בשנת 1950 סולמון לינדה מכר את הזכויות על השיר לחברת התקליטים הדרום האפרקנית Gallo Records עבור 10 שילינג (בסביבות 1.70 דולרים). סולומון לינדה מת בעוני ממחלת כליות בשנת 1962 בהיותו בן 53.
בשנת 1961 המפיקים המוזיקליים של חברת RCA Victor, הוגו פרטי ולואיג'י קריאטור, והמוזיקאי והתמלילן ג'ורג' דייוויד וייס, החליטו להפיק גרסה מחודשת לשיר עבור להקת הדו-וופ The Tokens. וייס הוסיף לגרסה מספר שורות חדשות וכמו כן הוחלט לשלב בשיר את זמרת האופרה אניטה בדריאן. חברי להקת The Tokens שאהבו במיוחד את גרסת הכיסוי של האורגים לשיר, הזדעזעו בתחילה מהשינויים המוצעים ובשל כך סירבו בתחילה לבצע את השיר בקומפוזיציה החדשה. אף על פי כן, בסופו של דבר, הם השתכנעו לעשות כן. במהלך 1961 פרסמה חברת RCA את הסינגל בשם "The Lion Sleeps Tonight" אשר זכה להצלחה עצומה והגיע לצמרת המצעד האמריקני.
השיר המשיך להיות פופולרי לאורך השנים וזכה לגרסאות כיסוי רבות, כאשר אמנים בולטים שביצעו את השיר בשנים המאוחרות יותר כוללים את אר.אי.אם., בריאן אינו, ואן סינק.
במהלך שנות ה-90 השיר זכה להצלחה מחודשת לאחר שחברת דיסני השתמשה בשיר בסרט מלך האריות, בסדרת הספין אוף של הסרט ובמחזמר המבוסס על הסרט. בעקבות כך, בשנת 1999 נתבעה חברת וולט דיסני על ידי צאצאיו של סולומון לינדה שטענו כי דיסני חייבת להם תמלוגים. צאצאיו של לינדה זכו לבסוף בתביעה 6 שנים מאוחר יותר. כחלק מהסדר שהושג לבסוף עם צאצאיו של לינדה הם מקבלים 25% מהתמלוגים - סכום ניכר במיוחד בהתחשב בכך שהשיר מושמע באופן תדיר ברדיו ובהתחשב בכך שנעשה שימוש רב בשיר בסרטים הוליוודים שונים לאורך השנים.
פילוג מעריכי
התפלגות פואסונית
עדה בן-נחום
עדה בן-נחום (13 בספטמבר 1927 – 18 בדצמבר 1990) הייתה מחזאית, תסריטאית ומתרגמת ישראלית, ממייסדי תיאטרון באר שבע, מנהלת כללית בתיאטרון החאן ומנהלת אמנותית בתיאטרון בית ליסין, בתיאטרון הילדים והנוער, ובהבימה.
ביוגרפיה.
בן-נחום נולדה בחיפה, לימודיה בפילוסופיה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים נקטעו עם הכרזת החלוקה על ידי האו"ם.
בשנת 1947 התגייסה לחיל השדה ובמלחמת העצמאות הייתה חבלנית ולוחמת קרבית, ובין היתר, נטלה חלק בקרבות רמות נפתלי במלחמת העצמאות, במהלכם הוציאה מכלל פעולה משוריין של צבא ההצלה. עם סיום המלחמה נכללה ברשימת מומלצי צה"ל לעיטור גיבורי ישראל, ולאחר המלחמה סיימה את לימודיה, תוך עבודה בשירותי המודיעין וגידול ארבע בנות.
בן-נחום הוזמנה להשתתף בתוכנית הרדיו "שלושה בסירה אחת" בקול ישראל, הופעתה המוצלחת הובילה להזמנה לתוכניות שונות וכתיבת מערכונים ופזמונים עבור אמנים ולהקות סאטיריות ובהמשך גם תסריטים עבור הטלוויזיה והקולנוע כמו "אריאנה" ו"פישקה במילואים".
בשנת 1961 כתבה עם בעלה, ארנון, את מדריך הטיולים "מדריך התייר ביוון".
בן-נחום כתבה טור שבועי סאטירי במעריב, ותרגמה כמאתיים מחזות שמרביתם הגיעו להציג על בימות תיאטראות הרפרטואר בישראל, כמו גם בבימות לימודיות וניסיוניות. עם המחזאים שאת מחזותיהם תרגמה נמנים: מולייר, קרלו גולדוני, מישל דה-גלדרודה, אדוארדו דה פיליפו, מרסל פניול, ז'ורז' פדו ואוגו בטי.
