לתו השני בשם הסיני "奴" אין מקבילה בטרמינולוגיה המערבית. ההגייה המודרנית של התו היא , ופירושו "עבד" – בדרך כלל כינוי גנאי, אם כי ייתכן שיש לו משמעות פונטית בלבד בשם 匈奴. בין המשמעות של 匈 כ"חזה" ובין משמעותו האתנית אין כנראה כל קשר. ייתכן שיש קשר כלשהו למילה המבוטאת באופן דומה "凶", שפירושה "עַז", "אכזרי", "מבשר רעות", "רע" או "פעולה אלימה". ההשערה הסבירה ביותר היא שהמילה נגזרת מהשם בו העם כינה את עצמו כתעתיק פונטי למחצה לסינית, ושהתו נבחר באופן שרירותי – נוהג שמתקיים גם כיום בצורה בה מתעתקים הסינים שמות זרים.
אף על פי שהמחקר הפונטי של ההשערה בדבר הקשר בין השיונגנו להונים אינו החלטי, ממצאים חדשים ממרכז אסיה עשויים לחזק את התאוריה התומכת בקיום קשרים פוליטיים ותרבותיים בין השיונגנו להונים. מקורות ממרכז אסיה של המאה הרביעית מתרגמים את השם הונים לשיונגנו ולהפך. במכתבים הסוגדיאנים הקדומים, מכונים השיונגו של צפון סין xwn, בעוד שבתרגום הבודהיסטי של הדהרמארקשה לסינית מתורגם המונח ההודי "הוּנה" לשיונגנו. סימן משותף נוסף הוא שהקדירות של ההונים דומות לאלו שייצרו השיונגנו באורדוס. בנוסף לכך, הן בהונגריה והן באורדוס נמצאות הקדירות כשהן קבורות בגדות הנחלים.
ארנולד וסקר
סר ארנולד וסקר (באנגלית: Arnold Wesker; 24 במאי 1932 - 12 באפריל 2016) היה מחזאי בריטי-יהודי הידוע בתרומתו לזרם "תיאטרון כיור המטבח" (Kitchen Sink Drama) שגיבוריו כונו "הצעירים הזועמים" (Angry Young Men) בדרמה הבריטית של שנות ה-50 וה-60. זהו סגנון של ריאליזם חברתי, שגיבוריו הם ממעמד הפועלים והם מתמודדים עם קשיי הקיום בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה. וסקר כתב 44 מחזות, ארבעה קובצי סיפורים קצרים, שני כרכי מאמרים, ספר בנושא עיתונות, ספר ילדים, כתיבה עיתונאית וספר שירה.
חייו.
קובץ מחזותיו הראשון נקרא "הטרילוגיה של וסקר" והופיע לראשונה על הבמה בתיאטרון בלגרייד בעיר קובנטרי ב-1958. קובץ זה כלל את המחזות "שורשים", "מרק עוף עם שעורה", ו"אני חושב על ירושלים". המחזה הראשון, "מרק עוף עם שעורה", מספר על משפחת כהאן היהודית בלונדון בשנת 1936 ועוקב אחר התמוטטות האידיאלים שלהם בעולם משתנה, במקביל להתפוררות המשפחה עד 1956. הדמויות המרכזיות הן שרה והארי, וילדיהם - עדה ורוני. הם קומוניסטים יהודים, המנסים לשמור על תפיסת עולמם לנוכח מלחמת העולם השנייה, הסטליניזם, והמרד ההונגרי ב-1956.
ב-1977 כתב וסקר מחזה בשם "הסוחר" או "שיילוק" בו הוא מספר את עלילת "הסוחר מוונציה" מנקודת מבטו של שיילוק היהודי. המחזה עלה באותה שנה בניו יורק וזכה לפרסום דווקא בשל מותו, בערב הבכורה, של מי שהיה אמור לשחק את שיילוק במחזה, השחקן היהודי זירו מוסטל.
מחזותיו תורגמו לכ-17 שפות (שלושה: "המטבח", "שורשים" ו"צ'יפס עם כל דבר" תורגמו גם לעברית). תיאטרון הבימה הציג את ה"מטבח" בבימוי עמרי ניצן בשנת 1978.
בשנת 2005 פרסם וסקר את הרומן הראשון שלו, "דבש", שתיאר את חוויותיה של ביטי בראיינט, גיבורת מחזהו המוקדם "שורשים". המחזה מתרחש בשנות ה-60 המוקדמות כשביטי בת 22, וב"דבש" היא גדלה ב-3 שנים בלבד למרות שהסיפור התרחש ומוקם מחדש בשנות ה-80.
