פסלי הענק של מֶמנוֹן הם שני פסלים גדולים מאבן חול, של המלך אמנחותפ השלישי מהמאה ה-14 לפנה"ס. הפסלים מוצבים בנקרופוליס של תבאי מצידו המערבי של הנילוס מול העיר המודרנית לוקסור. הפסלים הוכרזו בשנת 1979 כאתר מורשת עולמית כחלק מהנקרופוליס של תבאי.
שם הפסלים.
במיתולוגיה היוונית, ממנון היה גיבור מלחמה ממוצא אתיופי, שהוביל את צבאו מאפריקה כדי לסייע לטרויה הנצורה במלחמת טרויה. ממנון נרצח בסופו של דבר על ידי אכילס. רעידת אדמה שאירעה בשנת 27 לפנה"ס, סדקה את הפסל המזרחי מבין השניים. רוחות הבוקר שנשבו מבעד לסדק השמיעו קול שנשמע כאנחה. היוונים הקדמונים שבאו לבקר את הפסל, ראו בקול זה את האנחה של ממנון. סטראבון ביקר את הפסלים בשנת 20 לפנה"ס וטען ששמע את הקול באופן אישי. המסורת מייחסת לקיסר הרומי ספטימוס סוורוס את תיקון הפסל הסדוק שבעקבותיו האנחה נעלמה.
הפסלים.
שני הפסלים זהים ומתארים את אמנחותפ השלישי במצב ישיבה, כשידיו מונחות על ברכיו ומבטו מופנה מזרחה לכיוון הנילוס. בבסיס הפסלים ליד רגליו חצובות שתי דמויות, אשתו טיי (Tiy) ואמו מותמאויה (Mutemwiya). על הפנלים הצדדיים בבסיס הפסלים חצובה דמותו של אל הנילוס האפי (Hapy). גובהם של הפסלים 18 מטר, כולל בסיס שגובהו 4 מטר. משקלם המוערך הוא 720 טון. שני הפסלים ניצבים במרחק של 15 מטר האחד מהשני.
הפסלים חצובים מגושי אבן חול קוורציט שנחצב במחצבות שנמצאו ליד קהיר של ימינו. הגושים הועברו דרומה, מרחק של 675 ק"מ.
במקורם, ניצבו הפסלים כשומרים ליד שער הכניסה של מקדש המתים של אמנחותפ השלישי שנבנה בתקופת מלכותו. המקדש שניצב ממערב לפסלים, היה המפואר והגדול מסוגו במצרים, אורכו היה 700 מטר ורוחבו 550 מטר. המקדש עמד צמוד לגדת הנילוס, ויסודותיו נפגעו מההצפות העונתיות של הנילוס. שרידיו שימשו פרעונים אחרים בבניית מקדשי המתים שלהם. מהמקדש נותרו כיום שרידים מעטים. בציורו של הצייר דייוויד רוברטס משנת 1848 רואים את פסלי ממנון מוקפים במים.
פסלי ממנון
בואלם סנסל
בוּאלם סַנסָל (בערבית: بوعلام صنصال, באנגלית: Boualem Sansal, נולד ב-15 בספטמבר 1949 באלג'יר) הוא סופר אלג'ירי עטור פרסים שספריו זכו לצאת לאור בהוצאת גלימר בצרפת. בשנת 2012, זכה בפרס הרומן הערבי על כתיבת ספרו "רחוב דרווין", המכיל אלמנטים אוטוביוגרפיים המתארים את החיים ברובע בו נולד. מאז שנת 2006, הוא מוחרם באלג'יר בעקבות הביקורת החריפה שהוא נוהג למתוח בכתיבתו ובפורומים שונים, כלפי הממשל והעומד בראשו, כלפי השחיתות הציבורית והחברה האלג'ירית ובשל קריאתו לקיים דיאלוג בין אלג'יר לישראל.
חייו.
בואלם סנסל נולד בכפר קטן באלג'יריה הצרפתית, שהייתה בעת ההיא קולוניה צרפתית. כאשר היה בן שנה, התייתם מאביו, שנהרג בתאונת דרכים. בילדותו חווה את המאורעות הקשים שליוו את מלחמת העצמאות של אלג'ריה שהסתיימה בשנת 1962.
