בתכנון ערים, יחידת השכנות היא דיאגרמה או מודל של תכנון עבור פיתוח אזורי מגורים באזורי מטרופולין. המושג התגבש מתוך גישות סוציולוגיות ואינטלקטואליות נפוצות של תחילת המאה ה-20 על ידי מתכנן הערים האמריקני קלרנס פרי . המודל פותח על ידי פרי על-מנת לשמש כמסגרת עבודה עבור מתכנני ערים המנסים לתכנן שכונות פונקציונליות, עצמאיות ונחשקות בתחילת המאה ה-20 בערים תעשייתיות. המושג השתרש והתרחב כאמצעי לסידור וארגון קהילות מגורים חדשות באופן שישביע את הרצון העכשווי עבור "הדרישות החברתיות, המנהלתיות והשירותיות עבור קיום עירוני מספק". השתרשות המושג התרחשה גם בישראל, בעיקר בעקבות "תוכנית שרון" משנת 1951, אשר הגדירה "ערים חדשות" כמבוססות על עקרונות התכנון של יחידת השכנות.
היסטוריה.
רעיון יחידת השכנות, אותו הגה מתכנן הערים האמריקני קלרנס פרי, התפתח מתוך רצון מוקדם שלו לספק "נוסחת תכנון" עבור הסידור והחלוקה של מגרשי משחקים בניו-יורק. הצורך בנוסחה כזאת מיוחס לעליית השימוש ברכב הפרטי בתחילת המאה ה-20. בתקופה זו "תחושת כביש" לא הייתה במודעות תכנונית וחברתית ורבים מהאמצעים העירוניים אשר משמשים אותנו כיום כחלק מההתנהלות השוטפת אל מול איום תנועת הרכבים, לא היו קיימים או לא היו נפוצים (כמו מעברי חצייה, צמתים מרומזים ותמרורים). כך, ערים כמו ניו-יורק התפתחו ואימצו את הרכבים אך סבלו מתמותה משמעותית בכבישים שהגיעה לכמויות של עד ילד ביום.
קלרנס פרי ראה בשכונות באותה העת "איים" המוקפים בים של תנועת כלי רכב - מכשול מסוכן שמונע מילדים (וגם ממבוגרים) הליכה בטוחה לגני משחקים או שירותים אחרים. רעיון יחידת השכנות של פרי החל כאמצעי להתגבר על המכשול הזה. בסופו של דבר, הרעיון התפתח למטרה רחבה יותר, של יצירת זהות מובחנת לרעיון של "שכונה" והצעה למתכננים מסגרת עבודה עבור התרחבות העיר לאזורי משנה קטנים.
רעיון יחידת השכנות הוצג כבר ב-1923, בכנס משותף של הארגון הלאומי של המרכזים הקהילתיים (National Community Center Association) והאגודה האמריקאית לסוציולוגיה בוושינגטון די סי, אך פרסום המאמר של קלרנס פרי בשנת 1929 הביא לקידום יחידת השכנות ככלי תכנוני. המאמר של קלרנס פרי, שכותרתו "יחידת השכנות, תוכנית לארגון קהילה של חיי משפחה" (The Neighborhood Unit, a Scheme for Arrangement for the Family-Life Community), הציע תנאים ממשיים בדמות מודל דיאגרמה עבור תוכנית אידיאלית לשכונה בגודל אוכלוסייה מסוים. המודל הציע קווים מנחים עבור חלוקה מרחבית של מגורים, שירותים קהילתיים, רחובות ועסקים.
פרי השתמש במגוון עקרונות תכנון מוסדיים, חברתיים ופיזיים, שהושפעו מתפיסות עולם פופולריות בשנות ה-20 של המאה ה-20 כמו הפרדה של תנועת כלי רכב ותנועת הולכי רגל, וגבולות עורקיים התוחמים את תא השכונה, ממקדים אותה כלפי פנים ומפרידים אותה מהתנועה העירונית. טבעה של יחידת השכנות כ"תא בודד" איפשר להשתמש בה כאבן בניין בתכנון של מערכי שכונות, דבר שהביא לשימוש בה כיחידה מודולארית שלמה בתקופה של התרחבות מהירה של אזורי מגורים בערים רבות מסביב לעולם וגם בישראל.
