ב-1951 ניצחו הרוצ'סטר רויאלס את הניו יורק ניקס בגמר היחיד שבו התחרו שתי קבוצות מאותה מדינה. זה יהיה הראשון מבין שלושה הפסדים רצופים בגמר לניקס, שכן הם יפסידו לגמר של 1952 ו-1953 ללייקרס. הלייקרס זכו שוב ב-1954 כדי להפוך לקבוצה הראשונה שזוכה בשלוש אליפויות רצופות. זו תהיה האליפות החמישית בשש שנים עבור הלייקרס והתואר האחרון שלהם במיניאפוליס. ב-1955 הסירקיוז נשיונלס זכו בתואר היחיד שלהם לפני שהפכו לפילדלפיה 76', וב-1956 הווריורס זכו בתואר השני והאחרון שלהם בפילדלפיה לפני שעברו לקליפורניה.
מבין חמשת המועדונים שזכו באליפות מ-1947 עד 1956, אחד פורק וארבעת האחרים עברו מקום עד 1964.
1957–1969: שושלת הסלטיקס.
בוסטון סלטיקס עלתה 11 פעמים לגמר ה-NBA מתוך 12 עונות (1956/57 עד 1968/69) וזכו בשמונה אליפויות רצופות מ-1959 עד 1966. תקופה זו מסמנת את פרק הזמן הגדול ביותר שקבוצה בודדת היוותה למעלה מ-65% מההופעות בגמר, וכוללת גם את הפעם היחידה שבה גמר ה-NBA הוכרע בהארכה כפולה (1957).
עם הקמת שושלת הסלטיקס ב-1957, בראשות הסנטר ביל ראסל, הקבוצה חוותה הצלחה גדולה. למרות קושי מסוים כשהתמודדו מול קבוצות בראשות וילט צ'מברלין, במשך רוב שנות ה-50 המאוחרות וה-60, הסלטיקס וראסל הצליחו לצאת עם ידם על העליונה.
בשנת 1964, צ'מברלין, שעבר למדינת קליפורניה לצד קבוצתו, הוביל את סן פרנסיסקו ווריורס לאליפות המערב, אך שוב לא הצליח לנצח את הסלטיקס. בעונה שלאחר מכן, הוא חזר לאזור המזרחי כדי להצטרף לפילדלפיה 76'.
הקרב הראשון בין שני הכוכבים בפלייאוף היה ב-1966, כשבוסטון ניצחה בסדרה 4–1. בעונה שלאחר מכן, מאמן הסיקסרס, אלכס האנום, הורה לצ'מברלין להתמקד יותר במשחק קבוצתי, כדי להימנע מהגנות הדאבל-טים (שמירה כפולה). השינוי הטקטי הזה הביא את הקבוצה לשיא חדש של 68 ניצחונות בעונה שלאחר מכן, כמו גם לניצחון על הסלטיקס ולזכייה בגמר 1967 מול הסן פרנסיסקו ווריורס. ב-1968, בוסטון התגברה על פיגור 1–3 מול פילדלפיה כדי להגיע שוב לגמר, שם ניצחו את לוס אנג'לס לייקרס כדי לזכות שוב באליפות.
ב-1969 לסלטיקס היה קושי גדול להעפיל לפלייאוף, מכיוון שהייתה להם קבוצה מזדקנת ופציעות מרובות של מספר שחקנים. הם העפילו לפלייאוף בתור המדורגת הרביעית והאחרונה במזרח, בעוד שהלייקרס, שצירפו את צ'מברלין לכוכבים ג'רי וסט ואלג'ין ביילור, ניצחו במערב לזכות האליפות ראשונה מאז המעבר ללוס אנג'לס. הלייקרס החזיקו ביתרון 2–1 לקראת משחק 4 והובילו 87–86 עם כדור ביד 10 שניות לסיום, אבל אחרי מהפך סם ג'ונס קלע והעניק לסלטיקס ניצחון דחוק 88–87 שהשווה את הסדרה. הסדרה הייתה בסופו של דבר שוויונית 3–3 לקראת משחק 7 בלוס אנג'לס, כאשר הבעלים של הלייקרס ג'ק קוק תלה בלונים באולם בציפייה לניצחון של הלייקרס. ג'רי וסט ספג פציעות בירכו ובהאמסטרינג במהלך הסדרה, אך חזר לשחק למשחק האחרון. ראסל ניצל את הניידות החסרה החדשה הזו במערב כדי לארגן התקפות מתפרצות בכל הזדמנות עבור הסלטיקס, מה שאפשר להם להוביל מוקדם. הם עצרו קאמבק מאוחר של הלייקרס וניצחו 108–106 במשחק ובסדרה כולה, וזכו באליפות ה-11 שלהם ב-13 שנים.
