קבוצה של טרסות שקועות מתחילות מדרום לפלאסה דה ארמאס של אויאנטאיטמבו, המשתרעת כל הדרך עד לנהר אורובמבה. אורכן כ-700 מטרים, רוחבן 60 מטרים ועד 15 מטרים מתחת למפלס הטרסות שמסביב; בשל צורתן, הם נקראים קאייחון (Callejón), המילה הספרדית לסמטה. אדמה בתוך קאייחון מוגנת מהרוח על ידי קירות רוחביים שגם סופגים קרינת שמש במהלך היום ומשחררים אותה במהלך הלילה; זה יוצר אזור מיקרו אקלים חם ב-2 עד 3 מעלות צלזיוס מהאדמה שמעליו. תנאים אלו אפשרו לאינקה לגדל מינים של צמחים שגדלים בגבהים נמוכים יותר שאחרת לא היו יכולים להתפתח באתר זה.
בקצה הדרומי של קאייחון, המשקיף על הנהר אורובמבה, נמצא אתר אינקה בשם קאייו ראקי (Q'ellu Raqay). הבניינים והכיכרות המחוברים זה לזה יוצרים עיצוב יוצא דופן לגמרי בשונה מהמבנים של חדרים בודדים הנפוצים באדריכלות האינקה. מכיוון שהאתר מבודד משאר אויאנטאיטמבו ומוקף בטרסות משוכללות, משערים כי הוא ארמון שנבנה עבור הקיסר פאצ'אקוטי.
מחסנים.
בני האינקה בנו כמה מחסנים (קולקה בקצ'ואה) מאבני גוויל על הגבעות המקיפות את אויאנטאיטמבו. מיקומם בגבהים גבוהים, שבהם יש רוחות עזות וטמפרטורות נמוכות יותר, הגן על תכולתם מפני ריקבון. כדי לשפר את אפקט זה, כוללים מבני הקולקה של אויאנטאיטמבו מערכות אוורור. משערים שהם שימשו לאחסון הייצור של הטרסות החקלאיות שנבנו סביב האתר. כדי לצבור תבואה היו שופכים את הדגנים דרך החלונות בצד של מעלה הגבעה של כל בניין, ומרוקנים אותם דרך החלון בצד של מורד הגבעה.
מחצבות.
המחצבות העיקריות של אויאנטאיטמבו היו ממוקמות בקאצ'יקאטה (Kachiqhata), בנקיק מעבר לנהר אורובמבה כ-5 קילומטרים מהעיירה. האתר כולל שלושה אזורי חציבה עיקריים: מויופורקו (Mullup'urku), קנטיראיוק (Kantirayoq) וסירקוסירקויוק (Sirkusirkuyoq); כולם סיפקו בלוקים של ריוליט ורוד למבנים המפוארים של גבעת המקדש. רשת משוכללת של דרכים, רמפות ומגלשות חיברה אותם עם אזורי הבניין הראשיים. במחצבות מספר , מגדלי אבן קטנים ששימשו כאתרי קבורה בתקופה הקדם-היספנית.
הגנות.
מכיוון שאויאנטאיטמבו מוקפת הרים, ודרכי הגישה העיקריות עוברים לאורך עמק אורובמבה; סללו בני האינקה דרכים שחיברו את האתר עם מאצ'ו פיצ'ו ממערב ו ממזרח. במהלך הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה ביצר הקיסר מאנקו אינקה יופאנקי את הגישות המזרחיות כדי להדוף התקפות ספרדיות מקוסקו במהלך קרב אויאנטאיטמבו. קו ההגנה הראשון היה גדה תלולה של טרסות בפאצ'אר (Pachar), ליד מפגש הנהרות אנטה ואורובמבה. מאחוריו תעלו בני האינקה את האורובמבה כדי לגרום לו לחצות את העמק מימין לשמאל ובחזרה, וכך נוצרו שני קווים נוספים, שגובו על ידי הביצורים של צ'וקאנה (Choqana) בגדה השמאלית ו'אינקאפינטאי (Inkapintay') בגדה הימנית. לפניהם, במישור מסקבמבה (Mascabamba), חסמו 11 טרסות גבוהות את העמק בין ההרים לקניון עמוק שנוצר על ידי האורובמבה. הדרך היחידה להמשיך הייתה דרך השער של ט'יופונקו (T'iyupunku), חומת הגנה עבה עם שני פתחים צרים. ממערב לאויאנטאיטמבו, המבצר הקטן של צ'וקאקייקה (Choquequillca) הגן על הדרך למאצ'ו פיצ'ו. במקרה של כיבוש ביצורים אלה, היוותה גבעת המקדש עצמה עם הטרסות הגבוהות שעליה קו הגנה אחרון מפני פולשים.
