טרם הדריסה.
ביום חמישי בלילה התקיימה בנתניה פגישה בין צ'רלי אבוטבול, איש עם עבר פלילי, לשני תיירים יהודים מצרפת - איש עסקים בן 38 בשם אריק רוביק שנהג לבלות לעיתים קרובות בישראל, וקלוד-איזק חייט בן ה-40, שכנו וחברו הקרוב של רוביק. השניים נמלטו לישראל מצרפת לאחר שנחשדו במעורבות בפרשת "עוקץ המאה". מטרת הפגישה הייתה הסדרת חוב כספי גדול למדי שהיה להם לאבוטבול. לאחר הפגישה נכנסו חייט ורוביק לרכב ה-BMW השחור של רוביק ונסעו דרומה. בשעה 5:00 לפנות בוקר עצרו במועדון חשפנות ברמת גן ושילמו לבעל המועדון על מנת שיפתח את המועדון שכבר היה סגור ויארגן עבורם הופעה פרטית. לדברי מנהל המועדון השניים שהו במקום במשך כ-20 דקות במהלכן שתו כמות גדולה של אלכוהול.
ב-6:30 בבוקר עזבו חייט ורוביק את המועדון, נכנסו למכוניתם והחלו לנסוע בפראות ברחובות תל אביב. בעקבות כך החלו להגיע למוקד המשטרה תלונות על כך שמכונית BMW משתוללת באזור. ניידת המשטרה שנשלחה למקום לא הצליחה לאתר את הרכב.
דריסתה של לי זיתוני.
בשעות הבוקר של 16 בספטמבר 2011 הייתה לי זיתוני בדרכה לחדר הכושר שבו הייתה אמורה להעביר שיעור. בשעה 6:45, בעת שחצתה את צומת הרחובות ויצמן-פנקס בתל אביב, פגע בה רכב ספורט שחור מסוג BMW ובו חייט ורוביק. בשל עוצמת המכה הגבוהה נזרקה זיתוני לנתיב הנגדי, שם פגעה ברכב אחר והיא נהרגה. רוביק וחייט לא התעכבו להושיט יד או להזעיק עזרה, אלא נמלטו במהירות רבה ברכבם מזירת התאונה כשהם מתעלמים מרמזורים אדומים שהיו בדרכם. השניים הסתירו את הרכב, שניכרו בו סימני הפגיעה, בחניון של הבניין שבו גר רוביק בתל אביב. מספר שעות לאחר מכן, בעת שזהות הדורסים עדיין לא הייתה ידועה, הצליחו השניים להימלט מישראל יחד עם נשותיהם וחלק מילדיהם.
איתור הדורסים והפעילות להעמדתם לדין.
לאחר התאונה החלו כוחות המשטרה, חבריה ובני משפחתה של זיתוני לערוך חיפושים ברחבי ישראל אחר מכונית ה-BMW השחורה, ולבסוף לאחר שהגיע דיווח משומר שעובד בבניין סמוך על רכב דומה שראה בכניסה ל"רובע לב העיר" הצליחו לגלות כי הרכב היה שייך לאריק רוביק. כשהגיעו לדירתו גילו כי היא ריקה וכי רוביק הספיק לברוח לצרפת יחד עם קלוד-איזק חייט. חוקרי המשטרה קבעו כי בטרם התאונה שתו רוביק וחייט משקאות אלכוהוליים באזור תל אביב ורמת גן, ועזבו לבסוף את הפאב בסביבות 6:00 בבוקר, כאשר זמן קצר לאחר מכן דרסו את זיתוני. כמו כן לא הצליחו לקבוע מי נהג ברכב בעת שזיתוני נדרסה.
בעקבות כך, ביקשה משטרת ישראל מהאינטרפול סיוע בהסגרתם של רוביק וחייט לישראל, ובהמשך הוצא צו מעצר בינלאומי נגד השניים.
תגובות החשודים.
בראיון טלפוני לחדשות ערוץ 10 שהתקיים ב-22 בספטמבר 2011, אמר חייט: כמו כן אמר חייט:
ב-23 באוקטובר 2011 ציינו חייט ורוביק כי שוחחו עם עורך דין ישראלי המתמחה בתאונות הדרכים, וביקשו שיבדוק את האפשרויות שלהם לעסקת טיעון או לקבלת גזר דין מסוים.
בדצמבר 2011 הצהירו חייט ורוביק כי הם לא מתכוונים לחזור לישראל להישפט, וכי הם נחושים להישאר בצרפת. כמו כן, אחד מעורכי הדין שלהם ציין כי ייתכן שהרשויות בישראל יאפשרו למשפט להתקיים בצרפת, אף על פי שעדיין ישנו "מאבק כוחות" בין הרשויות של שתי המדינות.
