נפטר ביום טוב אחרון של פסח בשנת ש"מ (1580) והניח אחריו שני בנים: רבי שלמה שהיה רב במצרים ורבי יוסף מחכמי צפת ומגדולי הפוסקים בדורו [אשר כתב את תולדותיו בהקדמת ספרו צפנת פענח].
ספריו.
50 שנה לאחר מותו הדפיסו בניו את שני כרכי תשובותיו הכוללים כ-800 תשובות לשאלות שנשאל בענייני הלכה.
בחייו נדפסו ספריו: קרית ספר (ונציה שי"א) שבו בירר בכל דין במשנה תורה לרמב"ם אם הוא מדאורייתא, או על פי שלוש עשרה מידות שהתורה נדרשת בהן, או לפי הלכה למשה מסיני או מדברי חכמים ותקנותיהם. וכן ספרו "בית אלהים" (ונציה של"ו) כולל שלושה חלקים: שער התפילה, שער התשובה, ושער העיקרים (בדפוס ראשון נקרא שער השלישי בשם שער העיקרים בדפוסים מאוחרים נקרא בשם שער היסודות כי בו מבאר את יסודות הדת). לספר צורף גם פרק מיוחד הכולל ביאור על פרק שירה.
בנוסף, חיבר פירוש על "התחיה והפדות" מאת רס"ג וספר "אגרת גאולת עולם", כמו כן הוא הראשון שחיבר ביאור על פרק שירה.
כמו כן כתב לעצמו קיצור לתשובות הרשב"ש והרשב"ץ ולספר יוחסין.
המבי"ט השאיר כתבים מעטים בקבלה על ספר הפליאה, הנמצאים באוסף גרשם שלום, בספרייה הלאומית בירושלים, ונדפסו בקובץ מקבציאל.
המבי&quot;ט
רבנו גרשום
רבנו גרשום (מכונה רבינו גרשום מאור הגולה או רגמ"ה; ד'תש"ך 960 – ד'תשפ"ח 1028) היה מגדולי חכמי ישראל ומנהיג יהדות אשכנז במאה ה-11.
ביוגרפיה.
נולד לרבי יהודה אותו הוא מזכיר פעמים רבות בתשובותיו, ובפזמונים שונים. לא ידוע על משרה רשמית בה החזיק אביו.
באשר למקום לידתו אין מידע מוצק, והיסטוריונים של היהדות העלו השערות שונות. גרץ כתב שנולד באחת מערי צרפת, ושלמה אידלברג שההדיר את תשובותיו הסיק מדברי חכמי צרפת ואשכנז שהתכתבו עמו שנולד בצרפת או באחת מערי לותרינגיה. על בסיס המסורת המצוטטת בתשובת מהרש"ל המכנה אותו "ר' גרשון ממי"ץ" הסיקו חוקרים, ביניהם הרב משה גידמן, כי נולד בעיר מץ, אולם יש הסבורים שזהו שיבוש של שם העיר מיינץ, בה התגורר בהמשך חייו. בצעירותו שימש כמלמד תינוקות.
גם שנת פטירתו המדויקת שנויה במחלוקת. שנת ד'תשפ"ח 1028 היא המקובלת על החוקרים, ומבוססת על כתב יד בספריית הבודליאנה שנוקב בשנה זו. ברשימת רש"ל נאמר שרבנו גרשום נפטר בשנת ד'ת"ת (1040) אך אפשר שמדובר בתאריך "עגול" ולא מדויק. קיימת גרסה מפליגה בהרבה המאחרת את פטירת רבנו גרשום עד לזמן מסע הצלב הראשון, בגרסה זו אחזו ספר יוחסין השלם ושי"ר, אך אם היא נכונה יש לאחר את זמן לידתו ובעקבות תאריך הכתובה לקבוע שנפטר בגיל מופלג של למעלה מ-110 שנים.
משפחתו.
אחיו, כפי הנראה צעיר ממנו, היה רבי מכיר בן יהודה, חכם גדול ומחבר "אלפא ביתא דר' מכיר", תרגום מילים תלמודיות לצרפתית. הספר אבד, אך מוזכר בפירוש רש"י לתורה. אברהם גרוסמן הראה כי צאצאיו של רבי מכיר היו מראשי חכמי אשכנז בדור של גזרות תתנ"ו.
לפי רשימת יוחסין מן המאה ה-14, היה לו בן בשם רבי אליעזר שהיה ראש ישיבה, אך לדברי אביגדור אפטוביצר מדובר במסורת מסופקת ומפוקפקת שאין לה אישור ממקור אחר.
