מייקל שטיינברג (באנגלית: Michael Steinberg; 4 באוקטובר 1928 – 26 ביולי 2009) היה מבקר מוזיקה, מוזיקולוג וסופר יהודי-אמריקאי, שעיקר פרסומו בא לו, לדברי מבקר המוזיקה של "סן פרנסיסקו כרוניקל", ג'ושוע קוסמן, "מן ההערות מאירות העיניים, השנונות ולעיתים אישיות עד תוך-תוכן, שכתב בתוכניות הקונצרטים של התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו משנת 1979 ואילך." הוא תרם ערכים אחדים למילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים, כתב מאמרים לכתבי עת למוזיקה ועלוני פרשנות לתקליטורים והוציא לאור מספר ספרים בנושאי מוזיקה, הן קובצי ביקורות ופרשנות מפרסומים קודמים והן כתבים חדשים.
חיים וקריירה.
שטיינברג נולד בברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב, פולין). בשנת 1939 נמלט כפליט ב"טרנספורט הילדים" לאנגליה, שם עשה ארבע שנים. בשנת 1943 היגר עם אמו ואחיו לארצות הברית ולמד מוזיקולוגיה באוניברסיטת פרינסטון (המוזיקולוג, הפסנתרן והתאורטיקאי מוזיקה צ'ארלס רוזן היה חברו ללימודים ולחדר). אחרי שסיים את לימודיו בפרינסטון, חי שנתיים באיטליה במלגה מקרן פולברייט, ואחר עשה שנתיים בגרמניה עם צבא ארצות הברית. לאחר שהסתיימה הצבתו בגרמניה, היה לחבר בסגל המורים של בית הספר מנהטן למוזיקה, שם לימד תולדות המוזיקה.
שטיינברג לימד בכמה קולג'ים בניו יורק ובמסצ'וסטס לפני שהיה למבקר מוזיקה ב"הבוסטון גלוב" בשנת 1964. תקופת עבודתו בגלוב לא הייתה נקייה ממחלוקות. כתיבתו זכתה לשבחים, אך אמות המידה הגבוהות שהציב לביצועים שביקר חוללו חיכוכים עם התזמורת הסימפונית של בוסטון. באחד המקרים הצביעו חברי התזמורת על הטלת איסור על נוכחותו של שטיינברג בקונצרטים שלה. ואולם, לאחר קרוב ל-12 שנים עם ה"גלוב", התמנה שטיינברג לכתוב את דברי הפרשנות בתוכניות הקונצרטים לתזמורת בוסטון. ב-1979 החל לעבוד כמנהל פרסומים ויועץ אמנותי לתזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו, שם נשאר עד 1989. הוא הועסק ככותב דברי פרשנות לתוכניות בכמה תזמורות אחרות במהלך הקריירה שלו, בהן הפילהרמונית של ניו יורק ותזמורת מינסוטה, בה שימש יועץ אמנותי בשנות ה-90.
בראיון משנת 1995 עם "סן פרנסיסקו כרוניקל" אמר שטיינברג, שראה עצמו בתפקיד מבקר ופרשן כמי ש"בונה גשרים ועוזר להקים קשר בין מאזינים - רובם מאזינים שאינם מוזיקאים מקצועיים - לבין המוזיקה."
שטיינברג מת באדינה שבמינסוטה ב-2009, בגיל 80.
חינוך תורני
חינוך תורני הוא מסגרת חינוכית שמושם בה דגש עיקרי על לימודי קודש ועל חינוך לעבודת ה' וליראתו. בעבר נמנע החינוך התורני מלימודי חול, אך בימינו לרוב נכללים בו גם לימודי חול בסיסיים. קיימות רמות שונות של מסגרות הנכללות בחינוך התורני, והן משתנות לפי אופי הקהילה שהמוסד החינוכי מותאם לאורח החיים שלה.
בחינוך התורני נהוגה הפרדה בין בנים לבנות - ישנם בתי ספר לבנים בלבד ואחרים המיועדים לבנות בלבד.
בנוסף לחינוך תורני מובהק, בציבור הדתי-לאומי משמש מושג זה לתיאור בתי ספר המתוגברים בלימודי קודש יותר מן המקובל בחינוך הממלכתי-דתי.
מסגרות לימוד בחינוך תורני לבנות.
