בובר הביע את ביקורתו באמצעות טקסטים נוספים, כדוגמת Zwiesprache (Dialogue), שפרסם ב-1934 כמהדורה מחודשת של טקסט של בובר מ-1923. הטקסט עוסק בדיאלוג בין נוצרים ויהודים ובו הוסיף בובר דיון על המצב הפוליטי העכשווי בתקופה. בטקסט המחודש, בובר לא רק מגנה את האידאולוגיה השגויה והכיוון השגוי אליו ההמון צועד, אלא גם קורא לרשויות "אוטורוטירה פנטומית" (erredete, erschiene Scheinautorität). בשונה מהטקסט הראשון שיצא ב-1933, בטקסט זה אין מילות נחמה, ונראה כי הוא פונה דווקא לקוראים לא-יהודיים. מאהרר טוענת כי הפתיחה של בובר בטקסט מרמזת על כך שאין מקום לדיאלוג בין שתי החברות – "הגרמנית" ו"היהודית". פרט נוסף המחזק טיעון זה הוא שככל הנראה, על אף שתוכנם של פרסומי שוקן היו יהודיים, הם היו פופולריים מאוד בקרב קבוצות מסוימות של קוראים לא-יהודים. למרות שעל חנויות ספרים "גרמניות" נאסר באופן רשמי למכור פרסומים עם תכנים יהודיים, רבות מהן עדיין עשו זאת באופן בלתי חוקי. יתר על כן, חנויות ספרים יהודיות היו נגישות באופן חופשי, והיה ניתן להזמין את ספרי הוצאת שוקן בדואר מה שהקל על זמינותם.
אמצעי נוסף להבעת התנגדות ההוצאה לדיכוי הנאצי היה בציטוטים מהתנ"ך שהופיעו בתחילתם של חלק מהכותרים, או בהדפסת פרקי תנ״ך שלמים. כך לדוגמה, בובר עשה שימוש בציטוטים מהתנ"ך בBücherei. במבוא של הכותר הראשון שיצא בסדרה, Die Tröstung Israels, בו הודפסו פרקים מ'-נה' של ספר ישעיהו, בובר הביא ציטוט מהכתוב בספר (וישעיהו מא', 8-10): "וְאַתָּה יִשְׂרָאֵל עַבְדִּי, יַעֲקֹב אֲשֶׁר בְּחַרְתִּיךָ; זֶרַע, אַבְרָהָם אֹהֲבִי. אֲשֶׁר הֶחֱזַקְתִּיךָ מִקְצוֹת הָאָרֶץ, וּמֵאֲצִילֶיהָ קְרָאתִיךָ; וָאֹמַר לְךָ עַבְדִּי-אַתָּה, בְּחַרְתִּיךָ וְלֹא מְאַסְתִּיךָ. אַל-תִּירָא כִּי עִמְּךָ-אָנִי, אַל-תִּשְׁתָּע כִּי-אֲנִי אֱלֹהֶיךָ; אִמַּצְתִּיךָ, אַף-עֲזַרְתִּיךָ--אַף-תְּמַכְתִּיךָ, בִּימִין צִדְקִי". הספר עצמו מרכז את נבואות ישעיהו בן אמוץ ובו יש מעבר חד מנבואות של אבדון וחורבן לנבואות של נחמה וגאולה. בציטוט המובא על ידי בובר, ה' מבטיח לעם ישראל שהוא איתו, גם בגלות ושאין עליו לפחד כי הוא ימשיך להגן על עם ישראל. בשימוש בציטוט זה, בובר העניק לקוראיו מילות נחמה, הבטחות לגאולה, פיוס עם אלוהים ושיקום פיזי, ובכך העניק להם משמעות להתמודדות עם הדיכוי הנאצי וחיזק את רוחם.
ייצור הספרים.
שוקן ביסס את סדרת הספרים Bücherei des Schocken Verlag על המודל הקיים של הוצאת אינזל (Insel Verlag) שספריה התאפיינו בעיצובם היפה ובמחירם הזול.
תנאי העבודה של עובדי הוצאת שוקן היו מאתגרים. מצד אחד עליהם היה להתמודד עם מגבלות חוקיות על ייצור ספרים יהודיים, ומצד שני היה עליהם להמשיך ולעמוד בסטנדרטים הגבוהים שהציב שלמה זלמן להפקת ספרים בהוצאה. האיכות הגבוהה, הפונקציונליות והאסתטיקה של הספרים היו סימן ההיכר של הדמות הציבורית של שוקן. ב-1914 פרסם שוקן את ספרו הראשון שכלל את נאומי הרצל בקונגרס הציוני. הוא נתן את הספר לצירי הקונגרס של "הפדרציה הציונית של גרמניה". קורט בלומנפלד, שקיבל את הספר, ציין את האיכות שלו לחיוב וטען כי הוא הספר הציוני הראשון שעומד בסטנדרטים האמנותיים של שיטת הדפוס המודרנית.
