תחרות קקטוס הזהב החלה בשנת 2001 והחליפה את תחרות הפרסום הישראלית שהחלה ב-1994.
ב-2008 שונו כללי התחרות כדי שיהיו דומים יותר לכללי תחרות הפרסום הבינלאומית בקאן, לאחר שחמישה משרדי פרסום גדולים החרימו את התחרות. בתגובה שונה מנגנון השיפוט: במקום שופטים בעלי ותק בענף נבחרו שופטים מקומיים שהם מנהלי קריאייטיב ובמקום 70–100 שופטים נבחרו רק 20. התהליך הפך מסודר יותר ונקבע כי הפשטים יקיימו ימים מרוכזים בהן תהייה הצבעה פתוחה בסופם.
בין השנים 2013–2014 לא התקיימה התחרות, וב-2015 נקבע כי מחצית מהשופטים יהיו סמנכ"לי שיווק ומספר השופטים יעמוד על 30.
ב-2018 בוטלה התחרות עקב פרישת שלושה משרדי פרסום גדולים, שמתחרים תחת זאת בתחרות אפי.
ויליאם טרגו
ויליאם ברוק תומאס טרגו (באנגלית: William Brooke Thomas Trego; 15 בספטמבר 1858 - 24 ביוני 1909) היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות נושאיו הצבאיים ההיסטוריים, בפרט סצינות של המהפכה האמריקאית ומלחמת האזרחים.
ביוגרפיה.
ויליאם טרגו נולד בירדלי, מחוז באקס, פנסילבניה בשנת 1858, בנו של האמן ג'ונתן טרגו ואמילי רוברטס לבית תומאס. בגיל שנתיים הידיים והרגליים של ויליאם הפכו כמעט משותקות כנראה מפוליו. משפחתו של טרגו עברה לדטרויט בשנת 1874 שם נרשם ויליאם לבית הספר המקומי, ואביו להחליט ללמד את ויליאם בסטודיו שלו.
למרות ידיו הנכות, ויליאם הצעיר גילה יכולת אמנותית, ולמד לצייר בעזרת מכחול תקוע בידו הימנית תוך שהוא מזיז אותה בשמאלו. ויליאם טרגו זכה לתשומת לב ציבורית לראשונה כשהציג ציור שכותרתו "האשמה של קסטר" בווינצ'סטר בשנת 1879 ביריד מדינת מישיגן. הציור תואר על ידי העיתון ״קליבלנד פרס״ כ"אחד הציורים ההיסטוריים הטובים ביותר מהסוג שהופק אי פעם על ידי אמן אמריקאי."
שנות האקדמיה בפנסילבניה.
מאוחר יותר באותה שנה, טרגו השתמש בהכנסות ממכירת הציור המהולל על ווינצ'סטר, כדי לרשום את עצמו באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה, פנסילבניה. הוא למד שם במשך שלוש שנים בהדרכת תומאס אייקינס, בקורסים שכללו הדרכה בהיבטים של דמות האדם, כולל מחקר אנטומי של גוף האדם ובעלי החיים וניתוח כירורגי. טרגו לא העריך את סגנון ההוראה הקפדני של אייקינס.
בתערוכת האקדמיה בשנת 1882 זכה טרגו בפרס הראשון על עבודתו, "סוללת תותחים קלה בדרך", הציור נרכש לאחר מכן לאקדמיה על ידי פיירמן רוג'רס. בשנת 1883 חבר השופטים בתחרות ציורים היסטוריים, החליט שאין ציורים באיכות מספקת כדי לזכות במקום הראשון או השני, והעניק לטרגו את המקום השלישי על ציורו של ג'ורג 'וושינגטון וחייליו בשם "הצעדה לעמק פורג'". טרגו תבע את האקדמיה בטענה שאם הציור היה הטוב ביותר הוא אמור היה לקבל את המקום הראשון (והוא אמור לקבל את כספי הפרס של 3,000 דולר). בשנת 1886 הוא הפסיד בתיק, כאשר בית המשפט העליון בפנסילבניה קבע כי היה לחבר המושבעים סמכות על פי חוזה התערוכה להעניק פרסים כראות עיניהם.
אולפן צפון ויילס.
