נשיאותו של ג'ונסון הותירה חותם עמוק על המדינה, בדמותם של מדיקר, תוכניות נגד עוני, הגנה על הסביבה, מימון לחינוך ותוכניות ממשלתיות אחרות. חוקי זכויות האזרח שהעביר זכו לשבחים על הסרת המחסומים לקראת שוויון גזעי. היסטוריונים רבים מדרגים אותו כנשיא טוב. הבנתו את הקונגרס אפשרה לו להעביר חקיקה רבה. הוא הסתייע ברוב הגדול של מפלגתו בקונגרס ובציבור שהיה מוכן לקבל תוכניות ממשלתיות, אולם הקואליציה השמרנית של הדמוקרטים הדרומיים והרפובליקנים התנגדה לו, וחסמה כמה מתוכניותיו. בנוסף, כמה מתוכניותיו בוטלו. מדיניותו בווייטנאם נחשבת לכישלון, ובנוסף פוגעת במוניטין שלו. בנוסף, קואליציית הניו דיל התפרקה בתקופת ג'ונסון. לאחר עזיבתו את התפקיד, ניצחו הרפובליקנים בחמש מתוך שש מערכות בחירות, ורונלד רייגן ביטל תוכניות רבות שלו, אם כי השאיר חלק מהן על כנן.
ג'ונסון היה עובד ברצף 18–20 שעות. נחשב לאחד ממנהיגי הרוב החזקים ביותר בסנאט. הכיר כל סנאטור באופן אישי וידע כיצד לתמרן אותם.
ג'ונסון אהב להציג את המאפיינים הטקסניים שלו בציבור, ולבש כובעי בוקרים. שירות הפארקים הלאומי ממשיך להפעיל את החווה שלו.
ג'ונסון היה נוצרי אדוק, והתייחס לנושאי חוץ ופנים, כמו גם לנושאים גזעיים וחברתיים, מבחינה מוסרית.
וודרו וילסון
תומאס וודרו וילסון (באנגלית: Thomas Woodrow Wilson; 28 בדצמבר 1856 – 3 בפברואר 1924) היה נשיאה ה-28 של ארצות הברית, בשנים 1913–1921 מטעם המפלגה הדמוקרטית. קודם לכן היה פרופסור במוסדות רבים ונשיאה של אוניברסיטת פרינסטון, בין השנים 1902 ל-1910. בבחירות של 1910, נבחר להיות מושל ניו ג'רזי, המושל ה-34 של המדינה, בין 1911 ל-1913.
וילסון התמודד לנשיאות ארצות הברית ב-1912, וזכה בזכות פילוג ב, מה שאפשר לו להשיג מעט יותר מארבעים אחוזים בקרב הבוחרים ולזכות לרוב גדול בחבר האלקטורים. הוא היה הנשיא הדרומי הראשון מאז אנדרו ג'ונסון ב-1865, וחבר בתנועה הפרוגרסיבית בארצות הברית. בתקופתו, הרוב של המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים ובסנאט אפשר לו להעביר רפורמות פרוגרסיביות רבות.
בתקופתו כנשיא, החזיר וילסון את מסורת נאום מצב האומה, שננטשה מאז 1801. הוא העביר חוקים פרוגרסיביים שקדמו לניו דיל, ביניהם חוק הפדרל ריזרב, חוק ועדת המסחר הפדרלית, חוק נגד מונופולים, וחוק הלוואות לחקלאים. הוא נכנס לתפקידו כחודש לאחר שעבר התיקון ה-16 לחוקת ארצות הברית (תיקון שאיפשר בפועל לארצות הברית לגבות מס הכנסה), וכנשיא כינס מושב מיוחד של הקונגרס, שהעביר חוק שהוריד מכסים והנהיג במקומם מס הכנסה. בעזרת חוק שהנהיג יום עבודה בן שמונה שעות לפועלי הרכבת, מנע שביתה ומשבר כלכלי. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, שמר על נייטרליות, בעוד שהיה תקיף בתגובתו למלחמת האזרחים במקסיקו.
בכהונתו השנייה כנשיא, התמודד וילסון מול מושל ניו יורק לשעבר, צ'ארלס אוונס יוז, בבחירות של 1916. הוא ניצח בפער דחוק, והפך לנשיא הדמוקרטי הראשון מאז אנדרו ג'קסון שנבחר לתקופת כהונה שנייה ברציפות.
