לאחר הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, הועבר כוח של שבע דיוויזיות אמריקאיות וצרפתיות אל מחוץ לאיטליה לטובת השתתפותם במבצע דרגון, בו נחתו בעלות הברית בדרום צרפת. על אף זאת, כוחות ארצות הברית הנותרים באיטליה וכוחות נוספים של בעלות הברית התקדמו עד לקו הגותי בצפון איטליה, קו ההגנה העיקרי האחרון של הגרמנים. מאוגוסט 1944 ועד מרץ 1945 עלה בידם של בעלות הברית לפרוץ את קווי ההגנה המרשימים, אך הם כמעט כשלו בפריצה לתוך מישורי לומברדיה לפני שמזג האוויר החורפי חסם את צירי התנועה והפך אותה לבלתי אפשרית. באפריל פרצו בעלות הברית דרך עמדות כוחות הציר הנותרות במסגרת מתקפת האביב, ובכך סיימו את המערכה בחצי האי האיטלקי ב-2 במאי. כוחותיה של ארצות הברית ספגו במהלך כל המערכה בסיציליה ובאיטליה 114,000 עד 119,000 אבדות.
ההפצצות האסטרטגיות.
הפצצות אוויריות רבות מספור נוהלו על ידי כוחות ארצות הברית ומטרתן הייתה לפגוע בלב התעשייתי של גרמניה. השימוש במפציצי B-17 מבצר מעופף חייב שההפצצות יתנהלו בשעות היום כדי שההטלות תהיינה מדויקות. בשל העבודה שליווי ראוי לשמו של מטוסי קרב כמעט ולא היה בנמצא, טסו המפציצים במבני קרב הדוקים, שאפשרו לכל מפציץ לייצר אש מקלעי M2 בראונינג שתחפוף לזו של חבריו למבנה כדי ליצור הגנה יעילה. המבנים ההדוקים לא איפשרו למפציצים לחמוק מהאש של מטוסי הקרב של הלופטוואפה, וצוותי המפציצים האמריקאים ספגו אבדות כבדות. דוגמה אחת לכך הייתה במשימת ההפצצה של שוויינפורט ורגנסבורג , שהסתיימה באבדות כבדות באנשים ובציוד. הכנסתם לשירות של מטוסי הקרב P-51 מוסטנג, שיכול היה לשאת במיכליו כמות דלק מספיקה לטיסה לליבה של גרמניה, וסייעה להפחית את היקף האבדות בשלבים האחרונים של המלחמה.
באמצע 1942 הגיעו כוחות חילות האוויר של צבא ארצות הברית לבריטניה וביצעו מספר פשיטות אל מעבר לתעלת למאנש. מפציצי ה-B-17 של חיל האוויר השמיני של ארצות הברית נקראו "מבצרים מעופפים" בשל חימוש ההגנה הכבד שלהם שכלל 10 עד 12 מקלעים, ולוחות השריון שהגנו על אזורים חיוניים. בין השאר, בגלל החימוש והשריון הכבדים שלהם, הם יכלו לשאת מטען קטן של פצצות בהשוואה למפציצים הבריטים. עם זאת, מפקדי חיילות האוויר בוושינגטון ובבריטניה אימצו את האסטרטגיה של תקיפה חזיתית של הלופטוואפה, בתקיפות אוויריות שהלכו והתעצמו על ידי מפציצים שהגנו זה על זה באופן הדדי, וטסו בשמי גרמניה, אוסטריה וצרפת בגובה רב לאור יום. כמו כן, הן ממשלת ארצות הברית והן מפקדי חילות האוויר של הצבא נרתעו מלהפציץ ערים ועיירות של האויב ללא הבחנה. הם טענו שעל ידי השימוש במפציצי ה-B-17 ובכוונות ההפצצה נורדן , יתאפשר לחיילות האוויר לבצע "הפצצות מדויקות" על אתרים שהיו חיוניים למכונת המלחמה הגרמנית, כמו בתי חרושת, בסיסים ימיים, מספנות, מתקני רכבת, צמתי רכבות, תחנות כוח, מפעלי פלדה, שדות תעופה ועוד.
