הארמייה השלישית של ארצות הברית נתקלה בהתנגדות מסוימת לאורך קו זיגפריד ונהרות הפרום והקיל. ב-4 במרץ בביטבורג הבקיעה דיוויזיית הרגלים ה-5 את הקווים הגרמניים. תוך ניצול הפרצה, הדיוויזיה המשוריינת ה-4 התקדמה לעבר הריין תוך פחות מחמישה ימים. בעוד שהיו לה רק 100 נפגעים, הם גרמו לגרמנים 5,700 הרוגים ופצועים. דיוויזיית השריון ה-4 בקושי החמיצה את ההזדמנות לכבוש גשר באורמיץ.
בעודה נעה לעבר האהר, דיוויזיית השריון ה-9 באגף הימני של הארמייה הראשונה נעה במהירות לעבר הריין. ככל שהדיוויזיה התקרבה לנהר הריין, כך היא התקדמה מהר יותר. מהירות תנועתם לעבר הריין הפתיעה את הגרמנים. כ- במעלה הזרם מבון, הם מצאו באופן בלתי צפוי את גשר הרכבת לודנדורף עדיין עומד על תילו.
קרב רמאגן.
במהלך מבצע חוטב עצים, ב-7 במרץ 1945, כאשר כוחות של מפקדת דיוויזיית השריון ה-9 של הצבא האמריקאי הגיעו לנהר, הם הופתעו מאוד לראות שגשר הרכבת עדיין עומד על תילו. זה היה אחד משני הגשרים שניזוקו אך נותרו שמישים מעל הריין (השני הוא גשר הרכבת של וזל). כוחות אמריקניים הצליחו לכבוש את הגשר. הריין היה קו ההגנה הטבעי האחרון שהגרמנים קיוו שיוכל לשמש כדי להתנגד באופן מהותי להתקדמות בעלות הברית המערביות. עד אז, המעברים הוגבלו לסיורי חי"ר קטנים בסירה.
כשההודעה על כך שהגשר עדיין עומד על תילו הגיעה לגנרל ויליאם הוג', מפקד פיקוד קרבי B, הוא הורה לגדוד החרמ"ש ה-27 להתקדם לרמאגן בתמיכה מגדוד הטנקים ה-14. לאחר שטענות ההריסה הגרמניות לא הצליחו להרוס את הגשר, כוחות אמריקניים כבשו את הגשר ובעשרת הימים הבאים הקימו ראש גשר רחב שכלל 25,000 חיילים ושש דיוויזיות בצד המזרחי של הריין.
השפעה על תוכניות המלחמה.
לכידת הגשר שכנעה את הפיקוד העליון של בעלות הברית במערב אירופה שהם יכולים לכתר את אזור התעשייה הגרמני של הרוהר, ולא להתמקד בעיקר בתוכניתו של הגנרל ברנרד מונטגומרי, מבצע ביזה, שתביא את קבוצת הארמיות ה-21 לחצות את הריין לתוך צפון גרמניה.
הזמינות הבלתי צפויה של המעבר הגדול הראשון של הריין, המחסום הטבעי והקו ההגנה העיקרי האחרון של גרמניה, גרמה למפקד העליון של בעלות הברית דווייט אייזנהאואר לשנות את תוכניותיו לסיים את המלחמה. היכולת להקים במהירות ראש גשר בצד המזרחי של הריין ולהכניס כוחות לגרמניה אפשרה לכוחות האמריקאים לכתר את אזור התעשייה הגרמני של הרוהר. בעלות הברית הצליחו להעביר שש דיוויזיות על פני הריין לפני שגשר לודנדורף קרס עשרה ימים לאחר שנכבש ב-17 במרץ. 25 חיילים נהרגו או נעדרו ושלושה מתו לאחר מכן מפציעות; 63 נוספים נפצעו. לפני שהתמוטט, חמש דיוויזיות אמריקאיות כבר השתמשו בו ובשני גשרים טקטיים סמוכים לחצות לתוך גרמניה, והקימו ראש גשר מבוסס היטב באורך של כמעט , המשתרע מבון בצפון כמעט עד קובלנץ בדרום, לעומק של 10 עד 15 ק"מ.
הגשר לא נבנה מחדש לאחר המלחמה. עם זאת, מגדלי הגשר נותרו ובשנת 1980 נפתח מוזיאון שלום לקהל הרחב.
לאחר מכן.
מבצע חוטב עצים הצליח לנקות את הריין מצפון למוזל מכוחות גרמניים יעילים. בעלות הברית השמידו ארבעה קורפוסים של הארמיות ה-15 וה-7 הגרמניות. לכידת הגשר ברמאגן הייתה בונוס בלתי צפוי שקידם את לוח הזמנים לחציית הריין. פטון ובראדלי הצליחו להתקדם במעברים המתוכננים שלהם על הריין.
