דנציגר נולד באילובו שבגרמניה, לווילהלם ולואיזה דנציגר, רביעי מתוך שמונה בנים. הוא למד רפואה באוניברסיטאות בגרמניה, והתמחה בכירורגיה וגינקולוגיה. בשנת 1906, בעת לימודיו באוניברסיטת ברלין, הקים יחד עם חברו פליקס רוזנבליט (לימים פנחס רוזן) וסטודנטים נוספים את "המכביה", אגודת סטודנטים יהודית, שפעלה למען הציונות וקידומה בקרב הדור הצעיר של יהודי גרמניה. כבר כסטודנט הפך פליקס דנציגר לדמות מרכזית בקרב קהילת ציוני גרמניה, השתתף בקונגרסים ותרם תרומה רבה לגופים הציוניים השונים.
ב 1912 נישא למלכה (מלי), אחותם של פנחס רוזן ושל ד"ר ליאו רוזנבליט, ובתם של שמואל ופניה (פאני) רוזנבליט, אנשים אמידים ושומרי מצוות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת פליקס כרופא מנתח בצבא הגרמני, ועוטר בצלב הברזל. לאחר המלחמה עזבה משפחת דנציגר את ברלין, ועברה להמבורג, שם עבד פליקס ככירורג בכיר בבית החולים "ירוזלם".
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל יחד עם משפחתו, והתיישב בעיר העתיקה בירושלים, שם הקים את בית החולים דנציגר ברחוב צלאח א-דין מול שער הפרחים. אשתו עבדה כאחות הראשית, לצד נזירות דיאקוניסות שהובאו לארץ ישראל מבית החולים "ירוזלם" בהמבורג.
ד"ר דנציגר היה רופא מבוקש מאוד ובעל קשרים עם פקידי המנדט ועם האליטה הערבית של ירושלים, ובמשך תקופה אף שימש כרופאו האישי של עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
בשנת 1925, משהוקמה מפלגת ברית הציונים הרוויזיוניסטים בהנהגת זאב ז'בוטינסקי, הפך ד"ר דנציגר לתומך נאמן במפלגתו ועם השנים היה לרוויזיוניסט פעיל ואף ניהל קשר ישיר עם ז'בוטינסקי.
במהלך מאורעות תרפ"ט הובהל על ידי אנשי "ההגנה" לטפל בפצועים הרבים בבית החולים הדסה בירושלים. לאחר המאורעות, לאור המצב המתוח והמראות הקשים, עקרה המשפחה לתל אביב, שם הקימו מחדש את בית החולים.
"קליניקת דנציגר" קמה ברחוב גרוזנברג, ובטקס הפתיחה החגיגי בו נשא ראש העיר דיזנגוף מילות ברכה, השתתפו מכובדי העיר בתחום הרפואה, התרבות והפוליטיקה. תוך זמן קצר היה בית החולים לאחד מהמוסדות הרפואיים המשגשגים בעיר.
בשנת 1932 היה ממקימי התאחדות עולי גרמניה בתל אביב.
בהמשך אותו עשור היה ממייסדי האגודה האקדמית הציונית (Zionistisch-Akademische Gesellschaft, ZAG), שפרשה מהקרטל יידישר פרבינדונגן (Kartell jüdischer Verbindungen), האגודה המרכזית של הסטודנטים הציונים בגרמניה.
ב-16 ביוני 1933, מיד לאחר ההתנקשות בחיים ארלוזורוב, הוזעק ד"ר דנציגר לבית החולים הדסה בתל אביב, וביצע את הניתוח להוצאת הקליע מגופו, אך לא הצליח להצילו. מעדות אשתו מלי ובנו מיכאל עולה כי ד"ר דנציגר התאונן על הרמה הירודה של הציוד הרפואי בבית החולים ולאחר שהוברר כי ארלוזורוב מת השליך ד"ר דנציגר את המכשירים בכוח על הרצפה וקרא: "לא הערבי הרג את ארלוזורוב – כי אם דיר החזירים הזה!". (ועדת החקירה לרצח ארלוזורוב ציינה את שמותיהם של חמישה רופאים שטיפלו בו, אך שמו של דנציגר אינו ביניהם.)
במהלך מלחמת העצמאות, בקרב על יפו, ספג הקיר המערבי של בית החולים פגיעות כדורים רבות מירי צלפים ממסגד חסן בק. חורי הכדורים לא נסתמו, זכר למאבק הממושך לעצמאות היישוב היהודי ולתקומת מדינת ישראל. במהלך מתקפה של חיל האוויר המצרי על העיר תל אביב שוב נפגע בית החולים, אך לא היו נפגעים ורק נזק חיצוני קל נגרם למבנה.
