במשנה נאמר, שמי שיש לו רק חמישים זוז אבל הוא יכול לסחור בהם ולהרויח, אינו נחשב לעני. מכאן, שהגדרת העוני בהלכה תלויה גם בכושר-העבודה של האדם. וכן נאמר בספר חסידים: "אם תראה איש שיכול ללמוד והוא מבין. וסופר שיכול לכתוב ואינם רוצים ללמוד ולכתוב - אם תתן להם צדקה קורא אני עליהם "לצדקה והנה צעקה". שנאמר "כי לא עם בינות הוא על כן לא ירחמנו עושהו ויוצרו לא יחוננו"." וכן הורה הרשד"ם: "שאין חילוק בין מי שיש לו [מאתיים זוז] ואינו רוצה להתפרנס, למי שאין לו מעות בעין ויכול להתפרנס ממקום אחר ממלאכה או אומנות או סחורה". וכן הורו בדורנו הרב צבי שפיץ, הרב אליעזר מלמד ועוד.
מצד שני, בהלכות דמאי נאמר, שמי שרוצה לאכול דמאי, רשאי להפקיר את כל נכסיו ולהפוך לעני. מכאן הסיקו חלק מהפוסקים, שמותר לאדם להימנע מעבודה ובכך להכניס את עצמו להגדרת "עני" הרשאי לקבל צדקה. כך כתב הנצי"ב: "כל שאין לו אף על היום אלא במלאכה, אין אנו מכריחים אותו לזה". וכן הרב משה פיינשטיין: "אם אירע שמחמת חשקו בלימוד התורה אינו רוצה לעסוק בנכסיו... יש לו רשות למכור תחילה מה שיש לו ולהתפרנס מזה, ואחר שיכלו המעות ההם יהיה רשאי אז ליקח צדקה, שהרי אז הוא ממש עני. ואף שהוא עצמו גרם לזה שלא בשביל לימוד תורה, והוא פושע, חייבין לפרנסו מצדקה." אמנם, ההיתר לאדם להפקיר את נכסיו נאמר רק לגבי דמאי ולא לגבי צדקה.
הרב רועי הכהן ז"ק סיכם: "נראה כי הדבר לא יצא מידי מחלוקת. לפיכך, אדם המסוגל לעבוד ואינו עובד - יידחה בקבלת כספים מקופת הצדקה הציבורית, מול עניים שאינם מסוגלים לעבוד, שכן אין ספק מוציא מידי ודאי. במקרה זה, תפקידם של מוסדות השלטון הוא לבחון ולבדוק כל אחד מהפונים לקבלת כספים מקופת הצדקה הציבורית, ואם הוא אכן מסוגל לעבוד, יש להבהיר לו במאור פנים כי אין אפשרות ליתן לו סיוע כספי, וכי עליו להתפרנס מיגיע כפיו."
ארנה דויטש
ארנה דויטש (בהונגרית: Deutsch Ernő; פשט, 19 בספטמבר 1872 – בודפשט, סוף 1944) היה רופא, רופא ילדים יהודי-הונגרי שנספה בשואה. גיסו היה פאל הארי, רופא וביוכימאי.
ביוגרפיה.
ארנה דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של יאקאב דויטש (1835–1907), סיטונאי ומייסד בית היתומים לבנים של הקהילה היהודית של פשט, ואמו הייתה הרמינה לוי (1846–1919). את לימודיו בבית הספר התיכון סיים בגימנסיה הלותרנית בפשט, ואז הפך לסטודנט באוניברסיטת בודפשט (לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר ברפואה בשנת 1895. בין השנים 1896–1902 עבד כמתמחה בבית החולים לילדים שטפניה בבודפשט תחת ניהולו של יאנוש בוקאי ואחר כך שהה שנתיים במרפאות ילדים בחו"ל. בתקופה זו היה מעורב גם בניהול בית היתומים היהודי לבנים. בשנת 1902 נבחר על ידי ועדת ההיגוי של המכון הלאומי לחרשים-אילמים יהודים כרופא הראשי של המכון, ובמקביל גם לחבר בוועדת הניהול. לאחר מכן מונה לרופא ראשי במחלקת ילדים למחלות זיהומיות בבית החולים לילדים אדל ברודי.
דויטש היה רופא צבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה ומאוקטובר 1914 עד אפריל 1916 היה מפקד בית החולים הצבאי של כיכר בתלן בבודפשט. בעקבות כך עוטר ב"הצלב האדום דרגה 2" זאת "כהוקרה על מעלותיו המיוחדות במלחמה סביב שירותי הבריאות הצבאיים".
