יאנוש יולס נולד במשפחה יהודית בבודפשט ובתקופה קשה ביותר. ביום החמישי לאחר הפיכת מפלגת צלב החץ והדחת מיקלוש הורטי (16 באוקטובר 1944), גורש אביו למחנות הריכוז בוכנוולד ואחר כך למחנה הריכוז אוהרדרוף. אביו היה אחד הבודדים ששרדו וחזרו הביתה ממחנות הריכוז האלה אחרי המלחמה ולבסוף הצליח למצוא עבודה כיוון שהחוקים היהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי המשפילים בוטלו. יאנוש יולס למד בבית הספר היסודי והתיכון בבודפשט, אך לאחר זמן מה עברה המשפחה לסגד, כך שהוא סיים את לימודיו התיכוניים בסגד, באחד מהגימנסיות הבולטות במדינה, גימנסיית אנדרה שאגווארי. הוא למד רפואה באוניברסיטת סגד בין השנים 1961–1967. ב-9 באוקטובר 1968 קיבל בטקס באולם של אוניברסיטת סגד את התואר דוקטור לרפואה עם טבעת זהב "Sub auspiciis", שפירושו שהיה סטודנט מצטיין לכל אורך שנות לימודיו.
הוא התקבל למחלקה לרפואה פנימית של "אוניברסיטת סגד לרפואה" כמתמחה בשנת 1967, בשנת 1972 נבחן ברפואה פנימית ובשנת 1984 באנדוקרינולוגיה. בשנות ה-70 של המאה ה-20, היה בסיור לימודים במשך זמן קצר בבוקרשט במכון Parthon לאנדוקרינולוגיה ובהאלה בקליניקה 2 של אוניברסיטת מרטין לותר, במרפאת לרפואה פנימית. הוא היה בסיור לימודים גם בקנדה במשך תקופה ארוכה בשנת 1980/81 במונטריאול (Inst. Research Clinical of Montreal). הוא הגן על עבודת הדוקטורט שלו (Ph.D) בשנת 1983 בנושא גירוי ועיכוב הפרשת קורטיקוטרופין. ב-1 ביולי 1990 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה. בשנים 1967–1976 עבד במרפאה לרפואה פנימית, משנת 1976 במחלקה העצמאית ובמעבדת המחקר לאנדוקרינולוגיה במרפאה זו, שם קיבל תואר סגן ראש מחלקה בין השנים 1986–1988, וראש המחלקה בין השנים 1993–2009.
יולס מעורב גם בהוראת הפקולטה לרפואה בשפה האנגלית מאז 2009 כפרופסור אמריטוס.
יולס כיהן בכמה גופים רפואיים של האקדמיה ההונגרית למדעים בשנות ה-90 וה-2000:
יולס פעל באופן רציף וממשיך לפעול באגודות מקצועיות:
מספר הפרסומים המדעיים שלו עולה על 120, הוא פרסם אותם בכתבי עת הונגריים וזרים, בעיקר באנגלית.
Rarities (בריטי)
פאקיטה
פאקיטה (בספרדית: Paquita) הוא בלט בשתי מערכות ושלוש תמונות. את הכוריאוגרפיה לבלט יצר במקור ז'וזף מאזילייר, למוזיקה מאת אדואר דלדווז ולודוויג מינקוס. פול פושה קיבל את התמלוגים כלבריתן
היסטוריה.
"פאקיטה" היא יצירתם של המלחין הצרפתי אדואר דלווודז ומנהל בלט האופרה הלאומית של פריז ז'וזף מאזילייר. היא הוצגה לראשונה בסאל לה פלטייה בביצוע בלט האופרה של פריז ב-1 באפריל 1846 ונשארה ברפרטואר האופרה עד 1851.
בשנת 1847 הייתה ההפקה הראשונה של "פאקיטה" ברוסיה, בשביל הבלט האימפריאלי של סנקט פטרבורג, על ידי מריוס פטיפה ופייר-פרדריק מאלאוורן, היצירה הראשונה שהעלה פטיפה ברוסיה. ב-1881 הפיק פטיפה גרסה מחודשת של הבלט, שלו הוסיף קטעים חדשים שהלחין במיוחד לודוויג מינקוס. אלה כללו את "פאקיטה פָּה דֶה טְרוּאָה" למערכה הראשונה ו"פאקיטה גראנד פה קלאסיק" וה"מזורקה של הילדים" למערכה האחרונה. גרסת פטיפה ל"פאקיטה" נשארה ברפרטואר של תיאטרון מריאינסקי עד 1926.
