ב-6 בינואר 1964 שמע בית המשפט העליון את טיעוני הצדדים בעתירה של הניו יורק טיימס. וקסלר התמקד בטיעונו בחשיבות התיק לשמירה על חופש העיתונות. הוא טען בפני השופטים שהעיתֹון עומד בפני תביעות דיבה נוספות, ושפסיקה לטובת סאליבן עשויה להביא לסתימת פיות ולכך שעיתונים כמו הטיימס לא יופצו במדינות מסוימות. וקסלר טען שהתיקון הראשון לחוקה מגן אבסולטית על ביקורת כלפי נושאי משרות ציבוריות, ושטענה זו נתמכת על ידי הטיעונים של ג'יימס מדיסון ותומאס ג'פרסון סביב חוקי הזרים וההסתה. מנגד, נחמן טען שאין בסיס חוקתי להתערבות בהחלטת המושבעים.
ב-7 בינואר שמע בית המשפט את הטיעונים של ארבעת הנתבעים הנוספים. בניגוד לטיעונים של הניו יורק טיימס, הטיעונים של רוג'רס ופירס התמקדו ברקע הגזעני של התביעות נגד לקוחותיהם. רוג'רס פתח את הטיעון באמירה ש"העותרים לא נענשים באמת בגלל מה שעשו או כשלו לעשות... אלא בגלל מי שהם. העובדה המרכזית בתיק זה היא שהם נענשים בצורה קיֹצונית משום שהם שחורים שחיים באלבמה, ושהיה להם את האומץ לדבר בפומבי במאבק להשיג את הזכויות שהחוקה מבטיחה לכל האזרחים ללא הבדל גזע או צבע עור". פירס פתח את טיעונו באמירה ש"המטרה היחידה של ההליך המשפטי הזה היא לדכא ולהעניש ביטויים של תמיכה בשוויון גזעי ולנסות למנוע מאלה שמעורבים במאבק למען זכויות אזרח... מלהשתתף במאבק זה". בנוסף, פירס טען שהעותרים לא זכו למשפט הוגן. הוא טען שהשופט התייחס בזלזול לעותרים ולעורכי דינם וציטט התבטאות של השופט ג'ונס, לפיה "לתיקון ה-14 אין מעמד בבית המשפט הזה". שני עורכי הדין טענו שהעותרים כלל לא השתתפו בכתיבה או בפרסום של המודעה, ושבית המשפט באלבמה פגע בזכותם להליך הוגן ולהגנה שווה, שמוגנת על ידי התיקון ה-14. נחמן טען בשם המשיב, שהעובדה שהעותרים לא ענו למכתב שנשלח להם עם דרישה להתנצלות פומבית מהווה הודאה באחריות לפרסום.
פסק הדין.
השאלה שעמדה בפני בית המשפט העליון היא האם חוק לשון הרע של אלבמה פוגע באופן בלתי חוקתי בהגנות על חופש הביטוי וחופש העיתונות, הנתונות על ידי התיקונים הראשון וה-14 לחוקה. בית המשפט העליון הפך את החלטת בית המשפט באלבמה בנימוקים שהחוק שהם החילו אינו חוקתי ואינו מספק את ההגנות על חופש הביטוי וחופש העיתונות, שנדרשות על ידי התיקון הראשון וחלות על מדינות האיחוד דרך התיקון ה-14. בית המשפט העליון קבע גם שהראיות שהוצגו במשפט באלבמה אינן מספקות מבחינה חוקתית בכדי לתמוך בתוצאות המשפט.
כל תשעת שופטי בית המשפט העליון הסכימו עם תוצאת החלטת הרוב, שכתב ויליאם ברנן, אך שלושה שופטים - הוגו בלאק, ארתור גולדברג וויליאם דאגלס - כתבו בנפרד כדי להגיד שהם היו הולכים רחוק יותר וקובעים כי קיימת הגנה אבסולוטית מפני תביעות לשון הרע מצד נושאי משרה ציבורית.
דעת הרוב (ברנן).