בשנת 1914 הופקד דויטש באופן זמני על ניהול המכון הלאומי לחרשים-אילמים יהודים, כיוון שהנשיא דאז, דודו, שמואל דויטש, היה במצב בריאותי רעוע. בשנת 1928, אחרי התפטרותו של אלדאר קסאב, הוא נבחר לנשיא המכון. דויטש היה מנהל החלק המדעי של "תערוכת הגנת האדם" שהתקיימה בבודפשט בשנת 1926. על עבודתו קיבל בשנה שלאחר מכן את עיטור צלב האדום הגרמני דרג 2. כהוקרה על מעלותיו התמנה גם כ"יועץ המדעי" בהמלצת Deutsche Hygiene-Museum בדרזדן. הוא היה ממארגני התנועה להגנת ילדים, מייסד תנועת החלב החופשי והשיג תוצאות מהותיות בתחום הטיפול בשחפת בגיל הילדות ובן בתחום הנוירולוגיה ובריאות הנפש ופיתח פעילויות הסברה בריאותיות משמעותיות. בשנת 1941 פרש מתפקידו כרופא ראשי. הוא פרסם מאמרים ומחקרים רבים בכתבי עת שונים, היה חבר במערכת העורכים של כתבי העת:
היה לו חלק בעריכת הספר לטיפול בילדים, בעריכתו של מיקלוש ברנד וכן של ספר שהוצא על ידי מרטון לאני.
ארנה דויטש לקח חלק פעיל גם בחיי הקהילה היהודית כחבר בגוף המייצג ובוועד הקהילה היהודית של פשט. במשך עשרות שנים השתתף בעבודתם של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, של ה"עמותה למושבת הילדים בחופש הגדול" ושל "האגודה הלאומית של הנשים היהודיות ההונגריות" (MINOSZ). הוא היה סגן נשיא אגודת החסות הלאומית היהודית וחבר כבוד משנת 1911. דויטש היה חבר באגודה הספרותית היהודית-הונגרית ובוועדת המערכת של כתב העת "שוויון". משנות השלושים ועד מותו עמד בראש בית התרבות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. ארנה דויטש ניספה בשואה, הזמן ונסיבות מותו אינם ידועים.
משפחתו.
אשתו הייתה גיזלה פרלמוטר (1877–?), בתם של אדולף פרלמוטר והנרייט שילר, אותה נשא לאישה ב-5 ביוני 1898, בטקס אזרחי בבודפשט. למחרת הם התחתנו גם בבית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני, בחתונה זו השתתפו בין השאר מור מזאי, ארמין נוימן ואמברוש נמיני (מקודם: נוימן). בני הזוג נסעו לאיטליה לירח דבש.
ילדיהם:
יחסי אוסטריה–ונצואלה
יחסי אוסטריה–ונצואלה הם יחסי החוץ בין רפובליקת אוסטריה לבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
היסטוריה.
אוסטריה לא הכירה בתוצאות הבחירות לנשיאות 2018 בוונצואלה, שבהם הוכרז ניקולאס מאדורו כמנצח. בשנת 2019, במהלך משבר הנשיאות בוונצואלה, הכירה אוסטריה בחואן גואידו כנשיא ונצואלה.
אנדרו מייקל רמזי
אנדרו מייקל רמזי (אנגלית: Andrew Michael Ramsay; 9 בינואר 1686 - 6 במאי 1743) היה סופר יליד סקוטלנד. מכונה גם שבלייה דה-רמזי.
קורות חייו.
רמזי, בנו של אופה, נולד באייר, סקוטלנד ב-9 בינואר 1686. בצעירותו נמשך רמזי לדרכו של ג'ורג' גארדן שהיה מנהיג בכנסייה האפיסקופלית. רמזי למד בקהילה של גארדן ברוזהארטי, סקוטלנד, שם תרגלו שקט. ה"שקטיזם" (Quietism) היה פופולרי בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-17 לפני שנאסר על ידי האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר מאחר שנחשב לכפירה. השקט מעודד התבוננות במקום מדיטציה, מחשבה שקטה במקום תפילה קולית. הוא גם מחליף את השילוש הקדוש בשכינה. "השקט" הוביל את רמזי לחיות ברחבי אירופה, במיוחד בצרפת. בשנת 1710 נסע רמזי ופגש את מאדאם גויון (Madame Guyon), שהייתה מיסטיקנית צרפתייה ומנהיגה ב"תנועת השקט".
