בצבא ארצות הברית שירתו 311 רבנים צבאים, 8 מתוכם נפלו בשדות הקרב. הנשיא הארי טרומן כתב ב־8 דצמבר 1945:
יהודי גרמניה רבים אשר הצליחו לברוח מהנאצים והיגרו לארצות הברית שירתו בכוחות ההסברה בלוחמה הפסיכולוגית נגד כוחות הגרמנים.
חיילים יהודים בצבא ארצות הברית אשר נפלו בשבי, לא הופלו לעומת שבויים אחרים. כמעט בכל מקרים שבהם שבויים האמריקאים נלכדו, הם לא הסגירו את היהודים, על אף כל ניסיונות של הנאצים לזהות אותם ולהפריד בין השבויים. בולט במיוחד סיפורו של סמל בכיר רודי אדמונדס, שסירב, גם תחת איום ברצח, להסגיר את 200 החיילים היהודים בין 1000 חיילים שהיו תחת אחריותו במחנה שבי גרמני, ובמקום להביא אותם למסדר הצעיד לרחבת המסדרים את כל אלף החיילים. רוב החיילים האמריקאים אשר נפלו בשבי, נשארו בחיים עד תום המלחמה וזכו לשחרור.
פיתוחים מדעיים.
יהודים ומדענים ממוצא יהודי השתתפו בארצות הברית בפיתוחים מדעיים לטובת ניצחון ארצות הברית. אלברט איינשטיין בשנת 1939 כתב בהשפעת עמיתו, לאו סילארד איגרת ("מכתב איינשטיין-סילארד") לנשיא רוזוולט, בדבר אפשרויות המחקר האטומי ופיתוח הנשק הגרעיני, דבר שדרבן את הנשיא רוזוולט להחיש את ייצורה של פצצת האטום. בפרויקט מנהטן השתתפו גדולי המדענים באותה עת, שרובם היו יהודים או ממוצא יהודי: המנהל המדעי של הפרויקט רוברט אופנהיימר, הפיזיקאים יוסף רוטבלט, נילס בוהר, אדוארד טלר, ריצ'רד פיינמן, יוג'ין ויגנר והנס בתה; והמתמטיקאים ג'ון פון נוימן וסטניסלב אולם.
יהודי בריטניה.
אין נתונים סטטיסטיים הרשמיים לגבי מניינם של היהודים בצבא בריטניה. לפי הנתונים של הרב הצבאי הראשי של צבא בריטניה ישראל ברוד, בצבא בריטניה שירתו יותר מ־62 אלף יהודים, קרי 13% מכלל האוכלוסייה היהודית של בריטניה. 5 לוחמים יהודים זכו לעיטורי גבורה הגבוהים ביותר של בריטניה, 62 קצינים יהודים זכו לעיטור "הצלב הצבאי", ו־411 חיילים יהודים זכו במדליה צבאית. עיטור הכבוד והגבורה "על הגבורה והצטיינות בלתי רגילה" קיבלו קצינים יהודים כדלקמן: הטייסים יצחק קורמן, דוד גולדברג, הרולד רובין, אוטו שטיינברג, הצנחן אבא קנדיוטי, וקציני חיל רגלי מאיר מדין ומורטון מנדל. הגדוד בו פיקד מורטון מנדל היה הכוח של בעלות הברית הראשון אשר דרך על אדמת גרמניה.
פעיל ציוני ידוע פרדריק הרמן קיש בימי המלחמה היה המהנדס הראשי של צבא בריטניה בצפון אפריקה. הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל (מקבילה לדרגת תת-אלוף) ונהרג בשנת 1943 בתוניסיה. יהודי יליד העיירה סולוטבין בם לייב הוך לחם בצבא צרפת ואחר כך בצבא הבריטי, ואחרי תום המלחמה הוא הפך למיליונר, לנדיב ולאיל התקשורת בשם רוברט מקסוול. בימי המלחמה הוא זכה לעיטור גבורה "צלב מלחמה" והועלה לדרגת סרן. בצבאות של בעלות הברית שירתו גם 16 אלף יהודים מקנדה, 3 אלפים יהודים מאוסטרליה וניו זילנד, מאות יהודים מהודו ו־10 אלפים יהודים מדרום אפריקה.
בעיטורי גבורה וכבוד של האימפריה הבריטית זכו 178 יהודי קנדה ועוד 9 בעטורי גבורה של מדינות בעלות הברית האחרות. בעיטורי גבוהים זכו גם 60 לוחמים יהודים מאוסטרליה, 14 קצינים ו־222 חיילים יהודים מדרום אפריקה.
