טיומקין נולד בעיר קרמנצ'וג שבמרכז אוקראינה. אביו, זינובי יונוביץ' טיומקין, היה רופא ועיתונאי ציוני, ממייסדי ברית הציונים הרוויזיוניסטים, ואמו הייתה מורה למוזיקה ולפסנתר. טיומקין למד נגינה על פסנתר אצל פליקס בלומנפלד והרמוניה וקונטרפונקט אצל אלכסנדר גלאזונוב בקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג שברוסיה, ובמקביל למד באוניברסיטה משפטים. כבר בצעירותו החל לנגן כפסנתרן בקונצרטים וליווה בנגינה סרטים אילמים. בעת היותו סטודנט נהג להתרועע בחוגי הבוהמה המקומית והתוודע למוזיקה אמריקאית, ליצירותיו של אירווינג ברלין, לבלוז, רגטיים ולג'אז מוקדם. ב-1920, בעת שעבד ב"מנהל הפוליטי של האזור הצבאי של פטרוגרד", נמנה עם המארגנים הראשיים של שני מופעי ענק שאורגנו על ידי השלטון הבולשביקי החדש: "מסתרי העבודה המשוחררת" - הצגה כעין-דתית לכבוד האחד במאי ו"ההסתערות על ארמון החורף", לכבוד יום השנה השלישי למהפכת אוקטובר.
ב-1921 עזב טיומקין את ברית המועצות ועבר לברלין, שם עבד אביו כרופא. הוא הספיק ללמוד שם אצל פרוצ'ו בוזוני לפני מותו של זה, וב-1925 היגר לארצות הברית. ב-1930 התיישב בלוס אנג'לס יחד עם אשתו הרקדנית והכוריאוגרפית אלברטינה ראש (1967-1891) והפך לאזרח אמריקאי ב-1937. בעקבות עיסוקה של רעייתו, היו מיועדות יצירותיו המוזיקליות בשנותיו הראשונות בארצות הברית לבלט. ב-1933 החל לכתוב מוזיקה לסרטים, אם כי בתחילה ככותב זוטר. ב-1938 ניצח לראשונה על התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
למרות שהיה מושפע מהמסורות המוזיקליות של מזרח אירופה, אהד טיומקין את המוזיקה הקלאסית האמריקאית. כשניגן במסעי הופעות באירופה כפסנתרן בשלבים הראשונים של הקריירה שלו, הוא בלט בהשמעת מוזיקה של גרשווין לקהל האירופאי. זו גם אחת הסיבות שהוא השכיל לחבר מוזיקה לסרטים שייצגו את המהות האמריקאית, כמו סרטיו של פרנק קפרה: "האופק האבוד" (Lost Horizon) ב-1937, "הן לא תקחהו עמך" (1938), "מר סמית הולך לוושינגטון" (1939), "פגוש את ג'ון דו" (1941) ו"אלו חיים נפלאים" (1946). במהלך יצירת "אלו חיים נפלאים" חל קרע בין קפרה לטיומקין על רקע חילוקי דעות אמנותיים. ב-1946 חיבר גם את הפסקול לסרט "דו-קרב בשמש".
ב-1952 חיבר טיומקין את הפסקול ואת שירי הסרט "בצהרי היום", בבימויו של פרד זינמן, שהקנו לו את פרס גלובוס הזהב ושני פרסי אוסקר בקטגוריות הפסקול והשיר הטובים ביותר. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של פרסי האוסקר שמלחין זוכה בפרסים על הפסקול ועל שיר הנושא של אותו סרט. ב-1954 זכה טיומקין שנית בפרס האוסקר על הפסקול של הסרט "הגבוהים והאדירים" בכיכובו של ג'ון ויין. כשעלה לבמה לקבל את הפרס הודה טיומקין בהומור לכל המלחינים שקדמו לו והשפיעו עליו בכתיבת המוזיקה לסרט.
דימיטרי טיומקין כתב מוזיקה לארבעה מסרטיו של הבמאי אלפרד היצ'קוק: "צל של ספק" ב-1943, "זרים ברכבת" ב-1951, "אני מתוודה" ב-1953 ו-"Dial M for Murder" ב-1954.
