בשנת 2012 הוציא מירן את הסינגל "עד 120".
ב-2013, הוציא את אלבומו "פרויקט הזהב – עד 120" הנושא את שם השיר ואשר כלל מחרוזות משירים ישנים שלו, וכן את הלהיט הנושא את שם האלבום שעובד על ידי שיקו חייק.
מירן השתתף ב-2014 בעונה השישית של תוכנית המציאות "האח הגדול", והודח רביעי. לאחר הדחתו מבית האח הגדול הקליט עם בתו מירן דואט נוסף, "אלף כוכבים".
בשנת 2015 הוציא להיט נוסף "יחלאולאו". לאחר מכן הוציא סינגל נוסף בדואט עם הזמר קובי שם טוב בשם "אצלנו בדירה", וכן מחרוזת להיטים מהעבר.
ב-2015 השתתף בעונה השלישית בתוכנית הדוקו-ריאליטי הישראלית "גולסטאר", שצולמה בארגנטינה, לצד חברו מהאח הגדול צחי אשכנזי ומפורסמים נוספים כגון גיא זוארץ ויון תומרקין. עוד באותה השנה פרסם מירן את המילה והשיר "יחלאולאו" ושם שם אתה את השיר "גולסטאר אלופה תנו בכפיים שישמעו אותכם עד השמיים" השתתף מירן ביחד עם אורי גוטליב בקמפיין של ארגון בלה דואגת להגברת המודעות למחלות מין.
בשנת 2018 השתתף בתוכנית הדוקו ריאלטי היחידה ביחד עם אחיו סטלוס.
במהלך אותה שנה התראיין לתוכנית "אנשים", בה תקף את אחיו סטלוס.
בשנת 2019 חזר מירן לעונה נוספת בתוכנית הטלוויזיה גולסטאר שהתקיימה בברזיל.
חיים אישיים.
דורון מירן נולד למשפחה יוצאת טורקיה ועיראק.
מירן הוא אחיו הצעיר של הזמר סטלוס, שלימים הצטרף לזמר אורן חן לצמד "סטלוס ואורן חן".
כיום מתגורר מירן בגבעתיים. הוא נשוי לדורית, ולהם שלושה ילדים. בתו הבכורה היא הזמרת מירן מירן והיא קרויה על בסיס שם הלהקה ״דוראן דוראן״, ובנו בן מירן הוא הקלידן שלו.
הבוחר החציוני
הבוחר החציוני הוא הבוחר העומד במרכז המפה הפוליטית מבחינת עמדותיו ונטיותיו הפוליטיות, והאופן שבו הוא נתפש על ידי הפוליטיקאים. עמדות המועמדים הרוצים להיבחר, מדיניות הממשלות הנבחרות ועמדות ציבור הבוחרים מבטאות את רצונו של הבוחר החציוני המייצג את מירב עמדות ציבור הבוחרים.
מודל הבוחר החציוני.
במובנים רבים, הניח ספרו של אנתוני דאונס , "התאוריה הכלכלית של דמוקרטיה", את היסודות לניתוחים המרחביים של המערכת הפוליטית. דאונס בנה את התאוריה שלו על הנחות מודל השיווק של הוטלינג , שפורסם כבר בשנת 1929. ואכן, נראה לעיתים, כי מועמדים פוליטיים ומפלגות מנסים לאמץ ולקדם עצמם באסטרטגיות וטקטיקות הדומות לאלה שבהן נעשה שימוש בשוק המוצרים.
בניתוחי מרחב פוליטיים מעורבים:
הנחת היסוד לניתוחי מרחב פוליטיים היא שבוחרים מגיבים לעמדות שנוקטים מועמדים ומפלגות. הנחת היסוד הניצבת בבסיסה של טענה זו היא שהבוחר הוא רציונלי. במודל הפשוט של דאונס, ההנחה היא כי הנושאים הם המרכיב החשוב ביותר בשיקולי ההחלטה של הבוחר, עבור איזה מועמד או איזו מפלגה יצביע. לכן, מועמדים יסקרו מערכות העדפות אלו וימקמו עצמם במקומות בהם ירוכזו מקבצים גדולים של בוחרים כדי להבטיח להם ניצחון בבחירות. מיקומם של המועמדים נעשה בכך שהם מציגים עמדות דומות לאלה של הבוחרים. כלומר, על המועמד לזהות את התפלגות ההעדפות בין הבוחרים ולמקם את עצמו במקום בו מחציתם יהיו משמאלו ומחציתם מימינו. בתחרות בחירות בין שני מועמדים, המרכוז בעמדת החציון הוא חיוני להצלחה.
