באמצעות "קוביות לסקוב" נבנו עמדות תצפית, ירי, ופיקוד בגבול הצפון, לפני מלחמת ששת הימים. אחרי מלחמת יום הכפורים, נבנה מוצב בהר "חרמונית", ובכפר קוק בלבנון. במלחמת ההתשה נבנו ממוצבים לאורך תעלת סואץ, בקו בר-לב, ומוצבים אחרים בבקעת הירדן.
מערכת כיתוש.
"מערכת כיתוש" פותחה באמצע שנות השישים כדי לאפשר ללוחם בודד להתחפר במהירות בשדה הקרב. לפיתוח המערכת אימץ לסקוב את "שיטת הבצל", שאפשרה ליצור בקרקע חלל לתוכו דחסו כשני ק"ג טי.אן.טי פתיתים. פיצוץ חומר הנפץ גרם להיווצרות מכתש בעומק כמטר, ובקוטר כשניים וחצי מטרים. את המכתש שנוצר התאימו לעמדת רובאי, עמדת מרגמה או עמדות אחרות. המערכת כללה מספר אלמנטים בניהם צינור חלול, מוט פלדה, ו"סנדל" מתכלה בצורת חרוט.
לצורך הפעלת המערכת היה צורך בשני חיילים. חייל אחד הלם בעזרת פטיש על מוט הפלדה, ושני אחז בצינור החלול. ה"סנדל" פילס את הדרך להחדרת הצינור והמוט. כאשר כל המוט חדר לקרקע הוא נשלף, ודרך הצינור החיצוני הוחדר מאיץ. פיצוץ המאיץ גרם לקרקע להידחס, ולהיווצרות "בצל" לתוכו שפכו את חומר הנפץ, שכאמור גרם ליצירת המכתש.
"מערכת כיתוש" נקלטה כמערכת תקנית להתחפרות, ואלפי מערכות מסוגה שימשו את כל יחידות החי"ר וחה"נ.
נחום תקום.
בפריצת שדה מוקשים לרק"מ, אחת הבעיות הקשות הניצבות בפני נהג ומפקד הטנק היא לאתר, באור יום ובעיקר בחשכה, את ה"שביל הבטוח" (הפרצה) ממוקשים שניקתה מערכת הפריצה. התקדמות הטנקים נעשית בדרך כלל בלילה וזיהוי השביל כמעט ולא ניתן להבחנה.
ביפת"ח פותחה מערכת "נחום תקום" שנותנת מענה לבעיה. המערכת מורכבת על זחל"מ/נגמ"ש הנדסי שנע בראש הכוח ומסמנן את מרכז ה"שביל הבטוח".
המערכת מורכבת מחצאי כדור ממולאים בפלדה, ממנו מזדקרים עמודי סימון ובראשם יחידות תאורה.
תוך כדי נסיעת הנגמ"ש בפרצה משתחררים עמודי הסימון בכל מספר מטרים, ולאורך כ-100 מטרים. הסימונים הזוהרים מכונים את הרק"מ למרכז הפירצה.
שכפ"צ ושכב"ל.
מעוזים ובונקרים צה"ליים שהיו פרושים במהלך מלחמת ההתשה לאורך תעלת סואץ היו חשופים להפגזות חוזרות ונשנות של הצבא המצרי. לצורך הגנתם הציע לסקוב להגן עליהם בשתי שכבות מגן שכונו שכפ"צ (שכבת פיצוץ), ושכב"ל (שכבת בלימה). לשיטתו של לסקוב לא חשוב היה מאילו חומרים בנוי הבונקר, בין שמדובר במבנה מברזל או מבטון, כל זמן שהוא יכול לשאת את השכפ"צ והשכב"ל, שהקנו לחיילים הגנה מלאה. תפקידו של השכפ"צ היה לבלום את חדירת הפגזים ולהיעצר על השכב"ל שספג את ההדף והרסיסים. ביצורים שכללו שכפ"צ ושכב"ל נבנו בכל המוצבים, פעלו בהצלחה רבה, ומנעו נפגעים רבים בנפש.
שכפ"ץ (שִׁכְבַת-פִּיצּוּץ) - שכבת הגנה שנועדה למניעת חדירת טילים למבנה מבוצר. היא עשויה מאבנים, בטון או לוחות מתכת. השכפ"ץ מונח על השכב"ל (שִׁכְבַת-בְּלִימָה) שהיא שכבה של עפר, חוץ או חצץ לבלימת הדף הטילים המתפוצצים בשכבת הפיצוץ.
תעבורה.
"כבש פריק".
מערכת כבש פריק נועדה לאפשר פריקה מהירה ויעילה של טנקים מקרונות רכבת.
