חיסול מדיניות השיקום אוהדת השחורים בדרום הייתה אחת מהסיבות הראשיות להשתלטות הדמוקרטים עליו. הדמוקרטים הצליחו להשיג שליטה בבית הנבחרים בפעם הראשונה מאז 1861, ובנוסף הרוב הרפובליקני בסנאט הצטמק. הסיבה הייתה כישלון המדיניות של הרפובליקנים בדרום. השחיתות ומינוי המקורבים של גרנט, בנוסף לשמועות שתכנן לרוץ לעוד כהונה, הובילו להתנגדות. התנגדותו לרפורמה בשירות הציבורי הובילה לעוד התנגדות כלפיו, והמשבר הכלכלי היה הקש ששבר את גב הגמל. מספר המובטלים פגע ברפובליקנים. בנוסף לכך, העובדה שהרפובליקנים היו מזוהים עם "תנועת ההתנזרות" שהתנגדה לאלכוהול, הרחיקה מהם את הקהילה הגרמנית.
כלכלה.
הוטו על חוק האינפלציה.
הצמיחה התעשייתית המהירה לאחר מלחמת האזרחים חוסלה במשבר של 1873. בנקים רבים פשטו רגל כתוצאה ממתן הלוואות, והציבור היה חרד. בניסיון לרסן את המדיניות המוניטרית, שחרר מזכיר האוצר ויליאם אדמס ריצ'רדסון עוד 26 מיליון דולר בשטרות לכלכלה. היסטוריונים טענו שהמדיניות הכלכלית לא הייתה מספקת, ושחלקה אף לא הייתה חוקית. ב-1874, הציע הקונגרס חוק אינפלציה שיתניע את הכלכלה, והעביר חוק ב-1874 שהיה אמור להכניס עוד 14 מיליון דולרים בשטרות. הבנקאים המזרחיים לחצו על גרנט לבטל את החוק מפני שהסתמכו על איגרות חוב ועל משקיעים זרים שהשקיעו בזהב. הקבינט היה מפולג בנוגע לנושא, והמילטון פיש איים להתפטר אם גרנט יחתום על החוק. ב-22 באפריל 1874, לאחר ששקל את הנושא, החליט גרנט להטיל וטו על החוק, למרות הבחירות הקרבות, כי האמין שהחוק יפגע באשראי של המדינה.
חוק חידוש המטבעות.
ב-14 בינואר 1875, חתם גרנט על חוק חידוש המטבעות. הוא בירך על העברת החוק. החוק של הסנאטור ג'ון שרמן קבע שהחל מ-1 בינואר 1879, הממשלה תקנה את הכסף מנייר במחזור בתמורה לזהב ולכסף. החוק נועד להקטין את כמות השטרות במחזור. החוק נועד לייצב את המטבע ולהצמיד את ערך המטבע לזהב. בעידן ללא פדרל ריזרב לשליטה על האינפלציה, החוק ייצב את הכלכלה, וגרנט החשיב אותו לאחד מהחוקים החשובים שהעביר.
מדיניות חוץ.
תקרית וירג'יניוס.
ב-31 באוקטובר 1873, כשספינת הקיטור "וירג'יניוס" הובילה חומרי גלם ומתנדבים לסיוע למרד הקובני (תוך הפרת החוק האמריקני והספרדי), פשטו עליה והיא נלקחה לקובה. לאחר משפט חפוז, הוציאו להורג הקצינים הספרדים את המתנדבים, שמונה מתוכם אזרחים אמריקנים. הפקודות לדחיית גזר הדין ממדריד הגיעו מאוחר מדי. ארצות הברית וספרד כמעט יצאו למלחמה. מזכיר המדינה פיש ניגש למשבר ברוגע, ובעזרת חקירה הגיע למסקנה שלספינה לא הייתה זכות לשאת את הדגל האמריקני. אמיליו קסטלר, נשיא הרפובליקה הספרדית, הביע חרטה על התקרית והיה מוכן להגיע להסכם פיצויים. פיש וגרנט הגיעו להסכם בו הספרדים החזירו את הספינה, שילמו פיצוי למשפחות ההרוגים, והצדיעו לדגל האמריקני.
הסכם סחר חופשי בהוואי.
בדצמבר 1874, סעד גרנט בבית הלבן עם מלך הוואי, שרצה להתיר יבוא של סוכר מהוואי, ללא מכס, אל ארצות הברית. גרנט ופיש הגיעו להסכם סחר חופשי ב-1875 עם ממלכת הוואי, והכניסו את תעשיית הסוכר של האי אל הכלכלה האמריקנית.
