נולד בשנת 1931 בשם אברהם רוזנטל בעיר ברלאד שברומניה, ולמד בה בגימנסיה המקומית. אך עברית ויהדות למד בלימודים פרטיים, מפי מורהו הנערץ מאיר שטיצמן. היה חבר תנועת "הנוער הציוני", ובשנת 1950 עלה למדינת ישראל הצעירה ועבד כשנה בחקלאות בכפר ויתקין. בשנותיו הראשונות בארץ לימד תורה בכפר יגל ובצור משה. בשנת 1954 התגייס לשירות בצה"ל ושירת כחובש. בתום שירותו, בשנת 1957, חזר לעסוק בהוראה. שימש מורה וסגן מנהל בבית הספר "ביאליק" בנתניה, ולימים אף לימד בבית הספר "אורט" ובסמינר למורים בעיר.
בשנת 1962 סיים את לימודי התואר הראשון במקרא ולשון עברית באוניברסיטת תל אביב, ואחרי-כן למד לתואר השני ולימודי דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים. חיבור הדוקטור שלו, שנכתב בהנחיית פרופ' זאב בן-חיים, עסק בנושא "התרגום לנביאים ראשונים". לצד לימודיו בירושלים היה חבר בסגל הזוטר של אוניברסיטת תל אביב. לימים השתלב בסגל הבכיר שלה, ועבד בה עד פרישתו לגמלאות בשנת 2000. היה ראש החוג ללשון העברית משנת 1979 ועד שנת 1996. במקביל, מ-1985 ועד 1988 היה ראש בית הספר למדעי היהדות. בנוסף, לימד שנים רבות בסמינר הקיבוצים.
מאז שנת 1981 פועל טל באקדמיה ללשון העברית, ובשנים 2005–2009 היה סגן נשיאהּ. בשנים 2011-1992 היה עורך המילון ההיסטורי ללשון העברית של האקדמיה.
בשנים 1983–1984 לימד באוניברסיטת פריז ובשנת 2001 באוניברסיטת סידני. בשנים 1988–1989 היה חוקר אורח באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
טל נמנה עם מערכת ההוצאה לאור של המהדורה המדעית החמישית של התנ“ך, "Biblia Hebraica Quinta", היוצאת לאור בשטוטגרט שבגרמניה, ועורך במסגרתה את ספר בראשית.
בשנת תשמ"ג זכה בפרס יצחק בן-צבי על פרסומו "התרגום השומרוני לתורה", שראה אור באוניברסיטת תל אביב.
טל הוא חתן פרס ישראל לבלשנות עברית לשנת תש"ע "על הישגיו המצוינים בחקר מסורות השומרונים וחקר לשונות התרגומים, במילונאות ובעבודתו כעורך המילון ההיסטורי ללשון העברית ועל תרומתו בהעמדת תלמידים חשובים".
בשנת 2013 הוכתר דוקטור לשם כבוד בתאולוגיה באוניברסיטת האלה-ויטנברג בגרמניה.
דספוט
דספוט (ביוונית: δεσπότης, בבולגרית ובסרבית: деспот) הוא תואר אצולה ותואר אדמיניסטרטיבי ביזנטי, שניתן גם במדינות חסות, או במדינות תחת השפעה ביזנטית, כגון האימפריה הלטינית, האימפריה הבולגרית השנייה, סרביה, ולאכיה והאימפריה של טרפזונטס. במאתיים השנים האחרונות המונח דספוט נתפש באופן שלילי וקושר למינוח עריצות – דספוטיזם, אף על פי שבמקור לא היה לו קשר לעניין. הקישור למינוח עריץ, נובע מההקשר היווני של המילה וכן מהמילה דיקטטור, שהוא למעשה תואר שלטוני רומי.
מקור השם ותפוצתו.
המינוח היווני המקורי של השם, despotēs, פירושו "שליט"- והתפתח במקביל למינוח הלטיני Dominus, אשר ניתן בתחילה כתואר כבוד, לאנשים רמי מעלה או אנשי דת בכירים ובהמשך החל מהמאה ה-12 לקיסרים הביזנטיים עצמם. הקיסר עמנואל הראשון קומננוס העניק אותו לראשונה בשנת 1163, למלך המיועד בלה השלישי מהונגריה, שהיה חתנו. המנהג נמשך וכך הזוכים לתואר דספוט, היו יורשי עצר או קרובי משפחתם של השליטים הביזנטיים, כתואר אצולה לשם כבוד. לאחר מסע הצלב הרביעי, החלו להעניק את התואר, לכל שליט שהחזיק בתואר קיסר, כגון קיסרי האימפריה הלטינית, האימפריה של טרפזונטס, האימפריה הבולגרית השנייה וסרביה. באימפריה של טרבזונטס עצמה, הוענק התואר ליורש העצר כתואר מינהלי רשמי ולא רק לשם כבוד.
