האגם גם נזכר בסרטון "משפחת שווץ פרק 3 - דוכן מיצים"
עם ככל העמים
עם ככל העמים - לקראת הקמתה של רפובליקה ישראלית הוא ספרו הראשון של ד"ר משה ברנט. הספר הודפס ב-2009 בירושלים בסדרת הספרים "מצב האומה" בהוצאת כרמל, סדרה אותה ערך פרופ' גדעון דורון (שגם כתב את ההקדמה לספר). במרכז הספר עומדת הטענה שישראל היא המדינה היחידה בעולם שלא מגדירה זהות לפי אומה טריטוריאלית-אזרחית אלא לפי דת, משמע מגדירה יהדות כדת ולאום כאחד. המדינה לא שייכת לאזרחיה אלא לעם היהודי. החידוש בספר הוא הטענה שתפיסה זו הרווחת בציבור הישראלי זרה למטרות המקוריות של התנועה הציונית: לבנות בית מקלט לבני אדם הנרדפים בשל יהדותם (בעיקר יהדות מזרח אירופה אשר בהמשך נספתה ברובה בשואה) ולהביא לנורמליזציה של הקיום היהודי: להיות עם ככל העמים, במסגרת מדינת לאום רגילה המכירה באזרחיה כבנים ובנות שווי זכויות וחובות.
הספר מוכיח זאת בכמה דרכים:
בספר טוען ברנט שהמשטר הישראלי משנות ה-50 במדיניות כור ההיתוך שלו (שפעלה ליצור סולידריות בין היהודים בארץ ובעולם) הוא האחראי להפיכת אתוס ה-2000 שנות גלות לבסיס עליו נשענת הרטוריקה והפרקטיקה במדינת ישראל ושהתוצאה היא יצירת השסעים בחברה הישראלית על ידי הבניית זהויות מנוגדות זו לזו "חילוני-דתי" ו-"יהודי-ערבי" במקום לייצר סולידריות בין כלל האזרחים הישראלים בהתבסס על השפה והתרבות העברית.
הגישה המובעת בספר שונה מהתפיסה הכנענית כי אינה מתיימרת להתבסס על רובד עבריות עמוק (למרות שאינה פוסלת את קיומה) וגם מהתפיסות הפוסט ציוניות הנפוצות המנסות לייצר מדינה "נייטרלית" (דבר שלטענתו אין לו אח ורע באף מקום בעולם) אלא לשמר את הצביון היהודי כדת אזרחית (בהשראת הסוציולוג רוברט בלה בדומה לקתוליות בצרפת או פרוטסטנטיות בארצות הברית).
המסקנה אליה מגיע ברנט בספר היא שלאחר כישלון הצלת יהדות מזרח אירופה מהשואה החליט דוד בן-גוריון לאמץ את גישתו של אחד העם לציונות רוחנית מה שגרם חרף התפתחותה של ישראליות מבחינה סוציולוגית, לחלוקה התודעתית של הציבור בישראל לשבטים, עדות ומגזרים. השיח הציבורי בפוליטיקה במדינה נסוב על טיב היהדות (או מה טוב ליהודים) ולא על טיב האזרחות. בפועל התוצאה היא מדינה משיחית שעוסקת בעליות וגיורים, התנחלויות ופינויין על פני שיקולים פרגמטיים המכוונים לקידום הביטחון והרווחה של כלל אזרחיה, המתקשה גם בכינון חוקה שתשמור על זכויות האדם והאזרח וקבלת הכרעה במעמד השטחים ותושביהם, גבולות קבע ובשאלות של מלחמה ושלום.
בספר מוזכר אחרון האבות המייסדים של הציונות, הפעיל הרוויזיוניסטי הנשכח הלל קוק, שדגל בגישה דומה עד יום פטירתו, כמו גם תלמידו פרופ' יוסף אגסי (שחיבר את הספר בין דת ולאום שהיווה השראה לספר זה) והיה מורהו של ברנט.
ב'עם ככל העמים', ברנט אינו מגיע בהכרח מאג'נדה של ימין (אותה הוא מזהה בישראל כאתנוצנטרית) או של שמאל (בה הוא רואה קוסמופוליטית) כי אם מאג'נדה לאומית-אזרחית הנעדרת בעיניו מהשיח הציבורי במדינה (שהיא כאמור היעד המקורי אליו שאפה הציונית הקלאסית לשיטתו). הפתרון המוצע בו למציאות הישראלית הוא הגדרת המדינה כרפובליקה, משטר המייצג את רצונו של רוב הציבור - שמירה על סמליה ואופיה הלקוחים מהיהדות, המשך היותה מקלט מאנטישמיות לפזורה על ידי חוק השבות, אך במדינה פנימה הפרדת הדת מהפוליטיקה תוך אפשרות (ואף עידוד) של היטמעותם והתבוללותם של מיעוטים לתוך הרוב הלשוני-תרבותי העברי.
