אנטיגן נוסף הרלוונטי להערכת החולים הוא האנטיגן HBeAg, בעיקר לצורך מדידת האינפקטיביות היחסית. מדידת אנטיגן זה נעשית בעיקר בשלבים הכרוניים של המחלה כדרך לבצע מעקב.
מדידת רמות DNA של הנגיף מתבצעת בעזרת אמצעים מתקדמים והיא בדיקה רגישה וכמותית יחסית. משתמשים בבדיקה זו אצל אנשים החולים בהפטיטיס B כרונית והמקבלים תרופות אנטי-ויראליות כדרך למעקב אחר רפליקציה של הנגיף; מאחר שקיימת קורלציה בין רמות הרפליקציה של הנגיף (הבאה לידי ביטוי בעליה ברמות DNA בדם) ורמות הנזק לכבד לרבות הופעה של שחמת הכבד או קרצינומה של הכבד.
ריפוי: ריפוי מלא מן המחלה בא לידי ביטוי, בין היתר, במדידת רמות נוגדנים בדם לחלבון המעטפת וחלבון הליבה, anti-HBc ו-anti-HBs, ללא הופעת אנטיגנים של הנגיף בדם.
הידבקות בהפטיטיס D: יכולה להתרחש תוך כדי או לאחר הידבקות בווירוס הפטיטיס B. כדי לאבחן הידבקות יש למצוא בסרום רמות נוגדנים להפטיטיס D.
טיפול.
טיפול בהפטיטיס אקוטית.
ברוב מקרי ההידבקות בווירוס הפטיטיס B, המחלה מתפתחת באופן חריף אולם שיעורי הריפוי ממנה עומדים על כ-99% בקרב אנשים שמצב בריאותם היה תקין טרום המחלה. לכן, טיפול תרופתי אינו נדרש מאחר שהמחלה חולפת מעצמה. עם זאת, במקרים נדירים בהם מתפתחת מחלה חריפה מאוד, ניתן לתת טיפול ב-nucleoside analogue.
טיפול בהפטיטיס כרונית.
הסיכוי להתפתחות מחלה כרונית תלוי בגיל ההידבקות. תינוקות עלולים לפתח מחלה כרונית בכ-90% מן המקרים, בעוד אנשים בוגרים ובריאים נמצאים בסיכון של 1% בלבד לפתח מחלה כרונית. הפרוגנוזה תלויה במספר גורמים: גורם אחד הוא שיעור הנזק לכבד כפי שבא לידי ביטוי במאפיינים היסטולוגיים - נזק בינוני עד קשה מקושר עם שיעורי הישרדות של 55% למשך 5 השנים הבאות, בעוד שנזק קל מקושר עם 97% סיכויי הישרדות. גורם נוסף המקושר לפרוגנוזה הוא רמת הרפליקציה של הנגיף כפי שהיא מתבטאת ברמות DNA של הנגיף בדם כמו גם רמות האנטיגן HBeAg. אנטיגן המלמד על תהליך פעיל של רפליקציה ומכאן נזק גדול יותר לרקמת הכבד.
תרופות לטיפול בהפטיטיס כרונית.
הטיפול בהפטיטיס B כרונית מיועד לצורך הפחתת רמות הרפליקציה של הנגיף, היות שרמות אלו מקושרות לנזק לרקמת הכבד. ישנן מספר תרופות מאושרות לטיפול במחלה כרונית של הפטיטיס B, להלן:
המלצות לטיפול תרופתי.
האגודה האמריקאית לחקר מחלות הכבד (American Association for the Study of Liver Diseases או בראשי תיבות AASLD), קבעה המלצות באשר לטיפול בחולים כרוניים כמו גם האגודה האירופאית, EASL. מרבית ההמלצות דומות וקיים קונצנזוס לגבי מרבית הנושאים החשובים בטיפול בחולים עם הפטיטיס B כרונית. אלו הן עיקרי ההמלצות:
הטיפולים המותווים לקו ראשון הם פג-אינטרפרון (PEG IFN, אשר החליף את האינטרפרון), אנטקביר (אשר החליף את הלמיבודין), וטנפוביר (אשר החליף את האדפוביר). לכל אחד מהטיפולים הללו יתרונות וחסרונות. פג-אינטרפרון משיג מחד תוצאות טובות יותר בתוך שנה, אולם מנגד, להזרקות שאינן נוחות וכן לבעיה בסבילות של התרופה. תרופות בבליעה כמו נוקלאוזיד אנלוגים מקושרות ביצירת עמידות גבוהה יותר, אך מאידך דם מדכאות רמות DNA באופן משמעותי יותר מאשר אינטרפרון. נכון ל-2012, אין הנחיות לגבי התרופה הראשונה שתשמש בטיפול וחלק מהרופאים מתחילים שימוש בפג-אינטרפרון בעוד אחרים מתחילים טיפול במתן תרופות דרך הפה, כגון טנפוביר או אנטקביר.
