ההרשמה כחבר בתנועה בדרך כלל התרחשה ב-13 בדצמבר, היום שבו הארגון נוסד בו ב-1948, בדרך כלל אלו שהצטרפו ל"פיונרים הצעירים" היו בגיל 6 ואלו שהצטרפו ל"פיונרים של תלמאן" היו בגיל 10.
שירים.
שירי הפיונרים היו מושרים בכל אפשרות, חלק מהשירים היו:
פעילויות.
הפיונרים לקחו חלק במגוון רחב של פעילויות הכוללות התעמלות, טקסים, והופעות, פגישות ואספת מחזור למטרות שונות. במדיהם, ועם ההתלהבות הילדותית שלהם, הם היו אביזר מושך לחגיגות העצמאות של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית ופסטיבלים שונים. ב-1966, למשל, משלחת של פיונרים וחניכים של הנוער הגרמני החופשי הניחו זרים של צפרן אדום באופן סימבולי כדי לכבד את חגיגות ה-20 שנה למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
חוץ מייצוג של פנים צעירות וחיוביות של סוציאליזם לעולם מחוץ לגרמניה המזרחית, הפעילויות האלה עוצבו גם כדי להעביר את המסר לילדים שלסוציאליזם יש מוראל גבוה. ב-1971, "פעולה סולידרית" התרחשה ובה ילדי התנועה אספו מיליון ורדים עבור אנג'לה דייוויס. ב-1973 "הפסטיבל העולמי של הנוער והתלמידים" בברלין נשא את המוטו "בשביל סולידריות אנטי-אימפריאליסטית, שלום, וחברות".
פעילויות היו גם דרך לעשות אינדוקטרינציה לילדים עם ערכים סוציאליסטים, תנועת ה"קורס 80" ב-1978 כיוונה להכיר לפיונרים את הפוליטיקה של מפלגת הפועלים, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
מחנות פיונרים ופארקים.
באספת הנוער הלאומית הראשונה ב-1950 בשכונת "אוברשונוידה" במזרח ברלין, נפתח פארק אשר היה ידועה כ"רפובליקת הפיונרים של ארנסט תלמאן", לאחר מכן שונה שם הפארק ל"פארק הפיונרים". כ-20 אלף ילדים נשארו שם עבור האספה.
ב-1952, וילהלם פיק, הנשיא של גרמניה המזרחית, פתח באופן טקסי "רפובליקת פיונרים" נוספת ב"ורבלינסה" בצפון מזרח ברלין. היא הייתה מבוססת על מחנה פיונרים סובייטי, הארטק. זאת הייתה נחשבת פריבילגיה להיבחר ללכת לאותו מחנה, כל שנה כ-1000 פיונרים נבחרו ללכת לשם. השטח כרגע נמצא בתהליכי שיפוצים על ידי יזם מקרלסרוהה.
במשך חודשי הקיץ, ילדים נשלחו למחנות הקיץ הפיונריים בגרמניה המזרחית וחלקים סוציאליסטיים אחרים בעולם, למשל בדרזדן ב-1952. באירוע הזה ניתן לארגון את השם ארנסט תלמאן.
אירועים בין-לאומיים.
ה"אליטה" של הפיונרים הייתה בדרך כלל נשלחת למדינות מחוץ לגרמניה המזרחית, מדינות סוציאליסטיות בעיקר, כדי לטפח יחסים בין לאומיים והדגשת הטבע של הסוציאליזם לילדים. ב-1967, "רכבת חברות" נסעה לברית המועצות ואיתה חניכי הנוער הגרמני החופשי ופיונרים. ב-1972 הפיונרים שלחו יותר מ-מיליון "מסרים של חברות" למקביליהם בברית המועצות, אשר חגגו את יום השנה החמישים לתנועתם.
פעולות אספה.
פיונרים צעירים גם הועסקו על ידי חובה לאסוף אשפה למיחזור, כמו נייר ומתכת, גרמניה המזרחית, הייתה ידועה בכך שהיו בה מעט אוצרות טבע. עבור יום הולדתו השמונים של וילהלם פיק, למשל, הילדים אספו חומרי אשפה בערך של 1.5 מיליון מארק מזרח גרמני. הכסף שנאסף מהפעילות הזאת הלך לבניית ספינת סחר אשר נקראה "הפיונרים של תלמאן". ב-1957 נאספו אבנים וסלעים בכל רחבי גרמניה המזרחית כדי לבנות מזח חדש בנמל רוסטוק.
