נישא לאילת, בתו של המחנך יעקב ניב (המפקח הראשי של זרם העובדים, מנהל המרכז לחינוך של ההסתדרות ומפקח החינוך במחוז תל אביב), והיה אב לשלוש.
בשנת 1961 החל לכהן כנספח צה"ל ונציג משרד הביטחון באקרה, בירת גאנה. לאחר כשנה עבר לאביג'אן, בירת חוף השנהב. ב-16 בפברואר 1963 נהרג בתאונת דרכים עם אשתו ובתם בת החמש רוית. ארונותיהם הוטסו לישראל והובאו לקבורה בהלוויה צבאית בבית קברות נחלת יצחק בהשתתפות בכירי משרד החוץ וצה"ל.
על שמו רחוב ברמלה ומדור אפריקה ואסיה בספריית המטכ"ל.
דטרויט שוק
תאודור תאודורוב
תאודור איוואנוב תאודורוב (בבולגרית: Теодор Иванов Теодоров; 8 באפריל 1859, אלנה, האימפריה העות'מאנית – 5 באוגוסט 1924, בורובץ, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי, מנהיג מפלגת העם של בולגריה ופובליציסט בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה לתקופה קצרה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ונודע בשל התפטרותו ההפגנתית מראשות הממשלה עקב סירובו לחתום על חוזה ניי. תאודורוב היה פוליטיקאי רב ניסיון, כיהן כיושב ראש הפרלמנט בשנים 1894–1896, שר המשפטים בשנים 1896–1897, שר האוצר בשנים 1897–1899 ו-1911–1913 ובמקביל לכהונתו כראש הממשלה כיהן גם כשר החוץ והשר לענייני דתות.
חייו.
תאודורוב נולד למשפחת אצולת ממון בולגרית. בין השנים 1874 ועד 1883 למד בבולגריה, באודסה ובפריז והוסמך כעורך דין. בשנת 1884 נבחר לראשונה לפרלמנט הבולגרי, והיה חבר בו עד שנת 1923. תאודורוב התמנה לתפקיד יושב ראש האספה הלאומית השמינית הבולגרית וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1886. משנה זו ועד 1887 כיהן כשר המשפטים בממשלתו של קונסטנטין סטואילוב, ואחר כך היה שר האוצר עד שנת 1899. משנת 1889 ועד 1911 כיהן כתובע בבית המשפט המחוזי ובית המשפט לערעורים במחוז וליקו טרנובו. בשנת 1911 התמנה שוב לתפקיד שר האוצר וכיהן בתפקיד עד שנת 1913, תחת ראשי הממשלה איוון גשוב וסטויאן דאנב.
החל מאמצע שנת 1918, עם נטיית החזית לרעת הבולגרים, גברו מאוד אי השקט הפנימי והלחץ מצד חוגי הצבא על ראש הממשלה להתפטר, והוא נאלץ לעשות כן. לאחר התפטרות ראש הממשלה וסיל רדוסלאבוב אשר הוביל את הקו הרדיקלי של בולגריה במרבית תקופת המלחמה, נקלעה הממלכה למשבר פוליטי חריף. לתפקיד ראש הממשלה התמנה ביוני 1918 אלכסנדר מלינוב, אשר התפטר כעבור ארבעה חודשים, ותאודורוב התמנה לתפקיד ראש הממשלה ועמד בראש המשלחת הבולגרית לוועידת השלום בפריז (1919). כאשר התגבשו תכתיבי חוזה ניי, סירב תאודורוב לחתום עליו בטענה שמדובר בבגידה במולדת והתפטר בהפגנתיות. אלכסנדר סטמבוליסקי החליפו בתפקיד.
תאודורוב פרש מהחיים הפוליטיים, אך נעצר בשנת 1922 בהנחיית ממשל סטמבוליסקי, כחלק מהמסע שניהל ל"טיהור" בולגריה מכל הגורמים הפוליטיים, הכלכליים והצבאיים שהובילה לתבוסה במלחמה ותכתיב ניי. לאחר ההפיכה הצבאית הפרו-פשיסטית, אשר במהלכה נרצח סטמבוליסקי, שוחרר מכלאו. תאודורוב נישא לראדה תאודורובה ולזוג נולדו שני ילדים, איוון ואנה מרייה. תאודורוב נפטר מהתקף לב ב-5 באוגוסט 1924 בעת חופשה בעיירה בורובץ ונקבר בעיר הולדתו אלנה.
