בעוד שבפני קציני חיל הים ניתן היה לדבר במילים כלליות, למטה הכללי היה צריך להגיש תוכנית ברורה. שלמה אראל, שהיה אז ראש מחלקת הים, ריכז את עבודת המטה בנושא זה. לדבריו הייתה זו עבודה הנדסית ומודיעינית שנמשכה כשנתיים. תחילה חיפשו טרפדת חדשה. המשלחת שיצאה לסיור בציי אירופה, חזרה עם המלצה על טרפדת שעלתה בביצועיה על כל האחרות - במהירות הגבוהה, בטווח ההפלגה, בהתנהגות בים גלי ובכושר נשיאת החימוש. הספינה הייתה מדגם "יגואר", מתוצרת מספנות "לורסן" בברמן שבגרמניה. לצי הגרמני היו אז 32 טרפדות מדגם זה בנויות מפלדה ומתכת קלה בקווי גוף דחי, ומערכת הנעה רבת עוצמה ואמינה.
אישור המטה הכללי.
בתהליך הגיבוש שארך שנתיים שוכנע חיל הים כי הטורפדו לא יוכל להיות הנשק העיקרי ושם את יהבו על הטיל "גבריאל". מפקדים שצברו ניסיון במשחתות העלו בדיונים הפנימיים השגות לגבי גודל הספינות הרצוי בים התיכון שהוא לעיתים סוער. מפקד החיל, האלוף יוחאי בן-נון, סיכם את דעת חיל הים בנושאים אלה. בינואר 1963, הציג למטה הכללי, בראשותו של רב-אלוף צבי צור, את עקרונות תוכנית ספינות הסער:
לגבי צורת המימוש הוסבר כי:
בסיכום אותו דיון אישר הרמטכ"ל צבי צור. את הצעת חיל הים והוחלט על פרויקט ספינות הטילים לחיל הים. האישור לבניית סדרת הספינות ניתן, אך התפישה הכללית של המטה הכללי לגבי חיל הים השתנתה רק במעט. המשימה של חיל הים נשארה הגנת החוף. בדבריו של הרמטכ"ל צבי צור לקראת יום חיל הים ניתן רמז עבה לאישור בניית הכח הימי.
למעמדו המוערך של יוחאי בן-נון, בעל עיטור הגבורה, אצל שר הביטחון דוד בן-גוריון ובמטה הכללי ולאישיותו הכובשת היה חלק חשוב בהצגת הנושא וקבלת האישור לתוכנית.
בהמשך התרכז מפקד חיל הים יוחאי בן-נון בפרויקט רכש הצוללות מסדרת T באנגליה. ראש מחלקת הים, אל"ם שלמה אראל, ריכז את המאמצים למימוש פרויקט ספינות הסער. אראל סייר בציי אירופה והציג את דרך הפעולה שנבחרה על ידי חיל הים, אך נתקל בספקנות ובשלילה. חוסר האלטרנטיבה גיבש את ביטחונו בצדקת הדרך.
אפיון ספינת הסער.
את הפעילות לאפיון ומימוש ספינות הסער ריכז שלמה אראל. מעמדו כקצין המקצועי הראשי בחיל, ניסיונו רב השנים והכשרתו בישראל ומחוצה לה עשוהו מתאים ביותר לקדם את התוכנית. פעילותו בין השנים 1960 כראש מחלקת ים ועד סיום תפקידו כמפקד חיל הים בספטמבר 1968 נסבה סביב ספינות הסער. בחירת גוף טרפדת "יגואר" אפשרה גם לממש את התחייבותה של ממשלת גרמניה לספק כלי שיט לישראל.
במקביל לתהליך אישור הצורך המבצעי על ידי המטה הכללי. גובשה הגדרת הדרישות לאפיון יחידת הלחימה המיועדת. ספינות הסער תוכננו להחליף את המשחתות והטרפדות ולכן נדרשו לעמוד בכל משימותיהן. נקבע כי הספינה תישא מערכת טילים נגד משחתות ותצויד בתותחים כנגד ספינות הטילים והטרפדות של חיל הים המצרי והסורי. כן יותקנו בהן מערכות גילוי ונשק נגד צוללות. ספינות הסער תופעלנה בזמן שלום לסיורי אבטחת החוף. החימוש המיועד למלחמה יופעל גם נגד סירות קטנות במשימות ביטחון שוטף. מערכת התותחים תוכננה גם להתגוננות ממטוסים תוקפים. היה ברור כי אין לספינות הסער עדיפות כנגד המטוסים. אילוץ זה חייב שהפעולות בקרבת חופי האויב יהיו בשעות החשיכה.
