אדריאנו אוליבטי נולד לקאמילו אוליבטי, מהנדס חשמל ויזם יהודי שהקים ב-1906 את חברת אוליבטי וללואיזה רבל, בת לכומר וולדנסי. האב האמין כי שבעת ילדיו יזכו לחינוך טוב יותר בבית המשפחה ולא בבית הספר. מחנכתו של הבן הייתה האם שהייתה אשה משכילה ומפוכחת. החינוך בבית היה ליברלי-חילוני וילדי המשפחה לא הוטבלו ולא נימולו. כמי שדגל בעקרונות הסוציאליזם ובשוויון ערך העבודה והלימודים, שלח אוליבטי האב את ילדיו לעבוד בחופשות במפעל בתנאים שווים לאלו בהם עבדו הפועלים. המשמעת והעקרונות שהושלטו במשפחה הביאו למרדנות מסוימת בבחרותו של אוליבטי הבן, דבר שהתבטא, בין היתר, בכך שלמד הנדסת כימיה כלימודים גבוהים בפוליטכניקו די טורינו (Politecnico di Torino) ולא הנדסת מכונות כפי שרצה אביו.
ב-1924, לאחר סיום לימודיו, החל לעבוד בחברה המשפחתית, אך פעילותו הפוליטית הייתה לצנינים בעיני השלטון הפשיסטי של מוסוליני ואביו שחשש לו שלחו להשתלם בארצות הברית ומאוחר יותר לאנגליה וללמוד את יסודות הניהול התעשייתי המודרני. לאחר שובו לאיטליה נישא לפאולה לבית לוי, בתו של ג'וזפה לוי ואחותה הבוגרת של מי שהייתה לסופרת ידועה, נטליה גינצבורג. לזוג נולדו בן ושתי בנות. לאחר מלחמת העולם השנייה הם התגרשו.
שהותו בארצות הברית וביקורו במספר מפעלים גדולים ובמיוחד בחברות פורד ורמינגטון, שכנעו את אוליבטי כי הפריון התעשייתי הוא תלוי המערכת הארגונית במפעל. באישור אביו הוא ארגן את מערכות הייצור בחברת אוליבטי על פי חלק מעקרונות הניהול המדעי והפך את ארגונו הפנימי של המפעל המשפחתי המצליח מארגון של "חנות" לארגון המסודר על פי מחלקות וחטיבות. אוליבטי היה למנכ"ל החברה ב-1932 ולנשיאה ב-1938. בתוך חמש שנים מיישום שינוי המבנה הארגוני הוכפלה התפוקה לפועל ויש הרואים ברה-ארגון אחת הסיבות המרכזיות לכך. ב-1933 השיגה אוליבטי מחצית מנתח שוק מכונות הכתיבה באיטליה. בעקבות עליית הפריון ורווחיה שעלו, העלתה חברת אוליבטי את שכר עובדיה והעניקה להם הטבות ושירותים שונים.
הצלחתו בעסקים לא הפחיתה מהאידיאליזם שלו. במשך שנות ה-30 הוא החל להתעניין בארכיטקטורה כמו גם בתכנון ערים ובתכנון קהילתי. הוא פיקח על תוכנית שיכון שהוקם באיבריאה עבור עובדי אוליבטי ועל תוכנית אזורית של עמק אאוסטה הסמוך. התערבות ושליטה זו בחיי העובדים לא היוותה בעיה בזמן השלטון הפשיסטי ואף הייתה בקו אחד עם עקרון התכנון המרכזי שהיה אחד מעקרונות המשטר. על אף שאוליבטי הביע בפני המקורבים אליו תיעוב כלפי המשטר הפשיסטי, הוא הצטרף למפלגה הפשיסטית האיטלקית והפך לקתולי. למרות זאת, במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה שותף לתנועת המחתרת האנטי-פשיסטית ואף נכלא, כנראה על רקע מסרים שהעביר לאמריקאים על כך שאל להם לסמוך על באדוליו, יורשו של מוסוליני. לקראת סיום המלחמה הוא נמלט ומצא מקלט בשווייץ, שם התחבר לגולים אינטלקטואלים אחרים והמשיך לפתח את משנתו הפילוסופית-חברתית שהפכה מאוחר יותר ל"תנועת הקהילה".
