בארנל נישאה ארבע פעמים. נישואיה האחרונים היו לתומאס או'בויל (Thomas O'Boyle), מי שנחשב למנהלה, וששימש במהלך הקריירה ליצן בקרקס וכרוז במופע השוליים של מוזיאון האברט.
אולגה רודריק
Pink Moon (שיר)
אליזבת' גרין, אשת החסידה
אליזבת' גרין, אשת החסידה (באנגלית: Elizabeth Green the Stork Woman; 10 באוקטובר 1905, ספרינגפילד, מסצ'וסטס, ארצות הברית - 9 במאי 2001), הידועה גם בשם בטי גרין (Betty Green), הייתה אמנית מופעי שוליים אמריקאית שהוצגה לקהל כ"חסידה אנושית" במופעים בראשית המאה ה-20.
אף על פי שהפרעה גנטית היא הסיבה לעיוותה הגופני, היא סבלה גם מפיגור שכלי קל. עם זאת, לא היו לה בעיות רפואיות אחרות. הכינוי "אשת חסידה" מקורו באף הגדול והארוך שלה ובמבנה העצמות הדק.
גרין הייתה הראשונה שהופיעה במופעי השוליים בשם הבמה "קו-קו אשת הציפור", במסגרת קרקס האחים רינגלינג. המופע שלה היה בעיקרו מופע קומי, ובו רקדה בבגד גוף מכוסה בנוצות, לרגליה "רגלי ציפור" גדולות ועל ראשה נוצה ארוכה. יש הטוענים כי גרין הייתה אחת מאלו שעמדו בכניסה לקרקס והזמינו את העוברים והשבים להיכנס למופע, בשל היותה אחת מ"פריקים" שנראו יחסית "פחות מוזרים". היא כונתה גם בשם "מולינה ראש הסיכה", אם כי ייתכן ששם זה נבע רק מהרצון להבדיל בינה ובין קו-קו אשת הציפור, שהופיעה לצדה בסט של הסרט "פריקס", ושהייתה בתפקיד דומה.
היא ידועה בעיקר בשל הופעתה בסרט "פריקס" בבימויו של טוד בראונינג משנת 1932, בתפקיד "אשת החסידה". בערך בזמן שבו לוהקה לתפקיד, לוהקה לסרט גם מיני וולסי , אמנית הקרקס שהייתה ידועה בשם קו-קו אשת הציפור. לא ידוע מה הייתה תגובתה של גרין ל"תחרות" החדשה שלה, אך לאחר מכן היא חזרה להופיע תחת השם קו-קו אשת הציפור. מיני, ולא אליזבת' גרין, היא זו שמזוהה בדרך כלל עם שם הבמה "קו-קו אשת הציפור", מאחר שהיא זו שרקדה על שולחן הסעודה בסצנה המפורסמת בסרט.
צבי מזאל
צבי מַזאֵל (נולד ב-4 במרץ 1939), מזרחן ודיפלומט ישראלי כיהן כשגריר ישראל ברומניה, במצרים ובשוודיה. עמית מחקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
קורות חיים.
מזאל נולד בבני ברק. הוא שירת בצה"ל בשנים 1956 עד 1958. לאחר שירותו הצבאי למד בצרפת תואר ראשון במדעי המדינה ותואר שני במכון למדע המדינה פריז.
ב-1966 הצטרף לסגל הדיפלומטי של משרד החוץ. הוא שימש כחוקר במכון למחקר מדיני של משרד החוץ ומזכיר ראשון במדגסקר בשנים 1969 עד 1973. בהמשך שימש נספח פוליטי בשגרירות ישראל בצרפת עד 1977. לאחר שובו שימש חוקר בכיר במכון למחקר מדיני. ב-1979 מונה לסגן מנהל ענף מצרים. בשנים 1980 עד 1982 שימש יועץ מדיני בשגרירות ישראל בקהיר בירת מצרים. ב-1983 מונה לסגן מנהל מחלקת אפריקה, ובהמשך למנהל מחלקת מצרים וצפון אפריקה. במקביל עמד בראש ועד העובדים של משרד החוץ. בשנים 1987 עד 1989 כיהן כראש מחלקת מזרח אירופה במשרד. באוגוסט 1989 מונה לשגריר ישראל ברומניה. הוא כיהן בתפקיד בתקופת המהפכה הרומנית, שבה הופל המשטר הקומוניסטי והוצא להורג ניקולאה צ'אושסקו. ב-1992 מונה לסמנכ"ל משרד החוץ הממונה על אגף אפריקה. בעקבות הסכמי אוסלו חלה פריחה ביחסי ישראל עם מדינות אפריקה, ובתקופת כהונתו של מזאל חודשו היחסים עם 19 מדינות אפריקאיות. בדצמבר 1996 מונה לשגריר ישראל במצרים וכיהן בתפקיד עד 2001. שימש כמומחה מיוחד לענייני ערבים. בדצמבר 2002 מונה לשגריר ישראל בשוודיה וכיהן בתפקיד עד 2004.
