במבנים רומנסקים השתמשו בדרך כלל בקשתות חצי-עגולות, למרות שלעיתים נעשה שימוש בקשתות מחודדות במקצת, כאשר השימוש הידוע ביותר הוא בקתדרלת דרהאם, שם הם שימשו לתמיכת הסיטראות. בהשוואה לסגנון הרומנסק המעוגל, השימוש בקשתות המחודדות של הסגנון הגותי האנגלי המוקדם הוא יותר אלגנטי, וחשוב יותר, יותר יעיל בחלוקת העומס של המבנה, דבר המאפשר בנייה גבוהה ורחבה יותר תוך שימוש בעמודי תמיכה צרים יותר.
במקום לבנות עמודי תמיכה מסיביים ועבים, העמודים הורכבו מצרור עמודים דקים יותר ובהם עמודונים התומכים בקשתות. עמודים מורכבים אלה נבנו בדרך כלל משיש "פארבק" כהה. מאפיין את הסגנון הגותי האנגלי המוקדם הוא העומק הרב שניתן לחללי הכרכובים עם רצועות מתחלפות וגלילות, על ידי קישוט החללים עם קישוטי "שן הכלב" ואבקוס מעגלי על כותרות העמודים.
באמצעות השימש בקשת מחודדת, ניתן היה לבנות קירות פחות כבדים וחלונות יותר גדולים, המקובצים יחד ברווחים קטנים יותר, כך שהאדריכלים יכלו לבנות מבנים פתוחים, אווריריים וחינניים יותר. לעיתים, הקירות וקמרונות האבן הגבוהים נתמכו בתמיכות דואות - חצאי קשתות מאבן שהעבירו את העומסים של המבנה הראשי לעמודי אבן מסיביים מחוץ למבנה. התמיכות הדואות יובאו מצרפת ולא נעשה בהן שימוש בכל הכנסיות האנגליות.
בקשתות שקישטו את הארקדות ואת קומת הגלריה היו לעיתים גומחות מעוגלות. כמו כן, נעשה שימוש בחלונות עגולים ובהם תחרת חלונות שכללה טריפויל (3 עלים), קוורטרפויל (4 עלים) וכו'. לעיתים נעשה גם שימוש בחלונות רוזטה, בעיקר בקצות הטרנספט (בית הרוחב) כמו בקתדרלת לינקולן (1220), אך פחות בחזית המערבית (בה לרוב הועדף חלון ישר עם קשת מחודדת). קישוטי העלווה שעיטרו את כותרות העמודים היו בעלי יופי וגיוון רב ושימשו אף בספנדרלים (אזור האבן שמעל הקשת), אבני הראשה של הקמרונות וכו'. בספנדרלים של קשתות הספינה הראשית, בית הרוחב וארקדות בית המקהלה היו לעיתים קישוטי , למשל בבית הרוחב של מנזר וסטמינסטר שמייצג נאמנה את התקופה.
בגרסתו הטהורה ביותר, הסגנון הגותי האנגלי המוקדם היה פשוט וצנוע, והדגיש את גובה המבנה. לקראת סוף התקופה נבנה מנזר וסטמינסטר (Westminster Abbey) שהושפע מסגנון ה-Rayonnant הצרפתי והיה בעל ספינה ראשית בגובה של כ-31 מטר, מבין הגבוהות באנגליה. בכנסיית המנזר של וסטמינסטר קבורים רבים ממלכי אנגליה ואף אנשי רוח אחרים, והיא המקום בו מוכתרים מלכי בריטניה.
מאפיין חשוב נוסף של הסגנון הגותי המוקדם באנגליה היה הופעתם של "חזיתות המסך" (Screen facade). מדובר בחזית מלבנית רחבה מאוד, לעיתים רחבה בהרבה מאשר הכנסייה העומדת מאחוריה, במקרים רבים היא חסרה את שני המגדלים הצדדיים הכל כך אופייניים לגותיקה הצרפתית ואם המגדלים מופיעים, אזי הם מאחורי קו החזית. השער הראשי הוא פשוט ולרוב לא מקושט. בחלק מהכנסיות באותה תקופה שער זה גם לא שימש ככניסה ראשית לכנסייה שהייתה בצד הכנסייה, לרוב בצד הצפוני. חזית זו מאופיינת בקווים אופקיים ובקישוטים רבים, לרוב פסלים של קדושי הכנסייה בגודל ובגובה בהתאם לחשיבותם ההירארכית. הדוגמאות המפוארות ביותר של חזיתות אלו נמצאות בקתדרלת ולס ובקתדרלת פטרבורו (Peterborough Cathedral).
