החוקה של סרביה מגדירה את המדינה כמדינה חילונית עם חופש דת מובטח. הדת הנפוצה היא הנצרות האורתודוקסית. אל הנצרות הקתולית משתייכות בעיקר קבוצות המיעוט האתניות. מרבית מהפרוטסטנטים משתייכים למיעוט הסלובני בוויבודינה. מרבית מהמוסלמים מתגוררים בדרום המדינה, וההערכה היא כי שליש מהצוענים הם מוסלמים.
ליהדות סרביה משתייכים כיום רק כ-600 איש.
ערים.
בסרביה 7 ערים שבהן מתגוררים למעלה מ-100,000 תושבים. בלגרד גדולה מכולן באופן משמעותי.
תרבות.
השפעות תרבותיות.
תרבותה של סרביה שאבה השראה מהאימפריות ששלטו בה או שגבלו בה: רומא, הונגריה, האימפריה הביזנטית, האימפריה העות'מאנית ואוסטריה. באופן מסורתי, הושפע הצפון יותר מהתרבות המרכז-אירופית והדרום מהתרבות המזרחית, אך לשתי התרבויות הייתה השפעה הדדית, וההבדלים בין האזורים היטשטשו.
לאימפריה הביזנטית הייתה, ככל הנראה, ההשפעה הגדולה ביותר. הסרבים הם נוצרים אורתודוקסים ולא רומים-קתוליים, ולהם כנסייה משלהם, הנקראת הכנסייה הסרבית האורתודוקסית.
ההשפעה המעורבת של התרבויות נתנה אותותיה גם בכתב השפה הסרבית, שבה ניתן להשתמש גם באותיות קיריליות וגם באותיות לטיניות
חינוך.
מערכת החינוך כפופה למשרד החינוך והספורט. חינוך חובה מתחיל בגן חובה או בבית הספר היסודי. תחילת הלימודים בבית הספר היסודי היא בגיל 7, והלימודים בו נמשכים בתוך 8 שנים. לאחר מכן יכולים התלמידים לבחור בין בית ספר עיוני, שבו נמשכים הלימודים 4 שנים, לבין בית ספר מקצועי שבו נמשכים הלימודים 3 שנים, ללא אפשרות להמשיך ללימודי השכלה גבוהה.
תיירות.
כחלק מיוגוסלביה, לא הייתה סרביה היעד המועדף על תיירים, שהעדיפו את חופיה ועריה העתיקות של קרואטיה. המלחמה שהתחוללה באזור במהלך שנות ה-90 לא אפשרה התפתחות תקינה של התיירות. רק בשנים האחרונות, עם הרגיעה באזור, נרשמת התאוששות מסוימת, אך עדיין סרביה אינה נחשבת ליעד תיירותי.
התיירות בסרביה מבוססת על ההרים והכפרים. עם ההרים המפורסמים נמנים זלטיבור, קופאוניק וטארה. כמו כן, יש בסרביה מספר רב של מעיינות חמים, המפורסם שבהם הוא ורנייצ'קה בּנייה. הערים בלגרד ונובי סאד אף הן מושכות תיירים.
בקיץ נערך בנובי סאד פסטיבל המוזיקה אקזיט, ובעיירה הקטנה גוצ'ה נערך מדי שנה פסטיבל חצוצרות.
ספורט.
כדורגל.
נבחרת סרביה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של סרביה. הנבחרת שיחקה עד פברואר 2003 תחת השם נבחרת יוגוסלביה בכדורגל[1], ועד יוני 2006 תחת השם נבחרת סרביה ומונטנגרו בכדורגל.
בעקבות פירוק הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה בשנת 1992, והכרזתן של ארבע מתוך שש הרפובליקות שהיו חברות בפדרציה על עצמאותן, הקימו הרפובליקות הפורשות נבחרות כדורגל מקומיות. הרפובליקות של סרביה ומונטנגרו המשיכו להתקיים כפדרציה תחת השם "הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה". נבחרת הכדורגל של הפדרציה המשיכה לשאת את השם "נבחרת יוגוסלביה בכדורגל" עד פברואר 2003, כששונה שם המדינה לסרביה ומונטנגרו. בעקבות כך שונה גם שם הנבחרת.
אף על פי שהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה הכריזה על עצמאותה ב-28 באפריל 1992, נמנע מהנבחרת להתמודד בזירה הבינלאומית, בעקבות העיצומים שהוטלו עליה לאחר מלחמת יוגוסלביה. הנבחרת שיחקה את משחקה הבינלאומי הראשון ב-23 בדצמבר 1994, שבו הפסידה לברזיל בתוצאה 2:0.