שיקולי העדפות של הבוחר הרציונלי.
במודל של דאונס הבוחרים משמשים כנתון קבוע, שעל פי מערכות העדפותיהם, עיצבו המועמדים או המפלגות את אסטרטגית הבחירות שלהם. אך יש לבחון גם את ההפך: עמדות המפלגות והאסטרטגיות המרחביות שלהן תהיינה הנתון הקבוע, ואילו שיקולי הבוחרים יידונו כגורם דינמי של הבחירות. השאלה המנחה היא: אילו הם המרכיבים המנחים את שיקולי העדפות של הבוחר הרציונלי ביום הבחירות?
דאונס הסיק, כי לפני הבוחר עומדות למעשה שתי אפשרויות בסיסיות: לבחור או להימנע. במודל הבוחר יכול להצביע עבור מועמד אחד או עבור מועמד אחר. הבוחר עלול להימנע מבחירה בשל שתי סיבות עיקריות: אדישות או ניכור. אדישות פירושה שאין הוא מוצא הבדל בין העמדות המוצגות על ידי שני המועמדים, ומכיוון שמבחינתו, האחד טוב כמו האחר, יחליט שלא להחליט ביניהם. אם כי דאונס טוען שגם לבוחר כזה תהא מערכת העדפות מרכזית המיוצגת אצל המתחרים.
לעומת האדיש, ממוקם הבוחר המנוכר באחד משני הקצוות הקיצוניים של ההתפלגות. עמדתו רחוקה כל-כך מן המרכז, שלגביו האחד רע כמו האחר. אם כי דאונס טוען כי בעולם ברור, בעולם שבו המידע הוא שלם, כל עוד קיים הבדל, ולו הקטן ביותר, בין מועמד א' למועמד ב', ייאלצו הבוחרים המנוכרים - הקיצוניים לבחור במועמד הקרוב להם ביותר. אף על פי שמדיניותו מאוסה עליהם בהשוואה למדיניות של ממשלתם האידיאלית הימנעות תהא אפוא אי רציונלית, מפני שתגדיל את סיכויי הניצחון של המפלגה הגרועה יותר.
בנוסף מניח דאונס כי בעולם ברור הימנעותם של בוחרים קיצוניים מבחירה היא גם מעשה רציונלי, שכן במחשבתם על העתיד, הם יהיו מוכנים לתת למועמד הגרוע לנצח בהווה כדי למנוע ממפלגתם, הטובה יותר, לנוע אל המרכז, ולהביא לכך שבבחירות עתידיות מפלגתם תתקרב אליהם יותר. הימנעות נעשית כמעין איום שהבוחר נוקט כלפי המועמד הקרוב ביותר לעמדתו הקיצונית, במטרה להרחיקו מהמרכז.
דאונס טוען כי ההנחה שמיקומו של מועמד או מפלגה הוא ממוצע משוקלל של המיקומים המיוחסים לכל עמדותיו, מסבירה מדוע מועמדים נוטים לפרוס את עמדותיהם בקשת רחבה: המועמדים מעוניינים למשוך מגוון רחב של עמדות במקביל. במערכת דו-מפלגתית תהיה קשת רחבה יותר של עמדות, מאשר למערכת רב-מפלגתית. המלצתו של דאונס היא להשתמש ב"טכניקת הערפול הפוליטי", בעיקר ביחס לאותם נושאים השנויים במחלוקות, שכן נקיטת עמדה ברורה לגביהם אולי תעניק יתרון כלפי ציבור בוחרים מסוים אך תגרום לחסרון ביחס לציבור בוחרים אחר, שהמועמדים מעוניינים למשוך לצידם. הגברת הערפול היא הדרך הרציונלית של כל מפלגה במערכת דו-מפלגתית וזאת למרות שהערפול מקשה על קבלת החלטות רציונלית מצד הבוחרים.
פתרונו של דאונס לבעיית הערפול היא כי הבוחר ייבחר את המפלגה הפוליטית בעלת האידאולוגיה הפוליטית הקרובה לעמדתו. האידאולוגיה הפוליטית אותה מציגה מפלגה פוליטית חייבת להיות עקבית לפעולותיה במציאות ולהתפתח ללא התכחשות לפעולותיה בעבר. כל אפשרות אחרת תהפוך את בחירת הבוחר הרציונלי לבלתי אפשרית, ולכן ציבור הבוחרים שם דגש על מפלגות פוליטיות בעלות תכונות של יושר ואחריות. דהיינו, מפלגות פוליטיות אינן יכולות לבצע דילוגים אידאולוגים זו מעל פני זו בשל הקיפאון היחסי הנוצר בשל היושר והאחריות הנדרשים מהן וזאת לאור העובדה כי אידאולוגיות פוליטיות הן האמצעי לגיוס קולות.
