הרעיון להקמת חברת כרטיסי אשראי התגבש במסעדת Major's Cabin Grill בניו-יורק ב-1949. המייסד-השותף של דיינרס קלאב, פרנק מקנמרה סעד שם עם קליינטים וגילה כי שכח את הארנק שלו בחליפה אחרת. אשתו שילמה לבסוף על הארוחה, אך מקנמרה חשב על אמצעי בו יהיה אפשר לגבות כסף כדרך להימנע ממצבים מביכים בעתיד. הוא שוחח על הנושא עם בעל המסעדה, וביום למחרת עם עורך דינו ראלף שניידר ועם חברו אלפרד בלומינגדל. חברת דיינרס קלאב אינטרנשיונל נוסדה ב-8 בפברואר 1950, עם הון ראשוני של 1.5 מיליון דולר. החברה נקראה כך עקב היותה "מועדון של סועדים" (Diners' Club) שמאפשר לשלם בסוף כל חודש דרך חשבון האשראי שלהם. כאשר החלו להנפיק כרטיסים, מנה חוג הלקוחות של דיינרס קלאב 27 מסעדות ו-200 סועדים, שהיו חברים וקרובים של המייסדים. ההצלחה האירה פנים לחברה הצעירה, ולקראת סוף 1950 היו לדיינרס כבר 20,000 חברים וכעבור שנה 42,000. כרטיס הפלסטיק הראשון של דיינרס הוצג בשנת 1961.
עד אמצע שנות ה-60 היו לחברה 1.3 מיליון בעלי כרטיס. המונופול של החברה היה קצר מועד, עת קמו מתחרות כגון אמריקן אקספרס, ויזה ומאסטרכרד. בשנת 1968 צירף אליו את לקוחות אמריקן אויל קמפני, במסגרת שיתוף פעולה בין החברות. בשנת 1981 נרכשה החברה על ידי Citibank שמכר אותה בשנת 2008 ל-Discover Financial Services תמורת 165 מיליון דולר.
בתחילה הייתה מדיניות החברה להנפיק כרטיס אחיד לכל לקוחותיה. אולם בשנת 2001 הוחלט להתחיל להנפיק כרטיס משודרג, פלטינום, ומהלך זה החל בישראל.
בישראל.
סניף ראשון בישראל של דיינרס קלאב הוקם ביוני 1960. בראשית 1961 כובדה תעודת חברות בדיינרס בידי 207 חנויות בישראל ששלמו עמלה של 10% ו-4 בנקים שהרשו לבעלי התעודה למשוך מזומנים של עד 25 ל"י. למעשה, היה זה כרטיס האשראי הראשון בישראל. באותה עת היו לדיינרס כ-700 חברים בישראל, אך עיקר הפעילות של דיינרס בישראל היה מצד תיירים. בשנת 1968 עברה הבעלות על הסניף הישראלי של דיינרס לידי קבוצת משקיעים בראשות בנק דיסקונט (40%), דיינרס קלאב הבינלאומית (25%), הפניקס הישראלי (17.5%) וחברת אמינא (17.5%), שבהמשך מכרה את החזקותיה לפניקס. באותה עת כובד כרטיס דיינרס בכ-600 בתי עסק בישראל והחזיקו בו כ-1200 ישראלים. בשנת 1969 התיר משרד האוצר לחברת דיינרס לאפשר שימוש בינלאומי בכרטיס של דיינרס. בשנת 1970 הגיע מספר החברות בישראל המכבדות את כרטיס דיינרס לכ-800.
בשנת 1976 הנפיק בנק דיסקונט לראשונה כרטיס אשראי פנים בנקאי, כרטיס דיסקונט, על פי הסכם עם חברת דיינרס קלאב. אולם ב-1979 הוחל בהנפקה מקבילה של כרטיסי ויזה ודיינרס על פי בחירת הלקוח. הגם שכרטיס דיינרס היה הוותיק ביותר בישראל, הוא הגיע להיקף שימוש קטן בקרב צרכנים ישראליים, לעומת כרטיסי ויזה וישראכרט שנכנסו לישראל החל מהמחצית השנייה של שנות ה-70 וכבשו במהרה את השוק. דיינרס הגיע לכ-1500 חברים בשנת 1982, וכובד בעיקר בבתי מלון, מסעדות ואתרי בילוי לתיירים. במהלך שנות ה-80 הייתה עלייה גדולה בשימוש בכרטיס ובשנת 1986 דיווחה החברה על כ-40,000 כרטיסים ישראליים.