גמר גביע אופ&quot;א 1973
גמר גביע אופ"א של עונת 1972/1973, היה הגמר השני של גביע אופ"א; הוא שוחק בשני מפגשים במתכונת בית-חוץ, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר היא ליברפול האנגלית, שגברה על בורוסיה מנשנגלדבך המערב-גרמנית. הקבוצות שיחקו שני משחקים שנערכו ב-10 במאי וב-23 במאי 1973.
סיכום המשחקים.
המשחק הראשון היה אמור להתקיים ב-9 במאי. אך עקב גשם כבד שירד בליברפול, השופט האוסטרי אריך לינמאייר החליט שהמשחק הראשון ב-9 במאי עדיין יימשך. הגשם התחזק מתחילת המשחק והשחקנים לא הצליחו להעביר את הכדור אחד לשני. השופט קיבל את ההחלטה לעצור את המשחק לאחר 27 דקות ולחדש אותו ביום למחרת.
ג'רג' סקיי
ג'רג' סקיי (בהונגרית: Székely György; בודפשט, 12 בפברואר 1924 – בודפשט, 28 בפברואר 2016) היה היסטוריון יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים. הוא היה חוקר בעל שם של תולדות הערים והאוניברסיטאות בהונגריה ובאירופה. בין 1955 לבין 1962 ובין 1976 לבין 1982 הוא היה סגן הרקטור של אוניברסיטת אטווש לוראנד, ב-1956 היה הרקטור, ובין 1969 לבין 1975 היה דקאן הפקולטה למדעי הרוח. בין השנים 1982–1987 היה המנכ"ל הראשי של המוזיאון לתולדות בודפשט (Budapesti Történeti Múzeum).
ביוגרפיה.
ג'רג' סקיי נולד במשפחה יהודית וסיים את בחינות הבגרות ב-1942. לאחר מכן נרשם לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (היום: אוניברסיטת אטווש לוראנד) ולמרבה הפליאה התקבל (פליאה הן בשל חוק הנומרוס קלאוזוס והן בשל החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי). עם כניסת הוורמכט לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה) גורש למחנה ריכוז. הוא עדיין הצליח לשלוח מכתב לפרופסור שלו לפיו אינו יכול להופיע לבחינות. הוא גורש לדכאו והצליח לשרוד שם עד לשחרור המחנה (בימים האחרונים לפני השחרור על ידי הצבא האמריקאי הסתתר בערימת קש).
הוא קיבל את התואר דוקטור במשפטים ב-1946. בתום לימודיו, החל לעבוד כעובד מדינה ובשנת 1949 הפך לעובד המכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים. במהלך תקופה זו החל ללמד באוניברסיטת אטווש לוראנד ועבד כאסיסטנט ב"מכון המזרח אירופי למדע" (Kelet-európai Tudományos Intézet). ב-1953 מונה לפרופסור חבר במחלקה להיסטוריה כללית של ימי הביניים באוניברסיטת אטווש לוראנד וזו הסיבה שעזב את המכון להיסטוריה על אף שהיה כבר סגן ראש המחלקה.
בשנים 1953–1955 היה סגן דקאן הפקולטה להיסטוריה, ובשנת 1956 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה כחלק מהסגל האקדמי ולראש החוג. בין 1955 (בשנת 1956 היה רקטור לשנה) לבין 1962 היה סגן הרקטור של אוניברסיטת אטווש לוראנד. ב-1969 נבחר לדקאן הפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה, תפקיד שבה החזיק עד 1975. ב-1976 הוא נבחר מחדש לסגן רקטור האוניברסיטה. הוא מונה למנכ"ל ראשי של המוזיאון לתולדות בודפשט ב-1982, כאשר התפטר מתפקידו כסגן הרקטור. הוא בילה חמש שנים בראש המוזיאון ופרש לגמלאות ב-1994 וזכה לתואר פרופסור אמריטוס שלוש שנים מאוחר יותר.
