לאחר שלא שיחק במדי ברצלונה בעונת 2017/2018 בכלל, ב-13 בינואר 2018 טוראן חזר לטורקיה וחתם בחורף במועדון איסטנבול בשאקשהיר, בהשאלה לשארית העונה ולשתיים נוספות.
קריירה בינלאומית.
בצעירותו היה טורן חלק מהנבחרות הצעירות של טורקיה, וערך את הופעת הבכורה של במדי הנבחרת הבוגרת ב-16 באוגוסט 2006, במשחק מול לוקסמבורג. את שערו הבינלאומי הראשון כבש מול ב-25 במאי 2008.
טורן היה אחד מגיבורי הנבחרת הטורקית ביורו 2008, כשכבש את שער הניצחון על בדקה ה-93, ושער נוסף במשחק מול . טורן גם כבש את בעיטת העונשין המכריעה ברבע הגמר מול , שהובילה את טורקיה לחצי הגמר, שם הפסידו לבסוף לגרמניה.
במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010 טורן הבקיע שערים בניצחונות מול ו, אך למרות זאת לא סייע לנבחרתו להעפיל לטורניר הגביע העולמי.
מיפ חיס
מיפ חיס (בהולנדית: Miep Gies; 15 בפברואר 1909 - 11 בינואר 2010), חסידת אומות העולם, הייתה מהאזרחים ההולנדים שהחביאו את אנה פרנק ובני משפחתה מפני הנאצים באמסטרדם שבהולנד בעת מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי הולנד. לאחר שאנה ובני משפחתה נעצרו בידי הנאצים, היא מצאה במקום המסתור שלהם את היומן שאנה כתבה וגם סיפורים קצרים שאנה כתבה. היא שמרה על כתבי היד, ולאחר המלחמה העבירה אותם לאביה של אנה, אוטו פרנק, שהיה היחיד מהמשפחה ששרד את השואה, והוא הוציא אותם לאור.
ביוגרפיה.
חיס נולדה בשם הרמינה סנטרושיץ (Hermine Santrouschitz) בווינה, אוסטריה. ב-1920 עברה לליידן בהולנד על מנת לברוח מהרעב ששרר באותה תקופה באוסטריה לאחר מלחמת העולם הראשונה. ב-1922 היא עברה עם משפחתה המאמצת לאמסטרדם, שם פגשה ב-1933 את אוטו פרנק כאשר חיפשה עבודה כמזכירה זמנית בחנות התבלינים שלו. ב-28 ביולי 1941 היא התחתנה עם יאן חיס (Jan Gies), ובין בני הזוג לבני משפחת פרנק נוצרו יחסי קרבה. חיס סירבה להצטרף לארגון הנשים התומכות במפלגה הנאצית, ובעקבות כך קיבלה איום כי תגורש בחזרה לאוסטריה.
יחד עם בעלה וחברים מהעבודה, סייעה חיס לבני משפחת פרנק (אוטו, אדית, מרגוט ואנה) וליהודים אחרים להתחבא באגף אחורי נסתר בבניין משרדו של אוטו פרנק במשך שנתיים, מיולי 1942 עד אוגוסט 1944.
ב-4 באוגוסט 1944, כתוצאה מהלשנה של אחד מעובדי המחסן במקום (כנראה), נודע לגרמנים על הסתתרותה של המשפחה. המשטרה הגרמנית, מלווה במשתפי פעולה הולנדים, פרצה לדירה ולמקום המחבוא. כמה ימים לאחר מכן ניסתה חיס, ללא הועיל, לשחד קצין אוסטרי נאצי שייתן לעצורים ללכת. לפני שהמשטרה הנאצית רוקנה את הבית איתרה חיס והחביאה את יומנה של אנה פרנק. לאחר שהגיעו החדשות על מותה של פרנק מסרה חיס את היומן לניצול היחיד שנותר ממשפחת פרנק, אביה של אנה.
לאחר פרסום יומנה של אנה פרנק התפרסמו חיס, בעלה וחבריהם בהולנד, וקיבלו שורה של תעודות הוקרה ומדליות מארגונים שונים, בין היתר זכתה חיס במדליה מיד ושם ב-1995, ובתואר אבירות מהמלכה ביאטריקס ב-1997.
חיס כתבה אוטוביוגרפיה. בעלה נפטר ב-1993 והיא נפטרה כ-17 שנים מאוחר יותר, בגיל 100. בני הזוג הותירו אחריהם בן יחיד.
