העיר נשלטה בין השנים 1819–1926 על ידי ארבע בגום. הראשונה, קודסיה (Qudsia), שלטה בשנים 1819–1837. לאחר מכן ירשה אותה נכדתה היחידה שאה ג'האן , ששלטה נומינלית בשנים 1844–1860, כאשר אמה, סיקאנדאר (בתה היחידה של קודסיה), שימשה כעוצרת. ב-1860, סיקאנדר הוכרזה כבגום באופן רשמי ושלטה עד 1868. בשנה זו, שוב עלתה שאה ג'האן לשלטון, הפעם בתור שליטה בפועל, עד 1901, אז ירשה אותה הבגום האחרונה של בופאל, קאיקסארו ג'האן ששלטה בשנים 1901–1926. ב-1926 ויתרה על הכס לטובת בנה, חמידוללה חאן , שהיה לבגום בעיקר כתואר של כבוד עד 1947, כאשר הודו השיגה את עצמאותה ופירקה את הנסיכויות.
בין 1961–1971 חודשה המסורת של שליטה אשה, כאשר סעידה סולטאן , בתו של חמידוללה, הוכרה כבגום של בופאל. ב-1971 נחקק התיקון ה-22 לחוקת הודו, אשר ביטל את התארים המלכותיים.
גאוגרפיה ואקלים.
העיר שוכנת בגובה ממוצע של 427 מטר מעל פני הים. שטחה הוא כ-304 קילומטר מרובע. האקלים הוא סובטרופי לח. החורף יבש ונוח, והטמפרטורות מגיעות לשיאן במאי - כ-40 מעלות צלזיוס. הקיץ חם ולח, ומשופע בגשמי מונסון.
בופאל ידועה כ"עיר האגמים" בשל שפע האגמים הטבעיים והמלאכותיים באזור. בעיר עצמה שני אגמים גדולים -האגם העליון והאגם התחתון. שטח האגם העליון הוא 31 קילומטר מרובע, והוא נוצר במאה ה-11 באמצעות הקמת סכר על נהר סמוך, סכר ממנו נגזר שם העיר. האגם התחתון קטן בהרבה, והוא נוצר ב-1794.
אתרים בעיר.
בעיר שוכן אחד המסגדים הגדולים בהודו, טאג' אל-מסג'יד, שבנייתו נמשכת לסירוגין מאז 1868.
אסון בופאל.
העיר קנתה לה את פרסומה בנסיבות טרגיות: ב-3 בדצמבר 1984 דלפו 40 טונות של התרכובת הכימית מתיל איזוציאניד ממפעל בבעלות חברה-בת של יוניון קרבייד האמריקנית. הגז גרם למותם של לפחות 15,000 נפש, ולפגיעה במאות אלפים. האסון נחשב לאחד מהחמורים ביותר באסונות האקולוגיים מעשה ידי אדם.
Al burj tower
ציטוקינים ומתווכים אחרים במחלות ריאה
ציטוקינים הם חלבונים בעלי טווח פעילות קצר-בינוני, אשר פועלים באמצעות רצפטורים, ומשתתפים בתהליכים שונים. הם פועלים בריכוזים נמוכים יחסית, על ידי קישור לרצפטורים באפיניות גבוהה ביותר.
ציטוקינים הקשורים ל- TH2.
אסתמה היא מחלה המאופיינת בפעילות מוגברת של תאי TH2. בחדירה הראשונה של האלרגן לרקמה, המקרופאגים מציגים אותו לתאי TH2, אשר מפרישים IL4 ו-IL13, אשר מביאים לשפעול של תאי B וייצור של נוגדנים מסוג IgE. הנוגדנים נקשרים לרצפטורים שעל תאי מאסט, ולאחר חשיפה נוספת לאלרגן תוכן תא המאסט יוצא החוצה וגורם לתגובה האלרגית.
ניתן להשתמש בציטוקינים עצמם לצורך הטיפול, נוגדן נגד הציטוקין IL5 אשר מעורב בתהליך האסתמה (כיום, בשלבי מחקר עדיין). ציטוקינים מטופלים גם על ידי סטרואידים המורידים את רמתם ברקמה: למשל, חלק מהתהליך באסתמה מתקדמת הוא התעבות של דרכי הנשימה ויצירה של פיברוזיס. בתהליך זה תאי הדלקת נודדים לתוך דפנות דרכי הנשימה. מתווך על ידי ציטוקינים מסוג כמוקינים (אקסוטוקסינים מסוג 2 ו- 3). על ידי טיפול בסטרואידים מורידים את רמתם.
