המרד החל ב־1 באוגוסט 1944 כחלק מהתקוממות כוללת של צבא המחתרת הפולני, שקיבלה את שם הקוד "מבצע סופה". במהלך המרד ניסה צבא המולדת (Armia Krajowa) הפולני, לשחרר את בירת פולין, ורשה, מהכיבוש הנאצי, לפני הגעת כוחות הצבא האדום אל העיר. הכוחות הפולניים בוורשה נכשלו בניסיונם להשתלט על נקודות מפתח בעיר ועל הגשרים על נהר הויסלה, וניהלו קרב נואש נגד כוחות נאציים עדיפים עד שהוכרעו סופית ב-2 באוקטובר, לאחר 63 ימים של לחימה. לאחר כניעת המורדים גרשו הגרמנים את רוב האוכלוסייה האזרחית שנותרה בוורשה, ופתחו בהרס שיטתי של המבנים בעיר, שלא חרבו במהלך הלחימה. מקורות פולניים האשימו את סטלין וההנהגה הסובייטית בכך, שהם נמנעו בכוונה מהגשת סיוע למורדים בוורשה, והניחו לגרמנים לדכא ללא מפריע את המרד ממניעים פוליטיים, והמחלוקת ההיסטורית סביב טענות אלו נמשכת עד ימינו.
סמל המרד - האותיות PW - הן ראשי התיבות בפולנית של "פולין לוחמת".
ערב הקרב.
מבצע סופה.
זמן קצר לאחר הקמתו תכנן פיקוד צבא המולדת (ארמייה קריובה), ארגון המחתרת הפולנית הראשי, מרד לאומי כולל נגד הכוחות הגרמנים. תוכניות ראשוניות, שנעשו בשנת 1942 על ידי הממשלה הפולנית הגולה, התבססו על ההנחה שפלישה של בעלות הברית המערביות (ארצות הברית ובריטניה) לאירופה תגרום לפיקוד הגרמני להסיג כוחות משמעותיים מהחזית המזרחית כדי להגן על הרייך השלישי, ושצבאות ארצות הברית ובריטניה הם שישחררו את פולין מהכיבוש הנאצי. צבא המולדת תכנן לפתוח במרד מיד לאחר פתיחת החזית המערבית כדי למנוע את העברת הכוחות הגרמניים מברית המועצות למערב דרך פולין.
לאחר שהתברר להנהגה הפולנית, שפלישת בעלות הברית המערביות לאירופה אינה צפויה בעתיד הקרוב, ושרבים הסיכויים שהצבא האדום, לאחר ניצחונו בקרב סטלינגרד, יגיע לגבולות פולין לפני צבאות בעלות הברית המערביות, העלה גנרל סטפן רובצקי (Rowecki) בפברואר 1943 תוכנית חדשה.
לפי התוכנית החדשה, המרד היה אמור להתנהל בשלושה שלבים. בשלב הראשון יפתח המרד באזורים המזרחיים של פולין, שסופחו על ידי ברית המועצות ב-1939, ויתמקד בהשתלטות על הערים לבוב ווילנה, לפני הגעת כוחות הצבא האדום. השלב השני היה אמור לכלול התקוממות באזורים שבין קו קרזון לנהר הוויסלה, והשלב השלישי תוכנן להיות מרד כלל־ארצי בחלקים הנותרים של פולין. תוכנית ההתקוממות לא יצאה לפועל בסופו של דבר, אלא בצורה חלקית וכושלת.
היחסים בין ברית המועצות ובין הממשלה הפולנית הגולה נותקו ב־25 באפריל 1943, בעקבות חשיפת טבח יער קאטין על ידי הגרמנים. מכאן ואילך היה ברור להנהגה הפולנית, שהצבא האדום עלול להגיע לפולין לא כמשחרר, אלא, כפי שניסח זאת הגנרל רובצקי, "כבעל הברית של בעלי הברית שלנו". ב־26 בנובמבר 1943 הוציאה הממשלה הפולנית הגולה הוראה, שהניחה שאם היחסים הדיפלומטיים עם רוסיה הסובייטית לא יתחדשו לפני כניסת הצבא הסובייטי לשטח פולין, על צבא המולדת להישאר במחתרת עד לקבלת החלטות נוספות. אף־על־פי־כן נקט המפקד החדש של "צבא המולדת", תדיאוש בור קומורובסקי, גישה שונה וב־30 בנובמבר 1943 קיבל החלטה לבצע התקוממות כללית כאשר הצבא הסובייטי יגיע לשטחים שהשתייכו לפולין לפני ספטמבר 1939. תוכנית המרד הסופית קיבלה את שם הקוד "מבצע סופה".
