סין פרו מקפרסון קמרון (באנגלית: Sean Pero MacPherson Cameron; נולד ב-5 ביוני 1974 בטוקורוה) הוא כדורסלן ניו זילנדי המשחק בעמדת הפורוורד ומשמש כקפטן קבוצת גולד קואסט בלייז מליגת ה-NBL ונבחרת ניו זילנד. גובהו 2.02 מטרים. קמרון נחשב לאחד מהכדורסלנים הניו זילנדים הטובים בהיסטוריה. הוא זכה ב-8 אליפויות NBL וזכה 5 פעמים בתואר ה-MVP של הליגה. את נבחרת ניו זילנד הוביל קמרון למקום הרביעי באליפות העולם 2002 ונבחר לחמישיית הטורניר.
קריירה ב-NBL.
בשנת 1992, החל קמרון לשחק בליגת ה-NBL. ב-NBL הוא זכה ב-8 אליפויות ובחמישה תוארי MVP של הליגה.
נבחרת לאומית.
קמרון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניו זילנד ב-1994. החל מאולימפיאדת סידני הוא משמש כקפטן הנבחרת.
באליפות העולם 2002, קמרון הגיע לשיאו והוביל את ניו זילנד למקום הרביעי בטורניר ולניצחונות על סין, רוסיה, ונצואלה ופארטו ריקו. בנוסף על כך הוא נבחר יחד עם דירק נוביצקי, מאנו ג'ינובילי, יאו מינג ופרדראג סטויאקוביץ' להעפלה לשלב חמישית הטורניר.
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Actor) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע בגין הופעה של שחקן בתפקיד ראשי, והוא מייצג את ההכרה שהשחקן הופיע בצורה יוצאת מן הכלל. המועמדים והזוכה בקטגוריה זו נבחרים על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת בטקס פרסי האוסקר.
רקע.
במשך 82 השנים שחלפו, בהתחשב במצבי שוויון וזכייה נשנית, האקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה 83 פרסי אוסקר ל-74 שחקנים שונים. הזוכים בפרס אוסקר מקבלים פסלון מוזהב המכונה "אוסקר". הזוכה הראשון בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, הוא אמיל יאנינגס שכובד בטקס האוסקר ה-1 (1929) בשל הופעותיו ב-"The Last Command" ו-"The Way of All Flesh".
בשלוש השנים הראשונות לפרס אוסקר, שחקנים ובמאים היו מועמדים כ"טובים ביותר" לפי הקטגוריות שלהם, וכל עבודתם בתקופת הכשירות (בכמה מקרים אפילו שלושה סרטים) היו רשומים על הפרס. ובכן, בטקס האוסקר ה-3 (1930), רק אחד מן הסרטים האלו היה מצוין בפרס, אפילו אם למישהו מהשחקנים הזוכים היו שני סרטים שזכו בהצבעות. בטקס האוסקר ה-4 (1931), המערכת המבלבלת והמסובכת הוחלפה במערכת הנוכחית, שבה שחקן מועמד לפרס על הופעה ספציפית בסרט יחיד. כאלו מועמדויות מוגבלות ל-5 בכל שנה. עד טקס האוסקר ה-8 (1936), מועמדות עבור פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, כללה את כל סוגי השחקנים, אם על הופעה בתפקיד ראשי, ואם על הופעה בתפקיד משני. בטקס האוסקר ה-9 (1937), נפתחה קטגוריה נפרדת לשחקנים משניים, פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, עקב תלונות על ההעדפה של שחקנים ראשיים משום שהם נמצאים רוב הזמן על המסך. אף על פי כן, ליונל ברימור זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ("נפש חופשייה", 1931), ופרנצ'וט טון היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (המרד על הבאונטי, 1936) והופיעו בתפקיד משני. נכון ל-2010 מעניקה האקדמיה האמריקאית לקולנוע, ארבעה פרסי אוסקר והם: לשחקן הטוב ביותר, לשחקנית הטובה ביותר, לשחקן המשנה הטוב ביותר ולשחקנית המשנה הטובה ביותר.
שיאים.
