לשמירה על החוק, למודעות של הפרט למוסר ואתיקה, כמו כן, פיתוח המוסר ואימוץ של קודים אתים מוסריים אישים (כמו למשל האיסור לשקר, לרכל או לגנוב) חשיבות עליונה בהתקיימות של חברה אנושית תקינה והרצון להשתייך אליה.
חברה לא יכולה לתפקד כראוי כאשר חבריה בעלי רמה מוסרית ואתית נמוכה או לא שומרים על החוק (כמו למשל חברה שחבריה נוהגים לשקר אחד לשני, חברה שחבריה נוהגים לרכל ולדבר לשון הרע אחד על השני, חברה שחבריה נוהגים לרמות אחד את השני או לגנוב אחד מהשני). חברה שחבריה יהיו יותר מוסריים ואתיים, בעלי מודעות למוסר ואתיקה, תהיה חברה איכותית וטובה יותר.
חוקיות.
הממשל הוא ציר עיקרי של הנהגה שקיים כמעט בכל חברה אנושית, הוא נחשב לתחום חיים בעל כוח רב שמתקיים בזכות עצמו ועליון על שאר תחומי החיים. תחום זה אינו מנהיג באופן מוחלט את החברה, אלא אחראי על תחומים חלקיים בה.
חברה טוטאליטרית היא חברה בה הכוח החברתי כולו מרוכז בידי הממשל וכל תחומי החיים כפופים לו באופן מוחלט.
חברה אנארכית היא חברה בה אין כלל ממשל, והכוח החברתי מפוזר בין תחומי החיים השונים. בניגוד לחברה טוטאליטארית.
לכל חברה יש חוקיות מסוימת על-פיה היא מתקיימת. חוקיות זו, מושפעת מהטבע הסובב אותה, הכלים החומריים והרוחניים הנמצאים ברשותה, הערכים וההתנהגות של בני האדם הפרטים המרכיבים אותה וההיסטוריה שלה. חוקיות זו, המתארת את מכלול ההתרחשויות הקבועות בחברה, מחולקת לשני גורמים:
ההפרדה בין גורמים אלו אינה מוחלטת, והם שזורים זה בזה ומשפיעים זה על זה. התרבות והמבנה החברתי הם גורמים הייחודיים לכל חברה אנושית בפני עצמה ומגדירים את התנהלות החיים בה, כמו כן, הם עשויים להשתנות ובכך הם חופפים להשתנות החברה.
יציבות חברתית.
אחד הביטויים הבולטים ביותר של חברה הוא קיומם של כללים המקבעים את החוקיות החברתית. כללים אלו מתקיימים לאורך זמן, ומספקים לחברה את היכולת לשמר דפוסי התנהלות קבועים יחסית ולהיות חברה יציבה. הכללים בכל חברה תלויים בשימורם על ידי רוב הפרטים בחברה. חלק גדול מכללים אלו נוצר בעקבות חריגה מהם, המתקיימת באופן חלקי בכל חברה. אך למנהיגים בחברה יש את האפשרות לשנות או לשמר את הכללים על פי רצונם האישי. הכללים מחולקים לשני סוגים:
בניגוד ליציבות החברתית, קיימים בכל חברה תהליכי שינוי במידות שונות. שינויים אלו מובחנים על פי מדדים שונים כגון חשיבותם, מהירותם וסיבת התרחשותם, ומושפעים לרוב מאופן הפילוג ומהמורכבות הרבה של בחברה. שינויים אלו עשויים לקרות בהשפעה של בני האדם מתוך החברה או לא בהשפעתם. כמו כן הם עשויים להיעשות בהתאם למאמץ חברתי משותף שנועד להביאם, שינויים אלה הם מכוונים, או שהם עשויים להיגרם עקב פעולות של בני אדם שמטרתן אינה לבצע את השינויים שהתרחשו, שינויים אלה הם לא מכוונים.
על-פי ההשקפה הסוציאליסטית, היציבות אינה אלא מראית-עין, והחוקיות ההיסטורית של תהליכי העיצוב החברתי, מצויים דווקא בקונפליקט בין-מעמדי, המתבסס על, ונובע מחוסר-שוויון. על-פי ניסוח קיצוני של השקפה זו, הקונפליקט והמאבק הגלוי והסמוי, אימננטיים לחברה, ולמעשה, הם מגדיריה היסודיים ביותר - מקום שאין בו קונפליקט, אין בו היסטוריה, ולכן כלל לא ברור אם ניתן להגדירו כ"חברה".
