שלומיאל הוא מונח עברי שמקורו ביידיש, המתאר אדם ביש מזל ומגושם.
מקור הכינוי.
שְׁלֻמִיאֵל בֶּן צוּרִישַׁדָּי מוזכר בספר במדבר כנשיא שבט שמעון. על-פי חז"ל, שלומיאל בן צורישדי הוא שמו המקורי של זמרי בן סלוא, ראש בית אב משבט שמעון שחטא בחטא הזנות ונהרג בידי פינחס.
המשורר היהודי-גרמני היינריך היינה טוען בשירו "יהודה בן הלוי" (יהודה הלוי) כי קיימת מסורת עממית, כי לא היה זה זמרי שבו פגע פינחס, אלא אדם בשם שלומיאל, שהוא "אבי שושלת השלומיאלים".
השלומיאל בתרבות.
בתרבות היהודית ובתרבות הגרמנית (אשר הושפעה רבות מתרבות יהדות אשכנז, הלא היא גרמניה) קיימות מספר התייחסויות לשלומיאלים:
בין שלומיאל לשלימזל.
בדיחה עממית ממחישה את משמעות ההבדל בין המונחים:
או בגרסה מעט שונה:
הבדיחה הופיעה בסדרה האמריקאית "מחלקת גנים ונוף".
אנדרטת החייל האלמוני (עיראק)
אנדרטת החייל האלמוני (בערבית: صرح الجندي المجهول) היא אנדרטה הממוקמת בעיר בגדאד בירת עיראק לזכר הנופלים במלחמת איראן–עיראק.
מבנה.
האנדרטה בנויה בצורת מגן הנופל מידיו של לוחם (האנדרטה היא רק המגן הנופל, בלא פסל הלוחם). מתחת לאנדרטה נמצא מוזיאון תת-קרקעי. האנדרטה ניצבת בראש גבעה מלאכותית שקוטרה 250 מטרים. גרם מדרגות עשוי אבן גרניט אדומה מוביל אל האנדרטה שבראש הגבעה.
קוטר המגן הוא 42 מטרים וזווית נטייתו מעל לקו האופק היא 12 מעלות. חלקו החיצוני של המגן מצופה נחושת וחלקו הפנימי עשוי פלדה.
מתחת למגן נמצאת קובייה העשויה שבע שכבות מתכת המסמלים את שבעת אזורי גן העדן באסלאם. בין שכבות המתכת ישנן שכבות צבע אדום המסמל דם. חרכי הקובייה מהווים למעשה חלונות בתקרת המוזיאון הנמצא מתחת לאנדרטה.
חומצה פלמיתית
אנדרטת החייל האלמוני
דולפי דרימר
דולפי דרימר (ברומנית: Dolphi Drimer; 16 בנובמבר 1934, יאשי, רומניה – 1 ביוני 2014) מהנדס, דוקטור במטלורגיה, פרופסור וראש הקתדרה לטכנולוגיה של חומרי ריתוך במכון הפוליטכני של בוקרשט, רקטור האוניברסיטה האקולוגית, אמן בינלאומי בשחמט, יהודי-רומני.
דרימר הנהיג קבוצה של 26 אינטלקטואלים רומנים שייסדו ב-1990 את האוניברסיטה האקולוגית של בוקרשט.
דרימר הוא אחד משלישיית נשיאי המפלגה הירוקה של רומניה.
במשך 25 שנים היה דרימר חבר בנבחרת השחמט הלאומית של רומניה. הוא השתתף בארבע אולימפיאדות שחמט והגיע לדרגת אמן בינלאומי.
דרימר הושעה מניהול האוניברסיטה האקולוגית בעקבות שערורייה בה הייתה מעורבת שלוחה של האוניברסיטה, שמכרה תעודות הסמכה במיליון דולרים.
בוני כינורות ישראלים
רחל עוזיאל פרחי
רחל עוזיאל פרחי (31 ביולי 1937 - 7 בינואר 2009) הייתה משוררת, מחזאית וסופרת ישראלית.
קורות חיים.
פרחי נולדה בתל אביב לברוך עוזיאל, חוקר הספרות והפולקלור, חבר הכנסת החמישית והכנסת השישית מטעם מפלגת גח"ל. רחל עוזיאל פרחי התחילה לכתוב תסכיתים עבור תחנת הרדיו "קול ישראל" בשנות השישים של המאה ה-20. תסכיתים אלו, שהוגשו במסגרת התוכנית מסך עולה, הביאו אותה לעיסוקה המרכזי - כתיבת שירה.
