למרות מבוכתו הרבה פלסטף מתמודד עם העניין בגבורה ומסכים כי קיבל את מה שהגיע לו. פורד דורש ממנו בחזרה את התשלום בעבור פיתוי אשתו ולוקח ממנו גם את סוסו כפיצוי. לפתע מופיע סלנד וטוען כי היה קורבן לתרמית כיוון שהכלה אותה חטף על מנת להינשא לה לא הייתה אן אלא ילד קטן בתחפושת. אן ופנטון מגיעים ומתוודים כי הם אוהבים אחד את השני וכי זה עתה נישאו. פנטון נוזף בהוריה על כך שניסו לכפות עליה נישואין עם גברים שאינה אוהבת. הוריה מקבלים את הנישואין ונותנים את ברכתם לזוג הצעיר.
לבסוף כולם עוזבים יחד וגברת פייג' אף מזמינה את פלסטף לבוא עימם: "הבה נחזור הביתה כאחד ונצחק על הכל".
פרשנות וביקורת.
ייתכן ומספר מוטיבים ב"נשות וינדזור העליזות" לקוחים מתוך "איל פקורונה", אוסף סיפורים מאת סר ג'ובני פיורנטינו; אחד מן הסיפורים הללו נכלל ב"ארמון התענוגות" של ויליאם פיינטר. (גם במחזהו של שייקספיר "סוף טוב הכל טוב" נראה כי הוא מסתמך על סיפור של פיינטר).
"נשות וינדזור העליזות" נחשב אחד ממחזותיו הפחות מוצלחים של שייקספיר. דמותו של פלסטף גם היא נחשבת לכתובה פחות טוב מאשר בשני מחזות "הנרי הרביעי". קשה להסביר מדוע שייקספיר כתב את המחזה ברשלנות, וייתכן שהמחזה הוזמן לצורך אירוע מיוחד והיה עליו להשלים אותו בחיפזון.
שייקספיר היה המחזאי האהוב ביותר על המלכה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, שאהבה את דמותו של פלסטף וביקשה במיוחד מחזה שייסוב סביב דמותו. כך ניתן גם להסביר את נוכחותן של דמויות נשיות רבות במחזה כמחווה למלכה, ואת המהומה הגדולה בסוף המחזה, מעין קומדיית טעויות הסובבת כולה סביב פלסטף.
העלאת המחזה בישראל.
בשנת 1960 הועלה המחזה בתיאטרון הקאמרי (נוסח עברי: נתן אלתרמן, בימוי משה הלוי, תפאורה ג'ניה ברגר)
בשנת 2014 עלתה הפקה של המחזה בתיאטרון החאן, בשם "הנשים העליזות מווינדזור" (נוסח עברי: נסים אלוני, עיבוד ובימוי: אודי בן-משה).
סמית'סון טננט
סמית'סון טננט (אנגלית: Smithson Tennant 30 בנובמבר 1761 - 22 בפברואר 1815). היה כימאי אנגלי, שנודע בזכות גילוי היסודות אירידיום ואוסמיום.
קורות חייו.
טננט נולד ב-1761 בעיירה סלבי (Selby) שבמחוז יורקשייר שבאנגליה. הוריו היו הכומר קלברט טננט ומרי דונט. אביו נפטר כשהיה בן 10, אמו נהרגה בתאונת רכיבה כשהיה בן 20. בגיל 21 ירש את אחוזת הוריו שהכנסותיה פטרו אותו מדאגות פרנסה. כנראה בשל כך לא עבד מעולם כרופא. ב-1793 עבר לגור בלונדון. ב-1796 רכש אחוזה חקלאית בעיירה במחוז סאמרסט, ומאז חלק את זמנו בין ביתו בלונדון לאחוזתו הכפרית. ב-1813 התמנה לפרופסור לכימיה באוניברסיטת קיימברידג'.
טננט לא נישא מעולם.
ב-1815 נהרג במהלך חופשה בצרפת, בתאונת רכיבה בעת סיור עם הגנרל בילוב בבולון-סור-מר שבמחוז פה-דה-קאלה.
השכלתו.
