מאז 2021 מדמון משמש כקפטן נבחרת הנוער של ישראל עד גיל 19, והיה שותף להעפלתה של הנבחרת לטורניר הסופי של אליפות אירופה בשנת 2022 בפעם השנייה בתולדותיה. בטורניר הסופי עצמו הבקיע שער אחד בניצחון 4–2 על אוסטריה בשלב-הבתים, ושיחק בכל חמשת משחקי הנבחרת בטורניר הסופי, כולל בהפסד 3–1 לאנגליה בגמר, במשחק שהסתיים בהפסד לאחר הארכה בתוצאה 1–3. מדמון נבחר על ידי אופ״א ל-11 המצטיינים של הטורניר (ביחד עם עמיתיו לנבחרת הישראלית, אוסקר גלוך וסתיו למקין).
לזכותו של מדמון 14 הופעות ושער אחד במדי נבחרת הנוער עד גיל 19.
חיים אישיים.
לו גם דרכון ספרדי, דבר המאפשר לשחק בליגות אירופאיות מסוימות שלא על תקן שחקן זר.
אלישבע נדל
אלישבע נַדֶל-לנדאו (בשמה הלועזי אליזבט ובפולנית: Elżbieta Nadel; 1 ביוני 1920 - 8 באוגוסט 1994) הייתה מאיירת ישראלית, ניצולת השואה, השאירה בלבוב בירת גליציה (כיום אוקראינה) 18 איורים על השואה שהתפרסמו אחר מותה, ובחייה הייתה מאיירת ספרי ילדים ועיתון הילדים "הארץ שלנו".
חייה.
נולדה בלבוב לזוג הרופאים אהרון נאדל ורגינה לבית רייכנשטיין ולמדה במחלקת העיצוב הגרפי במכון לאמנויות של לבוב.
עם כניסת הגרמנים בשנת 1941, נכלאה עם היהודים האחרים בגטו לבוב, אך שנה או שנתיים אחר כך הצליחה להימלט עם אמא שלה לוורשה בירת פולין, בעזרת חבר פולני תלמיד מכון האמנות בשם קזימיר מוז'דז'ירז. היא והאם שרדו את המרד הפולני בוורשה, וברחו לצ'כיה, משם עלו אחרי המלחמה לישראל, ב-1948.
בישראל נישאה לנפתלי לנדאו ולזוג נולדו שני בנים, רוני ומיכאל (מיקי). איירה יותר ממאה ספרים ועיתונים, וכן יצרה איורונים - כלומר קריקטורות. בהיותה בגטו לבוב בשנת 1942 ציירה 18 רישומים עשויים דיו על חיי היום יום בגיטו, אותם השאירה אצל קרובתה בעיר קרקוב, בירתה הישנה של פולין. האיורים נשמרו תחת הכותרת "אליזביטה נאדל, תמונות הבית, 18 רישומים, לבוב 1942". מאחור היה מגן דוד עם ראשי התיבות של הציירת. בשנת 2019 נרכשו האיורים בידי המוזיאון לתולדות יהודי פולין שבפולין, והוצגו לציבור, בלי שדמותה קושרה למאיירת הישראלית שהייתה לאחר מכן.
נפטרה ב-8 באוגוסט 1994 והובאה לקבורה בבית הקברות ירקון.
עבודותיה.
איורים לספרות ילדים ואיורים נוספים.
בין היתר איירה:
בבלוג של אשד אפשר לראות רשימה מלאה עם רבים מהסיפורים הקצרים לילדים, מאת הסופר פנחס שדה בשמות עט שלו.
מפלגת הפועלים הקומוניסטית של איראן
מפלגת הפועלים הקומוניסטית של איראן (בפרסית: حزب کمونیست کارگری ایران) היא מפלגה איראנית אשר נוסדה בשנת 1991. היא שואפת להחלפת הרפובליקה האסלאמית של איראן ברפובליקה סוציאליסטית במקומה. סיסמאות המפלגה העיקריות הן "חירות, שוויון, שלטון עובדים", "הלאה הרפובליקה האסלאמית", "למען רפובליקה סוציאליסטית" ו"בסיס הסוציאליזם הוא האדם".
המפלגה מפעילה תחנת טלוויזיה בשם New Channel, שמשדרת 24 שעות ביממה, בעיקר בפרסית, אם כי תוכניות מסוימות משודרות באנגלית, בכורדית ובטורקית אזרית. "ארגון הנוער הקומוניסטי" הוא אגף הנוער של המפלגה. מנהיג המפלגה נכון ליולי 2022 הוא חמיד תע'וואיי.
