העיר יפו נכבשה ללא קרב על ידי מסע הצלב הראשון בראשות גוטפריד מבויון - אז מבצר חרב ונמל לא פעיל. הצלבנים השתמשו בנמל ושיקמו את חורבות המבצר בשנת 1100. בגלל חשיבותה האסטרטגית של העיר היא נשארה בגדר נחלה של מלך ירושלים עד לשנת 1110 אז נמסרה העיר להוגו מפואיסה, אביר צלבני שקיבל עם העיר את התואר הוגו הראשון, רוזן יפו.
בשנת 1134 התמרדו אצילים המקומיים, בניהם של מנהיגי מסע הצלב הראשון התמרמרו על המלך החדש - פולק מאנז'ו שלא הגיע מקרבם ושנישל אותם מעמדותיהם הבכירות בממלכה. מנהיג האצילים הממורמרים היה הוגו השני, רוזן יפו - אחיינה של מליסנדה, מלכת ירושלים. פולק, שזיהה את הפוטנציאל ההרסני הגלום בקרבתו של הוגו לירושלים, החליט לסלקו והאשים אותו בניאוף עם המלכה. כתגובה פתח הוגו במרד, נמלט ליפו ואיחד כוחותיו עם הצבא המצרי באשקלון. הוא הצליח להביס את הצבא ששלח המלך כדי לעצרו, אך הבין כי לא יוכל להמשיך ולהחזיק מעמד מול המלך החזק ובסופו של דבר הוגלה ממלכת ירושלים ויפו חזרה להיות חלק מנחלת מלך ירושלים והועברה לבנו השני של פולק אמלריך, שהוכרז כרוזן יפו עם הגיעו לגיל הבגרות.
בשנת 1153 כבש בלדווין השלישי, מלך ירושלים את העיר אשקלון מידי המצרים, והוסיף אותה לנחלתו של אחיו אמלריך, בכך מחזק את מעמדה של הרוזנות כאחת מהישויות הפיאודליות החשובות והחזקות בממלכה.
בשנת 1162, הוכתר אמלריך למלך לאחר שביטל את נישואיו לאגנס - בחירת ליבו שהמשיכה להחזיק בתואר רוזנת יפו ואשקלון, וקיבלה קיצבה חודשית מהכנסות הרוזנות.
הרוזנות כווסל של ממלכת ירושלים הוחזקה על ידי בני משפחת המלוכה ושטחיה העבירו תשלומים ומס לממלכה הרוזנות חדלה מלהתקיים לאחר קרב קרני חיטין ורק לאחר מסע הצלב השלישי נכבשו מחדש הערים המרכזיות של הרוזנות יפו ורמלה.
בשנת 1221 נמסרה הרוזנות לידיו של גוטייה הרביעי מבריין. בשנת 1244 הוביל הרוזן את צבאות ממלכת ירושלים לקרב הירביה בסופו הושמד הצבא הצלבני לחלוטין, גוטיה הרביעי נתפס בשבי והובל על ידי החווריזמים אל מול חומות יפו ואיימו כי יתלו אותו אם העיר לא תימסר לידם. לאחר שגוטייה עצמו דרש כי העיר לא תיכנע הוא עונה ונמסר למצרים.
לאחר מותו בשבי נמסרה העיר למשפחת איבלין ובשנת 1268 נפלה יפו לידי ביברס ובכך בא הקץ על הרוזנות.
תואר האצולה "רוזן יפו ואשקלון" המשיך להתקיים כתואר בלבד שניתן לבני משפחות אצולה מקפריסין עד המאה ה-15
סניוריות ווסליות.
רוזנות יפו ואשקלון הייתה פטרונית של מספר סניוריות:
ברוך פריגת
המסתערבים
ישעיהו אברך
ישעיהו אברך (15 ביוני 1912 – 21 בינואר 1988) היה מסאי, פובליציסט ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה.
