קונריד נולד ב-3 בספטמבר 1855, בעיירה ביילסקו-ביאלה, באוסטריה (כיום פולין) לאב יהודי. כנער, למד בבית ספר מקומי בשם "Realschule" בווינה. לאחר לימודיו, החל קונריד לשחק בתיאטרון "בורגתיאטר". בגיל 21, הפך למנהל התיאטרון "Stadttheater Bremen". בתקופתו, התפרסם התיאטרון בעיר, עד שקונריד קיבל אות כבוד מעיריית וינה לפועלו למען קידום התיאטרון. ב-1878, בהצעתו של אדולך נוינדרף, שהיה מנהל תיאטרון בארצות הברית, עבר קונריד לניו יורק.
בעת שכיהן כמנהל התיאטרון "מטרופוליטן אופרה", העלה קונריד את האופרה "פרסיפל", משל ריכרד וגנר. הדבר הכעיס את אשתו של ריכרד, קוזימה, ששלחה מברק זועם לקונריד. קוזימה טענה לזכויות היוצרים על היצירה אך מאמציה היו לשווא והאופרה הועלתה כמתוכנן. ב-1 במאי 1908, פרש קונריד מניהול התיאטרון לאחר שלקה בבעיות ראייה. הוא נפטר ב-27 באפריל 1909 משבץ מוחי.
אגן ויטווטרסרנד
מינקת
מינקת היא אישה שמניקה ולפעמים גם מטפלת בילד של אישה אחרת. מיניקות מועסקות לרוב כשהאם מתה, או אם היא אינה מסוגלת או בוחרת שלא להניק את הילד בעצמה. בתרבויות מסוימות תינוקות יונקים מאותה אשה נמצאים ביחסים מיוחדים של קרבת חלב, הם נקראים "אחים לחלב". מינקת הייתה בשימוש בתרבויות ברחבי העולם עד להמצאת תרכובת מזון לתינוקות במאה ה-20.
סיבה.
מינקת יכולה לעזור כאשר אמא אינה מסוגלת או לא רוצה להניק את תינוקה. לפני פיתוח תרכובת מזון לתינוקות במאה ה-20, הנקה יכלה להציל את חיי התינוק.
קיימות מספר סיבות לאי יכולת ייצור כמות מספקת של חלב אם על ידי האם הביולוגית. מחלה עלולה לגרום לאי יכולת הנקה של האמא הביולוגית. לדוגמה, היא עלולה לחלות במחלה כרונית או חריפה, או שהמחלה עצמה, או הטיפול בה, מפחית או מפסיק כליל את החלב שלה. היעדר הנקה זה עשוי להיות זמני או קבוע.
צורך גדול במיניקות נוצר כאשר שיעורי נטישת התינוקות ומוות האם במהלך הלידה ובסמוך לה, היו גבוהים. תינוקות שינקו ממינקת מתו באחוז דומה לשאר האוכלוסייה.
יש נשים שבחרו שלא להניק מסיבות חברתיות. עבור נשים מהמעמד הגבוה ההנקה נחשבה ללא אופנתית, לא רק שהדבר מנע מהן אפשרות ללבוש את הבגדים האופנתיים של זמנם, אלא גם נחשב כהרס דמויותיהן. נשים עובדות התמודדו עם לחצים אחרים לנטוש את ההנקה, כולל מצד בעליהן. העסקת מינקת הייתה פחות יקרה מהצורך להעסיק מישהו אחר שיעזור בניהול העסק המשפחתי ויטפל במטלות הבית במקומם. יש נשים שבחרו להעסיק מיניקות אך ורק כדי להימלט ממלאכת ההנקה המגבילה וגוזלת זמן. מיניקות שימשו גם כאשר האמא לא יכולה לייצר מספיק חלב אם, כלומר האם מרגישה שאינה מסוגלת להניק את ילדה כראוי, במיוחד לאחר לידות מרובות יחד.
שחרור חלב.
אישה יכולה לשמש כמינקת רק אם היא מייצרת חלב. פעם האמינו כי מינקת צריכה לעבור לידה לאחרונה אך הדבר אינו הכרחי, שכן גירוי חזה קבוע יכול לעורר הנקה באמצעות רפלקס עצבי של ייצור והפרשת פרולקטין. כמה מיניקות הצליחו להניק באמצעות משאבת חלב כדי שתוכלנה להאכיל.