ב-1781 החל לימודי רפואה באוניברסיטת אדינבורו. אולם באוקטובר 1782 עבר ללמוד באוניברסיטת קיימברידג' בקריסט קולג'. בקיימברידג' היה במעמד של Fellow Commoner כלומר תלמיד שזכאי להטבות של חבר fellow למשל ישיבה ליד ה"שולחן הגבוה" (High table). בסוף-1786 עבר לעמנואל קולג'. שם למד כימיה ובוטניקה. ב-1788 קיבל תואר MB, וב-1796 השלים למודי רפואה וקיבל תואר MD. בקיימברידג' הכיר את ויליאם הייד וולאסטון שאתו קיים כל חייו שיתוף פעולה מדעי הדוק.
פעילותו המדעית.
גילוי היסודות אוסמיום ואירידיום מקבוצת הפלטינה.
עניינו של טננט בפלטינה החל עוד בהיותו סטודנט בקיימברידג'. מאוחר יותר עבד יחד עם ידידו וולאסטון על מחקר קבוצת הפלטינה. לשם כך רכשו יחד, בשנת 1800, כמות גדולה של בצר פלטינה. וולאסטון עבד על מרכיבי הבצר המסיסים במי מלך וגילה את היסודות פלדיום ורודיום. טננט עבד על האבקה השחורה שנשארה לאחר הטיפול במי המלך. הדעה המקובלת הייתה שהיא מורכבת מגרפיט, אולם טננט הסיק על פי הצפיפות הגבוהה שלה, שמדובר במתכת ולא בגרפיט. בקיץ 1803 גילה שמדובר בשני יסודות מתכתיים, בלתי מוכרים עד אז, האוסמיום והאירידיום. את הגילוי הציג בפגישה של החברה המלכותית ב-21 ביוני 1804.
תרומות עיקריות נוספות.
חקר היהלום. ב-1796 (לפי מקור אחד ב-1797) טננט מצא שיהלום הוא פחמן ולא תרכובת של פחמן מאחר שתוצר שריפתו הוא פחמן דו-חמצני בלבד, במשקל זהה למשקל היהלום שנשרף. טננט גם הראה שיהלום ופחם עץ הם זהים כימית (אלוטרופים במונחים עכשוויים) כי כששורפים כמויות זהות מקבלים כמות זהה של פחמן דו-חמצני.
שלילת תאוריית הפלוגיסטון. טננט תמך בשלב מוקדם מאוד בפרדיגמה החדשה והבלתי מקובלת השוללת את תאוריית הפלוגיסטון. זאת כבר ב-1785 שנתיים בלבד לאחר פרסום המאמר של לבואזיה.
מחקרים חקלאיים. באחוזתו שבסאמרסט עסק במחקרים חקלאיים. בין השאר הראה שאבן גיר מגנזית (magnesian limestone)
. אינו יעיל כדשן.
התגלית שאבדה. על פי מכתבו של נשיא החברה המלכותית, המודיע על מותו של טננט, הוא עמד להודיע על גילוי חשוב נוסף אולם הדבר נמנע עקב מותו הפתאומי.
קשרים מדעיים.
טננט עמד בקשר עם גדולי הכימאים של תקופתו. ב-1784 נפגש עם הכימאים השוודיים המובילים קרל שלה ויוהאן גאן ועם הכימאי הגרמני לורנץ פון קרל. ב-1786 נפגש עם הכימאי הצרפתי קלוד ברטולט, שהיה שותף עם לבואזיה בהמצאת השיטה למינוח חמרים כימיים. ואולי גם נפגש עם לבואזיה עצמו. ב-1812 הכימאי השוודי הידוע ברצליוס ביקר אצלו בחווה בסומרסט.
לזלי ווינקל
איימי פארה פאולר
מגילת השואה
מגילת השואה הן שמן של מספר יצירות ספרותיות, שנכתבו במטרה לשמר את זכר השואה. מגילות השואה נכתבו על מנת להוות חלק מסדר התפילות, במטרה שיקראו ביום השואה מדי שנה בשנה, בדומה לקריאת מגילת איכה בליל תשעה באב. כותבי המגילות ניסו לכתוב טקסט דתי אשר יטמיע את זיכרון השואה בחיים הדתיים וכך יבטיח כי אסון השואה לא ישכח.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נעשה ניסיון של רבנים אורתודוקסים בישראל לגבש "סדר תפילות ליום השואה". סדר זה שולב בסידור "ואני תפילתי" בהוצאת התנועה המסורתית בישראל. גם סידור "שים שלום" שפורסם בארצות הברית הכיל גרסה של סדר תפילות זה.
מגילת השואה של פראגר.