חיסון.
חיסון פעיל להפטיטיס B קיים מ-1982. עד שנה זו, החיסון היה חיסון פסיבי וכלל נוגדנים לווירוס, ויעילותו במניעת ההידבקות הייתה מוטלת בספק. נכון ל-2012 קיימים שני סוגי חיסון אקטיביים לווירוס. חיסונים אלו הם רקומביננטיים (מיוצרים בתהליך של הנדסה גנטית) ומכילים את החלקיק HBsAg המביא ליצירת תגובת החיסון של הגוף. בישראל, החיסון נכלל בשגרת החיסונים וניתן עם הלידה, בגיל חודש ובגיל 6 חודשים. במהלך הגיוס לצבא (בקו"ם) ניתנת מנת דחף נוספת.
החיסון מומלץ עבור אוכלוסיות בסיכון: חולי דיאליזה, עובדים במערכת הבריאות החשופים לדם, מזריקי סמים, בעת של ריבוי פרטנרים לקיום יחסי מין, מטיילים לארצות אנדמיות ועוד. ניתן לתת את החיסון גם לנשים בהריון. אם אדם לא קיבל חיסון נגד הנגיף אולם נחשף אליו, ניתן חיסון פרופילקטי לאחר החשיפה (postexposure) המשלב הן מתן נוגדנים והן מתן החיסון הפעיל עצמו. לתינוקות שנולדו לאימהות נשאיות יש לתת את הנוגדנים האמורים מיד לאחר הלידה ולאחר מכן לתת את שלוש מנות החיסון כמקובל.
מידת ההגנה שמעניק החיסון אינה ידועה אולם ידוע כי 60% עד 80% מן המחוסנים נשארים עם רמות הגנה מספקות למשך 10 שנים ממועד החיסון, כאשר גם לאחר מכן יש הגנה מסוימת מפני הדבקה כרונית במחלה.
הפטיטיס C
הפטיטיס C (באנגלית: Hepatitis C) היא מחלת כבד הנגרמת על ידי וירוס ההפטיטיס C, ממשפחת הפלאוויווירידה. מחלה זו שייכת לקבוצת מחלות הקרויה דלקת כבד נגיפית הנגרמת על ידי מספר וירוסים. הדבקה בווירוס הפטיטיס C התרחשה בעבר בעיקר דרך מנות דם נגועות, אולם לאחר קיום מבחנים סרולוגיים מתקדמים הסיכוי להידבק על ידי מנת דם נגועה הוא נמוך מאוד ועומד, נכון ל-2012, על 1 מתוך למעלה משני מיליון מנות דם. בנוסף להדבקה על ידי עירוי דם, ניתן להידבק באופן מילעורי (דרך העור), למשל על ידי הזרקת סמים, או חשיפה תעסוקתית או רפואית לדם (לדוגמה, חולי דיאליזה, או הידבקות של אנשי צוות רפואי שאז הסיכון עומד על 3% להידבקות על ידי מחט נגועה). ברוב המדינות, שכיחות הזיהום נעה בין 1% עד 2% מהאוכלוסייה, אולם קיימות מדינות עם שכיחות גבוהה בהרבה, כך למשל במצרים בה קיימת שכיחות הגבוהה מ-20% בערים מסוימות. וירוס זה אחראי ל-40% ממחלות הכבד הכרוניות והוא מהווה את האינדיקציה העיקרית לצורך בהשתלת כבד, היות שבמרבית המקרים הדבקה בווירוס מביאה להיווצרות מחלה כרונית של הכבד ("הפטיטיס כרונית"). בשנת 2020 הוענק פרס נובל על חקר הנגיף.
וירוס הפטיטיס C.
