בשנת 1995 הקים את חברת הסרטים הרוסית Central Partnership, שבה שימש כמנכ"ל עד 2011. בנובמבר 2011 עזב את החברה והקים את חברת ההפקות Mars Media (), המתמקדת בהפקות קולנוע וטלוויזיה.
ביוגרפיה.
בשנת 1981 סיים את לימודיו בפקולטה לאדריכלות ולבנייה של המכון הפוליטכני בירוואן, ולאחר מכן עבד שבע שנים בתחום. בשנת 1988 הקים קואופרטיב לעיצוב אדריכלי ובנייה בירוואן.
בשנת 1991 עבר למוסקבה, שם החל לעסוק ביזמות. בשנת 1996 הקים ועמד בראש חברת הפקת הסרטים Central Partnership, שהפכה לאחת הגדולות במדינה. הוא עזב בשנת 2011 כדי להקים את חברת הסרטים Mars Media Entertainment.
בשנת 2005 הוא הפך לאחד מחמשת מפיקי הסרטים המבטיחים ברוסיה על פי מגזין פורבס. בשנת 2007 הוענק לו פרס הגראנד פרי של מנהל המדיה של רוסיה לשנת 2007 על תרומתו לפיתוח תעשיית הקולנוע והטלוויזיה, כמו גם הפרס האישי הראשי ותואר מפיק השנה בעסקי הקולנוע בטקס פרסי XI Blockbuster.
הוא אביר מסדר האמנויות והספרות. בשנת 2010 הוא נבחר כמפיק השנה על פי מגזין GQ רוסיה. בשנת 2011 הוענקה לו מדליית מוסס חורנאצי, הפרס הלאומי של ארמניה.
בשנת 2010, תחת רובן דישדישיאן, הפכה Central Partnership לאחד משמונה האולפנים שקיבלו תמיכה ממלכתית בהפקת סרטים מהקרן הפדרלית לתמיכה חברתית וכלכלית בקולנוע המקומי בשנים 2010–2011. בשנת 2009 הפכה החברה למפיצה רשמית ברוסיה ובחבר מדינות (למעט אוקראינה) של סרטים בהפקת Paramount Pictures International. בשנים 2010 ו-2011 הפכה החברה למובילת שוק הפצת הסרטים הרוסי. בטקס פרסי נשר הזהב 2012, סרטים שהפיק דישדישיאן היו מועמדים באחת עשרה קטגוריות וקיבלו פרסים בחמישה מהם.
משחק יריות בגוף ראשון
ג'ון וולפה
כפר סטודנטים
כפר סטודנטים הוא סוג של קהילה שמאופיינת בסטודנטים הגרים במתחם משותף, או לחלופין שוכרים בתים בשכונה מוגדרת. למרות שמם, חלק מכפרי סטודנטים ממוקמים בערים. רוב כפרי הסטודנטים ממוקמים במרחק הגעה סביר ממוסד אקדמי כלשהו.
ברוב הכפרים, מוענקת מלגת לימודים לסטודנטים המתגוררים בהם. לרוב, חברי קהילות אלה יעסקו בערך מוסף מסוים מעבר לעצם מגוריהם במקום (בדרך כלל, התנדבות ועשייה חברתית) – זאת להבדיל ממעונות סטודנטים המשמשים למגורים בלבד.
בישראל.
בישראל, חלק משמעותי מכפרי הסטודנטים ממוקמים בפריפריה הגאוגרפית והחברתית של המדינה. מופעלים כפרי סטודנטים על ידי ארגונים רבים, ובהם:
מכלולי האדריכלות הוויקטוריאנית ואדריכלות האר דקו במומבאי
מכלולי האדריכלות הוויקטוריאנית ואדריכלות האר דקו במומבאי (באנגלית: Victorian Gothic and Art Deco Ensembles of Mumbai) הם מקבץ של מבנים בעיר מומבאי (בומביי עד 1996) במדינת מהאראשטרה שבמערב הודו, שהוכרזו אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בשנת 2018. כל הבניינים מתוארכים לתקופת השלטון הבריטי בתת-היבשת ההודית בין המחצית השנייה של המאה ה-19 למחצית הראשונה של המאה ה-20.
רקע.
