Muren סבר כי הן השימוש בסטופ מושן והן השימוש באפקטים אופטיים אינם אפשריים ליישום מבחינה טכנית, והחליט כי סיקוונס שינוי הצורה הוא הזדמנות מצוינת עבור ILM ליצור התקדמות עם הטכנולוגיה הדיגיטלית של אפקט המורפינג. מורן הציע לצלם כל בעל חיים, וכן את כפילתה של השחקנית פטרישיה הייס, בנפרד, ולאחר מכן - להזין את התמונות אל תוך תוכנת מחשב שפותחה על ידי דאג סמיית ("" (1991), "איירון מן" (2008)).
התוכנה הייתה יוצרת מעבר חלק ממצב אחד למשנהו, בטרם פלטה את התוצאה בחזרה אל הפילם. סמיית החל בפיתוח התוכנה הדרושה בספטמבר 1987. במרץ 1988 התוצאה המרשימה של מורן ועמיתו המעצב דייוויד אלן ("שרלוק הולמס הצעיר" (1985), "מכסחי השדים 2" (1989)) הייתה להישג משמעותי ופורץ דרך עבור טכנולוגיית ההדמיה הממוחשבת.
פסקול.
המוזיקה עבור הסרט הולחנה על ידי ג'יימס הורנר ובוצעה על ידי התזמורת הסימפונית של לונדון.
נעימת הנושא של הסרט דומה באופן בולט לפתיחה של הפרק הראשון ("Lebhaft") של הסימפוניה השלישית של רוברט שומאן.
ביקורות ותגובות.
הקרנות והכנסות.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן ה-41 בשנת 1988. הסרט יצא לאקרנים ב-20 במאי 1988, ב-1209 בתי קולנוע ברחבי ארצות הברית והכניס $8,300,169 במהלך סוף השבוע הראשון לצאתו, והיה לסרט המכניס ביותר באותו סוף שבוע. על אף שבסך הכל הסרט הכניס מעל $57,000,000 בקופות בצפון אמריקה
, הסרט לא הפך לשובר הקופות שיוצריו קיוו שיהיה. לוקאס קיווה כי הסרט יהיה רווחי כמו "אי.טי. - חבר מכוכב אחר", אולם לסרט הייתה תחרות קשה בקופות, עם צאתם של הסרטים "קרוקודיל דנדי 2", "רמבו III" ו-"ביג". עם זאת, הסרט לא היה כישלון כלכלי: עם הכנסות משמעותיות מקופות ברחבי העולם, השכרות בספריות וידאו ומכירות לערוצי טלוויזיה שונים, הסרט היה, בסופו של דבר, רווחי.
ביקורות.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים. בהתבסס על 26 ביקורות שנאספו באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, כ-46% מהמבקרים נהנו מהסרט, אשר קיבל ציון ממוצע של 5.4 מתוך 10.
ג'נט מסלין מהניו יורק טיימס שיבחה את כישרונו של לוקאס כמספר סיפורים, אולם מתחה ביקורת על הבימוי של הווארד. "נראה כי האוורד היה עסוק מדי ברתימה פשוטה של האפקטים המיוחדים", אמרה מסלין.
דסון תומסון מהוושינגטון פוסט הסביר כי "סרט הפנטזיה/הרפתקאות הדומה של רוב ריינר 'הנסיכה הקסומה' (שנעזר באותו צלם - אדריאן בידל) הצליח להגיע לעוצמות גבוהות יותר, ללא כל האפקטים המיוחדים הצעקניים. זה עצוב לצפות בלוקאס, יוצר טרילוגיית 'מלחמת הכוכבים' ו'שודדי התיבה האבודה', ששכח מהם הטריקים של הבידור". מייק קלארק מהUSA Today כתב כי הסרט "כנראה יותר מדי עבור ילדים קטנים, ואולי גם יותר מדי אותו הדבר בעבור ציניקנים. אבל כל מי שבגיל 6 עד 13, שצופה בו, עלול להידבק ב'חיידק הסרט' לכל החיים".
מועמדויות וזכיות בפרסים.
מעצבי הקול בן ברוט וריצ'רד היימנס מ"סקייווקר סאונד" היו מועמדים לפרס אוסקר על עריכת קול, אולם הפסידו ל-"מי הפליל את רוג'ר ראביט".
