מפקד הצי הגרמני הקיסרי, האדמירל פרידריך פון אינגנול, דחה את הצעות של היפר, אך השתכנע שיש צורך חיוני ליזום פעולה. הצי הגרמני כמעט ולא פעל מאז קרב מפרץ הלגולנד והמורל בשורותיו היה בירידה. הוראותיו של הקייזר, שאסרו על יציאת אוניות המערכה לקרב, הותירו פרצה: הקייזר לא אסר על סיירות המערכה לנצל הזדמנויות מתאימות כדי לפגוע באויב. אינגנול הבין שהקייזר אינו רוצה שהדרדנוטים יסתבכו בקרב ימי גדול, אך מוכן לאשר פעולות "פגע וברח" קצרות שיסתיימו בהצלחה. ב-16 בנובמבר 1914 ביקש אינגנול אישור לפשיטה נוספת של היפר, שאושרה על ידי הקייזר ב-19 בנובמבר. ב-21 בנובמבר נשלחה הצוללת הגרמנית U-27 לסיור בחופי סקרבורו והרטליפול. הצוללת גילתה הגנת חוף דלילה, ללא מוקשים בקרבת החוף ותנועת ספנות סדירה ורבה. מכיוון שמטה הצי עמד על כך שכל ארבע סיירות המערכה תשתתפנה בפעולה, נאלץ היפר להמתין עד שסיירת המערכה "פון דר טאן" תשלים טיפול במבדוק יבש, והפעולה נדחתה לאמצע חודש דצמבר.
על פי התכנית, שייטת סיירות המערכה, מלווה בסיירות קלות ובשתי שייטות של משחתות, תגיע לקרבת החוף הבריטי לפנות בוקר. סיירות המערכה יתפצלו לשתי קבוצות, של שתים ושלוש אוניות, ויפגיזו את הרטליפול וסקרבורו. עיקר כוחו של הצי הגרמני - הדרדנוטים, סיירות משוריינות וקלות ויתרת שייטות המשחתות - יהיו בנקודה המרוחקת 130 מייל ימי (כ-240 ק"מ) ממזרח לסיירות המערכה. מנקודה זו יכול היה הצי הגרמני לשוב לבסיסיו בגרמניה עד אותו ערב, אם כי הייתה מרוחקת למדי מהכוח הפושט. אינגנול לא רצה לסכן את אוניות המערכה, בהתאם להוראתו של הקייזר, ולכן שמר על מרחק רב מהחוף הבריטי. במקביל להפגזת החוף, יניחו אוניות גרמניות מוקשים עד מרחק של 10 ק"מ מהחוף. בנוסף, צוללות גרמניות תארובנה מול בסיסי הצי הבריטי, בפתח ההאמבר ומול הארוויץ'.
גורם נוסף שדרבן את הצי הגרמני לפעולה הייתה תבוסתה של שייטת המזרח הרחוק של הצי בקרב איי פוקלנד, ב-8 בדצמבר 1914. במהלך הקרב הוטבעה כל השייטת הגרמנית, שהייתה בפיקודו של תת-אדמירל הרוזן מקסימיליאן פון שפה, על ידי שייטת של הצי הבריטי, שבמרכזה היו שתי סיירות מערכה. מחד, גרמה התבוסה בקרב לירידה נוספת במורל הגרמני, ואינגנול סבר שפעולה מוצלחת עשויה לרומם את מצב הרוח. מאידך, היה ברור לפיקוד הגרמני ששייטת סיירות המערכה הבריטית נמצאת בהרכב חסר, לאחר ששתי סיירות מערכה נשלחו לדרום האוקיינוס האטלנטי כדי להשתתף בקרב. היה כעת צורך דחוף לנצל את חולשתם הזמנית של הבריטים.
לאור המידה אותו הביאה הצוללת תוכננה הפשיטה ל-29 בנובמבר. ב-23 בנובמבר התפרסם מאמר בעיתון בלונדון שדן באפשרות של הפגזת ערים בריטיות מהים על ידי הצי הגרמני, והפרסום התפרש על ידי מטה הצי הגרמני כמוכנות של הבריטים לאפשרות כזו וכוננות אפשרית, ולפיכך הוחלט על דחיית הפשיטה. ב-8 בדצמבר שוגרה U-27 שוב לסיור, שעל ממצאיו הייתה אמורה לדווח באלחוט עד 12 בדצמבר. פיקוד הצי החליט שאם הדיווח מן הצוללת יהיה חיובי תצא הפשיטה לפועל, גם אם תנאי מזג האוויר לא יהיו חיוביים.