כהונתו השנייה חפפה למלחמת העולם הראשונה ולמעורבות האמריקנית בה. באפריל 1917, לאחר שגרמניה החלה במלחמת צוללות בלתי מוגבלת ושלחה את מברק צימרמן, ביקש וילסון מהקונגרס אישור לצאת למלחמה כדי להפוך את העולם ל"בטוח עבור הדמוקרטיה". ארצות הברית ביצעה פעולות צבאיות לצד מדינות ההסכמה, בלי ברית רשמית. וילסון התמקד בעניינים כספיים ודיפלומטיים במלחמה, והותיר את האסטרטגיה הצבאית לגנרלים. הוא הלווה מיליארדי דולרים לבריטניה, צרפת ובעלות ברית אחרות למען המלחמה. בעזרת חוק שירות מ-1917, הצליח וילסון לשלוח 10,000 חיילים לצרפת בכל יום עד קיץ 1918. בתוך המדינה, הוא העלה את מס ההכנסה, ולווה מיליארדי דולרים מהציבור בעזרת הליברטי בונדס. הוא הקים ועדה תעשייתית לזמן המלחמה, קידם שיתוף פעולה עם איגודי עובדים, הנהיג רגולציה על חקלאות והפקת מזון, והעניק למזכיר האוצר שלו, ויליאם גיבס מקאדו, שליטה ישירה על מערכת הרכבות של המדינה.
בנאום מצב האומה שלו ב-1915, ביקש וילסון מהקונגרס להעביר את חוק הריגול וחוק ההמרדה, ואלה אכן עברו ב-1917 וב-1918 בהתאמה, ומנעו פעילות נגד הגיוס. מחלקת המשפטים שלו, בהנהגת אלכסנדר מיטשל פאלמר, גירשה אזרחים בעלי אזרחות זרה שנחשדו בשיתוף פעולה עם הקומוניסטים במהלך "פשיטות פאלמר", בין 1919 ל-1920. הוא תמך במתן זכויות הצבעה נרחבות, וב-1918 תמך בתיקון ה-19 לחוקה, שהעניק זכות הצבעה לנשים בכל רחבי ארצות הברית, למרות התנגדות הדרום.
וילסון מינה לתפקידים בכירים בממשלו דרומיים שהאמינו בהפרדה גזעית. הוא העניק לראשי המחלקות שליטה גדולה יותר בניהולן. בתחילת 1918, הציג את עקרונות השלום שלו, ארבע עשרה הנקודות, וב-1919, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה ב-11 בנובמבר 1918, נסע לפריז, כשהוא מקדם את יצירת חבר הלאומים, והשתתף בניסוח חוזה ורסאי, אף על פי שהתנגד לנוסח הסופי שלו, שהחמיר עם גרמניה. לאחר חזרתו מאירופה, הוא ערך מסע ברחבי ארצות הברית לטובת ההסכמים, ולקה בשבץ. הרפובליקנים בסנאט התנגדו להסכם והובילו לדחייתו. בגלל השבץ חלה ירידה בתפקודו, כוחו והשפעתו פחתו עם נכותו. וילסון רצה להיבחר לכהונה שלישית, וניסה להוביל לכך שהוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1920 לא תצליח לבחור מועמד חלופי, אולם הוועידה דחתה את ניסיונו להיבחר מחדש.
כפרסביטריאני מובהק, הוסיף וילסון מוסריות לגישתו הבינלאומית, והוביל ליצירת האידאולוגיה ה"וילסונית" - מדיניות חוץ פעילה שקוראת לקידום דמוקרטיה עולמית. עבור תמיכתו בחבר הלאומים, הוא זכה בפרס נובל לשלום ב-1919, הנשיא השני מתוך ארבעה שזכה לכבוד הזה. הנשיאים האחרים שזכו בפרס היו תאודור רוזוולט, ג'ימי קרטר, וברק אובמה.
היסטוריונים ומדעני מדינה מדרגים את וילסון כאחד מעשרת הנשיאים הטובים של ארצות הברית בכל הזמנים. וילסון תמך יותר מקודמיו ביצירת ממשל מרכזי חזק שיפקח על התאגידים. רוב הישגיו, כמו הפדרל ריזרב, ועדת הסחר הפדרלית, מס הכנסה פרוגרסיבי וחוקי עובדים, המשיכו להשפיע על ארצות הברית זמן רב לאחר מותו. הוא נחשב לדמות מפתח בביסוס הליברליזם האמריקני המודרני, שהשפיע על נשיאים עתידיים כפרנקלין דלאנו רוזוולט ולינדון ג'ונסון. מדיניות החוץ האידיאליסטית שלו הייתה נדבך בולט במדיניות החוץ האמריקנית, וחבר הלאומים שלו השפיע על התפתחות האו"ם. לעומת זאת, עמדותיו בנוגע לזכויות האזרח זכו לביקורת. ממשלו הוביל להפרדה גזעית בממשלה, והקבינט שלו הכיל כמה גזענים מוצהרים.
