מיתוס מוצא (אנגלית: Origin myth) הוא מיתוס המתאר את מוצאו של מאפיין טבעי או חברתי של העולם. למשל, מיתוסים של בריאה (קוסמוגוניה) מתארים את מוצא היקום ומוצא העולם, ומיתוסים של מוצא עממי (אתנוגוניה) מתארים את ייסודם של עמים, קבוצות אתניות, מדינות ומוסדות חברתיים שונים, תכופות על-ידי דמויות של אבות מייסדים או אבות קדמונים גנאלוגיים. מיתוסי מוצא הם לפעמים סיפורים אטיולוגים, וכן לפעמים הם סיפרים בעלי תפקיד חברתי, המסופרים בטקסים ציבוריים, בחגים וביצירות אמנות וספרות, ובכך מחזקים את תחושות הזהות וההשתייכות של בני-אדם לקבוצות שלהם.
תפוצה.
לפי ההיסטוריון של הדת וחוקר הפולקלור מירצ'ה אליאדה, בחברות מסורתיות רבות ניתן לראות כמעט כל סיפור מקודש כמיתוס מוצא. לדעתו, בחברות מסורתיות יש נטייה לראות את החיים כשיבה נצחית – היכולת לשוב אל עידן מיתי שבו התרחשו האירועים הקדושים.
אינדקס המוטיבים של הספרות העממית של הפולקלוריסט האמריקני סטית תומפסון מציין מאות מוטיבים שונים של פולקלור המספרים על מוצאם של ישויות שונות במציאות. רובם מרוכזים בקבוצה A של האינדקס "מוטיבים מיתיים". במסגרת קבוצה זו, אחת מתוך חמש תת-קבוצות היא "A600-A899: קוסמולוגיה וקוסמוגוניה", כלומר סיפורים העוסקים במבנה היקום (קוסמולוגיה) ובמוצאו (קוסמוגוניה). בין הדוגמאות:
מיתוס ייסוד.
מיתוס ייסוד (אנגלית: Foundation myth) או סיפור ייסוד (Foundation story) הם מיתוסי מוצא וסיפורי מוצא המתארים את ייסודם של מוסדות חברתיים, למשל עמים, שבטים, מדינות, ערים, שושלות מלוכה, אצולה וכהונה, וכיוצא בזה, על-ידי מייסדים שהם גיבורי הסיפור. תכופות מוצגים המייסדים בסיפור כדמויות מפורסמות מן ההיסטוריה, המסורת או הפולקלור, או כגיבורי תרבות מיתיים, ואז דמויות אלו נחשבות לאבות מייסדים. לעיתים קרובות אלו אבות ואמהות קדמוניים המתוארים כמייסדים שושלת גנאלוגית, ואף שבט או עם שלם. במקרים רבים, שמו של המוסד הוא שם אפונימי, כלומר לפי הסיפור הוא נקרא על שם המייסד, ובמקרים כאלו המיתוס לפעמים כולל סיפור ביוגרפי על חיי המייסד, לידתו, ילדותו או חניכתו, המסביר מדוע נקרא בשם זה. למשל, לפי מיתוסי הייסוד שלהן נקראת העיר אתונה על-שם האלה הפטרונית שלה אתנה, והעיר רומא על שמם של מייסדיה רמוס ורומולוס. לפי ספר בראשית, "עם ישראל" הוא שם אפונימי שנקרא על שמו של ישראל, השם שניתן ליעקב, והביטוי המקראי "בני ישראל" ניתן להתפרש גם כאנשי העם ישראל וגם כצאצאיו של יעקב. מיתוסי ייסוד מעין אלו נושאים מסר או מוסר השכל שכל חברי המוסד הם קרובי משפחה, ובכך הם עשויים לסייע ליצור תחושות של אחדות ואחווה ביניהם.
