(3) בכמה מאמרים קיסטר מראה שגם בתקופות מאוחרות יותר ממשיכה הספרות הנוצרית קווים שהתהוו במסורת היהודית של ימי בית שני. השוואת הטקסטים בברית החדשה לספרות חז"ל מאירה באור חדש טקסטים בברית החדשה ומבארת אותם ואת הקשרם המקורי (במסורת) והמשני (באוונגליונים), ומצד שני היא מאפשרת לתארך טקסטים ומסורות שנמסרו בספרות חז"ל לתאריך מוקדם בהרבה מתאריך עריכתם של החיבורים. המאמרים הכרוכים בספרות הנוצרית הקדומה זורים אף הם אור גם על הכתבים הנוצריים וגם על הטקסטים היהודיים המקבילים.
בשנת 2018 הוא פרסם תרגום לעברית של יצירות שנכתבו במאה ה-4 על ידי אפרהט.
לקסיקוגרפיה.
נוסף על הדיונים הלקסיקליים בספר בן-סירא ובשירים הארמיים, קיסטר חידש חידושים לקסיקוגרפיים רבים בלשון המקרא, בספרות בית שני ובספרות התלמודית. הדיון הלקסיקוגרפי כרוך בהעמדת הטקסט (וכן עריכתו והתפתחותו) מצד אחד ובהבהרת משמעותו הרחבה יותר מצד שני. גם כאן מקורות קדומים מתבארים לעיתים קרובות לאור מקורות אחרים, ומצד אחר הם עוזרים להקדים את הופעתן הראשונות של מילים במאות שנים.
מטמורפוזות של פורמולות ופראזות.
קו בולט במחקריו של קיסטר הוא בחינת התפתחותן ושינוייהן של פורמולות ופראזות במהלך מאות שנים. אפשר לעקוב אחר חייהן של נוסחאות קללה מן המאה ה-7 לפני הספירה ועד לשלהי העת העתיקה (ובמידה מסוימת גם עד ימי הביניים). מעקב אחר הנוסחה 'כדת משה ויהודאי' ונוסחאות מקבילות החל משטר נישואים אדומי ועד שטרות כתובה ארץ-ישראליים משלהי העת העתיקה ומימי הביניים מלמדת על ההקשר האידאולוגי שבו נוצרו הנוסחאות היהודיות, ועל שינויים בתפקודן ובהקשרן בימי בית שני ובתקופת המשנה והתלמוד. גם מבירורים ממין זה עולה שפורמולה מאוחרת יסודה לעיתים בשכבות קדומות מאוד, והיא עשויה ללמד לא פחות מן הפורמולה המתועדת בזמן קדום יותר.
הליטורגיה היהודית.
אחד הענפים הקשורים לנושא הקודם הוא מחקר ראשית תפילות הקבע היהודיות (לפי נוסחי מנהג בבל ומנהג ארץ-ישראל) לאור טקסטים נוצריים שמקורותיהם יהודיים מחד גיסא ולאור מגילות מדבר יהודה והספרים החיצוניים מאידך גיסא. קיסטר הצביע על טקסטים העשויים ללמד על מקורן של ברכות וסוגות תפילה עוד בימי הבית. כמו כן העלה שנוסחאות המתועדות רק בימי הביניים או בעדויות נחותות נהגו בזמן קדום בהרבה, במאה הראשונה והשנייה לספירה. נראה אפוא שכבר אז היה מגוון גדול מאוד של נוסחי ברכה שהם העומדים ביסוד כמה נוסחים במנהגי התפילה המאוחרים. בדיקת הפורמולות הליטורגיות מעלה ששינויים קטנים יחסית משקפים שינויים והדגשים תוכניים ואידאולוגיים.
מבחר כתבים.
ספרים מדעיים:
עריכה:
ספר שירה
ראמה (אל)
ראמה הוא אחד האלים הפופולריים בהינדואיזם. בווישנויזם הוא נחשב גם להתגשמות (אווטאר) של האל וישנו (האווטארה השביעית מבין עשר האווטארות שלו). על פי המסורת ראמה היה מלך איודיה, ממלכה עתיקה בצפון הודו. סיפור עלילותיו של המלך והאל ראמה, הראמאיאנה הוא מהפופולריים שבספרות ההודית העתיקה והמודרנית, הן הקלאסית והן הפופולרית. לראמאינה גרסאות אין ספור ויש המדמים אותה לשפה, שבאמצעותה מבטאות קבוצות חברתיות ופוליטיות שונות בהודו את תפיסת עולמן.
