בשנת 1788 יהודי קהילת נאנסי החלו לבנות את בית הכנסת של נאנסי (הממוקם בשדרה ג'ופר מספר 17, נאנסי. בבניין מספר 19, שברחוב שדרת ג'ופר, נמצא המרכז הקהילתי, בבניין מרובע מודרני, בו נמצאים כמה אגודות יהודיות, כמו ה- UEJF ואיגוד הסטודנטים היהודים לרפואה, בצרפת). בתקופה שבניין בית הכנסת הוקם השטח מסביב היה ביצה והגישה אליו הייתה מהצד האחורי של הבניין, הרחק מהאזור בו עברה התחבורה באותם ימים. בעקבות ההתרחבות העירונית של העיר, בית הכנסת נמצא כעבור מאות שנים במרכז העיר. האדריכלים שהיו אחראים לבנית בית הכנסת הם: אוגוסטין-צ'ארלס פירו (1749 - 1805) ותומאס אלפרד . בית הכנסת נחנך ב־11 ביוני 1790. הוא הורחב בשנת 1841 ובשנת 1861. האדריכל אלפרד תומאס, היה אחראי על עיצוב חזית הכניסה לבית הכנסת. החזית, המפוארת מתוארכת לשנת 1935. חזית הבניין גדולה יותר ממידות חזית הבניין הישן, החזית מעניקה לבית הכנסת מראה מהודר.
בית הכנסת בנאנסי הוא בית הכנסת השני, העתיק ביותר בכל צרפת שעדיין פועל. רק בית הכנסת של העיירה לונוויל הנמצא כ־36 קילומטרים מזרחית מנאנסי, קצת יותר עתיק, מאחר שהוא נחנך בשנת 1786. גם הוא נבנה על פי תוכניותיו של האדריכל אוגוסטין-צ'ארלס פירו.
בית הכנסת נבנה בסגנון הנאו-ביזנטי, ובו שלוש דלתות חצי עגולות ללא פורטלים. במרכז החזית נמצאת רוזטה המוקפת בכיתוב בצרפתית "ואהבת לרעך כמוך". מתחת לרוזטה, ישנם שלושה חלונות חצי עגולים. חזית הבניין מעוטרת גם בתבליטים עם מוטיבים גאומטריים. הגמלון העליון שבחזית מְעוּטָר בלוחות הברית מגולפים.
בתי הקברות.
בשנת 1286 היהודים רכשו חלקת אדמה עבור בית קברות בכפר לקסו Laxou הסמוך לעיר. בית הכנסת שהוקם בשנת 1788 נמצא במרחק 4.5 קילומטרים מהכפר לקסו. עם השנים הפך הכפר לרובע בעיר נאנסי עצמה.
בשנת 1840 הוקם בית הקברות הכללי והעתיק של העיר נאנסי שנקרא פרוויל Préville, כדי לקבור בו את הרוגי המלחמות שהיו בעיר ובסביבותיה כמו גם את יתר הנפטרים בעיר. בתוך בית הקברות הכללי הוקצתה חלקה לקבורה היהודית. חלקת בית הקברות היהודית נמצאת בכתובת שדרות בופלר מספר 2, נאנסי, 2 Bouflers Avenue.
בכניסה לחלקת בית העלמין היהודית, נמצאת מצבת זיכרון לזכר 700 קורבנות השואה היהודים שחיו בעיר נאנסי ובנוסף מוזכרים בה גם אלפי הקורבנות שנהרגו במלחמת העולם השנייה בכל מחוז לורן .
אימרה קינסקי
אימרה קינסקי (בהונגרית: Kinszki Imre; בודפשט, 10 במרץ 1901 – 1945) היה צלם יהודי-הונגרי. הוא היה אדם משכיל מאוד ורב-גוני ומלבד העיסוק שלו בצילום גם עבודתו הפילוסופית, המדעית, הספרותית והחינוכית משמעותית. קינסקי ניספה בשואה במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
פועלו.