משנת 1661 הייתה בומביי בבעלות אנגלית, לימים בריטית ומשנת 1668 בידי חברת הודו המזרחית הבריטית. החברה הרחיבה את היישוב שהיה בתחילה קטן למרכז מנהלי ומסחרי ובומביי הפכה לבירת , שבזמן התרחבותה הגדולה ביותר מהמאה ה-19 ואילך נכללו בה חלקים נרחבים מחופי הודו ופקיסטן של היום ועד הים הערבי. לאחר שהבריטים גיבשו את כוחם בהודו, ניצחו את הנסיכים ההודים יריביהם והביסו את המעצמות הקולוניאליות האירופיות היריבות (בפרט צרפת), הפכה בומביי במאה ה-19 ממרכז מסחר מבוצר לאחת הערים הגדולות ביותר בהודו ו"השער של הודו לעולם" (השער להודו) ולא רק מבחינת הסחר, אלא גם במקרים רבים מבחינת התרבות. לאחר ההתקוממות ההודית בשנת 1857 הוסבו הנכסים של חברת הודו המזרחית הבריטית למושבת כתר ואחר כך למעמד של האימפריה ההודית. בשלב שלאחר מכן של האימפריאליזם היה רצון עז למבנים מייצגים שאמורים לסמל את השלטון הבריטי בהודו. שני מושלים עיצבו במיוחד את ההתפתחות העירונית של בומביי: (משל 1853–1860) והנרי ברטל פריר (משל 1862–1867). הביצורים הישנים נהרסו עד היסוד בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 והחלקלקה של הביצורים הקודמים הפכה זמינה כקרקע לבנייה. בנוסף, החל אחזור קרקע שיטתי בשנות ה-60 של המאה ה-19 ויושמה תוכנית פיתוח על השטח שהשתחרר.
הרחבה עירונית שנייה במרכז העיר בומביי התרחשה בתחילת המאה ה-20, אז אוחזרו שטחי יבשה גדולים יותר מהים בשנים 1928–1942 כחלק מהתוכנית "Backbay Reclamation Scheme". בסוף 1929 זה היה 5,520 דונם. במקביל, מצא סגנון האדריכלות אר דקו את דרכו אל בומביי. בתחילה נבנו האזורים ממערב ל"אובל מיידן" (Oval Maidan) וצ'רצ'גייט (Churchgate) בסגנון זה, ומשנות ה-40 נבנה גם אזור החוף של מארין דרייב (Marine Drive). השינוי הארכיטקטוני שיקף גם את השינוי החברתי בבומביי, שהיה קשור להופעתו של מעמד ביניים משכיל מערבי, התפיסה החדשה של הפרדת מגורים ועבודה ומגורים בבנייני דירות. לאחר שהודו קיבלה עצמאות בשנת 1947 הגיע סגנון האדריכלות האר דקו בהודו במידה רבה לסופו, מכיוון שראש הממשלה החדש ג'ווהרלל נהרו העדיף את סגנון המודרניזם כאדריכלות מודרנית בהודו.
תיאור.
האזור שהוכרז כאתר מורשת עולמית ממוקם בדרום מומבאי ומשתרע על 663.4 דונם עם אזור חיץ סביבו בשטח של 3,787.8 דונם. הוא מורכב מקבוצה של 94 בניינים היסטוריים ומהשטח הירוק הפתוח של אובל מיידן. המבנים בחלקם בסגנון ויקטוריאני של המאה ה-19 ובחלקם בסגנון אר דקו של המחצית הראשונה של המאה ה-20. חלק מהמבנים, שנבנו סביב תחילת המאה, הם ב"סגנון הודי-סרסני" ואחרים, בעיקר מתחילת המאה, הם מהסגנון המכונה אדוארדיאני.
הסגנון הוויקטוריאני או האנגלו-הודי תואם בעיקרו את הסגנון הנאו-גותי האנגלי, עם אלמנטים אדריכליים כמו צריחים, קשתות מחודדות, קישוטים דמוי תלתן, גרגולים וקמרונות. אלמנטים הודיים מסורתיים משולבים בסגנון גותי זה, כולל גגות עם אריחי טרקוטה, מרפסות פתוחות, תבליט דמויות עם גברים עם טורבנים ובתלבושות הודיות, וכו'. חומרי הבנייה ועובדי הבנייה שביצעו את העבודה הגיעו מהודו. בזלת מהדקאן שימשה כחומר הבנייה ואילו אבן גיר מ בגוג'ראט שימש לאלמנטים ולחזיתות הדקורטיביות. מתחמי הבנייה של , , , ספריית דוד ששון ותחנת צ'האטראפאטי שיוואג'י (לשעבר תחנת ויקטוריה, אתר מורשת עולמית מאז 2004) נבנו בסגנון אדריכלי זה.
