מי שדגלו בתפיסות הט'אהריות הציבו אתגר בפני האסכולה המאלכית, שהייתה האסכולה השלטת באל-אנדלוס, כפי שמשתקף בפולמוסיו ומאבקיו של אבן חזם עם הממסד המאלכי. עם זאת, בניגוד לארבע האסכולות האחרות, לא ברור אם האסכולה הט'אהרית הייתה קיימת במובן של קבוצת אנשים שקראו לעצמם "ט'אהרים". לאורך השנים הט'אהרים לא שרדו כאסכולה מבוססת כמו , אולי משום שקיים הבדל עקרוני בינם לבין שאר האסכולות: חוסר הנכונות לקבל כמקור סמכות אדם בשר ודם, פרט לנביא מוחמד. יותר מכל, זוהי אסכולה מוחמדית, במובן שהיא דוגלת בסמכותו הבלעדית של הנביא מוחמד, שפעל בהנחיית הקוראן.
התזמורת האנדלוסית
המכתב הקייבי
חואן מנואל אסנסי
חואן מנואל אסנסי ריפול (בספרדית-קטלאנית: Juan Manuel Asensi Ripoll; נולד ב-23 בספטמבר 1949 באליקנטה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי שהיה פעיל בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20. אסנסי ידוע בשל תקופתו במדי ברצלונה, במדיה שיחק מעל לעשור.
אסנסי החל את קריירת הכדורגל שלו באלצ'ה, שם שיחק במשך ארבע עונות. הוא חתם בברצלונה ב-1970, תמורת סכום העברה של 80 מיליון פסו, שהיה שיא בזמנו. אסנסי היה שותף לכל משחקי הקבוצה בעונת 1973/74, בין היתר בסופר קלאסיקו נגד ריאל מדריד בו ברצלונה ניצחה 5-0 בביתה של מדריד, כששניים מהשערים הבקיע אסנסי. בסוף העונה זכתה ברצלונה באליפות, כשלצידו של אסנסי שיחקו שחקנים כגון יוהאן קרויף וקרלס רשאק. לאחר פרישתו של קרויף תפס את תפקידו כקפטן הקבוצה. ב-1979 הניף את גביע המחזיקות, לאחר שברצלונה גברה על פורטונה דיסלדורף בתוצאה 4-3 בגמר שנערך בבזל. הוא השחקן עם מספר ההופעות העשירי בגודלו במועדון - 484 הופעות, בהן הבקיע 130 שערים.
בנובמבר 1980 ערך את המשחק הרשמי האחרון במדי הקבוצה, מול אתלטיקו מדריד. הוא עזב באמצע העונה את הקבוצה כדי לשחק בפואבלה שמליגת העל המקסיקנית. ב-24 במאי 1981 נערך לכבודו משחק פרידה. הוא שיחק בפואבלה במשך עונה בודדת, לפני שעבר לאואקסטפק המקסיקנית. הייתה זו הקבוצה האחרונה שלו כשחקן.
אסנסי השתתף עם הנבחרת האולימפית של ספרד באולימפיאדת 1968, בו הגיעה לרבע הגמר. כעבור שנה ערך אסנסי את הופעת בכורתו במדי נבחרת ספרד הבוגרת ב-23 בפברואר 1969, במשחק בו הפסידה נבחרת ספרד לנבחרת בלגיה בתוצאה 2-1. אסנסי ייצג את ספרד במונדיאל 1978 ומאוחר יותר גם ביורו 1980 שנערך באיטליה. בסך הכול הופיע 41 פעמים במדי הנבחרת והבקיע שבעה שערים. מאזנו בנבחרת עומד על 20 ניצחונות, 12 תוצאות תיקו ותשעה הפסדים.
לאחר פרישתו, עבד כמאמן במערכת הנוער של ברצלונה. ב-1984 ייסד בית ספר לכדורגל לילדים, שנקרא "TARR", כראשי תיבות של שמות המייסדים: טורס, אסנסי, רשאק וריפה.
שבעת הישנים
ארתור שפנייר
ארתור אברהם שְׁפַּנְיֶיר (בתעתיק ארכאי: שפּאניער; שמו העברי: אברהם; בגרמנית: Arthur Spanier; 17 בנובמבר 1889, מגדבורג, פרובינציית סקסוניה, ממלכת פרוסיה, גרמניה – 30 במרץ 1944, ברגן-בלזן) היה ספרן וחוקר מדעי היהדות יהודי-גרמני. למד לימודים קלאסיים ולימודי יהדות, ושילב במחקריו שני תחומים אלה. לאחר עליית הנאצים לשלטון נאלץ לפרוש מתפקידו בספריית המדינה בברלין. לאחר ליל הבדולח ניסה להגר לארצות הברית, אך בגלל גישתם הנוקשה של פקידי ההגירה האמריקאים לא הצליח לקבל אשרת כניסה, ונספה בשואה. מחקריו תרמו תרומה חשובה לחקר התוספתא, התפילה וטעמי המקרא.
