מאחר שדומניקו לא היה בן בכור, לא פנה לפעילות פוליטית ולעבודה במשרות רשמיות ("תפקיד" השמור לבן הבכור של משפחות האצולה). אנגלו כיהן במשרות רשמיות כמקובל ב"קורסוס הונורום" (cursus honorum) של לה סרניסימה, ואילו דומניקו נשא לאישה את פאולינה טרון (בת למשפחת אצולה עשירה) ועסק במסחר והתרחק מהפוליטיקה. לבני הזוג נולד בן אחד - ג'וליו קונטאריני (אשר לימים יכהן כפרוקורטור של מבני השלטון בכיכר סן מרקו), וחמש בנות (קיארה, מאדאלנה, לאורה, ושתי בנות נוספות אשר הפכו לנזירות ושמן אינו ידוע כיום).
בין השנים 1627–1628 התפלגה ונציה בין שתי סיעות - סיעתו של הדוג'ה ג'ובאני קורנארו הראשון אשר ניסה ליצור בסיס כוח פוליטי עבור משפחתו, וסיעתו של רנייר צנו - ראש מועצת העשרה אשר התנגד לשחיתות בשלטון.
משפחת קונטאריני לא התערבה בסכסוך, ולמעשה ביקרה את שתי הסיעות - הן את תאוות השלטון והכוח של קורנארו והן את הרטוריקה הקשה של צן, אשר פגעה למעשה במעמד האצולה כולו, וביציבות הרפובליקה.
סכסוך זה החל למעשה את פעילותו הפוליטית של דומניקו קונטאריני, אולם בשל היותו בן שני, הוא פעל בחדרי חדרים, והשפיע על פעילות סנאט ונציה מאחורי הקלעים (מאחר שלא היה חבר הסנאט). במהרה זכה דומניקו קונטאריני להשפעה, ואף נבחר למועצת העשרה וכיהן כסאביו במועצה. במרץ 1655 מונה לתפקיד המשנה לדוג'ה, וכיהן כדוג'ה בפועל בתקופה שבין מותו של הדוג'ה פרנצ'סקו מולין לבין בחירתו של קארלו קונטאריני (בן משפחתו).
בעקבות הבחירות שנערכו בשנת 1646 בהן היה אנג'לו מועמד לתפקיד הדוג'ה, אך לא נבחר (פרנצ'סקו מולין זכה באותן בחירות), ובעקבות מותו של אנג'לו בשנת 1657 סברה המשפחה כי אפסו סיכוייה להגיע לשלטון בעיר. בשנת מותו של אנג'לו היה דומניקו כבן 70, ובנו היה צעיר מכדי לכהן במשרה שלטונית. דומה היה שסיכוייה של משפחת קונטאריני לשלוט בוונציה בדור זה אפסו, ובעקבות פטירת רעייתו בשנת 1659 תכנן דומניקו קונטאריני לפרוש מהפוליטיקה.
בעקבות מותו המפתיע של הדוג'ה ג'ובאני פזארו ב-30 בספטמבר 1659, ובהיעדר מועמד מוביל לרשת אותו נאבקו שלושה מועמדים חלשים על התפקיד: אלוויזה קונטאריני, אנדראה פיזאני ולורנצו דולפין. קולות 41 הבוחרים נחלקו בין המועמדים בלא הכרעה.
לאחר שמונה הצבעות בהן לא נבחר אף מועמד, ובהיעדר מועמד מוביל לתפקיד הושגה פשרה ובהצבעה השמינית שנערכה ב-16 באוקטובר 1659 40 מתוך 41 קולות הבוחרים הצביעו עבור דומניקו קונטאריני. בעקבות בחירתו קראו הבוחרים לקונטאריני וביקשו כי ישוב מפרישתו לשרת את הרפובליקה. אצילי העיר זעמו על הבחירה. באותה עת השתוללה מלחמת כרתים בין לה סרניסימה לבין האימפריה העות'מאנית על השליטה בכרתים. האצילים סברו כי נדרש מנהיג צעיר אשר יוביל את הרפובליקה לניצחון במלחמה אשר נמשכה זה 10 שנים מבלי תוצאה. דומניקו, בן למעלה מ-70, לא נראה להם כמועמד מתאים לתפקיד.
קונטאריני עצמו היה מופתע מבחירתו, אולם קיבל על עצמו את התפקיד, ועל אף גילו כיהן כ-16 שנים בתפקיד. בשנות כהונתו הצליח קונטאריני לייצב את הפוליטיקה בעיר ולאחד את הסיעות השונות.
