ארקהארט גיבש את תוכנית הנסיגה שלו על השיטה המוצלחת בה השתמשו בפינוי גליפולי במהלך מלחמת העולם הראשונה. היחידות הצפוניות ביותר ייסוגו ראשונות לאחור, וינועו דרך הקבוצות הדרומיות יותר שלאחר מכן ייסוגו מאחור. טייסי הדאונים יארגנו את הנתיבים לנהר וכל המבצע יכוסה על ידי מטח ארטילרי אינטנסיבי מהקורפוס ה-30. מדרום לנהר הפינוי אורגן ואויש על ידי פלסי הדיוויזיה ה-43 ולוחמי ההנדסה המלכותית הקנדיים, תוך שימוש ברפסודות ובסירות סער. כדי למנוע מהגרמנים ללמוד על המבצע, התוכנית לא הוכרזה עד אחר הצהריים ומספר לוחמים (פצועים בעיקר) נשארו לספק אש חיפוי במשך הלילה. הלוחמים נצטוו לעמעם את המגפיים וכלי הנשק שלהם כדי לעזור להם לעקוף את חדירות הגרמנים להיקף. כמה לוחמים ניצלו את ההזדמנות להתגלח לפני שנסוגו, מה שסיפק דחיפה מורלית למדי.
עד השעה 21:00 החל לרדת גשם כבד, מה שעזר להסוות את הנסיגה. ההפגזה החלה והיחידות החלו לסגת בחזרה לנהר. מחצית מסירות הפלסים היו רחוקות מדי מערבה לשימוש (דיוויזיה 43 שהאמינה בטעות שנקודות המעבר ששימשו את חיילי רגימנט דורסט בלילה הקודם היו בידי הבריטים), והאטה את הפינוי. הגרמנים הפגיזו את הנסיגה, והאמינו שמדובר בניסיון אספקה. בשעה 05:00 הופסקה הפעולה שמא האור המתקרב יאפשר לגרמנים לירות על הסירות בצורה מדויקת יותר. סך הכל פונו 2,163 לוחמים מהכוחות המוטסים, 160 פולנים, 75 לוחמים מרגימנו דורסט ועוד כמה עשרות חיילים מעורבים, אך כ-300 לוחמים נותרו מאחור בגדה הצפונית כאשר המבצע הופסק ו-95 לוחמים נהרגו במהלך הפינוי.
במהלך הבוקר של ה-26 בספטמבר, הגרמנים הגבירו את התקפותיהם וניתקו את ראש הגשר מהנהר. רק בצהריים הם הבינו שהבריטים נסוגו. בהמשך היום הם ריכזו כ-600 איש, רובם הפצועים בתחנות הסיוע ואלו שנותרו מאחור בגדה הצפונית, וכן כמה כיסי התנגדות שלא היו בקשר רדיו עם מפקדת הדיוויזיה ולא ידעו על הנסיגה.
האבדות בקרב.
בתשעת ימי הקרב בארנהם נהרגו כ-2,000 חיילי בעלות הברית, חלקם מתו מפצעיהם או מתו בשבי הגרמני לאחר המבצע. מספר זה איננו כולל את חללי הדיוויזיות האמריקניות והבריטיות שלחמו דרומה משם, בגזרות האחרות של מבצע מרקט גארדן.
שיוך החללים ליחידות:
מספר ההרוגים הגרמניים המדויק אינו ידוע, האומדן המשוער עומד על 1,300 לפחות. בנוסף לכך, במהלך הקרב נהרגו כנראה גם 453 אזרחים הולנדיים.
בסך הכל, מבין 10,000 חיילי הדיוויזיה המוטסת ה־1 הבריטית, נחלצו ושבו אל קווי בעלות הברית פחות מ־2,200 חיילים, השאר נהרגו או נשבו.
רוב חללי הקרב קבורים בבית הקברות הצבאי ארנהם־אוסטרבייק, שבו היו ב-2009 1,759 קברים, מהם 245 קברי חיילים אלמונים. כ־300 חללים נקברו בבתי קברות אחרים בהולנד, בגרמניה, בבלגיה, בבריטניה ובארצות הברית. חיילים אלה נהרגו בעת הטיסה אל שטח הפעולה בארנהם, בעת שניסו להימלט מנפילה בשבי הגרמני, מתו לאחר שנפלו בשבי או נפטרו לאחר זמן מפצעים שנגרמו להם בקרב.
אחרית דבר.