בתחילה צילם את ילדיו, את משפחתו, את סביבתו ואת רובע מגוריו, זוגלו (רובע 14 של בודפשט). חדשנותו אינה נעוצה בבחירת הנושאים שלו, אלא בגישתו החדשה לשפת העיצוב הספציפית שלו, לאופן בו חיבר את תצלומי החפצים, הרחובות ומהלך החיים, האופן שבו טיפל ביחסי צל-אור שהיה במיוחד חדשני ושובר צורה. אופטיקה "למעלה". תמונותיו הן חדשות רגישות על החיים העירוניים בשנות ה-30 של המאה ה-20. הוא זוכה להערכה רבה בספרות זרה, ויחד עם בראסאי, אנדרה קרטס ולסלו מוהולי-נג'י, זוכרים אותו ואת יצירתו שנותרה לא שלמה וקטועה בשל השואה.
ביוגרפיה.
הוא הגיע ממשפחה אינטלקטואלית יהודית מתבוללת. אביו, ארמין קינסקי (1865–1910 לערך), עבד בחברת הביטוח אנקר, ואמו, פאולה שילר (1879–194?), הייתה עקרת בית. בתחילה הם התגוררו בווילה ברחוב אילקה, ואחר כך בכיכר גאבור בתלן. הרצון של אימרה קינסקי הצעיר לתקשר ניכר כבר כסטודנט. הוא כתב וערך עיתון סטודנטים בכתב יד ביחד עם חבריו. משנת 1919 הופיעו כתביו בשם "סקירת ספרים" בכתבי העת "המאה שלנו", ניוגט, "אורורה" ו"סינתזה".
אף על פי שסיים את לימודיו בהצטיינות, היה עליו להפסיק את לימודיו באוניברסיטה עקב החוק נומרוס קלאוזוס, הוא לא התקבל לבית הספר לרפואה גם בפעם השנייה ואף לא הורשה להמשיך ללמוד ביולוגיה. בסופו של דבר הפך למנהל הארכיונים של התאחדות התעשיינים הלאומית ההונגרית (GYOSZ) וטיפל בתכתובות בשפות זרות. על אף שהתכתב בכמה שפות, כתב מחקרים פילוסופיים וספרותיים, הוא מעולם לא הורשה ללמוד באוניברסיטה.
ב-22 במאי 1926 נשא לאישה את אילונה גארדוני בבודפשט, אותה הכיר ב-GYOSZ. הם עברו לבית בן שלוש קומות בפינת רחוב סוגלו ורחוב רונה. ילדם הראשון, גאבור, נולד בשנת 1926.
בסוף שנות השלושים של המאה העשרים קינסקי, בעל ההכרה הרחבה, היה מודע לסכנות האורבות לו ולמשפחתו. כשהוא מגייס את קשריו, חיפש עבודה בחו"ל, השיג דרכון הגירה עבור משפחתו לניו זילנד, אך בסופו של דבר לא יכלו להחליט להגר. בשנת 1939 הם עברו לאמונה היוונית-קתולית, כדי להתחמק מהחוקים האנטי יהודיים (הדבר לא עזר להם). במסגרת זו היה חובה עליהם לבקר בקביעות בכנסייה, להיות שם בכל יום ראשון למיסה; היה שם כרטיס נוכחות בכנסייה והם היו צריכים להחתים אותו. בגלל החוקים היהודיים פוטר קינסקי מעבודתו"." בשנת 1943 הוא נקרא לשירות העבודה מספר פעמים (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). בנובמבר 1944 הוא שלח את גלויתו האחרונה למשפחתו תחנת הרכבת בפרנצווארוש (רובע 9 של בודפשט). אימרה קינסקי נראה לאחרונה בפלוגת שירות העבודה ההונגרית צועדת לעבר מחנה הריכוז זקסנהאוזן בינואר 1945.
בנו, גאבור קינסקי, נרצח במחנה הריכוז בוכנוולד בחורף 1944. אשתו ובתו שרדו את השואה בכך שנאלצו להיכנס תחילה לבנייני הטלאי הצהוב ואחר כך לגטו בודפשט. בתו, יהודית קינסקי, עשתה כל שביכולתה על מנת שדמות אביה ומורשתו האמנותית לא יישכחו.
