בינואר 2013 דווח כי הצילומים יחלו באולפני שפרטון בלונדון ואולפני מארוול הכריזו כי הסרט יוקרן בתלת-מימד. המפיקה בפועל, ויקטוריה אלונזו הודיעה כי הצילומים יחלו ביוני, וכי דמויותיהם של רוקט ראקון ושל גרוט ייווצרו בשילוב של גרפיקת תלת ממד ולכידת תנועה, באומרה כי "אין כל דרך לבצע לכידת תנועה בדביבונים. הם פשוט לא יתנו לך להלביש את החליפה עליהם. נעשה כנראה רוטומציה כדי ללכוד מעט מההתנהגות. יהיו לנו מבצעים כדי לחקות את מה שג'יימס גאן מתכנן עבור הדמות. הוא מאוד ברור לגבי הכיוון אליו הוא רוצה לקחת את הדמויות". בריאיון למגזין SFX, קווין פייגי ציין במרץ 2013 שבהשוואה לסרטים האחרים ביקום הקולנועי של מארוול, סרט זה יעמוד בפני עצמו והוא מתרחש באותו יקום. בזמן שאנחנו נמצאים בצד השני של היקום בסרטים האחרים, אפשר לראות את אותם מאפיינים בשומרי הגלקסיה, אבל האוונג'רס לא מעורבים בנעשה". הוא הוסיף ואמר ש-95% מהסרט יתרחש בחלל החיצון. באמצעו של אותו חודש, דייב בטיסטה לוהק לתפקיד דראקס המשמיד, כשבין השחקנים שנשקלו לתפקיד נמנים אייזיאה מוסטפא, ג'ייסון מומואה ובריאן פטריק וייד. באפריל נשכר הפסל בריאן מואר, שפיסל בעבר את מסכתו של דארת' ויידר לסרטי מלחמת הכוכבים.
באפריל 2013 הצטרפה זואי סלדנה לצוות השחקנים בתפקיד גאמורה ובהמשך גם מייקל רוקר לתפקיד יונדו. כמו כן, לי פייס נבחר לגלם את הנבל הראשי בסרט, רונאן המאשים. הליהוקים נמשכו עד סוף יוני, כשג'ון סי. ריילי, גלן קלוז, קארן גילאן ובניסיו דל טורו נבחרו לגלם את רומאן דיי, נובה פריים, נביולה ו"האספן", בהתאמה.
צילומים.
הצילומים החלו ב-6 ביולי 2013. באותו חודש, צוות השחקנים טס מלונדון כדי להשתתף בכנס קומיק-קון בסן דייגו, שבו הוכרזה רשמית רשימת השחקנים, וכן נודע כי דג'ימון הונסו יגלם את קוראת'. פייגי הודיע כי תאנוס ישתתף בסרט בתפקיד "המושך בחוטים". ב-11 באוגוסט 2013 החלו הצילומים בגשר המילניום בלונדון. עוד באותו חודש נודע כי בראדלי קופר ידבב את דמותו של רוקט ראקון, ובספטמבר נודע כי וין דיזל ידבב את גרוט ויספק לכידת תנועה עבור הדמות. הצילומים הסתיימו ב-12 באוקטובר 2013.
לאחר ההפקה.
בנובמבר 2013, גאן הודיע שהוא משתמש בכמה שיותר אפקטים שמישים על מנת לעזור בשימוש בתלת ממד. "הסטים לצילום שלנו עצומים בגודלם. יש לנו כלא שמורכב מ-770 אלף ק"ג של פלדה. כל מי שמכיר אותי יודע שאני אוהב שילוב בין אפקטים שמישים ותלת ממדיים... אני לא יכול לחכות שאנשים יראו את זה, מאחר שזה יפיפה באופן בלתי רגיל". אחרי צאתו לאקרנים של הסרט "", קווין פייגי ציין שיהלומי האינסוף יהיו הכלי העלילתי של הסרט והודיע גם על כוונתם להמשיך עם השלב השלישי לפרויקט "הנוקמים". בראיון נוסף הוא ציין שיהלום אינסוף שלישי ובלתי ידוע ייחשף בסרט.
מוזיקה.
את המוזיקה של הסרט כתב והלחין טיילר בייטס, ביחד עם פסקול הסרט מושמע אלבום מוזיקלי נוסף בו שירים משנות ה-70 כמו Hooked On Feeling של להקת Blue Swede ו-Spirit In The Sky של נורמן גרינבאום.
