לצורך עבודתו הזמין האמן את הכריש מדייג אוסטרלי תמורת 6,000 יורו. האמן ביקש "משהו גדול מספיק כדי לטרוף אותך". מאחר שהכריש השתמר בצורה גרועה, החלה להתפתח עכירות בחלקים מהמעטפת שלו. בשנת 1993 הגלריה הוציאה את קרביו של הכריש ומתחה את עורו על תבנית פיברגלס. אולם הירסט טען ש"זה לא נראה מפחיד...אפשר לראות שהוא לא אמיתי. אין לו משקל". לאחר שנודע לו כי הגלריה עומדת למכור את היצירה לסטיבן א. כהן, הוא הציע להחליף את הכריש. כריש נוסף נתפס (בגיל מוערך של כ 25–30 שנה), ומדען ומשמר דגים מהמוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון) הזריק לכריש פורמלין והשרה אותו בתמיסת פורמלין בוויטרינה המקורית שלו למשך שבועיים.
הירסט הכיר בפרדוקס הפילוסופי המכונה ספינת תסאוס, בנוגע לשאלה אם מדובר באותה עבודת אמנות. הוא השיב:
תגובות.
בשנת 2004 במהלך נאום בהאקדמיה המלכותית לאמנויות, מבקר האמנות רוברט יוז השתמש ב"חוסר היתכנותו הגשמית של המוות במוחו של אדם חי" כדוגמה עיקרית לתופעה הבינלאומית של שוק האומנויות של זמנו שהפכה ל"שפל תרבותי". מבלי להזכיר את עבודת האמנות או את האמן, טען כי משיכת מכחול בצווארון תחרה בציור של ולסקס עשויה להיות רדיקלית יותר מאשר כריש "עגמומי ומתפורר במיכל שלו בצד השני של התמזה".
הירסט השיב לאדם שאמר שכל אחד היה יכול לעשות עבודת אמנות שכזו ב- "אבל לא עשית זאת, הלא כך?"
בשנת 2003, תחת הכותרת "כריש מת אינו אמנות", 'הגלריה הבינלאומית לסטאקיזם' הציגה כריש, שהוצג לראווה לראשונה כשנתיים לפני יצירתו של הירסט בחנות "ג'.די. אספקת מוצרי חשמל" של אדי סונדרס משכונת שורדיץ', ושאלה "אם הכריש של הירסט הוכר כעבודת אמנות גדולה, איך זה שהכריש של אדי שהוצג שנתיים לפניו לא הוכר ככזה? ייתכן ויש לנו כאן אמן גאוני שלא קיבל הכרה, שביצע זאת ראשון, או שכריש מת בכלל אינו אמנות?" הגלריה הציעה כי הירסט קיבל את הרעיון לעבודה שלו מחלון הראווה בחנות של אדי.
תרגום התורה המיוחס ליונתן
התרגום המיוחס ליונתן, או פסאודו-יונתן, המכונה גם תרגום ירושלמי או תרגום ארץ ישראל, הוא תרגום ארמי לתורה שמוצאו מארץ ישראל.
זמנו של התרגום קשה לקביעה. היו שזיהו בו חומר קדום המתייחס ליוחנן כהן גדול מתקופת החשמונאים, מאידך יש בו כנראה התייחסויות לעיר קונסטנטינופול ולאסלאם. אפשר שכלולים בו רבדים מזמנים קדומים, אך חוקרים (למשל אביגדור שנאן) סבורים שזמן חיבורו המאה השביעית או השמינית, והוא כנראה פרי ידו של מחבר אחד, ולא קבוצת מחברים.
עזריה מן האדומים מעיד על שני כתבי יד של התרגום, אך כיום ידוע רק כתב יד אחד שלו הנמצא בספריית המוזיאון הבריטי. התרגום נדפס לראשונה על ידי אשר פורינץ בוונציה, 1591; במאה העשרים נדפסו ארבע מהדורות מדעיות: גינזבורגר (ברלין 1903), רידר (ירושלים 1974), דיאז מאצ'ו (מדריד 1977–1980) וקלרק (הובוקן 1984).
שם התרגום.
תרגום זה כונה בפי רוב הראשונים בשם "תרגום ירושלמי". במקורות המאוחרים יותר של ימי הביניים (לראשונה בפירושו של ר' מנחם רקאנטי) הוא כונה בשם "תרגום יונתן בן עוזיאל", ואף נדפס במהדורות מקראות גדולות בשם זה, אף שידוע שיונתן בן עוזיאל כתב תרגום לספרי הנביאים בלבד - ולא לתורה. ההשערה המקובלת כיום היא שראשי התיבות ת"י התפרשו בטעות כמכוונים ל"תרגום יונתן" במקום ל"תרגום ירושלמי".
