סומו לא היה יחידי בהתעניינותו בתחום התיאטרון. איטליה בשלהי תקופת הרנסאנס ובתקופת הרוקוקו העלתה תרומה נכבדה להתפתחות אמנות התיאטרון, ועיצוב התיאטראות משך אליו אדריכלים מכל רחבי אירופה, שעסקו לא רק בבנייה אלא גם בעיצוב במה, בשימוש בתפאורות מצוירות בפרספקטיבה, שלצורך הארתן נדרשה תאורת במה, שתיצור את האשליה הבימתית ההולמת. כך, לדוגמה, מציין האדריכל הגרמני יוזף פורטנבך ב-1628 כי ביקור שערך בתיאטרון באיטליה הביא אותו להציב נרות ומנורות שמן בחזית הבמה. סוג זה של תאורה זכה מאוחר יותר לכינוי "תאורת רצפה". כותב אחר בן התקופה, מעצב התיאטרון האיטלקי סבאטיני (1574-1654), שיקף בספרו את התחכום הגובר בהבנת דקויות תאורת הבימה. סבאטיני כתב כי תאורת צד מעניקה ברק ודרמטיות רבים יותר מתאורה חזיתית, היוצרת צללים על התפאורה, הופכת את פני השחקנים חיוורים יותר ושולחת עשן אל מול פני הקהל.
התיאטרון הצרפתי לא בושש לאמץ את חידושי התיאטרון האיטלקי, במיוחד בתקופת הפאר הראוותני של לואי ה-14. הקהל בצרפת הגיע לתיאטרון בעיקר כדי לראות ולהיראות, להפגין את מעמדו ואת עושרו, ואת קרבתו לאישים בעלי שם. התיאטרון של מולייר שכן בפלה רויאל, מעונו של הקרדינל רישלייה, שעבר אחרי מותו לרשות המלך. אחרי מותו של מולייר, ב-1673, נאלצו חברי הלהקה לעבור לבית האופרה בלולי הסמוכה לפריז. בעת המעבר נטלו אתם חברי הלהקה עשר נברשות ומלאי גדול של נרות.
אותן נברשות ואותם נרות היו בעלי חשיבות רבה, ככל הנראה, שכן בני התקופה הרבו לעסוק בעלילות הנברשות, למי הן הושכרו ותמורת כמה כסף. הנרות ששימשו בנברשות לא היו עניין זניח. הנרות הזולים (tallow) היו עשויים שומן חיות (לרוב, חזיר) והיה צורך לטפל בהם בהתמדה במהלך ההצגה, שכן הפתיל היה עשוי חומר ירוד וכאשר קצהו נשרף זלג החלב ועוצמת אור הנר הייתה דועכת בתוך כרבע שעה. באולם תיאטרון גדול היה צורך בעת ההצגה במאות מקורות אור, מנרות ועד מנורות שמן, ואחד המקצועות הנדרשים בתיאטראות התקופה היה קטימת נרות (snuffer). הנערים שעסקו במלאכה התלבשו כחברי הלהקה, ובמהלך ההצגה היו נכנסים וקוטמים את הנרות. אלו שהיו זריזים ומיומנים במיוחד במלאכה זכו למחיאות כפיים והונצחו בתמונות.
תאורת נרות או מנורות שמן לא הייתה עניין זול. במאה ה-17 וה-18 היו רחובות העיר חשוכים לחלוטין וכלל לא הייתה תאורת רחוב. ניסיון של ראש עיריית פריז לחייב את כל בעלי הבתים להדליק נר בחלון שבחזית הבית עורר מחאות רבות על הבזבוז שנכפה עליהם, וראש העירייה נאלץ לסייג את תקנתו ולפטור את בעלי הבתים מחובה זו בלילות ירח מלא. במצב זה, מובן כי תיאטרונים שתקציבם היה מצומצם יותר, או תיאטרונים שכיוונו את הצגותיהם לדלת העם, נאלצו להשתמש באמצעים נחותים יותר כמו נר סוף (rushlight או chandelle) - נר-לפיד עשוי מקנה סוף שנטבל בשומן או בשמן. רק בסוף המאה ה-15 נמצאה דרך יעילה יותר לעצב נרות, עם גילוי הטכניקה לייצור נרות בתבניות. שוודיה, לדוגמה, סיפקה נרות לאירופה כולה, על בסיס שמן דגי המליח שלה. חסרונו של שמן זה היה ריח הדגים הכבד שדבק במדליקי הנרות, בשחקנים ובקהל.
