תקיפות הכרישים גרמו לבריחת תיירים מאזור דרבן, מה שגרם לפגיעה הרסנית בכלכלה המקומית. הרשויות המקומיות ניסו לנקוט בצעדים מעשיים כדי להגן על השחיינים והגולשים מהכרישים. הם בנו מחסומים מעצים ורשתות, אך אלו נופצו על ידי הגלים. פריגטות מהצי הדרום-אפריקאי הטילו פצצות עומק שהרגו מספר כרישים, אך כרישים נוספים נמשכו לאזור כדי לאכול את הדגים הנוספים שנהרגו מהפצצות.
כתוצאה מהתקיפות, הוקם בשנת 1962 ארגון "מועצת הכרישים של קוואזולו נטאל", שיצר מחסומים שונים ורשתות ב-38 מקומות לאורך 320 קילומטרים של חוף בקוואזולו נטאל, כדי להגן על הרוחצים והגולשים מפני תקיפות כרישים אפשריות.
טסקר אודי
טסקר לונדס אודי (באנגלית: Tasker Lowndes Oddie; 20 באוקטובר 1870 – 17 בפברואר 1950) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושלהּ ה-12 של מדינת נבדה בשנים 1911–1915, ולאחר מכן ייצג אותה בסנאט של ארצות הברית ממרץ 1921 ועד 1933.
ביוגרפיה.
אודי נולד באוקטובר 1870 ברובע ברוקלין שבעיר ניו יורק. ב-1895 קיבל תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפט של אוניברסיטת ניו יורק, ועד 1898 התמחה בעריכת דין בניו וירק, עת עבר אל נבדה. שם שימש כעורך הדין וסוכן העסקים של משפחת סטוקס האמידה. בשנת 1898 התקבל אל לשכת עורכי הדין של מדינת נבדה. אודי צבר את הונו בשגשוג יסוד הכסף בשנת 1900 בעיר טונופַּה (Tonopah) שבנבדה, והפך למנהל "חברת הכרייה טונופה". הוא היה התובע המחוזי של מחוז ניי מ-1900 עד 1902. בשנים 1903–1906 שירת כחבר הסנאט המדינתי של נבדה, מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בראשית ינואר 1911 אודי הושבע לתפקידו כמושל נבדה. מכיוון שלא היה נשוי באותה העת, אמו אלן ואחיותיו שימשו כמארחות הרשמיות במעון המושל. ב-17 במרץ 1911 חתם על צו שהעניק ללאס וגאס מעמד של עיר, ובמהלך כהונתו קיבלו נשים זכות בחירה, אושר חוק הרכב המדינתי, מוסדה חקיקה לבטיחות בענף הכרייה, וחלו שיפורים בשיפויים ובהטבות של פועלי הצווארון הכחול. ב-30 בנובמבר 1916 נישא לדייזי רנדל.
בשנת 1921 ייצג את נבדה בסנאט של ארצות הברית, אך בבחירות 1932, בהן התמודד לתקופת כהונה שלישית, הפסיד את מושבו לפט מקראן . במהלך 1938 זכה במועמדות מפלגתו לייצוג נבדה בסנאט, אך הפסיד פעם נוספת לסנאטור המכהן מקראן, הפעם בהפרש גדול עוד יותר.
אודי נפטר ב-17 בפברואר 1950 בסן פרנסיסקו, בגיל 79.
חוק משק החשמל
חוק משק החשמל, תשנ"ו-1996 אושר בכנסת ב-11 במרץ 1996, לשם הסדרת משק החשמל בישראל. מטרת החוק מוצגת בסעיף הראשון שלו: "להסדיר את הפעילות במשק החשמל לטובת הציבור, וזאת תוך הבטחת אמינות, זמינות, איכות, יעילות והתייעלות אנרגטית, והכל תוך יצירת תנאים לתחרות ומיזעור עלויות", ועיקרו היה מתן אפשרות לגורמים פרטיים להקים תחנות כוח פרטיות לייצור חשמל ולמכור אותו לחברת החשמל.
היסטוריה חקיקתית.
