טוביאנסקי מועמד ליד קיר מול כיתת יורים ומתעקש לעמוד בעיניים פתוחות. דרגותיו מוסרות ולקול פקודת גולדמן הוא נורה ונהרג במקום, גופתו מוטלת לתוך בור במקום ללא קבורה יהודית.
הסרט מסתיים במשפט שנערך לאיסר בארי. אב בית הדין (ברונו לנדסברג) מודיע לבארי כי הוא נידון למאסר של יום אחד וקנס של לירה אחת. לנה קמה ומתקוממת על גזר הדין הזה ומצביעה על השופטים במשפט בעלה (ג'יבלי, קרון וקדרון) שגזרו על בעלה מוות ויוצאים ללא עונש. הם קמים ויוצאים בבושת פנים.
בסוף הסרט מופיעה כיתובית על כך שאיסר בארי קיבל חנינה מנשיא ישראל חיים ויצמן.
תמים (פירושונים)
חוק בתי קברות צבאיים
חוק בתי קברות צבאיים, התש"י-1950 הוא החוק המסדיר בישראל את הקמת בתי קברות צבאיים וסדרי הקבורה בהם. הוא התקבל על ידי הכנסת הראשונה ב-25 ביולי 1950.
היסטוריה חקיקתית.
החוק נחקק על פי הצעת הממשלה. הוא נחקק בסמוך לחקיקתם של חוקים אחרים, שעסקו במחיר האנושי ששילמה המדינה במלחמת העצמאות ובהתמודדות עם תוצאותיה - חוק משפחות חללים (תגמולים ושיקום) וחוק הנכים (תגמולים ושיקום).
הצורך בחוק נבע מן המספר הרב של האתרים שבהם נקברו כ-6,000 חללי המלחמה: בעת הדיון בקריאה הראשונה של החוק נמסר כי יש 144 אתרים כאלו, שחלקם מצויים בשדות קרב לשעבר, וכי לא ניתן לתחזק את כולם. החוק נועד איפוא במקור לאפשר הקמת בתי קברות צבאיים קבועים והעברת חללים אליהם, כדי שיהיה אפשר לפנות חלק מאתרי הקבורה שנוצרו במהלך המלחמה. בעת חקיקת החוק היו שמונה בתי קברות צבאיים קבועים (בראש פינה, נהריה, עפולה, חיפה, נתניה, תל אביב, ירושלים וכפר ורבורג.). עם השנים גדל מספר בתי הקברות המוכרזים ל-43.
נושא נוסף שהוסדר בחוק הוא הסמכות להקים בעת הצורך - כלומר במצבי מלחמה וחירום - בתי קברות ארעיים, והכללים אודות פינוים בבוא העת.
החוק תוקן מספר פעמים מאז חקיקתו. עם השינויים שהביא הזמן באופי החברה בישראל, עסקו התיקונים בחוק בשני נושאים עיקריים:
תוכן החוק.
החוק, על תיקוניו, עוסק בנושאים הבאים:
יישום החוק וניהולם הכולל של בתי הקברות הצבאיים בישראל מוטל על היחידה להנצחת החייל, הפועלת במסגרת אגף משפחות והנצחה במשרד הביטחון.
התגברות על דינים.
החוק מפקיע במידה רבה את הנושא שבו הוא עוסק מגדר סמכותה של מערכת הבריאות ומוסר אותו בידי משרד הביטחון. הוא מונע את תחולת חלק מהוראות הדין הכללי החל על קבורה בישראל (הכלולות בפקודת בריאות העם) על קבורה צבאית. כמו כן הוא מאפשר הקמת בית קברות צבאי ארעי אף בסתירה לחוק התכנון והבנייה ולתקנות או תוכניות שהותקנו או נערכו על פיו.
שמורת האינדיאנים יורוק
שמורת האינדיאנים יורוק (באנגלית: Yurok Indian Reservation) היא שמורת אינדיאנים עבור בני היורוק הממוקמת בחלקים ממחוזות קליפורניה המבולדט ודל נורטה בצפון קליפורניה בארצות הברית, על רצועה באורך 71 קילומטרים של הנהר קלאמת. זהו אחד מהשבטים הבודדים שמעולם לא נעקרו מארצות אבותיהם בקליפורניה.