ראשית חייו.
וודרו נולד בסטאונטון, וירג'יניה, למשפחה בת ארבעה ילדים ממוצא סקוטי-אירי, ב-28 בדצמבר 1856. הוא היה השלישי מבין ארבעה ילדיהם של ג'וזף וילסון וג'סי ג'נט וודרו. משפחתו של אביו היגרה לארצות הברית מצפון אירלנד, ואמו נולדה באנגליה למשפחה סקוטית, בה נעשה שימוש בעבדים.
משפחתו של ג'וזף התיישבה באוהיו, שם פרסם אביו של ג'וזף מגזין שהתנגד לעבדות ותמך במכסי מגן גבוהים.
לאחר נישואי הוריו, עברה המשפחה לדרום ב-1851, תוך הזדהות עם ערכי הדרום, ג'וזף הפך לכומר בג'ורג'יה ובקרוליינה הדרומית, והיה בעלים של עבדים, הגן על העבדות, וחינך את עבדיו. ג'וזף וג'סי הזדהו עם הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית וטיפלו בחיילים פצועים בכנסייה שלהם. ג'וזף אף שירת בצבא הקונפדרציה, ואילו וודרו טען שהזיכרון הראשון שלו, מגיל שלוש, היה כששמע שאברהם לינקולן נבחר ושמלחמה עומדת לפרוץ.
ב-1861 היה שותף ג'וזף לארגון מחדש ולכינון ממסד הכנסייה הפרסביטריאנית בארצות הברית, הפך לפקיד בכיר במנגנוניה ולכומר הכנסייה הראשונה של הארגון באוגוסטה, ג'ורג'יה, בעיר בה התגוררה המשפחה עד 1870, כשוודרו היה בן 14. ב-1873, הצטרף וודרו לכנסייה הפרסביטריאנית בקרוליינה הדרומית ונשאר חבר בה לכל חייו.
חינוך.
וילסון החל לקרוא בגיל עשר, כנראה בשל דיסלקסיה. לאחר מכן האשים בכך את המחסור בבתי ספר בדרום במהלך תקופת השיקום. כמתבגר, הוא לימד את עצמו קצרנות, ולמד בביתו עם אביו. במהלך תקופת השיקום, גר בקרוליינה הדרומית עד 1874, שם לימד אביו.
משפחתו עברה לקרוליינה הצפונית ב-1874, ואביו שירת ככומר בכנסייה עד 1882. וילסון למד בקולג' במהלך 1873, אולם חלה ב-1874, ועבר לאוניברסיטת פרינסטון. שם סיים את לימודיו ב-1879. בשנתו השנייה, למד מדעי המדינה והיסטוריה, והיה חבר במועדון הנאומים. בבחירות של 1876, תמך וילסון במפלגה הדמוקרטית ובמועמדה, סמואל טילדן.
ב-1879, למד וילסון משפטים באוניברסיטת וירג'יניה במשך שנה.
כשבריאותו הידרדרה וגרמה לו להפסיק ללמוד, הוא חזר לבית הוריו בקרוליינה הצפונית, שם המשיך בלימודי המשפטים. וילסון הוכשר לעריכת דין בינואר 1882. הוא התעניין בהיסטוריה המשפטית, אולם לא התעניין בהליכים היומיומיים במקצוע, וכעבור פחות משנה הפסיק לעסוק בנושא כדי להתמסר ללימודי מדעי המדינה והיסטוריה.
בסתיו 1883, החל וילסון ללמוד היסטוריה, מדעי המדינה וגרמנית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. כעבור שלוש שנים, השלים את עבודת הדוקטורט שלו, בנושא הקונגרס האמריקני.
נישואין ומשפחה.
באביב 1883, נשלח וילסון לג'ורג'יה, כדי לעזור בטיפול בנכסיו של דודו, ויליאם, לאחר שגיסו לא הצליח לטפל בנושא. כשביקר שם, התאהב באלן לואיז אקסון, בתו של כומר מג'ורג'יה. הוא הציע לה נישואין והם התארסו.