במהלך מלחמת וייטנאם, בין השנים 1962 ל-1971, ריסס הצבא האמריקני כ-76 מיליון ליטרים של חומרים מנשירים וקוטלי צמחים מעורבבים עם דלק סילוני בווייטנאם, במזרח לאוס ובחלקים מקמבודיה, כחלק ממבצע רנץ' האנד. מטרת המבצע הייתה לגרום להשרה באזורים חקלאיים ומיוערים בכפרים ובכך למנוע מחסה מלוחמי הגרילה, וכן לכפות על האוכלוסייה להימלט לערים שבשליטה אמריקנית, וכך למנוע מלוחמי הגרילה את בסיס התמיכה הכפרי ומזון.
ארצות הברית החלה לפגוע בתוצרת החקלאית באוקטובר 1962, בעיקר באמצעות אייג'נט בלו. ב-1965, 42 אחוזים מקוטלי הצמחים שרוסס יועדו ליבול חקלאי. קצב ההגירה מהכפרים לערים עלה בצורה ניכרת בדרום וייטנאם, כשאיכרים ברחו מהמלחמה והרעב בכפרים לערים שבשליטה אמריקנית. האוכלוסייה העירונית בדרום וייטנאם כמעט שולשה: מ-2.8 מיליון איש ב-1958 ל-8 מיליון ב-1971. קצב ההגירה המוגבר לערים הוביל לעיור מהיר וחסר בקרה, ואוכלוסיית משכנות העוני בסייגון נאמדה בכ-1.5 מיליון נפש.
על פי רישומים של חיל האוויר האמריקני בוצעו לכל הפחות 6,542 משימות ריסוס במסגרת מבצע רנץ' האנד. בשנת 1971, רוססו 12% מכלל השטח של דרום וייטנאם בחומרים מנשירים, בריכוז הגבוה בממוצע פי 13 מהמלצת מחלקת החקלאות האמריקנית (USDA). בדרום וייטנאם לבדה, מוערך שהושמדו כ-100 מיליון דונמים של אדמה חקלאית. באזורים מסוימים ריכוזי ה-TCDD באדמה ובמים היו גדולים מאות מונים מהריכוזים שהוגדרו "בטוחים" על ידי הסוכנות האמריקנית לשמירת הסביבה (EPA). בסך הכל רוססו יותר מ-20% מיערות דרום וייטנאם לפחות פעם אחת במהלך תקופה של 9 שנים.
מאפייני החומרים וטוקסיקולוגיה.
אייג'נט אורנג' הוא תערובת ביחס 1:1 של שני קוטלי צמחים: חומצה 2,4-דיכלורופנאוקסיאצטית (2,4-D) וחומצה 2,4,5-טריכלורופנאוקסיאצטית (2,4,5-T).
מספר מחקרים בדקו השפעות בריאותיות הקשורות לאייג'נט אורנג', מרכיביו ותוצרי לוואי בתהליך ייצורו.
עוד קודם למחלוקת סביב אייג'נט אורנג' הצטברו עדויות מדעיות שרמזו על השפעות בריאתיות חמורות ולנזקים אקולוגיים של 2,4,5-T. ב-1969 התגלה לציבור כי ה-2,4,5-T היה מזוהם בדיאוקסין, 2,3,7,8-טטרהכלורודיבנזודיאוקסין (TCDD), ושחומר זה אחראי לרבים מהנזקים הבריאותיים הלא מוסברים שנקשרו לחשיפה לאייג'נט אורנג'. עוד ב-1952 מונסנטו (היצרנית של 2,4,5-T) יידעה את הממשלה האמריקנית שה-2,4,5-T שייצרה היה מזוהם. בתהליך הייצור, חימום יתר שנעשה בטעות של תערובת התגובה גרם לתוצר להתעבות ל-TCDD. באותו הזמן אמצעי זהירות ללא ננקטו למניעת תגובה צד לא מכוונת זו, אשר גרמה גם לאסון סווסו באיטליה ב-1976.
ב-1979 פרסם הביולוג ארתור גלסטון מייל, שהתמחה במחקר קוטלי צמחים, סקירה על מה שהיה הידוע באותה העת על הרעילות של TCDD. בניסויים בבעלי חיים נמצא שאפילו כמויות מעטות של דיאוקסין גרמו לנזקי בריאותיים. מאז נחקר TCDD באופן מקיף, ונמצא בין היתר כי הוא גורם לניאופלזיה מוגברת. תוכנית הטוקסיקולוגיה הלאומית סיווגה את TCDD כ"ידוע כחומר מסרטן באדם" וקשור לעיתים לסרקומה של רקמות רכות, לימפומה ולוקמיה לימפוציטית כרונית (CLL).
