לספריה של אוסטן נכתבו ספרי המשך ופריקוולים ועיבודים אחרים בסוגות רבות ושונות. החל מאמצע המאה ה-19 החלו בני משפחתה לכתוב סיומים לרומנים הבלתי גמורים שלה, ועד שנת 2000 פורסמו יותר ממאה עיבודים ליצירותיה. העיבוד הראשון של יצירה שלה לקולנוע היה ההפקה של חברת MGM ל"גאווה ודעה קדומה" בשנת 1940, בכיכובם של לורנס אוליבייה וגריר גרסון. ה-BBC הפיק סדרות דרמה לפי ספריה החל משנות השבעים של המאה העשרים, בניסיון להיות נאמנים למקור בעלילה, באפיון הדמויות ובתפאורה. ב-1995 החל גל חדש של עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה ליצירות אוסטן בעקבות סרטה של אמה תומפסון "על תבונה ורגישות" וסדרת הטלוויזיה הפופולרית "גאווה ודעה קדומה".
בנוסף החלו להיות פופולריים ספרים ותסריטים שהם עיבודים מודרניים המבוססים באופן חופשי על הרומנים של אוסטן. אחד מהם הוא "קלולס" סרטה של איימי הקרלינג משנת 1995, עיבוד מודרני לרומן "אמה", המתרחש במאה העשרים בבוורלי הילס. הצלחת הסרט הביאה ליצירת סדרת טלוויזיה המבוססת עליו. "כלה ודעה קדומה" הוא סרט בסגנון בוליוודי המבוסס באופן חופשי על "גאווה ודעה קדומה". גם הספר "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" והסרט המבוסס עליו, שואבים השראה מ"גאווה ודעה קדומה".
בשנת 2007 יצא לאקרנים סרט הקולנוע הבריטי "להיות ג'יין" ("Becoming Jane"), העוסק בסיפור חייה של אוסטן. במהלך הרצאה בהקרנת הבכורה של הסרט בירושלים טענה ד"ר יעל לוין מהחוג לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית כי הסרט מייפה את סיפור חייה של ג'יין אוסטן ואיננו נאמן למקור, וכי דמותה נבנתה בהשראת דמותה של אליזבת בנט, גיבורת הרומן המפורסם ביותר של אוסטן "גאווה ודעה קדומה". בהרצאה טענה לוין כי דמותה המקורית של אוסטן שונה מן המתואר בסרט, וכי במציאות נראה שאוסטן הייתה דמות אפרורית למדי, וכן כי חייה לא היו דרמטיים כלל, ורוב כתיבתה מתארת חוויות שהיא בעיקר צפתה בהן מן הצד.
מנגד ולאור הביוגרפיה של ג'יין אוסטן, אכן ניתן להבחין בחיים דרמטיים בצל עוני ומחסור, והצורך בהחלפת מעון המגורים בתדירות רבה בשל מחסור במזומנים.
לרגל יום השנה ה-200 למותה צפוי הבנק המרכזי של בריטניה להנפיק שטר של 10 ליש"ט שעליו מונצחת תמונתה אוסטן.
יצירותיה.
תרגומים לעברית.
כל ששת הרומנים של ג'יין אוסטן תורגמו לעברית לפחות פעמיים.
יצירותיה המוקדמות יצאו בקובץ אהבה וידידות - כתבי נעורים וליידי סוזן, תרגמו: סטלה פנטופל וענבל שגיב-נקדימון, אהבות ותמיר//סנדיק, 2016.
אדם וחווה
תולעים
תולעים הוא שמם העממי של מספר קבוצות בעלי חיים חסרי חוליות מקבוצת הבילטריה.
גוף התולעים מורכב משלוש רקמות: רקמת עור, רקמת עצב ורקמת מעי ורובם חסרות גפיים או כסות גוף וחסרי איברי חישה כמו עיניים, אוזניים ומחושים. רובם הם שוכני מים או רקבובית ומתרחקים מאזורים יבשים. רוב התולעים קטנות ממדים ואף מיקרוסקופיות אך הגדול בתולעים הטבעתיות - המין "Microchaetus rappi" מדרום אפריקה מגיע לאורך של 6.5 מטרים והגדולה שבמיני התולעים תולעת שרוך הנעל, מגיעה לאורך מרבי של 55 מטרים - ארוכה יותר מלווייתן כחול והיא אחת החיות הארוכות בעולם.
