יצחק סירקין נולד בעיר מוהילב שברוסיה, ובילדותו עברה משפחתו למינסק. אביו, אליעזר, היה חסיד שעסק בלימוד תורה, ואמו, צביה, ניהלה בית מלאכה לגרביים. למד פיסול וריקוע נחושת בבית ספר לאמנות בקאזאן ופיסול ואדריכלות באקדמיה בסנקט פטרבורג ובמוסקבה, וסיים ב-1912. סירקין שאף להיות פסל אמן, אך הוא ביקר בחומרה את יצירותיו עד שלבסוף משך את ידו מהפיסול והתמסר ללימודי אדריכלות ואמנות.
בימי המשבר בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות והסכסוך שנתגלע בין בוריס שץ לוועד הברלינאי ב-1913, כשנה לאחר תום לימודיו של סירקין, הזמין אותו הוועד לעלות לארץ ישראל, לירושלים, ולעמוד בראש מחלקת המִקשה (המחלקה לעבודות נחושת) בבית הספר. שם התיידד עם הצייר ריכרד גולדברג, שהגיע ב-1911 ל"בצלאל" מטעם ההנהלה הברלינאית לפקח על בתי המלאכה, ועם בנו, אריך גולדברג, שניהל לצד סירקין את מחלקת המקשה.
כשביקש ארתור בירם לייסד בית ספר תיכון למלאכה בחיפה, המליץ לו זאב ברין על סירקין, שלא היה מרוצה מהנעשה ב"בצלאל". הוסכם ביניהם שסירקין ייצא לגרמניה לרכוש ציוד עבור בית הספר, בסוף חודש יוני 1914 עזב סירקין את "בצלאל" (את מקומו כמנהל מחלקת המקשה תפס זאב רבן) ונסע. בסוף חודש יולי פרצה מלחמת העולם הראשונה, וסירקין נשאר בברלין, שם היה פעיל בתנועה הציונית ועבד כעוזר של דייוויס טריטש בחיבור ספרים על ארץ ישראל ותוכניות להתיישבות בה.
בשנת 1920 שב לארץ, התיישב בחיפה וסייע בפיתוח בית הספר הריאלי מיסודם של בירם ופנחס כהן. בירם ניסה להפוך את בית הספר לבית ספר עמלני, שהלימודים העיוניים בו יילמדו דרך העשייה והעבודה תהיה אמצעי ביטוי ליצירה עצמית של הילד, וסירקין וצוות מורים מקצועיים הציעו תוכנית לימודים בדגש עמלני, שנתקלה בהתנגדות המורים העיוניים. בתוך כך הוא נשלח שוב לגרמניה ללמוד על דרכי ההוראה בבתי ספר עמלניים. בהיותו בברלין נשא אישה, גרֶטֶל, ושב עִמה לארץ. מאז שובו הורה בבית הספר – בשנים הראשונות לימד ציור ומלאכת יד, ובהמשך התרכז רק בהוראת ציור. סירקין הוא שעיצב את סמל בית הספר. בין תלמידיו: קוסו אלול.
על פי חוקרת הוראת האמנות העברית בישראל מירי שטיינהרדט, נושאי השיעור היו מכוונים להסתכלות – ציורי טבע דומם, ציור מחוץ לכיתה, מן הנוף, ופעמים רבות ציור מודל (תלמיד ששימש מודל) – והדגש ניתן על הצד האינטלקטואלי.
לדעת תלמידו דב מדזיני, שהיה בעצמו לאמן ובמשך שנים רבות מורה לאמנות בבית הספר הריאלי, סירקין "היה צייר ואדריכל אבל ללא כל הכשרה והבנה פדגוגית ודידקטית. את כל זמן השיעור הוא הקדיש למספר קטן של תלמידים, כולל 'התערבות' ממשית בציור". עם זאת, לדבריו, "סירקין היה דוגמה טובה איך לא ללמד, אך הוא הלהיב".
במקביל להוראה, פתח סירקין כעבור מספר שנים משרד אדריכלות. הוא ביצע עבודות שונות, בהן ביתן עשוי זכוכית ופלדה שהוקם ב"יריד המזרח" בתל אביב (1932) עבור חברה לעבודות ברזל, ותכנן מספר בניינים – כולם בחיפה (בהדר הכרמל ועל הר הכרמל, וכן בשכונת מושלי) ובסגנון מודרני: בניין מגורים ברחוב אחד העם; בית יחיאל ויצמן, ברחוב מלצט; בית תח"מ; בית סירקין, בהדר הכרמל.
