לנדמסר שוחרר מהכלא ב-19 בינואר 1941 והחל לעבוד כמנהל עבודה בחברת הגרירה פיסט, אולם זמן קצר לאחר מכן גויס לצבא גרמניה כדי לשרת במלחמה. בפברואר 1944 גויס לפלוגת עונשין שהורכבה מאסירים והשתייכה לגדוד חיל הרגלים ה-999 הנאצי . זמן קצר לאחר מכן הוכרז כנעדר, כשישה חודשים בלבד לפני שגרמניה נכנעה באופן רשמי. הוא נהרג במהלך הלחימה בקרואטיה ב-17 באוקטובר 1944 והוכרז כמת באופן רשמי ב-1949.
לאחר המלחמה.
נישואיהם של אוגוסט לנדמסר ואירמה אקלר הוכרו באופן רטרואקטיבי על ידי הסנאט של המבורג בקיץ 1951. בנותיהם של בני הזוג בקשו לשמור את זכרם של שני הוריהם, ועל כן בסתיו של אותה השנה אינגריד, בתם הבכורה, שינתה את שם משפחתה ללנדמסר ואילו בתם השנייה, אירנה, אימצה את שם המשפחה של אימה אקלר.
הנצחה והוקרה.
בשנת 1996 פרסמה אירנה אקלר, בתם השנייה של לנדמסר ושל אירמה אקלר, את הספר "Die Vormundschaftsakte 1935-1958", שמספר את סיפור המשפחה בשנים 1935 עד 1958 וכולל מסמכים מקוריים רבים מאותן שנים, כולל מכתבים מהאם ומסמכים ממוסדות המדינה.
שמו של אוגוסט לנדמסר מופיע על אבן נגף.
מערכת העצבים הסומטית
מערכת העצבים הסומטית היא חלק ממערכת העצבים ההיקפית בגוף האדם. היא כוללת סיבי עצב מוציאים (ממערכת העצבים המרכזית לכיוון הפריפריה) וסיבי עצב מביאים (מהפריפריה אל מערכת העצבים המרכזית) הקשורים לשרירים ולעור.
המערכת הסומטית מעצבת את השרירים הרצוניים של הגוף על ידי עצבים היקפיים הקשורים למערכת העצבים המרכזית. המערכת קשורה להפעלה רצונית של שרירי שלד.
בורהאן ע'ליון
בורהאן ע'ליון (בערבית: برهان غليون; נולד בחומס ב-11 בפברואר 1945) הוא יושב ראש המועצה הלאומית של סוריה שהיא אחד מגורמי האופוזיציה הבולטים בהתקוממות בסוריה בשנים 2011–2012. ע'ליון הוא חוקר מדע המדינה סורי ופרופסור בסוציולוגיה מדינית ב. ע'ליון חיבר ספרים רבים, רובם בערבית, העוסקים בנושאים חברתיים ומדיניים בעולם המוסלמי.
מספר גורמי אופוזיציה בסוריה רואים בע'ליון, היושב בפריז, כדמות מקובלת המסוגלת לאחד את כוחות האופוזיציה. יחד עם זאת, לא קיים קונצנזוס בין גורמי האופוזיציה בסוריה באשר למעמדו, או גישתו של ע'ליון.
קריירה פוליטית מוקדמת.
ע'ליון התפרסם לראשונה בסוריה בשנות ה-70 כאשר מאמרו "מניפסט לדמוקרטיה" הופץ כעלון בסוריה. במאמר טען ע'ליון כי כוח השלטון בעולם הערבי הפך לאויב החברה. הוא קרא למדינות ליישם רפורמות אשר ינהיגו משטר דמוקרטי מלא לעמיהם. ע'ליון עומד בפריז בראש המרכז לחקר המזרח בן-זמננו (בצרפתית: Centre d'Etudes sur l'Orient Contemporain) ופרופסור לסוציולוגיה מדינית באוניברסיטת פריז III, פרסם את הצהרותיו אלה בשעה שהנשיא חאפז אל-אסד עמל על ייצוב שלטונו בסוריה והתמודד מול אופוזיציה חזקה מבית ומול פעילות צבאית בלבנון. בזכות פרסום המניפט לדמוקרטיה נודע ע'ליון בקרב הציבור הסורי כ הוגה דעות ביקורתי ועכשווי. בקריאתו לדמוקרטיה הוא שאב השראתו מעידן הנאורות באירופה. אף שהתרחק מפעילות פוליטית במהלך שנות ה-80 והתרכז במחקר אקדמי, הוא תמך בזכויות העם הפלסטיני ומנגד ספג ביקורת על דעותיו מצד שלטונות סוריה.
