ב-1827 הוצעה לו משרת פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת לונדון, אבל מועמדותו הוסרה בשל מוצאו הצרפתי. באותה השנה סיים לוי את הקיטלוג של האוסף של היולנד ואת אוסף השרטוטים שהכין. על פי הצעתו של לוי החליט היולנד להדפיס את הספר בבלגיה שבה היו הוצאות ההדפסה זולות יותר. לוי עקר לבריסל באוגוסט 1827 לפקח על ההדפסה. הכנת לוחות השרטוט ארכה זמן ובינתיים הוצעה לו משרה, שאותה קיבל, להורות מכניקה, אסטרונומיה, קריסטלוגרפיה, גאולוגיה ומינרלוגיה באוניברסיטת לייז' שזה עתה הוקמה בעיר לייז' שבבלגיה ובנובמבר 1828 הוא נטש את המשך הכנת הספר. ב-3 באפריל 1830 התקבל לוי לאקדמיה למדעים של בריסל (Académie des Sciences et Belles-Lettres de Bruxelles.). בלגיה הייתה אז חלק מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה תחת שלטונו של וילם הראשון מלך הולנד ולכבודו קרא לוי למינרל סיליקטי שנתגלה באותה שנה במכרה האבץ בוויֵי מונטאן (Vieille-Montagne) שבמורסנט "וילמיט". באותה שנה פרצה מהפכת יולי בצרפת שהדיחה מהשלטון את שארל העשירי מבית בורבון והעלתה לשלטון את לואי פיליפ מבית אורליאן. השלטון החדש שכוּנה "המונרכיה של יולי" היה ליברלי יותר גם ביחסו למיעוטים. באוגוסט אותה שנה מרדו הבלגים בשלטון ההולנדי והקימו מלוכה עצמאית. מאורעות אלו גרמו ללוי לעזוב את בלגיה ולחזור לצרפת לאחר 13 שנות גלות. בפריז זכה לוי סוף סוף במשרת מורה למתמטיקה באקול נורמל סופרייר וב-1831 התמנה לפרופסור למינרלוגיה באוניברסיטת פריז בקולג' המלכותי על שם שארלמאן.
זמן לאחר שחזר לצרפת מתה אשתו של לוי והוא נישא בשנית לאמלי רודריגז הנריקז (Amélie Rodriguez Henriquez), אחותו של ידידו הקרוב, המתמטיקאי אולינדה רודריגז (Olinde Rodriguez), ולזוג נולדו שתי בנות. ארמן לוי מת בגיל 45 ב-29 ביולי 1841 ב-פק (Pecq) שליד סן ז'רמן.
עבודתו.
תחום העניין העיקרי של לוי היה המתמטיקה, אבל הצורך להתקיים אילץ אותו להתמחות במינרלוגיה. משערים כי בשנים בהם למד באקול נורמל סופרייר הוא עקב אחר השעורים שנתן המינרלוג הנודע רנה ז'יסט אאיאי, אך יומן הנוכחות של הקורסים של אאיאי אינו כולל את שמו. תרומתו העיקרית למינרלוגיה הייתה שיפור שיטת הסימון לפאות הגביש שהמציא אאיאי והוא השתמש בשיטה משופרת זו בתיאור אוסף המינרלים של פורסטר-היולנד-טרנר. כיום אף על פי שהשיטה המקובלת לסימון פאות הגביש היא שיטתו של ויליאם האלוס מילר, המכונה על שמו אינדקס מילר, נעשה לעיתים שימוש בשיטת אאיאי-לוי שהיא פשוטה ליישום.
התקופה שעסק בקיטלוג מדידת זוויות ורישום האוסף של פורסטר-היולנד-טרנר (כיום מצוי האוסף במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון) הניבה את גילויים של מספר רב של סוגי מינרלים ביניהם: פורסטריט, בבינגטוניט, ברוקנטיט, רוזליט, ברוקיט, הרשליט, פיליפסיט ובודנטיט, כמו גם מינרלים שהתברר אחר־כך בבדיקה מעמיקה כי היו רק סוגים של מינרלים שנתגלו קודם לכן. הדעות הקדומות כנגד מוצאו היהודי מנעו הכרה בו כמגלה המינרלים והאקדמיה הצרפתית למדעים סירבה לקבל ב-1840 את גילוי המינרלים, בייחוד את הווילמיט, שהציג לוי בפניה. רק ב-1844, לאחר מותו, הצליח המינרלוג הצרפתי אלפרד קלואזו (Alfred Louis Olivier LEGRAND DES CLOIZEAUX 1897-1817), שהיה תלמידו, לכלול את ממצאיו של לוי בשנתון המכרות (Annales des Mines).
