גם בפולין, בדומה לעלילות הדם במערב ומרכז אירופה, הממסד הקתולי, בניגוד להמון, לא חרג מעמדתו המסורתית ודחה אותה מכל וכל. במאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 הציף את פולין ואת רוסיה גל של עלילות דם אשר הובילו למעשי אכזריות רבים של התעללות ורצח.
ב-1736, בפוזנן, עונו והומתו ארבעה מנכבדי הקהילה. ב-1747 בזסלב, 10 הוצאו להורג. ב-1753 בז'יטומיר, 12 יהודים נחרכו באש, ואחר, בעודם חיים, נגזרו לנתחים.
עלילת הדם בטרנובז'ג 1757.
ב-1757 התרחשה עלילת דם בדז'יקוב-טרנובז'ג. לאחר שנעלם הנער ברתלומיאיי קובאקי (Bartłomiej Kubacki) בן ה-15 ממיכוצין  היהודים הואשמו בחטיפתו. מספר יהודים הועמדו למשפט ונרצחו באכזריות. ההוצאות להורג התקיימו ב-19 באפריל 1757 (ה'תקי"ח) בשדה צ'פוצ'וב, שם נמצאים כיום אצטדיון העיר ומתקני הספורט ברחוב Aleja Niepodległości (אזור זה נתרם לעיר בשנת 1925 על ידי הרוזן זדז'יסלב (Zdzisław Tarnowski). הנער שנעלם חזר לביתו לאחר זמן.
ההיסטוריון גרשון דוד הונדרט (Gershon David Hundert) בספרו "Jews In Early Modern Poland", בעמוד 134,כותב על האירוע, ואף הביא מקורות מספרי הכנסייה. בהמשך הוא מציג נתונים שה"קורבן" המדומה היה בין החיים בשנת 1774.
בלילה של 21–22 בדצמבר 1927 התרחשה שרפה בטירת דז'קוב של הרוזן זדז'יסלב טרנובסקי , בן למשפחת טרנובסקי שמשלה במקום בזמן עלילת הדם. היהודים והעיתונות היהודית הציגו את הדבר כעונש מהשמים. ד"ר מיכאל מרצ'אק , שכיר, ספרן וארכיבאי ששירת את משפחת טרנובסקי, ניהל בעת השרפה את פעולות החילוץ של אוצרות האמנות של הארמון; בספרו הוא מזכיר את אירוע השרפה, אבל לא את העובדה שברתולומיאיי קובקאי שב אחרי כן לביתו.
הסופר יעקב פליישר, יליד דז'קוב בעצמו, כתב בספר יזכור לקהילת טרנובז'ג-דז'יקוב מאמר בשם "הקדושים" (עמוד 23) על עלילת הדם הזו.
שתי משפחות שמקורן בדז'יקוב מייחסות עצמן לצאצאי הנרצחים - משפחת נוסבאום ומשפחת שליסל. משפחת שליסל מיוחסת ל"יוסקי הקדוש", הוא יוסף שקולניק; משפחת נוסבאום מיוחסת לליביש, ונקראת מאז משפחת "דגל הזהב".
עלילת הדם בסיינו.
עלילת הדם הראשונה הידועה ברוסיה, התרחשה בשנת 1799, סמוך לסיינו, בדרום מחוז ויטבסק. ארבעה יהודים שנמצאו במסבאה יהודית, נאסרו באשמה שרצחו אשה נוצרייה שגופתה נתגלתה ליד המסבאה, בטענה ש"קיימת אמונה עממית, כי היהודים זקוקים לדם נוצרי". בבית המשפט העידו יהודים מומרים כי היהודים אכן זקוקים לדם נוצרי לצורכי פולחן דתי, תוך הבאת ציטוטים מזויפים מתוך "שולחן ערוך" והחיבור "שבט יהודה" מאת שלמה אבן וירגה. אולם הנאשמים זוכו מחוסר הוכחות.
לאחר עלילה זו, הוטל על המשורר ואיש המינהל ג. ר. דרז'אווין לבדוק את בעיית יהודי ביילורוסיה. זה הגיש לצאר פאבל הראשון תזכיר ובו הצעות לתיקון מצב יהודי רוסיה, שבהן גם התייחס לעלילות הדם: "על אף העובדה, כי מעשי רצח מסוג זה נעשים על ידי קנאים, 'פנאטיים', אין להתעלם, אף על פי כן, מתופעה חמורה זו".
עלילת הדם בגרודנו.