ביום 13 ביוני 1991 רכשה כאל 51% מהונה המונפק של דיינרס קלאב ישראל בע"מ, ועל פי הסכם מיום 5 בינואר 2005, שאושר על ידי בנק ישראל בחודש יולי 2006, היא הפכה לבעלת המניות היחידה בדיינרס. ואולם, על פי הסכם מיום 29 בנובמבר 2005, מכרה כאל 49% מהון המניות של דיינרס לקבוצת דור אלון ריבוע- כחול. כאל רכשה את חלקה של קבוצת דור אלון ריבוע-כחול ב-15 בדצמבר 2015 ומאז היא בעלת המניות היחידה בחברה.
למרות שכרטיסי דיינרס קלאב בחו"ל פועלים במתכונת "תשלום בהקפה" (Charge Card - על מחזיק הכרטיס ליזום תשלום תוך חודש מיום העסקה ולפרוע את מלוא הסכום, ללא אשראי נוסף ותשלומים וללא חובה לאפשר לזכיין דיינרס לחייב באופן יזום ואוטומטי את חשבונו), כיום החיוב בישראל נעשה במתכונת דומה לזו הנהוגה במותגי כרטיסי אשראי אחרים המונפקים בישראל.
כך, בעבר שיווקה החברה מסלול אשראי המכונה "דיינרס כדאי"; בשנות ה-90' של המאה ה-20' השיקה החברה את תוכנית האשראי "דיינרס לארג'" המאפשרת לפרוס אוטומטית כל חיוב חודשי למס' קבוע מראש של 3–12 תשלומים חודשיים של 25 ש"ח בריבית קבועה, על בסיס "דיינרס קרדיט" (מ-2000 תוכנית דומה תחת השם "סל קרדיט בתשלומים" קיימת גם בכרטיסים שמתפעלת תשלובת ישראכרט). בהמשך הושקה תוכנית דומה וייחודית, "חודש פלוס", המאפשרת דחייה אוטומטית של כל חיוב חודשי בחודש בריבית קבועה (למעשה, "דיינרס לארג'" בתשלום אחד). אלו מתווספות לאפשרות לפרוס או לדחות את סכום החיוב החודשי באופן חד-פעמי ועל בסיס מזדמן, כמו בכרטיסים אחרים של כא"ל. למעשה, כא"ל מאפשרת לנהוג בכרטיס ככרטיס אשראי מתגלגל (Revolving Credit Card) לכל דבר, לרבות ככרטיס כא"ל המונפק מראש ככזה ("Cal Choice").
עם זאת, בשונה ממותגי כרטיסי אשראי אחרים המונפקים בישראל, הכרטיס אינו מציע מסלול אשראי בריבית משתנה לרכישות בבתי עסק. כמו כן, הוא חריג בנוף כרטיסי האשראי הישראליים לשימוש בינלאומי בכך שהיה הראשון להציע חיוב חודשי על עסקאות ומשיכות מזומן בחו"ל (ובכרטיס דיינרס פלטינום - חיוב בתנאי שוטף + 30). לכא"ל זיכיון בלעדי לסלוק כרטיסי דיינרס קלאב בישראל. כרטיסי דיינרס קלאב מונפקים בישראל באמצעותה, הן במישרין - ככרטיסים חוץ-בנקאיים, והן ככרטיסים בנקאיים - לבנקים בהסדר הנפקה/הפצה עם דיינרס. לפי דו"חותיה הכספיים, בסיום 2014 לדיינרס קלאב ישראל 290 אלף כרטיסים תקפים, מהם 202 אלף כרטיסים פעילים המתחלקים שווה בשווה בין כרטיסים בנקאיים וחוץ-בנקאיים.
הבריחה למצרים
הבריחה למצרים הוא אירוע המתואר בבשורה על-פי מתי שבו ברח יוסף, אבי ישו יחד עם משפחתו למצרים, לאחר שהוזהרו שהורדוס עומד להרוג את כל התינוקות באזור בית לחם. האירוע מתואר באמנות הנוצרית כחלק מתיאורי חיי ישו.
בברית החדשה.
תיאור הבריחה מופיע רק בבשורה על פי מתי. על פי הבשורה, כששלושת האמגושים הגיעו לחפש את ישו, הם פגשו בהורדוס וסיפרו לו ש"מלך היהודים" עומד להיוולד בבית לחם. הורדוס שואל אותם מתי נראה הכוכב המבשר על לידת המשיח ואיפה הוא עומד להיוולד. מיד לאחר ביקורם אצל מרים וישו, נגלה מלאך ליוסף ומצווה עליו לברוח למצרים ולהישאר שם עד שיורה לו המלאך לחזור, כי הורדוס רוצה להרוג את התינוק. מיד קם יוסף ובאותו לילה לקח את אשתו ובנו למצרים, שם נשארו עד מות הורדוס.