החשוד נתפס בצרפת בגין עבירת מהירות.
בסוף דצמבר 2011, מעל לחודשיים לאחר תאונת הפגע וברח בישראל, נתפס חייט בצרפת כשהוא נוהג במהירות של 156 קמ"ש, ושוחרר מיד לאחר ששילם את הקנס על מהירותו המופרזת.
רועי פלד, שהיה בן זוגה של זיתוני אמר בתגובה:
שיתוף הפעולה בין ישראל לצרפת.
כיומיים לאחר תאונת הפגע וברח הצהיר משרד פרקליטות המדינה כי הרשויות בישראל נמצאות בקשר עם הרשויות בצרפת בנוגע ללי זיתוני והתיירים הצרפתים המעורבים בתאונה. אף על פי כן, משום שאין הסכם הסגרה בין ישראל וצרפת, החוק הצרפתי מקשה במידה רבה על הסגרתם של חייט ורוביק לישראל, אלא אם כן הם יסכימו מרצון לעשות כן. לדברי התובע הצרפתי במקרה, אם השניים יורשעו בצרפת, הם יעמדו בפני עונש מאסר מינימלי בעל תקופה מקסימלית של 10 שנות מאסר לעומת תקופה של 14 שנים אותה הם צפויים לקבל אם יישפטו בישראל.
ב-21 בספטמבר 2011 פגש שגריר צרפת בישראל, כריסטוף ביגו, את משפחתה של זיתוני, שדרשה שיפעל להסגרתם של רוביק וחייט לישראל. ביגו ציין בתגובה כי צרפת תעשה מאמץ להביא את השניים לישראל. ביגו ציין גם כי ישנו שיתוף פעולה הדוק בין גורמי אכיפת החוק בישראל ובצרפת, וכי ישראל וצרפת מחויבת להביא את החשודים לדין. באוקטובר 2011 מינתה צרפת שופט חוקר לבקשת מדינת ישראל והמשפחה.
בסוף דצמבר 2011 כתבה קרלה ברוני, אשתו של נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, מכתב אישי לאמה של זיתוני שבו היא הביעה את תנחומיה על מותה של זיתוני. במכתבה כתבה ברוני:
בינואר 2012, במהלך ישיבת הבהרה מיוחדת שנערכה בנושא בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות שבכנסת, הצהיר השגריר ביגו כי אין סיכוי רב שרוביק וחייט יוסגרו לישראל מצרפת. ביגו ציין כי
פעילות עמותת "צדק בשבילי - Justice For Lee" להסגרת הדורסים למשפט בישראל.
רועי פלד, מי שהיה בן זוגה של זיתוני, הקים את עמותת "צדק בשבילי - Justice For Lee" כדי למצות את הדין עם דורסיה של לי זיתוני, לסייע למשפחות נפגעי תאונות הפגע וברח, אך גם על מנת למנוע מקרים דומים בעתיד.
החקירה הפלילית בצרפת.
במהלך יולי 2012, לאחר שבקשת הסגרתם של חייט ורוביק לישראל נדחתה, משפחתה של זיתוני הגישה תלונה בצרפת נגד השניים. העיתון הצרפתי לה פיגארו הקדיש את כותרת העמוד הראשי שלו לסיפור, והסביר כי שני החשודים נהנים מפרצה משפטית אשר מאפשרת להם להיות חופשיים בצרפת - השלטונות הצרפתיים לא יכולים לפעול ללא תלונה, בעוד שהרשויות בישראל לא יכולות לפעול מבלי שהחשודים יוסגרו לישראל. על פי העיתון, בעקבות הצעד של משפחתה של זיתוני יישפטו רוביק וחייט בצרפת.
ב-11 ביולי 2012 הורה בית המשפט בצרפת לחקור את חייט ורוביק בחשד להריגה בנסיבות מחמירות. ב-3 בדצמבר 2014 גזר בית משפט בפריז חמש שנות מאסר על רוביק ו-15 חודשי מאסר על חייט, ללא זכות לשחרור מוקדם. בנוסף הוטל עליהם קנס, ורישיונות הנהיגה שלהם נשללו לצמיתות. במאי 2016, שוחרר רוביק על ידי שופט בעסקת טיעון שחתם ובטענת התנהגות טובה, וכי נולד לו ילד.
