בשנת 2003 נחשפה פרשת מעילה גדולה שבה אחד החברים, הגזבר לשעבר, יהודה דורון, מעל בכ-15 מיליון שקלים מכספי הקיבוץ. הפרשה התגלתה בזכות המזכירות החדשה בקיבוץ שהבחינה באי-סדרים בחשבונות, והעבירה את הדברים לבדיקה וייעוץ משפטי של משרד רואי חשבון, שאוששו את דבר המעילה. בני הזוג דורון שהו בזמן שהפרשה התפוצצה בפינלנד, עם חזרתה של קטרינה (קטי) לארץ היא נעצרה באוגוסט 2003, ויהודה דורון נעצר חודש לאחר מכן עם שובו מפינלנד. המשפט בעניינם של הזוג דורון נמשך זמן רב, ולכל אורכו טען דורון שהוא חף מפשע וכי "מנסים לתפור לו תיק". אולם בהכרעת בית הדין ב-2013, השופטת קבעה בהרשעה של דורון בגניבת כ-16.5 מיליון שקל מהקיבוץ ובשורה של עבירות כלכליות חמורות בין השנים 1996 ל-2002. יהודה דורון ונידון לשמונה וחצי שנות מאסר בפועל, שלאחר ערעור גזר דינו קטן לשבע שנים, ואילו אשתו קטרינה (קטי) הורשעה ל-15 חודשים שהתחילו ביוני 2014, זאת על מנת לאפשר לה ללוות את בתם הקטנה עד לסוף שנת הלימודים שלה. הקיבוץ השיב מבני הזוג 7 מיליון ש"ח מהכספים שנלקחו, אולם בשל סירוב בני הזוג לגלות את מצבם הכלכלי, לא ניתן היה להעריך כמה נותר עוד בידיהם. בית המשפט פסק בנוסף למאסר, קנס של מיליון וחצי ש"ח, ופיצויים של 600,000 ש"ח לטובת הקיבוץ.
שלום רוזנפלד
שלום רוזנפלד (13 בדצמבר 1914 – 14 באפריל 2008) היה מבכירי העיתונאים בישראל, עורך "מעריב" בשנים 1974–1980, מייסד התוכנית ללימודי עיתונאות באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס סוקולוב לעיתונאות (1975) ופרס ישראל לעיתונות (1986).
קורות חיים.
רוזנפלד נולד בטרוביץ שבפולין, שם היה פעיל בתנועת בית"ר, באגודת אספרנטו המקומית, וכן החל לעסוק בכתיבה עיתונאית. עלה לארץ ישראל ב-1934 ולמד באוניברסיטה העברית.
לפני קום המדינה שימש עורך ביטאון "המשקיף", היה מזכיר המערכת בעיתון "חרות", השתתף בתחנת הרדיו של האצ"ל.
בשנת 1948 היה בין מייסדי העיתון "מעריב", שפרשו מ"ידיעות אחרונות". במשך שנים כתב במעריב את מדורו "אצלנו", שהיה גלגול מודרני של המדור "קראתי רשמתי". המכתמים כונסו בספרים.
בשנות ה-50 נמנה עם כוכבי תוכנית הרדיו "שלושה בסירה אחת".
רוזנפלד זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות לשנת 1975 ובפרס ישראל לעיתונות לשנת 1986. כמו כן היה אזרח כבוד של העיר תל אביב ובעל תואר דוקטור לשם כבוד בפילוסופיה מטעם מכון ויצמן. ב-2002 הוענק לו "אות השירות הציבורי בתקשורת" מטעם איגוד העורכים והעיתונאים של כתבי העת בישראל.
רוזנפלד נחשב מאז ומתמיד לעיתונאי המקפיד על האתיקה המקצועית ורואה בעבודתו שליחות חברתית. הוא הקים את התוכנית ללימודי עיתונאות באוניברסיטת תל אביב, הרבה לדון עם תלמידיו בסוגיות של אתיקה, והדגיש בפניהם שעל עיתונאי טוב להיות אדם בעל השכלה כללית רחבה וחושים טבעיים בריאים למציאת מקורות מידע. לשיטתו, על עיתונאי לדעת מעט על הרבה, לעומת בעל מקצוע מוגדר שחייב לדעת הרבה על מעט.
רעייתו הראשונה, עדית, שנפטרה ב-1957, הייתה מלוחמות אצ"ל והשתתפה בקרבות על יפו. בשנת 1959 נישא שנית, לאילנה לבית אקשטיין, פסיכולוגית במקצועה.