לאחר שעזב את האקדמיה התגורר טרגו בצפון ויילס, פנסילבניה, עם אמו ואביו. פרט לטיולים לאירופה, טרגו גר שם כל ימי חייו ועבד בסטודיו מאחורי ביתו. הוא השתמש בתושבי העיר, בסוסיהם ובנוף שמסביב כמודלים ותפאורות לציוריו. טרגו התפרסם בזכות דיוק התיאורים הצבאיים שלו כמו גם הריאליזם הכנה, לפעמים הברוטלי, במיוחד בנושאי מלחמת האזרחים עבודות מלחמת האזרחים התקבלו היטב וטרגו זכה להצלחה רבה במכירת ציורים באותה תקופה.
לימודים בפריז.
בשנת 1887 נסע לפריז ללמוד באקדמיה ז'וליאן אצל הציירים האקדמיים הצרפתים טוני רוברט-פלורי, ויליאם אדולף בוגרו. טרגו למד במוזיאונים הצרפתיים בזמן שהיה שם ונהנה מחיי הלילה בפריז עם בוגרי אקדמיה אחרים בפנסילבניה כמו רוברט הנרי, אוגוסטוס הנרי מק'קרטר ופרידריך ג'יי וו. טרגו השתתף גם בסלוני פריז של 1889 ו- 1890.
בחזרה מפריז בשנת 1890, טרגו הביא לאמריקה לא רק ידע חדש שנמצא בציור האקדמי הצרפתי, אלא גם חזר עם ארוסה צרפתית. אך על סיפון הספינה, "הנערה הצרפתייה הנאה" (כפי שדווח בעיתונים של אז) העבירה את חיבתה לסטודנט אחר מאקדמיה ז'וליאן ג'יימס ר. פישר.
שנים מאוחרות יותר.
לאחר שובו לארצות הברית זכתה עבודתו של טרגו לשבחים רבים מצד המבקרים.
למרות השבחים ויוקרתו בפריז, טרגו התקשה למכור ציורים בגלל ירידת הפופולריות של יצירות אמנות צבאיות מציאותיות. הוא צייר דיוקנאות וציורי ז'אנר כדי להרוויח כסף ולקח על עצמו עבודה באיור ספרים ומגזינים.
הוא גם ניסה להיות ללא הצלחה מדריך באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה. הוא חי עם הוריו במהלך שנת 1890 ונתמך על ידם. אביו של טרגו נפטר בשנת 1901 ואמו החורגת נפטרה כעבור שש שנים. הבעיות הכספיות הגוברות של טרגו בתקופה זו גרמו לו לקחת לעצמו סטודנטים, כולל ולטר אמרסון באום ואשתו פלורה.
טרגו ניסה להחיות את הקריירה שלו על ידי ביסוס ציור על הרומן הפופולרי בן חור עם אחת מיצירותיו האחרונות, מרוץ המרכבה של בן חור (1908). הוא שלח אותו לתערוכת האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1909 בניו יורק, אך היצירה לא הצליחה לעורר עניין.
ויליאם טרגו נמצא מחוסר הכרה בסטודיו שלו ב־24 ביוני 1909 ומת כבר כשהגיע הרופא. סיבת המוות שצוינה בתעודת הפטירה שלו הייתה התאבדות על ידי רעל לא ידוע.
תוכן הסטודיו שלו בצפון ויילס הושאר בידי ולטר אמרסון באום.
אריה אורני
אריה אורני (פיכמן) (1920 - 29 ביולי 1954) היה מצנחני היישוב.
ביוגרפיה.
אורני איש תנועת "דרור" נולד בחוטין, רומניה, עלה ארצה. עם התארגנות צנחני היישוב היה בין המתנדבים ובין אלה שעברו את כל תהליכי המיון והאימונים. בלילה שבין 30 בספטמבר ובין 1 באוקטובר 1943 יצאו עם חברו הטוב אריה (ליובה) גוקובסקי (יהודה אחישר) לטיסה שאמורה הייתה להצניח אותם בנקודה במרחק 60 קילומטרים מבוקרשט. משימתם הייתה להפיץ כרוזים בקו טימישוארה-בוקרשט, לבדוק את תגובות המערך הנ"מ הרומני ולהעריך את קיבולת התנועה על הדנובה. מטוסם נקלע לאש נ"מ חזקה והצניח אותם בסמוך לבוקרשט. הם נלכדו על ידי הז'נדרמריה הכפרית, לבושים במדי צבא בריטיים, לא היו מזוינים והציגו את עצמם בשמות "יוסף חנני" ו"גדעון יעקבסון", מבלי לגלות לשוביהם שהם יודעים רומנית. השניים נחקרו, אך לא עונו, והם רמזו לחוקריהם, רמז שהועבר ליון אנטונסקו, שעתידהּ של רומניה תלוי ביחס שיינתן ליהודיה. הידיעה על לכידת הצנחנים הגיעה לשגריר הגרמני וממנו להרמן גרינג. הגסטפו נכנס לעניין ודרש את הסגרתם לידיו, אך אנטונסקו סירב. הלחצים הגרמניים נמשכו ולבסוף הסכימו הרומנים לשלוח ביום 9 באוקטובר 1943 את המכונה "גדעון יעקבסון", בליווי קצינים רומנים, לחקירה בגרמניה. אחרי שהוחזר "גדעון יעקבסון" לרומניה התברר מדו"ח החקירה שהוא לא חידש שום דבר בחקירה הגרמנית. שני השבוים נפגשו מחדש (לאחר כמה שבועות בבתי חולים) במחנה השבויים ושוחררו משביים, יחד עם יתר שבויי בעלות הברית, בימים 2 ו-3 בספטמבר 1944.
