בסרט יש שימוש רב בהומור גס. בין היתר צולמה סצנה בה שלוש הדמויות הראשיות יושבות במסעדה ושרות שיר על האופן בו נשים מחמיאות לאיבר המין של הפרטנר שלהן.
מסגד מחמודיה
מסגד מחמודיה (בערבית: مسجد المحمودية, תעתיק מדויק: מסג'ד אלמחמודיה), הממוקם ברחוב מפרץ שלמה, הוא המסגד הגדול והחשוב ביפו. הוא שוכן בפינה הצפון-מזרחית של יפו העתיקה, סמוך לכיכר השעון מצד מערב ובקרבת טיילת חומות הים. ההערכה היא כי המסגד הוא השלישי בגודלו בארץ ישראל, אחרי מסגד אל-אקצא בירושלים והמסגד במערת המכפלה בחברון.
המסגד מתוחזק היטב ומשופץ, ומשמש כבית תפילה פעיל.
היסטוריה.
המסגד הוקם בשנת 1730 ונבנה מחדש בין השנים 1812–1814 בידי מוחמד אגא א-שאמי, מושל העיר מטעם העות'מאנים בתחילת המאה ה-19. המסגד נקרא על שמו של בנו של א-שאמי, מחמוד, שנפטר בשנת בניית המסגד. המסגד כלל אולם תפילה וחצר שהיא כיום החצר הפנימית של המסגד, ובה קבוע מיחראב הפונה דרומה. המסגד הורחב מאוחר יותר בשל הגידול באוכלוסייה, ונוספה לו החצר המזרחית שגם בה ניצב מיחראב. חלק מקירותיו החיצוניים של המסגד היוו חלק מחומות העיר, ובחלקו הצפון-מזרחי של המתחם שכן "הקישלה", בית המאסר של העיר, שהיה לימים לתחנת המשטרה ביפו.
המבנה.
מבני המסגד מסודרים סביב שלוש חצרות פנימיות - שתיים מהן גדולות והשלישית קטנה יותר. החצר המרכזית שוכנת בצידו המערבי של המבנה, והיא מובילה לאולם התפילה הגדול הנושא שתי כיפות.
הצריח המשושה של המסגד ניצב סמוך לחצר זו, בפינה הדרום-מערבית של המתחם, ובו שתי מרפסות.
המבנה עוטר בעמודי שיש וגרניט שהובאו מקיסריה, עתלית, סידנא עלי ומאשקלון, ושולבו בהם כותרות בשימוש משני. הכניסה אל המסגד היא בצידו הדרומי ומעליה קבועה כתובת המציינת את השנה 1227 להג'רה (1812).
אל מתחם המסגד מובילים שערים נוספים, האחד פונה לכיוון מערב ולעבר בית הסראייה הישן, והאחר אל כיכר השעון. שער זה מכונה "שער השליטים" ודרכו נכנסו למסגד אנשי השלטון שהגיעו מכיוון בית הסראיה החדשה שבכיכר השעון. השער קבוע בתוך קשת שבראשה רוזטה ביזנטית. חלקה התחתון של הרוזטה נחתך בשל חוסר מקום. בקשת החיצונית של השער שולבו אלמנטים עות'מאניים ומעליה אנטבלטורה הנושאת את סמל האימפריה - סהר וכוכב.
סביל סולימאן.
בקיר הדרומי של המסגד קבוע "סביל סולימאן" שצורתו כשל קשת גדולה המשלבת אבני שיש לבנות וגרניט ורודה. הסביל מעוטר בקשתות, בעמודים ובכותרות וכן בכתובות ובטורה של הסולטאן העות'מאני. הסביל נבנה בשנת 1809 והוצמד אל קיר המסגד משזה הוקם. הוא קרוי על שמו של סולימאן פאשה, שליט עכו ומפקדו של אבו נבוט, אשר הקים אותו.
ראס עטייה
ראס עטייה (בשמו המלא: ח'ירבת ראס עטיה; בערבית: خربة رأس عطيّه) הוא כפר פלסטיני בנפת קלקיליה, דרומית לקלקיליה ולחבלה, מערבית לאלפי מנשה ומזרחית למתן. פירוש שם הכפר בערבית הוא 'פסגת המתנה'.
לפי נתוני הרשות הפלסטינית התגוררו בכפר 1,895 תושבים בשנת 2016.
