כשהבינו אנשי האס אס שגרמניה עומדת להיות מובסת במלחמת העולם השנייה, החלו להשקיע את זמנם בהסרת ראיות לפשעים שביצעו במחנות הריכוז. הם החלו להרוס את הראיות המפלילות באפריל 1945 ותכננו לרצוח את האסירים שנותרו, אך זה לא התבצע לבסוף.
בשלב השני של הפינוי, באפריל 1945, הימלר נתן צירי פינוי ישירים למחנות הנותרים. אסירי מחנות שהיו מחלקה הצפוני של גרמניה פונו לחופי הים הצפוני לים הבלטי. האסירים מהחלק הדרומי נאספו בהרי האלפים. ביום 28 באפריל 1945, התרחש מרד מזוין בעיירה דכאו אך כוחות האס אס דיכאו אותו בתוך שעות ספורות.
באמצע אפריל, מבצע פינוי המחנה התחיל על ידי שליחת אסירים לכיוון טירול. ב-26 באפריל, מעל ל-10,000 אסירים נאלצו לעזוב את דכאו ברגל, ברכבות או במשאיות. קבוצה גדולה של כ-7,000 אסירים הולכה בצעדת מוות דרומה. יותר מ-1,000 אסירים לא שרדו את המצעד הזה. הפינוי גבה את חייהם של רבים מהאסירים. ב-28 באפריל נציג של הצלב האדום החל במשא ומתן על הסכם כניעת האזור לחיילים אמריקאים. בינתיים, ועדה בינלאומית של אסירים בשהוקמה בחשאי השתלטה על המחנה.
שחרור המחנה.
ב-29 באפריל 1945 מחנה הריכוז דכאו שוחרר באופן רשמי על ידי הצבא האמריקאי, שקיבל את כניעת מפקד המחנה היינריך וויקר ושחרר את האסירים. בתחילת מאי שחררו כוחות אמריקנים את שורדי צעדת המוות.
בזמן שחרור המחנה נחשפו הזוועות לעיני המשחררים, חיילי הדיוויזיה ה-45 מהארמייה השביעית של צבא ארצות הברית. עוד לפני כניסתם למחנה, מצאו 40 מכוניות משא וקרונות נטולי גג, מלאים בגופות בשלבי ריקבון מתקדמים, וככל שנכנסו לשטח המחנה ראו את המתים בשטחו. חלקם מתו ימים רבים טרם השחרור והושארו בשטח הפתוח ובמחנה עצמו. חיילים דיווחו שראו חדרי בטון שהכילו מאות גופות עירומות. בסמוך למחנה נמצאו למעלה מ-30 קרונות רכבת מלאים בגופות אסירי מחנות אחרים שנשלחו לדכאו.
החיילים האמריקנים, בהשפעת המראות הקשים, הרגו במהלך השחרור חיילים גרמנים שנמצאו במחנה, באירוע שכונה לימים "נקמת שחרור דכאו" או "טבח דכאו". לוטננט קולונל פליקס ל. ספארקס, מפקד רגימנט הרגלים ה-157 בדיוויזיה ה-45, כתב על אחד האירועים, במהלכו ראה כ-50 שבויים גרמנים שנתפסו, ולאחר שהתרחק משם שמע מכונת ירייה. כשחזר בריצה, בעט בחייל שאייש את מכונת הירייה, לא לפני שזה הספיק להרוג חלק מהם בטענה שהם ניסו לברוח. בספרו של ביכנר (Buechner) משנת 1986 הוא חוזר על התיאור, ומונה את מספרי ההרוגים מקרב השבויים הגרמנים. לטענתו מדובר על מספרים הנאמדים בין 346 (בירי הראשוני) ל-520, כולל אלה שנהרגו כנקמה על ידי אסירים משוחררים.
לאחר המלחמה.
דכאו נחשב לרבים בעולם כסמל למחנות הריכוז הנאציים, ונחקק בזיכרון הציבורי כמחנה השני ששוחרר על ידי כוחות בריטיים או אמריקאיים. הוא היה ממחנות הריכוז הראשונים שנחשפו לעולם בתקשורת, בדיווחים עיתונאיים ממקור ראשון ובאמצעות יומני חדשות.
משנת 1945 ועד 1948 שימש המחנה כבית כלא לקציני אס-אס לפני משפטם. משפטי דכאו נערכו במתחם המחנה ונוהלו במלואם על ידי אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית. במסגרת המשפטים הורשעו, בין היתר, 116 נאשמים באשמת פשעים שבוצעו במחנה הריכוז דכאו. 36 ממפקדי המחנה נידונו למוות, ועוד חמישה נאשמים נידונו למוות מסגל מחנה המשנה מילדורף.