שוקן טען כי העיצוב והתוכן של הספרים חייבים להשלים אחד את השני. עדות בולטת לאמונתו זו של שוקן ניכרת בסדרת Schocken Bücherei בה קיים עיצוב כריכה אחיד, בגודל 11x19 ס"מ ולמרות זאת, רוחב הדפים בסדרה היה מגוון, וכך גם הטיפוגרפיה שבה נעשה שימוש. נוסף לכך, בחלק מהספרים היה עיצוב מיושן, ובאחרים עיצוב מודרני, אלו מותאמים לתוכן הספר ומקנים לכל ספר מראה מסוג אחר. הספרים היו כרוכים תמיד בקרטון מצבע אחד או בפשתן. לספרים הייתה כותרת ותווית שדרה המציגה את מספר הסדרה ועלותם הייתה 1.25 מארק לכרכים מקרטון ו-2.50 מארק לפשתן.
למרות שהספרים הופקו בפרק זמן קצר, הקפיד שוקן על הייצור של כל אחד מהם תוך שנתן תשומת לב מיוחדת למראה החיצוני והעימוד שלהם. משה שפיצר ולמברט שניידר היו אחראים על המשימות הארגוניות בהוצאה כגון תקשורת עם מחברים, רשויות, מדפיסים וספקי ציוד. כמו כן, הם היו אחראים על הסקירה והתרגום של כתבי היד. אפילו ב-1938, תחת לחץ עצום של השלטונות, עובדי ההוצאה הצליחו להוציא עשרים וחמישה ספרים. באוגוסט של אותה שנה נאלץ שניידר לעזוב את ההוצאה כי הוא נחשב "ארי" ולכן לא הורשה לעבוד יותר עבור שוקן. ב-1939 תחת הגבלות השלטון נסגרה ההוצאה.
בסדרה יצאו סך הכל 83 יצירות, המחולקות ל-92 מספרים עקב הקצאות מחדש ומספור כפול של ספרים. היקף ההדפסה היה בין 3,000 עד 5,000 עותקים לכותר, ובמקרים מסוימים הודפסו כ-10,000 עותקים עבור 11 כותרים שהודפסו מחדש.
רשימת היצירות שיצאו בסדרה Bücherei des Schocken Verlag.
רשימת היצירות בסדרה, מחברן, שנת הוצאתן ותיאור קצר שלהן (1933-1939):
חריסטוס ארדיזוגלו
חריסטוס ארדיזוגלו (ביוונית: Χρήστος Αρδίζογλου; נולד ב-25 במרץ 1953) הוא כדורגלן יווני יליד ירושלים ששיחק בעמדת הקיצוני.
קריירה.
ארדיזגלו נולד בירושלים, למשפחה יוונית שנמלטה לירושלים במהלך מלחמת יוון–טורקיה וכשהיה בן 5 היגר עם משפחתו ליוון, בה גדל בשכונות העוני של אתונה בה שיחק כדורגל עם חבריו לשכונה בשעות הפנאי, עד שיום אחד צד את עיניהם של אנשי אפולון אתונה.
בגיל 13 הצטרף לקבוצת הנערים של המועדון ובגיל 18 הצטרף לקבוצה הבוגרת של המועדון. בעונתו השנייה במועדון, ארדיזוגלו הפך לשחקן הרכבב במועדון והוסט מעמדת המגן השמאלי לעמדת הקיצוני. בעונה זו, היה מהמצטיינים בקבוצה וסייע לה לעלות לליגת העל.
ביולי ניהל משא ומתן עם פנאתינאיקוס, אך לבסוף חתם בא.א.ק. אתוהב תמורת 5 מיליון דרכמה ושחקן שעשה את הדרך ההפוכה. ארידוזגלו שיחק במדי א.א.ק. 11 עונות וזכה עם הקבוצה בשני אליפויות ושני גביעים, כאשר בעונת זכה עם המועדון בדאבל. בקיץ חזר לעונה אחת באפולון אתונה ואחרי עבר לעונת פרישה באטרומיטוס.
ב-24 בספטמבר 1975 ארדיזוגלו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון בתיקו 1-1 נגד . ב-29 באוקטובר 1978 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-4 נגד .
אחרי פרישתו הצטרף למשטרת יוון בה שירת עד שנת 2017. בין לבין שימש כמאמן אפולון בעונת וסיים את תפקידו בתחילת העונה שאחריה.