הספינות היו אמורות להיבנות בנוהלי הרכש של משרד הביטחון הגרמני, ורק לאחר גמר בנייתן להימסר לישראל. בדיונים עם מערכת הביטחון הגרמנית על מימוש האפיון בגוף המבוסס על ספינות "יגואר", נתקל חיל הים בספקנות של המומחים הגרמניים לתכנון אוניות. לדעתם, הדרישות באפיון שהציג אראל היו מוגזמות ומעבר ליכולת של ספינת ה"יגואר".
לאחר בדיקה מקיפה הוצגו לאראל מספר חלופות שלא ענו לכל הדרישות באפיון. בעלי ניסיון ברכש ביטחוני יעצו לו להסתפק בספינות ה"יגואר" כמו שהן. אראל ידע שהדרישות באפיון קשות, אך ההחלטה על גוף כלי שיט אחיד, חייבה להכניס בו את כל אמצעי הלחימה שתוכננו, לרבות ציוד נגד צוללות.
כאשר הצליח אראל להכניס את מספנת לורסן לתמונה, מהנדסיה מצאו פתרון בהארכת גוף ה"יגואר" ב-2.5 מטר. כך נמצא מקום לכל הדרישות הישראליות, לרבות הסונאר לגילוי הצוללות. צורת החתך של הגוף השקוע לא השתנתה. הנפח הנוסף פיצה על הגדלת המשקל וגם השוקע נשאר דומה, כך שלא הייתה השפעה על מהירות הספינה.
מימוש התוכנית.
לחיל הים לא היה שמץ מכוח הלחימה הרצוי. המצוי בידיו לא ענה אפילו לחלק מהדרישות. על כן היה חייב להצטייד ולהתחדש במהירות האפשרית. לגבי אפיון הספינה הוגדר שלא תפותח ספינה חדשה, ולא יבנה אב טיפוס לבדיקות איכות כמקובל בציי העולם, אלא יבחר כלי שיט שנרכש ניסיון בהפעלתו ותיבנה ממנו סדרה בהוזלת העלות הכוללת.
משלחת קציני חיל הים בראשות רס"ן יצחק שושן שסיירה בציי אירופה בנובמבר 1960, במטרה למצוא טרפדת חדשה לחיל הים, השתכנעה כי גוף ה"יגואר" הגרמני מתאים ביותר ועדיף על טרפדות אחרות באירופה. התכנון הועבר למערכת הרכש הגרמנית שהיא גוף נפרד. הטיפול נמשך עד שבסוף שנת 1964 קיבלה מספנת לורסן הזמנה לבניית "ספינה אחת ועוד חמש". הקשר הישיר שנוצר בין מספנות לורסן לבין חיל הים הישראלי קבע את הצלחת הפרויקט.
מסורת בניית כלי שיט אז, חייבה התחלה בשדרית חזקה וממנה התרוממו צלעות הרוחב. מהנדס המספנות ולדמט תכנן שלספינות הבנויות מפלדה לא תהיה שדרית. צפיפות הצלעות ביניהן תיתן חוזק מספיק לגוף ויהיה בכך חיסכון במשקל. למרות העיקרון הבסיסי , השתכנע חיל הים לקבל את הצעתו של ולדמט – ולא הצטער על כך.
גם מערכת ההנעה הייתה מתקדמת יותר מזו שבספינות ה"יגואר". היא התבססה על מנועי דיזל מהירים, שהיו אז בעלי יחס הספק למשקל, וגם יחס הספק לנפח הגבוהים ביותר באותה עת. המנועים בעצמה של 3,200 כ"ס כל אחד היו מאחת הסדרות הראשונות של מפעל מרצדס-מאייבך.
בראשית 1965, כאשר מספנת לורסן כבר החלה בחיתוך הפחים, נודע הדבר לערבים. מצרים איימה בניתוק הקשרים, בהטלת חרם על מוצרים גרמניים ובהכרה בגרמניה המזרחית. ממשלת גרמניה לא עמדה בלחץ. הייצור במספנת לורסן הופסק, והגרמנים הציעו פיצוי כספי שיאפשר לממן בנייה במקום אחר. בתחילה אף הודיעו שלא ניתן יהיה להעביר את התוכניות של ה"יגואר" למספנה אחרת, כי סברו שאסור יהיה לקשר בין גרמניה לפרויקט ישראלי.