בניסויים על בעלי חיים של שני קוטלי הצמחים המרכיבים את אייג'נט אורנג', 2,4-D ו-2,4,5-T, נמצא כי הם בטוחים לשימוש. בדוח של ק. דיין קורטני מ-1969 מצא כי 2,4,5-T עשוי לגרום למומי לידה ולידות מת בעכברים. מספר מחקרים הראו הגדלה בשיעורי תמותה מסרטן בעובדים שנחשפו ל-2,4,5-T. באחד המחקרים, מהמבורג בגרמניה, שיעורי התמותה מסרטן עלו ב-170% לאחר עבודה של 10 שנים במחלקת ייצור של 2,4,5-T במפעל. שלושה מחקרים העלו את ההשערה שחשיפה מוקדמת לאייג'נט אורנג' גורמת לסיכון מוגבר ללוקמיה מיאלואידית חריפה (AML) בילדים של וייטנאמים יוצאי צבא.
ב-1991 ביקש הקונגרס האמריקני מהמכון לרפואה (Institute of Medicine) לסקור את הספרות המדעית אודות אייג'נט אורנג' וקוטלי צמחים אחרים שבהם נעשה שימוש בווייטנאם, כולל מרכיבים פעילים בהם וזיהום דיאוקסין. המכון מצא קשר בין חשיפה לדיאוקסין וסוכרת.
פיתוח.
ב-1943 הביולוג ארתור גלסטון החל לחקור את החומצה הטרייודובנזואידית (triiodobenzoic) כהורמון גדילה צמחי, בניסיון לסגל סויה לעונת גידול קצרה. גלסטון מצא ששימוש יתר בתרכובת גורם לנשירת עלים. גילוי זה שימש חוקר נוסף, ין סוסקס כדי לפתח משפחה של קוטלי צמחים אשר שימשו במבצע רנץ' האנד.
ב-1943 ערך הצבא האמריקני יחד עם אוניברסיטת שיקגו מחקר על ההשפעות של 2,4-D ו-2,4,5-T על יבולים של מכוסי זרע ודגנים (ובפרט אורז). ממחקרים אלו התפתח הרעיון של שימוש בקוטלי צמחים מהאוויר להשמדת יבול חקלאי של האויב ופגיעה במזונו. ב-1945 ביצע הצבא האמריקני ניסויים בתערובות שונות של 2,4-D ו-2,4,5-T בשדה התעופה הצבאי בושנל בפלורידה.
שימוש במלחמת וייטנאם.
במהלך מלחמת וייטנאם, בין השנים 1962 ל-1971, ריסס הצבא האמריקני כ-76 מיליון ליטרים של חומרים מנשירים וקוטלי צמחים מעורבבים עם דלק סילוני בווייטנאם, במזרח לאוס ובחלקים מקמבודיה, כחלק ממבצע רנץ' האנד. המטרה הייתה לגרום להשרה באזורים חקלאיים ומיוערים ולמנוע מכוחות הגרילה מזון ומחסה וכן לנקות אזורים רגישים כגון סביבות של בסיסים. התוכנית הייתה חלק ממדיניות של "עיור מגויס כפוי" (forced draft urbanization), שיועדה להרוס את יכולתם של האיכרים להתקיים בכפרים, ולכפות עליהם להימלט לערים שבשליטה אמריקנית, וכך לשלול מלוחמי הגרילה את בסיס התמיכה הכפרי.
הריסוס נעשה לרוב באמצעות מסוקים או באמצעות מטוסי תובלה C-123 שטסו בגובה נמוך, שצוידו במערכת מרססים ומשאבות ובמכלים כימיים של 3,800 ליטר. הריסוס נעשה גם באמצעות משאיות, סירות ובריסוס ידני.
האספקה הראשונה של קוטלי צמחים נפרקה בשדה התעופה טן סון נוט (Tân Sơn Nhứt) בדרום וייטנאם ב-9 בינואר 1962. רישומים של חיל האוויר האמריקני מעידים על לפחות 6,542 משימות ריסוס שנעשו כחלק ממבצע רנץ' האנד. ב-1971, 12 אחוזים משטחה הכולל של דרום וייטנאם רוססו בחומרים מנשירים בריכוז הגבוהים פי 13 בממוצע מאלו המומלצים על ידי USDA. בדרום וייטנאם לבדה נאמד השטח החקלאי שנפגע בכ-100 מיליון דונמים. בחלקים מסוימים ריכוזי ה-TCDD באדמה ובמים היו גדולים מאות מונים מהריכוזים שהוגדרו "בטוחים" על ידי הסוכנות האמריקנית לשמירת הסביבה (EPA).