הגנרל אלברט קסלרינג תיאר את הקרב כ"פשע רמאגן. זה ניפץ את החזית לאורך הריין". הרמן גרינג אמר כי לכידת הגשר "הפכה הגנה ארוכה לבלתי אפשרית". גנרל קרל וגנר, ראש הסגל של פילדמרשל ולטר מודל, אמר כי לכידת הגשר סימנה את סוף המלחמה עבור הגרמנים:
בתרבות נפוצה.
הקרב תואר ברומן "הגשר ברמאגן" מאת קן הכלר, שעובד מאוחר יותר לסרט בעל אותו השם.
דין וחשבון (מסמך)
גן סמית'
מבצע לאמברג'ק
כלא אנצאר
פדרו פרננדס דה קירוס
פדרו פרננדש דה קיירוש
פדרו פרננדש דה קיירוש (בפורטוגזית: Pedro Fernandes de Queirós; בספרדית: Pedro Fernández de Quirós, פדרו פרננדס דה קירוס; 1563–1614) היה נווט פורטוגזי בשירות ספרד, הידוע בעיקר בזכות מעורבותו במסעות תגליות ספרדיים באוקיינוס השקט, בפרט מסע (1595–1596) אלברו דה מנדניה, ועל הובלת משלחת 1605–1606 שחצתה את האוקיינוס השקט בחיפוש אחר טרה אוסטרליס.
קורות חייו.
קיירוש נולד באבורה, פורטוגל בשנת 1563. כאשר המלכויות הפורטוגזית והספרדית אוחדו תחת מלך ספרד בשנת 1580 (בעקבות פניית כס המלוכה הפורטוגזי שנמשכה. במשך שישים שנה, עד שנת 1640, אז שוקמה המלוכה הפורטוגזית), פעל בשירות הצבאי הספרדי בתפקידי ימאי וקנה ניסיון בנייוט ימי. באפריל 1595 הצטרף למשלחתו של אלברו דה מנדניה דה נירה במסעו למושבת איי סולומון, ושימש בה נווט הראשי. לאחר מותו של מנדניה באוקטובר 1595 פיקד על הספינה היחידה שנותרה מהמשלחת והגיעה לפיליפינים בפברואר 1596. איסבל בארטו , אשתו הצעירה של מנדניה, שירשה מבעלה את הפיקוד על המשלחת אחרי מותו, נחשבה לאחד הגורמים שהחמירו את האסון שפקד את המסע. היא הואשמה באכזריות כלפי אנשיה, אף שיש מעריכים לחיוב את יכולתה להשליט משמעת ברזל. מסע זה תואר בהרחבה בכתביו של קיירוש ושימש כבסיס לרומן היסטורי "", פרי עטו הסופר הבריטי רוברט גרייבס.
החיפוש אחר טרה אוסטרליס.
קיירוש שהה שמונה עשר חודשים בפיליפינים, אך שב לספרד בשנת 1598, דרך מקסיקו. עם שובו לספרד, עתר למלך פליפה השלישי לתמוך במסע נוסף אל האוקיינוס השקט, בתקווה למצוא יבשת דרומית גדולה שתתבע עבור ספרד. כקתולי אדוק, ביקר קיירוש גם ברומא בשנת 1600, שם השיג את תמיכת האפיפיור, קלמנט השמיני, לצורך בירור נוסף. הוא הרשים מאוד את שגריר ספרד ברומא, הדוכס מסה, שתיאר אותו כ"איש בעל שיקול דעת טוב, מנוסה במקצועו, עובד קשה, שקט ולא שחצן". ברומא כתב קיירוש לראשונה את הדו"ח שלו. על הניווט כמכתב למלך, וחיזק עוד יותר את המוניטין שלו כנווט, והמציא שני כלי ניווט. במרץ 1603 הוסמך סוף סוף קיירוש לחזור לפרו כדי להקים משלחת נוספת, מתוך כוונה למצוא את טרה אוסטרליס, "הארץ הדרומית הגדולה" המיתולוגית, ולתבוע אותה עבור ספרד והכנסייה. קיירוש הגיע לפרו במרץ 1605. משלחתו של קיירוש, כללה 160 איש על שלוש אוניות, "סן פדרו וסן פבלו" (150 טון), "סן פדרו" (120 טון) "לוס טרס רייס" עזב את קייאו ב־21 בדצמבר 1605.