טרם חקיקת החוק עמד זיכיון חברת החשמל לפוג והיה צורך להאריך את תוקפו. כדי לבחון אם דרושים תיקונים לחוק הזיכיון ואילו תיקונים נדרשים, העבירה הכנסת את הנושא לוועדת הכספים בראשות חבר הכנסת גדליה גל. הוועדה נעזרה בעצתם של שלושה מומחים: פרופ' דניאל צ'מנסקי מהטכניון, הכלכלן ד"ר אילן מעוז, ומנכ"ל משרד האנרגיה לשעבר ד"ר יוסי ורדי, אשר יעצו לוועדה בהתנדבות. הוועדה גרסה שאין די בתיקון אשר יתיר לגורמים פרטיים לייצר חשמל ולמכור אותו לחברת החשמל אלא שכדי לייצור תחרות שתכריח את חברת החשמל להתייעל יש לאפשר לגורמים הפרטיים גם למכור את החשמל ישירות לצרכנים, כאשר הובלת החשמל תיעשה ברשת הארצית של חברת החשמל.
במסגרת חוק זה הוקמה רשות החשמל האחראית לקביעת תעריפים, הסדרה ופיקוח במשק החשמל בישראל.
אישור החוק, שהיה מהפכני לזמנו, היה מלווה במאבק מול ועד עובדי חברת החשמל שבאותו זמן היה בעל כוח פוליטי רב והשפעה רבה על נבחרי הציבור.
החוק אושר בכנסת ב-11 במרץ 1996, ונקבע בו שתחילתו למפרע מ-4 במרץ 1996 (המועד שבו פג תוקף הזיכיון של חברת החשמל לישראל), למעט פרק העבירות והעונשין שבו, שתחילתו עם פרסום החוק (ב-21 במרץ).
במהלך השנים חלו התפתחויות ושינויים בחוק עד הרפורמה בחברת החשמל, שיצאה לדרך בתיקון מס' 16 לחוק, שאושר בכנסת ב-19 ביולי 2018.
הוראות החוק.
פרק ב׳ – רישוי קובע שפעילות של ייצור, ניהול המערכת, הולכה, אגירה, חלוקה, הספקה או סחר בחשמל מצריכים רישיון שיינתן על ידי רשות החשמל. הפרק מפרט את סוגי הרישיונות ואת התנאים לקבלתם.
פרק ג׳ – בעל רישיון ספק שירות חיוני עוסק במי שהוא בעל רישיון לניהול המערכת, להולכה או לחלוקה של חשמל, וקובע שגורם כזה:
פרק ד' – רשות החשמל מורה על הקמתה של רשות החשמל במשרד האנרגיה, שתפעל בהתאם למטרותיו של חוק זה ותפקח על מילוי הוראותיו.
פרק ה׳ – סמכות להיכנס למקרקעין לביצוע עבודות מסמיך בעל רישיון אם קיבל לכך את הסכמת בעל המקרקעין, להיכנס למקרקעין, בין מקרקעין ציבוריים ובין מקרקעין פרטיים ולבצע בהם פעולות הנחוצות לשם מימוש רישיונו, כגון הקמה והעברה של רשתות חשמל במקרקעין וחפירה של תעלות, מנהרות ומעברים על־קרקעיים ותת־קרקעיים.
פרק ו׳ – עבירות ועונשין מונה עבירות הפוגעות באספקת החשמל ומציין את עונשיהן. כך, למשל, מי שמפריע, מונע או מעכב הולכה, חלוקה או אספקת חשמל דינו – מאסר שלוש שנים.
פרק ז׳ – הוראות שונות קובע את יצירתה של משרת מנהל מינהל חשמל ברשות החשמל, שלו ניתנו סמכויות שונות בחוק זה. עוד קובע הפרק את סמכויותיו של שר האנרגיה לקביעת מדיניות בתחום משק החשמל.
פרק ז׳1 – תוכנית רב־שנתית וועדה בין־משרדית לעניין ייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת – הוראת שעה: פרק זה הוא הוראת שעה שתוקפה עד סוף שנת 2030, ועניינו גיבוש תוכנית עבודה רב־שנתית לעניין ייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת.
פרק ח׳ – שמירת דינים והוראות אחרות: פרק זה מבטל חוקים אחדים: פקודת זיכיונות החשמל, פקודת זיכיונות החשמל (ירושלים) וחוק הספקת חשמל (הוראות מיוחדות), התשמ״ח–1987. במקביל לכך מבטיח החוק את המשך פעילותה של חברת החשמל לישראל לפי הזיכיונות שניתנו לה בחוקים שבוטלו ולפי רישיון להולכה, לחלוקה, להספקה, למכירה של חשמל ולסחר בו, לתקופה של עשר שנים מיום תחילתו של חוק זה.