ההתקדמות הסובייטית.
החל מראשית 1944 נכנסו יחידות הצבא האדום לשטחים שהשתייכו בעבר לפולין (גבולות פולין לפני ספטמבר 1939), במסגרת המערכה נגד הצבא הנאצי בחזית המזרחית.
להנהגה הפולנית ולפיקוד "צבא המולדת" היה ברור שהצבא האדום הוא שישחרר את פולין, ושברית המועצות אינה מתכוונת להכיר בממשלה הפולנית הגולה הפרו-מערבית. הפחד היה שאחרי המלחמה בעלות הברית יתעלמו מהממשלה החוקית שמקום מושבה באותה עת היה בלונדון. בתחילה, לאחר שכוחות הצבא האדום חצו את גבולות פולין מלפני המלחמה, פעלו יחידות צבא המולדת בשיתוף פעולה עם הצבא הסובייטי, ושחררו ביחד איתו מספר עיירות וערים. אולם ברוב המקרים, לאחר תום הקרבות, נתפסו המפקדים המקומיים של "צבא המולדת" ופעילים בשלטון המקומי על ידי הנ.ק.ו.ד. ונורו או נשלחו לגולאגים ובתי כלא בברית המועצות. רוב לוחמי המחתרת שנתפסו על ידי הסובייטים, קיבלו אפשרות להצטרף לארמייה לודובה ("צבא העם"), ארגון מחתרת פולני שנתמך על ידי הסובייטים, או ליחידות הצבא הפולני שלחמו במסגרת הצבא האדום. מי שסירב זכה לגורל דומה לזה של הקצינים הפולניים. למרות זאת, פיקוד צבא המחתרת הפולנית לא ראה ברירה, אלא להמשיך במאבקו נגד הצבא הנאצי, ולתמוך בהתקדמות הצבא הסובייטי.
ב-22 ביוני 1944 פתחו שלוש "חזיתות" (קבוצות ארמיות) סובייטיות במבצע בגרטיון, מתקפה גדולה נגד הכוחות הגרמניים, שהחזיקו בשטח בלארוסיה. תוך פחות משבועיים נפער בחזית הגרמנית פער ברוחב 350 ק"מ, וחלק גדול מכוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית הושמד. כוחות הצבא האדום פתחו במרדף מהיר אחרי הכוחות הנאציים הנסוגים מערבה והתקדמו מאות ק"מ. באמצע יולי חצו יחידות החלוץ הסובייטיות את גבולות ברית המועצות ערב פרוץ מבצע ברברוסה (22 ביוני 1941) וחדרו לליבה של פולין. ב-18 ביולי פתח האגף השמאלי (הדרומי) של החזית הבלארוסית הראשונה, בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, במתקפה לכיוון ורשה. כוחות החזית הבקיעו את החזית הגרמנית והתקדמו במהירות מערבה. ב-23 ביולי נכבשה העיר לובלין, וב-26 בחודש נפלה ברסט-ליטובסק. ב-25 ביולי הגיעו יחידות החלוץ הסובייטיות לנהר הוויסלה מדרום לוורשה, ותוך זמן קצר הקימו שני ראשי גשר קטנים בגדה המערבית של הנהר (במגנוסז'יו ובפולאווי).
בשלב זה הורה הפיקוד הסובייטי לארמיית הטנקים ה-2, שהשתייכה לחזית של רוקוסובסקי, בסיוע הארמייה ה-47, לפנות צפונה ולהתקדם לכיוון ורשה במקביל לנהר הוויסלה במטרה לנתק את הכוחות הנסוגים של "קבוצת ארמיות מרכז" מעורפם. ב-29 ביולי הגיע קורפוס הטנקים ה-3, כוח החלוץ של ארמיית הטנקים ה-2, לאזור וולומין, כ-15 ק"מ בלבד מצפון-מזרח לוורשה. פיקוד "צבא המולדת" הפולני ראה בכך אות לפתיחת ההתקוממות המתוכננת של כוחותיו בוורשה, מתוך הנחה שתוך מספר ימים כוחות הצבא האדום יגיעו אל העיר. התעמולה הסובייטית טענה כי המחתרת הפולנית "ממתינה בשילוב ידיים" ואינה משתתפת בלחימה נגד הנאצים. ככל שקרבו הכוחות הסובייטים לוורשה כך גברו הקריאות בתחנות הרדיו הסובייטיות למרד של האוכלוסייה הפולנית בוורשה, שיקטע את קווי התחבורה של הכוחות הנאציים, שלחמו ממערב לנהר ויסלה. פיקוד "צבא המולדת" חשש, שאם לא יורה לפתוח באופן מיידי בהתקוממות בוורשה, הוא יאחר את המועד, ויאפשר להנהגה הסובייטית לטעון, שהצבא הסובייטי שחרר את ורשה ואת פולין, ללא סיוע מצד המחתרת הפולנית. הוא ייחס חשיבות סמלית רבה לשחרור בירת פולין על ידי המחתרת הפולנית ולא על ידי הצבא האדום, וחשב שיהיו לכך השלכות חשובות לגבי עתידה של פולין לאחר תום המלחמה. מאחר שהמרד כוון בראש ובראשונה נגד האינטרסים הסובייטיים בפולין, פיקוד "צבא המולדת" לא ניסה ליצור קשר עם הפיקוד הסובייטי, ולתאם עמו את מועד פרוץ ההתקוממות בוורשה, תיאום שהיה חיוני להצלחת המרד. סביר להניח, שגם אם הייתה נעשית פניה כזאת מצד הנהגת צבא המחתרת הפולני, הפיקוד הסובייטי לא היה מוכן לשתף עימה פעולה.