חדר 40 וההיערכות הבריטית.
בארבעת החודשים הראשונים של המלחמה הצליחו הבריטים להשיג את שלושת ספרי הצופן הגרמניים: האחד נלכד על אוניית סוחר גרמנית שנתפסה ב-11 באוגוסט 1914 ליד מלבורן בידי הצי המלכותי האוסטרלי; השני נתפס שבועיים לאחר מכן על ידי הרוסים על הסיירת הקלה "מגדבורג" שעלתה על שרטון במפרץ פינלנד ב-26 באוגוסט, והועבר לבריטים; וב-3 בדצמבר הגיע לאדמירליות הבריטית הספר השלישי, שנמשה מקרקעית הים לאחר שהושלך לשם על ידי קברניט משחתת גרמנית שהוטבעה באזור שישה שבועות לפני כן. כך, בתחילת 1915, היה בידי האדמירליות הבריטית המפתח לכל התשדורת המוצפנת הגרמנית. כדי לטפל בכמות החומר הרבה שנקלטה הוקמה מחלקה מיוחדת באדמירליות, שנקראה חדר 40. הגרמנים לא גילו את פריצת הצופן עד תום המלחמה.
חדר 40 עדיין לא היה מבצעי בתחילת נובמבר, כאשר ביצעו הגרמנים את הפשיטה על ירמות', אך לקראת אמצע דצמבר כבר היו אנשי המודיעין הבריטי מסוגלים לגבש תמונה שלמה למדי על הפעילות הגרמנית. בליל 14 בדצמבר העביר חדר 40 את המידע על תנועה אפשרית של סיירות המערכה הגרמניות, עם סיירות קלות ומשחתות, מערבה. המפענחים הסיקו שייתכן ומדובר בפשיטה נוספת. עם זאת, הבריטים לא פענחו את התמונה השלמה, ולא ידעו שכל צי הים הפתוח יוצא לים. פיקוד הצי הבריטי נערך לפעולה מול שייטת סיירות המערכה הגרמנית בלבד, וניתנו הוראות להיערכות מתאימה. האדמירליות הבריטית הורתה למפקד הצי הגדול, אדמירל ג'ון ג'ליקו, לשלוח את שייטת סיירות המערכה הבריטית ושייטת אוניות מערכה. במקביל, הצטווה קומודור רג'ינלד טרייוויט, מפקד שייטת המשחתות בהארוויץ', לצאת אל מול הכח הגרמני, לאתר אותו ולעקוב אחריו.
ג'ליקו ערער על הוראות האדמירליות, וטען שיש לשמור על אחדות הצי הגדול ולא לפצל אותו. הוא סבר שפיצול הצי ליחידות קטנות הוא בדיוק מה שהגרמנים רוצים: להשמיד יחידה קטנה של הצי הגדול וכך להתקרב לשוויון בין הציים. האדמירליות לא קיבלה את עמדתו ואסרה על הצי הגדול להפליג, אך אישרה לצרף לכוח המתגבש שייטת של סיירות משוריינות. ג'ליקו, שהאחריות המבצעית הייתה בידיו, לא ידע מהו יעדם של הגרמנים, ולכן קבע נקודת מפגש לכל הכוחות הבריטיים שהייתה להערכתו הנקודה הטובה ביותר ליירוט האוניות הגרמנות בדרכן חזרה. נקודת המפגש הייתה במרחק כ-290 קילומטרים מצפון מערב להליגולנד וכ-160 קילומטרים ממזרח לסקרבורו, ובפועל הייתה מרוחקת כ-50 קילומטרים מנקודת המפגש אותה קבע אינגנול ליחידות הצי הפתוח הגרמני. על פי הוראותיו של ג'ליקו, על כל היחידות הבריטיות להיות בנקודת המפגש ב7:30 בבוקר 16 בדצמבר. התכנון של האדמירליות ושל ג'ליקו היה לארוב לגרמנים בדרכם חזרה, ולא הייתה כוונה למנוע את הפשיטה, למרות הידיעה שבכך נחשפים האזרחים בחוף המזרחי של בריטניה לפגיעה.
סדר הכוחות.
הצי הגרמני הקיסרי.