אחרי 1948 שוכנה בו האוכלוסייה הגרמנית שגורשה מצ'כוסלובקיה והוא שימש גם כבסיס של ארצות הברית.
המחנה נסגר בשנת 1960 ולאחר מכן, על פי דרישתם של אסירים לשעבר, החלו להיבנות בו אנדרטאות שונות.
צריפי העץ המקוריים סולקו עם השנים כי העלו ריקבון. שניים מהצריפים שוחזרו, עם דרגשי העץ, שוקת הרחצה ואסלות השירותים. בבניין המינהלה בקדמת המחנה שוכן כיום מוזיאון לתולדות המחנה, ואילו ה"בונקר" נשמר היטב, וניתן לראות את חדרי הכלא והעינויים, חדרי חקירות וחדרי רישום, קליטה וסיווג. אזור בתי המלאכה והשירות נוקה לחלוטין וכיום יש בו שלוש כנסיות ואתר הנצחה יהודי. גדר המחנה, מגדלי השמירה והשערים נשארו.
ב-20 באוגוסט 2013 ביקרה במחנה הקאנצלרית אנגלה מרקל – הביקור הראשון של קנצלר גרמניה במקום.
ב-18 באוגוסט 2020 קיימו חיל האוויר הישראלי והלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), בהובלת מפקדיהם עמיקם נורקין ואינגו גרהרץ בהתאמה, את "מטס זיכרון לעתיד" - מטס של מטוס נחשון מטייסת 122 ושני מטוסי ברק מטייסת 105 בלוויית שני מטוסי יורופייטר טייפון גרמנים אשר עבר מעל מחנה הריכוז דכאו ומעל בסיס חיל האוויר פירסטנפלדברוק, המקום בו נרצחו תשעה ישראלים בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972.
דכאו (עיר)
דכאו (בגרמנית: Dachau) היא עיר בבוואריה שבגרמניה. רבים מתושבי העיר עובדים בעיר הסמוכה מינכן, שנמצאת במרחק של 20 ק"מ. בדכאו מתגוררים כיום כ-40,000 תושבים.
היסטוריה.
דכאו נוסדה במאה השמינית. למעשה, התיעוד ההיסטורי הראשון שלה הוא מאוגוסט 805. העיר הייתה ביתם של אמנים רבים בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בעיר נולד הסופר הגרמני לודוויג תומה. המרכז ההיסטורי של העיר נשמר, ובו טירה מהמאה ה-18.
בשנת 1933, עם עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית, נבנה בסמוך לעיר מחנה הריכוז דכאו. המחנה היה מחנה הריכוז הנאצי הראשון שנבנה, ושימש כאבטיפוס לכל המחנות שנבנו בעקבותיו. המחנה פעל עד שנת 1945, ובמהלך שנות פעילותו, נרצחו בו (ובמחנות המשנה שלו) כ-35 אלף בני אדם.
אטימולוגיה.
מקור השם של העיר אינו ברור ודאי. יש להניח שמקור השם הוא מהקלטים שחיו באזור לפני בוא הגרמנים. יש הסוברים כי ממקורה של המילה מהמילים בגרמנית עתיקה daha שפירושה חימר והמילה ouwe שפירושה מים (האדמה על גדות הנהר).
טיבט
טיבט (בטיבטית: བོད་ תעתיק IPA להגייה לפי ניב להסה: [pʰø̀]. מנדרינית תקנית: 西藏, תעתיק פין-יין: Xīzàng) היא רמה גבוהה במרכז אסיה ומקום מושבו של העם הטיבטי. בהיותה בגובה ממוצע של 4900 מ' היא מכונה "גג העולם".
הגדרות.
הממשלה הטיבטית הגולה וקהילת הפליטים הטיבטים קוראים בשם "טיבט" לאזור רחב ידיים שהתקיימה בו במשך מאות שנים תרבות טיבטית, הכולל את המחוזות ההיסטוריים אַמְדוֹ, קאם ('Khams') ואוּ-צַאנְג ('Dmus-gtsang'), אך אינו כולל אזורים שמחוץ לרפובליקה העממית של סין כגון ארונאצ'ל פרדש, סיקים, לדאק (כולם בהודו) ובהוטן, על אף שגם בהם ניתן למצוא השפעה תרבותית טיבטית.
