אחד מבעלי כתבי העת - הרסטורטור של החוק (El Restaurador de la ley, משיב עטרת החוק ליושנה) - הועמד לדין, אנקרנסיון הפיצה ידיעות מפוברקות ברחבי העיר שגרמו למחאה ולהתגודדות של רבים מחוץ לעיר, ולעזרתם בא אחד הגנרלים שהטיל מצור על העיר וגרם לבלקרסה להתפטר מתפקידו כמושל.
במקום בלקרסה התמנה הגנרל חואן חוסה ויאמונטה (Juan José Viamonte), אך הפרות הסדר של תומכי רוסאס -בני מעמד הביניים והמעמדות הנמוכים - שהתארגנו בחברה העממית הרסטורטורית (Sociedad Popular Restauradora) - רק התגברו. הזרוע החמושה של החברה העממית הרסטורטורית הייתה המסורקה (La Mazorca) - קבוצה של מחרחרי מהומות שתקפה את בתי מתנגדיו של רוסאס ואף אותם אישית; אך לא באותה היקף כפי שעוד יקרה בעתיד.
מספר חודשים מאוחר יותר - בתחילת 1834 - רוסאס שב לבואנוס איירס, ויאמונטה נאלץ להתפטר, ורוסאס נבחר במקומו; אך הוא סירב בתואנות שונות, ובמקומו נבחר ידידו ויו"ר הרשות המחוקקת - מנואל ויסנטה מסה (Manuel Vicente Maza), זה שליווה אותו בימי נעוריו.
הממשל השני.
משפרץ עימות בין סלטה וטוקומן, מושל בואנוס איירס - מנואל ויסנטה מסה - שלח בעצת רוסאס את הגנרל פקונדו קירוגה בתור מתווך.
בדרך קירוגה חוסל בידי שלוחם של האחים ריינפה (Reynafé) שמשלו אז בקורדובה, ב-16 באוקטובר 1835.
בשל תחושת אי היציבות והאלימות שנוצרה בעקבות הרצח - מסה התפטר ב-7 במרץ 1835, הרשות המחוקקת בחרה ברוסאס במקומו, רוסאס התנה זאת בקבלת סמכויות בלתי מוגבלות ללא צורך לתת עליהן דין וחשבון, ודרישותיו נענו.
בטווח המיידי הרשות המחוקקת לא פוזרה ואף לא בתי המשפט, ויעבור זמן עד שהאופי הדיקטטורי של סמכויותיו יתגלה והוא יעשה בו שימוש.
הרצחו של קירוגה חיזק את מעמדו של רוסאס בתור המנהיג הבלתי מעורער של הפדרליים: קירוגה כבר לא היה בין החיים, מעמדו של אסטניסלאו לופס - מושל סנטה פה - שהיה מקורב לאחים ריינפה, נחלש יחד עם מקורביו כדוגמת חואן פליפה איבארה (Juan Felipe Ibarra) - מושל סנטיגו דל אסטרו - וחוסה פליקס אלדאו ( José Félix Aldao) - מושל מנדוסה.
מכיוון שלמדינה לא הייתה אז חוקה, מפלתו של רוסאס ב-1853 חייבה אתחקיקתה שכן הסמכויות שהחזיק בידיו בתור מושל בואנוס איירס היו נרחבות לאין שיעור מאלו של נשיא בפועל. ההיסטוריה הארגנטינאית מתייחסת אליו כאל עריץ ודיקטטור, הגם שזרמים רוויזיוניסטיים רואים בו מגן הריבונות הלאומית.
קודם שנכנס לתפקידו, הביטאון של תומכיו דרש עריכת משאל עם
שיאשרר את התמיכה הרחבה בו, וזה קרה בין 26 ו-28 באפריל 1835: 9713 תמכו, 7 התנגדו; מתוך אוכלוסייה של כ-60,000 איש שמתוכם יש לנכות את הקטינים והנשים.
רוסאס נכנס לתפקידו ב-13 באפריל 1835 לקדנציה בת 5 שנים.
בין צעדיו הראשונים היה הבאתם למשפט בבואנוס איירס של האחים ריינפה שזממו את רצח קירוגה ושל הרוצח עצמו, ולאחר משפט שנמשך שנים הם נידונו למוות. רוסאס נטל לעצמו סמכות להקים בית משפט לאומי, וכך הוא בנה את מעמדו כמנהיג לאומי למרות שמשל רק על הפרובינציה.