החל משנות ה-70 כתבה ועיבדה מחזות, בהם: המחזמר "עלי כינור", "כפיים", "מטורף על הגג", "מתי תתחתן עם אשתי?", "שבעה במכה אחת", "החייט הקטן", "איפה ארץ ישראל?" ו"היטב הרה לך יונה" על פי סיפור יונה הנביא המקראי.
בשנת 1973 הייתה שותפה להקמת תיאטרון באר שבע, יחד עם גרי בילו, ביימה מספר מחזות והייתה חברה בהנהלתו הציבורית. בין השנים 1976–1979 ניהלה את תיאטרון הילדים והנוער של אורנה פורת.
בשנים 1981–1984 הייתה המנהלת הכללית של תיאטרון החאן הירושלמי, ובין השנים 1978–1990 הייתה המנהלת האמנותית של תיאטרון בית ליסין.
בן-נחום כתבה תסריטים דוקומנטריים עבור הטלוויזיה הלימודית, ובהם "המלחמה על השלום", "לאן נעלמה אירנה קליין?", "ערי שוליים" - סרט שניבא את התפרצות "הפנתרים השחורים". עבור תסריטה "סליחה תקלה" זכתה בשנת 1976 בפרס הראשון לתסריטים של המועצה לתרבות ואמנות. בנוסף, כתבה את "קרפיון חי" - סרט טלוויזיה באורך מלא.
בשנת 1990 התמנתה למנהלת האמנותית של תיאטרון הבימה, ולאחר מספר שבועות נפטרה ממחלה. הותירה אחריה בעל, ארנון בן-נחום, וארבע בנות.
לאחר מותה מוענק לזכרה פרס לתרגום מחזות, הפרס בגובה 5,000 שקל, מחולק מדי שנה מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ומאורגן על ידי תיאטרון בית ליסין.
ב-2013 הוצבה לוחית זיכרון על ביתה בתל אביב.
עדה בן נחום
תיאטרון הילדים והנוער
טילמן רימנשניידר
טילמן רימנשניידר (בגרמנית: Tilman Riemenschneider; 1460, הייליגנשטדט – 7 ביולי 1531, וירצבורג) היה מגלף ופסל בעץ ובאבן, גרמני שפעל בעיר הגרמנית וירצבורג. רוב יצירותיו הוצבו בכנסיות בווירצבורג ובסביבתה הקרובה. אף שהתפרסם בדורו בעבודותיו המרשימות הוא נשתכח לאחר מותו. בשנת 1822 התגלה קברו, עם המצבה המגולפת שעליו, במהלך עבודות פיתוח, וכך, בתקופה שבה פרח הרומנטיציזם הגרמני, חודש העניין בעבודתו האמנותית.
רימנשניידר פיסל בעיקר בעץ עיטורים בעלי תוכן דתי לכנסיות. עבודתו של רימנשניידר מבטאות בסגנונן את הסגנון הגותי המאוחר שלא הושפע עדיין מרוח הרנסאנס. למרות שעבד על פי מוסכמות ותכתיבים של הכנסייה ושל גילדת הפסלים, הצליח ליצור סגנון ייחודי. גם אם עשה שימוש בראשית דרכו בפיסול צבוע, הוא זנח טכניקה זו והתרכז בגילוף בעץ ללא כל תוספת, בהעניקו למשחקי האור וצל על פני הגילוף העמוק והמפורט תפקיד עיקרי.
עם מותו לא המשיכו יורשיו ואנשי סדנתו את סגנונו.
יצירותיו העיקריות.
עיטור ראש המזבח (altarpiece) לכנסייה הפרנציסקנית ברוטנבורג על נהר טאובר. עיטור זה נחשב בעבר, בטעות, כ"מזבח ויבלינגן" הנזכר במקורות הכתובים. דמויות העץ נצבעו בצבע, פרי עבודתו של הצייר המקומי מרטין שוורץ. היצירה השתמרה בחלקה, וחלקיה פזורים במוזיאונים שונים בגרמניה. מן הספין המרכזי נשתמרו ישו הצלוב, קבוצת נשים מקוננות, וקבוצה הכוללת את קיפא הכהן הגדול וחיילים. מן הספנים הצדדיים השתמרו ישו מתפלל בגת שמנים וישו עולה מקברו (התחייה).
