הידיעה על מותו של הקיסר רומנוס השני בנסיבות לא ידועות בשנת 963, הגיעה לידי ניקפורוס בעוד הנהיג את צבאו למערכה נוספת נגד סוריה. צבאו של ניקפורוס הכריז עליו בתור הקיסר החדש של האימפריה הביזנטית, משמע שקיבל את תמיכת הצבא. ניקפורוס החל לנוע לעבר קונסטנטינופול במטרה להסדיר את הכתר לידיו, יועציו של רומנוס המנוח פעלו להסדיר את כוחם באימפריה אך החלה מרידה עממית בבירה שתמכה בהכתרתו של ניקפורוס. לבסוף, הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול הכתיר את ניקפורוס בתור קיסר שותף ביחד עם בניו של רומנוס השני, בסיליוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית וקונסטנטינוס השמיני, קיסר האימפריה הביזנטית. עקב גילם הצעיר של בני רומנוס היה זה ניקפורוס שהפך לשליט בפועל. זמן קצר לאחר שירש את הכתר הוא הכריז על בסיליוס השני וקונסטנטינוס השמיני כבניו המאומצים, ובכך הותיר אותם בתור היורשים לעתיד המיועדים של כתר האימפריה הביזנטית. ניקפורוס מינה את בני משפחתו לתפקידי מפתח בממשל הביזנטי, בהם גם אחיינו, יוחנן צימיסקס, לתפקיד המפקד העליון של הכוחות במזרח, והתחתן עם אלמנתו של הקיסר רומנוס.
מסעות צבאיים.
ראשית עם עלייתו לכס שלח ניקפורוס השני משלחת ימית לחזק את המוצבים הביזנטים האחרונים שנותרו בסיציליה, לאחר כיבוש רוב האי בידי השושלת הפאטמית. המשלחת נכשלה בשנת 965 והובילה לנפילת המוצבים הביזנטים האחרונים באי, מה שסימל את הניסיון הביזנטי האחרון להשיב לידי האימפריה את השליטה בסיציליה. לאחר מכן כיוון ניקפורוס את רוב פעילותו סביב הגבול עם העבאסים. בזמן שניקפורוס עלה לשלטון והסדיר את סמכויותיו, האמיר של טרסוס, שליט קיליקיה ובן חסות של האמירות הסורית, הורה על כוחותיו לצאת במספר פשיטות לשטחי האימפריה הביזנטית במטרה לבזוז אותם. בשנת 964 העביר ניקפורוס את המערכה בקיליקיה מההנהגה של יוחנן צימיסקס לידיו שלו, משמע שפיקד אישית על הצבא הביזנטי. תחת פיקודו של ניקפורוס, הכוחות הביזנטים הרבים והעדיפים גברו על הצבא הערבי בהנהגת האמיר של טרסוס וצלחו בכיבוש מהיר של הערים אנזרבוס ואדנה.
בשנת 965 שלח ניקפורוס צי ביזנטי שכבש והסדיר שלטון ביזנטי מלא על קפריסין. קפריסין הייתה מסוכסכת בין שלטון ביזנטי וערבי מזה 200 שנה, מאז הכיבוש הערבי של הלבנט. עם כיבושה של קפריסין עלתה ההשפעה והסמכות הביזנטית על האי ומכאן גם ההשפעה על מזרח הים התיכון והמסחר הנע דרכו. בשנת 967 נפטר סיף אל-דאולה וסוריה נפלה בשנית למאבק סמכויות אלים שהוביל למלחמת אזרחים. ניקפורוס השתמש בפרצה זאת בהנהגה המוסלמית והורה להתקדמות צבאית מרכזית לכל גבולה המזרחי של האימפריה הביזנטית. הנסיך טארון אף הסכים לספח את הנסיכות הארמנית עליה שלט בתמורה לנחלות ותארים בתוך האימפריה הביזנטית. ההישג הגדול ביותר של ניקפורוס השני הגיע באותה העת, כאשר בשנת 968, חולשת הממשל הסורי הריכוזי אפשרה לכוחות הביזנטים להתקדם לחופי הים התיכון ולהטיל מצור על העיר אנטיוכיה, אחת מערי הקודש של הנצרות האורתודוקסית. העיר נכבשה בשנה מאוחר יותר וסופחה לשטחי האימפריה הביזנטית.
מדיניות פנים וחוץ.
