הפרקים תיארו את מעללי צוות "כוח תפוח", ההופכים לגיבורי-על על ידי שתיית משקאות או אכילת מאכלים העשויים מתפוחי עץ (בדומה לאסטריקס או פופאי המלח). סמלם של צוות תפוח הוא תפוח עץ, והוא מופיע על בטנם. כל חבר בצוות תפוח נושא על גבו תרמיל המכיל אספקת תפוחים. בפרסומות, בכל פעם כאשר הם נקלעים לצרה ונזקקים באופן מיידי לכוחות-על, הם מכריזים "זה זמן התפוח", ובעקבות כך הם מואכלים באופן אוטומטי בתפוחי-עץ אשר נורים מתוך התרמיל דרך צינורות אל פיותיהם. לאחר האכילה הם מקבלים כוחות על-אנושיים אשר מאפשרים להם להביס את אויביהם המושבעים - חיפושיות ענק דמויות אנוש המכונות "הקרפושים" - ההופכים חסרי-אונים מול עוצמתם.
בסוף כל פרק פרסומת הייתה מוצגת המטרה של הפרקים השונים, כשנאמר:
בפתיח, שמופיע לפני כל סרטון בסדרה, נעשה שימוש ראשוני באנימציית תלת-מימד בצורת כדור הארץ/תפוח.
החולמות
החולמות הוא סרט תיעודי בבימויה של אפרת שלום דנון העוסק בקולנועניות חרדיות ובתהליך המורכב של יצירה קולנועית בציבור החרדי. הסרט הופק על ידי יפעת פרסטלניק עבור ערוץ 8 וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי. התסריטאי ועורך הסרט הוא גילי א. דנון. הקרנת הבכורה שלו הייתה במאי 2011 בתחרות הרשמית בפסטיבל דוקאביב. הסרט השתתף בעשרות פסטיבלים בארץ ובעולם, בין השאר גם בפסטיבל פיפה בצרפת. הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, ב-2011, ובפרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע היהודי בבוקרשט, ב-2014. והיה מועמד לפרס סרט הביכורים בתחרות הקולנוע הדוקומנטרי של פורום היוצרים הדוקומנטריים.
עלילה.
הסרט מתמקד בשתי נשים חרדיות, תקוה סטולוף, שחקנית חרדית בת 43 ובעלת סלון פאות, אם לחמישה ילדים המתגוררת בנווה יעקב בירושלים שהגשימה בגיל מאוחר את חלומה והייתה לשחקנית. השנייה היא רוחמה מנדליאל, במאית הסרט החרדי סגורים, אשת חסיד ברסלב ואם לחמישה ילדים, מתגוררת במודיעין עילית.
תקוה.
תקוה היא שחקנית חרדית שמימשה בגיל מאוחר את חלומה להיות שחקנית. לדבריה, תמיד אהבה לשחק, אבל כילדה חרדית הלומדת בבית יעקב לא היו לה הזדמנויות לממש את חלומה, עד שנרשמה לבית ספר למשחק שביט (השוכן בבית דויסדון, שכונת הבוכרים, ירושלים).
תקוה, שבעלה הוא ראש כולל, מתמודדת עם ההסתייגות הציבורית מהמקצוע הזר לציבור, "שחקנית קולנוע". בסרט היא אומרת, "...אני חושבת מה יגידו בלויה שלי. שהייתי שחקנית. זה לא מורה, מחנכת... בעלי ראש כולל. אני שואלת את עצמי אם אני עושה כבוד. .אם לי יש כבוד". אחת מהסצנות מציגה את תקוה המשוחחת עם לקוחה של סלון הפאות שלה. הלקוחה תוהה מדוע היא צריכה להיכנס למקום שמעורר קונפליקט בציבור. היא מעלה את אחת הבעיות המרכזיות של העיסוק במקצוע שנוי במחלוקת והלא מקובל: "...יש כאלה שידברו על זה. שירימו גבה". החשש הוא מפני ערעור במעמד החברתי של משפחתה כתוצאה מעסוק כזה, דבר שעלול לגרום לה לנזק, למשל: פגיעה בשידוכים של ילדיה או בקבלה למוסדות לימוד. עם כל זאת, בריאיון לערב חדש אמרה תקוה שהסביבה "קיבלה את זה בכיף" גם אם כדבר יוצא-דופן.