בתו של רוזנפלד, תמר גיא, הייתה אף היא עיתונאית ב"מעריב", ולאחר פרישתה ב-1993 כיהנה בתפקידים בכירים בבנק, במפעל הפיס וכן, כמנכ"לית לשכת המסחר ישראל-אמריקה. בנו יורם, שנפטר ב-1997, היה מחלוצי ענף ההיי טק בישראל ובעלה של המלחינה נורית הירש.
רוזנפלד נפטר ב-2008, בגיל 93. הוא הובא למנוחות בבית העלמין בנחלת יצחק. על שמו רחוב בתל אביב. ב-2015 נקרא המכון לחקר העיתונות היהודית באוניברסיטת תל אביב על שמו.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
מספריו.
כמו כן, תרגם כמה ספרים, ביניהם ספרו של י. וירגין, משנת הקאפיטאליזם המושלם (1958) וספרו של ג'ון רוי קרלסון מקהיר עד דמשק (1952).
רנסנס
טים ברטון
טימותי וולטר ברטון (באנגלית: Timothy Walter Burton; נולד ב־25 באוגוסט 1958, קליפורניה) הוא במאי, תסריטאי ומפיק אמריקאי, הידוע במשיכתו לעיסוק בנושאים גותיים, מוזרים ואפלים.
ביוגרפיה.
ברטון נולד בקליפורניה. הוא הבן הבכור בין שני בנים שנולדו לביל וג'ין ברטון. הוא תיאר את עצמו כילד מוזר השקוע בעצמו ובעל דמיון מפותח. בגיל 10 ברטון ניסה להתקבל לנבחרת הרוגבי של בית הספר ואף התקבל אבל ידע שזה לא בשבילו, ברטון ראה בחיי המשפחה ובתיכון נטל והעדיף לברוח מהמציאות היומיומית בעזרת צפייה בסרטי אימה. הוא נהיה אובססיבי לסרטיו של וינסנט פרייס, בפרט אלה המבוססים על סיפורים של אדגר אלן פו.
קריירה.
ברטון החל את הקריירה שלו כאנימטור בדיסני, זמן קצר לאחר סיום התיכון. בשנת 1982 הכין את סרטו הראשון, "וינסנט", שאורכו שש דקות, המספר על ילד צעיר שרצה להיות וינסנט פרייס. פריצתו הגדולה הייתה עם הסרט "ביטלג'וס" (1988), שגרף בקופות סכום נכבד של 80 מיליון דולר וזכה בפרס אוסקר על האיפור.
יכולתו של ברטון להפיק סרטים מצליחים עם תקציב מצומצם הרשימו מנהלי אולפנים, וכתוצאה מכך התאפשר לו להכין את סרטו הראשון עם תקציב גדול, "באטמן" (1989), בכיכובם של ג'ק ניקולסון (הג'וקר), מייקל קיטון (באטמן/ברוס ויין) וקים בייסינגר (ויקי וייל). הסרט הפך לשובר קופות ונחשב עד היום לאחד מסרטי באטמן המוצלחים ביותר. ב-1990 ביים את "המספריים של אדוארד", שהצליח לזכות באהדת הקהל והמבקרים, וברטון החשיבו לטוב ולאישי שבסרטיו.
לצד סרטים אמנותיים במובהק כמו "אד ווד" (אודות הבמאי אדוארד ווד, אשר נחשב בעיני רבים לבמאי הגרוע ביותר בכל הזמנים) ו"הסיוט לפני חג המולד", הוא ביים גם שוברי קופות כמו "באטמן", "באטמן חוזר", "סליפי הולו", "כוכב הקופים" ו"אליס בארץ הפלאות".
ברטון מרבה לשתף פעולה עם השחקנים ג'וני דפ, מייקל קיטון והלנה בונהם קרטר, וכן עם המלחין דני אלפמן.
הוא חי עם השחקנית הבריטית הלנה בונהם קרטר בין השנים 2001–2014; היא כיכבה בסרטו משנת 2001 "כוכב הקופים", "סיפורי דגים" משנת 2003, "צ'ארלי בממלכת השוקולד" משנת 2005 וכן בסרטו משנת 2007 "סוויני טוד". כמו כן היא תרמה את קולה ל"חתונת הרפאים" מ-2005, ואף הופיעה בסרט "אליס בארץ הפלאות" שיצא לאקרנים בשנת 2010. בשנת 2012 ייצא לאקרנים סרטו "צללים אפלים" בכיכובם של ג'וני דפ ומישל פייפר.
