לפי עדותו של ווזק בספר הזכרונות שחיבר, כאשר הודיע ראש ממשלת הרפובליקה הספרדית חואן נגרין על הסכמתו להסגת לוחמי הבריגדות הלאומיות משטח ספרד בספטמבר 1938, נותרו בפלוגת בוטווין כ-30 לוחמים בלבד. בהיותו חסר אזרחות של מדינה כלשהי, נאלץ ווזק להמתין בספרד למדינה שתהיה מוכנה לקבל אותו. תחילה שקלו לשלוח אותו למקסיקו, אך ממשלת צרפת סירבה לתת לו אשרת מעבר. לבסוף, בראשית 1939, בדומה לרוב לוחמי הבריגדות הבינלאומיות שנותרו בספרד, ווזק התגייס שוב לקרבות האחרונים נגד הלאומנים, שהתקדמו בקצב מהיר. לאחר מספר שבועות הוא הצליח לעזוב לצרפת, שם נכלא במחנה מעצר.
שיבה לפולין ועלייה שנייה לישראל.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר ווזק לפולין במטרה להשתתף בבניית המדינה הסוציאליסטית החדשה. ב-1968, לאחר שעבד שנים רבות במשרד החוץ הפולני, עזב ווזק את המדינה בעקבות גל אנטישמיות, והיגר לישראל בפעם השנייה, והתיישב בחולון.
בשנת 1964 כתב ספר זיכרונות על תקופתו בספרד בשם "זכרונות פון א באטוויניסט" – "זיכרונותיו של לוחם בפלוגת בוטווין". הספר נכתב ביידיש ופורסם בוורשה. בדצמבר 2013 הספר תורגם לצרפתית ונערך על ידי בתו.
ווזק נישא לאנה. נפטר בשנת 1998. בתם מתגוררת בבלגיה.
ג'ו קורטני
ג'ו דארן קורטני (באנגלית: Joseph Darren Courtney; נולד ב-6 באפריל 1953) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת קונטיקט, ברציפות מאז 2007. קורטני, חבר המפלגה הדמוקרטית, מייצג מחוז קונגרס המכסה את מרבית השליש המזרחי של קונטיקט, בו הערים נורוויץ' וניו לונדון. בשנים 1987–1995 היה חבר בית הנבחרים המדינתי של קונטיקט ואחר כך שירת כתובע העירוני של ורנון מ-2003 עד להיבחרו אל הקונגרס של ארצות הברית בשנת 2006.
ביוגרפיה.
קורטני נולד וגדל בהרטפורד הפרוורית. אביו היה סוכן לשכת החקירות הפדרלית. בשנת 1975 סיים את לימודיו באוניברסיטת טאפטס, וב-1978 השלים לימודי משפטים באוניברסיטת קונטיקט. לאחר שסיים את לימודי המשפטים עבד קורטני כסנגור ציבורי במשך שלוש שנים. כעבור זמן מה נעשה שותף במשרד עורכי הדין "Flaherty, Meisler and Courtney", ובשנים 2003–2006 היה התובע העירוני בוורנון, שם הוא מתגורר בהווה.
מינואר 1987 עד ינואר 1995 היה קורטני חבר בית הנבחרים המדינתי של קונטיקט מטעם מחוז הבחירה ה-56. הוא היה יושב ראש הוועדה לבריאות הציבור ושירותי האנוש, ופיקח על "מועצת הפס הכחול לביטוח בריאות אוניברסלי" (Blue Ribbon Commission on Universal Health Insurance). בשנת 1994 הוא זכה לאות כבוד על ידי "מגזין קונטיקט" על מאמציו הדו-מפלגתיים בבית המחוקקים של המדינה. בשנת 1998, לאחר ארבע שנות כהונה, התמודד קורטני אל תפקיד סגן מושל קונטיקט אך ללא הועיל. בשנת 2002 התמודד אל הקונגרס האמריקאי נגד רוב סימונס , נציג מחוז הקונגרס השני של קונטיקט בבית הנבחרים של ארצות הברית. קורטני לא הודיע ​​על מועמדותו או גייס כספים עד לספטמבר 2001, ובאותה נקודת זמן מימן סימונס את מסע הבחירות שלו בתרומות בנות יותר מחצי מיליון דולר אמריקני. ביום הבחירות הכלליות בנובמבר גבר סימונס על קורטני עם 54% מהקולות.
