פיתוח הסרט החל בשנת 2001 כאשר הוכרז על כך שחברות ההפקה "Summit Entertainment" ו-"Newmarket Group" שיתפו פעולה להפקת טעות בכיוון, סרט אימה בסגנון שנות ה-70 שיבוים על ידי רוב שמידט ואילו אלן מקלרוי יכתוב את התסריט. הסרט היה קופרודוקציה של "Summit Entertainment" ו-"Constantin Films", כאשר סטן ווינסטון עיצב את האפקטים של הקניבלים ושימש גם כמפיק. חותמים עסקה עם "Regency Enterprises", חברה-בת של פוקס, המממנים השותפים של טעות בכיוון הבטיחו הפצה מקומית באמצעות פוקס. לפי הדיווחים, פוקס התקשתה להשיג דירוג R מ-MPAA עקב האלימות העזה של הסרט, כאשר רבים מערוצי הטלוויזיה גם סירבו לאשר את הסרט, זו אולי אחת הסיבות לכך שסרטי טעות בכיוון הבאים שוחררו ישירות לווידאו. צילומי הסרט נערכו באונטריו, קנדה.
הבמאי רוב שמידט ציין בפרשנות שהוא מחשיב את סרט זה כמחווה אישית לסרטים המנסרים מטקסס (1974) וגבעת הפחד (1977).
הדמות של ג'סי ברלינגיים נקראה על שם הגיבורה ברומן משנת 1994 של סטיבן קינג, המשחקים של ג'ראלד. דמותו של כריס פלין הייתה ידועה בשם אדם בתסריט המקורי.
סוג הטנדר של "שיני מסור", "עין אחת" ו"שלוש אצבעות" הוא דודג' סדרה B משנת 1948.
סרטי המשך.
זהו הראשון בסדרת סרטים הכוללת שבעה סרטים:
בניין המגירות
בניין המגירות או בניין 14 הקומות, הוא בניין מגורים רב-קומות בלב בעיר באר שבע, ברחוב שמעוני 9.
בשנות ה-70 עלה הבניין לכותרות כסמל לבנייה מודרנית בלב העיר המדברית. במשך עשרות שנים היה בניין המגורים הגבוה ביותר בבאר שבע. הבניין מוכר גם בזכות צורתו הבולטת שהקנתה לו כינויים שונים, כגון "מגדל הקוביות" ו"מגדל הטטריס". לעיתים מכונה בקצרה "הטטריס", על שום האסוציאציה שבין צורתו של הבניין לבין צורות המבנים שנוצרות במשחק מחשב בשם זה.
בנוסף, המבואה לבניין היא גרם מדרגות גבוה ברוחב של כחמישה עשר מטרים הבנוי מאבן שחורה, מה שתורם לעיצוב האדריכלי הנועז, יחסית לתקופה.
על המבנה.
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים משה לופנפלד וגיורא גמרמן ונבנה בשנת 1966. במקור יועד להיות אחד משלושה מבנים שייבנו במסגרת פרויקט נרחב יותר בשכונה, אולם בסוף נבנה כבניין בודד.
הבניין צוין לשבח, יחד עם מבנים אחרים בבאר שבע, במסגרת פרס ריינולדס שהוענק למתכנני באר שבע 1970, וכן פורסמה תמונתו בעיתון הניו יורק טיימס במסגרת כתבה על העיר באר שבע.
במגדל ארבע עשרה קומות ובו שתי מעליות. מעלית אחת עוצרת בקומות הבניין הזוגיות, והשנייה עוצרת בקומות האי-זוגיות.
כיום, מרבית דייריו הם סטודנטים, עקב מיקומו בלב אזור שנחשב "סטודנטיאלי", לב שכונה ב'. גובהו היחסי וצורתו הייחודית עושים אותו נקודת ציון בולטת בשכונה.
מגדל המגירות
מגדל הקוביות
משחה שליחים
אסף דיין
אלבארו מוראטה
נפלי תחמושת ממלחמת העולם הראשונה
שעון שמש 1980
שעון שמש 1980 הוא שמו של פסל סביבתי מעשה ידי הפסל הישראלי דני קרוון. הפסל ממוקם בירושלים, בחזית מבנה הג'וינט בגבעת רם שבירושלים.
