אמנם פסיכותרפיה מתמקדת בעולם הפנימי, אבל העולם הפנימי מושפע מהעולם החיצוני. ברמן כתב למשל על הייחודיות בעשיית פסיכותרפיה בישראל לעומת ארצות אחרות. בישראל בולטות בין היתר השפעות השואה, השפעות ההגירה, ותוצאות המלחמות; כולל התופעה הנפוצה של תגובות קרב – מזוהות ולא-מזוהות – אצל החייל החוזר מהמלחמה, תגובות המשפיעות על כל בני המשפחה. מאמרו החלוצי בנושא זה, "ממלחמה למלחמה: טראומה מצטברת", צונזר קשות כאשר הופיע לראשונה בפרסום של הסתדרות הפסיכולוגים, ורק בהמשך התאפשר פרסומו המלא.
בעבודה אחרת עסק ברמן בחינוך המשותף בתנועה הקיבוצית, בסיכונים הרגשיים של הלינה המשותפת עבור הילדים שגדלו בה, ובדרך בה גייסו מייסדי הקיבוץ הסברים פסיכואנליטיים להצדקת השיטה, אף שאין היא עולה בקנה אחד עם תובנות פסיכואנליטיות מרכזיות ביחס לחיוניות של קשר הדוק אם-תינוק והורה-ילד בכלל. גם עבודה זו עוררה פולמוס חריף כשהופיעה לראשונה ב-1988, אך בהמשך הצטרפו רבים לביקורת זו.
ברמן מתנגד לדעה הגורסת הפרדה גמורה בין חשיבה פסיכולוגית ופוליטית, וטוען כי ניסיון הפרדה מאולץ זה תרם לעיוותים קשים, כמו שיתוף הפעולה בין פסיכואנליטיקאים מסוימים למשטר הנאצי, או השתלבותם של אחרים במשטרים רודניים בדרום אמריקה. הוא סבור ש"גיוס" הפסיכואנליזה למטרות פוליטיות גזורות מראש הוא בעייתי, אך ניתן להגיע לדו-שיח משמעותי שבו חשיבה פסיכואנליטית תסייע להבנת תהליכים פוליטיים, כולל הסכסוך הישראלי-ערבי, שהקושי בפתרונו נעוץ בין היתר בקושי של כל אחד מהצדדים להבין את מצבו הרגשי של הצד האחר, והתבצרות שניהם בעמדות נוקשות. הוא סקר במפורט את תולדות המעורבות הפוליטית של אנליטיקאים ופסיכותרפיסטים ישראלים.
המפגש בין פסיכואנליזה לספרות וקולנוע.
ברמן כתב רבות על החיבור בין פסיכואנליזה לספרות וקולנוע. ספרות ואמנות עוסקים בעולמו הפנימי של האדם, הן היוצר והן הקורא והצופה. פרויד כתב על ההשראה שקיבל מסופרים לחשיבתו, כמו הבנת תסביך אדיפוס בעזרת סופוקלס ושייקספיר, ועוד. מאז פרויד נוצרה מסורת של ניתוחי ספרות פסיכואנליטיים. קיימים סיכונים במסורת זו, כמו המבט על הסופר או על הדמות כעל פציינט, וכדי להימנע מיישומים פשטניים, נחוצה בחינה מעמיקה של תהליך היצירה, כולל משמעות היצירה עבור הסופר עצמו ושורשיה בחייו הרגשיים; וגם חשיבה על מה קורה לקורא או לצופה כשהוא מגיב ליצירה, למה הספר או הסרט מעוררים הזדהות, במה הם מאפשרים לקורא להבין את עצמו, ומתי הוא מסיק מתוך עולמו הרגשי על היצירה.
ברמן סבור שאין טעם לחפש אחר תוכן רגשי עמוק "אובייקטיבי" של כל יצירה, ואף אין זה מוצדק לחשוב על הדרך בה נחווית היצירה כהשלכה גרידא, אלא ניתן לדבר (בהשראת ויניקוט) על המפגש בין היצירה לקורא כמעצב מרחב מעברי שבו היצירה מקבלת משמעות ייחודית הנובעת הן מתכניה ומסגנונה והן מעולמו הפנימי של הקורא או הצופה. נושא זה מומחש בהרחבה במבואות שכתב לספר בעריכתו.