הודים רבים רואים את ראמה כדמות היסטורית שאכן שלטה על רוב האזור הידוע כיום כתת-היבשת ההודית. עבור הלאומנים ההינדואים משמשת מלכותו של ראמה כסמל למלכות הינדואית מושלמת וראמה מהווה סמל פוליטי החרוט על דגלם.
טמקין
ג'ונתן קלרמן
ג'ונתן קלרמן (באנגלית: Jonathan Kellerman; נולד ב-9 באוגוסט 1949) הוא פסיכולוג קליני וסופר יהודי אמריקאי. ספריו עוסקים בתעלומות רצח והיו לרבי-מכר.
קורות חיים.
נולד בניו יורק וגדל בלוס אנג'לס, קלרמן למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אז התפרנס כקריקטוריסט, כותב, עורך ומוזיקאי. בשנתו האחרונה בקולג' זכה בפרס "Samuel Goldwyn" על כתיבה. קלרמן קיבל דוקטורט בפסיכולוגיה מאוניברסיטת דרום קליפורניה (התמחות בטיפול בילדים). הוא התמחה בבית החולים לילדים לוס אנג'לס, שם גם עשה את עבודת הפוסט דוקטורט שלו בפסיכולוגיה והתפתחות אנושית וייסד וניהל את התוכנית הפסיכו-סוציאלית במחלקה לאונקולוגיה והמטולוגיה. שני ספריו הראשונים של קלרמן היו בתחומו - פסיכולוגיית ילדים.
ב-1985 פרסם את ספרו "When the Bough Breaks", הרומן הראשון שלו והספר הראשון בסדרת אלכס דלוואר. הספר זכה בפרס אדגר אלן פו בקטגוריית הרומן הראשון הטוב ביותר ועובד לסרט טלוויזיה. אלכס דלוואר, פסיכולוג ילדים מלוס אנג'לס, הוא דמות בדיונית שמופיעה ב-23 רומנים של קלרמן. בשל הצלחת הרומן הראשון התמסר קלרמן לכתיבת ספרים ועד כה פרסם 31 רומנים ו-36 ספרים בסך הכול.
קלרמן משמש כפרופסור לרפואת ילדים באוניברסיטת דרום קליפורניה. הוא נשוי לסופרת פיי קלרמן, והשניים אף שיתפו פעולה בכתיבת שני ספרים. הם יהודים אורתודוקסים ולהם ארבעה ילדים. בנם הבכור ג'ס קלרמן הוא סופר ומחזאי.
מכון הסרטים האמריקאי
מכון הסרטים האמריקאי (באנגלית: American Film Institute ידוע בראשי התיבות AFI) הוא מוסד ללא כוונת רווח אמריקאי אשר הוקם על ידי סוכנות "התרומה לאומית לאומנות" של הממשל הפדרלי של ארצות הברית. המכון הוקם בשנת 1967 כאשר הנשיא לינדון ג'ונסון חתם על חוק הקרן הלאומית לאמנויות ולמדעי הרוח. מנכ"ל הארגון הראשון היה ג'ורג' סטיבנס, ומאז 2007 מכהן בתפקיד בוב גאזל.
הארגון מתאר עצמו כ"מוסד לאומי המספק הנהגה והכרה בחינוך קולנועי, ומעלה על נס מצוינות באומנות הקולנוע, טלוויזיה ומדיה דיגיטלית". מכון הסרטים האמריקאי עוסק בשימור סרטים ומורשת קולנועית אמריקאית באמצעות מרכז מיוחד שהוקם לצורך מטרה זו, ומפיק סרטי לימוד בתחום הקולנוע והטלוויזיה לחטיבות ביניים ותיכונים בארצות הברית.
בשנת 1973 ייסד הארגון את "פרס מכון הסרטים האמריקאי למפעל חיים", ובשנת 1987 השיק פסטיבל קולנוע עצמאי. בשנת 1998 השיק הארגון מיזם מיוחד לרגל 100 שנים של קולנוע אמריקאי, במסגרתו הוא עורך בכל שנה רשימה של 100 הסרטים האמריקאיים הטובים ביותר בכל הזמנים ("AFI 100 Years… series") בחלוקה לקטגוריות שונות.
"מאה שנים...".