ביוני 1948, כאשר נפגעה ספינת האצ"ל אלטלנה מירי ארטילרי של צה"ל אל מול חופי תל אביב, קיבלו רבים מניצולי הספינה מקלט ב"קליניקת דנציגר", שם דאגו להם לאוכל ועזרה רפואית, וסייעו כספית למי שנזקק.
דנציגר נפטר ממחלה חשוכת מרפא, ונטמן לצד גדולי היישוב בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בית החולים דנציגר פעל בהנהלת אשתו מלי ובנם מיכאל דנציגר, עד שחדל לפעול בשנת 1976.
משפחתו.
אשתו של ד"ר דנציגר, מלי, נפטרה בתל אביב בשנת 1995, בת 106, ונקברה בבית הקברות טרומפלדור.
לבני הזוג היו שלושה ילדים: יצחק דנציגר (פסל), חוה (אשת ג'וני מגנס בן ד"ר יהודה לייב מגנס) ומיכאל (אביו של שופט בית המשפט העליון יורם דנציגר). על שמו של מיכאל דנציגר ייסד בנו יורם קרן מלגות לספורטאים-ילדים נכים.
קישורים חיצוניים.
על אשתו:
בית החולים דנציגר
בית החולים דנציגר היה בית חולים קטן שפעל בתל אביב בין השנים 1929 – 1976. נקרא על שם מייסדו ומנהלו ד"ר פליקס דנציגר.
היסטוריה.
ד"ר דנציגר, רופא כירורג יליד גרמניה, עלה בשנת 1923 לארץ ישראל ופתח בית חולים פרטי בשם "קליניקת דנציגר", מול שער הפרחים בירושלים. בסוף שנת 1929, בעקבות מאורעות תרפ"ט, עבר עם משפחתו לתל אביב. עם בואו ייסד את בית חולים דנציגר, בתוך דירה בת שבעה חדרים וגן, בקרן הרחובות גרוזנברג-יעבץ-מוהליבר, בסמוך לגימנסיה הרצליה. בית החולים שימש בעיקר כקליניקה כירורגית. המרתף, שכניסתו הייתה בחצר בית החולים, שימש כחדר מתים. המשפחה עצמה התגוררה בבית מול בית החולים. החצר האחורית של בית החולים שימשה כמגרש משחקים של ילדי השכונה.
ב-16 ביוני 1933, מיד לאחר ההתנקשות בחיים ארלוזורוב, הוזעק ד"ר דנציגר מבית החולים שלו לבית החולים הדסה כדי לבצע את הניתוח להוצאת הקליע מגופו, אך לא הצליח להצילו.
בחצר בית החולים הקים בנו של ד"ר דנציגר, הפסל יצחק דנציגר, סטודיו לפיסול שבו יצר בסוף שנות ה-30 את יצירותיו הידועות הראשונות ובהן הפסל "נמרוד". בסטודיו למדו אמנים צעירים, ובהם בנימין תמוז ויחיאל שמי. בנימין תמוז קרא לספרו (המתאר את יצירת "נמרוד") "בין עדן לאופיר", על שם מיקומו של חצר בית החולים דנציגר, בין קולנוע עדן לקולנוע אופיר. הסטודיו הפך למקום מפגש תרבותי לאמנים וסופרים צעירים ובהם אהרן אמיר, ובמהלך המפגשים הופצו הרעיונות הכנעניים.
בית החולים גם מוזכר בספרו של מקס ברוד UNAMBO.
בית החולים פעל עד להריסת המבנה, בשנת 1976. עם הריסת המבנה נהרס גם עץ שקמה גדול שניצב בחצר בית החולים ליד הכניסה למרתף. בשנת 1985 נבנה על שטח בית החולים בניין משרדים על ידי חברת אל-רוב, המשמש לבית ההשקעות "פסגות".
פפירוס אברס
פפירוס אֶבֶּרְס (באנגלית: Ebers papyrus) הוא פפירוס מצרי קדום בענייני רפואה, המתוארך ל-1550 לפנה"ס. הוא נרכש בלוקסור (תבאי) בחורף 1872–1873 על ידי גאורג אברס, ונמנה עם העתיקים והחשובים מסוגו. הפפירוס מצוי כיום בספריית אוניברסיטת לייפציג בגרמניה.
כתב היד.
