בנו של פ. ק. סקיפיו בעל אותו השם (שלימים יקרא סקיפיו אפריקנוס כפרס על כיבוש קרתגו) קיבל את מושכות הפיקוד באיבריה, וב-209, לאחר מצור יבשתי וימי כבש את קרתגו נובה ונתן לצבאו לבזוז את העיר ולטבוח בתושביה. באזור של קרתגו נובה היו מרבצי כסף רבים וניצחון זה היה משמעותי לרומא גם מבחינה כלכלית. לאחר מספר קרבות בדרום חצי האי, לאחר הניצחון הרומאי בקרב איליפה ב-206, הרומאים השתלטו על העיר גדיר והקרתגנים איבדו את אחיזתם האחרונה בחצי האי האיברי.
הכיבוש הרומי של חצי האי האיברי.
במהלך המחצית הראשונה של המאה השנייה לפנה"ס, מספר מרידות התרחשו מצד השבטים הילידיים בחצי האי. אל מנת לנהל את המאבק במורדים, השלטונות הרומיים פיצלו את היספניה לשתי פרובינקיות, היספניה קיטריור (שבהמשך תהפוך להיספניה טארקוננסיס) והיספניה אולטריור בדרום. מתקופה זו עד ימי שלטונו של אוגוסטוס בשלהי המאה הראשונה לפנה"ס, ההיסטוריה של היספניה מאופיינת במלחמות רבות, בין כוחות רומאיים לשבטים מקומיים, ובין רומאים לרומאים אחרים במלחמות האזרחים הרומיות. לאחר דיכוי המרידות בצפון מזרח, ב-153 פרצה מלחמה בין השלטונות הרומיים לבין השבטים הקלטיבריים במרכז-מזרח חצי האי לאחר שלפי הסנאט הרומי יישוב איברי מקומי הפר את ההסכמים שנחתמו לאחר המרידות בתחילת המאה, וזו התחילה כ20 שנה של המלחמות הקלטיבריות. המלחמה כללה תקופות של לחימה אינטסיבית ותקופות של רגיעה. ב-134 הקונסול פובליוס קורנליוס סקיפיו אימיליאנוס, אותו האחד שהשמיד את קרתגו בשנת 146 לפנה"ס, יצא לכבוש את העיר הקלטיברית נומטיה בראש צבא של כ-60000 חיילים שכלל כ-20000 ליגיונרים וכ-40000 שכירי חרב ובני ברית מקומיים, בקרב שהשאיר שרידים ארכאולוגיים רבים ותועד על ידי ההיסטוריון היווני פוליביוס שהיה נוכח באירוע (עמ' 39). ב-133 לפנה"ס העיר נכנעה וסקיפיו בזז והחריב אותה ומכר את רוב תושביה לעבדות. הניצחון הרומי במלחמות הקלטיבריות הנציח את השליטה הרומית במרכז חצי האי ומנע מרידות משמעותיות נוספות מצידם של שבטי האזור.
במאה הראשונה לפנה"ס, המציאות הפוליטית והצבאית בחצי האי האיברי הושפעה מהתהפוכות הפוליטיות ברומא. בשנות השמונים של מאה זו, בשנת 83 לפנה"ס מונה למושלות היספניה קיטריור הסנטור קווינטוס סרטוריוס, שהיה מתומכיו של לוקיוס קורנליוס סינה. במשך כעשור סרטוריוס ניסה להשתלט צבאית על כל היספניה, והדף מספר צבאות רומיים שנשלחו להדיחו. הקרבות התנהלו בין היתר בחוף המזרחי של חצי האי, בעמק נהר האברו ובצפון. ניצחונותיו של סרטוריוס נגד צבאות גדולים משלו גרמו לו להיות מפורסם ופופולרי בקרב שבטים מקומיים שהפכו לבני בריתו. סרטוריוס נרצח על ידי אחד ממפקדיו ב-72. פומפיי, שעמד באחד הצבאות הרומיים שנשלחו להדיח את סרטוריוס, בזז מספר יישובים קלטיבריים ו-ווקאיים כעונש על תמיכתם בסרטוריוס.