מלחמת ליבריה-גרבו.
ארצות הברית הצליחה לסיים את המלחמה בין ליבריה ושבט הגרבו ב-1876 כששלחה ספינה לליבריה. ג'יימס מילטון טרנר, השגריר השחור הראשון מארצות הברית, ביקש לשלוח את הספינה כדי להגן על רכוש אמריקני בליבריה, מושבה אמריקנית בעברה. לאחר הגעת הספינה, הגיע טרנר להסכם בין הצדדים שהוציא סוחרים זרים מליבריה.
שחיתות ורפורמות (1873–1877).
השערוריות והשחיתות המשיכו להיחשף במהלך כהונתו השנייה של גרנט. הדמוקרטים והרפובליקנים הליברלים השתלטו על בית הנבחרים וערכו וועדות רבות לצורך חשיפת השחיתות. השחיתות המרכזית הייתה "הונאת הוויסקי", שבה נחקר גרנט עצמו. גם השגריר בבריטניה השתמש בשמו כדי לעודד השקעות במכרה כסף בריטי. שורשים להונאות בחברת אשראי עוד נוצרו בתקופת לינקולן וג'ונסון, אולם נחשפו בתקופת גרנט.
תקרית סאנבורן.
ביוני 1874, העניק מזכיר האוצר ויליאם אדמס ריצ'רסון חוזים פרטיים לאדם בשם ג'ון סאנבורן, שגבה מיסים באופן בלתי חוקי ומופקע. הרווחים הועברו לריצ'רדסון ולסנאטור בנג'מין באטלר, ואילו סאנבורן טען שהתשלומים היו "הוצאות". הסנאטור באטלר כתב פרצה בחוק שאפשרה לסאנבורן לגבות את הכסף, אולם סאנבורן לא גילה עם מי התחלק ברווחים.
פראט ובויד.
באפריל 1875, נחשף שהתובע הכללי ג'ורג' הנרי ויליאמס קיבל שוחד בצורת מתנה לאשתו מאיגוד סוחרים, פראט ובויד, כדי לא לחקור אותם. גרנט אילץ אותו להתפטר ב-1875.
פרשת דלאנו.
ב-1875, השחיתות וחוסר היעילות חגגו במחלקת הפנים. המזכיר קולומבוס דלאנו לקח שוחד כדי להעניק קרקעות בצורה לא חוקית, ונאלץ להתפטר ב-15 באוקטובר 1875. דלאנו גם העניק חוזים לבנו, ג'ון דלאנו, ולאורוויל, אחיו של גרנט. לא דלאנו ולא גרנט עבדו במסגרת החוזים. המחלקה לענייני אינדיאניים נשלטה בידי פקידים מושחתים וסוכנים מזויפים שהרוויחו על גבם של השבטים. ההונאה נמצאה גם במשרד הפטנטים, כשפקידים מושחתים מעלו בכספים. דלאנו סירב לרפורמות שגרנט הציע.
באוקטובר 1875, מינה גרנט את זכריה צ'נדלר למזכיר הפנים. צ'נדלר טיהר את משרד הפטנטים ואת המחלקה לענייני אינדיאנים כשפיטר את הפקידים המושחתים והרחיק את הסוכנים המזויפים.
חיסול הונאת הוויסקי.
במאי 1875, גילה מזכיר האוצר בנג'מין בריסטו שמיליוני דולרים מכספי המיסים הועברו לקבוצה של ייצרני וויסקי. הוא הגיש כתבי אישום ורבים נכנסו לכלא. אורוויל באבקוק, מזכירו האישי של גרנט, הואשם וזוכה במשפט. התובע הכללי החדש, אדוארדס פיירפונט, שיתף פעולה עם בריסטו כדי להתנגד לשחיתות בכהונה השנייה של גרנט. הונאת הוויסקי הקיפה את כל המדינה, וב-1875 כבר הפכה לארגון פשע. החקירה הובילה ל-230 כתבי אישום, 110 הרשעות, והחזרה של שלושה מיליוני דולרים אל מחלקת האוצר. בריסטו ופיירפונט הראו לגרנט ראיות למעורבותו של באבקוק, וגרנט שאל אותו על כך. באבקוק הסביר שהראיות לא הוכיחו את קשרו להונאה. גרנט העיד לטובת מזכירו ובאבקוק זוכה, אולם התקרית פגעה במוניטין של גרנט.
הונאת תחנות הסחר.