בריאיון לעיתון הסבירה את בחירתה ברדיו כאמצעי תקשורת: .
אחד ממחזותיה - מקלט מתחת להר הבית - הוצג במסגרת פסטיבל עכו בשנת 1981.
בשנת 1974 פרסמה את ספר השירים הראשון כבשה ברחובות ירושלים בהוצאת עקד. השיר ביקור מתוך ספר זה נכלל בתוכנית הלימודים לספרות בפרק "שירים בצל השואה".
לאחר הפסקה ארוכה יצא לאור בשנת 1986 ספרה אישה נתנה לאיש בועה בהוצאת אל"ף, ספר זה, המעיד על בשלות הכתיבה וביטחון בסגנונה הייחודי, קיבל ביקורות אוהדות על ידי המשורר שלמה שפירא - מבקר השירה של עיתון על המשמר.
ספר השירים השלישי כדורים פורחים בין מזרח למערב יצא לאור בשנת 1990 בהוצאת בית עלים, ובשנת 2001 יצא ספרה האחרון אהבת תל אביב בהוצאת "צור אות" ובתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב. ספר זה, שיצא לאחר הפסקה ארוכה, מתעד את המעבר בחיי רחל עוזיאל פרחי מירושלים לתל אביב ומכתיבת ספרים למכירת שירים לקהל הרחב באופן בלתי אמצעי.
בכתבה "מוכרת הגפרורים הקטנה" שפורסמה באתר המקוון של העיתון "מעריב" מספרת פרחי כי בשש השנים הקודמות לפרסום סיפרה האחרון ירדה פעמיים בשבוע למדרחוב נחלת בנימין בתל אביב, כדי למכור שם את שיריה, אותם היא מקפלת אל תוך קופסאות גפרורים. לקופסאות הקטנות והמאוירות, שבתוכן שירים וסיפורי ילדים, היא נתנה את השם תיבות שיר. בכתבה הסבירה פרחי את פעולתה:
שירתה נסובה סביב שני צירים מרכזיים, המשקפים חלק מהותי מההויה הישראלית: ציר אחד הוא צל השואה- בשירים רבים מופיעים אזכורים לשואת יהודי אירופה ובשירים רבים מנציחה רחל פרחי את זכרה של קהילת יהודי סלוניקי, עליה נמנתה משפחתה. אחד השירים הללו "אישה מסלוניקי עם מספר כחול על היד לשה בורקס" פורסם בכתב העת "אפיריון".
מוטיב אחר בשירתה היה נושא הנשיות והאימהות על רקע חיי היום יום במדינת ישראל, עיסוקה בחיי היום יום ובהווה היה מלווה בביקורת ומחאה על הכאב, השכול והמוות, המהווים בני לוויה תמידיים. בריאיון לעיתון מעריב ציינה:
רחל עוזיאל פרחי נפטרה בירושלים בינואר 2009 ממחלה ממושכת. הותירה אחריה בן יחיד ושלושה נכדים.
דו-קרב עם פדואה טוקאן.
דו-קרב או דו-שיח של שירים ניהלה רחל עוזיאל פרחי עם פדואה טוקאן משוררת פלסטינית ילידת שכם. בעלה של רחל פרחי - אל"ם דוד פרחי - קצין בכיר בממשל הצבאי היה מוכר לטוקאן והיא כתבה שיר המופנה - כביכול לבנו בכורו איתן:
על שיר זה ענתה רחל פרחי בספרה כבשה ברחובות ירושלים בשיר תשובה לפדואה טוקאן:
קולרופוביה
דמיאט
דמיאט או דמיאטה (בערבית: دُمياط; בקופטית: ⲧⲁⲙⲓⲁϯ) היא עיר נמל על חוף הים התיכון הממוקמת בצפון הדלתה של הנילוס, בירתו של מחוז במצרים הנושא את אותו שם ובישופות של הכנסייה היוונית אורתודוקסית.
מחוז דמיאט.
שטח ואוכלוסייה.
מחוז דמיאט הוא אחד מהמחוזות הצפוניים של מצרים, ומרכזו האדמיניסטרטיבי נמצא בעיר הנמל ההיסטורית של דמיאט.
שטחו הכולל של המחוז הוא 1,029 קילומטר רבוע המהווים כחמישה אחוזים משטח הדלתה של הנילוס ואחוז אחד משטח מצרים.