ברנן פתח את הכרעתו בדחיית שני טיעונים שהציג סאליבן, לפיהם על בית המשפט לדחות את העתירה על פניה. הטיעון הראשון, שהתבסס על הכרעת בית המשפט העליון של אלבמה, הוא שהתביעה נגד הניו יורק טיימס היא תביעה אזרחית פרטית, ועל כן התיקון ה-14 לחוקה, שמספק הגנה מפני פעולות של מדינות האיחוד ולא מפני אלה של אזרחים פרטיים, אינו רלוונטי במקרה זה. ברנן דחה טענה זו בנימוק שגם אם התביעה היא אזרחית, בתי המשפט יישמו בעניינה את חוק המדינה. לפי ברנן, "המבחן אינו לגבי הצורה שבה כוח המדינה הופעל אלא, תהיה הצורה אשר תהיה, האם כוח המדינה הופעל למעשה". הטענה השנייה של סאליבן היא שהיות שהמודעה פורסמה בתשלום ומהווה פרסומת מסחרית, ההגנה על חופש הביטוי במסגרת התיקון הראשון לחוקה אינה חלה בעניינה. ברנן דחה את הטענה בנימוק שהמודעה לא הייתה פרסומת מסחרית במובן הרלוונטי, שכן מטרתה הייתה להעביר מידע, להביע דעה, להתלונן על הפרת זכויות ולבקש מהציבור לתמוך בתנועה חברתית שלה חשיבות ציבורית רבה.
בהמשך הכרעתו ביסס ברנן את הרלוונטיות של התיקון הראשון לחוקה להגנה על חופש הביטוי. לדבריו:
לפי ברנן, השאלה החשובה שעמדה בפני בית המשפט היא האם מתבטלת ההגנה על חופש הביטוי כאשר מדובר בהצהרות שאינן נכונות באופן עובדתי. ברנן ענה על שאלה זו בשלילה. הוא מצא סימוכין היסטוריים לדעתו בתגובה של חלק מהאבות המייסדים של ארצות הברית לחוקי הזרים וההסתה. הצהרות מוטעות הן בלתי נמנעות בדיון חופשי, ואם ההגנה על חופש הביטוי לא תחול עליהן, לא יהיה לחופש הדיון "מרחב נשימה" מספק. ברנן הזהיר מפני האפשרות שתביעות לשון הרע יהפכו כלי לצנזורה: "כלל המכריח את המבקרים של מדיניות ציבורית להבטיח את האמיתות של כל הצהרותיהם העובדתיות - ולעשות זאת תחת האיום של הכרעות דין במשפטי דיבה, בסכומים שלמעשה אינם מוגבלים - יוביל... לצנזורה עצמית". לדבריו, מצב זה לא יוביל רק להרתעה מפני התבטאויות שגויות, אלא גם להרתעה של התבטאויות נכונות: "תחת כלל כזה, מבקרים פוטנציאליים של פעילות ציבורית עשויים להירתע מלהביע את ביקורתם, גם אם הם מאמינים שביקורתם נכונה ועל אף שהיא נכונה באופן עובדתי, מפאת הספק שהם יוכלו להוכיח את נכונות הדברים בבית המשפט או החשש מפני ההוצאות הכרוכות בכך".
ברנן הסיק מדברים אלו, שדרוש כלל חוקתי אשר יגן על הדיון הציבורי מפני השתקה באמצעות תביעות לשון הרע מצד נושאי משרות ציבוריות:
ברנן ציין עוד בהכרעתו שהכלל שנקבע על ידי בית המשפט יוצר סימטריה בין ההגנה שעומדת לנושאי משרות ציבוריות לבין ההגנה שעומדת למבקריהם. הוא ציין שבממשל הפדרלי ובחוקי המדינות מקובל הכלל לפיו נושאי משרות ציבוריות חסינים מפני תביעות לשון הרע, אלא אם מוכח שהם פעלו מתוך כוונת זדון ממשית. הנימוק המקובל לכלל זה הוא שהוא הכרחי על מנת שנושאי המשרות הציבוריות יהיו יכולים לפעול בנחישות וללא מורא. אולם, חובתו של האזרח לבקר את אנשי הממשל ללא מורא לא נופלת מחובתם של אנשי הממשל למשול. הוא סיכם ש"תהיה זו העדפה בלתי מוצדקת של משרתי ציבור על פני הציבור שהם משרתים, אם למבקרים של פעילות ציבורית לא תוענק חסינות שווה לזו שמוענקת למשרתי הציבור עצמם".
