פנים הקתדרלה מצופה בשיש שחור ולבן, תקרה מצופה זהב וכיפה עם פרסקו. רוב החלק הפנימי שופץ לאחר שרפה שפרצה ב-1595 והרסה את יצירות האמנות מימי הביניים.
הפסיפס שבאפסיס, המתאר את ישו, מוקף על ידי פסלים של הבתולה המבורכת ויוחנן כותב הבשורה, ששרדו את השרפה. ראש הפסל של יוחנן מ-1302 היה יצירתו האחרונה של האמן צ'ימבואה, שמת באותה שנה בפיזה. הקופולה, השוכנת בנקודת החיבור בין הספינה לטרנספט, קושטה על ידי האמן רימינאלדי בציור המתאר את עליית מרים לשמים. ישנה טענה כי גלילאו ניסח את התאוריה שלו על תנועת המטוטלת לאחר שצפה במנורה המתנדנדת מתקרת הספינה. המנורה הנוכחית גדולה יותר מזו שהייתה בתקופתו, והיא נשמרת בקפלת אאולה שבקמפו סנטו. העמודים הקורינתיים הנמצאים בין הספינה למזבח הובאו במקור ממסגד בפלרמו, שנכבשה על ידי פיזה ב-1063. תקרת המשושים של הקתדרלה הוחלפה לאחר השרפה של 1595, והנוכחית מקושטת בסמל של בית מדיצ'י.
דוכן הדרשות המגולף, ששרד גם כן את השרפה, נוצר על ידי ג'ובאני פיזאנו בין 1302 ל-1310. הוא הוזז ממקומו הקבוע במהלך השיקום של הקתדרלה, והתגלה מחדש רק ב-1926. הדוכן נתמך על ידי שני עמודים שבראשם פסלי אריות מצד אחד, ועל ידי קריאטידה וטלאמון בצד השני. הכן המרכזי מקושט בתיאורים של שבע האמנויות החופשיות והמעלות התאולוגיות. דוכן הדרשות המשוחזר נבנה בשינויים אחדים מהדוכן המקורי, ששכן ליד המזבח הראשי. גם המדרגות, שככל הנראה היו עשויות משיש, אבדו במשך השנים.
בחלק העליון של הקתדרלה יש פנלים המתארים בדרמטיות סצנות מהברית החדשה, שנחצבו בשיש הלבן והופרדו על ידי דמויות של נביאים: הבשורה למרים, טבח התמימים, לידת ישו, סגידת הרועים, הבריחה למצרים, צליבת ישו, ושני פנלים המתארים את יום הדין.
בכנסייה נמצאים גם קבריהם של ריינריוס, הקדוש המגן של פיזה, ושל קיסר האימפריה הרומית הקדושה היינריך השביעי. קברו של הקיסר נוצר על ידי הפסל טינו די קאמאינו ב-1315 באפסיס שמאחורי המזבח הראשי, ובמשך השנים השתנה מיקומו פעמים רבות בגלל סיבות פוליטיות. הסרקופג עצמו נותר בקתדרלה, אך חלק מהפסלים הועברו לקמפו סנטו או לראש חזית הקתדרלה. הפסלים המקוריים נמצאים במוזיאון אופרה דל דואומו. קבר נוסף הנמצא בקתדרלה הוא זה של האפיפיור גרגוריוס השמיני, אך הוא נהרס בשרפה שפרצה ב-1600.
הקתדרלה, בדומה למבנים אחרים בעיר, נטתה על צדה מאז שנבנתה.
הבפטיסטריום.
הבפטיסטריום של יוחנן הקדוש (Battistero di San Giovanni), המוקדש ליוחנן המטביל, ניצב מול הקצה המערבי של הדואומו. מבנה רומנסקי עגול זה נבנה החל מאמצע המאה ה-12 על ידי האדריכל דיוטיסאלבי ("אלוהים מציל אותך"), שעבד גם על הגרסה הפיזאית של כנסיית הקבר הקדוש בירושלים. שמו של האדריכל מוזכר באחד העמודים שבתוך הבפטיסטריום, בו הוא מכונה דיוטיסאלבי מגיסטר. בניית הבפטיסטריום הסתיימה רק במאה ה-14 כשנבנו הלוג'יה, הקומה העליונה והכיפה. חלקים אלו עוצבו בסגנון גותי על ידי ניקולא פיזאנו וג'ובאני פיזאנו.
