ב-15 ביוני 1910, יצא וילסון להפלגה מקארדיף על ה"טרה נובה", כממונה על הצוות המדעי במשלחת האחרונה של סקוט. לאחר עצירות באיי מדיירה, דרום טרינידד, דרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד, נלכדה ה"טרה נובה" למשך שלושה שבועות בקרח דחוס, ולבסוף הגיעה לכף אוונס במצר מקמרדו בראשית ינואר 1911. במקום נבנה צריף למחנה בסיס וכעבור 3 שבועות החלה העבודה לבסס את תחנות האספקה לקראת המסע אל הקוטב הדרומי בבוא האביב אל חצי הכדור הדרומי. עקב תנאי מזג אוויר גרועים וסוסי פוני חלשים, שלא הורגלו באקלים, נקבעה נקודת האספקה העיקרית, "תחנת טון אחד", 56 ק"מ צפונית ממיקומה המתוכנן ב-80° דרום, עובדה שתתגלה כמכרעת במסע חזרה מן הקוטב בשנה שלאחריה.
בחורף הדרומי של שנת 1911 פיקד וילסון על "מסע החורף", יחד עם הנרי רוברטסון באוארס ואפסלי צ'רי-גארארד, אל שטחי הרבייה של הפינגווין הקיסרי בכף קרוזייה, במטרה לאסוף ביצים למחקר מדעי. המסע בן 96 הק"מ נערך בחשכה כמעט מוחלטת, בטמפרטורות שצנחו עד - 70- מעלות פרנהייט (56.7- מעלות צלזיוס).
את המסע הזה הגה ותכנן וילסון. הוא העלה את הצורך במסע כזה בפרק הזואולוגיה של הדין וחשבון המדעי של משלחת דיסקברי, וראה חשיבות במעקב אחר המחקר המוקדם הזה. ניסיון להשיג ביצי פינגווין דגורות נעשה גם במשלחת דיסקברי, אך הביצים שנאספו אז היו "מתות", ללא עוברים, ולכן פסולות למטרות המחקר. מטרתו המדעית של המסע הייתה להשיג הפעם ביצים של פינגווין קיסרי מאתר הדגירה הסמוך לכף קרוזייה בשלב עוברי מוקדם, כדי ש"אפשר יהיה לעמוד על נקודות מסוימות בהתפתחות הציפור". כדי להשיג את הביצים בשלב הדגירה המוקדם המתחייב נדרש מסע בעיצומו של החורף. מטרה משנית הייתה לערוך ניסויים במכסות מזון וציוד כהקדמה למסע הקוטב בקיץ הבא. סקוט אישר את התוכנית,אם כי בחשש ובאי-רצון, וקבוצה שכללה את וילסון, באוארס וצ'רי-גארארד יצאה לדרך ב-27 ביוני 1911.
מסע בתקופת החורף האנטארקטי היה דבר שלא נוסה קודם; סקוט כתב, שהיה זה "מעלל נועז, אבל האנשים הנכונים הם שיצאו להתנסות בו." צ'רי-גארארד תיאר לאחר זמן את אימי אותם 19 ימים שנדרשו למסע בן 97 הק"מ אל כף קרוזייה. ציוד, בגדים ושקי שינה העלו קרום קבוע של קרח; ב-15 ביולי ירדה הטמפרטורה אל מתחת ל-60° צלזיוס - "109 מעלות כפור - קר ככל שהיה מישהו רוצה לשאת בעלטה ובבגדים מכוסי-קרח", כתב צ'רי-גארארד. לעיתים קרובות קרה, שבמשך יום תמים הצליחו לעבור רק מעט יותר משני קילומטרים.
ב-1 בנובמבר 1911 יצאו 14 אנשים מכף אוונס במסע הארוך אל הקוטב הדרומי. כעבור 79 ימים היה וילסון אחד מן החמישה שהגיעו אל הקוטב ב-18 בינואר 1912, וגילו שהקוטב נכבש על ידי חוקר הקטבים הנורווגי רואלד אמונדסן וצוותו, רק חמישה שבועות קודם לכן.