אברך נולד בשנת 1912 בעיר קייב, בפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בירת אוקראינה). הוריו חיים וחנה-רחל לבית איזנשטט מהעיר קובל (Kovel) שבווהלין. לאחר מלחמת העולם הראשונה השתכנו ההורים בקובל. הוריו ואחותו הפעוטה נחמה נספו בשואה. דודו, יוסף אברך, מורה ומחנך בגימנסיה תרבות נרצח על ידי הנאצים. בתום לימודיו של ישעיהו בגימנסיה תרבות למד במכון למדעי היהדות שבעיר. בוגר קן ה"שומר הצעיר" וההכשרה. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והתיישב בקיבוץ מרחביה. עד פרוץ מלחמת העולם השנייה עסק בארץ בכתיבה ובעריכה. במלחמה התנדב אברך לשורות הצבא הבריטי, במקביל להיותו קצין ההסברה של ארגון "ההגנה" וחבר מטה מחוז תל אביב של הארגון (כונה "אחימן"). לאחר קום המדינה שימש בצה"ל קצין חינוך של פיקוד מרכז בדרגת רב-סרן, ועם הקמת משרד החינוך והתרבות שימש בו בתפקידי מנהלה בכירים, האחרון שבהם כראש אגף תרבות.
בשנת 1953 התמנה אברך לראש המחלקה לספרות ולאמנות במסגרת הנהלת המרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות. היה ביחד עם נתן אלתרמן וזאב יוסיפון בין יוזמי ומייסדי תל"ם, מפעל התיאטרון למעברות, שהביא את התיאטרון העברי לעולים החדשים במעברות. בשנת 1959 עבר לשמש נציג ההסתדרות בצפון אמריקה. עמד בראש משלחת ישראל לוועידה העולמית של אונסק"ו לחינוך מבוגרים, במונטריאול ב-1960 וכן שימש יועץ במשלחת ישראל ל בעצרת החמש-עשרה. אברך שב לישראל עם מינויו לוועדה המרכזת של ההסתדרות, ובמסגרתה היה מייסד וראש המחלקה להשכלה גבוהה (1963–1984). פועלו בתקופה זו כלל את ייסוד מפעל התיעוד בעל פה של תנועת העבודה, וכן היותו בין מייסדי המכון לחקרי עבודה ויו"ר הנהלת המכון. עיסוקיה הרחבים של המחלקה בראשותו כללה גם את מתן חסות ללהקת "ענבל".
אברך כתב לאורך השנים בעיתון "דבר", פרסם מאות מאמרים ומסות בטורו הקבוע "מפנקס הזמן", ושימש חבר מזכירות המערכת. אברך כתב לפרקים גם ב"מעריב", במוספים לספרות, בכתבי-עת ובקבצים שונים. מאמריו הופיעו בשם העט : "יותם", "יואב", "אורח" ו"גיא".
פעילותו הציבורית כללה את תפקידיו כסגן יו"ר קרן תל אביב לספרות ולאמנות וחבר מועצת המנהלים של הוצאת "עם עובד". באוניברסיטת חיפה הוא נמנה בין החוקרים בפקולטה למדעי הרוח.
אברך כיהן כיו"ר הוועד המנהל של "מוסד אלתרמן", יו"ר הוועד של המרכז לחקר יהדות פולין ומורשתה באוניברסיטת תל אביב.
היה חבר בקבוצת העורכים של זכרונות דוד בן-גוריון.
אברך פרש מתפקידו בהסתדרות בשנת 1984.
אברך נפטר בשנת 1988 והובא לקבורה בבית העלמין קריית שאול. היה נשוי לפולה, ילידת קלוסובה. לא היו להם ילדים. אחותו לובה עסקה בקומפוזיציה של מוזיקה קלה ועממית, הייתה חברה באקו"ם.
רדיו טרנזיסטור
סייברטות'
סייברטות' (באנגלית: Sabretooth, לעברית כ"שן חרב") הוא דמות בדיונית של נבל-על מוטאנט שהופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ו-וולברין ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת "Iron Fist #14" מאוגוסט 1977 ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר ג'ון ביירן.
