ישנם 13 מינים המכונים בשם מרלוזה:
לא לכל מיני המרלוזה יש חשיבות מסחרית משמעותית, אבל ידוע כי אוכלוסיות מרלוזת המים העמוקים ומרלוזת המים הרדודים גדלות במהירות ומינים אלה מהווים את עיקר הדיג.
שימוש מסחרי.
הביקוש הגבוה ביותר למרלוזה הוא באירופה. הביקוש הוא לשלושה סוגי מוצרים: דג טרי - שאותו דגים לרוב באירופה עצמה, ודג קפוא ופילה קפוא, שאותם מייבאים מחוץ ליבשת ומעבדים במפעלים באירופה.
מרלוזה היא דג המאכל הנפוץ ביותר בארגנטינה. בנוסף לשניצל מבשר בקר או עוף, מוגשת בכל מסעדה ארגנטינאית המגישה שניצלים גם מנה של שניצל מרלוזה (Milanesa de Merluza), שהיא אחת המנות הלאומיות של המדינה.
ספרד היא המדינה בעלת הצריכה הגבוהה ביותר של מרלוזה באירופה: 6 קילוגרם לאדם לשנה - כמחצית מכלל צריכת המרלוזה באירופה. למרות שהצריכה הספרדית של מרלוזה ודגים אחרים פחתה בעשור האחרון (ספרד היא השנייה בעולם בצריכת דגים לנפש אחרי יפן), המרלוזה עדיין מהווה כשליש מצריכת הדגים הכוללת בה. מדינות אחרות הצורכות מרלוזה בכמות גבוהה הן צרפת, איטליה ופורטוגל.
בספרד, מסעדות לרוב רוכשות את המרלוזה דרך קמעונאים. עם זאת, מוצרי מרלוזה מעובדים מופצים על ידי סיטונאים. מוכרי דגים, שווקים ציבוריים ומרכולים מוכרים מרלוזה בצורות שונות: פילה קפוא, פילה עם עור, פילה ללא עור, ועוד.
בצרפת, דגים נרכשים בדרך כלל בסופרמרקטים. עקב המחסור במרלוזה אירופאית, סיטונאים צרפתים רוכשים מרלוזה טריה ממדינות מחוץ לאירופה כגון ארגנטינה ונמיביה, ולאחר מכן מייצאים אותו לספרד.
באיטליה, בתי מלון, מסעדות, סופרמרקטים וגופים מוסדיים רוכשים כמות גדולה של דגים. עם זאת, קמעונאים וסיטונאים רוכשים את רוב פילה המרלוזה הקפוא כדי למכור בשווקים.
באירלנד, מרלוזה היא דג פופולרי שנמכר טרי מהאוקיינוס האטלנטי בסופרמרקטים ועל ידי מוכרי דגים מקומיים.
בבריטניה משמשת המרלוזה להכנת פיש אנד צ'יפס.
בהונגריה מרלוזה מטוגנת עם פפריקה ("הק") היא הדג המבוקש ביותר בעונת הקיץ, במיוחד באזור בלטון, ובשווקים פתוחים ברחבי הארץ.
המרלוזה נמכרת קפואה (כסטייק או פילה), טריה, מעושנת או מומלחת.
קריטריונים לקנייה.
כאשר קונים פילה מרלוזה או מוצר מרלוזה אחר, על הצרכנים לחפש מרלוזה עם בשר בצבע לבן, ללא סימני השחמה, יובש או אפרוריות ועם ריח טרי של מי ים.
דיג.
השיטה העיקרית לדוג מרלוזת מים עמוקים היא בעזרת מכמורת, בעוד שמרלוזת מים רדודים ניתן לדוג בעזרת מכמורת או חכה. אזורי הדיג העיקיים של המרלוזה הם בדרום מערב האוקיינוס האטלנטי (ארגנטינה ואורוגוואי), בדרום מזרח האוקיינוס השקט (צ'ילה ופרו), בדרום מזרח האוקיינוס האטלנטי (נמיביה ודרום אפריקה), בדרום מערב האוקיינוס השקט (ניו זילנד), ובים התיכון והים השחור (איטליה, פורטוגל, ספרד, יוון וצרפת).
דיג-יתר.
עקב דיג יתר, כמות הדיג של המרלוזה הארגנטינאית ירדה באופן דרסטי. כ-80% מדגי המרלוזה הבוגרים נעלמו ככל הנראה מחופי ארגנטינה. המרלוזה הארגנטינאית לא צפויה להיעלם, אך ייתכן שהמלאי יהיה כה נמוך עד שדיג מסחרי של מרלוזה לא ישתלם עוד. בנוסף, הדבר משפיע לרעה על התעסוקה, מכיוון שאנשים רבים מאבדים את מקום עבודתם בתעשיית הדיג. מצד שני, מחירי המרלוזה הארגנטינאית עולים עקב המחסור. לירידה ביצוא המרלוזה עלולה להיתו השפעה על כלכלת ארגנטינה.
