ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932 הביא להתפלגות פיקוד הצבא היפני לשתי סיעות: סיעת ה-"קודו-הא" ("סיעת הדרך הקיסרית") וסיעת ה-"טוסיי-הא" ("סיעת הפיקוח"). סיעת "קודו הא" הייתה הקיצונית מבין השניים, ולא שללה שימוש בטרור למען הגשמת מטרותיה. ב-26 בפברואר 1936 פרץ ניסיון הפיכה נוסף שנודע בשם מרד הנפל. במהלך ההפיכה, פרצו המורדים לבתיהם של אישים מרכזיים באליטה השלטונית ורצחו אותם. בין הנרצחים היו שר האוצר טקהאשי קורקיו, וראש ממשלת יפן לשעבר סאיטו מקוטו. המורדים פרצו גם לביתו של ראש הממשלה אוקדה קייסוקה, אך לא הצליחו למצוא את חדרו. הם ניסו להשתלט על הארמון הקיסרי אך נכשלו בשל התנגדות חיילי המשמר הקיסרי. המורדים דרשו את התפטרות הממשלה והציעו במקומה ממשלה בראשותו של הגנרל מזאקי. הם קיוו לקבל את תמיכתו של הקיסר הירוהיטו אך התבדו. הירוהיטו זעם על המורדים על שרצחו את יועציו הקרובים וכן הטילו מצור על ארמונו. הוא צוטט אומר כי . התנגדותו של הירוהיטו סתמה את הגולל על ניסיון ההפיכה. המורדים נשפטו והפעם קיבלו עונשים חמורים - 19 איש הוצאו להורג ו-70 איש קיבלו עונשי מאסר. תקרית זו הביאה לקיצם של ניסיונות הפיכה על ידי גורמי צבא לאומנים. עם זאת, ניסיונות ההפיכה גרמו להנהגה היפנית להגדיל את כוחו של הצבא ואת המשאבים שהושקעו בחיזוקו על מנת לפייס גורמים קיצוניים בתוכו ובכך למנוע ניסיונות הפיכה עתידיים. בשנים שלאחר מכן, המשיך כוחו של הצבא לגדול ומעורבותו בעיצוב מדיניות החוץ והפנים של המדינה גברה.
רבים ממפקדי הצבא והאליטות ביפן האמינו באידאולוגיה מיליטנטית, גזענית ואימפריאליסטית, כהמשך לעבר "הסמוראי" של יפן. מפקדים אלה היו אהודים מאוד בציבור היפני עקב הצלחות הצבא הקיסרי היפני, כך שמדיניותם לא נתקלה בהתנגדות ציבורית ופוליטית. כחלק מאידאולוגיה זו, החלו גורמים בתוך הצבא הקיסרי היפני לפעול למען מימוש תוכנית אסטרטגית להשתלטות על חלקים נרחבים במזרח אסיה ובאגן האוקיינוס השקט. ב-18 בספטמבר 1931 יזמו מספר קצינים מיליטריסטיים בצבא קוואנטונג את תקרית מוקדן, ששימשה כעילה לפלישה יפנית לשטח מנצ'וריה, והובילה בסופו של דבר לכיבושה מידי כוחות הרפובליקה הסינית. קיימת מחלוקת היסטורית סביב השאלה, האם הפלישה היפנית למנצ'וריה הייתה יוזמה מקומית של קצינים בצבא קוואנטונג, בניגוד לדעת הפיקוד העליון של הצבא וההנהגה היפנית, או שהם פעלו בהסכמה שבשתיקה, או באישור סמוי, של האחרונים, אולם אין מחלוקת לגבי התוצאות של תקרית מוקדן. לאחר השלמת כיבוש מנצ'וריה הקימו היפנים בשטחה את מנצ'וקו, מדינת-בובות יפנית שבראשה עמד פויי, הקיסר האחרון של שושלת צ'ינג. השיקול הטקטי לכיבוש מנצ'וריה התבסס על המחשבה שהיא תוכל להוות בסיס למתקפה נגד הרפובליקה הסינית וברית המועצות ולבניית אימפריה יפנית במזרח אסיה. יפן חיפשה בעלת ברית באירופה ומצאה מדינה בעלת אידאולוגיה ושאיפות דומות. ב-1936 חתמו יפן וגרמניה הנאצית על הסכם נגד ברית המועצות - הסכם אנטי-קומינטרן. היה זה הסכם סיוע הדדי והגנה משותפת במקרה שאחת מהמדינות תותקף.