הרעיון היה לנצל את רשת מסילות הברזל לצורך שינוע של טנקים אל שדה הקרב חייב למצוא דרך להעמיס ולפרוק אותם בתחנות קבועות או מזדמנות לאורך מסילת הברזל. לצורך זה פתחו לסקוב ואנשיו כבש העמסה פריק, שהיה עשוי מאלמנטים קלים, אותם ניתן היה להרכיב במהירות ובכל נקודה לאורך המסילה. ארבע מערכות כבשים מסוג זה נמצאו בכוננות בתחנות הרכבת של לוד, אשקלון, קריית גת ודימונה. הן היו בשימוש בצה"ל עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
"דרך פלסטית".
אמצעי שמאפשר נסיעה מבצעית על-גבי דיונות. לצורך העניין פיתחה יפת"ח שטיח בד ברזנט מצופה גומי שחצץ בין גלגלי הרכב, והחול שנמצא מתחתיו. השטיח חולק לכול אורכו לתאים ובתוכם מגשים מבד. בכל תא מגש נשלף. כך נוצר מעין שטיח מתקפל, שניתן היה לפרוס על-גבי מסלול הנסיעה. על מנת לאפשר את התקדמות הרכב המבצעי על-גבי החול, היה צריך לשלוף את המגשים מהמנגנון, ולערום עליהם חול מהדיונה ולהכניסם לתאים. באופן כזה נוצר חיץ בין הדיונה ובין גלגלי הרכב. בתום חציית הדיונה המגשים רוקנו מהחול, הוחזרו לתוך השטיח, והרכב המשיך בנסיעה רגילה עד שיתקל במכשול הבא.
שונות.
"אור יקרות".
מטרת מערכת "אור יקרות" הייתה לפגוע בניסיון כוחות הצבא המצרי לצלוח את תעלת סואץ, על ידי יצירת חומת אש ועשן סמיך מעל התעלה. הפרויקט פותח במהלך מלחמת ההתשה, במקביל להתבצרות בקו בר-לב, אולם לא הופעל במהלך הצליחה המצרית בתחילתה של מלחמת יום הכיפורים.
רובה צלפים בשלט רחוק.
יפת"ח פיתחה עמדת נשק בשלט רחוק המתפעלת רובה צלפים.
מיגון דחפורים.
יחידת יפת"ח, יחד עם מפעל יפה-נוף של התעשייה הצבאית, פיתחה חליפת מיגון לדחפורי קטרפילר די-7 וקטרפילר די-9. ב-1986 פיתחה היחידה, יחד עם מפעל יפה-נוף של התעשייה הצבאית, את המיגון הסדיר לדחפורי D9L שבשירות צה"ל. המיגון כלל תא מפעיל משוריין עם חלונות מזכוכית משוריינת, זחלים משוריינים ולוחות שריון על המערכות המכניות של הכלי. על בסיס מיגון זה פותחו דורות מתקדמים יותר של המיגון שיושמו על דחפורי ה-D9N וה-D9R שבשירות צה"ל. חליפות המיגון של ה-D9 הצה"לי נחלו הצלחה גדולה והקנו ל-D9 עמידות גבוהה כנגד כמעט כל האיומים המופנים נגדו.
מיגון אקטיבי לטנקים ורכב קרבי משוריין.
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 החלה יחידת יפת"ח בפיתוח מערכת הגנה אקטיבית לטנקים ורכב קרבי משוריין, בעקבות הטראומה של מלחמת יום הכיפורים.
המערכת הראשונה שתכננה יפת"ח נקראה "סרטן" ונועדה להגן על עמדות הירי והטנקים שבהם מפגזי טנקים (כולל חודרן קינטי ופגז "חלולן") וטילי נ"ט. המערכת הורכבה מחגורת קסטות עם מטענים חלולים על גבי עמדת הירי של הטנק ביחד עם מכ"ם דופלר ומחשב. כאשר המכ"ם היה מזהה איום שנורה לעבר הטנק, הוא היה מפעיל מטען חלול שמשמיד את האיום. המערכת עברה מספר ניסויי היתכנות בהצלחה, אך במפח"ש ומפא"ת הוחלט לא להצטיידה בה והיא מעולם לא הפכה למבצעית.
המערכת השנייה שתכננה יפת"ח נקראה "עקרבוט" ונועדה להגן על הטנקים והנגמ"שים מרקטות וטילי נ"ט בעלי מטען חלול. המערכת הורכבה מקסטות נפץ, מכ"ם ומחשב שהותקנו על הרק"ם והיו אמורים להשמיד איומים הנורים עליו. בוצעו מספר ניסויי התכנות אך מפח"ש החליטה לא להמשיך בפיתוח המערכת עקב פתרונות מיגון פסיבי שהתבטאו בשריון של טנק המרכבה ונגמ"ש ה"אכזרית".
