לאחר סיום לימודי הרפואה באוניברסיטה הצרפתית בביירות, שב לפתח תקווה. נישא לצלה לבית אטינגון, ילידת רוסיה, בת למשפחה עשירה של חסידי חב"ד (אחותה של הפסנתרנית נדיה אטינגון-רייכרט). לאחר נישואיהם עברו להתגורר בפריז בירת צרפת, שם נולדה בתם תקוה. הנישואים לא עלו יפה; לאחר גירושיהם שבה צלה לפתח תקווה, ואילו כהן השתקע בעיירה נוזונוויל (Nouzonville) שבמחוז ארדן, בצפון-מזרח צרפת, על גבול בלגיה, שם מצא משרה כרופא מחוזי. בנוזונוויל נישא כהן לסימון, צעירה נוצרית מקומית, ולזוג נולדו ארבע בנות. כהן לא שמר על קשר עם בתו הבכורה תקוה.
במקביל לעבודתו כרופא, זכה החל בראשית שנות ה-30 להצלחה כסופר, ונודע בשם העט "פייר ניראק" (Pierre Neyrac) – אנגרמה של שמו של המחזאי הצרפתי ז'אן רסין (Racine), שאותו העריץ. לארץ ישראל נודע מקום מרכזי ביצירתו של ניראק. הוא פרסם שלושה ספרים, שלושתם בהוצאת גלימר.
ספרו הראשון, הרומן "האדישות האבודה" ("L'Indifférence perdue") או "אני מחפש את האדישות האבודה", שראה אור ב-1933, היה מעין זיכרונות של עריק מהצבא העות'מאני בפלשתינה במלחמת העולם הראשונה. הספר עורר סערה בעולם הספרות בצרפת, וניראק היה מועמד לפרס גונקור.
כעבור שנה התפרסם ספרו "מותה של פרִידה" ("La Mort de Frieda"), מעין רומן המשך (פרידה הייתה אחותו שנפטרה ממחלה בגיל צעיר).
עם עליית הנאצים לשלטון חיבר מחזה בשם "היהודי האחרון" – חזון אימים שבו היטלר השמיד את כל העם היהודי פרט למסַפר. במלחמת העולם השנייה הושמד כתב היד. במלחמה נדד עם משפחתו. אחריה שב לארדנים, והחל לכתוב פואמות, שפרסם בכתבי עת ספרותיים.
ב-1956 הופיע ספרו האחרון, הרומן "נעורי אליהו" ("La Jeunesse d'Élias"), המתאר את דמותו של אביו, ד"ר אליהו כהן, ועלילתו מתרחשת אף היא בארץ ישראל.
כהן מת ב-1960 מיתת נשיקה. נקבר בעיר וורדן בצרפת.
כהן חי ומת בצרפת. יצירותיו לא תורגמו לעברית, פרט לקטעים ספורים שתרגם ירוחם לוריא, בן זוגה של בתו תקוה וינשטוק.
בשנת תשס"ז-2007 פרסמה וינשטוק ספר סמי־אוטוביוגרפי לבני הנעורים בשם "בעקבות האב האבוד", המגולל את סיפור חייה וחיפושה אחר אביה.
נפתלי כהן
מעיין כנף
מַעְיַן כָּנָף או בשמו הערבי עֵין דֵיר עַזִּיז, הוא מעיין הנובע ליד מושב כנף במדרון הצפוני של נחל כנף בדרום רמת הגולן. המעיין נקרא גם מעיין אשי לזכר רב-סמל ראשון במילואים אשר ("אשי") נוביק, שנהרג בכפר דבל שבדרום לבנון ב-9 באוגוסט 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה.
המעיין נובע כקילומטר וחצי דרום-מזרחית למושב כנף ומימיו מתנקזים במורד המדרון לנחל כנף, אשר ערוצו עובר כ-500 מטרים מתחת למעיין. בעבר שימשו מי המעיין את הכפר הסורי דיר עזיז ששכן במעלה המדרון, עוד לפני כן שימש המעיין יישוב יהודי מתקופת בית שני שככל הנראה הייתה בו גם תעשיית כלי חרס. בנקודת הנביעה נבנו זוג קמרונים מעל לשלוש בריכות קטנות (בדומה לאלו המצויים באום אל-קנאטר ועין פית), אזור זה הוא כיום בשטחה של חפירה ארכאולוגית.
