טיסת חלל מסלולית היא טיסת חלל בה חללית מוצבת במסלול סביב גרם שמימי בו היא יכולה להישאר בחלל ולהשלים לפחות הקפה אחת סביב הגרם.
במקרה הספציפי של כדור הארץ, על פריגיאת מסלול החללית להיות מעל ל-100 ק"מ (הגובה בו מתחיל החלל לפי ה-FAI). במידה והפריגיאה אכן בגובה זה, על מהירות החללית להיות כ-7.8 ק"מ לשנייה (כ-28,000 קמ"ש) כדי להישאר במסלול ולא "ליפול" לכדור הארץ. ככל שגובה הפריגיאה עולה, ניתן להפחית את המהירות המסלולית (פירוט בהמשך).
המונח "טיסה מסלולית" משמש על מנת להבדיל מטיסה תת-מסלולית - בה אפוגיאת מסלול החללית היא מעל ל-100 ק"מ אך הפריגיאה מתחת לה - כך שהחללית לא משלימה אפילו הקפה אחת.
שיגור לטיסה מסלולית.
טיסות מסלוליות מכדור הארץ שוגרו נכון להיום רק על גבי משגרים מונעים במנועים רקטיים. רוב השיגורים מבוצעים ישירות מהקרקע, אך ישנם משגרים (כגון הפגאסוס) הנישאים לגובה מסוים על ידי "מטוס אם" ורק אז משוגרים. על מנת להכניס גוף למסלול, על המשגר להקנות לגוף דלתא V של כ-9.3 עד 10 ק"מ לשנייה. הדלתא V דרוש בעיקר לשם ההאצה האופקית הדרושה לשם כניסה למסלול. על מנת להיכנס למסלול צריכה המהירות להיות אופקית למישור גרם השמיים (משיקה לו) ולא אנכית לו. אומנם רוב השיגורים לחלל מבוצעים אנכית (המשגר עומד על כן השיגור), אך תוך כדי השיגור נוטה המשגר לאט לאט עד שרוב המהירות שהוא מקנה לגוף היא אופקית ולא אנכית. על מנת לחסוך בכוח - כלומר על מנת להשתמש במשגרים חלשים (וזולים) יותר - רוב השיגורים למסלול מבוצעים קרוב ככל הניתן לקו המשווה של כדור הארץ, זאת על מנת להיעזר ככל הניתן במהירות הסיבוב של כדור הארץ סביב עצמו. כמובן שלשם כך השיגור מבוצע ממערב למזרח - כיוון הסיבוב של כדור הארץ (מדינת ישראל משגרת את לווייניה ממזרח למערב, כדי שאם השיגור יכשל, לא ייפול המטען על אזורים מיושבים או עוינים - אלא בים התיכון).
ניתן גם לשגר גופים לא ישירות ממערב למזרח אלא לדוגמה לצפון-מזרח. בצורה זו מעניקים לגוף נטיית מסלול כך שבמקום להקיף את גרם השמיים מעל לאותו קו רוחב, הוא יחצה במסלולו מספר קווי רוחב. מכאן שניתן לשגר גוף מדרום לצפון (או להפך), כך שנטיית המסלול שלו תהיה 90°. מסלול שכזה נקרא מסלול קוטבי, מכיוון שגוף המשוגר למסלול זה יחלוף בכל הקפה מעל (או בסמוך) לקוטבי גרם השמיים. גוף במסלול קוטבי יחלוף בכל הקפה שלו מעל קווי אורך שונים, זאת מכיוון שגרם השמיים מסתובב סביב עצמו (בהנחה שגרם שמיים אכן מסתובב סביב עצמו).
גובה ומהירות.
במקרה של מערכת סגורה בין גרם שמים וגוף המקיף אותו בתנועה מעגלית קצובה, אם משווים את נוסחת הכבידה של ניוטון
תת-מסלול
טיסה תת-היקפית
יאליסוס
יאליסוס (ביוונית: Ιαλυσός, ידועה גם בשם הנוסף טריאנטה Trianta) היא עיר באי רודוס, יוון. ניהולה של יאליסוס משנת 2011, נמצא כיום בשלטון המקומי כחלק מעיריית רודוס.
מיקומה.
