צ'ייס שמר על קשריו עם ארץ מולדתו, ליטא, ותרם סכומים גדולים לקרן מיוחדת לתמיכה בחניכי גימנסיות עבריות בליטא העצמאית (הרפובליקה הליטאית הראשונה). בראש הקרן ע"ש עזריאל ומיכל צ'ייס עמד במשך כל השנים ד"ר צמח פלדשטיין, והיו חברים בה סופרים, אנשי חינוך, אישי ציבור ונציגי אגודות וארגונים של סטודנטים יהודיים. הקרן חילקה מלגות לסטודנטים, רובם יוצאי אליטא והסביבה, שלמדו במוסדות להשכלה גבוהה בקובנה, בהם היו גם שניים שנשלחו על חשבון הקרן לאוניברסיטאות בגרמניה – הסופר מאיר ילין (יעלין) (שלמד אדריכלות) והמשוררת לאה גולדברג (שפות שמיות). בנוסף, ייסד קרן מלגות לתלמידים יוצאי עיר הולדתו אליטא והסביבה, שעשרות תלמידיה סיימו את לימודיהם בגימנסיה הודות להן. בין השנים 1928–1933 נהנו מן הקרן 34 מתלמידי הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה (המוסד החינוכי העברי הגדול ביותר בליטא).
פרט לכך תרם רבות לרווחת עיר הולדתו – בנה בה בתי מגורים ועוד.
בסוף שנת 1928 יצא מנהל הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה ד"ר פלדשטיין עם המשורר שאול טשרניחובסקי לארצות הברית למספר חודשים כדי לגייס כספים לטובת בתי הספר העבריים בליטא. צ'ייס ופלדשטיין התיידדו, והוא תרם לגימנסיה הריאלית (דרך ועד ההורים שלה) 25,000 דולר (כ-250,000 ליטו, מתוך עלות כוללת של כ-70,000 דולר או 700,000 ליטו של הפרויקט) להקמת הבניין המפואר של הגימנסיה ברחוב קסטוצ'יו 59 (Kęstučio; כיום מס' 85), מול התיאטרון הלאומי. הבניין החדש, בסגנון הבאוהאוס הגרמני או הדה סטייל ההולנדי, תוכנן על ידי ברוך קלינג, ועבודות הבנייה, על שטח של 3,600 מ"ר, התבצעו על ידי שלמה סנדלר, קבלן ידוע, (שבתו שרה דורון הייתה לימים שרה בממשלת ישראל וחברת הכנסת מהליכוד). צ'ייס פיקח אישית על מלאכת הבנייה (המפרט הפנימי של הבניין ועוד) במסרים ששלח מארצות הברית. המשכן החדש, שנקרא מעתה על-שם צ'ייס, ושבחזיתו בלט מגן דוד, נחנך ב-30 באוגוסט 1931 בנוכחותם של שר החינוך הליטאי קונסטנטינס שאקֶניס , שגריר (השר) ליטא לארצות הברית ברוניוס באלוּטיס , ראש עיריית קובנה יוזאס ווֹקיֶיטאיטיס , המפקח על החינוך התיכוני צ'יורליוניס (Čiurlionis), הנדבן אדוורד צ'ייס עם אשתו, יו"ר הדירקטוריון של הגימנסיה הריאלית וראש ועד ההורים העסקן הציוני ד"ר דוד מרדכי שוורץ, מנהל הגימנסיה הריאלית הד"ר צמח פלדשטיין, מרצה באוניברסיטה הליטאית בקובנה וראש הקתדרה לסמיטולוגיה ד"ר (לימים פרופ') חיים נחמן שפירא, הסופר והמורה בגימנסיה נתן גרינבלאט ורבים אחרים - בסך הכול השתתפו בטקס 250 אורחים.
צ'ייס הוריש סכומים גדולים לבתי חולים במנצ'סטר ולשלוש אוניברסיטאות, ובכלל זה האוניברסיטה העברית בירושלים.
חלומו בעת ביקורו האחרון של צ'ייס בליטא ב-1938 היה להפוך את ביתו בעיר הולדתו אליטוס למרכז תרבות יהודי המשרת את הנוער הליטאי.
נפטר במנצ'סטר ב-16 בנובמבר 1939, ימים ספורים אחרי אפנדקטומיה.
לאחר מותו הוענק פרס צ'ייס לשלום באוניברסיטת הרווארד, בדארטמות' קולג' (הפרס חולק עוד בחייו), באקדמיית פיליפס אקסטר , בבית הספר התיכון המרכזי של מנצ'סטר ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
נכדתו של צ'ייס, פרופ' לינדה מילר (Linda B. Miller), היא חוקרת מדע המדינה, פרופסור אמריטה בוולסלי קולג' .