סקיי הגן על עבודת הדוקטור שלו בהיסטוריה ב-1952. הוא הפך לחבר בוועדת המדע ההיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים ובוועדת הלשון ההונגרית. הוא נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ב-1973 וכחבר מן המניין ב-1985. מאוחר יותר היה סקיי חבר בוועדת הפיקוח של האקדמיה ההונגרית למדעים, בוועדה המשותפת של היסטוריונים הונגרים-פולנים והונגרים-שוודים, ובוועדה המדעית של מועצת הדוקטורט. בנוסף, בין 1958 לבין 1966 היה המזכיר הכללי וסגן הנשיא של החברה ההונגרית ההיסטורית. סקיי היה העורך הראשי של כתב העת "הכרת המולדת" (Honismeret).
סקיי לקח חלק בחיים הפוליטיים לזמן קצר: היה חבר במועצת המנהלים של המועצה הלאומית של החזית העממית הפטריוטית .
תחום המחקר שלו היה היסטוריה של הערים והאוניברסיטאות בהונגריה ובאירופה. הוא עסק בסוגיות מסוימות של ההיסטוריה הכללית של ימי הביניים ובהיסטוריה ובמנהיגים של מרידות האיכרים בהונגריה ובמרכז אירופה. הוא פרסם מחקרים על היחסים של ממלכת הונגריה עם האימפריה הביזנטית ועם האימפריה העות'מאנית.
סקיי היה חבר מערכת העורכים של סדרת הספרים בת עשרת החלקים בשם "היסטוריה של הונגריה", הוא היה העורך הראשי של החלק הראשון של סדרת הספרים שכיסה את תקופת ממלכת הונגריה והמדיארים עד 1242, כלומר עד פלישת המונגולים לאירופה והיה עורך-השותף של ה"היסטוריה של הונגריה" שיצא לאור ב-1964.
המוזיאון הארכאולוגי של נסבר
משלחת הפליטים במשחקים האולימפיים
משלחת הפליטים הם ספורטאים המוכרים במעמד של פליט, אשר משתתפים במשחקים האולימפיים שלא במסגרת משלחת של מדינה. לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), החליט הוועד האולימפי הבינלאומי על הקמת נבחרת אולימפית לפליטים כחלק מהתמודדות עם משבר הפליטים העולמי. עד כה, משלחת פליטים לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים. הישגי המשלחת סמליים בעיקרם.
הספורטאים הנכללים במשלחת נבחרים על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, המספק להם ציוד ומאמנים באמצעות "קרן הפליטים האולימפית".
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
במרץ 2016 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לכלול באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) משלחת שתורכב מספורטאים פליטים. המשלחת הורכבה מעשרה ספורטאים, מהם חמישה מדרום סודאן, שניים מסוריה, שניים מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואחד מאתיופיה. בטקס הפתיחה של המשחקים נכנסה המשלחת לאצטדיון לפני המשלחת האחרונה, המארחת ברזיל. מבחינה ספורטיבית, היו הישגי משלחת הפליטים סמליים בעיקרם.
אולימפיאדת טוקיו (2020).
המשלחת מנתה 29 ספורטאים, מהם תשעה מסוריה, חמישה האיראן, ארבעה מדרום סודאן, שלושה מאפגניסטן, שניים מאריתריאה, ונציג יחיד מהמדינות הבאות: קמרון, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, עיראק, סודאן, ונצואלה. המשלחת התחרתה ב-12 ענפי ספורט. כמו כן, קוד המשלחת שונה ל-EOR על פי ראשי תיבות בצרפתית של Équipe olympique des réfugiés.
סטפן טישקביץ'
סטפן טישקביץ' (בפולנית: Stefan Eugeniusz Tyszkiewicz; 24 בנובמבר 1894, ורשה–6 בפברואר 1976, לונדון) היה מהנדס וממציא פולני..