האוסף הנרחב ביותר של יצירותיו, כלומר כ־700 עבודות מכל הסוגים, נמצא עדיין במוזיאון אוסטהאוס האגן.
Guépard
Guépard (בצרפתית: Guépard, ציטה בעברית) הייתה ספינת הדגל מתוך שש שנבנו בסדרת המשחתות "Guépard" עבור הצי הצרפתי במהלך שנות העשרים. נקראת על שם קרב ואלמי.
לאחר כניעת צרפת לגרמניה ביוני 1940 במהלך מלחמת העולם השנייה, שירתה Guépard בחיל הים של צרפת של וישי. ב-9 ביוני 1941 השתתפה בקרב בנהר הליטני במערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה. הייתה בין ספינות הצי הצרפתי שהוטבעו בטולון ב־27 בנובמבר 1942. בהמשך נגרטה.
בית הכנסת קהל גדול בפאזארג'יק
בית הכנסת הספרדי "קהל גדול" בפאזארג'יק (בלאדינו: Kal Grande) היה בית כנסת אשר פעל בעיר פאזארג'יק בדרום מערב בולגריה בין השנים 1850–1954.
היסטוריה.
תיעוד כתוב לקהילה יהודית בפאזארג'יק קיים מאמצע המאה ה-17. ב-1835, לאחר השריפה הגדולה שפגעה קשות בקהילה היהודית באדירנה, הגיעו משפחות רבות לאזור בולגריה ובכלל זה לעיר פאזארג'יק וב-1850 הוקם בית הכנסת המרכזי של הקהילה. במהלך ולאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) תועדו אירועים אנטישמיים ופגיעות בבני הקהילה. ב-1880 הוערך מספר בני הקהילה ב-1,112 נפשות. בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת פאזארדז'יק ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-1,000 יהודים. ב-10 במרץ 1943 תוכנן לגרש 6,365 מקרב יהודי "בולגריה הישנה" כמכסה ראשונית לקראת גירוש כל הקהילה למחנות ההשמדה. ברישומי משרד הפנים הבולגרי צוינו 103 יהודים מפאזארדז'יק שנכללו במכסה זו. הגירוש לא יצא אל הפועל. לאחר מלחמת העולם השנייה נמנו 800 יהודים בעיר, ובין השנים 1947 – 1950 עלו מרביתם לישראל. בראשית המאה ה-21 התגוררו בפאזארדז'יק כמה עשרות יהודים.
המבנה.
בית הכנסת הוקם ב-1850 על ידי סְטָאבְרי טֶמֶלקוֹב (בבולגרית: Ставри Темелков) רב-אמן מעידן התחייה הלאומית הבולגרית ובוגר בית הספר לאדריכלות בבראציגובו. המבנה שכן במרכזה של שכונת החצר היהודית שבעיר. המבנה עוטר בעיטורים מהודרים, התקרה עוצבה מעץ מגולף ועוטרה בפרסקאות. גובהו של המבנה 5 מטרים והותקנו בו 30 חלונות. במרכז האולם הוצבו ארבעה עמודי תמך מעץ, אשר תמכו בשעתו בחופה שהייתה פרושה מעל הבימה. לתקופתו, היה בית הכנסת מהמפוארים בבולגריה והעיד על איתנותה הכלכלית של הקהילה. בקומה השנייה של המבנה שכנה עזרת הנשים.
ב-1954, בתקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש ממשלת בולגריה, הופקע מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות והוסב למוזיאון היסטוריה לתולדות העיר. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הוחל בשיפוץ ושיקום המבנה וסביבתו. נכון לשלהי העשור השני של המאה ה-21 היה המבנה מתוחזק ושימש כמרכז תרבות.
אימרה ראדאי
אימרה ראדאי (במקור פקטה קודם שוורץ, בהונגרית: Ráday Imre; בודפשט, 4 בספטמבר 1905 – בודפשט, 12 במרץ 1983) היה שחקן יהודי-הונגרי, במאי תיאטרון, מרצה באוניברסיטה, מגיש רדיו; השחקן הראשון שזכה בפרס קזינצי ; בעלה של מיצי ארדיאי, ואחר כך בעלה של השחקנית ארז'י פאפאי, אביו של הצלם מיהאי ראדאי.
ביוגרפיה.