ניצחונו אל מול סוריה העניק לקיסר ניקפורוס השני את אהדה רבה מקרב האוכלוסייה הכללית של האימפריה, אהדה אשר התפרקה ברובה עקב מדיניות הפנים של הקיסר. בעוד מצד אחד השיג סדרת ניצחונות צבאיים מרכזיים, הקיסר ניקפורוס עמד בפני ניהול סדרת רפורמות בתוך האוכלוסייה הביזנטית שהשפיעו רבות על מורשתו ההיסטורית, בעיקר לרעה. ניקפורוס ראה את צורכי הצבא הביזנטי כקודמים לכל ענייני המדינה, הוא העלה את המיסים למען מימון מערכותיו הצבאיות, העלה מפקדים צבאיים לתפקידי ממשל למען מימוש האינטרסים הצבאיים והוא על יצירת מטבע זהב חדש שנועד לשמש בתור המטבע הלאומי של האימפריה הביזנטית. בשנת 964 אסר הקיסר על העברת מתנות ומנחות לידי הכנסייה מכיוון שלפי יחסי הדת והמדינה לא ניתן היה להעלות מיסים על הכנסייה. הדבר גרר התנגדות עממית לשלטונו של ניקפורוס ובסופו של דבר הוביל למרד אלים נגד שלטונו בשנת 967 בקונסטנטינופול. המשמר הקיסרי הארמני הפיל את המרד אך הוא סימל את ההתנגדות העממית למדיניותו של ניקפורוס.
לאחר שהאימפריה הבולגרית הראשונה קיבלה על עצמה את הנצרות בתור דתה הרשמית (והקימה את זרם הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית), יחסיה עם האימפריה הביזנטית התחממו והח'אן הבולגרי נישא לנכדתו של רומנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (שלט בשותפות עם קונסטנטינוס השביעי). למרות זאת, נותר דם רע בין המדינות ולאחר שהוסדרו היחסים עם רוס של קייב, ניקפורוס שילם לרוסים תחת הנהגתו של סוויאטוסלב, נסיך קייב במטרה שאלו יחלו בפשיטות לתוך שטחי האימפריה הבולגרית. לניקפורוס היו גם יחסים רעועים עם האימפריה הרומית הקדושה; לאחר שאוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כבש את צפון ומרכז איטליה הוא כרת ברית עם הדוכסים הלומברדים של דרום חצי האי האפניני אשר איימה על מעמדם של הביזנטים בדרום חצי האי. כמו כן, הקיסר נכנס גם למאבק צאולוגי אל מול הכנסייה הסורית-אורתודוקסית אשר פעלה להשיג סמכות עצמאית מידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
מותו ומורשתו.
בין 10 ל-11 בדצמבר 969 התנקשו תומכיו של יוחנן צימיסקס בקיסר ניקפורוס השני בעת ישן. הקיסרית (שהייתה אלמנתו של הקיסר הקודם), נחשדה במעורבות בקשר נגד ניקפורוס. יוחנן צימיסקס הושם במאסר בית לאחר שנת 965 עקב מאבק בינו לבין ניקפורוס. לאחר הקשר עלה לשלטון יוחנן הראשון צימיסקס, בתור קיסר האימפריה הביזנטית. לאחר מותו של צימיסקס עם זאת, הכתר הועבר לידי בסיליוס השני, מה שהשיב את השליטה באימפריה לידיה של השושלת המקדונית. עקב ההתנגדות הרבה מצד האוכלוסייה הכללית למדיניות הפנים שלו, רוב האבל על ההתנקשות בחייו של ניקפורוס השני נבע בעיקר מדרגות הצבא. ניקפורוס היה מגדולי הגנרלים של האימפריה הביזנטית, ואף על פי שהוא לא היה בעל ניסיון פוליטי רב, מיומנות הלחימה הגדולה שהנהיג הביאה את האימפריה הביזנטית לשיא כוח חדש שהמשיך לגדול תחת יוחנן הראשון ובסיליוס השני והוביל לשיא במדיניות הכיבושים של האימפריה מאז ימיו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
עיקרי הד&quot;ט
שלום שכנא טשערניאק
חזית החירות פלוס
חזית החירות פלוס (באפריקאנס: Vryheidsfront Plus, נכתב בקיצור VF+) היא מפלגה פוליטית לאומית בדרום אפריקה שהוקמה (כחזית החירות) בשנת 1994. בראשה עומד ד"ר פיטר גרונוולד. עמדות המדיניות המוצהרות הנוכחיות שלה כוללות ביטול העדפה מתקנת ומניעת רפורמת קרקעות כדי להגן על זכויותיהם ואינטרסים של מיעוטים, במיוחד האפריקאנרים.