במסגרת המבצע הושמדו 20,000 קמ"ר של יערות ואלפי קמ"רים של יבול חקלאי. בסך הכל רוססו יותר מ-20% מיערות דרום וייטנאם לפחות פעם אחת במהלך תקופה של 9 שנים.
ב-1965 נאמר לחברי הקונגרס האמריקאיים "השמדת היבול היא המטרה החשובה יותר... אך בפרסומים בציבור של התוכנית הדגש ניתן לרוב להשרת יערות". לחיילים נאמר שהם משמידים יבול, אשר מגיע להזנת כוחות הגרילה. מאוחר יותר התגלה שכמעט כל המזון שהושמד לא שימש את כוחות הגרילה; למעשה הוא שימש רק את האוכלוסייה המקומית. כך למשל בפרובינציית קואנג נגאי (Quảng Ngãi) 85% מהאדמות תוכננו להריסה בשנת 1970 לבדה. רעב המוני התפשט כתוצאה מכך ופגע במאות אלפים.
הצבא האמריקני החל לפגוע בתוצרת מזון חקלאית באוקטובר 1962, בעיקר באמצעות אייג'נט בלו (חומצה קקודילית; (CH3)2AsO.·OH); הציבור האמריקני לא היה מודע לתוכניות השמדת היבול עד לדצמבר 1965 (ואז נאמר שהריסוס החל רק באותה השנה). ב-1965, 42% מקוטלי הצמחים יועדו לפגיעה ביבול חקלאי. ההודעה הרשמית הראשונה על תוכניות אלו הגיעה במרץ 1966 ממחלקת המדינה.
מומחים רבים באותה העת, בהם ארתור גלסטון, הביולוג אשר פיתח וחקר את TCDD, התנגדו לסוג זה של לוחמה כימית, עקב חששות להשפעות לוואי לאדם ולסביבה כתוצאה מריסוס נרחב וחסר הבחנה. עוד ב-1966 הועלו באו"ם האשמות כלפי ארצות הברית על הפרת אמנות ז'נבה, האוסרות על שימוש בנשק כימי ונשק ביולוגי.
השפעות על האוכלוסייה הווייטנאמית.
השפעות בריאותיות.
על פי הערכת הצלב האדום הווייטנאמי משנות ה-90 של המאה ה-20, כ-3 מיליון וייטנאמים נפגעו מאייג'נט אורנג', בהם לפחות 150,000 ילדים שנולדו עם מומים. על פי הערכת הממשלה הווייטנאמית, 4.8 מיליון איש נחשפו לאייג'נט אורנג', שגרם למומים או למוות ב-400,000 איש, ולחצי מיליון ילדים שנולדו עם מומים.
בהשוואה שנעשתה בין ילדים באזורים שבהם נעשה שימוש באייג'נט אורנג' לאזורים שבהם לא נעשה, נמצא שילדים באזורים שרוססו סבלו ממגוון מבעיות בריאותיות שונות ובהן שפה שסועה, עיכוב התפתחותי, בקעים ופולידקטיליה. בשנות השבעים נמצאו רמות גבוהות של דיאוקסין בחלבן של נשים דרום וייטנאמיות, ובדמם של חיילים אמריקניים ששירתו בווייטנאם. האזורים שהושפעו בצורה הניכרת ביותר הם אזורי ההרים לאורך רכס טרונג סונג (Trường Sơn) והגבול בין וייטנאם לקמבודיה.
כ-30 בסיסים ששימשו בעבר את צבא ארצות הברית בווייטנאם שבהם אוחסנו קוטלי הצמחים ונטענו למטוסים עשויים עדיין להכיל כמות גבוהה של דיאוקסין באדמה, ומהווים סיכון בריאותי לקהילות מסביב. בדיקות מקיפות של ריכוז הדיאוקסין נעשו בבסיסי האוויר בדה נאנג (Đà Nẵng), בפו קט (Phù Cát) ובביין הואה (Biên Hòa). באדמה בבסיסים נמצאו ריכוזים במיוחד של דיאוקסין, כך בדה נאנג ריכוז של עד פי 350 מההמלצות הבינלאומית.
השפעות אקולוגיות.