יונאס נחשב לידיד ישראל ולאחר מותו הורה שר הפנים על הורדת דגל ישראל לחצי התורן כאות אבל.
התאחדות סטודנטים
המגיד מקמפן
אונאת הגר
איסור אונאת הגר כולל שתי מצוות לא תעשה מהתורה על פגיעה מילולית או כספית בגר.
מקור הדין.
בתורה נאמר: וכן .. חז"ל פירשו את הפסוק: .
רבי אליעזר הגדול מציין שהתורה מזהירה לגבי היחס לגר בשלושים ושישה מקומות. בפירוש המלבי"ם על התורה מופיע רשימה של אותם 36 מקומות (לדעתו). התורה מצווה פעם בלשון יחיד ופעם בלשון רבים ומכאן ניתן ללמוד על הכוונת הציווי הן לפרט והן למוסדות ציבור. בשולחן ערוך נאמר: .
מדיני המצווה.
פרטי דיני אונאת דברים ואונאת ממון מובאים במקומם. דוגמה המתייחסת במיוחד לגר מובא על ידי חז"ל: . לא ברור אם הציווי מתייחס גם לצאצאי גרים, אם כי הנטייה היא לומר שהיא שייכת גם עשר דורות לאחר הגיור או עד שהאדם המדובר לא יהיה ידוע כצאצא של גר.
לפי הרמב"ם וספר החינוך המצווה חלה על "גר צדק" שקיבל על עצמו את כל המצוות ולא על גר תושב המחויב רק על שבע מצוות של בני נח. אליבא דאבן עזרא () חל הציווי בארץ, על גר שקבל על עצמו "שלא לעבוד עבודת כוכבים".
מטעמי המצווה.
לגר צדק יש שתי נקודות תורפה המצריכות הגנה נוספת משאר בני ישראל:
נקודות תורפה אלו עלולות "להזמין" עלבונות מאנשים הנהנים להיטפל לחלשים מהם, והמצוה באה להזהירם מפני התנהגות זו. נימוק נוסף הוא כי עלבונות עלולים לגרום לגר לחזור לדתו הקודמת. רש"ר הירש מסביר את הקשר בין המצווה לגרות בני ישראל במצרים המוזכרת בסמיכות בתורה כנימוק לאהבת הגר. לדבריו, הצרה של בני ישראל בעבדות במצרים נבעה מכך שהמצרים כיבדו והעניקו זכויות לתושבים לפי ייחוסם ומולדתם ולא לפי אישיותם וזהו הבסיס ל"תועבת מצרים".
אחווה (אקדמיה)
אחווה היא סוג נפוץ של תא סטודנטים המשמש כמועדון חברים עבור סטודנטים באוניברסיטאות ובמכללות בצפון אמריקה. קיימות גם אחוות בבתי ספר תיכוניים. רוב האחוות הן עבור מגדר אחד בלבד, ובאנגלית מבדילים בין אחווה לגברים הקרויה Fraternity (מלטינית: frater אח) ובין אחווה לנשים הקרויה Sorority (מלטינית: soror אחות). המילה בריבוי Fraternities משמשת לתיאור קיבוצי של כל סוגי האחוות - לגברים, לנשים ומעורבות.
ברוב האחוות החברות היא לתקופת הלימודים בלבד, אך ישנם יוצאים מן הכלל רבים - אחוות בהן החברות היא לשנים ואף לעשרות שנים לאחר סיום הלימודים, כפי שמקובל באחוות של אפרו-אמריקאים ובאחוות מקצועיות. לחלק מהאחוות יש בית המשמש אכסניה לחבריו, וחלק מהאחוות ניתן לראות בהן מעין ארגון סיוע לחבריו, עם פעילות חברתית ואקדמית.
שמות האחוות הם בדרך כלל שתיים או שלוש אותיות מהאלפבית היווני - לרוב ראשי תיבות ביוונית של מוטו האחווה. לכן, נהוג לכנות את האחוות כארגונים "יווניים", ומכאן ביטויים שונים כגון "קהילה יוונית", "מערכת יוונית" ועוד. ארגון גג של תשע אחוות אפרו-אמריקאיות נקרא National Pan-Hellenic Council ("מועצה כלל-יוונית לאומית").
מקובל לראות באחוות פי בטא קפא (ΦΒΚ) שנוסדה בשנת 1776 בקולג' ויליאן ומרי, בויליאמסבורג, וירג'יניה - כאחווה היוונית הראשונה בצפון אמריקה. ראשי התיבות של אחווה זו הן של המוטו ביוונית Φιλοσοφία Βίου Κυβερνήτης (אהבת הלמידה היא המדריך לחיים).
