מרינוב היה מקורב למרדכי איש-שלום וכיהן במועצת עיריית ירושלים בשנים 1950-1955. במועצת העיר היה מרינוב מהדוברים נגד הנצחת אנשי אצ"ל ולח"י. הוא נבחר שוב לעירייה בבחירות של 1959 ונבחר לתפקיד סגן ראש העיר בתואר, כסגנו של מרדכי איש-שלום. מרינוב היה יו"ר ועדת המשנה לרישיונות בנין ובנין ערים, ניהל בפועל את מחלקת המים ועניינים שרבים של מחלקת מהנדס העיר, למרות שהסמכויות הרשמיות היו בידי ראש העיר. כנגד כהונתו הכפולה באבן וסיד ומחלקת מהנדס העיר עלו טענות על ניגוד עניינים. בתחילת שנת 1964 פרש מעבודתו בחברת אבן וסיד ומונה לסגן ראש עיר בשכר. עם זאת, המשיך מרינוב לפעול בעניינים שונים עבור חברת אבן וסיד.
לאחר הבחירות של 1965, בהן זכתה רפ"י בראשות טדי קולק, כיהן מרינוב באופוזיציה במועצת העיר. במאי 1967, ערב מלחמת ששת הימים, הוקמה קואליציה קיר לקיר עירונית, בה השתלב מרינוב. בדצמבר 1967 התאחדו רפ"י והמערך בירושלים ומרינוב מונה לסגן ראש העיר. בתפקידו כסגן ראש העיר היה אחראי על משרד מהנדס העיר וטיפל בנושאי תחבורה בירושלים. לקראת הבחירות בשנת 1969 גבר על מרדכי איש-שלום בבחירות חשאיות של מפלגתו בירושלים ונכלל ברשימתו של טדי קולק למועצת עיריית ירושלים. לאחר הבחירות נתמנה למ"מ ראש העיר ואחראי על מהנדס העיר ואספקת המים.
אחרית ימיו.
לאחר שפרש לגמלאות מהעירייה, בשנת 1973, המשיך חיים מרינוב לעסוק בצורכי ציבור. הוא היה חבר במועצת הביטוח הלאומי וסייע למוסד בגיבוש חקיקה סוציאלית. היה יושב ראש מגן דוד אדום בירושלים, יו"ר האגודה למלחמה בסרטן ויושב ראש ארגון חברי ההגנה בירושלים. הוא הקים ביחד עם פרופסור קלמן יעקב מן את בית האבות ע"ש באייר, וכן הקים את בית ההגנה בירושלים. כמו כן, נמנה במשך שנים רבות על חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1978 קיבל חיים מרינוב את אות יקיר ירושלים. הוא נפטר בשנת 2001, בגיל 97, ונקבר בבית הקברות סנהדריה. בשנת 2008 החליטה עיריית ירושלים לקרוא על שמו רחוב בשכונת הר חומה שבדרום העיר.
דוד בוסקילה
דוד בוסקילה (נולד ב-1956) הוא יו"ר פורום ערי הפיתוח במרכז השלטון המקומי. כיהן כראש עיריית שדרות בין השנים 1989–1998, שבמהלכן, בשנת 1996 הוכרה שדרות כעיר, ובין השנים 2008–2013.
ביוגרפיה.
דוד בוסקילה נולד בשדרות בשנת 1956. לאחר שירותו הצבאי כחובש קרבי בחיל התותחנים, סיים לימודי כלכלה באוניברסיטת תל אביב וכן לימודי תעודה בניתוח מערכות מידע. בהמשך התנסה בעסקים שונים ושימש כיועץ כלכלי ליישובים מטעם השלטון המקומי.
בין השנים 1989-1985 שימש כגזבר מועצת שדרות. ב-1989 נבחר כראש המועצה של שדרות, שהוכרזה בתקופת כהונתו כעיר. בשנת 1995 הוגש נגד בוסקילה כתב אישום באשמת מרמה והפרת אמונים בכך שישב בראש ועדת תכנון ובנייה שדנה בשינוי ייעוד של מגרשים הגובלים בביתו, באופן שהטיב עמו. בוסקילה הודה במסגרת הסדר טיעון, לא הורשע אלא חויב ב-250 שעות לתועלת הציבור, על מנת שלא יידרש לעזוב את תפקידו כראש העיר. אולם בבחירות בשנת 1998 הפסיד בוסקילה בבחירות לאלי מויאל. בשנת 2003 התמודד בוסקילה שוב נגד אלי מויאל ובסיבוב ראשון זכה במספר הקולות הרב ביותר: 3,845, לעומת 3,227 קולות שקיבל מויאל. אולם בסיבוב שני זכה מויאל בראשות העיר, בגוברו עם 5,622 קולות על 4,967 קולות של בוסקילה. בנובמבר 2008 בוסקילה נבחר שוב לראש עיריית שדרות, והחליף בתפקיד את אלי מויאל. בשנת 2013 הפסיד בבחירות ופינה את מקומו לאלון דוידי.