ואולם ידוע כי בן אחר שלו, ואולי גם אשתו של רבנו גרשום, התנצר, אולי בעל כורחו, ומת כנוצרי. רבנו גרשום ישב עליו שבעה, וסיפור המאורע השתמר בספר "אור זרוע" בהלכות אבלות (סימן תכח): . בעקבות תיאור זה כתבו אחדים מן החוקרים שרבנו גרשום התאבל עליו בעקבות המרת דתו, אך בדברי ראשונים מאוחרים יותר כמו מהר"ם מרוטנבורג וספר המרדכי שציטטו את הסיפור, נכתב כי ישב עליו ארבעה-עשר ימי אבל רק כאשר מת.
אשתו השנייה, בונא בת ר' דוד הייתה אלמנה כאשר נישאה לו, כתובה דאירכסא שכתב לה בשנת 1013 נמצאה ופורסמה.
מוריו.
רבו המובהק היה רבנו יהודה הכהן ליאונטין (הזקן), עליו כתב:
בכתביו לא מזכיר רגמ"ה מורים אחרים שלו בשמם, אלא בציון הכללי "מרבותי"; אמנם, הרש"ל מציין שרגמ"ה קיבל מתורת רב האי גאון. ציון זה, מבטא את היחס המקובל אל רגמ"ה כדמות המכוננת והמבססת של המרכז התורני באשכנז לאחר שקיעת המרכז התורני בבבל וסיום תקופת הגאונים, אך אין ידיעות על כך שרגמ"ה יצא לבבל או שרב האי הגיע לצרפת ואשכנז. ואולם לפי סדר הדורות היו קשרים בין האישים; רגמ"ה למד אצל גאוני בבל נוספים כמו רבינו חננאל ורב ניסים גאון, וגיסו של רב האי גאון, רבנו אליהו הזקן, היה תלמידו של רגמ"ה.
כתביו.
בדפוס וילנא נדפס על הדף פירוש המיוחס לו בסדר קדשים ובמסכתות תענית וב"ב. אברהם אפשטיין הסיק שלמעשה הפירוש נכתב בידי תלמידי תלמידיו, ומכונה בשם "קונטרס מגנצא". הוא גם טען שרבנו גרשום כלל לא חיבר פירוש לתלמוד, שהרי חכמי אשכנז וצרפת לא הביאו בשום מקום מפירושו לתלמוד. ישראל מ' תא-שמע חלק עליו ואמר שרבנו גרשום חיבר פירוש לתלמוד שאף היה לעיני רבים מהראשונים, וחלקים ממנו משוקעים בקונטרס מגנצא. ברשימות ספרים מהגניזה הקהירית נזכרו פירושיו למסכתות בבא קמא ובבא בתרא.
בתשובותיו בהלכה הוא תקיף ומקובל בפיו מטבע הלשון: "אשיב לפי מה שהראוני מן השמים".
הוא חיבר סליחות ופיוטים שבהם הוא משמיע את זעקת עם ישראל המעונה לפני אביו שבשמים:
רבים מפיוטים אלה כתב בעקבות הצרות שבאו על יהודי צרפת ואשכנז בשנים 994, 1007, 1010.
כמו כן, הרגמ"ה פתח במגנצא מוסד ללימוד התלמוד וכיסוד הלימוד קבע את המקרא, כלומר, יש לדעת ידיעה יסודית בתנ"ך לפני שניגשים לתלמוד ומשום כך עסק בלימוד מסורה.
בשנת התשט"ז, 1956, יצא לאור ספר ליקוט של תשובות שכתב רבנו גרשום, מתוך כתבי יד וספרים של הראשונים.
תלמידיו וממשיכי דרכו.
ידועים ארבעה תלמידים מובהקים של רגמ"ה: רבי יהודה בן מאיר הכהן, רבי אליעזר הגדול, רבי יעקב בן יקר ורבי יצחק בן יהודה. לפי רשימת רש"ל היה גם רבי אליהו הזקן מתלמידיו.
רש"י כתב עליו: "רבינו גרשום זכר צדיק וקדוש לברכה שמאיר עיני גולה וכולנו מפיו חיין וכל בני גלות אשכנז וכיתים (כנראה איטליה) תלמידי תלמידיו הן". מרש"י ואילך מוזכר הרגמ"ה כמאור עיני הגולה אצל חכמים רבים מגדולי אשכנז וצרפת, ואכן, רוב חכמי הדור הבא באשכנז היו תלמידיו. חכמים אלו כונו בשם "חכמי לותיר" (על שם לותרינגיה), ביניהם רבי יעקב בן יקר, ורבי יצחק בן יהודה, שהיו רבותיו של רש"י, רבי אליעזר הגדול שישב בראשות הישיבה לאחר פטירת רגמ"ה, רבי יהודה הכהן מחבר ספר הדינין.