הדספוטטים – מתן התואר בנסיכויות.
לאחר מסע הצלב הרביעי, נמסרו שטחים חדשים לחזקת דספוטים, וכך נוצרו נסיכויות-דספוטט, כגון, סרביה, דספוטט מוראה ואפירוס, שבפלופונסוס. להוציא את מוראה, לא היה זה תואר המועבר בירושה או תואר מלוכה עצמאי, אלא רק תואר אדמיניסטרטיבי, שהוענק למושל שטח חצי אוטונומי, או בחסות ביזנטית כמתואר לעיל. באמצע המאה ה-13, החלו להשתמש בתואר באימפריה הבולגרית השנייה, באמצע המאה ה-14 בסרביה ובסוף המאה ה-14, בנסיכות אפירוס. לאחר מותו של קונסטנטינוס האחד עשר, קיסר האימפריה הביזנטית, נפילת קונסטנטינופול לידי האימפריה העות'מאנית, בשנת 1453 וקריסתה של האימפריה הביזנטית, השימוש בתואר הפך לא סדיר. הוא ניתן על ידי האפיפיור פאולוס השני ליורש העצר הביזנטי אנדראס פאלאיולוגוס, שמונה למושל דספוטט מוראה, בשנת 1465 וכן על ידי לשליטי .
לבוש וסמלי סטטוס.
הדספוטים, נהגו להתלבש במיטב המלבושים של התקופה, שהזכירו את לבוש משפחת המלוכה הביזנטית ובכלל זה כתר ייחודי עם סמל הדספוטט וסמל הקיסר הביזנטי, טוניקה בצבע אדום או סגול, המעוטרת בציורי נשרים ונעלי מגף מעור רך בצבע תואם. הלבוש השתנה בהתאם למנהגים המסורתיים של הנסיכויות, כגון בבולגריה וסרביה.
דב לנדאו
דב לנדאו (ג' ניסן תר"ץ, 1 באפריל 1930 - ז' טבת תשע"ד, 10 בדצמבר 2013) היה פרופסור לספרות עברית ולספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן, חוקר תרבות ואיש חינוך והוראה.
ביוגרפיה.
דב לנדאו נולד בסגד, הונגריה, לאביו שמחה שהיה מו"צ בקהילה היהודית האורתודוקסית, ולאמו מלכה. משפחתו הייתה משפחה חרדית ציונית. בנעוריו למד בחדר, בבית-ספר ובישיבה. בזמן השואה עבד כעובד כפייה ואחר כך שהה בברגן-בלזן ובטרזיינשטט. ב-1945 עשה כששה חדשים בהכשרת בני עקיבא - כפר הנוער הדתי בדסק. משם יצא למחנות שארית הפליטה בגרמניה (לייפהיים), ובסוף שנת 1946 עבר לצרפת כדי לחכות לעליה. עלה בעליה אי-ליגלית באנית המעפילים "המעפיל האלמוני", אך נתפס על ידי הבריטים ונשלח לקפריסין, שם למד בישיבת בני עקיבא שבמקום. ב-1947 עלה לארץ, למד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה ובבית הספר החקלאי "כפר הנוער הדתי", ושירת בצה"ל. למד באוניברסיטת בר-אילן ספרות, פסיכולוגיה, תנ"ך ופילוסופיה, ובשנת 1968–1969 למד צרפתית ותולדות האמנות באוניברסיטת גטה בשטרסבורג. בין מוריו הבולטים: הרב משה צבי נריה, הרב אריה בינה, פרופסור ברוך קורצווייל שהדריכו בעבודת הדוקטור על התפתחות הסונטה העברית, ופרופסור נחמה ליבוביץ.
