נולד במוסקבה למשפחה מעורבת אוקראינית-רוסית-יהודית מתבוללת וחילונית. אמו הייתה ממוצא אוקראיני, ורבים מבני משפחתה התנצרו. אסקין ספג בילדותו התקפות על רקע אנטישמי, ובגיל 11 התחזקה אצלו התודעה היהודית לאחר שסבתו מצד אביו סיפרה לו על זוועות השואה. אז גם החל להאזין לתחנות רדיו מערביות, דוגמת קול אמריקה, קול ישראל ושידורי הבי בי סי ברוסית. בגיל 13 אסקין החל בפעילות אנטי-ממשלתית, אחר כך הכיר פעילים ציוניים במוסקבה, הצטרף אליהם ולפעילותם, תוך כדי הטרדות מהק.ג.ב. הוא התגייר בגיל 16, היה למורה המחתרתי לעברית וליהדות, תרגם את המנשר "לעולם לא עוד" של הרב מאיר כהנא לרוסית. אסקין עלה לישראל בינואר 1979, בגיל 18. כעבור מספר שנים אמו ואחותו עלו לישראל בעקבותיו, לאחר פטירת אביו.
לאחר העלייה לישראל.
זמן קצר לאחר עלייתו לישראל הפך לפעיל מרכזי בתנועת כך של מאיר כהנא והיה לאחד מתומכיו הגדולים והנלהבים. לאחר שנה של פעילות משותפת, החלו להתעורר חילוקי דעות בין אסקין לכהנא. אסקין ניסה להוביל קו אליטיסטי יותר, ולפנות לאוכלוסיות משכילות, בעוד כהנא העדיף להמשיך לפנות אל ההמון. אסקין הסתייג מדבריו של כהנא שדיבר במושגים של "שואה תרבותית" על מה שהממסד האשכנזי עולל כביכול לבני עדות המזרח. בעקבות חילוקי דעות אלו עזב את התנועה, אך שמר על קשר עם הרב כהנא ואף סייע לו בפועלו.
בתחילת שנות השמונים הקים תנועה פוליטית יחד עם חבר הכנסת מיכאל קליינר, והם שיתפו פעולה ביחד עם הסנטור האמריקאי השמרן ג'סי הלמס. באמצע שנות השמונים פרש זמנית מפעילות פוליטית, החל ללמוד פילוסופיה ומדע המדינה באוניברסיטה הפתוחה ועבד כעיתונאי וכעורך בעיתונים ברוסית.
אסקין התפרסם בציבור הרחב בעיקר בשל טקס פולסא דנורא נגד ראש הממשלה, יצחק רבין, שבו השתתף ב-2 באוקטובר 1995 בעקבות הסכמי אוסלו. כחודש לאחר מכן יגאל עמיר רצח את רבין. לאחר הרצח אמר אסקין כי "תפילתנו התקבלה במלואה". הוא הועמד על כך לדין באשמת הסתה אך זוכה. אסקין הפך לחבר קרוב של יגאל עמיר, בו הוא רואה איש נעלה שמעשהו הציל רבבות יהודים, והיה לראשון שחגג לו יום הולדת בכלא.
בשנת 1998, נעצר בידי השב"כ בחשד לקשירת קשר לביצוע פיגוע על הר הבית בלילת אל-קאדר בסוף חודש הרמדאן. לפי טענת השב"כ, אסקין התכוון להטיל ראש חזיר באמצעות בליסטרה למתחם הר הבית במהלך תפילה המונית, במטרה להבעיר את המזרח התיכון.
בשנת 1999 במהלך הפגנה של הימין בבית הקברות בנשר, הונח ראש חזיר על הקבר של עז א-דין אל-קסאם, במחאה על הקמת אנדרטאות לרוצחים. אסקין נשפט על כך והורשע בשידול ובקשירת קשר להנחת ראש החזיר על הקבר וכן בשידול ובקשירת קשר להצתת משרדי "דור שלום" בשכונת תלפיות בירושלים. הוא נידון ל-30 חודשי מאסר בפועל ו-18 חודשים על תנאי; החל לרצות את עונשו ב-2001 והשתחרר ב-20 בפברואר 2003. במהלך מאסרו בכלא הדרים פתח בשביתת רעב לאחר ששירות בתי הסוהר העניש אותו על כך ששידר מהכלא ל"רדיו כהנא" בארצות הברית.
