ארגון המודיעין של משמרות המהפכה האסלאמית (בפרסית: سازمان اطلاعات سپاه پاسداران انقلاب اسلامی) הוא ארגון מודיעין המזוהה עם משמרות המהפכה האסלאמית באיראן, שהוקם לאחר הבחירות לנשיאות איראן ב-2009, כתוצאה ממיזוג מספר יחידות מודיעין במשמרות המהפכה, ביוזמתו של המנהיג העליון של איראן עלי ח'מנאי. מהקמתו ועד יוני 2022 חוסיין טאיב עמד בראש ארגון זה, עד שהוחלף על ידי מוחמד כאזמי שעומד כיום בראש הארגון. סגני ראש ארגון המודיעין של משמרות המהפכה הם חסן מוחק (משנת 2019) ומהדי סייארי (משנת 2016).
אסתי רידר אינדורסקי
אסתי רידר אינדורסקי (נולדה ב-27 בפברואר 1973 בתל אביב) היא סופרת, פמיניסטית ואקטיביסטית חרדית הפועלת לקידום מעמדן של נשים חרדיות למוקדי קבלת החלטות ולקידום השיח בין קבוצות שונות בציבוריות הישראלית.
בוגרת סמינר בית יעקב, המרכז הבינתחומי הרצליה ודוקטורנטית באוניברסיטת תל אביב. עבודת הדוקטורט שלה נכתבה בהנחיית פרופסור חנה הרצוג וכותרתה: מבעד לסורגים שקופים נשים חרדיות לומדות גמרא (תלמוד).
לצד עיסוקה במחקר אקדמי בתחומי ממשל, מגדר ורב תרבותיות. מרצה במכללת עמק יזרעאל, מרצה באוניברסיטת תל אביב, עוסקת בכתיבה פובליציסטית ומרבה להופיע ולדבר מול קהלים שונים כחלק ממחויבותה לשיתופי פעולה בין מגזרים ולאחריות חברתית רחבה. רידר אינדורסקי פועלת לקידום בריאות הנשים החרדיות באמצעות קידום חוקים בכנסת כיהנה כמנכ"לית משותפת של תנועת "נבחרות" בשנים 2016–2018, תנועה פוליטית חרדית פמיניסטית. רידר אינדורסקי היא חברת הנהלה ב"איתך מעכי" משפטניות למען צדק חברתי וחברה בפורומים בין ארגוניים הנלחמים בהדרת נשים בישראל.
קמפיין מחאה ליצוג נשים חרדיות בכנסת.
בשנת 2015 הצטרפה לקמפיין שהובילה אסתי שושן שהעלה לסדר היום את נושא העדר הייצוג של נשים חרדיות בכנסת וברשויות המקומיות.
קמפיין המחאה התחיל בבחירות לכנסת ה-19 ביוזמה שפתחה האקטיביסטית החרדית אסתי שושן. יוזמה זו הובילה לפתיחת התארגנות שטח בשם "מעורבות" אותה יזמו והובילו אסתי שושן ורחלי איבנבוים ובה נדונו סוגיות שונות הקשורות לנשים חרדיות, רידר אינדורסקי הייתה אחת ממשתתפות התוכנית. לקראת הבחירות לכנסת ה 20, היא חברה לקמפיין של שושן יחד עם טלי פרקש, מיכל צ'רנוביצקי ורחל איבנבוים. בדצמבר 2015 הן שלחו מכתב פומבי לחברי הכנסת החרדיים ובו הן שטחו את בקשתן לנציגות נשית במפלגות החרדיות "יהדות התורה ו"ש"ס". הקמפיין קיבל סיקור תקשורתי רחב ותרם לשיח בחברה הכללית והחרדית בשאלת זכויותיהן ומעמדן של נשים חרדיות בתוך הקהילה החרדית ובחברה הישראלית כולה. בבחירות אלו התמודדה מפלגת נשים בראשות רות קוליאן בשם "ובזכותן", אך נשות לא בוחרות לא נבחרות לא תמכו בה בטענה שמפלגת נשים חרדית לא תהיה רלוונטית וכי הנשים יוכלו להשפיע רק מתוך המפלגות החרדיות.
תנועת נבחרות.
נבחרות (עד 2015: לא נבחרות לא בוחרות) היא תנועה פמיניסטית חרדית בישראל. התנועה החלה את פעילותה בדף פייסבוק שהוקם על ידי אסתי שושן באוקטובר 2012, במחאה על הדרתן של הנשים החרדיות מהמפלגות החרדיות ומהציבוריות החרדית בכלל. הדף קרא לציבור הנשים החרדיות והגברים החרדים להימנע מהצבעה למפלגות שמדירות נשים, ש"ס ויהדות התורה. המחאה סוקרה בהרחבה בכלי תקשורת רבים, אך התקבלה בביקורת רבה על ידי אישים מהמיינסטרים החרדי. התנועה מוכרת גם בשם הקיצור שלה "לונילובו". רידר רינדורסקי שימשה כמנכ"ל משותף בין השנים 2016–2018 של תנועת נבחרות.
