ב-21 במאי 2021, הפדרציה האמריקנית של מוזיקאים של ארצות הברית וקנדה (AFM) הגישה כתב תביעה בגין נוהלי עבודה בלתי הוגנים נגד HBO והפקת הסדרה שלה. האיגוד טען שמוזיקאים פוטרו לאחר שביקשו להיות מיוצגים על ידי הארגון. יומיים לאחר מכן הסכימה HBO להעסיק את המוזיקאים על פי תנאי ובקשת הארגון.
ביקורת.
באתר Rotten Tomatoes, הסדרה מחזיקה בדירוג "Certified Fresh" של 78% על סמך 65 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.1/10. באתר Metacritic, לסדרה יש ציון של 68 מתוך 100, על סמך 38 ביקורות, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
אבי איזנשטיין
אָבִי אַיְזֶנְשְׁטֵין (נולד ב-1946 בחיפה) הוא מעצב, מרצה, מחנך ואמן. כיהן כפרופסור במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל.
ביוגרפיה.
בשנים 1967–1971 למד במחלקה לעיצוב גרפי בבצלאל וסיים את לימודיו בהצטיינות. עם סיום לימודיו זכה במלגת הצטיינות מטעם בצלאל, המועצה לישראל יפה ועיריית ירושלים, במסגרתה ביצע עיצוב גרפי תדמיתי לרחוב יפו בירושלים, שהוגשה לראש העיר טדי קולק. ב-1973 החל לעבוד כמעצב גרפי במשרד פרסום ובמקביל החל לעסוק בהוראת העיצוב. מ-1981 פועל כאמן בתחום הרישום והציור.
נשוי לנורית איזנשטיין ואב לשניים, מתגורר בתל אביב.
עבודתו.
בתחום העיצוב.
בשנים 1973–1975 עבד כארט דיירקטור במשרד הפרסום בינג-ליניאל בתל אביב. בשנת 1975 הקים יחד עם שמעון זנדהאוז, ששימש מנהל הקריאייטיב של המשרד, סטודיו לעיצוב בשם "זנדהאוז-איזנשטיין". הסטודיו התמחה בעיצוב תדמית לחברות כגון אל־על, טמבור, סוויסאייר, גדעון אוברזון, במסעות פרסום ובעיצוב ספרים, קטלוגים ומגזינים. הם עיצבו תדמית כוללת להוצאת עם עובד, עטיפות לספרי ספריה לעם ולספרית אפקים בסוגת מדע בדיוני וספרות מקור.
בהשראת מגמות עיצוביות שהתפתחו בעולם באותה תקופה, הם היו הראשונים בארץ לעצב סדרה של עטיפות ספרים בעלות מבנה עיצובי אחיד. עיצבו את המגזין מוניטין שיצא לאור בשנת 1979 ואת מערכת הבחירות של מפלגת המערך בשנת 1981.
ב-1981 פרש איזנשטיין מהשותפות במשרד והתמקד בהוראת העיצוב ובאמנות.
הוראת העיצוב.
בשנים 1973–1975 לימד בטכניון במחלקה ללימודי חוץ. במקביל החל בשנת 1973 ללמד במחלקה לעיצוב גרפי בבצלאל (שם המחלקה שונה ב-1997 למחלקה לתקשורת חזותית). בשנת 1988 התמנה לראש המחלקה למשך שתי כהונות עד לשנת 1995. בשנת 2013 סיים את עבודתו כמרצה מן המניין במחלקה והמשיך ללמד את הקורס "יסודות הטיפוגרפיה" כמרצה מן החוץ עד לשנת 2018. במהלך שנות ההוראה בבצלאל לימד קורסים בנושא העיצוב הגרפי: עיצוב מסעות פרסום ותדמית, עיצוב מערכות שילוט והכוונה, עיצוב עטיפות ספרים, עיצוב אריזה, עיצוב כרזות, עיצוב וצילום, יסודות בעיצוב טיפוגרפי וטיפוגרפיה ניסויית.