במרץ 2003 בג"ץ דחה את עתירתו לפסול את "חוק יגאל עמיר", לפיו לא ייקצב עונשו של אדם שהורשע ברצח ראש הממשלה ממניעים אידאולוגיים.
במאי 2005 זכה בתביעת דיבה שהגיש בבית המשפט לתביעות קטנות נגד ברי חמיש, מפרסם תאוריות הקשר באשר לרצח רבין, שטען כי אסקין הוא סוכן שב"כ. לטובת אסקין נפסקו פיצויים והוצאות משפט בסך 3,500 ש"ח.
בינואר 2011 הוגש נגד אסקין כתב אישום באשמת האזנות סתר למזכירתו של האוליגרך מיכאל צ'רנוי שבוצעו בשנת 2007. באוקטובר אותה שנה הוא הורשע במסגרת הסדר טיעון ונידון לעבודות שירות וקנס.
עמדות.
אסקין היה תומך נלהב של האפרטהייד, משטר האפליה הגזעית, עוד בשנות השמונים של המאה העשרים; הוא הביע תקווה שנלסון מנדלה לא ישוחרר לעולם. הוא עדיין תומך בארגונים אפריקאנרים בדלניים בדרום אפריקה השואפים להקמת מדינה לבנה. בעניין זה הוא משתף פעולה עם הסופר האפריקאנרי דן רוט. הוא מחרים אפריקאנרים אנטישמיים ונאו-נאצים. לדעתו שלטון האפרטהייד היה הרע במיעוטו. לדבריו "בתקופת האפרטהייד אמנם הייתה תחבורה ציבורית נפרדת ללבנים ולשחורים, אבל היום יש תחבורה ציבורית רק עבור השחורים. אף לבן לא מעז לעלות שם על אוטובוס".
לאחר פעילותו הפוליטית.
בשנים האחרונות הפך אסקין לאורח קבוע בתוכניות אקטואליה בטלוויזיה הרוסית כמו "יום ראשון בלילה עם ולדייר סולוביוב" בערוץ רוסיה-1, שם הוא מביע תמיכה נחרצת במדיניותו של ולדימיר פוטין ובדיונים על המזרח התיכון הוא מגן על ישראל ומציג אותה באור חיובי. הוא מופיע גם בטלוויזיה האוקראינית והגאורגית.
אסקין מתפרנס מתיווך בין גורמים ישראלים לחברות מסחריות ברוסיה.
חיים אישיים.
אסקין נשוי ברביעית ואב לשבעה. מחלק את זמנו בין רוסיה לשכונת הר נוף בירושלים. אחת מגרושותיו הייתה מזל כהן, שזכתה לכינוי "מזל היורקת".
בזמנו הפנוי אסקין חיבר תרגום ברוסית לחלק נכבד מספר התהילים. וכן עוזר בהוצאת ספרים של הרמח"ל ממכון רמח"ל שבהר נוף, אשר בראשותו של הרב שריקי.
קלן (כדורגל)
ז'וזפ פוסטה
ז'ורז' דה לה טור
ז'ורז' דה לה טור (בצרפתית: Georges de La Tour; 13 במרץ 1593 – 30 בינואר 1652) היה צייר צרפתי, שחי רוב חייו בדוכסות לורן. חלק גדול מציוריו צוירו בשיטת הקיארוסקורו, בהשראת קאראווג'ו, שרובם עוסקים בנושאי דת.
חייו.
דה לה טור נולד בויק סור סיי בדיוקסיית מץ, חלק מהאימפריה הרומית הקדושה שהיה בפועל בשליטה צרפתית. הוא היה ילדם השני של ז'אן וסיביי דה לה טור. ייתכן שלמד אצל הצייר ז'אק בלאנז', או בבתי ספר בהולנד או באיטליה. בשנת 1617 התחתן עם דיאן לה-נרף, והקים סטודיו בעיירה לינויל. שם מכר ציורים, בעיקר בנושאי דת, לבורגנות המקומית וצבר הון עצמי. דה לה טור זכה לתואר צייר המלך בשנת 1638, ועבד גם אצל דוכס לורן. דה לה טור ומשפחתו מתו במגפה בלינויל בשנת 1652.
דה לה טור נשכח לאחר מותו, ורק בשנת 1915 התגלה מחדש על ידי הגרמני הרמן פוס. לאחר הגילוי ומציאת עבודות נוספות, רבים מציוריו זויפו, וכיום קיימות טענות לגבי זיופים של תמונות כגון "מגדת העתידות", "הרמאי" ועוד. כמו כן ייתכן שחלק מציוריו שייכים לבנו אטיאן, שהיה גם הוא צייר ולמד אצל אביו.
