המושג "יבול נכרי" מציין יבול שצמח בקרקע השייכת לנכרי, גם כאשר החקלאי שעיבד את הקרקע בפועל הוא יהודי. הדבר מעורר שאלה, האם מותר ליהודי לעבוד בקרקע השייכת לנכרי בארץ ישראל?
בתלמוד נאמר בפירוש: , אולם ממקורות אחרים נראה, שהיו יהודים שעבדו בקרקעות של נכרים. המפרשים הסבירו את הדברים בכמה דרכים:
נכרי השוכר קרקע מיהודי.
כאשר הקרקע שייכת ליהודי, והחקלאי הנכרי מחזיק אותה רק בשכירות, לכל הדעות אין זה קניין המפקיע את הארץ מקדושתה, אסור ליהודי לעבד את הקרקע, והפירות הגדלים שם עדיין קדושים בקדושת שביעית. אולם אין שם איסור ספיחין.
בימינו, רוב הקרקעות בארץ ישראל שייכות רשמית למדינת ישראל, והנכרים המחזיקים בהן באופן חוקי עושים זאת כחוכרים מהמדינה. לכן לכאורה דיני שביעית (פרט לאיסור ספיחין) עדיין חלים שם.
נכרי המחזיק בקרקע ללא קניין.
כל המקורות לעיל מתייחסים רק לנכרי שקנה קרקע בארץ ישראל באופן חוקי. ברם, יש שדקדקו מתוך תשובת רש"י במידה והקרקע הגיעה לידי הנכרי שלא בדרך קניין אלא בדרך גזל וכיבוש, הקרקע עדיין בחזקת ישראל: ואולם, דברי רש"י הללו לא נאמרו כלל לגבי הלכות שביעית אלא לשם הצדקת המנהג לפיו נהגו לכתוב בכל השטרות כאילו לבעל השטר יש קרקע גם במידה ואין לו. אך דברי רש"י אלו נאמרו רק לשם הצדקת המנהג שהיה בתקופתו בכתיבת השטרות, ולא לגבי הלכות שביעית. לעניין שביעית אנו מניחים כי גם קרקעות שלא נקנו באופן סדיר על ידי הנכרי, נחשבים בבעלותו לעניין שביעית ואכן ה'חזון איש' פקפק ביכולת להסיק מסקנה בהלכות שביעית מכח דברים אלו של רש"י (חזון איש שביעית סימן כא אות ה ד"ה ומהרש"ס). ופוסקים אחרים כתבו להדיא שאין נוהגים כדברי תשובה זו (ספר שלום ירושלים, דיני שביעית עמ' נא אות יב).
ואולם יש שהחמירו והבינו כי דברי רש"י נוכנים גם לגבי הלכות שביעית, וכיוון שארץ ישראל הייתה תחת כיבוש ערבי במשך דורות רבים, חלק גדול מהקרקעות הנמצאות בחזקת נכרים עשויות להיות קרקעות שנגזלו באופן עקיף מיהודים, ולכן כל דיני שביעית נוהגים בהן.
פיקוח הלכתי.
צריכת יבול נכרי נפוצה במיוחד במגזר החרדי. כדי לפקח על העניין מוקמות ועדות שמיטה, המורכבות מרבנים ופוסקי-הלכה.
הפיקוח מתחיל עוד לפני השמיטה: כל סוחר המעוניין בקבלת תעודת כשרות מבד"ץ חרדי, צריך להכין רשימה של החקלאים שמהם הוא מקבל פירות וירקות. ועדת השמיטה בודקת את הרשימה ומוודאת שכל המגדלים אכן "נכרים למהדרין". כמו כן היא מבצעת "אימות קושאנים" כדי לוודא שהבעלות על הקרקע היא אכן של המגדלים הנכרים. משגיחי בד"ץ שארית ישראל מעידים כי "בשמיטה הקודמת [ה'תשנ"ד] גילו כי מטעי הדרים, שגדלים בהם פירות של "ערבים", שייכים בעצם ליהודים, והערבים רק מטפלים בהם באריסות, ועל כן נאסר כל פרי ההדר שהגיע מאזור זה".
לפי הנחיית הרב יוסף שלום אלישיב, הסוחרים חותמים עם החקלאים הנכרים על הסכמים כתובים (ולא רק בעל פה) לאספקת סחורה בכמות מסוימת וקבועה מראש. זאת על מנת שלא ייווצרו מחסני סחורה הפוגעים בקדושת השביעית.
