בשנת 2011 גילמה בהצגה "יונה ונער" את דמותה של מרים היונאית, שמלמדת את התינוק (הנרי דוד) לשלח יונים ומאוהבת קשות בד"ר לאופר (יובל ינאי).
קולר כתבה ביחד עם טל לוי ונטע שפיגלמן את "כלומניקית", הצגת יחיד אותה הציגה טל לוי בפסטיבל תיאטרונטו במרץ 2011. ההצגה מספרת על שחקנית שמנסה להצליח בעסקי השעשועים, סובלת כישלונות רבים ומחליטה לעשות מעשה קיצוני במהלך אודישן. בנוסף, הייתה שותפה בכתיבת מופע קומי של אנסמבל "כביסה שחורה", שהוצג ברחבי ישראל ב-2010–2011.
בקולנוע.
בשנת 2006 הופיעה בתפקיד קטן בסרטו של יובל שפרמן "הדברים שמאחורי השמש".
בשנת 2013 הופיעה בשני סרטים עלילתיים באורך מלא: "הנוער" בבימויו של תום שובל וסרטו העצמאי של אליאב לילטי "מעשייה אורבנית", בתפקיד נערת הטלפון.
בשנת 2016 גילמה קולר את דמותה של מיכל, התפקיד הראשי בסרט "לעבור את הקיר" בבימויה של רמה בורשטין. על תפקידה זה זכתה בספטמבר 2016 בפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
בשנת 2018 הופיעה בתפקיד הראשי ב"בית בגליל", סרט הביכורים של אסף סבן, והייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
בשנת 2019 שיחקה בסרט הקולנוע "מחילה" בתפקיד אורנה, אשתו של שאול (גיא עמיר).
בשנת 2020 גילמה את זוהר בסרטו של דני רוזנברג "מותו של הקולנוע ושל אבא שלי גם" לצד רוני קובן, ועל תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בטלוויזיה.
בשנת 2008 שיחקה נועה קולר בעונה הראשונה של הסדרה "סרוגים". היא גילמה את דמותה של נעמה, גרושתו הטרייה של אמיר (עמוס תמם), שחוזרת לקשר חברי ומיני איתו לתקופה קצרה, מתגרשת שוב מאמיר, נישאת זמן קצר לאחר מכן, ונכנסת להריון. קולר שיחקה בתפקידי אורח בסדרה "רמזור", בסדרה "בשורות טובות", וב"24/7", סדרה מוקומנטרית על חיי תום אבני.
בשנת 2012 השתתפה בסדרה "משפחה לא בוחרים" בערוץ 2, במסגרת שידורי רשת.
בשנת 2013 החלה בערוץ 2 הקרנתה של קומדיית המצבים "בלתי הפיך" בבימויה של סיגל אבין, בה גילמה קולר את דמותה של רעות, השכנה הנודניקית והטרחנית של אודי (מולי שולמן) ורונה (עדי אשכנזי). בשנה זו השתתפה גם בסדרת "השמיניה" מבית ערוץ הילדים, בה שיחקה את חמוטל, חברת מועצה שעוזרת לחברתה נעמה (ימית סול) בחיפושיה אחר השמיניה.
בשנת 2014, שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "הפרלמנט", בתפקיד נורית. בנובמבר של אותה השנה החלה לשחק בסדרה "שכונה" של גיורא חמיצר, בערוץ ניקלודיאון למנויי HOT.
בשנת 2015 שיחקה קולר בסדרה "ג'וני ואבירי הגליל" בתפקיד אילנית, למנויי yes.
בשנת 2017 השתתפה בסדרה "צפוף" בתפקיד מיכל הגרושה של מיקי.
בשנת 2018 השתתפה בסדרה "המנצח" שיצר אורי אלון. בהמשך אותה שנה הופיעה בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "להעיר את הדֹב" של קרן מרגלית, השתתפה בסדרה "שטוקהולם" בתפקיד ליאת. משנת 2018 ועד היום, משחקת בסדרה "קופה ראשית", בתפקיד שירה שטיינבוך, מנהלת סניף יבנה של רשת הסופרמרקטים "שפע יששכר".
בשנת 2019 השתתפה בסדרת הטלוויזיה הסאטירית "שב"ס", בה היא מגלמת את מירי הדר, העובדת הסוציאלית של הכלא. בשנה זו שיחקה גם בסדרה "הנערים", בתפקיד הפסיכיאטרית דבורה סגל.