תיאור הפסל.
הפסל הוא שעון שמש מורכב משני מבנים המצופים אבנים מסותתות:
הצופה בפסל, העולה על המדרגות עומד בנקודת המפגש בין שני המבנים ומשמש כ"מחוג" המטיל צל על השנתות ומסמן את השעה.
פרשנות.
קרוון ניסה ליצור שעון שמש באמצעות מבנה מדרגות, כניסיון לשחזר את שעוני השמש שהיו בירושלים בתקופת בית ראשון, כפי שמסופר בספר מלכים:
קרוון משתמש באלמנטים אדריכליים האופייניים לאדריכלות הירושלמית ובהם הכיפה, תעלות השקיה וסיתות האבן.
תעלת המים מסמלת גם את החיים ואת תלותה של ירושלים במים.
כיווני מזרח-מערב שעל הפסל, מציינים גם כיוון הזריחה והשקיעה של השמש, וגם את כיוון הר הבית, אליו פונים יהודים בתפילה.
ויינה אלטונן
ויינה ואלדמר אלטונן (בפינית: Wäinö Valdemar Aaltonen; 8 במרץ 1894 - 30 במאי 1966) היה פסל פיני. נחשב לאחד מגדולי הפסלים של פינלנד במאה העשרים.
קורות חיים.
אלטונן נולד בכפר קארינאיינן שבפינלנד והיה בנו של חייט. בילדותו הפך חירש ונשלח לבית ספר לציור של אגודת האמנות של טורקו בגיל 16. אלטונן למד בבית ספר זה בין השנים 1910–1915. בבית הספר למד ציור, אולם לימד את עצמו פיסול.
בשנת 1923 נסע לאיטליה, שם הושפע מהקוביזם ומהפוטוריזם.
עם הקמת רפובליקת פינלנד ולאחר מלחמת העולם הראשונה פיסל אלטונן אנדרטאות לנופלים במלחמות אלה, והיה לפסל הלאומי של פינלנד. יצירותיו הציגו פסלים מונומנטליים של תושבי פינלנד, ושל אישי תרבות וציבור פיניים. ב-1925 יצר פסל ברונזה של פאבו נורמי, שהוצב בחזית אצטדיון הלסינקי.
ב-1927 הוצגה תערוכה מיצירותיו בסטוקהולם.
פסל נודע נוסף שיצר אלטונן היה פסלו של ז'אן סיבליוס בשנת 1928, העשוי ברונזה.
מרבית פסליו של אלטונן עשויים ברונזה, אך הוא פיסל גם באבן ובזכוכית.
אלטונן נישא ארבע פעמים.
יצירות רבות שלו מוצגות כיום בתצוגת קבע במוזיאון ויינה אלטונן לאמנות שבטורקו.
מוזיאון ויינה אלטונן לאמנות
מוזיאון ויינה אלטונן לאמנות (בפינית: Wäinö Aaltosen museo; המכונה בקיצור WAN) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית הממוקם במרכז העיר טורקו שבפינלנד, על גדת נהר האורה. המוזיאון מציג את אוסף האמנות של העיר טורקו, הכולל אוסף נרחב של האמן הפיני ויינה אלטונן, וקרוי על שמו של האמן הנחשב לפסל הלאומי של פינלנד.
כמו כן מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות בנושא אמנות פינית ואמנות מודרנית.
היסטוריה.
במרץ 1964 החליטה מועצת העיר טורקו על הקמת מוזיאון המוקדש ליצירותיו של אלטונן, ואלטונן עצמו תרם למוזיאון את אוספיו. עבודות בניית המבנה החלו באוקטובר 1965. תוכניות מבנה המוזאון הוכנו על ידי מאטי אלטונן (בנו של האמן) ורעייתו, אירמה אלטונן, ואלטונן עצמו השתתף בתכנון המבנה.
המוזיאון נפתח ב-17 בספטמבר 1967.
אוספי המוזיאון.