בעבר היו ירקות נדירים, כגון חזרת, שהחקלאים היחידים שידעו לגדלם היו יהודים. כדי להתכונן לשמיטה, חקלאי יהודי היה מדריך חקלאי ערבי מהכפר הסמוך באופן הגידול, על מנת שיוכל לגדל בשדותיו כ"יבול נכרי".
הפיקוח נמשך גם בשנת השמיטה, כדי למנוע הונאות. בין ההונאות שדווחו בעבר: חקלאים ערבים, שהתבואה בשדותיהם הייתה נמוכה, קנו תבואה מעמיתיהם היהודים, ופיזרו אותה בשדה במהלך הלילה, כדי שיוכלו ללקט אותה בבוקר ולמכרה כ"יבול נכרי". בשנת ה'תשנ"ד הוצב במעבר ארז משגיח כשרות, שתפקידו היה לבדוק את הסחורה החקלאית הנכנסת לרצועת עזה והיוצאת ממנה, ולמנוע מכירת תוצרת יהודית במסוה של יבול נכרי מהרצועה. מערכת הכשרות אף דרשה להסריט את מהלך הקטיף, האריזה וההובלה עד למחסום.
ביקורת.
רבנים רבים, בעיקר בציבור הדתי-לאומי, מתנגדים לשימוש ביבול נכרי מכמה סיבות:
טליה שניידר מציגה את שני צדדי המחלוקת בנושא זה:"מקור שפע זה [יבול נכרי] עשוי להישמע כמו דרך להתחמק מכל הרעיון של שנת השמיטה. האם האדמה שלהם לא צריכה שמיטה?!... אבל דווקא כאן יש גדלות והכרה ב'תושב' שחי כאן, וזה ביתו, אך אינו מחויב במצוות... הרי זה ממש לא מעשי לתבוע מהערבים בארץ לשמור שמיטה... ברור שהיינו רוצים שכל חבל הארץ יהיה במנוחה למשך השנה הזאת, אבל שמיטה היא מצווה מהתורה שאפילו ליהודים קשה מאוד לקיים אותה. אז זה בכל זאת מקור שפע אפשרי... הפתרון של קניית תוצרת חקלאית מערבים לא מתקבל על לפחות מחצית משומרי המצוות בארץ (אבל על החצי השני הוא כן מקובל, כלומר הדעות חלוקות וטוב שכך, טוב שיש מגוון). אישית, אני מסתייגת מן הפתרון הזה לעניות הבנתי, מפני שעדיין הוא גורם לעיבוד האדמה, וגם מפני שקשה לדעת אם תומכים באוהב או באויב... ובכל זאת, זוהי אפשרות שהתורה מציעה לנו. לכן הייתי רוצה לקחת גם אותה כאופציה למקרה של חוסר גדול... להשתמש באפשרות הזאת כדי לייצר הזדמנות לקשרים עם חקלאים ערביים שוחרי שלום."
בית הלוחם תל אביב
בית הלוחם חיפה
בית הלוחם ירושלים
סטפן יגודז'ינסקי
סטפן יגודז'ינסקי היה פעיל במחתרת הפולנית וחסיד אומות העולם שהציל משפחה יהודית בשואה. יגודז'ינסקי התגורר בסטארי קורצ'ין ליד קרקוב בפלישת גרמניה הנאצית לפולין. הוא היה פעיל במחתרת הפולנית והיה מבוקש על ידי הגסטפו. יגודז'ינסקי הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם בירושלים בשנת 1986, על שהציל משפחה יהודית.
מעשה ההצלה.
בסוף שנת 1942, באמצעות קשרים עם המחתרת, יגודז'ינסקי בא לעזרת משפחתו של ד"ר ברוניסלב טננוורצל, שגורשו לגטו מייחוב ליד קרקוב. מוקדם יותר שלח טננוורצל את בנם בן ה-14 למנזר נזירים ציסטרציאנים בכפר הסמוך מוגילה. הילד לא אהב את השהות במנזר וברח. חבר פולני שלח אותו להתארח במקום עם סטפן יגודז'ינסקי, שניהם בשמות בדויים. יחד הם הפכו לפעילים במחתרת. עד מהרה זהותו היהודית של הנער נודעה ולכן, תחת איום חדש הם עברו לקרקוב, משם הודות לקשריו של יגודז'ינסקי עמנואל הוברח להונגריה. הוא חי שם עד לשחרור בתחילת 1945. בינתיים, סטפן יגודז'ינסקי סייע לאמו ולאחותו של טננוורצל וסיפק להם ניירות מזויפים עם בריחתם מגטו מייחוב. אבי המשפחה נרצח במחנה פלאשוב.