במרץ 1876, נחשף שמזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ לקח שוחד בתמורה להשארת תחנת סחר אינדיאנית באזור פורט סיל. בלקנאפ התפטר וזוכה בסנאט. הרווחים באו על חשבון האינדיאנים שהיו אמורים לקבל מזון וביגוד מהממשלה. באפריל 1876, דרש גרנט מהקולונל ג'ורג' קסטר להעיד בפני הקונגרס חודש לפני אורוויל, אחיו של גרנט, ובלקנאפ. היו שמועות שקסטר דיבר עם העיתונות בנוגע לרווחים מתחנת הסחר. קסטר הלך לבית הלבן כדי לפתור את העניינים, אולם גרנט סירב לפגוש אותו. כשקסטר חזר ב-3 במאי לעמדה שלו, הוא פוטר מהפיקוד ונאסר עליו להשתתף במערכת בלק הילס עד שלחצים מהצבא הובילו לכך שגרנט אישר לו להשתתף, בתנאי שלא יביא איתו עיתונאים.
קטליזם.
במרץ 1876, הואשם מזכיר הצי ג'ורג' רובסון בידי וועדת החקירות הדמוקרטית שהעניק חוזים יוקרתיים לעסק של אלכסנדר קטל, שמכר חיטה, בתמורה לנדל"ן ולתשלום חובות. החקירה חשפה שהמזכיר רובסון גרף 15 מיליון דולרים שיועדו לשיפוץ הצי. מכיוון שלא היו ראיות פיננסיות לנושא, נזפה הוועדה ברובסון וטענה שמערכת החוזים המושחתת שלו נקראה "קטליזם".
קנוניית שוד הכספות.
בספטמבר 1876, הועמד לדין אורוויל באבקוק על פריצה ועל קשירת קשר. באפריל, הואשמו קבלנים מושחתים בוושינגטון בלקיחת שוחד כשהתרחש שוד כספות. "סוכני שירות חשאי" פרצו לכספת וניסו להפליל את מי שחשף את הונאת הקבלנים. באבקוק נחשב לאחד מאנשי הקנונייה, אולם זוכה במשפט. הראיות טענו שהיה מעורב בנושא הקבלנים ורצה לפגוע ביריבי הממשל.
בחירות 1876.
בבחירות של 1876, בחרו הרפובליקנים ברתרפורד הייז השמרן, ואילו הדמוקרטים בחרו בסמואל טילדן, תומך הרפורמה. התוצאות היו שנויות במחלוקת. טילדן השיג 51% מהקולות ואילו הייז 48%. רפובליקנים שחורים רבים לא יכלו להצביע. עשרים אלקטורים היו שנויים במחלוקת. הרפובליקנים והדמוקרטים התעמתו על התוצאות והיה חשש ממלחמת אזרחים שנייה. גרנט עודד את הקונגרס לקבוע את התוצאות בעזרת וועדה והיה נחוש להעביר את הכוח בצורה שקטה. ב-29 בינואר 1877, חתם על חוק וועדת הבחירות, שהעניק לוועדה דו מפלגתית בת חמישה עשר חברים את הזכות לקבוע את גורל האלקטורים. הוועדה העניקה להייז 185 אלקטורים, לעומת 184 לטילדן. גרנט הצליח למנוע מלחמת אזרחים שנייה.
מינויים לבית המשפט.
גרנט מינה ארבעה שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית. כשנכנס אל תפקידו, היו רק שמונה שופטים בבית המשפט. ב-1866, עבר חוק שנועד לבטל מושב אחד בבית המשפט העליון עם כל פרישתו של שופט, כדי למנוע מאנדרו ג'ונסון למנות שופטים. באפריל 1869, העביר הקונגרס חוק שקבע שתשעה שופטים ישבו בבית המשפט העליון.
גרנט ניסה למנות שני שופטים לבית המשפט ב-1869: אבנעזר רוקווד הואר הוצע ב-14 בדצמבר 1869, אולם הסנאט דחה אותו (עשרים וארבעה תומכים לעומת שלושים ושלושה מתנגדים) ב-3 בפברואר 1870. אדווין סטנטון הוצע ב-20 בדצמבר 1869, ואושר בסנאט (ארבעים ושישה תומכים לעומת אחד עשר מתנגדים) עוד באותו היום, אולם מת כעבור ארבעה ימים.
בנוסף הציע גרנט עוד שני מועמדים: ויליאם סטרונג, שהוצע ב-7 בפברואר 1870, ואושר בסנאט ב-18 בפברואר, וג'וזף ברדלי, שהוצע ב-7 בפברואר 1870, ואושר בסנאט (ארבעים ושישה תומכים לעומת תשעה מתנגדים) ב-21 במרץ.