שלב זה בקוביזם היה תוצאה של הפרייה הדדית בין פיקסו לבראק, ועורר ביקורת קשה מצד חוגי האמנות. דוגמה בולטת של שלב זה הוא 'בתים בלסטק' מאת בראק. זהו ציור קודר המתאר בתים על רקע נוף הררי. ההרים והבתים מעוצבים כמעין גושים קמאיים, איתנים ותלת מימדיים. הם נראים כמשובצים בחידת הרכבה של צורות בעלות בליטות וזיזים. דוגמה נוספת היא דיוקנו של 'דניאל הנרי קגולר'. דמות זו היא ערטילאית כרוח רפאים. קיימים בה רק סימני הכר של הדמות, כגון הידיים, כפתור ושרשרת שעון, הנמצאים בציור כדי לרמוז לדמות. למעשה מרכיבי הצורה פורקו לגורמיהם והורכבו מחדש במערך שונה -שלא על מנת לסכם את עיקר מהותו באורח מקיף וכולל , אלא על מנת ליצור אותו בשנית כתמונה. התמונה היא האובייקט ולא הדמות או העצם שבה הם הנושא.
השלב השלישי - הקוביזם הסימולטני.
"הקוביזם הסימולטני" או "ההרמטי", 1911–1912, היה השלב השלישי בהתפתחות הקוביזם. שלא כמו הקוביזם האנליטי נחשב לאמנות ראליסטית מכיוון שנשמרה זיקה קלושה אמנם לדמות המוצא -בשלב זה אף הרמזים לדמות נעלמים. קיימת השטחה מוחלטת של הציור שנוצרה על ידי השתלטות הקצעים על כל השטח, דבר שגרם להיעלמות האובייקט מהעין. יש ניסיון לתאר בו בזמן את האובייקטים מכל הכיוונים. הציורים מונוכרומיים, האובייקטים מפורקים לקצעים, הקומפוזיציות סגורות והרמטיות. הקוביזם נקרא הרמטי בגלל הקומפוזיציות הסגורות וההרמטיות, והוא נקרא קוביזם סימולטני מכיוון שהוא מנסה לתאר את האובייקטים מכמה זוויות ראייה סימולטנית.
השלב הרביעי - הקוביזם הסינתטי.
"הקוביזם הסינתטי", בין השנים 1912–1914, השלב הרביעי והאחרון של הקוביזם, אופיין בשילוב בין פריטים מציאותיים לבין הקומפוזיציה האנליטית או ההרמטית. בתחילה שולבו בציור אותיות או ספרות, ולאחר מכן גם אובייקטים ממשיים שהודבקו כקולאז' (כגון: גזרי עיתונים או פיסות של נייר טפטים צבעוני). בציורים ישנם קצעים, זוויתיות, ושימוש באחת משתי הקומפוזיציות, האנליטית או הסימולטנית (ההרמטית). הקוביזם הסינתטי (משולב) נקרא כך בגלל השילוב בין פריטי המציאות לקומפוזיציה האנליטית או ההרמטית. למשל ב-'טבע דומם עם מושב קלוע של כיסא' (1911) מודבקת שעוונית שעליה הודפס בייצור חרושתי דגם מושב קלוע של כיסא. קולג' לעגני זה קורא תגר נגד הציור המערבי הממוסד ומגלם את הקוביזם הסינטטי.
גֶרְנִיקָה (Guernica) היא אחת מיצירות האמנות הקוביסטיות המפורסמות ביותר של פבלו פיקאסו. היא צוירה בשנת 1937, כתגובה להפצצת העיירה הבסקית גרניקה ב-26 באפריל 1937, בזמן מלחמת האזרחים בספרד, על ידי הנאצים. הציור הוצג בפתח ביתנה של ספרד הרפובליקאית בתערוכה העולמית של פריז (1937).
הקוביזם בשאר ענפי האמנות.
פיקסו היה גם פסל וב-1909 הוא פיסל 'ראש של אישה' בברונזה, שהוא פסל שבו ניכרת האנליזה הקוביסטית. בעקבותיו פעל אלכסנדר ארכיפנקו, שפיסל 'אישה מתהלכת'. בעקבותיהם פעלו רמון דושן ויון (אשר עיצב את 'הבית הקוביסטי'), ג'ק ליפשיץ, הנרי לורנס ואוסיפ זדקין.
