הפעילות הציונית החלה להתעורר ומעתה גם החיילים הארצישראלים לקחו בה חלק. מעבר לעזרה החומרית לנזקקים, העבירו החיילים שיעורים בהיסטוריה של עם ישראל, לימדו את הילדים שירי מולדת וסיפרו על המתרחש בארץ ישראל ועל הגשמת ההתיישבות בה. באפריל 1941 נסוגו הכוחות הבריטים מקירנייקה בעקבות ההתקדמות של הגרמנים בפקודו של רומל. עם הנסיגה הצליחו החיילים הארצישראלים להעביר לארץ ישראל כ־250 מיהודי קירנייקה. בתחילת 1942 נכבשה קירנייקה בשנית בידי הצבא הבריטי. גם הפעם קיבלו אותם היהודים בהתרגשות ובשמחה, אולם באופן מאופק יותר, מחשש שתהיה נסיגה נוספת והאיטלקים יגיבו על "בגידה" מעין זו. הפעם לא עלה בידיהם של החיילים הארצישראלים לעזור בתחום החינוכי, אולם הם עזרו באספקת מזון וסיוע. הבריטים נסוגו שנית בסוף ינואר 1942, אולם הפעם, בשל בעיות לוגיסטיות, הצליחו החיילים הארצישראלים להעביר מזרחה מעט מאוד יהודים, כאשר חלקם נאלצו לנוס ברגל.
הציונות בלוב בתקופת השלטון הבריטי.
עם פריצת המערכה המפורסמת באל-עלמיין, כבשו הבריטים את לוב מידי האיטלקים. את קירנייקה, המזרחית, כבשו כבר בנובמבר 1942 וכיבוש לוב כולה הושלם בינואר 1943. השלטון הבריטי בלוב פתח בפני היהודים עידן חדש. לא עוד גזרות גזעניות, השפלה ורדיפה. הקהילה היהודית החלה משתקמת, הפליטים והניצולים חוזרים לבתיהם ומנסים להיכנס לשגרת חיים. עם השתקמות זו השתקמו מוסדות הציבור והתנועה הציונית. בתקופה זו תרמו החיילים הארץ ישראלים את עיקר תרומתם לקהילה היהודית בלוב, הן מהבחינה החינוכית-ציונית והן מבחינת הסיוע והשיקום של הקהילות החרבות.
פעילות מערכת החינוך העברית-ציונית בתקופת הבריטים.
במרץ 1943 נפתח בית הספר העברי בבנגזי בו למדו 70 תלמידים. מרבית המורים היו חיילים ארצישראלים שהתנדבו לדבר. התנדבות של חיילים לשמש כמורים נעשתה יעילה יותר בבואו של הגדוד השני, שם שרתו מורים מקצועיים מארץ ישראל, ויכלו ללמד על פי תוכנית הלימודים המסודרת שבארץ. הבריטים לא ראו בעין יפה את החינוך הציוני והחל להקשות על המפעל. הם ציוו לסגור את בתי הספר העבריים ולשלוח את הילדים היהודים לבתי הספר הערביים. כמו כן אסרו הבריטים על המורים מארץ ישראל ללמד בקהילה והצמידו אותם ליחידותיהם. החיילים חיזקו את הקהילה לא להיכנע לדרישות הבריטים ולא לרשום את ילדיהם לבתי ספר ערביים - דבר שהיה מביא את הסוף לחינוך הציוני. במהלך חופשת הקיץ העבירו המורים מארץ ישראל סמינר להכשרת מורים מהקהילה המקומית. את הסמינר העבירו במועדון החייל העברי. גם לאחר ההכשרה המשיכו החיילים הארצישראלים לעזור בחינוך, הודות למפקדיהם העבריים שחיפו על העדרם. בית הספר בבנגזי הוכר כבית ספר פרטי וככזה לא קיבל סיוע ממשלתי ומומן מכספי הקהילה. מעבר לסיוע בחינוך בבנגזי, עזרו החיילים הארצישראלים בעוד מגוון של תחומים כגון גיוס כספים מארגונים מחוץ ללוב כדוגמת הג'וינט, הברחת ספרי לימוד ומתן שיעורים והרצאות בעברית. החיילים הקימו גרעין של ארגון "החלוץ" בו הכשירו כ-50 צעירים לקראת העלייה לארץ, רובם באופן לא חוקי. עד 1944 עזבו רוב היחידות הבריטיות ובעזרת ההכשרה שקיבלו המורים המקומיים מהחיילים, החלו המורים המקומיים לנהל את מערכת החינוך לבד, עם מעט מאוד עזרה מהחיילים העבריים שנשארו. עם עזיבתם של החיילים, הקלו מעט הבריטים את עמדתם כלפי החינוך היהודי. הם התירו ליהודים לקיים מערכת חינוכית והכירו בה. אמנם צוות המורים היה חייב לכלול גם מורים ערבים - אלו היו אמורים, על פי רצונם של הבריטים, לרסן את הרוח הציונית בבית הספר. מערכת החינוך הזו התקיימה עד לעלייה הגדולה בשנת 1949, אז נסגרו כל בתי הספר בלוב, למעט בית הספר בבנגזי שהועבר לבית הכנסת ושימש את המעט הנותרים.
