"אתמול ההיסטוריה הרומנית התחילה להראות פנים חדשות. כתוצאה מכך המדינה הרומנית, כיום ומחר תזדקק לעבודה ממושמעת ומרוכזת של כל אחד מאיתנו".
במקום ברנישטיאנו לראש מערכת העיתון הגיע ה. סוריאנו, בעבר עורך של עיתון מקומי בעירו, רומן.
מכאן ואילך העיתון עמד תחת השגחה צמודה של הצנזורה הקומוניסטית. כפי שציין ההיסטוריון כריסטיאן וסילה, למרות השפעתה של תעמולת המשטר, עדיין התמהמה העיתון לעבור את השינוי מרחיק הלכת הנדרש על ידי הקומוניסטים. דפיו נתנו מקום לשבחים ליוזמותיה של המפלגה הקומוניסטית ושל ברית המועצות, למשל תוכניות החומש, קידום האתיאזים והפצת הספרות הרוסית. עם זאת, המשיכו להתפרסם בו מאמרים ברוח מסורתו החופשית, לרבות רפורטז'ות מאת ברוניה פוקס ומאמרים של המשורר דמוסטנה בוטז, המדורים הקבועים "פנקסינו" (Carnetul nostru), "כרוניקת האירועים בחו"ל", "כרוניקה מוזיקלית", "גלוסות פוליטיות", "השעה האחרונה" (מדור לחדשות האחרונות) ומדור הקומיקס "העניין דיומא" (Chestia zilei). מדור סאטירי אחר שכותרתו "טבליות" (Tablete) בעריכתו של טודור ארגזי משך את זעמו של סורין תומא, עורך הביטאון של המפלגה הקומוניסטית, "סקנטייה", שראה בו דוגמה של שירה "דקדנטית" "בורגנית".
בתחילת שנת 1948 איכסן "אדוורול" כמה מהקולות העצמאיים בתחום בקורת התיאטרון, לרבות כרוניקות חתרניות מאת מוניקה לובינסקו, שבחרה לחיות בגלות פריז, והתייחסה משם אל הניסוי הקומוניסטי כאל משהו "קפקאי".
בסופו של דבר הועמד העיתון בהשגחת ועד מוציא לאור בראשות הפעיל הקומוניסטי לאונטה לראוטו, אמצעי שנועד להכין את חיסול מפעלו. בתחילת שנת 1951 סגר המשטר הקומוניסטי את כל העיתונים האוטונומיים, כולל "אדוורול".
בגיליון האחרון, מס. 18,039, ב-31 במרץ 1951 העיתון הודיע:
למעשה "ההסבר הרשמי" היה, לדברי וסילה, "מגוחך ובלתי משכנע". העיתון נסגר, ככל הנראה מיום למחר, ללא התרעה, ולא הספיק אפילו לבטל את מינוייו.
לקריאה נוספת.
"Adevĕrul.25 de ani de acţiune". (1888-1913)".
קישורים חיצוניים.
Adevărul scrie istorie de 124 ani", 15.08.2012"
"Povestea fondatorului ziarului Adevărul", Adevărul 16.12.2008
Ciprian Chirvasiu
עיוורון כרזות
עיוורון כרזות או עיוורון באנרים - היא תופעה משוערת בשמישות האינטרנט שבה המבקרים באתר מתעלמים באופן מודע או בלתי מודע ממידע בכרזות. יש הקוראים לכך גם "עיוורון פרסומות". ישנה מחלוקת לגבי קיום התופעה והיקפיה.
המונח הוטבע בידי חוקרים מאוניברסיטת רייס, כתוצאה ממחקר שמישות אינטרנט, בו רוב הנבדקים התעלמו במודע או שלא במודע מהמידע שהופיע בכרזות שבאתר. משימת הנבדקים הייתה למצוא מידע באתר. המידע שהתעלמו ממנו היה הן בכרזות פרסומת, והן ממידע בחלקי הניווט של הדף, כמו "קישורים מהירים". למיקומה של הכרזה בדף הייתה השפעה מועטה על תשומת הלב בה זכתה. תוצאות המחקר סתרו את ההנחיות המקובלות באותה עת לעיצוב אתרים, על פיהן: הרכיבים הגדולים והצבעוניים יותר באתר, הם אלו שיקבלו את מרב תשומת הלב.
