השינוי התקבל מיד בארצות הקתוליות (בעיקר בארצות דרום אירופה: איטליה, צרפת, ספרד, פורטוגל ועוד). בארצות הפרוטסטנטיות התקבל השינוי רק ב-1700 (סקנדינביה, צפון גרמניה), ב-1752 (ממלכת בריטניה הגדולה ומושבותיה ברחבי העולם), או ב-1753 (שוודיה, לאחר ניסיון הנפל של הלוח השוודי). ביוון, שדתה נצרות יוונית-אורתודוקסית, הונהג ב-1924 לוח הדומה מאוד ללוח הגרגוריאני, ועד שנת 2800 יהיו שני הלוחות מתואמים לחלוטין (למעט מועד חג הפסחא שנקבע על-פי נוסחה מורכבת). ברוסיה ובארצות אורתודוקסיות אחרות אומץ הלוח הגרגוריאני רק ב-1918 ורק לצרכים אזרחיים. לצורכי דת ופולחן משמש עד היום בארצות אלה הלוח היוליאני הישן.
כשבוחנים לוחות זמנים היסטוריים יש לקחת בחשבון את המעבר ללוח הגרגוריאני. יש לברר מראש את המועד שבו עברו המדינה או המחוז הנדונים ללוח הגרגוריאני. כשמשווים אירועים בין מדינה שבה נהג הלוח הגרגוריאני לבין מדינה שבה נהג הלוח היוליאני יש לזכור את הכללים הבאים:
מהפכת אוקטובר.
המהפכה הבולשביקית ברוסיה, שבה הודח הצאר הרוסי והונהג משטר קומוניסטי, פרצה ב-7 בנובמבר 1917 לפי הלוח הגרגוריאני. באותם ימים עדיין השתמשו ברוסיה בלוח היוליאני (שהוא הלוח המקובל על הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית), ולפיכך צוין תאריך המהפכה כ-25 באוקטובר לפי הלוח היוליאני. המשטר הקומוניסטי הנהיג ברוסיה את הלוח הגרגוריאני, וקבע את יום המהפכה ל-7 בנובמבר. אף על פי כן, הציבור ברוסיה ומחוצה לה המשיך לכנות את המהפכה הבולשביקית "מהפכת אוקטובר".
היום הראשון בשנה.
תיקון נוסף שהוכנס בלוח הגרגוריאני הוא הקביעה כי היום הראשון בשנה הוא 1 בינואר. ראשיתו של נוהג זה באימפריה הרומית, אך הכנסייה הקתולית ניסתה לבטלו, כדי להימנע מהחגיגות הפגניות שהיו אופייניות לו. ציון ראש השנה ב-1 בינואר הוסיף להיות נוהג עממי, ועם הנהגת הלוח הגרגוריאני ויתרה הכנסייה וקיבלה אותו. עד אז היו ראשי שנה רשמיים שונים במדינות שונות, ולפעמים אף נהגו לציין את מספרי שתי השנים - החולפת והחדשה - בתקופות החפיפה, כדי למנוע בלבול. שנת 1622 הייתה הראשונה שבה החלה השנה באופן רשמי ומלא ב־1 בינואר בארצות הקתוליות. ביתר הארצות הנוצריות התקבל 1 בינואר כראש השנה הרשמי עם קבלת הלוח הגרגוריאני.
כיום נהוג בקהילות הנוצריות לשלב את חגיגות השנה החדשה בהמשכן של חגיגות חג המולד, אולם הנוהג לציין את ראש השנה האזרחי בהילולה, נוהג שמקורו באמונה קדומה שזוהי שעת מעבר, ועל כן מותר לעשות בה דברים שאסורים בשעות אחרות, עדיין קיים ונפוץ בלוח הגרגוריאני.
שנה מעוברת.
שנה מעוברת בלוח הגרגוריאני היא שנה שבה חודש פברואר הוא בן 29 יום במקום 28, ולפיכך יש בה 366 ימים. בלוח היוליאני מעברים אחת מכל ארבע שנים, כך שאורך השנה הממוצע הוא 365.25 ימים. כיוון שבפועל אורכה הממוצע של שנת-השמש ("שנה טרופית" בלשון האסטרונומים) הוא קצר מכך במקצת (365.242189 ימים), הוחלט לבטל חלק מהשנים המעוברות באופן הבא:
לכן, לדוגמה, 2004 הייתה שנה מעוברת. גם 2000 הייתה מעוברת (מתחלקת ב־400). 1900 לא הייתה מעוברת.
