ביולי 2014 חתם על חוזה בשארלוט הורנטס. בפברואר 2016 נשלח למיאמי היט בטרייד משולש בו נשלחו כריס אנדרסן (ממיאמי) ופי ג'יי היירסטון (משארלוט) לממפיס גריזליס, וקורטני לי (מממפיס) הועבר לשארלוט. כעבור יום אחד נשלח רוברטס לפורטלנד טרייל בלייזרס, יחד עם בחירת דראפט עתידית, בתמורה להטבות כלכליות.
סטטיסטיקת קריירה.
נכון לסוף עונת .
פח'ר א-דין השני
פח'ר א-דין אל-מעני השני (ערבית فخر الدين المعني الثاني 1572–1635), היה אציל דרוזי ששלט במחצית הדרומית של לבנון ובצפונה של ארץ ישראל בסוף המאה ה-16 וברבע הראשון של המאה ה-17.
הוא היה בנו של פח'ר א-דין הראשון, אמיר ממשפחת בית מען הנכבדת ושליט הרי השוף במרכז לבנון של ימינו. בסוף המאה ה-16 היה פח'ר א-דין למושל הרי השוף וזכה לתמיכה מקומית של דרוזים ושל מרונים ולאישורה של הממשלה העות'מאנית. הוא הרחיב את שטח שליטתו והשתלט על הרי הלבנון והגליל העליון. בתחילת המאה ה-17 קשר קשרים עם תושביו הדרוזים של הר הדרוזים וב-1610 השתלט על הגליל התחתון. לאחר מכן המשיך וכבש גם את עמק יזרעאל וצבאו הגיע עד בית שאן וג'נין בדרום. צעדיו אלה גרמו לו להסתכסך עם שליטיהם המקומיים של השומרון והשרון, והשער הנשגב באיסטנבול צידד באחרונים בשל חששו מכוחו המתגבר של פח'ר א-דין.
ב-1613 נאלץ פח'ר א-דין להימלט מפני הסולטאן העות'מאני, והוא עזב את ארץ ישראל והפליג אל בני מדיצ'י שליטי פירנצה שהיו בעלי בריתו ושם התקבל בכבוד על ידי קוזימו השני, הדוכס הגדול של טוסקנה. פח'ר א-דין ניסה לגייס לצידו שליטים איטלקים תוך שהוא מבטיח להם אחיזה בחופים המזרחיים של הים התיכון, וביקר בין היתר בנאפולי, במסינה ובפלרמו, כמו גם במלטה. מאמציו לא נשאו פרי והוא שב ללבנון ב-1618. עם זאת, תוך שנים ספורות השתלט מחדש על כל השטחים שהיו ברשותו ב-1613, והסולטאן נאלץ להכיר בשלטונו מחלב בצפון ועד גבול מצרים בדרום. בפועל, הייתה לפח'ר א-דין אחיזה של ממש רק בשטח שבין קו ביירות-ענג'ר בצפון וקו חיפה-בית שאן בדרום. בשנים אלה ביצר פח'ר א-דין את ביירות, צידון, עכו ואת צפת, וכן את דיר אל-קמר מדרום לבירות, בה קבע את בירתו כבר ב-1590. לבסוף באה סבלנותו של מורט הרביעי לסופה, ופח'ר א-דין הובס בשנת 1633 בקרב ליד חאצביא ושלטונו בא לסופו. הוא הוצא להורג יחד עם בני משפחתו באיסטנבול ב-13 באפריל 1635.
פח'ר א-דין העניק את פסגת התבור והשטח שסביב מערת הבשורה בנצרת לפרנציסקנים לאות הערכה לבית מדיצ'י שאירח אותו בגלותו בפירנצה, בבוא העת הקימו הפרנציסקנים שם את כנסיית ההשתנות וכנסיית הבשורה. מבצר בני מען בהר ארבל נבנה גם כן, ככל הנראה, על ידו. מצודת פח'ר א-דין שמעל העיר תדמור גם כן מיוחסת לו.
לוח השנה הקראי
בראיין רוברטס
לוי ליפהיימר
לוי ליפהיימר (באנגלית: Levi Leipheimer, נהגה ליוואי. נולד ב-24 באוקטובר 1973 במונטנה, ארצות הברית) הוא רוכב אופניים מקצועי אמריקאי לשעבר. בעברו רכב בקבוצת האופניים אומגה פרמה קוויק סטפ, אסטנה, דיסקברי צ'אנל, בקבוצה הגרמנית גרולשטיינר, בקבוצה ההולנדית ראבובאנק, ובקבוצת רדיושק. באוקטובר 2012 הושעה ליפהיימר על ידי ה-USADA (הסוכנות האמריקאית למלחמה בסמים בספורט) למשך 6 חודשים בשל מעורבותו בפרשת השימוש בחומרי אמרוץ בקבוצת הדואר האמריקאי. כמו כן, שללה ממנו ה-USADA את כל הישגיו התחרותיים שהושגו בין יוני 1999 ויולי 2006 ובמהלך יולי 2007.