מסעם חזרה היה תוך זמן קצר למאבק נואש, בגלל תנאי מזג אוויר קשים באופן חריג. הקצין הזוטר אדגר אוונס מת ב-17 בפברואר, סמוך לבסיס של קרחון בירדמור, כנראה עקב פגיעה מוחית שארעה כאשר נפל לבקע שבועיים קודם לכן. אז, מתוך רצון לאפשר לחבריו להינצל, יצא סרן לורנס אוטס מן האוהל, באמרו לחבריו, "אני רק יוצא החוצה ואולי אתעכב קצת". הוא גרר עצמו אל מותו ב-16 במרץ, לאחר שרגליו הקפואות פיתחו נמק. וילסון, סקוט ובאוארס המשיכו הלאה עוד שלושה ימים והתקדמו יותר מ-32 ק"מ אבל סופת שלגים עזה עצרה אותם בדרכם ב-20 במרץ, 17.6 ק"מ לפני הגיעם אל תחנת המזון "טון אחד", שהייתה יכולה להציל את חייהם. הסופה נמשכה ימים ארוכים ולפני ששככה אזלה אספקת הדלק והמזון שברשותם. חלשים, קפואים ורעבים מכדי להמשיך, מתו השלושה באוהלם ב-29 במרץ או סמוך אליו (מועד הרישום האחרון של סקוט ביומנו), עדיין במרחק 236 ק"מ ממחנה הבסיס שלהם. גופותיהם נמצאו על ידי משלחת חיפוש באביב הבא, ב-12 בנובמבר 1912. המשלחת הפילה עליהם את אוהלם וקברה אותם במקום משכבם תחת גלעד של שלג, שבראשו צלב עשוי מצמד מגלשיים. כשדבר הטרגדיה נודע בבריטניה בפברואר 1913, עוררה הבשורה המרה אבל לאומי שכמותו כמעט לא נודע מאז.
וילסון, שחברי המשלחת הצמידו לו את כינוי החיבה "הדוד ביל", היה איש סודם של רבים, שכיבדו אותו על כושר השיפוט, כישורי התיווך והפישור שלו ומסירותו לזולת. לפי כל הידוע, וילסון היה כנראה חברו הקרוב ביותר של סקוט במשלחת. סקוט כתב "לעולם אינני מוצא את המילים הנכונות כשאני מדבר על ביל וילסון. אני מאמין, שהוא באמת ובתמים האדם המעולה ביותר שפגשתי מעודי." במכתב אל אשתו של וילסון כתב סקוט,
כשמשלחת חיפוש גילתה את המחנה האחרון של סקוט בנובמבר 1912, באוארס ווילסון נמצאו קפואים בשקי השינה שלהם. שק השינה של סקוט היה פתוח וגופו נמצא בחלקו מחוץ לשק - זרועו השמאלית הייתה מונחת על וילסון.
בקולג' גונוויל וקאיוס נשמר דגל הקולג', שווילסון לקח עמו אל הקוטב הדרומי.
מדיה.
בסרט "סקוט באנטארקטיקה", שיחק את וילסון הרולד וארנדר. בהפקת הטלוויזיה "המקום האחרון עלי אדמות", היה זה סטיבן מור שמילא את תפקיד וילסון.
מצבות זיכרון.
הלוט מעל פסלו של וילסון בטיילת בצ'לטנהאם, שיצרה אלמנתו של סקוט, קתלין, הוסר ב-9 ביולי 1914 בידי חוקר הקוטב סר קלמנטס מרקהם. תערוכה קטנה קבועה מנציחה את זכרו במוזיאון לאמנות של צ'לטנהאם.
בפדינגטון, לונדון יש בית ספר יסודי על שם אדוארד וילסון.
מפרץ מקמורדו
סרומן
תיק רחצה
תיק רחצה הוא תיק קטן, לרוב עשוי פלסטיק המשמש לאחסון כלים ותכשירים המיועדים לרחצה עבור נוסע. מטרת התיק להכיל את הכילים והתכשירים הנדרשים כאשר אדם אינו נמצא בביתו ואינו יכול להגיע לתכשירים המצויים בחדר הרחצה שלו. לרוב תיק הרחצה לא יכיל תכשירים המצויים במלון או באכסניה בו מתכוון הנוסע לשהות.
תיק הרחצה הוא חלק מכבודת הנוסע, מאוחסן במזוודה או בתיק היד שלו. בחלק משדות התעופה נאסר לשאת בכבודת היד המועלית אל המטוס נוזלים, ג'ל וקרמים בנפח שמעל 100 מיליליטר, ומכיוון שתכולת תיק הרחצה מכילה לעיתים מכלים בעלי תכולה כזו, רבים אורזים מלכתחילה את תיק הרחצה בכבודה הנשלחת לבטן המטוס, כדי להימנע מעיכוב בעת הבידוק הביטחוני.
התיק יכלול מוצרי היגיינה ורחצה כגון:
ולעיתים:
לרוב תיק הרחצה של נוסע השוהה במלון או אכסניה לא יכלול סבון ושמפו משאלה מסופקים על ידי מקום הלינה.
