קראוס פרסם בשמות בדויים או זרים. סיפוריו מפראג העתיקה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נהנו מפופולריות רבה בשנות ה-60 ופורסמו בעיתונות. בשם עצמו פרסם בקביעות בספר השנה היהודי (the Jewish Yearbook). הוא הועסק בקהילה הדתית היהודית בפראג, שם עמד בראש המחלקה לתרבות. הודות למגעיו העשירים בתקופה זו, הופיעו אישים כגון יאן וריך, קארל גוט, יודיטה צ'רובסקה ו-ואלדמאר מטוסקה בתוכניות תרבות ובחגיגות יהודיות.
פרנץ קראוס מת בפראג ב-19 במאי 1967. הוא היה אמור להשתתף בכנס תרבות "המסת הקרח" לאחר ועידת ליברץ על פרנץ קפקא, אותה החשיב לנקודת מפנה בחיים התרבותיים והפוליטיים של פראג, אבל נפטר לפני הכנס.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי החדש בפראג.
ב-2003 פרסמו ביסטרוב ובניו רומן מאת קראוס, על סביבת פראג העתיקה, טרזין ואושוויץ. בשנת 2013 יצאה המהדורה השלישית של הספר "גז, גז... ואז אש" הוצאת (גרנטיס). במאי 2015 יצא לאור הספר "שואה: מסלול עיוור של היסטוריה" בהוצאת רומן סיילקו, החוקר והסופר הספרותי, כאשר זיכרונותיו של קראוס הם שליש מהספר.
בקר נבוס
בקר נבוס (באנגלית "Becker's Nevus") היא הפרעת עור שפירה המופיעה בעיקר בגברים. הנבוס יכול להיות להופיע בלידה, אך לעיתים קרובות יותר מופיע בסביבות גיל ההתבגרות. בדרך כלל הוא מופיע לראשונה כפיגמנטציה לא סדירה (מלנוזה או היפרפיגמנטציה) על פלג הגוף העליון או הזרוע העליונה (אם כי אזורים אחרים בגוף גם יכולים להיות מושפעים), וגדל בהדרגה באופן לא סדיר, הופך מעובה ולעיתים שעיר (היפרטריקוזיס). הנבוס נובע מצמיחת יתר של האפידרמיס, תאי פיגמנט (מלנוציטים) וזקיקי שיער. צורה זו של נבוס תועדה לראשונה בשנת 1948 על ידי רופא העור האמריקאי סמואל וויליאם בקר (1894–1964).
מידע קליני.
הידע והתיעוד הרפואי של הפרעה זו הוא דל, ככל הנראה בשל שילוב של גורמים הכוללים גילוי עדכני, שכיחות נמוכה והאופי שבעיקרו אסתטי. לפיכך הפתופיזיולוגיה של הנבוס של בקר נותרה לא ברורה. למרות שהיא נחשבת בדרך כלל להפרעה נרכשת ולא מולדת, קיים לפחות דו"ח של מקרה אחד המתעד בקר נבוס עם קשר גנטי: ילד בן 16 חודשים עם נגע היפרפיגמנטציה בכתף ימין, ולאביו נגע זהה.
שכיחות.
המחקר הנרחב ביותר עד כה, סקר משנת 1981 בקרב כמעט 20,000 גברים צרפתים בני 17 עד 26, שימש להפריך הרבה אמונות מקובלות לגבי ההפרעה. במחקר הצרפתי, 100 נבדקים נמצאו עם בקר נבוס, שחשפו שכיחות של 0.52%. הנבוס הופיע במחצית מהנבדקים לפני גיל 10, ובין הגילאים 10 ל-20 בשאר. ברבע מהמקרים חשיפה לשמש תרמה להופעת הנבוס, מספר נמוך מצפי החוקרים. כמו כן, החוקרים הופתעו מהשכיחות הנמוכה (32%) של הנבוס מעל הפטמות, מכיוון שהאמינו שאזור החזה העליון והכתף הם המקומות העיקריים להופעתו. הפיגמנטציה הייתה בצבע חום בהיר ב-75% מהמקרים, והגודל הממוצע של הנבוס היה 125cm2.
ממאירות.
דו"ח משנת 1991 תיעד מקרים של תשעה מטופלים עם בקר נבוס ומלנומה ממאירה. מתוך תשע המלנומות, חמש היו באותו אזור של הנבוס, כאשר רק אחת בתוך הנבוס עצמו. מכיוון שזו הייתה ככל הנראה ההתרחשות המשותפת אשר מתועדת לראשונה של שתי המחלות, עד כה אין עדות לשיעורי ממאירות גבוהים יותר בבקר נבוס לעומת עור רגיל. עם זאת, כמו בכל הפרעת עור חריגה, יש לעקוב אחר הנבוס באופן קבוע ולהביא לידיעת הרופא כל שינוי פתאומי במראה.