לשבט יורוק יש 6,311 חברים רשומים, שבט הילידים הגדול ביותר בקליפורניה. הגישה לשמורה המשתרעת על פני 219.41 קילומטרים רבועים היא באמצעות של קליפורניה מדרום, אשר מסתיים בתוך השמורה. היא גובלת בשמורת האינדיאנים הופה בדרום, וצמודה למערכת הפארקים רדווד במערב. מפקד האוכלוסין של שנת 2000 דיווח על אוכלוסיית תושבים של 1,103 נפשות בשטח השמורה, בעיקר בקהילת קלאמת בקצה הצפוני של השמורה. נכון למפקד האוכלוסין של 2020 מנתה האוכלוסייה 1,236 נפשות.
ג'ון ווד (מושל אילינוי)
ג'ון ווד (באנגלית: John Wood; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-12 ממרץ 1860 ועד ינואר 1861. לפני כן, החל מינואר 1857, הוא כיהן כסגן מושל המדינה ה-13. ווד היה המייסד והמתיישב הראשון של העיר קווינסי שבאילינוי.
ראשית חייו.
ג'ון ווד נולד בעיירה סמפרוניוס שבמדינת ניו יורק, בשטח שכיום שוכנת עליו העיירה מורביה. הוא היה ילדם השני של דר' דניאל וקתרין קראוס ווד. אמו של ווד נטשה את המשפחה כאשר הוא היה בן חמש ועברה לפאלטין, ניו יורק. ווד נשלח לחיות עם דודנו הגדול, גיימס, ועם רעייתו מרי ארמסטרונג ווד, בפלורידה, ניו יורק.
ב-1818 עזב ווד את ביתו שבמדינת ניו יורק. בתחילה הוא תכנן לעסוק בחוואות בצפון אלבמה. בסופו של דבר, במהלך חורף 1818–1819, כאשר היה בסינסינטי, הוא השיג שני ספרים שפורסמו באותה שנה בעיר על ידי אדמונד דאנה. כתושב ומודד באזור הצבאי של אילינוי, שטח שהוקצה בנפרד על ידי הקונגרס לצורכי מענקים לוותיקי מלחמת 1812, יצר דאנה את הפיתוי לווד לשנות את יעדו. ספריו של דאנה שיבחו את היתרונות המשמעותיים של שטח הצוק הצופה על נהר המיסיסיפי בנקודה המערבית ביותר של אילינוי. ווד עבר מערבה לשטח שליד העיירה אטלס, שבמחוז פייק, אילינוי. הוא תפס קרקע שלא הייתה בבעלותו והיה לחוואי. כאן הכיר ווד את סוחר הקרקעות פיטר פלין, שממנו הוא רכש קרקעות בשטח של 160 אקרים (650 דונם) ברחבי האזור הצבאי ששטחו היה 14,000 קמ"ר. ווד עבר לקרקע שאותה רכש, וב-1822, יחד עם ג'רמיה רוז, הוא בנה בקתה קטנה על הגדה המזרחית של המיסיסיפי, במקום בו שוכנת כיום העיר קווינסי. רוז, רעייתו, וילדתם בת החמש חיו עם ווד בבקתה עד 1826, כאשר ווד נשא לאישה את אן מ. סריטר מסיילם, ניו יורק, בתו של השופט ג'ושוע סטריטר.
סוחר קרקעות.
מתוך כוונה לעסוק בסחר קרקעות באזור הצבאי, הגיע ווד למשרד הקרקעות הפדרלי באדוארדסוויל, אילינוי, שם הוא נפגש עם וילארד קייס, יליד ורמונט. קייס עסק בהוראת ילדי האינדיאנים בפראיירי דו צ'ין, ויסקונסין, במשך שנתיים ונחל אכזבה מעיסוקו ומהכסף המועט שצבר בעבודתו. כאשר נודע לו שווד החזיק באותו רעיון כמו שלו לעסוק בסחר קרקעות, הוא חבר אליו בשותפות בלתי רשמית. השניים נסעו לאתר שעל גדת המיסיסיפי שמלכתחילה משך את ווד מערבה. היה זה צוק של אבן גיר, שהתנשא לגובה של 300 מטרים מעל הנהר, ובו ייסדו השניים את העיר קווינסי.
במשרד הקרקעות פגש ווד גם את אדוארד קולס, שהיה מושל אילינוי השני. כמי שמונה על ידי הנשיא ג'יימס מונרו כרשם הקרקעות הפדרלי, שיחרר קולס את 11 עבדיו כאשר היה בדרכו לאילינוי למלא את תפקידו. כמושל גייס קולס את ווד לסייע לו להיאבק ברצונם של חברי בית המחוקקים של אילינוי בשנים 1822–1824, שנשלט על ידי מהגרים ממדינות הדרום, לבצע תיקון בחוקת אילינוי שיהפוך אותה למדינת עבדות. משאל עם שנערך באוגוסט 1824 למטרה זו כשל לאחר ש-57 אחוזים מהמצביעים הצביעו נגדו. במחוז פייק בו התגורר ווד, ובו הוא נאבק נגד ההצעה, היא הופלה לאחר ש-90 אחוזים הצביעו נגדה. ווד החשיב את פועלו להשארתה של אילינוי כמדינת חירות כאחד מההישגים הגדולים ביותר בחייו.