אביו מור פקטה (מקודם:שוורץ) (1878-1941) היה סוחר כלי נגינה ילידי בודפשט, ואמו הייתה אילונה קון, תופרת. ראדאי איבד את אמו בגיל צעיר ואביו נישא בשנית. אימרה הילד אהב לשרטט ולצייר. בגיל 14 זכה בתחרות לאמנים צעירים. לאחר התיכון הפך לסטודנט ב"מכללה לאמנות שימושית" ובערבים פיתח את כישורי הרישום שלו בבית ספרו של צייר בעל שם. עם זאת, התעניינותו פנתה במהרה לתיאטרון. הוא נרשם לבית הספר לדרמה של קלמן רוז'אהדי, שם סיים את לימודיו בשנת 1923. חתם חוזה לשנה בעיר סקשפהרוואר. משנת 1924 עד 1926 היה חבר בתיאטרון גרגיי ציקי בקאפושוואר (Csiky Gergely Színház (Kaposvár)). מ־1926 עד 1929 עבד בברלין כשחקן באולפני הסרטים UFA. הוא אף הומלץ על ידי קלמן רוז'אוולדי לתפקיד הרוזן בוני באופרטה של אמריך קלמן נסיכת הצ'רדש. תוך שלוש השנים לאחר מכן צילם שבעה סרטים אילמים, בהם על חיי יוהאן שטראוס (הבן). הוא היה חבר "תיאטרון מרכז העיר" בבודפשט משנת 1929עד 1930, ובין 1930 לבין 1935 שיחק ב"תיאטרון ההונגרי" ובתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
ב־4 בינואר 1930 ראדאי התחתן עם השחקנית מיצי ארדיאי בבודפשט, אותה הציג בפני קארוי נוטי בברלין. בתקופת נישואיהם השתתפו בכמה סרטים ביחד. צילומים אלה לא עשו טוב למערכת היחסים שלהם, כי עד שהסרט הראשון הוקרן בהצגת בכורה הם כבר התגרשו.
בשנת 1932 צולם הסרט "נשקי אותי מתוקה" ב"אולפני הסרטים הוניה" בכיכובו. זה היה הסרט המדבר הראשון שלו. הסרט המדבר השני היה "סיפור של מרץ" ב-1934.
בין השנים 1939–1945, רק לעיתים רחוקות היה יכול לשחק בגלל מוצאו היהודי. הוא הופיע באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בהופעת פרידה (באישור מיוחד, לאחר האיסור על יהודים להופיע) עם אוסף שירה ואז נסע להולנד בעזרת מכר. שם שיחק את תפקידיו בגרמנית. אולם בשנת 1941 חזר לבודפשט. תחילה שיחק בתיאטרון גולדמארק במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בפני קהל יהודי בלבד ולאחר מכן הסתתר במהלך המלחמה. ב-30 ביולי 1941 הוא נשא לאישה את ארז'בט מגדולנה פרדה, הידועה יותר כמאני פרדה, שניהלה סלון אופנה בבודפשט. מאוחר יותר היא הפכה לעקרת בית ולאם כאשר נולד ילדם הראשון, מיהאי ראדאי (1942), ושנתיים לאחר מכן אנדראש ראדאי (1944).
הוא הצטרף לתיאטרון הלאומי של בודפשט כשחקן וכבמאי בשנת 1945, הוא שיחק בין היתר בבמה העליזה ובתיאטרון צבא העם ההונגרי בין 1951 לבין 1953. הוא הפך למרצה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בין השנים 1950 לבין 1956. הוא התעלם מצילומי הסרטים בגלל מדיניות התרבות הסוציאליסטית.
מאוחר יותר כן שיחק בסרטים עלילתיים, בסרטי טלוויזיה ובמשחקי רדיו. סדרת תוכניות הטלוויזיה הקשורה לשמו הייתה "חיים במשך שנים" בתחילת שנות השבעים. השידור השבועי היה לקשישים, הוא היה המגיש וגם כתב את המילים.
ההצגה התיאטרון האחרונה שלו בתיאטרון תאליה הייתה בהצגה של בלה ז'ולט: "ארז'בטווארוש" בשנת 1973. עם זאת, הוא המשיך לשחק בסרטים.