בטקס מיוחד שנערך בעבורה ב-1995 קיבלה חיס את עיטור הגבורה הגבוה ביותר שניתן מארגון יד ושם על פועלה.
פונקציית צפיפות ההסתברות
יחסי הוותיקן–ישראל
יחסי הוותיקן–ישראל הם היחסים דיפלומטיים רשמיים בין ישראל והוותיקן. היחסים הדיפולמטיים כוננו באופן רשמי בשנת 1993, אולם קדמו להם כמעט מאה שנה של קשרים ופעילות דיפלומטית
על אף היחסים המלאים והקשרים השוטפים בין המדינות, היחסים לעיתים הופכים לטעונים וזאת בעיקר בעקבות הפולמוס היהודי-נוצרי הקיים לאורך 2000 שנים.
לאחר הקמת התנועה הציונית ועד הקמת המדינה.
בשנת 1897, כאשר הרעיון הציוני החל להתפשט באירופה, ובשנה בה חל הקונגרס הציוני הראשון, הודיע כתב עת קתולי (Cicita Ctollica) שהכנסייה לא תוכל להשלים עם קיומה של מדינה יהודית בארץ הקודש, שבירתה ירושלים והמקומות הקדושים נתונים לשליטתה.
כעבור 7 שנים, בשנת 1904, נפגש מייסד התנועה הציונית, בנימין זאב הרצל, עם האפיפיור פיוס העשירי, בתקווה לזכות בתמיכתו. פיוס דחה אותו בטיעון התאולוגי שהכנסייה אינה יכולה להכיר בעם היהודי ובשאיפותיו בארץ ישראל מאחר שהיהודים לא הכירו בישו.
בארבעת העשורים הבאים (שבהן התחוללו גם שתי מלחמות עולם) היו לתנועה הציונית רק מפגשים מזדמנים עם ההיררכיה של הכנסייה ועם ההצהרות של הוותיקן לגבי השאיפות הציוניות, אולם די היה בהן כדי לאשר את קיומם של מרכיבים יסודיים ועקביים בעמדת הוותיקן שהושפעה כנראה מפיוס העשירי.
האפיפיור התנגד למדינה יהודית בארץ ישראל ולהצהרת בלפור אשר פורסמה בשנת 1917. למקומות הקדושים הייתה חשיבות רבה והעברת השליטה עליהם יכלה להתקבל רק בדיונים בין הכנסייה והמעצמות. כאמור, ריבונות יהודית אפשרית בארץ ישראל עוררה בעיות תאולוגיות אצל הוותיקן.
הוותיקן ראה בחיוב את החלטה 181, "החלטת החלוקה", ועל-פיה ירושלים וסביבותיה ייחשבו ל-corpus separatum, כלומר ישות נפרדת, אולם מיד עם ההצעה ובעקבות מלחמת 1948, נפל הרעיון של ירושלים כישות נפרדת.
האפיפיור פיוס השנים עשר, שהיה מודאג מאוד מן הסכסוך האלים בארץ ישראל, קרא למשכיני השלום להעניק לירושלים "אופי בינלאומי" ולהבטיח "ערבות בינלאומית"- גישה חופשית למקומות הקדושים הפזורים ברחבי ארץ ישראל וחופש פולחן בהם.
באפריל 1949, ביקש האפיפיור לעשות צדק עם הפליטים הפלסטיניים וחזר על קריאתו ל"מעמד בינלאומי" כצורת ההגנה הטובה ביותר על המקומות הקדושים- פה נקבעה בעצם עמדתו הרשמית של הוותיקן בשאלת הפליטים לשני העשורים הבאים.
העידן שאחרי הקמת המדינה.
בשנת 1948 הייתה מדינת ישראל הצעירה, מעוניינת בהכרת האפיפיור והוותיקן בריבונות ובשטחים שנוספו לה לאור מעמדו הבינלאומי ולהשפעה שהייתה לו. לשם כך שלחה המדינה נציגים לוותיקן אך המשלחת לא הצליחה להשיג את מטרתה העיקרית. הושגו הבנות מסוימות לגבי בעיות המעסיקות את שני הצדדים ומתוך הבנות האלו השתמעה הכרה מצד הוותיקן במדינת ישראל.
הוותיקן המשיך לחתור לשליטה במקומות הקדושים. בשנת 1950 יזם ניסיון בלתי מוצלח באו"ם. בהמשך לא חידש הוותיקן את יוזמתו באו"ם.