ממשלת בריטניה הגיבה בחריפות על ניסיונות הנאצים להפלות את השבויים הבריטיים היהודים, והזהירה את הגרמנים שהדבר ישפיע באופן מיידי וחמור ביותר, על גורלם ומצבם של השבויים הגרמנים המוחזקים בידי הבריטים. מאז הגרמנים התייחסו ליהודים מהצבא הבריטי שהוחזקו בשבי באופן סובלני למדי, ומצד חבריהם השבויים הבריטיים הלוחמים היהודים תמיד זכו לייחס ידידותי ומעודד.
היישוב היהודי בארץ ישראל המנדטורית.
לפי נתונים שונים בין 27 עד ל־40 אלף יהודים מארץ ישראל שירתו בצבא הבריטי. רבים מהם התגייסו בספטמבר 1944 לגדוד העברי (הבריגדה היהודית) אשר מנה 5,000 לוחמים והיווה הכוח היהודי הלאומי היחיד בכל צבאות בעלות הברית. מכיוון שעל ארץ ישראל המנדטורית, להבדיל משאר חלקי האימפריה הבריטית לא חל חוק גיוס חובה, כל לוחמי הבריגדה היו מתנדבים. כבר באוגוסט 1940 יהודים מתנדבים הרכיבו 15 פלוגות אשר נשלחו יחד עם כוחות הצבא הבריטי האחרים ללוב ולמצרים.
הגדוד היהודי תחת פיקודו של מייג'ור משה ליבמן לחם בקיץ 1942 בקרב אל־עלמיין הראשון. בפברואר-מאי 1945 הגדוד העברי לחם באיטליה במסגרתה של הארמייה הבריטית ה־8. 668 לוחמים יהודים מארץ ישראל נפלו בשדות הקרב. הפיקוד הצבאי הבריטי ארגן גם שיגור הצנחנים היהודים מארץ ישראל למען פעילויות חבלה בעורף הנאצי בסלובקיה, הונגריה ויוגוסלביה בשנת 1944. שתי נשים מתוך הקבוצה הזו זכו בתהילה מיוחדת: חנה סנש וחביבה רייק. שתיהן נתפסו על ידי הנאצים ונרצחו. בסך הכל מתוך 32 צנחנים יהודים מארץ ישראל נפלו 7 אנשים.
יהודי ארץ ישראל דוברי גרמנית שירתו גם בקבוצת החקירה המיוחדת אשר ביצעה מספר משימות סודיות בעורף הצבא הגרמני בצפון אפריקה. יהודים אלה שירתו גם כיחידה מס' 3 של הבריגדה ה־10 של כוח הקומנדו הבריטי וביחידות בריטיות מיוחדות אחרות.
גולדה מאיר בספר הזכרונות שלה כתבה:
"הבריטים התנגדו באופן נחרץ לגיוסם של מתנדבים יהודים (אף על פי שסך כל 130 אלף נרשמו כמתנדבים) והמציאו מסכת שלמה של מכשולים על מנת להגביל את רישומם של יהודי היישוב. בין השאר שלטונות הבריטים עמדו על כך שמניין הנרשמים היהודים יהיה זהה לזה של הערבים. עשרות אלפים יהודי ארץ ישראל צעירים אשר לא הצליחו להתגייס לשורות הצבא הבריטי עבדו כל ימי המלחמה בתור נהגים צבאיים בכוחות סיוע הלחימה וחיל הרפואה. הם לא נקראו יהודים אלא "פלסטינים" והם לא זכו לכבוד מיוחד, אך הם לפחות שירתו בצבא."
רעיון הקמתו של הכוח היהודי מיוחד נתקל בהתנגדות נחרצת של ערביי ארץ ישראל ולכן הבריטים הביעו זהירות יתרה בעניין. הנציב הבריטי הרולד מקמייקל חשש שכוחות הלחימה היהודים אחרי תום המלחמה, יפנו את נשקם נגד הבריטים בלחימה נגד שלטונות המנדט. בה בעת צ'רצ'יל צידד להקמתם של הכוחות היהודים והציע להקים אותם עוד בשנת 1939 "על מנת להשליט חוק סדר בארץ ישראל ולפנות את החיילים הבריטים הממוקמים שם למען הלחימה באירופה". דווקא צ'רצ'יל עמד על כך שתוקם הבריגדה היהודית.
יהודים בארצות שנכבשו על ידי הנאצים.