אבו-תלול
טביעת &quot;מסדה&quot;
אסון טביעת האוניה הישראלית "מסדה" אירע ב-28 במרץ 1950, הספינה שהייתה שייכת לחברת אופיר (קואפרטיב ספנות) טבעה במהלך הפלגתה ב עם מטען עצים, בדרכה מויבו ולנטיה לסלרנו. הצוות חילץ את עצמו מן הספינה הטובעת באמצעות סירות הצלה ואולם רק 14 אנשי צוות שהיו בסירה אחת הגיעו לחוף האיטלקי. ששה אנשי צוות שהיו בסירה אחרת טבעו.
היה זה האסון הימי הראשון של צי הסוחר הישראלי. בשל תוצאותיו חוקק חוק בספנות והוקם מנגנון פיקוח על ביצוע תקנות הבטיחות.
פירוט.
"מסדה" הייתה האונייה הראשונה של אופיר (קואפרטיב ספנות). היא נרכשה בדנמרק בנובמבר 1949. ב-28 במרץ 1950, כ-10 מייל ימי מהחוף המערבי איטליה, בשל הטענה לא תקינה של מטען העצים אותו נשאה האנייה, היא נטתה על צידה הימני נכנסו מים צלחדר המכונות מהפתח בסיפון, והאנייה החלה לטבוע. את סירת ההצלה השמאלית לא ניתן היה להוריד. גם סירת ההצלה הימנית לא הורדה אלא שתי סירות עבודה מהירכתיים.
סירת העבודה ובה ארבע עשר ניצולים הגיעה בחתירה לחוף ליד העיירה אמנטיאה . ששת הימאים בסירת העבודה השנייה טבעו בים מסיבה בלתי ברורה. בחיפושים שעכו ספינות ומטוסים איטלקיים נמצאה הסירה הפוכה בלא האנשים. כעבור זמן מה נפלטה גופתו של שלום קליין לחוף האיטלקי.
בירור נסיבות המקרה.
זאב הים (רב חובל) נשלח על ידי שר התחבורה דוד רמז לברר את המקרה. הוא הגיע לרומא ביקר בסאלרנו, ויבו לנסיה ונאפולי. נפגש עם האדמירל האיטלקי הממונה על האזור. למד על החיפושים וראה כי נעשה הכל אך ששת הימאים בסירה לא נמצאו.
ועדת חקירה בראשות רב חובל משה אברמסקי מצאה. טעינת מטען העצים על האנייה נעשתה בצורה גרועה. רב החובל הדני א. ברגנזון דרש להפסיק טעינה. כי חלק מאנשי הצוות שהיו בעלי הקואופרטיב והרשו לעצמם להפר את הוראת רב החובל. נעשו שינויי ציוות החובל הראשון י. הרנה גם הוא דני מונה לקברניט. אנוש שטמפר מינה עצמו לחובל ראשון. לפני הפלגת האנייה פוטר החובל השני שהיה דני ולא מונה אחר במקומו. גם קצין האלחוט פוטר מטעמי חיסכון.
מסדה הפליגה לסאלרנו וטענה כ-600 טון עצים לפורטוגל. משם יצאה לויבו ולאלנסיה שם הייתה צריכה לסיים את ההטענה. בשעת תמרוני היציאה מסאלרנו פגע מדחף האנייה במכשול תת-ימי אך לא נבדק הנזק. בויבו ולנסיה עגנה ליד רציף בעומק רדוד ונגעה בתחתית. לאחר שהשתחררה נטתה ב-20 מעלות לצדה השמאלי. רב החובל הורה לאזן את האנייה במילוי מי ים במיכל התחתית הימני. לאחר שיט של שעתיים וחצי נטתה האונייה ימינה באופן פתאומי עד כ-40 מעלות. מים החלו לחדור לחדר מכונות.
בגלל הנטייה החזקה היה קושי להוריד את סירות ההצלה והורדו שתי סירות העבודה. הצוות נטש את האונייה בלי לקבל על כך פקודה מרב החובל.
דיונים משפטיים.
בפסק הדין שניתן בבית המשפט המחוזי בחיפה, ב-23 ביוני 1954, קבעה השופטת אוגניה וינוגרדוב כי מותם של ששת אנשי הצוות נעשה על ידי רשלנות ומחדל של הממונה מטעם הקואופרטיב שמינה עצמו כחובל ראשון אנוש שטמפר. נדון לשנת מאסר אחת על כל אחד מהנספים. נקבע כי ירצה את העונש באופן חופף.