יש והתיק כולל מוצרי איפור, אולם לעיתים הם מאוכסנים בנפרד, בתיק איפור.
תיק רחצה עשוי להכיל גם תרופות (כדורים, סירופים, משאפים) ואמצעי עזרה ראשונה (תחבושת, פלסטרים, חומר חיטוי כגון פולידין).
מקלון אוזניים
מאיה בלזיצמן
מאיה בלזיצמן (נולדה ב-26 במאי 1986) היא צ'לנית, זמרת ומוזיקאית ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה וגדלה בתל אביב. בגיל 7 החלה לנגן בצ'לו בקונסרבטוריון למוזיקה בתל אביב. למדה בבית הספר לאמנויות תל אביב ולאחר מכן בתיכון תלמה ילין לאמנויות. זכתה במלגות מוזיקה מ"קרן אמריקה ישראל" בשנים 2001–2005. בשנת 2004 התגייסה לצה"ל ושירתה כחלק מרביעיית מיתרים צבאית ביחידת "מוזיקאים מצטיינים".
לאחר סיום שירותה הצבאי, החלה לעבוד בתעשיית המוזיקה הישראלית. עבדה וניגנה עבור אמנים כגון נינט טייב, דני סנדרסון, דויד ברוזה, נורית גלרון, מירי מסיקה, רוקפור, יוני בלוך, יזהר אשדות, אפרת גוש, ריטה, שילה פרבר, אהוד בנאי ועוד.
בלזיצמן מופיעה בישראל ומחוצה לה עם זמרים ישראלים וכותבי שירים, ולוקחת חלק פעיל בתהליך היצירה שלהם. מופיעה גם במסגרת הרכבים מוזיקליים המלווים הפקות של תיאטרון "הקאמרי" בתל אביב.
באוקטובר 2010 התקיים המופע הראשון שלה כסולנית, בשירה ובצ'לו. חברי הלהקה שלה היו מתן אפרת בתופים ואיתמר גרוס בקלידים. במופע בוצעו גרסאות כיסוי למוזיקת רוק ישראלית משנות ה-90 כמחווה למועדון הרוקסן. בעקבות המופע, הוציאה בלזיצמן מיני-אלבום ובו 8 גרסאות כיסוי שבוצעו במופע.
בשנת 2012 החלו בלזיצמן ואפרת, שהפך לבן זוגה, להופיע יחד במופע המשלב צ'לו ותופים. בו מבוצעות גרסאות כיסוי לשירים באנגלית ובעברית, כמו גם קטעים אינסטרומנטליים מקוריים.
בשנת 2014 יצאה בלזיצמן במופע משותף עם הזמרת נינט טייב. המופע, שנקרא "צוללות", הוא מופע אקוסטי בו שרות השתיים משיריה של טייב וכן גרסאות כיסוי המזוהות עימה, כאשר הן מלוות עצמן בצ'לו (בלזיצמן) ובגיטרה אקוסטית (טייב) בלבד.
באפריל 2018, בלזיצמן, בהזמנת היוצרת והכוריאוגרפית ענבל פינטו, ערכה, בחרה ובנוסף גם יצרה מוזיקה מקורית למופע המחול "פוגה", של להקת המחול בניהול פינטו ואבשלום פולק. באותה שנה יצאה אלבום של "אלף. דלת" בו היא מנגנת צ'לו.
בשנת 2020 השתתפה בפרויקט צו השעה וביצעה יחד עם אביב גדג' גרסת כיסוי לשיר שדות שבעמק שנכתב בידי לוי בן-אמתי.
בליזצמן מרצה בבית הספר למוסיקה ע"ש ג'ונתן ווהל ב.
HIV נגד לוקמיה
HIV נגד לוקמיה היא שיטה של ריפוי גני לטיפול בסרטן הדם, בעזרת נגיף HIV, רטרו וירוס הגורם למחלת האיידס (תסמונת הכשל החיסוני הנרכש). הנגיף "מהונדס", בצורה כזו שהוא מצדו "מהנדס" תאי לימפוציט T בדם והופך אותם לקטלניים כנגד הסרטן. בהתבסס על הצלחות של ניסויים בשיטה זו במהלך 2011 ו-2012, פיתחה חברת התרופות נוברטיס הליך בשם המשתמש בנשא נגיפי סינתטי (במקום בנגיף HIV), המיוצר על ידי חברת אוקספורד-ביומדיקה. ההליך האחרון אושר על ידי ה-FDA האמריקאי ב-30 באוגוסט 2017 והיה בכך להליך הראשון המאושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי, הכולל שלב של ריפוי גני.
תיאור כללי של השיטה.