מלחמת סין–יפן השנייה.
השנאה בין העם היפני והעם הסיני, חוסר התגובה מצד מדינות המערב לפלישה למנצ'וריה, חוסר מחויבותה של יפן כלפי חבר הלאומים ובעיקר – חולשתה של הרפובליקה הסינית כתוצאה מהמאבק הממושך בין כוחות הממשלה לבין הכוחות הקומוניסטים במדינה, כל אלה עודדו את יפן לפלוש ב-1937 לרפובליקה הסינית במה שנודע כמלחמת סין–יפן השנייה. בתוך זמן קצר יחסית זכו היפנים להישגים גדולים וכבשו את בייג'ינג, טיינג'ין ונאנג'ינג עם זאת, מתחילת 1939 החל הצבא הקיסרי היפני, לראשונה, לספוג מפלות משמעותיות בקרבות מול הסינים. בנוסף לכך, החל מ-1940 נתקלו היפנים בקשיים הולכים וגוברים בשליטה על השטחים הנרחבים שכבשו. הם ניסו לפתור את בעיית השליטה על ידי שימוש באסטרטגיה של יצירת ממשלי–בובות, אלא שממשלים אלו לא נהנו משיתוף פעולה של העם, והיו, לפיכך, בלתי פופולריים ובלתי יעילים. מאידך, הצליחו היפנים לגייס צבא גדול של משתפי פעולה סיניים, שעזר בשמירת השקט בשטחים שכבשו. מנהיג הרפובליקה הסינית, צ'יאנג קאי שק, סירב בתוקף לנהל משא ומתן עם היפנים אלא אם ייסוגו לקווי 1937 שלפני פרוץ המלחמה. עובדה זו הביאה להתמשכותה של המלחמה, על אף רצונם של היפנים לשמור את כוחותיהם לעימות אפשרי מול ברית המועצות וארצות הברית.
מלחמת סין–יפן השנייה הביאה להידרדרות ביחסיה הדיפלומטיים של יפן עם מרבית מעצמות המערב. בתחילת המלחמה, נרתעו מרבית המעצמות ממתן עזרה לרפובליקה הסינית, מכיוון שהעריכו שהיא תפסיד במלחמה בסופו של דבר. המעצמות לא רצו להתעמת עם היפנים, וחששו שכל תמיכה שיתנו לרפובליקה הסינית תדרדר את יחסיהם עם יפן, שלגלגה על צבאה של הרפובליקה הסינית ודיברה על כיבוש המדינה בתוך שלושה חודשים. עם זאת, החל מדצמבר 1937, בעקבות טבח ננקינג וההתקפה היפנית על ספינת המשמר האמריקנית "פאנאי" על הנהר יאנגצה, החלה דעת הקהל במערב לפנות באופן בולט נגד יפן. בנוסף, מעצמות המערב החלו לחשוש מהמשך התפשטותה הטריטוריאלית של יפן באסיה. כתוצאה מכך, החלו ארצות הברית, בריטניה וצרפת לספק אמצעי לחימה לרפובליקה הסינית. בנוסף, מנעה אוסטרליה מחברה ממשלתית יפנית מלהשתלט על מכרות הברזל באוסטרליה, וב-1938 אף החרימה יצוא של עפרות ברזל מאוסטרליה ליפן. יפן השיבה במהלך מלחמתי בהודו-סין, ופלשה להודו-סין הצרפתית (כיום וייטנאם) ב-1940. לאחר הפלישה, היא הטילה הסגר אפקטיבי על יבוא אמצעי לחימה, נפט וחומרי אספקה אחרים לסין, שעד אותה עת הועברו מבעלות הברית לסין (בהיקף של כ-10,000 טונות מדי חודש) באמצעות הרכבת הסינו-וייטנאמית מהייפונג ליואן.
