הסיוע הרב שקיבלה מברית המועצות הוחלף בסוף שנות ה-80 בסיוע מערבי, בעיקר מארצות הברית. היחסים הכלכליים כיום מתקיימים בעיקר עם המערב, במיוחד פורטוגל שמשקיעים רבים בה רואים במוזמביק הזדמנות כמדינה מתפתחת. בשנות ה-90 הצטרפה המדינה לארגונים שונים, ביניהם הגוש האפריקני אשר הורכב מממשלות רוב שחור ביבשת, וגם לארגון מדינות האסלאם, כדי לרצות את האוכלוסייה המוסלמית הגדולה במדינה.
כלכלה.
בסוף שנות 1992 הייתה מוזמביק אחת המדינות העניות בעולם. בעשור שחלף מאז היא ידעה שינויים רבים. משנת 1994 ידעה המדינה התפתחות כלכלית מרשימה, וזאת הודות ל:
סיום המלחמה והנהגת הדמוקרטיה ב-1994 תרמו רבות להצגת צמיחה מרשימה מצד המדינה, כאשר לכך תרם במיוחד יישובם המוצלח של פליטי המלחמה בשנות ה-90, כאשר הצמיחה מאז נעה בין 5-10%, הישג מרשים לכל הדעות. לכך גם תרמה העובדה שבזכות הרפורמות, הדמוקרטיה ובניית האמון בקרב מדינות המערב מוזמביק היא מהמדינות שנהנו עד כה משמיטת חובות מן המערב, כאשר חוב מקורי של כ-6 מיליארד דולר (ארצות הברית) נשמט כמעט לגמרי, בעיקר מצדה של ארצות הברית. משקיעים רבים עדיין רואים פוטנציאל לצמיחה רבה במדינה, רבות הודות לכך שבעוד החקלאות מהווה חלק גדול מכלכלת המדינה, רק כ-15% מאדמות המדינה עובדו עד היום. שנת הבצורת שפקדה את המדינה בשנת 2000 הביאה לעיכוב קל בצמיחה, אך הודות למדיניות כלכלית נכונה הכלכלה שבה למסלולה התקין לאחר שנה.
שיפור הגרעון המסחרי והצטרפות להסכם אזור סחר חופשי אפריקאי נותנים דחיפה רצינית לכלכלה במוזמביק והיא נחשבת כיום לשוק מתעורר, אולם הישגים אלו עדיין תלויים בהתפתחויות פוליטיות שלעיתים רבות באפריקה הן פתאומיות ובלתי צפויות.
פרובינציות.
מוזמביק מחולקת לעשר פרובינציות, ובנוסף עיר הבירה נחשבת פרובינציה בפני עצמה. הפרובינציות מחולקות ל-129 מחוזות.
גאוגרפיה.
המדינה שוכנת בשפלת החוף המזרח אפריקנית, כאשר כמחצית משטחה נמצאת בגובה של עד 230 מ' מעל לפני הים. המחצית השנייה, המערבית היא שרשרת הרים (איניינגה) אשר מהווה את גבולה במדינות השכנות מהמערב, זימבבואה, זמביה ומלאווי. המדינה מחולקת לצפון ודרום על ידי נהר הזמבזי. אזור החוף הוא מגוון כאשר חלקו מכוסה בביצות מסביב לערים הגדולות, וחלקו מהווה אזור חוף נעים ונוח לתיירות (חולי), עם תעשיית דיג משגשגת. האקלים במדינה מתחלק בין קיץ גשום וחם, לבין חורף יבש וקר.
דמוגרפיה.
במוזמביק מספר קבוצות אתניות עיקריות. כ-45% מהאוכלוסייה חיים במחוזות הצפוניים זמבזיה ונמפולה, ושבט המאקוואה מהווה רוב באזור זה. בעמק הזמזבי נמצאים שבטי הסנה והנדאו, ובדרום המדינה שבטי הצונגה ושנגאן. למרות השפעות מושבות הסחר המוסלמיות והמיסיונים האירופאיים, רוב האוכלוסייה נשארה עובדת אלילים או מחזיקה בדתות מסורתיות אחרות. כ-20-30% מהאוכלוסייה הם נוצרים, בעיקר פרוטסטנטים, וכ15-20% הם מוסלמים. במשטר הקולוניאלי לא נתנה הזדמנות חינוכית לילידים, ולכן רובם (כ-93%) נשארו חסרי קרוא וכתוב. המצב השתנה עקב השפעת הממשל הדמוקרטי בחינוך, וכיום אחוז אי יודעי קרוא וכתוב הופחת לכשני שלישים, עדיין אחוז גבוה מאוד.
