לאורך שלטונו, המשך הקרבה לצרפת כפי שהיה תחת שלטון אחיו הביאה להתנגדות עזה מצד הפלג השמרני והחרדי בחצר המלוכה, דבר שהוביל למספר מנהיגים שבטיים (רובם ברברים) שטענו כי הג'יהאד שהוכרז על תחילתו בשנת 1908 עוד לא נגמר. נגד מרידות אלו פעל עבד אל-חפיט' ביד ברזל מעל אנשיו והורה למשטרה החשאית לחקור אזרחים ולהשתמש באלימות קיצונית בעת הצורך ולמנוע כל התנגדות אפשרית שעלולה לקום אל מול השלטון הסולטאני שפעל תחת הנהגתו האוטוקרטית. המשבר המרוקאי השני בשנת 1911 ראה אוניות מלחמה מטעם הצי הקיסרי הגרמני שטות באזור העיר אגאדיר וטוענות לעצמאות מלאה של מרוקו, זאת בניסיון להחליש את מעמדה הבינלאומי של צרפת. ללא תמיכת המלוכה המרוקאית, שעדיין הייתה הסמכות המרכזית מעל האזרחים, לא הגיעו הגרמנים להישג רב. בתמורה להכרה גרמנית בבעלות צרפתית על מרוקו ניתנו שטחים במושבת קונגו הצרפתית לידי האימפריה הקולוניאלית הגרמנית.
בשנת 1912 הביאו הצרפתים את עבד אל-חפיט' לחתום על הסכם פאס, שהביא רשמית להקמתה של מרוקו הצרפתית, מושבה של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית. חצי שנה לאחר מכן נחלשה עוד יותר הסמכות של השושלת העלווית כאשר התפשט מרד מזוין ברחבי דרום מרוקו הצרפתית נגד המשך השלטון הצרפתי הזר. על כן החליטו הרשויות הצרפתיות להביא סוף לשלטונו של עבד אל-חפיט', אותו החשיבו כחסר יכולת וחסר סמכות. עבד אל-חפיט' הודח והוחלף באחיו הצעיר, יוסף, סולטאן מרוקו. עם הדחתו, הכריזו מנהיגי המרד הדרומי על עצמם כסולטאנים החדשים של מרוקו. הכיבוש הצרפתי הסופי של כל מרוקו נמשך והסתיים רק בשנות ה-30 של המאה ה-20. המרידות הרבות בדרום הובילו לפרעות בערים הגודלות וחלקם כוונו ליהודי מרוקו בערים פאס ורבאט (שהייתה הבירה החדשה מאז 1906).
לאחר הדחה.
עבד אל-חפיט' נותר במרוקו במשך שנתיים מאז הדחתו עד אשר עבר לברצלונה, הרסטורציה הספרדית, בשנת 1914 ומאוחר יותר עבר לרפובליקה הצרפתית השלישית, איפה שקיבל מחסה מטעם סמכויות השלטון הצרפתיות. עבד אל-חפיט' חיי את שאר חייו בפרברי פריז, איל-דה-פראנס, עם פנסיה מלכותית נרחבת והגנה ממשלתית. הסולטאן לשעבר נפטר בשנת 1937. ישנה טענה כי עבד אל-חפיט' יצא ממרוקו בשנת 1914 עקב דרישה צרפתית שיעזוב את הארץ, וזאת במטרה למנוע התנגדות או מאבקים נוספים שעלולים לצוץ במהלך שלטונו של הסולטאן יוסף. לאחר מותו הועברה גופתו לפאס והוא נקבר במסגד המולאי עבד-אללה, על שמו של מייסד המסגד, עבד-אללה, סולטאן מרוקו מהמאה ה-18.
משפחתו.
בחייו נישא עבד אל-חפיט' פעמיים ונולדו לו חמישה ילדים, שלושה בנים ושלוש בנות:
גריפין בל
גריפין בויט בל (באנגלית: Griffin Boyette Bell; ) היה התובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר. קודם לכן הוא כיהן כשופט בבית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים של ארצות הברית.
ראשית חייו.
