נולד בשם אלכסנדר קורנבליט (Александр Яковлевич Корнблит). אביו, יעקב קורנבליט, היה מנהל בית הספר היסודי בברדיצ'ב. בגיל 10 עבר לגור אצל דודתו בקייב, שחקנית לשעבר. בשנת 1905 חווה על בשרו את הפוגרום של קייב. הוא גם נעצר פעמיים על ידי המשטרה של הצאר והחליט בעקבות זאת לעבור לסנט פטרסבורג. שם הוא פגש לראשונה את שחקנית התיאטרון הידועה וורה קומיסרז'בסקאיה ושיחק לצידה בתיאטרון שלה תחת הבמאי המפורסם וסבולוד מיירהולד. במקביל הוא המשיך ללמוד משפטים, לימודים אותם החל כבר בקייב.
טאירוב הסתייג מהבימוי של מיירהולד, אותו חשב למכני מדי לטעמו. בשנת 1912 הוא ביים לראשונה הצגה בריגה. גם אחרי מהפכת אוקטובר המשיך לעבוד ברוסיה הסובייטית. אך בשנת 1929 היחסים עם המשטר החלו להתערער. באוגוסט 1941 הצטרף טאירוב לועד היהודי האנטי-פשיסטי במוסקבה.
אחרי סיום מלחמת העולם השנייה התיאטרון שבניהולו חווה התקפות עוד יותר חזקות. במאי 1949 נסגר התיאטרון, וזמן קצר לאחר מכן נתגלה אצל טאירוב גידול מוחי ובספטמבר 1950 נפטר.
התיאטרון הסינתטי.
טאירוב היה אחד היוצרים החשובים בברית המועצות בתחום התיאטרון. הוא ניסה לשלב בין תפיסותיו של קונסטנטין סטניסלבסקי לבין אלה של מיירהולד. הוא חלם על תיאטרון בלי מחזות כתובים. הוא רצה ליצור שחקן שיהיה אומן בטכניקה "הפנימית" כמו גם ב"חיצונית".
בטכניקה "הפנימית" הוא התכוון למערך הרצונות, הדמיון והרגשות של השחקן, בטכניקה "החיצונית" ביכולות הגופניות, הקוליות, הנשימה וכו'. מה שהוא כינה "סינתטי", היה הרצון לשלב בין כל האומנויות השותפות ליצירה התיאטרונית.
עמנואל גלבר
עמנואל גֶלבֶּר (25 בספטמבר 1917 – 19 ביוני 1987) היה מפקד חיל ההספקה בצה"ל (קצין ההספקה הראשי) בשנים 1949–1957, בדרגת אלוף-משנה, ודיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר בניז'ר, בסיירה לאון, בקמבודיה ובסווזילנד.
ביוגרפיה.
עמנואל גלבר נולד באוסטריה, אחד משני ילדיהם של שרה לבית וישניצר וההיסטוריון והעסקן הציוני נתן מיכאל גלבר.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, בגיל 16. ב-1937 התגייס לשירות בנוטרות (כוחות השיטור היהודיים בארץ בתקופת המנדט הבריטי שפעלו במסגרת משטרת המנדט). ב-1938 החל ללמוד היסטוריה וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולמד תוך כדי שירותו הצבאי, עד 1947.
ב-1940 התנדב לצבא הבריטי, והגיע לדרגת Regimental Quartermaster Sergeant (RQMS; רס"פ חטיבתי) בגדוד השלישי של הבריגדה היהודית. בשנת 1947 הצטרף למנגנון הקבע של "ההגנה". ושירת באגף האפסנאות. ב-1948 התמנה כסגן מפקד שירות ההספקה, וב-1949 התמנה כמפקד השירות. באותה עת הוחל באיחוד שירותי ההספקה, הציוד, הדלק, ההובלה ובעלי החיים לחיל אחד: חיל ההספקה והתובלה (התהליך הושלם ב-1953). גלבר כיהן כקצין ההספקה הראשי (מפקד החיל), בדרגת אלוף-משנה, עד שחרורו בקיץ 1957.
עם שחרורו התמנה כראש אגף המִנהל וכמשנה למנכ"ל "אל על", ושימש בתפקיד זה עד 1959, אז התמנה כסגן המפקח המשקי במערכת הביטחון.
בין השנים 1964–1980 מילא שורה של תפקידים דיפלומטיים במשרד החוץ: שגריר ישראל בניז'ר (מספטמבר 1964), שגריר בסיירה לאון (מסוף 1967), שגריר בקמבודיה (עד קיץ 1972), שגריר בסווזילנד, ולבסוף קונסול כללי בהונג קונג.