הארגונים הציוניים תחת השלטון הבריטי.
הבריטים ראו בעין רעה את כל הקשור בפעילות הציונית ואסרו את הקמתה מחדש של "ההסתדרות הציונית הטריפוליטנית" אולם לאחר המלחמה והרדיפות והמפגש עם החיילים הארצישראלים, תחושות הלאומיות והכיסופים לארץ ישראל רק גברו והיהודים המשיכו את הפעילות הציונית והעצימו אותה, תחת מסווה של פעילות חינוכית.
במרץ 1943 חידש ארגון "מכבי" את פעילותו הספורטיבית והתרבותית. הארגון חנך אצטדיון ספורט חדיש והקים את תנועת הנוער "מכבי הצעיר". לאחר בקשות חוזרות ונשנות, התירו הבריטים לארגון "בן יהודה" לחדש את פעילותו. בנוסף לארגונים הוותיקים, קמו מספר אגודות ציוניות חדשות, רובן מיועדות לנוער, בהם "הצופים העבריים" שחינכו להצטרפות להגנה ולהעפלה בלתי לגאלית, תנועת "האיחוד", "בני עקיבא" ו"גדוד מגיני השפה". החברה בלוב הייתה דתית-מסורתית, ורוב האידיאלים, הציוניים והדתיים, היו משותפים לכל חברי הקהילה, מכאן התבקש לקיים איחוד של תנועות הנוער הציוניות, איחוד שאכן התבצע סביב תנועת בני עקיבא בשנת 1949. התנועה נקראה "איחוד תנועות הנוער החלוציות - בני עקיבא".
תנועת "החלוץ" שהתארגנה ב"בן יהודה" הבריחה לטריפולי שליחים מארץ ישראל. אותם שליחים דאגו להפיץ את הרעיון הציוני ולארגן הכשרה מעשית-חלוצית לצעירים המתכוונים לעלות ארצה. הצעירים שמתחת לגיל 18 היו חברים בתנועת "הנוער", בה שמו השליחים דגש על החינוך, האידאולוגיה ופעילות תרבותית-ציונית, כדי שבבוא היום יקבלו את ההכשרה המעשית ויעלו ארצה. השליחים הסתירו את זהותם ורק מעטים ידעו את מטרת בואם. תחת אותו מעטה של חשאיות החלו השליחים בהקמת ארגון "הגנה", בו אימנו את הצעירים בקרב פנים אל פנים. בפעילות זו נעזרו השליחים בחיילים הארצישראלים. עם התפתחות תנועת "החלוץ" ועם עלייה במספרם של הצעירים המבקשים לקבל הכשרה חקלאית, הוציא ארגון "בן יהודה" ירחון בשם "חיינו". הירחון דן בהכשרה החקלאית בלוב ובחיים החלוציים שבארץ ישראל.
תנועת "החלוץ" ידעה גם קשיים. החלו להתפתח סכסוכים קשים בינם לבין החיילים הארצישראלים. עיקר הוויכוח היה על סמכויות בנושאי העפלה ועל התמיכה בחינוך. השליחים ראו עצמם כשליחי ההנהלה הציונית בלוב וממילא הסמכות העליונה בכל האמור ואילו החיילים, מצדם, טענו שהם ותיקים יותר בקהילה ומודעים יותר לבעיותיה ולכן טובת הקהילה שהם יהוו הסמכות העליונה. ויכוח גדול שהתעורר ביניהם היה על אופן חלוקת עשרים הסרטיפיקטים - אשרות העלייה לארץ מהמנדט - בקהילה. לתנועת "החלוץ" היה אינטרס לחלק את האשרות לחבריה הרוצים לעלות ארצה כחלוצים ואילו החיילים היו מעוניינים לחלקת את האשרות באופן אחר. הוויכוח הסתיים בפשרה שהוצעה על ידי ההסתדרות הציונית. עוד קושי שנוצר לתנועת "החלוץ" היה הריסת חוות ההכשרות של התנועה ובזיזתה בידי פורעים ערבים ב-1945.