לאחר טבח חמאת בשנת 1982 הוטלו מגבלות קשות על פעילות פוליטית בסוריה וע'ליון הקדיש את רוב פעילותו הציבורית לשני ארגונים. במשך מספר שנים הוא עמד בראש הפורום התרבותי והחברתי הסורי, שהיה ארגון של גולים סורים המתנגדים למשטר. הוא אף היה בין מייסדי הארגון הערבי לזכויות אדם (בערבית: المنظمة العربية لحقوق الإنسان) אשר נוסד בשנת 1983.
השקפתו של ע'ליון באופן עקבי הייתה כי הדמוקרטיה היא התרופה לחוליי העולם הערבי, והוא הגדירה כ"הכרח היסטורי". הוא חש כי השלטונות הערביים אשר יצאו מן התנועות הלאומיות "כשלו לבנות מדינות מודרניות או כלכלות מצליחות והפכו את מדינותיהם לפירמידות כוח 'אישיות'". הוא טען כי בסוריה ובמדינות אחרת האופוזיציה לשלטון יכולה להיות יעילה יותר אם תתאחד בדרישה לדמוקרטיה ותדחה את כל התנאים המוקדמים שהשלטונות מציבים כדי לדחות רפורמות מדיניות או כלכליות. ע'ליון הצהיר לתקשורת המערבית כי הוא מוכן להיפגש עם מנהיגי ישראל כדי לפתור את סכסוך הגבול בין ישראל לסוריה ברמת הגולן.
האביב של דמשק ולאחריו.
לצד פעילי אופוזיציה סורים אחרים, אף ע'ליון היה פעיל באביב של דמשק, תקופה קצרה של פתיחות פוליטית שבאה לאחר עלייתו של בשאר אל-אסד לשלטון בסוריה בשנת 2000. הוא ביקר בסוריה באותה עת לעיתים קרובות. אולם מיד לאחר שנאסרה פעילות של גופים פוליטיים חדשים, ע'ליון שב לפעילותו כחוקר ופרשן והמשיך בפעילות למען זכויות אדם.
ע'ליון שב לפעילות מדינית בולטת יותר לאחר הצהרת דמשק (בערבית: إعلان دمشق) באוקטובר 2005, הצהרה אותה ניסחו גורמי אופוזיציה סורים המותחת ביקורת על המשטר בסוריה וקוראת לרפורמה הדרגתית, בדרכי שלום, המבוססת על דו-שיח והכרה במרכיבים השונים בחברה הסורית. מאותה עת הגביר פעילותו בקרב גורמי האופוזיציה, אולם הוא התנגד לעשות יד אחת עם המערב בניסיון ללחוץ על ממשלת סוריה. הוא אף המשיך לבקר בסוריה למרות הטרדות חוזרות מצד גורמי ביטחון סורים.
כאשר החלה ההתקוממות בסוריה ב-15 במרץ 2011, ע'ליון מיהר והשמיע את תמיכתו במתקוממים. הוא הופיע בתקשורת מספר פעמים והיה מעורב בנעשה, לצד גורמי אופוזיציה סורים אחרים באירופה, במטרה לאחד את הכוחות המתנגדים למשטר.
השקפתו המדינית.
בחודש יוני 2011, כאשר דן במשימות העומדות בפני תנועת ההתקוממות הסורית ובשאלת קיום דו-שיח עם השלטון הסורי כתב: "השלטון אינו מעוניין או מוכן לעמוד בדרישות של דו-שיח משמעותי. האופוזיציה אינה יכולה להצטרף לדו-שיח עם אנשי ממשל אשר תרמו או הורו על הריגת ילדים, נשים וצעירים חסרי מגן." הוא אף כתב כי דיאלוג כזה יהיה חסר תוחלת אלא אם יוצבו לו מטרות ברורות בדמות "פירוק משטר הדיכוי והעריצות והחלפתו במשטר דמוקרטי שבו העם לבדו הוא בעל המילה האחרונה והממשלה שואבת כוחה וחייבת דיווח לנציגים הנבחרים של העם."
ע'ליון מאמין כי קיומו של דו-שיח עם השלטון אין פירושו עשיית עסקה עם המשטר ואין מקום לדון בהרחבת מעגל המשתתפים במשטר. דו-שיח עם המשטר הסורי חייב להיות ממוקד בלוח זמנים להחלפת השלטון באמצעים דמוקרטיים ובדרכי שלום, בתקווה להימנע מקורבנות נוספים באדם או ברכוש ויצירת התנאים ההכרחיים לתפקוד נכון של מוסדות שלטון. ע'ליון טוען כי ראשי המשטר הנוכחי בסוריה איבדו את הלגיטימיות שלהם בפוקדם על פרץ של אלימות רוויית דמים כנגד מפגינים שלווים.
