מכיוון והפרשנות לתורה שבכתב יש בה הכרח לביאור רצון האלוקים, משום שהביאור המילולי, יכול להתפרש בצורה שאין בה משום קיום המצוות הבסיסית, כגון מצוות הנחת תפילין 'על ידך' שהמצווה היא להניח את התפילין על הזרוע, על אף שיש אפשרות לטעות שהיא על כף היד, לכך ההכרח היה שבקבלת התורה שבכתב, עם ישראל יהיה מחויב לקבל את התורה שבעל פה משום שאחרת לא יהיה ניתן לקיים את המצוות כמצוות האל, על פי דברי התלמוד עם ישראל קיבל את התורה שבעל פה בכפייה בזמן מתן תורה כאשר ה' כפה עליהם הר כגיגית, ולאחר מכן בחג הפורים 'הדור קבלוה מרצון'
סוגי התורה שבעל־פה.
התורה שבעל-פה נחלקת לשלושה סוגים. לדעת הרמב"ם, כל שלושת הסוגים הללו מכונים דברי סופרים למרות השוני המהותי ביניהם, כי כולם תלויים בחכמי התורה שבעל פה.
הלכות מקובלות.
הלכות מקובלות הן פירושי מצוות התורה שהתקבלו, על פי מסורת חכמים, מפה לפה מימות משה. מרבית הפירושים הללו ניתנים להסקה במידות שהתורה נדרשת בהן, והפירושים שאינם ניתנים להסקה מהתורה כלל, מכונים בשם הלכה למשה מסיני. חלק ממצוות אלו, כגון ברית מילה, נהגו אף לפני כן, אולם החובה ההלכתית לקיימם כיום נובעת מכלילתם בתורה.
לדוגמה, עיקר מצוות תפילין מפורשת בתורה: ... פרטי המצווה, לעומת זאת, לא נתפרשו בתורה, ולפיכך נקראים דברי סופרים. להלכה הרבנית שצידם החיצוני של רצועות התפילין צריך להיות שחור, אין כל מקור בתורה, ולפיכך הוא בכלל הלכה למשה מסיני. אך לכך שבתוך התפילין כתובות ארבע מפרשיות התורה, הציגו התנאים מקור בתורה, בדרך דרש.
אך לעומת זאת, יש שמפרשים את המילה "טוטפות" ל"זיכרון" כלומר, שהציווי "לטוטפות בין עיניך" אומר שצריך לזכור את אלוהים במחשבות שלנו.
בהתייחסו להלכות המקובלות, טוען ר' יהודה הלוי בספרו הכוזרי, שהתורה שבע"פ ממלאת תפקיד חיוני, מכיוון שהתורה שבכתב סתומה ברובה. כך למשל התורה מצווה: "בסוכות תשבו שבעת ימים" (ויקרא פרק כ"ג פסוק מ"ב), אך אינה מגדירה מהי סוכה ומה כלול בחובה לשבת בה.
לפי הרמב"ם, בהלכות מקובלות לא תמצא מחלוקת בין החכמים, אך הקראים, שאותם הרמב"ם לא החשיב בין החכמים, דחו את הקבלה הרבנית, ובמקומה מסתמכים על סבל הירושה, שהוא אוסף המנהגים הקדומים המגדירים את אופן קיום מצוות התורה, בהם הכירו. הקראים טוענים שמשה קיבל מאלהים את חמשת חומשי תורה בלבד, אך מסכימים שמצוות מסוימות, כגון מצות שחיטה וברית מילה, שלא הוגדרו בתורה, יש לקיים באופן בו היו המעשים מתקיימים טרם מתן תורה.
דרש היקש וסברה.
בשביל למלא את מקומן של הלכות מקובלות שנשכחו, ובעיקר בשביל לתת מענה לשאלות חדשות המתעוררות מעת לעת, רשאים החכמים לחדש הלכות. עושים זאת ישירות מהתורה באמצעות מידות שהתורה נדרשת בהן, או מתוך הלכות ידועות, באמצעות ניתוח הסברות עליהן מבוססת ההלכה ודימוי השאלה החדשה לשאלות שהתשובה עליהן ידועה. כיוון שגישה זו תלויה בהבנה מעמיקה של המקורות הקדומים, היא אינה מאפשרת הבאת ראיות מוחלטות. חכם הפונה לדרך פסיקה זו, רשאי להסתמך על מסקנות הלכתיות קדומות של חכמים אחרים, ואם הוא חושב שהם ראויים לכך, אף לבטל את דעתו מפני דעתם. לפי הגמרא: .
