משתמה שליחותה בלוקסמבורג סיטי, ואגנר שימש כיו"ר מטה הבחירות של רוי בלאנט לסנאט האמריקאי בבחירות 2010, בהן נבחר בלאנט במקומו של קיט בונד. ב-29 בנובמבר 2010 הכריזה וגנר על התמודדותה לראשות הוועדה הרפובליקנית הלאומית. הבחירות נערכו בינואר 2011, ולאחר הסיבוב השישי הודתה וגנר בהפסדה לאחר שקיבלה 17 קולות בלבד. בבחירות ניצח בסופו של דבר ריינס פריבס, יו"ר המפלגה הרפובליקנית בוויסקונסין. לאחר מכן, התמודדה וגנר אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השני של מיזורי, במקומו של טוד אקין שהתמקד בניסיונו להביס את הסנאטורית הדמוקרטית קלייר מקסקיל. וגנר זכתה לתמיכתם של מייק האקבי, ג'ון אשקרופט וכריס כריסטי, ונבחרה לתפקיד עם 60.08% מקולות הבוחרים.
עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית הושבעה לתפקידה בקונגרס, ובהווה היא חברה בוועדה לשירותים פיננסיים ובוועדת החוץ. היא אחת משתי הנשים היחידות במשלחת מיזורי אל בית הנבחרים לצד ויקי הרצלר.
עירית עמיאל
עירית עמיאל (5 במאי 1931 – 16 בפברואר 2021) הייתה סופרת, משוררת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה.
עירית עמיאל נולדה בצ'נסטוחובה בשם אירנה ליברוביץ' לליאון ונטליה ליברוביץ‘, שהיו בעלי שורשים בפורטוגל וגרמניה. משפחתה חיה בפולין ברצף מן המאה ה-15, והוריה ניהלו אורח חיים חילוני-מודרני. המשפחה ניהלה חנות בדים בשם א. ליברוביץ‘ ושות’, ובית משפחתה לשעבר עדיין נושא את ראשי התיבות של ראש המשפחה אשר בנה אותו. בשנת 1941 עברו לגטו הגדול, ממנו הצליחו הוריה להבריח אותה ב-27 בספטמבר 1942, טרם חיסולו. הוריה נרצחו במחנה ההשמדה טרבלינקה לאחר האקציה הגדולה שנערכה באותה שנה.
את שנות המלחמה עירית העבירה בזהות בדויה ושימוש בניירות אריים כוזבים שנרכשו על ידי אביה. היא חיה בשם אירנה קריסטינה איבנצ‘אק, תחילה בכפר באזור פונייטוב, ולאחר מכן יחד עם דודה, מריאן, בוורשה. בסוף מלחמת העולם השנייה חזרה לעיר הולדתה, שם למדה תקופה קצרה בתיכון Gimnazjum Żeński im. J. Słowacki. לאחר מפגש עם יצחק צוקרמן ובעזרת תנועת הבריחה החליטה להגר לישראל בסוף שנת 1945.
יחד עם קבוצת צעירים היא התחילה את מסעה ארצה שהתחיל בגדנסק, ועבר דרך מחנות עקורים ופליטים בגרמניה (ביבראך אן דר ריס), איטליה (טורינו) וקפריסין. בדצמבר 1947 הצליחה להגיע לישראל על התקוה (אוניית מעפילים), שעגנה בנמל חיפה. בתחילת דרכה בארץ היא התגוררה בקיבוץ בית השיטה ומשנת 1949 בקיבוץ פלמחים. שם הכירה את בעלה אליהו ”חוזי" עמיאל, איתו התחתנה בשנת 1953. לאחר מכן השתקעו ברמת גן.
בסוף שנות השבעים למדה פילולוגיה, היסטוריה והיסטוריה ספרותית באוניברסיטה הפתוחה. בין השנים 1981–1985 למדה לימודי תרגום בבית ברל והחלה בתרגום טקסטים ספרותיים מעברית לפולנית וההפך. בשנת 1993 סיימה לתרגם את מחברת השירים של אברמק קופלוביץ'. בשנת 2004 הוקלטו השירים על ידי חברי להקת קרח תשע והאלבום יצא בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה תשס"ה.