גם המפקחים על האפקטים הוויזואליים היו מועמדים לפרס אוסקר, וגם כן הפסידו לרוג'ר ראביט, אשר נעשה באופן דומה, על ידי Industrial Light &amp; Magic של לוקאס.
מעצבת התלבושות ברברה ליין זכתה בפרס סטורן על עיצוב התלבושות הטוב ביותר. וורוויק דייוויס וג'ין מארש היו מועמדים לפרס סטורן, בקטגוריות השחקן הצעיר הטוב ביותר ושחקנית המשנה הטובה ביותר, בהתאמה. הסרט היה מועמד, אך שוב הפסיד לטובת רוג'ר ראביט את פרס סטורן לסרט הפנטזיה הטוב ביותר ופרס הוגו על ההופעה הדרמטית הטובה ביותר. ג'ורג' לוקאס ובוב דולמן היו מועמדים לפרס פטל הזהב על התסריט הגרוע ביותר. בילי בארטי היה גם כן מועמד לפרס זה, בקטגוריה "שחקן המשנה הגרוע ביותר".
מורשת.
בנובמבר 2001 הפיצה פוקס המאה ה-20 מהדורה מוגבלת של הסרט על גבי DVD. המהדורה כללה ערוץ פרשנות אודיו מאת ווריק דייוויס וכן שתי גרסאות של כתבות "מאחורי הקלעים" (Making of). דייוויס מאשר כי היו סצנות אשר ירדו מן הסרט בשלב העריכה, הכוללות קרב בעמק, וילו נלחם בילד שהופך לכריש וכן הרחבה לסצנת הדו-קרב בין שתי המכשפות. על אף שסצנות אלו נחתכו מן הסרט, הן עדיין מופיעות בגרסת הקומיקס של הסרט, שהפיצה מארוול קומיקס.
ספרות.
לוקאס תיאר את דברי הימים של טרילוגיית "מלחמת הצללים" - אירועים שהתרחשו לאחת תום עלילת הסרט. הוא שכר את הסופר כריס קלרמונט, שיהפוך אותם לסדרת ספרים. האירועים המתוארים בסדרת הספרים מתרחשים כ-15 שנה לאחר האירועים שבסרט המקורי, וכוללים את אלורה דנן, כעת נערה בגיל העשרה, כדמות הגיבורה הראשית.
סרט המשך.
מאז שיצא הסרט לאקרנים בשנת 1988, לוקאס ודייוויס אמרו באפריל 2005 כי נשקלת יצירתה של סדרת טלוויזיה, אשר תשמש בפועל כסרט המשך. ביוני 2008 חזר דייוויס והביע את תקוותו כי הסרט יזכה לסרט המשך על המסך הגדול.
התייחסויות בתרבות פופולרית.
קיימת התייחסות נרחבת אל הסרט (ואל הכישלון המסחרי המיוחס לו) בסדרה הקומית של ערוץ BBC Two "החיים קצרים מדי", בה מככב וורוויק דייוויס.
בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "Eastbound and Down" של רשת HBO (בפרק השני של עונה 3), קני פאוורס הלוחמני מניח לבנו התינוק לצוף במורד נחל, ומיד משווה זאת ל"תינוק של וילו".
מחנה הריכוז טרזיינשטט
אייל וייזר
אייל וייזר (נולד ב-1975) הוא מחזאי ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה.
אייל וייזר נולד בתל אביב. הוא בוגר מחזור ל"ח בבית הספר למשחק בית צבי. לאחר לימודי המשחק המשיך ללימודי תואר ראשון ותואר שני בכתיבה ובימוי בחוג לאמנויות הבמה באוניברסיטת תל אביב, שבמהלכם זכה בשתי מלגות לימודים לכתיבה מקרן שרת אמריקה ישראל. וייזר הוא בוגר קורס המנחים בתיאטרון החדר וכמו כן בוגר הסדנא השנתית לאמנות המיצג בבמת "מיצג/מקלט 209" בהנחייתה של תמר רבן.
הוא נבחר בין עשרת נבחרי השנה של התיאטרון הישראלי לשנת 2005 ו-2008 (העיתון "מעריב" ו"נענע10").