בעשור הראשון לכהונתו, התעצמה הלוחמה בין הרפובליקה לבין העות'מאנים. המצור על קאנדיה שהחל בשנת 1648 נמשך, אולם העיר עמדה במצור. הוונציאנים חששו שנפילתה של העיר קאנדיה (הרקליון של ימינו) בידי העות'מאנים תביא לסיום ההגמוניה של ונציה במזרח הים התיכון. דומניקו שכנע את הסנאט להשקיע ממון רב בהגנה על העיר, ואף שכלכלת העיר נפגעה קשות, משפחות רבות פשטו רגל, וונציאנים רבים איבדו את חייהם, העיר קאנדיה עמדה במצור עשר שנים נוספות. הכוחות העודפים של העות'מאנים גברו לבסוף, וב-6 בספטמבר 1669 הפרוודיטורה של קאנדיה, פרנצ'סקו מורוזיני (אשר מונה לתפקיד על ידי קונטאריני בשנת 1661) נאלץ לחתום על הסכם הכניעה של העיר. מורוזיני שב לוונציה והועמד לדין בגין פחדנותו אולם בעקבות המשפט שנערך זוכה.
ונציה איבדה במלחמה כ-30,000 חיילים (העות'מאנים איבדו למעלה מ-80,000), ועלות המלחמה מוערכת על ידי היסטוריונים ב-134 מיליון דוקטים.
בעקבות סיום המלחמה פעל קונטאריני לייצב את הכלכלה, ולאזן את תקציב הרפובליקה אשר נפגע במהלך המלחמה ובשל הצורך לשלם את חובותיה הכבדים. בשנת 1670 התחתן נכדו של קונטאריני, אנג'לו (הקרוי על שם אחיו) עם אלאנה נאני, וב-1671 נולד לקונטאריני נין - ג'וליו פליצ'ה.
בשנת חייו האחרונה היה קונטאריני מרותק למיטתו בשל מחלתו. הוא נפטר ב-26 בינואר 1675 בהיותו בן 90.
דומניקו קונטריני השני
יוסי גרין
יוסף יצחק (יוסי) גרין (נולד בט' בסיון ה'תשט"ו, 30 במאי 1955) הוא מלחין, נגן וזמר אמריקאי-ישראלי במוזיקה החסידית.
ביוגרפיה.
נולד בישראל והתגורר בבני ברק. בצעירותו היגר עם משפחתו לארצות הברית.
את לימודיו הבוגרים קיים בישיבה בשכונת סטמפורד היל בלונדון, שם החל להלחין על "פסנתר ישן ושבור למחצה בעליית גג בבית משפחתו הקרובה".
בספרו 'מנגינת חיי' מספר גרין כי דודו ודודתו שהאזינו לאחד משיריו יצרו קשר עם המנצח הלונדוני יגאל צליק, שבא עוד באותו לילה לביתם ולקח את גרין תחת חסותו.
באותה תקופה ניצח צליק על להקת הילדים פרחי לונדון, וצליק ביקש ממנו שילחין שירים עבור הלהקה. גרין נענה להצעתו והלחין שלושה שירים שהופיעו באלבום הלהקה. בשנת 1974 הקים צליק שלוחה ישראלית למקהלת הילדים - "פרחי ירושלים יד בזמר", וגרין הלחין את הלהיט "קול ברמה נשמע" שהופיע באלבום שהוציאה הלהקה (על העטיפה נכתב שיגאל צליק הלחין גם את שירי האלבום כולל לשיר זה).
גרין הלחין לזמרים חסידיים רבים: לאברהם פריד את הלהיטים "אדרבה" "תניא", "מודה אני" "זכור" "אמת" ו"דדא ביה" ורבים אחרים; לאוהד מושקוביץ את "וארשתיך", "שלוחים", "ומי יתן"; למרדכי בן-דוד "עוד ישבו" "חוקותיה במרה", "ענוים", "אני שבת" על אגרת השבת ועוד רבים אחרים; לשלומי גרטנר את "ניסים", "נשמה"; ליעקב שוואקי את "על חומותייך" ו"ידיד"; כמו כן הלחין שירים רבים לזמרים נוספים. הוא מלחין גם לזמרים צעירים שהוא רואה בהם פוטנציאל.
גרין מקפיד על כך שבכל שיר שהלחין, אף שהוא מושמע בדיסק של זמר אחר, יוכנס לפחות קטע אחד בקולו שלו.
הוציא דיסקים עם לחנים מוכרים שלו, בעיבוד ושירה שלו בשם "גוונים של גרין" (2005) ו"היפש" (2011).