הופעת הבכורה הספרותית שלה התקיימה בשנת 1994 עם הוצאת אוסף שירים עבריים בספר ”מבחן בשואה". מהדורה בשפה הפולנית של אותו ספר פורסמה באותה שנה. ספר הפרוזה שלה, ”צרובים", יצא בפולין בשנת 1999, קיבל ביקורות נלהבות והיה מועמד לפרס הספרות היוקרתי ניקה (Nagroda Literacka Nike). גם ספרה ”נוף כפול" אשר ראה אור בשנת 2008 היה מועמד לפרס היוקרתי. עבודותיה פורסמו במהלך השנים באנגלית, גרמנית, איטלקית, הונגרית, סינית, יפנית ופורטוגזית.
בשנת 2004 התפרסם בפולין אוסף משיריו של דן פגיס אשר תורגמו על ידי עמיאל. בשנת 2008 הוזמנה להשתתף ביריד הספרים של ורשה, לצד סופרים כגון חיים חפר, אלונה פרנקל ועוד. במאי 2014 ביקרה בפעם האחרונה בצ'נסטוחובה, במסגרת הפסטיבל העירוני "Aleje tu się dzieje Festival", יחד עם בתה דיתה עמיאל רביב, והלכה יחד איתה בתחנות ילדותה. בנובמבר 2014 העניקה עיריית צ'נסטוחובה פרס הוקרה לעירית על פעילותה בתחום התרבות. בשנת 2016 הוצג במס' מקומות בפולין מחזהו של חנוך לוין, אשכבה (מחזה), אשר תורגם על ידה.
יאקות אל-מסתעצם
ננסי אל הולדר
ישראל ניומאן
הרב ישראל צבי נוימן (באנגלית: Yisroel Tzvi Neuman, נולד באפריל 1947) הוא רב חרדי אמריקאי ואחד מארבעת ראשי ישיבת בית מדרש גבוה (מכונה בדרך כלל "ישיבת לייקווד") בלייקווד, ניו ג'רזי. הוא חולק את התואר ראש ישיבה עם הרב מלכיאל קוטלר, הרב ירוחם אולשין, והרב דוד שוסטל. ישראל צבי נשוי לבתו של הרב דב שוורצמן, שהיא נכדתו של מייסד הישיבה הרב אהרן קוטלר .
היה תלמידו של הרב בנימין שטיינברג באקדמיה לתלמוד בבולטימור.
מחנה המעצר ופניארקה
מחנה ופניארקה (ברומנית: Vapniarca) הוא מחנה שהוקם בעיירה ופניארקה שבמחוז ויניצה (Vinnitsa) אשר באוקראינה, בתקופת הכיבוש הרומני (1944-1941), השתייכה העיירה לצפון חבל טרנסניסטריה שברומניה. המחנה שימש בין היתר בית כלא, מחנה עבודה ומחנה פליטים. הוא הוקם במטרה לאכלס את כל יהודי אודסה והסביבה הקרובה (קהילה בת 100,000 יהודים), בפועל קיבולת המחנה הייתה 40,000 אסירים, כאשר חלק קטן מהם היו אסירים פוליטיים מאוקראינה ורומניה. בשנת 1943 פונה המחנה ונהרס בשל התקדמות הצבא האדום לשטח רומניה.
הקמת המחנה.
האזור נכבש מידי הסובייטים על ידי הצבא הגרמני ב-22 ביולי 1941, ובחודש אוקטובר של אותה שנה הוקם מחנה ופניארקה בקצה העיירה קרוב ליער, בשטח בית ספר צבאי סובייטי. חלק מתושבי המקום היהודים הצליחו לברוח וחלק מהם נרצח בידי הגרמנים. מאוחר יותר, הובאו למחנה כ-1,000 יהודים שגורשו מאודסה, ולא שרדו יותר משנה במחנה. בשנת 1942, מתו כ-200 איש ממחלת הטיפוס, והשאר כ-800 איש הועברו בחודשים יוני ויולי, בשני משלוחים ובהשגחת ז׳נדרמים רומנים, לאזור החפירות נגד טנקים ושם נורו. באותה שנה (1942) הגיעו לגטו 150 יהודים שגורשו מבוקובינה ובחודש בספטמבר הגיע משלוח נוסף של 1,046 יהודים רומנים שנחשדו בקומוניזם, ביניהם היו כ-500 איש שהגיעו מערים שונות מרחבי רומניה. תושבי המחנה החליטו להקים וועד כדי שחייהם יישמרו. הוועד הורכב מתעשיין, בנאי, כלכלן, רואה חשבון, עורך דין ורב. בזכות הפעולות שנקט הוועד, ביניהן הקפדה על ניקיון המחנה, נרשם מחנה ופניארקה כמחנה היחיד בטרנסניסטריה שמחלת הטיפוס לא הפילה בו חללים.