במקביל לימד במגוון רחב של מסגרות, בחינוך היסודי (בכפר הרואה וביישובי ספר), בחינוך התיכוני (ישיבת נחלים, תיכון צייטלין, ועוד) והעל-תיכוני (מכללת תלפיות, מכללת ירושלים לבנות ומכללת אורות). בשנת 1966 החל ללמד באוניברסיטת בר-אילן, עד יציאתו לגמלאות ב-1999. היה מרצה אורח באוניברסיטת בן-גוריון (1973-1975), פרופסור אורח באוניברסיטת ליון בצרפת (1980), בסמינר לרבנים בבודפשט ובאוניברסיטת פייץ' בהונגריה (1992). בשנת 1980 עלה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1991 עלה לדרגת פרופסור מן המניין. שימש גם כראש המחלקה לספרות משווה (1997-1999). בשנת 1971 קיבל את פרס נורדאו לספרות ובשנת 2006 נבחר כ"יקיר החינוך הדתי". פעמים מספר שימש שופט לפרסים, בהן פעמיים כשופט לפרס ביאליק (1982, 2004).
בשנים 1978–1992 שימש בצד עבודתו האקדמית, מפקח ארצי להוראת ספרות ולשון בחינוך הדתי. היה חבר בוועדות לתוכניות לימודים לספרות ולחיבור, וכיהן כיו"ר ועדת המקצוע במנהל החינוך הדתי. במסגרות אלו הרבה לעסוק בפיתוח שיטות הוראה בתחום הספרות וביישום אופני החשיבה הלוגית בהוראת הספרות המקרא והאמנות. שלושה מספריו מכוונים לנושא זה, וספריו האחרים עוסקים בהבהרת מושגי היסוד של הספרות ובפרשנות של הטקסט הספרותי. משך שנים אחדות שימש יו"ר הוועדה האקדמית ליד אגף המכללות במשרד החינוך.
עד פטירתו שימש כחבר בחבר הנאמנים, בוועדה האקדמית ובמערכת השנתון של מכללת שאנן (קריית שמואל-חיפה), וכיו"ר ועדת המינויים, חבר הוועדה האקדמית וחבר מערכת השנתון של המכללה האקדמית לחינוך חמדת הדרום בנתיבות. כמו כן, ניהל את הפורום למורי ספרות באתר "דעת". נוסף לאמור, שימש לנדאו כחבר הנהלת "בית העדות" של ותיקי בני עקיבא בניר גלים, וכיושב ראש עמותת ותיקי בני עקיבא ממרכז אירופה.
נפטר ב-ז' טבת תשע"ד, 10 בדצמבר 2013.
דב לנדאו התגורר בפתח תקווה, היה נשוי לשרה לבית פרידמן (מורה לספרות בגמלאות) ואב לחמישה ילדים. אחותו הייתה הפרופסור רחל לנדאו, פרופסור לבלשנות עברית באוניברסיטת בר-אילן.
אריה לוין (בלשן)
אריה לוין (נולד ב-29 בדצמבר 1937) הוא פרופסור אמריטוס לבלשנות באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל לשנת ה'תש"ע.
ביוגרפיה.
לוין נולד ברמת גן ובין השנים 1955–1957 שירת בצה"ל. בשנת 1960 סיים לימודי תואר ראשון בשפה וספרות ערבית והיסטוריה של ארצות האסלאם, לאחריו למד תואר שני בשפה וספרות ערבית (1964). בשנת 1971 סיים לימודי דוקטורט בשפה וספרות ערבית מן האוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת המחקר שלו עסקה בנושא ה"אמאלה בדיאלקטים הערביים", בהנחיית חיים בלנק ויהושע בלאו.
משנת 1969 עסק לוין בהוראה בחוג לשפה וספרות ערבית. בשנת 1985 הוענקה לו דרגת פרופסור חבר ומאז 1988 הוא עומד בראש הקתדרה למדעי הרוח על שם שרף. בשנת 1994 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. בין תפקידיו באוניברסיטה שימש כראש החוג לשפה וספרות ערבית (1985–1990), ראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה (1992–1998) ויו"ר הוועדה ללימודים מתקדמים של הפקולטה למדעי הרוח (1999–2002). בשנת 2001 ניתן לו פרס מיכאל מילקן להצטיינות בהוראה.
לוין הוא חתן פרס ישראל לבלשנות כללית לשנת ה'תש"ע "על הישגיו המצוינים בחקר הלשון הערבית בימי הביניים, ובמיוחד ב"אל-כתאב" (الكتاب) של סיבויה (سيبويه, Sibawayh) ועל חקר הדיאלקטים הערבים והנחלת הערבית הספרותית והמדוברת במסגרות ממלכתיות שונות".