העיירה לורנס הוקמה ב-1845 כעיירת טקסטיל, אשר רוב פרנסת תושביה נשענת על תעשייה זו. החל מ-1900, מכשור מכני חדיש איפשר לבעלי המפעלים להיפטר מהעובדים המיומנים, ולשכור עובדים זולים ולא מיומנים (בעיקר נשים). העבודה במפעל הייתה מסוכנת לעובדים בגין השעות הארוכות וחוסר מיומנות העובדים בתפעול מכשירים מכניים. חלק מהעובדים היו ילדים מתחת לגיל 14. מחצית מהעובדים, מבין 4 מפעלי הטקסטיל שהיו בעיר, עבדו עבור חברת הטקסטיל האמריקאית, חברה אשר שלטה ב-34 מפעלים באזור ניו אינגלנד והרוויחה כ-45,000,000$ בשנה. המגזר שבלט בלורנס היו צעירות בין גילאי 14–18. עד 1912, הגיעו המפעלים לתפוסה מלאה והעסיקו כ-32,000 עובדים. פיתוחים טכנולוגים נוספים דוגמת מכונות טווייה בעלות שני נולים, הגבירו את קצב העבודה והרעו את תנאי העבודה של העובדים, אשר נאלצו להתרגל לקצב החדש של המכונות. בעלי המפעלים, אשר הודות לפיתוחים אלו, הצליח לייצר יותר מוצר בפחות זמן, הורידו את משכורות העובדים ופיטרו רבים. אלו שנשארו במפעלים הרוויחו 9$ עבור שבוע עבודה של 56 שעות (9 וחצי שעות ליום; ששה ימי עבודה בשבוע).
השביתה.
פרוץ השביתה - הורדת משכורות.
חוק חדש שנחקק במסצ'וסטס הוריד את שעות העבודה המותרות בחוק לנשים וילדים מ-56 ל-54 החל מ-1 בינואר 1912. ב-11 בינואר, עובדים גילו שפחדם הגדול התממש, המעסיקים הורידו את משכורתם השבועית, בהתאם להורדת השעות לפי חוק. ההבדל בין המשכורות היה שווה ערך לשלוש כיכרות לחם לעובד. כאשר נשים במפעל "אברט כותנה" הבינו שמעסיקם הוריד את משכורתן ב 32 סנט הם הפסיקו את עבודת הנולים, עזבו את המפעל והתחילו לצעוק "משכורת נמוכה, יום קצר" עובדים ממתפרות סמוכות הצטרפו ביום למחרת, ותוך שבוע 20,000 עובדים שבתו.
התגבשות ההנהגה ודרישות השביתה.
ג'וזף אטור, מארגן עבודה מה-IWW, שהה בלורנס זמן מה לפני השביתה כדי לארגן עובדים להצטרף לארגונו. אטור, יחד עם ארתורו ג'יובניטי (חבר בסיעת האיטלקים הסוציאליסטים של מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה) במהרה תפסו את ההנהגה על השביתה והקימו ועד פעולה אשר הורכב משני נציגים מכל קבוצה אתנית מבין העובדים. ועד הפעולה הוא שקיבל את כל ההחלטות לניהול השביתה. הוועד דאג לתרגם את פגישות השובתים ל-25 שפות שונות, והציב כמה דרישות בפני המעסיקים:
תגובת הנהגת העיר כלפי השובתים הייתה לצלצל בפעמון העיר, שנועד להזהיר מסכנה, בפעם הראשונה מאז ייסוד העיר. ראש העיר הזמין חברה של אנשי מיליציה מקומיים לפטרל ברחובות. השובתים הגיבו בהקמת משמרות שובתים ברחבי העיר. כאשר בעלי המפעלים השתמשו בזרנוקי מים כדי לסלק את השובתים מהכניסה למפעל, הגיבו השובתים בזריקת גושי קרח ששברו חלק מחלונות המפעל. בית המשפט המקומי דן 36 שובתים לשנה בכלא עבור זריקת הקרח על חלונות המפעל. המושל של האזור שלח את כוחות המיליציה המקומיים ואת משטרת המדינה, ומעצרים רבים החלו בקרב השובתים.
