אוטו אדוארד לאופולד פון ביסמרק-שנהאוזן (בגרמנית: Otto Eduard Leopold von Bismarck-Schönhausen; 1 באפריל 1815 – 30 ביולי 1898) שנודע בכינוי "קנצלר הברזל" היה הקנצלר של פרוסיה ולאחר מכן הקנצלר הראשון של הקיסרות הגרמנית, והאדם המרכזי שעמד מאחורי איחוד גרמניה ב-1871. נחשב לאחד המדינאים החשובים בכל הזמנים. בשנות ה-60 של המאה ה-19, הוביל ביסמרק מספר מלחמות שבאמצעותן איחד את המדינות הגרמניות (למעט אוסטריה) לאימפריה הגרמנית תחת ההנהגה הפרוסית. לאחר שהצליח לעשות זאת, הוא השתמש במיומנות רבה בדיפלומטיה על מנת לשמר את ההגמוניה הגרמנית באירופה. בתקופה זו, למרות מחלוקות רבות וחששות ממלחמה, נשמר השלום באירופה.
אוטו פון ביסמרק היה איש צבא חזק ופוליטיקאי מבריק ממוצא פרוסי. לאחר השתלטות פרוסיה על שאר מדינות האזור ויצירת איחוד בדמות גרמניה, יצר ביסמרק מערכות שלטון וחוק אחידות לכל המדינות. הוא נלחם במאבקים הדתיים (בקמפיין כושל) וכן בסוציאליזם (הוציא את המפלגה אל מחוץ לחוק). היה הראשון שהגה את רעיון הביטוח הלאומי – שהבטיח טיפול רפואי, פנסיה וסעד, זאת כמהלך במלחמתו בסוציאליסטים. ביסמרק העביר את האוכלוסייה תהליך מואץ ביותר של מודרניזציה – ונאבק בתככים הפוליטיים שעלו בעקבות זאת על ידי מתן ייצוג מגוון בפרלמנט והרחבת זכות הבחירה. עם זאת דאג במקביל לנטרל את הפרלמנט מכוחו, ובפועל קיבל לבד החלטות (תחת הנהגתו הרשמית של הקיסר).
לאחר מינויו לקנצלר פרוסיה על ידי מלך פרוסיה, וילהלם הראשון, פתח ביסמרק בשלוש מלחמות קצרות ומכריעות נגד דנמרק, אוסטריה וצרפת. ביסמרק ניצח בשלוש המלחמות, העמיד את מדינות גרמניה השונות לצידו וכך איחד בהדרגתיות את גרמניה כולה תחת הנהגתו. איחוד גרמניה הושלם סופית בשנת 1871, כשביסמרק הקים את האימפריה הגרמנית, שבה שלט כקנצלר. הדיפלומטיה המתוחכמת והקשוחה שלו והשלטון העוצמתי שלו בתחומי שלטונו העניקו לו את הכינוי "קנצלר הברזל". ביסמרק השתמש בכישרונותיו הדיפלומטיים בסדרה ארוכה ומסובכת מאוד של ועידות, משאים ומתנים ובריתות על מנת לשמור על מעמדה של האימפריה הגרמנית ועל השלום באירופה בסוף המאה התשע עשרה.
ביסמרק היה אומן בכל הקשור לפוליטיקה פנימית. הוא יצר את מדינת הרווחה הראשונה בעולם המודרני, כאשר מטרתו הייתה לזכות בתמיכתו של מעמד הפועלים הגרמני שהייתה עלולה אחרת לעבור אל אויביו הסוציאליסטים. בשנות השבעים של המאה התשע עשרה הוא כרת ברית עם הליברלים (שתמכו בהנמכת תעריפי המכסים והתנגדו לכנסייה הקתולית) ולחם בכנסייה הקתולית במלחמת תרבות (Kulturkampf, "קולטור קאמפף"), שמטרתה הייתה להחליש במידה ניכרת את מעמדה ואת כוחה של הכנסייה בגרמניה. הוא הפסיד בקרב זה כאשר הקתולים הגיבו בהקמת מפלגת מרכז חזקה ובשימוש בבחירות כלליות לגברים כדי לייצר גוש חוסם בפרלמנט הגרמני. בעקבות זאת, ביסמרק חזר בו, סיים את מלחמת התרבות, שבר את הברית עם הליברלים, העלה את תעריף המכסים, ויצר ברית פוליטית עם מפלגת המרכז כדי להילחם בסוציאליסטים. ביסמרק לא נתן אמון בדמוקרטיה ולכן שלט באמצעות ביורוקרטיה חזקה ומאומנת היטב כאשר הכוח היה בידיה של האליטה המסורתית – היונקרים. לפרלמנט הגרמני בתקופתו של ביסמרק לא היו סמכויות רבות והכוח האמיתי נמצא בידיו של ביסמרק. בשנת 1888 עלה לשלטון וילהלם השני, נכדו של וילהלם הראשון, שהסתכסך עם ביסמרק וגרם לפרישתו מהתפקיד במהרה.