בשנת 2006 קיבל תואר אבירות מהמלכה, עם התוספת של "סר" (Sir) לשמו.
בשנת 2008 פרסם וסקר את מקבץ שיריו הראשון, "כל הדברים מתעייפים מעצמם" (All Things Tire of Themselves). המקבץ הוא של שירים שכתב בשנים עברו, ומייצג את מה שהוא רואה כשיריו האופייניים והטובים ביותר.
מחזות רבים של וסקר עסקו בנושאים פוליטיים. הוא הזדהה אידאולוגית עם מעמד הפועלים. הוא השתתף בהפגנות למען פירוק הנשק הגרעיני כבר בשנת 1959.
וסקר היה ציוני-שמאלי נלהב וכתב כמה מאמרים שנונים מאוד להגנת מדינת ישראל והציונות.
פרארי 159 / 125
פרארי 125 S הייתה המכונית הראשונה במסכת ניצחונות מפוארת שבנתה את תהילת המרוצים של פרארי שאין שני לה בעולם הרכב.
רקע.
לאחר שהיה נהג מרוצים ומאוחר יותר מנהל חטיבת המרוצים של אלפא רומיאו, פנה אנצו פרארי לדרך עצמאית ב-1937. המכונית הראשונה שתכנן, ה-815, לא נשאה את שמו עקב הסכם קודם עם אלפא רומיאו לפיו לא יוכל לבנות מכוניות תחת שמו למשך 4 שנים מאז פרישתו מהחברה. במהלך מלחמת העולם השנייה עקר את מפעלו, שבאותו זמן העסיק 160 עובדים, ממודנה למאראנלו הסמוכה, ובנה מכונות לייצור מסבים לצרכים צבאיים. מיד בתום המלחמה המשיך לעבוד על מכונית מרוץ חדשה, למרות ביקוש ער למכונות שייצר. הוא חבר שוב עם המתכנן האגדי ג'וצ'ינו קולומבו, עמו פיתח לפני המלחמה את מכוניות המרוץ של אלפא רומיאו.
פרארי ביקש לפתח מנוע שיתאים גם לכביש וגם למסלול, וב-1946 הציג קולומבו תרשימים למנוע V12 בעל זווית של 60 מעלות, דומה בעקרונותיו ליחידת ההנעה שפיתח בזמנו אצל אלפא. הנפח שנבחר היה 1500 סמ"ק, כדי שבגרסה מוגדשת-על יוכל להתאים גם לתקנות מרוצי הגראנד-פרי. למנוע פותחה תיבת הילוכים בת 5 מהירויות בעידן שבו 4 מהלכים היו הנורמה.
קולומבו עזב את פרארי לטובת אלפא, והאחרון נאלץ לחפש מהנדס אחר. בינתיים הושלמה בנייתן של שתי שלדות, ועם עזרתו של אורליו לאמפרדי שהצטרף זה עתה לצוות הפיתוח הוחל בבנית המנועים. בסוף 1946 הכריז פרארי על תחילת ייצורה של המכונית. שמה הנבחר היה "125 S" כניפחו של צילינדר יחיד, מדיניות שמות שתלווה את פרארי עשורים רבים לאחר מכן.
שתי המכוניות הראשונות שיוצרו היו אמנם בעלי מכניקה זהה אך הציגו מרכבים מובדלים, כדי שיתאימו להתחרות בקטגוריות מרוצים שונות. לגרסת ה"ספורט" (125 S) היה מרכב ברקטה שכיסה את הגלגלים, ואילו לגרסת ה"קומפטישן" (125 C) היו גלגלים חשופים עם מגיני בוץ הניתנים להסרה, כך שתוכל להתחרות גם בקטגוריית מכוניות חד-מושביות (אם נדרש היו מכסים את מושב הנוסע בעזרת פאנל ייעודי).
מנוע ה-V12 הוציא 118 כ"ס ב-7000 סל"ד הודות ליחס דחיסה של 9:1 ושלושה קרבורטורים. הייתה גם גרסה מוחלשת בעלת 72 כ"ס שנועדה במקור לדגם כביש שלא התממש לבסוף, ואחת משודכת למגדש-על בה השתמש פרארי במכונית ה-F1 הראשונה שלו. את מחט המשקל העמידה ה-125 על 750 ק"ג רטובים.
הופעת הבכורה של ה-125 S (פיאצ'נזה, מאי 1947) הייתה מאכזבת: משאבת הדלק כשלה בעודה מובילה והמכונית נאלצה לפרוש. גם ה-125 C שהתחרתה לראשונה חודש לאחר מכן במרוץ מקומי ברומא לא הצליחה להגיע לקו הסיום. במרוץ השלישי שלו פרארי כבר ראה קצת נחת כאשר רשם ניצחון ראשון, ובסה"כ ה-125 ניצחה שישה מרוצים מתוך שנים-עשר בהם השתתפה. ל-125 היה מחזור חיים קצר של ארבעה חודשים, ולאחר מכן היא התפתחה לדגם ה-159.
