סיקסטו דיאז רודריגז (10 ביולי 1942) (בספרדית: Sixto Díaz Rodríguez; ידוע גם בשמות רודריגז, חזוס רודריגז) הוא זמר-יוצר פולק אמריקאי. הקריירה המוזיקלית קצרת הימים שלו במולדתו כללה הוצאת שני אלבומים בשנות ה-70 שלא הצליחו במכירות, ובעקבות זאת הוא פוטר מחברת התקליטים שלו, והתחיל לעבוד בשיפוצים ועבודות בניין שונות. רודריגז המשיך להופיע עם החומרים הקודמים שלו בהזדמנויות שונות, במקביל לעבודתו בשיפוצים. עם זאת, מבלי שהיה מודע לכך, יצירתו זכתה להצלחה מפתיעה ולהשפעה רבה בדרום אפריקה שם תקליטיו נמכרו בהיקף רחב, מבלי שחברת התקליטים הקודמת שלו, שעברה פשיטת רגל ב-1975, תעדכן אותו או תעביר לו תמלוגים עבור המכירות הגבוהות. בעקבות חוסר המידע שהיה בדרום אפריקה על גורלו של רודריגז והסיבה שבגינה הוא לא המשיך לפרסם אלבומים, נפוצה שם שמועה מוטעית כי התאבד או נהרג בשריפה.
בשנות ה-90 הצליחו מעריצים דרום-אפריקאים נחושים לאתרו וליצור עמו קשר, והובילו בכך להתחדשות בלתי צפויה של הקריירה המוזיקלית שלו. מעשה זה מתועד בסרט הדוקומנטרי זוכה האוסקר מ-2012: מחפשים את שוגרמן ("Searching for Sugar Man"). הסרט הוביל להכרה ותהילה חדשה עבור רודריגז במולדתו, ארצות הברית, ולתחילתה של קריירה מוזיקלית מאוחרת. בעקבות ההתעניינות הרבה בו ובסיפורו ושיריו, התחיל רודריגז להופיע עם חומריו ברחבי העולם.
תולדות חייו.
רודריגז נולד בדטרויט, מישיגן. הוא נקרא סיקסטו משום שהיה הילד השישי במשפחתו. הוריו היו מהגרים ממקסיקו, אנשי מעמד הפועלים, שהגיעו לארצות הברית בשנות ה-20. ברבים משיריו הוא מביע עמדות פוליטיות לגבי האכזריות בפניה עומדים העניים דיירי שכונות העוני שבמרכזי הערים.
קריירה כאומן מקליט 1967-1971.
ב-1967 הוציא רודריגז (תחת השם: רוד ריגז) את הסינגל "I'll Slip Away" בחברת התקליטים הקטנה "אימפקט" (Impact Records). הוא לא הפיק יצירה נוספת במשך שלוש שנים, עד שהוחתם בחברת התקליטים "סאסקס" (Sussex Records), שלוחה של חברת "בודהא" (Buddah Records). לאחר מעברו לחברה זו, שינה את שם הבמה שלו ל-רודריגז בלבד.
רודריגז הקליט שני אלבומים בסאסקס: Cold Fact ב-1970 ו-" Coming from Reality" ב-1971. האלבומים קיבלו ביקורות מעורבות ומכירות דלות, ורודריגז נפלט מהחברה, אשר נסגרה ב-1975. מכיוון שיצירתו לא הצליחה לעורר הדים, נטש רודריגז את הקריירה המוזיקלית.
רודריגז נותר לא מוכר בארצו, אך בו בזמן, באמצע שנות ה-70, החלו אלבומיו לצבור השמעות בדרום אפריקה, בוטסואנה, זימבבואה ואוסטרליה וניו זילנד. לאחר שאזלו עותקים של אלבומיו המיובאים, חברת תקליטים אוסטרלית, "בלו גוז" (Blue Goose Music), קנתה את הזכויות-באוסטרליה על יצירותיו והדפיסה את שני אלבומי האולפן שלו, והפיקה ב-1977 אלבום אוסף בשם "At His Best". אלבום זה כלל להיטים משני אלבומיו וכן שלוש רצועות ייחודיות - "Can't Get Away" שהוקלט ב-1973 אך טרם הופץ, "Street Boy" שלא הופץ עד אז והקלטה מחודשת של הסינגל הראשון שלו - "I'll Slip Away". ללא ידיעתו של רודריגז, הפך התקליט לאלבום פלטינה בדרום אפריקה.
הופעות באוסטרליה 1979.