גריפין בל נולד באמריקוס, ג'ורג'יה. במלחמת העולם השנייה הוא שירת בצבא ארצות הברית בשנים 1942–1946 בכוחות הלוגיסטיקה והתחבורה. הוא הוצב בפורט לי שבווירג'יניה והגיע בשירות עד לדרגת מייג'ור. לאחר שחרורו הוא פנה ללימודים וב-1948 הוא סיים תואר במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מרסר. לאחר סיום לימודיו ועד 1952 הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי בסוואנה שבג'ורג'יה ולאחר מכן ועד 1953 ברום. לאחר מכן ועד 1961 הוא עבד במשרד עורכי הדין "קינג וספלדינג" באטלנטה. בשנים 1959–1961 הוא היה ראש המטה של מושל ג'ורג'יה ארנסט ונדיבר.
שופט פדרלי.
ב-5 באוקטובר 1961 מינה הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי במינוי פגרה את בל כשופט בבית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים של ארצות הברית לאחר שאושרה הרחבתו של בית המשפט ולפיכך נוצר בו מושב חדש שאליו מונה בל. ב-15 בינואר 1962 הוגש מינויו באופן רשמי וב-5 בפברואר אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי וב-9 בפברואר הוא החל לכהן על כס השיפוט כמינוי של קבע. בשנים 1973–1976 שימש בל כחבר ועד מרכז השיפוט הפדרלי . במרץ 1976 הוא התפטר מכהונתו.
הבחירות למשרת מושל ג'ורג'יה ב-1966.
בעקבות הבחירות השנויות במחלוקת למשרת מושל ג'ורג'יה ב-1966, בהן הייתה מחלוקת קשה בין הדמוקרט לסטר מדוקס לבין הרפובליקני בו קאלווי על תוצאות הבחירות, הצטרף בל לשופט אלברט טאטל במהלך לביטול הסעיף בחוקת ג'ורג'יה שעל פיו מושל המדינה ייבחר על ידי בית המחוקקים במקרה שבבחירות כלליות לא תושג הכרעה ברוב של מצביעים. השופטים הגיעו למסקנה שבית מחוקקים בחלוקה לא נכונה עלול לדלל את הקולות שניתנו למועמד שזכה במספר הרב ביותר של הקולות, במקרה הזה קאלווי. בל השווה את הצבעתו של בית המחוקקים למערכת היחידות המחוזיות שהייתה נהוגה בעבר בג'ורג'יה, ושהייתה סוג של חבר אלקטורים שבחר במושל, אך בוטלה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית. בל וטאטל השעו באופן זמני את פסיקתם כדי לאפשר עתירה לבית המשפט העליון של ארצות הברית והתנו תנאי שהמדינה תוכל לפתור את המבוי הסתום כל עוד בית המחוקקים לא יגיע לשום החלטה. בהחלטה שהתקבלה ברוב של חמישה מול שניים, שנודעה בשם "פורטסון נגד מוריס", בית המשפט הגבוה ביטל את ההיגיון שמאחורי חוות דעתם של בל וטאטל והנחה את בית המחוקקים לבחור בין מדוקס ובין קאלווי. שני שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית ויליאם אורוויל דאגלס ואייב פורטאס פסקו נגד בחירת המושל על ידי בית המחוקקים, אך רוב השופטים, בהובלתו של הוגו בלאק, נקטו בקו של קונסטרוקציוניזם קפדני וסללו בסופו של דבר את הדרך לבחירתו של מדוקס.
התובע הכללי של ארצות הברית.
לאחר התפטרותו מכס השיפוט במרץ 1976, שב בל לזמן קצר לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי באטלנטה. בינואר 1977 הוא מונה על ידי הנשיא החדש ג'ימי קרטר כתובע הכללי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1979.
ב-10 באפריל 1978 הודיע בל על הגשת כתב אישום נגד ראשי ה-FBI לשעבר, פטריק גריי ומארק פלט ועוזר ראש ה-FBI לשעבר אדוארד מילר על אישור הפריצות לפעילים הרדיקלים בניו יורק. בל הציג דרישה שכל פעילות בלתי חוקים מאושרת חייבת להיות מאושרת בכתב. חמישה תובעים של מחלקת המשפטים התפטרו על רקע סירובם לכאורה ללכת בעקבות אחרים במחלקה בביצוע פעולות בלתי חוקיות שהיו קשורות לריגול פנים.
שנותיו האחרונות.
לאחר פרישתו ב-1979 ועד למותו ב-2009 שב בל לעסוק בעריכת דין במגזר בפרטי באטלנטה. בספטמבר 2004 הוא מונה כיושב ראש הרכב השופטים של הוועדה הצבאית המיוחדת של מתקן המעצר בגואנטנמו. ביולי 2007, כאשר הוגשו שתי העתירות הראשונות לוועדה, פרש בל מתפקידו בשל מצב בריאותו והוחלף בשופט פרנק ויליאמס.