בשנת 2015 "לא נבחרות לא בוחרות" נרשמה כעמותה בשם "נבחרות". את התנועה מובילה ומנהלת כיום אסתי שושן. חברות נוספות בתנועה הן: הילה לפקוביץ' חסן, אסתי רידר אינדורסקי, מיכל צ'רנוביצקי, מקימת התא החרדי במפלגת העבודה, תרצה אסתרזון בלוך, אריאלה פישר ולילי בן עמי. התנועה עוסקת בהעלאת מודעות ושיח ציבורי לייצוג נשים חרדיות ולזכויותיהן ומעוררת שיח פמיניסטי בתוך המגזר החרדי בפלטפורמות שונות, בכנסים ובהפצת חומרים בעלי מסר דתי פמיניסטי, כמו גם בפיתוח מנהיגות של נשים חרדיות. התנועה מצהירה כי מטרתה היא שילוב נשים במוסדות הפוליטיים הקיימים חרדיים וכלליים והיא שוללת הקמת מפלגות לנשים בלבד. סמל התנועה כולל את תמונתה של שרה שנירר, מייסדת רשת בית יעקב לחינוך חרדי לבנות.
ספרה.
לאחר השלמת כתיבת התיזה ביקשה רידר אינדורסקי להנגיש את עבודת המחקר שלה ועיבדה אותה לספר אקדמי שאופן כתיבתו פונה גם לקהל הרחב. הספר "ושאינן נראות" מסקר את התהוותו של הפמיניזם החרדי, מלווה את תהליך צמיחתו חובק את צעדיו הראשוניים וממשיג אותו לראשונה תאורטית באמצעות מקרה הבוחן של קמפיין "לא נבחרות לא בוחרות" ותנועת "נבחרות" שנולדה לאחריו. דרך המפגש עם נשים אלה, שהן מיעוט כפול – נשים חרדיות אקטיביסטיות, ופעילות למען אג'נדה פוליטית – מציע הספר הזדמנות לבחינה לראשונה של המונח "פמיניזם חרדי". הספר מתעד את הדומיננטיות של נשים בחברה החרדית החדשה והמשתנה ומאיר את המורכבות שמעורר אצלן המונח "פמיניזם" בכלל ו"פמיניזם חרדי" בפרט. הספר כתוב כסוגה אוטו אתנוגרפית וככזה הוא מהווה מחקר פמיניסטי במיטבו המבוסס על כתיבה המעמידה במרכז את קולה של החוקרת והכותבת כסוכנת אקטיבית,את קולן של הנשים, ואופני השתקתם של קולות אלה וכן את אופני ההתמודדות עם הדרה והשתקה זו.
הספר זיכה את ההוצאה בפרס מפעל הפיס למפעלים ספרותיים.
פרסים.
2018 - פרס מפעל הפיס ליוצרת ספרות מבטיחה על ספרה “ושאינן נראות” (הוצאת פרדס)
2020 - פרס דן דוד בתחום שוויון מגדרי
חיים אישיים.
נשואה בשנית לאברהם אינדורסקי, עורך דין וטוען רבני. אמא לבן יחיד בוגר ישיבות נהדרעא ואופקים. מתגוררת בעיר רמת גן.
טבח ח'אן יונס
אורה להב-שאלתיאל
אורה להב-שאלתיאל (2017-1936) היא אמנית ישראלית, יצרה בטכניקות רבות ומגוונות: רישום, ציור בצבעי שמן, הדפס תחריט נחושת וחיתוך עץ ובעיקר הדפס האבן - ליתוגרפיה.
ביוגרפיה.
אורה להב-שאלתיאל נולדה בשנת 1936 בקיבוץ מזרע, בתם של ישראל וחיה לבית לוי. במהלך השירות הצבאי החלה להב שאלתיאל ללמוד אמנות בסמינר "אורנים". מוריה היו הציירים מרסל ינקו ואריה נבון, הפסל דב פייגיןוצבי מאירוביץ.
במהלך לימודיה הכירה את הסטודנט לאמנות יוסף שאלתיאל והשניים נישאו בשנת 1957 והצטרפו לקבוצת המייסדים של כפר האומנים בעין הוד. להבדיל מרוב מייסדי עין הוד, שהגיעו לכפר רק בסופי שבוע, הבית בעין הוד בשביל הזוג שאלתיאל היה היחיד וכך נשאר עד אחרון ימיה.