מהר מאוד הוא סילק מהשירות הציבורי ומהפיקוד בצבא את כל מי שנחשד באונטריות, ולאחר מכן חייב לכתוב סיסמאות תמיכה פדרליות בראשי המסמכים הציבוריים. מכיוון שהדגל הלאומי היה בצבעי תכלת-לבן שהיה גם צבעם של האוניטרים, הדגל של הפדרליים היה בכחול כהה - כמעט סגול.
הארגונים שתמכו בו בתקופה שקדמה לקדנציה השנייה של - החברה העממית הרסטורטורית בהנהגת אשתו אנקרנסיון והזרוע החמושה - המסורקה - המשיכו לפעול באין מפריע נגד יריביו.
לאחר שביצר את מעמדו בשלטון, כרת בריתות עם מנהיגי הפרובינציות האחרות שאיפשרו לו לשלוט על המסחר הימי ועל ענייני החוץ של הקונפדרציה.
חוק המכס (1835).
פדרו פרה (Pedro Ferré) - מושל קוריינטס - הוביל מהלך שקרא לנקיטה במדיניות כלכלה פרוטקציוניסטית - שימוש במכסי מגן על תוצרת חוץ מחד וסובסידיה לתוצרת המקומית מאידך - כדי להגן על הייצור המקומי שנפגע בגלל מדיניות הסחר החופשי.
בעקבות כך רוסאס פרסם את חוק המכס
ב-18 בדצמבר 1835 שאסר יבוא מוצרים מסוימים והטיל מכס - בשיעור של עד 50% - על אחרים; אך שמר על רמת מיסוי נמוכה של כ-5% על מוצרי השקעה מיובאים שלא ניתן היה לייצר בארגנטינה.
הוא קיווה לקנות בכך את לבם של המושלים האחרים, ואמנם צעדים אלו קידמו את הייצור בפרובינציות הפנימיות על חשבון היבוא שפחת.
בהמשך, לנוכח הסגר הימי הצרפתי, רוסאס יפחית מעט את שיעורי המכס, אך לא לרמתם ההתחלתית.
פראגוואי שהסחורות הגיעו אליה דרך נהר הפרנה בהיעדר מוצא לים, סירבה להצטרף לצעדיו של רוסאס, ומכיוון שהוא חשש שסחורה זולה תוברח משם לארגנטינה דרך קוריינטס, הוא הטיל מכס גם על סחורה מקוריינטס.
רוסאס ניהל מדיניות כלכלית שמרנית: לא הדפיס כסף ולא הכניס את בואנוס איירס לחובות, אך גם לא פרע את החובות מתקופת שלטונו של ריוודוויה ומלחמת ארגנטינה–ברזיל.
ריוודוויה הקים את הבנק הלאומי בשיתוף עם סוחרים אנגלים, אולם השטרות שהוא הנפיק איבדו במהירות את ערכם בשל הדפסה שלוחת רסן. רוסאס סגר אותו והקים במקומו את הבנק של הפרובינציה של בואנוס איירס (כיום - אחד הבנקים המסחריים החשובים בארגנטינה).
השטרות שהנפיקה בואנוס איירס היו בשימוש בכל רחבי הארץ, והחליפו את השימוש בכסף בוליביאני שהיה מקובל עד אז.
הסדר והמשמעת שהוא דגל בהם התבטאו גם בדוחות מפורטים על ההכנסות וההוצאות של הפרובינציה שהתפרסמו תדיר, כולל במקרים בהם הפקיע את רכושם של מתנגדיו אותם חיסל, רך הקפיד לשלוח להוריהם דוחות מפורטים של מה שהוחרם.
מדיניות החוץ.
רוסאס, למרות שהיה "רק" מושל בואנוס איירס, היה ממונה עקב כך על יחסי החוץ של הקונפדרציה הארגנטינאית.
בצפון התנהלה מלחמה בין ארגנטינה לקונפדרציה של פרו ובוליביה בין אוגוסט 1837 ויוני 1838 על רקע ניסיונות לפלוש לחוחוי וסלטה בתמיכתם של גורמים אוניטריים. את המלחמה ניהל פליפה הרדיה (Felipe Heredia) - מושל טוקומן - והיא מומנה על ידי בואנוס איירס.
הרדיה היה הקאודיז'ו האחרון שלא עמד בצילו של רוסאס, אולם הוא חוסל בידי אחד מקציניו לאחר תום המלחמה.
היחסים עם ברזיל היו מעורערים אך לא התדרדרו לכדי מלחמה עד לקרב קסרוס (Caseros) בו הודח רוסאס ב-1852 ושגם כוחות מברזיל נטלו בו חלק.