העיר יאליסוס שוכנת על החוף הצפון מערבי של האי, צמוד לשפת מפרץ הומונימוס, נבנתה בעיירה הדורית העתיקה איליסוס, כשמונה קילומטרים ממערב לעיר רודוס, בלב האזור החקלאי, והייתה אחת משלוש ערי המדינה של רודוס. כמו שאר האזור, היא עמוסה מאוד. למרות אלפי התיירים שבאים בכל שנה, הצליח יישוב זה לשמור על אופיו של כפר רודיאני טיפוסי. הגישה לחוף ישירה וניתן למצוא במקום מלונות גדולים ומסורתיים רבים. חזית החוף באזור זה אידיאלית לספורט ימי מכל הסוגים.
יאליסוס ממוקמת בסמוך לאתר של העיר יאליסוס העתיקה, אשר הייתה בעבר פוליס ואחת מערי השישייה הדורית.
אוכלוסייה.
יאליסוס היא העיר השנייה בגודלה באי רודוס, מספר האוכלוסייה עומד כיום על כ-12,000 תושבים. עד שנת 1985 הייתה יאליסוס כפר עם אוכלוסייה של כ-2500 בני אדם, אך במהלך השנים הבאות האוכלוסייה גדלה ל-10,107 תושבים במפקד של 2001.
לליסוס
לאליסוס
תקופת שתי החצרות הקיסריות
תקופת שתי החצרות הקיסריות (ביפנית: 南北朝時代, תעתיק: נאנְבּוֹקוּ-צ'וֹ ג'ידאי) הייתה תקופה בהיסטוריה של יפן בין השנים 1336–1392, בה התקיימו שתי חצרות קיסריים: החצר הצפונית, שנוסדה על ידי השוגון אשיקאגה טאקאוג'י בקיוטו, והחצר הדרומית, שנוסדה על ידי הקיסר גו-דאיגו ביושינו, הסמוכה לנארה.
שתי החצרות נלחמו זה בזה במשך חמישים שנה, עד ניצחון החצר הצפונית ב-1392, אולם החצר הצפונית הייתה תחת שליטתו של השוגון, ולמעשה חסרת השפעה. עם זאת, הקיסרים מהחצר הדרומית נחשבו לקיסרים הלגיטימיים החל מהמאה ה-19, וזאת בשל העובדה שחצר זו מחזיקה אוצרות הקיסריים.
רקע.
נפילת שוגונות קאמאקורה.
שוגונות קאמאקורה התמוטטה ב-1333, בשל מלחמת אזרחים ובשל הפלישות המונגוליות ליפן ב-1274 וב-1281. במהלך ובעקבות הפלישות המונגוליות לקראת סוף המאה ה-13, חיזקה משפחת העוצרים הוג'ו, ששלטה ביפן במקום השוגון, את אחיזתה במדינה על ידי מינויים פוליטיים. למעשה רק חברי המשפחה וקרוביהם מילאו תפקידי ממשל. בעקבות זאת, החלה להתעורר התנגדות לבית הוג'ו בקרב שאר המשפחות הלוחמות של יפן. לבסוף הוקמה קואליציה של מתנגדי הוג'ו ב-1331, ולאחר שנתיים הצליחה להדיח את בית הוג'ו מהעוצרות.
רסטורציית קנמו.
ב-1333 האמין הקיסר גו-דאיגו שביכולתו להשיב את השליטה ביפן לחצר הקיסרית ולאצולה, ובכך להחזיר למדינה את השלטון האזרחי לאחר מאה וחצי של שלטון צבאי. הוא השיב לעצמו מספר נחלות שהיו בשליטת משפחתו בעבר ואת חלקן העביר למקדשים בודהיסטיים שונים בתקווה לזכות בתמיכתם. עם זאת, הקיסר לא הבין את חשיבות המעמד הלוחם ליציבות שלטונו, ותחת זאת העדיף לתגמל את מקורביו. מנהיגי הצבאות שהכניעו את השוגונות, כאשיקאגה, קיבלו את חלק הארי של אדמות הוג'ו-לשעבר, ובכך בעצם שבה השליטה בנחלות למצביאים חזקים שלא היו כפופים לקיסר. הטעות הגדולה יותר של הקיסר הייתה בכך שלא חילק מספיק אדמות לסמוראים מהמעמד הנמוך יותר שתמכו בו, ולא זו בלבד, הוא גבה מסים ממעמד זה על מנת שיוכל לבנות לעצמו ארמון. עד שנת 1335 איבדו הקיסר והאצולה את תמיכת המעמד הלוחם.