קורות חייו.
ארתור שפנייר נולד בעיר מגדבורג, עיר המחוז של פרובינציית סקסוניה של ממלכת פרוסיה שבקיסרות הגרמנית. שם משפחתו מעיד על היותו מצאצאי מגורשי ספרד. אביו, מוריץ שפנייר, היה מורה ליהדות שפרסם ספרים אחדים ומאמרים רבים. ארתור למד בגימנסיה על שם המלך וילהלם במגדבורג. בשנים 1908–1913 למד שפות קלאסיות באוניברסיטה של ברלין, ובמקביל למד לימודי יהדות ועברית בבית המדרש לחכמת ישראל בברלין. בשנת 1914 הוסמך כמורה ללטינית, יוונית ועברית, ולימד בבית ספר תיכון. בשנים 1915–1918, בימי מלחמת העולם הראשונה, שירת בצבא הגרמני. אחרי המלחמה שב ולימד בבית ספר תיכון. בשנת 1920 סיים את עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת פרייבורג, בהדרכת אוטו אימיש (Immisch), שעסקה באלבינוס (פילוסוף מזרם הפלאטוניזם התיכון שחי במאה השנייה לספירה).
בשנים 1919–1921 עסק במחקר באקדמיה לחכמת ישראל, שמייסדה ומנהלה הראשון היה אויגן טויבלר, מגדולי ההיסטוריונים של העת העתיקה וממורי בית המדרש לחכמת ישראל. עמו היו חוקרים צעירים נוספים, שלימים הפכו לחוקרים גדולים בתחומם, ובהם דוד צבי בנעט, שהיה ידידו, חנוך אלבק ויצחק בער. אולם שפנייר שאף לכיוון מעשי, ועל כן באוקטובר 1921 החל לעבוד בספריית המדינה בברלין, תחילה כמתנדב ואחר כך כעובד מן המניין. בשנת 1926 התמנה למומחה ליהדות ולעברית במחלקת המזרח. הוא שימש בתפקיד מקביל לתפקיד שמילא לפניו משה (מוריץ) שטיינשניידר, הנחשב לאבי הביבליוגרפיה העברית. הוא התמחה גם בקִטלוג כתבי-יד ארמניים. שפנייר זכה להערכה רבה מצד עמיתיו בספרייה בזכות ידיעותיו הרבות ונועם הליכותיו. וילנד שמידט (Schmidt; ספרן וגרמניסט, 1904–1989) תיאר את שפנייר כ"אדם שקט, מופנם, רגוע ואצילי, שעין איש לא הייתה צרה בו".‏‏ לצד עבודתו בספרייה עסק במחקר ופרסם ספרים, וכן מאמרים בספרי יובל וב-"Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums" (MGWJ, הירחון להיסטוריה היהודית ולמדעי היהדות). בפרסומים בעברית נכתב שמו העברי אברהם.
במסגרת עבודתו ערך שפנייר רשימות של כתבי-היד העבריים שבספריית המדינה בברלין. כאשר הוקם המכון לתצלומי כתבי יד עבריים בירושלים, נעזרו החוקרים נחמיה אלוני ודוד שמואל לוינגר גם ברשימותיו של שפנייר, שאת תצלומיהן קיבלו מהנהלת הספרייה בברלין. בתמונה שמשמאל דף מרשימות אלה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, נחקק החוק להשבת הפקידות המקצועית הלאומית על כנה, אשר חִייב כל פקיד שאינו בן "הגזע הארי" לצאת לגמלאות. שפנייר, ששירת בצבא הגרמני ולחם בחזית במלחמת העולם הראשונה, היה פטור מחובה זו על פי סעיף-המשנה בחוק, אך בסוף שנת 1935, בעקבות חוקי נירנברג, נאלץ לפרוש לגמלאות. שפנייר ניסה להעביר את רוע הגזירה והגיש הצהרה שמשפחתו ותיקה בגרמניה (להבדיל מיהודים שהיגרו בדורות האחרונים לגרמניה ממזרח אירופה), אך ללא הועיל. במקומו התמנה יוהאנֶס פול (Pohl), חבר המפלגה הנאצית.
