ב-1846 שימש, יחד עם צבי הירש קצנלבוגן ובר נוטקין כנציג יהודי וילנה בקבלת הפנים שערכו יהודי רוסיה למשה מונטיפיורי בסנט פטרבורג, לרגל ביקורו. מקומו של אופאטוב בצמרת המעמדית ניכר בכך שמושבו נקבע לצד מונטיפיורי בבית הכנסת, הוא עלה לתורה אחריו ושימש כאיש הקשר בין מזכירו של מונטיפיורי לנציגי הקהילות היהודיות האחרות. מעמד זה בולט במיוחד כאשר הוא מקדים בעליל הן את הנציגים הרבניים והן את נציגי המגמה המשכילית.
בשנת 1864, לאחר 25 שנים רצופות כחבר הגילדה הראשונה, הוענק לאופאטוב התואר "אזרח נכבד לדורותיו" – התואר הגבוה ביותר באימפריה הרוסית לאדם שאינו נמנה עם האצולה. משמעות התואר הייתה פטור ממסים, חופש תנועה מוחלט כמעט ברחבי האימפריה, פטור מגיוס לצבא לילדיו ופטור מעונשי גוף.
משפחתו התגוררה ברחוב רודנצקי שבלב וילנה, ובימי הקיץ נהגה לנפוש בבית קיץ מחוץ לעיר. הוא נסע בעיר במרכבה מפוארת, וילדיו למדו בבית. אחד ממלמדים אלה היה הסופר אברהם מאפו. כנהוג בקרב גבירים יהודים, אופאטוב הקים בית כנסת פרטי ושילם משכורת קבועה לחזן. כן מימן הקמת בית מדרש והקציב 40 רובל בשבוע לרווחת הלומדים בו.
הקהילה היהודית נזקקה לאופאוטוב מבחינה כלכלית, אך לא כיבדה אותו, וגילתה כלפיו שנאה ולעג, בשל חוסר למדנותו ומוצאו הנחות. לא מעמדו הכלכלי הגבוה ביותר, לא החסות השלטונית המוחלטת ממנה נהנה ולא פעילותו הפילנתרופית סייעו בידי אופאטוב להתקבל כמנהיג חברתי מכובד בקהילה והוא נותר אדם דחוי מבחינה חברתית. הוא אמנם הצליח לחתן את בנותיו עם למדנים, אך גם פעולה זו לא הוסיפה לו כבוד. הוא, מצדו, קשר קשרים אמיצים עם סוחרים לא-יהודים ונציגים שלטוניים. כחלק מקשריו עם לא-יהודים תרם אופאטוב למטרות כגון הקמת בית חולים צבאי ותרומה לנוצרים בסוריה שנפגעו מהתקוממות הדרוזים שם. אולם, פרט למקרים אקראיים, לא הפך אופאטוב לחולייה מקשרת בין יהודים לבין נציגי הרשויות, ולא עשה כמעט כל פעולה שתדלנית לטובת היהודים, כפי שנהגו גבירים אחרים. מאידך גיסא, הוא פעל למען יהודי "תחום המושב" באמצעות יוזמות פילנתרופיות כגון הקמת מערכת רווחה פרטית באמצעותה הקים ומימן מאפייה לאספקת לחם מסובסד לעניים מבני כל הדתות, אפייה וחלוקת מצות לנזקקים בפסח ומימון בית חולים לטיפול בנפגעי מגפת הכולרה של סוף שנות ה-40 של המאה ה-19.
עם תחילת תנועת ההשכלה היהודית בווילנה גילה אופאטוב אהדה לרעיונותיה, אך, כפי שכותב אברהם קפלן: "בראשית ימי גדולתו הואיל להתחבר אל חברת המשכילים, אך בראותם אותו בור וריק, כי גם את שמו לא ידע לכתוב בידו ולא יכלו להכיל מהלכו ביניהם וירחיקוהו מהסתפח באגודתם. ויחר לאפאטוו על הדבר הזה כי הכלימוהו, וישבע באפו לנטור להם איבתו כל הימים והרע ירע להם בכל עת אשר תמצא ידו ולא יחדל". ואופאטוב הפך לאחד ממתנגדי ההשכלה בווילנה, הלשין על מנהיגיה על מנת שיגייסו את בניהם לצבא או יגבו מהם מיסים. ראשי ההשכלה כינו אותו מצדם "ראש כנופיית ליסטים... עם הארץ גמור, בור לחלוטין בכל המובנים".