טיפול.
כיוון שהנבוס נחשב להפרעת עור שפירה, טיפול אינו הכרחי בדרך כלל, מלבד למטרות קוסמטיות. גילוח או גזירה יכולים להיות יעילים בהסרת שיער לא רצוי, בעוד שאלקטרולוגיה או הסרת שיער בלייזר עשויים להציע פתרון לטווח ארוך יותר. סוגים שונים של טיפולי לייזר עשויים להיות יעילים גם בהעלמת או הפחתה של ההיפרפיגמנטציה, אם כי נראה שהתוצאות של טיפולי לייזר הן להפחתת שיער והן להפחתת פיגמנטים משתנות מאוד מאדם לאדם.
יהודה ליב קאגאן
הרב יהודה ליב קאגאן (ה'תרס"ד, 1904 – י"ב בטבת ה'תשל"ג, 27 בדצמבר 1972) היה רב ומחבר תורני. כיהן כראש ישיבה ואב בית דין באנטוורפן, כראש ישיבה ורב קהילה בניו יורק חבר הוועד הפועל של אגודת הרבנים, וסגן נשיא תנועת המזרחי בניו יורק. חתן פרס שניידרמן לספרות תורנית.
ביוגרפיה.
נולד בשנת (ה'תרס"ד) בליטא לרב שלמה אביגדור. אבי אימו היה הרב מאיר יוסף קאסטין, מחבר פירוש "פנים מאירות" על הירושלמי. למד בישיבות סובלק, סלונים, גרודנא, סלבודקה, ראדין (שם למד בצלו של החפץ חיים), קלם ומיר. נסמך להוראה על ידי הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב אברהם צבי קמאי (רבה של מיר), ועד הרבנים של ורשה, הרב אליעזר פינקל (ר"מ בישיבת מיר), הרב חיים הלר, והרב משה אביגדור עמיאל.
בשנת ה'תרפ"ט נישא לדבורה (נפטרה בי"ד בתשרי ה'תשמ"ב), ביתו של הרב יצחק קוסובסקי, רבה של יוהנסבורג שבדרום אפריקה. לאחר נישואיו למד בכולל באוטבוצק, שם עמד בקשרים קרובים עם הרב חיים עוזר גרודזנסקי, דוד רעיתו. לאחר פטירת הרב גרודזנסקי כתב מאמר הספד ארוך שבו תיאר את דרכו האישית והתורנית, במסגרתו הוסיף תיעוד ייחודי ומפורט של סדר היום של הרב גרודזנסקי.
אנטוורפן וליון.
בשנת ה'תרצ"א נקרא על ידי הרב משה אביגדור עמיאל, שהיה רבה של אנטוורפן, לעמוד ברשות ישיבת "עץ חיים" בעיר, בברכתו של הרב גרודזנסקי הרב קאגאן נענה להצעה. בשנת ה'תרצ"ד החל לכהן כאב בית דין בבית הדין המקומי.
בעת פלישת הנאצים לבלגיה ברח הרב קאגאן לצרפת, שם ישב בין היתר בליון, ושימש כרב קהילת "ישורון" המקומית.
ארצות הברית.
בשנת ה'תש"ב היגר לארצות הברית. שם כיהן כראש ישיבת רבנו יעקב יוסף, לימד ב"בית המדרש לתורה" בשיקגו, ובשנת תש"ג מונה לרבה של קהילת יוצאי אנטפולה בעיר. בשנת תש"ז מונה לעמד בראשות "ישיבת רבי ישראל סלנטר" בניו יורק.
בשנותיו באמריקה הרבה לפרסם מאמרים בכתבי עת תורניים. חיבר את ספריו "הליכות יהודה" – דרשות פרשניות והלכתיות על סדר פרשות השבוע. באחד ממאמריו קבע כי גיורים שנערכו חרף ידיעה שאין בדעתו של הגר לשמור מצוות כלל – כפי שהיה מקובל בקרב רבני אמריקה במקרה של חשש התבוללות – תקפים לחלוטין. עם זאת, יחסו לעריכת גיורים שכאלה לכתחילה היה מסויג. היה נשיא תנועת המזרחי בעירו ובעל דעות ציוניות.
הרב קאגאן נפטר כבן 68 בליל שבת פרשת ויחי, י"ב בטבת ה'תשל"ג (27 בדצמבר 1972). נטמן בהר הזיתים בירושלים.