עשרה שחקנים זכו פעמיים בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. בסדר הכרונולוגי: ספנסר טרייסי (1937, 1938), פרדריק מארץ' (1932, 1946), גרי קופר (1941, 1952), מרלון ברנדו (1954, 1972), ג'ק ניקולסון (1975, 1997), דסטין הופמן (1979, 1988), טום הנקס (1993, 1994), שון פן (2003, 2008), אנתוני הופקינס (1991, 2020). כל השחקנים הם אמריקאים. דניאל דיי-לואיס האירי הוא היחיד שזכה בפרס שלוש פעמים (1989, 2013, 2007). טרייסי והנקס היו שני השחקנים היחידים שזכו בפרס פעמיים ברציפות, נוסף על כך שניהם היו בני אותו הגיל כאשר קיבלו את פרס אוסקר, בני 37 בראשון ובני 38 בשני.
השחקנים בעלי מספר המועמדויות הגבוה ביותר בקטגוריה זאת הם: ספנסר טרייסי ולורנס אוליבייה, אשר לכל אחד מהם תשע מועמדויות. פול ניומן, ג'ק ניקולסון ופיטר או'טול בתיקו על המקום השלישי, עם שמונה מועמדויות לכל אחד. ניקולסון זכה באוסקר השני שלו בהפרש של 22 שנים מאז זכייתו הראשונה, או'טול אוחז בשיא ההפרש הרב ביותר בין המועמדות הראשונה לאחרונה שעומד על 44 שנים. או'טול אף אוחז בשיא של השחקן עם מספר המועמדויות הרב ביותר שאף פעם לא זכה באוסקר.
שישה שחקנים זכו גם בפרס השחקן הטוב ביותר וגם בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר, והם: ג'ק למון, רוברט דה נירו, ג'ק ניקולסון, ג'ין הקמן, קווין ספייסי ודנזל וושינגטון.
פעמיים קרה ששני שחקנים זכו באוסקר, בעבור גילום אותה הדמות; דון ויטו קורליאונה, בסרטים "הסנדק" ו"הסנדק חלק שני" והם: מרלון ברנדו ורוברט דה נירו; הג'וקר, בסרטים "האביר האפל" ו"ג'וקר" והם: הית' לדג'ר וחואקין פיניקס.
בקטגוריה זאת היה תיקו אחד בלבד, וגם זה לא היה בדיוק תיקו. ב-1932 פרדריק מארץ' קיבל קול אחד יותר מואלאס בירי, וחוקי האקדמיה בזמן זה היו שהצבעה כה קרובה נחשבת לתיקו, ושניהם, מארץ' ובירי, קיבלו את הפרס. חוקי האקדמיה נכון להיום, הם שתיקו זה מצב של שוויון מוחלט במספר הקולות. מאז, לקטגוריית השחקן הטוב ביותר אף פעם לא היה תיקו, אך היה לקטגוריית השחקנית הטובה ביותר ב-1969.
פיטר פינץ' הוא הזוכה היחיד בקטגוריה זאת שזכה באוסקר לאחר מותו. השחקנים האחרים שהיו מועמדים לפרס לאחר מותם הם: ג'יימס דין, ספנסר טרייסי ומאסימו טרואיזי. דין היה מועמד פעמיים.
השחקנים שהיו מועמדים יותר מפעם אחת לאוסקר על גילום אותה הדמות: בינג קרוסבי בתפקיד האב או'מאלי ב"הולך בדרכי" וב"פעמוני סנט מרי", פיטר או'טול בתפקיד הנרי השני, מלך אנגליה ב"בקט" וב"אריה בחורף", פול ניומן בתפקיד אדי פלסון ב"המהמר" וב"צבע הכסף" וסילבסטר סטאלון בתפקיד רוקי בלבואה ב"רוקי" וב"קריד".
בארי פיצג'רלד הוא השחקן היחיד שהיה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר, באותה השנה, על גילום אותה הדמות (האב פיצ'גיבון) ב"הולך בדרכי". מאוחר יותר, החוקים השתנו ותופעה מעין זו נאסרה.