הקוביזם השפיע רבות על האדריכלות המודרנית. בשדה האדריכלות ניכרת השפעת הקוביזם בנושא הפירוק וההרכבה מחדש של שלושת הממדים, והיעלמות אשליות הפרספקטיבה. הוא איפשר להניח מרכיבים שונים האחד על גבי השני, על ידי שימוש בצורות גיאומטריות פשוטות ובבניית חלקם באופן שקוף. רעיון פישוט הצורות אומץ ביצירותיהם של פטר בהרנס וולטר גרופיוס. בין האדריכלים הבולטים ניתן למנות את לה קורבוזייה, אשר עיצב את הבניין בשנדיגר.
השפעת הקוביזם ניכרת אף בספרות: גרטרוד שטיין משתמשת בחזרתיות ובמשפטים החוזרים על עצמם, למשל ברומן 'היווצרות האמריקאים' (1906-8). ב-'בבוא מותי' לויליאם פוקנר (1930) קיימים מרכיבים קוביסטיים. המשוררים המקושרים עם הקוביזם הם גיום אפולינר, בלז סנדררס, ז'ן קוקטו, מקס ז'קוב, אנדרה סלמון ופייר רברדי.
סנדרו בוטיצ'לי
אלסנדרו די מאריאנו די ואני פיליפפי (באיטלקית: Alessandro di Mariano di Vanni Filipepi, המוכר יותר בכינויו סנדרו בוטיצ'לי (באיטלקית: Sandro Botticelli); 1 במרץ 1445 – 17 במאי 1510) היה צייר איטלקי מתקופת הרנסאנס האיטלקי המוקדם. בוטיצ'לי השתייך לאסכולה הפלורנטינית, אשר פעלה תחת פטרונותו של לורנצו דה מדיצ'י. תקופה זו הוגדרה על ידי ג'ורג'ו וזארי פחות ממאה שנים מאוחר יותר ב"חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" כתור הזהב. המוניטין של בוטיצ'לי היה נמוך עד סוף המאה ה-19, כשרק אז ראו ביצירותיו ייצוג של הקו העדין שאפיין יצירות מתקופת הרנסאנס המוקדם. בין יצירותיו המפורסמות הולדת ונוס והפרימוורה.
ביוגרפיה.
תקופת ילדותו ונעוריו.
בוטיצ'לי נולד בעיר פירנצה, ובדומה לאמנים נוספים מתקופת הרנסאנס, עיקר המידע על חייו שאוב מספרו של ג'ורג'ו וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר". כינויו של בוטיצ'לי דבק בו דרך אחיו הגדול, ג'ובאני, אשר כונה בוטיצ'לו (שמשמעו באיטלקית חבית קטנה). ככל הנראה ב-1462, בעקבות עניינו של בוטיצ'לי בציור, שלחו אביו להתמחות בבית המלאכה של פרה פיליפו ליפי, שנחשב לאחד המאסטרים הנערצים בפירנצה. השפעתו של פיליפו על בוטיצ'לי ניכרת באופי העדין והמפורט של יצירותיו, אך ניתן למצוא השפעות נוספות ממזאצ'ו ויצירותיו המונומנטליות.
כבר ב-1470 עבד בוטיצ'לי עצמאית ופתח בית מלאכה משלו. עבודותיו משכו אישים מהמשפחות הפלורנטיניות הגדולות, בהן משפחת מדיצ'י.
בשנת 1472 צייר זוג ציורי טמפרה על לוח עץ בנושא יהודית והולופרנס: שובה של יהודית לבתוליה וגילוי גופתו של הולופרנס. למרות גודלם הקטן, שני הציורים הם יצירות מופת אמיתיות בשל מורכבות הקומפוזיציה, תשומת הלב לפרטים זעירים ובחירה נכונה של התפאורה השונה לכל סצנה.
שנות בגרותו.
בין 1481 ל-1482 הוזמן לרומא על ידי סיקסטוס הרביעי, שרצה שיצטרף לקבוצת אמנים שעבדו על פרסקות בקפלה הסיסטינית. ניסיון זה השאיר חותם על עבודותיו המאוחרות, והביא לו פרסום ותהילה. בסתיו 1481 חזר לפירנצה, ובמהלך עשור זה (1489-1480) היה בוטיצ'לי פעיל מאוד ויצר מספר רב של יצירות, ביניהן הטונדו מדונה דל מגניפיקט, תמונתו המפורסמת ביותר של הבתולה. לאחר חזרתו מפירנצה כתב בוטיצ'לי דברי פרשנות לתופת, מתוך הקומדיה האלוהית של דנטה, יצירה שהשפיעה עליו רבות.