בשטח מחוז דמיאט (ללא עיר הבירה, דמיאט) מתגוררים – נכון למפקד שנערך בשנת 1999 - 953,430 תושבים, מספר הגדל ב-2.09 אחוזים בממוצע לשנה.
מבנה המחוז.
המחוז מחולק לארבע יחידות מנהליות נפרדות – דמיאט, פראסכור, זרקא וכפר סעד. יחידות מנהלתיות אלו כוללות 35 יחידות כפריות ובהן 59 כפרים, 722 חוות ו-10 ערים.
בשטח מחוז דמיאט פועלים שבעה מוסדות להשכלה גבוהה, תשעה-עשר מוסדות להכשרה מקצועית ו-657 בתי ספר תיכוניים ויסודיים, מתוכם 403 הפועלים באזור הכפרי ו-56 מכללות דתיות.
על חוף הים התיכון, בסמוך לעיר דמיאט, פועל אתר נופש - מהוותיקים במצרים, ששמו ראס אל-בר.
כלכלה.
כלכלת המחוז היא חקלאית בבסיסה ובחוות וכפרי המחוז מגדלים חיטה, תירס, כותנה, אורז, תפוח אדמה ועגבניות. מחוז דמיאט ידוע בעיקר בגידול עצי דקל המכסים חלקים גדולים משטח המחוז. מחוות מיוחדות מיוצאים כמיליון עצי דקל בשנה לנמלים באזור הים התיכון ולמזרח אסיה - בעיקר לסין וליוון.
במחוז דמיאט פועלות חוות מיוחדות המתמחות בגידול עצי גויאבה. המחוז ידוע גם בתעשיית מוצרי החלב וגבינה מיוחדת ששמה גבינת דמיאטי מיוצרת במחוז.
לבירת המחוז חשיבות כלכלית מיוחדת ובה נמל המשמש לייצוא התוצרת החקלאית של המחוז.
העיר דמיאט.
העיר דמיאט, בירת מחוז דמיאט בצפון מצרים היא עיר נמל הממוקמת בין הים התיכון לנהר הנילוס כ 200 קילומטר מצפון לקהיר. נכון לשנת 2012, מתגוררים בעיר עצמה 337,303 תושבים, כאשר כלל המטרופולין מונה בסך הכול 1,100,000 תושבים.
היסטוריה.
לעיר היסטוריה ארוכה ומפוארת המתחילה במצרים העתיקה. במקום שכנה עיר בשם תמיאט ששימשה כנמל מרכזי בדלתה. העיר איבדה את חשיבותה בתקופה ההלניסטית עם הקמת עיר הנמל אלכסנדריה.
בתקופת הח'ליפות של בית עבאס הייתה דמיאט לאחד מהנמלים המרכזיים של מצרים ושימשה למסחר עם הודו וסין.
במאות ה-12 וה-13 הייתה העיר מרכז קרבות – כשער כניסה למצרים.
התקפה ראשונה על העיר נערכה בשנת 1169 על ידי כוח ימי משולב של ממלכת ירושלים והאימפריה הביזנטית במטרה לערער את בסיס כוחו של צלאח א-דין, אשר נהדפה על ידי מגיני הנמל.
במסע הצלב החמישי ומסע הצלב השביעי הותקפו העיר ונמלה על ידי כוחות צלבניים מתוך מחשבה כי כיבוש מצרים יבטיח את ביטחונה ושלמותה הטריטוריאלית של ממלכת ירושלים על ידי הסרת האיום המתמיד מצד השושלת האיובית.
בשנת 1217 צר צבא צלבני על העיר דמיאט ולאחר מצור ארוך וקשה כבש את המבצר והנמל בשנת 1219, אך בשנת 1221 הובס הצבא הצלבני בסמוך לעיר אל מנצורה בדרכו לעלות על קהיר.
בשנת 1249 נחת בדמיאט כוח צבאי נוצרי גדול בראשות לואי התשיעי, מלך צרפת, כאקורד הפתיחה של מסע הצלב השביעי. הצבא המצרי שהוצב במבצר השולט על העיר והנמל הופתע ונסוג מהעיר ללא קרב של ממש, ושוב הובס הצבא הצלבני כאשר היה בדרכו לעלות על קהיר על ידי הצבא המצרי בקרב פארסכור, העיר הוחזרה לסולטאן המצרי כחלק מהסכם הכניעה.
על מנת למנוע פלישות נוצריות חוזרות הרס הסולטאן הממלוכי ביברס את המבצר והנמל ובנה אותם מחדש במרחק של מספר קילומטרים מחוף הים התיכון.
מפעל גז נוזלי.