יחסי איראן–ארמניה
יחסי איראן–ארמניה הם היחסים הדיפלומטיים שבין איראן לארמניה. למרות הבדלים דתיים ואידאולוגיים, היחסים בין ארמניה לאיראן נותרים לבביים וארמניה ואיראן הן שותפות אסטרטגיות.
שתי המדינות השכנות חולקות במידה רבה היסטוריה ותרבות דומות, והיו לה יחסים במשך אלפי שנים, החל מהאימפריה החציונית. שטחה של ארמניה של ימינו הפך חלק מאיראן עד שנת 1828, כאשר היא נמסרה בכוח לרוסיה האימפריאלית השכנה בעקבות השלכותיה של מלחמת רוסיה-פרס (1828-1826) וחוזה טורקמנצ'אי שהתקבל. אין סכסוכי גבולות בין שתי המדינות. המיעוט הארמני הנוצרי באיראן, אחת מהקהילות הוותיקות בעולם, נהנית מהכרה רשמית. חשיבות מיוחדת היא לשיתוף הפעולה בתחום אבטחת האנרגיה המפחית את תלותה של ארמניה ברוסיה ויכול בעתיד גם לספק גז איראני לאירופה דרך גאורגיה והים השחור.
סטפן ספאריאן, מהמרכז הארמני למחקרים לאומיים ובינלאומיים, אמר כי "לאור הסביבה הגאו-פוליטית הזו, לארמניה יש את הזכות הלגיטימית לשתף פעולה עם איראן על מנת להבטיח את ביטחונה ... חוץ מזה, לארמניה יש עודף אנרגיה ושוק הייצוא הגדול היחיד שלה. כרגע היא איראן... אז יש גם הרבה אינטרסים כלכליים.
בשל ההיסטוריה המשותפת הארוכה המשותפת, וכיוון שהארמנים נוכחים ילידים באזור צפון-מערב איראן של ימינו במשך אלפי שנים, רבים מהכנסיות והמנזרים הארמנים העתיקים ביותר נמצאים בתוך איראן, כמו מנזר סנט סטפנוס ומנזר סנט תדאוס, בין היתר. ארמניה ואיראן חולקות גם קשרי תיירות ומסחר נרחבים.
הקשר.
היסטוריה קצרה.
איראן וארמניה היו בקשר הדוק מזה אלפי שנים. מאז ימי קדם תמיד הייתה אינטראקציה רבה בין ארמניה העתיקה לפרס (איראן). העם הארמני נמנה עם הקבוצות האתניות הילידות של צפון מערב איראן (המכונה אזרבייג'ן האיראנית), עם אלפי שנים שקלטו שם היסטוריה, בעוד שהאזור (או חלקים ממנו) היווה חלק מארמניה ההיסטורית פעמים רבות בהיסטוריה. רבים מהקפלים, המנזרים והכנסיות הארמניות העתיקים ביותר נמצאים באזור זה של איראן.
ארמניה נכבשה על ידי האימפריה הפרסית פעמים רבות לאורך ההיסטוריה, במיוחד על ידי האימפריות החציוניות, האכמנידית, הפרתית והסאסאנית, ושושלות ספאוויד, אפשריד וקג'אר. בשל הקשרים התרבותיים וההיסטוריים הגדולים, ארמניה נחשבת לעיתים קרובות לחלק מאיראן הגדולה. ארמניה ואיראן נהנות מקשרים תרבותיים והיסטוריים שנמשכים אלפי שנים אחורה.
על הכיתוב של בהיסטון בשנת 515 לפני הספירה, דריוס הגדול אישר בעקיפין כי אורארטו וארמניה הם שם נרדף כשתיארו את כיבושיו. ארמניה הייתה בשליטת אחשדרפן של האימפריה הפרסית במשך תקופה ארוכה. בלי קשר, היחסים בין ארמנים לפרסים היו לבביים.
את הקשרים התרבותיים בין הארמנים לפרסים ניתן לייחס לתקופות הזורואסטריות. לפני המאה ה3 לספירה, לאף שכן אחר לא הייתה השפעה רבה על החיים והתרבות הארמניים כמו פרתיה. הם חלקו מאפיינים דתיים ותרבותיים רבים, ונישואי תערובת בין אצולה פרתית וארמנית היו נפוצים. במשך שתים עשרה מאות נוספות הייתה ארמניה בשלטון הישיר או העקיף של הפרסים.