בשנים שלאחר תום מלחמת העולם השנייה, התרחבה אימפריית אוליבטי במהירות, אולם, בסוף שנות ה-50, עמדה על סף פשיטת רגל לאחר שרכשה את גרעין השליטה בחברת מכונות הכתיבה האמריקאית הגדולה, Undrewood . בשנים אלו החליפו מכונות החישוב החשמליות והמחשבים המרכזיים הראשונים (דוגמת האוליבטי אלאה ) את מכונות הכתיבה כמוצרים בהם התמקדה החברה. אדריאנו אוליבטי חילק באותן שנים את זמנו בין ניהול החברה ובין ניסיונות ליישם ולהפיץ את האידאולוגיה האוטופית שלו של "חיי קהילה". אמונתו הייתה כי אנשים שיכולים לכבד איש את רעהו ואת הסביבה בה הם חיים יכולים בדרך זו להימנע ממלחמה ומעוני. רעיונתיו אלו דמו לאלו של הוגי הדעות בני המאה ה-19: שארל פוריה ורוברט אואן.
במיזמיו האוטופיים ניסה אוליבטי לתרגם את חזונו הלכה למעשה לדרך של ניהול נאור ושל קורפורטיזם. הוא הפחית את שעות העבודה לעובדיו, העלה את שכרם וסיפק להם הטבות ושירותים שונים. ב-1957 היו עובדי אוליבטי בעלי השכר הגבוה ביותר בתעשיית המתכת באיטליה ובמקביל, בעלי הפריון הגבוה ביותר. הקורפורטיזם שלו הצליח גם בכך שעובדיו התאגדו באיגוד נפרד של החברה ולא צייתו לאיגוד הארצי החזק של עובדי המתכת באיטליה.
אוליבטי נפטר באופן פתאומי בפברואר 1960 (בן 58), בעת שנסע ברכבת ממילאנו ללוזאן.
תיאורו ב"לקסיקון משפחתי".
בספרה האוטוביוגרפי, "לקסיקון משפחתי", תיארה נטליה גינצבורג מספר פעמים את אדריאנו אוליבטי ואת פעולותיו. תיאור כניסתו הראשונה לבית המשפחה, בעת ששירת בצבא האיטלקי עם אחיה הבכור, איננו מחמיא במיוחד:
בהמשך מתואר אוליבטי כמי שמסייע לבריחתו של המנהיג הסוציאליסטי, פיליפו טוראטי, מפני המשטרה הפשיסטית וב-1944 לאחר שבעלה של גינצבורג, ליאונה, נכלא (ומת מאוחר יותר בכלאו) הגיע אוליבטי לדירתה כדי להבריח אותה מרומא עם שני ילדיה הפעוטים.
אוטגאווה קוניושי
אוטגאווה קוניושי (ביפנית: 歌川 国芳; 1 בינואר 1797 - 14 באפריל 1862) היה צייר, אמן הדפסי עץ ומאייר ספרים יפני, מאומני האוקיו-אה הגדולים. מיוחסות לו למעלה מעשרים אלף דוגמאות שונות של הדפסי עץ שאותן עיצב. קוניושי היה אחד משלושת האמנים הבולטים והפעילים ביותר שהיו בתקופת אדו המאוחרת ביחד עם אוטגאווה קוניסאדה ואוטגאווה הירושיגה. כבן הכרך העירוני הגדול של אדו וכבנו של אומן לצביעת משי, השתייך למעמד בעלי המלאכה ולאנשי המעמד העירוני, הצ'ונין, שהתפתח באותה תקופה, צבר עוצמה והשפיע על האמנות והציור היפני במידה רבה.
ילדותו ותקופת חניכותו (1798- 1814).
בילדותו נקרא יושיזו (Yoshizo) או יושיבארו (Yoshibaro) אך שמו הפרטי שליווה אותו במשך חייו היה איקוסה מגוסבורו (Ikusa Magosaburo).
קוניושי נחשף לעולם הצבעים והיצירה מגיל צעיר, כשסייע לאביו בעבודתו בצביעת משי. הכשרתו כצייר החלה ככל הנראה בגיל עשר, אך באופן רשמי רק בגיל 13, לאחר שהחל ללמוד בסטודיו של טויוקוני (Toyokuni), שהשתייך לאסכולת אוטגאווה (Utagawa). שם הוכשר לצייר את הנושאים הפופולריים של אותה תקופה, שכללו פורטרטים של שחקני תיאטרון ׁ(יפנית: יקושה-אה, Yakusha-e) וציורים של נשים יפות ביג'ין-גה (Bijin-ga) על פי הסגנון של אסכולת אוטגאווה. באותה תקופה הושפע גם מסגנונו של חברו לסטודיו קוניאנו (Kuniano) שהתמחה בציור סיני קלאסי ועודד את קוניושי לפתח סגנון עצמאי מחוץ למסגרת הנוקשה שהכתיבה אסכולת אוטוגאווה.
