פנטאקווארק הוא סוג של חלקיק תת-אטומי שישנם חילוקי דעות לגבי קיומו. לפי התאוריה של המודל הסטנדרטי, שפורסם על-ידי מארי גל-מאן כבר בשנת 1964, הוא מורכב מחמישה קווארקים, או ליתר דיוק ארבעה קווארקים ואנטי-קווארק אחד. למרות זאת התברר שקשה להפליא לגלות פנטקווארקים, וכמה פיזיקאים החלו לחשוד שחוק טבע לא ידוע מונע את ייצורם. הטענה הראשונה לגבי גילוי של פנטאקווארק תועדה בניסוי החלקיקים LEPS שביפן בשנת 2003, ומספר ניסויים באמצע שנות ה-2000 דיווחו גם על גילוים של מצבי פנטאקווארק אחרים. ניסויים נוספים לא הצליחו לשכפל את התוצאות של LEPS, וכיום סבורים שהן שגויות, בעוד טענות נוספות לגילוי הפנטאקווארק לא התקבלו כלל, עקב נתונים וניתוחים סטטיסטיים ירודים. ב-13 ביולי 2015, קבוצת LHCb ב-CERN דיווחה על "תוצאות העולות בקנה אחד" עם מצבי פנטאקווארק בדעיכה של באריון למדא תחתון (Λ). ב-16 במרץ 2019, קבוצת LHCb הכריזה על גילוי של פנטאקווארק חדש, שלא נצפה לפני כן.. תצפיות אלו עברו סף מובהקות סטטיסטית מחמיר יותר של חמש סטיות תקן מן הממוצע ("5-סיגמא", שבהנחת התפלגות נורמלית הוא סיכוי של בערך אחד לשני מיליון לעשות טעות מסוג-I אם השערת האפס נכונה), הנדרש כיום לפרסום גילויים של חלקיקים חדשים.
בתרבות המדעית.
החשיבות הרבה של הדירות במדע משמעה ש"תוצאה לא הדירה" נחשבת מעין בדיחה. בשנת 1955, החלו הפיזיקאי צבי ליפקין ממכון ויצמן למדע ואלכסנדר כהן, מנהל המכון למחקר ביולוגי בישראל להוציא לאור כתב עת היתולי למדענים בשם Journal of Irreproducible Results, כלומר "כתב עת לתוצאות בלתי הדירות", המוכר יותר כ-JIR, . לאחר שעבר מספר ידיים, כתב העת יוצא לאור מהוצאה בקליפורניה שבארצות הברית. אחד מעורכי המגזין ייסד את פרס איג נובל.
אנתוני דה לה רושה
אנתוני דה לה רוֹשֶה (באנגלית: Anthony de la Roché; נולד בתאריך בלתי ידוע במאה ה-17, שמו נזכר לפעמים כאנטואן דה לה רושה, אנטוניו דה לה רושה או אנטוניו דה לה רוקה בכמה מקורות) היה סוחר אנגלי, שנולד בלונדון לאב צרפתי הוגנוטי ולאם אנגליה. במהלך מסע סחר בין אירופה לדרום אמריקה הדפה אותו רוח סערה מנתיב מסעו והוא הגיע אל האי האנטארקטי ג'ורג'יה הדרומית. כך היה הראשון לגלות יבשה דרומית לרכס האנטארקטי.
גילוי ג'ורג'יה הדרומית.
לה רושה רכש ספינה בת 350 טון בהמבורג, קיבל מן הרשויות הספרדיות רישיון לסחור באמריקה הספרדית, ויצא לדרכו. במאי 1674 ביקר באיים הקנריים ובאוקטובר של אותה שנה הגיע אל נמל קאלאו במחוז המשנה למלך של פרו דרך מצר לה מייר וכף הורן. בדרכו חזרה, מן האי צ'ילואה (צ'ילה) אל באיה דה טודוס או סאנטוס (סלבדור, ברזיל), כשהקיף באפריל 1675 את כף הורן, נתקל לה רושה בסופה עזה במים המסוכנים שבאזור איזאלה דה לוס אסטאדוס (אי המדינות). ספינתו לא הצליחה להגיע אל מצר לה מייר, לפי המתוכנן, וגם לא להקיף את הקצה המזרחי של אי המדינות (כלומר, להגיע אל "מצר בראוארס" האגדי, שהופיע במפות הישנות מאז משלחתו של האדמירל ההולנדי הנדריק בראואר מ-1643), ונסחפה תחת זאת הרחק מזרחה. לבסוף מצאו מקלט באחד המפרצים והשוניות הדרומיים של ג'ורג'יה הדרומית - אולי, לדברי כמה מומחים, בדריגאלסקי פיורד - שם הטילה הספינה החבוטה עוגן למשך שבועיים.
