. כן הוקמו שכונות נווה מגן ואזור התעשייה הסמוך לה. בשלהי כהונתו נאבק, ללא הצלחה, ביוזמה להקמת מחנות גלילות בשטחי הכפר אג'ליל, אותם ראה כהמשך לשטחים החקלאיים של המושבה.
ב-1955, כשהיה כבן 80, פרש מהתפקיד ולא התמודד על כהונה נוספת. באותה העת הגיע מספר התושבים ברמת השרון לכ-8,000. שנים ספורות אחר כך נכתב עליו בעיתון דבר:
ב-1964 הלך בנימיני לעולמו. על שמו של בנימיני קרויים הקונסרבטוריון של רמת השרון ורחוב ברובע אלון.
הותיר חמישה בנים: חיים, ברוך (בני), יצחק, שמחה ואליהו.
יצחק שמחה ואליהו, הקימו את חברת "האחים בנימיני, חברה לחקלאות בעם", ונודעו כמפתחי החקלאות בישראל
יצחק כספי
יצחק כספי (1906 – 17 בספטמבר 1987) היה ראש המועצה המקומית השני של רמת השרון, בין השנים 1959-1955.
כספי נולד בלודז', עלה לארץ ישראל ב-1926 והתיישב בעין שמר. ב-1928 עבר למושבה עיר שלום (רמת השרון של ימינו). הוא שימש כמפקד ההגנה במושבה, גם במהלך מאורעות תרפ"ט והמרד הערבי וכן כיהן כחבר בוועד המקומי.
עם כינונה של המועצה המקומית ב-1949 מונה לחבר המועצה, הוא המשיך לכהן בה לאחר הבחירות הראשונות, ב-1950. ב-1955 היה מועמד מפא"י לראש המועצה ונבחר. במהלך כהונתו הושלם פינויה של מעברת רמת השרון, ואחרוני תושביה שוכנו בשכונת מורשה. כן הוקמו בתי ספר וגני ילדים חדשים, והוכנה תוכנית מתאר חדשה. בבחירות שנערכו ב-1959 לא התמודד על כהונה נוספת.
כספי נפטר בשנת 1987 ונקבר בבית העלמין הישן (הנצח} של רמת השרון.
צ'לאדז'
צ'לאדז' (בפולנית: Czeladź) היא עיר בזגלמביה (שלזיה) שבדרום פולין סמוך לגבול עם סלובקיה. בזמן מלחמת העולם השנייה שכנה העיר על גבול גרמניה. בשנת 2008 התגוררו בעיירה 34,072 תושבים.
עד 1999 הייתה העיר משויכת לפרובינציית קטוביץ, וכאשר הוקמה פרובינציית שלזיה שויכה אליה. העיר היא חלק מהמרחב העירוני קטוביץ המונה כ-2.7 מיליון נפש המהווה כשלעצמו חלק מהמטרופולין של שלזיה המונה כ-5.3 מיליון נפש.
העיר נוסדה במאה ה-13 וקיבלה מעמד של עיר ב-1262. במאה ה-14 הייתה חשיבות העיר במכרות שסביבה.
הקהילה היהודית.
עד שנת 1863 חל איסור על היהודים להתיישב בעיר. בסביבות שנת 1850 נתגלו ליד העיר מכרות פחם, דבר שהפך את העיר מעיירה שכוחה, לעיר תעשייתית. בשנת 1863 החלו ראשוני היהודים להגיע לעיר שכונה ביידיש טשעלאדז, והם התניעו את הכלכלה המקומית. על פי מקור אחד, ראשון היהודים בעיר היה ראש משפחת שוויצר, שהיה אחד מעשירי אזור זגלמביה. על פי מקור אחר, היהודי הראשון שהגיע לעיר היה ממשפחת שטנצל.
על פי ספר סוסנוביץ והסביבה, לפני מלחמת העולם השנייה, התגוררו בעיירה קרוב ל-2,000 יהודים, רובם חסידי רדומסק וסוכוטשוב. הקהילה היהודית יוצגה במועצת העיר על ידי חיים שוויעצר. במשך תקופה היה רב הקהילה היהודית הרב שלמה שטענציל. הקהילה היהודית התקיימה בעיירה עד השואה. עם תום המלחמה ניסו מספר ניצולים לחזור לעיר, אולם משנרצחו שניים מהם, עזבו כולם את המקום.
תחנת החלל סאליוט
הורמיסדס
האפיפיור הורמיסדס (בלטינית: Hormisdas) היה אפיפיור שכיהן מ-20 ביולי 514 עד שנת 523. תקופת כהונתו אופיינה בפילוג האקסיאני, שהחלה בשנת 484 במאמץ לפייס את מאמיני המונופיזיטיזם. מאמציו לסיים את הפילוג צלחו, וב-28 במרץ 519 אושרר החיבור בין קונסטנטינופול ורומא.
הוא נולד בפרוזינונה שבקמפניה בשלהי האימפריה הרומית המערבית. שמו מרמז על כבוד שניתן לנסיך פרסי גולה בשם הורמיזד. הורמיסדס היה אלמן ודיאקון רומאי בעת עלייתו לכס האפיפיורות. גם בנו כיהן כאפיפיור בשם סילבריוס. חלק ניכר מפעילותו כאפיפיור הוקדש לטיפול בקרע בין המזרח למערב, שנוצר החל בשנת 484.
תל אבו הואם
תל אבו הַוַּאם ("הואם" הוא כינוי למין ציפור) הוא תל עתיק בדרום מפרץ חיפה. על התל נמצאו שרידי יישוב ששימש כעיר נמל וכמרכז מסחרי חשוב בתקופת הברונזה המאוחרת, בתקופת הברזל ובתקופה הפרסית-הלניסטית בארץ ישראל. ההתיישבות בתל לא הייתה רציפה, ובחפירות ארכאולוגיות נמצאו פערים התיישבותיים בין שכבות ארכאולוגיות המצביעים על תקופות שבהן האתר היה נטוש, ולאחר כמה מאות שנים נבנה מחדש.
התל הנמוך, שבמשך השנים הוסר חלקו העליון ומדרונותיו כוסו בעפר, שוכן בתחומי חיפה מדרום לוואדי סלמאן ולאזור שפך נחל קישון לים התיכון, במרחק 1.5 קילומטר מחוף מפרץ חיפה. גובהו במקור היה כשמונה מטרים (גובה ראש התל לפני תחילת עבודות הפיתוח באזור) ושטחו אינו ידוע במדויק. היום שוכן על התל מבנה של חברת החשמל שיסודותיו נחפרו לתוך התל, וכן מספר מעמודי גשר הכניסה של כביש 22 לעיר התחתית של חיפה.
הצעות לזיהוי האתר.