בינואר 1606 הגיעה המשלחת לאי הנדרסון ואי דוצ'י, ואז איי קוק הצפוניים, ואיי בואן ויה במדינת האי קיריבטי. ייתכן גם כי משלחתו ראתה את טהיטי ואיים אחרים בארכיפלג טואמוטו. קיירוש החמיץ את ניו זילנד, בגלל שינוי מסלול השיוט המתוכנן שלו.
במאי 1606 הגיעה המשלחת לאיים שכונו מאוחר יותר "ההיברידים החדשים" – המדינה הנוכחית ונואטו. קיירוש נחת על אי גדול שחשב שהוא חלק מיבשת דרומית, וקרא לה "אוסטרליה דל אספיריטו סנטו". בזכרונותיו בדפוס ובמיוחד במהדורה השמינית (שפורסמה באיטליה, בהולנד, בצרפת, בגרמניה ובאנגליה), מודגש השם, הוא משחק מילים עם השם "אוסטריה". זאת כדי להחמיא למלך פליפה השלישי, שהיה מבית המלוכה האוסטרי. האי שגילה נקרא עדיין אספיריטו סאנטו. הוא הצהיר על כוונתו להקים מושבה, שתיקרא "נובה ירושלים". הוא כנראה זיהה את הקצה הצפוני של אוסטרליה כמתחבר לגינאה החדשה, ליבשת ענקית. כפי שהצטייר במפות כמו אלה של חרארד דה חודה ופטרוס פלנקיוס . שכן, כפי שאמר בכרך העשירי (עמוד 5): "גינאה החדשה היא הקצה העליון של ארץ אוסטרליה שאליה אני מתייחס".
הלהט הדתי של קיירוש מצא ביטוי בהקמתו של מסדר אבירות חדש, "אבירי רוח הרפאים". מטרת המסדר הייתה להגן על המושבה החדשה. עם זאת, תוך שבועות הרעיון של מושבה ננטש עקב עוינותם של התושבים המקומיים ומחלוקות בין הצוות.
לאחר שישה שבועות חזרו ספינותיו של קיירוש לים כדי לחקור את קו החוף. בלילה של 11 ביוני 1606 נפרד קיירוש בסן פדרו וסן פבלו מהספינות האחרות בגלל מזג אוויר הגרוע ולא הצליח (או כך לפחות אמר אחר כך) לחזור למעגן הבטוח באספיריטו סנטו. לאחר מכן הוא הפליג אל אקפולקו במקסיקו, שם הוא הגיע בחודש נובמבר 1606.
מבלי שהשלים את משימתו, חזרתו למקסיקו הייתה קריטית מאוד, היא נראתה כמרד והראתה כושר מנהיגות עלוב שלו כמפקד ורב חובל.
כעבור שבועיים לקח את הפיקוד לואיס ואס דה טורס, לאחר שחיפש לשווא את קיירוש בהנחה שאונייתו טבעה. דה טורס עזב את אספיריטו סנטו והגיע בהצלחה למנילה, מרכז השלטון בהודו המזרח ספרדי במאי 1607, לאחר שמיפה את קו החוף הדרומי של גינאה החדשה. כך עבר דרך המיצר הנושא את שמו, בין אוסטרליה לגינאה החדשה. טורס לא היה מודע לקרבתו לחוף הצפוני של אוסטרליה, קצת מעבר לאופק ממסלולו.
באחרית חייו.
פדרו דה קיירוש חזר למדריד בשנת 1607. נחשב כחסר תועלת ובילה את שבע השנים הבאות בעוני. קיירוש כתב מספר דו"חות על הפלגתו ובתקופה זו שלח למלך פיליפה השלישי יותר מ-65 מכתבים בהם התחנן למימון מסע חדש. קיירוש נשלח לבסוף לפרו עם מכתבי תמיכה, אך למלך לא הייתה כוונה ממשית לתמוך במשלחת נוספת, שכן מועצת המלוכה חששה שספרד לא תוכל להרשות לעצמה תגליות חדשות באוקיינוס השקט.
קיירוש מת בדרך, בפנמה, בשנת 1614.
בשנת 1589 נשא לאישה את דונה אנה צ'קון ממדריד, ונולדו להם בן ובת.
מסמכי המסע של קיירוש.
ישנם מספר מסמכים המתארים את הפלגותיו של קיירוש.. המשמעותיים ביותר הם זכרונותיו של קיירוש שהוגשו למלך פיליפה השלישי בנוגע למסע ותיאור קצר שמסר טורס למלך (1607), סיפורו של פראדו על המסע, שמהווה תוסף חשוב למכתב טורס שנכתב למלך ספרד ב־12 ביולי 1607. סיפורו של פראדו הוא התיעוד היחיד, מלבד המכתב, שמכסה את המסע למנילה. כמו כן קיימים ארבעה תרשימים של גינאה החדשה.