ברור כי הניתוח נעשה מורכב יותר כאשר מוכנסים משתנים נוספים לתוך חישובי אסטרטגיות המועמדים. מועמדים נוספים, הממקמים עצמם משמאלם או מימינם של שני מועמדים קיימים, יגזלו בהכרח נתחים בגדלים שונים מתמיכת הבוחרים וישפיעו בכך על תוצאות הבחירות. כך למשל, אם נכניס מועמד נוסף, ג', לימינו של מועמד ב' הממוקם מימין למועמד א', הוא יגזול ממנו קולות ויבטיח את הניצחון למועמד א'. מועמד ב' עלול להיות ער למצב כזה, וכדי לשפר את סיכוייו, יחליט לנוע עוד יותר שמאלה, לכיוון מועמד א'. החישובים האסטרטגיים של המועמדים חייבים לכן, להביא בחשבון את מיקומם של היריבים המתמודדים על ריכוזי העדפות בוחרים דומים.
במערכות רב-מפלגתיות – הכוללות שלוש מפלגות גדולות או יותר, בהנחה שכל מפלגה מייצגת עמדה מסוימת בנושא מסוים ניתן להניח כי מפלגות אלו יתאמצו לשמור על ייחודן האידאולוגי, וישמרו על טוהר עמדותיהן וזאת בשל כך, כי יושר ואחריות יוצרים קיפאון יחסי, המונע ממפלגה לבצע דילוגים אידאולוגיים מעל ראשי המפלגות השכנות לה. התזוזה האידאולוגית תהיה מוגבלת להתקדמות אופקית, לכל היותר עד למפלגה הקרובה ביותר מכל צד ולעולם לא מעבר לכך. כפי שהסברנו קודם לכן, במערכות רב-מפלגתיות הבוחרים נוטים להיות מושפעים מאידאולוגיות פוליטיות ומדיניות בפועל ועל כן הרציונליות של המפלגות תבוא לידי ביטוי בהדגשת ההבדלים ולא בטשטושם, וזאת בשונה מ"טכניקת הערפול הפוליטי" שנוקטות מפלגות במערכת דו-מפלגתית.
שיטת הבחירות משפיעה אף היא על האסטרטגיות של תנועת המועמדים על פני רצף הנושאים. שהרי, אם תחרות הבחירות מטרתה לזהות רק מנצח אחד, ינסה זה לעצב אסטרטגיה רובנית. דהיינו, השגת תמיכתם של בוחרים רבים ככל שאפשר יותר מיריביו. מועמד כזה אינו צריך לנסות להשיג את תמיכת רוב הבוחרים, אלא תמיכה של יותר בוחרים מאשר יקבלו האחרים.
כאשר שיטת הבחירות היא יחסית, דהיינו, מאפשרת הענקת נציגות למועמדים לפי משקל התמיכה שהשיגו בבחירות, תושפע אסטרטגיית הבחירות בהתאם. מועמדים של מפלגות שיש להן סיכוי לקבל את המשקל הגדול ביותר של התמיכה, יחסית לאחרים – תוצאה המקנה להם, בדרך-כלל, את הזכות להקים קואליציה, חייבים להתייחס לקשת הכללית של ההעדפות בעיצוב האסטרטגיה שלהם. מועמדים של מפלגות קטנות, שאין להן סיכוי להשיג רוב, צריכים לבדוק את מיקום ריכוזי התמיכה שלהם ולהשתמש בהם כבסיס להגדלת תמיכתם. אסטרטגיות המפלגות הגדולות יהיו שונות באופיין מאסטרטגיות המפלגות הקטנות.
ניתוחו של דאונס עד עתה עקף את בעיית הרב-נושאיות והרב-ממדיות של תחרות הבחירות, והניח במובלע, כי הבחירות נערכות על פי מימד אחד, אותו קל לזהות. המציאות הפוליטית מגלה, כי להנחה של חד-ממדיות יש לעיתים תוקף אמפירי ולעיתים אין.
דוגמה למודל: מפלגת העבודה במערכת הבחירות של 1992.