לדוגמה, בתלמוד מובאת מחלוקת בדין ספרי תורה תפילין ומזוזות שנכתבו בידי גוי עובד אלילים. לדעה אחת יש לשורפם, לפי שמן הסתם נכתבו לשם האלילים. לדעה שנייה אין לשורפם, אך הם פסולים לשימוש, לפי הדרשה: .
הקראים מכירים בסמכות החכמים לחדש הלכות, אך שוללים את ההסתמכות על דרשות מעין זו. מאז חתימת התלמוד, גם חכמי היהדות הרבנית נוהגים להימנע מחידוש דרשות.
גזירות ותקנות.
החכמים רשאים לגזור גזירות, כלומר לטמא את הטהור או לאסור את המותר, כסייג לשמירה על חוקי התורה. בנוסף רשאים החכמים לתקן תקנות, הקובעות אופי מחייב למעשים ונורמות התנהגות מסוימות, בשביל לקדם את מטרות התורה. תוקף הגזירות והתקנות מותנה בהיות החכמים מקובלים בציבור, וגם אז, תקנה שהעם פיקפק בה, ומלכתחילה לא נתקבלה ברוב הציבור, בטלה. הסמכות לבטל תקנה קדומה מותנית בהיות הגורם המבטל גדול בחכמה ובמנין (של חברי בית הדין או התלמידים) מהגורם המתקן.
לדוגמה, חכמים אסרו לצבוע את צידם הפנימי של רצועות התפילין בצבע אדום, .
לעיתים השתמשו החכמים בתקנותיהם בשביל לבצע הרחבה של ממש במצוות התורה, כמו בעניין חובת התפילה למשל. במקרה של תקנת הפרוזבול פנו לכיוון ההפוך, ועיקרו את מצות שמיטת החובות מעיקר תוכנה הכלכלי.
מסורת מול חידוש.
על פי חז"ל, משה קיבל את התורה בהר סיני, עם פירוש מצוותיה. הרמב"ם, בתחילת הקדמתו למשנה, מבאר שמשה הנחיל פירוש זה לחכמים ולהמון העם.
במדרשי האגדה ישנן גישות מנוגדות להיקפה של התורה שניתנה בידי משה. לפי דברי רבי יהושע בן לוי המובאים במדרש ויקרא רבה, . אולם, מדרש שמות רבה מביא את דברי רבי אבהו, לפיו הכוונה לכללים בלבד: .
מאידך לפי דברי רב המובאים בתלמוד, משה בעצמו לא הכיר את כל דרכי המדרש ששימשו את חז"ל. אולם, פרשני התלמוד המסורתיים הבינו את דבריו בצורה שונה. המחלוקת הרעיונית בין הגישות נמשכת עד היום.
ספרות התורה שבעל-פה.
ספרות חז"ל.
ספרות חז"ל היא מכלול הטקסטים שנכתבו על ידי חז"ל (ראשי תיבות: חכמינו זכרם לברכה) - מנהיגיו הרוחניים וההלכתיים של עם ישראל מתחילת תקופת בית שני ועד סוף המאה ה-6.
ספרות השו"ת.
שאלות ותשובות (בראשי תיבות: שו"ת) הוא כינוי לאחת מהפעילויות הענפות והפוריות בתחום ההלכה. השו"ת מכיל מאגר של שאלות ותשובות הלכתיות, אשר נשאלו על ידי הציבור הרחב, ונענו על ידי רב אחד או קבוצה של רבנים.
לימוד תורה שבעל-פה.
לנשים.
בתורה נאמר (דברים י"א, 19) - "ולימדתם אותם את בניכם". מכאן הסיקו חכמי התלמוד הבבלי ( מסכת קידושין, דף י"ט עמוד ב) - "בניכם - ולא בנותיכן"
במסכת סוטה של התלמוד הבבלי (דף כ"א עמוד ב) קבע רבי אלעזר: "כל המלמד את בתו תורה כאילו מלמדה תפלות" (דברים תפלים)". רש"י פירש שם כי האישה עלולה להשתמש בידע התורני כדי להיות יותר ערמומית ולעשות דבריה בהסתר. באותו העמוד קבע רבי יהושע שוב קביעה גורפת לגבי הנשים,לדבריו: "רוצה אישה בקב ותפלות, מתשעה קבין ופרישות". ורש"י פירש שם: "האישה מעדיפה לקבל מעט מזון ובלבד שתהיה תיפלותה מצויה בשעת המגע המיני. לכן, לא טוב שתלמד האישה תורה". בתלמוד הירושלמי (מסכת סוטה, דף י"ט עמוד א) סופר כי כאשר שאלה את רבי אלעזר גברת חכמה שאלה הקשורה לדרש התורה ענה לה רבי אלעזר: "אין כוחה של האישה אלא בפלך" (במלאכת הטוויה), והוא אף מצא לכך סימוכין מהתורה. בהמשך הכריז רבי אלעזר; "ישרפו דברי תורה, ואל ימסרו בידי נשים".
