קלאודיו הוא בחור צעיר שמאורס לז'ולייט. באותה עת, היה נהוג להכריז על הנישואים המתוכננים בהודעה פומבית בכנסיית הרובע. בהיותם מצויים בחיסרון כיס, קלאודיו וז'ולייט אינם מודיעים על כוונתם להינשא. ברם, הדבר אינו מייחד אותם: באותם ימים רוב האנשים (בכללם רוב הדמויות במחזה) היו מחשיבים אותם לנשואים. אולם, באופן טכני, הם לא נקטו בכל הסידורים הרשמיים לנישואים אזרחיים ולכן שופט קפדן יכול לפסוק שהם נשואים שלא כדין (בנוסף לכך, הם לא קיימו טקס דתי, ולכן בעיני הכנסייה הם חוטאים). אנג'לו, המקפיד על קיומו של החוק באופן קיצוני, גומר אומר לאכוף את החוקים הקובעים ששניים שאינם נשואים זה לזה ומקיימים יחסי מין, דינם מוות. ומאחר שהוא אינו מאשר את תוקף הנישואים, קלאודיו נידון להוצאה להורג. לוצ'יו, חברו של קלאודיו, מבקר את איזבלה, אחותו של קלאודיו ונזירה מתחילה, ומבקש ממנה בשמו של קלאודיו להיפגש עם אנג'לו ולבקש ממנו שיחון אותו.
איזבלה מצליחה לקבוע פגישה עם אנג'לו, ומתחננת שיחוס על קלאודיו. במהלך שתי סצינות בין אנג'לו לאיזבלה, מתברר שהוא חושק בה, ולבסוף הוא מציע לה עסקה: אנג'לו יחוס על חייו של קלאודיו, אם איזבלה תוותר על בתוליה למענו. איזבלה מסרבת, אך היא גם נוכחת לדעת (בגלל השם שיצא לאנג'לו כמחמיר) שלא יאמינו לה אם היא תאשים אותו בפומבי. במקום זאת, היא מבקרת את אחיה בכלא ומייעצת לו להתכונן למותו. קלאודיו מתחנן נואשות בפני איזבלה שתציל את חייו, אולם איזבלה מסרבת. כנזירה טירונית, היא חשה שאין היא יכול להקריב את נשמתה הנצחית (וזו של קלאודיו, אם הוא יגרום לה לאבד את תומתה), על מנת להציל את חייו הארציים והזמניים של קלאודיו.
הדוכס לא באמת עזב את העיר, אלא נותר בה מחופש לנזיר (לודוויק) על מנת לרגל אחר הנעשה בעיר, ובייחוד אחר מעשיו של אנג'לו. מחופש לנזיר, הוא מתיידד עם איזבלה ומכין שתי תחבולות על מנת לסכל את כוונתו הזדונית של אנג'לו:
1. ראשית, טריק המיטה. שש שנים קודם לכן אנג'לו היה מאורס לאישה בשם מריאנה, אבל לא מימש את נישואיו, מכיוון שנדונייתה טבעה בים. איזבל שולחת מסר לאנג'לו שהיא החליטה להיעתר לו. היא מתנה זאת בכך שפגישתם תיערך בחושך ובדממה מוחלטים. מריאנה מסכימה לתפוש את מקומה של איזבלה ולשכב עם אנג'לו, שממשיך להאמין שהוא שוכב עם איזבלה. (בחלק מפרשנויות החוק, יחסי מין אלה מממשים את אירוסיהם, ומכאן גם את נישואיהם. זוהי אותה פרשנות שמניחה שקלאודיו וז'ולייט נשואים באופן חוקי).
2. לאחר שהוא שוכב עם מריאנה (אותה הוא מחשיב לאיזבלה), אנג'לו חוזר בו ממילתו, שולח מסר לכלא שהוא מעוניין לראות את ראשו הערוף של קלאודיו. הדוכס מנסה בתחילה לארגן הוצאה להורג של אסיר אחר שניתן יהיה לשלוח את ראשו במקום קלאודיו. אולם, האסיר, ברנרדין הרשע, מסרב להיות מוצא להורג ומצוי במצב שיכרות. התמזל מזלם ושודד ים בשם רגוזין, שדומה במראהו לקלאודיו, מת זה מכבר מקדחת, לכן ראשו נשלח לאנג'לו.