בינואר 2004 התפרסם מזאל כשחיבל במיצג "שלגיה וטירוף האמת" של האמן השוודי-ישראלי דרור פיילר, בו הוצגה תמונתה של המחבלת שביצעה את הפיגוע במסעדת מקסים בטענה ש"המיצג מעודד רצח עם". בעקבות הפרשה זומן לבירור במשרד החוץ השוודי וזכה לתמיכת בכירי משרד החוץ הישראלי וכן של שר החוץ סילבן שלום וראש הממשלה אריאל שרון.
מאז פרישתו משמש עמית-חוקר ומנהל האתר בערבית במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה. כמו כן הוא כותב טורי דעות באתרי האינטרנט ynet ו-nrg מעריב.
צבי מזאל נשוי למישל, סופרת ומתרגמת שהכיר בעת לימודיו בצרפת, והוא אב לשלושה.
ג'קסון מרטינז
עלובי החיים (סרט, 2012)
עלובי החיים (במקור: Les Misérables) הוא סרט דרמה מוזיקלי בשיתוף פעולה בריטי-אמריקאי אשר הופק בשנת 2012 ומבוסס על ספרו משנת 1862 של ויקטור הוגו "עלובי החיים" והמחזמר בעל אותו השם, מאת אלן בובליל וקלוד-מישל שנברג.
הסרט בוים על ידי טום הופר, ומככב בו אנסמבל שחקנים כיו ג'קמן, אן האת'וויי, ראסל קרואו, אמנדה סייפריד, אדי רדמיין, סשה ברון כהן, הלנה בונהם קרטר ואחרים. הסרט, בדומה למחזמר ולספר, מגולל את קורותיו של ז'אן ולז'אן (יו ג'קמן), שהיה אסיר נמלט והיה לראש אחת הערים בצרפת. ז'אן ולז'אן מסכים לטפל בקוזט (אמנדה סייפריד), בתה הלא-חוקית של פנטין (אן האת'וויי), וזאת תוך ניסיונותיו להתחמק ממפקח המשטרה ז'אבר (ראסל קרואו). הסרט שמתמקד בקורותיו של ז'אן ולז'אן מתאר גם את קורות המרד הרפובליקני בפאריס של יוני 1832.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב בשלוש קטגוריות שונות: השחקן הטוב ביותר בסרט קומי או מיוזיקל, שחקנית המשנה הטובה ביותר במיוזיקל או קומדיה והסרט הקומי או מוזיקלי הטוב ביותר; הסרט גם זכה בפרס האקדמיה הבריטית לקולנוע (BAFTA), בקטגוריות: שחקנית המשנה הטובה ביותר, הפקה, איפור וקול; הסרט היה מועמד בשמונה קטגוריות שונות בפרס אוסקר, וזכה בשלוש, כולל פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בו זכתה אן האת'וואי.
עלילת הסרט.
בשנת 1815, הנאשם ז'אן ולז'אן (יו ג'קמן) משוחרר על תנאי על ידי הסוהר ז'אבר (ראסל קרואו), לאחר שבילה 19 שנים בכלא בשל גנבת כיכר לחם. מוצע לו מקלט ואוכל חם בביתו של הבישוף (קולם ווילקינסון), אך ולז'אן גונב את כלי הכסף של הבישוף במהלך הלילה. הוא נתפס בידי הרשויות, אך הבישוף אומר כי כלי הכסף ניתנו לוולז'אן כמתנה, ובכך מבטיח את שחרורו של ולז'אן. מושפע מרוחב לבו של הבישוף, ז'אן ולז'אן נשבע להתחיל בחיים חדשים וכנים, תחת זהות חדשה. במקביל, ז'אבר נשבע להביא את הנאשם ז'אן ולז'אן בחזרה למשפט צדק.
