כתוצאה מהמצב שתואר לעיל, אוכלוסיית הבדואים בנגב היא האוכלוסייה הממוקמת במקום האחרון במדרג הסוציו-אקונומי בישראל. לפי נתוני הלמ"ס, שבע עיירות הקבע הבדואיות ממוקמות בשמונת המקומות האחרונים בדירוג הסוציו-אקונומי. גם בשיעור מקבלי הבטחת הכנסה ובשיעור הבעלות על רכב פרטי מיקומן של העיירות נמוך מאוד. מידע על הכפרים הלא מוכרים לא נאסף על ידי הלמ"ס, אך משערים שהמצב שם אף יותר גרוע.
בשנת 2018 יותר מ-80% מהנשים הבדואיות האקדמאיות היו מועסקות, לעומת 10% בלבד בקרב בדואיות שאינן אקדמאיות.
אחוז האבטלה הממוצע בחברה הבדואית בשנת 2020 היה כ-12%.
מצב חברתי.
שינויים באורח החיים גרמו לא רק לירידה במצב הסוציו-אקונומי אלא גם לתופעות לוואי אחרות כמו אחוזי פשיעה גבוהים. לאחר כמה אירועי פשיעה בנגב שבהם היו מעורבים בדואים – כגון מקרים של סחר בסמים בגבול מצרים, אלימות במשפחה וקטטות בין חמולות שהסתיימו לא פעם ברצח – הקימה המשטרה באפריל 2012 יחידה חדשה למאבק בפשיעה הבדואית. היחידה הזאת מונה כ-250 שוטרים שפועלים נגד עבריינים בדואים בדרום, רובם לוחמי יס"מ וחלקם בלשים, אנשי מודיעין, חוקרים ותובעים משטרתיים. בראשה עומד קצין בדרגת ניצב משנה, והיא תפעל נגד עבירות שונות, בהן נהיגה פרועה, מעשי גנבה, אירועי אלימות ופלישה לשטחי מדינה. המשטרה הקימה תחנת משטרה בעיר רהט על מנת לתת שירות לתושבים המקומיים ולשפר את הביטחון האישי בעיר, ובשנת 2021 הקימה יחידה משולבת של מספר התמחויות, בשילוב מפעילי רחפנים, טרקטורונים ועוד, במטרה להגביר את המענה הביטחוני המותאם לאזור.
מאז שנות ה-90 מנהלים ארגוני זכויות אדם שונים בישראל, ובמיוחד האגודה לזכויות האזרח, עדאלה ורופאים לזכויות אדם – מאבק ציבורי ומשפטי לשיפור השירותים הממשלתיים הניתנים ביישובים המוכרים והלא מוכרים כאחד. בעקבות עתירות שונות שהוגשו לבג"ץ הוקמו לראשונה בתי-ספר תיכוניים בחלק מהיישובים, בתי-הספר ביישובים הלא מוכרים חוברו לראשונה לחשמל, הוקמו מרפאות ושופרו שירותים ממשלתיים נוספים.
עם זאת, עד לשנת 2007, רמת השירותים הממשלתיים והמוניציפליים ביישובי הבדואים הייתה נמוכה מאד.
ממשלת ישראל יזמה בניית אזורי תעשייה חדשים על מנת לספק אפשרויות תעסוקה נוספות למגזר. הגדול מביניהם הוא אזור תעשייה עידן הנגב ליד העיר הבדואית רהט, המתפרס על פני 2,000 דונם וחלקו הראשון כבר אוכלס במלואו. המפעל הגדול ביותר שכבר פועל בו הוא סודה סטרים והוא מעסיק כ-2,500 עובדים מהדרום. מדובר בשותפות עסקית של מועצה אזורית בני שמעון (39%), רהט (44%) ולהבים (17%).
בנוסף, ממשלת ישראל מקימה את אזור התעשייה שוקת המשותף לארבע רשויות: מיתר, מועצה אזורית בני שמעון, חורה ולקיה, בשטח כולל שגודלו 4,228 דונם. אזור התעשייה שוקת יתמחה בפעילויות תעסוקה, מסחר, תעשייה, תיירות, משרדים, ספורט ובנייני ציבור.
בשנת 2017 התקבלה החלטת ממשלה שנועדה לשפר את השירותים המוניציפליים שמקבלים התושבים ביישובים הבדואים. ההחלטה מקצה שלושה מיליארד ש"ח בטווח של חמש שנים לטובת שיפור כלל השירותים (חינוך, רווחה, בריאות, ספורט, ניקיון, תרבות ועוד).