ב-1986 יצא לאור ספרו "יסודות בעיצוב טיפוגרפי - שיטות לימוד" בהוצאת בצלאל. בספר מוצגת תפיסתו להקניית יסודות הטיפוגרפיה בתהליך הוראה הדרגתי המעודד מעורבות פעילה של התלמידים. הספר משמש עד היום כבסיס להוראת יסודות הטיפוגרפיה ב"בצלאל" ובכל מוסדות לימודי העיצוב בישראל.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו השני - "סימנים בתקשורת חזותית", בהוצאת "בצלאל". הספר מציג תהליך לימוד הדרגתי המשלב היבטי תוכן וצורה כבסיס לעיצוב סמל, סימן ולוגו. בספר מגדיר איזנשטיין את קווי היסוד של שיטת הלימוד שפיתח: השיעורים הם סביבה ניסויית המתבססת על תהליכי העשייה העיצובית ועל הקניית יסודות של עיון, דיון ומחקר, דיאלוג מתמיד בין המרצה לסטודנטים, ובינם לבין עצמם, התמקדות בנושאי מהות ולא בתכתיבי שוק אופנתיים, ומעורבות אישית של הסטודנטים ונקיטת עמדה הנובעת מתפיסת עולמם.
אמנות.
עבודותיו של איזנשטין מתאפיינות בציורי אקריליק מופשטים, גדולי ממדים בשחור לבן (למעט סדרה של ציורי זהב שיצר בין השנים 2012–2016) ורישומי מכחול של אקריליק מדולל על נייר. הוא שואב השראה מהמסורת הציורית של אמנות הזן ותפיסת העולם בציור היפני המסורתי, המתייחסת לחותם הזמן וחוסר השלמות שבטבע, ומתכתב עם המושג "ואבי-סאבי" (הרמוניה והתפתחות הזמן) שמבטא השקפה המתרכזת בקבלת הארעיות וחוסר השלמות.
נקודת המוצא בעבודותיו של איזנשטיין היא האור, עוצמתו או היעדרו, והיא מהווה בסיס לקיום הדיאלוג הציורי עם משטח הבד הריק. הבחירה בפלטה הקבועה של שחור ולבן באה לבחון את המתח בין הלא נודע והנסתר לבין הגלוי ולייצר שאלה תמידית לגבי סיום תהליך היצירה.
בשנת 1989 הציג את עבודותיו בתערוכות קבוצתיות בגלריה וינברגר בקופנהגן ובמוזיאון ישראל בירושלים. בשנת 1990 הציג לראשונה תערוכת יחיד של ציוריו ב"גלריה גבעון", אשר נשאה את השם "קיר". ב-1994 הציג תערוכת רישומים במוזיאון ישראל באצירת מאירה פרי-להמן. במהלך השנים הציג בגלריות בינלאומיות ונמנה עם ציירי הגלריה "Tendance" בפריז שבה הוצגו בקביעות עבודותיו. בשנת 2005 הציג תערוכת יחיד בשם ECHOES ב-"Fondazione Mudima" במילאנו. לרגל התערוכה יצא לאור בהוצאת המוזיאון ספר אמן, המקיף את עשר שנות עבודותיו בתחומי הרישום והציור.
משנת 2012 מיוצג בישראל בגלריה "קונטמפוררי בי גולקונדה" בתל אביב. בשיחה עם תמי-מנור פרידמן על התערוכה "ונותר המקום" שהציג בגלריה בשנת 2012, אמר איזנשטיין שציוריו הם ציורי נוף מופשטים המבטאים זיכרונות ילדות שלו של סיורי שטח שקיים באזור הכרמל כאשר התלווה אל אביו בעבודתו.
נטילת ידיים לסעודה
הוצאת סרג'ו בונלי
הוצאת סרג'ו בונלי (באיטלקית: Sergio Bonelli Editore) היא הוצאה לאור של חוברות קומיקס שהוקמה באיטליה בשנת 1940 על ידי ג'אנלואיג'י בונלי. היא נקראת על שם סרג'ו בונלי, בנו של מייסד החברה.
היסטוריה.
החברה מפרסמת את יצירותיה בפורמט Bonelliano שהוא ספרון שחור-לבן בעל 98 דפים. החברה הוקמה בשנת 1940 במילנו בשם Casa Audace Editrice. סרג'ו בונלי, בנו של מייסד החברה, החל לנהל את החברה בשנת 1957, וב-1990 היא שינתה את שמה לשם הנוכחי.
החל משנת 1948, החברה פרסמה סדרות קומיקס בכיכובו של טקס וילר, איש המערב הפרוע. הסדרה מתפרסמת עד היום (2022). כל שנה מתפרסמות בין 11 ל-17 מהדורות. במרוצת השנים הוצאו גם סרטים ומשחקי מחשב עם הדמות.
בשנת 1961 החל פרסום של סדרת "זאגור". הדמות הראשית מתגוררת ביער בפנסילבניה. בשנת 1996 הצטרף לחברה פאולו ביזי, שהמשיך ביצירת איורים לסדרה. הסדרה זכתה לפופולריות רבה גם מחוץ לאיטליה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 סדרות "זאגור" ו-Tex Willer שווקו בישראל.