באנגליה של המאה השבע־עשרה היו חלק מאנשי התיאטרון מודעים למידת פיגורו של התיאטרון האנגלי אחרי זה שבמדינות אחרות באירופה. מבקר בשם פלקנו (Flecknoe, 1600-1678), למשל, כתב ב-1658 בספרו (A Discource Of The English Stage) כי התיאטרון האנגלי מפגר אחר אחיו בצרפת ובאיטליה בתחום ה'ספקטאקל': "במיוחד איננו יודעים עדיין כיצד למקם את התאורה, כך שנשיג יעילות ועוצמה בהארת הבמה". פלקנו גילה רגישות מיוחדת לענייני תאורה. ב-1669, אחרי ביקור בתיאטרון לינקולנז אין פילדס (Lincolen’s Inn Fields) התלונן כי "תאורת הנרות בהצגה כמעט השחיתה את עיני".
בעת החדשה.
בתחילת המאה ה-19 הומצאה תאורת דרמונד, אור עז שמופק מאבן גיר שחוממה על גז לטמפרטורה של אלפי מעלות. תאורה זו שימשה בתיאטרון ובאופרות. באנגלית התאורה נקראת - "אור ‏‏‏‏‏‏אבן גיר", ומזה נובע הביטוי האנגלי 'in the limelight' שפירושו במרכז הבמה, במרכז תשומת הלב.
הביטוי הגרמני Lampenfieber , שפירושו פחד במה, משמעותו המילולית "קדחת מנורות".
עיר ללא אלימות
עיר ללא אלימות היא תוכנית לאומית למאבק באלימות ברשויות המקומיות, אשר נבחרה לשמש תוכנית הדגל של ממשלת ישראל ושל המשרד לביטחון הפנים בתחום ההתמודדות עם התנהגות אנטי-חברתית, אלימות, עבריינות ופשיעה. התוכנית היא תוכנית רב-תחומית ומורכבת, המבוססת על התמודדות עירונית - מערכתית עם תופעות שונות של אלימות, בכללן אלימות וונדליזים של בני נוער, אלימות בבתי ספר ואלימות בקרב מתבגרים. הפעילות מתבצעת תוך זיהוי מכנים משותפים לאלימות, שיתוף פעולה בין גורמים מהמגזרים השונים וגיוס כל המערכות המתמודדות עם הנושא (חינוך, רווחה, אכיפה ועוד) במטרה לפתור את בעיות האלימות בעיר.
התוכנית ממומנת בידי המשרד לביטחון הפנים והרשויות המקומיות. היא מנוהלת על ידי ועדת היגוי בראשות מנכ"ל המשרד לביטחון הפנים. בוועדה משתתפים נציגים של משרדי הממשלה השונים העוסקים בתחום והמטה המקצועי של התוכנית.
היסטוריה.
התוכנית פותחה על ידי ד"ר אורלי אינס-קניג, ראש המטה המקצועי לתוכנית והחלה לפעול ב-2004 בעיר אילת ביוזמת ראש העיר מאיר יצחק-הלוי. על רקע הצלחת התוכנית בצמצום שיעורי האלימות והפשיעה באילת ועל רקע תופעות האלימות המתגברות בארץ, החליטה ועדת השרים למאבק באלימות ב-25 בספטמבר 2006, בראשות השר לביטחון הפנים דאז, ח"כ אבי דיכטר, לאמץ את תוכנית 'עיר ללא אלימות' כמודל ארצי-לאומי למאבק באלימות בתחומי הרשויות המקומיות. בשנת 2007 הורחבה פעילות התוכנית ל-12 רשויות מקומיות המונות את אילת, טבריה, עכו, מעלה אדומים, רהט, בת-ים, אשקלון, נתניה, חדרה, נצרת עילית, רמלה ולוד. החל מ-2010 הורחבה התוכנית ל-74 רשויות נוספות ובהמשך עוד התרחבה וכיום היא פועלת ב-151 רשויות ברחבי הארץ.
שיטת העבודה.
תפיסת העבודה של 'עיר ללא אלימות' היא התמודדות מערכתית ברמה העירונית עם תופעות שונות של אלימות תוך זיהוי מכנים משותפים לאלימות ומתן פתרונות לכל אחת מהתופעות. תהליך זה מתבצע באמצעות הקמת מערך עירוני מקיף, מתואם ואפקטיבי בראשות ראש הרשות המקומית, המגייס את כל המערכות המתמודדות עם הנושא (חינוך, רווחה, אכיפה, פנאי, הקשר קהילתי) ופועל בשותפות רחבה ככל שניתן לצמצום אירועי האלימות בעיר.