ב-29 ביולי 1954, בעצרת זיכרון לצנחנים שלא שבו, שנערכה בקיבוץ מעגן, נפל לתוך הקהל אווירון קל, במה שנודע כאסון מעגן, ובין 17 ההרוגים היו גם אריה פיכמן.
מיכל ויץ
מיכל ויץ (נולדה ב-27 ביוני 1982) היא יוצרת, במאית ומפיקת קולנוע ישראלית. היא בתו של שדרן הכדורגל רמי וייץ ונינתו של יוסף ויץ, איש הקרן הקיימת לישראל. ויץ היא בוגרת בית הספר סם שפיגל בירושלים.
עבודתה המקצועית.
בשנת 2009 הפיקה את הסרט הקצר אליגטור שביימה דנה גולדברג.
בשנת 2010 החלה לעבוד בתור המפיקה של ערוץ 8 ב-HOT (הערוץ הדוקומנטרי). במסגרת תפקידה, הפיקה מטעם הערוץ סרטים וסדרות תעודה רבות, ביניהם: "החיים כשמועה"- על חייו של אסי דיין ובהשתתפותו, בבימוי של עדי ארבל ומויש גולדברג, "חמש מצלמות שבורות" של גיא דוידי, "האלבומים", "הקיבוץ" של מודי בר-און וענת זלצר, "המקוללים" של חגי לוי ועוד רבים.
בשנת 2012 ניהלה את מערך ההפצה הישראלי של הסרט התיעודי "שומרי הסף" (בימוי: דרור מורה)
בשנת 2014 הפיקה את סדרת הטלוויזיה החיים כשמועה על חייו של אסי דיין ובהשתתפותו, בבימוי עדי ארבל ומויש גולדברג.
ויץ נטלה חלק בהפקת חמישה סרטים במסגרת המיזם התיעודי העברים של היוצר יאיר קדר. בשנת 2015 הפיקה, יחד עם גילי נדב, את הסרט שיר ידידות – ר' דוד בוזגלו שביים רפאל בלולו ואת הסרט אשה פשוטה, זלדה יחד עם יאיר קדר וגילי נדב. כמו כן השתתפה בשנה זו בהפקת הסרט המעורר, י.ח ברנר על חיי יוסף חיים ברנר ובעריכת הסרט (בימוי: איילת עופרים) ואת הסרט "העלמה בלובשטיין - רחל" על המשוררת רחל (בימוי: סיון ארבל).
בשנת 2017 הפיקה, יחד עם מורן איפרגן, את הסרט התיעודי הקיר. הסרט הוקרן בבכורה בינלאומית בפסטיבל CINEMA DU REEL בפריז וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בתחרות הישראלית של פסטיבל דוקאביב 2017.
ב-2021 יצא סרטה קופסה כחולה בו היא מתחקה אחר יומניו של הסבא-רבא שלה, יוסף ויץ, שמתארים בפירוט את שגרת יומו ברכישת אדמות בארץ ישראל ואת פינוי הערבים מאדמות אלה. אדמות אלה והכשרתן שימשו להקמת יישובים עבריים. הסרט מעלה את השאלות בין הסיפור שנהגו לספר אודותיו במשפחתה לבין המצטייר מהיומנים. קופסה כחולה הוקרן והשתתף בפסטיבל דוקאביב 2021 וזכה בפרס התחקיר.
איסור הגיור בארגנטינה