ב-1979 יצא למסע הופעות באוסטרליה, יחד עם להקתו של מארק גילספי. שתיים מההופעות נכללו באלבום שהופץ באוסטרליה בלבד, "Alive". שם התקליט מתייחס למהותו - הקלטה מהופעות חיות, אך גם רומז לשמועות שנפוצו בשל היעלמותו של רודריגז מעין הציבור, שטענו כי רודריגז נפטר שנים רבות קודם לכן. ב-1981 יצא רודריגז למסע הופעות נוסף באוסטרליה, עם להקת "Midnight Oil" ולאחריו חזר לחייו השגרתיים. למרות הצלחתו היחסית באוסטרליה, פרטים על הופעותיו באוסטרליה מעולם לא הובאו לידיעתם של מעריציו בדרום אפריקה בשל שלטון האפרטהייד והצנזורה שהונהגה במדינה, וכך המיתוס אודות מותו המשיך להיות הדעה הנפוצה אודותיו.
פרישה ממוזיקה 1980-1997.
במקביל להופעות באוסטרליה, רודריגז סיים תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת ויין בדטרויט ב-1981 ועבד לפרנסתו בעבודות בניין ושיפוצים במשך רוב חייו הבוגרים. בנוסף, רודריגז הגיש את מועמדתו לראשות העיר דטרויט מספר פעמים, אולם מועמדותו זו לא הייתה מעולם משמעותית בשל העדר מימון לקמפיין רחב, והעדר תמיכה של שתי המפלגות הגדולות.
מחפשים את רודריגז 1997-2012.
ב-1997 החליט קרייג ברת'ולמיו, עיתונאי מוזיקה דרום אפריקאי, לברר מה עלה בגורלו של רודריגז. המידע לא היה ברור, על חלק מהאלבומיו הודפס הסבר שרודריגז מת בשריפה נוראית, והייתה גם שמועה שהוא התאבד - אבל לא היה שום מקור רשמי שיכל לאמת את המידע הזה. לפיכך, הוא התחיל לחקור ולחפש מידע. חיפושיו הובילו אותו ליצירת קשר עם ביתו של רודריגז, ומאוחר יותר לדבר עימו ישירות. התגלית שהוא חי הפתיעה אותו מאוד, וברת'ולמיו פרסם את כל החיפוש בכתבה בשם "מחפשים את רודריגז" שפורסמה באוקטובר 1997. כמה חודשים אחר כך, ב-1998, בעקבות הבאזז המחודש סביב רודריגז הוא יצא למסע הופעות בדרום אפריקה. המסע מתואר כרגע שיא בסרט הדוקומנטרי "מחפשים את שוגרמן". ארבע שנים אחר כך, הבמאי השוודי, מאליק בנג'לול, החליט לעשות סרט על הסיפור של רודריגז, בשם מחפשים את שוגרמן, שזכה בפרס בפטא ובפרס האוסקר עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר. הסרט חידש את העניין ברודריגז והזניק מחדש את הקריירה המוזיקלית שלו.
אחרי הצלחת הסרט התיעודי.
רודריגז חזר לפעילות מוזיקלית בהיקף מלא, פרש מעבודתו הקודמת והתחיל להופיע ברחבי העולם. הזכויות עבור האלבומים שלו חזרו אליו, והוא מוכר אותם ישירות באתר שלו ודרך חברת תקליטים, אשר הוסיפה כיתוב שמבהיר למעריציו שהתמלוגים עבור האלבום עוברים ישירות לרודריגז (בניגוד לתמלוגים שנמנעו ממנו מחברת התקליטים הישנה שלו, שלא הודיעה לו על המכירות הרבות של אלבומיו, כפי הנראה למעלה מחצי מיליון עותקים, בדרום אפריקה בלבד).
אביב אלקבץ
אביב אלקבץ (נולד ב-11 באפריל 1988) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה.
אביב נולד במושב חגור. בוגר בית הספר התיכון "עמי אסף" במגמת תיאטרון. את שירותו בצה"ל עשה בחטיבה 188 של חיל השריון, בה שימש כמפקד טנק.
אלקבץ הוא בוגר מחזור מ"ט של הסטודיו למשחק ניסן נתיב וכן בעל תואר ראשון ותעודת הוראה מסמינר הקיבוצים. במסגרת לימודי המשחק, השתתף בהצגות התיאטרון "האזרח פום", "אכזר מכל המלך", "הלוויה חורפית", "ארץ פוק" ו"חופשת קיץ".
נשוי ומתגורר בקיבוץ אפיק.
קריירת משחק.