אופיו של התרגום.
תרגום זה הוא חלק מקבוצת תרגומים ארמיים לתורה המכונים "תרגומים ארץ-ישראליים", וכן "ירושלמיים", ובהם גם תרגום נאופיטי ותרגום הקטעים (המכונה בדפוסי מקראות גדולות "תרגום ירושלמי"), המתאפיינים בזיקה ליהדות ארץ ישראל במאות הראשונות לספירה, ולשונם ארמית גלילית.
אופיו של התרגום המיוחס ליונתן שונה מזה של שאר התרגומים הארץ-ישראליים; הוא נוטה להרחיב יותר את היריעה ולהביא מסורות מדרשיות, בעיקר אגדתיות אך גם הלכתיות, במהלך התרגום, מעבר לתרגום הצמוד לטקסט. לדעת אביגדור שנאן התרגום קרוב מבחינות רבות לסוגה המכונה מקרא משוכתב. חוקרים דנו ביחסו של התרגום לתרגומים הבבליים - בעיקר תרגום אונקלוס - ולתרגום הסורי למקרא, הפשיטתא, וכן למדרשי האגדה ובעיקר למדרש פרקי דרבי אליעזר, לו יש זיקה הדוקה לתרגום המתבטאת באגדות ובדרשות דומות עד כדי זהות מילולית.
תארוך.
תאריך כתיבתו של התרגום שנוי במחלוקת, וישנן כמה דעות בנושא. הדעה הפופולארית ביותר בנושא היא שהתרגום לא יכל להכתב לפני הכיבושים המוסלמים המוקדמים, כלומר בין המאה ה-7 למאה ה-8, למרות שמשולבים בו חומרים ישנים יותר. לדוגמא, אשת ישמאעל נקראת פאטימה, שם אגדי באיסלם.
ישנן גם דעות אחרות בנושא. ד"ר ליאור גוטליב גורס כי זמן כתיבתו הוא לקראת סוף המאה ה12, בעוד שיש הטוענים שמשום שהגאונים לא הכירו אותו, ורש"י לא מזכיר אותו, התרגום נכתב לאחר זמנו של רש"י, אולי בתקופת הצלבנים, כלומר בין המאה ה-11 למאה ה-13. בכל אופן, אין החיבור מאוחר מזמנו של ריקאנטי, כלומר אין הוא מאוחר מתחילת המאה ה-14, הרי שהוא מזכירו כמה וכמה פעמים בביאורו על התורה. בניתוח חדש יחסית של בברלי מורטנסן נטען כי התרגום חובר במאה ה-4 ונועד כמדריך לכהנים.
תרגום פסאודו-יונתן
פסאודו-יונתן
אולימפיאדת השחמט 2002
אולימפיאדת השחמט ה-35 אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בבלד, שבסלובניה, בין 25 באוקטובר ל-11 בנובמבר 2002.
התחרות הפתוחה.
נבחרת ישראל.
באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
הנבחרת זכתה במקום ה-9.
להלן התוצאות הקבוצתיות:
התחרות לנשים.
אולימפיאדת ה-35 לנשים התקיימה במקביל לתחרות הפתוחה.
נבחרת ישראל.
באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
הנבחרת זכתה במקום ה-13.
להלן התוצאות הקבוצתיות:
סולומון רוזנטל
סולומון רוזנטל (ברוסית: Соломон Конрадович Розенталь; 10 באוגוסט 1890, וילנה, ליטא - 18 בנובמבר 1955, מינסק, בלארוס) היה שחמטאי יהודי-בלארוסי. אלוף בלארוס לשחמט בשנים 1924 ו-1925.
סולומון רוזנטל למד רפואה באוניברסיטת היידלברג. מבקיל ללימודים הוא השתתף בתחרויות שחמט. סולומון רוזנטל חלק מקום 6–7 בתחרות המבורג 1910, הגיע למקום החמישי בתחרות קארלסרוהה 1911, הגיע למקום השלישי בתחרות מינכן 1911 (ניצח: שמעון אלאפין), חלק מקום 4–5 בתחרות סנקט פטרסבורג 1911 (ניצח: סטפן לויצקי), חלק מקום שני, אחרי ברנהרד גרגורי בתחרות וורצלאב 1912, הגיע שני בתחרות היידלברג 1913 והגיע למקום השביעי בתחרות סנקט פטרסבורג 1913 (ניצח: אלכסנדר אבנסון).