הדוכס שב כביכול לווינה. איזבלה ומריאנה עותרות בפניו, והוא שומע את טענותיהן נגד אנג'לו, אותן אנג'לו מכחיש. כשהסצנה מתפתחת, מתברר שהנזיר לודוויק עומד להיות מואשם בשל האשמות שווא נגד אנג'לו. הדוכס עוזב ומשאיר את אנג'לו לשפוט את לודוויק, אולם שב כעבור מספר רגעים מחופש ללודוויק. לבסוף הנזיר מתגלה כדוכס, וחושף את אנג'לו כשקרן ואת איזבלה ומריאנה כדוברות אמת. הוא קובע שאנג'לו יוצא להורג, אבל בתחילה עליו לשאת לאישה את מריאנה – כשאחוזתו הולכת למריאנה כנדוניתה החדשה "על מנת שתרכשי לך בעל טוב יותר".
מריאנה מתחננת על חייו של אנג'לו, ואפילו מגייסת אותו לעזרתה של איזבלה (שעדיין אינה מודעת לכך שאחיה קלאודיו מצוי בין החיים). הדוכס מעמיד פנים שאינו שם לב לבקשתן. רק לאחר שהוא מגלה שקלאודיו לא הוצא להורג, הוא חס על חייו. הדוכס מציע נישואים לאיזבלה. איזבלה אינה משיבה, ותגובתה זוכה לפרשנות שונה בהפקות שונות: הודאתה שבשתיקה להצעת הנישואים היא השכיחה ביותר בהפקות. זוהי אחת מ"השתיקות הפתוחות" במחזה.
עלילת המשנה עוסקת בלוצ'יו, חברו של קלאודיו, שמוציא רעה את דיבתו של הדוכס בפני הנזיר, ובמערכה האחרונה משמיץ לוצ'יו את הנזיר בפני הדוכס, ומספק הזדמנויות לבלבול קומי בחלקו של וינצ'נזו ולהיכנסו של לוצ'יו לצרות כשנחשף שהדוכס והנזיר הם אותו אדם. העונש שלו, כמו זה של אנג'לו, הוא בכך שמאלצים אותו להינשא בנישואים שאינו רוצה בהם, במקרה זה עם פרוצה אותה הכניס להיריון.
מקורות המחזה.
המחזה שואב משני מקורות. המקור הראשון הוא "סיפורה של אפיטיה" מתוך קובץ הסיפורים "הקאטומיתי" מאת גירלדי צ'ינתיו , שראה אור לראשונה בשנת 1565, הכולל גם את המקור לעלילת אותלו ולפיכך ברור כי שייקספיר הכיר מקור זה. צ'ינתיו פרסם את אותו הסיפור גם בגרסת מחזה, בהבדל קטן, אך לא ברור אם שייקספיר הכיר את המחזה.
המקור העיקרי השני הוא מחזהו הארוך בן שני החלקים של ג'ורג' וטסטון "פרומוס וקאסאנדרה" משנת 1578, שמבוסס אף הוא על צ'ינתיו. וטסטון עיבד את סיפורו של צ'ינתיו בכך שהוסיף מרכיבים קומיים בתחבולות המיטה והראש.
הכותרת, שמופיעה כשורת דיאלוג בתוך המחזה, מיוחסת בדרך כלל לציטטה מתוך הדרשה על ההר בהבשורה על-פי מתי ז ב: "...ובמידה אשר אתם מודדים בה יימד לכם".
תאריך, טקסט ומחבר.
הסברה הרווחת היא ש"מידה כנגד מידה" נכתב ב-1603 או 1604. המחזה ראה אור לראשונה ב-1623 במהדורת הפוליו הראשונה.
בספרם Shakespeare Reshaped, 1606–1623, גרי טיילור וג'ון ג'ווט (Jowett) טוענים שחלק מהטקסט של "מידה כנגד מידה" ששרד היום אינו נמצא בצורתו המקורית, אלא הוא תוצר של תיקון ששייקספיר ביצע לאחר מותו של תומאס מידלטון. הם מציגים הוכחה סגנונית שחלק מהכתיבה נעשתה בידי מידלטון, וטוענים שמידלטון שינה את מקום העלילה מאיטליה כפי שהייתה במקור, לווינה.
הפקות.
ההפקה המתועדת המוקדמת ביותר של "מידה כנגד מידה" התרחשה בליל סטפן הקדוש, 26 בדצמבר 1604.
במהלך הרסטורציה, המחזה היה אחד מני רבים שעובד כדי להיות לטעמם של צופים רבים. סר ויליאם דאווננט הכניס את בנדיק ובאטריצ'ה ממהומה רבה על לא דבר לעיבוד שלו בשם "החוק נגד האוהבים" (The Law Against Lovers). סמיואל פיפס צפה במחזה המעובד ב-18 בפברואר 1662; הוא מתאר אותו ביומנו כ"מחזה טוב, ומבוצע היטב" – הוא התרשם במיוחד משירתה וריקודה של הרקדנית הצעירה ששיחקה את ויולה, אחותה של באטריצ'ה (פרי מוחו של דאווננט). דאווננט טיהר את אנג'לו, שכעת הוא רק בחן את צניעותה של איזבלה; המחזה מסתיים בנישואים משולשים. היה זה אחד מעיבודי הרסטורציה המוקדמים ביותר, וככל הנראה לא המשיך להיות מוצג.