לסרט "הסיוט שלפני חג המולד" של טים ברטון יצא גם ספר מנגה (ספר קומיקס בסגנון יפני). המנגה מהווה העתקה כמעט מדויקת של הסרט לתוך ספר קומיקס. את הספר צייר Jun Asuga, והפיקה חברת דיסני אנטרפרייז.
דינה
דִינָה היא בת יעקב ולאה שנולדה לאחר ששת בני לאה. עיקר סיפורה מופיע ב. פרשנים וחוקרים שכתבו על הפרק, הכתירו אותו לעיתים בכותרת "פרשת דינה" ולפעמים "אונס דינה".
הולדתה.
לאחר תיאור הולדת זבולון, בנה השישי של לאה, נאמר: . בתיאורי הלידות הקודמות נאמר , ואילו בהולדת דינה לא נאמר "ותהר". פירש זאת רבי אברהם אבן עזרא: "יש אומרים כי עם זבולון הייתה בבטן אחת".
לפי ספר היובלים דינה נולדה בז' בתשרי. בניגוד ליתר בניו של יעקב, ששמם נומק במקרא, שמה של דינה לא נומק. במדרש נדרש שמה על שם "דין", שלאה בהריונה דנה דין בעצמה שתיוולד לה דווקא בת ולא בן.
היחסים עם שכם.
פרשת דינה מתוארת ב. ראשיתה מתוארת בארבעה פסוקים:
המקרא מתאר את מעשה האונס מיד לאחר ציון יציאתה של דינה "לראות בבנות הארץ". חכמים מפרשים את יציאתה של דינה כחוסר צניעות. לדוגמה מפרש רש"י: בפרקי דרבי אליעזר מופיע מדרש על פסוק מספר עמוס המתאר כיצד פיתה שכם בן חמור את דינה לצאת כדי שיוכל לשכב איתה:
על פי מסורת אחרת, יעקב נענש על שלא השיא אותה לעשו אחיו, וזאת על סמך הפסוקים שמראים כי דינה לא הייתה נוכחת במפגש בין יעקב לעשו:
רק אחד מארבעת הפסוקים המתארים את המפגש בין שכם לדינה עוסק באונס עצמו, ובו שלושה פעלים רצופים של אינוס: . הפרשנים ניסו להסביר את ההבדל בין פעלים אלה כתיאור המעשים השונים שביצע שכם בדינה. רש"י מפרש: - כדרכה, - שלא כדרכה. אבן עזרא חולק על רש"י ומפרש: - כדרכה, בעבור היותה בתולה. רמב"ן חולק ומפרש:
ההסכם עם שכם ואביו.
כששמע יעקב על המקרה, שתק. תגובתם המיידית של בניו הייתה שונה: . לדעת יהודה קיל, אלו דברי משה, שנקט בשם ישראל בהתייחסו לבית יעקב, כי יעקב עצמו השתמש בו בפרשה הקודמת: "אל אלהי ישראל", לאחר שהוא עצמו נקרא ישראל בפי המלאך. לדעת יאיר זקוביץ ואחרים, באותו זמן עם ישראל טרם נוצר, ולכן תיאור זה הוא אנכרוניסיטי.
שכם בן חמור ואביו פנו אל בני יעקב ובקשו את דינה לאישה לשכם, תוך שהם מבטיחים גמול על ההיענות לבקשתם:
הרמב"ן מעלה שתי שאלות ביחס להתנהגותו של יעקב בפסוקים אלו. ראשית, כיצד ייתכן שכעס על התנהלותם של בניו מול שכם אם דברים אלו התקיימו בנוכחותו ובידיעתו, ושנית, כיצד עולה על הדעת שחשב להשיא את בתו לכנעני שטימא אותה. על כך הוא עונה כי .
נקמת שמעון ולוי.
בני יעקב הערימו על שכם, על אביו ועל אנשי העיר והחלישו אותם על ידי כך שגרמו להם למול את עצמם. ביום השלישי בהיותם כואבים טבחו בהם שמעון ולוי, בזזו את העיר ולקחו את דינה אחותם. בחקר המקרא יש שמשערים שסיפור המלחמה של שמעון ולוי בשכם ובאנשי עירו משקף מסורת היסטורית קדומה ולפיה ראשית כיבוש הארץ החלה כבר בתקופת האבות ושמקצת משבטי ישראל נאחז בארץ כבר בתקופה קדומה זו. תגובתו של יעקב למעשה בניו הייתה בזעם שמתמקד בהשפעה השלילית על יחסיהם עם כל אנשי הארץ: . שמעון ולוי הגיבו על דבריו אלה, במילים שמצדיקות את המעשה:
מהתיאור בספר בראשית למד המדרש שלא בקלות נפרדה דינה משכם: