שימש פעמיים (בשנים 1999–2000, 2002-2003) בתפקיד Charles H. Stockton Professor of International Law במכללת המלחמה של הצי בניופורט שברוד איילנד, ארצות הברית. לאחר מכן הצטרף למכון מחקר משפטי Max Planck Institute for Comparative Public Law and International Law בהיידלברג, גרמניה. שימש פרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק, ובאוניברסיטת טורונטו.
דינשטיין הוא נשיא הסניף הישראלי של ארגון "International Law Association", ושל "United Nations Association".
שימש בתפקיד יושב ראש הסניף הישראלי של אמנסטי אינטרנשיונל. היה חבר הוועד המנהל של "American Society of International Law". הוא מייסד ועורך של השנתון לזכויות האדם, אשר מופיע בחסות הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת
תל אביב (ISRAEL YEARBOOK ON HUMAN RIGHTS).
אחיו צבי דינשטיין היה חבר הכנסת מטעם סיעת מפלגת העבודה הישראלית וסגן שר בממשלות ישראל.
ולרי מייסקי
ולרי מייסקי (1942-1981), היה צ'מבליסט ועוגבאי ישראלי.
קורות חיים.
נולד בריגה, לטביה. בתחילה למד לנגן בכינור, אך לאחר מכן פנה אל הפסנתר, הצ'מבלו והעוגב. בנוסף, למד מוזיקולוגיה.
בשנת 1960 החל ללמוד בקונסרבטוריון של לנינגרד וסיים לימודי דוקטורט.
תהילתו דאז כנגן עוגב וצ'מבלו מבריק החלה והביאה אותו לביצוע קונצרטים רבים בערי ברית המועצות כמוסקבה, לנינגרד, ריגה, וילנה, נובוסיבירסק ורבות אחרות.
מייסקי עלה לישראל עם אשתו מרינה ובתו, דינה, בשנת 1973. בתו השנייה נירה-ארין, נולדה מאוחר יותר בישראל.
לאחר עלייתו לארץ החל לעבוד עם מוזיקאים ותזמורות מובילים: פנחס צוקרמן, זובין מהטה, גארי ברתיני, מנדי רודן, רודולף ברשאי, התזמורת הפילהרמונית הישראלית ואחרים.
קשרים אלה שיצר הובילו לקריירה משגשגת במערב אירופה, והוא החל להיות מוזמן לפסטיבלים חשובים למוזיקה כגון: פסטיבל באך בלונדון ובאוקספורד, פסטיבל עוגב בטרוויזו, פסטיבל-רובנס, אנטוורפן וימי העוגב בדיסלדורף.
בשנת 1974 ייסד בישראל את "אגודת באך הישראלית" שערכה שני קונצרטים בחודש בהצלחה רבה. בקונצרטים אלה שולבו הרצאותיו ונוגנו בהם יצירות רבות של באך לעוגב.
החל בשנת 1977 מייסקי היה עסוק מאוד בקונצרטים רבים ברחבי העולם. בקונצרטים אלה ניגן בעוגבים מהידועים ביותר, כמו למשל בקתדרלות באולם ובפרייבורג, שבגרמניה, בקינג'ס קולג', בקיימברידג', אנגליה, בקתדרלת לינץ, אוסטריה, בנוטר-דם בפאריס, צרפת, ועוד.
בקיץ 1980 הוזמן לעבוד באקדמיית הקיץ של שטוטגרט עם המנצח הנודע הלמוט רילינג. קשר זה הניב פרויקטים רבים של המוזיקה של באך שבוצעה באירופה.
בשנותיו האחרונות הרבה להקליט ולהופיע בקונצרטים בשידורי רדיו וטלוויזיה. הקלטותיו קיימות כיום בתקליטורים ואף בארכיון קול המוסיקה.
בשנת 1981 נהרג מייסקי בתאונת דרכים במהלך סיבוב קונצרטים בגרמניה.
משפחתו.
היה נשוי למרינה ולהם שתי בנות.
אחיו של ולרי מייסקי הוא הצ'לן הבינלאומי הנודע מישה מייסקי אשר במשפחתו מספר מוזיקאים. אחותו הבכורה, לינה יעקבסון מאיסקי, הייתה נגנית פסנתר ומלווה מקצועית, ובערוב ימיה ניהלה מוזיקלית את תיאטרון "השחר" של יוצאי אוקראינה בישראל.
ביתו הבכורה, דינה מאיסקי, היא כותבת. בתו הצעירה, ארין-נירה מייסקי, היא נגנית עוגב ופסנתר, ובין השאר משמשת כנגנית העוגב של כנסיית עמנואל ביפו.
שלמה מלכה
הרב שלמה (סלמון) מלכה (14 באוגוסט 1878 – 4 באפריל 1949) היה פוסק, הוגה, דיין, פרשן מקרא ומנהיג הקהילה היהודית הקטנה של סודאן.
ביוגרפיה.
שלמה מלכה נולד בעיירה אספלו שבמחוז תפילאלת במרוקו בט"ו באב תרל"ח (1878). בנעוריו למד בישיבה בעיר מולדתו. בשנת 1896 נשא לאישה את חנה לבית אסולין (1882–1952), ילידת הכפר טינריר (Tinghir).
בשנת 1892 עלה לארץ ישראל ביחד עם רעייתו, המשיך את לימודיו בישיבות טבריה וצפת והוסמך לרבנות. בהמשך כיהן כדיין בבית הדין הרבני בטבריה.
בשנת 1906 נעתר לבקשתו של הרב אליהו בכור חזן, הרב הראשי של אלכסנדריה, ונסע ביחד עם משפחתו לאומדורמאן שבסודאן כדי לכהן כרב הקהילה היהודית בעיר. בסודאן הייתה קהילה יהודית-ספרדית קטנה שמנתה כמה מאות נפשות, שנוסדה כתוצאה מהגירה של משפחות אחדות לסודאן החל מסוף המאה ה-19. לאחר הגעתו לסודאן היה אחד מצעדיו הראשונים לנהל את הליך החזרה ליהדות של מספר נשים יהודיות שאולצו להתאסלם בתקופת . הוא שימש בו זמנית כרב הקהילה, המוהל, השוחט והחזן שלה, אך עשה את פרנסתו מעסקי מסחר והיה הבעלים של תחנה לייצור שמן ומזון, ושל מפעל לייצור מרצפות. בתהליך הדרגתי עבר מרכז הקהילה היהודית בסודאן מאומדורמאן לח'רטום ובשנת 1920 עבר לשם גם הרב מלכה. עם השנים ביצר את מעמדו לא רק כמנהיגה של הקהילה היהודית, שבשיאה מנתה קרוב ל-1,000 נפשות, אלא גם כאישיות ידועה בח'רטום וזכה להערכה של נוצרים ומוסלמים. הוא לימד תנ"ך את הכומר הפרוטסטנטי של ח'רטום, האב בולוס (פאולוס), וכן תלמידים יהודים ולא-יהודים אחרים. הוא היה אורח כבוד באירועים רשמיים רבים שנערכו בח'רטום, ולאחר פטירתו נכחו מכובדים נוצרים ומוסלמים בהלווייתו.
הרב מלכה ערך ביקורים ארוכים לקהילה היהודית במצרים מדי שנה, בין היתר כדי לבקר את בתו שחייתה באלכסנדריה עם משפחתה. בשנת תש"ב ביקר גם בארץ ישראל, נפגש עם הרבנים הראשיים ודן עמם על הקמת תלמוד תורה בח'רטום (בני הקהילה היהודית בסודאן למדו בבתי הספר הנוצרים-אירופאים עקב מחסור בבית ספר יהודי).
הרב מלכה כתב בקביעות לעיתון היהודי-מצרי "אלשמס" שיצא לאור בקהיר בערבית ספרותית בעריכת העיתונאי הציוני סעד מלכי. לאורך השנים הוא כתב יותר מ-200 מאמרים לעיתון - רבים מהם עוסקים בפרשת השבוע או כוללים דרשות על היהדות, אך חלק עוסקים גם בענייני השעה ואקטואליה, מוסר, הגות והיסטוריה. סדרה של 26 ממאמריו עסקה בפרשנות לשיר השירים. במאמריו וכן בהנהגתו של הקהילה היהודית בסודאן בא לידי ביטוי היותו ציוני נלהב. דרשותיו השבועיות בבית הכנסת של הקהילה היהודית בח'רטום היו בעלות אופי ציוני, הוא שילב את שירת התקווה בהזדמנויות ניאותות בהתכנסויות בבית הכנסת, ולאחר קום מדינת ישראל אף שילב תפילה למען מנהיגיה בתפילות בית הכנסת.
בערוב ימיו קובצו כמה מכתביו בספר בשם "אלמח'תאר פי תפסיר אלתוראה", שיצא לאור בקהיר ב-1949. אסופה נוספת של כתביו יצאה לאור על ידי בנו בארצות הברית ב-1977. הרב מלכה נפטר בח'רטום באפריל 1949 והותיר אחריו ארבעה בנים ושש בנות. לאחר פטירתו נקרא על שמו בית הכנסת היחיד בח'רטום "אהל שלמה". הקהילה היהודית התפזרה מסודאן לאחר שזו קיבלה את עצמאותה בשנת 1956 ועקב כך הובא הרב מלכה בשנות ה-70 לקבורה בישראל ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
קבוצת המזרח הרחוק
קבוצת המזרח הרחוק (באנגלית: Far Eastern Party) הייתה רכיב מזחלות של משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בשנים 1911–1914, שחקרה את מחוזות החוף שלא נבחנו עד אז בחלקו המערבי של כף אדייר באנטארקטיקה. מטרת הקבוצה, בראשות מפקד המשלחת דאגלס מוסון, הייתה לחקור את האזור הרחק מזרחה מבסיסם העיקרי בארץ אדלי, בכוונה להרחיק עד 800 ק"מ לעבר ארץ ויקטוריה. אל מוסון נלוו אדוארד ניניס, לוטננט בגדוד הצלפים המלכותי, ומומחה הסקי השווייצרי זאוויר מרץ; המשלחת השתמשה בכלבי מזחלת כדי לזרז את התקדמותם על פני הקרח. בחלקו הראשון של המסע התקדמו יפה וחצו שני קרחוני ענק בנתיבם לכיוון דרום-מזרח.
ב-14 בדצמבר 1912, כשהקבוצה הייתה רחוקה כ-500 ק"מ מן המקלט הבטוח של הבסיס העיקרי בכף דניסון, אירעה תאונה, כשניניס והמזחלת שלצידה רץ הבקיעו את כיסוי השלג של בתרון עמוק ואבדו בתוכו. מאחר שהצידה שלהם פחתה במידה מסוכנת, פנו מוסון ומרץ מערבה, לחזור על עקבותיהם, ובהדרגה השתמשו בכלבי המזחלת הנותרים להשלמת מנות המזון הזעומות שנותרו להם. תוך כדי חציית הקרחון הראשון בדרכם חזרה חלה מרץ, ומצבו הוחמר והקשה על התקדמותם. לאחר קרוב לשבוע של התקדמות מועטה מאוד, מת מרץ ומוסון המשיך לבדו.
במשך קרוב לחודש משך מוסון את מזחלתו על פני אנטארקטיקה והצליח לחצות את הקרחון השני, אך המחלה שפגעה גם בו החלישה אותו יותר ויותר. מוסון הגיע אל המקלט היחסי של "מערת אלאדין" - מצבור מזון במרחק 8.8 ק"מ מן הבסיס העיקרי - ב-1 בפברואר 1913, ושם נלכד למשך שבוע כשסופת שלגים עזה השתוללה בחוץ. כתוצאה מכך החמיץ את האונייה חזרה לאוסטרליה; "אורורה" הפליגה ב-8 בפברואר, שעות ספורות לפני שהגיע לכף דניסון, אחרי שהמתינה שם יותר משלושה שבועות. האונייה הוזעקה ברדיו, אך תנאי מזג אוויר מנעו את שובה לבסיס, ומוסון נשאר לחרוף עם הקבוצה המחליפה בכף דניסון עד ש"אורורה" חזרה לשם בדצמבר 1913.
הסיבות למותו של מרץ ולמחלתו של מוסון לא נקבעו בוודאות; מחקר מ-1969 העלה כסברה היפרוויטמנוזיס A, עודף קטלני של ויטמין A, שנגרם כנראה מאכילת הכבדים של כלבי ההאסקי הגרנלנדי שלהם, שכיום ידוע כי הם עשירים במידה יוצאת דופן בוויטמין A. עובדה זו הייתה ידועה אותו זמן למעט מאוד אנשים, בהם האינואיטים, שאינם אוכלים לעולם כבד של כלב האסקי, אך מוסון ומרץ לא היו מודעים לה. אף כי תאוריה זו נחשבת לסבירה ביותר, דעות אחרות חולקות עליה ומעלות אפשרות של חשיפה ממושכת לקור או מתחים נפשיים. ב-1976 תיאר חוקר הארצות ומטפס ההרים אדמונד הילרי את מסעו בן החודש של מוסון כ"סיפור ההישרדות הגדול ביותר, קרוב לוודאי, בתולדות חקר הקטבים".
רקע.