החברה הוקמה בשנת 2019, בעקבות זכייתה במכרז להפעלת הרכבלית בחיפה, המשותפת לחברת האוטובוסים "נתיב אקספרס" שבבעלות הקבוצה, ולחברת בורסה (עיר) הטורקית. בניית הרכבל נעשתה באמצעות חברת הרכבלים האוסטרית דופלמאייר, שהיא הקונצרן הרכבלים הגדול ביותר בעולם שגם בשנת 2018 בנתה את קרונות הכרמלית. כאשר בשנת 1965 העלתה עיריית חיפה לראשונה הקמת רכבל בין מפרץ חיפה, נווה שאנן עד לטכניון ולאוניברסיטה, אך הנושא לא קודם במשך שנים רבות. הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה בחיפה, בראשות ראש העיר עמרם מצנע, אישרה עקרונית את תוכנית הרכבל במרץ 1999. על פי תוכנית שהוגשה על ידי חברת תשתיות יפה נוף, שבבעלות העירייה. בפברואר 2002 הקפיאה הועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בחיפה את דיוניה בעניין הקמתו של הרכבל, עקב התנגדות הטכניון לתנאי המוצע. במאי 2003, בתום שנה של דיונים אינטנסיביים במהלכם הוחלט להזיז את התוואי, אישרה ועדה מחוזית לתכנון ולבנייה בחיפה את התוכנית. באוקטובר 2007, הכריזה עיריית חיפה על השקת הפרויקט בעלות של כ-180 מיליון שקל. באפריל 2008, החלה עיריית חיפה לערוך בניית כדאיות כלכלית מחודשת לפרויקט. זאת, על רקע גידול חזוי של כ-17% בעלויות הפרויקט לכ-210 מיליון שקל. במקביל פרסמה את המכרז להקמת הרכבל ובחרה שלושה ספקים בין-לאומיים שעברו את שלב המיון (Pre-Qualification P.Q) לפרויקט מתוך עשרה מתמודדים. בינואר 2014 מסר יונה יהב ראש עיריית חיפה, שבניית הפרויקט החלה וכי הוא צפוי להפוך לתפעולי בתוך כשנה וחצי, אך הפרויקט התעכב. במאי 2016, הודיע שר התחבורה, ישראל כץ, כי יקדם את פרויקט הרכבל, שעלותו עודנה לכ-280 מיליון ש"ח. בפברואר 2017 התקיימו קידוחים ניסיוניים באוניברסיטת חיפה לטובת הפרויקט. ביוני 2017 הונחה אבן הפינה. באפריל 2018 החלו עבודות הבניה והוערך כי הן אמורות להסתיים במרץ 2020. ביולי 2018 דווח שעלות הפרויקט תגיע לכ-315 מיליון שקל. בפברואר 2019 החלה הצבת העמודים הראשונים של ה"רכבלית" בחיפה. ביוני 2019 זכו החברות "נתיב אקספרס" ו"בורסה" הטורקית במכרז הפעלת הרכבלית והן הקימו את החברה לצורך להפעלת הרכבל. בפברואר 2020 הושלמה הצבת העמודים ונמתחו הכבלים בין העמודים במקטעים B, A ו-C. באפריל 2020 דווח על עיכובים בהתקדמות הפרויקט לאחר שעובדי התאגיד גאראוונטה-דופלמאייר עזבו את הארץ נוכח התפרצות מגפת הקורונה. בספטמבר 2020 הסתיימו מתיחת הכבלים בין העמודים במקטעים E, D ו-F. ביולי 2020 הפסיק משרד התחבורה את ההתקשרות עם חברת יפה נוף, האמונה על הפרויקט מטעם העירייה, עקב טענות המשרד על חריגות תקציביות ועיכובים בפרויקטי החברה. האחריות לביצוע הפרויקט הועברה לחברת נתיבי ישראל, ולחברת נתיבי איילון. באפריל 2021 נפתח אחד ממקטעי הרכבל לבדיקות הרצה, והפתיחה הרשמית נקבעה ל-10 באוקטובר 2021 (פתיחת השנה האקדמאית). עם