בשנים האחרונות שטח המעיין פותח לכדי חניון לילה ומטיילים. מאזור הנביעה הוצב צינור המוביל את מי המעיין לבריכה רחבה (כ-10 מטר אורך ו-5 מטר רוחב) בעלת קירות בטון, אשר מפלס המים בה מגיע עד כ-90 סנטימטר גובה. חניון זה פותח על ידי תושבי מושב כנף בסיוע עמותת "בדרכם" לזכרו של אשר נוביק שנהרג במהלך מלחמת לבנון השנייה.
הדרך למעיין עוברת בפנייה לכיוון דרום לפני הכניסה למושב ונסיעה של כקילומטר וחצי לאורך כביש עפר משובש. הגישה למעיין פתוחה לציבור עם חניון מוצל ומסודר לצידו, שירותים לאורחי המקום ומקום חניה בכניסה לאתר.
שלט קול פתוח
משפחת ביתוס
פייר נייראק
פייר נירק
זויה קוסמודמיאנסקיה
זוֹיָה אַנָטוֹלְייֵבְנָה קוֹסְמוֹדֶמְיַאנְסְקַיָה (מתועתק גם כ"קוסמודמינסקייה", "קוסמודמיאנסקייה" ו"קוסמודמינסקיה". ברוסית: Зоя Анатольевна Космодемьянская; 13 בספטמבר 1923 - 29 בנובמבר 1941) הייתה חיילת סובייטית שנתפסה על ידי הצבא הגרמני והוצאה להורג במהלך הקרב על מוסקבה. לאחר מותה נעשתה לגיבורה לאומית נערצת בברית המועצות.
ביוגרפיה.
קוסמודמיאנסקיה נולדה בכפר אוֹסִינוֹ גַאי, בסמוך לטמבוב. אבות משפחתה שימשו ככמרים רוסיים אורתודוקסים מאז המאה ה-17; שם משפחתה הוא הלחם של שמות קוסמאס ודמיאנוס הקדושים. סבה פיוטר, שהיה הכומר בכפר הולדתה, עונה והוטבע בידי מהפכנים בולשביקים ב-1918, וכנסייתו נסגרה. אביה, אנטולי, למד גם הוא בסמינר דתי אך לא סיים, ומאוחר יותר עבד כספרן. אמה, ליובוב, הייתה מורה בבית-ספר. היה לה אח קטן, אלכסנדר, שנולד ב-1925. ב-1929 עזבה המשפחה את אוסינו גאי ועברה להתגורר בשִיטְקִינוֹ שבמחוז אירקוצק, בסיביר: לא ברור אם הוגלו או נמלטו מיזמתם מחשש לרדיפה בידי השלטונות. כעבור שנה, כנראה בעקבות השתדלותה של אחות האם שעבדה בנציבות העממית (המינוח הסובייטי למשרד ממשלתי) לחינוך, הם התיישבו במוסקבה. האב מת ב-1933 לאחר ניתוח שהסתבך.
באוקטובר 1938, בעת שלמדה בבית-הספר מס' 201 במוסקבה, הצטרפה זויה לאיחוד הנוער הקומוניסטי. זמן מה לאחר מכן פיתחה "מחלה עצבית" שטבעה לא היה ברור, שפורשה על ידי סופרים אחדים כסכיזופרניה. ב-1940 חלתה בדלקת קרום המח ואושפזה בסנטוריום, שם הכירה את סופר הילדים ארקדי גאידר. בקיץ 1941 החלה לעבוד כבקרית איכות במפעל לייצור מדחסי גז.
