בתחילת ספטמבר 1948 מונה הטייס פלטיאל מקלף על ידי המצרים בתוקף דרגתו ("פקד טייס" -מקביל לסגן) למפקד השבויים ופעל להרמת המורל של השבויים שבוזו והולקו למרות שהוא עבר התעללות עם בואו למחנה. הוא חילק את השבויים לשלוש מחלקות כשבראש כל אחת קצין עברי וכסגנו משמש סמל. המפקד המצרי התרשם מעמידת מקלף בעינויי חקירתו ונוצרה ביניהם הבנה. על אנשי הסגל המצרי נאסרה הכניסה למגורי השבויים ללא נוכחות מפקד המחלקה או סגנו. המכות פחתו אך לא הופסקו. הוא הנהיג שיעורי התעמלות חובה ופעל להרחבת מעגל הפעילות העצמית והלימודית כדי להילחם בניוון ובשעמום.
בריחתו של ג'ורג' שלי.
ג'ורג' שלי (Shelley) היה אחד מהשבויים. הוא נולד בניו זילנד ומגיל צעיר היה מלח בצי הסוחר. במלחמת העולם השנייה הוצב בחיל התותחנים ולחם במדבר המערבי נגד צבאו של ארווין רומל. לאחר תבוסת רומל, כאשר היה כבר קצין (לוטננט) הגיע לחופשה לארץ ישראל ושהה בה זמן מה. לאחר מכן הועבר עם יחידתו למזרח הרחוק ונפל בשבי היפנים. ניסיון לברוח מהשבי בעזרת דאון לא הצליח הדאון נפל ושלי נפצע קשה. הוא נשאר במחנה שבויים עד סוף המלחמה. לאחר המלחמה נסע לבריטניה והוסמך כמהנדס מכונות. בינואר 1948 מסיבה לא ברורה (הוא לא היה יהודי), החליט לנסוע לפלשתינה לעזור ליהודים במלחמתם. לאחר הרפתקאות נוספות התגייס לפלמ"ח ליחידה חיות הנגב של חטיבת הנגב כחבלן.
בליל ה-9 ביולי 1948 השתתף שלי בהתקפה הכושלת של חטיבת הנגב על משטרת עיראק סואידן (במסגרת מבצע אנ-פאר). בהתקפה זו נפל שלי בשבי ביחד עם מתנדב יהודי מדרום אפריקה בשם ג'ק פלייש. הוא עבר מכות והתעללויות קשות ובסופו של דבר הועבר למחנה עבאסיה.
שלי שהה במחנה ארבעה חדשים ובליל ה-8 בנובמבר 1948 בחסות ליל ערפל כבד החליט לברוח. המצרים הרגישו בבריחה ופתחו במרדף אחריו. חייל סודני התקרב אליו. שלי הרג אותו, קבר אותו במקום ולבש את בגדיו. לבוש כחייל מצרי הצליח לאחר גנבת רכב ופריצת מחסומים להגיע לנמל פורט סעיד. שם פשט את בגדיו ושחה לעבר אנייה בריטית. הוא מצא בגדי מלח בריטי והצליח להגיע כנוסע סמוי לפמגוסטה בקפריסין, שם יצר קשר עם אחד מאנשי הפלמ"ח באי שהעלה אותו לאנייה שהביאה אותו לחיפה ב-15 בנובמבר 1948.
דו"ח שלי והשפעתו.
שלי כתב דו"ח שנשלח לנציג הצלב האדום בישראל ז'אק דה רנייה. הוא פירט את מסכת המכות שספגו מדי יום. על עבודות משפילות כמו חפירת בורות וכיסויין או העברת אבנים ממקום אחד לשני והחזרתן. זחילה או "שחייה" על הקרקע. חוסר מזון וגנבת משלוחי החבילות שהגיעו מהארץ. הוא התלונן על תפקוד נציג הצלב האדום שלאחר שהתלונן בפניו על המכות ענה לו: "אל תגיד לי דברים אלה" ושלאחר שעזבו הנציגים את המחנה הוא הוכה קשות עד שנזקק להעברה לטיפול בבית חולים שם לא קיבל כל טיפול. בבית החולים היו מכות עניין של יום-יום. בהזדמנות אחת ציוו עליו האחיות לרדת מהמיטה ולרקוד. כאשר סירב, הוכה על ידי השומרים.
