היו שני אירועים במהלך ראשות ממשלתו שבמהלכן התערב ישירות. הראשון היה כיבוש חבל הרוהר, כאשר צרפת (ובלגיה שתמכה בה), פלשה לחבל הרוהר ברפובליקת ויימאר (גרמניה) לאחר שהאחרונה התקשתה למלא את הדרישה לשלם את פיצויי המלחמה שלה למדינות ההסכמה. הכוחות הצרפתים הכובשים התקוטטו עם אזרחים גרמנים ולעיתים אף ירו באזרחים גרמנים, פעולה שהסיתה את דעת הקהל הבינלאומית נגד צרפת. בונאר לואו זעם על פועלה של צרפת, איים לנתק את יחסי הממלכה המאוחדת–צרפת ואחת קרא לראש ממשלת צרפת פואנקרה ש"ילך לעזאזל". בריטניה לא התערבה ישירות באירוע, אבל לואו פעל להניע את נשיא ארצות הברית, קלווין קולידג', להגיב בחריפות גם כן נגד הפעולה הצרפתית ולגשר דיפלומטית בין צרפת לגרמניה. שנית היה נושא שילומי ההלוואות שבריטניה הייתה חייבת לארצות הברית. לואו ניסה לפעול כדי לבטל את השילומים לארצות הברית אך הצליח בסופו של דבר רק להקל על כלל ההלוואות. כאשר הסדיר הסכם שילומים עם ארצות הברית הציג לתקשורת את סכום השילומים המקורי שנדרשה בריטניה לשלם; 3 אחוזים מהתמ"ג הלאומי במשך 63 שנים. לואו טען בנוגע לחוב כי "אני אהיה ראש הממשלה השנוא ביותר להתמנות למשרה באנגליה אילולא אסכים לתנאים הללו."
מחלתו ופטירתו.
בונאר לואו נאלץ להתפטר מתפקידו במאי 1923 עקב סרטן הגרון, שבעטיו לא היה מסוגל לנאום בפרלמנט. באוקטובר אותה שנה, לאחר חמישה חודשים, הוא נפטר עקב המחלה הממראת שלא ניתן היה לטפל בה. בונאר לואו היה בן 65 במותו, הוא נודע בכך שעישן באופן כבד, גורם שעלול היה להשפיע על מצב בריאותו הרגיש שהוביל למחלה הממראת. המחלה הייתה כה קשה שבונאר לואו התקשה לדבר ולנאום בפני הפרלמנט ולכן העביר את סמכויות השלטון אל סטנלי בולדווין.
מורשתו.
בונאר לואו, שתקופת כהונתו הייתה הקצרה ביותר בין ראשי ממשלת בריטניה במאה ה-20, מכונה לעיתים "ראש הממשלה האלמוני". בסך הכל, בונאר לואו כיהן כראש ממשלה רק 211 ימים. בהיסטוריה הפוליטית הבריטית הוא זכור בעיקר כמי ששיקם את המפלגה השמרנית והוביל אותה לשלטון - ממנו נהנה יורשו בהנהגת המפלגה, סטנלי בלדווין. בונאר לואו התמחה בתורת הנאומים והיה פוליטיקאי ממולח כפי שהיה איש עסקים. יורשו, בולדווין, התקשה להמשיך בניסיון הפיתוח של המדיניות לשיבת הסדר הכלכלי וזמן קצר לתוך כהונתו נפלה הממשלה השמרנית.
מושב המשפחה שבו נולד בונאר לואו עודו ניצב על גדת נהר ריצ'יבוקטו, ששוחזר כאתר היסטורי. בשנת 1925 הקדישו תושבי רקסטון מצבת זיכרון לזכרו. בנו, ריצ'רד, הגיע מאנגליה כדי לנאום בטקס הצגת האנדרטה ולתת את כתובת ההקדשה.
יחסו לציונות.