אך במחקר נגדי, מיולי 2000, שהתפרסם בשם "בדיוק עד כמה אנו עיוורים לכרזות ברשת", הוכח שמשתמשים דווקא שמים לב לכרזות. ההוכחה באה דרך בדיקות מעקב תנועת עיניים ואישונים, ובדרכים נוספות. מחקר זה התרכז באופן התפישה של דף בודד בעת ההתבוננות, ומה הכירו או זכרו ממנו לאחר מכן. ביקורת נגד מחקר זה והדומים לו, טענה שחסרות בהם משימות מציאותיות, ולכן מחקרים אלו לוקים בשיטת המחקר, ואין לסמוך על תוצאותיהם.
הסבר אפשרי לתופעה, ולהבדל בין תוצאות המחקרים, ניתן על ידי פגנדרם ושאומברג, ב"ירחון המידע הספרתי", בכך שאופן התגובה והפעולה של המשתמשים באתר הוא הקובע את התייחסותם לכרזות. המשתמשים נוטים לאחד משני דפוסי-פעולה באתר: הראשון - חיפוש אחר מידע מסוים, והשני - שיטוט חסר מטרה, מדף לדף. לכל דפוס פעולה, המשתמשים מייצרים עם הזמן "תבניות פעולה". כאשר הם מחפשים מידע מסוים באתר, המשתמשים מתרכזים במקומות בהם, לדעתם, המידע עשוי להימצא: מלל באותיות קטנות או "רגילות", וקישורים. במצב זה, של חיפוש, הם נוטים להתעלם מחלקים חזותיים גדולים וצבעוניים, ומתמונות וכרזות. אישוש לגישה זו מגיע ממבחני שמישות, הבודקים את תפישת המשתמשים לגבי כרזות, שהשוו בין קבוצת הנבדקים המחפשים מידע לזו של קבוצות נבדקים המשוטטים בין הדפים בלא מטרת חיפוש שהוגדרה להם.
זיין א-שריף, מלכת ירדן
זיין א-שריף בנת ג'מיל (בערבית: زين الشرف بنت جميل, תעתיק מדויק: זין אלשרף בנת ג'מיל; 2 באוגוסט 1916 - 26 באפריל 1994) הייתה מלכת ירדן ואשתו של טלאל, מלך ירדן. הייתה אמו של המלך חוסיין.
מוצאה.
זיין א-שריף נולדה באלכסנדריה שבמצרים לשריף ג'מאל בן נאסר, מושל חבל חורן מטעם המשפחה ההאשמית. אביה היה גם אחיינו של שריף חוסיין בן עלי, ואמה הייתה בתו של אקיר פאשה, מושל קפריסין.
נישואיה לטלאל.
א-שריף נישאה לדודנה מדרגה שנייה, הנסיך טלאל בשנת 1934. במהלך השנים נולדו לבני הזוג מספר ילדים:
תקופת כהונתה.
המלכה זיין שיחקה תפקיד מרכזי בהתפתחות הפוליטית של ממלכת ירדן בשנות ה-50 המוקדמות, וזאת באמצעות תמיכה בזכויות נשים בממלכה.
עוד בשנת 1944, טרם הפיכתה לגברת הראשונה של ירדן בשנת 1952, בעקבות ההתנקשות במלך עבדאללה והפיכתו של בעלה למלך ירדן, יזמה א-שריף את הקמתו של איגוד הנשים הראשון בהיסטוריה של ירדן.
במסגרת פועלה כמלכת ירדן, לקחה א-שריף חלק בניסוחה של חוקת 1952, אשר העניקה זכויות מסוימות לנשים הירדניות.
כמו כן, מילאה א-שריף את תפקידו של בעלה כמלך ירדן באופן זמני בעקבות ההתנקשות בחייו של המלך עבדאללה, אשר במהלכה שהה המלך מחוץ לגבולותיה של ירדן, וזאת עד לחזרתו לירדן לקראת המלכתו הרשמית. א-שריף ביצעה תפקיד זה בשנית בתקופה שבין אוגוסט 1952, בעקבות ההכרזה על בעלה כלא כשיר למלוך, בשל ההפרעה הנפשית ממנה סבל, ועד למאי 1953, כאשר בנה, המלך חוסיין, הוכרז רשמית כמלך ירדן עם הגיעו לגיל שמונה עשרה.
זיין אל שריף
זיין אל-שריף
ישראל וורצל
ישראל ווּרצֶל (ידוע בשם העט פ. חוֹבָב; נולד בשנת 1950) הוא עיתונאי, פובליציסט וסאטיריקן חרדי, לשעבר עורך "יתד נאמן".
ביוגרפיה.
