נושא הסיוע הצבאי של קנדה לטובת בריטניה צץ שוב במהלך מלחמת הבורים השנייה שהתנהלה בשנים 1899–1902 בדרום אפריקה. הקנדים התבקשו על ידי הבריטים לסייע בעימות והמפלגה השמרנית של קנדה הייתה בעד גיוס 8000 חיילים לשירות בדרום אפריקה. דעתו של הציבור האנגלי-קנדי הייתה בעד השתתפות קנדית במלחמה. עם זאת, הקנדים-הצרפתים התנגדו באופן גורף להשתתפות במלחמה, כמו דעתם של קבוצות אוכלוסייה אחרות. חילוקי דעות אלה פילגו את הממשלה בראשות המפלגה הליברלית, שסמכה הן על הציבור האנגלו-קנדי הפרו-בריטי והן על הציבור הצרפתי-קנדי האנטי-בריטי, שיתמכו בעמדתה לצאת למלחמה. ראש הממשלה וילפריד לורייה שלח לבסוף 1000 חיילים מהגדוד השני של רגימנט חיל הרגלים המלכותי הקנדי. חילות משלוח נוספים נשלחו בהמשך, כולל כוח פרשים שגויס באופן פרטי.
הכוחות הקנדים הגיעו לדרום אפריקה רק בשלבים המתקדמים יותר של הלחימה, לאחר התבוסות שנחלו הבריטים בראשית המלחמה. הקנדים בדרום אפריקה זכו לתשבחות על השתתפותם בתקיפה בקרב פארדברג (Battle of Paardeberg), אחד הניצחונות המכריעים הראשונים במלחמה. אחרי הקרב בלליפונטיין ב-7 בנובמבר 1900, שלושה קנדים עוטרו בצלב ויקטוריה על אבטחת הכוח הנסוג. בסיכומו של דבר התנדבו כ-7400 קנדים להילחם בדרום אפריקה בנוסף ל-12 אחיות. מתוכם 224 נהרגו בקרבות ו-252 נפצעו.
הקמת צבא קנדה.
החל משנת 1763 ועד לאיחוד קנדה ב-1867 הצבא הבריטי סיפק את צורכי ההגנה של קנדה, אף על פי שקנדים רבים נלחמו יחד עם הבריטים בעימותים שונים. כשהחלו הכוחות הצבאיים הבריטים לעזוב את קנדה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים, חשיבותה של המיליציה (שכללה יחידות פרשים, ארטילריה, הנדסה וחיל רגלים שונות) נעשתה ניכרת יותר ויותר. זמן קצר לאחר שקנדה הצטרפה למלחמת הבורים, התנהל ויכוח על השאלה האם צריך להיות לקנדה צבא משלה. כתוצאה מכך, המפקד הבריטי האחרון של הכוחות הקנדים הנהיג כמה רפורמות כדי שלקנדה יהיו את היכולות הטכניות והלוגיסטיות הדרושות לצבא. ב-1904 מונה המפקד הקנדי הראשון של הכוחות הקנדים והיה לראש המטה הכללי. בשלב זה הוקמו הגיסות החדשים של ההנדסה הקרבית, הקשר, הסיוע, התחזוקה, ההדרכה, הרפואה, המנהלה והתשלומים.
הקמת הצי המלכותי הקנדי.
לקנדה היה זה מכבר כוח ימי קטן שהגן על צי הדיג שלה, אך היא הסתמכה על בריטניה שתגן על חופיה. בריטניה הייתה מעורבת בהדרגה במרוץ החימוש מול גרמניה וב-1908 החליטה לפנות למושבותיה בעזרה בנושא הצי. המפלגה השמרנית טענה שקנדה צריכה לתרום כסף לטובת ציודו של הצי המלכותי הבריטי. כמה קנדים-צרפתים לאומנים חשבו ששום עזרה לא צריכה להינתן. אחרים טענו שעדיף שלקנדה יהיה צי עצמאי משל עצמה שיוכל גם לסייע לבריטניה בעת הצורך.