הבעיות עם צ'ילה היו בעיקר על רקע היותה מדינת מקלט לחלק ממתנגדיו של רוסאס, שניסו ליזום משם פעולות נגד הפדרליים.
פראגוואי הכריזה רשמית על עצמאותה ב-1842 למרות שהייתה עצמאית באופן מעשי מזה עשרות שנים, והכרזה זו כוונה בעיקר כלפי רוסאס ששאף לצרף אותה לקונפדרציה הארגנטינאית, ולשם כך חסם את התעבורה אליה דרך נהר הפרנה כדי לאלצה להיכנס למשא ומתן איתו, אך ללא הועיל. יחד עם זאת - לא היו עימותים צבאיים בין הצדדים.
באורוגוואי, הנשיא החדש מנואל אוריבה (Manuel Oribe) בשנת 1835 הצליח להשתחרר מהשפעת קודמות - פרוקטואוסו ריוורה (Fructuoso Rivera), אלא שריוורה בתמיכת אוניטריים גולים במונטווידאו - בהם לוואז'ה - שהדיח בעבר את מושל בואנוס איירס דורגו והודח בעצמו בידי רוסאס - וגורמים צבאיים מברזיל, הקים את מפלגת האדומים (el partido colorado) והצית את המלחמה הגדולה (la Guerra Grande) 1839-1851.
באמצע 1838 החל המצור על מונטווידאו של האדומים בתמיכת הצי הצרפתי. אוריבה נאלץ להתפטר באוקטובר 1838 ועבר לבואנוס איירס.
הסגר הימי הצרפתי.
הבעיות הגדולות היו עם צרפת: הצרפתים שמרו על פרופיל נמוך באזור במשך שני עשורים, עד שהמלך לואי פיליפ החליט להשיב לה את מעמדה כמעצמה, לאלץ מדינות חלשות לבצע ויתורים כלכליים, ואף להכפיפן לצרפת כמושבות או מדינות חסות. בדרום אמריקה היא שאפה להרחיב את השפעתה ואת סחר החוץ שלה. מתוך מודעות לכוחה של בריטניה, לואי פיליפ הכריז ב-1838 בפרלמנט שרק בתמיכת צי חזק ניתן יהיה לפתוח שווקים חדשים למוצרים הצרפתיים.
מכיוון שארגנטינה לא הייתה עדיין מאורגנת מבחינה חוקתית ושקועה במאבקים פנימיים, הצרפתים סברו שיוכלו להשיג בקלות ויתורים מסחריים.
בנובמבר 1837, סגן הקונסול הצרפתי העביר לשר החוץ פליפה ארנה (Felipe Arana) דרישה לשחרור שני אזרחים צרפתיים שנחשדו בריגול לטובת בוליביה ובהברחות, הסכם מסחרי בתנאים דומים לאלו שבריטניה נהנתה מהם, ושחרור אזרחי צרפת מחובת השירות הצבאי (אז היה מדובר בשניים בלבד..).
ארנה דחה את התביעות, ומספר חודשים לאחר מכן, במרץ 1838, הצי הצרפתי הטיל סגר על נמל בואנוס איירס ועל השיט בנהרות של הליטורל (האורוגוואי והפרנה), תוך שהוא מציע לפרובינציות של הליטורל לצאת נגד רוסאס בתמורה להסרת הסגר נגדן.
באוקטובר 1838 כח צרפתי כבש את האי מרטין גרסיה (Martín García) השולט על שפך נהר אורוגוואי לריו דה לה פלאטה, לכד את מגיניו ושחרר אותם בבואנוס איירס בצירוף מכתב הערכה לעמידתם האמיצה נוכח כח גדול בהרבה משלהם ומצויד טוב יותר.
הסגר השפיע על כלכלת הפרובינציה במונעו אפשרות לייצא, ופגע במגדלי הבקר ובסוחרים שרבים מהם החלו לתמוך באופוזיציה.
רק לגבי הנושא של שחרור אזרחי צרפת מחובת השירות הצבאי, רוסאס השתהה במשך כשנתיים בטרם השיב. ההתנגדות שלו לא הייתה עקרונית, אלא שהוא ציפה להתייחסות מכובדת כאל מדינה ריבונית, ורק כשצרפת שלחה שר בכיר הוא ניאות לחתום על הסכם כשווים מול שווים, ושם לסגר קץ באוקטובר 1840.
הדור של 1837.
ב-1837 קמה קבוצה של אינטלקטואלים צעירים שדגלה באידיאלים של הרומנטיקה האירופאית ודמוקרטיה ליברלית, והזדהתה עם המורשת משנותיה הראשונות של ארגנטינה.