בתו קלרה נישאה בשנת 1926 לארתור לוריא מיוהנסבורג, דיפלומט שכיהן כקונסול ישראל בניו יורק (1948–1953; מ-1949 כיהן בנוסף כסגן ראש משלחת ישראל לאו"ם), שגריר ישראל בקנדה (1957–1960) ושגריר ישראל בבריטניה (1960–1965).
בנם דניאל נורמן לוריא היה מחנך וספרן בארצות הברית.
קרל דיטרס פון דיטרסדורף
אוגוסט קרל דיטרס פון דיטרסדורף (בגרמנית: August Carl Ditters von Dittersdorf 2 בנובמבר 1739 - 24 באוקטובר 1799) היה מלחין וכנר אוסטרי.
חייו.
1739-1764.
קרל דיטרס פון דיטרסדורף נולד בווינה בשם יוהאן קרל דיטרס. אביו היה חייט צבאי, ששירת בצבא האימפריה ההבסבורגית בימי הקיסר קרל השישי, בכמה גדודים דוברי גרמנית. עם שיחרורו מחובותיו הצבאיות, קיבל כתב המלצה מלכותי ומשרה רבת-כבוד אך מעוטת-טרחה בתיאטרון הקיסרי. בשנת 1745 התוודע אוגוסט קרל בן השש אל הכינור ומעמדו הפיננסי האמיד למדי של אביו איפשר לו לקבל השכלה כללית טובה בבית ספר ישועי והדרכה פרטית במוזיקה, כינור, צרפתית ודת. אחרי שהפסיק את לימודי הכינור אצל מורהו הראשון, למד אוגוסט קרל אצל י. ציגלר, שבהשפעתו התמנה בשנת 1750 לנגן בתזמורת הכנסייה הבנדיקטית של וינה.
ב-1 במרץ 1751 שכר אותו הנסיך יוזף מסאקס-הילדבורגהאוס לתזמורת החצר שלו. בחצר הנסיך המשיך בלימודי הכינור אצל פרנצ'סקו טראני, שהתרשם מכישרון ההלחנה שלו והמליץ עליו לג'וזפה בונו. זה הדריך את אוגוסט קרל בקונטרפונקט של יוהאן פוקס ובהלחנה חופשית. לאחר שנים אחדות חיסל בית סאקס-הילדבורגהאוזן את פעילות תזמורתו, משום שהיה עליו לעזוב את וינה. אוגוסט קרל הוזמן לעבוד בתזמורתה של הקיסרית בעידודו של ג'אקומו דוראצו, במאי תיאטרון בחצר הקיסרית. ב-1761 מונה אוגוסט קרל לכנר בתיאטרון הקיסרי וב-1762 היה למנצח אותה תזמורת. בתקופה זו התוודע אל גלוק. ב-1763 נסע עם גלוק לבולוניה, להשתתף בביצוע האופרה "טריפונדו די קלליה"; המסע הזה לאיטליה הטביע רושם רב ועצום על יצירתו המוזיקלית, רושם שקיבל הן מגלוק והן מהמוזיקה האיטלקית, יוצריה ומבצעיה. בשנת 1764 נסע לפריז אבל התיעוד לגבי התנסות זו מועט ומוטל בספק. בהמשך אותה שנה חזר לווינה, התוודע אל יוזף היידן והיה לאחד מידידיו הקרובים. החוזה של דיטרס עם הרוזן דוראצו פג בחורף 1764.
1774-1764.
בשנת 1764 התמנה פון דיטרסדורף למשרת קאפלמייסטר בחצרו של אציל הונגרי ובשנה שלאחריה הוצג לפני פיליפ גוטהארד פון שאפגוטץ', הנסיך-בישוף של ברסלאו שהיה מעוניין להקים מרכז תרבותי בחצר של טירת יוהנסברג ביאבורניק (כיום בצ'כיה. בשנת 1771 קיבל דיטרסדורף מעמד של מלחין החצר, ובמהלך כהונתו שם חיבר את רוב יצירותיו. בעשרים השנים הבאות, חיבר סימפוניות, מוזיקה קאמרית ואופרות בופה. כדי להבטיח את הישארותו ביוהנסברג המבודדת, קידם אותו זה לתפקיד ממונה על אחוזה סמוכה. הואיל ותפקיד זה חייב תואר אצולה, נשלח המלחין לווינה ושם היה ל"פון דיטרסדורף".
שנותיו האחרונות.
