זיו נולד לרחל ורפאל בכפר בגליציה סמוך לעיר לבוב. בהיותו בן ארבע פלשו הנאצים לכפר הולדתו והוא איבד את אביו. זיו, אמו וסבתו הסתתרו בעליית גג אצל אחד מעובדיו של אביו, אך הוסגרו לגרמנים ונשלחו במשאית למחנה ריכוז. אמו של זיו הצליחה לשחד את אחד השומרים בתכשיט זהב, והשליכה את בנה מהמשאית כשהיא מנחה אותו לחזור למקום המסתור. לאחר מספר ימים חברה אליו האם שהצליחה אף היא להימלט, ויחד החלו במסע נדודים במזרח אירופה כשהם מתחזים לאוקראינים. לקראת סיום מלחמת העולם השנייה הגיעו למחנה פליטים בלובלין, שם חלתה אמו. השניים נלקחו תחת חסותו של קצין יהודי מהצבא האדום, רפאל ז'ורק, שאיבד את משפחתו בשואה. ז'ורק ערק מהצבא ולקח את השניים עמו לצרפת. באפריל 1947 עלו על אוניית המעפילים "תיאודור הרצל", אך האונייה נתפסה על ידי הבריטים והנוסעים בה נשלחו למחנות המעצר בקפריסין. מקפריסין עלה זיו לארץ ישראל בעליית הנוער ונשלח לקיבוץ הזורע ואחר כך לבית אלפא.
שירותו בצה"ל.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1955, ביקש זיו להתנדב לקורס טיס, אך הקיבוץ מנע זאת ממנו משום שלא רצה שיתחייב לשירות קבע. על כן התנדב לשייטת 13. במסגרת הכשרת הלוחם בשייטת עבר אימונים עם צוותו בחטיבת הצנחנים ועשה קורס מפקדי כיתות עם לוחמי גדוד 890. עם פרוץ מלחמת סיני צורפו הלוחמים לצניחה במעבר המיתלה במבצע מכבש. במהלך הלחימה השמיד זיו בירי בזוקה משאית עם עשרות לוחמי פדאיון.
לאחר מלחמת ששת הימים פיקד על אחת החוליות ב"מבצע ברזלית" בו הושמדו קטעים ממסילת הרכבת בצדה המערבי של תעלת סואץ. לאחר המבצע השתחרר מצה"ל ועבד בקיבוצו ניר דוד. ב-1969 חזר לשייטת 13 ומונה לסגנו של מפקד השייטת, זאב אלמוג. במלחמת ההתשה פיקד על הלוחמים במבצע בולמוס 5 - פשיטה על המתחם המצרי בראס עדבייה. במבצע היו לשייטת שני פצועים קל בלבד, לעומת 32 הרוגים מצרים. ביולי 1969 השתתף בפשיטה על האי גרין ונפצע ברגלו. לאחר מספר ניתוחים ותקופת התאוששות חזר לפעילות מבצעית ופיקד על הפשיטה במבצע "תרנגול 25" ביוני 1970.
באוקטובר 1971 סיים את לימודיו במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ומונה למפקד שייטת 13. תקופתו כמפקד היחידה התאפיינה בשורה של מבצעים נועזים בלבנון, בהם מבצע ברדס 54–55 וגולת הכותרת מבצע אביב נעורים.
במלחמת יום הכיפורים פעלה השייטת בזירה המצרית ב-16 מבצעים, איבדה שניים מלוחמיה במבצע ליידי – הפשיטה על נמל פורט סעיד, שנקבעו כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
לאחר המלחמה פעל לאחד את יחידות שייטת 13 ויחידה 707, יחידת צוללים הגנתית, ליחידת קומנדו אחת גדולה, אך שחזונו התגשם רק לאחר שבמרץ 1974 מונה צבי גבעתי למפקד שייטת 13. זיו יצא ללימודי תואר ראשון בגאוגרפיה ותולדות ארץ ישראל באוניברסיטת תל אביב, בסיומם מונה לאחראי לתכנונים אסטרטגיים באגף התכנון. ב-1977 פרש מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
חיים אזרחיים.
זיו הקים את המחלקה ללימודי ארץ ישראל במכון וינגייט ועמד בראשה, בנוסף הקים חברה לטיולים אתגריים בשם "אוויר, ים, יבשה".