רעיית הצאן אצל הבדואים בנגב.
החל מראשית המאה ה-20 היו הבדואים נוודים למחצה, כיוון שהם נדדו עם עדרי הצאן רק מספר חודשים בשנה, וביתר החודשים עיבדו חלקות אדמות קטנות, כלומר שילבו עבודת אדמה עם רעיית צאן וגידול מקנה. הם עשו זאת בעיקר באזור הנגב הצפוני, בשל כמות המשקעים הגדולה בו יחסית.
עדרי הבדואים כללו בעיקר עיזים, כבשים וגמלים. בעבר הם סיפקו את רוב צורכי הבדואים (בשר, חלב וצמר) ומכירתם היוותה את עיקר מקור הפרנסה שלהם בתקופה שקדמה להקמת המדינה. עם הזמן חלו שינויים בתחום עיסוק זה, שהובילו לירידה במספר רועי הצאן היוצאים למרעה. חלקם יתוארו להלן.
אחד השינויים הוא החלטה שהתקבלה בשנת 2009, הדורשת מרועי הצאן לנהל תיק במס הכנסה.
תמורות בתחום הרעייה.
ממחקר שהתקיים בנושא עלה כי המעבר ליישובי הקבע אילץ רבים מהתושבים לזנוח את מבנה האוהל המסורתי ולהקים מבני מגורים המותאמים לתנאי המגורים ביישובים אלה. מעבר זה דרש גם שינויים במקורות הפרנסה. חלק מהגברים נטשו את רעיית הגמלים ועסקו במקצועות אחרים שאינם קשורים לחיי הבדואים המסורתיים. למרות זאת, בד בבד המשיכה כל משפחה לקיים עדר קטן של עיזים, כבשים וכמה גמלים. עדרי העיזים שייכים לנשים, ובתקופת האביב הן יוצאות איתם לאזורי המרעה (רביע), שם הן מתגוררות בעִזְבֶּה (כפר מגורים זמני) כמה חודשים עד שהעשב מתייבש. חלק ממקומות הרביע נמצאים בשטחי אש או בשמורות, והעדרים נמצאים שם ללא רשות, מה שמעורר התנגדות של גורמים ממשלתיים ושל גורמי שמורות הטבע.
סוגיה נוספת שמשפיעה על ענף המרעה היא חוק חינוך חובה החל על ילדים מגיל 5 ועד גיל 16. הרעייה העונתית קלה יותר כשיש לרועה שתי נשים, האחת נמצאת בשבט עם הילדים בגיל בית ספר והשנייה במאהל העונתי. כשאין לרועה שתי נשים, הילדים מגיל 6 עד 16 נשארים אצל בני המשפחה "הגרעינית", והיא מתאחדת רק בסופי שבוע. פיצול המשפחות מצריך ביקורים במשך השבוע.
קושי נוסף שמצטרף לרשימה קשור לנושא ההולכה של העדרים בנגב. אצל רובם ההולכה נעשית רגלית ואורכת בממוצע כשלושה ימים (זמן ממושך מאוד). תדירות הנסיעות השבועיות מאתר הרעייה אל השבט משתנה בין עדר לעדר.
למרות האמור לעיל, מסקר שנערך בנושא עולה כי לרוב הבדואים יש בנים ממשיכים, ומעריכים כי על אף הקשיים והשינויים, מספר רועי הצאן לא יקטן, וימשיכו להתקיים עדרים קטנים כהשלמת הכנסה.
מדיניות הרעייה של משרד החקלאות.
עדרי הצאן של הבדואים נחשבו שנים רבות לאורחים לא רצויים בשמורות וביערות, מפני הסברה כי הם גורמים להרס של הצומח הטבעי. לאחרונה משתנה גישה זו, לאור היתרונות שיש בנוכחותם של העדרים בשטחי המרעה דוגמת מניעת שריפות בשל אכילת העשב היבש על ידי העדרים. יתרון נוסף קשור לדילול הצומח בשטח שהופך את החולות למיוצבים פחות ובכך מאפשר קיום של בעלי חיים ייחודיים לדיונות.