התוספות של פטיפה ל"פאקיטה" משנת 1881 שרדו הרבה אחרי שהבלט המלא ירד מן הבמה. כיום הקטעים האלה, בייחוד ה"גראן פה קלאסיק", מהווים אבני-פינה חשובות ברפרטואר הבלט הקלאסי ולהקות בלט ברחבי העולם מבצעות אותם.
הכוריאוגרפיה של פטיפה להפקת הבלט האימפריאלי נכתבה בשיטת סטפאנוב לסימון כוריאוגרפי בסביבות 1902. רישומי הסימנים נעשו בזמן שפטיפה עצמו הדריך את אנה פבלובה הגדולה בחזרות לקראת הופעת הבכורה שלה בתפקיד פאקיטה. כיום, רישום סימנים זה הוא חלק מאוסף סרגייב, אוצר של רישומי סימנים ושאר חומרים, המתעדים רבות מן היצירות ברפרטואר הבלט האימפריאלי בערוב ימיה של האימפריה הרוסית.
בשנת 2001 פנתה בריז'יט לפבר, מנהלת בלט האופרה של פריז, אל הכוריאוגרף פייר לאקוט בבקשה להפיק גרסה מחודשת מלאה של "פאקיטה" בשביל להקתה אף כי לאקוט יצר כוריאוגרפיה חדשה משלו לכל הבלט, הוא שחזר את רצפי הפנטומימה ואת המיז-אנ-סצנה המקוריים של ז'וזף מאזילייר, כמו גם את התוספות של פטיפה מ-1881. בלט האופרה של פריז ביצע שוב את "פאקיטה" בשנת 2007.
בשנת 2014, העלו המומחה לכתב הסימנים של סטפאנוב דאג פולינגטון והכוריאוגרף הרוסי אלכסיי רטמנסקי שחזור של ההצגה המחודשת הסופית של פטיפה ל"פאקיטה", לבלט הממלכתי של בוואריה.
עלילה.
עלילת הבלטי מתרחשת בספרד בתקופת שהותו של צבא נפוליאון. הגיבורה היא הצועניה הצעירה, פאקיטה. שלא בידיעתה, פאקיטה נולדה למעשה למשפחת אצולה ונחטפה בינקותה על ידי צוענים. היא מצילה את חייו של קצין צרפתי צעיר, לוסיין ד'ארווילי, שמושל ספרדי שם לו למטרה להורגו בידי איניגו, ראש שבט צועני. באמצעות מדליון מגלה פאקיטה את מוצאה האציל ואת היותה למעשה דודניתו של לוסיין. בתור שכזו, היא והקצין יכולים להינשא.
גלריה של תמונות היסטוריות.
[[קטגוריה:בלט]]
יבול נוכרי
יבול נכרי הוא יבול שצמח בשדותיהם של חקלאים לא יהודיים בארץ ישראל. המושג נזכר בעיקר בקשר להלכות שנת השמיטה. לפי התורה, בשנת השמיטה אסור לעבד את האדמה - אסור לחרוש, לזרוע, לקצור ולמכור את הפירות. אולם לפי רוב הדעות, המצווה חלה רק על יהודים ולא על נכרים. כיוון שלנכרים מותר לגדל פירות בשביעית, מותר גם לקנות מהם פירות.
בציבור החרדי מקובל לקנות בשנת השמיטה פירות וירקות מנכרים: מערביי ישראל, מרצועת עזה, ממצרים, ועוד. אולם בציבור הדתי לאומי קיימת התנגדות לכך מסיבות הלכתיות ולאומיות.
דיונים הלכתיים.
איסור ספיחין.
תבואה וירקות חד-שנתיים שגדלו בשנה השביעית אסורים מדרבנן באכילה, בין אם נזרעו בשביעית באיסור ובין אם גדלו מאליהם. איסור זה נקרא איסור ספיחין, ומטרתו למנוע תמריץ לזריעה אסורה בסתר. אולם האיסור אינו חל על נכרי שקנה קרקע בארץ ישראל:
זהו מקור מפורש לכך שיבול נכרי מותר באכילה בשביעית. מקור נוסף לכך נמצא בגמרא. אחרי שגביהא בן פסיסא ניצח את צאצאי הכנענים בוויכוח על ארץ ישראל, מסופר שהם ברחו והשאירו את שדותיהם זרועים וכרמיהם נטועים, "ואותה שנה - שביעית היתה, וסמכו ישראל עליהם", כלומר, אכלו את הירקות שצמחו בשדות נכרים. אמנם יש שטענו שהשדות והכרמים היו בחו"ל, סמוך לגבולות ארץ ישראל.