בסוף 1941 החזיקה יפן במרבית אזורי החוף של הרפובליקה הסינית, ממנצ'וריה שבצפון ועד וייטנאם בדרום, וחלק ניכר מאוכלוסיית סין חי תחת כיבוש יפני. הסינים אימצו אסטרטגיה של שחיקה והתשה נגד יפן, תוך הימנעות מניהול קרבות גדולים בשדה הפתוח, והתמקדו בעיקר בפעולות גרילה, שהסבו אבדות כבדות לכוחות היפנים. המערכה נכנסה למצב של קיפאון יחסי, כשאף אחד מהצדדים לא היה מספיק חזק להשיג הכרעה צבאית ברורה.
המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט והידרדרות מצבה של יפן במלחמה.
ב-1 בספטמבר 1939 תקפה גרמניה הנאצית את פולין. בתגובה הכריזו בריטניה וצרפת מלחמה על גרמניה הנאצית, ובכך פרצה מלחמת העולם השנייה. בתוך פחות משנה מפרוץ המלחמה כבשה גרמניה הנאצית את צרפת ואת רוב מדינות אירופה האחרות. במקביל לאירועים באירופה, פרצו, בשנים 1938–1939, שורת עימותים צבאיים מוגבלים בצפון מזרח אסיה בין האימפריה היפנית (שהייתה בברית צבאית עם גרמניה הנאצית), לבין ברית המועצות, כתוצאה מסכסוכים טריטוריאליים סביב מיקום הגבול ביניהן. ההנהגה הסובייטית חששה שעימות צבאי עם גרמניה הנאצית הוא בלתי נמנע, והייתה מעוניינת להבטיח את גבולה המזרחי כדי למנוע את הצורך לנהל מלחמה בשתי חזיתות. ההנהגה היפנית מצידה רצתה להבטיח את גבולה הצפוני בעקבות הסתבכות צבאה במלחמת סין–יפן השנייה, והידרדרות יחסיה עם ארצות הברית כתוצאה מפלישתה לסין. שותפות האינטרסים הזמנית בין שני הצדדים הובילה לחתימת הסכם נייטרליות הדדי בין האימפריה היפנית לברית המועצות ב-13 באפריל 1941. במסגרת ההסכם התחייבו שני הצדדים לקיים יחסי שלום וידידות ביניהם, ולשמור על נייטרליות במקרה של מלחמה בין אחד מהם לבין צד שלישי. ההסכם הוגבל לתקופה של חמש שנים, והוסכם שאם אף צד לא יבקש לבטל אותו שנה לפני מועד פקיעתו, הוא יוארך אוטומטית בחמש שנים נוספות.
במקביל לכך, המשיכה ארצות הברית, בהנהגתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, לשמור על מדיניות בדלנית, ועל אף הכיבושים הנרחבים של גרמניה הנאצית באירופה, ושל האימפריה היפנית באסיה, סירבה להצטרף למלחמה באופן פעיל. אף על פי כן, באמצע 1941, בתגובה להמשך תוקפנותה של יפן במזרח אסיה, החליטה ארצות הברית לממן, באופן לא רשמי, קבוצה של מתנדבים אמריקאים שכללה יחידות של מטוסי תקיפה, טייסים וטכנאים, שנלחמו לצד סין. הקבוצה קיבלה את הכינוי "הנמרים המעופפים". בנוסף, הטילו ארצות הברית ובריטניה אמברגו על יפן, ומנעו העברת נפט ועפרות מתכת אליה, מה שהקשה על יפן להמשיך בפעולות מלחמתיות רחבות נגד סין במהלך 1941. בתגובה לעיצומים שהוטלו עליה, תקפה האימפריה היפנית במפתיע את הבסיס הימי של ארצות הברית בפרל הארבור שבהוואי ב-7 בדצמבר 1941, ופתחה במסע כיבושים בדרום מזרח אסיה. ב-8 בדצמבר, יום לאחר המתקפה היפנית, הכריזה ארצות הברית מלחמה על האימפריה היפנית. ב-11 בדצמבר, שלושה ימים לאחר מכן, בצעד שהפתיע רבים, הכריזה גרמניה הנאצית מלחמה על ארצות הברית. באותו היום, בתגובה להכרזה המלחמת הגרמנית, הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה הנאצית ובכך הצטרפה למלחמת העולם השנייה באופן מלא לצדן של בעלות הברית.