בשעות הפנאי שלח ידו בפיסול, ובפרט בגילוף דיוקנאות בעץ ובאבן. בין יצירותיו: מסכת שמריהו לוין. כמה מפסליו מצויים בעין חרוד.
מבקר האמנות גבריאל טלפיר תיאר את סירקין כ"גבה-קומה, רחב-גרם ויפה-תואר, בעל בלורית מאפירה וזקן מחודד; שופע חיים ואוהב חיים. אהב הלצה שנונה, שהיה מרבה להשמיע ואף לשמוע, כשצהלת צחוקו פורצת במלוא עוזה. היה דמות חלוצית מובהקת, בעל נפש רגישה ואפקי תרבות רחבים... אהב את החיים ואת שפעת השמחה והעליזות. יחד עם זאת היה דמות בוהימית, מעורה בחיי האמנות, אוהב אמנים, תומך בהם ומשתף את עצמו בבעיותיהם ובסערת האוואנגרד הצעיר." לדבריו,
נקבר בבית העלמין חוף הכרמל בחיפה. הניח אישה.
עבר והווה
עבר והווה (באנגלית: Past and Present) הוא טריפטיכון העשוי שלושה ציורי שמן מעשה ידי הצייר הבריטי הוויקטוריאני אוגוסטוס אג משנת 1858.
היצירה הוצגה לראשונה באקדמיה המלכותית בשנת 1858 ללא כותרת, אולם לצד היצירה הוצג ציטוט מתוך יומן דמיוני, כחלק מהיצירה ובו נאמר:
הטריפטיכון מהווה למעשה משל לתוצאות ההרסניות של ניאוף אישה על משפחתה. האמן לא קובע אם יש להאשים את האישה או לרחם עליה, ומשאיר החלטה זו לצופה.
הרקע ההיסטורי ליצירה הוא חוק סיבות הגירושין משנת 1857 (Matrimonial Causes Act 1857) אשר העביר את ההחלטה בנושא גירושין מבתי המשפט הדתיים באנגליה לבתי המשפט האזרחיים, והגדיל את מספר מקרי הגירושין.
היצירה הושפעה מהציור מעשה ידי ויליאם הולמן האנט משנת 1853 - "המצפון המתעורר".
לא ידוע כיום מתי קיבלה היצירה את שמה הנוכחי - "עבר והווה". השם ככל הנראה לא ניתן לה על ידי האמן, והוא מוזכר לראשונה בקטלוג יצירותיו של אג לאחר מותו בשנת 1863.
תיאור היצירה.
בעת שהוצגה היצירה לראשונה, הוצג הציור הראשון בלוח הזמנים "הגילוי בחדר ההסבה" (שזמנו בעבר) באמצע, כאשר משני צדדיו שני הציורים בזמן הווה. הציור האמצעי הוצג כשהוא גבוה יותר משני הציורים האחרים, בניסיון ליצור מעין "פלשבק".
ג'ון רסקין תיאר את היצירה ב-8 במאי 1858 באופן הבא:
מידות התמונות 63.5 ס"מ על 76.2 ס"מ. התמונות כולן נתרמו לגלריית טייט על ידי סר אלק ולידי מרטין, לזכר ביתם נורה.
היצירות מכונות כיום:
ולעיתים (בהתאמה):
המיספור אינו מייצג את סדר הצגת התמונות (שכן תמונה מספר 1 מוצגת במרכז הטריפטיך) אלא מציגה את התפתחות העלילה.
עבר והווה - מס' 1 (ביש מזל).
היצירה הראשונה מתארת חדר הסבה ויקטוריאני של בני מעמד הביניים. ברקע ניתן לראות קמין ומעליו מראה מוזהבת. אם המשפחה שוכבת על השטיח הירוק לפני בעלה, כמתעלפת. לאישה צמידים בצורת נחש מוזהב, הדומים בצורתם לאזיקים.
האב יושב על הכיסא שבידו מכתב המספר על ניאופה של אשתו.
שתי הילדות משחקות ברקע. בית קלפים שהן בנו על גבי רומן מאת אונורה דה בלזק מתמוטט לרצפה.
על השולחן חצי תפוח בו נעוץ סכין. התפוח רקוב ומלא תולעים. על הרצפה מחצית התפוח השנייה.
משני צידי הקמין שתי תמונות - גירוש אדם וחוה מגן עדן (הנושא את הכותרת "הנפילה") ותמונות אונייה טרופה (הנושא את הכותרת "נטישה").
במראה שברקע התמונה ניתן לראות את דלת הבית הפתוחה, דרכה תעזוב האישה את הבית. מזוודה ארוזה ומטריה בשמאל התמונה מציינים את עזיבתה הקרובה של האישה.