מבנה המחנה.
במחנה היו שלושה ביתנים בעלי שתי קומות. שני ביתנים, אוכלסו על ידי יהודים שהגיעו במשלוחים השונים. הביתן השלישי, אוכלס בעיקר על ידי אסירים פליליים אוקראיניים נוצריים, 100 באפטיסטים שנאסרו בגלל דעותיהם, וכן על ידי חלק מהיהודים שהגיעו מאחד המשלוחים. שלושת המבנים הוקפו ב-3 שורות של גדרות תיל דוקרני, וליד הגדר הוקמו עמדות שמירה שהוצבו בהן אנשי צבא רומניים שנמנו על הכוח המשטרתי (ז'אנדארמים).
בכל קומה בבניינים שכאמור היו בעלי שתי קומות, היה אולם גדול וכן היו חדרים קטנים מכל צד. בבניין מס׳ 1, בקומת הקרקע הייתה ממוקמת מרפאת המחנה, ובקומה השנייה התגוררו 107 נשים. בבניין מס׳ 2 התגוררו הגברים, חלקם באולם הגדול וחלקם בחדרים הקטנים. בחצר המחנה, היו מטבח ומחסן שבו שמרו האסירים את המזון. בסמוך לבניין היה מתקן ישן של מקלחות שלא פעל, וליד ביתן האסירים האוקראינים היה ממוקם בית השימוש היחיד של המחנה. מפקד המחנה הציב מגבלות חמורות למים, ואף מנע אותם לא פעם.
מחוץ לגדרות היה בניין שבקומה הראשונה שלו התגוררו הז׳אנדרמים ששמרו על המחנה, ועובדי מנהלת המחנה. שם גם הייתה המרפאה ששימשה את הסגל. בקומת הבניי השנייה, התגורר מפקד המחנה.
יתרה מכך, בגטו הייתה משאבת מים אחת שהייתה קופאת בחורף, וכן עבר במחנה מוביל מים שמימיו זרמו לברז שהוצב לפני ביתן הנשים. מוביל המים תוקן על ידי האסירים ולאחריו המקלחות. אולם לא פעם היה מחסור במים, מכיוון שהצנרת הייתה שבורה והמתקן היה מקולקל, ובנוסף, כפי שצוין קודם, הציב מפקד המחנה מגבלות חמורות למים. נקודה נוספת שיש להדגיש כי המים הגיעו ממרחק של 3–4 ק״מ ממתקני שאיבה, שהיו בתחנת הרכבת של העיירה.
הרפואה במחנה.
בסוף שנת 1942, הצליחו תושבי המחנה להתגבר על נגיף הטיפוס, ואז, תקפה אותם מחלה אחרת, שזוהתה על ידי אחד מרופאי המחנה - ד״ר ארטור קסלר ( Kessler Arthur) מצ'רנאוץ. הייתה זו מחלה שנגרמה בגלל התזונה הלקויה שקיבלו תושבי המחנה וסופקה על ידי השלטונות ואחראי המחנה מטעם הגרמנים. המזון כלל אפונה (Sativus Latyrus) שמיועדת לבעלי חיים, ולחם שהכיל קש. התזונה הגרועה, גרמה למחלה בשם "פאראפארזא ספאסטיקא" (Spastica Paraparesa). מחלה, שתוקפת ומנוונת את תאי חוט השדרה, משתקת את שרירי הגפיים התחתונות ובהמשכה תוקפת את הכליות. בינואר 1943, חלו במחלה מאות מהאסירים. בתגובה, הכריזו האסירים על שביתת רעב, וכן דרשו תרופות ועזרה. השביתה הביאה לכך כי הותר משלוח תרופות ועזרה מוועדת העזרה היהודית מבוקרשט ומקרובי תושבי המחנה. 117 יהודים הפכו למשותקים, עד שבסוף ינואר הופסקה ההזנה של אפונת הבהמות ולחם הקש.
עבודות הכפייה.