לביסמרק הייתה אישיות מאוד שתלטנית ואגרסיבית. הוא היה בעל מזג אלים ושמר על כוחו בכך שאיים להתפטר שוב ושוב. הוא ניחן לא רק בחזון לאומי ובינלאומי לטווח ארוך, אלא גם ביכולת לטווח הקצר לתמרן בין התפתחויות מורכבות בו-זמנית. היסטוריונים בדרך כלל נוטים לשבח אותו ולתאר אותו כמדינאי מחונן של מתינות ואיזון ששמר על השלום באירופה, וכמי שהיה אחראי על איחודה של גרמניה ועל בניית המערכת הביורוקרטית והמערכת הצבאית המפורסמות שלה. שמו של אוטו פון ביסמרק הפך למילה נרדפת למדיניות חוץ מתוחכמת, והוא נודע בכל העולם עד לימינו כאחד מגדולי המדינאים בהיסטוריה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
ביסמרק נולד באחד באפריל ביישוב בשם שנהאוזן (Schönhausen), למשפחת יונקרים אמידה מבית ביסמרק. אביו של ביסמרק - פרדיננד פון ביסמרק-שנהאוזן (Ferdinand von Bismarck-Schönhausen) שהשפיע רבות על צעירותו היה הדור החמישי שהחזיק בתואר אצולה זוטר זה (יונקר) בנוסף להיותו חבר ומקרוב באצולה הפרוסית הגבוהה. אמו של ביסמרק שטיפלה בו רבות הייתה וילהלמנה מנקן (Wilhelmine Mencken) שהגיעה היא בעצמה ממשפחה נחשבת ממעמד הבורגנות. בגיל שבע בלבד, עברה משפחתו לברלין כדי להיות לצידו בזמן שהוא החל את לימודיו במכון שנשא את השם "פלאמן" (Plamann). ביסמרק למד במכון פלאמאן עם המשפחות היותר מלומדות של האצולה הפרוסית בברלין, ולמד להיחשף לאורח חיים שונה ולגישה השכלתית שונה מאלו שהיה רגיל אליהם. כעבור חמש שנים חשובות בילדותו במכון פלאמאן המשיך ביסמרק לבית ספר אחר בשם פרידריך וילהלם גימנסיום שם המשיך בלימודיו עוד שלוש שנים נוספות. מנעוריו גילה כישרון לשיחה, ורכש שליטה במספר שפות, בהן: אנגלית, צרפתית, איטלקית, פולנית ורוסית. משנת 1832 עד שנת 1833 למד משפטים באוניברסיטת גטינגן (כך הכווינה אותו אימו) ובשנת 1833 נרשם לאוניברסיטת ברלין, שם למד עד שנת 1835. בשנה זו הוסמך לעורך דין. באוניברסיטת גטינגן לא הצטיין במיוחד ביסמרק עקב כוונותיו להשקיע את רוב זמנו בבילוי עם בני האצולה הגבוהה ובבילויים חברתיים שונים. אף על פי שקיווה לעבוד כדיפלומט, החל ביסמרק את התמחותו המעשית כעורך דין באאכן ובפוטסדאם. לאחר תקופה קצרה מאוד של התמחות, התפטר ביסמרק. אחר כך, הוא שירת כשנה בצבא הפרוסי והיה לקצין. 1839 הייתה שנה בעלת חשיבות בחיוו של אוטו עקב מות וילהלמנה אמו (שהייתה נשואה לאביו פרדיננד עוד מגיל 16), הפסקת לימודיו באוניברסיטת ברלין והתחלת התמיכה בפרדיננד אביו שנתקל בקשיים כלכליים באותה התקופה לאחר מות אמו. בשנת 1847, בגיל 32, נבחר ביסמרק לנציג הדיאט שכינס מלך פרוסיה (באותה השנה גם התחתן). בתקופה זו זכה ביסמרק למוניטין של פוליטיקאי ריאקציונר שתומך במלוכה ונודע ברטוריקה העוקצנית שלו.