חנין זועבי
חנין זועבי (בערבית: حنين زعبي, תעתיק מדויק: חנין זעבי; נולדה ב־23 במאי 1969) היא פוליטיקאית ערבייה ישראלית וחברת כנסת לשעבר מטעם מפלגת בל"ד, ומטעם סיעת הרשימה המשותפת. בשנת 2021 הורשעה בעבירות של ניסיון קבלת דבר במרמה וזיוף בהקשר למסמכי דיווח של בל"ד למבקר המדינה, ונגזר עליה עונש מאסר על תנאי וקנס.
ביוגרפיה.
זועבי, ילידת נצרת ובת למשפחת זועבי המוסלמית, היא בתם של עאישה, מורה למתמטיקה, ופארוק, עורך דין. קרוב משפחתה, איש "ההגנה" סיף א-דין א-זועבי, כיהן שנים רבות כחבר הכנסת מטעם מפא"י ומפלגות הלוויין שלה, ובמקביל כראש עיריית נצרת. אחד מדודיה הוא השופט עבד א-רחמן זועבי שכיהן בבית המשפט העליון (במינוי זמני), ודוד אחר הוא איש מפ"ם עבד אל-עזיז א-זועבי, שהיה ראש עיריית נצרת וסגן שר הבריאות.
זועבי בעלת תואר ראשון בפילוסופיה ופסיכולוגיה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני בתקשורת ועיתונאות מהאוניברסיטה העברית בירושלים. היא לימדה תקשורת בסמינר אורנים ובבתי ספר שונים, ושימשה מפקחת מטעם משרד החינוך.
זועבי רווקה ומתגוררת בבית הוריה בנצרת.
פעילותה הפוליטית ועמדותיה.
קריירה פוליטית מוקדמת.
זועבי הצטרפה ב-1997 למפלגת בל"ד ונחשבת כבת טיפוחיו של מייסד המפלגה, עזמי בשארה, אצלו ביקרה מספר פעמים בירדן, לאחר שנמלט מישראל בשנת 2007 עקב חשד לריגול וסיוע לחזבאללה. במסגרת פעילותה הפוליטית נבחרה כנציגת המפלגה במועצת העיר נצרת.
בשנת 2000 נמנתה זועבי עם מייסדי עמותת "אעלאם - מרכז תקשורת לחברה הפלסטינית הערבית בישראל", העוסקת בדיווחים על הערבים והפלסטינים בתקשורת הישראלית. בין השנים 2003 ל-2008 כיהנה כמנכ"ל העמותה.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצבה במקום השלישי ברשימת בל"ד, המשוריין לנשים. עם בחירתה לכנסת, היא האישה הראשונה המכהנת כחברת הכנסת מטעם מפלגה ערבית, והערבייה השלישית אי פעם (לאחר חוסניה ג'בארה ונאדיה חילו שכיהנו מטעם מרצ ומפלגת העבודה).
השתתפותה במשט לעזה (2010).
במאי 2010 השתתפה זועבי במשט לעזה של מאות פעילים פרו-פלסטיניים מהעולם, שבין יוזמיו ומארגנו העיקרי היה ארגון IHH. המשט הסתיים בעימות אלים בין חלק מהפעילים על הספינה "מאווי מרמרה", שעליה הייתה גם זועבי, לבין כוח של שייטת 13 שהשתלט על הספינה, לאחר שרב החובל סירב לבקשות לשינוי נתיב ההפלגה, שהפר את הסגר הימי על רצועת עזה. במהלך העימות נשבו לזמן קצר כמה מלוחמי השייטת על ידי הפעילים על הספינה ואחד מהם נזרק מגובה רב. בעימות שהתחולל עשרה לוחמים נפצעו, תשעה מהפעילים נהרגו ועשרים מהם נפצעו. דו"ח ועדת טירקל קבע שפעילי המרמרה הפעילו אלימות קשה נגד החיילים, כולל ירי בנשק חם שגרם לפציעתם של שני חיילים. זועבי האשימה את מדינת ישראל בביצוע טבח ודרשה לערוך חקירה בינלאומית. השתתפותה במשט, התבטאויותיה אחריו והטענה כי על הספינות היו פעילי ארגוני ג'יהאד עולמיים, עוררו ביקורת עזה בישראל נגד זועבי.