ב-1816 אירעה עלילת דם בגרודנו. מספר ימים לפני חג הפסח, נתגלתה בסביבת העיירה גופה של ילדה נוצרייה בת 4 בשם מריה אדאמוביץ'. מיד לאחר מכן התפשטה שמועה כי יהודים רצחו אותה לצורך שימוש בדמהּ בעשיית המצות. פרנס הקהילה, שלום לאפין, הפך לחשוד ברצח, משום שבביתו נמצאו פטיש ומרצע. מונתה ועד חקירה, ויהודי מומר בשם סאוויצקי אישר בפניה כי אכן, "לפי דת ישראל דרוש דם נוצרי" וכי הרב "חייב לספק דם לכל בני עדתו ולמשוח בו כל משקוף של בית יהודים ביום א' של פסח". אולם בעקבות השתדלות היהודים אצל שר החינוך אלכסנדר גוליצין, ניתנה ההוראה לבטל את החקירה "ולחפש אחר הרוצח". אלא שהרוצח לא נתגלה והפרשה התמוססה.
עלילת הדם במזריץ'.
בתוקף החלטות קונגרס וינה (1815), סופח חבל פולין לרוסיה ועלילות הדם התפשטו בו במספר אזורים. במזריץ', וולודבה , נתגלו בימי חג הפסח של 1815 ו-1816 גופות של ילדים נוצרים. הילדים הוכרו כ"חללי רצח פולחני" ובעקבות זאת פרץ גל של תעמולה אנטישמית ומאסרים של יהודים שנכלאו לשנים רבות לצורך "חקירה". אלא שהשר גוליצין החליט לעקור את תופעת עלילות הדם ושכנע את הצאר אלכסנדר הראשון, כי יש לפעול, וב-6 במרץ 1817, הורה השר למושלי המחוזות בשמו של הצאר, כי "במקרה ויתגלה חשד נגד יהודים בביצוע מעשה רצח של נוצרים, לא יאשימו אותם על סמך החשד המרושע, שהם זקוקים לדם של נוצרים", אלא "לנהל את החקירה נגדם, בהתאם לנוהלים החוקיים... כפי שהיו נוהגים לגבי אנשים בעלי אמונה אחרת". עלילות הדם וההסתה שנלוותה אליהן פסקו לזמן מה, אולם לקראת סוף תקופת מלכותו של אלכסנדר הראשון, התחדשה העלילה.
עלילת הדם בווליז'.
ב-1823 התרחשה עלילת דם בווליז'. ביום הראשון לחג הפסחא נעלם בעיר ילד בן 3, פיודור יימליאנוב, וכעבור 10 ימים נמצאה גופתו מחוץ לעיר. הנתיחה שלאחר המוות והחקירה הראשונה קבעו, ככל הנראה בהשפעת התעמולה האנטישמית, כי הילד נרצח על ידי יהודים. שתי נשים נוצריות, מרים טירינטיובא, שהייתה זונה ידועה, ובחורה נוספת בלתי שפויה, סיפרו להורי הילד כי האשמים הם שני היהודים החשובים בעיר, הסוחר ברלין וחבר הנהלת העירייה, צייטלין. השניים הועמדו לדין וזוכו. מושל המחוז האנטישמי, חובאנסקי, הטיל את ניהול המשך החקירה על פקידו, סטראחוב, וזה הצליח לשכנע את הזונה שתעיד כי היא עצמה משכה את הילד אל בתיהם של שני היהודים. היא אף תיארה את טקס הרצח בבית הכנסת, שבו נוכחו כביכול גם המשרתות הנוצריות של שני היהודים, שאישרו זאת בעצמן. על סמך העדויות הללו, נאסרו ברלין וצייטלין בשנית, ואיתם נאסרו הפעם גם נשותיהם ו-42 אנשים נוספים מנכבדי הקהילה היהודית. בתקופה זו מת הצאר אלכסנדר הראשון, ואת הדו"ח על הגילויים החדשים בפרשה קיבל יורשו, הצאר ניקולאי הראשון, שהיה בעצמו אנטישמי מובהק. באוגוסט 1826 הוא הוציא פקודה לסגור את כל בתי הכנסת בעיר ולאסור על יהודיה להתפלל גם בבתיהם, כדי ש"ישמעו וייראו". בפקודה נאמר: "מאורע זה הוכיח, כי היהודים משתמשים לרעה בסובלנות שאנו מגלים כלפי דתם". מונתה ועדת חקירה, שביקשה לאסוף חומר בנושא במחוזות שונים בתחום המושב, אולם