היסטוריה.
על-פי סקירה היסטורית מאת עבד אל-עזיז אמין עראר, הקימו את הכפר שלוש חמולות שיצאו מכפר ת'ולת': מראעבה, שוואהנה ועראר בתחילת המאה ה-19.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ-"כפר על ראש גבעה בו אספקת המים מגיעה מבורות מים".
בעקבות מלחמת העצמאות ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עבר הכפר משליטה בריטית לירדנית. במסגרת ההסכם סופחו ב-20 במאי 1949 יישובי אזור "המשולש", ה"הקו הירוק" נמתח לאורך גבלו המערבי של הכפר והוא נותק מהיישובים הסמוכים טייבה, טירה, קלנסווה שעברו לשליטה ישראלית.
בשנת 1952 הותקף הכפר בפעולת תגמול.
בשנת 1961 נמנו בראס עטייה 224 תושבים.
לאחר 1967.
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.
בספטמבר 1983, הוקמה ההתנחלות אלפי מנשה מצפון לכפר. בשנות התשעים של המאה ה-20 הוקמו היישובים מתן ונירית כ 500 מטר בצמוד לקו הירוק ממערב לכפר.
לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B אך 80% מהקרקעות החקלאיות של הכפר סווגו כשטח C.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נבנתה באזור הכפר גדר ההפרדה. על מנת לכלול את היישוב אלפי מנשה בצידה הישראלי של הגדר, הגדר מכתרת את ראס עטייה ואת חבלה מכל עבריהן, למעט שני מעברים: בצפון מנהרה מתחת לכביש 55 המחברת את חבלה עם קלקיליה, ומדרום כביש לכיוון כפרים ועיירות אחרים באזור, כסניריא, כפר ת'ולת ועזון. בגדר שממזרח לכפר הוקם מחסום צה"ל, "מחסום ראס-עטייה", הפועל 12 שעות ביממה, ומשמש את תושבי הכפר שלהם אדמות חקלאיות שנותרו מחוץ לגדר, וכן את תושבי הכפר ראס א-טירה, שנותר אף הוא במובלעת אלפי מנשה שבצד הישראלי של הגדר. תוואי הגדר באזור שונה בעבר בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ. עתירה נוספת שהגישו תושבי האזור נגד התוואי החדש נדחתה.
כלכלה.
רוב התושבים מתפרנסים מחקלאות או מעבודה בישראל, ומיעוטם עובדים במוסדות הרשות הפלסטינית.
שומר (מקצוע)
שוֹמר או מאבטח הוא אדם שעוסק באבטחה לרבות אבטחה אזרחית, ותפקידו למנוע גישתם של אנשים לא מורשים לשטח מסוים, כדי להבטיח את ביטחונם של אנשים ורכוש הנמצאים בשטח זה.
מי שמופקד על שמירתו של אדם מסוים, בכל מקום שבו הוא נמצא, מכונה שומר ראש.
שמירת חפצים היא הפקדה של חפצים בידי אדם שמתחייב לא לאפשר גישת אנשים לא מורשים אליהם. בישראל מוסדרת שמירה זו באמצעות חוק השומרים.
בישראל.
בישראל למודת הפיגועים נעשה שימוש נרחב בשומרים, בפרט בתקופות של מתח ביטחוני, כגון תקופת האינתיפאדה השנייה. שומרים מוצבים בכניסה למוסדות לימוד, לבית חולים, לחנויות, למרתפי חניה, למוסדות ציבור, לבנייני משרדים ועוד.
אופי התפקיד התחיל לכלול עיון בתכולת התיקים והמזוודות שנושאים אנשים המגיעים למקומות הומי אדם לאחר אוקטובר 1967, לאחר שתושבת ירושלים הניחה מטען בקולנוע ציון שהתגלה בעוד מועד.
רבים מהשומרים מועסקים באמצעות חברות שמירה, המציבות את השומרים אצל מזמיני השירות מהן. פעולתן של חברות אלה מוסדרת בחוק חוקרים פרטיים ושירותי שמירה, המחייב קבלת רישיון להקמת חברה כזו. במתן הרישיון עוסקת ועדה הפועלת במסגרת משרד המשפטים. תנאי העסקתם של שומרים המועסקים בדרך זו מוסדרים בצווי הרחבה, ובחוק אשר קבע כי בדרך כלל שומר זכאי לעבוד מתוך עמדה ולקבל גישה למים וחשמל. פיקוח מוגבר על הציות לצווים אלה, לחוק הנ"ל, וליתר דיני העבודה החלים על השומרים, המחייב לא רק את קבלן השמירה אלא גם את מזמין השירות, נקבע בחוק להגברת האכיפה של דיני העבודה.
