ענף התיירות בעיר הולך ומתפתח ובשנים האחרונות נפתח ברמאללה מלון ברמה של 5 כוכבים מרשת מובנפיק העולמית. כמו כן קיימים ברמאללה מספר רב של בתי מלון והארחה ברמה נמוכה יותר. אורחי המלונות הם דיפלומטים, ערבים ישראלים אמידים, ומקצתם תיירים.
מטות הנהלת הבנקים והחברות הגדולות בענפי הביטוח, התקשורת, המסחר וההייטק נמצאים ברמאללה. סוכנויות המכוניות ובתי המסחר הגדולים של ירושלים פתחו סניפים ברמאללה. בניהם – חנויות הלבשה, ריהוט וממתקים. בעיר פועלים גם בעלי מקצועות חופשיים כגון עורכי דין, רופאים ורואי חשבון.
בעיר נמצאים משרדי כל האגודות המקצועיות, מרכזי התרבות והעיתונים הלאומיים. הרשות הפלסטינית סגרה את העיתונים "אל־פג'ר" ו"אל־שעב", שהמערכות שלהם היו בירושלים, ופתחה במקומם ברמאללה את "אל-איאם" ו"אל-חיאת אל-ג'דידה".
רוב המסחר בעיר מתרכז סביב כיכר אל-מנארה. המסחר המסורתי כולל בגדים ונעליים לצד מרכז מסחרי בו מתקיים מסחר יותר מגוון.
בכיכר ישנו בית קפה בשם סטארס אנד באקס.
גאוגרפיה.
רמאללה יושבת על אם הדרך המובילה מירושלים לשכם ומהווה צומת תחבורה מרכזי ממנו נמתחים כבישים המקשרים בינה לבין הערים הגדולות והעיירות בגדה. העיר הייתה עיר מסחר בתקופות קדומות ושרידים ארכאולוגיים נמצאו מתחת לקסבה של העיר. רמאללה צמודה לעיר אל-בירה וחולקת איתה את נתיבי הסחר.
תחבורה.
לרמאללה אמצעי תחבורה מועטים ביותר המקשרים בינה לבין שאר חלקי הגדה:
תרבות ובידור.
היכל התרבות החדש בעיר.
בשנת 2003 הושלמה בניית היכל התרבות ברמאללה.
הקמת ההיכל מומנה על ידי הרשות הפלסטינית, האו"ם, והממשלה היפנית, שעל שם עיר בירתה (טוקיו), נקרא הרחוב שממוקם בו ההיכל.
פסטיבלים בעיר.
באפריל 2007 התקיים בערי הגדה (ירושלים המזרחית, רמאללה, בית לחם, ושכם) "פסטיבל מוצרט הפלסטיני", שבו השתתפו מעל 200 אמנים מכל רחבי העולם, 125 מהם פלסטינים. הפסטיבל התקיים בזכותם של הקונסרבטוריון הלאומי הפלסטיני ע"ש אדוארד סעיד, בית הספר למוזיקה, ומרכזי תרבות שונים בגדה, והשתתפה בו גם "מקהלת לונדון" המפורסמת. פסטיבל נוסף שהתקיים הוא "פסטיבל הסרטים ברמאללה" שנערך במקביל לפסטיבל בירושלים בשנת 2004. הפסטיבל התקיים בהיכל התרבות החדש, שבו הוצגו מספר סרטים.
רדיו רמאללה.
רדיו רמאללה, כינוי לתחנת רדיו ירדנית שפעלה מרמאללה משנת 1948 עד 1967. שמה הרשמי של התחנה היה "תחנת השידור של ירושלים הערבית". התחנה המשיכה למעשה את השידורים של "קול ירושלים", תחנת הרדיו של המנדט הבריטי שהפסיקה לשדר בתום המנדט, התחנה שידרה באמצעות מתקני השידור המנדטוריים שנשארו ברמאללה וכן באותו התדר. השידורים היו בשפה הערבית והאנגלית, התוכניות היו חדשות, מוזיקה, תרבות, אמנות, תסכיתים ושידורי תעמולה. בשידורים בשפה האנגלית בלטה במיוחד העדכניות במוזיקה פופולרית ושידורם של הלהיטים האחרונים. השם "רדיו רמאללה" הוא המצאה ישראלית והתחנה לא הציגה עצמה בשם זה, על הסקאלה של מקלטי הרדיו הישראליים היה רשום Ramallah, השידור נקלט בתדר 677 קילוהרץ, באורך גל 443 מטר.