אחת האחוות החשובות ורבות ההשפעה בארצות הברית, אחוות הגולגולת והעצמות, נוסדה ב-1832 באוניברסיטת ייל, לאחווה זו השתייכו סטודנטים שהיו לנשיאים וראשי תעשייה מרכזיים.
סוגי אחוות:
רוב האחוות פועלות בקמפוס אחד ("מקומיות"), אולם ישנן אחוות רבות הפועלות בסניפים רבים ("לאומיות"), ויש אף אחוות בעלות סניפים במספר מדינות ("בינלאומיות"). שיטות הארגון והמימון שונות בין האחוות, חלקן מבוססות על התנדבות, חלקן קשורות לארגוני צדקה.
באחוות רבות נהוגים מנהגים טקסיים וסמלים שונים המייחדים את חברי האחווה: טקסי חניכה, סיסמאות, שירים, סיכות ותכשיטים שונים, דגלים, צבעים, ועוד. חלק מהמנהגים הם סודיים, וידועים אך ורק לחברי האחווה.
הצטרפות לאחווה נעשית לרוב לאחר תקופה של גיבוש הנמשכת כשבוע (מכונה rush week) בה מוטלות על המועמדים משימות שונות. באחוות רבות מקובל לעשות טקסי חניכה, חלקם סודיים, חלקם משפילים, כגון צריבות בעור, ויש אחוות בהן נהוג אף שימוש בסמים, חטיפות ועוד. בחלק מהאחוות קיימת תקופת חניכה ממושכת, עד שהמצטרפים החדשים זוכים להתקבל כחברים מלאים.
בישראל.
כיום בישראל פועלות שתי אחוות סטודנטים עיקריות: הראשונה היא "אלפא אפסילון פאי" (ΑΕΠ), אחווה יהודית בין-אוניברסטאית בינלאומית, הפועלת בארצות הברית, בישראל ובבריטניה, ואילו השנייה היא "סיגמא פסיי עין" (עΣΨ), אחווה לקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים. הוקמה בקמפוס כתא חברתי הפועל לשם שיפור התנאים של מעונות הסטודנטים, והיא עוסקת בעיקר בחיזוק הקשר בין הסטודנטים לסביבתם ומארגנת מסיבת אחווה סמסטריאלית שהכנסותיה הולכות לפעילויות צדקה.
Internet Explorer
אגודת הסטודנטים
פסטיבל הג'אז במונטרו
חאבייר זנטי
חאבייר סאנטי
חבייר סנטי
חאבייר סנטי
חבייר זנטי
חוליו קרוז
סופוקליס סחורצאניטיס
צבי דקל
צבי דקל (נולד ב-10 בינואר 1929) הוא אדריכל נוף ישראלי.
נולד בשם צבי דלבקוביץ' בתל אביב וגדל בה. היה חבר בתנועת "השומר הצעיר", ובמסגרתה היה ממייסדי קיבוץ הראל (1949). ב-1950 נשא לאשה את חייה לוסקי ולהם בת וארבעה נכדים. שימש כמזכיר קיבוץ הראל מ-1953 עד פירוקו ב-1955. עם הקמת מועצה אזורית גיזו באפריל 1954 מונה לראש המועצה. ב-1956 נסע לברזיל שם למד אצל אדריכל הנוף רוברטו בורלה מרקס (Roberto Burle Marx). ב-1960 חזר ארצה וחבר לאדריכל הנוף יוסף סגל ופתח איתו את משרד "סגל-דקל". ב-1966 נפרדו דרכיהם ודקל עבד לבדו עד שבשנת 1972 חבר שנית ליוסף סגל והקים את משרד "תכנון נוף". בהמשך הצטרף אליו אדריכל הנוף שלמה זאבי עמו הוא עובד כיום.
ילדותו ונעוריו.