בנוסף פרסם לוי מחקרים במתמטיקה ובפיזיקה (על מערכות כוח והגדרת משקלם הסגולי של חומרים שונים). בשנותיו האחרונות כתב לוי גם בביטאונים לפילוסופיה.
על שמו של לוי קרוי המינרל לווין (לֵוִין, באנגלית Levyne ובצרפתית lévyne) שנוסחת המבנה שלו היא [Ca,Na2,K2)Al2Si4O12•6[H2O, סוג של זאוליט.
מקורות.
הערך מתבסס על:
משה צוקרמן
משה צוקרמן (נולד ב-1949) הוא סוציולוג ישראלי ופרופסור אמריטוס במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
צוקרמן נולד בתל אביב להורים ניצולי השואה. הוריו הגרו לגרמניה ב-1960, והתגוררו בעיר פרנקפורט. בשנת 1970, בגיל 21, חזר צוקרמן לישראל, ולמד סוציולוגיה, מדעי המדינה והיסטוריה. שירת בצה"ל בשנים 1973–1980 כסוציולוג ארגוני בחיל האוויר. השלים דוקטורט בשנת 1986 באוניברסיטת תל אביב ומאז 1990 לימד במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת ת"א. משנת 2000 עד 2005 כיהן בראש מכון מינרבה להיסטוריה גרמנית באותה אוניברסיטה. משנת 2009 משמש כמנהל הפעילות האקדמית במוזיאון פרויד בווינה.
עם תחומי המחקר של משה צוקרמן נמנים הגותה של אסכולת פרנקפורט, היסטוריה של מדעי החברה, תפיסה אסתטית ופילוסופיה של האמנות, והשפעת השואה על התרבויות הפוליטיות בישראל ובגרמניה. במסגרת מחקריו פרסם ספרים רבים בנושאים אלה. מבחינה פוליטית משתייך צוקרמן לשמאל ותומך בכינון של פדרציה בין מדינת ישראל למדינה פלסטינית עצמאית.
ספריו.
עורך:
כליא ברק
כַּלִּיא בָּרָק (באנגלית: Lightning rod) הוא אמצעי המיועד למנוע נזקי מכות ברק ברכוש, בעלי חיים, בני אדם ועוד. זהו מכשיר פשוט העשוי ממוט מתכת בעל מוליכות חשמלית גבוהה וקצה מחודד, המורכב בדרך כלל על גג מבנה גבוה ומחובר באמצעות הארקה לאדמה.
מטרה.
הברק מהווה סכנה ליצורים חיים ולרכוש. מטרת כליא הברק היא להעביר את המטען החשמלי של הברק דרכו כדי למנוע התחשמלות קטלנית של בני אדם, בעלי חיים, או הגנה על רכוש מפגיעות חשמל.
מסביב לכן השיגור המשמשים לשיגור רקטות ומשגרים, לעיתים מציבים כמה מגדלים המשמשים ככליאי ברק.
עקרון פעולה.
עקרון הפעולה של כליא הברק הוא יצירת מסלול זרימה כלפי האדמה, לו תהיה התנגדות חשמלית נמוכה בהרבה מכל מסלול חלופי, ושראשית המסלול נמצאת בנקודה בה קיימת ההסתברות הגבוהה ביותר לפגיעת ברק, בתחום השטח עליו היא מגינה.
היסטוריה.
כליא הברק הומצא בשנת 1752 על ידי בנג'מין פרנקלין - מדען, הוגה דעות ומדינאי, מן החותמים על מגילת העצמאות של ארצות הברית. פרנקלין הבין את העקרונות הבסיסיים של "זרימת" החשמל כ-150 שנה לפני גילוי האלקטרון וגילה כי האנרגיה החשמלית נמשכת לעצם מתכתי ארוך:
מטרתו של פרנקלין אם כן לא הייתה הגנה מפני ברק שיכה במקרה בכליא הברק ובכך יציל את הבית, אלא פריקה של החשמל מהענן לפני התפרצות הברק.
הנחת הבסיס הייתה שהוא מאפשר מעבר מתון של זרם חשמלי מעננים טעונים בזמן סופה, על מנת שלא לאפשר לעננים להיות טעונים באופן חריג המוביל להיווצרות של ברקים. כיום ידוע שטענה זאת שגויה ושבפועל כליא הברק מעביר את המטען החשמלי של הברק אל הקרקע רק לאחר שהברק נוצר ופגע בכליא.