ישנם כמה זוגות של שחקנים שהיו מועמדים לאוסקר על גילום אותה הדמות או דמות היסטורית, והם: פרדריק מארץ' וג'יימס מייסון בתפקיד נורמן מיין ב"כוכב נולד" (1937) ובעיבוד מחודש בעל אותו שם (1954), רוברט דונט ופיטר או'טול בתפקיד מר צ'יפס ב"היה שלום, מר צ'יפס" (1939) ובעיבוד מחודש בעל אותו שם (1969), לורנס אוליבייה וקנת בראנה בתפקיד הנרי החמישי, מלך אנגליה ב"הנרי החמישי" (1944) ובעיבוד מחודש בעל אותו שם (1989), צ'ארלס לוטון וריצ'רד ברטון בתפקיד הנרי השמיני, מלך אנגליה ב"חייו הפרטיים של הנרי השמיני" וב"אן של אלף הימים", לסלי האווארד ורקס הריסון בתפקיד פרופסור הנרי היגינס ב"פיגמליון" וב"גבירתי הנאווה", חוזה פרר וז'ראר דפארדיה בתפקיד סיראנו דה ברז'ראק ב"סיראנו דה ברז'ראק" (1950) ובעיבוד מחודש בעל אותו שם (1990), רוברט מונטגומרי ווורן בייטי בתפקיד ג'ו בנדלטון ב"מר ג'ורדן מגיע" וב"השמיים יכולים לחכות", אנתוני הופקינס ופרנק לנגלה בתפקיד ריצ'רד ניקסון ב"ניקסון" וב"פרוסט/ניקסון".
לורנס אוליבייה הוא השחקן היחיד שזכה באוסקר על הופעה בסרט המבוסס על מחזה של שייקספיר, בסרט "המלט".
רוברט דאוני ג'וניור הוא המועמד היחיד ששיחק בתפקיד מועמד קודם, צ'ארלי צ'פלין ב"צ'פלין".
שמונה אנשים היו מועמדים גם לפרס השחקן הטוב וגם לפרס הבמאי הטוב, על אותו הסרט, והם: וורן בייטי (עשה זאת פעמיים, ב"השמיים יכולים לחכות" ו "אדומים"), קלינט איסטווד (עשה זאת פעמיים ב"בלתי נסלח" ו"מיליון דולר בייבי"), אורסון ולס ("האזרח קיין")" לורנס אוליבייה ("המלט"), וודי אלן ("הרומן שלי עם אנני"), קנת בראנה ("הנרי החמישי"), קווין קוסטנר ("רוקד עם זאבים") ורוברטו בניני ("החיים יפים").
אוליבייה ובניני הם היחידים שזכו בשני הפרסים, גם על הבימוי וגם על המשחק.
שני שחקנים שסירבו לקבל את האוסקר: ג'ורג' סי. סקוט בזכייתו על משחקו ב"פטון", ומרלון ברנדו כשהוא זכה באוסקר השני ב"הסנדק".
כנר על הגג (סרט)
כנר על הגג (באנגלית: fiddler on the roof) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי שהופק ובוים על ידי נורמן ג'ואיסון. הסרט הוא עיבוד למחזמר באותו שם שהוצג בברודוויי בשנת 1964, המספר את סיפור חייו של טוביה החולב בעיירתו "אנטבקה". בסרט מככב השחקן הישראלי חיים טופול בתפקיד טוביה לאחר שקודם לכן שיחק בגרסת המחזמר בלונדון.
הסרט התקבל בהתלהבות רבה באולמות הקולנוע, והוקרן במדינות רבות בעולם. זכה לביקורות חיוביות וזכה בשלושה פרסי אוסקר ושני פרסי גלובוס הזהב לשנת 1971.
עלילת הסרט.
שנת 1905 גיבור הסרט הוא יהודי עני בשם טוביה החולב, המתגורר בעיירה אנטבקה - "שטעטל" יהודי טיפוסי ב. טוביה החולב עוסק בגידול פרות חולבות - ומכאן שמו - ומהן הוא מוכר חלב, חמאה וגבינה לבני העיירה, כשסוסו סוחב את העגלה שבה הסחורה. לו ולאשתו גולדה ישנן חמש בנות. שלוש הגדולות מביניהן מעמידות אותו, כל אחת בתורה, בפני התלבטות קשה: האם להשיא אותן באמצעות שידוך שתציע שדכנית העיירה, כנהוג, או להתיר להן להינשא לאהובי לבן, כרצונן, על אף הבעיות שיש איתם.