במקביל התפתחו קשרים בין ישראל לוותיקן במישורים השונים. אירועים ראויים לציון בשנותיה הראשונות של המדינה היו פגישתם של שר החוץ משה שרת עם האפיפיור פיוס ה-12 והופעתה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בפניו בשנת 1955. מטרתה המוצהרת של ישראל הייתה להגיע ליחסים דיפלומטיים מלאים עם הוותיקן. ניסיונות דיפלומטיים שנעשו בשנים שלאחר מכן לא צלחו והבהירו באופן גלוי שהוותיקן אינו מכיר בישראל.
גם אם התנגדויות תאולוגיות מסוימות נחלשו נותרו עדיין נושאים מדיניים חשובים - הוותיקן הוסיף להחזיק בעמדותיו לגבי המקומות הקדושים, זכויות אזרחים קתוליים, מצוקות הפליטים הפלסטיניים. הוותיקן גם חשש מכך שהכרה במדינות ישראל תעורר תגובת נגד בקרב מיעוטים נוצריים במדינות ערב וגם במדינת הוותיקן עצמה.
לאחר השואה חל מהפך לחיוב ביחסה של הכנסייה הקתולית כלפי היהדות, העם היהודי ובחלוף השנים גם כלפי מדינת ישראל. המהפך ביוזמתו של האפיפיור, יוחנן העשרים ושלושה, אנג'לו ג'וזפה רונקלי, כפי שנוסח בכתב בנוסטרה אטאטה שפרסמה ועידת הוותיקן השנייה ב-1965, מבטל את ההאשמה הקיבוצית של כל יהודי בצליבת ישו, רואה את עם ישראל כעם שהבחירה לא ניטלה ממנו, ומגנה בחריפות את האנטישמיות באשר היא.
מלחמת ששת הימים ב-1967 שינתה את המצב הגאו-פוליטי: ישראל החזיקה ברוב השטחים כולל המקומות הקדושים לנצרות. בעקבות זאת שינה הוותיקן את עמדתו. בנאום בפני קרדינלים שנשא האפיפיור פאולוס השישי בדצמבר 1967, הוא קרא להעניק "מעמד מיוחד בערבות בינלאומית" לירושלים למקומות הקדושים. עמדה זו נותרה עמדתו הרשמית של הוותיקן בנושא עד עצם היום הזה.
במקביל נמשכו מגעים בדרגים הגבוהים בין הצדדים- האפיפיור פאולוס ה-6 קיבל את שר החוץ אבא אבן ב-1969, את ראש הממשלה גולדה מאיר ב-1973 ואת שר החוץ משה דיין ב-1978. ראש הממשלה יצחק שמיר התקבל אצל האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 1982. שאלת היחסים הדיפלומטיים המשיכה לעלות במפגשים, אך הוותיקן המשיך לשמור על שתיקתו בנושא.
הסימנים הראשונים לשינוי הופיעו בתחילת כהונתו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני שהיה בעל רקע שונה מאוד מזה של קודמיו. בנעוריו היו לו חברים יהודים רבים, הוא עצמו נלקח לעבודות כפייה תחת הכיבוש הנאצי בפולין והוא רחש אהדה לכיסופים הלאומיים של הפולנים ושל עמים אחרים.
בשנת 1984 דיבר פאולוס השני על ביטחון ושקט לעם היהודי החי במדינת ישראל כ"זכותה של כל אומה". בדבריו מול מנהיגים יהודים במיאמי בספטמבר 1987 הוא הכיר בזכותו של העם היהודי למולדת כמו כל אומה. היו מי שרמזו שרוב המכשולים הוסרו ביחסים בין שתי המדינות אך יחלפו עוד חמש שנים עד שהאפיפיור יוחנן פאולוס השני יפעל לתרגם זאת למציאות דיפלומטית.
לאחר מלחמת המפרץ הראשונה ב-1991 התחדש תהליך השלום הישראלי-פלסטיני. נחתם הסכם אוסלו ומדינות ערביות כוננו איתה קשרים דיפלומטיים. במקביל חידשו ארצות נוספות את יחסיהן עם ישראל (יחסים שנותקו אחרי מלחמת ששת הימים), כמו כן היו מדינות שכוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים עם ישראל כדוגמת הודו, במטרה להיות שותפות לשיחות השלום הרב צדדיות.
לאור העובדה שנוצר שקט מסוים במזרח התיכון, ואולי מחשש שהוותיקן ימצא עצמו לבד בעמדה לא נוחה הורה האפיפיור לקיים "שיחות גישוש" עם ישראל ולאחר מכן ניהל את השיחות בעצמו.