באותה שנה (1957) הצטרפה להב-שלתיאל כחברה באגודת הציירים והפסלים בישראל.
זמן קצר לאחר נישואיהם, נסעו בני הזוג לאיטליה על מנת ללמוד באקדמיה לאומנויות יפות בוונציה (Accademia di Belle Arti di Venezia).
יוסף שאלתיאל נפטר מסרטן בשנת 2016. לזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1963 נסעה להב-שלתיאל ללמוד באקדמיה לאמנות על שם אוליביה דה סר בפריז.
משנת 1967 ועד מותה ניהלה להב-שאלתיאל סדנת ליתוגרפיה בעין הוד. בנוסף לכך הקימה להב שלתיאל, בשנת 1972, את מגמת האמנות בכפר הנוער ימין אורד, שם לימדה עד לשנת 1986. בשנת 1985 השלימה להב שאלתיאל את התואר השלישי באמנות בבית הספר הלאומי הגבוה לאומנויות יפות (Ecole Nationale Supérieure des Beaux-Arts) בפריז, ובשנת 1986 הקימה את המגמה לאמנות פלסטית בבית הספר לאמנות "רעות" בחיפה, שם לימדה עד לשנת 1996.
עיקר עבודתה.
לאורך כל חייה היו החינוך לאמנות וההוראה ציר מרכזי בחייה של להב-שלתיאל ורבים מתלמידיה הפכו גם הם לאומנים. עיקר יצירתה של להב-שאלתיאל הוא בתחום ההדפס, אך היא יצרה בטכניקות רבות ומגוונות: החל ברישום, ציור בצבעי שמן, וכלה בטכניקות של הדפס תחריט נחושת וחיתוך עץ ובעיקר הדפס האבן - ליתוגרפיה. עבודותיה הן בעלות אופי פיגורטיבי, המבליטות את נקודת המבט הנשית-פמיניסטית. ברוב הדפסיה השתמשה להב-שאלתיאל בנייר ממוחזר, או בנייר עשוי בצורה ידנית שהיה תחום נוסף בו עסקה. להב-שלתיאל הייתה חברה בעמותה הבינלאומית בתחום זה, כמו גם חברה בעמותה הבינלאומית למחנכים.
להב-שלתיאל חיברה את ספרי השירה "היונה המתמהמהת" (1974) ו-"משזר: תחריטים ומלות שירה" (1986). כמו כן חיברה ספר ותוכנית לימודים בנושא "הנייר וההדפס במהלך ההיסטוריה" (1998) עבור משרד החינוך והתרבות. בין השנים 2014-1986 הייתה גם שותפה בארגון תערוכות של אמני נייר בישראל. בין השאר איירה להב-שלתיאל גם את הספר 'מכתב למר שאגאל' של פיצובסקי יזי בתרגום של יעקב בסר, והצליחה גם לאצור תערוכה בשם "והיה כעץ שתול על פלגי מים"בגלריה של מושב מגדים.
את ספרה האחרון "בדרכי עברתי פה", שעליו טרחה בימיה האחרונים, לא הספיקה לראות כשייצא לאור.
לאורך כל שנות פעילותה זכתה אורה להב-שאלתיאל במספר רב של פרסים, ביניהם: פרס "יד ושם" לשנת 1973, פרס קרן תרבות חיפה לשנת 1986, פרס קרן עמו"ס מטעם נשיא המדינה לשנת 1988, פרס הרמן שטרוק (Hermann Struck) מטעם עיריית חיפה לשנת 1997 ועוד. כן, החל משנת 1968 ועד שנת 2016, הציגה להב-שלתיאל במספר תערוכות קבוצתיות ובתערוכות יחיד ברחבי ישראל.
אורה להב-שאלתיאל נפטרה בעין הוד בשנת 2017.
קרל פרידריך הקר
קרל פרידריך הקר (בגרמנית: Karl-Friedrich Höcker; אנגרהאוזן, 11 בדצמבר 1911 – ליבקה 11 בינואר 2000), היה פושע מלחמה אובר-שטורמפיהרר באס אס (סגן), השליש של ריכרד בר מפקד מחנה הריכוז אושוויץ ממאי 1944 ועד לשחרור המחנה בינואר 1945. אלבום תמונות שצולם על ידי הקר ובו 116 תמונות מתקופתו באושוויץ, נמסר למוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, מה שעורר עניין חדש בפעילותו כאדמיניסטרטור במחנה הריכוז.
ביוגרפיה.