דוגמאות ידועות.
הסגנון הגותי האנגלי המוקדם מאפיין כנסיות מנזרים ציסטריאניים רבים (הן בבריטניה והן בצרפת) כגון מנזר ויטבי ו-Rievaulx Abbey ביורקשייר. קתדרלת סולסברי היא אולי הדוגמה הטובה ביותר לסגנון, שכן היא נבנתה בתנופה אחת (בשנים 1200–1275) וכמעט שלא מצויים בה סגנונות אחרים (למעט החזית המערבית והמגדל עם הצריח המחודד, מהמאה ה-14). דוגמאות אחרות הן מבואת הגליל בקתדרלת אילי, הספינה הראשית ובית הרוחב בקתדרלת ולס (1225–1240), החזית המערבית של קתדרלת פטרבורו, בוורלי מינסטר ובית הרוחב הדרומי בקתדרלת יורק.
סגנון גותי מקושט.
התקופה המקושטת, או סגנון גותי מקושט, היא השם שניתן לתת-סגנון אנגלי של האדריכלות הגותית. באופן מסורתי, תקופה זו מחולקת ל-2 תת-תקופות: "Geometric "גאומטרית" (1250–1290) ו-"Curvilinear" "עקמומית" (1290–1350).
הסגנון הגותי המקושט היה בשימוש בסביבות השנים 1250–1350 (לפי סר ניקולאוס פבסנר). סגנון זה היווה התפתחות של הסגנון הגותי האנגלי המוקדם מהמאה ה-13, והתפתח במאה ה-14 לסגנון הגותי הניצב, ששלט עד אמצע המאה ה-16. מונחים אלה נטבעו בידי תומאס ריקמן בחיבורו "Attempt to Discriminate the Style of Architecture in England" ומונחים אלה עדיין בשימוש נרחב. ריקמן תיארך את התקופה המקושטת ל-1307 עד 1377.
מאפייני הסגנון הגותי המקושט.
הסגנון הגותי המקושט מאופיין על ידי תחרת החלונות שלו. החלונות המפותחים מחולקים למוליונים (פסי אבן אנכיים) צפופים, עד לגובה בו מתחילה הקשת של החלון. המוליונים ממשיכים למעלה ומסתיימים בתחרת חלונות מפותחת הכוללת תבניות אבן מורכבות הכוללות בדרך כלל קישוטי טריפויל (מסגרת עגולה ובה 3 גומחות הדומות לקצוות של עלים), קוורטרפויל (אותו דבר, רק עם 4 עלים) ועוד. הסגנון היה גאומטרי בהתחלה, אך נהפך לזורם ו"עקמומי" בתקופתו המאוחרת, בה הוסרו מעגלים מתחרת החלונות והן הוחלפו בקשתות עם גומחות מסוג Ogee. תחרת החלונות הזורמת, שדמתה לזו של הסגנון הגותי הלוהב, פותחה ברבע הראשון של המאה ה-14 והייתה בשימוש כ-50 שנה.
בפנים הכנסייה, הסגנון מאופיין בעמודים גבוהים (בדרך כלל דקים ואלגנטיים יותר מתקופות קודמות) שתומכים בקמרונות. הקשתות הן מחודדות ושוות-צד (equilateral) והכרכובים המעוצבים עבים ובולטים יותר מאשר בתקופת הסגנון הגותי האנגלי המוקדם, אך עמוקות פחות במגרעות עם שימוש רב ב-fillet (רצועה צרה ושטוחה). קישוט מסוג (כדור ובו דוגמאות פרחים) ומוטיבים של פרחים בעלי 4-עלים תופסים את מקומם של קישוטי "שן-הכלב". העלווה שעל הכותרות היא פחות קונבנציונלית מהסגנון הגותי האנגלי המוקדם וזורמת יותר, ותבניות ה-Diapering בקירות יותר מגוונות.
דוגמאות ראויות לציון.