כאמור, מטרת הפשיטה הייתה למשוך כוח בריטי קטן, כדי שהצי הגרמני יוכל להשמיד אותו. כדי לגבות את היפר יצא בעקבותיו צי הים הפתוח כולו, בפיקוד, ובו 85 ספינות מלחמה מסוגים שונים, בהן 22 אוניות מערכה וסיירות. צי הים הפתוח נותר ערוך ממזרח לשרטון דוגר, סמוך למדי לחופי גרמניה כדי לא לחרוג מהוראותיו של הקייזר, אך קרוב דיו כדי לתת מענה להיפר אם ייתקל בכוח גדול ממנו.
הפשיטה.
בדרך אל היעד.
הכוח הפושט הגרמני עזב את בסיסו בנהר היאדה (Jade) שבסקסוניה התחתית, הנשפך לים הצפוני, ב-15 בדצמבר 1914, ב-3:00 לפנות בוקר. כדי להטעות צופים אפשריים הפליג היפר תחילה לכיוון צפון, עד למרחק של 170 מיל ימי (כ-315 ק"מ) מצפון להליגולנד. בנקודה זו פנה הכח מערבה ונפרש למבנה להגנה מפני צוללות: ספינות הטורפדו נערכו מימין ומשמאל לסיירות המערכה, וכך גם הסיירות הקלות. הסיירת "קולברג", שהייתה עמוסה במוקשים, נותרה עם סיירות המערכה, במרכז. במהלך ההפלגה השתדלו הגרמנים להימנע ממפגש עם מאוניות נייטרליות וספינות דיג, מחשש שעל סיפוניהן נמצאים סוכנים בריטיים העלולים לדווח על תנועת האוניות הגרמניות או שהן עצמן ספינות בריטיות מוסוות, אולם לא היה ניתן להימנע מכך לגמרי. בצהריים החל הכוח הגרמני להיערך לקראת הפשיטה: ספינות הטורפדו והסיירות נפרסו ככוח חלוץ לפני סיירות המערכה, ובאגפיהן. במקביל החליפו "בליכר" ודרפלינגר" את מיקומן, לקראת תחילת משימת ההפגזה.
בסביבות השעה 18:00 החל מזג האוויר להשתנות. הרוח התגברה והחלה סערה. בהמשך הלילה גבהו הגלים, לקראת בוקר היה ברור שהמשחתות והסיירות הקלות לא תוכלנה עוד לעמוד במזג האוויר הקשה ולא תוכלנה לבצע את משימתן. בבוקר ה-16 בדצמבר, בשעה 6:35, הורה היפר למשחתות ולשלוש מהסיירות הקלות לחזור לבסיסן. הסיירת הקלה "קולברג", שעליה היו מוקשים שהייתה אמורה להניח בסביבת החוף הבריטי, נותרה כחלק מהכוח הפושט. היפר לא חשש לשלוח את האוניות הקלות חזרה ללא ליווי של סיירות מערכה, שכן בטח בצי הים הפתוח שאמור להיות במרחק כ-130 ק"מ ממזרח לו, שיגן עליהן.
בלילה הבא איבדה אחת המשחתות שנלוו לכוח את דרכה, וביקשה באלחוט הנחיות. כדי למנוע סכנת גילוי התבקשה המשחתת לשמור על דממת אלחוט. לבסוף, כיוון שלא הצליחה לחבור, עשתה המשחתת את דרכה חזרה, אלא שבעודה חוזרת, הבחינה בארבע משחתות בריטיות. המשחתת הגרמנית שייטה למשך מספר דקות במקביל לאוניות הבריטיות, והצליח להטעות אותן כאילו היא חלק מהן. לאחר שהפליגה כך במשך כעשרים דקות הצליחה האונייה הגרמנית לחמוק, ודיווחה על המפגש עם אוניות האויב להיפר. היפר הופתע לשמוע על אוניות בריטיות המשייטות בעורפו, אך היה בטוח שצי הים הגדול ישמיד אותן עם שחר. בנוסף, אדמירל היפר נתן דעתו לכך שתעבורת האלחוט הבריטית גדולה מן הרגיל, ומכאן, שייתכן שהבריטים יודעים דבר מה על העומד להתרחש, אולי דרך דיווחים של ספינות דיג שבהן נתקלו בדרכם. מזג האוויר החמיר, וכיוון שכך, בשלב זה הכוח שהמשיך בדרכו התפצל: "דרפלינגר", "פון דר טן" ו"קולברג" עשו דרכן לכיוון סקרבורו. "זיידליץ", "בליכר" ו"מולטקה" עשו דרכן אל הרטליפול.
מיקוש והפגזה.
סקרבורו וויטבי.