לפי הדין וחשבון של לה רושה, שהתפרסם בלונדון ב-1678 ותמציתו ששרדה משנת 1690, "הם מצאו שוניות ומפרצים, שם עגנו סמוך לצוק או כף, שנמתח לדרום-מזרח בעומק של 28. 30. ו-40. אמות-ים בקרקע חולית וסלעית". את היבשה שסביבם, רצופת הקרחונים וההררית, תיאר "אי-אילו הררי שלג סמוך לחוף ומזג אוויר סגרירי רוב הזמן." כשהתבהרו השמיים, הפליגה הספינה לדרכה, ובשעה שהקיפה את הקצה הדרום-מזרחי של איי ג'ורג'יה הדרומית, נצפו סלעי קלרק הרחק לדרום-מזרח.
ימים אחדים לאחר יציאתו מג'ורג'יה הדרומית, הגיע לה רושה אל עוד אי לא-נושב, "שם מצאו מים, עצים ודגים", ושהו שישה ימים "בלי לראות שום אדם", ובכך ביצעו מה שהייתה, לדעת היסטוריונים, הנחיתה הראשונה על אי בדרום אנטארקטיקה, שהתגלה על ידי הספן הפורטוגזי גונסאלו אלבארז בשנת 1505 או 1506 (ונודע בשם Gough island מאז 1731).
לה רושה הגיע בהצלחה אל הנמל הברזילאי סלבדור, ובסופו של דבר הגיע אל לה רושל, צרפת ב-29 בספטמבר 1675.
רב החובל ג'יימס קוק ידע על תגליתו של לה רושה והיא נזכרת ביומן הספינה שלו עם התקרבו לג'ורג'יה הדרומית בינואר 1775.
מפות המציגות את תגליות לה רושה.
זמן קצר לאחר המסע החלו קרטוגרפים לציין על מפותיהם את אי רושה ומצרי דה לה רושה, המפרידים את האי מ"ארץ לא נודעת" דרומית-מזרחית לו, כמתן כבוד למגלה. האי שזה עתה התגלה הופיע על המפות הבאות מן המאה ה-18:
[[קובץ:Seale-1744.png|ממוזער|330px|שמאל|קטע ממפה מסביבות 1745 המציגה את אי רושה]]
ארון ארוסמית. (1794) Map of the World on a Globular Projection, Exhibiting Particularly the Nautical Researches of Capn. James Cook, F.R.S. with all the Recent Discoveries to the Present Time. לונדון
המפה השנייה מאז ומעולם של [[ג'ורג'יה הדרומית]] ששירטט בשנת 1802 רב החובל איזאק פנדלטון של אוניית ציידי [[כלב ים|כלבי הים]] ה[[ארצות הברית|אמריקאית]] "יוניון" והפיק קרטוגרף [[הקוטב הדרומי|הקוטב הגאוגרפי]] ארנלדו פאוסטינו בשנת 1906, הוכתרה בשם ג'ורג'יה הדרומית; התגלתה על ידי הצרפתי לה רושה בשנת 1675. (פנדלטון טעה ביחס ללאום של לה רושה בגלל שם המשפחה הצרפתי שלו)
גילויי כבוד.
[[קובץ:Pendleton-1802.PNG|ממוזער|370px|שמאל|מפת ג'ורג'יה הדרומית (רב החובל פנדלטון)]]
פסגת רושה, המקום הגבוה ביותר על האי בירד בג'ורג'יה הדרומית, וקרחון רושה במקשה הרים (מאסיף) וינסון, אנטארקטיקה, קרויים על שם אנתוני דה לה רושה.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:מגלי ארצות בריטים]]
ברנדון רוג'רס
גנובתן
גנובתנים
גנובתנים (באנגלית: Cerci ביחיד: גנובתן) הם זוג גפיים בפרק האחורי של הגוף בפרוקי-רגליים. על פי רוב, גנובתנים משמשים לצורך חישה, אך חלקם משמשים כנשק מצבטיים או בתהליך ההזדווגות.
בדומה לאיברים אחרים כגון מחושים, מנדיבולות וכו' נהוג לחשוב שהגנובתנים התפתחו בעבר מזוג רגליים שהתנוון בצורתו הפרמיטיבית של החרק. ייתכן מיצור שדומה לנושאי ציפורניים.