לואו לקח חלק בדיונים על הצהרת בלפור. היו שטענו שהוא התנגד להצהרה, אך מחקר מאוחר יותר לא מצא עדויות לכך בפרוטוקולים. במאי 1920 הוא הצהיר בפני הפרלמנט:
ממשלתו של לואו הייתה מבוססת על שמרנים שרבים מהם היו ממתנגדי הציונות ודרשו שבריטניה תיסוג מארץ ישראל. לואו ניהל מדיניות עמומה. הוא הצהיר שיהיה מוכן לדון בשינוי עמדת בריטניה לגבי ארץ ישראל, אך שיש לקחת בחשבון את התחייבויות הממשלות הקודמות. בסופו של דבר תקוות מתנגדי הציונות לשינוי בעמדת ממשלת בריטניה כלפי הציונות לא התממשה. עם זאת, היו שהצביעו על כך שהצהרות הממשלה עברו מהתחייבות לקיים את הצהרת בלפור, התחלפו בהצהרות לקיום הספר הלבן הראשון. כלפי הדרישות להוציא את הצבא מארץ ישראל הגיב לואו שהדבר אינו אפשרי, אך הוא הסכים לקצץ בסדר הכוחות. היו שתארו אותו כאוהד לציונות.
משפחתו.
בונאר לואו נישא ב-1891 לאן לבית רובלי, בת לסוחר מגלאזגו, שנפטרה בשנת 1909. הוא לא התחתן שוב. לזוג נולדו שבעה ילדים: חמישה בנים (לרבות הראשון שנולד מת) ושתי בנות. הבן הבכור, שהיה טייס נהרג בקרב ב-21 בספטמבר 1917 במלחמת העולם הראשונה. הבן השני, צ'ארלי, נהרג בקרב עזה השני באותה שנה. צעיר הבנים, ריצ'רד קידסטון לו, לימים ברון קולריין, היה אף הוא פוליטיקאי במפלגה השמרנית, וכיהן כשר מדינה וכשר החינוך. הבת הבכורה, איזבל, נישאה לסר פרדריק סייקס והבת הצעירה, קתרין, נישאה לג'ורג' ארצ'יבלד, הברון הראשון ארצ'יבלד.
ויקטור גרבר
ויקטור ג'וזף גרבר (באנגלית: Victor Joseph Garber; נולד ב-16 במרץ 1949) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון קנדי-יהודי מועמד לפרס אמי.
ביוגרפיה.
גרבר נולד בלונדון, אונטריו, קנדה למשפחה ממוצא יהודי-רוסי. אימו הייתה הופ גרבר, שחקנית וזמרת. בגיל 12 אובחן כחולה סוכרת.
גרבר החל לשחק מגיל 9. ב-1967, הקים להקת פולק שיחסית הצליחה והיא הופיעה בתוכניות אירוח רבות לפני התפרקותה. תפקידו הראשון בסרט קולנוע היה בתור ישו בגרסה הקולנועית של גודספל. לאחר מכן, קיבל עבודות בסדרות טלוויזיה וסרטים שהבולטים בהם הם: "הטיטניק" (1997) ותפקיד אורח בסדרה "E.N.G." במשך 2001 עד 2003.
הוא גם הופיע במספר רב של סרטים כמו: "נדודי שינה בסיאטל", "ילד בלתי נראה", "לא רק בלונדינית", "החיים עם מייקי", "אנני" ו"משפחת טאק הנצחית" שבזכותם הוא זכה לחשיפה. בסוף שנות ה-80, היה מועמד לאמי על השתתפותו בסרט הטלוויזיה "Liberace: Behind the Music".
בשנות האלפיים, שיחק בסדרה של ג'יי ג'יי אברהמס, "זהות בדויה". על השתתפותו בסדרה היה מועמד לאמי. גם שיחק בסדרה "צדק", בסדרה "הכל יחסי" ובסדרה "איליי סטון". בנוסף, גרבר משתתף במחזות רבים בברודוויי ומחוצה לו. ב-2002 שיחק בסרט "מעיין הנצח".
בשנים 2015-2011 שיחק בתפקיד ראשי בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו. בשנת 2013 שיחק בסרט הטלוויזיוני "המרדף אחר האוצר המשפחתי" לצדו של רובי אמל, ושיחק במותחן "אני אעקוב אחרייך".
החל משנת 2015 החל לשחק בסדרה "אגדות המחר", סדרה זו היא סדרת הבת של "הפלאש", ושיחק בסרט "נשיא על הכוונת" לצד סמואל ל. ג'קסון.
בשנת 2017 התארח בסדרה הקומית של רשת Hulu, "אנשים קשים", בתפקיד ג'ון פסיאס ושיחק בסרט "המורד בשדה השיפון".
בשנת 2019 השתתף במותחן הפסיכולוגי "פרשת המים", לצד מארק ראפלו, ושיחק במיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בנטפליקס ומבוססת על סדרת הספרים מאת ארמיסטד מופין.