זאת, היא נדחתה למועד לא ידוע עקב סכסוך כספי-משפטי של משרד התחבורה והחברה המבצעת הקודמת - חברת "יפה נוף" עם היצרן השווייצרי-אוסטרי - גאראוונטה דופלמאייר. בדצמבר 2021 נחתם הסכם פשרה בין משרד התחבורה, נתיבי ישראל באמצעות חברת נתיבי איילון, החברה העירונית של חיפה - יפה נוף והיצרן האוסטרי דופלמאייר. בתחילת מרץ 2022 החלה הרכבלית להסיע נוסעים בחינם כחלק מתהליך ההרצה, בשלוש תחנות פעילות: מרכזית המפרץ, טכניון מרכז ותחנת אוניברסיטת חיפה. פתיחמו הרשמית לקהל הרחב תוכננה ל-25 במרץ 2022, הרכבלית תוכננה לפעול שבעה ימים בשבוע. עם זאת התגלתה מחלוקת בין משרד התחבורה והשרה מרב מיכאלי הדוחפת להפעיל את הרכבלית גם בשבת, לבין עיריית חיפה ופוליטיקאים חרדים. במסגרת המחלוקת נטען על ידי בכירים במשרד התחבורה ונתיבי ישראל כי העירייה מסרבת להעניק טופס 4 לרכבלית בגלל הכוונה להפעילה בשבת. לבסוף הוחלט כי הרכבלית תחל לפעול בימי חול בלבד. ב-3 באפריל 2022 נחתם טופס 4 לרכבלית, לאחר דחיות ולאחר שתוקנו הליקויים הבטיחותיים בתחנות. בעקבותיו העבירה חברת נתיבי ישראל באופן רשמי את הפרויקט לידי החברה המפעילה. ב-11 באפריל החלה הפעלה סדירה של הרכבלית, ונפתחה לציבור הרחב. על הקרוניות מתנוססים שני סמלילים, הראשון לוגו של החברה המפעילה, והשני לוגו שמצויר עליו רכבל על רקע כחול לבן וירוק, כאשר הוא גם מתנוסס בתחנות, ובו מתנוסס עם הכיתוב "רכבלית".
שבתרבות
שבתרבות (הלחם בסיסים שבת ותרבות) היא מופע של ריאיונות הנערך באולם מול קהל, ביישובים רבים בישראל, בדרך כלל בשבת בבוקר ולעיתים ביום שישי. המופע משלב ראיונות בנושאי אקטואליה ופוליטיקה עם ראיונות בנושאי תרבות, ולעיתים כוללת התוכנית גם מופע אמנותי.
מופעי "שבתרבות" החלו בשנת 1973 באולם הקונסרבטוריון העירוני באר שבע, בהנחיית העיתונאי מרדכי ארציאלי. ארציאלי ביקש לשלב בין שיחות על חדשות ובין תרבות יפה והתכנית החלה לפעול בשנת 1973. ארציאלי הגיש את התכנית עד 1986. לאחר הפסקה של שנים אחדות חודשו מופעי "שבתרבות" בעיר ב-1999 בהנחיית העיתונאי שלומי אלדר.
בדצמבר 1975 החלו להתקיים מופעי תרבות במוזיאון תל אביב לאמנות, בהנחייתו של יצחק לבני. בהמשך התקיימו המופעים באולם "התיאטרון הקאמרי" ובאולם "הבימה".
בהמשך נערכו מופעי "שבתרבות" בערים רבות בישראל, בהנחייתם של מנחים רבים. בשנת 2019 החלו להתקיים מופעי "שבתרבות" בחברה הערבית, ביוזמתו של הפעיל החברתי עפיף אבו מוך, שהביא לאירועים ראשון בהנחיית רביב דרוקר בבאקה אל-גרבייה, ובהמשך גם בחורפיש.
קיום המופעים בשבת, שכרוך בחילול שבת, עורר התנגדות בחוגים דתיים. בשנת 2020 עתרה מפלגת ש"ס לוועדת הבחירות המרכזית לכנסת נגד אירוח פוליטיקאים באירועי "שבתרבות" בתקופת בחירות, בנימוק שבאירועים אלה עיריות משתמשות בכספי ציבור לתעמולת בחירות, ויוצרות חוסר שוויון כלפי מועמדים שומרי שבת. העתירה נדחתה.
