בהמשך נופל הערוץ במפל בגובה של 100 מטר ואחריו, מפתח מעוק באורך כשני קילומטר, בסלעי הדולומיט. בתוך המעוק מכתשות וגבים המתמלאים לאחר שיטפון. בסוף המעוק, מפלס הנחל את דרכו בתוך סלעי חוואר הלשון של דרום מישור עמיעז. הנחל נשפך בעבר לים המלח, סמוך לשער של מפעלי ים המלח, אך כיום מופנה לתעלה שמנקזת אותו דרומה לאזור נחל אדמון ומלחת סדום. שטח אגן הניקוז של הנחל הוא כ-80 קילומטר רבוע. יובליו העיקריים, מקבילים לו מצפון, והם נחל עמיעז, יחד עם יובלו הגדול נחל חמרמר, ונחל עזגד.
זיהום הנחל.
ב-30 ביוני 2017 זוהם הנחל על ידי זרימת שפכי גבס חומציים ממפעל רותם אמפרט כתוצאה מקריסת קיר בגובה 60 מטרים במאגר שפכים במפעל. בעקבות הדליפה נחסם לסירוגין במשך 24 שעות קטע בכביש 90 שבין מפעלי ים המלח לצומת כיכר סדום. על פי אומדנים שפורסמו על ידי רותם אמפרט זרמו כ-100 אלף קוב של שפכים לאורך 20 קילומטרים בנחל אשלים. הדליפה גרמה למותם של בעלי חיים, בכללם כשליש מהיעלים בנחל אשלים. המשרד להגנת הסביבה פתח בחקירה פלילית
כנגד רותם אמפרט ומנהליה.
המים המזוהמים זרמו לברכות אגירה בתחומי מפעלי ים המלח ומפעל המגנזיום, בשטח נוצר אגם חדש מדרום למפעל המגנזיום. בשטח קיים חשש כי מי הזיהום יפגעו במי מלחת סדום.
באותה עת נערכו מספר הפגנות נגד חברת כימיקלים לישראל, האחראית העיקרית לזיהום נחל אשלים.
ביוני 2020 נפתח הנחל מחדש למבקרים לאחר סדרת בדיקות שהראתה שלמבקרים בנחל לא נשקפת סכנה ממזהמים ובפרט לא מפלואוריד.
ארבע שנים לאחר הזיהום בנחל אשלים, מחקר מראה שסביבתו עדיין נגועה בחומרים רעילים. הזיהום פוגע בין השאר ביכולת נביטת זרעים של צמחים, וגורם נזק לקרומים ביולוגיים על הקרקע החיוניים להתפתחות הצומח והחי בסביבה מדברית. הזיהום בנחל עצמו נותר משמעותי והוא יוסיף להשפיע לרעה על הצומח והחי עוד עשרות שנים לפחות.
אוקונור
מוס (פירושונים)
ביישינקוביץ
ביישינקוביץ (בבלארוסית: Бешанко́вічы; ברוסית: Бешенко́вичи, "ביישיינקוביצ'י"; בפולנית: Bieszenkowicze, "ביישנקוביצ'ה"; לעיתים מתועתק כ-Biešankovičy) היא עיר נמל על נהר דווינה המערבית, השוכנת במחוז ויטבסק שבבלארוס. העיר ממוקמת כ-51 קילומטרים מבירת המחוז ויטבסק, על קו מסילת הרכבת בין אורשה (Orsha) ולפל (Lepiel). בשנת 2004 מנתה אוכלוסיית העיר כ-8,200 נפש.
תולדות העיר.
האזכור הראשון לעיר בכתובים הוא משנת 1460. מקור השם הוא במילה "בֶּשֶׁן", שפירושה "מים מהירים".
בראשית המאה ה-16 היה הכפר ביישינקוביץ' חלק מהדוכסות הגדולה של ליטא ונשלט בידי נסיכים לבית דרוצקוי-סוקולינסקי (Drutskoy-Sokolinsky). באמצע המאה, בשנת 1552, מנה הכפר 34 בתים.
בשנת 1630 נרכש הכפר בידי ספגה (Sapega), הוויווד של וילנה (המפקד הצבאי של האזור), והחל להתפתח במהירות. בשנת 1634 הוענקו לכפר זכויות מגדבורג, ובו בזמן נבנו בכפר בתי אבן חדשים וירידים שהתקיימו מדי חצי שנה משכו אלפי מבקרים מהמדינות הסמוכות.