בעלות הברית נסוגו מהגדה הדרומית של הריין והחזית נותרה על "האי" בין נהרות הריין והוואל. הגרמנים תקפו נגד באוקטובר בקרב על מבלט ניימכן ונהדפו; קו החזית באזור נשאר יציב עד לאחר החורף. ראשי הגשר על פני מאס והוואל שימשו בסיס חשוב לפעולות נגד הגרמנים על הריין ומבצע Veritable לתוך גרמניה.
החטיבה הפולנית הועברה לניימכן כדי להגן על נסיגת הכוחות הבריטיים במבצע ברלין לפני שחזרה לאנגליה בתחילת אוקטובר. זמן קצר לאחר מכן, הבריטים הטילו את אשמת הכישלון בארנהם כשעיר לעזאזל על סוסבובסקי והבריגדה הפולנית על, אולי כדי לכסות את מחדליהם. ב-17 באוקטובר, הודיע מונטגומרי לאלן ברוק - ראש המטה הכללי הקיסרי - שהוא מרגיש שהכוחות הפולניים "לחמו בצורה קשה מאוד" בארנהם ושהוא לא רוצה שהם יהיו תחת פיקודו. דייוויד בנט כתב שמונטגומרי כמעט בוודאות ניזונה ממידע שגוי גס שתמך בדעות הקדומות שלו.
חודש לאחר מכן כתב בראונינג מכתב ארוך, ביקורתי מאוד על סוסבובסקי, לסגנו של ברוק. בו, הוא האשים את סוסבובסקי בכך שהוא קשה, בלתי מסתגל, מתווכח ו"מסרב למלא את חלקו המלא במבצע אלא אם כן נעשה הכל עבורו ועבור החטיבה שלו". ייתכן שבראונינג רצה להאשים באופן לא הוגן את סוסבובסקי, אם כי ייתכן שבאותה מידה זו הייתה עבודתם של קציני הדיוויזיה ה-43. בראונינג המליץ להחליף את סוסבובסקי - והציע במקומו את לוטננט קולונל ג'צ'ניק או את מייג'ור טון - ובדצמבר פיטרה אותו ממשלת פולין הגולה, בצעד שנעשה כמעט בוודאות בלחץ בריטי.
קרלו ד'אסטה כתב "סוסבובסקי, קצין מנוסה ומוכשר ביותר, הודח מכיוון שהוא הפך למבוכה לחוסר הכשירות של בראונינג עצמו. לו היו שומעים לעצתו של סוסבובסקי הקרב עשוי היה להסתיים בניצחון, אפילו בשעה האחת עשרה". אף על פי שייתכן שיהיה הוגן לומר שקשה היה לעבוד עמו עם סוסבובסקי, השעיר לעזאזל שלו נחשבת לחרפה על ידי היסטוריונים רבים. בריאן ארקהרט - שעשה כל כך הרבה כדי להזהיר את הממונים עליו מפני הסכנות של ארנהם - תיאר את הביקורת על סוסבובסקי והבריגדה כ"גרוטסקית" ואת פיטוריו כ"מעשה מביש".
קרב ארנהם היווה ניצחון לגרמנים (אם כי הוא התמתן על ידי ההפסדים שלהם דרומה יותר) ותבוסה של הארמייה השנייה. פרשנים והיסטוריונים צבאיים רבים סבורים שהכישלון באבטחת ארנהם לא היה באשמת הכוחות המוטסים (שהחזיקו מעמד זמן רב יותר מהמתוכנן), אלא במבצע כולו. ג'ון פרוסט ציין כי "הטעות הגרועה ביותר הייתה חוסר העדיפות שניתנה לכידת גשר ניימכן" ולא היה מסוגל להבין מדוע בראונינג הורה לבריגדיר גנרל ג'יימס גאווין, מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 לאבטח את רמת גרוסביק לפני גשר ניימכן. בניתוח שלו של הקרב, האמין מרטין מידברוק ש"כישלונו של בראונינג לתת לדיוויזיה המוטסת ה-82 עדיפות רבה יותר בתפיסת הגשר בניימכן" היה רק מאחורי החולשה של התוכנית האווירית בחשיבותה.
בהערכתו את נקודת המבט הגרמנית בארנהם, רוברט קרשו הגיע למסקנה ש"הקרב על הוואל בניימכן הוכיח את עצמו כאירוע המכריע" וכי ארנהם הפכה לעניין פשוט של בלימה לאחר שהבריטים נסוגו לתוך היקף אוסטרבייק. לאחר מכן, זה היה רק "הצגה צדדית למשבר שנחקק על הוואל". היינץ הרמל טען כי "בעלות הברית נעצרו בדרום מעט צפונית לניימכן - זו הסיבה שבגללה ארנהם יצאה כפי שהיא". גאווין העיר כי "לא היה כישלון בארנהם. אם, היסטורית, נותרה השלכה של כישלון זה היה הכישלון של כוחות הקרקע להגיע בזמן כדי לנצל את ההישגים הראשוניים של הדיוויזיה המוטסת".