בשונה מתפיסות פרימורדיאליות של לאומיות, ברנט רואה במדינה-אומה (nation-state) כמסגרת המאחדת בעידן של עיור וחילון את האזרחים והאזרחיות החיים ברובם בחברה תעשייתית מודרנית. גישה שקיבלה השראה מפרופ' ארנסט גלנר שהיה המנחה שלו בעבודת הדוקטורט בקיימברידג'.
כעשור לאחר מכן יצא ספרו השני של ברנט עניינם של היהודים - מבוא להיסטוריה ישראלית אחרת המרחיב על היעדר עיסוקה של התנועה הציונית בשאלות של זהות לאומית בהיבטים של השלכתה על קורבנות השואה כמו גם על הפוליטיקה הישראלית הנוכחית.
קישורים חיצוניים.
תמליל דבריו של ברנט על גיוס הערבים לצבא כאינטרס לאומי
אדולפו קמינסקי
אדולפו קמינסקי או אדולף קמינסקי; ( נולד ב-1 באוקטובר 1925) הוא יהודי-צרפתי פעיל המחתרת הצרפתית לשעבר, שהתמחה בזיוף תעודות זהות, בין היתר עבור יהודים שניסו להימלט מהנאצים. לאחר המלחמה עבר לסייע בהברחת יהודים לארץ ישראל המנדטורית, ובהמשך החל לזייף מסמכי זהות עבור אנשי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה ומשתמטים מצבא צרפת במהלך מלחמת אלג'יריה, לטענתו ללא תמורה כספית.
אביו שלמה קמינסקי היה יהודי פולני שנישא ליהודיה רוסית בשנת 1910 והיגר עמה לצרפת. אולם בשל התפתחויות פוליטיות הם נשארו רק לזמן קצר בצרפת ונמלטו לארגנטינה בשנת 1917. שם נולדו להם שני בנים, הבכור בשנת 1922, ואחריו אדולפו קמינסקי, בשנת 1925. עם הירגעות המצב הפוליטי שבה המשפחה לצרפת בשנת 1932 והתיישבה תחילה בפריז, בה עבד האב כחייט. בשנת 1938 היא עברה לויר, שבה כבר חי דודו סלומון קמינסקי. כאן החל אדולפו קמינסקי בגיל 14 שנים ללמוד צבענות וכימיה.
קאסאציו
קאסאציו (באיטלקית: cassazione, בגרמנית: cassation) הוא מונח, שהיה בשימוש בין 1750 ל-1775 בדרום גרמניה, אוסטריה ובוהמיה כהגדרה ליצירה או לפרק בודד.
מקור המונח אינו ודאי - קוך (Koch), מוזר (Moser) ואברט (Abert) סבורים שהיא לקוחה מ"cassare" ("לשלח" או "לשחרר" באיטלקית), במשמעות של "מוזיקת פרידה" (Abschiedsmusik). לדעת ויצבה (Wyzewa) וסן פו (Saint-Foix), כפי שהיא מובאת בביוגרפיה שלהם של מוצרט, המילה היא נגזרת של casser ("לשבור" בצרפתית), כלומר, יצירה שאפשר לנגן את פרקיה בכל סדר שהוא. רימן (Riemann), בלקסיקון שלו מ-1909, מייחס אותה ל- cassa, תוף באיטלקית. עם זאת, הסבירות הגבוהה ביותר היא, שהמילה קאסאציו היא שיבוש קל של ביטוי גרמני שהיה נפוץ בין מוזיקאים באמצע המאה ה-18, gassatim gehen - לנגן ברחובות. כבר ב-1619 השתמש מיכאל פרטוריוס במונחים "גראסאטן" ו"גאסאטן" בקשר לסרנדה.
בראשית התקופה הקלאסית ולפניה נכתבו קאסאציות בין השאר על ידי קרל דיטר פון דיטרסדורף ומיכאל היידן, כמו גם יצירות מוקדמות של יוזף היידן ומוצרט, אם כי רק מעטות מהן נקראות כך במקורות, מה שמקשה על זיהוי "סגנון קאסאציוני" מובהק. בקטלוגים תמאטיים של ברייטקופף יצירות מוגדרות לעיתים קאסאציות ובפעמים אחרות דיברטימנטי וכך גם בכותרות היצירות, הן בדפוס והן בכתבי יד. היידן השתמש לעיתים בכותרת "קאסאציו" לציון פרקים בעלי אופי קליל והומוריסטי.