תוצאת הכללים האלה היא אורך שנה ממוצע של 365.2425 ימים, כאשר השבר 0.2425 נובע מכך שבמחזור של 400 שנה יש 97 שנים מעוברות, כלומר תוספת של 97 ימים (97/400 = 0.2425). הגם שמספר זה אינו מדויק לחלוטין, ההבדל בין אורך השנה הטרופית הממוצע (365.242189 יום) לאורך השנה הגרגוריאנית (365.2425 יום) הוא זניח. השפעת ההפרש לא תורגש למשך עשרות דורות, כיוון שהפער מצטבר ליום אחד רק כעבור 3,215 שנה. לשם השוואה, בלוח השנה היוליאני מצטברת שגיאה של יום שלם אחת ל-128 שנים.
הצעות לשיפורים בלוח הגרגוריאני.
קיימות שתי הצעות לשיפור דיוקו של הלוח הגרגוריאני, כלומר להקטנת הפער בין אורך השנה הגרגוריאנית לבין אורך השנה הטרופית הממוצעת.
הצעתו של ג'ון הרשל.
האסטרונום ג'ון הרשל הציע תיקון שלפיו שנים שמספרן מתחלק ב-4,000 ללא שארית לא יהיו מעוברות. יישום הכלל הזה יביא לקביעת 969 שנים מעוברות במחזור של 4,000 שנה, לעומת 970 שנים מעוברות בלוח הגרגוריאני כיום. אורך השנה הממוצע לפי התיקון של הרשל הוא 365.24225 יום, ולפיכך הפער לעומת השנה הטרופית אינו עולה על יום אחד בכל 16,393 שנים. כיוון שהכלל אינו אמור להיות מיושם עד שנת 4000, הצעתו לא עלתה לדיון רציני.
הכנסייה היוונית האורתודוקסית.
בשנת 1924 החליפה הכנסייה היוונית-אורתודוקסית את הלוח היוליאני הישן בלוח מיוחד משלה, דומה מאוד ללוח הגרגוריאני. הוא כלל תיקון חד־פעמי שהשווה בינו לבין הלוח הגרגוריאני, ותיקון קבוע לקביעת השנים המעוברות, אולם השנים המעוברות נקבעו בו לפי מחזור של 900 שנה, ולא של 400 שנה. בלוח היווני-אורתודוקסי, שנים שמספרן מתחלק ב-100 אינן מעוברות אלא אם מספרן מתחלק ב־900 עם שארית של 200 או 600. המשמעות היא שהשנים 1900, 2100, 2200, 2300, 2500, 2600, 2700, 2800 אינן מעוברות, ואילו השנים 2000, 2400, ו-2900 - מעוברות.
מבחינה מעשית, שנת 2800, שהיא שנה מעוברת בלוח הגרגוריאני, אמורה להיות שנה רגילה בלוח היווני-אורתודוקסי, ואילו שנת 2900, שאינה מעוברת בלוח הגרגוריאני, אמורה להיות מעוברת בלוח היווני-אורתודוקסי. הלוחות צפויים להיות מתואמים לחלוטין עד מרץ 2800, אז ייווצר פער של יום אחד, שיתבטל במרץ 2900. בין השנים 2800 ו־5200 הלוחות יהיו מתואמים או בפער של יום אחד לחלופין. משנת 5200 והלאה, הלוחות לא יהיו עוד מתואמים כלל.
אורך השנה הממוצע בלוח השנה של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית הוא 365.24222 יום. הפער בינו לבין הלוח הגרגוריאני הוא יום אחד בכל 3,600 שנה והפער בינו לבין אורך השנה הטרופית הממוצעת בימינו אינו עולה על יום אחד בכל 32,258 שנים. אף על-פי שהכנסייה היוונית שינתה את לוח השנה, היא עדיין קובעת את מועד חג הפסחא והחגים הקשורים בו לפי טבלאות שמתבססות על הלוח היוליאני. כתוצאה מכך, חג המולד נחגג ביוון במקביל למועדו בכנסיות הקתוליות והפרוטסטנטיות, ולעומת זאת חג הפסחא נחגג במקביל לנצרות האורתודוקסית. לצרכים אזרחיים משתמשים ביוון בלוח הגרגוריאני.
חודשי השנה בלוח הגרגוריאני.
חודשי השנה בלוח הגרגוריאני זהים לאלה שבלוח היוליאני.