בעוד ששמו של פרי קשור לרוב למושג יחידת השכנות הרעיון עצמו של "הגדרה ותכנון מחדש של העיר כבסיס עבור שכונות" לא היה של פרי לבדו. במאמר על "יחידות השכנות", לואיס ממפורד התייחס לשכונה כפי שהיא נחווית באופן אורגני כמו גם להשפעות – התאורטיות והפרקטיות – שהביאו את פרי ליצירת המודל של יחידת השכנות כמכניזם של תכנון עירוני. ממפורד הכיר בפרי כמי ש"הראה כיצד באמצעות עיצוב מתוכנן השכונה יכולה להפוך ליחידת שכנות, המקבילה המודרנית לרובע או קהילה מימי הביניים: יחידה שתתקיים כעת, לא רק על בסיס ספונטני או אינסטינקטיבי".
ויליאם דראמונד , שהיהאדריכל מרכזי בסטודיו של פרנק לויד רייט בין השנים 1899–1909, הגדיר את יחידת השכנות במסגרת הגשתו לתחרות התכנון של המועדון העירוני של שיקגו (Chicago City Club) בשנת 1912. התחרות ביקשה להתייחס ל"פרמטרים תאורטיים ופרקטיים, חברתיים ופיזיים, של מיקרו-קהילה בהקשר של פרבר, בדגש על דיור, השנייה נגעה למרכז קהילתי", וקראה להצעות לתכנון באתר בגודל 'רבע-חתך' (160 אקר שהם כ-640 דונם) דרומית למרכז שיקגו. התכנית של דראמונד דגלה ברעיון כי יחידת השכנות תהיה הבסיס המארגן עבור כל העיר, ו"תיחשב כיחידה במבנה החברתי והפוליטי של העיר".
התחרות הזו, במידה רבה באה כתגובה לתנאי החיים הלא הבריאים של הסביבה העירונית בחלקה הראשון של המאה העשרים שכללו מגורים סביב מפעלים וחשיפה לרעש וזיהומים. היא הייתה חלק מעידן פרוגרסיבי ורפורמיסטי בפוליטיקה האמריקאית. פרוגרסיביים ראו בשכונות העוני, הסלאמס, תוצאה של שחיתות וניצול. הם האמינו כי יוכלו להתגבר עליהם באמצעות אקטיביזם בפוליטיקה המקומית. דראמונד הושפע מהסוציולוג צ'ארלס קולי ומאמירתו כי "בארגון החברתי והפוליטי של העיר [השכונה] היא היחידה המקומית הקטנה ביותר". יסודות חברתיים ופוליטיים אלה מעניינים כאשר הם נשקלים אל מול מגוון היישומים וההיקפים של תכנון שכונות.
עקרונות.
יחידת השכנות נחשבת לכלי של תכנון פיזי, המשמש ל"עיצוב שכונות מגורים עצמאיות בלתי תלויות אשר מקדמות אורח חיים הדוגל בקהילה במרכז, רחוק מהרעש של הרכבות, מעבר לטווח של הריח העשן והכיעור של המפעלים" המסמלים את העיר ניו יורק המתועשת של תחילת המאה ה-19.
המאפיינים הפיזיים של עקרונות היסוד של יחידת השכנות של קלרנס פרי:
השפעה רעיונית.
רעיון יחידת השכנות אומץ בארצות שונות בגלל האידיאליזציה של הקהילתיות וכן בהיותו רעיון קל יחסית ליישום בערים מתפתחות.
באנגליה מהווה יחידת השכנות חלק בלתי נפרד מצורת התכנון והעיצוב של "העיר החדשה" (New Town Movement). תנועה זו התפתחה על בסיס יחידת השכנות כמו גם על גישת עיר הגנים, של אבנעזר הווארד כמענה לבעיות שמהן סבלו ערי בריטניה לאחר המהפכה התעשייתי כמו צפיפות, זיהום אוויר, תנאי תברואה ירודים, פערים ומתח חברתי.
בברית המועצות ותחת משטרו של סטלין יחידת השכנות נתפסה כרעיון רע אשר מבזבז שטח ו"בורגני באופיו". למרות הביקורת, רעיון ה"מיקרו-מחוז" שהוצע על ידי מתכננים סובייטים בשנות ה-50 היה דומה בסכימה שלו לרעיון יחידת השכנות.