רוחמה.
רוחמה מנדליאל היא אישה חרדית העוסקת בהוראה, ובמאית. סרטה הראשון, "סגורים", קבל ביקורות שליליות בציבור וסיבך בחובות את יוצרותיו.
עלילת הסרט "סגורים" עוסקת בבתיה, בחורה חרדית שאמה, עטרה, היא מורה בכירה בסמינר בו היא לומדת. בתיה מתוארת בסרט כטיפוס לא שגרתי המחפש משמעויות בחיי הדת כמו שמחה והתחדשות בעבודת ה', מעבר לקיום המצוות הטכני. אמה לא מקבלת בעין יפה את ההתמרדות של ביתה נגד המוסכמות במקובלות.
יוצרות הסרט ניסו לתת לציבור מוצר שונה מהתסריט הידוע מראש של רוב הסרטים החרדים. השוני התבטא בסגנון הצילום של הסרט (צילומי תקריב), מודעות הרחוב, שבין השאר השתמשו לראשונה במילה "סרט", שימוש אליו נצרכו להיתר מיוחד, והקרנות באולמות יוקרתיים יותר. לראשונה הוקרן סרט חרדי בבית העם בירושלים. מי שהיוותה בעיה הייתה העלילה שביקרה באופן גלוי מוסכמות חרדיות.
רוחמה, מפיקת "סגורים", מודה בסרט בפני מרלין וניג, יוצרת חרדית אתה היא מתייעצת שהיא מודעת לכך שהסרט שלה הוא אחר ושונה. בסרט היא אומרת, "מה שחשוב לי זה ליצור מתוך המקום שלי כיצירה ולא מתוך מקום של מה שהקהל רוצה. אני מאמינה שיוצר אמיתי יוצר כשזה לא סתם. כשמשהו בוער לו מבפנים. אבל אולי זה מוקדם מדי". וניג מורידה אותה לקרקע המציאות: "את יוצרת מצד אחד, וחרדית מצד שני. אין לך חופש יצירה". לשיטתה, רוחמה מקדימה את המאוחר. ואכן, הסרט לא נחל הצלחה והותיר את יוצרותיו עם חובות של מאות אלפי שקלים.
שיר עבודה (פירושונים)
גרשון סיראטא
Ameinu
טראוצ'י מסטאקה
טראוצ'י מסטאקה (ביפנית: 寺内 正毅; 5 בפברואר 1852 - 3 בנובמבר 1919) היה קצין ופוליטיקאי יפני. הוא היה פילדמרשל בצבא יפן וראש הממשלה ה-18 של המדינה.
ראשית חייו.
טראוצ'י נולד בהאן צ'ושו (כיום מחוז ימאגוצ'י) למשפחת סמוראים. בצעירותו השתתף במלחמת בושין כנגד שוגונות טוקוגאווה, ולאחר מכן קיבל דרגת לוטננט בצבא יפן. במהלך מרד סצומה ב-1877, נפצע טראוצ'י בקרב ואיבד את ידו הימנית, אך הדבר לא מנע ממנו להמשיך בקריירה צבאית, ולאחר מכן אף פוליטית.
קריירה צבאית.
טראוצ'י נשלח לצרפת ב-1882, שם למד באקדמיה הצבאית ושימש נספח צבאי. לאחר שובו ליפן ב-1898 היה למפקח הכללי של החינוך הצבאי. הוא התמנה לשר הצבא ב-1901, במהלך כהונתו הראשונה של קאצורה טרו כראש ממשלת יפן. בזמן כהונתו בתפקיד שר המלחמה ניצחה יפן את האימפריה הרוסית במלחמת רוסיה–יפן, וכאות הכרה על פועלו קיבל טראוצ'י את תואר הקזוקו "דאנשאקו" (ברון). ב-1911 קיבל קידום לתואר "האקושאקו" (רוזן).
מושל קוריאה.
טראוצ'י התמנה למושל השלישי, והאחרון, של קוריאה, לאחר ההתנקשות בחייו של המושל הראשון, איטו הירובומי. במסגרת תפקידו, חתם טראוצ'י על אמנת הסיפוח של קוריאה ליפן ב-1910, שבעקבותיה הפכה קוריאה לקולוניה יפנית.