השתייכות חברתית.
חיברות היא התהליך שבו אדם יחיד מסתגל למבנה ולתרבות של החברה אליה הוא משתייך. תהליך זה המתרחש בתקופת המעבר לחברה חדשה או בהתאמה הממושכת לחברה הנוכחית אליה משתייך האדם.
השתייכות חברתית היא הפן החברתי בחייו של אדם שהוא חלק בלתי נפרד מהגדרתו. ההשתייכות החברתית מורכבת מחלקים מודעים ובלתי מודעים.
תפיסה חברתית.
האדם עסוק בניסיון לגבש רושם מדויק על האנשים בסביבתו בהקשרים רבים ושונים. התהליכים שדרכם האדם מנסה להבין את הזולת יוצרים את התפיסה החברתית שלו.
התפיסה החברתית יכולה להיות מושפעת מהטיות קוגניטיביות שונות.
חקר בנושא החברה.
סוציולוגיה היא תחום המחקר העוסק בחברה.
קבוצת מדעים העוסקים בחקר תחומי החברה האנושית, נקראת מדעי החברה.
מיתולוגיה מצרית
מיתולוגיה מצרית היא אסופת הסיפורים הדתיים של מצרים העתיקה בתקופה הטרום-מונותאיסטית. הסיפורים נוצרו במהלך תקופה ארוכה של כשלושת אלפים שנים. לכן הם כוללים פרטים סותרים, מסרים כפולים ומערכת סבוכה למדי של אמונות ומנהגים. כמו רוב מיתוסי העולם, גם הסיפורים המצריים מגוללים את קורותיהם של אלים ויצורים על-טבעיים שונים.
ייחודה של המיתולוגיה המצרית.
המיתולוגיה המצרית שונה ממיתולוגיות אחרות בשתי נקודות עיקריות שהן:
התרבות המצרית העתיקה התרכזה סביב המוות והמתים. למצרים היו מנהגי לוויה, חניטה וקבורה מפוארים וייחודיים. במיתולוגיה המצרית ניתן למצוא כמה אלים הקשורים למוות, לקברים, לחניטה, ולעולם המתים.
מיתוס בריאת העולם.
לפי מיתוס בריאת העולם כפי שהוא מופיע במיתולוגיה המצרית, בראשית היו נו. נו היה החושך ששרר לפני היווצרות הזמן. מתוך החושך יצר האל אתום את עצמו בעזרת שימוש במחשבותיו ובכוח רצונו הטהור. הוא לא היה גבר ולא אישה, אלא גבעה בשם בנבן, והייתה לו עין מיוחדת הרואה הכול והיכולה לשוטט בכל רחבי היקום. בגרסה אחרת הופיע האל אתום על הגבע, ובגרסאות אחרות של המיתוס הפציע האל מתוך פרח החבצלת שבראש הגבעה. לאחר בריאתו חש אתום בודד. הוא חבר אל הצל שלו כדי לברוא ילד וילדה מרוק ומהזרע שלו. הילד והילדה שנולדו היו שו ותפנות. (בגרסאות מאוחרות של פרשת הבריאה, האל הראשון שברא את עצמו היה דווקא רע אל השמש. האל אתום-רע היה מיזוג פולחני של שניהם).
שו הפך לאל האוויר ותפנות הייתה לאלת הערפל והלחות. אביהם הטיל עליהם להפוך את הכאוס והחושך לעקרונות, חוקים, סדר ויציבות. שו ותפנות הפרידו בין האור ובין החושך. הסדר שהם יצרו קיבל צורת נוצה קלילה וטהורה, שהפכה לאלת הסדר מאע'ת. שו ותפנות יצרו גם אלים נוספים: גב אל האדמה ונות אלת השמים.
בתחילה נועדו גב ונות להיות מחוברים זה לזה, אך בשם מעת' - הסדר והצדק בעולם - הם נאלצו להיפרד כדי למלא את תפקידם ואת ייעודם. כדי להפריד ביניהם דחף שו, אל האוויר, את נות מעלה אל השמים. שם היא נשארה מתוחה מעל גב אחיה ובן זוגה. נות בראה את הגשם וגב ברא צמחים. מדי לילה, לפני הזריחה ילדה נות את אל השמש רע. כאשר עלה היום, עקבה אם השמים נות אחר השמש במסלולה עד שרע מת בתוך פיה בשקיעה. באופן דומה, נות גם בולעת את הכוכבים בבוקר ויולדת אותם שוב בערב.