עד ראשית המאה ה-20 היה מקובל בבתי היהודים החרדים באירופה שהבנים לומדים בתלמוד תורה ואילו הבנות נשארות בבית כדי לעזור לאם המשפחה בעבודות הבית. תנועת ההשכלה, שפרחה החל מהמאה ה-18 השפיעה גם על היהודים לרצות להקנות השכלה פורמלית לבנות, ועל צעירות יהודיות לרצות לרכוש השכלה גבוהה לעצמן. עקב היעדרם המוחלט של מוסדות חינוך יהודיים לבנות, פנו צעירות רבות לחינוך הכללי וכתוצאה מכך עזבו חלקן את שמירת המצוות. בעקבות כך הקימה התופרת האלמונית שרה שנירר בשנת 1918 בית ספר חרדי לבנות, לו קראה 'בית יעקב'. המוסד הוקם בתמיכתם של הרב משה דוד פלאש, של האדמור הזקן מגור (ה"אמרי אמת") ובברכתו של האדמו"ר מבעלז.
רשת החינוך 'בית יעקב' כוללת כיום בתוכה גני ילדים, בתי ספר יסודיים, בתי ספר תיכוניים וסמינרים עבור כיתות י"ג-י"ד (ולעיתים גם שנה שלישית) בהם נלמדים לימודי מקצוע לצד מקצועות הקודש.
מדרשה תורנית לנשים היא מסגרת חינוך תורני לנשים הכוללת לימוד תורה אינטנסיבי במגוון מקצועות היהדות. ברוב המדרשות ניתן דגש על התודעה הדתית של הלומדות, ולכן הציר המרכזי של הלימודים הוא לרוב סביב מחשבת ישראל. בנוסף נלמדים במדרשות באינטנסיביות תחומים כמו מקרא, הלכה, ובחלק מהמדרשות אף חסידות. הגמרא נלמדת ברוב המדרשות, אך ברמת אינטנסיביות משתנה. בדרך כלל מדובר על לימוד של סוגיות מסוימות (בעיקר באגדה) בלבד, לעיתים תוך תרגום לעברית, אך בחלק מהמדרשות ישנו לימוד מעמיק הכולל לימוד של מסכת "על הסדר". המוסד העל תיכוני הראשון שהעניק לימודים תורניים מעמיקים לנשים הוא מכללה ירושלים, שהחלה את פעילותה בשנת הלימודים ה'תשכ"ה (1964/1965) כסמינר למורות, אך מטרתה הבסיסית הוגדרה כחינוך התלמידות לחיי תורה ומצוות שלמים. המדרשה הראשונה בישראל, שהוקמה כמוסד שתכליתו הבלעדית היא לימוד תורה בשבוע לימודים מלא, היא מדרשת לינדנבאום (בשנים 1977-1986 היא נקראה "ברוריה") שהוקמה בשנת הלימודים ה'תשל"ז (סוף 1976). במקביל נפתחה באותה שנת לימודים המדרשה לבנות באוניברסיטת בר-אילן (בשמה כיום: המכון הגבוה לתורה - המדרשה לנשים), הכוללת לימודים באופי ישיבתי ומקנה ללומדות מלגת לימודים ותחליף לחלק מהשעות האקדמיות.
התערבות המדינה בתוכנית הלימודים.
העמידה על העיקרון של לימודי קודש בלבד בישיבות, מתנגשת לעיתים עם הרגולציה הקובעת תוכנית הלימודים ודורשת לכלול בה לימודי חול. דוגמה: בשנת 1924 עמדה ישיבת סלבודקה בפני סכנת סגירה, משום שהחוק הליטאי קבע כי כל ישיבה שלא תלמד לימודי חול כלליים לא תוכר על ידי השלטונות, ותלמידיה יגויסו לצבא. בעוד ישיבות אחרות קיבלו את החוק החדש, ראש ישיבת סלבודקה, הרב נתן צבי פינקל, סירב לכך בתוקף, בנימוק שהתערבות מסוג זה מקעקעת את עצם מהותו של המושג ישיבה, ולאחר שחלק מתלמידי הישיבה קיבלו צווי גיוס העביר את הישיבה, על כל תלמידיה ורבניה, לארץ ישראל.
חוק חינוך ממלכתי, שנחקק בשנת 1953, איחד את הזרמים השונים שהתקיימו במערכת החינוך בישראל לשתי מסגרות: חינוך ממלכתי וחינוך ממלכתי דתי. מסגרות אלה נמצאות בניהולו ובפיקוחו של משרד החינוך. מחוץ למסגרת האחידה של חוק חינוך ממלכתי נותרו בתי הספר של החינוך העצמאי של הזרמים החרדיים, המעניקים לתלמידיהם חינוך תורני. בתחילה, היו כל החרדים כלולים במסגרת החינוך העצמאי, אולם עם הקמת תנועת ש"ס, הקימה התנועה על רקע של אפליה עדתית רשת חינוך משלה בשם מעיין החינוך התורני.