ראש עיריית שדרות.
בוסקילה החל בתנופת בנייה נרחבת בעיר עם 3 שכונות חדשות והגדלת תושבי העיר מ 17,000 ל-25,000 תושבים, 3 פארקים חדשים בעיר שבזכותם שדרות ירוקה יותר "סקייטפארק" ומגרשי ספורט הפזורים בעיר. הסדרי תנועה טובים יותר בעזרת כיכרות בעורקים ראשיים בעיר, בניית חניון משאיות שבסיומו תיאסר חניית משאיות בעיר.
הורדת אחוזי האבטלה מ -9% ל-3.5% על ידי פתיחת 17 מפעלים חדשים בעיר. קידום בניית פארק תעשיות ספירים בשיתוף עם מועצה אזורית שער הנגב בין המפעלים: "אלבטק", "רבדא", אורנטפוואר", "קודחים", "עוזת", "אופרת", "גל משטחים", "דקלים", "מירז", "מדק", "מלכה פלוס", "פולימרים", "א.ל. ארמן", "סופר נירוסטה", "משק פרידמן".
בניית אצטדיון כדורגל בעיר. בריכת שחיה מקורה ומחוממת כל השנה . בניית מוסדות החינוך הממוגנים בעיר, היסודיים, העל יסודיים וגני הילדים, שיפוץ 12 גני ילדים, בניית כיתות לימוד חכמות דור 3. קידום בניית האקדמיה למוזיקה של המועצה להשכלה גבוה.
קידום בניית בית חולים שיקומי ללב של הרב אלימלך פירר.
בוסקילה נבחר ב-2012 על ידי אתר nrg כאחד מראשי העיר הטובים בארץ בקריטריונים של פריצת דרך ברמה ארצית, השפעה מכרעת על התפתחות העיר שבראשה הוא עומד ושיפור מצב העיר כיום לעומת המצב שבו ראש העיר קיבל אותה כשנבחר לתפקידו.
אמנת בזל
אמנת בזל לפיקוח על תנועות בין-גבוליות של פסולות מסוכנות וסילוקן (באנגלית: Basel Convention on the Control of Transboundary Movements of Hazardous Wastes and Their Disposal), הידועה בקיצור כאמנת בזל, היא אמנה אשר נועדה להפחית תנועת פסולת מסוכנת בין מדינות, ובאופן מיוחד למנוע משלוח פסולות מסוכנות ממדינות מפותחות למדינות מתפתחות. האמנה נועדה אף למזער את כמותן ורעילותן של פסולות, זאת כדי להבטיח ניהול פסולת המתחשב באיכות הסביבה באתר הקרוב ביותר למקום יצירת הפסולת וכן לסייע למדינות מתפתחות בניהול נכון של פסולות מסוכנות ופסולות אחרות הנוצרת בהן. האמנה אינה דנה בנושא פסולת רדיואקטיבית.
כלים הפועלים במסגרת האמנה.
האמנה נפתחה לחתימת המדינות ב-22 במרץ 1989, ונכנסה לתוקף ב-5 במאי 1992. 172 מדינות חתמו על האמנה. ישראל הייתה בין המדינות הראשונות אשר חתמו על אמנת בזל ואשררה אותה בחודש דצמבר 1994.
דובלרו
דובלרו (ברומנית: Dubălaru; מבוטא "דוּבֶּלַארוּ") הוא שם משפחה רומני ויהודי-רומני, שמשמעותו ברומנית "הבורסקאי" (עם תווית מיידעת מקוצרת, כנהוג בשפה עממית בכינויים ובשמות משפחה רומניים).