מכיוון שכוכבים רבים עזבו את הקבוצה או פרשו בעקבות הניצחון הזה, הוא מוכר במידה רבה כגמר ה-NBA האחרון שנערך על ידי שושלת הסלטיקס.
1970–1979: העשור הפתוח ביותר.
בשנות ה-70 הגיעו עשר קבוצות שונות לגמר ושמונה קבוצות שונות זוכות באליפות, הכי הרבה מכל עשור ב-NBA, כשרק הסלטיקס וניו יורק ניקס זכו פעמיים.
ב-1970, הגמר הפגיש את הניו יורק ניקס מול הלוס אנג'ס לייקרס. ברגעי הסיום של משחק 3, כשהסדרה בשוויון, ג'רי וסט קלע ממרחק של 18 מטרים כדי להשוות את המשחק, זריקה שהפכה לאחת המפורסמות אי פעם. עם זאת, הניקס ניצחו בהארכה והמשיכו במומנטום שלהם לניצחון 4–3, והפכו לקבוצה הראשונה אחרי שושלת הסלטיקס שזוכה באליפות NBA. מילווקי באקס זכו גם הם בתואר הראשון שלהם, כשניצחו את בולטימור בולטס ב-1971.
שתי עונות אחרי שהפסידו בגמר, הלייקרס ניצחו 33 משחקים רצופים, הרצף הארוך ביותר בתולדות ה-NBA. עד סוף העונה, הם שברו את שיא הניצחונות הרבים ביותר בעונה עם 69, אחד יותר מפילדלפיה 76' בעונת 1966/67, לפני שזכו באליפות בפעם הראשונה מאז המעבר ללוס אנג'לס. הניקס חזרו לזכות בגמר שוב עונה לאחר מכן, האליפות השנייה שלהם.
למרות עליית הניקס, האליפות של 1974 חזרה לסלטיקס.
בעקבות הצלחת הלייקרס, שנות ה-70 אופיינו בפריצת דרך גדולה של מועדוני המערב של הליגה. ב-1975, לאחר שהשיגו מאזן עונה רגילה של 48–34, גולדן סטייט ווריורס ניצחה בסוויפ את וושינגטון בולטס 4–0 בגמר ה-NBA של 1975. ב-1976 פיניקס סאנס, לאחר שמונה שנות קיום בלבד, התגברו על מאזן שלילי בתחילת העונה כדי לבנות רצף ניצחונות מדהים ולסיים במאזן 42–40 חיובי. הם ניצחו בפלייאוף את סיאטל סופרסוניקס והווריירס, לפני שהתמודדו נגד בוסטון בגמר. הקבוצות חילקו את ארבעת המשחקים הראשונים, לפני שמשחק 5 נכנס לשלוש הארכות ובוסטון ניצחה 128–126. הסלטיקס הצליחו להשיג במהירות את האליפות ה-13 שלהם, כשגברו על הסאנס 87–80 במשחק 6.
מועדונים אחרים שזכו בתארים הראשונים שלהם בשנות ה-70 כללו את פורטלנד טרייל בלייזרס ב-1977, ואת וושינגטון בולטס, שניצחו את הסופרסוניקס ב-1978. הסופרסוניקס הצליחו לנקום בבולטס בעונה שלאחר מכן וזכו בתואר הראשון שלהם ב-1979.
1980–1990: היריבות סלטיקס-לייקרס וה"באד בויז" פיסטונס.
בין 1980 ל-1990, הסלטיקס, הסיקסרס, הלייקרס או הפיסטונס ניצחו בכל גמר NBA. מ-1980 עד 1990, הלייקרס זכו בחמישה תארים (1980, 1982, 1985, 1987 ו-1988), הסלטיקס זכו בשלושה (1981, 1984 ו-1986), הפיסטונס זכו פעמיים (1989 ו-1990) והסיקסרס ניצחו פעם אחת (1983).
גמר טורניר אליפות המכללות של NCAA ב-1979 הפגיש את קבוצתו של מג'יק ג'ונסון, מישיגן סטייט, מול אוניברסיטת אינדיאנה סטייט בראשות לארי בירד. מפגש זה הונצח כתחילת היריבות של הלייקרס והסלטיקס בשנות ה-80, שעמדה בפני שתי קבוצות ה-NBA המיוצגות בהתאמה על ידי ג'ונסון ובירד. משחק זה גם משך את הרייטינג הגדול ביותר אי פעם עבור משחק גמר NCAA, שכן 38 אחוז מכל צופי הטלוויזיה באותו לילה צפו בו.