רוזנטל ניצח באליפות השחמט הראשונה של בלארוס, בשנת 1924, וחזר על ניצחונו בתחרות בשנת 1925. בשנת 1928 סיים במקום הרביעי באליפות השחמט הרביעית של בלארוס, אחרי קונסטנטין ויגודציקוב, אברהם מודל וולדיסלב סיליץ. רוזנטל חלק מקום שלישי בתחרות מוסקבה בשנת 1928 (ניצח: ניקולאי גריגורייב) והגיע למקום החמישי בתחרות אודסה 1929.
בשנת 1931 הוא עבר ללנינגרד ותוך מספר שנים הפסיק להשתתף בתחרויות. מאז הוא עסק בתחום הרפואה.
דיכאון חורף
המבורגר באנהוף
המבורגר באנהוף (בגרמנית: Hamburger Bahnhof; תחנת הרכבת המבורג) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית הנקרא "מוזיאון ההווה" (Museum für Gegenwart), הממוקם בתחנת רכבת במרכז ברלין בירת גרמניה. התחנה שימשה בעבר את קו הרכבות לעיר המבורג.
היסטוריה.
תחנת הרכבת נבנתה על פי תוכניות האדריכל פרידריך נויהאוס בין השנים 1846–1847. תחנה זו היא אחת התחנות הראשונות שנבנו בגרמניה ואחת היחידות מתקופה זו הקיימת כיום. הבניין הפסיק לשמש כתחנת רכבת בשנת 1884 כשקו הרכבות צפונה הופנה לתחנת הרכבת להרטר (Lehrter Bahnhof) שפעלה במקום בו עומדת כיום תחנת הרכבת המרכזית של ברלין.
הקמת המוזיאון.
המבנה ניזוק בצורה קשה במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר שיפוץ המבנה הוקם בו בשנת 1996 "מוזיאון ההווה לאמנות מודרנית", בו מוצגות, בין היתר, יצירות מאת אנסלם קיפר, רוי ליכטנשטיין, אנדי וורהול, ריצ'רד לונג.
מאז שנת 2004 ועד שנת 2010 יציג המוזיאון יצירות מאוסף פרידריך כריסטיאן פליק.
מוזיאון ההווה
מרסל דסאי
מרסל דסאי (בצרפתית: Marcel Desailly; נולד ב-7 בספטמבר 1968 באקרה, גאנה בשם Odenke Abbey) הוא כדורגלן עבר צרפתי. דסאי זכה עם נבחרת צרפת במונדיאל 1998 וביורו 2000.
דסאי, שנולד בגאנה, הגיע לצרפת בגיל 4, לאחר שאימו נישאה לדיפלומט צרפתי, ושמו שונה. את הקריירה המקצוענית שלו החל ב-1986 בקבוצת נאנט הצרפתית. ב-1992 עבר דסאי לאולימפיק מרסיי וזכה עימה שנה לאחר מכן בליגת האלופות. ב-1994 הוא זכה שוב בגביע, הפעם כשחקן מילאן, לאחר שכבש את שערה הרביעי של קבוצתו בניצחון 4-0 על ברצלונה במשחק הגמר, והיה לשחקן הראשון שזוכה בגביע שנתיים ברציפות עם שתי קבוצות שונות. במהלך שנותיו במילאן זכה, מלבד ליגת האלופות, גם בשתי אליפויות הסרייה א'.
בקיץ 1998 עבר דסאי לצ'לסי, שם שיחק 6 עונות, ואף מונה לקפטן הקבוצה בשנת 2000. שם גם נרקם שיתוף פעולה ייחודי בהגנה בינו לבין שותפו לנבחרת צרפת, פרנק לבף. עם צ'לסי זכה דסאי בגביע האנגלי, מגן הקהילה ובסופרקאפ האירופי. לאחר 6 עונות בצ'לסי הצטרף דסאי לקבוצת אל-ע'ראפה הקטרית, ונהיה לקפטן הקבוצה. תחת הדרכתו של המאמן הצרפתי ברונו מטסו (שאימן את נבחרת סנגל במונדיאל 2002) זכתה הקבוצה באליפות קטאר ב-2005. לאחר מכן שיחק עונה אחת במועדון ספורט קטאר, ולאחר שזו סיימה את הליגה במקום השני פרש דסאי ממשחק.