נאסים ניקולאס טאלב (בערבית: نسيم نيقولا طالب; נולד ב-1960) הוא מסאי-פילוסוף אמריקאי ממוצא לבנוני, בעברו סוחר ניירות ערך ומומחה לניהול סיכונים, הידוע בכתביו בנושאי אקראיות, הסתברות ואי-ודאות. טאלב הוא מחברם של רבי המכר תעתועי האקראיות, הברבור השחור ואנטי-שביר, הדנים בחשיבות האקראיות בחיי הפרט ובשוק ההון, וכיצד ניתן להתמודד עימה. בכתביו הוא פיתח את תאוריית הברבור השחור, המתייחסת להשפעה העצומה של אירועים חריגים שקשה לצפותם, אך ניתן להניח בוודאות גבוהה שיקרו, על הכלכלה הבינלאומית. את הקריירה הפיננסית שלו עשה טאלב בתור סוחר אופציות במספר בתי השקעות ובוול סטריט ואף ניהל קרן גידור פרטית משלו. היום טאלב מרצה כבוד בתחום ניהול סיכונים באוניברסיטת ניו יורק ולונדון ביזנס סקול.
קורות חייו והשפעות על הגותו.
טאלב נולד ב-1960 לרופא נג'יב טאלב ולאשתו מינרבה ג'וסן, תושבי הכפר היווני-אורתודוקסי אמיון שבלבנון. מאז השלטון העות'מאני מילאו רבים מבני משפחתו משרות ממשלתיות מרכזיות באזור. סבו ואבי סבו מצד אמו כהנו כשרי פנים של לבנון. עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1975 איבדה משפחתו את הונה ואת השפעתה הפוליטית במדינה. טאלב מציג את המלחמה ההרסנית הזו כמי שהופיעה בפתאומיות לאחר דורות של שלום לכאורה. מאורע זה השפיע על הגותו, שמקדישה חשיבות עליונה לאותם אירועים בלתי צפויים אותם כינה טאלב ברבורים שחורים, במסגרת תאוריית הברבור השחור אותה פיתח.
טאלב הוא בעל תואר שני במנהל עסקים מוורטון שבארצות הברית ותואר דוקטור מאוניברסיטת פריז-דופין . ספרו על גידור דינאמי העניק לו שם בעולם המתמטיקה הפיננסית. עם זאת, טאלב דוגל בחוסר אמון מוחלט בכל הנוגע להערכת סיכונים בעזרת חישובים מתמטיים, משום שכלים אלו מתעלמים מאירועים חריגים ומתבססים על הנחות שלא תואמות את המציאות. טאלב מאמין שדווקא אותם אירועים חריגים שלא ניתנים לחיזוי (ברבורים שחורים) הם בעלי השפעה מכרעת. קרן הגידור, אמפיריקה אל.אל.סי, אותה הקים, מנסה להימנע מאותם "ברבורים שחורים שליליים" בהשקעת רוב הונה באיגרות חוב ממשלתיות. עם שארית ההון הקרן מהמרת על הסיכויים הקלושים של "ברבורים שחורים חיוביים", כגון קניית אופציות מחוץ לכסף או השקעות הון סיכון למיניהן.
טאלב הוא אדם-רב לשוני השולט בשפות אנגלית, צרפתית וערבית. ביכולתו לתקשר גם בספרדית, איטלקית ועברית, ולקרוא ביוונית, לטינית וארמית. בספריו מציג עצמו כלבנטיני עם הסתייגות מן המונח ה"מלאכותי" לבנון.
הגותו.
טאלב מחשיב עצמו כאפיסטמולוג אמפירי-ספקן; אולם ספקנותו מכוונת רק לאותם תחומים בהם אירועים קיצוניים, ברבורים שחורים, אפשריים. לפיו, תחומים אלו, כגון עושר או הצלחה כלכלית, נמצאים במישור אותו הוא מכנה "קיצוניסטן". לעומת זאת המישור "ממוצעיסטן" כולל תחומים, כגון משקל או אורך הגוף, בהם חשיבותם של אירועים בודדים היא שולית. לכן הוא טוען שבמישור זה ספקנות ביקורתית היא מיותרת.
האמפיריציזם של טאלב מכוון דווקא לחוסר היעילות של תרחישים בעבר. לפי טאלב, יש להיות ביקורתי כנגד אותן אינדוקציות שמתבססות על נתונים היסטוריים, כיוון שנתונים אלו יכולים להיות ספציפיים או פשוט אקראיים. למשל, אם המדד המוביל של המניות האמריקאיות, הדאו ג'ונס, הניב תשואה משוקללת של ששה אחוזים בשלושת העשורים האחרונים אין זה אומר שבשנה הבאה הוא לא יאבד את כל ערכו. מאותה סיבה טאלב מתנגד נחרצות לחיזויים בתחום מדעי החברה, כגון תרחישים פוליטיים מסוימים.