החינוך העצמאי זוכה לתמיכה ממשלתית מופחתת בהשוואה לחינוך הממלכתי, אך נהנה מעצמאות בכל הנוגע לסדרי הלימוד ותכני הלימוד שבו, וכך גם סמינר בית יעקב והישיבות.
תוכנית הליבה גובשה בעשור הראשון של המאה ה-21 ולפיה כל בתי הספר וגני הילדים בישראל יחויבו בלימודי יסוד זהים, תוך התניית תמיכה כלכלית ביישום לימודים אלו. החרדים הביעו התנגדות נחרצת לכל התערבות בתכני החינוך במגזרם. בעקבות עתירה לבג"ץ למניעת תקצוב ממשלתי למוסדות חינוך במגזר החרדי הנמנעים מללמד את תוכנית הליבה, אושר בכנסת, ב-23 ביולי 2008, לפני מתן פסק הדין, חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים, המאפשר לשר החינוך להכיר בבתי ספר שאינן מקיימים את תוכנית הליבה כ"מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים" ולתקצבם בשיעור של 60% מהתיקצוב הממשלתי של בתי ספר ממלכתיים.
פעילות על טבעית 2
פעילות על-טבעית (סרט)
אל תלחצי אני בדרך
מייקל הוגאן
מייקל הוגאן (באנגלית: Michael Hogan; ) הוא שחקן קולנוע קנדי, המוכר בשל תפקידו כקולונל סול טיי בסדרה "בטלסטאר גלקטיקה".
הוגאן נולד בקירקלנד לייק שבאונטריו שבקנדה. נשוי לשחקנית סוזן הוגאן.
מחוז אורנג' (סרט)
מחוז אורנג' (אנגלית: Orange County) הוא קומדיית נעורים משנת 2002. ג'יק קסדן ביים את הסרט וקולין הנקס משחק בתפקיד הראשי.
עלילה.
שון ברומדר (קולין הנקס), נער חובב גלישת גלים ומסיבות ממחוז אורנג' שבקליפורניה, עורך חשבון נפש אחרי מותו של חברו הטוב לוני בתאונת גלישה. בהשפעת רומן מאת מרקוס סקינר (קווין קליין), פרופסור באוניברסיטת סטנפורד, הוא מחליט ללמוד בסטנפורד ולהיות סופר. מחוז מגוריו נתפס בעיניו כסביבה המגבילה את התפתחותו כסופר, בגלל ערכיו החומרניים ורדידותו האינטלקטואלית.
בשנת הלימודים האחרונה בתיכון ברומדר משפר בחריצות את ציוניו, ובעצת היועצת בבית הספר (לילי טומלין) נרשם אך ורק לסטנפורד. הוא אינו מתקבל, כי היועצת שלחה עבורו לאוניברסיטה את גיליון הציונים של תלמיד אחר, גרוע ממנו. חברתו אשלי (סקיילר פיסק) מארגנת לו פגישה בביתו עם ארתור גרטנר (גארי מרשל), חבר במועצת המנהלים של סטנפורד, כדי שיוכל להסביר את מצבו. הפגישה נכשלת בגלל התנהגותם של אימו האלכוהוליסטית סינדי (קתרין אוהרה) ואחיו המסומם לאנס (ג'ק בלאק). בהמשך מבקש שון מאביו העשיר באד (ג'ון לית'גו), הנשוי עתה לאישה צעירה (לזלי מאן), לתרום לסטנפורד כדי לשפר את סיכוייו להתקבל, אך האב מסרב.
בניסיון אחרון לשנות את רוע הגזירה, אשלי ולאנס מסיעים את שון לסטנפורד. הממונה על קבלת סטודנטים, דון דארקט (הרולד ראמיס), כבר אינו במשרדו. אשלי ושון מוצאים אותו בביתו, מראים לו את גיליון הציונים האמיתי, והוא מסכים לחזור למשרד - אחרי שאשלי נותנת לו בטעות כמה מגלולות הסמים של לאנס, המוסוות כאספירין. כשהם מגיעים למשרד הבניין עולה באש; השריפה החלה כשלאנס הבעיר את רשימת הסטודנטים שהתקבלו לאוניברסיטה.