מלבד אוספו של אלטונן, ויצירותיו, מציג המוזיאון את אוספי האמנות של העיר טורקו. כ-60 יצירות אמנות נרכשות למוזיאון מדי שנה, תוך התמקדות באמנים מקומיים.
אבו אל-חסן
אבול חסן
אבו אל-חסן (צייר)
אַבּוּ אלְ-חַסַן (1589–1630 לערך) היה צייר שפעל בדלהי שבהודו בתקופה המוגולית תחת שלטונו של הקיסר ג'האנגיר.
אבו אל-חסן נולד בהראט שבמערב אפגניסטן. הוא הועסק על ידי ג'האנגיר, עוד בטרם עלייתו של זה לשלטון כקיסר האימפריה המוגולית. עד מהרה הפך לאמן הקיסרי הראשי וקיבל את התואר "נאדר א-זמאן" ("פלא הזמן") מהקיסר. תפקידו העיקרי היה תיעוד מאורעות החצר הקיסרית בציוריו. מרבית ציוריו אבדו עם השנים, אולם אחת מיצירותיו הידועות ששרדו היא הציור "סנאים על עץ", המצוי כיום בספרייה הבריטית.
משטר ה-4 באוגוסט
משטר ה-4 באוגוסט (ביוונית: Καθεστώς της 4ης Αυγούστου), הידוע גם בכינויו "משטר מטאקסס" (ביוונית: Καθεστώς Μεταξά) היה משטר רודני בהנהגתו של יואניס מטאקסס ששלט ביוון בשנים 1936–1941. שם המשטר נלקח מהפיכה עצמית שבוצעה על ידי מטאקסס, בתמיכת המלך גאורגיוס השני, ב-4 באוגוסט 1936.
רקע היסטורי.
על אף שהמערכת הפוליטית של יוון המודרנית לא ידעה יציבות רבה גם לאורך המאה התשע עשרה, כניסתה למאה העשרים התרחשה על רקע זעזועים פוליטיים קשים במיוחד. עלייתו המטאורית של אלפתריוס וניזלוס בעשור הראשון של המאה סימנה היטב את הצומת שבין שינויים קטטוניים: עלייתה של הבורגנות וניצחונם של הקוראים למודרניזציה ביוון; מיאוס כללי מהפוליטיקה הישנה והפרלמנטרית, שנחשבה על ידי זרמים רבים באוכלוסייה כמעודדת דעיכה לאומית; להט לאומני שהונע מתבוסתה המשפילה של יוון לאימפריה העת'מאנית במלחמה על האי כרתים. על אף שבהיסטוריה האירופית נודע סגנון שלטונו, שהתבטא בסגנון מנהיגות מבוסס-דמות תוך בוז לפוליטיקה הממוסדת, נחשב לסממן של משטרים סמכותניים, הרי שווניזלוס הכשיר ביוון את פולחן האישיות גם בקרב מנהיגים דמוקרטיים.
תקופת שלטונו הראשונה של וניזלוס, שנמשכה, למעט הפסקות קצרות, מ-1910 ועד 1920, הייתה תקופה של רפורמות ושל משברים. לפני מלחמת העולם הראשונה הספיק וניזלוס לתקן את החוקה כך שתבטיח זכויות פרט, לכונן חינוך יסודי חובה ברחבי המדינה ולהזמין אנשי סגל זרים שיעזרו בתיקון הצבא והממשל. לצד כל שעשה, חילוקי הדעות בינו לבין קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, לגבי הדרך הטובה ביותר לנווט את מלחמות הבלקן ואז את השתתפותה של יוון במלחמת העולם הראשונה קרעו את יוון בין תומכי המלך לבין תומכי ראש הממשלה. אירוע השיא של הקרע הזה התרחש באוגוסט 1916, כשקציני צבא שתמכו בווניזלוס הקימו את "הממשלה הזמנית להגנת הלאום" שמושבה בסלוניקי. רק ביוני 1917, כשמדינות ההסכמה הורו למלך לפנות את מקומו לטובת בנו ולאפשר לווניזלוס לחזור ולהנהיג את יוון מאתונה, נגמר הפיצול בשטח.