טיומקין המשיך וחיבר פסקולים קלאסיים לסרטים רבים כמו: "ענק" (1956), "שכנוע ידידותי" (1956), "דו-קרב באו. קיי. קוראל" ו"הרוח היא פראית" (1957), "ריו בראבו" (1959), "רכבת אחרונה מגאן היל" (1959), "האלמו" (1960), זכה בפרס גלובוס הזהב), "אנשי השקיעה" (1960) "תותחי נברון" (1961, זכה בפרס גלובוס הזהב), "עיר ללא רחמים" (1961) (זכה בפרס גלובוס הזהב), "55 יום בפקינג" (1963), "נפילתה של האימפריה הרומית" (1964, זכה בפרס גלובוס הזהב) ו"קרון האש" (1967).
הוא היה פעיל גם בכתיבת מוזיקה לסדרות טלוויזיה וכתב מספר שירי נושא לסדרות שהתפרסמו כמו "Rawhide" ב-1959. הוא נשכר ב-1965 כדי לכתוב את המוזיקה לסדרה "The Wild Wild West", אך המפיקים דחו את המוזיקה שלו והעדיפו מוזיקה שנכתבה על ידי ריצ'רד מרקוביץ'.
אחרי שב-1969 היה אחד ממפיקי המערבון עתיר הכוכבים "זהב מקנה", היה טיומקין מפיק בפועל ואחד ממחברי הפסקול לקו-פרודוקציה האמריקאית-סובייטית "צ'ייקובסקי", בבימויו של יורי נגיבין. בשנות ה-70 כבר לא עסק בהלחנה לסרטים.
הוא מת בלונדון ב-1979, ונקבר בלוס אנג'לס.
ג'וזפ סמיטייר
קאנטו
קאנטו (ביפנית: Kantō-chihō - 関東地方) הוא חבל ארץ ביפן שנמצא על האי הונשו.
נכון לשנת 2008 עמדה אוכלוסיית החבל על כ-42,124,000 תושבים. בשטח החבל נמצאות הערים טוקיו, בירת יפן ויוקוהמה, העיר השנייה בגודלה מבחינת אוכלוסייה ביפן. החבל מחולק לשבעה מחוזות: צ'יבה, גונמה, איבראקי, קנאגאווה, סאיטאמה, טוצ'יגי וטוקיו.
בשטח החבל זורם נהר טונה, השני באורכו ביפן.
ב-1 בספטמבר 1923 התרחשה רעידת אדמה גדולה בקאנטו.
Tristitia
Tristitia היא להקת בלקנד דום/דת' מטאל גותי משוודיה.
היסטוריה.
הלהקה נוסדה בהלמשטאד (Halmstad), שוודיה, בשנת 1992 בידי הגיטריסט לואיס ב. גאלווז (Luis B. Galvez). האהבה שלו לדום מטאל ומלודיות מלאות צער הביאה להקמת להקה עם זמר הדת' מטאל הגותי תומאס קארלסון (Thomas Karlsson) ונגן הבאס הארי יובונן (Harri Juvonen). ללהקה הם קראו "טריסטיטיה", שפירושה בלטינית הוא "צער". הם הקליטו את תקליט הדמו הראשון, Winds of Sacrifice, שלהם באפריל 1993. בינואר 1994 הם הקליטו דמו שני, Reminiscences of the Mourner. הדמו השני התקבל בצורה טובה יותר מהדמו הראשון וכתוצאה מכך חתמה הלהקה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים הצרפתית Holy Records.
במרץ 1995, עם המתופף ברונו נילסון (Bruno Nilsson), קארלסון בשירה וגאלווז בגיטרות, יצרה הלהקה את האלבום הראשון שלה, One with Darkness. בקיץ של 1996 הם הקליטו את אלבומם השני, Crucidiction. באלבומם השלישי, The Last Grief באה לידי ביטוי שילוב של שירה בסגנון הבי מטאל/דום מטאל אטמוספירי, על ידי זמר ריקארד בנטיסון (Rickard Bengtsson) מהלהקה Last Tribe שנשכר לצורך שירה באלבום זה בלבד, ושילוב של ריפי גיטרות של דום מטאל עם גיטרות קלאסיות. בסתיו 2002 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי Garden of Darkness, שאותו הקליטה באולפני Darkside Studios בעירם, הלמשטאד. לאלבום זה תרם זמר הדת' מטאל סטפן פרסון (Stefan Persson) את קולו כדי ליצור אלבום כבד, אפל וקודר יותר. זה היה אלבומם האחרון ואחריו פעילות הלהקה הוקפאה.
דימום תת-עכבישי
עטרה (פין)
העטרה היא רקמה כיפתית רגישה-למגע הנמצאת בקצה הדיסטלי (המרוחק מהגוף) של איבר המין הגברי. במרכזה של העטרה נמצא פתח השופכה. העטרה הומולוגית מבחינה אנטומית לקצה הדגדגן הנשי.
