בשנת 1959 החל להגיש את התוכנית "נוף ארצנו" (שנקרא בשנתו הראשונה: "ישראל במבט חטוף") ב"קול ישראל" ועשה זאת ברציפות במשך למעלה מ-50 שנה. הוא נכנס ל"ספר השיאים של גינס" כמגיש הוותיק ביותר של תוכנית ברדיו. העיתון "מעריב" תיאר את סגנונו: "אף כי טון הדיבור שלו מיושב ורציני, מתבל את דבריו בהרבה הומור. שפתו חיה ודוגמאותיו מעניינות. הוא רואה, כנראה, לנגד עיניו בלי הרף את העובדה, כי ייתכן שמאזיניו אינם חובבי טבע דווקא, מכל מקום, שאינם מבינים גדולים בכך, ועל כן הוא יודע תמיד להתחיל מן האל"ף בי"ת". בנוסף לתוכנית "נוף ארצנו" שהייתה במתכונת של פינה קצרה, שודרו מדי פעם תוכניות ארוכות יותר "פגישות עם עולם החי והצומח". בשנת 1966 זכה בפרס רשות השידור (ראשון מקבלי הפרסים מטעם הרשות) על תוכניתו.
עמדותיו.
אלון השתתף במאבקים רבים, גדולים וקטנים, בנושאי שמירת הטבע והנוף, אך גם בתחומים אחרים. בין מאבקיו בנושא שמירת הטבע והנוף נאבק נגד לקיחת מים מנחל ערוגות בידי אנשי קיבוץ עין גדי, על הגנת פרחי הבר ונגד הבנייה על הכרמל. כן התנגד לגביית דמי כניסה לגנים לאומיים.
אלון נהג להדגיש שבאקלים ארץ ישראל יש רק שתי עונות ואין סתיו ואביב והתנגד לכינוי רמת הגולן שניתן לגולן.
החל ממלחמת ששת הימים, ובתחילת שנות ה-70 ובמיוחד לאחר מלחמת יום הכיפורים, הרבה להביע עמדות נגד חלוקת הארץ ובעד ארץ ישראל השלמה (מאמריו בנושא זה נאספו בספר "כשרון לארץ ישראל"), אך בספרו האוטוביוגרפי "טבע ואדם" שפרסם ב-2012, הבהיר, כי לאחר שהבין שלא ניתן לספח בהסכמה את יהודה ושומרון, הוא נסוג מרעיון זה וכי הוא מסכים לפתרון שתי המדינות.
פרסים ותוארי כבוד.
אלון זכה בפרסים רבים כהוקרה על עבודתו למען איכות הסביבה ולמען הטבע בישראל:
לרגל הגיעו לגבורות, יצא לכבודו בשנת תש"ס הספר "נופי ארץ ישראל - מבחר מאמרים על טבע, נוף וידיעת הארץ", בהוצאה משותפת של "אריאל" והחברה להגנת הטבע.
משחתת
מַשְׁחֶתֶת היא אוניית מלחמה בינונית בגודלה, מהירה, בעלת כושר תמרון גבוה וטווח גדול, שמשימתה ליווי אוניות גדולות יותר בצי מלחמתי, בשיירה או בכוח משימה ימי, והגנה עליהן מפני מתקפות מצד אוניות מלחמה קטנות יותר. המשחתת פותחה בסוף המאה ה-19 על ידי קצין הצי הספרדי פרננדו ויאמיל (Villaamil) כהגנה מפני ספינות הטורפדו שהחלו אז להיכנס לשירות והיוו איום משמעותי על אוניות הצי הגדולות. מכיוון שתפקידן היה להרוס את ספינות הטורפדו נקראו האוניות החדשות "משחיתת ספינות טורפדו" (Torpedo Boat Destroyer), אך בתוך מספר שנים קוצר השם והתקבל הכינוי המקוצר "משחתת".