תלמיד חבר לרגמ"ה, מבוגר במעט מרבינו גרשום, ומפורסם מאוד, היה רבי שמעון הגדול ממגנצא, מגדולי פייטני אשכנז, ואחי אמו של רש"י.
תקנותיו והשפעתן.
"חרם דרבנו גרשום" הפך למושג מפורסם בדיני אישות, אף כי אינו מוזכר כמעט בקרב תלמידיו ותלמידי תלמידיו. שתי התקנות הידועות ביותר המיוחסות לו אסרו על ריבוי נשים ועל גירוש אישה בעל כורחה, אף שההלכה במקורה אינה אוסרת שני דברים אלו. בנוסף מפורסמת גם תקנה שלו שנועדה לעגן את הזכות לפרטיות: אין לאדם לפתוח את מכתב חברו. על פי כמה מקורות, נקבע שתוקף התקנות יעמוד עד סוף האלף החמישי העברי, אך מכל מקום גם לשיטות אלו נהגו לאסור גם לאחר סוף האלף החמישי. קהילות אשכנז קיבלו עליהן את התקנות האלה, ואילו קהילות הספרדים ויהודי תימן, לא קיבלו אותן עליהן.
האגדה על כליאתו ונשותיו.
אגדה הקושרת את תקנת חרם דרבנו גרשום עם סיפור חייו של רבנו גרשום עצמו והסגרתו בידי אשתו השנייה באשמת מעילה לידי בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית, נכתבה בידי הרב מאיר להמן בגרמנית והתפרסמה בעיתונו דער איזראעליט. תרגום של הסיפור לעברית פרסם יוסף ליב פטוחובסקי בהמשכים בכתב העת הלבנון בשנים 1871-1872. הסיפור נדפס בשם "רבנו גרשום מאור הגולה" בתרגום לעברית של מ. צבי בשנות ה-60 בתוך סדרת כתבי מ. להמן בהוצאת נצח.
גרסה חרדית-חסידית של הסיפור הופיעה בסדרת "מסיפורי צדיקים" של ספריית מחניים בשם "הכיסא המלכותי" (ספרון 42), בעוד בגרסה המקורית מתכנן רבנו גרשום לכלוא במגדל במקומו את מליטה אשתו הבוגדת והיא נופלת אל מותה בעת ניסיונה להימלט, בגרסה לילדים מי שנכלא במקום רבנו גרשום הוא השר ג'ון (יוהאן במקור הגרמני) שהביא לכליאתו של רבנו גרשום.
יוני רכטר
יוני רכטר (נולד ב-18 בנובמבר 1951) הוא מוזיקאי, זמר, מלחין, מפיק ומעבד מוזיקלי ישראלי. חתן פרס א.מ.ת למוזיקה ופרס אקו"ם למפעל חיים.
ביוגרפיה.
רכטר נולד בתל אביב, בנם של האדריכל יעקב רכטר ושל המורה שרה שפיר. אחיה של המאיירת מיכל לויט ואחיהם למחצה של השחקנית דפנה רכטר והאדריכל אמנון רכטר. בגיל שמונה החל לנגן בפסנתר ובגיל 15 החל לכתוב מוזיקה. השיר הראשון שהלחין היה "דמעות של מלאכים" למילותיו של חברו לכיתה דן מינסטר. בגיל זה גם הקים שלישיית ג'אז.
בנוסף לעיסוקו במוזיקה, בימי לימודיו בתיכון (תיכון חדש), שיחק כדורסל בהפועל צפון תל אביב, קבוצת בת של הפועל תל אביב (כדורסל), אשר שיחקה בליגה השנייה.
שנות השבעים.
רכטר החל את שירותו הצבאי בחיל המשטרה הצבאית, לאחר מכן עבר טירונות בבית הספר לחי"ר וקורס משנים טכניים בחיל התותחנים. לאחר הקורס הצטרף ללהקת חיל התותחנים. הוא שירת כקלידן, בתוכניתה "לה בומבה", שעלתה ב-1970.
לאחר שחרורו המשיך בלימודי מוזיקה באקדמיה למוזיקה, אך עזב אותם לאחר שדני סנדרסון הזמין אותו ב-1972 להצטרף ללהקת "כוורת". רכטר שימש כקלידן ופסנתרן הלהקה עד 1976, לצדם של גידי גוב, סנדרסון, יצחק קלפטר, מאיר פניגשטיין, אלון אולארצ'יק ואפרים שמיר. רכטר שר סולו אחד בלבד במסגרת הלהקה, שיר מחאה פארודי ("אנטיביוטיקה"), שאת מילותיו כתב. כיוצר הלחין לבדו בלהקה את "סוף ההצגה הלילה" והלחין במשותף עם סנדרסון את "מדינה קטנה" (שניהם מהאלבום השלישי "צפוף באוזן").