דו"ח שלי נשלח על ידי יחידת הקשר של הצלב האדום בישראל למרכז הארגון בז'נבה ועורר שם הד רב. תוך שבועיים נשלחה לקהיר משלחת מיוחדת בראשות סגן יושב ראש הארגון ונציג הארגון בישראל. ב-30 בנובמבר 1948 הגיעה משלחת הצלב האדום מלווה בקצינים בכירים ממטה הצבא המצרי. הפעם עמדו נציגי הצלב האדום על זכותם להיפגש עם השבויים ללא נוכחות המצרים.
על פי הוראתו של פלטיאל מקלף התפשטו השבויים והראו את הצלקות שנותרו בגופם כתוצאה מהתעללות המצרים. תוך יממה התחולל שינוי דרמטי במצב השבויים. כל הצוות המצרי סולק והוחלף, לשבויים הוענקה מידה רבה של אוטונומיה. הופסקה יציאה לעבודות סרק, האוכל שופר וגם קשרי הדואר והמכתבים עם המשפחות בארץ הורחבו. גם נציג הצלב האדום בקהיר הוחלף.
שחרור השבויים.
השבויים הראשונים ששוחררו משבי המצרים היו חמישה חיילים שנפלו בשבי בכיס פלוג'ה. הם שוחררו משם ב-20 בינואר 1949.
ב-25 בפברואר 1949 נחתם ברודוס הסכם שביתת הנשק עם מצרים. סעיף מס' 9 התייחס לשבויים: "כל שבויי המלחמה הנמצאים בידי כל אחד מהצדדים להסכם זה, המשתייכים לכוחות המזוינים הסדירים והבלתי סדירים של הצד השני יוחלפו". בסעיפי משנה של סעיף זה נקבע כי החילופין יחלו תוך עשרה ימים בפיקוח מנגנון האו"ם.
ב-7 במרץ 1949 הוחזרה ארצה קבוצה של 30 שבויים בחלקם פצועים ונכים. הם אישרו את עדותו של שלי על העינויים שעברו ואף הצביעו על אזלת ידו של נציג הצלב האדום בקהיר. כעבור יומיים שוחררו יתר השבויים.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:שבויי צה"ל במלחמת העצמאות|*]]
[[קטגוריה:החזית המצרית במלחמת העצמאות]]
גוני הרניק
גוּני הַרְניק (25 ביולי 1956 - 6 ביוני 1982) היה מפקד סיירת גולני ובעל צל"ש מפקד אוגדה. הרניק נהרג במהלך הקרב על הבופור במבצע שלום הגליל.
ביוגרפיה.
הרניק, בנם של רעיה ומאיר הרניק, נולד וגדל בירושלים. בשנת 1967, נסעה המשפחה לשליחות בשוודיה. עם שובו לארץ למד הרניק בתיכון ליד האוניברסיטה (סיים ב-1974). בשנת 1972 נהרג אביו בתאונת דרכים. במהלך מלחמת יום הכיפורים התנדב הרניק כאלונקאי בבית החולים הדסה. בעקבות המלחמה החליט לעזוב את גרעין הנח"ל בו היה חבר ולשרת בצבא ביחידה מובחרת.
שירותו הצבאי.
בשנת 1974 התגייס לצה"ל ובחר לשרת בחטיבת גולני. הרניק עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר קורס קצינים שירת הרניק כמפקד צוות בסיירת. ב-1978, במהלך מבצע ליטני, במהלך פשיטה גדודית על יעדי אש"ף צפונית למארג' עיון שבדרום לבנון, נהרג אחד הלוחמים ונפצע מפקד הכוח, גבי אשכנזי, מאש לוחמי אש"ף בהם נתקל הכוח מטווח קרוב. אשכנזי הטיל על הרניק, אשר ששימש כמפקד פלוגה בגדוד, לקחת פיקוד על הכוח ולהשלים את טיהור היעד. בתפקידו הבא שימש כמפקד סיירת גולני ושימש בתפקידו עד שבוע לפני פרוץ מבצע שלום הגליל. בין היתר פיקד הרניק על הסיירת במבצע סיגל ובמבצע ערבית. סגנו בסיירת גולני היה נדב פלטי, שהיה גם חברו הטוב, איתו תכנן לצאת למסע בחוץ לארץ לאחר השחרור. שניהם היו אמורים להשתחרר באותו יום, אך כדי לא לייצור בעיה ביחידה, החליטו שפלטי ייצא ראשון לחופשת שחרור (הוא עמד להתחתן) וגוני ייצא אחריו.
מלחמת לבנון.