שומרי הגלקסיה: פסקול הסרט המקורי - Awesome Mix Vol 1 (האלבום המוזיקלי)
סרט ההמשך.
בכנס קומיק-קון בסן דייגו 2014 הודיע הבמאי ג'יימס גאן רשמית כי מתוכנן לצאת סרט המשך - "שומרי הגלקסיה 2" בתאריך 5 במאי 2017. התסריט לסרט נכתב על ידי הבמאי ג'יימס גאן בתחילת שנת 2015 וב-30 ביוני 2015 נודע כי סרט ההמשך קיבל שם חדש "". סרט ההמשך יצא לאקרנים ב-5 במאי 2017.
שנים-עשר הפסוקים
בריאן קובילקה
בריאן קנט קובילקה (באנגלית: Brian Kent Kobilka; נולד ב-30 במאי 1955) הוא ביוכימאי אמריקאי, פרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד וחתן פרס נובל לכימיה לשנת 2012 (במשותף עם רוברט לפקוביץ'). כמו כן, הוא אחד ממייסדי חברת ConfometRx, חברה ביוטכנולוגית המתמקדת בחקר קולטנים המצומדים לחלבון G.
ביוגרפיה.
קובילקה נולד במשפחה רומית-קתולית.
את התואר הראשון בביולוגיה וכימיה קיבל קובילקה מאוניברסיטת מינסוטה ותואר דוקטור לרפואה השלים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל. לאחר מכן התמחה ברפואה פנימית באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס וב-1984 עשה עבודת פוסט-דוקטורט בהנחיית רוברט לפקוביץ' באוניברסיטת דיוק. בעבודת הפוסט-דוקטורט חקר קובילקה את הקולטן לאדרנלין β2 adrenoreceptor. מחקר זה מצא את המבנה של החלבון. החלבון חוצה את הממברנה כמה פעמים, מבנה הדומה לרודופסין (rhodopsin), קולטן קולט אור הנמצא ברשתית ומאקטב חלבוני G, ממצא שהיה מפתיע באותה עת. ב-1989 עבר לסטנפורד.
לאחר מכן, החל לעבוד על יצירת תמונה באמצעות קריסטלוגרפיה בקרני X של החלבון, עבודה מורכבת משום שהחלבון הוא ממברנלי, ולכן קשה לגבשו. קשיים נוספים בגיבוש החלבון הובילו לכך שרק בשנת 2005 הצליח לגבש את החלבון ברזולוציה טובה, וב-2007 הצליחו ליצור תמונה ברזולוציה טובה יותר.
מחקריו החשובים ביותר של קובילקה על המבנה והפעילות של קולטנים המצומדים לחלבון G, ובייחוד על המבנה המולקולרי של β2-adrenergic receptor, הם שזיכו אותו בפרס נובל. משפחת חלבונים זו משמשת מטרה של תרופות רבות והיא מעורבת במגוון מחלות, עם זאת קשה לחקור אותה באמצעות קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן בגלל הקושי ליצור מהם גבישים.
בראיין קובילקה
בריין קובילקה
אנדרו סריס
סוויס קוטג' (אירלנד)
סוויס קוטג (אנגלית: The Swiss Cottage) הוא בית קיט מהמאה ה-18 השוכן בקהיר שבמחוז טיפררי באירלנד. הבית נבנה בסגנון אורנה על ידי ריצ'רד בטלר, הברון ה-12 של קהיר. הבית שוחזר ושופץ וכיום פתוח לציבור הרחב.
סגנון אורנה.
סגנון אורנה היא אדריכלות בסגנון קוטג' אורנמנטלי (ornamental cottage), או בשם המקוצר "קוטג' אורנה" (Cottage orne). מקורותיו הם אנגלו-צרפתיים. הסגנון הושפע חלקית מסגנון הציורים האנגלי (English Picturesque). ציורים אלו שיקפו התעניינות בהיבטים ה"פרועים" של הטבע, כלומר יותר הרים וגאיות מאשר מראה אנגלי טיפוסי של גבעות מכוסות דשא ועליהן עצים פזורים. בציורים בסגנון הזה הוסיפו הציירים מבני קוטג', במטרה להוסיף מימד אנושי לציור.
בסגנון בנייה זה באו לידי ביטוי הסגנון האנגלי וסגנון חיי הכפר הצרפתיים.