בשנת 2008 הוציא גרין אלבום משל עצמו בשם התו השמיני, בו הלחין את כל השירים, ושר אותם יחד עם זמרים חסידיים ידועים אחרים, ביניהם אברהם פריד, מרדכי בן-דוד, חיים ישראל ועוד. וכן המשיך להוציא לאחר מכן עוד דיסקים מסדרת התו השמיני בהם קאברים לשירים ישנים שלו וגם חדשים כמו הדיסק "הארציג" עם הזמר שלומי דסקל והדיסק "ווארעמקייט" עם הזמר שרגי גשטטנר והדיסק "אמת ויציב" עם הזמר אברימי רוט
בשנת 2014 הוציא דיסק בשם "אידיש נחת" ובו לחנים חדשים בשירת ילדים ותוספת שלו, ביניהם השיר "התקבצו מלאכים" שהפך מיד ללהיט. בשנת 2016 הוציא אלבום נוסף בסדרת אידיש נחת שנקרא - "סיבבן במצוות". ב-2017 הוציא לאור ספר בשם "מנגינת חיי: השירים, הסיפורים, החידושים".
בעקבות הוריקן סנדי (2012) נפגע ביתו של גרין בצורה קשה.
לקראת סוף שנת 2017, לאחר שחרורו של הרב שלום מרדכי רובשקין מהכלא האמריקאי הוציא את הסינגל "מוציא אסורים" שגרר תגובות נלהבות.
במשך תקופה פרסם טור אישי שבועי בעיתון "כל ישראל" מבית קו עיתונות, בשם "גוונים של גרין".
ניקולו סאגרדו
ניקולו סאגרדו (באיטלקית: Nicolò Sagredo; 8 בדצמבר 1606 - 14 בדצמבר 1676) היה הדוכס ה-105 של ונציה. סאגרדו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-6 בפברואר 1675 ועד פטירתו, כשנתיים לאחר מכן.
קורות חיים.
ניקולו נולד בוונציה לזכריה סאגרדו ולפאולה פוסקארי. רצונו של ניקולו לפעול בתחום הפוליטיקה נפגע משמו הרע של אביו - האב נטש את משמרתו באמצע קרב בואלגיו בשנת 1630, במסגרת מלחמת הירושה של מאנטובה. נטישה זו הביאה לפגיעה בשמה הטוב של המשפחה וגם ביכולתו של ניקולו להתקדם בסולם המשרות הציבורי. מלחמת כרתים אפשרה לבני המשפחה לרכוש מחדש שם טוב לעצמם, ולאחר שכמה מבניה מתו מות גיבורים, התאפשר שובם של בני המשפחה הנותרים לחיים הפוליטיים. סאגרדו עשה בצעירותו חיל רב בעסקים, ומשפחתו התעשרה. לאחר שנכנס לחיים הפוליטיים כיהן כשגריר לה סרניסימה במספר מדינות, ולבסוף מונה לתפקיד פרוקורטור.
לאחר מותו של הדוג'ה דומניקו קונטאריני השני, ב-26 בינואר 1675, היה סאגרדו מועמד מועדף ונבחר לתפקיד הדוג'ה במהירות ב-6 בפברואר 1675. כמקובל, סאגרדו ערך נשפים וחגיגות לחוג את בחירתו. אהבתו של סאגרדו לנשפים התבטאה גם בנשף הנישואין שנערך מדי שנה המסמל את נישואיה הטקסיים של ונציה אל הים. נשף זה נערך בשנת 1676 בפאר שלא היה כדוגמתו לפניו ואחריו.
סאגרדו נפטר ב-14 באוגוסט 1676.
יצחק ענפי
יצחק ענפי (בירנצוויג) (1899 - 19 ביולי 1959) היה סופר, פובליציסט ומורה ישראלי.
תולדות חייו.
ענפי נולד בפולין, בעיירה סנדומייז'. הוא קיבל חינוך מסורתי, למד בישיבה והוסמך לרב. הוא השתלם בכוחות עצמו, למד עברית והיה ציוני. ענפי שאף לעלות לארץ ישראל ולהשתלם בסמינר בית הכרם בירושלים.
במלחמת העולם הראשונה עזב את פולין והתיישב בבלגיה בעיר אנטוורפן, שם נישא לפנינה זילברברג (ילידת פולין) ובנה את ביתו. נולדו להם שלושה ילדים.
בשנים אלו עסק בהוראה בבית הספר "תחכמוני" מיסודו של הרב משה אביגדור עמיאל.
בשנת 1933 עלה לישראל עם משפחתו ועסק בהוראה בהרצליה ורמת גן.
נפטר בשנת 1959 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
יצירתו.