עד מלחמת העולם השנייה היו המשחתות אוניות קלות יחסית, גדולות מפריגטה וקטנות מסיירת. למשחתות בתקופה זו לא הייתה יכולת לפעולה עצמאית כאונייה בודדת במשימה ארוכת טווח, ובדרך כלל פעלו המשחתות בתקופה זו בקבוצה, בליווי אוניית סיוע למשחתות (Destroyer Tender). לאחר המלחמה, עם הופעתם של טילים מונחים, החל להופיע טיפוס חדש של משחתת, משחתת טילים מונחים. משחתות מסוג זה החלו לבצע משימות שבעבר היו תפקידן של אוניות מלחמה גדולות ממנה, הסיירת ואוניית המערכה. משחתות אלה הפכו גדולות יותר ולהן יכולת לבצע משימה באופן עצמאי.
בעשור השני של המאה ה-21 מהוות המשחתות את אוניית השטח העיקרית בציי המלחמה בעולם. נכון ל-2019, אין אף צי מלחמה המפעיל אוניית מערכה או סיירת מערכה, ורק שתי מדינות מפעילות סיירות, ארצות הברית ורוסיה. למרות שמן, המשחתות המודרניות שוות בהדחק שלהן להדחק של סיירת מזמן מלחמת העולם השנייה, אך כוח האש שלהן עוצמתי לאין שיעור משל אותן סיירות, ולחלק מן המשחתות הנושאות טילים מונחים יכולת לשאת טילים בעלי ראש נפץ גרעיני. המשחתות מסדרת ארלי ברק, הנמצאות בשירות צי ארצות הברית גדולות בפועל אף מאוניות שהוגדרו בעבר כסיירות טילים מונחים.
בכמה ציים של מדינות אירופאיות, ובהן הציים של ספרד, גרמניה וצרפת, נעשה שימוש במונח "פריגטה" עבור המשחתות, דבר המוביל לבלבול מסוים.
רקע.
פיתוח הטורפדו.
הופעתה והתפתחותה של המשחתת קשורים להמצאת הטורפדו, בשנות ה-60 של המאה ה-18. למרות חבלי הלידה היה ברור שמדובר באמצעי לחימה מהפכני, שבאמצעותו יכול גם כוח ימי חלש לפגוע בכוח ימי חזק ממנו בהרבה. כדי לשגר את הטורפדו אין צורך באוניית מלחמה מורכבת ויקרה, וניתן להסתפק בסוג חדש של ספינות קטנות, מהירות וזולות, שנקראו ספינות טורפדו. ספינות קלות כאלו אמנם אינן יכולות להפליג בלב ים, אך הן תוכלנה לפגוע באוניות האויב הגדולות סמוך לחוף. עד 1880 כבר היו בשירות ספינות טורפדו בעלות הדחק של 50 - 100 טון, שהיו מהירות דיין כדי לחמוק מסירות משמר של האויב.
בתחילה נתפס האיום מצידן של ספינות הטורפדו כמשמעותי רק כנגד אוניות בעודן עוגנות בנמל, אך עם פיתוחם של טילי טורפדו מהירים יותר ובעלי טווח ארוך יותר התחוור שגם אוניות בלב ים חשופות לפגיעתם. כמענה לאיום החדש החלו הציים השונים להפעיל סירות משמר חמושות, שנקראו "תופסות" (Catchers), שנועדו ללוות את צי המלחמה בים. כדי שתוכלנה למלא את משימתן היו ספינות אלו צריכות להיות כשירות לשיט בים הפתוח ועמידות בשיט ממושך, וכדי לעמוד בדרישות אלו החלו המתכננים להגדיל את ממדיהן של ספינות אלו. כלי שיט אלו נודעו רשמית כ"משחיתות ספינות טורפדו" (Torpedo Boat Destroyers), ועד מלחמת העולם הראשונה קוצר שמן ל"משחתות". גם בשפות אחרות מעיד שמן של אוניות אלו על מטרתן המקורית, ככלי שיט שנועדו להילחם בספינות טורפדו: בצרפתית (contre-torpilleur), באיטלקית (cacciatorpediniere), בפורטוגזית (contratorpedeiro), בצ'כית (torpédoborec), ביוונית (antitorpiliko,αντιτορπιλικό), בהולנדית (torpedobootjager) ובפולנית (kontrtorpedowiec, מינוח שהיה מקובל עד מלחמת העולם השנייה אך אינו בשימוש מאז).