דוגמאות של הסגנון הגותי המקושט נמצאות בכנסיות וקתדרלות רבות בבריטניה. דוגמאות עיקריות הן הקצוות המזרחיים של קתדרלת לינקולן וקתדרלת קרלייל, והחזיתות המערביות של יורק מינסטר וקתדרלת ליצ'פילד. רוב קתדרלת אקסטר בנויה בסגנון המקושט, כמו גם מקום המצלב של קתדרלת אילי (כולל מגדל-המנורה המתומן, שנבנה בשנים 1322–1328 כדי להחליף את מגדל המצלב שקרס) ושלושת המפרצים המערביים של בית המקהלה וקפלת הגבירה. בסקוטלנד, מנזר מלרוז היה יכול להוות דוגמה מצוינת לסגנון המקושט, אלמלא נהרס (כיום הוא עומד הרוס).
סגנון גותי ניצב.
סגנון גותי אנגלי ניצב הוא הסגנון השלישי בחלוקה ההיסטורית של האדריכלות הגותית באנגליה. השם "ניצב" ניתן לו בגלל הדגש שהוא שם על קווים אנכיים וישרים. לעיתים סגנון זה נקרא גם "סגנון קווי" ("Rectilinear") או פשוט "סגנון גותי מאוחר" ויש המשייכים אותו לסגנון גותי בינלאומי ("International Gothic") של שלהי ימי הביניים.
הסגנון הניצב התפתח בסביבות 1350 מהסגנון המקושט המאוחר והיה נפוץ עד לאמצע המאה ה-16 והווה ניגוד בקוויו הישרים והפשוטים לתחרת החלונות העקמומית והמפותחת של הסגנון המקושט.
מאפייני הסגנון.
הקוויות (ליניאריות) של הסגנון הגותי הניצב בולטת בתכנון החלונות, שנהיו גדולים מאוד (לפעמים ענקיים - כגון החלונות במערב ובמזרח של הכנסיות הגדולות) וכללו קורות אמצע (mullion) צרות שאפשרו יותר מקום לזכוכית ואמנות ויטראז'. קורות האמצע של החלונות התנשאו עד לקשת תבנית החלון, כאשר חלקו העליון חולק ליותר תת-חלונות עם קורות אמצע קטנות יותר.
תמיכות ומשטחי קיר חולקו גם הם לפאנלים אנכיים. בסגנון הניצב נעשה עדיין שימוש בקשתות מחודדות, אך נעשה גם שימוש הולך וגובר בקשתות וקשתות טיודור.
בתקופה זו התפתח קמרון המניפה. בקמרון זה, מעמודי התמיכה יוצאות הרבה קשתות שמהוות צלעות של משטח חרוטי המקושט בתחרת אבן עשירה.
בסגנון זה היה נהוג לתחום את הטימפנון של שערים בריבוע מעל קשת, כאשר הספנדרלים (החלקים שמעל הקשת ומתחת לקו האופקי של ראשה) קושטו בתחרת אבן ועיטורי קוורטרפויל (עיגול ובו 4 עלים).
בסגנון זה נעשה ויתור על קומת הטריפוריום (שלעיתים הוחלפה בפאנלים מקושטים) לטובת תגבור קומת התאורה (בה נמצאו החלונות הגבוהים), ואכן חלונות סגנון זה נחשבים לטובים באיכותם באדריכלות האנגלית. תבניות החלונות שטוחות יותר ופחות אפקטיביות מאלה של תקופות קודמות יותר. מאפיין בולט של הסגנון הניצב הוא חללים אליפטיים בתחרת החלונות.
לצד הבנייה מאבן, סגנון זה השפיע גם על הבנייה מעץ. גגות העץ של תקופה זו נחשבים למעולים באיכותם. גגות עץ מסגנון , כגון זה שבאולם וסטמינסטר (1395), כנסיית ישו, אוקספורד ואולם קרוסבי, הופיעו לראשונה.
מבנים ידועים בסגנון זה.
הדוגמה המוקדמת ביותר לסגנון גותי ניצב נמצאת בקתדרלת גלוסטר ומתאורכת ל-1360. בית הרוחב ובית המקהלה, ביחד עם הקלויסטר מהווים דוגמה מצוינת לסכנון הניצב.
מבנים אחרים בסגנון הניצב הם:
הסגנון הניצב זכה לעדנה בגל התחייה הגותית ובין השאר בא לביטוי בארמון וסטמינסטר - בניין הפרלמנט הבריטי. עוד דוגמה היא יד וילס (Wills Memorial Building) באוניברסיטת בריסטול (1915-1925).
מבנים גותיים אחרים באנגליה.
בנוסף קתדרלות, למנזרים ולכנסיות הגדולות יש להזכיר עוד שלושה סוגי מבנים שאפיינו את האדריכלות הגותית האנגלית:
הקפלות לעילוי הנשמה (Chantry chapels).