לאחר חלוקתו הראשונה של האיחוד הפולני-ליטאי בשנת 1772 עברה כמחצית הכפר (כ-500 בתים) לשליטתה של האימפריה הרוסית, ובשנת 1793 הצטרפה אליה מחציתו השנייה של הכפר. לקראת סוף המאה ה-18 היה ביישינקוביץ' לכפר באויזד (Uyezd, אזור מנהלי באימפריה הרוסית) לפל (Lepiel) ומאוחר יותר הפך למרכז הוולוסט (Volost, תת-אזור מנהלי באויזד).
בשנת 1897, במסגרת מפקד האוכלוסין הגדול של האימפריה הרוסית, נמנו ביישוב 4,423 תושבים, 1,099 בתים, בית דואר, טלגרף, ארבעה בתי ספר, 127 חנויות ובית חולים. בתקופה זו התקיים רוב יהודי בעיירה, שבשנת 1900 מנתה הקהילה היהודית בה 3,182 חברים, מהם 576 היו אמנים. בעיירה עמד בית כנסת, פעלו שלושה ארגוני צדקה והתקיימו מספר תלמודי תורה.
תחת שלטון ברית המועצות הפכה העיירה לעיר והייתה למרכזו של ראיון למשך מספר שנים. לאחר מכן הפכה העיר לחלק מהאובלסט של ויטבסק.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפלה ביישינקביץ' תחת שליטה גרמנית וכמעט ונהרסה כליל. 10,276 איש מהעיר ומהראיון נרצחו, וב-11 בפברואר 1942 הקהילה היהודית הושמדה. העיר שוחררה ב-25 ביוני 1944 בידי החזית הבלטית הראשונה.
העיר כיום.
מרכז העיר מתהדר בבתים בני שתיים ושלוש קומות, והעיר מתפתחת בעיקר לכיוון דרום-מערב. בעיר שני בתי ספר ציבוריים, בית ספר למוזיקה ובית ספר לחינוך גופני, היכל תרבות, מרכז אמנים, ספרייה ומוזיאון היסטורי מקומי. בעיר יוצא לאור העיתון "זריה" (Zarya).
האתרים ההיסטוריים-תיירותיים בעיר כוללים קברי המונים של חיילים סובייטיים ממלחמת העולם השנייה, תל התהילה, ארמון וגנים מהמאות ה-18 וה-19 (היחידים הבנויים בסגנון צרפתי בבלארוס כולה) וכן כנסיית אליהו הקדוש, שנבנתה ב-1870.
העיסוקים המסורתיים בעיר הם קדרות, הכנת סבונים וייצור רעפי עץ.
מחוז ביישינקוביץ'.
בשנת 1924 הוקם מחוז ביישינקוביץ' במרכז האובלסט של ויטבסק. המחוז משתרע על פני 1,400 קילומטרים רבועים ומתגוררים בו למעלה מ-21,000 איש ואישה ב-242 נקודות יישוב. הוותיקות שבהן, בנוסף לביישינקוביץ, הן בושייקובו (Bochejkovo), אוסטרובנו ואולה.
חקלאות היא המגזר הכלכלי המוביל במחוז והענפים המרכזיים בה הם מוצרי חלב, בשר, דגנים ופשתה. חברות תעשייתיות באזור מייצרות אוכפים, מוצרי עץ, סיבי פשתה, דודי חימום ומוצרי מזון שונים.
כחמישית משטח המחוז מיוערת ונמצאים בו 55 אגמים, מאפיינים המעודדים תיירות וציד.
בית ספר אביחיל
יצחק לוין (פסיכולוג)
יצחק לוין (1 באוקטובר 1924 – 15 בינואר 2008, ח' בשבט תשס"ח) היה חלוץ בחקר השינה והחלום, מייסד המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ו"המעבדה לחקר השינה והחלום", ממניחי היסוד של "המכללה האקדמית יהודה ושומרון" (לימים אוניברסיטת אריאל).
קורות חיים.
יצחק לוין נולד בחיפה לחוקר התלמוד בנימין מנשה לוין (ב"מ לוין).
בשנת 1950 הוסמך באוניברסיטה העברית בירושלים בפילוסופיה, פסיכולוגיה וביולוגיה. את הדוקטורט שלו סיים במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת המדינה של ויין (Wayne State University) בדטרויט שבארצות הברית, עם דיסרטציה שכותרתה: "The effect of reward on the experience of pain". שהה כעמית מחקר והמשיך לתוכנית בתר-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
מאוחר יותר חזר לישראל, ובשנת 1966 ייסד את המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ועמד בראשה עד שנת 1969. בנוסף ייסד את המעבדה לחקר השינה והחלום שהייתה הראשונה מסוגה בישראל. לוין כיהן כדקאן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן, ובהמשך שימש ראש החוג המשולב למדעי החברה שם. בשנים 1975 עד 1978 שימש כדקאן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן ולאחר-מכן עמד בראש החוג הרב-תחומי למדעי החברה.