כאשר פין שאינו נימול נמצא במצב רפוי, העטרה מכוסה במלואה או באופן חלקי על ידי העורלה, אשר מגנה על הקרום הרירי העדין ממנו עשויה העטרה. במצב של זקפה, העורלה מופשלת והעטרה נחשפת והופכת לרגישה עוד יותר.
היבטים רפואיים.
כיוון שפתח השופכה נמצא בקצה העטרה, כאשר תינוק נימול מולבש בחיתול ישנה סכנה שהוא יסבול מהצרה של פתח השופכה או שיפתח בו כיב.
רקמת האפיתל של העטרה היא רקמה רירית. על פי אחד המחקרים, רחצה מוגזמת של העטרה בסבון עלולה לייבש את הרקמה הרירית ולגרום לדלקת עור אטופית.
דלקת בעטרה נקראת בלניטיס (Balanitis). דלקת זו נפוצה בקרב 11-3% מהגברים, ושכיחותה עולה ל-35% בקרב גברים חולי סוכרת. הגורמים לדלקת בעטרה הם בדרך כלל זיהומיים, והטיפול הניתן עבורה נקבע רק לאחר בדיקה מקיפה ואבחון הגורם הספציפי שהביא להתפתחותה.
דימום תת עכבישי
אקואוויווה
אקואוויווה (איטלקית Acquaviva) היא אחת מתשע היחידות האדמיניסטרטיביות - הקסטלי המרכיבות את סן מרינו (Castelli).
העיירה ממוקמת במערב של המדינה ומשתרעת על שטח של 4.86 קמ"ר. בשנת 2003 התגוררו באקואוויווה 1,812 תושבים. העיר גובלת עם סן מרינו ועם בורגו מג'ורה. קבוצת הכדורגל של העיר היא ס.ס. וירטוס.
היא נקראה על שם מקור מים מקומי חשוב הנמצא באזור.
אל-מסמיה
אדמונד לנדאו
אדמונד גאורג הרמן (יחזקאל) לנדאו (Edmund Georg Hermann (Yehezkel) Landau; 14 בפברואר 1877 – 19 בפברואר 1938) היה מתמטיקאי גרמני-יהודי שעסק בתורת המספרים, ממייסדי האוניברסיטה העברית בירושלים.
קורות חיים.
אדמונד לנדאו נולד בשנת 1877 בברלין, בן למשפחה יהודית עשירה. אביו, לאופולד לנדאו, היה גינקולוג, מצאצאי אחיו של הרב יחזקאל לנדא, ואמו, יוהנה יעקובי, הייתה ממשפחת בנקאים נודעת. בגיל 16 החל לנדאו ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת ברלין, ובגיל 22 קיבל תואר דוקטור במתמטיקה, על עבודה בהנחייתם של פרדיננד גאורג פְרוֹבֶּניוס (Frobenius) ולצרוס פוקס (Fuchs). כעבור שנתיים סיים את ההביליטציה, שהעניקה לו זכות למשרת הוראה באוניברסיטה.
משנת 1899 עד 1909 לימד באוניברסיטת ברלין. בשנת 1903 הציג הוכחה פשוטה במידה ניכרת מההוכחה הידועה למשפט המספרים הראשוניים. בשנת 1909 מונה כמחליפו של הרמן מינקובסקי באוניברסיטת גטינגן, שהייתה המרכז המתמטי של גרמניה ובעלת מוניטין עולמי, עם סגל שכלל את דויד הילברט, פליקס קליין ואחרים. לנדאו התמקד בתורת המספרים האנליטית, כמו תרומה למחקר השערת רימן והקשר שלה לסדרת פרי, ונמנה עם מובילי הענף – ספרו "Handbuch der Lehre von der Verteilung der Primzahlen" היה הצגה שיטתית ראשונה של ענף זה. תרם תרומה חשובה גם לאנליזה מרוכבת, וכתב ספר על היסודות האקסיומטיים של האנליזה המתמטית. פרסם יותר מ-250 מאמרים.
התעשיין היהודי-גרמני פאול וולפסקהל (Wolfskehl), שהיה מתמטיקאי חובב, הקצה בצוואתו 100,000 מרקים למי שיוכיח את המשפט האחרון של פרמה. לנדאו, שאל מחלקתו באוניברסיטת גטינגן נשלחו ההוכחות, כולן שגויות, הכין מכתב סטנדרטי עם מקום למספרי העמוד והשורה שבהם נמצאה הטעות הראשונה, ונתן לתלמידיו למלא אותו.