בגיל 17 קיבל את שמו המקצועי - קוניושי, והוכר כאומן עצמאי בתוך אסכולת אוטוגאווה.
ראשית הדרך (1814- 1830).
בתחילת הקריירה לא נבדל קוניושי מציירים אחרים שהשתייכו לאסכולת אוטגאווה ולא בלט במיוחד. הוא אייר ספרים והרבה לצייר וליצור הדפסים של סצנות תיאטרון ידועות. במשך הזמן ביסס את מעמדו האמנותי והכלכלי והחל לצייר טריפטיכונים שעסקו בדמויות הרואיות מן הפולקלור היפני, כגון "מארבו של קידומארו" (Kidomaru in Ambush), "ראיקו ועכביש האדמה" (Raiko and the Earth-Spider), "רוח הרפאים של יושיהירה במפלי נונוביקי" (The Ghost of Yoshihira at the Nunobiki Waterfall) ועוד. בתקופה זו פרסם תמונות של גיבורים יפנים ללא כותרת והלך ופיתח בהדרגה את סגנונו הנועז והחדשני.
פריצת הדרך של קוניושי הייתה בשנת 1827, כאשר פרסם את התמונות הראשונות בסדרה שנקראה "גדת המים" (יפנית: סויקודן - Suikoden), ותיארה את מאה ושמונה גיבורי הרומן הסיני בן תקופת מינג "גדת המים", אשר תרגומו ליפנית על ידי הסופר טקיזאווה באקין (Bakin Takizawa) זכה להצלחה. הדמויות המתוארות בציורים אלה הן של גיבורי הרומן - שודדים אדירי ממדים הנאבקים באויב. לבושם המרהיב, כלי הנשק המיוחדים שלהם וגופם המקועקע מכף רגל ועד ראש העניקו לתמונות את החדשנות שהפכה אותו לאמן פופולרי ובולט בזמנו. הצבעים שבהם השתמש, כמו גם הנופים והרקע שבתמונות, מעידים על ההשפעה האירופית שהחלה לחלחל ליצירתו של קוניושי. בעקבות הצלחתה של סדרת התמונות, יצר קוניושי סדרת תמונות נוספת שנקראה "גדת המים של ארצנו" - הונצ'ו סויקודן (Honcho Suikoden), "מאה ושמונה גיבורים יפנים" אשר צוירו באותו סגנון עז.
התקופה הבוגרת (1830- 1852).
ההצלחה ביססה את מעמדו של קוניושי כאומן מהשורה הראשונה והובילה לכך שמרבית יצירתו החל מ-1830 נשתמרה. בתקופה זו יצר תמונות בכל הנושאים שצוירו באוקיו-אה (Ukiyo-e) וזכה להכרה אמנותית ולהצלחה כלכלית. תמונותיו כוללות הן פורטרטים בודדים והן טריפטיכונים, ומתארות נושאים הקשורים בסצנות מעולם התיאטרון, נשים יפות, נופים, העולם הימי, מיטטה-אה, תמונות של גיבורים, תמונות אימה של רוחות רפאים ודמויות דמוניות וגם חתולים.
תמונות הגיבורים שלו זכו להצלחה רבה על הרקע הפוליטי הבלתי יציב של תקופתו, בין השאר משום שבחר להציג את דמויות השודדים האנטי-ממסדיות כגיבורים נערצים, ובשל העובדה שבחר לצייר אותם כשהם מקועקעים, מנהג שהיה רווח בקרב בני המעמדות הנמוכים ולא בקרב בני הסמוראים - השליטים של התקופה. הדוגמאות של הקעקועים של דמויותיו השפיעו רבות על עיצובו של סגנון הקעקועים היפני, הפופולרי עד היום. באמצעות תמונותיו הביע טענה חברתית ופוליטית חתרנית וטען שהגיבורים האמיתיים בחברה היפנית הם בני המעמד העירוני שאליו השתייך ולא בני המעמד הסמוראי – דבר שניתן לראות בציורי הגיבורים המקועקעים שאינם סמוראים.