המחשה מוקדמת לגישה זו ניתן למצוא במאמרו של ברמן "ערגון העקידה", על הספר "שדות מגנטיים" של עמליה כהנא-כרמון,
העוסק במאמץ המתבטא בספר זה להימנע מהכאב של קרבה בין-אישית על ידי הפלגה לגבהים מיסטיים. ניתוח מוטיב רגשי מרכזי ביצירות "הנסיך המאושר" של אוסקר ויילד, "העץ הנדיב" מאת של סילברסטיין ו"נחת" של קרת מופיע במאמרו על הפנטזיה של הורות כהכחדה עצמית.
דיון ברוח זו בתחום הקולנוע מופיע במאמרו על הסרט "ורטיגו" של היצ'קוק,
בו הוא מנתח את הדינמיקה של הסרט ואת החוויה שהוא מעורר בצופה, תוך דגש על "פנטזיית ההצלה" של גיבור הסרט, הדומה לפנטזיות של מטפלים כלפי מטופליהם. הבלש מנסה להציל אישה שהוא אוהב, אך בפועל הורס אותה. בפנטזיה שלו הוא האביר שמציל את הנערה מהדרקון, אך במציאות הרגשית האותנטית הוא אבוד בדיוק כמו הנערה, ובסופו של דבר הופך לקטלני כמו הדרקון; כך שההבחנה החדה בין שלוש הדמויות במיתוס מתגלית כאשלייתית. סרטים של פדריקו פליני, וודי אלן ופדרו אלמודובר, וכן הספר "מסעי גוליבר" של ג'ונתן סוויפט, נידונים במאמר "האישה הגדולה מן החלומות".
ספריו.
Essential Papers on Literature and Psychoanalysis (NYU Press, 1993),
Impossible Training: A Relational View of Psychoanalytic Education (Analytic Press / Routeledge, 2004).
אדולף אברהם ברמן
קורנליה פרנסס
קורנליה פרנסס (באנגלית: Cornelia Frances; 7 באפריל 1941 – 29 במאי 2018) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אנגלייה שהתגוררה באוסטרליה.
חייה.
פרנסס נולדה בליברפול ולמדה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון. בראשית שנות ה-60 גילמה תפקידים קטנים בשני סרטי קולנוע שביים דודה, מייקל פאוול, וב-1965 עקרה לאוסטרליה. היא שבה לבריטניה לזמן קצר במהלכו נישאה למייקל איסטלנד, וב-1970 השתקעו השניים באוסטרליה באופן סופי.
באוסטרליה הפכה קריירת המשחק שלה למשמעותית יותר. במהלך שנות ה-70 השתתפה במספר סדרות טלוויזיה, בהן "איים אבודים", בתפקיד אליזבת קווין. ב-1975 קיבלה את התפקיד הראשי הראשון שלה, בסדרה "The Box", סאטירה העוסקת בנעשה בתחנת משטרה. בין 1976 ל-1978 גילמה את דמותה של האחות הקשוחה גרייס סקוט באופרת הסבון "The Young Doctors".
ב-1978 החל בעלה לעבוד במלבורן, והשניים עברו להתגורר בעיר זו. במשך זמן קצר שימשה ככתבת בתחנת טלוויזיה מקומית, אך עד מהרה שבה למשחק. תפקידה המשמעותי הבא היה באופרת הסבון "Sons and Daughters", בה גילמה את דמותה של ברברה ארמסטרונג בין השנים 1982 ל-1986. מאז 1988 היא מגלמת, לסירוגין, את דמותה של עורכת הדין העוקצנית מוראג בלינגהאם באופרת הסבון "קרוב רחוק". במקביל להופעותיה בסדרות אלה, השתתפה במספר סרטי קולנוע וטלוויזיה, וכן גילמה תפקידי אורח בסדרות נוספות. בין 2001 ל-2002 הנחתה את הגרסה האוסטרלית לשעשועון הטלוויזיה "החוליה החלשה".
פרנסס הייתה גרושה ואם לבן, והתגוררה בסידני. בשנת 2003 פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "?And what have you done lately".
אדווין ואן-דר-סאר
סולנואיד
סוֹלֵנוֹאִיד הוא התקן אלקטרומכני המשמש כמפעיל במכונות ומערכות בקרה. הוא בנוי מסליל בעל ליבה פרומגנטית שמיקומה אינו במרכז הסליל. הולכת זרם חשמלי בסליל משרה בו שדה מגנטי, שדה זה מפעיל כוח על הליבה הפרומגנטית המושך אותה אל מרכז הסליל, באופן שמגדיל את ההשראות של הסליל והליבה. הליבה יכולה להיות מחוברת להתקן אחר ולהעביר את הכוח אליו. הכוח המופעל פרופורציוני לזרם המוזרם בסליל. לרוב הסולנואיד כולל גם קפיץ המחזיר את הליבה למקומה המקורי כאשר הזרם מופסק.