עבר והווה, מס' 2 (תפילה).
תמונה זו מציגה אירוע שקרה מספר שנים לאחר עזיבת האם. בחדר שינה חשוך מתפללות שתי בנותיו לאחר מות האב. אחת הבנות ישובה על הכיסא בלבוש אבלות שחור, והשנייה לובשת כתונת לילה קורעת על ברכיה לרגלי אחותה. מבעד לחלון ניתן לראות ירח ועננים.
עבר והווה, מס' 3 (יאוש).
תמונה זו מציגה אירוע המתרחש באותו הזמן בו מתרחשת הסצנה המוצגת בתמונה השנייה. ניתן לראות את הירח מוסתר על ידי אותו ענן. האם שגורשה בשל ניאופה שוכבת מתחת לקשתות אדלפי על גדת נהר התמזה. האישה מחזיקה בידה סחבות, מהן מציצה רגל של פעוט או פעוטה - ייתכן הילד או הילדה שנולדו כתוצאה מהניאוף. לא ברור אם האישה והילד ישנים או מתים.
על הקשתות מוצגות כרזות של שתי הצגות תיאטרון - "קורבנות" מאת טום טיילון ו"המרפא לאהבה" מאת טום פרי - שניהם מחזות העוסקים בנישואים כושלים.
ארתור גרין
הרב אברהם יצחק [שם לועזי: ארתור "ארט"] גרין (באנגלית: Arthur "Art" Green; נולד ב-21 במרץ 1941) הוא פרופסור למדעי היהדות, חוקר מיסטיקה יהודית ונאו-חסידות, מייסד ודיקן של בית המדרש לרבנים בבוסטון.
ביוגרפיה.
גרין גדל בניוארק, ניו ג'רזי במשפחה עם אב שהוא מתאר כ"אתאיסט מיליטנטי" ואמא ממשפחה מסורתית שרצתה שבנה יקבל חינוך יהודי. גרין נשלח להיברו סקול ליברלי של הרב יואכים פרינץ, בתור נער הוא היה ב'קמפ רמה', שם הוא למד אצל הרב דוד וייס הלבני. בשנת 1959 התחיל ללמוד באוניברסיטת ברנדייס לימודי יהדות (בין השאר אצל אלכסנדר אלטמן) ולהתקרב לדת. בשנת 1967 הוסמך כרב קונסרבטיבי בבית המדרש לרבנים באמריקה. בזמן לימודיו הכיר את הרב זלמן שכטר שהפך להיות חברו והמנטור שלו.
בשנת 1968 ייסד את גרין חבורת שלום, קבוצה נסיונית לחיי קהילה יהודיים מה שהפך עם הזמן לאב טיפוס של "החבורות" ביהדות ארצות הברית שהלכה והתפשטה.
בין השנים 1973-1984 לימד גרין בחוג ללימודי דת באוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 1984 הוא הפך לדיקן, ולאחר מכן לנשיא, מכללת הרבנות לשחזור בפילדלפיה. בשנת 1993 מונה לפרופסור למחשבת ישראל בברנדייס לפיליפ וו. לון. בשנת 2003 הוא הוזמן להקים בית מדרש לרבנים חדש, בלתי תלוי בזרם ספציפי, בהיברו קולג'.
גרין פרסם גם עבודות אקדמיות על ההיסטוריה האינטלקטואלית של מיסטיקה יהודית וחסידות, וכן כתבים מסוג תאולוגי אישי יותר. יהדות רדיקלית, היא יצירתו התאולוגית החשובה ביותר, פורסמה על ידי הוצאת אוניברסיטת ייל בשנת 2010, בהתבסס על סדרת הרצאות שהעביר באוניברסיטת ייל בסתיו 2006 ותורגם בהמשך לעברית בהוצאת משכל, ידיעות אחרונות.
גרין ידוע גם כמתרגם ופרשן של מקורות חסידיים והוא דמות מפתח בביטוי גישה נאו-חסידית ליהדות.
יצירותיו של גרין תורגמו לשבע שפות, כולל עברית. הגרסה העברית בעל הייסורים - בעל הייסורים הייתה רב מכר רב השפעה בישראל, שם מבקר גרין ומרצה לעיתים קרובות.
גרין היה דיקן בית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת (1987-1993) ובשנת 2003 ייסד בעיר בוסטון את בית המדרש לרבנים על יד המכללה העברית (Hebrew College), וכיום הוא רקטור המוסד.
ספריו.
רשימת ספריו שתורגמו לעברית:
ספריו באנגלית:
אסתר ויליאמס