בהמשך פסק הדין בוחן ברנן את הראיות שהוצגו בפני בית המשפט באלבמה, על מנת להכריע האם במקרה זה יושמו הכללים החוקתיים המחייבים. פסק הדין קובע שבמקרה המדובר לא הוכחה כוונת זדון מצד החתומים על המודעה או מצד הניו יורק טיימס. חלק זה של הפסיקה פורש כמכיל שני קריטריונים נוספים לחוקתיות של תביעות דיבה מצד בעלי תפקידים בממשל. ראשית, על התובע להראות שההשמצות כוונו אליו אישית. הפסיקה קובעת שהראיות כשלו בביסוס הטענה שההתבטאויות במודעה התייחסו לסאליבן עצמו. ברנן כתב ש"אף על פי שההתבטאויות [במודעה] עשויות להתפרש כמופנות כלפי המשטרה, לא היה בהן בדל של התייחסות למשיב כאינדיבידואל". שנית, ברנן כתב שהתביעה כשלה בביסוס כוונת זדון ממשית "בבהירות משכנעת" ("convincing clarity"). ביטוי זה פורש בפסיקה מאוחרת יותר כקביעה שנטל ההוכחה בנוגע לכוונת זדון ממשית מוטל על נושא המשרה שמבקש לתבוע פיצויים בגין לשון הרע.
דעות מיעוט.
השופט הוגו בלאק כתב שהוא מסכים עם המסקנה של דעת הרוב, אך אינו מסכים עם הנימוקים. לדעתו, התיקונים הראשון וה-14 לחוקה לא מגבילים את כוחה של המדינה להעניק פיצויים לנושא משרה ציבורית למקרה שבו הוכחה כוונת זדון ממשית, אלא אוסרים על כך לחלוטין. בלאק כתב שהמושג "כוונת זדון" הוא חמקמק, מופשט וקשה להוכחה או להפרכה. שימוש במושג הזה לא עולה בקנה אחד עם ההגנה החוקתית האיתנה על חופש הביטוי. לפיכך, הוא היה פוסק שהפיצויים שנפסקו לסאליבן בטלים, משום שלעותרים עמדה "זכות חוקתית אבסולוטית ובלתי-תלויה" לפרסם את דעתם במודעה. בלאק כתב שהוא אינו מבסס את טיעונו על כך שהפיצויים היו בלתי-פרופורציונליים לעבירה, אך פסיקת הפיצויים בסך 500,000 דולר מראה שחוקי לשון הרע של מדינות מהווים איום על קיומה של "עיתונות אמריקאית חסונה מספיק בכדי לפרסם דעות שאינן פופולריות בנוגע לעניינים ציבוריים ואמיצה מספיק בכדי לבקר הפעולות של נושאי משרות ציבוריות". בניגוד לברנן, בלאק הזכיר גם את ההקשר הרחב יותר של תביעת הדיבה - "המאמצים של אנשים רבים, ובכללם נושאי משרות ציבוריות מסוימים, להמשיך במדיניות הפרדה גזעית המתנהלת בסמכות המדינה, וזאת על אף מספר פסיקות [של בית המשפט העליון] שלפיהן פרקטיקות אלה אסורות על פי התיקון ה-14 לחוקה". השופט ויליאם דאגלס הצטרף לחוות דעתו של בלאק.
בדומה לבלאק, ארתור גולדברג הסכים עם המסקנות של דעת הרוב, אך נימק את הסכמתו בקיומה של זכות אבסולוטית ובלתי מותנית לבקר נושאי משרות ציבוריות. גולדברג כתב, בין השאר, שהדרישה להוכיח כוונת זדון אינה הגנה מספקת מפני צינון השיח הציבורי, משום שמבקרי השלטון עדיין לוקחים על עצמם את הסיכון שחבר המושבעים יכריע בצורה לא מדויקת לגבי כוונתם או יכשל ביישום הסטנדרט החוקתי, שנסמך על המושג החמקמק "כוונת זדון". דאגלס הצטרף גם לעמדתו של גולדברג. לפי איאן רוזנברג, ייתכן שברנן נמנע מהרחבת ההגנה לכדי זכות אבסולוטית, משום שהוא היה מודאג מהשימוש הפוליטי בשקרים, כפי שהוא בא לידי ביטוי בתקופת המקארתיזם.
התפתחויות משפטיות לאחר פסק הדין.
המשפטן ארווין צ'מרינסקי כתב שההחלטה היא "אחת מהחשובות ביותר בהיסטוריה לגבי התיקון הראשון לחוקה, בגלל האופן בו היא מחילה את החוקה כמגבלה על דיני נזיקין, ובגלל ההגנה האיתנה שהיא מספקת להתבטאויות פוליטית". לפי צ'מרינסקי, ההחלטה פורשה ככוללת ארבע דרישות:
הרחבת תחום המקרים שבהם חלה הפסיקה.