בשנת 62 לפנה"ס, גאיוס יוליוס קיסר שהיה אז מושל היספניה אולטריור (הפרוביקיה בדרום היספניה שבעתיד תהפוך להיספניה בייטיקה) יצא למסע כיבושים במערב היספניה כתגובה על פשיטות של שבטים לוסיטניים על הערים בדרום חצי האי. במהלך מסעות אלו קיסר הגיע עד לקלאיקיה בראש צבא של כ-15000 חיילים וכבש את המבצר הקלאיקי ב-בריגנטיום (ליד בטנזוס של ימינו). בשנים 49-44 לפנה"ס החצי האי האיברי היה אחד מאינסוף זירות הקרב בין הצדדים הלוחמים במלחמת האזרחים הרומית. בקרבות אלו פומפיי וקיסר ניסו לבצר את אחיזתם בחצי האי, ולבסוף ידו של קיסר הייתה על העליונה. בין השנים 29-19 לפנה"ס אוגוסטוס השלים את הכיבוש הרומי על היספניה במלחמות נגד הקנטברים והאסטורים בצפון חצי האי. לאחר מרד אחרון של הקנטברים ב19 לפנה"ס אותם הביס מרקוס וספניוס אגריפה, הכיבוש הרומי של החצי האי האיברי הושלם.
בתקופת האימפריה.
האימפריה המוקדמת.
בשנת 27 לפנה"ס הסנאט העניק לאוגוסטוס את התואר פרינקפס (princeps) וזוהי הייתה ההתחלה של האימפריה הרומית. בחלק ממהלך זה, היספניה חולקה ל3 פרובינקיות: היספניה בייטיקה שהוקמה כפרובינקיה סנאטוריאלית (כזאת שושליה נבחרו על ידי הסנאט(, בעוד שהיספניה טארקוננסיס ולוסיטניה היו פרובינקיות קיסריות שאת מושליהן (שנקראו legati Augusti) בחר הקיסר. בהיספניה שנות שלטונו של אוגוסטוס אופיינו ברגיעה משמעותית ביחס לעשרות שנות הלחימה בזמן הכיבושים הרומיים, ושבעת הלגיונות הרומיים שהיו מוצבים בחצי האי הצטמצמו לשלושה בלבד. מדיניותה של רומא בחצי האי האיברי בתקופתו של אוגוסטוס הייתה של בנייה ופיתוח, בעיקר של מושבות (coloniae) רומיות חדשות לחיילים משוחררים, מביניהם היו הערים ברקינו וקיסראוגוסטה. בנוסף לכך, ערים קיימות חוו תנופה פיתוחים, כמו אמפוריון (שם נבנה פורום חדש) והעיר הקלטיברית סגובריגה.
בהיספניה, שתי המאות הראשונות לספירה התאפיינו ברגיעה מבחינה צבאית, וברומניזציה מתמדת של האוכלוסיות המקומיות, שכללה נתינת אזרחות לתושבים ילידים ואינטגרציה כלכלית של חצי האי האיברי עם העיר רומא ושאר האימפריה. בטארקוננסיס, קבוצות אוכלוסין בעלות רקע תרבותי שונה בתכלית המתפרשות על שטח גאוגרפי נרחב נשלטו בתקופה זו ברשת של ערים בעלות שלטון עצמי. חוסר ריכוזיות זה, והצטרפותן של משפחות מקומיות למעמדי האצולה והפרשים הרומיים הביאו לדעיכתם של מרכזים עירוניים בפרובינקיה ולהגירה של תושבי הפרובינקיה (שכעת רבים מהם היו אזרחים רומיים) לעיר רומא. בד בבד עם היחלשותם של מרכזים עירוניים רומיים בחצי האי הייתה הופעתן והתחזקותן של קהילות נוצריות בחצי האי שהיו בעלות אופי בדלני כלפי מנהגים רומיים, בפרט דתיים. למרות כל זאת, הפרובינקיות ההיספניות ידעו שקט ושגשוג כלכלי עד שלהי המאה השנייה לספירה.
האימפריה המאוחרת.