כימיה אי-אורגנית
כימיה אי-אורגנית (או אנאורגנית) היא ענף בכימיה העוסק בחקר תרכובות אי-אורגניות, שהן תרכובות שאינן מכילות אטומי פחמן ומימן הקשורים ביניהם.
בתרכובות המכילות אטומי פחמן ומימן הקשורים ביניהם - תרכובות אורגניות - עוסקת הכימיה האורגנית.
הנושאים העיקריים בהם עוסקת הכימיה האי-אורגנית הם המבנים המיוחדים הנוצרים בגבישים ובסריגים והקישור בקומפלקסים, לפי תאוריות שדה הגביש ושדה הליגנד.
האינתיפדה השנייה
הסכמי אוסלו
הסכמי אוסלו (באופן רשמי: "הסכם העקרונות") הם סדרה של הסכמים שנחתמו בין ישראל לבין הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), כחלק מתהליך השלום בין ישראל לפלסטינים. ההסכם המקיף – "גישת החבילה", נועד להביא לפתרון קבע את מכלול הסוגיות התלויות ועומדות ב. ההסכם הביא את אש"ף להכיר במדינת ישראל ואת ישראל להכיר באש"ף כנציג העם הפלסטיני. ההסכם הראשון נחתם בוושינגטון די. סי. ב-13 בספטמבר 1993 והסכם "אוסלו ב'" נחתם תחילה בטאבה, מצרים ולאחר מכן ב-28 בספטמבר 1995, נחתם רשמית ב.
רקע.
לאורך השנים ניהלו ממשלות ישראל שיחות עם מדינות ערב השכנות באשר לגורל שטחי יהודה, שומרון ורצועת עזה, וסירבו לדון ישירות עם מי שראה עצמו כנציג הפלסטינים, אש"ף. חיזוק למעמדו של אש"ף נתקבל ב-1974, עת הוכרז בידי הליגה הערבית כנציגו הבלעדי של העם הפלסטיני. במסגרת הסכמי קמפ דייוויד דרשה מצרים פתרון לבעיה הפלסטינית והסכם השלום עם מצרים קרא להפעלת תוכנית אוטונומיה, אשר לאחר חמש שנים יבוא במקומה הסדר קבע. בהיעדר אינטרס מובהק למצרים ולישראל, העניין לא קודם. לאחר שירדן הודיעה בשנת 1988 על ניתוק הזיקה בינה לבין יהודה ושומרון, בעקבות אי מימוש הסכם לונדון שנחתם בין שמעון פרס לחוסיין מלך ירדן, הופעל לחץ רב על ישראל והפלסטינים לקיים שיחות ביניהם על פתרון לסכסוך.
האינתיפאדה הראשונה שפרצה ב-1987 תרמה לשינוי תודעתי בחלק מהחברה הישראלית. יצחק רבין, שהיה שר הביטחון בתקופה זו, ציין אירוע זה כמכריע בשינוי עמדתו בייחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני. רבין כתב בזכרונותיו שגם תגובת הישראלים למלחמת המפרץ והבריחה ההמונית ממרכזי הערים, שכנעו אותו שהחברה הישראלית איננה יכולה עוד לחיות תחת איום מלחמתי ויש לחתור לשלום.
לעומתו, בצד הפלסטיני, ראה יאסר ערפאת איום על מעמדו מצד ההנהגה הפלסטינית ביהודה ושומרון, אשר עד ה"כרוז ה-18" ניהלה את האינתיפאדה במנותק ממנו ומאש"ף בכלל. יש הרואים בכך סיבה להתפשרות אש"ף בעמדותיו, מתוך חשש שמנהיגים פלסטינים שצמחו מתוך שטחי יהודה ושומרון יערערו את מעמדם של פת"ח ואש"ף שנוסדו מחוצה להם ושהנהגתם שהתה במשך זמן רב בגלות ונתפסה כמנותקת מהמציאות היומיומית בשטחי יהודה ושומרון. יש גם הטוענים כי ערפאת דאג מעליית כוחו של ארגון חמאס שערער על עליונותו של אש"ף.
בעקבות מלחמת המפרץ, שבה תמך בסדאם חוסיין במלחמתו נגד ארצות הברית, התדרדר מעמדו של ערפאת לשפל חסר תקדים, לאחר שהממשל האמריקאי ומדינות המפרץ שהיו שותפות לקואליציה האמריקאית, חדלו מתמיכתן באש"ף.
