הגן הוקם ב-8 בנובמבר 1899, ונקרא "הגן הזואולוגי של ניו יורק". באותה תקופה היו בו 843 בעלי חיים, שפוזרו ב-22 תצוגות שונות. כיום משמש הגן כבית גידול עבור כ-6,500 בעלי חיים, הכוללים כ-2000 יונקים, 1000 עופות ו-600 זוחלים או דו-חיים, גם כן ב-22 תצוגות. מספר המינים בגן הוא כ-650, ומתוכם 40 נמצאים במצב שימור פגיע עד מסוכן. בשנת 1941 היה הגן לראשון מסוגו בארצות הברית שעבר מכלובים לתצוגת חיות בשטחים המדמים את סביבתן הטבעית.
ב-1929 היה גן החיות לראשון בעולם שעורך תוכנית לימודים רשמית. מחלקת החינוך של הגן זכתה בפרסים על תוכניותיה, המיועדות לכל הגילאים. התוכנית החינוכית של גן החיות נכללת בתוכניות הלימודים של כל מדינות ארצות הברית, בנוסף ל-15 מדינות נוספות ברחבי העולם.
בכל שנה מבקרים בגן כ-2 מיליון תיירים.
שימור בעלי חיים בסיכון הכחדה.
אחת המטרות העיקריות של גן החיות הוא להציל בעלי חיים הנתונים בסכנת הכחדה כלשהי. באתרי הגן השונים יש עשרות מינים ותת-מינים של בעלי חיים בסיכון. להלן דוגמאות אחדות, הממוינות לפי דרגת הסיכון:
רביעיות חליל של מוצרט
רביעיות החליל של וולפגנג אמדאוס מוצרט הן סדרה בת ארבע יצירות הכתובות לחליל, כינור, ויולה וצ'לו. ברביעיות הללו, כמו בשאר יצירותיו של מוצרט לכלי נשיפה אחד וכלי קשת, תפקיד החליל הוא סולני באופיו. לפיכך, יצירות אלו מהוות חלק חשוב ברפרטואר לחליל, והן מנוגנות ומוקלטות באופן תדיר. רביעיות החליל כוללות את הרביעייה ברה מז'ור קכל 285, הרביעייה בסול מז'ור ק' 285a, הרביעייה בדו מז'ור ק' נספח 171 (או 285b) ואת הרביעייה בלה מז'ור, ק' 298. לרביעיות אלו אופי קליל יחסית, ורוב הפרקים בהן אינם מורכבים מאוד מבחינה מוזיקלית, אם כי הן עשירות במלודיות, במרקמים קצביים ועשירים, ובפיתוח יצירתי של הנושאים בהן.
כל הרביעיות נכתבו בתקופה שבה עבר החליל שכלול מכני, שבו נוספו לו חורים ומפתחות, והתבצע במעבר שבין חליל הבארוק לחליל הקלאסי (שלו, לרוב, עד 8 מפתחות). עם זאת, כל הרביעיות אפשריות לנגינה גם על חליל בעל מפתח יחיד. ידוע גם, שעל חליל כזה ביצע אותן ידידו של מוצרט, החלילן יוהאן ונדלינג.
רביעיות וחמישיות לכלי קשת וחליל היו הרכב קאמרי נפוץ במחצית השנייה של המאה ה-18. בין המלחינים שכתבו להרכב זה ניתן למנות את יוזף היידן, יוהאן כריסטיאן באך, לואיג'י בוקריני, דומניקו צ'ימרוזה, ורבים אחרים. הרכב זה נזנח כמעט כליל בתקופה הרומנטית שבמאה ה-19, אך במאה ה-20 שבו מלחינים לכתוב לו יצירות מעטות.
הרקע לכתיבתן, והמחקרים עליהן.
באופן מסורתי, מיוחסות כל רביעיות החליל של מוצרט ושני הקונצ'רטי לחליל שלו, להזמנתו של החלילן ההולנדי החובב, פרדיננד דה-ז'אן (כנראה הגרסה של מוצרט ל"דה יונג"). דה ז'אן היה ביחסי ידידות עם החלילן ממשפחת ונדלינג, יוהאן ונדלינג, אשר בבית משפחתו התאכסנו מוצרט ואמו בעת שהייתם במנהיים, מאוקטובר בשנת 1777 ועד מרץ בשנה שאחר כך. הסכום אשר הובטח למוצרט, 200 גולדן, נחשב לנדיב מאוד, ויכול היה לעזור היטב בכלכלת המסע שערך מוצרט. בהתכתבויותיו עם אביו, נראה היה שלאופולד דחק בוולפגנג לקבל את ההצעה ועודד אותו להשלים את המלאכה במהירות.