הישגיו העיקריים הם ניצחון ב (בשנים 2007, 2008, 2009), ניצחון בטור דה סוויס (2011), מקום שני כללי וניצחון בשני קטעים בוואלטה אספניה (2008). בשנת 2006 ניצח במרוץ דופינה ליברה ובשנת 2005 ניצח בטור של גרמניה. ליפהיימר סיים פעמים רבות בעשירייה הראשונה של הרוכבים בטור דה פראנס. ליפהיימר הוא אלוף ארצות הברית לשנת 2007, לאחר שהקדים את האלוף הקודם, ג'ורג' הינקאפי.
ליפהיימר נשוי, ומתגורר עם אשתו בקליפורניה, כיוון שמרבית המרוצים מתרחשים באירופה, נהג ליפהיימר להתגורר בז'ירונה במהלך עונת המרוצים, עיר בספרד בה מתגוררים רוכבים רבים.
בתחילת דרכו עסק ליפהיימר בסקי, והחל לרכוב על אופניים כחלק מאימוניו. ליפהיימר הפך למקצוען בשנת 1998, ובשנת 1999 ניצח באליפות ארצות הברית במרוץ נגד השעון ובאותה שנה הצטרף לקבוצת רשות הדואר האמריקאית (שהפכה לימים לדיסקברי צ'אנל).
לקראת עונת 2010 עבר יחד עם לאנס ארמסטרונג ורוכבים בכירים נוספים מקבוצת אסטנה לקבוצת רדיושק. ב-2010 הצטיין במיוחד במרוצים שנערכו בארצות הברית; הוא ניצח בשני מרוצי קטעים: הטור של גילה והטור של יוטה וסיים במקום השלישי בטור של קליפורניה. הישג גדול שלו בשנה זו היה ניצחונו במרוץ החשוב לאופני הרים, לידוויל טרייל 100 בזמן שיא. ב-2011 ניצח שוב בטור של יוטה וניצח גם בטור של קליפורניה ובטור פרו צ'לנג'. ב-2012, לאחר שעבר לקבוצה הבלגית אומגה פרמה קוויקסטפ, ניצח במרוץ הארגנטינאי טור דה סן לואיס וסיים שלישי בדרוג הכללי בטור דה סוויס.
ב-20 במאי 2013, בן 39, הודיע ליפהיימר על פרישה מרכיבה תחרותית.
הפרשת תרומות ומעשרות
הלכות טומאה וטהרה
ריסשון
ישיבת שלום בניך
המצור על עכו (1291)
המצור על עכו של שנת 1291 הביא לכיבוש העיר עכו - בירת ממלכת ירושלים הצלבנית, על ידי הממלוכים וסיום 200 שנה של מדינה צלבנית עצמאית בארץ ישראל. המצור נמשך כמעט חודש וחצי, בין 15 באפריל עד 28 במאי 1291.
כיבוש עכו היה סוף תהליך מהיר יחסית של התפוררות במהלכו כבשו הממלוכים את כל מבצרי הצלבנים במישור החוף ובגליל. בתהליך מקביל התפוררה המדינה הצלבנית מבפנים ונקרעה במאבקי כוח בין המסדרים הצבאיים, הקומונות האיטלקיות, צלבנים מקומיים, ונוצרים מקומיים. עם תום המצור פונו כל מאחזי הצלבנים בארץ ישראל ובא הקץ על ממלכת ירושלים לאחר היסטוריה סוערת ומפוארת של 200 שנה.
רקע.