קדושת הפירות - קניין גוי בארץ ישראל.
חכמי התלמוד נחלקו בשאלה אם "יש קניין לגוי בארץ ישראל להפקיע מידי מעשר", כלומר, האם קניית קרקע בארץ ישראל על-ידי גוי, מפקיעה מהקרקע את החיוב להפריש תרומות ומעשרות. הרמב"ם פסק שלא:
כלומר: באופן עקרוני, גם יבול שצמח בקרקע של נכרי חייב בתרומות ומעשרות, בתנאי שהשלב הסופי של עיבוד היבול ("גמר מלאכתו") נעשה ביד ישראל. בתלמוד ובראשונים נדונה שאלה זו בהקשר של תרומות ומעשרות בלבד. האחרונים דנו בשאלה זו גם לגבי "שביעית", ובפרט, האם דיני "קדושת שביעית" חלים על יבול נכרי. בשאלה זו הייתה מחלוקת גדולה בין חכמי צפת:
מחלוקת זו משליכה גם על השאלה אם יש להפריש תרומות ומעשרות מיבול נכרי בשביעית (כאשר גמר המלאכה נעשה בידי יהודי):
המחלוקת קיימת גם בימינו:
איסור מסחר.
בתוספתא נאמר . לפי דעה זו, מה שכתב הרמב"ם "פירותיה מותרין", הכוונה כשהגוי נותן לו במתנה, או כשהוא מחליף אוכל תמורת אוכל. אכל לקנות תמורת כסף אסור. והסיבה, שהכסף הניתן תמורת פירות שביעית גם הוא קדוש בקדושת שביעית, ויש חשש שיגיע ליהודי שלא יאכל אותו בקדושת שביעית.
אמנם, לפי רוב הדעות, תוספתא זו לא נפסקה להלכה, ומותר לקנות יבול נכרי.
עבודת נכרי בקרקע של נכרי.
ביום השבת מותר ואף מקובל להיעזר בגוי של שבת לביצוע מלאכות האסורות לישראל, כיוון שמצוות השבת ניתנה לישראל בלבד. אולם מצוות שמיטת הקרקעות היא שונה, שכן ישנם הטוענים כי היא מוטלת לא רק על בני ישראל אלא גם על הארץ, חובתו של עם ישראל לוודא שהארץ שובתת.
אמנם, בתקופת המשנה והתלמוד, כשחלק גדול מארץ ישראל היה ביד נכרים, לא הייתה אפשרות מעשית לוודא שהארץ שובתת, ולכן כדי לשמור על השלום התירו לשתף פעולה עם נכרים המעבדים את שדותיהם בשביעית:
כלומר, מותר לחכור מנכרים שדה חרוש, אף על פי שהדבר עלול לגרום להם בעקיפין לחרוש קרקעות נוספות.
בתלמוד הירושלמי נחלקו בפירוש "מחזיקים ידי נכרים": לפי דעה אחת הביטוי מתייחס לאמירה הכללית "יישר כוחך" מתוך נימוס ושמירה על יחסי שלום. דעה נוספת היא שמותר אף ללהתייחס במישרין לעבודת הקרקע, תוך סיכום על קניית הקרקע במוצאי השמיטה. הרמב"ם פסק כדעה הראשונה:
מכאן ניתן להסיק גם לגבי קניית יבול שביעית מנכרים בארץ ישראל: אם נכרי מגדל יבול מעצמו, מותר לקנות ממנו, ומותר גם לברך אותו שיצליח במעשיו. אולם אסור לסכם מראש עם נכרי שיגדל יותר יבול כדי שנוכל לקנות ממנו. וכן כתב בימינו הרב משה שטרנבוך: "המנהג פשוט שמסכמים עם גוי בשישית שיקנו ממנו בשביעית סכום מסוים של פירות וירקות, ועל סמך זה הגוי חורש וזורע ומוכר. ותמוה, דבמסכת בבא מציעא (צ, א) אמרינן שאם אומר לגוי לעבוד בשדה שלו, אסור, כיוון שעובד בשביל ישראל. וכאן נמי, כיוון דחורש וזורע בשלו, מכל מקום עושה זאת עבור ישראל, ואסור. והדבר מפורש בתוספות שם, שפירשו שאסור לומר לגוי לחרוש בשביעית בשדה של הגוי משום איסור דאמירה לגוי שבות... ולכולי עלמא אסור לחרוש בשביעית בקרקע של נכרי, שהארץ כולה בקדושתה עומדת... וצריך ביאור".
עבודת יהודי בקרקע של נכרי.