היהודים שנמצאו בשטחה של אירופה הכנבשה על ידי הנאצים נרדפו ונרצחו בשיטתיות הזדונית. יהודים רבים לחמו בצבאות המדינות שהובסו על ידי הגרמנים ואחר כיבושן לחמו במחתרות ובגדודי הפרטיזנים. בארצות שנכבשו בראש ובראשונה בשטחה של פולין הנאצים הקימו גטאות ואחר כך גם מחנות השמדה, בהם הם הביאו לידי מימוש את מדיניות "הפתרון הסופי". סך הכל הוקמו 800 גטאות בהם הוחזקו בתת-תנאים לא פחות ממיליון יהודים. רוב היהודים אשר הובלו לגטאות באירופה נרצחו על ידי הנאצים והמשת"פים שלהם. הראשונים שדוכו היו פליטים יהודים אשר ברחו מגרמניה לארצות שונות והיהודים שגרו בשטחים שנכבשו. בגטאות ובמחנות השמדה הוקמו מחתרות ונערכו המרדות. הידוע מכולם הוא המרד בגטו ורשה אשר נמשך כחודש ימים.
יהודי פולין.
השואה בשטחה של פולין.
ב־1 בספטמבר 1939 פלשו הכוחות הגרמנים לפולין וכך החלה מלחמת העולם השנייה. באותו יום החלה גם זרימתם של פליטים יהודים מפולין מזרחה, לשטחה של ברית המועצות. בשלב ראשון שלטונות ברית המועצות לא מנעו כניסתם לשטחה של יהודי פולין, אך מאוחר יותר הגבול נסגר בפניהם והם נאלצו לחזור לאזורי מגוריהם אשר כבר נכבשו על ידי הנאצים. ב־21 בספטמבר 1939 החל גירושם של היהודים המתגוררים בפולין ובאזורים אחרים אשר סופחו לגרמניה. בתקופה בין אוקטובר 1939 למרץ 1940 95 אלף יהודים גורשו לאזור ליובלין מדנציג, מפרוסיה המערבית, מפוזנן, משלזיה המזרחית, מווינה ומאוסטרבה. בתחילתה של שנת 1940 נרשמו בבלארוס (ברית המועצות) 65,796 פליטים יהודים שבאו מפולין. סך כל יהודים אשר ברחו מפולין לברית המועצות במהלך חודש ספטמבר 1939 מסתכם בכ־300 אלף איש.
במהלך סתיו וחורף 1939 כ־15 אלף יהודי פולין ברחו לליטא ומצאו מקלט זמני בווילנה. אחרי כיבוש פולין הנאצים החלו להקים בשטחה גטאות ומחנות השמדה. החל מפברואר 1942, מיד אחרי ועידת ואנזה, בשטחה של פולין נערכו רציחות המוניות של היהודים. מחנה השמדה הראשון אשר החל לפעול בדצמבר 1941 הוקם בחלמנו. מחנות השמדה הגדולים ביותר בשטחה של פולין היו אושוויץ, מיידנק, בלז'ץ, טרבלינקה וסוביבור. במהלך מבצע ריינהרד שנערך מיולי 1942 עד אוקטובר 1943 בשלושת מחנות השמדה (בלז'ץ, סוביבור וטרבלינקה) נרצחו יותר מ־2 מיליון יהודים וכ־50 אלף צוענים אשר הובאו למחנות אלה מ־5 אזורים של פולין (ורשה, לובלין, ראדום, קרקוב וגליציה). הגטו האחרון בשטחה של פולין נותר בעיר קילצה עד לאוגוסט 1944 כאשר תושביו הובלו לאושוויץ.
להשמדה המונית של היהודים בפולין סייעו באופן פעיל פולנים עצמם. ב־10 יולי 1941 פולנים ערכו פוגרום בכפר יידוובנה, הם רצחו כמה מאות יהודים, תפסו את כל מי שנשאר ושרפו אותם בעודם חיים. בפוגרום ההוא נרצחו 1,500 יהודים כולל נשים וטף. מאידך, פולנים רבים ניסו להציל יהודים. ממשלת פולין בגולה הקימה על מנת זה ארגון מחתרתי "ז'גוטה" ( ראשי תיבות בפולנית Rada Pomocy Żydom – מועצת הסיוע ליהודים). מ־3.3 מיליון יהודים אשר גרו בשטחה של פולין ביום תחילתה של מלחמת העולם השנייה בעת המלחמה נרצחו 2.8 מיליון איש, כלומר 85%. במחנות השמדה בשטחה של פולין נרצחו מיליוני יהודים מכל ארצות אירופה שנכבשו על ידי הנאצים וממדינות בעלות ברית של גרמניה.
השתתפות היהודים במאבק נגד הנאצים.