שמונה שנים מאוחר יותר, ולז'אן הופך לבעלי מפעל ולראש העיר מונטריי שעל הים. פאנטין (אן האת'וויי), אחת מעובדותיו, מתגלה כמי ששולחת את כספהּ אל בתה הלא-חוקית קוזט (איזבל אלן), שחיה בבית תנרדייה, המנוהל בידי זוג מושחת ונכלולי (סשה ברון כהן, הלנה בונהם קרטר) ובתם אפונין (נטליה וולאס), עקב הגילוי, מנהל העבודה (מייקל ג'יבסון) מחליט לפטר את פאנטין. תוך ניסיונות שונים לסייע לבתה, פאנטין הופכת לזונה. היא נעצרת על ידי ז'אבר לאחר שתוקפת לקוח, אך היא מחולצת על ידי ז'אן ולז'אן, שמאשפז אותה. מאוחר יותר, ולז'אן לומד כי ז'אבר גילה את זהותו, והוא נאלץ להתוודות בפני בית המשפט כי הוא האסיר לשעבר ז'אן ולז'אן, בעודו שב לבית החולים הוא מבטיח לפאנטין הגוססת כי הוא יטפל בבתהּ. לאחר שנמלט מז'אבר, הוא מוצא את קוזט ומשלם לבני ת'נארדייה כדי שיאפשרו לו לקחתהּ והוא מבטיח להיות לה לאב.
תשע שנים לאחר מכן, ז'אן מקסימיליאן למארק, הוא בכיר ממשלתי החי בגפו ונוטה למות. הסטודנטים מאריוס פונמרסי (אדי רדמיין) ואנז'ולרא (ארון טבייט), יחד עם ילד הרחוב גברוש (דניאל האטלסטון) דנים בדבר המהפכה, מריוס לאחר מכן מתאהב בנערה בשם קוזט (אמנדה סייפריד). בינתיים, חרף ניסיונותיה של קוזט, ז'אן ולז'אן מסרב לספר לה על אמהּ פנטין ועברהּ.
בבית הקפה, אנז'ולרא מארגן קבוצה של סטודנטים אידיאליסטים עם היוודע דבר מותו של למארק. אפונין (סמנתה בארקס), שהופכת לחברתו של מאריוס, מובילה אותו לקוזט, והשניים מתוודים זו באוזני זה על אהבתם. כשאפונין מבינה כי לא תוכל לממש אהבתה למאריוס, היא מחליטה להצטרף למהפכה. מאוחר יותר, ניסיון שוד על בית ולז'אן גורם לו לחשוב בטעות כי הוא נחשף על ידי ז'אבר והוא מחליט לעזוב עם קוזט. עם עזיבתם, אנז'ולרא משלהב את הפריזאים למרד, ומאריוס שולח מכתב פרידה לקוזט. ביום המחרת, הסטודנטים מפריעים לתהלוכת ההלווייה של למארק ופותחים במרד. ז'אבר מתלבש כמורד, במטרה לרגל אחר המורדים, אך נחשף עד מהרה על ידי גברוש ונלכד. בעת קרב יריות, אפונין מצילה את מאריוס במחיר חייה, ועל ערש דויי היא מתוודה באוזניו על אהבתה כלפיו. כשוולז'אן מקבל את מכתב הפרידה של מאריוס, הוא יוצא אל הבריקדות שהוקמו ברחובות פריז, כדי להגן על מאריוס. לאחר שהוא מציל את אנז'ולרא מירי צלפים, הוא מורשה להוציא להורג את ז'אבר. אולם, כשהשניים לבדם, ולז'אן מחליט לשחרר את ז'אבר, ואומר לו לברוח עם תושבי פריז שלא הצטרפו למהפכה. כולם נהרגים למעט מאריוס, שניצל על ידי ולז'אן שנושא אותו על גבו בתעלות הביוב של פריז. האדון ת'נרדייה שבינתיים עבר לפריז ומנסה לחלץ כל שלל מידי המורדים, מוצא את טבעתו של מאריוס וגונב אותה. ולז'אן נמלט בתעלות הביוב אך נבלם ביציאה על ידי ז'אבר, ז'אבר מאיים לירות בז'אן ולז'אן אם לא יסכים להיכנע, אך ולז'אן מתעלם. כשהוא מתעמת בתוכו פנימה בין חובותיו המקצועיים כשוטר ובין חובותיו המוסריות כאדם לאחר שלא הוצא להורג בידי ולז'אן, הוא מתאבד לבסוף.