הקיסר הבין שהוא איבד את השליטה באשיקאגה, שהחל למנות מושלי מחוזות על דעת עצמו, ללא הסכמה קיסרית, ובתגובה אסף צבא סמוראים כדי לצאת כנגד צבאו של אשיקאגה. בשלב זה היה אשיקאגה סמלו של המעמד הלוחם, שסמך עליו שימלא את צורכיהם, ואכן נהנה מחנהו מיתרון מספרי גדול. ב-23 בפברואר 1336 הפסיד צבאו של הקיסר, ואשיקאגה כבש את הבירה ושם קץ לרסטורציית קנמו. הקיסר נמלט מהבירה ונאלץ לברוח לקיושו, שם הקים את החצר הקיסרית הדרומית, ובעצם פתח את תקופת שתי החצרות הקיסריות.
שתי החצרות.
מעט לפני נפילת השוגונות ב-1333, הדיח השוגון את גו-דאיגו מן הקיסרות לאחר שפתח ברסטורציית קנמו, ומינה תחתיו את בן-דודו קוג'ון. בעקבות התמוטטות השוגונות זמן קצר לאחר מכן, איבד קוג'ון את מקומו, אך אחיו, קומיו, ושני בניו זכו לתמיכתו של אשיקאגה כיורשים החוקיים לכס החרצית. לפיכך, נוצר הענף הצפוני של המשפחה הקיסרית על ידי משפחתו של קוגון, שישב בקיוטו.
מול הענף הצפוני עמד הענף הדרומי, בשל מקום מקומו בנארה, הדרומית לקיוטו, ובראשו עמד הקיסר המודח גו-דאיגו. ב-1392 הובס הקיסר הדרומי גו-קמיאמה, ונאלץ לוותר על כסאו לטובת נינו של קוגון, הקיסר גו-קומאצו, ובכך הסתיים הפילוג. שני הקיסרים הסכימו להשיב על כנה את השיטה הישנה לפיה בכל עשור יתחלף הקיסר, בכל פעם מחצר אחרת. גו-קומאצו הפר את ההסכם, לא רק בכך ששלט עשרים שנה, אלא אף בכך שהכתיר את בנו תחתיו, במקום את הקיסר מהחצר הדרומית.
אף על פי כן, נחשבו הקיסרים מהחצר הדרומית לקיסרים הלגיטימיים, בעוד הקיסרים מהחצר הצפונית, ובכללם המשפחה הקיסרית הנוכחית, נחשבו מתחזים. במהלך תקופת מייג'י, ב-3 במרץ 1911 התפרסמה הכרזה קיסרית בה הכריז הקיסר מוצוהיטו שהחצר הדרומית היא החצר הלגיטימית, אף על פי שמוצאו היה מהחצר הצפונית.
מספר ימים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הכריז על עצמו איש העסקים הבודהיסטי הירומיצ'י קומזאווה, צאצא של החצר הדרומית, כקיסר הלגיטמי של יפן, וטען שמכיוון שהענף הקיסרי של הירוהיטו הוא הצפוני, אין לו זכות לתואר הקיסר. אף על פי שהציג אילן יוחסין שהוכיח שהוא צאצא של הקיסר גו-דאיגו, לא עלה בידיו לממש את טענתו.
גברי מזור
גברי מזור (נולד ב-8 ביולי 1948) הוא מנהל אמנותי ומראשוני אנשי יחסי הציבור במוזיקה הישראלית. התפרסם כיועצה האמנותי ואיש יחסי הציבור של הזמרת ירדנה ארזי לאורך כל שנות השמונים ונחשב, יחד עם בצלאל אלוני כמי שאחראי גם ליריבות התקשורתית בין ארזי לבין עפרה חזה.
ביוגרפיה.
מזור נולד בראשון לציון, אמו עלתה מסלוניקי והייתה עקרת בית, אביו עלה מטורקיה ועבד בתעשיית היהלומים. בצבא שירת כחובש.
את דרכו בעולם יחסי הציבור החל מזור כמנהל יחסי הציבור של המפיק אבשלום רובין שעמד מאחורי חברת ייצוג האמנים "קלאסיפופ" ומאחורי פסטיבל שירי הילדים. הוא ליווה אמנים דוגמת רוחמה רז ו"הברירה הטבעית" ובשנת 1978 לאחר פירוק שלישיית "שוקולד מנטה מסטיק" הגה יחד עם רובין ולצד המנהל המוזיקלי זאב אולמן והבמאי צדי צרפתי שביים גם את שוקולד מנטה מסטיק, הקמה של הרכב נשי חדש כפול בגודלו - להקת "סקסטה".