מצב משפטי.
המפלגה הוצאה מחוץ לחוק ברפובליקה האסלאמית של איראן, כמו כל המפלגות האחרות המתנגדות לרפובליקה האסלאמית. על אף זאת, במפלגה חברים עובדים, סטודנטים, ובני מגזרים אחרים בחברה האיראנית. המפלגה מקיימת פעילות במדינות המערב; היא מפעילה ארגונים רשמיים בגרמניה, בריטניה, שוודיה, הולנד, נורווגיה, צרפת, פינלנד, דנמרק, ארצות הברית, קנדה, טורקיה ואוסטרליה. מתוך מדינות אלו פועלת המפלגה בקרב הפזורה האיראנית כדי לקדם את הפלת הרפובליקה האסלאמית.
תולדות המפלגה.
הפלגה נוסדה בשנת 1991 כתוצאה מפרישת כמה מחברי המפלגה הקומוניסטית של איראן לשם הקמת מפלגה חדשה. מייסד המפלגה ומנהיגה הראשי הראשון היה מנסור הקמט, שמת ביולי 2002. על הצהרת הייסוּד של המפלגה חתומים ארבעה: מנסור הקמט, כורוש מוֹדָרֶסי, רזא מוע'דאם ואיראג' אזארין. שלושת האחרונים עזבו מאז את המפלגה.
לאחר מות הקמט ב־2002 התקיים ויכוח במפלגה, בשאלת הצורך במינוי מנהיג חדש. הוויכוח הוביל לפילוג לשתי סיעות: האחת התרכזה סביב חאמיד תע'וואיי, שדגל ב"מנהיגות קולקטיבית", והשנייה סביב כורוש מודארסי, שהאמין שהמפלגה חייבת לבחור מנהיג באופן מיידי. הוועד המרכזי הכריע בעד בחירה מיידית של מנהיג. תע'וואיי ומודארסי הציגו מועמדות, ומודארסי נבחר.
במהלך הקונגרס הרביעי של המפלגה, לא שב והציג מודארסי מועמדות, ואמר שבדעתו לפרוש לטובת חמיד תע'וואיי, שזכה בהנהגה כמועמד יחיד.
ויכוחי ההנהגה הובילו בסופו של דבר לפרישה של יותר ממחצית מחברי הוועד המרכזי ורוב ועדת כורדיסטן באוגוסט 2004. הפורשים בחרו כמנהיג במודארסי, שהיה עד אז יו"ר הלשכה המדינית של המפלגה. מהלך זה נתמך על ידי הנהגת מפלגת הפועלים הקומוניסטית של עיראק. יחד הקימו מפלגה חדשה בשם "מפלגת הפועלים הקומוניסטית של איראן–הקמטיסטית". מפלגה זו טוענת להמשך דרכו של מנסור הקמט; הנהגת מפלגת הפועלים הקומוניסטית של איראן, שממנה פרשו, חולקת על כך, ומכריזה על עצמה שדרכה היא הממשיכה האמיתית של הקמט. שתי המפלגות ממשיכות להתעמת.
פרסומים.
המפלגה מוציאה לאור שבועון בשם "אַנטרנסיונל", פרסום בן שמונה עמודים שמתפרסם מדי יום שישי. במקביל, היא מוציאה פרסום באנגלית בשם WPI Briefing, פרסום בפרסית לבני נוער, ועוד.
שיתופי פעולה.
מאז הקמת המפלגה, חבריה משתתפים בקמפיינים ובארגונים אחרים בעלי קרבה רעיונית לעמדות המפלגה. ביניהם, איגוד הנוער הקומוניסטי, הפדרציה הבינלאומית של פליטים איראניים ("סולידאריות"), קמפיין Children First למען זכויות ילדים באיראן, אגודת מרקס בלונדון (מייסודם של הקמט ומודארסי), והאגודה האתאיסטית האיראנית.
לאחר הפילוג הגדול במפלגה בשנת 2004, הוקמה גם בעיראק מפלגה אחות למפלגה, ושמה המפלגה הפועלים הקומוניסטית השמאלית של עיראק (LWPI). מנהיג ה־LWPI, אוסאם שוקרי, חבר גם בוועדה המרכזית ובלשכה הפוליטית של מפלגת הפועלים הקומוניסטית של איראן.
שלוחת גיבסון
שלוחת גיבסון (באנגלית: Gibson Spur) הוא שלוחה סלעית, הממוקמת בסמוך ממערב לקרחון וב, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
היסטוריה.
מקור השם.