סנסל הוא דוקטור לכלכלה ומהנדס במקצועו שעבד במשך שנים כמהנדס בכיר בממשלת אלג'יר. תוך כדי עבודתו בשירות הציבורי, החל לעסוק בכתיבה בעידודו של הסופר האלג'ירי ראשיד מימוני, חברו ללימודים שהלך לעולמו בגלות בצרפת בשנת 1995. ההתנקשות בחייו של נשיא אלג'יריה מוחמד בודיאף ועלייתו של האסלאם הפונדמנטליסטי באלג'יריה, השפיעו עליו לכתוב אודות ארצו. בשנת 1996 בעת שהיה בגיל 47, החל לכתוב את רומן הביכורים שלו, 'שבועת הברברים' (Le Serment de barbares), שיצא לאור בהוצאת גלימר בשנת 1999, בו שזר ביקורת גלויה על המתחולל בארצו. בספר זה שרטט סנסל את קורותיה של אלג’יריה בסוף המאה ה–20 דרך סיפור תעלומת רצח של אלג’ירי שחזר לארצו לאחר שהות של 30 שנה בצרפת.
על הביקורת שהטיח כלפי הממשל בעודו עובד בשירות הציבורי, אמר: "כשכתבתי את הרומן הראשון שלי 'שבועת הברברים' שראה אור בצרפת בשנת 1999, התחלתי לשאול את עצמי מה אעשה כעת. המצב הפך למורכב. אני עובד מדינה באלג’יריה אבל כתיבתי מותחת ביקורת חריפה על המדינה ועל החברה האלג’ירית. והדבר רק החריף עם פרסום הרומן השני שלי... רציתי להישאר עובד מדינה, כי אהבתי את עבודתי כמהנדס. בשנים ההן הייתי בלב הרפורמות התעשייתיות שבוצעו באלג’יריה. זה מאוד עניין אותי. גם לא חשתי עדיין סופר, הייתי בעיני עצמי עובד מדינה שכותב. לא התכוונתי להפוך את הספרות למקצוע שלי... אמרו לי אתה מבקר יותר מדי את הממשלה. בספרים זה לא נורא, זו ספרות המתפרסמת בחו”ל, אבל בראיונות שאתה מעניק ל’לה מונד’ או ל’נובל אובזרבאטר’ או בטלוויזיה הצרפתית - תיזהר”.
לאחר שפרסם מאמר בעיתון צרפתי, בו תקף את המדיניות של נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה, פוטר בשנת 2003 ממשרתו והמשיך לעסוק בכתיבה בלבד. "בסופו של דבר זה היה טוב. מאותו רגע אני מקדיש את עצמי אך ורק לספרות וכל השתלשלות האירועים, הפכה אותי ליותר עקשן".
חרף המחלוקות שעוררו ספריו בארצו וחרף החשש לחייו, המשיך סנסל להתגורר במולדתו עם אשתו ושתי בנותיו. בשנת 2007, הוכרז סנסל בפסטיבל הספרים הבינלאומי שנערך בברלין, כגולה בתוך ארצו. לדבריו אלג'יריה הפכה למקום מבצר של האסלאם הקיצוני ובעקבות כך, היא מאבדת את המוסר האינטלקטואלי החיוני לאושיות הדמוקרטיה.
בשנת 2008 יצא לאור ספרו השני "הכפר של הגרמני או יומנם של האחים שילר", המגולל את סיפורם של שני אחים ילידי אלג'יריה, רשל ומלריך שהתחנכו בצרפת. שניהם למדים כי בעקבות המהומות שפרצו באלג'יריה בשנת 1944, נטבחו הוריהם על ידי איסלמיסטים קיצוניים, וכי האב הנס שילר היה מהנדס כימי שהיה שותף ביצור הגז ציקלון בי, ששימש להשמדת היהודים בתאי הגאזים. בריאיון שנערך עם עיתון הארץ, אמר סנסל כי בספר זה ניסה להתריע על הגבול הדק העובר בין האסלאם הקיצוני והנאציזם. הספר תורגם לעברית וראה אור בהוצאת כנרת זמורה ביתן בשנת 2010.
בשנת 2012 זכה ב'פרס הרומן הערבי' (Prix du Roman Arabe) על כתיבת ספרו "רחוב דרווין", המכיל אלמנטים אוטוביוגרפיים המתארים את החיים ברובע בו נולד. הפרס הכספי נשלל ממנו על ידי השגרירים הערבים – נותני החסות, בשל היענותו להזמנה להתארח כאורח כבוד בפסטיבל הסופרים שנערך במשכנות שאננים בירושלים בחודש מאי 2012. שלושה שבועות לפני שהגיע לכנס, הואשם על ידי החמאס ב"פשע נגד מיליון וחצי קדושים מעונים אלג’ירים שהקריבו את חייהם עבור החירות”.