בספטמבר 1824 עתר ווד בפני האספה הכללית של אילינוי להקים את מחוז אדמס, ובינואר 1825 עבר החוק המתאים. באפריל אותה שנה הפכה קווינסי למקום מושב המחוז.
ווד המשיך לרכוש קרקעות באזור הצבאי ומכר אותן ברווח למתיישבים חדשים שהגיעו לאילינוי. כאשר גדלה משפחתו, החל ווד ב-1835 לבנות מעון של 14 חדרים בסגנון התחייה היוונית, בסמוך לביקתה בת שני הקומות שלו. ביחרתו בסגנון בנייה זה היה תכליתי. על רקע זיכרון המהפכה האמריקאית שהחל להתפוגג אז, ומלחמת 1812 שני עשורים קודם לכן, ראה ווד את תבוסתה של האימפריה העות'מאנית על ידי יוון, ערש הדמוקרטיה בעת העתיקה, כלידתה מחדש של החירות. ביתו של ווד היה בין המבנים הראשונים שנבנו בסגנון התחייה היוונית באילינוי. ווד עצמו יצר את ארבעת העמודים הגדולים שבחזית הבית מעצים שהוא בחר באמצעות מחרטה שהונעה על ידי סוסים. הוא בנה את הבית במקום בו כיום מצטלבים רחוב 12 ורחוב סטייט שבקווינסי. את העובדים לבניית הבית הוא הביא מסנט לואיס ומניו אורלינס, שם הוא חיפש אנשים שהגיעו מגרמניה שהיו מיומנים במקצועות הבנייה. כמי ששלט בשפה הגרמנית, הבטיח ווד לאנשים מגרשים בחלק הדרומי של השטחים שבבעלותו שעליהם הם יוכלו לבנות את בתיהם אם הם יסייעו לו לבנות את ביתו. כיום המקום הוא אזור המורשת הגרמנית של קווינסי. ב-2007 כללה אגודת האדריכלים העצמאיים את מעונו של ווד ברשימת 150 המבנים החשובים ביותר באילינוי. המעון הגדול נמצא כיום בבעלות האגודה ההיסטורית של קווינסי ומחוז אדמס.
קריירה פוליטית.
ווד נבחר לשבע תקופות כהונה של שנה אחד כראש עיריית קווינסי בשנים 1844–1848, 1852–1853 ו-1856, וב-1850 הוא כיהן כחבר הסנאט של אילינוי. כמי שבתחילת דרכו הפוליטית היה איש המפלגה הוויגית, היה ווד לחבר המפלגה הרפובליקנית כאשר זו הוקמה, וב-1856 הוא נבחר כסגן מושל אילינוי הרפובליקני הראשון. ב-18 במרץ 1860, כאשר הלך לעולמו מושל אילינוי, ויליאם הנרי ביסל, שלוש שנים לאחר תחילת כהונתו, ירש אותו ווד בתפקידו, והיה למושל אילינוי ה-12. האספה הכללית של המדינה, שהתכנסה זמן קצר לאחר מכן, נענתה לבקשתו של ווד והתירה לו להמשיך להתגורר בקווינסי כדי לנהל את בניית ביתו. חדר באגף הדרומי של הבית הורחב כדי לשמש כלשכה הרשמית של מושל אילינוי. בעת שמילא את תפקידו כמושל מקווינסי, התיר ווד לאברהם לינקולן להשתמש במעון המושל הרשמי בספרינגפילד במהלך מערכת הבחירות שלו בבחירות לנשיאות של 1860. ווד גם התיר לאלמנתו של המושל ביסל המנוח להמשיך להתגורר במעון המושל. ההישג הגדול ביותר של ווד בעשרת החודשים בהם הוא כיהן כמושל היה עבודתו לארגון מחדש של המיליציה של אילינוי, שהוזנחה מאז תום מלחמת ארצות הברית-מקסיקו. בשל העובדה שהוא היה טרוד בעסקיו, דחה ווד את הצעת מפלגתו להתמודד בבחירות לכהונה נוספת.
מלחמת האזרחים.