במאה השלישית החלה מגמה של פשיטות מצד עמים שבטיים על חצי האי האיברי, שלוותה במשבר כלכלי שהתחיל עקב החלטות כלכליות של הקיסר ספטימיוס סוורוס שגרמנו לפגיעה בערכם של המטבעות הרומיות ולאינפלציה. מגמות אלו גרמו להתפרקות הדרגתית של הסדר העירוני בטארקוננסיס, והערים שהיו תלויות בתרומותיהם של פטרונים עשירים כמו בירת הפרובינקיה טארקו, חדלו מלגדול. כתגובה לשינויים אלו, ניתן לראות ניסיונות של השלטונות הרומיים בפרובינקיה להתאים את עצמם לסיטואציה החדשה, ובין השנים 211–217 לספירה היה ניסיון מצד הקיסר קרקלה לפצל את טארקוננסיס לשתי פרובינקיות חדשות על מנת להסדיר את השליטה במכרות הזהב בפרובינקיה. בין השנים 258 ו-270 לספירה, חצי האי האיברי היה תחת שליטתו של הגנרל לטיניוס פוסטומוס, שמרד בשלטונו של הקיסר גליאנוס. שלטונו בהיספניה היה רופף, וב-262 קבוצה של פרנקים פשטו על טארקוננסיס מהצפון, ולפי כתביו של אוקליוס ויקטור, בזזו את העיר טארקו. ב-298 לספירה, בתקופת שלטונו של דיוקלטיאנוס וכחלק מהרפורמות שלו, היספניה טארקוננסיס פוצלה שלוש פרובינקיות קטנות יותר: טארקוננסיס שמרה את בירתה טארקו תחום השיפוט שלה כלל את עמק נהר האברו ושטחים מסביבו, ואת החוף הים תיכוני הצפוני. שתי הפרובינקיות האחרות היו קרתגננסיס בדרום-מזרח וקלאיקיה בצפון-מערב.
ב-312 התנצרותו של הקיסר קונסטנטינוס סיימה עשרות שנים של דיכוי אלים מצד השלטונות הרומיים נגד הקהילות הנוצריות בחצי האי האיברי, ומשנים אלו החלה מגמת דעיכה בקרב הדתות הפגאניות וצמיחה של הקהילות הנוצריות. במאה הרביעית נבנו מבנים נוצריים בין היתר בקיסראוגוסטה ב-380 וב-טולטום ב-400. בתקופה זו הכנסייה קיבלה מקום מרכזי בערי הפרובינקיה.
במאה החמישית לספירה הפלישות הברבריות לחצי האי האיברי התעצמו עד שלבסוף ב-476 הויזיגותים גירשו את הכוחות הרומיים מחצי האי, ובכך סיימו יותר משש מאות שנה של עליונות רומית בחצי האי, והפרובינקיה חדלה מלהתקיים.
אמנדלה סטנברג
אמנדלה סטנברג (באנגלית: Amandla Stenberg; נולדה ב-23 באוקטובר 1998) היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
ביוגרפיה.
סטנברג נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי. בתם של קארן בריילספורד, יועצת וסופרת רוחנית אפרו-אמריקאית וטום סטנברג, שהוא ממוצא דני. סבתה מצד אביה היא ממוצא אינואיטי-גרינלנדי. לסטנברג יש שתי אחיות גדולות למחצה מצד אביה. פירוש שמה הפרטי הוא "כוח" או "עוז" בשפות הקוסה והזולו.
בגיל ארבע, סטנברג לדגמן בקטלוגים עבור חברת וולט דיסני. היא הופיעה בפרסומות לחברות כמו בואינג.
קריירה.
בשנת 2011 הופיעה בסרט "קולומביאנה", כגרסה צעירה יותר של דמותה של זואי סלדנה. בגיל 14 זכתה לפריצה שלה כשלוהקה לתפקיד של רו בסרט "משחקי הרעב" בשנת 2012. היא קיבלה מספר פרסים ומועמדויות על תפקידה בסרט, כולל מועמדות לפרס Black Reel. בשנת 2013 לוהקה לסרט הקצר "Mercy" וגילמה את בתם של רובין ת'יק ופולה פטון; ת'יק ביים את הסרט. לסטנברג היה תפקיד משני בעונה הראשונה של "סליפי הולו" בשנים 2013–2014.
בשנת 2014 דיבבה סטנברג את ביה בסרט האנימציה "ריו 2". בשנת 2015 הוציאה סטנברג את המיני אלבום הראשון שלה בחודש אוגוסט 2015 כצמד הרוק-פולק "האניווטר". בשנת 2015 הוציאה את הקליפ "Don't Cash Crop My Cornrows". היא גילמה את האלי פוסטר בסדרה קצרת הימים "מר רובינסון", ששודרה בשנת 2015. סטנברג כתבה את ספר הקומיקס Niobe: She is Life עם סבסטיאן ג'ונס, שאוייר על ידי אשלי א. וודס, ויצא לאור בנובמבר 2015. זהו הקומיקס הראשון בהפצה ארצית בו מופיעה אישה שחורה כגיבורה וגם המחברות והמאיירות הן נשים שחורות.
בשנת 2016 הופיע סטנברג בקליפ של "Lemonade" מאת ביונסה, וזכתה בפרס ה-BET לאמן הצעיר. באותה שנה, היא חתמה עם סוכנות הדוגמנות The Society.