עם סלידתו מהיסטוריציזם משתייך טאלב לרשימה ארוכה של פילוסופים, כגון סוקרטס, מישל דה מונטן וקרל פופר שמאמינים שהאדם יודע הרבה פחות ממה שהוא חושב שהוא יודע.
הגותו של טאלב הושפעה מההתפחויות בחקר הכלכלה ההתנהגותית ותורת המשחקים, והוא מתכתב פעמים רבות עם עבודתו של זוכה פרס נובל לכלכלה, פרופ' דניאל כהנמן.
חיזוי המשבר הכלכלי העולמי.
כבר ב-2006 הזהיר טאלב מהתקרבותו של משבר כלכלי עולמי. בספרו הברבור השחור הוא תיאר את סוכנות המשכנתאות פאני מאי כ"יושבת על חבית דינמיט שעלולה להתפוצץ מכל גיהוק".
טאלב מגדיר משבר מסוג "ברבור לבן" כאירוע שהיה ניתן לצפות את הגעתו, בניגוד ל"ברבור שחור", שקשה מאוד לחזותו. הוא רואה בריכוז הגדל של הבנקים ובחוסר התועלת של המודלים שלהם את הסיבה למשבר. לפיו העולם הפיננסי הוא הונאת פונזי, בו נלקחים סיכונים עצומים אך ורק בגלל חוסר הידע של הבנקים והמשקיעים. טאלב אכן פעל לפי החיזוי הזה. קרן הגידור יוניברס, המנוהלת על ידי מרק שפיצנגל שטאלב יועץ שלה, רשמה תשואה של 65% ב-2008.
הברבור השחור.
בספרו "הברבור השחור" שיצא ב-2007, טאלב טוען שרוב האירועים המכוננים בהיסטוריה היו בלתי צפויים בשעתם, בדומה לברבורים שחורים, בעוד שבדיעבד אנו מביטים לאחור ומסבירים אותם באמצעות סיבתיות רציונלית. הוא מדגיש כי אירועים מסוימים הם חסרי תקדים לחלוטין ולא ניתן היה להסיקם בשום אופן מתוך אירועי העבר. הסיבה לכך שבמערכות רבות (למשל, במערכת של אטמוספירה, שקובעת את מזג האוויר) מספיק לעשות שגיאה קטנה מאוד בהערכה של תנאי התחלה כדי לאבד לגמרי את יכולת החיזוי. בספרו הוא מגדיר סוג של הטיה קוגניטיבית, לה הוא קורא "כשל לודי", המוגדרת כשימוש שגוי במשחקים (או סימולציות) בתור מודל למצבים מציאותיים, ומגנה את הניסיון לכפות מודלים סטטיסטיים פשטניים על מצבים מורכבים, בשעה שהמציאות הרבה יותר מורכבת ומבלבלת.
טאלב רואה הרבה מהתגליות המדעיות החשובות בהיסטוריה כברבורים שחורים, לא מכוונים ובלתי צפויים. דוגמאות אחרות של טאלב לאירועי ברבור שחור הם פיגועי 11 בספטמבר, מלחמת העולם הראשונה, פירוקה של ברית המועצות, תחילת השימוש באינטרנט והתמוטטויות בורסה שונות ואסונות טבע. למשל, גל הצונאמי המתרחש רק לאחר רעידת אדמה משמעותית הוא אירוע נדיר כל כך, שנוטים להתעלם מאפשרות התרחשותו. אלא שהשפעותיו עשויות להיות כה כבדות, עד שהתעלמות שכזו תוביל בהכרח ובוודאות של מאה אחוזים לאסון רב נפגעים, ביום שבו תתרחש רעידת האדמה. טאלב ממליץ, לפיכך, להתייחס לאפשרות של התמוטטות הרת-אסון בתחום מסוים כאל ודאות, ולהיות מוכן להתמודד איתה.
קנוט השני
חוק נכסי נפקדים
חוק נכסי נפקדים, התש"י-1950 הוא חוק המקנה למדינת ישראל את נכסיהם של מי שעזבו אותה לשטחיהן של מדינות עוינות במהלך מלחמת העצמאות. הוא החליף תקנות שעת חירום שהסדירו את העניין משלהי 1948 ועד תחילת 1950 (ואת הפרקטיקה שהייתה נהוגה לפני קבלתן).