גבריאל פאלמר, מחברת הספר "הפוליטיקה של הנקה" קבעה כי אין סיבה רפואית לכך שנשים לא צריכות להניק ללא הגבלת זמן או להאכיל יותר מילד אחד בו זמנית. יש נשים שתאורטיות יכולות להאכיל עד חמישה תינוקות.
המינקת ביהדות.
בתלמוד.
רבי מאיר אסר על יהודייה להעסיק כמינקת אשה נוכרית, מחשש שמא תהרגנו. חכמים התירו איסור זה כשהישראלית עומדת ומשגיחה. איסור נוסף הוטל על ישראליות שלא להיניק תינות של גויים כדי לא לגדל בן לעבודה זרה. סייג לזה קיים בדברי הגהות מיימוניות שהתיר ליהודייה להיניק בשכר וכשיש לה חלב יתר.
בפרשני היהדות המסורתיים.
רבי מנחם בן זרח הביא את תכונות המינקת האולטמטיבית. שתהיה בין גיל 20 ל-30, טובת מראה, ללא מום, מזג ממוצע, בינונית במידותיה, בעלת מידות טובות, לא כעסנית ולא רגזנית.
רבי משה איסרליש בחיבורו המפה טען בשם הרא"ש כי למינקת אסור לאכול מאכלים אסורים בתקופת ההנקה.
היסטוריה ותרבות.
הנקה היא מנהג עתיק, המשותף לתרבויות רבות. ההנקה נקשרה למעמד חברתי ואצולתי. נשים הניקו את ילדיהם לטובת בריאות הילד ולפעמים בתקווה להיכנס שוב להריון. הנקה בלעדית מעכבת את הביוץ אצל חלק מהנשים. נשים שסבלו מסטיגמה של לידת ילד מזנות, נאלצו לפעמים למסור את תינוקן באופן זמני למינקת או לאימוץ. מהתקופה הרומית ועד ימינו, פילוסופים והוגים טענו כי הקשר הרגשי החשוב בין ילד לאמו נפגע מנוכחותה של מינקת.
במיתולוגיה היוונית.
במיתולוגיה יוונית יוריקליה היא המינקת של אודיסאוס. במיתולוגיה הרומית, קייטה הייתה המינקת של איניאס. במיתולוגיה ההוואית, נואקאה היא אל מניקה מיטיבה. שמה הפך לסמל למינקת מלכותית.
רומא העתיקה.
ברומא העתיקה, אנשי אמידים היו מעסקים מיניקות מקרב עבדותיהם, אמנם היו גם כמה נשים רומיות חופשיות ששימשו כמיניקת במקצוען, וההמשפט הרומי אפילו מתייחס לסכסוך שכר עם מבצעות שירותי הנקה. היה מקום בשם "עמוד חלב" ששימש כמקום בו ניתן היה לשכור מיניקות. נשים המניקות את ילדיהן היו נחשבות למושא הערצה ברומר העתיקה, אך יוצאות דופן ומיושנות בעידן הקיסרי. אפילו נשים ממעמד הפועלים או העבדים לא ינקו את תינוקותיהן, הגינקולוג היווני מתקופת הרומאים סורנוס מאפסוס הציע עצות מפורטות כיצד לבחור מינקת. אחיות יווניות היו מועדפות ברומא, והרומאים האמינו כי תינוק שיש לו מינקת יוונית יכול ללמוד את השפה ולדבר יוונית שוטפת כמו גם לטינית.
הודו.
במאה ה-15, היה מקובל בהודו אצל נשים עשירות להשתמש במינקת. הילד לא הוצא מהבית, אלא המינקת הייתה מגיעה לבית התינוק. המינקות הקלאסיות של האימפריה המוגולית זכו להצטיינות במסורת הטורקית-מונגולית.
הממלכה המאוחדת.
מינקת הייתה בעבר מחזה נפוץ בבריטניה. נשים ממעמד הפועלים סיפקו וגם קיבלו שירותי הנקה.
הטיפול בתינוקות היה עבודה בתשלום מכובד, והעבודה הייתה פופולרית עבור נשים רבות ממעמד הפועלים. במאה ה-18 אישה הייתה מרוויחה יותר כסף כמינקת מהסכום שבעלה היה יכול להרוויח בעבודתו. עד למאה ה-19 רוב התינוקות היונקים נשלחו הרחק ממשפחותיהם לגור אצל המטפלת החדשה עד השנה השלישית לחייהם. כמעט 80% מהתינוקות היונקים אצל מינקת מתו בגיל ינקות.