בלו בירד
הייזי מילס הפקות
שלמה גפשטין
גיל עומר
גיל עומר (נולד ב-25 ביוני 1963) הוא איש תקשורת ישראלי, המכהן כמנכ"ל מוזיאון הילדים בחולון וכיו"ר תאגיד השידור הישראלי.
ביוגרפיה.
גיל עומר נולד בוויניפג שבקנדה, בנם של הסופרת דבורה עומר ושמואל עומר, לימים מנכ"ל תיאטרון הבימה, בעת שהיו שם בשליחות מטעם הסוכנות היהודית.
בשנים 1985-1988 סיים בהצטיינות יתרה לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה ומדע המדינה באוניברסיטת חיפה. במהלך לימודיו הוענקו לו מלגת הצטיינות מטעם קרן וולף והצטיינות בהישגים אקדמיים מטעם יושב ראש הכנסת.
בשנת 1988 החלה הקריירה של עומר בתחום התקשורת - תחילה הבינלאומית ואחר כך הישראלית. בשנים 1988-1993 היה עומר עורך וראש הדסק ברויטרס טלוויזיה בישראל ומאוחר יותר עבר להיות עורך בדסק הבינלאומי – בסניף הראשי של רויטרס טלוויזיה בלונדון. בתפקידו זה היה אחראי על סינון, קליטה ועריכת חומרים מרחבי העולם.
בין השנים 1994- 1999 שימש בתפקידי מפתח בגלי צה"ל: עורך תוכנית הרדיו "נכון לעכשיו" (במקביל שימש כסגן מנהל מחלקת אקטואליה ב"שידורי קשת"), היה ראש מחלקת האקטואליה בגלי צה"ל, ממלא מקום מפקד גלי צה"ל, סגן מפקד התחנה והעורך הראשי שלה. בתפקידו זה עיצב לוח שידורים חדש, חנך כתבים, עורכים ומפיקים, יצר פורמטים חדשים (כגון "המילה האחרונה") ויזם את שידור מהדורות החדשות בשעות העגולות באופן עצמאי וסיים בכך את העברת מהדורות קול ישראל בגלי צה"ל והוביל פרויקטים בתחומי אקטואליה, חברה ותרבות. לעומר אף הוצע לכהן כמפקד גלי צה"ל אך הוא סירב לתפקיד.
בשנת 2000 כיהן כראש מערכת החדשות בידיעות אחרונות ובשנת 2002 כיהן כסמנכ"ל תוכן בחברת "חדשות ישראל" שזכתה במכרז להקמת ערוץ החדשות הייעודי והפיקה את מהדורות החדשות לערוץ 10 והייתה למעשה הבסיס לחברת החדשות של ערוץ 10.
בשנת 2003 מונה לתפקיד מנכ"ל מוזיאון הילדים בחולון. בין יוזמותיו הבולטות שהפכו להצלחה גדולה ניתן למנות את: תערוכת "דיאלוג בחשכה", "הזמנה לשקט" ו"דיאלוג עם הזמן".
בנוסף לתפקידו במוזיאון הילדים משמש עומר כדירקטור בבית התפוצות.
בשנת 2016 הוענק לעומר פרס ירושלים כהוגה התוכנית "המילה האחרונה"  בשל תרומתה לקידום השיח, הפיוס וההידברות בין המגזרים בחברה.
החל משנת 2016 מכהן עומר כיו"ר תאגיד השידור הישראלי, שהחל לשדר ב-15 במאי 2017.
העורק התת-בריחי
העורק התת-בריחי (TA: Arteria subclavia) הוא עורק זוגי שנמצא בחלקו העליון של בית החזה. שמו נובע ממיקומו האנטומי מתחת לעצם הבריח.
העורקים התת-בריחיים מסתעפים מקשת אבי העורקים ומספקים דם לגפיים ולראש, כאשר בצד שמאל העורק התת-בריחי יוצא ישירות מאבי העורקים ומצד ימין העורק התת-בריחי יוצא מגזע הזרוע והראש. העורק התת-בריחי השמאלי מספק דם ליד שמאל, ואילו העורק התת-בריחי הימני מספק דם ליד ימין ולמבנים מסוימים בראש ובבית החזה.
מהלך.
העורק התת-בריחי יוצא ממקורו, השונה בכל צד, הצדה ועובר דרך שרירי המעלות. הוא מתקדם עד הגבול הצדי של הצלע הראשונה, ושם הופך לעורק בית השחי. כמו עורקים רבים בגוף, מהלך הווריד המלווה את העורק דומה לו אך לא זהה: הווריד התת-בריחי נע קדמית לשרירי המעלות.
מפקד הכוחות המזוינים של בריטניה
יחסי אנגולה–ישראל