על אף שסייברטות' הוצג בתחילה כרוצח סדרתי חסר כוחות, בהמשך הוא הוצג כמוטאנט בעל כוחות-על חייתיים, הכוללים יכולת ריפוי מהירה, טפרים וניבים מחודדים וחושים מפותחים. הוא מתנקש אכזרי האחראי למספר רב של מיתות, גם כרוצח שכיר וגם להנאתו האישית.
וולברין מוצג כאויבו הוותיק, אף על פי שמקורות שונים וסותרים קיימים למקור האיבה. ידוע שסייברטות' ווולברין היו שניהם קורבנות לתוכנית חיילי-העל מהמלחמה הקרה, נשק אקס, וכן שסייברטות' ראה בוולברין כתחרות, וניסה להפוך את חייו לאומללים. בעוד שוולברין מדחיק את צדדיו הפראיים, סייברטות' מזלזל בכך וגאה בהם.
סייברטות' הופיע במספר סדרות אנימציה ומשחקי מחשב השייכים לכותר האקס-מן. טיילר מיין גילם אותו כעוזרו הנאמן של מגנטו בסרט הלייב אקשן "אקס-מן" וכן במשחק "X-Men: The Ofiicial Game". בסרט "" גילם אותו לייב שרייבר. במאי 2008, מגזין וויזארד דירג את סייברטות' במקום ה-193 ברשימת 200 דמויות הקומיקס הטובות ביותר מכל הזמנים. ב-2009 סייברטות' דורג גם במקום ה-44 ברשימת נבלי העלי הגדולים ביותר בקומיקס מכל הזמנים של האתר IGN.
היסטוריה פרסומית.
סייברטות' הופיע לראשונה בחוברת "Iron Fist #14" מאוגוסט 1977, ונוצר על ידי כריס קלרמונט וג'ון ביירן. בתחילה הוא נוצר כיריב קבוע של איירון פיסט, בו הוא נלחם מספר פעמים. הוא עבד למשך זמן מה עם הקונסטריקטור כשותף-לפשע, ושניהם יחדיו נלחמו מספר פעמים באיירון פיסט ולוק קייג'.
בהמשך, סייברטות' הפך לאחד מהנבלים החוזרים של מארוול ונלחם בגיבורי-על שונים כספיידרמן. הדמות עלתה בחשיבותה כשכריס קלרמונט הציג אותו כאויב עבור האקס-מן, במהלך ב-1986. סייברטות' הפך לאחד מנבלי-העל החוזרים הבולטים ביותר של מארוול, ובמיוחד כאויב קבוע של וולברין. סייברטות' הופיע גם במספר כותרים מצומצמי חוברות, הכוללות את "Sabretooth and Mystique" ו-"Sabretooth: The Red Zone".
מקור.
כריס קלרמונט התכוון בתחילה שסייברטות' יהיה אביו של וולברין, על אף שדבר זה נסתר על ידי הכותבים העתידיים של החוברות. קלרמונט, כשנשאל איך התכוון שמערכת היחסים בין וולברין לסייברטות' תראה, אמר:
ב-"Wolverine Vol.2 #42", בדיקות גנטיות נערכו על ידי S.H.I.E.L.D, ואישרו שסייברטות' ווולברין אינם אב ובן.
מראיין שאל את פול ג'נקינס אם דוג לוגאן, דמות מראשית חייו של וולברין שהופיעה בחוברות "Wolverine Origin", הוא סייברטות'. פול ג'נקינס אמר שהוא לא התכוון שכך יהיה, אבל אמר שלא תהיה לו בעיה שכותב אחר יעשה קישור זה בעתיד.
בסוף הסדרה הקצרה "Astonishing Spider-Man &amp; Wolverine" נראה כי דוג וויקטור קריד אינם אותו אדם, כשדוג משתגר מתחילת המאה ה-20 להווה.
אקס-מן לנצח.
בסדרה הקצרה "אקס-מן לנצח", המשכו של כריס קלרמונט לעלילת האקס-מן מהמזנים בהם הוא כתב (המשך לא קנוני לעלילה הרגילה, שמתרחש ביקום 161 של מארוול), סייברטות' מבוסס כאביו של וולברין. הוא תוקף את אחוזת האקס-מן, אבל מעוור על ידי סטורם.