הסולנואיד משמש כאלקטרומגנט, וככזה משמש בכל מקום בו נדרשת הפיכת אנרגיה חשמלית לתנועה קווית. השימושים העיקריים של הסולנואיד הם כמתגים המופעלים בעזרת אות חשמלי קטן יחסית ומפעילים רכיבים אחרים, לעיתים גדולים יותר. לדוגמה, פתיחת ברז או שסתום במערכת פנאומטית, סגירת מפסק המעביר זרם חזק, או שחרור מעצור המאפשר למנגנון מכני להתחיל לנוע.
אחד המקומות המוכרים בהם משתמשים בסולנואיד הוא בהתנעת כלי רכב. הסולנואיד מופעל בזרם חלש יחסית העובר במתג ההתנעה הנשלט על ידי הנהג (סיבוב מפתח או לחיצה על כפתור), וממתג מפסק בו עובר זרם חזק המסובב את מנוע ההתנעה ("סטרטר").
מגח 7
חרדים לסביבה
עמותת חרדים לסביבה היא ארגון סביבתי שהוקם על ידי יהודה גנוט, מנהיג קהילתי בפתח תקווה ובוגר ישיבת ישיבת אור ישראל וישיבת חברון. הארגון מנוהל בידי ועד מנהל שנבחר באספה כללית ומורכב מאישי ציבור חרדים: רבנים, עורכי דין ונציגי שכונות נשים וגברים. הארגון החל את פעילותו במסגרת קהילתית בשנת 1999 והפך לעמותה הפועלת במסגרת המגזר החרדי כולו בשנת 2005, והיה לארגון ראשון מסוגו במגזר החרדי.
הארגון פועל לקידום איכות הסביבה על ידי הפעלת תוכניות חינוכיות לבני נוער, מתן ייעוץ לפתרון כולל של בעיות סביבה וכן קידום מדיניות של פיתוח מקיים וחלוקה שווה של נטל סביבתי.
הארגון חבר בחיים וסביבה ונציגה מטעמו משמשת כחבר מ"מ ובעלת זכויות מלאות בוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בירושלים.
פעילות.
בין הפעילויות שהוביל הארגון היה כנס בשנת 2006 בשיתוף ארגונים וחברות במשק בו השתתפו חברי כנסת, ראשי ערים חרדיות ונציגי ציבור מכל הארץ.
בשנת 2007 הוביל הארגון את הכנס בירושלים בשיתוף משרד התשתיות ובו הוצגו לראשונה מוסדות חרדיים שהחלו בפעילות למען הסביבה. במסגרת הכנס הציגו בתי הספר תערוכה של התלמידים בנושאים סביבתיים.
בשנה זו זכה הארגון באות התנועה הסביבתית בישראל - "הגלובוס הירוק". האירוע התקיים בתל אביב, בהשתתפות שרים, חברי כנסת, ראש עיריית תל אביב ופעילים סביבתיים מרחבי הארץ.
בעקבות התיקון שהתקבל בכנסת לפקודת העיריות, המחייב כל רשות מקומית להקים ועדה לאיכות הסביבה שבה צריכים להיות חברים שני נציגים של ארגוני סביבה מקומיים, צורף מנכ"ל הארגון, יהודה גנוט, כחבר בוועדת איכות הסביבה בפתח תקווה עיר מגוריו.
בנוסף, מתקיים שיתוף פעולה הדוק בין "חרדים לסביבה" וארגוני הסביבה האחרים כמו "אדם טבע ודין" וכן עם הקליניקות לצדק סביבתי באוניברסיטאות בר-אילן ותל אביב המסייעות לארגון בקידום מאבקים סביבתיים ובכלל זה פניות לפי חוק חופש המידע, יוזמות של הצעות לתיקוני חקיקה בכנסת ואף פעילות משפטית בעת הצורך.
בשנת 2008 החל הארגון בפעילות בקמפוס החרדי של הקריה האקדמית אונו והוביל להקמת "קליניקה ירוקה" בקמפוס. כמו כן לקראת הבחירות המוניציפליות ובסיוע ארגון "חיים וסביבה" שילב את נבחרי הציבור החרדי בקמפיין שכונה "ירוק עכשיו".
המדפיסים בני פואה