לפי "המילון האוניברסלי של השפה הרומנית" מאת לאזר שייניאנו (1988), מקור שם המקצוע Dubălar (בורסקאי) הוא בשם דובאלה (dubală) או דוביאלה (dubeală) המציין את עבודת עיבוד העור או את תערובת החומרים שמשתמשים בה בבורסקאות. המקור האטימולוגי הוא סלבי: באוקראינית משמעות המילה дубити הוא "לעבד את העור", וברוסית משמשת מילה דומה (Дубление, "דוּבּלֶניֶה") לתיאור בורסקאות. מילים סלביות אלה מתקשרות לשם האוקראיני והרוסי לעץ האלון (Дуб, "דוּבּ"), ממנו מופק טאנין המשמש את הבורסקאי בעבודתו.
כגורל הרבה משמות המשפחה ממוצא לועזי בעברית, בימינו את שם המשפחה הישראלי דובלרו מבטאים באופן שונה (Dublero), כשהוא מקבל צליל בעל ניחוח ספרדי.
אצל יהודים רומנים ובקרב העם הרומני קיים גם שם המשפחה "טבקארו" בעל משמעות זהה (בורסקאי).
זרוע, לחיים וקיבה
מצוות זְרוֹעַ לְחָיַיִם וְקֵיבָה היא מצוות עשה מדאורייתא המחייבת את השוחט לתת לכהן חלקים מסוימים מכל בהמה טהורה שנשחטה.
מצווה זו נמנית בכל מוני המצוות ולדעת רבים מהפוסקים נוהגת בכל מקום ובכל זמן.
מקור המצווה וכלליה הבסיסיים.
מקור המצווה הוא בספר דברים:
המועד בו ניתנה מצווה זו אינו ברור מפשט הכתוב. כמה מפרשני התורה סבורים בעקבות דברי רבי עקיבא שככל המצוות, בני ישראל נצטוו במצווה זו עוד בעת חנותם בהר סיני או קודם לכן, ופרשנים אחרים סבורים שהציווי חל בעת הקמת המשכן וברכת אהרן את העם בפעם הראשונה. הרמב"ן סבור שנצטוו בה טרם כניסתם לארץ ישראל, בחנותם בערבות מואב.
מתנה זו של זרוע, לחיים וקיבה שונה מרוב מתנות כהונה בכך שהיא מוגדרת כמתנת חולין ואין בה קדושה כלשהי המחייבת לאכול אותה דווקא בטהרה (כמו תרומה), או דווקא במקום מסוים (כמו ביכורים, הנאכלים דווקא בירושלים), ואכילת מתנות מותרת לזרים.
בשל תדירות קיומה של המצווה, מספרות חז"ל ואילך מכונה מצווה זו בשם הסתמי מתנות. על פי התלמוד הבבלי במסכת חולין (קלב, ב), אכילת המתנות צריכה להיעשות באופן מכובד - "צלי ובחרדל" - אך בשולחן ערוך (יורה דעה סא, יב) נפסק כי אופן הבישול אינו מעכב.
מקום וזמן המצווה.
ה מגדירה כי וכך נפסק גם על ידי מרבית הראשונים. עם זאת, יש מהראשונים הסוברים שהמצווה אינה נוהגת בחוץ לארץ. השולחן ערוך פוסק כדעת רוב הראשונים שמחייבים את הנתינה אולם מסיים ואומר כי נהגו העם מצד עצמם בחוצה לארץ דווקא כדעת המיעוט.
בארץ ישראל מצווה זו תקפה תמיד לכל הדעות אולם ישנה מחלוקת בדבר תוקף המצווה בזמן הזה, האם היא מדאורייתא או מדרבנן בלבד. באשר לתוקף המצווה בחוץ לארץ בזמן הזה, למרות דברי המשנה נותרה שאלה זו (אם החוב הוא מדאורייתא או מדרבנן) שנויה במחלוקת. בספרי נעשה ניסיון להשוות את חיוב נתינת המתנות אל חיוב הרמת התרומה הנוהג רק בארץ ישראל, אולם בסופו של הדיון נקבע כי מהפסוק "אם שור אם שה" נלמד כי החיוב תקף גם בחו"ל.
ב מובא מעשה על נידוי שוחט שהתרשל בקיום המצווה, וכן דין הטלת קנס על שוחטים שכאלה. גם בתקופת הגאונים נהג דין זה, ורב האי גאון ורב נטרונאי גאון נהגו לנדות שוחטים שהתרשלו בכך.
לפי עדותו של רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא, היו יהודי מגנצא נוהגים בנתינת המתנות לפני ההרג של גזירות תתנ"ו, וישנה עדות כי היהודים תחת ממשלת לותייר מלך צרפת היו נוהגים בנתינת המתנות.