היסטוריונים, חוקרי ספרות וחוקרי פולקלור מעריכים כי במציאות, רבים משמות אלו הופיעו למעשה בסדר הפוך: על-מנת להסביר את קיומם של מקום, מוסד או קבוצה הקרויים בשם מסוים, חובר סיפור על דמות מייסד מיתי בשם דומה, ולכן הסיפור לעיתים מסביר מדוע ניתן למייסד דווקא שם זה. למשל, לפי הסיפור המקראי על עשו, הנקרא גם "אדום", הוא האב המייסד של העם האדומי, ונולד כשהוא שעיר ואדמוני: "וַיֵּצֵא הָרִאשׁוֹן אַדְמוֹנִי כֻּלּוֹ כְּאַדֶּרֶת שֵׂעָר". עוד מסופר בסיפור גנבת הברכות כי עשו ביקש מיעקב "הַלְעִיטֵנִי נָא מִן הָאָדֹם הָאָדֹם הַזֶּה [...] עַל כֵּן קָרָא שְׁמוֹ אֱדוֹם". קרוב לוודאי שפרטים אלו נוספו לסיפור כדי להסביר מדוע נקרא האזור בו שכנו האדומים הר שעיר והרי אדום. מיתוס ייסוד גם תכופות מסביר מדוע וכיצד הופיעו מאפיינים מוכרים נוספים של המוסד. למשל, האפיון המקראי של עשו כצייד ואיש השדה קרוב לוודאי משקף את האופן שבו נראו בני העם האדומי לבני-ישראל, ותאור היחסים בסיפור בין התאומים יעקב ועשו משקף את היחסים בין עם ישראל והעם האדומי: הקרבה ביניהם מצד אחד והיריבות מצד שני.
במעשיות ילדים.
במעשיות ילדים עממיות ובספרות הילדים המודרנית נפוצה סוגה ספרותית המכונה לפעמים סיפורי "ככה סתם" או "דווקא ככה", על שמו קובץ הסיפורים הפופולרי לילדים "סיפורי ככה סתם" (אנגלית: Just So Stories) מאת הסופר האנגלי רודיארד קיפלינג. אופייניים לסוגה זו סיפורים משעשעים וגוזמאות, המספרים כיצד כביכול הופיעו תכונות שונות של המציאות. למשל, שמות סיפורים מתוך ספרו של קיפלינג הם "ככה קיבל הגמל את דבשתו" או "ככה קיבל הפיל אף ארוך שכזה". סוגה זו היא מעין פארודיה על מיתוסי מוצא.
דוגמה לסוגה זו מספרות הילדים בישראל היא הספר "איך האדם הקדמון המציא לגמרי במקרה את הקבאב הרומני" מאת מאיר שלו.
בתרבות הפופולרית.
בקולנוע, בסדרות טלוויזיה, בקומיקס, ובשאר צורות של בידור בתרבות הפופולרית, סיפור מקור הוא סיפור המעניק לקהל את הרקע שמגלה כיצד ומדוע דמות הפכה לפרוטגוניסט או לאנטגוניסט. בתעשיית הקומיקס האמריקאית, סיפור המקור מציג גם את הדרך בה דמויות השיגו את כוחות העל שלהן, ואת הנסיבות שבשלהן הפכו לגיבורי או לנבלי-על.
אלכסנדרה אקסטר
אלכסנדרה אלכסנדרובנה אקסטר (באנגלית: Aleksandra Ekster, ברוסית: Алекса́ндра Алекса́ндровна Эксте́р : 18 ינואר 1882 - 17 במרץ 1949). ציירת ומעצבת רוסית וצרפתית. כאישה צעירה, הסטודיו שלה בקייב משך את כל האנשים היצירתיים שבעיר, והיא השתלבה מאוחר יותר בסלונים בפריז, כשהיא מתקרבת בהם לציירים כמו פיקאסו. היא מזוהה עם האוונגרד הרוסי/אוקראיני, כקובו-פוטוריסטית, קונסטרוקטיביסטית וכמשפיעה על תנועת האר דקו.
ראשית חייה.
היא נולדה בשם אלכסנדרה אלכסנדרובנה גריגורוביץ' בביאליסטוק, במחוז גרודנו של האימפריה הרוסית (פולין) למשפחה בלארוסית עשירה. אביה, אלכסנדר גריגורוביץ', היה איש עסקים בלארוסי עשיר. אמה הייתה יוונית. אלכסנדרה הצעירה קיבלה חינוך פרטי מצוין, למדה שפות, מוזיקה, אמנות ולקחה שיעורי ציור פרטיים. עד מהרה עברו הוריה לקייב, והיא, למדה בגימנסיה ובבית הספר לאמנות קייב, אצל אלכסנדר בוגומזוב ואלכסנדר ארכיפנקו. המורים שלה כללו את מיקולה פימוננקו. אלכסנדרה סיימה לימודי הציור בבית הספר לאמנות קייב ב-1906.
נישואים.
בשנת 1908 נישאה אלכסנדרה גריגורוביץ' לעורך דין מצליח מקייב, ניקולאי יבגנייביץ' אקסטר. הם השתייכו לאליטה התרבותית והאינטלקטואלית של קייב. היא בילתה מספר חודשים עם בעלה בפריז, ושם למדה באקדמיה במונפרנאס. מ-1908 עד 1924, היא חיה לסירוגין בקייב, סנט פטרסבורג, אודסה, פריז, רומא ומוסקבה.