כדי לעבוד כשומר חמוש יש לקבל רישיון מהמשרד לביטחון הפנים.
תרגילי סדר חמושים
משה בן זאב
משה בן זאב (12 באוגוסט 1911 – 25 ביוני 1995) היה משפטן ושופט מחוזי, שכיהן כיועץ המשפטי לממשלה בין השנים 1963–1968.
קורות חייו.
שנים מוקדמות.
נולד לזאב וולף ושרה בודנקין למשפחה בת ארבעה ילדים בלוניניץ שבפולין (כיום בבלארוס). למד משפטים בווילנה. הוא היה חבר בתנועות השומר הצעיר והחלוץ הצעיר ועם תום לימודיו בשנת 1935 עלה לארץ ישראל. בשנת 1938 הוא קיבל תעודת עורך דין זר ובשנת 1940 קיבל רישיון קבוע והחל לעבוד כעורך דין בחיפה. במקביל לעבודתו היה פעיל באגודת עורכי הדין היהודיים בחיפה. במלחמת העצמאות שירת בדרגת רב-סרן כתובע צבאי ולאחר מכן כשופט צבאי. לאחר המלחמה המשיך לעבוד כעורך דין במשרד משותף עם זלמן יהודאי. במקביל לעבודתו הוא היה פעיל ציבור ובין השאר כיהן בוועד תיאטרון חיפה ויו"ר ועדת הבחירות בחיפה. בנובמבר 1956 הוא נפצע קל בתאונת דרכים. באפריל 1958 מונה לשופט בית המשפט המחוזי חיפה, בה שמע בעיקר תביעות נזיקין, אך גם משפטים פליליים. בין השאר ישב בהרכב שדן את עליזה פאנו למאסר עולם על רצח פולה אליעז. בשנת 1963 מונה ליועץ משפטי לממשלה ולצורך כך לקח חופשה מתפקידו כשופט ללא שהתפטר, על מנת שיוכל לשוב לכהונתו כשופט, במקרה שיעזוב את משרת היועץ המשפטי.
יועץ משפטי לממשלה.
במהלך כהונתו כיועץ המשפטי לממשלה התמודד עם מספר פרשיות. ב-1964 שלח לו דוד בן-גוריון את כל הידוע לו לגבי "העסק הביש" (פרשת לבון), בתקווה שבן זאב יחליט להקים ועדת חקירה משפטית שתחקור את האירועים ותצביע על פנחס לבון כעל האחראי ל"פרשה", ולא על בנימין גיבלי ואמ"ן. בן-גוריון ביקש לבחון, אם "ועדת השבעה" חקרה את הפרשה כראוי ולא הייתה מוטה פוליטית. בן זאב המליץ על הקמת ועדת חקירה, אבל כזו שתבחן את "העסק הביש" עצמו ולא את פעילות "ועדת השבעה". לוי אשכול, שהחליף את בן-גוריון בראשות הממשלה, דחה את ההמלצה.
פרשה אחרת שעסק בה במהלך כהונתו הייתה שחיתות כביכול בה היה מעורב השופט אליעזר מלחי; השעייתו של הלה ומשפטו. בן זאב דרש בשם הממשלה (ומשרד המשפטים) לאסור על העלאת המחזה "זעקת השתיקה" שכתב יגאל לב, בטענה כי עלילת המחזה עוברת על הסוביודיצה. הוא ייצג את הממשלה מול בית הדין הגבוה לצדק בין היתר לגבי ניסיונה לאסור על איסר הראל לפרסם את ספרו "הבית ברחוב גריבלדי"; ועתירה שהגישה תנועת אל ארד.
לאחר פרישתו.
לאחר שפרש ממשרת היועץ המשפטי לממשלה, פתח משרד עורכי דין פרטי עם אריה קמר. ב-1980 עמד בראש ועדת בן זאב, שחקרה מקרים של התנכלויות לעובדי מדינה שחשפו שחיתות במקום עבודתם. עמד גם בראש ועדת חקירה לאסון טביעת ה"מצדה".