ההנחה אם כן, כי מקורן של כל הרביעיות הללו בהזמנתו של דה ז'אן, נכונה בעיקרה לשלוש רביעיות – אלו ברה מז'ור, בסול מז'ור ובדו מז'ור. הרביעייה שלגביה ידוע בוודאות מוחלטת, שהיא חלק מן הרביעיות אשר נכתבו באותה עת ונשלחו לדה-ז'אן, היא הרביעייה ברה מז'ור, עליה כתב מוצרט במכתבו "רביעייה אחת להולנדי ההודי [הכינוי שהוצמד לדה-ז'אן], ידיד אמת של המין האנושי, כמעט הושלמה...", וזאת כמה ימים לפני התאריך שהיה נקוב על המקור, בכתב ידו של מוצרט – "25 בדצמבר 1777, במנהיים". עם זאת, את שתי הרביעיות האחרות לא הספיק לסיים אלא חודשיים אחר כך, יום אחד לפני עזיבתו של דה ז'אן לפריז.
סיפורן של הרביעייה בדו מז'ור ושל הרביעייה בסול מז'ור שונה מעט, מכיוון שלא נותר מהן כתב יד ידוע, פרט לכמה תיבות ממקור שניוני של הרביעייה בדו מז'ור. הרביעייה בסול מז'ור, אם כן, נמצאה מחדש בשנת 1882, ושיוכה למוצרט, ללא כתב יד ידוע, גורם לספק קל לגבי שיוכה למוצרט. עם זאת, מבחינה סגנונית, ומכיוון שאין עדויות הפוסלות אותה מלהיות אותנטית, היא נחשבת כיום ליצירה מן המניין. מצבה של הרביעייה בדו מז'ור מעניין מעט יותר; פרקה השני והאחרון של הרביעייה, שהוא בצורת נושא ווריאציות, הוא למעשה הפרק השישי מיצירה מאוחרת יותר וידועה של מוצרט – הגראן פרטיטה לאנסמבל כלי נשיפה משנת 1781. ההנחה שייתכן והפרק מן הגראן פרטיטה "נגנב" והועתק כולו לרביעייה ויוחס אחר כך למוצרט היא זניחה מדי, ולכן נחשבת היצירה לאחת מרביעיותיו של מוצרט, וייתכן שהיא אף אחת מהרביעיות לדה-ז'אן, משום שסביר שהיא המקור לפרק מתוך הגראן פרטיטה, ולא להפך, ולכן הייתה צריכה להיכתב קודם.
הרביעייה בלה מז'ור, אם כן, היא הרביעייה היחידה שכתב היד שלה היה זמין לחוקרים לאורך כל קיומה, והשתייכותה למוצרט אינה מוטלת כלל בספק. למרות חותמת מאוחרת שנוספה לה, הטוענת שהיא נכתבה במנהיים בשנת 1778, מחקרים חדשים הפריכו את דברי החותמת הזו. לטענתם, רביעייה זו נכתבה בווינה בסוף שנת 1786, בנסיבות לא ידועות, מאחר שסגנון כתב היד מתאים יותר לזה של מוצרט המאוחר, ומכיוון שהיא כתובה לפי אופנה מוזיקלית שהייתה נפוצה אז בפריז (ראו המשך).
כתבי היד ומשמעותם.
כאמור, כתב היד אשר היה בנמצא במשך כל השנים הוא זה של הרביעייה בלה מז'ור, אם כי גם הוא מטעה במקצת בגלל החותמת אשר עליו. לשתי הרביעיות, זו בסול מז'ור וזו בדו מז'ור, אין בנמצא כתב יד שלם, אלא פרגמנט בלבד מתוך הרביעייה בדו מז'ור. לרביעייה ברה מז'ור היה קיים כתב יד ידוע, אשר עליו התבססו קכל וחוקרים אחרים במחקריהם. כתב היד אבד במלחמת העולם השנייה, וגם לא היו בנמצא צילומים שלו, לכן התבססו המחקרים על הוצאות מן המאה ה-19, אשר רמת דיוקן הייתה מוטלת בספק. כתב היד התגלה מחדש בספרייה בקרקוב, בשנת 1979. מבדיקות שנעשו, התברר באופן מפתיע, שלא היו כמעט חריגות בין ההוצאות שעליהן הסתמכו החוקרים במשך 35 שנה, לבין כתב היד.