מסע הצלב השביעי הביא עם סיומו לעליית הממלוכים לשלטון, ולאחר התייצבות שלטונם במצרים פנה הסולטאן החדש ביברס לקצץ אט-אט במה שנותר מממלכת ירושלים הצלבנית. הממשל הממלוכי החדש השתלט על המזרח התיכון, מחק את פיצולי העבר האיובי, איחד את חצרות האמירים העצמאיים והביא לאיחוד כוחות האסלאם בדומה לצלאח א-דין. בניית מנגנון אדמיניסטרטיבי אזרחי ומנגנון צבאי יעיל איפשר לממלוכים לממש כוח זה למטרות האסטרטגיות של הסולטנות. ב-1263 כבש ביברס את הר תבור ונצרת, וב-1265 את קיסריה וארסוף. בהרסו ערי נמל קבע עיקרון ממלוכי חשוב - הוא הרס את המצודות לחלוטין ובאבניהן מילא את הנמל והוציא אותו מכלל שימוש. כך נמנעה הגשת סיוע ימי לצלבנים, וכן המסחר הימי חייב היה לעבור דרך ערי מצרים במקום דרך ערי ארץ-ישראל. ב-1266 כבש בייברס את מצודת צפת. מותו של ביברס ב-1277, קטע את שרשרת מסעות המלחמה שהפכה את ממלכת הצלבנים לקבוצה של מובלעות צלבניות הנלחמות על חייהן. יורשו קלאון כבש את טריפולי, וסימן את עכו, בירת הממלכה הצלבנית המפוררת, כמטרתו הבאה.
אף על פי ששביתת נשק נכרתה עם צור ובהמשך עם עכו לתקופה של עשר שנים, השאלה הייתה מתי תוכרע ממלכת ירושלים. האסלאם לא היה יכול ולא רצה לקבל קיום ישויות מדיניות נוצריות עצמאיות בתוך הסולטנות המצרית איסלאמית. מלחמות הקודש בצלבנים יצרו הוויה והכרה של קדושה טריטוריאלית לארץ ישראל, ועצם קיום ערים צלבניות נתפס כקיום טמא בלב הישות המוסלמית. החשש ממסע צלב חדש שינצל את ערי החוף כראשי גשר היה מוטיב קבוע במדיניות הסולטנות הממלוכית.
שרידי הממלכה הצלבנית עברו תהליך מקביל של התפוררות פנימית, וניתוק מאירופה. שליטי אירופה הגיעו למסקנה כי ממלכת ירושלים אינה חיונית והיו עסוקים בבעיות פנימיות, כך שגורלה של ממלכת ירושלים נתקל באדישות. כך, בעת שממלכת ירושלים נלחמה על חייה, סחרו הקומונות האיטלקיות עם מצרים וספקו לה חומרי גלם חיוניים ללחימתה כגון עבדים, עצים וכיוצא באלה.
כוחה של מדינת הצלבנים נשען בעת גסיסתה על המסדרים והקומונות וכך הפכה מדינת הצלבנים ללא יותר משורה של תחנות סחר על חוף הים התיכון ללא הינטרלנד העשוי להצדיק ולממן את קיומה.
בתוך הטריטוריה שנותרה בשליטת הנוצרים בארץ הקודש נערכו קרבות של ממש בין הקומונות האיטלקיות ובין המסדרים הצבאיים הגדולים, ההוספיטלרים ומסדר אבירי היכל שלמה, שנהלו קרבות רחוב בעיקר ברחובות עכו. במקביל, התנהלו ויכוחים ועימותים בשאלה מי הוא מלך ירושלים, סופם של הדיונים בשאלה זו הותיר את ממלכת ירושלים ללא מנהיג בשעותיה הקשות ביותר.
המסדרים הצבאיים, שהיו היחידים בעלי אמצעים להגן על הממלכה, נאחזו ביאוש ונמנעו מיוזמה צבאית. כך בעת הופעת צבא מוסלמי מול מצודות וערים העדיפו הנוצרים להציל את נפשם באופן זמני ולעבור לעיר נוצרית אחרת, ולקבל את הסכם הכניעה המוצע להם. כך נחתמו הסכמים של שביתות נשק שלמוסלמים כלל לא הייתה כוונה לקיימם ולנוצרים לא הייתה כל יכולת לאכפם. ביום 17 במרץ 1289 הופיע צבא ממלוכי לפני חומות העיר טריפולי, ולאחר לחימה עיקשת החלו ציי הקומונות לברוח מהעיר. ביום 26 באפריל נפלה העיר, הממלוכים ערכו טבח בתושביה והרסו אותה עד היסוד. מלך קפריסין אנרי השני, שנשא גם בתואר הריק מלך ירושלים, חתם עם הסולטאן את הסכם שביתת הנשק האחרון.
העילה להתקפה על עכו ניתנה לסולטאן בתקרית שאירעה במהלך 1290 ובמהלכה ערכו עולי רגל נוצרים מאירופה פרעות בסוחרים מוסלמים, שהביאו מוצרי מזון לשוק בתוך העיר עכו. שלטונות העיר עכו סירבו להסגיר את הפורעים הנוצרים לידי נציגי הסולטאן וכך נתנו לקלאון עילה להכריז מלחמה כנגד עכו.
ביצורי עכו.