התוכנית האווירית הייתה חולשה גדולה באירועים בארנהם. מידברוק מאמין שהסירוב לשקול הנחתת לילה, שתי גיחות ביום אחד או התקפה ראשונית בסמיכות לגשר ארנהם היו "טעויות בסיסיות" וכי אי הנחיתה קרוב יותר לגשר גרם לאיבוד הנכס היקר ביותר של הכוח המוטס - ההפתעה. פרוסט האמין שהמרחק מאזורי ההנחתה לגשר והגישה הארוכה ברגל הם "מקרה בולט" והיה ביקורתי מאוד על "חוסר הנכונות של חילות האוויר לטוס יותר מגיחה אחת ביום [אשר] היה אחד הגורמים העיקריים שהפחיתו את ההצלחה".
כישלונן של בעלות הברית לאבטח גשר מעל הריין התחתון הביא את סופו של מבצע מרקט גארדן. בעוד שכל שאר המטרות הושגו, הכישלון באבטחת גשר הכביש של ארנהם מעל הריין גרם לכך שהמבצע נכשל במטרתו הסופית. מונטגומרי טען כי המבצע הצליח ב-90% ובעלות הברית כוננו מבלט עמוק לתוך שטח הכיבוש הגרמני שזכה לחיזוק מהיר. מילטון שולמן הבחין כי הפעולה תקעה טריז לעמדות הגרמניות, ובידדה את הארמייה ה-15 הגרמנית מצפון לאנטוורפן מארמיית הצנחנים הראשונה בצד המזרחי של הבליטה. זה סיבך את בעיית האספקה של הארמייה ה-15 והפחית את הסיכוי שהגרמנים יוכלו לארגן מספיק חיילים להתקפת נגד רצינית כדי להשתלט מחדש על אנטוורפן. צ'סטר וילמוט הסכים לכך, וטען שהמבלט היה בעל ערך טקטי עצום לצורך דחיקת הגרמנים מהאזור שמדרום למאס והסרת האיום של התקפת נגד מיידית נגד אנטוורפן. קרשו כתב שהאגף הצפוני של החומה המערבית לא אוגף והארמייה ה-15 הצליחה להימלט. ג'ון וורן כתב שבעלות הברית שלטו במבלט שהוביל לשום מקום. ג'ון וואדי כתב שהוויכוח האסטרטגי והטקטי על מבצע מרקט גארדן לעולם לא ייפתר.
ארנהם תוארה כ"שינוי טקטי של התוכנית, שנועד לענות על מצב מקומי נוח במסגרת התוכנית הראשית של המערכה" אך התוצאה "הפיגה את התקווה שהאויב יובס לפני החורף". הארמיות האמריקאיות הראשונה והשלישית אכן נבלמו, הראשונה באאכן ובארדנים, השנייה במץ ומדרום לננסי. הכישלון לאגף את קו זיגפריד הכתיב לבסוף את ההפוגה בהתקדמות הכללית שממנה חשש מונטגומרי וגרם לכך שהגנרל דווייט אייזנהאואר פנה לנמל אנטוורפן, שלמרות כיבושה של לה האבר ב-12 בספטמבר שהשתהה זמן רב, של ברסט ב-18 ושל קאלה ב-30, נותרה, בתור הנמל הקרוב, הגדול והשמור ביותר מבין הנמלים, הפתרון הדרוש לקשיי האספקה.
הקרב בתרבות.
החל מ־1947 נערכת פעם בשנה, בשבת הראשונה של חודש ספטמבר, צעדת המוטסת לציון הקרב והלוחמים בו. הצעדה עוברת באתרי הקרב. לטענת מארגני הצעדה, זוהי צעדת הזיכרון החד־יומית הגדולה בעולם, ומשתתפים בה (נכון ל־2016) כ־36,000 איש.
הטרופודה דייווידבואי
הטרופודה דייווידבואי (שם מדעי: "Heteropoda davidbowie") הוא מין של עכביש מהסוג הטרופודה ממשפחת המברישניים. את המין גילה החוקר פיטר יאגר במלזיה. יאגר קרא לעכביש על שם הזמר דייוויד בואי במטרה לעורר מודעות לסכנת ההכחדה בה נמצאים רבים מהמינים שגילה. הבחירה בבואי היא כנראה מחווה לאלבומו עלייתם ונפילתם של זיגי סטארדסט ועכבישי המאדים. העכביש תואר כ"גדול, שעיר וצהוב".