בעקבות זאת, ביקש שר הפנים, אלי ישי, מהיועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, לבדוק את האפשרות לשלילת אזרחותה הישראלית. בתום דיון סוער שנערך בוועדת הכנסת, ב-13 ביולי 2010 החליטה מליאת הכנסת לשלול חלק מזכויותיה כחברת הכנסת. זועבי הגישה עתירה לבג"ץ בנושא.
באוגוסט 2010 פרסם צה"ל צילומי וידאו שבאמצעי התקשורת הישראלים נטען כי זועבי נראית בהם על האונייה לצד פעילים המחזיקים מקלות, דבר הסותר לכאורה את גרסתה כי לא ראתה פעילים חמושים. זועבי טענה בתגובה כי היא לא הבחינה במוטות, ולא הייתה כלל בסיפון העליון בזמן האירוע. כמו כן היא דרשה להראות את הווידאו במלואו ולא "קטעים ערוכים" ממנו, כלשונה.
בחודש יוני 2011 פרסם העיתון "מעריב" תמונות שבהן נראית זועבי לצד פעילי IHH על סיפון ה"מאווי מרמרה", כשהם חמושים בנשק חם. בתגובה, דרשה זועבי לפרסם את כל החומר המצולם מהאירוע. ביולי 2011 החליטה ועדת האתיקה של הכנסת, בעקבות השתתפותה של זועבי במשט לרצועת עזה כשנה קודם לכן, להרחיקה מכל פעילויות המשכן עד סוף מושב הכנסת כשבועיים מאוחר יותר, למעט הצבעות במליאת הכנסת.
היועץ המשפטי לממשלה הורה על פתיחת חקירה נגד זועבי בנושא זה. בדצמבר 2011 החליט היועץ לסגור את התיק "בשל קשיים ראייתיים ומשפטיים משמעותיים שהתגלו".
בעקבות השתתפותה במשט לעזה נפסלה זועבי על ידי ועדת הבחירות המרכזית מלהתמודד בבחירות לכנסת התשע עשרה, אולם בית המשפט העליון, בהרכב של תשעה שופטים, ביטל החלטה זו, וקבע פה אחד שהיא תוכל להתמודד בבחירות.
לאחר המשט.
במהלך דיון בהשתתפות ראש הממשלה ביולי 2011, הורה יושב ראש הכנסת על הרחקתה מהישיבה. לאחר שסירבה לצאת מאולם המליאה, נקראה סדרנית להוציאה. זועבי התנגדה ותקפה את הסדרנית. בעקבות תקרית זו החליטה ועדת האתיקה של הכנסת ב-3 בינואר 2012 להרחיק את זועבי מהמליאה ליום אחד.
זועבי כתבה מבוא לספרו של הסופר הבריטי בן וייט "פלסטינים בישראל: הפרדה, אפליה ודמוקרטיה", ובו תקפה את הציונות כמיזם קולוניאליסטי וגזעני.
בנוגע לדרישת ישראל, גרמניה, ארצות הברית ומדינות נוספות בשנת 2012 מאת הוועד האולימפי הבינלאומי לקיים דקת דומייה לזכר י"א חללי מינכן שנרצחו בפיגוע טרור פלסטיני באולימפיאדת מינכן ב-1972, אמרה זועבי כי "אם ישראל הייתה אומרת שהיא הייתה מכירה בעוול שעשתה לפלסטינים - אז היה גם היגיון לתבוע מהעולם להעלות את זכר כל הצדדים. אבל זה צבוע להזכיר כל פעם מחדש את הקורבנות של לפני 40 שנה בזמן שאת הקורבנות של השנים האחרונות ישראל רוצה להסתיר".
בנוגע לפיגוע בבורגס (המיוחס לחזבאללה ולאיראן), אמרה זועבי: "ישראל לא קורבן, וגם כאשר אזרחים נרצחים, המדיניות הישראלית הכובשת היא אשמה. אם לא היה כיבוש ולא היה דיכוי ולא מצור זה לא היה קורה". בנוגע לתוכנית הגרעין האיראנית, סבורה זועבי כי "ישראל רוצה לתקוף את איראן לא בגלל איום ביטחוני או צבאי אלא פוליטי. על מנת לשמר את ההגמוניה שלה באזור. גם אם לא היה לאיראן נשק גרעיני היא הייתה תוקפת... אני מפחדת יותר מהנשק הגרעיני שיש בידי ישראל".
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו באוקטובר 2013, התמודדה על ראשות העיר נצרת, אך הגיעה למקום השלישי עם כעשרה אחוזים מהקולות. בבחירות אלו קיבלה מפלגת בל"ד כסף ממקור לא ידוע שהוצג כתרומה לגיטימית.