דקל נולד בתל אביב ב 1929 להורים שעלו מפולין בשמם הקודם – דלבקוביץ'. דקל למד בבית הספר היסודי "תל נורדאו" והמשיך ממנו לתיכון ב"גימנסיה שלווה". מילדותו גילה דקל עניין בטבע ובסביבה, ונהנה גם לצייר. מורה שהבחינה בכישרונו, סידרה לו מלגה והפנתה אותו בגיל 12 ללמוד ציור בסטודיו של אהרון אבני. בסטודיו למדו נערים מוכשרים נוספים,כגון, דן צור, דני קרוון, דן קידר, איצ'ה ממבוש, את חלקם יפגוש דקל גם בבגרותו. דקל התנסה ברישום ובציור בצבעי שמן, ועבר מלימוד ציור פיגורטיבי לציור מופשט. לאחר מספר שנים החליט דקל כי מיצה את הכיוון ועזב את לימודי הציור. בילדותו, ובמהלך כל שנות נעוריו היה דקל חבר בתנועת הנוער "השומר הצעיר", בה הפך למדריך. בתחילת מלחמת השחרור גויס עם מכסת המדריכים לטיפול בתנועות הנוער, ובהמשכה עבר לשרת במטה הפלמ"ח.
הקמת קיבוץ הראל.
חברי הגרעין בתנועה אליה השתייך דקל עלו בשלהי מלחמת השחרור, בסוף 1948, על גבעה בשוליו של הכפר הנטוש בית ג'יז, והקימו עליה את קיבוץ "השומר הצעיר" הראל. דקל נשא שם לאשה את חיה לוסקי, ושם נולדה ביתו סמדר. בתחילה חשב להביא בקיבוץ למימוש את האמן והיוצר שבו. הוא הביא איתו רעיון לעסוק בנגרות - לבנות מודלים או תבניות לאלמנטים מיוחדים. הוא אף העביר בקיבוץ חוג קטן של ציור. אלא שאז פנה לאהבה אחרת שלו - גידול צמחים. דקל, שהביא עמו מוניטין של טיפוח גינת הירק בבית הספר התיכון, נשלח, בראשית דרכו בקיבוץ, לעבוד בחקלאות, ואף הגיע להישגים יפים. על אף הצלחתו בחקלאות הוא העדיף להיות גנן. בקיבוץ נעתרו לו והוא יצא לקיבוץ שער העמקים לתקופה של חצי שנה, להתנסות בעבודת גננות. בתום התקופה חזר דקל לקיבוצו, התחיל לעבוד שם לסירוגין כגנן והחל לבנות את נוף הקיבוץ, ללא תוכניות מסודרות. לצורך כך הוא נעזר אז בעצותיו הטובות של אברהם קרוון, שהיה בא לבקר בקיבוץ את בנו דני קרוון. במקביל היה דקל נוסע בקביעות לאוניברסיטה בירושלים להרצאותיו בבוטניקה של פרופסור מיכאל זוהרי.
בין 1953 ל-1956, תקופת פירוקו של קיבוץ הראל, שימש דקל כמזכיר הקיבוץ. על רקע קיפוח היישובים החדשים שהוקמו סביב הקיבוץ, הוא יזם היפרדות מן המועצה האזורית, ואת הקמתה של מועצה אזורית חדשה -"גיזו" (כיום חלק מן המועצה האזורית "מטה יהודה") ובראשה עמד עד ל 1956. לקבוצת החברים בהראל היה "פרופיל גבוה" של מעורבות חברתית ופוליטית. הקבוצה נחשדה על ידי הנהגת התנועה של מפ"ם בנטייה קיצונית לשמאלה של המפה הפוליטית, ועל רקע העימות האידאולוגי החליטה ההנהגה על פירוק הקיבוץ. בני הקבוצה התפזרו איש לדרכו, אך נשארו קשורים ומגובשים כ"קבוצת הראל" עד היום. על הקבוצה נמנים המפיק ואיש התקשורת יעקב אגמון, וחברו מילדות של דקל, האמן דני קרוון.
נסיעה לברזיל.
דקל ידע שעליו ללמוד אדריכלות נוף, או בשמה דאז "אדריכלות גנים". פירוק הקיבוץ יצר את ההזדמנות. דקל חזר לתל אביב, ועבד כגנן בעירייה. על הפרק עמדו לימודי אדריכלות נוף בלונדון, אך אברהם קרוון, שהתרשם מעבודותיו של האמן ואדריכל הנוף רוברטו בורלה מרקס בברזיל, יעץ לדקל לנסוע דווקא אל מרקס וללמוד ממנו את רזי המקצוע. דקל נסע לריו דה ז'ניירו, והתקבל שם אצל בני משפחה. דקל נפגש עם מרקס בסטודיו שלו והביא איתו ציורים ואישור מעיריית תל אביב, שעבד בה כגנן. מרקס התרשם מן הצעיר הנלהב מישראל, קיבל אותו לעבודה ובמהרה סוכם כי ישאר לעבוד לצידו. משהוחלט כי הוא נשאר, הצטרפו אליו אשתו ובתו לברזיל.