חקיקת החוק.
ב-21 ביולי 1948 מינתה מועצת המדינה הזמנית את דב שפריר לאפוטרופוס הראשון. ב-23 במאי 1949 פנה שפריר אל שר האוצר אליעזר קפלן והדגיש בפניו את המגבלות המופיעות בתקנות והצורך בהרחבת סמכויותיו. בפנייתו כתב: "ההגבלות האלה אינן מאפשרות שימוש יעיל בנכסי הנפקדים למטרות התיישבותיות, שיקום כלכלי, קליטה, עלייה וסידור כלכלי של נפגעי המלחמה וחיילים משוחררים. כדי להשתמש באופן יעיל בנכסי הנפקדים למטרות הנ"ל, יש צורך בשינויים יסודיים בתקנות. יש לבטל את ההגבלות המופיעות בתקנה 19ב' האוסרת על האפוטרופוס למכור מקרקעין או להחכירן ליותר מחמש שנים. במקום זאת יש לאפשר לאפוטרופוס באופן חוקי, להעביר לאחר, בעלות על מקרקעין וזכות חכירה לתקופה יותר ארוכה מחמש שנים". שפריר הביא כדוגמה את המקבילה לגבי נכסי הפליטים בפקיסטן לאחר הפיצול מהודו.
דרישותיו של שפריר להגדלת סמכויותיו התקבלו במלואן. מעמד האפוטרופוס שונה מסטטוס של שומר הנכס לבעל הנכס, ובכך ביטלה המדינה את האפשרות המשפטית של הפליטים הערבים לקבל את נכסיהם בחזרה. שפריר נעזר בזלמן ליפשיץ ששימש כיועצו של דוד בן-גוריון ויועץ במשרד החוץ לנושאי קרקעות וגבולות.
לאחר כשנה חוקקה הכנסת את חוק נכסי נפקדים, תש"י-1950, לפיו הועברו כלל הנכסים שהיו בבעלות הפליטים לשליטתה של מדינת ישראל באמצעות האפוטרופוס לנכסי נפקדים, ובכך הרחיבה את סמכותו לעומת התקנות המקוריות משנת 1948.
החוק.
החוק מגדיר "נפקד" כאחד מאלה:
לפי החוק, מינה שר האוצר מועצת אפוטרופוסות לנכסי נפקדים, שראשה הוא האפוטרופוס לנכסי נפקדים. רכוש הנפקדים מוקנה לאפוטרופוס, והוא זה שקובע מה יֵעשה בו. לאפוטרופוס ניתנו סמכויות שונות, ובהן ניהול עסק המתקיים בנכס או חיסולו, תשלום לנזקקים שהיו סמוכים על שולחנו של הנפקד, סילוק אדם שמחזיק בנכס ואין לו זכויות בו באמצעות ההוצאה לפועל, ציווי על הריסת בנייה בלתי חוקית בנכס, ועוד. האפוטרופוס רשאי למכור נכסי מקרקעין רק לרשויות פיתוח סטטוטוריות.
השימוש בחוק.
עם כניסת החוק לתוקפו, נעשה בו שימוש נרחב בראשית ימי המדינה, לאחר שערבים רבים עזבו את שטח המדינה והותירו את נכסיהם מאחור. בחלק מהנכסים שוכנו עולים חדשים, חלקם משמשים מבני ציבור שונים וחלקם, בעלי הערך, חולקו בין "מקורבים לצלחת", למשל בשיכון צמרת בתל אביב-יפו, שם נרכשו המגרשים במחיר מוזל על ידי פקידים בכירים בשירות המדינה שהיו אחראים על הרכוש הנטוש.
לעובדה שמצב החירום שהכריזה מועצת המדינה הזמנית לא בוטל מעולם יש השלכות על תחולת ההגדרה "נפקד", ולמעשה ניתן לעשות בחוק שימוש גם כלפי מי שעזב את ישראל לאחד מהאזורים המפורטים בהגדרה גם זמן רב לאחר מלחמת העצמאות. בפועל, השימוש בו בתקופות מאוחרות יותר מוגבל. האפוטרופוס לנכסי נפקדים גם מכר סחורות של תושבים ערבים שברחו. בין השאר מכר סחורות שאוכסנו במחסני נמל חיפה.
אחת החברות הבולטות שלידן נמסר ביצוע החוק הייתה חברת רכוש נטוש, שלימים נרכשה על ידי חברת הכשרת היישוב.
נפקדים נוכחים.