סטראחוב מת וב-1830 נמסרה החקירה לידי הסנאט, בו נחלקו הדעות עם רוב שתמך בהרשעת החשודים. ב-1834 הגיע העניין ל"מועצת הממלכה", ובהשפעת ראש לשכת העניינים האזרחיים והדתיים שלה, הישיש מורדווינוב, היא החליטה לטהר את היהודים מכל חשד. ב-1835 שוחררו האסורים ובתי הכנסת בעיר נפתחו מחדש. אלא שמספר חשודים כבר מתו בבית הסוהר. הצאר אישר את פסק הדין, אך הוסיף לו בכתב ידו החלטה שלא פורסמה ברבים: "עלי להוסיף, שאינני משוכנע כי היהודים לא רצחו את הילד... המקרים של רציחות כאלו עד היום מוכיחים, כי בין היהודים מצויים קנאים פראיים או בריונים, הנזקקים במנהגי הפולחן שלהם לדם־נוצרים... אין אני סבור, שמנהג זה נפוץ בין היהודים; אך אינני שולל את האפשרות, שיש ביניהם קנאים רוצחי־אדם כמו שישנם גם בינינו, הנוצרים". החלטה זו ביטלה למעשה את הוראותיו הקודמות של אלכסנדר הראשון והניחה את היסוד לטענה כי אמנם אין להאשים את כל היהודים ברצח פולחני, אך קיימת בקרבם כת הנוהגת לעשות זאת.
עלילת סראטוב.
בדצמבר 1852 ובינואר 1853 נעלמו שני נערים מסראטוב, וכעבור מספר חודשים נתגלו גופותיהם על שפת נהר הוולגה. בעקבות מציאת סימני מילה באברי מינם, הוטל החשד על היהודים, וחוקר מיוחד מסנקט פטרבורג, דורנובו, נשלח לסאראטוב וניהל חקירה בחשד לרצח פולחני. שני אנשים העידו כי "ראו בעיניהם" כיצד היהודים, בהובלת מוהל העירייה (ואיש צבא) שליפרמן וסוחר העורות יעקב יושקביצ'ר ובנו, מקיזים את הדם מגופות הנערים. החשודים נאסרו, אולם ועדות החקירה החליטו לשחרר את הנאשמים. החלטה זו הועברה לסנאט, שם היו בנושא חילוקי דעות, ומשם ל"מועצת הממלכה", שקיבלה החלטת פשרה: "בעיית השימוש בדם נוצרים לצורכי פולחן יהודי, טרם נפתרה בכללה; אך על יסוד סימני המילה... יש להסיק כי היה כאן מקרה של רצח, בידי יהודים, למטרה דתית". בעקבות זאת, שליפרמן, יושקביצ'ר ובנו הורשעו ונידונו לעבודת פרך. ב-1860 אישר הצאר את פסק הדין. ב-1867 שוחרר בפקודתו יושקביצ'ר הזקן, עקב התערבותו של אדולף כרמיה.
עלילות נוספות.
עלילות דם נוספות במאה ה־19 אירעו ב-1827 בטלז וב-1830 בזסלאב. ב-1834 נתפרסם ספרו של יצחק בר לווינזון, "אפס דמים", שנכתב בצורת ויכוח בין איש יהודי לאיש נוצרי על דבר עלילת הדם, במטרה להתגונן נגד ההשמצות (הספר תורגם לרוסית ב-1883). בעקבות העלילות בטלז ובזסלאב, הזמין משרד הפנים הרוסי חקירה סודית בנושא, שתוצאתה הייתה פרסום חוברת אנונימית ב-1844 בשם "על רצח תינוקות נוצריים בידי יהודים", המיוחסת לבלשן ולדימיר דאל.
במאה ה־19 נערכו כמה משפטים ברוסיה ליהודים שנאשמו בהאשמות הקשורות לרצח פולחני. בכל המקרים, מלבד מקרה אחד, הנאשמים זוכו. המקרה היחיד שבו הורשעו היהודים ברצח פולחני הוא עלילת הדם בסראטוב, אשר בגללה עונו שלושה יהודים בבית הסוהר במשך 15 שנים. אף-על-פי-כן, בשנת 1855 מונתה ועדה ברוסיה לבדיקת אמיתות עלילות הדם, וזו הפריכה אותן מכל וכל.
ב-1861 פרסם היהודי המומר דניאל חבולסון ספר בשם "על כמה עלילות דם מימי הביניים נגד היהודים", שנועד להתגונן נגד כתבי ההשמצה נגד היהודים.