בשנת 1980 חיבר "מדריך להתכתבות דיפלומטית באנגלית".
בקיץ 1942 נשא את כרמלה קיפר, בתו של משה נחשון (קיפר), איש חינוך עברי, מייסד הגימנסיה העברית ברובנה ומורה למתמטיקה בגימנסיה הרצליה; בנם, פרופ' יואב גלבר, הוא היסטוריון ישראלי, חוקר הציונות, היישוב וההיסטוריה של מדינת ישראל (את עבודת הדוקטור שלו כתב על התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה).
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
אלקטרומטר ליפמן
אלקטרומטר ליפמן (באנגלית: Lippmann electrometer) הוא התקן למדידת זרמים חשמליים זעירים שהומצא על ידי גבריאל ליפמן בשנת 1873.
ההתקן כולל שפופרת שהיא עבה בקצה אחד והיא דקה מאוד בקצה השני. הקצה הדק נועד לפעול כצינורית נימית. השפופרת מתמלאת עד למחצית בכספית עם תוספת קטנה של חומצה גופריתית דלילה מעל הכספית התוך הצינורית הנימית. חוטי מתכת מחברים לקצה העבה בתוך הכספית ובקצה הדק בתוך החומצה הגופריתית.
כאשר מגיע הזרם החשמלי הזעיר הוא משנה את מתח הפנים של הכספית וגורם לו לעלות למרחק קטן בתוך הצינורית הנימית. עליה זו נמדדת באמצעות מיקרוסקופ מתאים בעל סולם מדורג.
ב-1876 הדגים אטיין-ז'ול מארה באמצעות האלקטרומטר שפותח על ידי ליפמן מדידה של הפעילות החשמלית של הלב, ציון דרך בתולדות האלקטרוקרדיוגרפיה.
ב-1887 השתמש אוגוסטוס דזירה ואלר באלקטרומטר במכונת האלקטרוקרדיוגרפיה שפיתח, הראשונה מסוגה.
דיאן פון פירסטנברג
דיאן פון פירסטנברג (בגרמנית: Diane von Fürstenberg; נולדה ב-31 בדצמבר 1946) היא מעצבת אופנה בלגית-אמריקאית יהודייה שזכתה להצלחה בזכות שמלות המעטפת שלה. בעברה, הייתה לנסיכה מנישואיה הראשונים לנסיך אגון לבית פירסטנברג מגרמניה.
קורות חיים.
נולדה בשם דיאן סימון מישל חלפין (Diane Simone Michele Halfin) להורים יהודיים בבריסל, בלגיה. אביה היה יהודי יליד רומניה, ליאון (ליפא) חלפין, שהיגר לבלגיה מקישינב (אז מחוז בסרביה ברומניה וכיום בירת מולדובה) בשנת 1929. אמה הייתה ממשפחה יהודית-יוונית, ניצולת שואה בשם ליליאן נחמיאס שהייתה אסירה באושוויץ 18 חודשים לפני שפירסטנברג נולדה. אמה הייתה דמות משפיעה בחייה ושיננה לה את המוטו "פחד אינו אפשרות".
מאוחר יותר למדה פירסטנברג כלכלה באוניברסיטת ז'נבה בשווייץ. משם עברה לפריז ועבדה כעוזרת לסוכן של צלם האופנה אלברט קוסקי. מאוחר יותר עזבה לאיטליה כדי לעבוד כשוליה ליצרן הטקסטיל אנג'לו פארטי. שם למדה חיתוך של בד, שימוש בצבע ומרקם, ושם תכננה וייצרה את שמלות המשי הראשונות שלה.
בשנת 1974 השיקה קו מוצרי קוסמטיקה ובושם "טטיאנה" על שם בתה, וכן זכתה להצלחה עם שמלות מעטפת עשויות מסריגי ג'רזי.
בשנת 1997 השיקה מחדש את חברת האופנה על שמה (DVF), עם חידוש נוסף של שמלת המעטפת המפורסמת שלה. החברה כיום היא מותג יוקרה עולמי המציע 4 קולקציות מלאות בשנה וקיים בלמעלה מ-70 מדינות ברחבי העולם. מטה החברה ובוטיק הדגל ממוקמים ברובע אריזת הבשר של מנהטן.
בשנת 1998 פרסמה פירסטנברג את זכרונותיה בספר "Diane: A Signature Life", ובשנת 2004 השיקה קו של תכשיטים וצעיפים יחד עם חברת ה. שטרן.