השמדת אפרוחים
מנשה טרם
מנשה טרם הוא מנהל ויזם היי-טק ישראלי, כיהן כמשנה למנכ"ל אל על. שירת כקצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, כראש מחלקת המבצעים של חיל האוויר.
ביוגרפיה.
טרם עשה את שירותו הצבאי כטייס תובלה בחיל האוויר. בפרוץ מלחמת לבנון הראשונה פיקד על טייסת 192. בשנים 1983 עד 1985 פיקד על טייסת 120. בשנים 1991 עד 1993 פיקד על בסיס לוד. כמו כן שימש ראש מחלקת תכנון כח אדם וראש מחלקת תקציבים וכלכלה במטה החיל.
לאחר שחרורו היה וחבר הנהלת חברת ערוצי זהב. במרץ 1997 מונה למשנה למנכ"ל וסמנכ"ל המבצעים של חברת אל על. הוא סיים את תפקידו בתחילת 2001. ב-2009 עמד בראש הוועדה הציבורית לבחינת ענף הובלת המטענים האווירית בישראל.
טרם כיהן כמנכ"ל חברת המכשור הרפואי, קומון סנס, כמנכ"ל חברת טרילוג'יקל וב-2014 הקים את חברת BreatheVision בתחום הניטור הרפואי.
טרם בעל תואר ראשון במדעי המחשב ומתמטיקה שימושית, תואר שני במינהל ציבורי ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
אבריסטווית'
אבריסטווית' (בוולשית: Aberystwyth) היא עיירה לחופי מפרץ קרדיגן ובירת מחוז קרדיגיון, מערב ויילס.
אבריסטווית' שוכנת על שפך נהר האסטווית' ("Ystwyth") מה שמעניק לה את שמה (בצירוף "Aber"; "שפך נהר"). אבריסטווית' היא בירת המחוז המנהלי קדיגיון ומרכז האוכלוסין העיקרי והגדול ביותר במחוז, היא עיר אוניברסיטאית, משכנה של הספרייה הלאומית של ויילס ומרכז תרבות ולשית עם אחוז גבוה יחסית של דוברי וולשית. אוכלוסיית העיירה כוללת 13,040 תושבים, כאשר הסביבה האורבנית כוללת 18,093 תושבים.
היסטוריה.
בצמוד לעיירה מדרום ניצבת גבעת פן דינאס, בה נמצאו עדויות למבצר גבעה קלטי מתקופת הברזל המצביע על התיישבות במקום מסביבות 700 לפנה"ס. בגבעה דרומית לפן דינאס נמצאו עדויות לטירת עץ מימי הביניים המזוהה עם נסט פרך ריס, ביתו של מלך דהייברת' ריס אפ טודור שמלך בסוף המאה ה-11.
בשנת 1109 הקים גילברט פיץ רישארד מבצר על גבעה דרומית לעיירה כיום, לאחר שקיבל את אדמות בקרדיגיון מהנרי הראשון, מלך אנגליה. מבצר טן אי קסטל (Tan-Y-Castell) שוכן מדרום לשפך נהר האסטווית' מה שהכנה לעיירה את שמה, לאורך המאה ה-12 וה-13 האזור כולו שכן על הגבול בין ממלכת דהייברת' וממלכת גוויניד', כך שהביצורים ראו מספר קרבות כחלק מהעימותים בין שתי הממלכות. ב-1208 ל'ואלין הגדול כבש את העיירה והקים טירה חדשה צפונית לביצורים ההיסטוריים, טירת אבירסטווית' שנבנתה על גבעה גבוהה יותר, הפכה למרכז החדש של העיירה סביבה כאשר הטירה הנוכחית הוקמה מחדש ב-1277 על ידי צבאו של אדוארד הראשון, מלך אנגליה בכיבושו הראשון של האזור.
למשך מספר שנים במאה ה-17 שימשה הטירה להטבעת כ-10,500 ליש"ט במטבעות מטעם המטבעה המלכותית.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 חוברה העיירה לרשת מסילות הברזל ונחנכה תחנת הרכבת אבריסטווית', לצד זאת נפתח מזח חדש לאורך החוף והחלה בעיירה פריחה של תיירות מכל רחבי בריטניה.
אבריסטווית' אירחה את פסטיבל האיסטד'ווד הלאומי של ויילס ארבע פעמים לאורך השנים; ב-1865, 1916, 1952 ו-1992.
נמל התעופה הבינלאומי מאטאוורי
הפרס הבינלאומי לזכויות האדם על שם מועמר קדאפי
ג'וזף מ. פרוסקאואר