בשלהי האינתיפאדה נפגשו לראשונה נציגים ישראליים עם מנהיגים פלסטינים מיהודה ושומרון שהיו חלק במשלחת משותפת ירדנית-פלסטינית. היה זה בוועידת השלום במדריד בשנת 1991. בוועידה סוכם לקיים שיחות דו-צדדיות בוושינגטון. השיחות שנערכו בין המשלחת הישראלית בראשותו של אליקים רובינשטיין ובין המשלחת הירדנית-פלסטינית, לא הביאו להתקדמות של ממש, בין השאר בהשפעת נציגי אש"ף שפעלו להכשלת המגעים שהצלחתם הייתה מביאה להחלשה משמעותית של אש"ף.
רבין עלה לשלטון בבחירות שהתקיימו ביוני 1992, לאחר שהבטיח הגעה להסדר עם הפלסטינים תוך שישה עד תשעה חודשים. בתחילת כהונתו נמשכו סבבים נוספים של שיחות בוושינגטון, אך ללא התקדמות ממשית, וללא תמיכה של משרד החוץ בראשו עמד שמעון פרס, שחתר לניהול שיחות מול נציגי אש"ף. ממדוח נפל, אחד ממקורבי ערפאת, אף טען שפרס ואנשיו יעצו לערפאת ואנשיו כיצד להכשיל את השיחות. בשלהי 1992 ובמהלך 1993 יזם סגן שר החוץ, יוסי ביילין, שיחות חשאיות, תחילה בלונדון ואחר כך באוסלו, שנערכו ישירות מול הנהגת אש"ף. זאת בניגוד למדיניות הישראלית הרשמית שהסכימה למגעים עם נציגים מקומיים של הפלסטינים, ושללה לחלוטין מגעים עם נציגי אש"ף. עם התקדמות השיחות דיווח עליהן ביילין לשר החוץ, שמעון פרס, ובהמשך התקדמותן נמסר עליהן לראש הממשלה, יצחק רבין, שהורה לפרס לחדול מהן באופן מיידי, בנימוק שיש לקיים מגעים עם פלסטינים מתונים, ולא עם נציגי אש"ף הקיצונים. כעבור זמן קצר שינה רבין את דעתו והסכים למגעים עם נציגי אש"ף, אולם סיבת השינוי נותרה תעלומה. יש המסבירים את השינוי בהתקדמות שחלה במגעי אוסלו, בהשוואה לקיפאון ששרר במגעים בוושינגטון, ובתמיכה נרחבת בעמדתו של פרס במרכז מפלגת העבודה.
עם זאת, הנהגת הפלסטינים בשטחי יהודה ושומרון התנגדה למגעי ישראל עם נציגי אש"ף, על רקע מאבק על המנהיגות הפלסטינית, והתנגדות לאופיו המושחת-ציבורית והטרוריסטי של אש"ף. לדברי אהוד יערי, גם ירדן וארצות הברית התנגדו למגעים עם נציגי אש"ף וההכרה בו במסגרת ההסכם, אך השלימו עימם לאור תמיכת ישראל.
ההסכם הראשון.
ההסכם הראשון נחתם בחשאי באוסלו ב-20 באוגוסט 1993 על ידי שמעון פרס ומחמוד עבאס. דבר המגעים פורסם כעבור זמן קצר בתקשורת, וב-9 בספטמבר החליפו רבין וערפאת מכתבי הכרה הדדית דרך שר החוץ הנורווגי יוהאן יורגן הולסט.
באיגרת הישראלית שנשלחה על ידי ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, ישראל:
באיגרת הפלסטינית שנשלחה על ידי יו"ר אש"ף, יאסר ערפאת, אש"ף:
ב-13 בספטמבר נערך על מדשאות הבית הלבן טקס חגיגי לחתימת "הצהרת העקרונות בדבר הסדרי ביניים של ממשל עצמי", בהשתתפות נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, וראש אש"ף, יאסר ערפאת. על המסמך עצמו חתמו בשם ישראל שמעון פרס, ובשם אש"ף מחמוד עבאס, וכעדים מזכיר המדינה האמריקאי, וורן כריסטופר, ושר החוץ הרוסי, אנדרי קוזירוב. אחרי החתימה נערכה לחיצת יד היסטורית בין ערפאת לבין רבין.
ב-23 בספטמבר אישרה הכנסת את ההסכם ברוב של 61 בעד לעומת 50 נגד ו-9 נמנעים (בהם סיעת ש"ס שפרשה מהקואליציה). בין הנמנעים היו שלושה חברי כנסת מהליכוד, מאיר שטרית, רוני מילוא ואסעד אסעד.
ב-10 באוקטובר התכנסה המועצה המרכזית הפלסטינית לאשר את ההסכם, והוא אושר כעבור יומיים ברוב גדול.
תוכן ההסכם.