הלווייתו של אופאטוב התקיימה ב-30 ביוני 1868, והייתה מאורע חסר תקדים, שבו הלכו אחרי מיטתו "כל בני העיר" ו"רבים ונכבדים מהנוצרים" העיתון הלבנון מתאר את ההמון כ"מחנה אלקים גדול מאד". עיקר המספד על מותו היה מאת עניים שהסתמכו על מפעלי הצדקה שלו ולומדי בית המדרש שלו.
דמותו בפולקלור.
הכתבים הרבים מתארים את אפאטוב כאדם קר ומתנשא. תלמידי חכמים ראו בו אדם נחות המתחצף לרבנים ומשכילים ראו בו התגלמות של כל הרע והמכוער בסדר הישן. הסיפור הפולקלוריסטי חף מכל הבעת כבוד לעושרו הרב או להתקדמותו המטאורית והוא מכונה בדרך כלל בלעג "סוחר" שעלה מאשפתות.
אברהם קפלן כותב:
ויהודה לייב גורדון:
אולם ההקשר הפולקלוריסטי המפורסם והנפוץ ביותר הוא קישור דמותו של אופאטוב הנפוח מחשיבות עצמית עם הלץ מוטקה חב"ד. הליצן העני וחד הלשון מכאן והעשיר המופלג, הנלעג והדחוי, מכאן. בכל המפגשים ביניהם בסיפור ובבדיחה העממית יוצא מוטקה כשידו על העליונה ואופאטוב מוצג ככלי ריק. בעיקר מועמדת ללעג השתדלותו היומרנית של אופאטוב לחתן את בנותיו עם תלמידי חכמים. למשל:
יודיל אפאטאוו
יודל אופאטוב
יודל אופטוב
יהודה אופטוב
שמואל גורדון
שמואל גורדון (נולד ב 1944 בקיבוץ משמר העמק) היה איש צבא ישראלי, ששירת 27 שנים בחיל האוויר הישראלי, כטייס קרב, מפקד יחידות מבצעיות וקצין מטה עד דרגת אלוף-משנה. הוא חוקר העוסק במחקרים אסטרטגיים, ביטחון לאומי, מאבק בטרור ועשיית הסדרים בין ישראל לשכנותיה.
ביוגרפיה.
שירותו הצבאי.
גורדון התגייס לחיל האוויר ובשנת 1963 סיים קורס טיס במגמת קרב. לאחר מכן שימש כמדריך בבית הספר לטיסה. במלחמת ההתשה לחם כטייס מיראז' בטייסת הקרב הראשונה. בהמשך עבר הסבה למטוס "פנטום", ושירת כסמ"ט ב' ואחר כך סמ"ט א' בטייסת אבירי הזנב הכתום שבפיקודו של יפתח ספקטור. במסגרת זו השתתף ב-2 בינואר 1973 בהפלה הראשונה של מטוס בידי הטייסת. במלחמת יום הכיפורים טס בטייסת זו בהצבת חירום. לאחר מכן שימש מפקד טייסת 105, של מטוסי פנטום.
בשנים 1977–1979 היה ראש הענף לאימון והדרכת מטוסי קרב במפקדת חיל האוויר, ובשנים 1978–1979 היה ראש פרויקט תוכנית האימונים של חיל האוויר לאחר החזרת סיני.
בשנים 1982–1984 שימש מפקד מוצב השליטה המרכזי של חיל האוויר, בדרגת אלוף-משנה, בין היתר במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
בשנים 1985–1988 היה מדריך במכללה לביטחון לאומי וראש צוות מחקר בנושא שדה הקרב העתידי.
במהלך שירותו הצבאי השלים בשנת 1980 לימודים לתואר ראשון (בהצטיינות) במדעי הרוח, ובשנת 1982 השלים לימודים לתואר שני (בהצטיינות) במדעי המדינה, שניהם באוניברסיטת תל אביב.
לאחר שחרורו מצה"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל שהה בשנים 1988–1991 בתאגיד ראנד בקליפורניה, שם עסק, בין היתר בסימולציות מתקדמות של היבטים מערכתיים בשדה הקרב העתידי ובאפיון מערכות נשק.
בשנים 1986–1995 היה בעל תוכנית קבועה בגלי צה"ל בנושאי ביטחון.
בשנת 1996 השלים דוקטורט בהיסטוריה צבאית באוניברסיטה העברית בירושלים. נושא התזה שלו הוא "עוצמה צבאית : טכנולוגיה צבאית ומלחמה קונבנציונלית במזרח התיכון".