גריפין בל נפטר באטלנטה ב-5 בינואר 2009 כתוצאה מסרטן הלבלב שממנו סבל. ביום הלווייתו, שהתקיימה יומיים אחר כך, הורה מושל ג'ורג'יה סאני פרדו על הורדת דגלי ארצות הברית לחצי התורן בכל רחבי המדינה. בל נטמן בבית הקברות אוק גרוב שבאמריקוס.
הריסון אוסטרפילד
הריסון אוסטרפילד (באנגלית: Harrison Osterfield נולד ב-4 ביולי 1996) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ודוגמן אנגלי.
ביוגרפיה.
הריסון נולד באנגליה. הוא למד בבית הספר קתרהאם שם נרשם למועדון הדרמה וכיכב בהצגות בית הספר. זה עודד אותו להמשיך במשחק, והוביל אותו להירשם לבית הספר לדרמה "בריט", שם פגש לראשונה את טום הולנד. אוסטרפילד התקבל לאקדמיה למוסיקה ואמנות דרמטית בלונדון.
כאשר הולנד לוהק לסרט ספיידרמן של היקום הקולנועי של מארוול, אוסטרפילד שיחק כעוזרו האישי בשני סרטים.
ביוני 2018 פורסם כי אוסטרפילד לוהק לתפקיד קטן בעיבוד "מלכוד 22" בבימויו של ג'ורג' קלוני. בשנת 2019, אוסטרפילד, עם חברו גרג בירקס, יצר פודקאסט קומדיה בשם "אנשי הכפר" שבו הם הדמויות 'סיימון ומארק' מראיינים אנשים מהעיירה 'בירקספילד'.
באוקטובר 2019 פורסם כי אוסטרפילד לוהק לסדרת נטפליקס "החבורה מרחוב בייקר", המבוססת על ספריו של סר ארתור קונאן דויל, המציגה את הנערים מרחוב בייקר העובדים עבור דוקטור ווטסון ומצילים את לונדון מאלמנטים על-טבעיים.
ורה מיראי
ורה מיראי (במקור ורוניקה מולנאר, בהונגרית: Mérei Vera; בודפשט, 19 באוקטובר 1916 – 25 באוקטובר 2007) הייתה חוקרת ליקויי דיבור (לוגופדיסטית) יהודייה-הונגרייה, קלינאית תקשורת, מורה לחינוך מיוחד, מרצה במכללה. אשתו של הפסיכולוג פרנץ מיראי.
ביוגרפיה.
ורה מיראי נולדה במשפחה יהודית כבתם של אישטוואן מולנאר (1875–1939) ושל מרגיט פרוינד. היה לה אח, פטר (1919–1945) שככל הנראה ניספה בשואה. עד גיל שש התגוררה בטריאסטה, שם עבד אביה כמנהל בנק. לאחר שחזרו להונגריה הקים אביה חברה שעסקה במסחר בפרי הדר. היא סיימה את לימודיה בשנת 1934 כתלמידת הגימנסיה לבנות של "האיגוד הלאומי להכשרת נשים" (Országos Nőképző Egyesület). היא סיימה את לימודיה במכללה לחינוך מיוחד בשנת 1938.
מיראי (אז עוד מולנאר) התחילה לעבוד במכון של הפסיכולוג, שהפך למפורסם בעולם, לאופולד סונדי (ליפוט סונדי בהונגרית) לפסיכולוגיית ילדים ולחינוך. שם פגשה את בעלה לעתיד פרנץ מיראי, שהפך לימים לראש המכון לפסיכולוגיה של בודפשט והמכון הלאומי לפסיכולוגיה חינוכית. ב-27 ביוני 1939 נערכו נישואיהם בבודפשט. היא שרדה את השואה באחד הבתים המוגנים של הוועד הבינלאומי של הצלב האדום.
לאחר מלחמת העולם השנייה לימדה במחלקה לטיפול דיבור במכללה להכשרת מורים גוסטב בארצי עד פרישתה בשנת 1985, אך לאחר מות בעלה חזרה ללמד במכללה.
היא הייתה נשיאת "חבר הנאמנים של איגוד מטפלי הדיבור" ושל "הקרן למגמגמים". מחקריה בליקויי ובריפוי הדיבור פורסמו ברבים ושיטות הטיפול שלה משמשות בכל רחבי העולם, אך בעיקר בעולם דובר הגרמנית.