משפחתו.
בנו, הרב ירוחם אבא שאול קאגאן (נפטר בכ"ג באדר ה'תשנ"ח), מחבר הספר "שבילי אש", שימש כראש כולל "בית יצחק" בפיטסבורג, פנסילבניה. בן נוסף, הרב ישראל מאיר קאגאן, שימש כראש ישיבה בדנוור, קולורדו.
חטא גיחזי
חטא גיחזי הוא אירוע מקראי המתואר ב. חטאו של גיחזי, עבדו של אלישע הנביא היה שרדף אחר נעמן שר צבא ארם על מנת לקבל ממנו כסף, לאחר שנעמן התרפא על ידי אלישע.
רקע.
נעמן, שר צבאו של מלך ארם הצטרע. באחת מפשיטות צבא ארם על מלכות ישראל שבה צבא ארם ילדה קטנה, והיא שירתה את אשת נעמן. אותה ילדה אומרת לאשת נעמן כי בישראל ישנו הנביא אלישע שוודאי יוכל לעזור עם הצרעת. מלך ארם שולח מנחה לפני מלך ישראל (כנראה יהורם בן אחאב), ושולח שירפא את נעמן מצרעתו. מלך ישראל, שאינו מאמין בנביא, בטוח שמלך ארם בא להילחם איתו ולכן מתאבל וקורע את בגדיו. אלישע שולח מסר אל מלך ישראל כי הוא יכול לרפא את נעמן, ובכך ידע מלך ישראל שיש שהנביא הוא אמיתי. נעמן מגיע לפני אלישע וזה מוסר לו שילך לטבול בנהר הירדן 7 פעמים והצרעת תתרפא. נעמן כועס מאוד, אבל עבדיו מסבירים לו שלא יזיק לנסות את דברי אלישע. נעמן הולך לטבול בירדן כדברי אלישע, וצרעתו מתרפאת. נעמן חוזר לאלישע הנביא ורוצה לתת לתת לו מנחה, אך אלישע מסרב לזאת גם לאחר הפצרותיו של נעמן. נעמן מקבל על עצמו להאמין באלוהים ולוקח אדמה מארץ ישראל כדי להקריב עליה קורבנות בארץ ארם. נעמן מציין גם כן שיאלץ להשתחוות בבית רימון, שם נמצאת העבודה זרה של ארם, ויצטרך לעזור למלך ארם להשתחוות. אלישע מתרצה לדבריו של נעמן והוא פונה לחזור לארם.
החטא.
לאחר שנעמן עוזב את בית אלישע, גיחזי רודף אחרי נעמן. נעמן שואל את גיחזי האם קרה משהו וגיחזי עונה שלא קרה דבר, אך אלישע שלח אותו להגיד שישנם שני בני הנביאים הזקוקים לכסף ומבקש מנעמן שייתן להם צדקה, ככר כסף ושתי חליפות. נעמן מתלהב מכך שיכול לתת משהו לנביא, ונותן שתי ככרות כסף ושתי חליפות. כשחוזר גיחזי אל אלישע, אלישע שואל אותו לאן הלך והוא מצדו מגיב כי לא הלך לשום מקום. אלישע מסביר לגיחזי כי היה ראה שנעמן הסתובב לקראתו ולכן מודיע לגיחזי כי ייענש על חטאו.
העונש.
לאחר חטאו של גיחזי הוא נענש בכך שצרעת נעמן עוברת אליו. כדברי הכתוב:
ב הגמרא מסבירה שגיחזי תכנן לקנות בכסף את הדברים המפורטים בפסוק וזה הפירוט האמור בפסוק. בנוסף, הגמרא מסבירה כי ארבעת המצורעים האמורים לאחר מכן בזמן המלחמה בין ישראל לארם.
לדעת רבי יוחנן בגמרא, אלו גיחזי ושלושת בניו. והכתוב בפסוק "ובזרעך עד עולם", הכוונה לילדים שקיימים לו כעת, שיהיו מצורעים לעולם.
היסטוריה של מועדון הכדורגל ליברפול
מועדון הכדורגל ליברפול נוסד ב-15 במרץ 1892 אחרי שבעלי אצטדיון אנפילד, ג'ון הולדינג, הסתכסך עם אברטון (הקבוצה השנייה של העיר) וחיפש קבוצה אחרת שתשחק באצטדיון. תחילה היה אמור להיות שם המועדון "אברטון אתלטיק" אך התאחדות הכדורגל האנגלית התנגדה למצב בו לשני מועדונים יקראו בשם "אברטון" ולכן נקרא שם המועדון "ליברפול".