שלא כמו שחשבו 30 ל -40 שנה קודם לכן, מאדאם גויון הורתה למאמיניה להתמקד ברעיון של אהבה טהורה. אף על פי שמעולם לא דרשה מאף אחד מאנשי קהילתה להמיר את דתו לקתולית, היא עודדה את רמזי והוא המיר את אמונתו לקתוליות. בזמן שהותו בצרפת היה רמזי מעורב בפעילותה של התנועה היעקוביטית.
בשנת 1721 כתב רמזי מאמר, שהורחב ויצא לאור מחדש שנה לאחר מכן בנוגע לפוליטיקה של בריטניה. במאמר הוא דגל בהחזרתו של ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט לכס המלוכה. הוא גם תמך בהדחת בית הנבחרים לטובת סנאט אריסטוקרטי שייעץ למלך. הוא ריכך את הרעיון של סילוק בית הנבחרים במאמר שהתפרסם מאוחר יותר.
בשנת 1723 קיבל רמזי תואר אבירות ממסדר סנט לזרוס בירושלים, שהיה במקור קבוצה של אבירים צלבנים שהגנו על עולי רגל בדרכם לארץ הקודש במהלך מסעי הצלב. שנה לאחר מכן הוא נסע לרומא, שם הפך למורה פרטי של צ'ארלס אדוארד סטיוארט המכונה, "הנסיך היפה צ'ארלס", (הידוע גם בשם "הטוען לכתר הצעיר") אשר היה בן 3 וחצי. רמזי אף תמך בתביעה של אביו של צ'ארלס, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, לכס המלוכה הבריטי יחד עם יעקוביטים אחרים. תככי החצר גרמו לרמזי לחזור לפריז באותה שנה.
כשחזר לפריז, החל רמזי לכתוב את יצירתו המפורסמת ביותר "מסעות סיירוס" שיצאה לאור בשנת 1727. הספר הביא לפרסומו ולהכרה בינלאומית. בשנת 1729 נסע ללונדון ונבחר לחבר בחברה המלכותית.
הבנייה החופשית.
לא ברור מתי רמזי הצטרף לבנייה החופשית. משערים, כי הפך לחבר במסדר כאשר נסע ללונדון בשנת 1729. ללא קשר לכך, בצרפת הוא התחבר לבונים החופשיים והיה הנואם הגדול של המזרח הגדול של צרפת, (Le Grand Orient de France). ב-1737 הוא כתב את חיבורו הנודע הנקרא "ברכה למתקדשים - מאת מסייה דה רמזי, הנואם הגדול של המסדר", אותו נשא כנאום. בנאום זה הוא קישר לראשונה את הבונים החופשיים עם האבירים הצלבנים. הייתה זו סטייה מהדעה הרווחת שהתפתחה בלשכות האופרטיביות של אירופה. בנאומו הוא לא הזכיר את אבירי הטמפלרים, אם כי ניתן היה להבין, כי התייחסותו לאבירים הצלבנים הייתה למעשה התייחסות מרומזת לאבירים הטמפלרים.
בשנת 1737 שלח רמזי את הנאום לקרדינל אנדרה-הרקול דה פלורי, השר הראשי של לואי ה-15, שהיה הסמכות הדתית העליונה בצרפת. בהתכתבותו הוא ביקש מהקרדינל ברכה כנסייתית על עקרונות הבונים החופשיים וקבע כי "החובות המוטלות עליך על-פי צו, הן להגן על אחיך בתוקף סמכותך, להאיר את עיניהם בידיעותיך, לחזק אותם בהתאם מעלותיך, לספק את צורכיהם, לשכוח כל הטינה האישית, ולשאוף לכל מה שעשוי לתרום לשלום ואחדות החברה."
באותה תקופה, לכנסייה כבר היו בעיות עם העקרונות השונים של אגודת ישו (הישועים), ובהתחשב בעובדה, כי הטקסים של הבונים החופשיים נתפסו בחברה אז כמגוחכים, סירב הקרדינל פלורי לתת את ברכתו. הוא גם האמין כי בהתייחסות מרומזת לאבירי הטמפלרים, עלול הדבר להראות לא טוב בצרפת. כל זה גרם לאפיפיור לאסור את פעילותם של הבונים החופשיים בשנה שלאחר מכן.
רמזי נפטר ב-6 במאי 1743 בסן-ג'רמן-אן-להה, אשר באיל דה פרנס.
Big Mac