צ'ארלס גילדון שב לטקסט של שייקספיר בהפקת 1699 בכיכר לינקולן אין פילדס. עיבודו הקרוי "יופי הוא הסנגור הטוב ביותר" (Beauty the Best Advocate), מסיר את ההומור מהדמויות. יתרה מכך, בכך שהפך את נישואיהם של אנג'לו, מריאנה, קלאודיו וז'ולייט לחשאיים. הוא הוציא כמעט את כל המיניות הבלתי חוקית שהיא כה מרכזית במחזהו של שייקספיר. פרט לכך, הוא שילב לתוך המחזה סצינות מהאופרה דידו ואניאס של הנרי פרסל בה אנג'לו צופה לסירוגין במהלך המחזה. גילדון גם הביא אפילוג היתולי, שמסופר בפי רוחו של שייקספיר, שמתלונן על שכתובים תדירים של עבודתו. גרסתו של גילדון, בדומה לזו של דאווננט לא הוחייתה.
ג'ון ריץ' הציג גרסה הקרובה למקור השייקספירי ב-1720.
בשלהי התקופה הוויקטוריאנית נושא המחזה היה שנוי במחלוקת והופעתה של אדלאיד נלסון בתפקיד איזבלה עוררה התנגדות בשנות השבעים של המאה ה-19.
האגודה הדרמטית של אוניברסיטת אוקספורד חשבה שראוי לערוך את המחזה כשהציגה אותו בפברואר 1906, עם ג'רוויס רנטול (Gervais Rentoul) בתפקיד אנג'לו ומוד הופמן בתפקיד איזבלה. כעבור חודש, כשאוסקר אש ולילי ברייטו הציגו את המחזה בתיאטרון אדלפי, הם השתמשו באותו הטקסט.
ויליאם פואל (William Poel) הפיק את המחזה ב-1893 בתיאטרון רויאלטי ואחר-כך ב-1908 בתיאטרון גאייטי במנצ'סטר, כשהוא גילם את דמותו של אנג'לו. ביחד עם מחזות אליזבטיינים אחרים, הוא השתמש במחזה השייקספירי המקורי, עם שינויים מינימליים. השימוש בעיצוב במה חסר מיקום, ואז במעבר המהיר המוזיקלי לנאום דרמטי הציב את הרף למהירות וההמשכיות של ההפקות המודרניות. עבודתו של פואל גם ציינה את הניסיון הרציני הראשון של מפיק להכניס פסיכולוגיה מודרנית או קריאה תאולוגית הן של הדמויות והן של מסר המחזה בכללותו.
הפקות משמעותיות שנערכו בתקופתנו של "מידה כנגד מידה" הן של צ'ארלס לוטון בתפקיד אנג'לו באולד ויק ב-1933; הפקתו של פיטר ברוק משנת 1950 בתיאטרון הזיכרון לשייקספיר עם ג'ון גילגוד כאנג'לו; והפקת 1976 בפסטיבל שייקספיר של ניו יורק עם מריל סטריפ בתפקיד איזבלה וג'ון קאזאלה בתפקיד אנג'לו.
המחזה הופק פעם אחת בלבד בברודוויי, ב-1973, בהפקה בה כיכבו דייוויד אוגדן סטיירז בתפקיד וינצ'נציו וקווין קליין בתפקיד קטן כנזיר פיטר. הוא הוצג לאחרונה בפסטיבל שייקספיר של ניו יורק ב-1993, בבימויו של מייקל רודמן ובכיכובם של קווין קליין בתפקיד הדוכס, אנדרה ברויר (Braugher) בתפקיד אנג'לו וליסה גיי המילטון בתפקיד איזבלה.
המחזה בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי.
1. תיאטרון באר שבע – הצגת בכורה: 30 במרץ 1981, מספר הצגות: 20
2. תיאטרון הקאמרי – הצגת בכורה: 25 באוקטובר 1984
3. תיאטרון החאן – הצגת בכורה: 1998, מספר הצגות: 24
קישורים חיצוניים.
קישורים באנגלית
קישורים בעברית
משה סטמפל
דויד (פנמה)
סן חוסה דה דויד (בספרדית: San José de David) או דויד בלבד, היא עיר במערב פנמה, ובירת מחוז צ'יריקי.