ציוריו של דה לה טור מוצגים במוזיאונים ברחבי העולם, כגון מוזיאון הלובר בפריז, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, מוזיאון פול גטי בלוס אנג'לס, ועוד. עבודותיו אף מופיעות בסרטי קולנוע כגון צרפתים "סעודת הטפשים", "הגירושין" ועוד.
בית אדלר
בית אדלר היה בית מגורים ברחוב אחד העם 26 בתל אביב, בין מלון פלטין לבין ביתו של מנחם גילוץ.
הבית הוקם בין 1910 ל-1911, על ידי המורה ישראל יהודה אדלר ורעייתו ברכה, במגרש אותו הגרילו בהגרלת המגרשים לאחוזת בית שנערכה ב-1909. בין 1914 ועד לגירוש תל אביב ב-1917, התגוררה בבית גם הציירת והסופרת אירה יאן. משפחת אדלר התגוררה בבית עד 1943, אז מכרה אותו. כשני שלישים מסכום המכירה נתרמו למושבה רמת ישי. בעת שהתגוררו בבית, חי ישראל יהודה בקומה השנייה, ואילו ברכה התגוררה בקומה הראשונה. לאחר שנמכר, שינה הבית את פניו, וקומתו הראשון החלה לשמש למטרות מסחר. בין היתר, פעל בה בית המרקחת של גרשון שור, לימים חלק מרשת בתי המרקחת שור טבצ'ניק.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 רכש אלפרד אקירוב את בית אדלר ואת בית גילוץ הסמוך, ובהמשך מכר אותם לחברת אקרו נדל"ן. חברה זו החלה בבניית בניין מגורים בן 21 קומות שחזיתו בשדרות רוטשילד, בשטח של כמה בניינים, בהם בית גילוץ שנהרס ב-2005, ובית ליטווינסקי, אותו היא צפויה לשמר. בשנת 2009 פורק בית אדלר, וכל חלקיו נשמרו במחסן. בשנת 2015 הוחל בבניית הפרויקט, שכחלק ממנו יוקם מחדש בית אדלר, מחלקיו המקוריים, וכך ישומר. במהלך פירוק המבנה התגלו ציורי קיר בחלק מהחדרים, ואף הם ישוקמו וישוחזרו. הבית עתיד לשמש את הספא ואת חדר הכושר של הבניין.
דה לה טור
שער טדי
שער טדי (או טרי) היה השער הצפוני בחומת הר הבית בבית המקדש שבנה הורדוס בסוף ימי בית שני.
לפי המשנה במסכת מידות פרק א' משנה ג' , אלא נעשה לשם נוי הבניין, אך במשנה ט' באותו הפרק מוזכר שכהן העובד בבית המקדש שנטמא בלילה, טובל ויוצא משער זה בצנעה. שער טדי, בשונה משאר שערי בית המקדש היה בנוי ללא משקוף - בצורת משולש, או עשוי כחתיכה אחת. דבר זה נעשה, כדי שהטמאים המשתמשים בשער ימצאוהו בקלות, או כדי ששאר האנשים לא יבואו לשם ויביישו את הטמאים.
מקור השם.
מקור השם איננו ברור, וניתנו לו מספר הסברים. בספר הערוך, כתוב ש"טדי" הוא שם בונה השער, ובתוספות יום טוב כתוב שאולי נקרא כך מלשון ניגון בארמית, כי שם הייתה לשכה ללויים הלומדים את הניגונים. ויש המסבירים אותו מלשון צנעה, על שם השימוש המוצנע שהיה בו, כמבואר לעיל. ברוח זו יש שהציעו כי שמו של השער בא מראשי התיבות "טמא דרכו יצא".
בנוסף, בהתאם לצורתו השונה של השער, ניתנו לשמו עוד מספר הסברים: מלשון השתחוויה- כי האבנים המוטות נראות כמשתחוות זו לזו, או מלשון גובה, כי בצורה זה השער גבוה יותר; ויש גורסים טרי ברי"ש ומסבירים שנקרא כך משום צורתו המשולשת, וטרי הוא 3 ביוונית.
מפרץ לואיס
מפרץ לואיס (באנגלית: Lewis Bay) הוא מפרץ החודר אל תוך חופו הצפוני של האי רוס, אנטארקטיקה, בין הר בירד לכף טניסון.
היסטוריה.