עיקר מחקריו היו בתחום של הפסיכולוגיה של שינה וחלומות, שבהן כתב מספר ספרים. לוין אף חקר את חלומותיהם של לוחמים תחת מצבי מתח וקרבות. התמחותו של פרופ' לוין בחקר החלום הקנתה לו מעמד בינלאומי בתחום זה, והוא הוזמן לשמש כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות באירופה, ארצות הברית וקנדה.
פרופ' לוין ומשפחתו נמנו עם קבוצת המשפחות הראשונות שהתיישבו בשנת 1976 בקדומים. זמן קצר לאחר שהתיישב בקדומים, החל פרופ' לוין ללמד בביתו קורסים בפסיכולוגיה לקבוצה מתושבי היישוב. ביוזמתו של פרופ' לוין, התקבלה בסנאט של אוניברסיטת בר-אילן ביוני 1976 החלטה להכיר בקורסים שניתנו בביתו של פרופ' לוין בקדומים כקורסים של אוניברסיטת בר-אילן; בכך למעשה נטמן הזרע ממנו נבטה והתפתחה אוניברסיטת אריאל.
עם התפתחות מכללת יהודה ושומרון בקדומים, ולאחר-מכן באריאל, המשיך פרופ' לוין ללמד קורסים בפסיכולוגיה, שימש בתפקיד ראש החוג לפסיכולוגיה וחינוך, והיה פעיל במוסדות השונים של המכללה. בשנים 1986–1987, שימש בתפקיד הראש האקדמי הראשון של המכללה.
חיים אישיים.
היה נשוי לשרה לבית הרטמן, ואב לבן ולשתי בנות.
לסטר יאנג
לסטר יאנג (באנגלית: Lester Young; 27 באוגוסט 1909 - 15 במרץ 1959) אחד מנגני הסקסופון טנור החשובים ביותר במאה העשרים. נגינת הג'אז של יאנג, שזכה לכינוי Prez (קיצור של President - היינו, נשיא הג'אז) מהזמרת בילי הולידיי, שינתה את הגישה לסקסופון לחלוטין. בין המוזיקאים שציינו אותו בתור אלילם נמנה צ'ארלי פארקר. אמנם הכלים המועדפים שלו היו סקסופון וקלרינט, אך הוא ניגן גם בחצוצרה, בכינור ועל מערכת תופים.
שנותיו הראשונות.
לסטר יאנג נולד במיסיסיפי וגדל במשפחה של מוזיקאים; אביו היה מורה למוזיקה, ואחיו מתופף וזמר. משפחתו של יאנג נדדה זמן מה מדירה לדירה עד שהשתקעו במיניאפוליס. אביו לימד אותו לנגן בכינור, תופים, וחצוצרה בנוסף לסקסופון. בצעירותו ניגן יאנג בהרכב של משפחתו, עד שסירב להופיע עימהם בדרום, שם חוקי ג'ים קרואו היו בתוקף.
עם קאונט בייסי.
אחרי ניסיון עם מספר הרכבים, פריצתו הגדולה לתודעה הייתה כשהצטרף אל קאונט בייסי בשנת 1933. נגניתו של יאנג הייתה רגועה, בניגוד לסגנון האגרסיבי של קולמן הוקינס, הסקסופוניסט הנחשב ביותר בשנים אלו.
יאנג עזב את בייסי כדי להצטרף להרכבו של פלטשר הנדרסון, אך כאשר זה הפעיל עליו לחץ לנגן כמו הוקינס שקדם לו בהרכב, הוא עזב. יאנג ניגן גם כחצי שנה בהרכבו של נגן הטובה וסקסופון הבס אנדי קריק, אך לבסוף שב אל בייסי ואל תזמורת "קאונט בייסי וברוני הקצב". בשנת 1937 הקליט מגלה הכישרונות ג'ון האמונד את התזמורת, הקלטה זו הייתה להקלטה המוקדמת ביותר של יאנג.
במקביל לעבודתו בתזמורת של בייסי, לסטר יאנג ניגן במספר הרכבים קטנים, חלקם כמוביל וחלקם לא. הוא ניגן עם מוזיקאים כמו ג'ו ג'ונס, פרדי גרין ובילי הולידיי.
שנות הארבעים.