מבנה זה נחשב לאחד הגדולים ביותר מסוגו באיטליה, והיקפו 107.25 מטרים. אם בחישוב הגובה כוללים את פסל יוחנן המטביל, אזי הבפטיסטריום גבוה בסנטימטרים אחדים ממגדל פיזה.
השער הראשי, הניצב מול חזית הקתדרלה, מאוגף על ידי שני עמודים קלאסיים, והמשקופים מעוצבים בסגנון ביזנטי. המשקוף העליון מחולק לשניים. החלק התחתון מתאר מספר אירועים מחייו המאוחרים של יוחנן המטביל, והחלק העליון מתאר את ישו בין מרים ויוחנן, ומסביבם מלאכים והשליחים.
אגן הטבילה המתומן הנמצא במרכז המבנה מתוארך לשנת 1246, אז נוצר על ידי גידו ביגארלי דה קומו. פסל הברונזה של יוחנן המטביל נמצא במרכז האגן. דוכן הדרשה פוסל על ידי ניקולה פיזאנו בין 1255 ל-1260. הסצנות על הדוכן, ובעיקר הצורה הקלאסית של הרקולס העירום, הן דוגמה טובה לאיכויותיו של ניקולה פיזאנו כאחד מאמני הרנסאנס החשובים ביותר.
קמפו סנטו.
הקמפו סנטו מונומנטלה (Campo Santo monumentale - בית קברות מונומנטלי) שוכן בקצה הצפוני של הכיכר. אזור זה הוא בית קברות מוקף חומה, שנטען לגביו כי הוקם מסביב לעפר שהובא מגבעת הגולגולתא במסע הצלב הרביעי על ידי אובלדו דה לנפראנצ'י, ארכיבישוף של פיזה מהמאה ה-12.
המבנה עצמו הוא קלויסטר גותי שהוקם ב-1278 על ידי ג'ובאני די סימונה. הוא מת ב-1284 לאחר שפיזה ספגה תבוסה בקרב הימי מלוריה מול ג'נובה. הקמתו של בית הקברות הסתיימה רק ב-1464. הקיר החיצוני מורכב מ-43 קשתות, ויש בו שתי כניסות. השער בקצה הימני מעוטר במשכן גותי עם פסלים של מריה וישו המוקפים בארבעה קדושים. הפסלים הללו נוצרו על ידי אחד מתלמידיו של ג'ובאני פיזאנו. רוב הקברים נמצאים בתוך ארקדות, וחלק באזור הפנימי של בית הקברות. החצר הפנימית מוקפת בקשתות רחבות עם קורות אמצע ותחרת חלונות.
בעבר היה בבית הקברות אוסף גדול של פסלים רומיים וסרקופגים, אך כיום נותרו רק 84 מתוכם. בערך ב-1360 כוסו הקירות בפרסקאות. סיפורי הברית הישנה הוצבו בגלריה הצפונית, ואילו הארקדה הדרומית הייתה ידועה בזכות סיפורי ספר בראשית. ב-27 ביולי 1944 הופלו פצצות תבערה על ידי מטוסי בעלות הברית, הציתו את הגג והרסו אותם. לאחר מלחמת העולם השנייה החלו עבודות השיקום. הגג שוחזר במידה רבה למצב הקדם-מלחמתי שלו, והפרסקאות הופרדו מהקירות על מנת לשחזרם במקום אחר. לאחר הסרת הפרסקאות נחשף מתחתם ציור קדום יותר, שהופרדו גם כן מהקיר והועברו לתצוגה במוזיאון הנמצא בצד השני של הכיכר. הפרסקאות המשוחזרים מועברים בהדרגה למיקומם המקורי בבית הקברות על מנת להחזיר לו את מראהו בתקופה שלפני המלחמה.
ספדאלה נואובו די סנטו ספיריטו.
בקצה הדרומי של הכיכר שוכן מבנה הספדאלה נואובו די סנטו ספיריטו (Spedale Nuovo di Santo Spirito - בית החולים החדש של רוח הקודש), שהוקם ב-1257 על ידי ג'ובאני די סימונה. מטרת בית החולים הייתה לסייע לצליינים, עניים, חולים וילדים נטושים. בתקופה מאוחרת יותר שונה שמו לספדאלה דלה מיזריקורדיה (בית החולים של הרחמים) או די סנטה קיארה על שם הכנסייה הקטנה ששכנה במתחם.