חיים אישיים.
היה נשוי לאפרת ועמה נולדו לו שלושה ילדים.
ב-1999 נפטר ממחלת הסרטן ונקבר בקיבוצו ניר דוד. מספר שנים לאחר מותו הוכר כחלל צה"ל, שנפגע מצלילות שעשה בנחל קישון במסגרת שירותו הצבאי.
אמיתי עציוני
אמיתי עציוני (באנגלית: Amitai Etzioni; נולד בשם ורנר פאלק, Werner Falk, ב-4 בינואר 1929, בקלן, גרמניה) הוא סוציולוג ישראלי-אמריקאי, נשיא לשעבר של האגודה הסוציולוגית האמריקאית, הידוע בזכות מחקריו בתחום הכלכלה החברתית וקהילתנות. עציוני היה מייסדה של התנועה הקהילתנית בתחילת שנות ה-90 והקים את הרשת הקהילתנית כדי להפיץ את רעיונות התנועה. פרסומיו מדגישים את החשיבות הקיימת בכל חברה לאיזון זהיר בין זכויות הפרט לחובותיו ובין אוטונומיה לסדר.
קורות חיים.
עציוני עלה מגרמניה הנאצית בשנות ה-30 לארץ ישראל עם הוריו אשר התיישבו בכפר שמריהו. הוא למד בכפר הנוער בן שמן ועזב את לימודי התיכון בגיל 16 וחצי כדי להתגייס לפלמ"ח. לפי עדותו, הוא ונערה שהייתה חברה בפלמ"ח, הטמינו פצצה במתקן הרדאר הבריטי בחיפה.
מאחר שלא השלים את לימודי התיכון, לא יכול היה עציוני להתקבל ללימודים סדירים באוניברסיטה. עם זאת, הוא התקבל לתוכנית מיוחדת שייסד מרטין בובר באוניברסיטה העברית להכשרת מורים לעולים חדשים. לאחר שנה בתוכנית שייסד בובר, הוא החל ללמוד סוציולוגיה. ב-1954 סיים תואר ראשון, וב-1956 סיים תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטה העברית והגיש את עבודת המ.א. על הגישה לעבודה בקיבוץ. בשנת 1958 עציוני קיבל תואר דוקטור בסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם השלים את מחקרו בתוך 18 חודשים בלבד.
הוא היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה במשך 20 שנה וכיהן כראש המחלקה לסוציולוגיה בחלק מתקופת עבודתו במוסד זה. בשנת 1978 הוא הצטרף כחוקר אורח למכון ברוקינגס בוושינגטון די. סי. ובשנים 1979–1980 שימש כיועץ בכיר לבית הלבן. בשנת 1980 קיבל מעמד של פרופסור אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בבירת ארצות הברית, שם הוא מכהן כמנהל המכון למחקרי מדיניות קהילתנית. הוא עומד בראש הרשת הקהילתנית. בשנת 1995 כיהן כנשיא האגודה האמריקאית לסוציולוגיה.
מחקריו.
עציוני חיבר 24 ספרים, מהם רבים תורגמו לשפות רבות בעולם. בשלושה מספריו, עציוני קידם את רעיון השלום בעידן הגרעיני. מחקריו האחרונים עוסקים בבעיות החברתיות בדמוקרטיות מודרניות ומקדמים פתרונות קהילתנים לאינדיבידואליזם הפושה במדינות אלה. עציוני אף עסק בתנועות חברתיות היכולות לקיים דמוקרטיות ליברליות ובביקורת על הכרסום בערך הפרטיות והסכנה לזהות האישית הנשקפת מן השימוש הגובר בטכנולוגיות מעקב מודרניות.
עבודותיו של עציוני אף מהוות תרומה משמעותית לחקר סוציולוגיה ארגונית. הרעיון המרכזי בעבודתו הוא כי זכויות ושאיפות הפרט צריכות להיות מוגנות, אולם הן צריכות להתקיים בסביבה קהילתנית.
יהודה אבן קריש
יהודה אבן קֻרַיְש (בכתיב מלא: קורייש; בערבית: قريش) היה מדקדק עברי שחי ופעל במאה ה-8, מחלוצי הבלשנות השמית.
חייו.