התולעים ניזונות ממגוון מזונות, כשביניהם אוכלי בשר, אוכלי כל ואוכלי-צמחים. תולעים נוספות הם אוכלי נבלות, אוכלי רקבובית, מסנני פלנקטון ומוצצי דם ואף בכימוסינתזה עם חיידקים שוכני אוקיינוסים (למשל אצל המשפחה Siboglinidae). תולעים ידועות נוספות הם תולעים טפיליות, החיות בגוף מארח ומוצצות מדמו וחומרי מעיו ולעיתים גורמות למחלות קטלניות. מרבית תולעים אלה הם נמטודות ושרשורים.
בתרבות.
בתנ"ך מקובל לקרוא בשם "תולעת" לזחלים של מספר חרקים, נוסף על חיות מיתולוגיות כמו תולעת שני.
במספר סרטים מופיעות תולעים מפלצתיות גדולות אוכלות בשר, בין השאר בקינג קונג מ-2005, בסדרת האנימה "Guin Saga" (בו מופיעה לקטע קצר תולעת המוות המונגולית) ועוד. לדבר אין שחר במציאות, אך מבנה התולעים הטורפות מתבסס על מאפייני תולעים טורפות אמיתיות כמו הבוביט או התולעת הנכחדת אותויה.
טקסונומיה.
התולעים סווגו בעבר כקבוצה שכונתה "Vermes", בידי קארל לינאוס שבספרו, "סיסטמה נטורה" מ-1758 הוא מסווג את התולעים בתור קבוצה של חסרי חוליות שאינם פרוקי-רגליים וכולל איתם קבוצות נוספות שאינם תולעים כמו רכיכות, נבוביים, קווצי עור ואף אצות והרשימה שלו כלל לא דומה למיון התולעים הקיימות. מיני התולעים בספרו כונו "תולעי מעיים" והוא סבר שכולם ניזונות מבשר או גופות דגים.
החוקר ז'אן-בטיסט דה לאמארק תיקן את עבודתו של לינאוס בעבודה מ-1801 "Système des Animaux sans Vertebres", בה הוא רואה בתולעים שילוב של קווצי עור, סרטנאים, עכבישניים ותולעים טבעתיות ובספרו מ-1809 "Philosophie zoologique", סיווג 9 קבוצות של חסרי חוליות נפרדות כתולעים.
כיום התולעים הם קבוצה לא רשמית פוליפילטית, בה ידועים בעיקר 3 קבוצות גדולות: תולעים שטוחות, תולעים נימיות טפיליות ותולעים טבעתיות כמו השלשולים. קיימות עוד קבוצות בעלי דמיון ופרימיטיביות קרויות תולעים וישנם יצורים הקרויים תולעים, אף שאינם קשורים אל שאר התולעים אף במראם (למשל נדלים, מרבי רגליים, קמטניים וזחלי חרקים כמו תולעת משי ותולעת קמח).
המיון המדעי של התולעים.
המיון שלם, מלא ומעודכן לשנת 2004
הערה:
חיידקים אמיתיים
ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון
פילדמרשל ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, KG, GCB, GCH, PC, FRS (באנגלית: Arthur Wellesley, 1st Duke of Wellington; 1 במאי 1769 – 14 בספטמבר 1852) היה איש צבא ומדינאי אנגלי-אירי שידוע כאחד האישים המובילים ביותר בתחום הצבא והפוליטיקה בבריטניה של המאה ה-19. ולסלי כיהן כראש ממשלת בריטניה. התבוסה שהנחיל לנפוליאון בקרב ווטרלו ב-1815 שמה אותו בשורה הראשונה של אנשי הצבא המצטיינים של בריטניה.