הרניק היה אמור להשתחרר מצה"ל ביום שבו פרצה המלחמה אולם אף על כן הצטרף לכוח שבפיקוד סגן מפקד חטיבת גולני, סא"ל גבי אשכנזי, אשר כלל בתוכו גם את סיירת גולני. על כוח זה הוטל לכבוש את מבצר הבופור ואת אזור אל-נבטיה, ולאחר-מכן לטהר אותו מהלוחמים הרבים ששהו בו. לאור ההתקדמות האיטית, חרג הכוח מלוח הזמנים, והתקיפה שתוכננה להיות לאור יום הפכה לתקיפה לילית. הכוח נע במספר נגמ"שים אל המבצר, כשבדרך נתקל באש מכיוון הכפר ארנון, כפר למרגלות הבופור שהיווה בסיס נוסף לאש"ף. מהאש נפגע הנגמ"ש של מפקד הסיירת משה קפלינסקי, והוא נפצע קשה. משנודע על כך לסמח"ט, אשכנזי, הוא הטיל על הרניק לחבור לכוח הסיירת, לקחת את הפיקוד ולהשלים את המשימה. בדרכו לעבר הכוח התהפך הנגמ"ש שבו נסע והרניק, שנפצע קל, המשיך לנוע רגלית עד שחבר לכוח. הוא ארגן שוב את הכוח, ותכנן את התקיפה מחדש כך שפלוגת ההנדסה תפוצל לכוחות קטנים, שהיו אמורים למקם חסימות במבצר ולכבוש עמדות בחלקו הדרומי, בזמן שהסיירת הייתה אמורה לכבוש את חלקו הצפוני. בטרם יצאו למשימה תידרך הרניק את הכוחות:
מותו.
כוח סיירת גולני, בראשו עמד הרניק, עשה את דרכו אל חלקו הצפוני של המבצר על דרך אספלט. הכוח נתקל בהתנגדות אש מקלעים כבדה, המשיך בהסתערות והחל בטיהור התעלות, בירי והשלכת רימונים. גולדמן והרניק הגיעו לעמדה מבוצרת במיוחד שבה התבצר איש אש"ף, שפגע והרג את הרניק מטווח קצר. גולדמן זרק מטען אל תוך העמדה המבוצרת והשמיד אותה יחד עם הלוחם ששהה בה. בסיום הקרב עלה אחד הלוחמים אל הקומה הגבוהה ביותר במבצר והניף בה את דגל ישראל.
בנוסף למותו של גוני הרניק נפצע גם משה קפלינסקי, שהחליף את הרניק בפיקוד על סיירת גולני. נדב פלטי, שבדיוק חזר מירח הדבש שלו, גויס ומונה לתפקיד .
הרניק נטמן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
הנצחתו.
לאחר המלחמה.
לאחר מותו הוענק לגוני הרניק ציון לשבח ממפקד האוגדה, בעבור הדרך בה פיקד ולחם במהלך הקרב על כיבוש מבצר הבופור. במהלך השנים הפך שמו של הרניק לסמל למלחמה בלבנון, לקרב הבופור ולשהיית צה"ל בלבנון בשנים שלאחר מכן. מותו, יחד עם חמישה מחבריו על ההר, עמד בניגוד מוחלט לדבריהם של מנחם בגין ואריאל שרון למחרת הקרב בטלוויזיה לפיהם ההר נכבש "ללא אבדות לכוחותינו". האמירה עמדה בניגוד עז למציאות והבהירה, לדברי משפחות הנופלים ותנועות המחאה, את שקר המלחמה כולה ואת ניתוקו של ראש הממשלה מן המציאות.
אמו דרשה שייכתב על מצבתו "נפל במלחמת לבנון" ולא "נפל במבצע שלום הגליל". היא הייתה מראשוני הדורשים לערוך שינוי בטקסט הקבוע והסטנדרטי בכיתוב על מצבות חללי צה"ל.
הספר "משפחת הבופור" שחיבר רוביק רוזנטל ב-1989 אודות משפחות הרוגי הקרב ובראשן יעקב גוטרמן אביו של רז ורעיה הרניק היה פורץ דרך בשבירת האתוס הישראלי של "שתיקת השכולים". המשפחות הטיחו בספר ביקורת בדרג המדיני ותבעו שינוי בגישה למלחמה. לדברי רוזנטל: "משפחת הבופור" שברה את הטאבו: לא רק שמותר לנפגעים הכבדים של המלחמה, ההורים השכולים, לדבר, למחות, לצעוק ולבקש שינוי - חובתם לעשות זאת'.
שירים לגוני.
לזכרו של רס"ן הרניק נכתב השיר "במעלה ההר" (מילים: רחל שפירא, לחן: נחום היימן) בביצועה של להקת הבית של קיבוץ העוגן.