באותה תקופה היה מקובל בקרב בני האצולה לחיות בבתים בסגנון שנראה כפרי כלפי חוץ, אך עם הקפדה כי פנים הבית יהיה מפואר.
השם סוויס מקורו באופן בו דמיינו אנשי הכפר את סגנון הבתים בשווייץ, שבה לרוב מעולם לא ביקרו.
בעלי הבית.
בעלי הבית היו הברון ריצ'רד בטלר ואשתו אמילי, אשר נישאו בשנת 1793 כאשר ריצ'רד היה בן 17 ואמילי בת 16. עד מהרה הם הפכו לדומיננטיים בחיים החברתיים בקהיר, וביתם הפך למקום מפגש לקהילה המקומית. בטלר התקדם במהרה בסולם הדרגות הפוליטיות, עד שקיבל מושב בבית הלורדים האירי. בשנת 1801, כאשר פוזר בית הפרלמנט האירי על ידי הבריטים, הוא נבחר לחבר בפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה השמרנית.
בשנת 1816 מונה בטלר לרוזן של גלנגל (Glengal) ולויקונט של קהיר ומת שלוש שנים מאוחר יותר. אשתו חיה עוד עשרים שנה אחריו.
היסטוריה.
ב-1802, לאחר בחירת המיקום של הבית בסמיכות לטירת קהיר, החל בטלר להסיר כל סממן של ציוויליזציה באזור, כולל מספר בתים של קווייקרים אשר ניצבו במקום בו אמור היה להיבנות הבית. לאחר הסרת ה"עיוותים של הטבע" ושתילת עצים, הפך האזור לרקע ציורי עבור הסוויס-קוטג'.
הבית ממוקם על גבעה המשקיפה על נהר הסויר (Suir). הוא תוכנן כנראה על ידי נאש (Nash), שהיה אדריכל מפורסם באותה תקופה. למרות שאין הוכחות חותכות שהבית נבנה על ידו, ניתן להניח זאת מכיוון שהוא פעל בקהיר באותה תקופה ותכנן את כנסיית הרובע שם. בנוסף ישנם מספר מאפיינים בארכיטקטורה של הבית שדומים למבנים אחרים שתכנן נאש באנגליה באותה תקופה.
ישנן ספקות לגבי מטרת בניית הבית. המסורת טוענת שבטלר בנה את הבית כי הוא חיפש מקום בו הוא ואשתו יוכלו להתבודד. הבית בוודאות לא שימש למגורים קבועים אלא יותר כמקום מפגש בידורי של הקהילה המקומית. לאחר מותו של בטלר, כאשר אלמנתו הייתה בעלת הבית, שימש הבית כבית אירועים בו הופיעה הלהקה הצבאית בערבי הקיץ.
עקב נסיונותיו של בנו של בטלר לשפר את האחוזה, נכנסה המשפחה לחובות כבדים וחלקים גדולים מהאחוזה עברו לטיפול כונס נכסים. רק בדור הבא הצליחה בתו לקנות מחדש את האחוזה והבית. בשנות השמונים של המאה ה-20, לאחר שהבית היה מוזנח מספר עשורים, הוא נקנה על ידי פילנתרופים אשר החלו בעבודות השחזור והשיפוץ של הבית. כיום שייך הבית למשרד לעבודות הציבור (Office Of Public Work) והוא פתוח לציבור מ-1989.
תיאור המבנה.
המבנה תוכנן כך שיתמזג עם הטבע שסביבו, ולכן השתמשו בחלקו החיצוני בבולי עץ ובקש לכיסוי הגג. תכנון פנים הבית היה חופשי, במטרה לשקף סגנון חיים פשוט.
כך למשל, הבית אינו סימטרי והחלונות נבנו בגדלים שונים. הבית מוקף בגלריה מקורה (verandah) המוקפת בעמודים מעץ שנראים כמו עצים. קומת הקרקע כולל היכל כניסה, חדר מוזיקה וחדר טפטים (dofour). העלייה לקומה הראשונה מתבצעת בעזרת מדרגות ספירלה. הקומה הראשונה כוללת שני חדרי שינה, גדול וקטן. מסביב לחדרים בנויים שולי גג רחבים (eaves) אשר יוצרים מראה מיוחד לבית. המטבח מוסתר במרתף מתחת לבית.
שיחזור המבנה.