ממלכת הסקסונים המערביים
ארתור הרצברג
הרב אברהם [ארתור] הֶרְצְברג (אנגלית: Arthur Hertzberg; 9 ביוני 1921 - 17 באפריל 2006) היה רב קונסרבטיבי, פרופסור ליהדות, היסטוריון וממנהיגי יהדות ארצות הברית במאה ה-20.
ביוגרפיה.
נולד כאברהם הרצברג בעיירה לוּבַּצ'וֹב (Lubaczów) שבדרום-מזרח פולין ב-9 ביוני 1921. אביו היה צבי אלימלך הרצברג, רב אורתודוקסי מחסידות בעלז. כשהיה בן חמש עברה המשפחה לארצות הברית, קודם לאוהיו, ואחר כך לבולטימור בה כיהן אביו כרב. מגיל צעיר הכין את עצמו הרצברג למשרה של רב ולמד תלמוד במקביל ללימודי חול. הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבמרילנד, בהיסטוריה ובשפות שמיות. הוא למד יהדות בבית המדרש לרבנים באמריקה, המוסד האקדמי העליון של הזרם הקונסרבטיבי, ובשנת 1943 הוסמך על ידם לרבנות. הוא נישא בשנת 1950 לפיליס קאנון, ולזוג נולדו שתי בנות. נפטר בשנת 2006 כשהוא בן 84 שנים.
בין השנים 1951 ל-1953 כיהן כרב צבאי בחיל האוויר האמריקני. הוא התגורר באינגלווד שבניו ג'רזי, שם היה רב של קהילת בבית הכנסת הקונסרבטיבי עמנו-אל משנת 1956 עד לשנת 1985.
פעילות אקדמית.
בנוסף להיותו רב קהילה, היה אקדמאי מכובד וצבר מוניטין והכרה על ספריו שגוללו את תולדות יהודי ארצות הברית ועל התנועה הציונית. הוא חיבר עשרות ספרים, מאמרים ומחקרים שעסקו בכל תחומי ההיסטוריה, ההגות והמחשבה של היהדות והציונות, ורבים מספריו מהווים כטקסט יסוד בתחומם.
הרצברג סיים לימודי דוקטורט בהיסטוריה בשנת 1966 מאוניברסיטת קולומביה. הוא לימד במספר מוסדות, בהם אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת ראטגרס, האוניברסיטה העברית בירושלים ובדארטמות' קולג'. משנת 1991 ועד מותו ב-2006 שימש כפרופסור אורח למדעי הרוח באוניברסיטת ניו יורק.
הרצברג חקר את תופעת האנטישמיות בספרו משנת 1968, שהיה מבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, "הנאורות הצרפתית והיהודים: מקורות האנטישמיות המודרנית", בו טען כי מקור האנטישמיות מגיע לראשית ימי עידן האורות ולפילוסופים כדוגמת וולטר.
בשנת 2003 יצא לאור ספרו האחרון, אוטוביוגרפיה אישית השזורה בקורות העם היהודי, הנקרא "יהודי באמריקה, חיי ומאבק של עם על זהותו". במאמר ביקורת על הספר כתב ג'ייקוב ניוזנר, פרופ' ללימודים יהודיים, "הרצברג הוא האינטלקטואל הבולט ביותר של יהדות ארצות הברית".
פעילות חברתית.
הרצברג השתתף במצעד הרבנים באוקטובר 1943 בבירת ארצות הברית וושינגטון בקריאה לכוחות הברית לפעול לעצירת השמדת היהודים באירופה. כיהן כנשיא הקונגרס היהודי האמריקני בין השנים 1972 ל-1978 ובמקביל כיהן גם בוועד הפועל של הקונגרס הציוני העולמי. בשנים 1975-1991 היה סגן הנשיא של הקונגרס היהודי העולמי. הרצברג היה פעיל בהתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית והיה בין חשובי היהודים שהתגייסו למטרה זו, והוא אף השתתף במצעד המפורסם של מרטין לותר קינג ב-1963 שבו נאם את הנאום, יש לי חלום.
הרצברג היה ציוני מתחילת דרכו, ובשנת 1947 נסע לארץ ישראל לעזור בהקמתה. לאחר מלחמת ששת הימים תמך הרצברג בהקמת מדינה פלסטינית, נושא ששם אותו במחלוקת עם רבים בקהילה היהודית, בעת שהנושא היה פחות מקובל מבימינו, אולם לא חשש להביע את דעתו. הוא תמך בתנועת שלום עכשיו.