יהודים.
בתחילת המאה ה-20 הגרו מספר משפחות יהודיות ספרדיות מפורטוגל ללורנסו מרקש, בירת מוזמביק. בשנת 1911 שיבח מושלה הפורטוגזי של מוזמביק את המתיישבים היהודים כמי שתרמו תרומה משמעותית לכלכלתה. בשנת 1921, לאחר הגעת יהודים נוספים מפולין וליטא, נוסדה קהילה יהודית בלורנסו מרקש ונבנתה בה בית־כנסת. בשנת 1938 הרשו השלטונות לכ-250 משפחות יהודיות מפליטי גרמניה להיכנס למוזמביק, בתנאי שלא יעבדו אלא יתפרנסו מנדבות הקהילה. את עיקר העלות של החזקת יהודים אלו נשאו יהודי דרום אפריקה.
אחרי מלחמת העולם השנייה עברו רוב הפליטים לארצות הברית, דרום־אמריקה וארץ ישראל. בשנת 1951 חיו במוזמביק כמה עשרות משפחות יהודיות, שרבים מהם נשאו בנישואי תערובת. הפליטים מגרמניה לא קיבלו אזרחות במושבה. הילדים היהודים נשלחים לדרום אפריקה ללמוד ומשתקעים בה.
תקשורת.
עיתונות ועיתונים במדינה לא מופצים בהיקף גדול בעיקר בגלל שאחוז גדול של אנשים לא יודעים לקרוא ועלות הנייר. במדינה פועלות מספר תחנות רדיו וטלוויזיה, בעיקר ממשלתיות.
בתחילת שנות ה-80 היו ניסיונות להקים תעשיית הקולנוע ובעיקר הפקת סרטי תעודה שהיו מוקרנות לתושבי הכפרים ומעדכנים אותם על מצב המדינה. לאחר קריסת הממשל הפרו-קומוניסטי ותחילת מלחמת האזרחים תמיכה ממשלתית בהכנת סרטים אלו הופסקה. בשנת 2003 הוכן סרט על פעילות זו.
NSFNet
NSFNet (ראשי תיבות של National Science Foundation Network) היוותה חלק מרכזי משדרת האינטרנט בתחילת שנות ה-90 ושימשה קודם לכן לקשר בין מוסדות אקדמיים.
הרשת, שהוקמה ב-1985 על ידי הקרן הלאומית למדע (NSF) של ארצות הברית, חיברה בין חמישה מחשבי על עם רוחב פס של 56Kbps. ב-1988 שודרג רוחב הפס לכ־1.5Mbps וב-1991 ל-45Mbps. הרשת הייתה מבוססת על פרוטוקולי תקשורת של ה-ARPANET. בתחילה, הרשת הייתה מוגבלת למוסדות אקדמיים ומחשבי העל היו ממוקמים במוסדות אקדמיים: באוניברסיטת פרינסטון, באוניברסיטת פרדו, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, אוניברסיטת קורנל ואוניברסיטת אילינוי. אולם לאחר מכן צורפו פרויקטים קהילתיים, וב-1991 הצליח הסנאטור דאז אל גור, שלימים יהיה סגן נשיא ארצות הברית, להעביר חוק לחיבור הספריות הציבוריות לרשת.
הרשת צמחה קצב אקספוננציאלי. ב-1984 היו ברשת ה-CSNET (קודמתה של ה-NSFNet) כ-1,000 מחשבים מחוברים לרשת; ב-1987 כבר היו מחוברים עשרת אלפים מחשבים, וב-1989 היו כמאה אלף מחשבים מחוברים לרשת.
הפרטה.
ארגונים שהיו מעוניינים להתחבר לרשת האינטרנט בתחילת שנות ה-90 נדרשו לחתום על הסכם שימוש ישירות עם NSFNet על מנת לקבל גישה לחלקים גדולים של הרשת, וזאת ללא התחשבות לאיזה ספק שירותי אינטרנט ספציפי הם היו מקושרים.