ברפובליקה העממית של סין מתייחס המונח "טיבט" לאזור האוטונומי הטיבטי (א"א טיבט) – יחידה מנהלית ברמת מחוז, שעל פי טענות הריבונות של סין כוללת גם את ארונאצ'ל פרדש. בנוסף לאמדו, קאם ואו-צאנג ניתן לראות בסיקים, בהוטן ולדאק חלק מטיבט רבתי. א"א טיבט מכסה את התחום שהיה בעבר תחת שליטת הדלאי לאמה ומורכב מאו-צאנג ומערב קאם, בעוד שאמדו ומזרח קאן נחלקים היום בין מחוזות צִ'ינְגהָאי, גַאנְסוּ, יוּנַּאן וסצ'ואן. ההבדלים בהגדרה מהווים מוקד משמעותי בסכסוך. פיזור מזרח קאם ואמדו למחוזות המקיפים היה יוזמה של קיסר יונג-ג'נג בן המאה השמונה עשרה, חלוקה שנשמרה ברציפות מאז על ידי הממשלות הסיניות. מנגד טוענים גולים טיבטים כי חלוקה זו היא מדיניות של הפרד ומשול.
סכסוך הריבונות.
מרבית שטחה של טיבט מנוהל כיום בידי הרפובליקה העממית של סין. פרט לה, גם הממשלה הטיבטית הגולה וגם הרפובליקה הסינית (טאיוואן) טוענות לחזקה עליה. ממשלת הרפובליקה העממית של סין והממשלה הטיבטית הגולה חלוקות בשאלה מתי הפכה טיבט לחלק מסין וכן בנוגע ללגיטימיות של הכללת טיבט בסין.
בשנת 1959 נמלט הדלאי לאמה ה-14 מטיבט וייסד ממשלה גולה בדרמסאלה שבצפון הודו. ממשלה זו טוענת לריבונות על אזורים טיבטים מבחינה אתנית או היסטורית, כולם בשליטה סינית. בנוסף לא"א טיבט, שהיה תחת שליטת הדלאי לאמה עד 1951, טוענת הממשלה הגולה לריבונות על אמדו (צ'ינגהאי) ומזרח קאם (החבל האוטונומי גארזה שבמערב סצ'ואן). חלקים רבים של אזורים אלה נשלטו בידי שליטים טיבטים מקומיים עד 1949. לפי מפקד משנת 2000, כ-45% מהטיבטים שבסין מתגוררים בא"א טיבט.
עמדת השלטון הסיני בימי השלטון הקיסרי, בימי השלטון הרפובליקני (ששלט בסין עד 1949 וכיום שולט בטאיוואן) וגם תחת השלטון הקומוניסטי השולט בסין היבשתית מאז 1949, היא שטיבט הייתה חלק בלתי נפרד מסין מאז שושלת יואן לפני 700 שנה, בדומה למדינות אחרות כגון ממלכת דאלי והאימפריה הטנגוטית, שגם הם הוכללו ב"ממלכת המרכז" ונותרו חלק מסין. הממשל הקומוניסטי טוען שבהתאם לתאוריית הרצף המדינתי במשפט הבינלאומי, כל הממשלות הסיניות (שושלות מינג וצ'ינג, הרפובליקה הסינית והרפובליקה העממית של סין) ירשו את ריבונותה של שושלת יואן בטיבט.
סין טוענת שלממשלה הטיבטית הגולה אין לגיטימציה לשלוט על טיבט. להצדקת עמדה זו היא מצביעה על המדיניות האוטוקרטית והתאוקרטית של טיבט לפני 1959, על ויתורה של הממשלה הטיבטית הגולה על ארונאצ'ל פרדש, שסין רואה בו חלק מטיבט תחת כיבוש הודי, ועל קשריה של הממשלה הטיבטית הגולה עם הודו ומדינות זרות נוספות.
אף מדינה מעולם לא הכירה בטיבט כמדינה עצמאית, על אף מקרים מסוימים של פניות של גורמים רשמיים לממונים עליהם בבקשה לעשות כן. הסכמים בין בריטניה לרוסיה בתחילת המאה העשרים והסכמים אחרים של נפאל והודו בשנות החמישים מכירים בכפיפות של טיבט לסין. האמריקאים הציגו את עמדתם ב-15 במאי 1943: "ממשלת ארצות הברית לוקחת בחשבון את העובדה ש... החוקה הסינית מזכירה את טיבט ברשימת האזורים המרכיבים את שטחה של הרפובליקה הסינית. ממשלה זו מעולם לא העלתה שאלה המתייחסת לטענה זו".