גויינצ'ה שלח כוח נוסף דרומה. הכוח התפצל - חלקו נשלח לכיוון אורורו בפיקודו של פרמין פיירולה (Fermín Piérola), אך הותקף מהמארב וספג אבדות כבדות, ונאלץ לסגת.
בינתיים, ריברו שמרד במלוכנים הרחיב את אחיזתו לאזורים נוספים, ביניהם לה פאס; וזכה לאמונם של התושבים המקומיים שהחליטו לתמוך בחונטה, ובעקבות כך החונטה הכירה בו ובכוח הצבאי שלו בתור גדוד הרגלים ה-7 של קוצ'במבה והוא הועלה לדרגת גנרל.
קסטלי מינה מושלים מטעם החונטה, והוציא להורג שניים ממפקדי הכוחות המלוכנים שנפלו לידיו בשל דיכוי המרידות המקומיות ב-1809.
ההתפשטות לפרגוואי.
בתגובה לשבועת האמונים של השלטון בפרגוואי בראשות ברנרדו דה ולסקו (Bernardo de Velasco) למועצת הכתר, החונטה ניתקה את הקשר הימי שהתנהל איתה דרך נהר פרנה, והרשויות בקוריינטס עצרו מספר ספינות שהפליגו לשם.
ב-4 בספטמבר החונטה מינתה את מנואל בלגראנו מפקד הכוחות שנשלחו לבנדה אוריינטל (la banda oriental אורוגוואי של היום) ולליטורל (Litoral); במטרה לפעול נגד המלוכנים שהעבירו את בירת תת-הממלכה מבואנוס איירס למונטווידאו.
הכוח שעמד לרשותו היה 250 חיילים ו-6 תותחים.
ולסקו עצר את מנהיגי התומכים במהפכה בפרגוואי, והתקדם עם כוחותיו עד למיסיונס.
המסע לכיוון צפון מזרח.
כשהגיע הידיעה על מעבר הכוחות המלוכניים למיסיונס, החונטה מינתה את בלגרנו על הפרובינציות של הליטורל והכוחות הצבאיים בהן, ושלחה אותו לשם בסוף ספטמבר.
בלגרנו התקדם לאורך הפרנה דרך סנטה פה ואנטרה ריוס וגייס בדרך עוד כמה מאות חיילים.
בתחילת אוקטובר הכוחות המלוכניים הגיעו לקוריינטס ושחררו את כלי השיט שנעצרו שם.
ולסקו ארגן בסמוך לאסונסיון כוח בן 6,000 - 7,000 חיילים ותגבר את המעברים לאורך הפרנה בניסיון למנוע מבלגרנו לצלוח אותו.
כשהגיע למסיונס, בלגרנו הבטיח להגן על האינדיאנים במקום ולשמור על רכושם, ומיען שליח לוולסקו, לקבילדו ולבישוף של אסונסיון בניסיון להגיע להסכם שימנע שפיכות דמים, אך השליח נלכד על ידי אחד המשמרות שוולסקו הציב על הנהר ולא הגיע ליעדו.
ב-19 בדצמבר בלגרנו צלח עם רוב הכוח את הנהר ותקף את העמדה המלוכנית בקמפיצ'ואלו (Campichuelo) ממנה המלוכנים נסוגו לאחר חילופי יריות. הוא ניסה להמשיך ולהתקדם משם אך נאלץ לעצור בשל מצב כוחותיו והעדר בהמות משא: האקלים באזור היה חם ולח והצמחייה הסבוכה והנהרות היקשו על התקדמותו.
כעבור שבוע הוא החל להתקדם צפונה לכיוון אסונסיון למרות הקשיים.
תבוסתו של בלגרנו.
שני הכוחות נפגשו לבסוף ב-15 בינואר 1811 ליד פרגווארי (Paraguarí), כ-66 ק"מ מאסוסנסיון.
במשך כשלושה ימים חנו האחד כנגד השני בציפייה לבאות.
בלגרנו שלח לוולסקו מספר מסרים, אך הוא הורה להשמידן.
ב-19 בינואר כוחותיו של בלגרנו תקפו אף על פי שהיו בנחיתות מספרית שלא הותירה להם כל סיכוי (460 נגד 6,000, יחס של 1:13). הם הצליחו לכבוש עמדה אחת בטרם כוחותיו של ולסקו התארגנו להתקפת נגד והניסו את כוחותיו של בלגרנו שנאלצו לסגת חזרה.