תאוריית המנהיגות המצבית
תאוריית המנהיגות המצבית היא תאוריה בתחום המנהיגות, לפיה המנהיגות האפקטיבית ביותר אינה יחידה וקבועה, אלא עליה להיות מותאמת למצב ולהקשר בו היא פועלת, וכן למידת הבשלות של המונהגים. לפי התאוריה, כל סוג של מנהיגות יכול להיות מתאים ויעיל יותר במצבים אחרים, ולכן כל מנהיג צריך לזהות את מידת הבשלות של מונהגיו ואת השינויים במצב או במשימה שלפניו, ולהתאים את סגנון מנהיגותו כך שיוכל להשיג את התוצאות הטובות ביותר ממונהגיו. התאוריה פותחה על ידי חוקרי המנהיגות פול הרשי וקן בלנצ'רד בשנות ה-70 של המאה ה-20.
על פי התאוריה, מידת המעורבות של המונהגים בקבלת ההחלטות בארגון, יכולה להתקיים על פי שני ממדים: מידת ההכוונה של המנהיג והתמקדותו במשימה, ומידת ההתייחסות שלו לאנשים והתמיכה החברתית-רגשית בהם. לפיכך עשויים להתקיים ארבעה סגנונות מנהיגות אפשריים:
על פי התאוריה, מנהיגים צריכים להתאים את סגנון המנהיגות שלהם בהתאם למידת הבשלות של המונהגים. מידת הבשלות נקבעת על פי היכולת, הידע והניסיון שלהם; וכן על פי מידת המחויבות שלהם למשימה ולארגון, האחריות שהם מסוגלים לקבל על עצמם, הבגרות והמוטיבציה. למשל, סגנון מנהיגות מאציל מתאים למצב בו הצוות של המנהיג הוא ותיק, בשל, מיומן ובעל מורל גבוה; אז נדרשת פחות מעורבות של המנהיג בהכוונה ופיקוח וכן בתמיכה רגשית לאנשיו, משום שהם בעלי יכולות גבוהות וגם מחויבות גבוהה.
לפיכך, ניתן לתאר את המצבים בהם מתאימים כל אחד מארבעת סגנונות הניהול, על פי שלבים שונים בהתקדמות המשימה של הצוות, המתבטאים גם במידת הבשלות של האנשים:
אחת הביקורות על התאוריה היא כי היא דורשת מהמנהיגים יכולות אבחון גבוהות מאוד של המצב והמונהגים, וכן יכולת גמישות והסתגלות רבה לשינויים במצב. בפועל, מנהיגים נוטים לעיתים קרובות לדבוק בסגנון מנהיגות אחד עיקרי, כאשר מטרת כולם לרוב היא ביצוע המשימה, גם אם בדרכים שונות.
ספריות האוניברסיטה העברית
מערך הספריות של האוניברסיטה העברית בירושלים, השוכן בארבעת הקמפוסים של האוניברסיטה, בירושלים וברחובות, משרת את צורכי הסטודנטים, סגל המורים והחוקרים של האוניברסיטה. הוא כולל עשר ספריות, שבאוספן (2012) למעלה מ-2.5 מיליון פריטים, עשרות אלפי כותרי כתבי עת (מרביתם אלקטרוניים) ומאות מאגרי מידע אלקטרוניים.
רקע.
מערך הספריות של האוניברסיטה העברית התפתח מאז פתיחת האוניברסיטה ב-1925 והתרחב בהדרגה עד שכלל עשרות ספריות של מחלקות אקדמיות ומכונים, מרביתן ספריות קטנות. בסוף שנות השבעים הן היו מפוזרות בקמפוסים של האוניברסיטה בגבעת רם, בקריית הדסה בעין כרם וברחובות ופעלו בנפרד זו מזו. בשנת 1981, לקראת חנוכת הקמפוס המחודש בהר הצופים, נפתחה בו הספרייה למדעי הרוח והחברה, שבה אוחדו 24 ספריות מחלקתיות ששכנו עד אז בקמפוס גבעת רם.
משנת 2002 ואילך נערך ארגון מחדש מסיבי במערך הספריות האוניברסיטאי, שכלל באותו מועד 25 ספריות נפרדות. מספר הספריות צומצם על ידי איחוד חלק מן הספריות הקטנות לתוך ספריות גדולות יותר. כמו כן הוקמה רשות הספריות של האוניברסיטה. היא משמשת מטה ארגוני ומקצועי לספריות ומיועדת לביצוע עבודת מטה, ליצירת מדיניות פיתוח וארגון מרוכזת של שירותי הספריות ולניצול יעיל יותר של המשאבים העומדים לרשותן.