לבסוף בראו שו ותפנות את האלים המלכותיים המצריים, שנולדו תחת עץ השיטה: איזיס מלכת החיים והפריון, חתחור אלת היופי האהבה והמוזיקה, אוסיריס שליט המתים, סת אל הרשע, תחות אל החוכמה, ונפתיס אלת הנהר. איזיס ואוסיריס הולידו את הורוס (אם כי השם הורוס מתייחס גם לאל אחר, עתיק יותר מששת האלים המלכותיים).
מיתוס בריאת האדם.
לפי מיתוס בריאת האדם המופיע במיתולוגיה המצרית, יצאו שו ותפנות לטיול ואיבדו את דרכם. אביהם אתום שדאג להם, שלח את עינו רואת-הכל כדי לחפש אחריהם. כששבו הביתה, התרגש אתום והחל לבכות משמחה. דמעותיו שטפטפו על האדמה, הפכו לאדם הראשון. על פי המיתולוגיה המצרית בריאת האדם תורמת למאעת', הסדר שנקבע לעולם.
רשימת אלי מצרים.
המצרים האמינו בכ-2,000 אלים, לא כולם בעלי אותה חשיבות וחלקם מקומיים. החשובים בהם מפורטים להלן.
אבידוס (מצרים)
אֶבּידוֹס (בערבית: أبيدوس, ביוונית: Αβυδος, בקופטית: Ebot), אחת הערים העתיקות ביותר במצרים העליונה, הנמצאת כ-11 קילומטרים מהנילוס. אבידוס הייתה בירתו של הנום השמיני במצרים. השם המצרי לנום ולבירתו היה אבדג'ו (3bdw, ראה כתב הירוגליפי משמאל), "גבעת הסמל", בה ראשו הקדוש של אוסיריס השתמר. היוונים קראו למקום אבידוס, כשמה של העיר היוונית הקרויה באותו השם. שמה הערבי המודרני של העיר הוא אל-ערבה אל מדפונה (בערבית: العربة المدفونة).
בעיר העתיקה באבידוס שכנו מקדשים עתיקים רבים, ביניהם גם הנקרופוליס המלכותי, בו נקברו המלכים הקדמונים. קברים אלו הפכו לאתרי קבורה מפורסמים, ובזמנים מאוחרים יותר המקום הפך לאתר קבורה מבוקש, מה שגרם לגדילת חשיבותה של העיר, ולהפיכתה למרכז פולחן.
כיום, אבידוס ידועה בעיקר בזכות מקדש הזיכרון לפרעה סתי הראשון, בה נמצאת הקדשה שנקראת רשימת המלכים מאבידוס, רשימה כרונולוגית המראה כרטושים של רבים ממלכי השושלת הפרעונית, מהראשון שבהם, נערמר/מנס, עד לרעמסס הראשון, אביו של סתי. המקדש הגדול האמיתי והעיר העתיקה קבורים ברובם תחת העיר החדשה, מצפון למקדשו של סתי.
בחפירות ארכאולוגיות באבידוס נמצאה לראשונה משפחת כלים ייחודית מתקופת השושלת הראשונה שנתנה למשפחה את שמה והנקראים כלי אבידוס.
טבליות אבידוס.
טבליות שנהב קטנות ובהן סימנים צרובים המתוארכים לשנת 3320 לפני הספירה, שלוש מאות שנה לפני הופעת השושלת המצרית הראשונה, הנחשבים לשלב הקדום של התפתחות הכתב טרם התבססות הממלכות. הטבליות מבטאות בעיקר שמות של מקומות, אתרים ואנשים פרטיים. הרישום הזה אינו מחקה את השפה המדוברת ואינו מנסה לבטא משפטים בנויים אלא מתרכז בביטוי מילים בודדות בשיטת הרבוס.
אדה (ספר)
אֶדָה (איסלנדית: Edda), במקור שמו של ספר אשר כתב סנורי סטורלוסון במאה ה-13. לאחר מכן, התחיל השם להתייחס גם לאוסף שירים העוסק במיתולוגיה נורדית. ספרו המקורי של סנורי ידוע כעת בשם "האדה הפרוזאית" או "האדה הצעירה" ואילו אוסף הפואמות נקרא "האדה הפואטית" או "האדה המבוגרת".
אטימולוגיה.