עיטור ראש המזבח של סט' מריה מגדלנה במינרשטט. היצירה השתמרה כמעט בשלמותה (ביחס לתיאורה בכתב ההזמנה מן האומן) בכנסייה ובמוזיאונים גרמניים אחדים. הפיסול כולל במרכז את מריה מגדלנה בבגד שער צאן נישאת על ידי שישה מלאכים. מצדדיה נראים הקדושים קיליאן הקדוש (של חבל פרנקוניה) ואליזבת הקדושה. בספינים הצדדים נראים בין השאר ישו בביתו של שמעון, תפילתה של מריה מגדלנה וקבורתה. בחלק התחתון מופעים פסלי האוונגליסטים ואילו מעל דמותו של האל האב מוריד את ישו מן הצלב.
פסל בודד של סט' הירונימוס והאריה (כיום במוזיאון לאמנות בקליבלנד)
מחזור פסלים באבן לעיטור הפנים החיצוניות של כנסיית סט' מריה בווירצבורג. ידועים בעיקר פסלי אדם וחוה המעטרים את השער הצפוני.
פסל אבן על קברו של האביר קונרד פון שאומברג, בתוך כנסיית מריה בווירצבורג. הדמות, עטויה שריון דומה מאוד בהצבתה ובפרטי פניה לדמותו של אדם מן השער הצפוני של הכנסייה.
קברו של הבישוף רודולף פון שרנברג בווירצבורג. הבישוף שמת בגיל מופלג מפוסל באבן בבגדי הכהונה שלו. סביבו מפוסלים שלטי גיבורים Coat of arms) שונים., מהם שנים אחוזים בידי גורי אריות. בתחתית נושאים שני מלאכים כתובת חקוקה. מעל הדמות מצוי אפריון מורכב.
הקבר הקיסרי (קברם של הקיסר היינריך השני והקיסרית קוניגונדה מלוקסמבורג) בקתדרלה של במברג. שישה תבליטים מעוצבים בגילף עמוק באבן של הקבר המלבני: הקיסר והקיסרית בלבוש מלכות אוחזים בשרביטים; שקילת נשמתו של הקיסר על ידי המלאך מיכאל; הסרת האבן מן הקבר במונטה קאסינו; מותו של הקיסר; נס הקערה; ייסוריה של הקיסרית מסכיני המחרשות.
ראש מזבח הדם הקדוש בכנסיית יעקב הקדוש ברותנבורג אוב דר טאובר. תבליט זה השתמר בשלמותו בכנסייה שלה הוא נועד. הסצנה המרכזית מראה את הסעודה האחרונה ודמויותיה מוצגות בפיסול מלא. סצנת הסעודה האחרונה היא זו שבה אמר כי היין הוא דמו (טקס האוכאריסטיה), ובכך מרמזת הסצנה לשריד (רליקט) שנשמר בראש המזבח, נישא על ידי מלאכים. למרבה ההפתעה הדמות המרכזית היא דווקא זו של יהודה איש קריות הנראה במלואו בעוד ישוע נראה בחלקו מאחוריו. הסצנה מוצגת ברגע שבו ישו נותן ליהודה פיסת לחם ובכך מצביע על הבוגד. בספינים הצדדים נראים כניסתו של ישו לירושלים ותפילתו בגן גת שמנים.
עיטור ראש המזבח המתאר את עלייתה לשמים של הבתולה; כנסיית קרגלינגן. זהו אחד התיאורים המפוסלים בפיסול מלא, הראשונים של נושא זה, כנושא מרכזי, שעד עתה תואר בציור. מריה נישאת לשמים על ידי מלאכים והיא מרחפת מעל שנים עשר השליחים. בספינים הצדדיים מתוארים: הבשורה; לידת ישו; מילת ישו. מתחת למוטיב המרכזי, כלומר היישר על גבי המזבח מצויים תבליטים נוספים ובהם ישוע הילד במקדש בין הרופאים. כאן יש ייחוד לדמות הימנית ביותר, שיש הרואים בה דיוקן עצמי של האמן (מבוסס על הדמיון לדיוקנו המופיע על מצבת קברו), אך רבים מטילים בכך ספק שכן הנוהג הזה עוד לא היה קיים בעת ההיא.
עיטור ראש המזבח המתאר את צליבת ישו; דטוואנג. היצירה שרדה ברובה. בספין המרכזי מובא הצלוב. לרגליו מצד אחד הנשים המקוננות, ומן הצד השני חיילים ובמרכזם הכהן הגדול קייפא. בספינים הצדדיים מגולף ישו מתפלל בגת שמנים, ובשני – התחייה של ישו, שבה הוא נראה עולה מקברו.