"יולנתה" (Iolanthe 1882) הייתה האופרה הראשונה שבכורתה הייתה בתיאטרון סבוי. התיאטרון, אשר צויד במערכת חיבורי חשמל מלאה, איפשר שימוש במספר רב של אפקטים מיוחדים, כמו שרביטי קסמים מנצנצים שהחזיקו זמרות מקהלת הנשים בתפקידי הפיות. האופרה לעגה לחוק האנגלי ולבית הלורדים, וגם נגעה בנושא מלחמת המינים. המבקרים חשו שעבודתו של סאליבן עלתה מדרגה; הדיילי טלגרף כתב "סאליבן ניצל את שעת הכושר שהוצעה לפניו, ואנו נוטים לראות ב"יולנתה" את עבודתו הטובה ביותר בשותפות עם גילברט". כתב העת "התיאטרון" הכריז כי "המוזיקה של "יולנתה" היא יצירתו הטובה ביותר של דוקטור סאליבן. איכות היצירה לכל אורכה אחידה ומאוזנת יותר ושומרת על סטנדרט גבוה יותר מאשר כל אחת מעבודותיו הקודמות".
"יולנתה" היא אחת מכמה יצירות של גילברט, שעלילותיהן מביאות גברים ואהבת בשר-ודם אל עולם נשי נסוך שלווה ורוגע, שהסטטוס קוו מתערער בו כתוצאה מכך. גילברט יצר כבר בעבר מספר "קומדיות פיות" בתיאטרון היימרקט בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19, בהשפעת סיפורי הפיות של ג'יימס פלנשה. הם בנויים לפי הרעיון של גילוי עצמי של דמויות בהשפעת קסם או התערבות על-טבעית.
במהלך עונת ההצגה של "יולנתה" בשנת 1883, קיבל סאליבן את התואר אביר מן המלכה ויקטוריה. פרסומו הבינלאומי אמנם הגיע מכתיבת האופרות הקומיות עם גילברט, אך התואר ניתן לסאליבן על עבודותיו בתחום המוזיקה ה"רצינית". הממסד המוזיקלי, וכן מבקרי המוזיקה, סברו שאירוע זה מן הראוי שישים קץ לקריירת האופרות הקומיות של סאליבן, משום שאין זה יאה לאביר לכתוב יצירות פחותות ברמתן מאורטוריה וגרנד אופרה. סאליבן עצמו, על אף הביטחון הכלכלי שהקנו לו האופרות הקומיות שכתב לתיאטרון סאבוי, ראה יותר ויותר את עבודתו עם גילברט כמשנית בחשיבותה, נחותה לרמתו וחוזרת על עצמה. זאת ועוד, הוא התייחס במורת רוח אל הכורח לפשט את המוזיקה על מנת שמילותיו של גילברט תשמענה בבירור. אך למרבה האירוניה, בפברואר של שנת 1883, מיד לאחר פתיחתה של "יולנתה", חתם סאליבן על חוזה לתקופה של חמש שנים עם גילברט ועם ד'וילי קארט, ובו התחייב לכתיבת אופרה קומית בהתראה של שישה חודשים.
הנסיכה איידה.
"הנסיכה איידה" (Princess Ida 1884) הייתה מהתלה פארודית על חינוך נשים ועל שוביניזם, והמשיכה את קו המלחמה בין המינים שהתווה באופרה הקודמת "יולנתה". האופרה מבוססת למעשה על פואמה של אלפרד טניסון בשם "הנסיכה: מחרוזת [שירים]". גילברט כתב פארסה בחרוזים לבנים על אותו הנושא ב-1870 אשר נקראה "הנסיכה", בעשותו שימוש בדיאלוגים של אותה פארסה באופרה "הנסיכה איידה". זוהי יצירתם היחידה של גילברט וסאליבן אשר הדיאלוגים בה כתובים כולם בחרוזים לבנים, וכמו כן האופרה היחידה בשלוש מערכות (יתר האופרות כתובות בשתי מערכות). הסופרנית ליליאן ראסל אמורה הייתה לשחק בתפקיד הראשי, אך גילברט סבר, שאינה מחויבת די הצורך לתפקיד. כאשר לא התייצבה לחזרה, ניצל את ההזדמנות ופיטר אותה מצוות האופרה.