בינואר 1943 הוסכם בוועידת קזבלנקה שפעולותיו של פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי הבריטי כנגד גרמניה יתוגברו על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית בתוכנית הגנה מבצעית משולבת שנקראה "הנחיית פוינטבלנק" . ראש מטה חיל האוויר המלכותי, מרשל חיל האוויר סר צ'ארלס פורטל מונה כאחראי על "הניהול האסטרטגי" של מבצעי ההפצצה האמריקאים והבריטים. נוסח החלטת ועידת קזבלנקה היה: "מטרתך העיקרית תהיה הרס ושיבוש מתקדמים של המערכות הצבאיות, התעשיות והכלכליות הגרמניות וערעור המורל של העם הגרמני עד לנקודה בה יכולת ההתנגדות החמושה שלהם תחלש אנושות".
בסוף אותה שנה באו לידי ביטוי הפצצות פוינטבלנק במתקפות הראשונה והשנייה על שוויינפורט. מבני הקרב של מפציצים ללא ליווי לא היווה אתגר של ממש למטוסי הקרב הגרמנים, שגבו מחיר כבד. ביאושו, הפסיק חיל האוויר השמיני את מבצעי האוויר בשמי גרמניה עד שב-1944 היו מטוסי קרב ארוכי טווח זמינים. אלה היו מטוסי המוסטנג P-51, שלהם היה טווח טיסה מבריטניה ועד ברלין ובחזרה.
מפקדי חילות האוויר של ארצות הברית החזיקו בתוקף במשך כל המלחמה בטענה שיש לבצע "הפצצות מדויקות" של מטרות צבאיות, ופסלו טענות שהם הפציצו רק ערים. בכל אופן, חיל האוויר השמיני קיבל את מערכות הרדאר H2X הראשונות בדצמבר 1943. תוך שבועיים לאחר הגעת שש המערכות הראשונות, התיר פיקוד חיל האוויר השמיני לאנשיו לבצע הפצצות שטח בערים תוך שימוש במערכות החדשות, וכך עלה בידם לבצע, עד תום המלחמה משימת תקיפה אחת לשבוע בממוצע.
במציאות, ההפצצות לאור יום היו "הפצצות מדויקות" רק במובן שרוב הפצצות נפלו במקום כלשהו ליד המטרה המיועדת. כמקובל, חיילות האוויר סימנו את "אזור המטרה" כמעגל ברדיוס של 300 מטרים סביב נקודת ההכוונה של המטרה. בעוד שהדיוק השתפר במהלך המלחמה, מחקרים הראו שבאופן כללי רק 20% של הפצצות שהוטלו על מטרות מדויקות אכן פגעו באזור המטרה. בסתיו 1944, רק 7% מכל הפצצות שהוטלו על ידי חיל האוויר השמיני פגעו במעגל של 300 מטרים מן המטרה. החימוש ההתקפי המונחה היחידי שהיה ברשות חילות האוויר, VB-1 אזון , שימש באופן מצומצם בלבד בזירה האירופאית ובדרום-מזרח אסיה בשלבים המאוחרים של המלחמה.
אף על פי כן, המשקל הכולל של התחמושת שנעשה בה שימוש ביום ובלילה הספיקה בסופו של דבר לגרום נזק נרחב, ובאופן חשוב יותר מנקודת המבט הצבאית, אילצה את גרמניה להסיט משאבים לפעולות הגנה. הייתה זו המשמעות האמיתית של מערכת ההפצצה האסטרטגית של בעלות הברית.
כדי לשפר את יכולות ההפצצה של מטוסי חילות האוויר, הוקם דגם של כפר גרמני בבריטניה שההופצץ עד היסוד שוב ושוב. בכפר נבנו דגמים בקנה מידה מלא של בתים גרמנים, ההפצצות הוכחו כמוצלחות, ובמתקפה אחת ב-1943 על המבורג נהרגו כ-50,000 אזרחים וכמעט כל שטח העיר נחרב.
עם הגעתו של חיל האוויר ה-15 של ארצות הברית החדש, שהתבסס באיטליה, אוחד פיקוד חילות האוויר של ארצות הברית באירופה ל"חילות האוויר האסטרטגיים של ארצות הברית באירופה" . עפ צירופם של מטוסי המוסטנג לכוחותיו חודשו מתקפות ההפצצה המשולבות. מתכנני המבצע הציבו את הלופטוואפה כמטרה והוא כונה "השבוע הגדול" , ה-20 עד ה-25 בפברואר 1944, וזכה להצלחה כבירה, אבדות הגרמנים היו כה כבדות עד שמתכנני המבצע נאלצו להקצות מטרות תעשייתיות בחופזה שהופצצו לאור יום ולאחר מכן לא שוקמו.