בעניין זה הרמב"ם התבטא הרבה פחות בחריפות. כמו כן, עשה הבחנה בין לימוד אישה תורה שבכתב לבין למוד אישה תורה שבעל-פה:
כיום מקובל ללמד ילדות ונערות מקרא בבתי הספר, ובחינוך הדתי גם תושב"ע, בחינוך הכללי האחרון הוא מקצוע בחירה לשני המגדרים.
בתשלום.
מעיקר הדין, אוסרת ההלכה ללמד תורה שבעל פה בתשלום, אך בימינו נהוג ללמדה בתשלום, על סמך היתרים שונים.
שימושים אחרים למונח.
המונח "תורה שבעל פה" נשאל לעיתים כדי לתאר מערכות דומות של פרשנות לכתבי קודש אלמנטריים, בזרמים אחרים ביהדות, או אף בנוגע לדתות אחרות. כך למשל, שיטת הפרשנות הקראית והספרות המתבססת עליה מכונים לעיתים בקרב בני העדה ומחוץ לה, "תורה שבעל פה של הקראים". גם ספרות החדית' (ומספר חיבורים מוסלמיים נוספים כגון הסירת ראסול אללה) מכונים לעיתים "תורה שבעל פה של האסלאם", שכן הם כוללים מידע על הנביא מוחמד שהשתמר דרך מסורות בעל פה שהועברו מדור לדור מתקופתו של מוחמד ועד שהועלו על הכתב. בנצרות (הלא-פרוטסטנטית) שכבות הפרשנות שהוספו מדור לדור מכונות 'המסורה הקדושה'.
ריה&quot;ל
חייזר
אודיסאוס
אודיסאוס (ביוונית: Ὀδυσσεύς) הוא דמות מיתולוגית, מלך איתקה, גיבור האפוסים אודיסיאה ואיליאדה מאת הומרוס. אודיסאוס נודע כחכם שבין מצביאי היוונים ובין החשובים שבהם. מוכר בעיקר בשל מסעו המפורסם חזרה הביתה ממלחמת טרויה וכהוגה רעיון הסוס הטרויאני.
במיתולוגיה הרומית הוא נקרא אוליסס (Ulysses) או אוליכסס (Ulixes).
חייו.
ראשית חייו.
משפחתו.
אודיסאוס הוא בנם של המלך לארטס והמלכה אנטיקליאה , בעלה של פנלופה, שילדה לו את הנסיך טלמאכוס, משפחת המלוכה של העיר היוונית העתיקה איתקה, שבאותה תקופה שגשגה מבחינה כלכלית וצבאית.
עצת אודיסאוס לטינדראוס.
טינדראוס, מלך ספרטה ובעלה של לדה, שלפי אחת הגרסאות היא אמה של הלנה, לא קיבל אף אחת מן המתנות אך גם לא שילח אף אחד מן המחזרים מחשש שיעלבו ויתפתח סכסוך. אודיסאוס הבטיח לפתור את הבעיה באופן משביע רצון אם טינדראוס יתמוך בו בחיזורו אחרי פנלופה, בתו של איקריוס. טינדראוס הסכים ברצון ואודיסאוס הציע כי לפני שתעשה ההחלטה, כל המחזרים ישבעו להגן על הבעל הנבחר נגד כל מי שיתקומם נגדו. תכסיס זה הצליח, והלנה ומנלאוס התחתנו. עם מותו של טינדראוס, מנלאוס הפך למלך ספרטה.
אודיסאוס במלחמת טרויה.
גיוסו של אודיסאוס.
כאשר הודיעו לאודיסאוס שעליו לחבור ליתר מלכי יוון במלחמה על טרויה, הוא לא רצה בכך. כדי לשכנע את מנלאוס ואגממנון שבאו לגייסו, כי אין הוא כשיר לקרב, העמיד פני משוגע. הוא צעד על חוף הים כשהוא לבוש תחתונים בלבד, הוביל מחרשה וזרע בחול גרגרי מלח. למורת רוחו, אחד המלווים שם לב לתרמית - וכדי לבדוק את מידת שפיותו, לקח את תינוקו של אודיסאוס מאמו והניח אותו על החוף. אודיסאוס, שחשש לדרוס את טלמכוס הקטן, עצר מיד את המחרשה והודה שהוא מעמיד פנים. לאחר מספר ימים עזב אודיסאוס את איתקה ויצא למלחמת טרויה.
הסוס הטרויאני.