לבסוף, ראש הממשלה לורייה החליט לפעול על פי הצעת פשרה זו ו"השירות הימי הקנדי" (Canadian Naval Service) הוקם ב-1910 ובאוגוסט 1911 הוענקה לו הקידומת "המלכותית" והוא הוכר בתור הצי המלכותי הקנדי (Royal Canadian Navy). כדי לרצות את החוגים האימפריאליסטים, הותנה בחוק השירות הימי (Naval Service Act) שבשעת חירום הצי הקנדי יוכל להיות מסופח לצי הבריטי. לסעיף זה היו מתנגדים מקרב הצרפתים הקנדים. החוק הציב יעד של בניית צי שיכלול חמש סיירות ושש משחתות. שתי הספינות הראשונות היו ספינות ישנות שנרכשו מאת הצי הבריטי. עם עלייתם של השמרנים לשלטון בבחירות של שנת 1911 צומצם התקציב של הצי, אך הוא הורחב בשנות מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה.
ב-4 באוגוסט 1914 נכנסה בריטניה למלחמת העולם הראשונה בהכריזה מלחמה על גרמניה. הכרזת המלחמה הבריטית הביאה באופן אוטומטי גם את קנדה למצב מלחמה עקב היותה חלק מהאימפריה. עם זאת, לממשלת קנדה הייתה את החירות להגדיר את רמת מעורבותה של המדינה במלחמה. לצורך כך לא גויסה המיליציה ובמקום זאת הוקם חיל המשלוח הקנדי העצמאי. נקודות השיא של המעורבות הקנדית במלחמה היו הקרב על הסום, קרב רכס וימי, קרב פשנדל ומתקפת מאה הימים.
הגיס הקנדי הוקם במסגרת חיל המשלוח הקנדי בספטמבר 1915 לאחר הגעת הדיוויזיה הקנדית השנייה (2nd Canadian Division) לצרפת. הגיס הורחב על ידי סיפוחה של הדיוויזיה הקנדית השלישית (3rd Canadian Division) בדצמבר 1915 ושל הדיוויזיה הקנדית הרביעית (4th Canadian Division) באוגוסט 1916. גיבושה של הדיוויזיה הקנדית החמישית (5th Canadian Division) החל בפברואר 1917, אך לא הסתיים באופן מלא עד שהיא פורקה בפברואר 1918 ואנשיה סופחו כתגבורת לארבע הדיוויזיות האחרות. אף על פי שהגיס הקנדי היה תחת פיקודו של הצבא הבריטי, היה לחץ חזק מטעם חוגים בממשלת קנדה, בעיקר לאחר הקרב על הסום, שהגיס ילחם כיחידה נפרדת מאוחדת במקום שהדיוויזיות שלו יפוזרו. תוכניות להקמת גיס קנדי שני ועוד שתי דיוויזיות בוטלו והחלה מחלוקת ברמה לאומית על נושא גיוס החובה לשירות מעבר לים.
רוב התומכים בעד גיוס חובה הציגו אותו כאמצעי לתגבור השורות במקום החיילים הרבים שנפלו בקרבות. סר רוברט בורדן ראש ממשלת קנדה בזמן המלחמה, שהוביל את הגישה הזאת, שאף לשמור על המשכיות התרומה הצבאית של קנדה וכשהפעיל לחץ כבד על אישור גיוס החובה, חוקק חוק השירות הצבאי (Military Service Act). אף על פי שהתגובה לגיוס החובה הייתה חיובית בציבור עקב תמיכתו בבריטניה, בקויבק הוא לא היה פופולרי. משבר הגיוס של 1917 תרם רבות לפילוג בין דוברי האנגלית לדוברי הצרפתית בקנדה.
בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה, הגיס הקנדי נחשב לאחת היחידות המשפיעות והמכובדות ביותר מבין אלה שנלחמו בחזית המערבית. כאומה של שמונה מיליון תושבים היה המאמץ הלאומי המלחמתי שלה יוצא דופן. סך של 619,636 גברים ונשים שירתו בכוחות הקנדים במלחמת העולם הראשונה, שמתוכם 59,544 נפלו בקרבות ו-154,361 נפצעו. ההקרבה הקנדית מונצחת בשמונה אתרי זיכרון בצרפת ובבלגיה. 70 קנדים עוטרו במהלך המלחמה בצלב ויקטוריה.
ב-1919 שלחה קנדה חיל משלוח למלחמת האזרחים ברוסיה לסיוע לצבא הלבן. הרוב הגורף של כוחות אלה התמקם בולדיווסטוק והשתתף במעט מאוד קרבות לפני שנסוג משם יחד עם כוחות זרים אחרים.