ביולי 2016 נתפס רוביק כשהוא נוהג בגילופין, בעת עיכובו תקף שוטר ובכך הפר את תנאי השחרור שלו ושב לבית הסוהר עד 2019.
מיכל ושינסקי
מיכל ושינסקי (Michał Waszyński, נולד משה וקס; 29 בספטמבר 1904 – 20 בפברואר 1965) היה במאי, תסריטאי, מפיק ושחקן קולנוע פולני, יהודי מומר. הוא פעל בארצו ומאוחר יותר באיטליה, בארצות הברית ובספרד.
ביוגרפיה.
מיכל ושינסקי נולד ב-29 בספטמבר 1904 כמשה וקס (Mosze Waks) למשפחה יהודית פולנית בעיר קובל, עיר מחוז בווהלין (כיום באוקראינה), אשר באותה תקופה השתייכה לאימפריה הרוסית. הוריו, פיוטר וססיליה לבית פלץ, התגוררו ברח' לוצק 26, רחובה הראשי של העיר קובל.
כשגרמניה כבשה במלחמת העולם הראשונה את החלק הזה מאירופה, משה וקס עבר בתחילה לוורשה ומאוחר יותר לברלין. בעודו גבר צעיר, עבד כעוזר במאי לבמאי פרידריך וילהלם מורנאו. עם שובו לפולין שינה את שמו למיכל ושינסקי, ונטבל לנצרות הקתולית.
בשנות ה-30 הפך ושינסקי לבמאי הסרטים הפורה ביותר בפולין: הוא ביים 37 מתוך 147 הסרטים שנעשו בפולין באותו עשור. ברבים בסרטיו שיחק ויטולד זכרביץ', כוכב הקולנוע הפולני של התקופה. לצד הסרטים הפופולריים בפולנית, אותם ביים לקהל הרחב, הוא ביים גם סרט חשוב ביידיש: "הדיבוק", הנחשב כיום לאבן דרך בקולנוע היידי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בזמן הפלישה הגרמנית למערב פולין, והפלישה למזרח פולין על ידי הרוסים, ושינסקי נמלט מוורשה המופצצת לביאליסטוק. עיר זו נכבשה על ידי הגרמנים בספטמבר 1939 והועברה כעבור שבועות ספורים לברית המועצות, תחת תנאי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ושינסקי החל קריירה חדשה כבמאי תיאטרון, בתחילה בביאליסטוק ומאוחר יותר במוסקבה.
בקיץ 1941, לאחר פלישת גרמניה לברית-המועצות, הצטרף ושינסקי לצבא הפולני שאורגן מחדש על ידי הגנרל ולדיסלב אנדרס (שהיה מנאמני הממשלה הפולנית הגולה בלונדון). בסופו של דבר הועבר לפרס (איראן), ומאוחר יותר, כחייל בגיס השני של הצבא הפולני, הוצב במצרים ובאיטליה. כחלק מיחידת הסרטים של הצבא צילם יומן תעמולה על הקרב על מונטה קאסינו, בו היה לפולנים תפקיד מרכזי. עם תום המלחמה נשאר באיטליה, והפיק שלושה סרטים באיטלקית.
מאוחר יותר עבד כמפיק עבור האולפנים האמריקניים הגדולים באיטליה ובעיקר בספרד; הוא הופיע בכתוביות כמייקל ושינסקי. בין הסרטים עליהם עבד: "האמריקני השקט" (1958) (מפיק שותף), "אל סיד" (1961), ו"נפילת האימפריה הרומית" (1964) (מפיק בכיר ומפיק שותף). עבד עם סופיה לורן, אורסון וולס וסמואל ברונסטין.
הוא ביים למעלה מחמישים ושניים סרטים (1929–1948), והפיק עוד שישה (1964- 1956), כתב תסריטים, שיחק בשני סרטים, ושימש בתפקידים נוספים הקשורים לקולנוע ולטלוויזיה.
ושינסקי נפטר מהתקף לב ב-20 בפברואר 1965 במדריד, ונקבר בטקס הלוויה קתולי ברומא.
שביתה (סדרת טלוויזיה)
שביתה היא מיני סדרת דרמה ישראלית בת 5 פרקים, ששודרה בחברת yes. הסדרה עלתה לשידור ב-17 ביולי 2012.
לסדרה יש סדרת המשך, "שביתה - היום שאחרי", אשר מציגה את חייהם של השובתים לאחר סיום השביתה.
עלילה.
במפעל שמנים פרטי בפאתי ירושלים, עובדים עשרות פועלים בתנאים ירודים ומול יחס משפיל. מתחת לפני השטח הגחלים לוחשות ומתארגנת מחאה.