בשנת 2020 שיחקה בתפקיד הראשי וכתבה את סדרת הדרמה הקומית "חזרות" (ערוץ כאן 11), סדרה שאותה כתבה עם ארז דריגס, בן-זוגה לשעבר, ומבוססת על הצגה שכתבו השניים ב-2011 בשם "אחד + אחת" (תיאטרון גשר). קולר זכתה על סדרה זו בפרס השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית ובתסריט הטוב ביותר בסדרה קומית בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה. בהמשך באותה שנה גם גילמה את תפקיד חוקרת המשטרה אסתי בסדרת הדרמה הישראלית-צרפתית "דיבוקים" של שחר מגן. באותה שנה גם שיחקה בקומדיה "קופה ראשית" והשתתפה בפרסומת של דנונה ביחד עם אורי לייזרוביץ'.
משנת 2021 משחקת בסדרה "הבאר", וכמו כן כיכבה בעונה השנייה של הסדרה הקומית "מצולמים". שיחקה תפקיד אורח בסדרה "ערוץ אפס".
חיים אישיים.
קולר נשואה לתום וייסמן, בעל חומוסייה בתל אביב, ולהם שני ילדים. מתגוררת עם משפחתה בתל אביב.
מעורבות ציבורית
בכלכלה המונח מעורבות ציבורית (באנגלית: Economic interventionism בגרמנית Staatsinterventionismus כלומר התערבות המדינה) מתייחס לפעולות שננקטות על ידי ממשלה או מוסד בינלאומי בכלכלת שוק או בכלכלה מעורבת שמטרתם להסדיר את המגזר הפרטי, למטרות פוליטיות והן למטרות כלכליות כגון קידום הצמיחה הכלכלית, הגדלת התעסוקה, העלאת השכר, העלאת או הקטנת המחירים, קידום השוויון, ניהול אמצעי התשלום ושיעורי הריבית, הגדלת הרווחים, או כתגובה לכשל שוק.
צורות התערבות.
ההתערבות יכולה ללבוש צורות רבות:
מקרים בולטים של מעורבות ציבורית.
דוגמאות בולטות של מעורבות ציבורית בהיסטוריה:
מעורבות ציבורית בישראל.
הממשלה מעורבת בפיתוח בתעשייה והיא תומכת בה בדרכים שונות.
נהר הנייבה
נהר הנבה
קתדרלת פטרופבלובסקיה
קתדרלת פיוטר ופאבל או פֶּטְרוֹפַּבְלוֹבְסקיה (ברוסית: Петропавловский собор) היא קתדרלה פרבוסלאבית הממקומת בתוך מבצר פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג, רוסיה. הקתדרלה נחשבת לאחת מנקודות הציון העירוניות הוותיקות ביותר בעיר. היא נבנתה בשנים 1712–1733 ב"אי הארנבים" לאורך נהר הנייבה.
הקתדרלה והמבצר בתוכו שוכנת נבנו בתקופת שלטונו של פיוטר הגדול ותוכננו על ידי דומניקו טרזיני. מגדל הפעמונים של הקתדרלה הוא מגדל הפעמונים הגבוה ביותר בעולם המשתייך לכנסייה אורתודוקסית ומכיוון שמגדל הפעמונים אינו עומד בפני עצמו, אלא מהווה חלק בלתי נפרד ממבנה הקתדרלה עצמה לעיתים הקתדרלה מתארת בתור הכנסייה האורתודוקסית הגבוהה בעולם.
משנת 1733 ועד 2013 הייתה הבניין הגבוה ביותר בסנקט פטרבורג.
הקתדרלה.
הקתדרלה מוקדשת לפטר הקדוש ופול הקדוש (פטרוס ופאולוס), הפטרונים של המבצר; פטר הקדוש נחשב גם לפטרון של העיר עצמה. הכנסייה הנוכחית היא השנייה שנבנתה במקום לאחר הראשונה, שנבנתה על ידי פיוטר הגדול לאחר שייסד את העיר סנקט פטרבורג וקודשה על ידי הארכיבישוף של נובגורוד באפריל, 1704.
מבנה הכנסייה הנוכחי היה בזמנו מבנה האבן הראשון בעיר ועוצב על ידי דומניקו ג'ובאני טרזיני ונבנה בשנים 1712–1733. צריח הזהב שלו מתנשא לגובה של 123 מטר ונראה למרחק רב בעיר. בקדקוד הצריח ישנו פסל קטן של מלאך האוחז בצלב. מלאך זה הוא אחד מסמליה החשובים ביותר של סנקט פטרבורג.