בשנות ה-80 של המאה ה-20 פיתחה יפת"ח מערכת שלישית שמותקנת על גבי הטנק. היא כללה מכ"ם, מחשב ומערכת קסטות נפץ שהורכבה על הטנק. למערכת היו שתי גרסאות: גרסה שבה הקסטות שיגרו רסס כנגד האיום וגרסה שבה הקסטות הפעילו חומר נפץ מרסק (חנ"מ) כנגד האיום. במשרד הביטחון החליטו שחברת רפא"ל תיקח אחריות על הפיתוח ותשתף פעולה עם יפת"ח. יחידת יפת"ח העבירה את כל החומר והמידע שברשותה לרפא"ל אך האחרונה לא שיתפה בסוף פעולה עם יפת"ח. מאחר שהאלוף ישראל טל, ראש תוכנית המרכבה, העדיף מיגון פסיבי, פיתוח המערכת הוקפא וננטש.
בסופו של דבר פיתחה רפאל - מערכות לחימה מתקדמות את "מעיל רוח" - מערכת הגנה אקטיבית שדומה בעיקרון פעולתה למערכות שתכננו ביפת"ח. מערכת "מעיל רוח" הפכה למבצעית ב-2009 ורשמה יירוט בכורה ב-2011. המערכת הנ"ל הוכחה בקרב ונחשבת להצלחה גדולה. גם התעשייה הצבאית פיתחה מערכת הגנה אקטיבית - "חץ דורבן", וב-2019 החליט צה"ל להצטייד בה ולהתקינה על נגמ"שי האיתן ודחפורי ה-D9 המשוריינים.
Fast retransmit
Fast retransmit (בתרגום חופשי: שידור מהיר מחדש) הוא הרחבה לפרוטוקול TCP העוסקת בניהול עומסים ברשת על ידי הפחתת זמן ההמתנה של השולח לפני שליחה מחדש של חבילה שאבדה ברשת. האלגוריתם הוצג לראשונה במערכת ההפעלה 4.3BSD וזכה לסקירה בוועידת בשנת 1997.
בפרוטוקול TCP המקורי, הצד השולח נעזר בשעון עצר כדי לקבוע שחבילה אבדה ברשת. אם תוך פרק זמן מסוים (שנקרא timeout ומהווה פונקציה של ה-Round-trip delay time, RTT, המוערך), הצד השולח לא קיבל ACK על החבילה, הוא יניח שהחבילה אבדה ברשת, והפרוטוקול המקורי ישלח את החבילה שוב.
הבסיס למנגנון ה-Fast retransmit הוא הרעיון של הודעות ACK נשנות (Duplicate acknowledgement). הודעות ACK נשנות יכולות להופיע בגלל 2 סיבות עיקריות, סידור מחדש של ההודעות (Reordering) או אובדן הודעה. האלגוריתם מניח כי 3 הודעות נשנות מהוות הנחה סבירה לאובדן הודעה ועם זאת מבחין כי ההודעות הנשנות מעידות כי עדיין יש חיבור בין 2 משתמשי הקצה ולכן אין טעם להמתין על להכרזת Timeout ויש לבצע שליחה נוספת של ההודעה המקורית החשודה כאבודה ולעבור למצב של Fast Recovery.
מנגנון הודעות ה-ACK המרובות פועל כך: לאחר קבלת חבילה (Packet; למשל עם אינדקס - Sequence number - 1), המקבל (Receiver) ישלח הודעת ACK שבה יעלה ב-1 את האינדקס (בדוגמה, 2), כלומר המקבל קיבל את חבילה מספר 1 והוא מצפה כעת לקבל מהשולח את חבילה מספר 2. נניח כעת שחבילה מספר 2 אבדה ברשת. בינתיים קיבל המקבל את חבילות 3, 4 ו-5. לאחר שקיבל את חבילה 3, המקבל ישלח הודעת ACK נוספת, שבה עדיין יודיע שהוא מצפה לחבילה מספר 2. כשהמקבל יקבל את חבילה 4, הוא ישלח הודעת ACK נוספת עם אינדקס 2. כך גם המקרה עבור קבלת חבילה מספר 5. למעשה, השולח קיבל 4 הודעות ACK עם ערך אינדקס המתאים לחבילה מספר 2, מתוכן 3 הודעות ACK נשנות. האלגוריתם בשלב זה יזהה כי מדובר ב-3 חבילות נשנות וישלח את חבילה מספר 2 שוב מבלי להמתין ל-Timeout.