עם התפתחותן של המשחתות התברר שניתן להטיל עליהן את תפקידן של יריבותיהן, ספינות הטורפדו, ולחמש אותן בטילי טורפדו בנוסף לתותחים. עם תחילתה של מלחמת העולם הראשונה אלו היו תפקידיהן של המשחתות: הגנת הצי שלהן מתקיפות ספינות טורפדו ומשחתות אויב, ותקיפת אוניות המערכה והסיירות של האויב.
פיתוחים ראשונים.
ב-1884 השיק הצי המלכותי הבריטי את ספינת הטורפדו אה"מ סוויפט, שמאוחר יותר סומלה מחדש TB 81. זו הייתה ספינת טורפדו גדולה, בעלת הדחק של 137 טון, שהייתה חמושה בארבעה תותחים מהירי ירי בקוטר 47 מ"מ ושלושה צינורות טורפדו. מהירותה הייתה 23.75 קשר (כ-44 קמ"ש), מהירות שלא היה בה די כדי להתמודד בצורה יעילה עם ספינות הטורפדו, אך החימוש שנשאה היה מספק לקרב עמן.
ספינה נוספת שבישרה את הופעתה של המשחתת הייתה ספינת הטורפדו קוטקה, שנבנתה ב-1885 עבור הצי הקיסרי היפני. הספינה נבנתה במספנת יארו בגלאזגו על פי אפיון יפני ונשלחה בחלקים ליפן, שם הורכבה והושקה ב-1887. "קוטקה" הייתה באורך 50 מטרים ולה הדחק של 203 טון. היא הייתה חמושה בארבעה תותחי ליטרה אחת (37 מ"מ) מהירי ירי וששה צינורות טורפדו ומהירותה עמדה על 19 קשר (35 קמ"ש). במהלך הניסויים שערך הצי היפני עלה כי "קוטקה" יכולה להתלוות לאוניות הצי בים הפתוח. לדעתם של אנשי מספנות יארו, "היפנים המציאו למעשה את המשחתת".
ספינות תותחים נושאות טורפדו.
כלי השיט הראשונים שמשימתם הוגדרה כהשמדת ספינות טורפדו היו סיירות קטנות, שנקראו "ספינות תותחים נושאות טורפדו" (Torpedo Gunboat). אוניות אלו היו חמושות בצינורות טורפדו ותותחים, שנועדו לאפשר להן להילחם בספינות טורפדו ולהטביע אותן. הספינה הראשונה שנבנתה במתכונת זו הייתה אה"מ רטלסנייק (Rattlesnake), שתוכננה ב-1885, והושקה כמענה למשבר המדיני בין האימפריה הבריטית לאימפריה הרוסית ב-1885. ספינת התותחים הייתה חמושה בטורפדות ונועדה לרדוף אחרי ספינות טורפדו קטנות ממנה ולהשמיד אותן. אורכה של הספינה היה 61 מטרים, רוחבה המרבי 7 מטרים וההדחק שלה היה 550 טון. "רטלסנייק" הייתה בנויה מפלדה אך ללא מיגון, למעט סיפון ממוגן, בעובי 19 מ"מ. הספינה הייתה מצוידת בתותח בקוטר 4 אינץ' (101.6 מ"מ)/25 ליטראות, שלושה תותחי 3 ליטראות וארבעה צינורות טורפדו בקוטר 14 אינץ' (360 מ"מ), שניים בחרטום ושניים בכל אחד מצידי האונייה. הספינה נשאה ארבעה טילי טורפדו.
משחתות ספינות הטורפדו, שהיו מהירות יותר, החלו להיכנס לשירות בשנות ה-90 של המאה ה-19 והפכו את ספינות התותחים למיושנות.
משחתות ראשונות.