בצ'ילה, יצוא הדגים, ובמיוחד המרלוזה הצ'יליאנית, ירד באופן דרמטי בכמעט 19 אחוזים. הסיבה העיקרית לירידה זו היא רעידת האדמה והצונאמי בצ'ילה בפברואר 2010. אסונות אלה הרסו את רוב מפעלי העיבוד, במיוחד חברות לייצור קמח דגים ופילה קפוא.
דיג המרלוזה האירופית נמצא הרבה מתחת לרמות ההיסטוריות בגלל דלדול כמויות המרלוזה בים התיכון ובים השחור. ייתכן שמספר גורמים שונים הביאו לירידה זו, לרבות דיג שנתי כולל גבוה מדי, דיג לא בר קיימא, בעיות אקולוגיות, דיג של דגים צעירים או דיג ללא רישיון.
על פי הקרן העולמית לשימור חיות הבר, המין היחידי של המרלוזה שאינו כרגע במצב של דיג-יתר הוא מרלוזת המים הרדודים ליד חופי נמיביה. נמיביה היא המדינה היחידה שהגדילה את מכסת דיג המרלוזה שלה, מ-130,000 טונות בשנת 2009 ל-145,000 טונות בשנת 2010. יתרה מזאת, משרד הדיג של נמיביה מקפיד על כללים נוקשים מאוד לגבי דיג מרלוזה. כך למשל, העונות האסורות בדיג של מרלוזה נמשכות כחודשיים (ספטמבר ואוקטובר), בהתאם לרמת המלאי. כלל זה יושם כדי להבטיח את הצמיחה המחודשת של אוכלוסיית המרלוזה. הגבלות נוספות אוסרות על דיג במכמורת של מרלוזה במים שעומקם פחות מ-200 מטר, כדי למנוע פגיעה בבתי גידול של מינים שאינם מטרה לדיג ולמזער דיג נלווה של דגים אחרים.
העברת דגי מרלוזה לאזורים לא-ילידיים על-ידי האדם.
"מדריך הדייגים" של פרנק פורסטר משנת 1885 מזכיר מרלוזה שהועברה מחוף אירלנד לקייפ קוד בחוף מסצ'וסטס בארצות הברית. לא ברור באיזה מין של מרלוזה מדובר, אבל "מדריך הדייגים" קבע:זהו דג מי מלח אירי, הדומה במראהו לדג בקלה. במפרץ גאלווי, ובמפתחי ים אחרים של אירלנד, המרלוזה מצויה בשפע, ודגים אותה בכמות גדולה. היא נמצאת גם באנגליה ובצרפת. מאז ההגירה האירית לארצות הברית, המרלוזה באה בעקבותיהם, וכעת נמצאת במפרץ ניו יורק, במים סביב בוסטון ומול קייפ קוד. כאן קוראים לדג "stockfish", ואנשי בוסטון קוראים לו "poor Johns". עובדה יוצאת דופן היא שעד לפני כמה שנים הדג הזה לא נראה מעולם באמריקה. הוא לא גדל כאן לאותו גודל כמו באירופה - כאן הם באורך של 250 עד 460 מ"מ. הצבע הכללי של הדג הזה הוא חום אדמדם, עם גוונים זהובים, ולצדדים יש ברק כסוף ורוד.
סלימאן ששון
סלימאן דוד ששון (1841 - 1894) היה בן למשפחת ששון שמוצאה מבגדאד, תושב הודו, איש עסקים ופילנתרופ.
ביוגרפיה.
סלימאן ששון נולד בבומביי, שבהודו בשנת 1841
סלימאן נסע לסין על מנת לעזור לאביו דוד ששון. לאחר שהות ארוכה בסין לצורכי עסקים, הוא חזר בשנת 1875 על מנת לקבל על עצמו את השליטה על עסקי משפחת ששון.
הוא עמד בראש חברת דוד ששון ושות' (David Sassoon &amp; Co), חברת המסחר הבינלאומית הגדולה של המשפחה, עד לפטירתו. כמו כן כיהן כיו"ר חברת 'ששון לטוויה ואריגה', וחברת 'ששון ואליאנס משי'.
שנה לאחר חזרתו מסין, בשנת 1876 נישא לפרחה ששון.
כן כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של חברת שימור ושיפור הקרקע בנמל, וחברת ביטוח חיים אוריינטלי, חברות שנסחרו בבורסה.