הנבחרת העפילה ארבע פעמים לטורניר גביע העולם בכדורגל, ב-1998, ב-2006, ב-2010 וב-2018, ופעם אחת לאליפות אירופה בכדורגל, ב-2000.
בעקבות הכרזתה של מונטנגרו על היפרדותה מסרביה ב-3 ביוני 2006, והקמת נבחרת לאומית עצמאית, שונה שם הנבחרת לשמה הנוכחי. ב-16 באוגוסט 2006 שיחקה נבחרת סרביה את משחקה הרשמי הראשון תחת שם זה נגד נבחרת צ'כיה וניצחה 1–3.
הדירוג הנוכחי של נבחרת סרביה ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-54 בעולם, נכון ל-2 ביוני 2016 - עלייה של 2 מקומות לעומת דירוג קודם.[2] דירוג השיא 13 נמדד בספטמבר 2009 והדירוג הכי נמוך 66 נמדד באוגוסט 2015.
כדורסל.
נבחרת הכדורסל הלאומית לגברים של סרביה (סרבית: Кошаркашка репрезентација Србије) מייצגת את המדינה בתחרויות בינלאומיות. הדירוג הנוכחי של נבחרת סרביה ברשימת הדירוג של פיב"א לנבחרות גברים, הוא המקום ה-6 בעולם, נכון ל-3 באוקטובר 2015 - עלייה של מקום אחד לעומת דירוג קודם.[1]
נבחרת סרביה נחשבת לאחת מנבחרות הכדורסל הטובות באירופה ובעולם. סרביה הייתה בעבר חלק מנבחרת יוגוסלביה ומנבחרת סרביה ומונטנגרו. נבחרת יוגוסלביה זכתה חמש פעמים באליפות העולם בכדורסל (בשנים 1970, 1978, 1990, 1998,2002) ושמונה פעמים באליפות אירופה בכדורסל (בשנים 1973, 1975, 1977, 1989, 1991, 1995, 1997, 2001). כמו כן, היא זכתה פעם אחת במשחקים האולימפיים בשנת 1980.
במהלך אליפות העולם לנבחרות בשנת 2010 שהתקיימה בטורקיה, התמודדו בשלב חצי הגמר נבחרות סרביה וטורקיה. סיום המשחק הוכרע בשנייה האחרונה על ידי סל שקלע שחקן טורקי אשר דרך על הקו כאשר הכדור היה בידיו, ואושר על ידי השופטים. בתחילת חודש יוני 2011 קיבלה ההתאחדות הסרבית מכתב התנצלות רשמי מפיב"א, בו מודה הארגון בטעות.
תחבורה.
מישוריה של סרביה הם הדרך הנוחה ביותר להגיע ממרכז אירופה ליוון ולאסיה הקטנה. רשת הכבישים האירופית לא פסחה גם על סרביה והכבישים E65, E70, E75 ו-E80, וכן E662, E761, E762, E763, E771 ו-E851, עוברים דרכה. רשת הרכבות מחברת את סרביה עם כל שכנותיה, למעט אלבניה.
נהר הדנובה, עורק תחבורה ימית ראשי, ומקשר את סרביה עם גרמניה, אוסטריה, סלובקיה והונגריה במעלה הנהר, ועם רומניה ובולגריה במורד הנהר, הנשפך לים השחור.
בסרביה 3 נמלי תעופה בינלאומיים, בבלגרד, בניש ובפרישטינה. חברת התעופה הלאומית היא אייר סרביה
אספת המעמדות
במשטר הישן של צרפת, אספת המעמדות (בצרפתית: états généraux) הייתה גוף מייעץ ומחוקק של המשטר הישן המלוכני בצרפת, המורכב מבני כל המעמדות הצרפתיים, שנועד להביע בפני המלך את רחשי ליבו של העם ולעזור לו, כביכול, לקבל החלטות חשובות. אספת המעמדות כונסה ופוזרה על ידי המלך. לאספה לא היה כוח משל עצמה, והיא שימשה אך ורק גוף מייעץ, שעשה זאת בעיקר על ידי הגשת אמנות של המעמדות השונים וייעוץ למלך בנוגע למדיניות בנוגע למסים. אספת המעמדות נוסדה ב-1302 ופוזרה ב-1789, בפרוץ המהפכה הצרפתית. במהלך 487 שנות קיומה התכנסה האספה 22 פעם, עד לכינוסה האחרון בשנת 1789.