בשנת 2003 שיחק אביב בסרט הקולנוע "האסונות של נינה" בבימויו של שבי גביזון, בו גילם את נדב, אחיינהּ של נינה, אותה גילמה איילת זורר. סרט זה זכה ב-11 פרסי אופיר, בהם הפרסים לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר ולשחקנית, שחקנית המשנה ושחקן המשנה הטובים ביותר, ובכך היה לסרט המעוטר ביותר במסגרת הטקס אי פעם. כמו כן זכה הסרט בפסטיבל הקולנוע ירושלים בפרס וולג'ין לתסריט, הצילום והשחקנים.
בשנת 2011 שיחק בסרט הקולנוע "זוג או פרד" בבימויו של טומי לנג, המהווה סרט המשך לטייארה. הסרט היה מועמד, בשנת 2012, לפרס אופיר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
בשנת 2012 שיחק אביב בסרט סטודנטים קצר "שחקן ספסל" בבימויו של גיל וינשטיין לצד אסי דיין ואוולין הגואל, ובסרט "מחכים לגידי" בבימויה של איילת ישי.
בשנת 2014 שיחק אלקבץ בסרט גמר של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה "התצפיתנית" בבימויה של נעה גוסקוב.
בשנת 2015 שיחק בסרט הקולנוע "חתונה מנייר" בבימויו של ניצן גלעדי לצד אריה צ'רנר ואסי לוי, ובסרט "התעוררות" של הבמאי גיא מאירסון.
בשנת 2018 שיחק בסרט הקולנוע "בוקר טוב ילד" בבימויו של שרון בר-זיו לצד קרן מור ושרון בר-זיו.
טרנס היל
מריו ג'ירוטי (באיטלקית: Mario Girotti, שנודע בשם הבמה שלו, טרנס היל (באנגלית: Terence Hill); נולד ב-29 במרץ 1939), הוא שחקן קולנוע ממוצא איטלקי, שהתפרסם בשנות ה-70 ככוכב סדרת "מערבוני הספגטי", טריניטי.
קורות חייו.
טרנס היל נולד בשנת 1939 בוונציה בשם מריו ג'ירוטי, לאב איטלקי מן העיר גוביו ואם גרמניה מן העיר דרזדן, למשפחה בת שלושה ילדים.
בשנת 1943 עבר עם משפחתו לעיירה בקרבת דרזדן, בה עבד האב ככימאי. בילדותו דיבר גרמנית.
בשנת 1947 שבה המשפחה לאיטליה, לעיר אמליה שבאומבריה, שם סיים את לימודיו התיכוניים. הוא התגלה כשחקן מוכשר כבר בהיותו ילד, ושיחק בסרטים איטלקיים רבים תפקידי ילדים. בגיל 15 למד שלוש שנים בבית ספר למשחק. משם המשיך בלימודי ספרות באוניברסיטת רומא.
הוא השתתף במספר סרטים איטלקיים, ביניהם של הבמאי לוקינו ויסקונטי. לאחר מכן השתתף ב-4 מערבונים של "וינטו", המבוססים על ספריו של קרל מאי.
בשנת 1967 השתתף במערבון שצולם בדרום ספרד. המפיקים ביקשו שיופיע תחת פסאודונים בעל צליל אמריקאי ולכן החליט להסב את שמו האיטלקי לשם "טרנס היל".
בסרט זה הכיר את אשתו לעתיד, לורי צוויקלבאואר, אמריקאית ממוצא בווארי. השניים נישאו לאחר היכרות של חודשיים.
טריניטי.
היל הופיע במשותף לראשונה ב-1959 בסרט "חניבעל" עם השחקן באד ספנסר.
השניים כיכבו החל משנת 1970 בסדרת סרטי "טריניטי ובמבינו". היל גילם את "טריניטי" ואילו באד ספנסר גילם את "במבינו".
הסרט הראשון נקרא "קוראים לי טריניטי", ואחריו הסרטים "עדיין קוראים לי טריניטי", "שמי הוא עדיין טריניטי" ו"טריניטי ובמבינו". זה הפך לסרט האיטלקי המצליח ביותר. מאז הכינויים דבקו בהם.
בסרטי אריה להולה.
היל הופיע בכמה מערבונים בבימויו של אריה להולה בתחילת שנות השישים. אחד מסרטים אלו, "דו-קרב בשמש (1965)" , הוא מערבון בהפקה גרמנית-איטלקית שהופץ ב-1965 ובו שיחק טרנס היל באחד התפקידים הראשיים.
התסריט היה של להולה בשיתוף עם מארק חלאסקו.