כדי לתת מענה למתחרות חזקות יותר, פרארי הבין כי ה-125 זקוקה ליותר כוח. על כן הוגדל נפח המנוע ל-1908 סמ"ק וכינוי המכונית השתנה בהתאם ל-159. ההספק כעת עמד על 125 כ"ס ב-6500 סל"ד, למרות הפחתת יחס הדחיסה ל-8.5:1 כניסיון לשפר את עמידות המנוע. במהלך קיץ 1947 חזר קולומבו לפרארי ובנה מרכב מתכנון חדש בעל מקדם אווירודינמי עדיף. עם המכונית החדשה רשם פרארי את הניצחון המשמעותי ביותר שלו, בגראנד פרי של טורינו. ריימונד סאמר הנהג הציג יכולת משכנעת תוך שהוא גובר על מתחרות חזקות ומבוססות מבית אלפא רומיאו, מזראטי, טלבו, דלהייה ודאלאז'. בהמשך המנוע הוגדל שוב, כעת לנפח של כמעט 2000 סמ"ק, כך שיוכל עדיין להתחרות במרוצים פופולריים ברחבי איטליה. המכונית נקראה כעת '166 ספיידר קורסה' והייתה למעשה למכונית ה"סדרתית" הראשונה של פרארי, היא נמכרה ללקוח פרטי בדצמבר 1947.
כיום.
קיימת אי ודאות בנוגע לשאלה מה עלה בגורלן של אותן המכוניות הראשוניות בהחלט אותן ייצר פרארי, אך מאמינים כי שתי השלדות הראשונות נבנו מחדש לספסיפיקציה של 166 ספיידר קורסה לפני שנמכרו ללקוחות כמכוניות חדשות. מספרים כי הלקוח של המכונית הראשונה הבחין בחלקים ישנים המותקנים במכוניתו ופרארי הציעה לו הנחה כפיצוי.
כיום לא קיימות 125 או 159 בצורתן המקורית, אך ב-1987 – כחלק מחגיגות יובל ה-40 שלה – בנתה החברה רפליקה מדויקת של ה-125 האורגינאלית, הניצבת כיום בגאווה במוזיאון פרארי במאראנלו.
קישורים חיצוניים.
פרארי - האתר הרשמי של היצרנית
חברים טובים לנצח
חברים טובים לנצח (במקור: Best Friends Forever) הוא הפרק הרביעי בעונתה התשיעית של סדרת הטלוויזיה הקומית "סאות' פארק". הוא שודר לראשונה בארצות הברית ב-30 במרץ 2005. הפרק מבוסס על פרשת טרי צ'יאבו והוא זיכה את הסדרה בפרס אמי לסדרה המונפשת הטובה ביותר. בפרק מצליח קני להגיע לרמה גבוהה במשחק הווידאו הנייד שלו אך מת מיד לאחר מכן. עם הגעתו לעולם הבא הוא מתבקש מתושבי גן העדן לנהל קרב בין כוחות גן העדן לבין כוחות הגיהנום בעזרתו של משחק וידאו אלוהי, אך מוחזר בידי רופאיו לעולם החיים ונכנס למצב צמחי מתקדם. ויכוח ניצת בין התומכים בהמתת חסד של קני ובראשם קרטמן לבין התומכים בהשארתו בחיים, כאשר לבסוף מנצח קרטמן "מן הסיבות הלא נכונות" ומאפשר לקני להביס את כוחות הגיהנום.
הפרק, שנכתב ובוים בידי טריי פארקר, שאב השראה מן הסרט "אחרון לוחמי החלל" ומן הספר "המשחק של אנדר". הוא שודר שעות ספורות לפני מותה של טרי צ'יאבו. הפרק זכה לביקורות חיוביות על תיאורו של "הקרקס התקשורתי" שסבב את פרשת טרי צ'יאבו.
פרטי עלילה.
קני הופך לילד הראשון בעיר שבבעלותו PSP והוא משחק בו ללא הפסקה. בינתיים הולכת וגוברת קנאתו של קרטמן, שאיחר להגיע לחנות ונמנע ממנו מלרכוש PSP משלו. קני מצליח להגיע לרמה 60 הגבוהה במשחק ששמו "גן עדן נגד הגיהנום", כאשר משאית גלידה דורסת אותו למוות.