הצלחתה הקטנה יחסית של האופרה עצרה סדרה רצופה של אופרות מצליחות מאוד מאת הצמד. גם קיץ חם במיוחד לא תרם למכירת הכרטיסים. האופרה הוצגה 246 פעמים בלונדון, והפקתה המחודשת עלתה שוב רק ב-1919. סאליבן היה מרוצה מן הלברית של האופרה, אך חודשיים אחרי שעלתה אמר לד'וילי קארט כי "בלתי אפשרי בעבורי לכתוב יצירה נוספת מן הסוג שאני וגילברט כותבים זה מכבר". כאשר הצגות האופרה הראו סימני דעיכה, נוכח קארט לדעת, שלראשונה מזה זמן רב, אין לו אופרה חדשה מן המוכן לאחר ירידת קודמתה. ב-22 במרץ 1884 הודיע ד'וילי קארט לגילברט וסאליבן כי עליהם להפיק אופרה חדשה בתוך חצי שנה, על-פי ההסכם אשר נחתם עימם. לאחר ירידתה של "הנסיכה איידה", הפיק ד'וילי קארט מחדש את האופרה "המכשף" פעם נוספת.
"טבלית הקסמים".
המיקאדו.
אופרת הסבוי המצליחה ביותר היא "המיקאדו" (The Mikado 1885) אשר שמה ללעג את הבירוקרטיה באנגליה, שמוסווית באופן קלוש על ידי מיקום העלילה ביפן. למעשה, הציע גילברט לכתוב אופרה חדשה העוסקת בטבלית קסמים שמשנה את אופי הדמויות, רעיון אשר סאליבן תיאר כ"חסר סבירות ועניין אנושיים". כמו כן הוא סבר שהעלילה תהיה דומה מדי לאחת האופרות הקודמות, "המכשף". גילברט וסאליבן הגיעו למבוי סתום, כפי שמוצג בסרט של מייק לי "טופסי טרווי". לבסוף הסכים גילברט לוותר על הרעיון של טבלית הקסמים, ולכתוב עלילה אשר לא תכלול מרכיבים על-טבעיים.
העלילה של האופרה מתמקדת בחייט פשוט, אשר מקודם לתפקיד המוציא להורג הראשי בעיירה היפנית הבדיונית טיטיפו. קו-קו, אותו חייט לשעבר, מאוהב בבת חסותו יאם-יאם. יאם-יאם מאוהבת דווקא במוזיקאי נודד, ("נגן טרומבון שני בתזמורת מצעדים"), שהוא למעשה בנו של הקיסר, ננקי-פו, שהתחזה למוזיקאי וברח מהחצר על מנת להימלט מעגביה של אשת חצר מבוגרת, קטישה. המיקאדו גוזר שההוצאות להורג בטיטיפו יתחדשו ללא דיחוי. קוקו שומע על דבר בואו הקרוב של המיקאדו לעיירה ומסיק שהביקור נועד לבדוק מקרוב אם קו-קו מבצע את הוראותיו. נכבדי העיירה טופלים על ננקי-פו את אשמת הפלרטוט (אשר דינה מוות – לגלוג על חוקים בריטיים ישנים וחסרי פרופורציה). עם הסתבכות העלילה, מבין קו-קו, החייט לשעבר, שאינו מסוגל אף לפגוע בזבוב, והוא משחרר את ננקי פו, שבינתיים הספיק להינשא בסתר ליאם-יאם, ומפברק הוכחות להוצאתו להורג. אחרי שהמיקאדו מבין מקו-קו שמי שהוצא להורג כביכול הוא למעשה בנו, הוא מחליט להוציא להורג את כל נכבדי העיירה. כדי להעביר את רוע הגזירה, מחזר קו-קו בצר לו אחרי קטישה ונישא לה. לבסוף מופיעים גם ננקי-פו ויאם-יאם, והסדר בטיטיפו שב על כנו.
הצגתה של אופרה ביפן כביכול, ובעזרת תפאורה יפנית אותנטית, התאפשרה הודות לפתיחת הסחר בין בריטניה ליפן. חפצי אומנות יפניים נעשו פופולריים באותה עת בלונדון, וכפי שתיאר זאת גילברט:
העתקת מקום ההתרחשות ליפן המרוחקת, אפשרה לגילברט לכתוב סאטירה פוליטית על המתרחש בבריטניה באותה עת באופן חופשי יותר, על ידי הסוואתם כ"יפנים". המיקאדו אף הושווה ל"מסעות גוליבר" מאת ג'ונתן סוויפט:
[פו-בה הוא האציל אשר לקח לעצמו את כל הסמכויות העירוניות, לאחר שהמחזיקים בהן התפטרו במחאה על מינויו של קו קו למוציא להורג העירוני]
גילברט השתמש לעיתים בהעתקה כזו של מקום ההתרחשות, למשל באופרות "הנסיכה איידה", "שייטי הגונדולות", ו"הדוכס הגדול", על מנת לרכך את הסאטירה המושחזת שלו נגד המוסדות בבריטניה.