בבחירות אמצע הכהונה ב-2006 התמודד קורטני בשנית אל בית הנבחרים מול סימונס, ופרשנים פוליטיים העריכו כי המירוץ בין השניים יהא הפעם צמוד. קורטני הוכרז כזוכה ביום הבחירות, וספירת הקולות הראשונית הצביעה על יתרון צר בן 167 קולות, מתוך למעלה מ-242,000 קולות. על פי החוק בקונטיקט, המירוץ עבר סריקה אוטומטית מחודשת של הקולות מכיוון שהפרש הניצחון היו פחות מחצי אחוז. עם סיום הספירה מחדש ב-14 בנובמבר נקבע כי קורטני קיבל 91 קולות יותר מסימונס. מאוחר יותר הפורסם בעיתון "וושינגטון פוסט" כי הפער בין קורטני לסימונס נאמד ב-83 קולות בלבד. היה זה מערכת הבחירות לקונגרס הצמודה ביותר בשנת 2006.
ב-3 בינואר 2007 קורטני הושבע לתפקידו. במרץ 2008 תיאר קורטני את מדיניות החוץ של ממשל ג'ורג' ווקר בוש כ"דו-רֹאשִׁית" בנוגע למלחמת עיראק, וגרס כי על הבית הלבן לעבוד עם הקונגרס במטרה לבנות הסכם ביטחוני ארוך-טווח וסביר עם הממשלה בבגדאד העוסק ביחסי איראן–עיראק. בשנת 2010 היה קורטני הקול המוביל בבית הנבחרים נגד מה שכונה "מס קדילאק" על תוכניות בריאות בעלות גבוהה, כחלק מהמימון שהוצע מכוח חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. ב-6 באוגוסט 2015 פרסם קורטני הצהרת תמיכה בנשיא ארצות הברית ברק אובמה על שיזם את הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית. באוקטובר 2017 הציג קורטני ביחד עם חבר הקונגרס גלן תומפסון מפנסילבניה את "חוק תזונת החלב בבתי הספר משנת 2017", הצעת חוק לקידום צריכת חלב בידי תלמידים בבתי ספר
לאחר שצפה בסרט הקולנוע "לינקולן" בבימויו של סטיבן ספילברג, כתב קורטני מכתב לבמאי וציין כי על אף שהסרט הראה כי חברי בית הנבחרים מקונטיקט הצביעו נגד התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית שביטל את העבדות בארצות הברית, למעשה כל משלחת המדינה לקונגרס תמכה בתיקון. הוא ביקש מספילברג הכרה כלשהי בשגיאה, אולי בגרסת הסרט ב-DVD, באומרו: לדברי וושינגטון פוסט, הביקורת של קורטני הטיבה עמו במדינת ביתו קונטיקט, שם היא עוררה את כתיבתם של מספר מאמרי מערכת אסירי-תודה בעיתונים המקומיים, אך בד בבד הועלו תהיות שמא עיתוי הביקורת שכן הסרט עמד לבחירה בטקס פרסי אוסקר ה-85. בוושינגטון פוסט ציינו כי "לקורטני היה חוב עבור בן אפלק", שקידם את מסע הבחירות של קורטני וסרטו "ארגו" התחרה מול "לינקולן" בקטגוריית פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
אורסוס A
אורסוס A (בפולנית: Ursus A) היא סדרה של משאיות ואוטובוסים מתוצרת יצרנית כלי הרכב החקלאים Ursus SA אשר יוצרו בין השנים 1931–1928 ב-פולין ברישיון יצרנית הרכב הצבאי האיטלקי S.P.A.
Società Piemontese Automobili
"אורסוס A" היסטוריה.
בשנת 1924 הזמינה ממשלת פולין סדרה גדולה של משאיות 1.5-3.0 טון. "אורסוס" אמור היה לספק 1050 משאיות בשלוש פעימות. משאיות הפעימה הראשונה היו אמורות להיות מיובאיים מצרפת ואיטליה, משאיות הפעימה השנייה שהורכבה מקומית מחלקים מיובאים, ואילו משאיות הפעימה האחרונה הייתה אמורה להיות מיוצרת במקום בפולין. החברה החלה לבנות מפעל חדש ב-"Czechowice-Dziedzice" ליד ורשה כדי להתאים את קווי הייצור החדשים, אך הבנייה הייתה איטית.
בסופו של דבר הצבא הפולני הסכים לרכוש 400 יחידות מצרפת ואיפשר לחברת "Ursus SA" להתמקד בייצור. ב־11 ביולי 1928 יצאו מהמפעל 52 משאיות "אורסוס A" הראשונות.