לאחר מות הורדוס, שב ונגלה המלאך ליוסף ואומר לו שאלו המבקשים להרוג את הילד מתו וכי עליו לחזור לארץ ישראל. כיוון שיורשו של הורדוס היה בנו ארכלאוס, לא חזר יוסף אל יהודה, אלא אל הגליל, לנצרת.
מתי מקשר את הסיפור לכמה נבואות מהברית הישנה על מנת להוכיח את אמיתות שליחותו של ישו. הוא מצטט את הנביא הושע בפסוק "ממצרים קראתי לבני" כדי להראות שבן האלוהים ייקרא לבוא ממצרים. את תיאור טבח החפים מפשע הוא מסיים בהערה "אז נתקיים הנאמר בפי ירמיהו הנביא: קול ברמה נשמע, נהי בכי תמרורים, רחל מבכה על-בניה, מאנה להנחם כי אינם". את המעבר של יוסף ומשפחתו לנצרת הוא מסיים "למען יתקיים הנאמר על-פי הנביאים כי נצרי יקרא לו", אם כי פסוק כזה לא מופיע בתנ"ך.
מקורות חוץ-קאנוניים.
בעוד מתי לא מפרט על המאורעות בדרך למצרים, על השהות בה ועל הדרך חזרה, בשורות אפוקריפיות שונות מרחיבות על כך. הן מספרות על מפגש עם שני הגנבים שנצלבו עם ישו, על פסלים שנשברו לפניו והתפוררו ועל נביעת אפרסמון מעץ סרק.
במצרים קיימות מספר כנסיות ומקומות קדושים לנצרות, באתרים שעל פי המסורת שהתה בהם המשפחה הקדושה. האתר הידוע שבהם הוא הכנסייה הקופטית "סרגיוס ובכחוס הקדושים" שנקראת גם "אבו סרגא". על פי המסורת, הכנסייה בנויה באתר בו התגוררה המשפחה הקדושה תקופה מסוימת בעת שהותה במצרים.
באמנות.
הבריחה למצרים היא נושא פופולרי לציורים על חיי ישו, כשרבים מהציורים מראים את מרים רוכבת על חמור ומחזיקה את ישו, כשיוסף מוביל את החמור. הצגה זו שאולה מהתיאור הביזנטי למסע של יוסף ומרים לבית לחם. מהמאה ה-15 ואילך הציגו בדרך כלל הציורים באמנות מערב אירופה, את המשפחה הקדושה נחה בעת המסע, פעמים רבות עם מלאך או נער צעיר. בציורים מוקדמים של אותה תקופה נראים ברקע הניסים המסופרים בבשורות האפוקריפיות, כחלק מציורי נוף שנעשו פופולריים אז. הניסים המצוירים כוללים את הפסלים שנשברו לפני ישו, עץ דקל שצמח כדי שיוכלו לאכול מפירותיו, עץ אפרסמון שגדל בשבילם ושודדים שנמנעו מלשדוד אותם.
ציורים נוספים מראים את מפגשם של התינוקות ישו ויוחנן המטביל במצרים, כשהמפורסמים שבהם הם המדונה בין הסלעים של לאונרדו דה וינצ'י ו"המשפחה הקדושה פוגשת את יוחנן הילד" של רפאל.
דיינרס
דיינרס קלאב
Till The Clouds Roll By
אליהו ריקה
אליהו ריקה (נולד ב-12 באפריל 1930, בדמשק, סוריה המנדטורית) הוא איש קהילת המודיעין הישראלית, יליד דמשק, מסתערב לפני קום המדינה, חבלן ימי שתקף יחידי כלי שיט בנמל אויב במלחמת העצמאות ופעל זמן ארוך כסוכן חשאי ישראלי במדינות ערב. לאחר שחרורו מצה"ל כתב ספרים על נושאי ביון.
ביוגרפיה.
ילדות בסוריה.
ריקה נולד בשנת 1930 בדמשק בירת סוריה כילד רביעי לשחאדה ונזירה ריקה. שחאדה היה מכובד בקהילה היהודית בדמשק והקים מפעל צדקה "חסד ואמת", שמשימתו הייתה לוודא קבורה מכובדת לנצרכים ולשמור על כבוד הקהילה היהודית. הסופר יהודה בורלא, ששהה בדמשק כשליח לאחר מלחמת העולם הראשונה, פגש בשחאדה ריקה ותיאר אותו בספרו "נשים". כאדם מכובד ומוביל בקהילה. בגיל הינקות התייתם ריקה מאמו ובגיל 7 בערך התייתם מאביו.