בראשית שנות התשעים של המאה ה-15, הגיע לפירנצה נזיר דומיניקני בשם ג'ירולמו סבונרולה, אשר החל להטיף בכנסיות לחזרה בתשובה. סבונרולה שהיה מטיף קיצוני, פעל בפירנצה כשש שנים. במהלך שנים אלו הטיף לצניעות, למוסר, לחזרה לערכים נוצריים דתיים ולאמונה באל. בהתייחס לתחום האומנות, ביקר סבונרולה את האמנים ואומנותם החילונית והפאגאנית, וקרא לניצול הכישרון הטבעי של האמן, ככלי להעברת סיפורי הנצרות. בתקופה זו ניכר כי חל שינוי סגנוני ביצירותיו של בוטיצ'לי, אך קיימת מחלוקת בספרות באשר לקיומה של השפעה מצד הנזיר סבונרולה על בוטיצ'לי.
יצירותיו הגדולות.
הערצת המאגים.
צויר בסביבות 1475. ציור זה היה בקפלה בסנטה מריה נובלה. היסטוריונים מאוחרים יותר תיקנו את וזארי ואמרו שהדמויות בציור היו פרשנים של החוג הנאו-אפלטוני של מרסלו פיסינו. האיש בצהוב מימין הוא כנראה דיוקנו העצמי של האמן. מטרת הציור הייתה כנראה מתן כבוד, במיוחד בציור חברי משפחת מדיצ'י כשלושת החכמים. חג ההתגלות הנוצרי היה נושא מוכר מאוד בציור הפלורנטיני של אותו זמן ובוטיצ'לי כבר יצר שתי גרסאות לכך.
פרימוורה.
"לידת האביב", 1480 לערך. זוהי עבודה שגרמה להיסטוריונים לאמנות רבים לחפש פירוש משכנע של האיקונוגרפיה (תיאור בסמלים ודימויים). הפירוש העקבי ביותר הוא שפרימוורה היא תיאור של מלכות ונוס. הנאו-אפלטוניזם (מיזוג בין הנצרות לבין הרעיונות הקלאסיים, הנשענים על תורת האידיאות של היופי של אפלטון - זוהי תפיסה פילוסופית שהטביעה את חותמה על המחשבה של המאה ה-15) בא לידי ביטוי ביצירה זו בשילוב בין יסוד חומרני וגופני - נשים חושניות - לבין הרוחני, המיסטי: מלאך בשמיים. ביצירה דמויות רבות: (מימין לשמאל) אל הרוח אוחז בנימפה, שהופכת לאחר מכן לאלת האביב, פלורה (מצוירת לידה). היצירה היא מעין סיפור בהמשכים. במרכז היצירה ניתן להבחין בונוס - אפרודיטה, לבושה בצבעים סימבוליים, כחול ואדום, המסמלים קדושה בסכמטיזם של ימי הביניים. מסביבה הילה שנוצרת על ידי ענפי העצים, מושכת את עין הצופה ומדמה את ונוס למריה הקדושה. ונוס מסמלת גם את חודש אפריל, חודש האביב, ואת ההומניזם - אחד העקרונות העיקריים ברנסאנס. מעליה קופידון, במראה של תינוק שמזכיר את ישו. שלוש הגראציות הרוקדות הן שלוש החאריטות, וניכרת התנועה המיוחדת של גופן והדרך בה צייר אותן בוטיצ'לי. משמאל - הרמס, שליח האלים.
פלאס והקנטאור.
1482 לערך. הפירוש המשכנע ביותר לציור זה סובב סביב תפיסת המוסריות, הקונפליקט בין מוסריות לפשיעה. כמה משכילים העדיפו לפרש את הציור במונחים פוליטיים וראו בכך ביטוי לכישרונו הדיפלומטי של לורנצו היפה כניצחון של בני מדיצ'י על הפאצ'י. התאמת הציור למשפחת דה-מדיצ'י מקבלת אישור מטבעות היהלומים השזורות, שמקשטות את שמלת הבתולה. הנאו-אפלטוניזם בא לידי ביטוי ביצירה זו בכך שגם כאן ישנו שילוב של העולם הפיזי והרוחני. מצד אחד - הבתולה, ומצד שני, המיסטי והמטאפיזי - הקנטאור.
הולדת ונוס.
ציור זה צויר כנראה כמה שנים לאחר "פרימוורה".