שמורת נבק
שמורת נבק (NPA) (בערבית: محمية نبق) היא שמורת טבע הנמצאת בדרום מזרח חצי האי סיני במחוז דרום סיני במצרים. שטח השמורה הוא כ-600 קילומטרים רבועים. השמורה היבשתית נפרשת לאורך של 47 קילומטרים בחוף מפרץ אילת, מראס אתנתור (Ra’s aţ Ţanţūr) בצפון ועד לכפר הבדואי נבק, הנמצא מצפון למפרץ נבק, בדרום. השמורה הוקמה ב-1992 והורחבה ב-1996 כשנוסף לאזור המוגן גם הקטע הימי מדהב בצפון השמורה ושמה שונה לאזור המשאב המוגן והמנוהל נבק NABQ Managed Resource Protected Area ובקיצור (NMRPA).
שמורת נבק מאופיינת במגוון גדול של בתי גידול ומערכות אקולוגיות בסביבה ייחודית, המייצגת מערכת אקולוגית יבשתית/ימית שלמה המאפיינת את חוף מפרץ אילת. לאזור יש מגוון ביולוגי יוצא דופן: שוניות האלמוגים הן מהמגוונות ביותר בים האדום המצרי (208 מינים של אלמוגים קשים), והן ביתם של מספר רב של דגים (438 מינים) וחסרי חוליות ימיים. יש להם ערך כלכלי רב, בכך שהם מספקים בסיס לפעילויות תיירותיות בינלאומיות ומקיימים דיג בדואי מקומי.
שמורת נבק כוללת מופע משמעותי של מנגרובים, שורה של שיחי אביצניה ימית משתרעת לאורך 4.5 קילומטרים רציפים למחצה הנחשבים למנגרוב הצפוני ביותר ב ובמערכת האוקיינוס ההודי, הוא מהווה בית גידול חשוב לדגים ובעלי חיים ימיים, ואתר קינון לרבים מעופות המים באזור. מצעי עשב ים משמעותיים מספקים מזון לשני מינים הנמצאים בסכנת הכחדה, לצב הים הירוק ולתחש המשכן.
פנים השמורה הוא סביבה הררית המאוכלסת בחיות בר מגוונות, הכוללות מספר מינים בסכנת הכחדה. ואדי כיד, ששפכו נמצא בדרום השמורה, הוא אחד מאגני הניקוז הגדולים ביותר הנשפכים אל מפרץ אילת בצד המצרי. ניתן להתייחס אליו כוואדי הצמחי ביותר בכל רחבי המפרץ, עם המצבור הגדול ביותר של סלוודורה פרסית.
בשמורת נבק יותר מ-20 מינים המצויים בסכנת הכחדה בעולם. המינים המשמעותיים ביותר שעבורם שמורת נבק יכולה לתרום לשימור הגלובלי שלהם הם צבים ימיים, כרישים, תחשאים, שחף לבן עין, צבי הנגב ויעל נובי.
האזור מאוכלס על ידי בדואים המשתייכים לשבט אל-מזינה. חלק מהם עדיין שומרים על אורח חייהם המסורתי במידה רבה, כולל פרנסה על דיג, מרעה ותיירות. באזור יש אתר ארכאולוגי בוואדי סיאלת דלאל (Wādī Sayyālat Dalāl). המערכות הטבעיות בשטח השמורה עדיין שלמות ולא התרחש פיתוח באזור, למעט כרייה וחציבת אלביט (מינרל) בוואדי אל סמרה (ממזרח לראס אתנתור שבצפון השמורה (Samrā’ Wādī)) וממכרה הנחושת הישן שאינו פעיל.
נבק.
בעבר, נווה מדבר קטן בחוף מפרץ אילת ובו מספר תמרים לא מטופחים, שבדואים עניים היו פוקדים אותה לעיתים. נבק נמצאת כ-24 קילומטרים מצפון לשארם א-שייח'. פירוש השם הוא פרי עץ השיזף, (העץ הנקרא סדר ועל שמו ראס סודר וואדי סודר). כיום יש בנבק מלונות ומתקני ושרותי תיירות והיא מהווה את גבולה הדרומי של שמורת נבק. באזור נבק רוחב המלחה מהחוף עד ההרים הוא כ-6 קילומטרים. בחלקה המזרחי (הסמוך לים) היא בעל אופי טיני, במרכזה היא בעלת אופי חולי ובמערב היא גסת גרגר וחצצית. חלק גדול מרוחב המלחה מוצף בזמן הגאות.
לפני מלחמת סיני הקים הצבא המצרי מוצב במקום. המוצב נועד לחסום כוח שיגיע מוואדי כיד לכיוון ראס נצרני ושארם א-שייח'. המוצב ננטש לפני הגעת חטיבה 9 אליו (אף על פי שכוח מצרי נשלח לחסימת פתח ואדי כיד).
פלורה.