יהודה אבן קריש נולד בתאהרת שבצפון אפריקה (בערבית: تيارت; כיום באלג'יר). לפי ההשערה, שנות פעילותו היו בין השנים 770, ד'תק"ל - 800, ד'תק"ס.
היה הראשון שעסק בהשוואה בין הלשונות השמיות עברית, ארמית וערבית.
השוואתו התבטאה בחלק מאוצר המילים של הלשונות, ובחלק מכללי הדקדוק המשותפים להן. את השגותיו על שלוש־הלשונות והשוואתן הוא מפרט בחיבורו, שנכתב בערבית בצורת איגרת השלוחה לקהילת יהודי העיר פאס שבמרוקו.
אבן קריש כינה את חיבורו בשם "רסאלה", כלומר: איגרת שלוחה. ספר זה הוזכר בדרך כלל בשם עברי, "ספר אב ואם". על ספר זה כותב רבי אברהם אבן עזרא - שמזכיר בפירושיו פעמים אחדות את חיבוריו של אבן קריש, לעיתים על מנת להשיג עליהם - כי .
את חיבורו חילק אבן קריש לשלשה חלקים עיקריים: בראשון, עסק בהשוואה בין מילים עבריות מן המקרא, שאין לעמוד על משמעותן האמיתית, אלא על ידי השוואתן למילים קרובות להן בארמית.
בחלק השני עסק בהשוואה בין מילים עבריות מן המקרא לבין מילים קרובות להן בעברית של חז"ל; הוא משווה בין 17 מילים בלבד, ואגב דיון עליהן הוא עוסק גם בעניינים שאין להם קשר ישיר להשוואה, כמו על עניין "דברה תורה בלשון בני אדם" וכולי.
החלק השלישי שונה במבנהו משני החלקים הראשונים, כי בהם עסק במילים בודדות יחידאיות, ובו הוא מביא מילים רבות שכיחות, ואגב השוואתן למילים ערביות הוא רוצה להבליט את הקִרבה בין שתי הלשונות.
תוך דיון על שלוש הלשונות והשוואתן, דן אבן קריש על ענייני דקדוק שונים, כגון: חילופי אותיות קרובות במבטא (משתאה - משתהה, מזלות - מזרות, אלמנותיו - ארמנותיו וכו'); מוקדם ומאוחר באותיות (כשבה - כבשה, שמלה - שלמה וכו'); השמטת האות נו"ן בשורש בתחילתו ובאמצעו (אף - אנף הערבי, בת - בנת הערבי וכו'); שינויים החלים באותיות ז, ס, צ, ש בגזירת בניין התפעל; אותיות אית"ן וצרופן בזמן עתיד; זכר ונקבה בשמות מספר; תוספת ו"ו בסוף המילה וכולי.
אחרי שלשת החלקים העיקריים של חיבורו צורף חלק נוסף המוקדש להשוואה בין ענייני דקדוק המשותפים לערבית ולעברית. בחלק הזה דן אבן קריש על חילופי אותיות בין הערבית לבין העברית: א - ע, ע - ע, ז - ד, צ - ט, ג - ג, ש - ס, ש - ש, ש - ת וכו'; על אותיות אית"ן בעתיד המשותפות לשלוש הלשונות וכו'.
בסוף חיבורו דן אבן קריש על מילים מקראיות, שלפיו, מקורן אינו שמי, תוך הבאת דוגמאות מספר.
הספר תורגם לראשונה לעברית בשנת 1952 על ידי משה כ"ץ, שהוסיף לו מבוא והערות.
אטום אגויאן
אטום אגויאן (בארמנית: Ատոմ Եղոյան; באנגלית: Atom Egoyan; נולד ב-19 ביולי 1960), הוא במאי ותסריטאי קולנוע קנדי ממוצא ארמני, זוכה פרס דן דוד.
ביוגרפיה.
השנים הראשונות.
אגויאן נולד בשנת 1960 לזוג הארמני-מצרי ג'וזף ושושן יגויאן בקהיר. הוריו קראו לו אטום כדי לציין את השלמת בנייתו של הכור הגרעיני הראשון של מצרים. ב-1962 הוריו עזבו את מצרים, עברו לגור בוויקטוריה, קנדה, ושינו את שם משפחתם לאגויאן. אגויאן ואחותו, איב, כיום פסנתרנית, גדלו בקולומביה הבריטית.