הפקתה המקורית של האופרה הוצגה בתיאטרון סבוי 672 פעמים. זוהי ההרצה השנייה באורכה של תיאטרון מוזיקלי עד לאותה עת, וכן אחת מיצירות התיאטרון המוצגות ביותר בהיסטוריה. ההערכה היא, שעד סוף שנת 1885 הציגו לפחות 150 חברות תיאטרון בבריטניה ובאמריקה את האופרה. "המיקאדו" נותרה האופרה המבוצעת ביותר מיצירותיהם של גילברט וסאליבן, והיא פופולרית במיוחד כהפקה של בתי ספר ובתי תיאטרון חובבים במדינות דוברות אנגלית. האופרה תורגמה למספר שפות ומשובצים בה להיטים שמוכרים לחלק מן הציבור הרחב, ביניהם "שלוש עלמות קטנות", "קרני השמש" ו"מיה-סאמה", שגם הם זכו לחיקויים ולפארודיות אשר נוצרו בהשראתם.
רודיגור.
"רודיגור" (Ruddigore 1887), אופרה העוסקת במלודרמה הוויקטוריאנית, הצליחה פחות ממרבית שיתופי הפעולה המוקדמים בין גילברט וסאליבן, והועלתה 288 פעמים. הכותרת המקורית, Ruddygore, וכן כמה אלמנטים בעלילה, ביניהם החייאה של רוחות רפאים, נדחתה על ידי המבקרים. גילברט וסאליבן אייתו מחדש את שם האופרה, וגם ערכו קיצוצים ושינויים. האופרה בכל זאת הניבה הכנסות, ולא כל הביקורות עליה היו שליליות. ה"אילוסטרייטד לונדון ניוז" שיבח את היצירה ואת צמד יוצריה ובעיקר את סאליבן: "סר ארתור סאליבן הצליח בהחלט בהבעת רגש טהור ומצבי קומדיה". שינויים נוספים נערכו ביצירה, נוסף לכתיבת אוברטורה חדשה. רופרט ד'וילי קארט, בנו של ריצ'רד וממשיך דרכו בחברת האופרה, הפיק מחדש את האופרה אחרי מלחמת העולם הראשונה. היצירה בוצעה באופן סדיר בחברת ד'וילי קארט מאז והלאה.
כמה מן האלמנטים של עלילת "רודיגור" הופיעו כבר באופרה במערכה אחת שכתב גילברט ב-1869, "לפני עידן ועידנים", ביניהם, למשל, רוחות אשר יוצאות מתוך הפורטרטים התלויים על הקירות. כאשר הסתיימו הצגות האופרה הזו, לא הייתה באמתחתה של חברת ד'וילי קארט אופרה חדשה מאת הצמד. גילברט הציע שוב רעיון המבוסס על "טבלית קסמים", וסאליבן שב והביע את רצונו להפסיק את השותפות. בזמן שהשניים ליבנו את חילוקי הדעות האומנותיים ביניהם, ד'וילי קארט הפיק אופרות ישנות ואהובות – "אוניית הצי פינאפור", "שודדי הים מפנזאנס" ו"המיקאדו".
אנשי המשמר.
האופרה "אנשי המשמר" (The Yeomen of the Guard 1888) הייתה יצירתם היחידה של הצמד בעלת סיום "רציני" לעלילתה. היא מספרת את סיפורם של ליצן חצר וזמרת נודדת, אשר מוצאים עצמם בסבך של אינטריגות במצודת לונדון במאה ה-16. הדיאלוג הפרוזאי כתוב בסגנון שייקספירי, או בלשון אנגלית מודרנית מוקדמת. חלק מן האלמנטים של הסיפור לקוחים מתוך מחזה קודם של גילברט, "לבבות שבורים". עיתון הטיימס הלונדוני שיבח את הלברית של האופרה: "יש להודות שגילברט אכן עשה מאמץ להתעלות מעל שגרתו הרגילה והגיע לדברים איכותיים יותר".