הצד החיצוני נבנה מקיר לבנים עם חלונות המורכבים משני חלקים בסגנון גותי, ופנים המבנה נצבע בשחור ולבן על מנת לחקות את צבעי השיש של שאר הבניינים בכיכר. ב-1562 נערכו מספר עבודות שיפוצים בבית החולים על מנת להתאימו למה שהיה מקובל ברנסאנס הפיורנטיני: צורת כל הדלתות והחלונות הוחלפה למלבן, ומסביבם נבנו מסגרות מאבן חול אפורה.
המקום אינו מתפקד עוד כבית חולים, ומאז 1979 משמש חלקו המרכזי כמוזיאון שבו מוצגים הפרסקאות של הקמפו סנטו.
ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס החמישי ממרלבורו
ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס החמישי ממרלבורו (אנגלית: George Spencer-Churchill, 5th Duke of Marlborough; 6 במרץ 1766 – 5 במרץ 1840) היה חבר הפרלמנט הבריטי ואציל בריטי.
ביוגרפיה.
צ'רצ'יל היה בנו של ג'ורג' ספנסר, הדוכס הרביעי ממרלבורו. לאורך רוב חייו הוא נודע בתואר המשני של אביו, המרקיז מבלנדפורד. בין 1776 ל-1783 הוא התחנך באיטון קולג', ובין 1784 ל-1786 במכללת כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד, אותה סיים ב-9 בדצמבר 1786 עם תואר Master of Arts. ב-20 ביוני 1792 הוא קיבל מהאוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים (.D.C.L).
הוא כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי (המפלגה הוויגית) עבור אוקספורדשייר בין 1790 ל-1796, וכחבר פרלמנט טורי עבור טרגוני בין 1802 ל-1804. בתקופה זו הוא התגורר בברקשייר, רמנהאם והרסט. החל מ-1798 הוא התגורר בווייטנייטס פארק שליד רדינג, שם נודע באוספי העתיקות הנרחבים שלו, ובמיוחד באוספי הספרים. הוא התמנה לחבר באגודה לאמנויות ב-8 בדצמבר 1803, וכלורד של האוצר בין 1804 ל-1806. באותה שנה הוזמן לכהן בבית הלורדים בזכות עצמו, תחת השם ברון ספנסר מוורמלייטון. כחבר פרלמנט נודע כאופורטוניסט אשר שינה את דעותיו בהתאם לנסיבות. בסוף ימיו מיעט להביע עמדות בנושאים ציבוריים והיה עסוק יותר בחובותיו.
ב-26 במאי 1817 הוא שינה את שמו לג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל לאחר שירש את התואר דוכס מרלבורו, למרות שנולד והוטבל כג'ורג' ספנסר, לאחר שקיבל היתר מלכותי לעשות זאת ולשימוש בסמליו ובשלט האצולה של הדוכס הראשון ממרלבורו. שינוי זה לא הציל אותו מחובותיו הרבים, אחוזותיו הוחרמו ואוספיו נמכרו. הוא פרש לארמון בלנהיים, בו התגורר עד יומו האחרון והתקיים על הכנסה שנתית קטנה שהוענקה לדוכס הראשון ממרלבורו על ידי המלכה אן.
היומנאית הארייט ארבותנוט כתבה חוות דעת שלילית ביותר על הדוכס לאחר שביקרה בבלנהיים ב-1824:
הוא מת ב-5 במרץ 1840 בארמון בלנהיים, ונקבר מתחת לקמרון הקפלה ב-13 במרץ 1840. בתקופתו החלה ההתדרדרות במצבו של ארמון בלנהיים, כיוון שהוציא סכומי כסף גדולים על רכישה צמחים נדירים, כשהוא נוטה להעדיף סחלבים. מתוך הגנים הרבים שהקים השתמר רק גן הוורדים.
משפחתו.
ב-15 בספטמבר 1791 הוא נישא לליידי סוזאן סטיוארט, בתו של ג'ון סטיוארט, הרוזן השביעי מגאלוויי. לזוג נולדו ארבעה ילדים:
צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס התשיעי ממרלבורו
צ'ארלס ריצ'רד ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס התשיעי ממרלבורו (באנגלית: Charles Richard John Spencer-Churchill, 9th Duke of Marlborough; 13 בנובמבר 1871 - 30 ביוני 1934) היה חייל בריטי ופוליטיקאי שמרני. נודע גם בכינוי "סאני" מרלבורו בעקבות תוארו כרוזן סנדרלנד, אותו נשא עד 1883 כשלאחר מכן נשא בתואר מרקיז בלנדפורד עד 1892.
חייו.