פעמים רבות אמירות של מרואיינים באירועי "שבתרבות" מצוטטות באמצעי התקשורת.
מרג'ורי סיגלי
מרג'ורי לינט (סיגי) סיגלי (באנגלית: Marjorie Lynette Sigley; 22 בדצמבר 1928 - 13 באוגוסט 1997) הייתה שחקנית, כוריאוגרפית, במאית תיאטרון ומפיקת טלוויזיה בריטית-ישראלית. היא מילאה תפקיד מרכזי בפיתוח, הקמה וקידום של תיאטרון וטלוויזיה לצעירים בבריטניה, ישראל וארצות הברית.
ביוגרפיה.
סיגלי נולדה למשפחה ממעמד הפועלים בבקסטון, דרבישייר. אביה עבד בחברת כימיקלים ואימה הייתה מבשלת. אהבתה לתיאטרון החלה בגיל 10 כשהחלה לראות בקביעות כל הצגה שהועלתה בתיאטרון המקומי. בתקופת מלחמת העולם השנייה עבדה בלונדון עם ילדים שפונו בלונדון, רובם יהודים.
לאחר שסיימה לימודי תיאטרון, מוזיקה וריקוד במכללת גולדסמית' בלונדון זכתה סיגלי במלגת לימודים בחוג לדרמה באוניברסיטת מנצ'סטר ושם החלה לפתח קונספט חדשני לדרמה לילדים. היא לקחה חלק בסדנאות תיאטרון והשתתפה עם קבוצות של תלמידיה בפסטיבל ברייטון, בין היתר עם הפקה של האופרה "יוליוס קיסר ג'ונס" מאת מלקולם ויליאמסון.
לאחר לימודיה שבה סיגלי ללונדון והחלה ללמד תיאטרון בבתי ספר בצפון לונדון. היא יצרה עיבודים למחזות קלאסיים כך שיתאימו להפקות בהשתתפות ילדים, שרובם הגיעו ממשפחות מקופחות. היא עודדה את הילדים לכתוב, להפיק, לעצב ולביים הפקות מפרי עטם, וכן להיבחן לתפקידים בהפקות תיאטרון מקצועיות. ב-1960 ייסדה סיגלי את להקת הדרמה הספרותית העירונית, שהעלתה הפקות עצמאיות ביניהן גם הפקות פנטומימה וסדנאות תנועה, והחלה לביים בתיאטרון "מרמייד". בין היתר ביימה הפקה של המחזה "אמיל והבלשים" על פי ספרו של אריך קסטנר, והעלתה הפקות לילדים בפסטיבלים של ברייטון ואדינבורו, שאותן יצרה באמצעות אימפרוביזציה ושיתוף עם קהל הילדים באולם, לאחר שגילתה כי קיים מחסור במחזות לילדים. ב-1967 העלתה במחלקת הדרמה של אוניברסיטת מנצ'סטר מחזה לילדים שכתב נפתלי יבין. עבודתה של סיגלי הוזכרה לשבח בנאום של ראש ממשלת בריטניה אדוארד הית' ב-1970.
מחוץ לבריטניה.
ב-1968, השחקנית האמריקנית אוטה האגן צפתה באחת הסדנאות של סיגלי והזמינה אותה ליישם את שיטותיה המהפכניות גם בניו יורק. לפני שעברה לארצות הברית עוד הספיקה סיגלי לצאת לסיבוב הופעות עם קבוצת התיאטרון שלה בוורשה, לנינגרד ומוסקבה.
לאחר שהגיעה לניו יורק סיגלי ביימה הצגות בסטודיו הרברט ברגהוף (H.B.) וייסדה תיאטרון לצעירים בתיאטרון סיטי סנטר, שאותו ניהלה בשנים 1969–1975. במהלך תקופה זו כתבה וביימה 45 מחזות לילדים, והנחתה סדנאות שעודדו ילדים ליצור ולככב במופעים משל עצמם. ב-1976 הקימה תיאטרון לצעירים משלה בניו יורק, ושנה לאחר מכן עברה ללוס אנג'לס כדי לכתוב תסריט. באותה שנה העניקה לה ההתאחדות לתיאטרון וחינוך בארצות הברית (AATE) את פרס ג'ני היידן על עבודתה עם ילדים בתיאטרון.
פעילותה בישראל.