הדחתו של הגנרל אירה איקר בסוף 1943 כמפקד חיל האוויר השמיני והחלפתו בטייס האגדי מייג'ור גנרל ג'יימס דוליטל, סימלה את השינוי באופן התקדמות ההפצצות האמריקאיות בשמי אירופה. ההשפעה העיקרית של דוליטל על המלחמה האווירית באירופה התרחשה בראשית אותה שנה כאשר הוא שינה את המדיניות שהצריכה ליווי של מטוסי קרב שנשארו צמודים למטוסי ההפצצה עד תום משימתם. באישורו, הוחלפו מטוסי הלוקהיד P-38 לייטנינג וה-P-47 ת'נדרבולט במטוסי ה-P-51 מוסטנג ארוכי הטווח באביב 1944, וטייסי הקרב האמריקאים שהיו במשימות ההגנה על המפציצים טסו במרחק רב לפני המפציצים במבני קרב שנתנו להם עליונות אווירית, ובמילים אחרות הם "ניקו את השמיים" מכל התנגדות של מטוסי קרב של הלופטוואפה שנעו לכוון המטרות. אסטרטגיה זו הגבילה אנושות את המפציצים הכבדים הדו-מנועיים הגרמנים ואת החלופות שלהם, מטוסי ה-Fw 190A החמושים בכבדות, וסילקו את כל כוח המפציצים המשחיתים משמי גרמניה במשך רוב שנת 1944. כחלק משינוי אסטרטגיה זה, במיוחד לאחר שהמפציצים הכו במטרותיהם, טייסי הקרב של חילות האוויר היו חופשיים לתקוף את שדות התעופה הגרמנים בדרכם בחזרה לבסיסיהם, ובכך תרמו באופן משמעותי להשגת העליונות האווירית של חילות האוויר של בעלות הברית בשמי אירופה.
ב-27 במרץ 1944, הוציאו ראשי המטות המשולבים פקודות שהעניקו שליטה על כל חילות האוויר של בעלות הברית באירופה, כולל המפציצים האסטרטגים, לגנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית, שהאציל את הסמכות לסגנו במפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית, מרשל אוויר ראשי ארתור טדר. הייתה התנגדות להוראה זו מצידם של כמה גורמים בכירים, כולל וינסטון צ'רצ'יל וקרל ספאץ, אך לאחר הדיון, הועברה השליטה למפקדה העליון של חיל המשלוח של בעלות הברית ב-1 באפריל 1944. כאשר הסתיימו באופן רשמי ההפצצות המשולבות, היו אנשי חיילות האוויר בדרכם להשגת עליונות אווירית בכל רחבי אירופה. בעוד שהם המשיכו לבצע כמה הפצצות אסטרטגיות, הפנו חיילות האוויר של צבא ארצות הברית לצד חיל האוויר המלכותי את תשומת ליבם לקרבות האוויר הטקטיים בסיוע לפלישה לנורמנדי. רק באמצע ספטמבר שבו ההפצצות האסטרטגיות על גרמניה להיות בסדר העדיפות של חיילות האוויר של ארצות הברית.
ההפצצות לאור יום של האמריקאים וההפצצות הליליות של הבריטים, יצרו כוח אש מסיבית על אזורי התעשייה הגרמנים, כשהבולטות מביניהן היו ההפצצות על חבל הרוהר, ובהמשך ההפצצות הישירות על ערים, כמו המבורג, קאסל, פפורצהיים, מיינץ והפצצת דרזדן השנויה במחלוקת.
המערכה בנורמנדי.
ב-6 ביוני 1944 נפתחה החזית האירופאית השנייה שהסובייטים לחצו לפתיחתה, כאשר בעלות הברית פתחו במערכה בנורמנדי. המפקד העליון של כוחות בעלות הברית, הגנרל דווייט אייזנהאואר דחה את ההתקפה בשל מזג האוויר הקשה, אך לבסוף נפתחה הפלישה האמפיבית הגדולה בהיסטוריה.