לאחר הפרישה הכפויה שב שפנייר לבית המדרש לחכמת ישראל, שבו למד בצעירותו. הוא שימש כמרצה וכספרן, ואף עסק במחקר, אולם גם פרק חדש זה בחייו נגדע. לאחר אירועי ליל הבדולח (9–10 בנובמבר 1938) נעצר שפנייר, עם אלפי יהודים גרמנים אחרים, ונכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן. הוא כתב ליצחק משה (איזמר) אלבוגן, מורו ועמיתו לשעבר בבית המדרש לחכמת ישראל, וביקש את עזרתו. באותו זמן פעלה בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי שבארצות הברית תוכנית להצלת חוקרים יהודים פליטים מאירופה. הזמנת חוקרים לפרק זמן של שנתיים לפחות איפשרה להם לקבל אשרת כניסה לארצות הברית שלא במסגרת מכסות ההגירה. אלבוגן, שהיגר לארצות הברית בשנת 1938 בעזרת ההיברו יוניון קולג' ושלושה מוסדות אחרים, הופקד על בחירת המועמדים להצלה. שפנייר קיבל מינוי כמרצה לספרות חז"ל בהיברו יוניון קולג'. בזכות מינוי זה הצליח שפנייר להשתחרר ממחנה הריכוז, אך לא הצליח לקבל אשרת כניסה לארצות הברית. פקידי ההגירה נימקו את סירובם בטענה ששפנייר היה בראש ובראשונה ספרן, ולא פרופסור, ושבית המדרש שבו לימד לא היה ברמה האקדמית המקבילה להיברו יוניון קולג' (השלטון הנאצי הוריד את דרגתו של בית המדרש מ"בית ספר גבוה" ל"מכון").
במאמרו האחרון, שהתפרסם בשנת 1939, בכרך האחרון של ה"ירחון להיסטוריה ומדעי היהדות", שם המחבר הוא "ארתור ישראל שפנייר"; זאת על פי התקנה בדבר שינוי שמות ליהודים (Die Zweite Verordnung zur Durchführung des Gesetzes über die Änderung von Familiennamen und Vornamen) מתאריך 17 באוגוסט 1938, שחייבה כל יהודי גרמני ששמו אינו יהודי מובהק, להוסיף שם פרטי שני: "ישראל" לגברים ו"שרה" לנשים. בהקדמה לכרך מודה המערכת לד"ר א' שפנייר ולאנשים נוספים על עזרתם בקריאת ההגהות, שלא תמיד יכלו להגיע לכל המחברים – רמז לקשיי הזמן.
בשנת 1939 החליט שפנייר לבקש מקלט זמני באמסטרדם, שבה חיו אחותו גרטרוד ואמו הלן (לבית להמן), ולהמתין בה לקבלת אשרת הכניסה לארצות הברית. בינואר 1940 שלח גלויה לידידו הקרוב, דניאל גולדשמידט, ובה סיפר על ההמתנה לאשרת הכניסה (ראו תמונות משמאל).
בזמן שהותו באמסטרדם היה בקשר הדוק עם אברהם יהושע השל. השל, שנכלל אף הוא בתוכנית ההצלה של ההיברו יוניון קולג', גורש מגרמניה לפני שקיבל אשרת כניסה לארצות הברית, והצליח להגיע לאנגליה. באמצעות שפנייר שלח השל כסף ומזון לקרובי משפחתו שנותרו בוורשה. השל הצליח לבסוף לקבל אשרה וניצל, ואילו שפנייר לא זכה לכך, למרות מכתבי התמיכה בבקשתו מנשיא ההיברו יוניון קולג'. הקונסול האמריקאי ברוטרדם פסל אותו סופית כמועמד לאשרה, מפני שהיה ספרן ולא פרופסור. גורלו של שפנייר נחרץ. הוא עבד כמה שנים בספריית רוזנטליאנה באמסטרדם (כיום חלק מספריית אוניברסיטת אמסטרדם). בשנת 1942 נעצר וגורש לגרמניה, ולבסוף נשלח למחנה הריכוז ברגן-בלזן, שם נספה ב-30 במרץ 1944, והוא בן 55.
אחיו של שפנייר תכנן אף הוא להגר להולנד, אך לבסוף התאבד. אחותו גרטרוד נספתה במחנה הריכוז אושוויץ בשנת 1943, אמו נפטרה במחנה המעבר וסטרבורק בשנת 1943, ואביו נפטר במגדבורג בשנת 1938. אחותו מרגרט, שהיגרה לארצות הברית, הייתה היחידה מבני המשפחה שניצלה. ארתור עצמו, ככל הנראה, לא הקים משפחה.