ולסלי נולד בדבלין למעמד הפרוטסטנטי השליט באירלנד. ב-1787 הוא קיבל מנוי של סגן משנה (Ensign) בצבא הבריטי ושירת באירלנד כשליש האישי של שני לורד לוטננט של אירלנד בזה אחר זה. הוא גם נבחר להיות חבר בית הנבחרים של הפרלמנט האירי. ב-1796 הוא קודם לדרגת קולונל והשתתף, בקרבות בהולנד ובהודו, שם הוא לחם במלחמתה הרביעית של בריטניה בממלכת מייסור והשתתף במצור על סרינגפטם. ב-1799 הוא מונה להיות מושל סריגפטם ומייסור. ב-1802 הוענקה לו דרגת מייג'ור גנרל וב-1803 הוא נחל ניצחון מכריע על האימפריה המראטהית בקרב אסייה.
ולסלי עלה לגדולה כגנרל במהלך מלחמת חצי האי במסגרת המלחמות הנפוליאוניות וקודם לדרגת פילדמרשל לאחר שהוביל את כוחות הקואליציה לניצחון על הקיסרות הראשונה בקרב ויטוריה ב-1813. לאחר יציאתו של נפוליאון לגלות ב-1814, הוא כיהן כשגריר בריטניה בצרפת והוענק לו תואר דוכס. במהלך מאה הימים ב-1815, הוא פיקד על צבא הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית, שיחד עם הצבא הפרוסי בפיקודו של גבהרד לברכט פון בליכר, הביסו את נפוליאון בקרב ווטרלו. במהלך הקריירה הצבאית שלו רשם ולסלי שיא כאשר השתתף בכ-60 קרבות.
ולסלי נודע בסגנון הלחימה ההגנתי שלו, שכתוצאה ממנו הוא נחל לא מעט ניצחונות כנגד כוחות צבאיים שהיו עדיפים עליו בגודלם, תוך שהוא ממזער את האבדות בקרב הכוחות שפיקד עליהם. הוא נחשב לאחד מהמצביאים הגדולים ביותר בעלי התפיסה ההגנתית בכל הזמנים ורבות מהטקטיקות ותוכניות הקרב שלו עדיין נלמדות בבתי ספר צבאיים ברחבי העולם.
עם סיום הקריירה הצבאית המפוארת שלו, שב ולינגטון לחיים הפוליטיים. הוא כיהן פעמיים כראש ממשלת בריטניה, מטעם המפלגה הטורית בין השנים 1828 – 1830 ולזמן קצר ב-1834. הוא היה זה שדאג לקבלת חוק ההקלה על הקתולים של 1829, אך הוא התנגד לחקיקתו של חוק הרפורמה של 1832. הוא המשיך להיות אחת הדמויות המובילות בבית הלורדים עד לפרישתו וכן המשיך לשאת בתואר המפקד העליון של הצבא הבריטי עד למותו.
ראשית חייו.
ארתור ולסלי נולד למשפחה אנגלו-אירית אריסטוקרטית באירלנד כבנם השלישי מתוך חמישה בנים שהגיעו לבגרות של גארט וסלי, רוזן מורנינגטון הראשון, ושל רעייתו, אן, בתו הבכורה של ארתור היל-טרוור, ויקונט דנגנון הראשון. כבן למשפחה כזאת הוא השתייך לעילית הפרוטסטנטית של אירלנד. הביוגרפים שלו הסתמכו בדרך כלל על עדויות מעיתוני התקופה שעל פיהם הוא נולד ב-1 במאי 1769, היום בו הוא הוטבל. מקום הולדתו לא ברור. ככל הנראה הוא נולד בביתם העירוני של הוריו ברחוב מריון העליון מספר 24 שבדבלין, כיום מלון מריון. אך אמו אן, הרוזנת ממורנינגטון, נזכרה ב-1815 שהוא נולד בבית מספר 6 באותו רחוב. מקומות נוספים הוזכרו כמקום לידתו, כולל בית מורנינגטון, הסמוך למלון מריון, על פי טענת אביו; בספינה; ובאחוזת המשפחה באת'אי (Athy) הסמוכה לדבלין (שנחרבה בשריפה ב-1916), כפי שולסלי עצמו הצהיר בשאלון מפקד האוכלוסין שמילא ב-1851.
ולסלי בילה את רוב תקופת ילדותו בשני הבתים של משפחתו, הראשון בית מידות בדבלין והשני טירת דנגן (Dangan Castle) שבמחוז מית'. ב-1781 מת אביו של ארתור ובנו הבכור, ריצ'רד, ירש את תואר האצולה שלו.