נולד וגדל בבני ברק, בנם של ניצולי שואה יוצאי רומניה. בוגר ישיבת גרודנא באשדוד. בשנת 1989 התמנה לעורך העיתון "יתד נאמן", לצד גיסו נתן גרוסמן (כיום עורך "הפלס") ויצחק רוט. יחד עם שני עמיתיו התחלק בכתיבת טור המערכת היומי של העיתון.
את כל מאמריו וטוריו לא פרסם בשמו אלא תחת שם העט "פ. חובב".
לאחר המהפך בשליטה ב"יתד נאמן", ביוני 2012, נשאר בתפקידו לצד העורך יצחק רוט. כעבור שנה, ביוני 2013, פרש.
הטור "אדרבה".
במשך שנים פרסם את מדורו השבועי "אדרבה". המדור שימש במה מרכזית להשמעת ביקורת השקפתית בסגנון סרקסטי. הוא הרבה לבקר את החינוך החילוני, את התקשורת הישראלית, את הציונות הדתית, את תופעת "החרדים החדשים", את השבועונים החרדיים ובראשם "משפחה", את פעילותה של עמותת נוער כהלכה ועוד.
המדור "אדרבה" שימש במה להשמעת ביקורת פנימית, לעיתים מוסווית, באמצעות כתיבה סטירית-סרקסטית, כנגד תופעות בתוך החברה החרדית והליטאית. בין השאר יצא נגד המוזיקה המודרנית והרעשנית המושמעת בחתונות חרדיות, נגד הצפת רחובות הערים החרדיות בקופות צדקה מטעם ועדות הצדקה ועוד.
בשנת 2005, בעקבות ביקורת שהשמיע הרב ישראל רוזן על הרבנים החרדים שהתירו את כניסת יהדות התורה לקואליציה בתקופת ההתנתקות, כינה אותו וורצל בטורו "עכברוש עלוב המנסה לקרוא תיגר על מלכותו של האריה", וכמו כן יצא נגדו על "מתן הכשרים הלכתיים תמורת בצע כסף". בעקבות זאת הגיש הרב רוזן תביעת דיבה נגד "יתד נאמן" וזכה בה.
פ. חובב השווה את תעמולת מפלגת שינוי בראשות יוסף לפיד לתעמולה הנאצית. ב-2011, בעקבות התעוררות נושא הדרת נשים, כתב בטורו כי "היהודים הוחזקו במחנות ההשמדה בבלוקים נפרדים לגברים ולנשים. אפילו חיות האדם הללו התייחסו אל ההפרדה כדבר טבעי. גברים הושלכו להתגורר בבלוק הגברים ונשים בבלוק הנשים". בעקבות זאת פרסם יד ושם תגובה שבה נכתב: "אנו דוחים בשאט נפש את התפיסה המעוותת לפיה ניתן ללמוד מהאידאולוגיה של הנאצים ומפעולותיהם לגבי מהם הערכים הטבעיים לאנושות".
משפחתו.
וורצל נשוי לנחמה, בת אברהם שלמה פרידמן, מבעלי הוצאת לוין אפשטיין. שלוש אחיותיה נשואות לרב יונה מצגר, לנתן גרוסמן ולרב דוד דב לבנון, אב בית הדין הרבני באשקלון. שניים מילדיו של וורצל נשואים לשניים מנכדיו של הרב חיים קניבסקי. אחותו חדוה שטרנפלד הייתה השפית האחראית על המתכונים במגזין לבית של "יתד נאמן", "קטיפה" (לשעבר "בית נאמן").
זיין א-שריף
זיין אלשריף
זיין א שריף
פ. חובב
זיין א-שרף
האביב מתעורר (מחזה)
האביב מתעורר (באנגלית: Spring Awakening; במקור בגרמנית: Frühlings Erwachen) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הגרמני פרנק ודקינד, מחזהו החשוב הראשון ועבודה משפיעה בהיסטוריה של התיאטרון המודרני.
הוא נכתב בין סתיו 1890 לאביב 1891, אולם הוצג לראשונה רק ב-20 בנובמבר 1906 בדויטשס תיאטר בברלין, בבימויו של מקס ריינהרדט.
כותרת המשנה שלו היא "טרגדיית ילדים".
המחזה מבקר את דיכוי המיניות בתרבות סוף המאה ה-19 (מפנה המאה העשרים) בקיסרות הגרמנית ועוסק בפנטזיות הארוטיות שהיא הולידה.
בשל הנושא השנוי במחלוקת (התבגרות מינית, מיניות, אונס, התעללות בילדים, הומוסקסואליות, הפלה מלאכותית), נהגו להחרים את המחזה או לצנזר אותו.