אלהים
יחידות מידה למסה
ארוס
אֶרוֹס (ביוונית: Έρως -מקובל לחשוב לגביו שאין הוא אלא אל התשוקה במיתולוגיה היוונית. במיתולוגיה הרומית הוא נקרא קופידון (בלטינית: Cupīdō - או Amor). ככזה, באמנות הוא מיוצג כילד או כעלם צעיר ובעל כנפיים, המתהלך בין שושנים והמצויד בקשת ובחיצים, אשר פגיעתם מציתה תשוקה מינית.
יחד עם זאת, רקעו לוטה בערפל והומרוס אינו מאזכר אותו ביצירותיו כאל או כגיבור. כמו כן, לא ברור מהו מקומו של ארוס במיתולוגיה היוונית: הוא אמנם מוצג כשייך לפמלייתה של אפרודיטה. אבל בעת, הוא גם זה שארגן את כאוס, בזמן הבריאה.
אם לא די בכך, הרי על רקע משנתו של אפלטון, בתיאוריה הפרוידיינית 'ארוס' הוא מושג המתייחס למכלול הדחפים לשימור החיים – העומדים בניגוד לדחפי המוות (תנטוס).
ארוס במקורות היווניים.
ארוס בשירה היוונית.
בשירת הומרוס, אין המונח ארוס מציין אל; אלא מושג זה מציין את החשק הגופני החזק, שמתעורר בפאריס אל הלנה, בזאוס כלפי הרה, או במחזריה של פנלופה אליה, וכדומה.
יתר על כן, בשירה הלירית, ארוס תופס מקום של אל אכזר, המתעלל בקורבנותיו או משחק ברגשותיהם של בני אדם.
לעומת זאת, בשירה ההלניסטית, ארוס מצטייר ככוח משעשע ומשתובב; שממיט אסונות על המתנגדים לו ונענש לעיתים על מעשיו. בשירה זו, הוא מתואר כילד מכונף, המצויד באשפת חיצי אהבה.
ארוס על פי המיתולוגיה.
על פי התיאוגוניה מאת הסיודוס, ארוס נולד לארבוס ולניקס (אלי הלילה והעלטה). תפקידו הוא לסדר את היקום, ולהשליט סדר בכאוס; יחד עם גאיה, טרטרוס, ניקס, וארבוס. כך גם מתואר במחזה הציפורים. כלומר הסיודוס רואה בו כאחד מהכוחות הקוסמים הראשוניים, המאפשרים לחיים להתפתח.
הולדתו של ארוס לוטה בערפל, וקיימות מספר סברות לגביה. יש האומרים שהוא בנה של האלה איליטיה; ואילו אחרים טוענים, שהוא נולד לאיריס ולזפירוס. לעיתים ארוס נחשב לבנה של אפרודיטה (אלת האהבה); אשר כנראה נולדה כשהיא כבר הייתה בהיריון מארוס ומאחיו הימרוס. על פי מקור אחר אפרודיטה התעברה במשתה שנערך לכבוד הולדתה.
כשם שלא ידוע בוודאות מי הייתה אימו של ארוס - כן אביו אינו ידוע. ייתכן והוא היה זאוס (מלך האלים), ארס (אל המלחמה), הרמס (שליח האלים) או זפירוס (אל הרוח). כמו כן קיימת סברה שארוס הוא פרי של רומן בין אפרודיטה לבין אל הים פוסידון.
ארוס מתואר במיתולוגיה היוונית כתינוק או ילד שמנמן ומכונף, הנושא קשת ואשפת חיצים. על פי המיתולוגיה, רגש האהבה מתעורר בכל אדם שנפגע מחיציו של ארוס.
ארוס כחלק מה"ארוטס".
לארוס שני אחים: אנטרוס והימרוס הדומים לו חיצונית וכמוהו הם נראים כתינוקות מכונפים. ארוס מסמל את התשוקה והפריון; אנטרוס -את האהבה ההדדית; ; ואילו הימרוס -את החשק. שלישיית התינוקות המכונפים נקראת ארוטס; והם מלווים בפוטוס -'הגעגוע'. הם מלווים את אלת האהבה אפרודיטה בכל אשר היא הולכת, ומסמלים את התשוקה המינית.
על פי האודיסיאה של הומרוס, ארוס היה בודד ורצה חבר למשחקים. לכן ילדה אימו אפרודיטה את אנטרוס ("אהבת הצד השני") ללוותו. סיפור לידת אנטרוס הוא אלגוריה עם מוסר השכל, המלמדת שאהבה זקוקה לצד שני כדי לפרוח ולשגשג.
המיתוס של ארוס ופסיכה.