היסטוריה.
בפעם הראשונה כונסה האספה על ידי פיליפ הרביעי בשנת 1302, אך האספה שכונסה ב-1346 נחשבת כאספה הרשמית הראשונה. הניסיונות לעשותה מכשיר פיקוח על המלוכה ולכנסה במועדים קבועים נכשלו.
בין השנים 1614 ל-1789 לא התכנסה האספה עקב חיזוק המלוכה האבסולוטית בצרפת. ב-17 ביוני 1789 כונסה האספה על פי דרישת אספת הנכבדים (הנוטאבלים). כדי לדון ולטפל במצב הכלכלי הקשה בצרפת. הדרישה העלתה מחלוקת חריפה באשר למספר נציגי המעמד השלישי ביחס למספר שני המעמדות האחרים. הנוטאבלים הסכימו אמנם שמספר נציגי המעמד השלישי יהיה שווה למספר נציגי שני המעמדות העליונים ביחד, אולם לא הוחלט אם לכל מעמד יהיה קול אחד בלבד (ואז יתבטל יתרונו המספרי של המעמד השלישי) או שההצבעה תיערך על פי מספר הצירים. הנציגים שנבחרו לאספה אספו מהציבור תלונות על המצב באזורם אך גם הצעות לתיקונים חוקתיים בעלי משמעות כללית, וברחבי המדינה נוצרה אווירה של ציפיות ותסיסה. אספת המעמדות נפתחה בוורסאי ב-5 במאי 1789 בנוכחות המלך והשרים, אך לאכזבת הצירים לא הוזכרה כלל חוקה חדשה אלא רק בקשה לאישור מיסים ומתן עצות.
צירי המעמד השלישי הזועמים פיזרו בכוח את אספת המעמדות והכריזו על הקמת האספה הלאומית, בה זכה המעמד השלישי לקול שווה. מהלך זה סלל את הדרך לפרוץ המהפכה הצרפתית באותה שנה.
מבנה האספה.
האספה כללה את נציגי שלושת המעמדות שהרכיבו את החברה הצרפתית:
לכל אחד מהמעמדות היה קול אחד במועצה, עובדה שנתנה משקל יתר לנציגי המעמד הראשון והשני, שיחד ייצגו 2% מהחברה הצרפתית - עד כדי פי 33.3 משיעורם הריאלי. המעמד השלישי - פשוטי העם - קיבלו באספה ייצוג שהיה שווה ערך לכשליש משיעורם הריאלי באוכלוסייה.
שני המעמדות העליונים בחרו את נציגיהם בבחירות אישיות ישירות. נציגי המעמד השלישי נבחרו בצורה עקיפה: בכל אזור בחירה נערכו שנים עד שלושה שלבי ביניים עד לבחירת נציגי האזור לאספת המעמדות.
גוסטב פלובר
גוסטב פְלוֹבֵּר (בצרפתית: Gustave Flaubert; 12 בדצמבר 1821 – 8 במאי 1880) היה סופר צרפתי.
חייו.
גוסטב פלובר נולד בעיר רואן שבנורמנדי, לאב שהיה רופא מנתח (עליו ביסס פלובר את דמותו הבדיונית של שארל בוברי). אמו הייתה נצר לכמה מהמשפחות הנורמניות העתיקות ביותר. פלובר התחנך בעיר הולדתו רואן. בילדותו התקשה בלימוד הקריאה והכתיבה והתפתחותו נחשבה איטית, אך לאחר שגילה את הספרות הוא הפך לקורא ספרים נלהב והתגבר בקלות על הפיגור הזמני.
בשנת 1840 נסע לפריז ללמוד משפטים. ב-1840 טייל בפירנאים ובקורסיקה. ב-1846, משנותרה אמו לבדה לאחר מותו של אביו ואחותו קרולין, עזב פלובר את פריז ואת לימודי המשפטים על מנת להקים לאמו בית בקרואסה (Croisset), על-יד רואן. באחוזה זו התגורר פלובר בהמשך חייו. בשנים 1846–1854 ניהל מערכת יחסים עם המשוררת לואיז קולה, המבוגרת ממנו באחת עשרה שנים. הוא סירב להצעתה להביא ילד משותף. הוא טייל עם חברו מקסים דו קאן בברטאן ב-1846 ובמזרח (מצרים, ארץ ישראל, סוריה, טורקיה, יוון ואיטליה) ב-1849–1851.