מגילה זו נכתבה במסגרת פועלו של משה פראגר לשימור זכר השואה, והייתה אחת ממסות וקינות רבות שכתב. פראגר, ניצול שואה, ראה בהישרדותו יעוד שהוטל עליו משמים כדי לקונן על הנרצחים בשואה ולספר עליה, והפך את כתיבת זכר השואה למפעל חייו.
מגילה זו כתובה בלשון תנכ"י, ומאזכרת בסגנונה את מגילת איכה.
מגילת השואה של שנאן.
מגילה זו נועדה להוות טקסט דתי שיקרא בליל יום השואה, בדומה למגילת איכה. המגילה יצאה לאור בעברית ובאנגלית. המגילה יצאה לאור ביוזמת דוד גולינקין, נשיא מכון שכטר למדעי היהדות בירושלים והיא נכתבה על ידי פרופסור אביגדור שנאן.
במגילה שישה פרקים לזכר 6 המיליונים שנספו בשואה. כל פרק במגילה עוסק בנושא אחר:
המגילה הכתובה ברוח מגילת איכה:
כותבי המגילה צפו ביקורת על עצם הניסיון לכתיבת טקסט דתי.
אביגדור שנאן ציין בראיון כי:
ודוד גולינקין הבהיר בראיון:
בניגוד למגילת איכה, המגילה לא נכתבה על קלף ולא נכתבה באותיות סת"ם, אלא באותיות דפוס רגילות ועל נייר רגיל, וזאת, לדברי גוליקין, "במטרה למנוע ויכוח הלכתי אם יש צורך לברך על קריאתה או לא" (שם).
במהלך כתיבת המגילה נחלקו שנאן וגולינקין בשאלת אופן קריאת המגילה. גולינקין רצה כי היא תיקרא במנגינה דומה לזו של קריאת "איכה", ושנאן התנגד לכך מחשש שהדבר עלול להיראות כפארודיה של מגילת איכה. כפשרה סוכם שרק שני קטעים קצרים מהמגילה יקראו במנגינת מגילת איכה.
הרב הראשי לישראל דאז ישראל לאו התייחס לכתיבת המגילה מחד ציין כי הוא מברך על כתיבת המגילה, ואף, בעת שהיה הרב הראשי של תל אביב עודד כתיבת טקסטים מעין אלה ופרסמם, ומאידך ציין:
המגילה תורגמה לשפות שונות, ביניהן צרפתית, גרמנית, רוסית ואנגלית, והתקבלה על ידי קהילות קונסרבטיביות רבות.
מגילת החורבן של יהודי רומניה.
מגילת החורבן של יהודי רומניה באה לציין את האירועים הטרגיים שהתרחשו ב"רומניה הגדולה" (România Mare) בין השנים 1940 - 1944. כותב המגילה אנונימי אולם דוקטור יעקב גלר מה"מרכז ללימודי יהדות" באוניברסיטת בר-אילן סבור כי מדובר ברב בנימין וילנר. בסיום המגילה משבח מחברה את המשטר הקומוניסטי, שהביא לשחרור היהודים. ככל הנראה מסיבה זו העדיף כותבה של המגילה להישאר אנונימי.
שלדון קופר
ד"ר שלדון לי קופר (באנגלית: Sheldon Lee Cooper; נולד ב־26 בפברואר 1980) הוא דמות בדיונית בסדרת הטלוויזיה של ה-CBS "המפץ הגדול" המגולמת על ידי השחקן ג'ים פרסונס ובסדרת הבת שלה "שלדון הצעיר" (בה הוא מגולם על ידי איאן ארמיטאג').
פרסונס זכה בארבעה פרסי אמי ובפרס גלובוס הזהב על גילום דמותו של שלדון.
יצירה וליהוק.
דמותו של שלדון קופר נוצרה בהשראת מתכנת מחשבים אותו הכיר ביל פארדי (אחד מיוצרי הסדרה) בעברו. הוא נקרא על שמו של השחקן והמפיק שלדון לאונרד, וחתן פרס נובל לאון קופר. במקור צ'אק לורי התכוון שג'וני גאלקי ישחק את התפקיד, אבל גאלקי חשב שהוא יהיה "מתאים יותר" לדמותו של לאונרד. לורי סיפר שכאשר ג'ים פרסונס נבחן לתפקיד, הוא היה "כל כך טוב להבהיל", שלורי "ביקש ממנו, כדי לוודא שזה לא היה במקרה", לעשות מחדש את האודישן.
ביוגרפיה בדיונית.