Music From the Film More
משפט פיקארד לינדלוף
משפט הקיום של פיקארד
משפט קושי ליפשיץ
דודו מור
שועל (קבוצת כוכבים)
סנטה קרוס דה מומפוס
סנטה קרוס דה מומפוס (ספרדית: Santa Cruz de Mompox) היא עיר ורשות מקומית במחוז בוליבר שבצפון קולומביה, הידועה במתאר הקולוניאלי שלה. העיר שוכנת במפגש הנהרות מגדלנה וקאוקה, במרחק של כ-250 קילומטרים מקרטחנה. כלכלת העיר מבוססת על תיירות, דיג, וממשק גידול הבקר המקומי. בשנת 2005 התגוררו בעיר כ-30,000 תושבים, ובאזור המטרופוליטני התגוררו כ-62,000 איש.
היסטוריה.
העיר הוקמה, ככל הנראה, ב-1540 על ידי חואן דה סנטה קרוס, מושל קרטחנה, שנים אחדות לאחר הקמתן של קרטחנה וסנטה פה דה בוגוטה. ההיסטוריה של העיר הושפעה במידה רבה מהכיבוש הספרדי של האזור, ומהפעילות המסחרית שהייתה בשיאה בין המאה ה-17 למאה ה-19.
העיר נבנתה לאורך שתי גדותיו של נהר מגדלנה, וכדי להגן עליה מהצפה במקרה של שיטפון, נבנו שתי חומות לאורך הגדות. בעיר נבנו שלוש כיכרות בקו ישר, ששימשו כמקום מושבם של בנייני הממשל המקומי. בשל כך נבדלה מומפוס מערים אחרות, בהן הייתה כיכר אחת בלבד. לכל אחת מהכיכרות הייתה כנסייה משלה. העיר נבנתה בצומת דרכי מסחר חשובות, ולאורך הנהר ששימש כעורק הסחר של קרטרחנה.
פריחתה הראשונית של מומפוס החלה עם הגעתם של המתיישבים הראשונים בתקופה הקולוניאליסטית, שהועסקו בדרך כלל מטעם המשטר הקולוניאלי. המתיישבים קיבלו מהשלטונות חלקות אדמה, וזכו להיתר לקחת לעצמם עבדים כחלק ממערכת האנקומיאנדה. הם גזלו מהאינדיאנים את אדמותיהם, והיגלו אותם לשמורות קטנות.
למרות זאת, העיר התפתחה באיטיות רבה בשל חוסר היכולת לבסס מעמד סוציו-כלכלי יציב, וזאת בשל התנאים האקלימיים והגאוגרפיים הקשים ששררו באזור. מיקומה הגאוגרפי של מומפוס כעיירת נהר משך אליה אנשים רבים שעסקו בהברחה כדרך חיים. השגשוג הכלכלי שהתרחש בתקופה הקולוניאלית נבע מנוכחותה של קבוצת שליטים קטנה, שהשיגה את עושרה באמצעות חוואות ומסחר ו"הניעה" את המערכת הכלכלית המקומית. פקידי הממשל הללו הגיעו למומפוס מקרטחנה, הביאו עמם בעלי מלאכה שונים, וסייעו לביסוסה הכלכלי של העיר. המעמד השליט בעיר הורכב גם מאנשי כמורה וחברי מסדרים דתיים. בתוך שנים אחדות המבנים הבולטים בעיר היו הכנסיות של האוגוסטינים, הדומיניקנים, הפרנציסקנים והישועים.
ההתפתחות האיטית של מומפוס במהלך התקופה הקולוניאלית התבטאה במתאר העירוני שלה. לאורך המאה ה-17 החל העיר להתפתח מגדות הנהר אל העורף החקלאי, ונסללו בה בתים שהצטיינו בחזיתות מעוצבות. ההתפתחות של העיר נקבעה על ידי מבנה הרחובות, שנקראו על שם התפקיד אותו מילאו (לדוגמה, הרחוב הראשי נקרא "קאייה ראל דל מדיו" "Calle Real del Medio" - הרחוב המלכותי המרכזי). השיטפונות שהתחוללו בתקופה זו הגבילו במידת מה את התפתחותה של העיר, אך במאה ה-18 היו כבר נצבו שש מאות בתים וחנויות. המבנים, עשויים מאבן כוסו בגגות רעפים המתנשאים לגובה של עד שתי קומות, והוקפו בגני נוי. בסך הכל היו בעיר כ-1,800 מבנים מכל הסוגים.