"אורסוס A" היה בעצם שינוי של המשאית האיטלקית, המותאמת למזג האוויר הפולני הקשה ולכבישים גרועים. בתחילה היו השינויים קלים, ההבדל הבסיסי היה מטען גדול יותר (2.5 טון במקום 2 טון) ומצנן פשוט.
עם הזמן נוספו שינויים נוספים (בעיקר שלושה סוגים של משאיות) שהביאו לייצור מגוון של גרסאות. הגרסה המוקדמת ביותר הייתה משאית פתוחה, עם פנל בד מתקפל, שהוחלפה במהירות במשאית עם גג קבוע וחלונות צד פתוחים. הגרסה הסופית כללה משאית סגורה. עד שנת 1931, כאשר הייצור הועבר לטובת היצרנית "Państwowe Zakłady Inżynierii" שייצרה את דגם "פולסקי פיאט 621"
נמסרו 884 כלי רכב, כולל 509 לשוק האזרחי.
הלבוש הדרוזי המסורתי
Archaeplastida
אריה לב
אריה (ליאון) לב (1905 – 1992), שנודע בכינוי "מוישה גוי", היה פעיל קומוניסטי ישראלי, ובין המתנדבים שיצאו מא"י-פלשתינה לבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד.
ביוגרפיה.
אריה (ליאון) לב עלה לארץ ישראל מפולין בשנת 1924, כשהוא כבר בעל עמדות קומוניסטיות מוצקות, שגיבש כחבר בארגון פועלי הנגרות. בתחילה התגורר אצל אחיו, יחיאל לב, בקיבוץ גניגר, ואצל אחותו, הלה, בקבוצת גבע הסמוכה. אחר כך עבר להתגורר בירושלים והצטרף לברית הנוער הקומוניסטי, שם פגש את הפעיל פנחס חפץ, והשניים הפכו לחברים קרובים. במשך כ-15 שנה לא נפרדו כמעט, גרו בסמיכות (לתקופה מסוימת באותה דירה), עבדו יחד והיו פעילים פוליטיים ביחד. חפץ כותב בזיכרונותיו שהם היו אפילו עצורים ביחד, בבית המעצר "הקישלה" בעיר העתיקה בירושלים.
בשנת 1936, אחרי שעבר מירושלים לתל אביב, כיהן לב כמזכיר המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ) בעיר. במחצית הראשונה של שנות ה-30, החל הקומינטרן ללחוץ על הפק"פ לאמץ קו אידאולוגי פרו-ערבי, חרף העובדה שרובם המוחלט של חברי המפלגה היו יהודים. בהתאם להחלטת הקומינטרן הוחלף הוועד המרכזי של המפלגה. להנהגה מונו שלושה בוגרי האוניברסיטה הקומוניסטית של עמלי המזרח במוסקבה: רדואן אל-חילו, שנודע בכינוי "מוסא"; שמחה צברי, ילידת הארץ ממוצא תימני שהייתה פעילה ותיקה בנוער הקומוניסטי, ובמוסקבה הפכה לבת זוגו של חילו; ומאיר סלונים. תחת הנהגה זו, ובהתאם לקו שהכתיב הקומינטרן, הידקה המפלגה הקומוניסטית את שיתוף הפעולה שלה עם התנועה הלאומית הערבית בפלשתינה, שהוגדרה כ"כוח אוונגרדי ואנטי אימפריאליסטי".
בעקבות פרוץ המרד הערבי ב-1936, החלו לעלות לפני השטח גם ויכוחים אידאולוגיים פנימיים בתוך המפלגה. בעוד שראשי המפלגה נצמדו בנאמנות לעמדת הקומינטרן, תמכו בתנועה הלאומית הערבית וראו במרד חלק ממאבק לשחרור לאומי, חלק מהחברים היהודים הסתייגו מעמדות אלה, ובמיוחד שללו ביצוע פעולות טרור. לאחר תחילת המאורעות, ביצעו כמה פעילים יהודים, ע"פ הוראות הוועד המרכזי, מספר פעולות חבלה בקנה מידה קטן, שלא גרמו לנפגעים או לנזק. הפעולה העיקרית הייתה הנחת מטען חבלה קטן ליד קיר "יריד המזרח" במגרשי התערוכה בצפון תל אביב, שם הציג היישוב היהודי את הישגיו בתערוכה גדולה.