עוסק, בין היתר, במחקר, בייעוץ לתעשיות הביטחון ולקהילת הביטחון בנושאים כמו מערכות נשק, ייעוץ ארגוני, ניתוח מערכות וקבלת החלטות. היה מעורב בצורה אינטנסיבית במערכת לוחמה נגד טק"ק ובמיוחד במערכת השו"ב עבור מערכת טיל נגד טילים. ערך, בשיתוף צוות מחיל האוויר, פרויקט השוואה לבחירת מטוס הקרב העתידי. פיתח מודל להערכת עוצמה צבאית ומדידת הצרכים התקציביים של משרד הביטחון וצה"ל.
פרסם מספר ספרי עיון, העוסקים בקובעי ההחלטות המדיניות והצבאיות. משמש מרצה באוניברסיטה העברית בירושלים ופובליציסט. בשנת 1998 זכה ספרו "קשתו של פאריס" בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
בנוסף פרסם ספר שירה ושני רומנים.
מספריו.
ספרי עיון:
שירה וספרות יפה:
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
על כתביו:
ארתור שולאו
הלל נח מגיד שטיינשניידר
הלל נח מגיד שטיינשניידר (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: שטיינשניידער; ברוסית: Маггид (Штейншнейдер); ז' באלול תקפ"ט, 5 בספטמבר 1829, שניפישוק – ח' בחשוון תרס"ד, 29 באוקטובר 1903, וילנה) היה חוקר תולדות יהודי וילנה.
תולדות חייו.
הלל נח מגיד בן שלום ישראל נולד בקיץ 1829 בשְׁנִיפִּישׁוֹק, פרוור של העיר וילנה, מצאצאי שאול וואהל, ונכדו של ר' פנחס ב"ר יהודה, תלמידו של הגר"א ושליחו במאבק בחסידות, מגיד מישרים בפולוצק (ומכאן שם משפחתו "מגיד"), בעל הפירוש על הסידור "שער הרחמים" (או "מגיד צדק"). הלל נח היה תלמידו של ר' אליעזר פייוִויש. בגיל 18 התייתם מאביו.
למד את מלאכת הגליפה (גְליפְּטיקה, גילוף באבן), ובמקצועו היה חורט מצבות (ביידיש: שטֶיינשנַיידר, ומכאן החלק השני של שם משפחתו). במסגרת תפקיד זה חיבר לרוב גם את האפיטף (הכיתוב שעל גבי המצבה). עבודתו הקנתה לו ידע בתולדות חייהם של יהודי וילנה, בנוסף לעבודתו השוטפת חקר ותיעד כיתובי מצבות מדורות קודמים, אסף כתבי יד וחיבורים שונים וחקר את פנקסי הקהל במטרה להפיק מחקר כולל על בני העיר. "ותהי איפה מלאכתו מתאמתת לידיעותיו האמתיות, בתור חוקר הסתריות וביבליוגרף מצוין מיוחד במינו ומעורב בין חכמי הדור שהתוודע אליהם על ידי הקינות והמליצות שכתבו אז לזיכרון לפתח על האבנים".
בשנת 1860 הוציא יחד עם שמואל יוסף פין את הספר "קריה נאמנה", שכלל ביוגרפיות של חכמי וילנה ומשכיליה. ב-1900 הוציא את החלק הראשון של חיבורו "עיר וילנא", בו קיבץ את תולדות חכמיה של וילנה, משכיליה, סוחריה וראשי הקהילה בצירוף הכיתוב על מצבותיהם, שושלות יוחסין והערות גאוגרפיות בקשר למקומות מוצאם. הוא לא הספיק להוציא בימי חייו את החלק השני של החיבור שראה אור רק ב-2002 בעריכת מרדכי זלקין.
מגיד היה חבר בקבוצת משכילי וילנה וכתב בביטאוניה "הכרמל", "המליץ", "הצפירה", "המגיד", "השחר" ו"גן פרחים". מאמריו עסקו בעיקר במחקר גנאלוגי, בביוגרפיות של אנשי שם ובביקורת ספרים בנושאים קרובים. חלק ניכר ממאמריו נדפסו תחת שמות עט שונים.
בשנת 1892 פתח את ספריית שטראשון מעזבונות ספריהם של מתתיהו שטראשון ושמואל יוסף פין.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
רכב הנחיתה הירחי
רכב הנחיתה הירחי (Lunar Module - LM) היה רכב חלל שנבנה במסגרת תוכנית אפולו לשם הנחתת אסטרונאוטים על פני הירח והחזרתם משם.