יחד עם מפלגות אחרות, החזית החירות פלוס נכנסה לקואליציה עם הברית הדמוקרטית לאחר הבחירות המוניציפליות לשנת 2016 לשלטון ביוהנסבורג, טשוואנה ומספר עיריות אחרות.
היסטוריה.
חזית החירות.
חזית החירות פלוס הוקמה ב־4 במרץ 1994, בשם חזית החירות, על ידי הרמטכ"ל לשעבר של צבא דרום אפריקה הגנרל קונסטנד וילויון, לאחר שעזב את הפולקספרונט האפריקאנרי עקב חילוקי דעות. בניסיון להשיג את יעדיו באמצעים פוליטיים, רשם וילויון את חזית החירות בוועדת הבחירות העצמאית ב־4 במרץ 1994, כדי להשתתף בבחירות הכלליות באפריל 1994. ב -12 במרץ 1994 העביר וילויון את רשימת המועמדים של חזית החירות לוועדת הבחירות, שאישרה כי מפלגתו תשתתף בבחירות.
בבחירות של 1994 קיבלה חזית החירות 2.2% מהקולות הלאומיים (עם 424,555 קולות), וזכתה בתשעה מושבים באספה הלאומית ו -3.3% (עם 639,643 קולות שהצביעו) מהקולות לבתי המחוקקים של הפרובינציות. המפלגה השיגה את רוב הקולות שלה באזורים הכפריים של טרנסוואל ומדינת אורנג' החופשית, ולטענת סגן הנשיא החדש תאבו מבקי המפלגה כנראה ייצגה אולי כמחצית מאוכלוסיית המצביעים האפריקאנרים באזורים אלה, עם התמיכה החזקה ביותר בקרב חקלאים ומעמד הפועלים.
התמיכה בחזית החירות ירדה עם הזמן במיוחד עקב משא המתן העקר של המפלגה עם הקונגרס הלאומי האפריקני ליצירת מדינת לאום לאומה האפריקאנרית בשטחי דרום אפריקה. בנוסף עלייה של מפלגות ימין אפריקאנריות חדשות פגעו בכוחו של המפלגה. בבחירות 1999 צנחה התמיכה במפלגה ל־0.8% (127,217 הצבעה) עם שלושה מושבים באספה הלאומית ובין 1% - 2% תמיכה במחוזות המעוז שלהם. אבל למרות ירידה זאת התמיכה במפלגה נותרה יציבה יחסית בכל הבחירות הלאומיות שהתקיימו בעשרים השנים הבאות.
בשנת 2001 העביר וילויון את הנהגת חזית החירות לידי פיטר מולדר.
חזית החירות פלוס.
בשנת 2003, זמן קצר לפני הבחירות הכלליות של 2004, החליטו המפלגה השמרנית, תנועת האחדות האפריקאנרית וחזית החירות להתמודד בבחירות כישות אחת בשם חזית החירות פלוס בראשות מולדר. מאוחר יותר, גם הברית הפדרלית הצטרפה לאיחוד. בבחירות הכלליות בשנת 2004 התמיכה בחזית החירות פלוס עלתה מעט ל -0.89% (139,465 הצבעות). המפלגה זכתה במושב אחד ברוב בתי המחוקקים של הפרובינציות, ובארבעה מושבים באספה הלאומית.
בבחירות המוניציפליות בשנת 2006 קיבלה חזית החירות פלוס 1% מהקולות (252,253 הצבעות).
בבחירות הכלליות ב־2009 קיבלה המפלגה 0.83% (146,796 הצבעות) ושמרה על ארבעת המושבים שלה באספה הלאומית אך איבדה את מקומה בבתי המחוקקים של הפרובינציות צפון מערב, מפומלנגה והכף הצפוני. לאחר הבחירות מונה מנהיג חזית החירות, פיטר מולדר, לסגן שר החקלאות, היערות והדיג על ידי הנשיא החדש יעקוב זומה.
בבחירות הכלליות ב־2014 הגדיל המפלגה את כוחה במעט ל -0.9%. היא שמרה על ארבעת המושבים שלה בפרלמנט, וגם החזירה לעצמה את המושב בצפון מערב.