סלימאן לקח חלק במועצת המנהלים של בנק בומביי וקרן נמל מומבאי. סר ג'יימס פרגוסון הברונט השישי (1832–1907) מינה אותו פעמיים למועצת מושל בומביי.
היה נשיא האגודה ההתאחדות האנגלו-יהודית בסניף בומביי החל משנת 1894
חיים אישיים.
סלימאן ניהל אורח חיים דתי, והיה לו בית כנסת פרטי בביתו.
הוא נישא לפלורה ששון (1859–1936), לזוג נולדו שלושה ילדים:
הוא מת בבומביי בשנת 1894, כשבנו דוד היה בן 13.
אשתו פלורה, קיבלה לידיה את ניהול חלק ניכר מעסקי משפחת ששון לאחר פטירתו. לאחר פטירתו היא עברה לאנגליה יחד עם ילדיה.
גרגראט
גרגראט (בערבית מרוקאית: گرگرات, שפות ברבריות: Gargaren) הוא כפר קטן בדרום סהרה המערבית, 11 ק"מ מן הגבול עם מאוריטניה ו-5 ק"מ מהאוקיינוס האטלנטי. הכפר בשליטת מרוקו. חותמת ביקורת הדרכונים המרוקאית נושאת את שמו של ביר גנדוז, כפר סמוך.
בינואר 2015, הקימה חזית הפוליסריו נוכחות צבאית בגרגראט על שפת הים, אך ככל הנראה עדיין לא החלה לשלוט בדרכונים של אנשים המגיעים למאוריטניה.
חשיבותה של גרגראט למרוקו טמונה בשני היבטים: ייצוא ירקות מרוקאי למאוריטניה עובר דרך תחנת גבול זו וזו הדרך היחידה למרוקאים לעזוב את ארצם ביבשה ללא ויזה למדינה אחרת. חשיבותו של גרגראט לרפובליקת סהרה המערבית הדמוקרטית טמונה בעובדה שזהו המקום היחיד שבו היא יכולה להפעיל לחץ על מרוקו על ידי בידודו ממאוריטניה.
מרוקו נקטה פעולה צבאית באזור ב-13 בנובמבר 2020, בניסיון לאכוף תנועה חופשית של סחורות ואנשים בין שטח בשליטת מרוקו ומאוריטניה. חזית פוליסריו התומכת בעצמאות סהרה המערבית הכריזה על סיום הפסקת האש בשנת 1991, בעוד שמרוקו הכחישה כי היו עימותים מזוינים בין הצדדים ואמרה כי הפסקת האש נותרה במקום.
גבעת התחמושת (אתר הנצחה)
גבעת התחמושת הוא אתר להנצחת הקרב על גבעת התחמושת שהוקם ביוזמת ההורים השכולים, לאחר מלחמת ששת הימים,
כאשר החלו עבודות להכשרת הגבעות החשופות שבצפון-מזרח ירושלים שעד המלחמה היו שטח הפקר להקמת שכונות מגורים, פנה מג"ד 66, יוסי יפה, ליצחק פניגר, אביו של עופר פניגר, אחרון הנופלים בקרב, וזה האחרון כינס כמה הורים שכולים שביקשו לשמר את מוצב גבעת התחמושת ולהקים בו אתר הנצחה מרכזי לנופלים.
בשנת 1968 הוחל בתכנון אתר ההנצחה במקום. את התכנון ביצע משרד האדריכלים בנימין אידלסון – גרשון צפור כשעל עיצוב הפנים והתצוגה הופקד רפי בלומנפלד.
בשנת 1975 נחנך בגבעת התחמושת אתר ההנצחה, שבו נשמר חלק מהמוצב שהיה במקום, והוקם בו מוזיאון להנצחת הלוחמים. על קיר במוזיאון חקוקים שמות 182 הנופלים במערכה על ירושלים במלחמת ששת הימים. במקום ניטעו 182 עצי זית לזכר הנופלים בקרב על ירושלים. חלק מן המוצב נהרס, אך חלקיו המרכזיים והמערביים נותרו כשהיו בעת הלחימה. בשנת 1990 הוכר האתר כאתר הנצחה ממלכתי.
כך מתאר האדריכל גרשון צפור את אתר ההנצחה:
מקומו המרכזי של שדה הקרב גבעת התחמושת במיתוס הגבורה בישראל, והקשר הישיר שיש לו למערכה על ירושלים, הפכו את אתר ההנצחה לנקודת מוקד טקסית בעלת משמעות לאומית. במקום נערך מדי שנה ביום ירושלים טקס הזיכרון הממלכתי המרכזי.