בלגרנו ביקש סיוע מבואנוס איירס, אך הכוח הקטן שנשלח לעזרתו באוניות חוסל ב-2 במרץ בסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס (כ-226 ק"מ מבואנוס איירס) על ידי הצי המלוכני ממונטווידאו. זה היה הכוח הימי הראשון של ארגנטינה, והקרב הימי הראשון במלחמת העצמאות שלה.
בינתיים צצו משימות דחופות יותר בבנדה אוריינטל, ובלגרנו התבקש על ידי החונטה לסגת - אם אין בכוחו להביס את האויב; אלא שאז הפרגוואיים נטלו את היוזמה ותקפו את בלגרנו ב-9 במרץ בטקוארי (Tacuarí) כשהם ממשיכים ליהנות מעדיפות מספרית מוחלטת; ובלגרנו הובס בשנית. בשיחות שנערכו במקום בינו לבין מנואל קבנייאס (Manuel Cabañas) - מפקד הכוח, סוכם שבלגרנו וצבאו ייסוגו חזרה עם כל ציודם.
חרף המפלה - נוצר קשר מכתבים בין בלגרנו לקצינים מפרגוואי, הוא שכנע אותם בצורך לסיים את השלטון הקולוניאלי, ובכך הפך הכישלון הצבאי לניצחון פוליטי, וזמן לא רב לאחר מכן גם פרגוואי הכריזה על עצמאותה.
במישור הצבאי - המלוכנים מפרגוואי נצלו את הישגיהם וכבשו את קוריינטס ב-7 באפריל, אך פינו אותה יותר מאוחר כשבפרגוואי החל המאבק להשגת עצמאות במאי 1811: ולסקו הודח, הוקמה חונטה זמנית, ואחד מראשיה - גספר רודריגס דה פרנסיה (Gaspar Rodríguez de Francia) ישלוט בפרגוואי במהלך שלושת העשורים הבאים ויעצב את דמותה העתידית.
השלטון החדש שמר על קשרים טובים עם בואנוס איירס וביטל את הצהרת הנאמנות למועצת הכתר; ובאוקטובר בלגרנו עצמו נשלח לאסונסיון וחתם על הסכם לגבי היחסים בין שתי המדינות הצעירות.
המערכה הראשונה בבנדה אוריינטל.
לפני מהפכת מאי, הבנדה אוריינטל הייתה אזור גאוגרפי ולא מנהלי שכלל מבחינה מנהלית שלושה אזורים- העיר מונטווידאו שעיקר חשיבותה בנמל שלה, האזור מדרום לריו נגרו שהיה קשור לבואנוס איירס, והאזור מצפון שהיה חלק ממיסיונס גוארניאס (Misiones Guaraníes).
ההודעה של החונטה לגבי כינונה וההזמנה לשלוח נציגים, הופנתה לא רק למונטווידאו אלא לכל היישובים בבנדה אוריינטל.
ב-9 באוקטובר הגנרל גספר דה ויגודט (Gaspar de Vigodet) שהגיע מספרד למונטווידאו, החל לחזק את הכוחות הצבאיים המקומיים ברשות קצינים מהארמדה המלכותית הספרדית, ויצא למסע ברחבי הבנדה אוריינטל במטרה לחזק את אחיזתה של ספרד שם ולהכיר בסמכותה. כך נוצרה למעשה הפרובינציה שלימים תהפוך לאורוגוואי.
הוא אף ניסה לכפות את סמכותו בגדה המערבית של נהר אורוגוואי (כיום - בשטח ארגנטינה) אך נתקל בהתנגדות מקומית בראשות ברטולומה ספאטה (Bartolomé Zapata) וכוחותיו נאלצו להתפנות משם עד מרץ 1811.
הצי הראשון של המורדים.
המושל של מונטווידאו - חוסה מריה סלאסר (José María Salazar) - הטיל מצור ימי על בואנוס איירס ב-3 בספטמבר 1810, וב-9 בספטמבר הציב מולה 9 ספינות מלחמה לאכיפתו.
האנגלים, שגם להם היה כוח ימי באזור ומיופה כוח בריו דה ז'ניירו, הכירו בהתחלה במצור, אך לאחר מכן דרשו להסירו בעקבות פניות של סוחרים אנגלים שנפגעו ממנו ושל החונטה עצמה. בפועל המצור נותר על כנו.