עורכי דינו של שטמפר יצחק טוניק ומלצר, ערערו על פסק הדין לבית המשפט העליון. השופטים שניאור זלמן חשין, דוד גויטיין ואלפרד ויתקון קיבלו את הערעור ושטמפר זוכה.
אף כי היה ברור שנעשתה הזנחה בטעינת העצים שגרמה להתהפכות הנושא לא נידון. אף כי שטמפר קיבל הוראה להוריד את סירת ההצלה ולא ביצעה. סירות העבודה הורדו והצוות ירד בהן בלא הוראת רב החובל. סירת העבודה הקטנה לא הייתה ערוכה להצלה. סיבת המוות נשארה בגדר תעלומה. השופטים מצאו שלא ניתן לתלות את האשמה באנוש שטמפר.
הנצחה.
בטביעת האוניה מסדה נספו 3 אנשי צוות ישראלים: יוסף פלדשטיין, שרגא ברובסקי ושלום קליין. ושלושה זרים: פצ'יו רוזריו ממלטה, קרל הנסן מדנמרק ובלטו מאיטליה.
אופיר (קואפרטיב ספנות) רכש בדצמבר 1950 אונייה אחרת וקרא לה בשם "השלושה" מציין את שלושת הנעדרים הישראלים בטביעת "מסדה". לאחר שזו נמכרה נרכשה אונייה אחרת שנקראה בשם " השלושה" אונייה זו טבעה ב-24 בינואר 1967 על כל אנשיה.
הנספים באסון "מסדה" מונצחים באתר ההנצחה לימאי צי הסוחר, בפינת הרחובות ווינגיט ושדרות קיש בחיפה.
שרגא בורובסקי בוגר מחזור ב' של בית הספר הימי בחיפה, מונצח גם בבית הספר לקציני ים עכו. שמו חקוק על המציבה במגרש המסדרים ותמונתו מוצגת בספריית בית הספר.
קצר-א-סיר
כוכב יאיר - צור יגאל
בוהמיאנס
מועדון הכדורגל בוהמיאן דבלין (באנגלית: Bohemian Football Club; באירית: "an Cumann Peile Bóihéamach"), מכונה גם בוהמיאנס, הוא מועדון כדורגל אירי מהעיר דבלין. המועדון, המכונה בקיצור ה"בוה'ס" (Bohs), עורך את משחקיו הביתיים בדיילימאונט פארק, והוא אחד המועדונים המצליחים והבולטים באירלנד, כאשר באמתחתו 11 זכיות באליפות הליגה הבכירה, ליגת העל האירית, בה הוא משחק כיום. בנוסף המועדון זכה ב-7 תוארי הגביע האירי, 6 תוארי המגן האירי, 3 תוארי גביע הליגה האירי ועוד עשרות אליפויות וגביעי מחוז ליינסטר מקומיים (הוא שיאן הזכיות בתואר גביע מחוז ליינסיטר לבוגרים עם 32 זכיות בתואר). לפני הקמת ליגת העל האירית שיחקה הקבוצה בליגת הכדורגל האירית ובגביע האירי.
היסטוריה.
המועדון נוסד ב-6 בספטמבר 1890 על ידי חברי בית הספר הצבאי "רואיל היברניאן", בפיניקס פארק גייט לודג', ליד הכניסה הצפונית של הדרך הצפונית, ושיחק את משחקיו הראשונים במגרש הפולו של הפארק. המועדון היה חלק מהמקימים של ליגת הכדורגל האירית והשתתף בה מ-1902 ועד 1911, ומ-1912 ועד 1920. בתקופה זו ההישג הגדול ביותר של המועדון היה זכייה בגביע ה-IFA של עונת 1907/1908.
כמו כן היה המועדון חלק מהמועדונים שהקימו את "הליגה של אירלנד" ב-1921, והוא אחד מ-2 המועדונים שעדיין קיימים מאז בליגה הזו (יחד עם המועדון שלבורן), והמועדון היחידי שלא ירד מליגה האירית הבכירה מאז ומעולם. בעונתה הראשונה סיימה הקבוצה במקום השני בליגה, שתי נקודות בלבד אחרי האלופה הראשונה, סיינט ג'יימס גייט. בוהמיאנס זכו באליפות הליגה הראשונה בעונת 1923/1924, ובעונת 1927/1928 זכה המועדון באליפות השנייה והשלים דאבל עם זכייה בגביע האירי הראשון שלו. בשנות ה-30 זכה המועדון בעוד שלוש אליפויות וגביע אירי אחד.