התוכנית מתמקדת בחמישה תחומי פעילות מרכזיים הפועלים ברמה העירונית, ומייצרת שיתופי פעולה רוחביים ביניהם, המבוססים על ראייה הוליסטית ואינטגרטיבית של התמודדות בבעיית האלימות. אסטרטגיית הפעולה בכל אחד מהתחומים נגזרת מתהליך אבחון ולימוד יסודי של המאפיינים והצרכים הייחודיים של כל יישוב.
תחומי הפעילות המרכזיים הם: חינוך, חינוך בלתי פורמלי (פנאי), אכיפה, רווחה ותחום הקהילה.
פעולות בתחום החינוך כוללות, בין היתר, הדרכה והכשרה של צוותי חינוך ואנשי מקצוע בבתי הספר ובגנים, הפעלת 'מדריכי מוגנות' אשר תפקידם הוא לשמור על סביבת בית הספר בטוחה ולפעמים גם מחוצה לה, במועצות אזוריות מפעילה התוכנית ליווי של התלמידים במערך ההסעות לבית הספר.
פעולות בתחום הפנאי כוללות, בין היתר, הפעלת תוכנית 'קיץ בטוח' בזמן חופשת הקיץ, פיתוח מנהיגות נוער, הפעלת מגרשי ספורט אל תוך הלילה בתוכנית 'מגרשים מוארים' יחד עם מדריך ספורט שמקנה לנוער ערכים של סובלנות, הפעלת מדריך נוער וקיום תוכנית 'מניעת אלימות מבוססת ספורט' שמפעילה במשך כל השנה טורניר כדורגל ב-60 רשויות.
פעולות בתחום האכיפה כוללות, בין היתר, הקמת פורום אכיפה עירוני, הצבת מצלמות באזורים חמים המועדים לאלימות ופשיעה והפעלת ניידות של שיטור משולב וסיורים של סיירות הורים.
פעולות בתחום הקהילתי כוללות, בין היתר, הסברה, ארגון והפעלת מתנדבים בתחומים שונים בקהילה, וקידום המסר של אפס סובלנות לאלימות.
שולה וידריך
שולה (שולמית) וידריך לבית אוסלנדר (נולדה ב-1951 בתל אביב) היא חוקרת תולדות העיר תל אביב-יפו, מאז שנות ה-80.
וידריך איתרה, חקרה ותיעדה בניינים רבים במרחב תל אביב; חלק גדול מעבודותיה מצוי בארכיון עיריית תל אביב-יפו. לעיתים נאבקה נגד הריסתם ובעד שימורם של בתים ואתרים, וכפועל יוצא השפיעה על הנוף האורבני התל אביבי בכללו. במהלך השנים, איתרה וידריך מקורות על מייסדים של העיר תל אביב אשר נעלמו עקבותיהם, כגון יצחק חיינקו ויעקב מטלון. כמו גם אדריכלים חשובים, ביניהם בתפקיד מהנדס העיר, ופרסמה את קורות חייהם בספריה. וידריך גילתה פרטים בנוגע לאדריכלים דב הרשקוביץ ויצחק שוורץ (שן-צור), ומיפתה את כל בתיו של האדריכל אלכסנדר לוי אשר נספה בשואה.
וידריך היא פעילה בחברה להגנת הטבע, בעמותת התיירות של עיריית תל אביב, במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובמרכז להכרת תל אביב. חברה בוועדת השמות של עיריית תל אביב ובעמותת מוזיאון נחום גוטמן.
בערב יום העצמאות השישים ואחת של מדינת ישראל בשנת תשס"ט 2009, שנת המאה לייסוד העיר תל אביב, הדליקה וידריך משואה בהר הרצל בירושלים.
מאמריה מופיעים בכתב-העת האלקטרוני של הסופר אהוד בן עזר ובבמות נוספות. היא צילמה והפיקה בהתנדבות סרטים קצרים לערוץ הקהילתי בתל אביב.
וידריך התייצבה נגד הספר אחוזת דג'אני של אלון חילו, בטענה שהוא חוטא לאמת ההיסטורית. בחורף 2010, השתתפה באופן פעיל במחאה הציבורית כלפי תערוכה שהוצגה בחורף 2010 בגלריה בתל אביב, בשם: "השדרה הראשונה".