הסיפוח, וכמו כן החוקים שחוקקה הממשלה החדשה, נתקלו בהתנגדות חלקים גדולים באוכלוסייה המקומית, וטראוצ'י השתמש בכוח כדי לדכא כל תסיסה. הוא השתמש בקשרים היסטוריים בין שתי המדינות כדי להצדיק את המטרה הסופית, שהייתה הטמעתה המוחלטת של קוריאה בתרבות היפנית. אף על פי שמאמצי היפנים העלו את אחוז האוריינות במדינה והביאו לשיפור ברמת החינוך, נסבו מרבית הלימודים סביב השפה וההיסטוריה היפנית, במטרה לטפח בתושבי קוריאה נאמנות לאימפריה היפנית.
פעולות אחרות של טראוצ'י נעשו מתוך כוונות טובות, אך היו בעלות השפעות הרסניות. למשל, בקוריאה נדרשה רפורמה אגררית. שיטת בעלות האדמות הייתה מיושנת ובעלת מגרעות רבות. טראוצ'י ערך קדסטר, וחילק את הקרקעות על פי הוכחות לבעלות על האדמה. למרבית המעמד הנמוך לא היו מסמכים שהעידו על בעלותם על הקרקע, וחלקם ישבו על אדמות שאותם עיבדו באופן מסורתי, אך לא היו הבעלים הרשמיים שלהן. אף על פי שהרפורמה שיפרה את תנאי בעלי האדמות ואת מערכת המיסים, היא גרמה התמרמרות בקרב מרבית האוכלוסייה, שראתה את קרקעותיה נלקחות ממנה ונמכרות ליזמים יפנים.
קריירה פוליטית.
טראוצ'י נבחר לראשות הממשלה ב-1916, ובאותה שנה קיבל קידום לדרגת פילדמרשל. מכיוון שהוא לא סמך על פוליטיקאים אזרחיים, כללה ממשלתו אך ורק פקידים בירוקרטים. במהלך כהונתו כראש ממשלה, מילא טראוצ'י גם את תפקידי שר החוץ ושר האוצר.
טראוצ'י נקט בגישה אגרסיבית בניהול יחסי החוץ של האימפריה היפנית. הוא אישר הלוואות כספים למצביא הסיני דואן צ'ירוי בתמורה לתמיכתו בדרישות היפניות לשליטה על מחוז שאנדונג ולהרחבת שליטתם במנצ'וריה, וחתם על הסכם לאנסינג-אישיאי, שהסדיר את הבעלות על שטחים בסין עם ארצות הברית. במסגרת ההתחייבות בברית האנגלו-יפנית, הצטרפה יפן למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה, ושלחה את ספינות הצי הקיסרי היפני לאוקיינוס השקט, במטרה לכבוש את הקולוניות הגרמניות שם. לאחר המלחמה הצטרפו כוחות יפנים לכוח המשימה האמריקני בסיביר, לתמיכה בצבא הלבן כנגד הצבא האדום הבולשביקי במלחמת האזרחים ברוסיה.
טראוצ'י התפטר מתפקידו בספטמבר 1918 בעקבות מהומות האורז של 1918, שפרצו בשל האינפלציה שהתרחשה לאחר המלחמה. הוא נפטר בשנה שלאחר מכן.
גם בנו של טראוצ'י, היסאיצ'י היה פילדמרשל, ופיקד על קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית של הצבא הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה.
וויליאם פרנסיס לינץ'
פרויקט שעון החול
גורקוז דאות
גורקוז (גרכד) דאות ( באדיגית: Дауыт ГъоркIожъ) היה אחראי השומרים הצ'רקסים בחוות סג'רה (אילניה).
דאות נולד בתחומי האימפריה העות'מאנית בשנת 1874 והגיע עם הוריו לכפר כמא ב-1878. בתחילת המאה ה-20, נטלו צעירים צ'רקסים חלק בשמירה על היישובים היהודים. דאות החל כשומר בסג'רה ולימים הפך להיות האחראי לגיוס השומרים הצ'רקסים. עזר להציל את חייו של דוד גרין (לימים דוד בן-גוריון) לאחר שנפצע במתקפה על החווה.
דאות גדל והתחנך בכפר כמא, נישא לאישה והיה אב ל-7 ילדים (4 בנים ו-3 בנות), הוא נפטר בכפר כמא בשנת 1956.
יחסיו עם דוד בן-גוריון.