דיטרסדורף היה המורה למוזיקה של יוהאן בפטיסט ונהאל. בסביבות 1785, חברו היידן, דיטרסדורף, מוצרט וונהאל לנגינת רביעיות מיתרים. היידן ופון דיטרסדורף ניגנו בכינורות, מוצרט בוויולה וונהאל בצ'לו. מי שתיעד אירוע זה, המלחין וזמר הטנור מיכאל קלי, ציין כי הם ניגנו היטב אך הביצוע לא היה יוצא דופן באיכותו. עם זאת, אירוע זה, של ארבעה מגדולי המלחינים בתקופה הקלאסית מנגנים יחדיו, טבע את חותמו בתמונת התקופה הקלאסית.
ב-1794, אחרי עשרים וארבע שנים ביוהנסברג, נקלע פון דיטרסדורף לעימות חריף עם פון שאפגוטץ' וגורש מן הארמון. בשנה שלאחריה הזמינו הברון איגנץ פון שטילפריד לחיות בטירתו הפנויה בדרום בוהמיה. בשנות חייו האחרונות פיקח על הפקות אופראיות וערך את יצירותיו הוא לקראת הוצאתן לאור.
פון דיטרסדורף מת בדרום בוהמיה, באחוזה שבה עשה את שנותיו האחרונות. שלושה ימים לפני מותו סיים את כתיבת האוטוביוגרפיה שלו.
הרמן לייזרוביץ'
הרמן ליזרוביץ'
המעניש (סרט, 2004)
המעניש (באנגלית: The Punisher) הוא סרט גיבורי על-פעולה משנת 2004 מבית ליונסגייט ומארוול קומיקס, המתבסס על דמות הקומיקס המעניש. את הסרט ביים ג'ונתן הנסליי ומככבים בו תומאס ג'יין, ג'ון טרבולטה, רבקה רומיין, ויל פאטון, לורה הרינג, בן פוסטר ורוי שיידר בתפקידים הראשיים.
עלילת הסיפור, שבה מלבין הכספים הווארד סיינט מזמין את מות משפחתו של פרנק קאסל, סוכן חשאי של ה-FBI אשר שירת קודם לכן בהצטיינות בחיל הנחתים, מבוססת בעיקר על שתי קשתות סיפור מהקומיקס - "המעניש: שנה ראשונה" ו"ברוך שובך, פרנק", עם סצנות נוספות שלקוחות מחוברות כמו "Marvel Preview Presents: The Punisher #2", "Marvel Super Action Featuring: The Punisher #1", "The Punisher War Zone" ו-"The Punisher War Journal".
הסרט נעשה כניסיון לאתחל מחדש את סיפורה של הדמות לאחר כישלון הסרט הקודם בשנת 1989, בכיכובו של דולף לונדגרן. הוא יצא לאקרנים ב-16 באפריל 2004. למרות רף הכנסות נמוך של כ-54 מיליון דולר בקופות, מכירות ה-DVD הניבו הצלחה ואיפשרו לפתח סרט המשך. אולם, סרט זה היה אף הוא אתחול מחודש, ונקרא "".
תקציב וביקורות.
תקציב הסרט נאמד בכ-33 מיליון דולר. בסוף השבוע הראשון להקרנתו, הסרט זכה להכנסות של 13,834,527 מיליון דולר. סכום הכנסותיו הכולל נאמד בכ-33,810,189 מיליון דולר בארצות הברית, ו-20,889,916 מיליון דולר ברחבי העולם.
אתר הביקורות "Rotten Tomatoes" העניק לסרט ציון של 29 מתוך 100 בהתבסס על 167 ביקורות (48 מתוכן "טריות" ו-119 מתוכן "רקובות"), בציינו כי "צוות שחקנים טוב אינו מצליח להעלות את רמתו של סרט הנקמה האלים והשיטתי". מבקר הקולנוע רוג'ר איברט משיקגו סאן-טיימס העניק לסרט שני כוכבים וציין כי "הסרט הוא כה קודר וחסר שמחה, יש לתהות האם גם הגיבור מקבל סיפוק כלשהו מהישגיו", בעוד אחרים הגנו על הסרט וציינו כי בהשוואה לעיבודי קומיקס אחרים, מדובר בניסיון עשוי היטב לסרטי פעולה ישנים של שנות ה-60 ושנות ה-70.
לאוניד גאידאי
לאוניד גאידאי (ברוסית: Леонид Гайдай; 30 בינואר 1923 – 19 בנובמבר 1993, מוסקבה) היה במאי ותסריטאי קולנוע סובייטי. הוא היה בעל תואר האמן העממי של ברית המועצות (1989).
ביוגרפיה.