ב-31 באוקטובר 1941, בעת שהצבא הגרמני הפולש הלך וקרב אל הבירה, התנדבה קוסמודמיאנסקיה יחד עם 2,000 חברי קומסומול אחרים לשירות ב"חטיבת הפרטיזנים 9903 של החזית המערבית", יחידת גרילה שנועדה לביצוע פעולות סיור וחבלה בעורף האויב. המתנדבים נלקחו להכשרה בת שבועיים. ב-14 בנובמבר היא נשלחה למבצע ראשון, ואנשי יחידתה מיקשו דרך בסמוך לוולוקולמסק. ב-17 בנובמבר הנחה הפיקוד העליון הסובייטי להצית את כל בתי-המגורים בשטח הכיבוש הגרמני במרחק של 40-60 ק"מ מהחזית, על מנת למנוע מהאויב מחסה בחורף. ב-20 בנובמבר יצאה זויה בצוות של שתי חוליות בנות עשרה אנשים כל אחת שמטרתו הייתה להעלות באש עשרה כפרים שנבחרו מראש בתוך כשבוע. הם נתקלו במשמר גרמני, ורובם נהרגו מאשו. שרידי הצוות קובצו על ידי אחד הניצולים, בוריס קראינוב, והמשיכו במשימתם. ב-27 בנובמבר, בשעה שתיים אחר חצות, הסתננו זויה, קראינוב וחבר נוסף בשם וסילי קלובקוב לתוך הכפר פֶּטְרִישְצֶ'בוֹ והציתו שלושה בתים, ששימשו גם כאורוות לגרמנים. עשרים סוסים מתו בשריפות. השלושה קבעו להיפגש בנקודה מוסכמת לאחר שיימלטו, אך קראינוב לא המתין לשני האחרים וחזר בבטחה למחנה הצוות. קלובקוב נתפס בידי הגרמנים; קוסמודמיאנסקיה חמקה והחליטה לחזור שוב לכפר ולנסות לשרוף עוד מבנים. ב-28 בנובמבר, בערך בשעה שבע בערב, היא נתפסה על ידי תושב מקומי בשם סְבִירִידוֹב כשניסתה להצית את האסם שלו. הוא מסרה לגרמנים וקיבל בקבוק וודקה כפרס.
כשנחקרה על ידי החיילים, טענה קוסמודמיאנסקיה כי שמה הוא טניה וסירבה לגלות מידע נוסף, למרות ששוביה עינו אותה באכזריות. למחרת, ב-29 בנובמבר בסביבות השעה עשר וחצי בבוקר, היא הובלה לגרדום בכיכר הכפר. לפי עדויות שנאספו אחר כך, היא נשאה נאום מתגרה כשהובלה אל מותה, קראה לתושבים להתנגד ואמרה לגרמנים שלא יוכלו להוציא להורג את כל תושבי ברית המועצות. שתי נשים שאת בתיהן הציתה, הכפריות סולינה וסמירנובה, חבטו בה וגידפו אותה. אז נתלתה.
לאחר מותה.
גופתה של קוסמודמיאנסקיה לא הורדה מהגרדום במשך כחודש, כדי לשמש אזהרה למקומיים. בערב השנה החדשה הושחתה גופתה בידי חבורת חיילים שיכורים. בעקבות כך, ובשל התקרבות הצבא האדום, הוחלט לקברה. ב-21 בינואר 1942 נהדפו הגרמנים מהכפר על ידי הסובייטים. כתב העיתון "פראבדה" פיוטר לִידוֹב שהתלווה לצבא במערכה שמע מאיכר מקומי על כך ש"פרטיזנית צעירה" נתלתה על ידי הגרמנים באזור. הוא יצא לפטרישצ'בו עם הצלם סרגיי סְטְרוּנִיקוֹב וכתב "קומסומולסקאיה פראבדה" סרגיי ליובימוב, וגילה את קברה ב-24 בינואר. הגופה שהוצאה השתמרה היטב עקב מזג האוויר הקר. סטרוניקוב צילם את הגווייה המושחתת שהחבל עוד היה כרוך על צווארה. בשלב זה המתה טרם זוהתה, והכפריים ידעו רק ששמה היה טניה.