במקביל לאירועים אלו, ניסה ארגון פועלי הטקסטיל (UTW) לשבור את השביתה, בתואנה שהם מייצגים את הפועלים של לורנס. מפעילי השביתה (אנשי ועד הפעולה) התעלמו מנוכחותם של אנשי ה-UTW. המנהיגים המקומיים של קבוצות המיעוט אשר נמנו על ועד הפעולה, היו צינור תקשורת חשוב בין מסריו של ג'וזף אטור לקהל השובתים. אטור בעיקר התמקד בהצהרות ובקשות חוזרות לשובתים לנקוט אך ורק באמצעים לא-אלימים בזמן השביתה. יחד עם זאת, אטור לא החשיב הפחדה מילולית ופיזית של פועלים מפירי-שביתה כאמצעי לא-אלים. הודות להתבטאויות לא זהירות של איש פדרציית העבודה האמריקאית (AFL), דעת הציבור נטתה לטובת השובתים וה-IWW.
ניסיון חבלה והאשמה כוזבת של השובתים.
במשך השבוע הראשון לשביתה, ב-17 בינואר מצאה המשטרה שלושה מטעני דינמיט שהושמו במקומות שונים בעיר. העיתונות והמשטרה מיהרו להאשים את ה-IWW בניסיון לחבלה מסוכנת. מעצרים של חברי IWW נעשו ביום למחרת העיתונות הארצית נטתה לראות בחברי ה-IWW אחראיים למעשה מנגד טענו הוובליז שהטמנת הדינמיט היא קונספירציה נגד הארגון והשובתים.
לאחר כמה ימים, המשטרה המקומית עצרה את ג'ון ברין, קברן מקומי וחבר של מועצת בית הספר בלורנס, והאשימה אותו בניסיון להפליל את השובתים על ידי שתילת הדינמיט. ברין הועמד לדין ונמצא אשם. נגזר עליו לשלם קנס של 500$ בלבד, ללא מעצר. בעל חברת הטקסטיל האמריקאית, ויליאם מדיסון ווד, הואשם אף הוא במעורבות בפרשה, אולם זוכה בבית המשפט מחוסר ראיות, אף על פי שלא הצליח להסביר מדוע העביר סכום כסף גדול לברין זמן קצר לפני הטמנת הדינמיט.
מעצר מנהיגי השובתים.
ב-29 בינואר, הוביל אטור את ההפגנה הגדולה ביותר עד לאותו הרגע, ופנה לשובתים להתנהג באופן רגוע ולא-אלים. אטור אחר כך הוביל את השובתים למצעד ברחבי העיר. כאשר נתקלו בשוטרים שסירבו לתת לשובתים לעבור ברחוב, אטור שינה את כיוון המצעד כדי להימנע מהקונפליקט. יום למחרת, בזמן שאטור וג'יובניטי נאמו בפני קבוצת פועלים ממוצא גרמני, נורתה למוות אחת מהמפגינות בשם אנה לופיזו. למרות ששהו במרחק של 4.5 ק"מ ממקום האירוע, הרשויות עצרו את אטור וג'יובניטי באשמת התססה וקשירת קשר לרצח. אטור וג'יובניטי נשארו כלואים במשך 8 חודשים ללא משפט.
בעקבות המעצרים הוכרז חוק צבאי בעיירה, והרשויות קבעו כי התכנסויות פומביות הן לא חוקיות. עוד חברות מיליציה פרטיות הוזמנו לעיר כדי לתגבר את כוחות הפטרול בעיר. בתגובה שלחו ה-IWW את ביל הייווד, אליזבת גורלי פלין, ויליאם טראוטמן ומאוחר יותר הצטרף אליהם קרלו טרסקה, כדי לתפוס את מקומם של אטור וג'יובניטי בהנהגת השביתה. הייווד בעיקר התמקד בגיוס תרומות מפועלים אחרים באזור ניו-אינגלנד כדי להאכיל את השובתים. במקביל שאר חברי ההנהגה המשיכו לדבר אל השובתים והמציאו דרכי מחאה לא אלימות חדשות לפי חוקי המשטרה המגבילים.
ה-IWW ביסס שיטה יעילה של בתי תמחוי מאולתרים ותחנות לחלוקת אוכל וגייסה רופאים שעברו בין הפועלים בהתנדבות לטפל במחלות שונות. בנוסף גויסו תרומות מרחבי ארצות הברית כדי לתמוך בפועלים, ולאפשר להם לחיות את חייהם ללא חשש מהמצוקה הכלכלית שנוצרה עקב הפסקת העבודה הממושכת.
שליחת ילדי השובתים מחוץ לעיר.