בשנת 2005 העניקה לה מועצת מעצבי האופנה של אמריקה (CFDA) פרס מפעל חיים, ושנה לאחר מכן נבחרה לשמש כנשיאת המועצה, תפקיד בו היא מחזיקה נכון לשנת 2012.
בשנת 2008 זכתה לקבל כוכב בשדרת האופנה, ובשנת 2009 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית רחבת היקף תחת הכותרת "דיאן פון פירסטנברג: מסע של שמלה" שנפתחה ב-Manezh, אחד מחללי התצוגה הציבוריים הגדולים ביותר במוסקבה.
בשנת 2011 הציגה פירסטנברג קולקציה עבור מוצרים ביתיים ובושם חדש. ובשנת 2012 השיקה קולקציית בגדי ילדים בשיתוף עם גאפ.
חיים אישיים.
תחילת עלייתה לגדולה של פירסטנברג החלה עם נישואיה לאגון הנסיך הגרמני לבית פירסטנברג בשנת 1969, לזוג נולדו שני ילדים, אלכסנדר וטטיאנה, ולאחר גירושיהם בשנת 1972 איבדה את תואר הנסיכות אך המשיכה לשאת את שם המשפחה "פירסטנברג".
ב-2001 נישאה לאיש העסקים האמריקאי-יהודי, בארי דילר.
רודניצ'אר
רוּדְנִיצָ'אר (בבולגרית: Рудничар, "כורה פחם") הייתה אוניית מעפילים שהפעיל ד"ר ברוך קונפינו במסגרת מפעל ההעפלה הפרטי שלו מבולגריה. בין ה-28 ביולי ל-25 בדצמבר 1939 ערכה הספינה ארבע הפלגות לארץ ישראל המנדטורית ובמסגרתן העפילו לארץ 1,638 מעפילים מהונגריה, בולגריה וצ'כוסלובקיה.
רקע גאו-פוליטי.
בבולגריה.
בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 התקרבה בולגריה במדיניותה לגרמניה הנאצית מסיבות כלכליות וכן על רקע רצונה להשיב לעצמה את השטחים אותם איבדה במסגרת חוזה ניי אשר סיים את מלחמת העולם הראשונה. התקרבות זו לוותה בהגברת האנטישמיות בממלכה, אשר בהמשך הפכה לממוסדת.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה בולגריה על נייטרליות, אך קווי מדיניותה היו אוהדים לגרמניה. עוד קודם לפריצת המלחמה, נודע כי הממשלה מתכוונת ל"טפל" בנתינים הזרים בבולגריה. בבולגריה התגוררו כ-4,000 נתינים זרים או מחוסרי נתינות רובם ככולם יהודים. הם היו בעיקרם פליטי המלחמות השונות בבלקן שהגיעו לבולגריה במסגרת טרנספר אוכלוסיות, או שנמלטו מחמת הקרבות. עם הגעת הידיעות לקהילות היהודיות על דבר הגירוש הקרב, החלו מקצת מהנתינים הזרים לחפש אפיקי עלייה לישראל. ב-16 בספטמבר 1939 פרסם מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב צו גירוש לנתינים הזרים בבולגריה. נתיני המדינות הזרות בעיקר מטורקיה ומיוון התקבלו במדינותיהם, אך מחוסרי הנתינות הושארו בשטח ההפקר בגבולות יוון, טורקיה ובולגריה, כשהם נתונים להתקפות משמרות הגבול.
הפעלת לחץ כבד על ידי הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה מחד, חוסר האפשרות לפתור את "בעיית" היהודים והפוטנציאל להסתבכות בינלאומית מאידך, הובילו את מפקד המשטרה הבולגרית להגיע להסכמה עם הקונסיסטוריה, על העברת הפליטים לווארנה וממנה לשלחם מבולגריה על גבי ספינות העושות דרכן לארץ ישראל. ככל הנראה גם שולמו סכומי כסף נכבדים. מאות רבות של פליטים גדשו את העיר ונציגי הקהילה היהודית בעיר, שיכנו אותם במוסדות הציבור של הקהילה ודאגו ככל הניתן למחסורם. מצבם הפיסי והכלכלי של הפליטים היה קשה, ובמקביל הפעיל הקולונל פאנטב לחץ כבד על הפקידות המקומית וראשי הקהילה לשלחם מבולגריה מהר ככל הניתן.
בהונגריה וצ'כוסלובקיה.