וירוס ההפטיטיס C הוא וירוס RNA, ממשפחת הפלאוויווירידה. וירוס זה מקודד ל-10 חלבונים ויראליים שונים. חלבונים אלו כוללים את חלבון הליבה, שני חלבוני מעטפת הקרויים E1 ו-E2, חלבון ממברנלי הנקרא p7 וחלבונים מבניים שונים. הווירוס עצמו לא עובר אינטגרציה לתוך הגנום של המאכסן, אולם הוא בעל זמן רפליקציה מהיר יחסית (formula_1 ויריונים ליום). הסיבה לכך שעדיין אין חיסון מפני וירוס זה נעוצה בעובדה שריבוי המוטציות בו מביאות לקושי בתגובה החיסונית כנגדו. גם כאשר נוצרים נוגדנים, הם לטווח קצר.
הפיזור של הווירוס בעולם קשור, בין השאר, במספר גנוטיפים של הווירוס המשתנים בהתאם לאזורים שונים בעולם וכן באופן התגובה לטיפול תרופתי. גנוטיפ 1 של הווירוס הוא הנפוץ ביותר בעולם, בעוד ששכיחותם של גנוטיפ 2 ו-3 נמוכה יותר. גנוטיפ 4 עיקרי בעיקר במצרים, גנוטיפ 5 קיים בדרום אפריקה, וגנוטיפ 6 בהונג קונג.
הבדיקות האימוניות הקיימות מזהות נוגדנים לחלבוני הליבה, וכן לאזורים NS3 ו-NS5 בנגיף עצמו במהלך זיהום אקוטי. האינדיקטור הרגיש ביותר להדבקה בנגיף הוא הנוכחות של RNA הנגיף. איתור RNA זה נעשה באמצעות שיטות מולקולריות (PCR למשל) ובתוך ימים מההדבקה, הרבה לפני הופעת הנוגדנים לנגיף, כאשר לאחר מכן תהיה עליה באמינוטרסנפראזות בכבד (עליה ב-ALT) ולאחר מכן עליה בנוגדנים לנגיף. עם זאת, אצל חולים במחלה כרונית לעיתים לא ניתן לאתר נוכחות של RNA.
פתוגנזה.
התהליך בו מובילה ההידבקות בווירוס ההפטיטיס C לפגיעה בכבד קשורה הן לפעילות של תאי T והן לפעילות אנטי-ויראלית של ציטוקינים נגד תאי כבד הנגועים בנגיף. גורמים נוספים במערכת החיסון תורמים לבלימת התפשטות הנגיף, כגון מערכת החיסון הראשונית ותאים מסוג natural killer.
מבחינה פתולוגית, ניתן להבחין בהסננה של כל אונת הכבד בתאים מונונוקלאריים, בעיקר לימפוציטים קטנים, אולם גם תאי פלסמה ואאוזינופילים. מלבד הסננה זו, ניתן לצפות בנמק של תאי כבד, התרבות של תאי קופר (Kupffer cells), ורמות שונות של עימדון דרכי המרה.
בהפטיטיס C, ניתן לראות יחסית רמות דלקת נמוכות של תאי הכבד, אם כי קיימת עליה משמעותית באקטיבציה של תאים המצפים את סינוסי הכבד וכן אגרגציות של לימפוציטים ונוכחות של שומן.
תסמינים קליניים.
התסמינים הקליניים הנפוצים כוללים ירידה בתיאבון, הקאות, ובחילות המגיעות עם שינוי בחוש הטעם והריח, עייפות, חולשה, כאבי מפרקים ושרירים, כאבי ראש ולוע, פוטופוביה, שיעול ונזלת, ולאחר מכן הופעת הצהבת. שלב הצהבת מאופיין בהיעלמות מרבית הסימפטומים הקודמים, אולם לעיתים נצפית ירידה במשקל גם במהלך שלב זה. הכבד הופך להיות מוגדל ורגיש ולרוב יש כאבים ברביע הימני העליון שבבטן יחד עם תחושת חוסר נוחות. ממצאים נוספים שיכולים להיות כוללים חסימת דרכי מרה, הגדלה של הטחול או של בלוטות לימפה צוואריות.
בשלב ההחלמה, התסמינים עצמם נעלמים, אולם התנרמלות של הבדיקות עלולה להימשך עד 3-4 חודשים.
אבחנה.
אצל חולים עם הפטיטיס C, עליה חולפת ברמות אנזימי הכבד (אמינו-טרנספרזות) היא נפוצה.