השימוש היחיד שמוצרט עשה במונח מופיע במכתב מאוגוסט 1770, שם הוא מזכיר התחלות של שלושה פרקים: הפרקים הראשונים של הסרנדות 63 ו-99/63a ברשימת קכל, שניהם שירי לכת, ושיר הלכת הנפרד 62 ברשימת קכל (שכיום מקובל לקשר אותו עם הסרנדה 100/62a). מכך אפשר להסיק, שייתכן ומוצרט קישר את המונח עם המערך המחזורי המסורתי של שיר הלכת והסרנדה. אותו דבר נכון לגבי מיכאל היידן. שני המלחינים השתמשו במונח אך ורק ליצירות תזמורתיות.
המונח קאסאציו נעלם כנראה משימוש כבר בנעורי בטהובן. דוגמה נדירה לשימוש מאוחר בקאסאציו מופיעה באופוס 6 של סיבליוס.
משמר הרפובליקה (סוריה)
משמר הרפובליקה של סוריה (בערבית: الحرس الجمهوري, בתעתיק מדויק: אלחרס אלג'מהורי, "המשמר הרפובליקני") הוא דיוויזיית משמר משוריינת הממוקמת בדמשק אשר תפקידה להגן על מוסדות ואנשי השלטון של סוריה.
דיוויזיית המשמר נמצאת כיום תחת פיקודו של טלאל מחלוף. היא מונה כ-25,000 חיילים ומוצבת בדמשק, היא נחשבת היחידה הצבאית היחידה בסוריה אשר יכולה לנוע בתוך הבירה הסורית.
היסטוריית שירות.
היחידה הוקמה בשנת 1976 לאור התקפות של ארגונים פלסטינים כנגד המשטר בסוריה והכילה בתחילת דרכה כ-10,000 חיילים. הדיוויזיה מזוהה מאוד עם משפחת השלטון הסורי כאשר רבים מבניה שירתו בתפקידים שונים בה, בהם; בשאר אל-אסד שפיקד על חטיבה ואחיו מאהר אל-אסד שמשמש בתפקיד פיקודי בכיר בה. יחד עם הדיוויזיה הרביעית והכוחות המיוחדים, דיוויזיית המשמר נחשבת לאחת היחידות הנאמנות והאיכותיות בצבא הסורי ומורכבת מכ-80 אחוז חיילים וקצינים עלווים.
מלחמת האזרחים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011, הורכבה דיוויזיית המשמר משני רגימנטים של חיל רגלים/צנחנים; הרגימנט ה-101 וה-102, בנוסף לשלוש חטיבות חיל רגלים ממוכן; החטיבה ה-104, ה-105 וה-106, לצד רגימנט הארטילריה ה-100. על הנייר מספר החיילים ששירתו בדיוויזיה הגיע לכ-25,000.
במהלך הלחימה יחידות המשמר היו מהנאמנות והאיכותיות ביותר מבין יחידות הצבא הסורי, הם זכו לציוד המתקדם ביותר והיו מאומנים מאוד. מהשלב הראשון השתתפו יחידות הדיוויזיה בקרבות, תחילה בעיקר סביב העיר דמשק - שם מוצבת הדיוויזיה דרך קבע ושם מצוי מושב השלטון הסורי - ובהמשך נשלחו להילחם בכל רחבי סוריה היכן שנדרש. בשונה מיחידות אחרות בצבא הסורי, יחידות המשמר נשלחו לחזית לרוב ברמה גדודית או אף פלוגתית והם לחמו לצד יחידות אחרות של הצבא הסורי. למרות המעמד היוקרתי של המשמר, כבר במהלך 2012 מספר יחידות ספגו אבדות קשות, שני גדודים שלחמו באזור חומס אף ירדו לכוח אדם של 300 חיילים בלבד (מתוך 1,500 על הנייר) מספר שנחשב למינימום האפשרי לקיום גדוד (על פי הדוקטרינה הסורית).
מנאף טלאס, שהיה אחד המפקדים הבכירים במשמר ומקורב לנשיא אסד, ובנו של שר ההגנה, ערק וברח לטורקיה ביוני 2012. ב-18 באוקטובר 2017 עיסאם זאהרדין, שהיה המפקד על כוחות משמר הרפובליקה במדינה, נהרג בקרבות באזור העיר א-זור.
מבנה.