הפסקת תוכנית הבנייה לחיל הים הפריעה לסיום המשבר הדיפלומטי בין המדינות. אחרי שחיל הים הכיר את תכונות הגוף ומערכת ההנעה של ה"יגואר", כל האלטרנטיבות האחרות נראו נחותות. סגן שר הביטחון, שמעון פרס, סייע רבות לפתרון הבעיה על מנת לחסל את המשבר וכדי לסייע בבניין הכוח לחיל הים. הועלתה אלטרנטיבה לספינה איטלקית, אך זו ירדה מעל הפרק כאשר הוברר שממשלת איטליה לא תרצה להיכנס לנושא, מחשש למשבר מדיני דומה עם הערבים.
מספנות שרבורג.
לחיל הים נודע על מספנת קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי (CMN) בשרבור, שבנתה שולות מוקשים עבור הצי הגרמני בשיתוף עם "לורסן". הדבר הועלה בפני שמעון פרס, כאשר שהה עם שלמה אראל ברומא, לבדיקת האפשרות לבנייה איטלקית. פרס זימן לרומא את ראש משלחת משרד הביטחון בפריז, מרדכי לימון, והורה לו לבדוק את הנושא. כבר למחרת נוצר הקשר עם המספנה. בעליה, פליקס אמיו, היה נלהב לבנות כלי שיט, סיפר על קשרים עסקיים טובים עם לורסן והיה בטוח שיוכל לקבל את שרטוטי התכנון. בשרבורג היה מצב של חוסר תעסוקה והקשרים בין ישראל לצרפת באותה עת היו הדוקים.
אמיו הגיש לחיל הים הצעה עסקית טובה לבניית הסדרה הראשונה. במאי 1965 נחתם החוזה עם מספנות שרבור. העברת הבנייה למספנות שרבור התבררה כברכה. יחד עם ההערכה שהייתה ליכולת הבנייה של מספנות לורסן, בנוהל הגרמני נדרש מידור מלא בין הבונים ללקוח המשתמש. אנשי חיל הים חששו לקבל מוצר ללא יכולת עדכון ובקרה צמודה. בשרבור נשמרה סודיות רגילה לפרויקטים צבאיים ולא היו מגבלות על קשר ישיר לתועלת הצדדים.
חוזה הבניה נעשה בברכת הממשלה הצרפתית. הצי הצרפתי סייע בבנייה: מחלקה טכנית שלו ביצעה פיקוח שבועי על הבנייה וייעוץ למספנה ולמנהלת הפרויקט הישראלית. ספינות שהושקו קיבלו מקום עגינה מאובטח במעגן הצי ARSENAL. הצוותים התגוררו בבסיס CAZERNE והקצינים במועדון הימי CERCLE NAVAL.
למספנת CMN הייתה זו פעם ראשונה לעבודה בפחי פלדה דקים ואנשיה למדו את שיטות הריתוך הנדרשות לכך. בחיל הים הוקם צוות מנהלת לפרויקט שנקרא "שלכת", אשר עסק בפיקוח על הבנייה ורכישת הציוד להתקנה בספינות. ברבות הימים הכירו אנשי חיל הים את אמיו ואנשיו, ונמצאו פתרונות לסוגיות שעלו במהלך הבנייה. המצב הכלכלי בשרבור השתפר, והתושבים היו מודעים להשקעה הישראלית. אהדת התושבים לישראל נשמרה גם אחרי שהממשלה הצרפתית שינתה את מדיניותה. לאחר סיום הפרויקט הישראלי בנתה מספנת CMN בשרבור כלי שיט מלחמתיים דומים לציים אחרים.
מידע מהצי הגרמני.
לאחר שסוגיית הבנייה נפתרה לשביעות רצון כל הצדדים והאיום הערבי על גרמניה הוסר, הוזמנה בדצמבר 1966 קבוצת של קצינים ישראלים להפלגות בטרפדות ה"יגואר" של הצי הגרמני. הקבוצה כללה שני מפקדים ושני מכונאים ישראלים שהתה חודש ימים בהפלגות בים הבלטי ובים הצפוני. בהפלגות היכרות אלה נרכש ניסיון וגם הערכה ליכולת ספינות וצוותי הצי הגרמני.
בניה והזמנת הסדרה השנייה.