אדריכלות הכנסייה מציגה איקונוסטאזיס ייחודי. בנצרות האורתודוקסית, האיקונוסטאזיס הוא בדרך כלל קיר שטוח או מסך עם 3 דלתות, כשהדלת האמצעית היא הקדושה ונפתחת רק באירועים חגיגיים ושתי הדלתות הצדיות משמשות את הכמורה האורתודוקסית. בכנסיית פטר ופול, האיקונוסטאזיס עולה כמעין מגדל מעל המקום הקדוש בכנסייה.
בקתדרלה קבורים כל הצארים והקיסרים הרוסיים החל מפיוטר הגדול ועד לניקולאי השני, פרט לפיוטר השני (שקבור בקתדרלת המלאך מיכאל במוסקבה) ואיוואן השישי (ששרידיו קבורים במבצר שליסלבורג על ימת לדוגה).
בקתדרלה נמצא קריון אופייני, מתנה מהעיר הפלמית מכלן שבבלגיה.
ב-28 בספטמבר 2006, 78 שנים לאחר מותה, נקברה שנית בקתדרלה נסיכת דנמרק, מריה פיודורובנה דאגמאר, קיסרית רוסיה. מריה פיודורובנה, אשתו של אלכסנדר השני ואמו של ניקולאי השני, מתה ב-13 באוקטובר 1928 בגלות בדנמרק ואז נקברה בקתדרלת רוסקילדה. בשנת 2005 ממשלות רוסיה ודנמרק הסכימו ששרידי הקיסרית יוחזרו לסנקט פטרבורג בהתאם לדרישתה להיקבר לצד בעלה.
עד שנת 1859 היה מושבו של הבישוף של סנקט פטרבורג בקתדרלה, עד שהפכה קתדרלת איסק הקדוש לקתדרלה הרשמית של העיר. כיום קתדרלת קאזאן משמשת בתור הקתדרלה הרשמית של העיר.
הקתדרלה נסגרה בשנת 1919 והפכה למוזיאון ב-1924. בשנת 2000 חודשו הטקסים הדתיים בקתדרלה וזו ממשיכה לשמש במקביל כמוזיאון. כמרי הקתדרלה אחראים לתחזוקת הקברים ומנהלים טקסי תפילה לכבוד הצארים הקבורים בקתדרלה.
גלית לוי
גלית לוי (נולדה ב-26 בדצמבר 1971) היא מעצבת אופנה ישראלית ובין-לאומית, המתמחה בשמלות כלה, ערב ולייף סטייל. לוי היא המעצבת היחידה בעולם אשר עיצוביה זכו כ-2 פעמים בתחרויות בינלאומיות בתואר ״שמלת הערב היפה בעולם״, בשנים 1999 ו-2019. לוי היא הזוכה של פרס "מעצבת השנה" של עיתון מעריב לשנת 1999 והזוכה של פרס "מעצבת האופנה" של העיתון ידיעות אחרונות לשנת 2006–2009. החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ועד היום עיצוביה של לוי הופיעו באופן תדיר כתלבושות של משתתפי תוכניות טלוויזיה, של תחרויות יופי בישראל ובתחרויות בינלאומיות שונות.
ביוגרפיה.
ילדותה ותחילת דרכה.
גלית לוי נולדה כשם גלית גרינשטיין. בילדותה גדלה בשכונת צהלה שבתל אביב.
מגיל שבע החלה לתפור בעצמה בגדים לבובות הברבי שלה משאריות בדים שמצאה בבית הוריה, ולערוך תצוגות אופנה בפני סבתה גולדה בביקורה השבועי. בגיל תשע החלה כבר בציור "סקיצות" של בגדים אותם נתנה לבעלי חנות בגדים כיוון שלא אהבה את המבחר שהוצע בה. כיוון שהייתה ילדה קטנת מידות, התקשתה למצוא בגדים למידותיה ולטעמה. בגיל 14 החלה לתפור לעצמה בגדים בעזרת מכונת תפירה שהייתה בביתה. הסביבה הגיבה במחמאות, והיא החלה לתפור בגדים לחברות של בנות משפחתה תמורת תשלום.
בסוף שנות ה-80 התגייסה לצה"ל. במהלך שירותה הצבאי שירתה לוי במשרד הביטחון. ובמקביל למדה לימודי תואר ראשון באופנה בבית הספר לאמנות "שנקר" שברמת גן. במסגרת לימודיה בשנקר למדה גזרות, תדמיתנות וציור.