ב-1847 הביע בפני הפרלמנט את הסתייגותו מפני קבלת יהודים למשרות ציבוריות: "אני אינני אויב היהודים... אפשר אפילו לומר שאני אוהב אותם. מקובל עלי שיוענקו להם כל הזכויות פרט למשרות גבוהות במדינה נוצרית... אני מודה שאני מלא דעות קדומות שעליהן התחנכתי... התחושה הזאת משותפת לי ולעם הפשוט על המוניו. אינני מתבייש בחברתו".
במרץ 1848, פרצו מהפכות "אביב העמים" בכל רחבי אירופה, ובכלל זה גם במדינות גרמניה. החלו הפגנות המוניות בברלין ובמקומות אחרים. תחילה ניסה ביסמרק לעודד את האיכרים באחוזה שלו לצעוד בברלין בשמו של המלך. לאחר מכן ביסמרק נסע מחופש לברלין כדי להציע את שירותיו, אך במקום זאת נאמר לו לארגן הסדרת אספקת מזון לצבא מאחוזותיו במקרה ויהיה צורך בכך. אחיו של מלך פרוסיה, הנסיך וילהלם, ברח לאנגליה וביסמרק ניסה לסקרן את אשת הנסיך וילהלם, אוגוסטה, בהצעה ולפיה בנם, פרידריך, יחליף את מלך פרוסיה, פרידריך וילהלם הרביעי, על כס המלכות. אוגוסטה לא הייתה מוכנה לשמוע על כך ותיעבה את ביסמרק, אף על פי שעזר בהמשך לשקם את יחסי העבודה בין המלך לבין אחיו. לקראת סוף שנת 1848 התנועה הליברלית המהפכנית הפכה לחלשה (בין היתר בעקבות לחימה פנימית) והמהפכה חוסלה בהדרגתיות בכל מוקדיה.
כשנה לאחר כישלון מהפכת 1848 נבחר ביסמרק לפרלמנט הפרוסי. בשלב זה של חייו, התנגד ביסמרק לאיחוד גרמניה בטענה שהדבר יוביל לאיבוד עצמאותה של פרוסיה. בתקופה זו מונה ביסמרק לנציג פרוסיה בפרלמנט של ארפורט, הרכב של מדינות גרמניות שדנו בנושא איחוד גרמניה. ביסמרק הסכים למינוי זה רק כדי להתנגד להצעות האיחוד באופן יותר יעיל. אוסטריה התנגדה באופן נחרץ לאיחוד גרמניה וכפתה על פרוסיה לשוב להסדרי "הבונד הגרמני" משנת 1815. לכן, הפרלמנט נכשל בהבאת האיחוד הגרמני וזאת לאור חוסר תמיכתן של שתי המדינות הגרמניות החשובות ביותר, פרוסיה ואוסטריה.
בשנת 1851, מינה מלך פרוסיה את ביסמרק לשליחה של פרוסיה לדיאט של הקונפדרציה הגרמנית בפרנקפורט. ביסמרק ויתר על המושב בפרלמנט הפרוסי, אבל מונה לבית הלורדים של פרוסיה מספר שנים לאחר מכן. במהלך שמונה שנותיו של ביסמרק בפרנקפורט, הוא שינה את דעותיו הפוליטיות. הוא הפך לפחות ריאקציונר ויותר פרגמטי. ביסמרק נעשה משוכנע שכדי להשוות את השפעתה של פרוסיה להשפעתה של אוסטריה, על פרוסיה לחבור לשאר המדינות הגרמניות. על כן, נעשה ביסמרק משוכנע שגרמניה מאוחדת, המונהגת על ידי פרוסיה, היא מטרה חשובה. בנוסף, פעל ביסמרק על מנת לשמר את הידידות בין פרוסיה לבין רוסיה ועל מנת לשמור על יחסי עבודה תקינים עם נפוליאון השלישי, קיסר צרפת.
שגריר.