בעשורים שלאחר מכן עמנואל טננוורצל נותר בקשר עם מושיעו בזמן המלחמה בעודו חי בארצות הברית. הודות למאמציו, ב-24 ביולי 1986 הכיר יד ושם בסטפן יגודז'ינסקי כחסיד אומות העולם.
בית הלוחם באר שבע
פיטר ווגה
פיטר ווגה (בנורווגית: Peter Waage; 29 ביוני 1833 – 13 בינואר 1900) היה כימאי ופרופסור נורווגי. הוא היה פרופסור לכימיה באוניברסיטת קריסטיאניה. יחד עם גיסו קאטו מקסימיליאן גולדברג, הוא גילה ופיתח את חוק פעולת המסה בין השנים 1864–1879.
ביוגרפיה.
ווגה גדל באי הידרה שבמערב אגדר, נורווגיה. הוא היה בנם של פדר פדרסן ווגה (1796–1872) ורגין לוביז ווטה (1802–1872). הוא למד כימיה ומינרולוגיה באוניברסיטת כריסטיאניה (כיום אוניברסיטת אוסלו) בהנהלת אדולף סטרקר. הוא זכה לתואר האקדמאי "Candidatus realium" (מעין תואר דוקטור בנורווגיה) בשנת 1859. לאחר מכן נסע לצרפת וגרמניה, שם למד במשך שנתיים כולל זמן בילוי עם רוברט בונזן בהיידלברג.
בשנת 1861 הוסמך ווגה כפרופסור חבר ובשנת 1866 הוא מונה לפרופסור לכימיה באוניברסיטת כריסטיאניה. הוא נשאר פרופסור באוניברסיטה במשך 30 שנה. הוא היה גם יו"ר האגודה הפוליטכנית הנורווגית בין השנים 1868–1869, והיו"ר הראשון בסניף הנורווגי של ימק"א כשהוקם בשנת 1880.
חיים אישיים.
הוא התחתן פעמיים. בשנת 1862 הוא התחתן עם ג'והנה כריסטיאן טנדברג רידרוולד (1838–1869), בתם של הנס רידרוולד (1795–1876) ואן מארי בול (1804–1870). לאחר מות אשתו הראשונה הוא התחתן בשנת 1870 עם מתילדה סופי גולדברג (1845–1907), אחותו של קאטו גולדברג.
בית הספר למקצועות המלאכה ע&quot;ש לודוויג טיץ
בית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ (וגם בית הספר למלאכה על שם לודביג טיץ, וגם בית ספר טיץ ביגור) היה בית ספר תיכון מקצועי אשר שכן בקיבוץ יגור, הוקם ביוזמת עליית הנוער ופעל בין השנים 1936–1949. בית ספר טיץ היה מראשוני בתי הספר המקצועיים בישראל ולאורך שנות פעילותו הכשיר כ-450 תלמידים בעיקר במגמות נגרות ומסגרות.
תולדות המוסד.
רקע.
עליית הנאצים לשלטון בגרמניה הובילה את ראשי יהדות גרמניה להכרה בצורך להכשיר בני נוער לעלייה לארץ ישראל. כך הוקמה עליית הנוער שפעלה להעלאת והכשרת נוער יהודי בתחילה מגרמניה הנאצית ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה גם ממדינות נוספות באירופה. להקמת בית ספר טיץ ביגור, חברו מספר גופים ובראשם: האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית, ההסתדרות הציונית בגרמניה, עליית הנוער, משפחת שוקן, התאחדות עולי גרמניה ואגודת עזרא. היה זה ניסיון ראשון מצד תנועת עליית הנוער להכשיר את העולים בנגרות ובמסגרות ולהקנות להם מקצוע להמשך חייהם בישראל. אנשי קיבוץ יגור ראו בפרויקט הזדמנות לחינוך בערכי החלוציות ובניין הארץ ברוח תנועת העבודה. שתי הגישות לא בהכרח תאמו האחת את רעותה, והעניין הוביל לעימותים תכופים בין הארגונים.
הקמת המוסד.