משנת 1987 ועד 1995 ניהלה ותיחזקה חברת Merit Networks Inc, מלכ"ר שנוהל על ידי מספר אוניברסיטאות ציבוריות בארצות הברית את ה-NSFNet, וזאת מטעם קרן האמריקאית למדע NSF.
ב-30 באפריל 1995, שדירת הרשת של NSFNet הועברה לארכיטקטורה חדשה, לחיבור הדדי בין נקודות קצה.
NSFNet אינה קשורה ל-NFS, מערכת קבצים לרשת, פרוטוקול ממשפחת TCP/IP לשיתוף קבצים כמו SMB.
צעדות המוות בשואה
צעדות המוות בשואה (בגרמנית: Todesmärsche) הוא הכינוי שניתן על ידי אסירי מחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית לצעדות מוות, שהיו הצעדה כפויה ממחנות ריכוז והשמדה ליעדים אחרים. הכינוי אומץ על ידי ההיסטוריונים וחוקרי השואה להובלת שיירות אסירים למרחקים גדולים תחת שמירה כבדה ובתנאים לא-אנושיים, במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה. במהלך צעדות המוות נרצחו רבים מהאסירים על ידי שומריהם, ורבים אחרים מתו כתוצאה מהתנאים הקשים.
על אף שצעדות המוות ידועות בעיקר מתקופת חיסול מחנות הריכוז לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה, הרי שהתופעה הייתה שכיחה למדי במשך כל שנות המלחמה.
צעדות מוות בראשית המלחמה 1943–1939.
צעדת המוות הראשונה יצאה ב-1 בדצמבר 1939 מהעיר חלם, פולין. בצעדת המוות השתתפו כאלפיים גברים יהודים מחלם וכאלפיים גברים יהודים מהרוביישוב. רובם נרצחו.
צעדת מוות נוספת אורגנה על ידי האס אס בינואר 1940 בפולין הכבושה. במחנה השבויים ליפובה (Lipowa) שבלובלין נמצאו שבויי הצבא הפולני שנשבו בעת הפלישה הגרמנית לפולין. ביום ראשון, 14 בינואר, הופרדו כ-800 שבויי מלחמה יהודים מיתר השבויים, ובמשך מספר ימים הוצעדו בליווי פלוגת אס אס רכובה לביאלא פודולסק, מרחק של כ-100 ק"מ. לכל אורך הדרך נרצחו מאות מן השבויים, ובסופה שרדו עשרות אחדות של שבויים שהגיעו ביום האחרון לביאלא פודולסק.
ביוני 1941 החלה הפלישה הגרמנית לברית המועצות (מבצע ברברוסה) ומאות אלפי שבויים סובייטים הועברו על ידי הגרמנים ברחבי השטחים שנכבשו, כאשר רבים מהם נרצחים בדרכים או בגאיות ההריגה. בחודשים יולי-אוגוסט הועברו רבבות מיהודי בסרביה ובוקובינה בצעדות מוות לטרנסניסטריה, אלפים מהם נרצחו על ידי הגרמנים ומשתפי הפעולה הרומנים בדרכם לשם.
עם חיסול הגטאות במזרח אירופה (1942-1943), נערכו עשרות צעדות מוות, שבהן הוצעדו היהודים מגטאות קטנים לגטאות גדולים או לנקודות איסוף בדרכם למחנות המוות. רבים מהם נרצחו על ידי החיילים הגרמנים ומשתפי הפעולה המקומיים.
צעדות המוות באפריל-דצמבר 1944.
באביב ובקיץ של 1944, בעת שבמזרח התנהלה המתקפה הגדולה של הצבא האדום (האופנסיבה הרוסית) ובמערב התבצעה הנחיתה הגדולה של בעלות הברית, פתחו הגרמנים בצעדים לפינוי מחנות ריכוז והשמדה שעמדו בסכנת נפילה בידי הצבא האדום.
בשלב הראשון פונו המחנות בפולין ובארצות הבלטיות, כאשר הפינוי התבצע בעיקר על ידי רכבות או אוניות (בפינוי מחנה הריכוז קיזרולד), אך חלק מן האסירים פונו מן המחנות בצעידה רגלית. זמן קצר לאחר מכן, החל גל עצום של מסעות מוות בכל מרחבי הכיבוש הגרמניים.