אינטגרציה מול סגרגציה.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, שבהן הגה פרי את רעיון יחידת השכנות, סגרגציה הייתה דבר מקובל בארצות הברית עם רחובות נפרדים לשחורים וללבנים. גם מבחינה כלכלית, ניתנו משכנתאות ותנאים בנקאיים ללבנים בלבד שיכלו לשפר דיור אל הפרבר ולהשתתף בפרויקטים של התחדשות עירונית שהתקיימו לאורך קוי הסגרגציה. התוצאה הייתה שהמטרופולין נחצה לשניים ונוצרה חלוקה כלכלית, מעמדית וגזעית. שחורים עניים משולי החברה גרו בצפיפות במרכז העיר, לעומת לבנים אמידים מהאליטה החברתית שעזבו לפרברים.
לתוך המציאות הזאת נכנס רעיון יחידת השכנות. פרי ראה ביחידת השכנות פתרון לצרכים סוציאליים רבים. לא רק על מנת לנתק את שכונת המגורים מתנועת המכוניות אשר גזלה חיי אדם, אלא גם להשיג קהילתיות ואינטראקציה בין אינדיבידואלים ומשפחות.
צורת המגורים בעיר באותה תקופה אופיינה בסידור סביב מפעל ייצרני: מחיה בתנאים לא טובים וחשיפה לרעש וזיהום. מצד שני, המגורים בפרברים הצריכו שימוש נרחב בתחבורה על מנת להגיע לעיר לעבודה ולצריכת שירותים. נקודת המוצא לתכנון של קלרנס פרי הייתה להרחיק את האנשים מהמגורים במפעלים וכפתרון פרי הציע למקם את בית ספר כמרכז השכונה כגרעין שסביבו השכונה נבנית. פרי הבין את חשיבתו של בית-הספר כמבנה עם פונקציה מסדרת ובונת קהילה, שבכוחו לאחד בין תושבים מקומיים וזרים, לייצר מיזוג אתני ולממש דמוקרטיה אמיתית.
למרות חזון זה ליחידת השכנות תפקיד מרכזי בשימור וחיזוק הסגרגציה. יחידת השכנות שהכילה בית ספר במרכזה הפכה לקונספט מועדף על האליטות האינטלקטואליות, אשר היה להן כוח כלכלי לגור בשכונה מסוג זה, והן השאירו בחוץ את מי שלא יכלו, דבר שהחריף את הסגרגציה והפערים. בנוסף, בתוך יחידות שכונות פעלו וועדים וארגוני שכונה אשר השתמשו בתקנות והגבלות על-מנת למנוע כניסת "זרים" אל השכונה ושימוש במתקנים שהם על פניו ציבוריים.
ביקורת.
נקודת ביקורת אחת מני רבות, הועלתה כבר בשנות ה-40 על ידי רג'ינלד אייזק (Reginald Isaac), מנהל התכנון של בית החולים "מייקל ריס" בשיקגו. טענתו הייתה כי יחידת השכנות קיבלה תמיכה מוגזמת ומוטעית כ"תרופה לכל המחלות של העיר" ושחסידיה הנלהבים מייחסים לה כוחות מיסטיים תחת שיח קנאי.
טענתו העיקרית של אייזק הייתה כלפי השימוש ביחידות השכנות ככלי להפרדה קבוצות גזעיות, אתניות דתיות או כלכליות על ידי יזמים וקבלנים פרטיים, אשר רואים בהפרדה כמשרתת תועלת כלכלית עבורם. . כדי להוכיח את טענתו אייזק מציג חומרי פרסום עבור שכונה בבנייה, כמו גם ציטוטים מחוקרי סוציולוגיה ודו"חות תכנון ממשלתיים, המראים כולם כי יחידת השכנות היא מעוז לאדונים המשאירה את תנועת הרכבים בחוץ, אך גם את הלא רצויים.
טיעוניו של אייזק היוו את הבסיס לתנועת האופוזיציה ליחידת השכנות, ומתכננים החלו לתהות בנוגע להשפעותיה הבלתי צפויות של השימוש התכוף בה, אופייה המפריד חברתית והדגש של הסביבה הפיזית כאינדיקטור היחיד לחיים טובים. בארצות מתפתחות ברחבי העולם (וישראל בניהן) פיזור המערכות העירוניות והשימוש הלא יעיל בשטח אשר אומץ על-מנת לייצר אורח חיים קהילתי "כפרי" סינתטי החלו להיתפס ככאלה אשר פוגעים ביצירת עירוניות ברת-קיימא.