בנייני האר דקו נבנו בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20, על שטח לא מפותח שיובש מהים בשנות העשרים. בזמנו, זה היה הבניין הראשון בסגנון אר דקו בהודו. בטון מזוין שימש כחומר בניין, שחלקו היה משולב עם חומרי בניין מסורתיים כגון לבנים ואבני ריצוף. גם כאן נעשה שימוש באלמנטים הודיים עשויים עץ, שיש ואריחים, וכתוצאה מכך נוצר סגנון המכונה "אינדו-דקו". בנייני האר דקו במומבאי נחשבים לאוסף ה"קוהרנטי הגדול ביותר של מבני אר דקו ממזרח לסואץ".
סגנון ההודי-סרסני (Indo-Saracen style) היה סגנון שהיה פופולרי סביב תחילת המאה ה-20 ובמקביל ניסיון ליצור סגנון "כל-הודי". נעשה שימוש באלמנטים ארכיטקטוניים הודיים (בעיקר אלה מתקופת האימפריה המוגולית) כגון כיפות, ביתני , זיזים, מינרטים, (סבכות אבן) ו (חלונות בולטים). דוגמה בולטת לסגנון אדריכלי זה הוא מלון מג'סטיק לשעבר.
הסגנון האדוארדיאני (על שם אדוארד השביעי, שלט בשנים 1901–1910) היה מעין נאו-רנסאנס שהשתמש בחזיתות קלאסיות עם אלמנטים סגנוניים מתאימים (גמלונים מקושטים, עמודים קורינתיים, פילסטרים גבוהים, מוטיבים קלאסיים מעל החלונות). בסגנון זה הוקמו רק כמה בניינים, כולל הסניף במומבאי של הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית של ימינו.
המפלגה הקומוניסטית של אוסטריה
המפלגה הקומוניסטית של אוסטריה (בגרמנית: Kommunistische Partei Österreichs, KPÖ) היא מפלגה קומוניסטית באוסטריה שהוקמה בשנת 1918.
המפלגה הוקמה בנובמבר 1918 בעקבות מהפכת אוקטובר ברוסיה. ב-12 בנובמבר 1918 המפלגה ניסתה לבצע הפיכה, אך בלי קבלת עזרה ממשית מרוסיה הסובייטית, ניסיון זה נכשל.
המפלגה השתתפה במערכות בחירות, אך נכשלה להשיג תמיכה ממשית. בשנת 1933 פעילות המפלגה נאסרה. אומנם לאחר דיכוי מרד של רפובליקנישר שוצבונד מספר חברי המפלגה גדל באופן משמועתי. בשנת 1939, בעקבות הסכם מולוטוב-ריבנטרופ, מספר חברי מפלגה ששהו בברית המועצות הוסגרו לשלטון הנאצי.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, שטח של אוסטריה היה תחת שלטון משותף של מדינות המנצחות, לרבות ברית המועצות. ממשלת אוסטריה הראשונה כללה מספר שרים חברי המפלגה והיא קיבלה לידיה תפקיד של סגן-קנצלר. לקראת בחירות שנערכו בשנת 1945 ראשי המפלגה הבטיחו לראשי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות לזכות כ-30% מהקולות, אך מעשית זכו ב-5.4% בלבד וקיבלו 4 מקומות בפרלמנט (מ-165). בשנת 1959 המפלגה זכתה ב-3.3% מהקולות ולא עברה אחוז החסימה. מאז היא לא הצליחה לקבל ייצוג ברמה ארצית. מספר חברי המפלגה ירד בהדרגה מ-150 אלף מייד לאחר מלחמת העולם השנייה לכ-35 אלף במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
לאחר סיום קיום של גרמניה המזרחית, התברר שחברה Novum הייתה צינור להעברת סכומים משמעותיים למפלגה הקומוניסטית האוסטרית. גרמניה, כיורשת של גרמניה המזרחית פעלה בסדרת משפטים נגד חברת Novum ופיני שטיינדלינג. בסופו של דבר המפלגה חויבה להחזיר לגרמניה 250 מיליון יורו. כתוצאה מכך היה צורך לפטר עובדי המפלגה ולסגור את העיתון Volksstimme.