בירד למעשה נבחר על ידי הסלטיקס בדראפט 1978 שנה קודם לכן, אבל מאוחר יותר החליט להישאר שנה נוספת, ושני כוכבי העל נכנסו שניהם לליגה ב-1979, והובילו את קבוצותיהם להישגים גבוהים במיוחד. ג'ונסון והשואוטיים לייקרס הגיעו לגמר ה-NBA ב-1980 מול פילדלפיה 76', שהונהגה על ידי כוכב ה-NBA ג'וליוס ארווינג. הלייקרס הובילו 3–2, אבל כרים עבדול-ג'באר לא יכול היה לשחק במשחק 6 בגלל פציעה. ג'ונסון, רכז טבעי, הועבר לעמדת הסנטר, ובסופו של דבר שיחק בכל עמדה על המגרש במהלך המשחק, קלע 42 נקודות, ובמקביל השיג 15 ריבאונדים ו-7 אסיסטים כדי לזכות באליפות הראשונה שלו תוך שהוא קיבל את פרס ה-MVP של הגמר, הופעה יוצאת דופן בדברי הימים של הספורט.
בוסטון הגיעה לגמר ה-NBA של 1981 בראשות "שלושת הגדולים" - לארי בירד, קווין מקהייל ורוברט פאריש. במהלך דראפט ה-NBA של 1980, הסלטיקס העבירו שתי בחירות בסיבוב הראשון לווריירס עבור פאריש ובחירת סיבוב ראשון העבירו מאוחר יותר על מקהייל. כל שלושת השחקנים נחשבו לכמה משחקני הקו הקדמי (פורוורדים וסנטרים) הטובים בכל הזמנים, ומאוחר יותר נבחרו גם להיכל התהילה של הכדורסל. הם פגשו את יוסטון רוקטס בגמר 1981, שהובלו כמעט בלעדית על ידי מוזס מלון והדיחו את הלייקרס וג'ונסון בסיבוב הראשון. הרוקטס היו רק הקבוצה השנייה בתולדות ה-NBA שהגיעה לגמר לאחר שרשמה מאזן שלילי בעונה הסדירה, ולסלטיקס היה המאזן הטוב ביותר ב-NBA של 62–20. הסלטיקס ניצחו את הגמר ב-6 משחקים.
הלייקרס חזרו לגמר ה-NBA ב-1982, הפעם בראשות המאמן החדש פט ריילי, במפגש חוזר מול פילדלפיה, שניצחו את הסלטיקס בגמר המזרח בסדרה של 7 משחקים, אך הלייקרס גברו עליהם ב-6 משחקים, כאשר ג'ונסון נבחר ל-MVP של הגמר. לאחר שהפסידו בשלוש ההופעות האחרונות בגמר ה-NBA, ה-76' החליטו שהם צריכים עוד חתיכה אחת כדי להפוך לאלופים, וגייסו את מוזס מלון כמטרה העיקרית שלהם. ב-15 בספטמבר 1982 הם החליפו בטרייד עבור מלון, שהיה גם ה-MVP המכהן בליגה.
עם הצמד החדש של מלון וארווינג, פילדלפיהה ניצחו את גמר ה-NBA של 1983, והפסידו רק פעם אחת בפלייאוף כולו, כמו גם ניצחו את הלייקרס בסוויפ (4–0). בגמר ה-NBA של 1984 התמודדו הסלטיקס והלייקרס, שהתמודדו זו מול זו בפעם הראשונה מאז 1969. לאחר הופעה מדהימה של בירד, הסלטיקס גברו על הלייקרס 4–3. במשחק 7 של סדרה זו צפה קהל הטלוויזיה הגדול ביותר אי פעם למשחק NBA והשני בגודלו אי פעם למשחק כדורסל, כאשר רק למשחק בין שני הכוכבים חמש שנים קודם לכן (בגמר אליפות המכללות) היו נתוני צפייה גבוהים יותר. זה היה גמר ה-NBA האחרון בפורמט 2–2–1–1–1 עד 2014.
בגמר ה-NBA של 1985, הלייקרס תיקנו את שמונת ההפסדים הקודמים שלהם לסלטיקס כשניצחו אותם בשישה משחקים. אף על פי שהלייקרס הפסידו במשחק הראשון ב-34 נקודות, הם ניצחו 4 מתוך 5 המשחקים הבאים, כולל משחק 6 בבוסטון גארדן. משחקי הגמר הללו היו הראשונים ששיחקו במתכונת 2–3–2, שהוצעה על ידי מאמן בוסטון רד אאורבך לנציב הליגה דייוויד סטרן, מכיוון שקיווה לצמצם את הנסיעות התכופות מבוסטון ללוס אנג'לס.