אחת מהפעולות הדרמטיות ביותר של השביתה הייתה שליחת ילדי פועלים מחוץ לעיר. רבות מהשובתות התקשו לשמור על ילדיהן במהלך השביתה, הן מבחינה כלכלית (מאחר שלא קיבלו שכר) והן מבחינה פרקטית (הן בילו את רוב היום בשביתה ולא יכלו לדאוג לילדיהם בבית). ה-IWW הציעו לשלוח את הילדים לגור אצל משפחות אומנות עד תום השביתה, וכך להקל על הקושי של האמהות. הרעיון הופץ על ידי אנשי IWW באזור ניו-יורק ופילדלפיה. הציבור הרחב התנדב לסייע ולקלוט ילדים, ובכך אף גברה האהדה הציבורית לשובתים ומטרתם. שיירות של ילדים התחילו לעבור למשפחות אומנות דרך רכבות מלורנס לניו-יורק. ב-10 בפברואר, הגיעו 120 ילדים לניו-יורק, ונקלטו על ידי קהל של 5,000 אנשים פעילים ב-IWW ובסיעת האיטלקים הסוציאליסטים של מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה אשר שרו בקולי קולות את האינטרנציונל והמרסייז עם בואם לתחנה. כמה שבועות לאחר מכן, 92 ילדים נוספים הגיעו לניו-יורק, ולפני קליטתם בבתים המאמצים שלהם ערכו מצעד ברחבי העיר.
ביקורת ציבורית, מעורבות הממשל וסיום השביתה.
מהחשש שהתמיכה הציבורית תגדל בצורה משמעותית בעקבות פעולה זו, לאחר שבוע וחצי של שליחת ילדים, המשטרה הגיעה לרציפים ומנעה את שליחתם של 150 ילדים מחוץ לעיר ללא ליווי. טענת המשטרה הייתה שפעילות זו נחשבת להזנחת ילדים, ועלולה לגרום להורים לאיבוד זכויותיהם על ילדיהם. השוטרים שניסו לעצור את הילדים מלעלות על הרכבות, פגעו באלות גם בילדים וגם באמהות. אשה בהריון עברה הפלה בעקבות העימותים, והתקשורת שהגיעה לנקודה דיווחה בהרחבה על המקרה. לאחר המעצרים, נשים רבות בחרו שלא לשלם קנס אלא ללכת לבתי הסוהר יחד עם ילדיהם. הפרשה עוררה עניין רב במקרה ותפסה גם עיניה של הלן הרון טאפט אשת הנשיא ויליאם הווארד טאפט. במהרה החלו להתערב בנושא הבית הלבן והסנאט, והוקמה ועדה בתחילת חודש מרץ כדי לחקור את מצב העניינים בעיירה. עדויות התקבלו מאת העובדים והרשויות. הוועדה של הבית הלבן, יחד עם העניין הגודל מצד העיתונות נתנו אותותיהם במעסיקים אשר הציעו לראשונה פשרה ב-1 במרץ שכללה העלאה של 5% בשכר לכל העובדים. העובדים דחו את ההצעה. לאחר כמה ימי דיונים, העבירה חברת הטקסטיל האמריקאית הצעה שקיבלה את כל דרישות העובדים ב-12 במרץ. העובדים קיבלו את ההצעה. מנהלי שאר המפעלים הלכו במהרה בדרכה של חברת הטקסטיל האמריקאית, וגם חברות טקסטיל מחוץ ללורנס החליטו לאמץ את תנאי התעסוקה שהתקבלו במקום כדי להימנע מפריצה של שביתה בסדר גודל כזה אצלם. הילדים שהתגוררו בניו-יורק בחודש וחצי האחרונים, נסעו בחזרה להוריהם ב-30 במרץ, ובכך הסתיימה השביתה עם ניצחון מוחץ של הפועלים.
לקריאה נוספת.
כתבות מהעיתונות
דב הבלונדיני
ז'אק מורי קתמור
ז'ק מורי קתמור
אליושה גוז'נסקי
ברנקו איליץ'
ברנקו איליץ' (בסלובנית: Branko Ilič; נולד ב-6 בפברואר 1983) הוא כדורגלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה.
איליץ' גדל במחלקת הנוער של אולימפיה ליובליאנה, וערך את הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בעונת נגד קופר. באותה עונה זכה עם הקבוצה בגביע. איליץ' שוחרר מאולימפיה ליובליאנה בינואר 2005 בשל בעיות כספיות במועדון, ועזב לדומז'אלה, שם שיחק במשך שנתיים.