בעבר פעל וייזר ככתב תרבות במספר עיתונים: 360 מעלות, העיר, מקור ראשון, טיים אאוט תל אביב, מארב – מגזין מקוון לאמנות, תרבות ומדיה ובזמן תל אביב מקבוצת מעריב.
וייזר ערך עבודות תחקיר עבור מספר בתי הפקה ותקשורת, עבד כקופירייטר במשרד הפרסום ראובני פרידן וכמו כן שימש כלקטור בתיאטרון הבימה וכחבר ועדת הפרינג' בתיאטרון המעבדה בירושלים.
כיום וייזר הוא חבר הוועדה האמנותית בתיאטרון תמונע, מנחה באוניברסיטה הפתוחה, ומורה למשחק ולכתיבה.
ביולי 2012 זכה בפרס רוזנבלום לאמנים מבטיחים.
שופטי הוועדה (יהואש הירשברג, סופי מוסקוביץ', סיקי קול, גד קינר ודורון רוזנבלום) כתבו בנימוקיהם:
אודות מחזותיו.
ותו לא – קברט פוליטי סאטירי בהתהוות.
האירוע "ותו לא" עסק בקשר הסימביוטי שבין זהות ישראלית לטראומה. האירוע הציג שבע דמויות שונות במונולוגים נוקבים שהתעסקו בהתאהבות סאדיסטית בכאב; ביניהם תיעוד של ניצולי ה-11 בספטמבר שחשפו אישיות נקרופילית הנמשכת לנרקב ולמתפורר, מנחת סדנת מודעות שמבקשת למצוא את הערבי שבתוכה, קריינית חדשות שמגיעה לסיפוק מיני מקריאת אייטמים חדשותיים, בחור שמייחל למצוא משמעות בשואה ונכה צה"ל שמשווה בין טראומה של ילדה מוטרדת מינית ללחימה בתעלות. ההצגה רצה בתיאטרון תמונע במשך שנתיים, הוזמנה להציג בתיאטרון הפולקסבינה בברלין והוכרזה כהצגת הפרינג' של השנה על פי עיתון הארץ. באירוע שיחקו לאורך השנים איילת רובינסון/אפרת ארנון, נדב בושם/גל ברזילאי ואמיר יצחקוב.
שופרא – מושב דור הבלבלה.
ההצגה "שופרא" מתרחשת בין כתליה של סדנת מודעות עצמית שמקבצת אליה למפגש הזוי ארבע דמויות. המחזה עוסק במשבר זהות שנובע מגודש אפשרויות וריבוי משמעות, מצב שתוצר הלוואי שלו הוא בדידות וחסך באינטימיות. ההצגה רצה משנת 2007 ועד היום (אפריל 2012) בתיאטרון תמונע. ההצגה בוימה בידי אלון כהן ושחקו בה לאורך השנים יובל אברמוביץ'/טל קלאי/אורי ליזרוביץ', אפרת ארנון/הילה די-קסטרו, נתלי פיינשטיין ואיציק גולן. ההצגה הוכתרה כהצגת השנה על פי טיים אאוט תל אביב לשנת 2007, הופיעה בתיאטרון בית ליסין, בתיאטרון המעבדה בירושלים, פסטיבל פרינג' ניו יורק ופסטיבל פרינג' פילדלפיה. ההצגה הייתה מועמדת לפרס הבימוי וכתיבת מחזה בטקס פרסי היצירה העצמאית לשנת 2007.
איכה? – מעשיות ישראליות.
ההפקה "איכה?" הופקה כהפקת האנסמבל של תיאטרון תמונע בשנת 2008, המחזה היה אירוע מוזיקלי פרגמנטלי שקיבץ 12 קטעים קצרים שעסקו כל אחד בתחלואה אחרת שמאפיינת את החברה הישראלית, כולם התנקזו לשאלה מרכזית אחת – "איכה?" המכוונת כלפי המבוגר האחראי, המצפון, האלוהים.
המחזה עסק בפער ובמתח שבין עולם המבוגרים לעולם הילדים.
ההצגה רצה בתיאטרון תמונע כשנתיים. את המוזיקה לאירוע כתב טל בלכרוביץ', ושחקו בה לאורך השנים עירית אפרת ארנון/הילה דיקסטרו, עירית נתן בנדק, מולי שולמן, אברהם הורוביץ ומיכל ויינברג.
הוקי פוקי – קטסטרופה נפשית משוללת אמונה.