החונטה הטילה על פרנסיסקו דה גורוצ'גה (Francisco de Gurruchaga) להקים כוח ימי, והוא השיג וחימש שלוש ספינות, ואייש אותן בצוותים של שכירי חרב - ימאים זרים שלא דיברו ספרדית.
משימתו הראשונה הייתה להחיש סיוע לבלגרנו שהסתבך במסעו בפרגוואי, הוא שלח את שלוש הספינות בראשות חואן באוטיסטה אסופארדו (Juan Bautista Azopardo) אולם המלוכנים הקדימו אותו ושלחו כוח בן 7 ספינות עם צוותים מנוסים משלו.
בקרב בסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס אסופראדו הובס ונאלץ להיכנע. המלוכנים שלחו אותו לספרד, ובבואנוס איירס הוא נשפט והורשע שלא בפניו על כשל פיקודי.
מונטווידאו שמרה על ההגמוניה הימית שלה למשך שלוש השנים הבאות, ובלגרנו שלא קיבל את הסיוע המבוקש - ניגף בקרב בטקוארי ונסוג מפרגוואי.
המרד בבנדה אוריינטל.
בינואר 1811 הגיע פרנסיסקו חווייר די אליאו (Francisco Javier de Elío) - המשנה למלך החדש; העביר את בירת תת-הממלכה למונטווידאו, והכריז מלחמה על בואנוס איירס.
המלוכנים משלו במונטווידאו, אך באזורים הכפריים הדעות המהפכניות דוכאו בכוח, ובמקום לרכוש את נאמנותם בדרכי נועם - היה שימוש באמצעי הפחדה שהשיגו תוצאה הפוכה מהמקווה, החלו לפרוץ מרידות מקומיות, ובקרב סוריאנו (Soriano) המלוכנים הובסו.
החונטה הגישה סיוע למורדים בבנדה אוריינטל בתקווה להפיץ את המהפכה ולנטרל את מונטווידאו ששימשה כנמל בית לצי של דרום האוקיינוס האטלנטי שהטיל עליה מצור ושאליו היו אמורות להגיע תגבורות מספרד.
לאחר סיומה הלא מוצלח של המערכה בפרגוואי, הוא נשלח לבנדה אוריינטל עם 1,134 הלוחמים שלו, ושם יצר קשר עם חוסה חרוואסיו אַרטיגָס (José Gervasio Artigas) שנשלח לשם מבואנוס איירס להוביל את ההתקוממות נגד המלוכנים.
אַרטיגָס הגיע מבואנוס איירס לבנדה אוריינטל ב-9 באפריל בראש כוח משלו, והתקבל על ידי המורדים המקומיים. הם ניצחו במספר קרבות קטנים שפתחו בפניהם את הדרך למונטווידאו. אליאו - המשנה למלך - שלח לקראתו כוח גדול שגם הוא ניגף בקרב לס פיידרס (Las Piedras) ב-18 במאי.
בעקבות המהפכה של 5 ו-6 באפריל 1811, החונטה הורתה לבלגרנו לחזור לבואנוס איירס ולתרץ את כישלונו בפרגוואי, הוא השאיר את הכוח תחת פיקודו של קצין אחר, וניצל ביעילות את זמן הקצר להסדיר את היחסים עם פרגוואי, לפתור קונפליקטים פוליטיים אישיים, למנוע זמנית התערבות פורטוגלית, ולארגן את הצבא.
המצור על מונטווידאו והפלישה הפורטוגלית.
לאחר שהביס את המלוכנים, אַרטיגָס הטיל מצור על קולוניה ומונטווידאו לקראת סוף מאי 1811; בעזרת כוחות שגייס מהאוכלוסייה הכפרית המקומית ואלו שנשלחו מבואנוס איירס, ובצירוף אלו של רונדו.
בתחילת יוני המלוכנים פינו את קולוניה, ומונטווידאו החזיקה מעמד הודות לחומות שהקיפו אותה ותותחי הצי שעגן בנמל, הגם שגורלה נחרץ.
באמצע יוני הצי המלוכני ממונטווידאו ניסה להפציץ את בואנוס איירס, אך התקיפה גרמה לשני פצועים ונזק קל ברכוש בלבד; ואולטימטום שנשלח לחונטה - נדחה.
כבר קודם לכן, ב-20 במרץ, המשנה למלך אלִיו פנה לתושבי הבנדה אוריינטל והזהיר מפני התערבות צבאית פורטוגלית אם ההתקוממות תימשך.