רביעיית קוריליאנו
רביעיית קוריליאנו (באנגלית: The Corigliano Quartet) היא רביעיית מיתרים, שקמה בשנת 1996 בברכת המלחין זוכה פרס פוליצר, פרס גראמי ופרס אוסקר, ג'ון קוריליאנו. "זו באמת אחת הרביעיות הגדולות של הדור החדש," אמר המלחין. "העוצמה היוקדת שלהם, רגישותם המוזיקלית ובחירת היצירות הנועזת שלהם תורמות לחוויה קונצרטית מהממת לחלוטין." חברי הקבוצה עם הקמתה היו סטודנטים באינדיאנה ועבדו בהדרכת עטר ארד. הודות למסירות ולהתלהבות של הקבוצה ליצירות חדשות, היא אחת הפרשניות המבוקשות ביותר כיום למוזיקה עכשווית.
על מאמציה להנחיל מוזיקה חדשה לקהל מאזינים רחב יותר, זכתה הרביעייה לא מכבר לפרס אסקאפ/CMA לבניית תוכנית הרפתקנית.
היסטוריה.
הרפרטואר של רביעיית קוריליאנו משתרע מן הקלאסי למודרני, וכולל שלוש יצירות מאת המלחין שאת שמו הם נושאים, ג'ון קוריליאנו: רביעיית מיתרים מס' 1 "פרידה" (1995), תצלום חטף: בסביבות 1909 (2003), והעיבוד לרביעיית מיתרים של קוריליאנו ליצירתו "תרנגול הודו של נובמבר שחור" (1972). רביעיית קוריליאנו שמה לה למטרה גם לבצע יצירות של מלחינים צעירים בראשית דרכם, כגון שייפר מאהוני, אדם סילברמן וג'פרסון פרידמן, לצד מלחינים מודרניים ידועי שם כמו וינטון מרסאליס, בן ג'ונסטון, רוברטו קרנבאלה ואליוט קרטר.
הרביעייה, שחבריה הם הכנרים מייקל ג'ינסו לים ואליזה ברסטון, המתחלפים ביניהם ככינור ראשון, הויולנית מליה וטראס והצ'לנית איימי סו ברסטון, טיפסה במהירות במעלות עולם המוזיקה הקאמרית. שנה אחת לאחר הקמתה, משכה הקבוצה את תשומת לבו של אייזק שטרן, שהזמין אותם לסדנת המוזיקה הקאמרית הקרויה על שמו בקרנגי הול. בשנה שלאחריה, זכתה רביעיית קוריליאנו בתחרות ילו ספרינגס למוזיקה קאמרית ולאחר זאת בפרס הראשון בתחרות פישוף הארצית למוזיקה קאמרית לשנת 1999.
הרביעייה הופיעה ברבים ממרכזי המוזיקה החשובים בארצות הברית, בהם קרנגי הול, וייל רסיטל הול, אליס טולי הול, מרקין הול, מרכז קנדי לאמנויות הבמה, בסדרת "אמנים דגולים" של מרכז לינקולן ובקורקורן גאלרי. לאחרונה ניגנה רביעיית קוריליאנו בבולטימור, בוסטון, שיקגו, סינסינטי, דטרויט, יוסטון, אינדיאנפוליס, לוס אנג'לס, ניו יורק ווושינגטון די. סי.. כמו כן יצאה הרביעייה להופעות באיטליה, מקסיקו ודרום קוריאה, שם ניגנו בביצוע בכורה את "רביעיית הפרידה" של קוריליאנו. הם מושמעים באינספור שידורי רדיו בתחנות שונות בארצות הברית. הרביעייה השתתפה בפסטיבלי מוזיקה, בהם פסטיבל רוויניה, פסטיבל המוזיקה של אספן ועוד.
רביעיית קוריליאנו הייתה רביעיית הבית בבית הספר ג'וליארד, שם היו עוזרי הוראה לרביעיית ג'וליארד; באוניברסיטת אינדיאנה, שם היו מרצים אורחים בסגל המורים; בקולג' דיקינסון ובתוכנית המוזיקה הקאמרית של תזמורת הנוער של ניו יורק.
אימרה פטקו
אימרה פטקו (במקור ברקוביץ', בהונגרית: Patkó Imre; גיומנדרד, 12 בפברואר 1922 – בודפשט, 19 באפריל 1983) היה עיתונאי וסופר יהודי-הונגרי, אספן אמנות.
ביוגרפיה.