שמה של השלוחה ניתן לה לו על ידי משלחות חקר מטעם המרכז לחקר אנטארקטיקה ( Victoria University's Antarctic Expeditions; בראשי תיבות: VUWAE), של אוניברסיטת ויקטוריה מהעיר ולינגטון, שבניו זילנד.
משלחת זו (VUWAE) חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1959 - 1960.
השלוחה נקראת על שם ג'י. וו. גיבסון (G.W. Gibson), אשר, היה אחד הגאולוגים של משלחת החקר.
כנסת השומר הדתי בפולין
__חייב_תוכן_עניינים__
קליו לפיק
קליו לפיק (באסטונית: Kalju Lepik; 7 באוקטובר 1920–30 במאי 1999, טלין) הוא משורר אסטוני שרוב חייו התגורר מחוץ לאסטוניה.
ביוגרפיה.
קליו לפיק נולד בכפר במרכז אסטוניה. לאחר סיום בית ספר יסודי הוא המשיך לימודים בטרטו. בשנת 1939 הוא פרסם את היצירות הראשונות שלו בירחון סטודנטים בטלין. בשנת 1940 הוא הקים ארגון של אמנים שהמשיך להתקיים בגלות בשוודיה. לאור השינויים הפוליטיים ותחילת מלחמת העולם השנייה תוכניות ללימודים באוניברסיטה לא התממשו. בשנים 1943–1944 הוא השתתף בקרבות מלחמת העולם השנייה כחלק של יחידה אסטונית בואפן אס אס. בשנת 1944 הוא נמלט לשוודיה והתגורר בסטוקהולם.
בהיותו בשוודיה לפיק פרסם יצירות רבות. הוא כתב בשפה האסטונית וקוריו היו אסטונים שנמלטו מהמדינה מסיבות פוליטיות. לפיק היה פעיל בארגונים אסטוניים שהוקמו באותה תקופה. בשנת 1946 הוא הקים הוצאה לאור Eesti Raamat ובשנת 1966 התמנה ליושב ראש של Baltic Archive.
בשנת 1982 קליו לפיק נבחר ליושב ראש של אגודת הסופרים האסטונים בגולה.
זמן קצר לאחר סיום קיומה של אסטוניה הסובייטית לפיק חזר לטלין. יצירותיו המאוחרות יצאו לאור באסטוניה. כמו כן יצאו מהדורות חדשות של שיריו שנכתבו בתקופה שהוא היה בשוודיה והפצתם נאסרה באסטוניה הסובייטית. את הספר האחרון יצא לאור בשנת 1997.
בשנים 1990 ו-1998 הוא קיבל פרס ספרותי אסטוני על יצירותיו. בשנת 1996 הוענק לו "עיטור הסמל הממשלתי" האסטוני.
בשנים הראשונות של לפיק בשוודיה שיריו היו מלאים בפטריוטיות משולבים הומור וסאטירה. מאוחר יוותר הם היו פסימיות לאור המשך קיום המשטר הסובייטי באסטוניה.
לפיק היה נשוי לאסטה לפיק ובשנת 1961 נולדה לזוג בת אינו לפיק פון וירן.
סימונסן
קונסטנטין באטולוב
קונסטנטין דוֹבְּרֶב בָּאטוֹלוֹב (בבולגרית: Константин Добрев Батолов; 3 בינואר 1878, סופוט, האימפריה העות'מאנית – 2 באוגוסט 1938, פריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית) היה משפטן, דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר לאחר הפיכת הליגה הצבאית, בין 1934–1935 כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלותיהם של קימון גאורגייב ופנצ'ו זלאטב.
קורות חייו.
באטולוב נולד בעיירה סופוט אשר במחוז פלובדיב בשלהי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). הוא סיים בית ספר תיכון בסופיה, ורכש השכלה אקדמית במשפטים בפריז. עם סיום לימודיו שב לבולגריה ועסק בעריכת דין. ב-1903 הצטרף למפלגה הדמוקרטית הבולגרית והתברג בהנהגתה. בין השנים 1910–1911, 1920–1922 כיהן כראש עיריית סופיה. בין השנים 1931–1934 כיהן כשגריר בולגריה לצרפת, בלגיה וממלכת ספרד. במאי 1934, לאחר ההפיכה של הליגה הצבאית מונה לשר החוץ של הממלכה וכיהן בתפקיד עד אפריל 1935. לאחר סיום כהונתו כשר החוץ מונה לשגריר בולגריה בצרפת, וכיהן בתפקיד עד למותו ב-1938.
אול פארקר