הוא הביע אמונתו כי לאור המדיניות הדיכוי העקבית של המשטר בסוריה וסירובו של המשטר להגיע להסכמות עם העם, לסורים נותרו רק שתי אלטרנטיבות: הם יכולים להתאחד ולשתף פעולה בהבאת משטר פלורליסטי, אזרחי, דמוקרטי שבו כל האזרחים הסורים יהיו שווים, או לחלופין תהיה התדרדרות לאלימות, אנרכיה והרס.
ב-2 בדצמבר 2011 התפרסם מפי ע'ליון כי אם יתפוס את השלטון בסוריה בכוונתו לנתק את שיתוף הפעולה הצבאי עם איראן ולהפסיק את אספקת הנשק לארגון החזבאללה וכן לקיים משא ומתן עם ישראל.
קרב סקיגהארה
קרב סקיגהארה (ביפנית: 関ヶ原の戦い), היה הקרב המכריע שסלל את דרכו של טוקוגאווה איאיאסו להפוך לשוגון יפן, והתרחש ב-21 באוקטובר 1600. אף על פי שלאחר הקרב הזדקק טוקוגאווה לשלוש שנים נוספות על מנת לבסס את שליטתו במדינה, נחשב קרב סקיגהארה לראשית שוגונות טוקוגאווה, השוגונות האחרונה בהיסטוריה של יפן.
רקע.
אף על פי שטויוטומי הידיושי, ראש שבט אודה, איחד את יפן וביסס את שליטתו במדינה ב-1590, כישלון פלישותיו לקוריאה החלישו מאוד את שבטו, ובמיוחד את המערכת הבירוקרטית שתמכה בשבט אודה לאחר מותו של הידיושי ב-1598. לאחר מות הידיושי ואחיו, הידֶנאגה, החלו הגורמים השונים בתוך השבט להתעמת, עד שהעימות הפך למאבק גלוי.
בין המבקרים הגדולים של הביורוקרטים של שבט אודה היו קָטוֹ קיומאסה ופוקושימה מסנורי, וטוקוגאווה גייס אותם לצד שלו בהתקפתו על שבט אודה.
הקדמה לקרב.
באותה עת היו כוחו והשפעתו של טוקוגאווה איאיאסו שווים לאלה של שבטו של טויוטומי, והחלו לצוץ שמועות לפיהן הוא מתכוון לנכס לעצמו את מורשת איחוד יפן, כפי שעשה טויוטומי לאודה נובונאגה. נאמני טויוטומי ראו בגיוסם של קטו ופוקושימה את ההוכחה לכך. לאחר מכן עלתה תאוריית קשר בנוגע להתנקשות בחייו של טוקוגאווה, והאחרון אילץ את נאמני טויוטומי לציית לו. אולם, אחד מנאמנים אלה, אוּאֶסוּגי קָגֶקאצוּ, המרה את פיו של טוקוגאווה והקים צבא. בתגובה דרש ממנו טוקוגאווה להגיע לבירה קיוטו, ולהסביר את מעשיו בפני הקיסר, אך אואסוגי גינה את טוקוגאווה וטען שהוא מפר את החוקים שקבע הדיושי.
טוקוגאווה ביקש את עזרתם של מספר נאמנים לו, ויחד עמם יצא צפונה על מנת לתקוף את צבאו של אואסוגי. באותה עת ניצל אישידה מיצונארי, מנאמני טויוטומי, את ההזדמנות, כרת ברית עם אואסוגי ואף כלא מספר דאימיו נאמנים לטוקוגאווה באוסקה. כששמע על כך טוקוגאווה הוא השאיר חלק מצבאו על מנת להעסיק את אואסוגי, ופנה מערבה על מנת להתעמת עם אישידה.
הקרב.
אישידה מיהר לכרות ברית עם מספר דאימיו והכריז מלחמה על טוקגאווה בעודו מטיל מצור על טירת פושימי, שהייתה בשליטת אויבו. לאחר מכן כבש צבאו מספר מאחזים של צבא טוקוגאווה באזור קנסאי, והמשיך להתקדם לכיוון אזור סקיגהארה. טוקוגאווה החליט לפרוס את כוחותיו בהתאם, ושלח את אחד מפקודיו לפגוש בכוחות האויב הבאים ממערב. אז פנה לכיוון טירת אוסקה.