ברביעיות של מוצרט לכלי נשיפה ולכלי קשת, בניגוד לאלו לכלי קשת בלבד, ישנם סימני דינמיקה מעטים מאוד, גם בכתבי היד. ייתכן שהדבר נבע מקוצר רוחו של מוצרט בכתיבת יצירות אלו (ידוע שהוא התמהמה בהשלמת היצירות), וכן מהעובדה שכנראה מיהר להשלימן.
הרביעיות ופרקיהן.
רביעייה בסול מז'ור, ק' 285a.
רביעיית החליל הקצרה ביותר, ומבחינות רבות המורכבת פחות. היא מנוגנת בתדירות הנמוכה ביותר מבין רביעיות החליל של מוצרט. הרביעייה הזו וכן הרביעייה הבאה כתובות בשני פרקים בלבד. צורת רביעייה זו הייתה שכיחה בסגנונו של יוהאן כריסטיאן באך. ייתכן שקוצרן של רביעיות אלו הוא בין הגורמים לאי-שביעות רצונו של דה-ז'אן.
רביעייה בלה מז'ור, ק' 298.
הרביעייה המאוחרת ביותר, לפי כל הדעות, נכתבה לפי מחקרים מסוימים, בשנת 1786 בווינה, ולפי הגישה המסורתית יותר, האחרונה בסט עבור דה-ז'אן. אולם, הטוענים שמדובר ביצירה מאוחרת מביאים ראיות חותכות, אשר לא בנקל ניתן להפריכן. באותה עת היה נפוץ בפריז לכתוב יצירות על-פי נושאים קיימים, ואכן, רביעייה זו משובצת כולה במוטיבים מיצירות שונות, אשר את חלקן מוצרט בהחלט עשוי היה להכיר. פרט לכך, פרקי הרביעייה וסידורם הם לא קונבנציונליים. רביעייה זו היא בשלושה פרקים:
הערות שוליים.
[[קטגוריה:יצירות מאת מוצרט]]
[[קטגוריה:יצירות לחליל]]
[[קטגוריה:יצירות קאמריות]]
אוקטופוסי
אוקטופוסי (באנגלית: Octopussy) הוא הסרט השלושה עשר בסדרת סרטי הריגול ג'יימס בונד והשישי שבו מככב רוג'ר מור כסוכן MI6 הבדוי ג'יימס בונד. הסרט יצא לבתי הקולנוע בשנת 1983. שם הסרט כשם סיפור קצר של איאן פלמינג. אולם עלילת הסרט מקורית, ואירועי הסיפור הקצר מופיעים רק כפלשבק של נערת בונד אוקטופוסי. בסרט, מוטלת על בונד משימה לעקוב אחרי גנרל שגונב תכשיטים ויהלומים מהממשלה הסובייטית. המטלה מובילה אותו לנסיך אפגני גולה, קמאל חאן, ושותפתו, אוקטופוסי. בונד חושף מזימה לכפות פירוק נשק באירופה באמצעות שימוש בנשק גרעיני.
מפיקי הסרט הם אלברט ברוקולי ומייקל וילסון. אוקטופוסי יצא לאקרנים באותה שנה שיצא שסרט ג'יימס בונד הלא-רשמי לעולם אל תאמר לעולם לא. כותבי התסריט הם ג'ורג' מקדונלד פרייזר, ריצ'רד מייבאום ומייקל וילסון, במאי הסרט הוא ג'ון גלן.
עלילה.
בקטע הפתיחה של הסרט, המוצג לפני שיר הנושא, רואים את בונד ביחד עם סוכנת יפהפייה ששמה ביאנקה (טינה הדסון) במשימת חבלה בבסיס חיל אוויר עליו מפקד קולונל לואיס טורו (קן נוריס) בארץ לא-ידועה באמריקה הלטינית והוא נמלט משם במטוס homebuilt Bede BD-5J.
קטע הפתיחה אינו קשור לעלילה המרכזית.