רק בשנת 1820, כ-70 שנים לאחר המצאתו של כליא הברק, המציא ויליאם סנו הריס מערכת להתאמת כליא הברק לספינות, כאשר הספינה הראשונה בה הותקן כליא ברק זה היא ספינת אה"מ ביגל שבה הפליג צ'ארלס דרווין בצעירותו.
כליא ברק ביהדות.
על פי מספר פרשנים בני הדורות האחרונים, האפשרות להשתמש בברזל להגנה מברק מוזכרת כבר בתוספתא (כך מבואר, לדוגמה, בפירוש חזון יחזקאל של הרב יחזקאל אברמסקי), עם זאת לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות לשימוש כזה בתקופת חז"ל, ופרשנים אחרים ביארו את התוספתא באופן שונה, שאינו קשור לכליא הברק.
ארמן לוי (מהפכן)
אַרְמַן לֵוִי או בשמו המלא פרנסואה-תאודור-ארמן לוי (בצרפתית: François Théodore Armand Lévy;; 12 במרץ 1827 – 25 במרץ 1891), משפטן ועיתונאי צרפתי, בעל השקפות רפובליקניות. נודע בתמיכתו במאבק לשחרור לאומי וחברתי של העמים באירופה, מימי אביב העמים בפולין איטליה וברומניה ועד לקומונה הפריזאית ב-1871. בעת שהותו ברומניה הזדהה עם העם היהודי ועם מאבקו לאמנציפציה.
ייסד את כתב העת היהודי הראשון ברומניה ישראליטול רומן שהיה דו-לשוני, ברומנית ובצרפתית. היה לו סב יהודי, יליד מץ.
קורות חייו.
ילדות וצעירות.
הוריו של ארמן לוי היו צרפתים קתוליים, אולם אחד מסביו היה יהודי מן העיר מץ שהתחתן עם צרפתייה נוצריה והמיר משום כך את דתו בגיל צעיר. האב, ז'ורז'-פרנסואה לוי, עלה בהייררכיה הפקידותית הממשלתית והיה למזכיר ראשי של הקיסר נפוליאון הראשון, לעומת זאת, בימי הרסטורציה עבד כנוטריון מלכותי ואחר כך היה ראש מועצת העיירה פרסי-סו-טיל במחוז קוט ד'אור שבחבל בורגון (בורגונדיה).
ארמן לוי שנולד בפרסי בשנת 1827, למד בבית ספר בסמור-אן-אוסווה, שבו התוודע למורה לגרמנית ולפילוסופיה, סופר גולה פולני בשם יאקוב (ז'אק) מלינובסקי, מאוהדיהם של מבשרי הסוציאליזם, שארל פורייה ופייר לרו, של ההוגה המיסטיקן אנדז'יי טוביאנסקי ושל המשורר אדם מיצקייביץ'. ב-1845 נסע לוי לפריז ונרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת פריז. בימי הלימודים הכיר בקולז' דה פראנס את מיצקייביץ' עצמו, ואת אדגר קינה וז'ול מישלה שעשו נפשות עבור האמנציפציה של עמי אירופה. לוי ששמע את הרצאותיהם והתיידד איתם, למד פולנית, ותרם להפצת כתביו ורעיונותיו של מיצקייביץ בצרפת. דרך מוריו הצרפתים הכיר לוי גם צעירים רומנים שלמדו בפריז, כמו קונסטנטין א. רוסטי, יון ברטיאנו, האחים ראדו, ניקולאיה, שטפאן, ואלכסנדרו ג. גולסקו, ואוג'ניו קאראדה שכבשו את לבו בעניין המאבק לזכויות לאומיות וחברתיות של העם הרומני. לוי התגייס למאבק האופוזיציה הרפובליקנית הצרפתית ואימץ דעות אנטי-קלריקליות. ב-1846 היה לוי חבר בוועד התמיכה במורדי גליציה. אחרי שמחה נגד סילוקו של אדגר קינה מקולז' דה פראנס, הושעה בעצמו לשנה מהפקולטה למשפטים. בתום לימודיו לא התקבל ללשכת עורכי הדין. במחאה נגד פעילות האגודה הקתולית ונסאן דה פול הקים לוי את האגודה החילונית לסיוע בבתי הספר.
מהפכת 1848 בצרפת.