הפפירוס נכתב בסביבות 1550 לפנה"ס, אך החוקרים משערים כי הועתק מכתבי יד עתיקים יותר, שהקדום שבהם הוא מ-3400 לפנה"ס. הוא עשוי כמגילה בת 110 עמודים, כ-20 מטרים אורכה, ונמנה עם המסמכים ההיסטוריים העתיקים ביותר בענייני רפואה שנשתמרו לימינו, לצדם של פפירוס קאהון בענייני גינקולוגיה (1800 לפנה"ס לערך), פפירוס אדווין סמית (1600 לפנה"ס לערך), פפירוס הרסט (1600 לפנה"ס לערך), פפירוס ברוגש (1300 לפנה"ס לערך) ופפירוס לונדון (1300 לפנה"ס). פפירוס ברוגש מכיל פסקאות מקבילות לפפירוס אברס, ומסייע בכך להבהרת כמה סוגיות סתומות.
תוכנו.
פפירוס אברס כתוב בכתב היראטי, והוא התיעוד המקיף ביותר של ידע רפואי מצרי קדום שנשתמר לימינו. המגילה מכילה 700 נוסחאות כישוף ותרופות. היא כוללת לחשים רבים שמטרתם לסלק שדים גורמי-מחלות, ויש בה גם עדות למסורת ארוכה של פרקטיקה רפואית המבוססת על ניסיון ותצפיות. הפפירוס מכיל "מסה על הלב". הוא מציין כי הלב הוא מרכז אספקת הדם, וקשור בצינורות לכל אחד מאברי הגוף. ידיעותיהם של המצרים על הכליות היו כנראה מעטות, שכן הם החשיבו את הלב כנקודת המפגש של מספר צינורות שהובילו את כל נוזלי הגוף – דם, דמעות, שתן וזרע. הפרעות נפשיות, כמו דיכאון ושיטיון, נדונות בפירוט בפרק מתוך הפפירוס הנקרא "ספר הלבבות". תיאורי ההפרעות מלמדים, כי המצרים התייחסו להפרעות נפשיות ופיזיות כמעט באותה צורה. הפפירוס מכיל פרקים על מניעת הריון, אבחון הריון ועניינים נוספים מתחום הגינקולוגיה, מחלות מעיים וטפילים, בעיות עיניים ועור, טיפולי שיניים וטיפולים כירורגיים במורסות וגידולים, קיבוע עצמות וכוויות.
תרופות.
אחדות מן התרופות הרשומות בפפירוס אברס:
אסתמה
קיבה
מעיים
בגדים
מוות
מחלת הדרקונית (דרקונקוליאסיס, תולעת גינאה)
השימוש הרפואי באוֹכְרָה.
אחת התרופות הנפוצות המתוארות בפפירוס היא אוכרה, או חֵמָר רפואי. היא נכללת, לדוגמה, במרשם נגד מחלות מעיים ועיניים שונות. אוכרה צהובה ניתנה כתרופה נגד מחלות בדרכי השתן.
קורותיו של הפפירוס בימינו.
מקורו של הפפירוס אינו ידוע, אך מסופר כי נתגלה בין רגליה של מומיה בנקרופוליס של תבאי והגיע ב-1862 לרשותו של האגיפטולוג האמריקאי אדווין סמית . הוא נותר באוספו של סמית לפחות עד 1869 ותואר בקטלוג פרסומי של סוחר עתיקות כ"פפירוס רפואי גדול השייך לאדווין סמית, בעל חווה אמריקני מלוקסור". הפפירוס נרכש ב-1872 על ידי האגיפטולוג והסופר הגרמני גאורג אברס, והוא נקרא על שמו. ב-1875 פרסם אברס מהדורת פקסימיליה של דפי הפפירוס, הכוללת מונחון בלטינית שחיבר לודוויג שטרן . תרגום לגרמנית פורסם לראשונה ב-1890 על ידי היינריך יואכים. דפי פפירוס אברס אצורים בספריית אוניברסיטת לייפציג שכן הם נרכשו מכספיה ומתרומת מלך סקסוניה. הם תורגמו במרוצת השנים על ידי חוקרים נוספים, שחלקם נחלקו בפירושיהם לאבחנות הרפואיות. תרגום מחודש לאנגלית של הפפירוס פורסם ב-1987 על ידי הרופא והאגיפטולוג המצרי פול ע'ליונגי מהפקולטה לרפואה באוניברסיטת עין שמס בקהיר.
קליפת המוח הקדם-מוטורית
קליפת המוח הקדם-מוטורית היא חלק מקליפת המוח שנמצא באונה המצחית. היא ממוקמת באזור ברודמן 6 בקדמת האזור המוטורי העיקרי ושולטת עליו, כך שיש לה השפעה ישירה על ההתנהגות.