בשנת 2012 הוחלט במשרד החקלאות לפעול במספר מישורים על מנת לפתח את ענף זה בקרב הבדואים: חלוקה של מאות אלפי שקלים לאלה שרועים את עדריהם במרחבים הפתוחים. סך התקציב שהוקצה לטובת העניין על ידי משרד החקלאות ופיתוח הכפר עומד על כחצי מיליון שקל והוגשו כ-140 בקשות של רועי צאן בדואים לקבל את כספי המענק בהתאם לגודל העדר, סוגו ותקופת הרעייה, הקצאת שטחי מרעה ביערות קק"ל וסיוע שלהם בשטחים אלו. כמו כן, הוקם ארגון שמטרתו לאגד את הרועים הבדואים ולייצר עבורם נציגות בהתאחדות חקלאי ישראל לשם קידום מטרותיהם, התמקצעות ופיתוח הענף לפי צורכיהם ומאפייניהם.
מנגד, עם התקדמות התוכניות הממשלתיות ליישוב הבדואים בנגב נוספו פקחים מטעם המנהלת ליישוב הבדואים ורשות מקרקעי ישראל. המדיניות בשטח היא מניעה של תוספת בנייה על ידי קנסות וצווי הריסה.
ההשלכות החברתיות של השינויים באורח החיים המסורתי.
אובדן אורח החיים של הרועים הנוודים גרם לאובדן חלק גדול מהפעילות המסורתית. סיפורים, אגדות ופתגמים שנהגו לספר במקומות ובמצבים מסוימים, הפכו לבלתי רלוונטיים ולא נמסרו עוד לדור הצעיר. מגורי הקבע והזמינות של חומרים חליפיים הובילו לסיום מסורת העברת הידע בנוגע לבחירת מיקום האוהל וחדילה מאריגת אוהלים משער עזים, מרקמה ומשאר מלאכות מסורתיות. בעבר היו מעבירים את המיומנויות הללו לדור הצעיר יותר בעזרת צפייה ממושכת והתנסות, אך במאה ה-21 הן נחשבות מיותרות והחלו להישכח. ניתן לראות זאת בביקורי תיירים, כאשר אנשי הדור הצעיר מעידים על עצמם שלא עסקו במלאכות הללו שנים ארוכות.
הקטיעה של העברת מסורת הרועים גרמה לכך שנושאי זכר המלאכות, המסורות והסיפורים, דור ההורים והדור של שנות ה-1980 שגדלו והתבגרו כרועים נוודים, החלו לחוש שהידע שבידיהם חסר ערך, והם נאלצו להתאים את עצמם למציאות החדשה. מציאות זו ניתבה חלק מהגברים הבדואים למקורות פרנסה של מתן שירותים ברמה נמוכה, ובכך לתחתית המדרג החברתי בחברה הישראלית.
חינוך.
בשנת הלימודים תשע"ז (2016–2017) למדו במערכת החינוך 95,352 תלמידים בדואים, ובהם 19,000 בגני הילדים וכ-76,000 בבתי הספר היסודיים. בכיתות גן בחינוך הבדואי בנגב לומדים בממוצע 31.6 תלמידים בכיתה, כארבעה תלמידים יותר מהממוצע הכללי במערכת החינוך. על פי משרד החינוך יש מחסור של 1,200 כיתות לימוד וכיתות גן ביישובים הבדואים. בבחינות המיצ"ב ניתן לראות פער של כ-38 נקודות בין הישגי הבנות להישגי הבנים לטובת הבנות. הפער גדל עם העלייה בגיל.
בשנת הלימודים תשע"ו (2015–2016) היה שיעור הזכאים לתעודת בגרות בקרב בני 17 באוכלוסיית הבדואים בנגב 32.7% לעומת 68.5% בקרב שנתון זה באוכלוסייה הכללית (ללא בדואים וחרדים).
עיור ומודרניזציה.
רבים מהבדואים שחיו בנגב ברחו או גורשו במהלך מלחמת העצמאות או לאחריה לירדן או למצרים והפכו לפליטים לא נפקדים. הבדואים שנותרו במדינת ישראל רוכזו תחת ממשל צבאי באזור שכונה הסייג. השטח השתרע על פני 1,500 קמ"ר בין דימונה, ערד, קיבוץ שובל ובאר שבע. השבטים שהיו בשלטון הממשל הצבאי קיבלו טיפול ממסדי מזערי. המדינה חוקקה חוקים מיוחדים (חוק תפיסת מקרקעין - 1950, חוק רכישת מקרקעין, אישור פעולות ופיצויים-1953), שאפשרו לה לקבוע את בעלותה על רוב קרקעות הבדואים ובתוכן קרקעות שישבו קודם לכן באזור הסייג.