הקמת חיל האוויר המלכותי הקנדי.
מלחמת העולם הראשונה הייתה הזרז להקמת חיל האוויר של קנדה. עם פרוץ המלחמה לא היה לקנדה חיל אוויר עצמאי משלה, אף על פי שקנדים רבים שירתו כטייסים בגיס התעופה המלכותי ובשירות האוויר הימי המלכותי של בריטניה. ב-1914 אפשרה ממשלת קנדה את הקמתו של הגיס האווירי הקנדי (Canadian Aviation Corps) הגיס ליווה את חיל המשלוח הקנדי לאירופה והיה ברשותו מטוס אחד שמעולם לא היה בשימוש. הגיס האווירי הקנדי פורק ב-1915. ניסיון שני להקים חיל אוויר נעשה ב-1918 כאשר שתי טייסות קנדיות (טייסת קרב וטייסת הפצצה) הוקמו על ידי משרד האווירייה הבריטי באירופה. ממשלת קנדה קיבלה את השליטה על שתי הטייסות כאשר הקימה את חיל האוויר הקנדי (Canadian Air Force). חיל אוויר זה לא ביצע פעולות קרביות של ממש ופורק ב-1921.
במהלך שנות העשרים ממשלת בריטניה עודדה את קנדה להקים חיל אוויר למשימות שמתאימות לעתות שלום וסיפקה לה כמה מטוסים מעודפי המלחמה שלה (המתנה האימפריאלית). ב-1920 הוקם מחדש "חיל האוויר הקנדי" (CAF) כחלק מהמיליציה ונועד לביצוע אימוני ריענון. לאחר ארגון מחדש נעשה החיל אחראי לכל הפעילות האווירית בקנדה, כולל תעופה אזרחית. סמכויות אלה הועברו לחיל האוויר המלכותי הקנדי (RACF) לאחר הקמתו באפריל 1924. במלחמת העולם השנייה יתפקד חיל האוויר המלכותי הקנדי ככוח צבאי לכל דבר.
מלחמת האזרחים בספרד.
פלוגת מקנזי-פפינו, כוח של מתנדבים קנדים שנקרא על שם מנהיגי המרד נגד הבריטים ב-1837, שהייתה חלק מהבריגדות הבינלאומיות נלחמה לצדם של הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד. הקנדים הראשונים שהשתתפו במלחמה סופחו לכוח האמריקני שלחם שם ומאוחר יותר הוקם כוח צפון אמריקני שכלל בתוכו כ-40 קנדים. עד לקיץ 1937 כ-1200 קנדים היו מעורבים במלחמה. מבין כל 1546 הקנדים שידוע שהשתתפו במלחמה, נהרגו בקרבות 721 איש.
מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה פרצה בעקבות פלישתה של גרמניה לפולין ב-1 בספטמבר 1939. הפרלמנט הקנדי אישר את החלטת הממשלה להכריז מלחמה על גרמניה ב-10 בספטמבר, שבוע לאחר שעשו כן בריטניה וצרפת. טייסים קנדים לקחו חלק קטן אך משמעותי בקרב על בריטניה והצי המלכותי הקנדי וצי הסוחר הקנדי שיחקו תפקיד מכריע במערכה באוקיינוס האטלנטי. "כוח C" (C Force), שכלל שני גדודי חיל רגלים קנדים, היה מעורב בקרב הונג קונג הכושל. כוחות של דיוויזיית חיל הרגלים הקנדית השנייה (2nd Canadian Infantry Division) הובילו את הפשיטה על דייפ הכושלת באוגוסט 1942. דיוויזיית חיל הרגלים הקנדית הראשונה (1st Canadian Infantry Division) והטנקים של הבריגדה המשוריינת הקנדית הראשונה (1st Canadian Armoured Brigade) נחתו בסיציליה ביולי 1943 ולאחר 38 ימי לחימה לקחו חלק בפלישה המוצלחת לאיטליה. הכוחות הקנדים לקחו חלק חשוב במסע המלחמה שהתקדם לצפון איטליה ובסופו של דבר הוכפפו למפקדת הגיס שלהם בראשית 1944 לאחר קרבות עקובים מדם בקרב נהר מורו (Moro) ובארטונה (Ortona).