בשנת 1998, פרסם המכון את רשימת מאה הסרטים האמריקאיים הטובים בכל הזמנים כאשר שמה של הרשימה הוא "מאה שנים... מאה סרטים". הרשימה נקבעה על ידי 1,500 אנשים שהצביעו למאה סרטים שיכנסו לרשימה מתוך 400 סרטים שהיו כאופציה. בשנת 2007 הרשימה השתנתה אך במקום הראשון נשאר הסרט "האזרח קיין". המכון פרסם גם את הרשימות "מאה שנים... 10 הגדולים", "מאה שנים... מאה כוכבים", "מאה שנים... מאה ציטוטים" ו- "מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים".
מכון הסרטים האמריקני
קאוצ'וק
קאוצ'וק הוא מונח המתייחס לסוג של גומי טבעי (Castilloa elastica) המופק מזנים שונים של עץ ה-"Castilla" (בעיקר משני הזנים "Castilla elastica" ו-"Castilla ulei"). עץ הקסטילואה אלסטיקה נפוץ בצפיפות נמוכה ברמות שבשולי אגן האמזונאס באזור גידול שצורתו כמעיין קשת המשתרעת מקולומביה, עובר באקוודור ופרו ועד לבוליביה. מחוץ לדרום אמריקה גדלים עצי הקסטילה גם במרכז אמריקה ובמקסיקו והעמים הילידים באזורים אלו הפיקו מהעץ גומי.
בו בזמן מתייחס המונח גם לצמג המופק מעצי גומי שונים, למשל כזה המופק מההוואה הברזילאית. בשפות שונות מציין הקאוצ'וק "עץ גומי" באופן כללי ומזוהה, כתוצאה מכך, עם ההוואה הברזילאית הנפוצה יותר מהקסטילואה אלסטיקה.
בשונה מההוואה הברזילאית הפקת הקאוצ'וק איננה נעשית על ידי חריצת חתכים בגזע ואיסוף החלב אלא על ידי גדיעת העץ כולו וניקוז הנוזלים שבו.
ססילי נוויל
ססילי נוויל (באנגלית: Cecily Neville; 3 במאי 1415 – 31 במאי 1495) הייתה רעיתו של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, ועל כן נשאה בתואר דוכסית יורק. ססילי הייתה אימם של שנים ממלכי אנגליה: אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי.
ביוגרפיה.
ססילי נוויל הייתה בתם של ראלף נוויל, רוזן וסטמורלנד ושל ג'ואן ביופורט, רוזנת וסטמורלנד. סבה וסבתה מצד אימה היו ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר וקתרין סווינפורד. ג'ון מגונט היה בנם השלישי של אדוארד השלישי, מלך אנגליה ופיליפה מאנו.
בשנת 1425, בהיותה בת עשר, אורסה ססיל, ביוזמת אביה, לריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, שהיה בן 14 באותה עת.
ראלף נוויל נפטר זמן קצר לאחר מכן בקרב, ובני הזוג התגוררו בחצרו של המלך הנרי השישי עד שנת 1437, בה נישאו.
באוגוסט 1439, בעת שססילי ובעלה שהו בנורת'האמפטונשייר, נולדה בתם הבכורה, אן.
כאשר התמנה ריצ'רד למשנה למלך, ומושל כללי בצרפת בשנת 1441, עברה המשפחה לרואן. בנם של הזוג, הנרי, נולד בפברואר באותה שנה, אולם נפטר זמן קצר לאחר מכן.
בנם השלישי של בני הזוג, אדוארד (לימים מלך אנגליה), נולד ב-28 באפריל 1442 ברואן. אדוארד הוטבל בטקס פרטי. לימים טען בן דודו, ריצ'רד נוויל, רוזן ווריק כי אדוארד נולד מחוץ לנישואים, והוא אינו בנו של ריצ'רד. ישנם היסטוריונים המשייכים טענה זו ליריבות ביניהם, אחרים טוענים כי בדיקה של מועד עיבורה של ססילי מעיד על כך שאדוארד לא היה בנו של ריצ'רד, אשר שהה בקרב בעת מועד העיבור המשוער, ומציינים כי טקס הטבילה הפרטי, בניגוד לטקס המפואר הרשמי שנעשה לימים לאחיו, מעיד על כך; המתנגדים לטענה זו, בקרב ההיסטוריונים, טוענים כי ייתכן ואדוארד נולד בלידה מוקדמת, ובשל קוטנו של התינוק נערך טקס טבילה פרטי.