הרצברג ביקר את הסתמכות של יהודי ארצות הברית על זכר השואה כמכשיר לביצור תחושת הקהילתיות והזהות היהודית. הוא קרא למוזיאון השואה האמריקני, "הקתדרלה הלאומית ליהדות של יהודי ארצות הברית". הוא רצה לראות את הזהות היהודית מבוססת על תכנים נוספים פרט לזכר השואה.
מספריו.
יצאו בעברית:
הרעיון הציוני: קובץ מדברי ראשונים ואחרונים בצירוף מבוא ורשימות ביוגרפיות (תרגום המבוא: משה רוזן), ירושלים: כתר, תש"ל
התחייה היוונית (אדריכלות)
התחייה היוונית היא סגנון באדריכלות אשר רווח בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 בעיקר בצפון אירופה ובארצות הברית. התחייה היוונית נחשבת לשלב האחרון בהתפתחות האדריכלות הנאו קלאסית, והשימוש הראשון במונח נעשה ב-1842.
אדריכלי סגנון התחייה היוונית ראו בעצמם אנשי מקצוע מעולים, והרבו בהשתלמויות ולימוד ארכאולוגי של סגנון הבניה והעיצוב האדריכלי בתקופה של יוון העתיקה.
הגילוי מחדש של יוון הקלאסית.
למרות ההערכה העצומה שנרכשה ליוון העתיקה ולתרבותה בקרב שכבת המשכילים באירופה, הרי שכמות המידע האמיתי שבידם עד לאמצע המאה ה-18 הייתה מועטה.
המידע אודות המבנים השונים התבסס בעיקר על כתבים היסטוריים ולא כלל מחקר ארכאולוגי מעשי. הביקור באתרים היה קשה וכרוך בסכנות רבות. למעשה, עד לתקופה זו, רק מעטים הגיעו לאתונה וסיירו באתרי העתיקות שלה, ובוודאי שלא נערך בהם כל מחקר מדעי מוסדר.
בשנת 1762 פורסם ספר המחקר הראשון אודות עתיקות יוון פרי עבודתה של משלחת פרטית בריטית.
צבעוניות.
בניגוד לרושם המתקבל מן המבנים המאוחרים שניבנו בסגנו האדריכלי של התחייה היוונית, ולפיו כל המבנים היו בגוונים של לבן, הרי שממצאים בחפירות ארכאולוגיות העלו כי ייתכן וחלק מן המבנים היו צבועים גם בצבעים אחרים.
האדריכל הצרפתי ז'ק איגנס היטורף טען כי המקדשים ביוון העתיקה היו צבועים בגוון של אוכרה, ואילו הפיתוחים והקישוטים של המבנה הודגשו באדום, כחול, ירוק, וזהב. כמובן שרעיונות אלה עוררו חילוקי דעות עזים בקרב אנשי המקצוע, מכיוון שאצרו בתוכם קריאת תיגר מהותית על הרעיון האוטופי הפנימי הטבעי והטהור של העבר המפואר.
גבורי סידיבי
גבורי סידיבי (באנגלית: Gabourey Sidibe; נולדה ב-6 במאי 1983) היא שחקנית אמריקאית, אשר התפרסמה בסרט הבכורה שלה "פרשס" עליו קיבלה מועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ולפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר. לאחר מכן התפרסמה בתפקידיה כאנדריאה ג'קסון בסדרה "מזל סרטן" ברשת שואוטיים וכבקי ויליאמס בסדרה "אימפריה" ברשת פוקס.
ביוגרפיה.
סידיבי נולדה בשכונה בדפורד-סטייבסנט הנמצאת בגזרה הצפונית של ברוקלין שבניו יורק, לזמרת הרית'ם אנד בלוז וגוספל אליס טאן רידלי ולאיבנו סידיבי, נהג מונית ממוצא סנגלי. סידיבי גדלה אצל דודתה, הפעילה הפמיניסטית דורותי פיטמן יוז.
סידיבי למדה במכללה הקהילתית של מנהטן, ולאחר מכן נרשמה למכללת העיר ניו יורק אך פרשה טרם סיימה את לימודיה.
קריירה.
בשנת 2009 שיחקה סידיבי בתפקיד הקולנועי הראשון שלה, התפקיד הראשי בסרט הדרמה "פרשס" המבוסס על הרומן "פוש". היא הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א לקולנוע.