מיניקות עבדו גם בבתי חולים ובמוסדות לילדים נטושים.
הפופולריות של מיניקות ירד באמצע המאה ה-19, כשעיתונאים רפואיים כתבו על הסכנות שבדבר. עיתונאי העוסק ברפואה מנה בסוף שנות ה-50 של המאה העשרים את הבעיות במיניקות, כמו נטישת ילדי המיניקות, תמותת תינוקות גבוהה יותר וסיכון פיזי ומוסרי מוגבר לילד שיונק אצל מינקת. אף שטענה זו לא הוכחה, הטיעונים הרגשיים של חוקרים רפואיים, יחד עם מחאותיהם של מבקרים אחרים, הגבירו אט אט את הידע הציבורי על הסכנה, וההנקה הוחלפה להנקה מצד האם ומבקבוקים.
צרפת.
בצרפת דווח על הנקה בתקופתו של לואי הארבעה עשר, אמצע המאה ה-17. עד המאה ה-18 כ-90% מהתינוקות היו מטופלים על ידי מיניקות, ואף נשלחו לגור אצלם. בפריז רק 1000 מתוך 21,000 התינוקות שנולדו בשנת 1780 טופלו על ידי אמם. הביקוש הרב למיניקות חפף את השכר הנמוך ואת מחירי השכירות הגבוהים של תקופה זו, מה שאילץ נשים רבות לעבור לעבוד זמן קצר לאחר הלידה. משמעות הדבר הייתה כי אמהות רבות נאלצו לשלוח את תינוקותיהן ליניקה וטיפול אצל מיניקות גרועות.
בשנת 1769 הוקמה בפריז "הלשכה למיניקות". בשנת 1874 הנהיגה ממשלת צרפת חוק על שמו של ד"ר תיאופיל רוסל, אשר קבע כי "כל תינוק המוצב אצל אפוטרופוס בתשלום מחוץ לבית ההורים יירשם במדינה, כך שממשלת צרפת תוכל לפקח על מספר הילדים המוצבים. עם מיניקות וכמה ילדים יונקים מתו".
מיניקות נשכרו לעבוד בבתי חולים כדי להניק תינוקות פגים, חולים או נטושים. במהלך המאות ה-18 וה-19, עגבת מולדת הייתה גורם שכיח לתמותת תינוקות. בית החולים ווגירארד בפריז החל להשתמש בכספית כטיפול. עם זאת, לא ניתן היה לתת אותה בבטחה לתינוקות. בשנת 1780 היא החלה בתהליך מתן כספית למיניקות אשר יכלו לאחר מכן להעביר את הטיפול בחלבם לתינוקות הנגועים.
על פי הצלב האדום האמריקאי הנוהג של מיניקות עדיין היה נפוץ במהלך מלחמת העולם הראשונה. נשים ממעמד הפועלים היו משאירות את תינוקותיהן עם מיניקות כדי שיוכלו לקבל משרות במפעלים.
ארצות הברית.
בדרום ארצות הברית היה נהוג לפני מלחמת האזרחים האמריקנית כי נשים שחורות משועבדות נאלצו להיות מינקות לילדי הנשים הלבנות. במקרים מסוימים, הילד המשועבד והילד הלבן גדלו יחד בשנותיהם הראשונות (לעיתים היו שני התינוקות ולדים של ידי אותו האיש, בעל העבדים).
יחסים.
לפעמים הושם התינוק בבית המינקת במשך כמה חודשים, כמו שהיה אצל ג'יין אוסטן ואחיה.
בתרבויות מסוימות המינקת פשוט נשכרה ככל עובד אחר. אולם אצל אחרים, היה לה מערכת יחסים מיוחדת עם המשפחה, שעשויה להיות זכויות קרבה. במבנה המשפחה וייטנאמית, למשל, מינקת מכונה "מאו" כלומר "אמא". באסלאם קיימת מערכת מקודדת מאוד של קרבת חלב המכונה "ראדה". לג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת הייתה מינקת אותה העריך מאוד, ומינה את ביתה ככובסת לבית המלוכה.
אמהות המניקות תינוקות זו של זו עוסקות במעשה הדדי המכונה "הנקה צולבת" או "הנקה משותפת".