על בסיס דמויות הקומיקס החברה יצרה מספר סרטי הנפשה.
הבה (פירושונים)
בן אהלרס
בן אהלרס (באנגלית: Ben Ahlers; נולד ב-17 באוגוסט 1996) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע אמריקאי.
ביוגרפיה.
אהלרס נולד ב־17 באוגוסט 1996 בפורט דודג', איווה. יש לו תואר ראשון במשחק מאוניברסיטת מישיגן.
קריירה.
תיאטרון.
במהלך לימודיו באוניברסיטה, שיחק אהלרס במחזה "אדם ללא חשיבות" בתפקיד פיטר. בשנת 2018 שיחק במחזות "The Closet" ו"חברות בחתונה" מאת הסופרת והמחזאית קארסון מקאלרס. המחזות הוצגו בפסטיבל ויליאמסטאון בויליאמסטאון מסצ'וסטס. בשנת 2019 שיחק במחזה "ילדים טובים" שהוצג בתיאטרון פסדינה.
טלוויזיה וקולנוע.
אהלרס החל את הקריירה שלו בסרט הקצר "Anna Garcia Does a One Woman Play" בכיכובו. תפקידו בסרט השיג לו הופעה בטלוויזיה והוא לוהק לתפקיד משנה בסדרה קצרת הימים של NBC משנת 2019, "הכפר", המתארת את החיים בבניין דירות בברוקלין. בסדרה כיכבו מורן אטיאס ווורן כריסטי. באותה שנה הופיע בסדרת הטלוויזיה בכיכובו של אלן קאמינג, "אינסטיקט", בסדרת הטלוויזיה "האוניברסיטה", ובסרט הקצר "Walk Off".
בשנת 2020 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "כשהאורות ממשיכים הלאה" לצד קווין לטיפה, קריסטין פרוסט וסם סטרייק. באותה שנה התארח בפרק בסדרת הטלוויזיה "הרפתקאותיה המצמררות של סברינה".
בשנת 2022 החל לשחק בתפקיד משנה בסדרת הטלוויזיה "העידן המוזהב".
חנן דה לנגה
חנן דה לנגה (נולד ב-1955) הוא אמן, מעצב ומרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
ביוגרפיה.
דה לנגה נולד בחיפה. בשנים 1979–1980 שהה בארצות הברית ובאירופה. עם שובו לישראל למד במחלקה לעיצוב תעשייתי ב-"בצלאל", ועבד כמתפעל במה בתיאטרון חיפה וכמעצב ומפתח מוצרים.
בשנת 1985 סיים בהצטיינות את לימודיו ועבר לקיוטו, יפן, שם עבד עם האדריכל ריאוסוקה סוזוקי. בשנת 1986 חזר לישראל והקים סטודיו עצמאי לעיצוב ואדריכלות בשם "סטודיו דה לנגה". בשנת 2000 הצטרפה לסטודיו כשותפה האדריכלית ובת זוגו, טל דה לנגה.
משנת 1987 הוא מלמד במחלקה לעיצוב תעשייתי בבצלאל. בשנים 1992–1995 כיהן כראש המחלקה ובשנים 2006–2007 כיהן כראש התכנית לתואר השני. בשנת 2003 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2008 לפרופסור מן המניין. מתגורר בתל אביב עם בת זוגו ולהם שלושה ילדים.
עבודתו.
עבודותיו המוקדמות של דה לנגה הושפעו מהעיצוב הלא פונקציונלי של קבוצת ממפיס . החל מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא יוצר יצירות הבוחנות את הקשר שבין פונקציונליות לחומר. לאורך השנים עבודתו מתפרסת על מגוון תחומים כגון ארכיטקטורה, עיצוב תעשייתי, עיצוב מוזיאונים, ציור ופיסול. "אני מאוד 'שלוליתי' באופן העבודה שלי, שטחי ורחב", אמר על עצמו בראיון, "אני עובד בארכיטקטורה, בעיצוב פטנטים, במוזיאונים, אני מצייר ומפסל. מעניינת אותי השלולית הגדולה שבה אני שוחה".
יצירתו מתחלקת בין פרויקטים עצמאים לבין עבודה עבור לקוחות במסגרת "סטודיו דה לנגה". לצד עיצוב חללים פרטיים וחללים מסחריים (בהם חנויות golf &amp; co ופולגת), מתמחה הסטודיו בעיצוב תערוכות מוזיאליות, גני מדע ומרכזי מבקרים.