קייב.
סטודיו הציור שלה היה מקום מפגש עבור האליטה האינטלקטואלית של קייב. בעליית הגג בסטודיו שלה עבדו יוצרים של אמנות דקורטיבית כמו ואדים מלר, אנטולה פטריצקי. שם ביקרו אותה משוררים וסופרים כמו אנה אחמטובה, איליה ארנבורג ואוסיפ מנדלשטם, הרקדניות ברוניסלבה ניז'ינסקה ואלזה קרוגר וכן אמנים רבים כמו אלכסנדר בוגומזוב, ולדמיר ברנוף-רוסין בין רבים אחרים. ב-1908 השתתפה בתערוכה יחד עם חברי קבוצת זבנו (קישור) שאורגנה על ידי דייוויד בורליוק, ולדמיר בורליוק ואחרים בקייב.
פריז.
בפריז, אלכסנדרה אקסטר הכירה אישית את פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק, שהכירו לה את גרטרוד שטיין.
תחת השם אלכסנדרה אקסטר הציגה שש יצירות בסלון בגלרי לה בוטי, פריז, אוקטובר 1912, עם ז'אן מטזינגר, אלברט גלייז, מרסל דושאן ואחרים.
ב-1914 השתתף אקסטר בתערוכות אמנים עצמאיים בפריז, יחד עם קזימיר מלביץ', אלכסנדר ארכיפנקו, ואדים מלר, סוניה דלונה ואמנים צרפתים ורוסים נוספים. באותה שנה השתתפה עם ה"רוסים" ארכיפנקו, קולבין ורוזנובה בתערוכה הפוטוריסטית הבינלאומית ברומא. ב-1915 היא הצטרפה לקבוצת האמנים האוונגרדיים Supremus.
לדברי שחקנית התיאטרון הקאמרי של מוסקבה, אליס קונן, "בבית הפריזאי [של אקסטר] היה שילוב מיוחד בולט של התרבות האירופית עם החיים האוקראינים. על הקירות בין ציורי פיקאסו ובראק הייתה תלויה רקמה אוקראינית. על הרצפה היה שטיח אוקראיני, לשולחן הם הגישו סירי חרס, צלחות מיוליקה צבעוניות של כופתאות."
אוונגרד רוסי.
אף שלא הייתה מוגבלת לתנועה מודרנית מסוימת, אקסטר הייתה אחת הנשים הניסיוניות ביותר של האוונגרד. היא ספגה ממקורות ותרבויות רבות על מנת לפתח סגנון מקורי משלה. בשנים 1915–1916 עבדה בקואופרטיבים למלאכת האיכרים בכפרים סקופצי וורבווקה יחד עם קזימיר מלביץ', יבגניה פריבילסקאיה, נטליה דוידובה, ואחרות. מאוחר יותר ייסדה אקסטר בית מלאכה להוראה וייצור (MDI) בקייב (1918–1920). אלכסנדר טישלר, ואדים מלר, אנטול פטריצקי עבדו שם. גם בתקופה זו הייתה ממעצבי הבמה המובילים של התיאטרון הקאמרי של אלכסנדר טאירוב .
ב-1919, יחד עם אמנים אוונגרדיים אחרים היא קישטה את הרחובות והכיכרות של קייב ואודסה בסגנון מופשט לחגיגות המהפכה. היא עבדה עם ואדים מלר כמעצבת תלבושות בסטודיו לבלט של הרקדנית ברוניסלבה ניז'ינסקה.
בשנת 1921 היא הפכה למנהלת הקורס היסודי בסדנה הגבוהה לאמנותית-טכנית במוסקבה, תפקיד בו כיהנה עד 1924. עבודותיה הוצגו לצד זו של אמנים קונסטרוקטיביסטים אחרים בתערוכה שהתקיימה במוסקבה בשנת 1921.
יצירה.
בהתאם לסגנון האוונגרדי האקלקטי שלה, ציוריה המוקדמים של אקסטר השפיעו מאוד על עיצוב התלבושות שלה כמו גם על איורי הספרים שלה. כל העבודות של אקסטר, לא משנה המדיום, נצמדות לסגנונה המובהק. עבודותיה תוססות, שובבות, דרמטיות ותיאטרליות בקומפוזיציה, בנושא ובצבע. אקסטר נשארה כל הזמן נאמנה לאסתטיקת הקומפוזיציה שלה בכל המדיומים. יתר על כן, כל מדיום רק שיפר והשפיע על עבודתה במדיומים אחרים.