לרוע מזלם של הפולנים, בראשית אוגוסט חל מהפך במצב הצבאי באזור ורשה. הפיקוד הגרמני החליט שהגיע העת להנחית מתקפת נגד גדולה נגד כוחות החלוץ הסובייטיים, במטרה לייצב מחדש את החזית הגרמנית בפולין, ולמנוע מהצבא האדום להמשיך להתקדם מערבה, בנתיב הקצר ביותר ללבה של גרמניה (ציר ורשה-ברלין). הוא הזרים עתודות משוריינות חזקות לאזור ורשה, וב-31 ביולי פתחו 4 דיוויזיות פאנצר, שכללו כ-300 טנקים ותותחי סער, מקורפוס הפאנצר אס אס ה-4 ומקורפוס הפאנצר ה-39 במתקפה מתמקדת על קורפוס הטנקים ה-3. ב-1 באוגוסט השלימו הגרמנים את כיתור כוחות הקורפוס ועד ל-5 בחודש השמידו אותו כמעט לחלוטין. שני הקורפוסים הנותרים של ארמיית הטנקים ה-2, שניסו ללא הצלחה לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית, ספגו אף הם אבדות ניכרות במהלך הקרב ונאלצו לסגת דרומה. הארמייה ה-47, שהייתה אמורה להגן על האגף הימני של ארמיית הטנקים ה-2, פיגרה מאחור, ולכן לא יכלה לסייע לה. רק ב-5 באוגוסט הגיעו הכוחות העיקריים של הארמייה ה-47 לאזור, והחליפו את ארמיית הטנקים ה-2. הארמייה הוצאה מקו החזית לצורך התארגנות מחדש והשלמת אבדות, לאחר שאיבדה כשני שלישים מכוח הטנקים שלה בין ה-22 ביולי ל-10 באוגוסט 1944.
התקפת הנגד הגרמנית הייתה הגורם העיקרי לכך, שהצבא האדום לא הצליח לכבוש את ורשה בסערה בראשית אוגוסט 1944, וחרצה למעשה את גורל ההתקוממות הפולנית בוורשה. עד 20 באוגוסט נותרה הארמייה ה-47 הכוח הסובייטי היחיד במרחב ורשה. ללא סיוע כוחות שריון משמעותיים לא היה בכוחה לחדש את המתקפה, ולאלץ את הכוחות הגרמניים, שהגנו על דרכי הגישה לוורשה, לסגת לגדה המערבית של נהר ויסלה. ארמיית המשמר ה-8 והארמייה ה-69 החזיקו בראשי הגשר מעבר לוויסלה מדרום לוורשה, מול התקפות נגד גרמניות עזות, בעוד שאר כוחותיו של רוקוסובסקי התקדמו לכיוון הנהרות בוג ונרבה מצפון-מזרח לוורשה, במטרה לבסס ראשי גשר ממערב להם, כהכנה לחידוש המתקפה הסובייטית בפולין. ב-20 באוגוסט הצטרפו כוחות החלוץ של הארמייה הפולנית ה-1, בפיקוד גנרל זיגמונט ברלינג, לארמייה ה-47, ורק אז יכלו כוחות הצבא האדום לחדש את התקדמותם לעבר הפרבר המזרחי של ורשה, פראגה. הנאצים הקימו מערך הגנה מבוצר במרחק 12–18 ק"מ מורשה, והתקדמות הכוחות הסובייטיים הייתה איטית ועלתה להם במחיר אבדות ניכרות.