לאור הקשיים חלה נסיגה בפעילות "החלוץ" וכדי למנוע את סגירתה, הוקמה בנובמבר 1946 הכשרה עירונית, בה למדו החברים לחיות זה עם זה בצוותא, בדומה לחיים בקיבוצים. חברי ההכשרה לקחו חלק בפעילות ההגנה ובארגון ההעפלה הלא חוקית. ההכשרה התקיימה עד הפוגרום ביוני 1948 ורוב חבריה עלו ארצה, בהעפלה לא חוקית, ונקלטו בקיבוצי הארץ.
הפעילות הציונית ותגובתה נוכח הפרעות שבין 1945-1949.
כבר בסוף 1944 החלה הידרדרות הדרגתית ביחסים שבין היהודים לערבים בלוב. המשבר הכלכלי שהצית בקלות את הערבים לתלות ביהודים אשם, גל הלאומנות הערבית שתקף את העולם באותה תקופה, התרחבות הפעילות הציונית ועידוד שבשתיקה מצד השלטון הבריטי לפגיעה ביהודים, כל אלו היוו גורמים לאותה הידרדרות. ב-4 בנובמבר 1945 הגיעה המתיחות לשיא והמוני ערבים יצאו לטבוח ביהודי טריפולי. תוצאות הטבח היו קשות: 133 הרוגים וכ-400 פצועים בקרב יהודי הקהילה שהותקפו באכזריות איומה, נזק ברכוש ואלפי פליטים שנטשו את בתיהם. תוצאותיו המזעזעות של הפוגרום יצרו נקודת מפנה חדה בהלך הרוח בחברה היהודית. ראשית, ברור היה לכל שהיחסים עם הערבים אינם ניתנים לגישור. השנאה והניכור רק גברו עם הזמן. נוסף לכך, אבדו היהודים את אמונם בשלטון הבריטי כמשליט הסדר ומגן החלש. כולם הבינו שאם יישארו היהודים נתינים בארץ זרה ותחת שלטון זר - פוגרומים והתקפות יהיו מנת חלקם לעד. בעקבות כך התעצמו הפעילויות הציוניות וההכנה לעלייה לארץ.
הקמת ארגוני ההגנה.
יהודי לוב הבינו כי עליהם לדאוג לעצמם ובעקבות כך החלה מתארגנת תנועת ה"הגנה" על ידי בוגרי תנועות הנוער. על אף שהיו אלה חדורי נחישות והתלהבות - ידע ואמצעי לחימה לא היו ברשותם והארגון לא היה מחזיק מעמד אלמלא פעילות השליחים מארץ ישראל. היה זה ישראל גוריליק, שכינויו המחתרתי היה "הדוד", שנשלח על ידי ה"הגנה", במאי 1946, לעזור בהקמת הארגון המחתרתי של יהודי לוב. ואכן זמן קצר לאחר בואו כבר הגיע הארגון להשגים מרשימים מבחינת רמת האימונים והנשק, הישגים אליהם הגיע הארגון בעזרת החיילים הארצישראלים, שהבריחו נשק ואימנו לוחמים.
הבריטים ידעו על קיומו של הארגון אבל בזכות החשאיות והמידור שנקט הארגון, לא הצליחו לעלות על עקבות חבריו. בתחילת 1947 עלו הבריטים על עקבותיו של גוריליק ואלצו את הנהגת הקהילה לסלקו. אף על פי שעזיבתו של גוריליק פגעה, מוראלית וטכנית, בתפקוד הארגון, המשיך הארגון לפעול ולהתאמן. לצד ארגון ה"הגנה" קמו עוד שני ארגונים נוספים, עם מספר חברים קטן. ארגון אחד בראשותו של ניסים נחום ששימש ככוח כוננות וארגון שכונה "חוליית החיסול והנקם" שנקט פעילות התקפית סלקטיבית, כנגד מי שהיה חשוד בהשתתפות בפרעות.
העפלה.