העורך הראשי היה ראש התנועה זאב ז'בוטינסקי, ובגיליונותיו פורסמו מאמרים ומסות מפרי עטו. "העם" נוהל בפועל על ידי ד"ר בנימין זאב פון וייזל (שפרסם גם תחת שם העט: "אבי נעמה") מאמרים על תולדות הציונות הרוויזיוניסטית, שבה ראה "ציונות מחודשת". ד"ר יהושע השל ייבין מונה לעורך האחראי של העיתון. הכותבים הבולטים אשר העניקו לו את אופיו ואת צביונו היו הוגה הדעות ד"ר אב"א אחימאיר והמשורר אורי צבי גרינברג. חמדה בן-יהודה פרסמה בו סדרת מאמרים על "זיכרונות מחיי אליעזר בן-יהודה". כמו כן השתתפו בכתיבתו ההיסטוריון בנציון נתניהו, המשורר אביגדור המאירי, בצלאל אליצדק (בצלאל קלוזנר, אחיו של ההיסטוריון פרופ' יוסף קלוזנר), (בשם העט: "ב' אליצדק"), יוחנן פוגרבינסקי, החוקר דוד תדהר, דוד סיטון, דניאל סירקיס, מאיר גרוסמן, ד"ר בנימין לובוצקי (לימים: בנימין אליאב), הלל רוזנברג (לימים: הלל הר-שושנים), יוסף קלרמן (בשם העט: בן פורת), אוריאל הלפרין ( לימים: יונתן רטוש; בשם העט: "אריאל שלם") ואחרים.
המחאה על סגירתו בידי השלטונות הבריטים.
זאב ז'בוטינסקי התייחס בפומבי לסגירת "העם" על ידי ממשלת המנדט בעיתון "ראזסוויט" שהופיע בפריז, בגיליון שראה אור ב-21 ביוני 1931.
סגירת עיתון היא צעד חריג במשטר דמוקרטי, על כן ביטא ז'בוטינסקי ביקורת קשה כלפי שלטונות המנדט הבריטי, ובמקביל, הביע רגשות הערכה והוקרה לאנשי מערכת "העם". הוא הביע תקווה שהמופקדים על הוצאתו לאור יצליחו לחדש את הופעת העיתון. ז'בוטינסקי הבטיח לקוראי מאמרו ב"ראזסוויט", כי הביקורת נגד עוולות המשטר הבריטי המנדטורי תימשך ולא ניתן יהיה להשתיק אותה, לא באמצעים כוחניים כפי אלה שננקטו ולא באחרים, וזאת ברוח מילות שירו הידוע, באותם ימים, של אביגדור המאירי: "לֹא נָזוּז מִפֹּה, כָּל אוֹיְבֵינוּ, כָּל שׂוֹנְאֵינוּ, כֻּלָּם יֵלְכוּ מִפֹּה".
ז'בוטינסקי לא חסך מידע מקוראיו ברחבי העולם על הליכי סגירת "העם" בארץ ישראל. הוא תיאר כיצד "העם" בעריכתו של ד"ר פון וייזל, נסגר בפקודת הנציב העליון הבריטי, וציין כי "הסיבות לצעד ממלכתי זה עדיין אינן ידועות לנו ברגע מסירת הגיליון הנוכחי של 'ראזסוויט' לדפוס; אולם לא קשה לנחשן. העניין אינו נעוץ בתואנה מוחשית זו או אחרת, אלא בכך, שהמִנהל בארץ-ישראל מנסה להחניק את קול מאשימיו העיקריים". הוא ציין לפני קוראיו כי "העם" הוא עיתון לוחם במדיניות האנטי ציונית של ממשלת המנדט: "'העם' עומד בכבוד על עקרונות הציונות המדינית ומוקיע את כזבי המשטר בארץ-ישראל".
השפעה והד ציבורי.
הופעתו של "העם" הייתה קצרת הימים, אולם העשירה את העיתונות העברית. "העם" היה, לכל הדעות, עיתון לוחם. פרסם מאמרים שמתחו ביקורת על כוונת השלטונות הבריטיים לערוך מפקד אוכלוסין ופקפק בכוונותיהם לערוך ואת ממצאיו באופן הוגן. חוקרת העיתונות הרוויזיוניסטית ד"ר מינה גראור, מציינת, כי "העם" המשיך בסגנונו ובכיוונו את הקו הרדיקלי שהונהג ב"דֹאר היום". הוא הרבה לבקר את ראשי ההסתדרות הציונית, את מנהיגי מפלגות הפועלים בארץ ישראל ואת העיתונים העבריים העיקריים ביישוב. העיתונים אוזכרו לעיתים על פי צבעים (שביטאו את מהותם על פי כותבי "העם"): "דבר" – אדום, "הארץ" – אפור, "דֹאר היום" – צהוב, הפורוורד - צהוב ואדום, ו"העם" בתכלת לבן.
מעל דפי "העם" התנהלו דיונים סוערים על אפשרות לפרישה מההסתדרות הציונית, עקב מהלכיה השגויים לדעת מנהיגי התנועה, או הישארות במסגרתה. הדיון התנהל, בין התומכים בז'בוטינסקי המצדד בפרישה, לבין מאיר גרוסמן, שהתנגד לפרישה. העיתון כמעצב דעת קהל היה חשוב לשני הצדדים. גרוסמן אף הבטיח לסייע במימון העיתון. לכן צורף להנהלתו אחד מתומכיו המובהקים ברוך ויינשטיין. אך ההבטחה הכספית לא מולאה.
פון וייזל, אשר ערך את "העם" ושימש גם כנשיא "הועד המרכזי של הצה"ר בארץ ישראל", פרסם בעיתון סדרת מאמרים על הוויכוח הפנים תנועתי. לז'בוטינסקי הדיון המורחב בסוגיה זאת נראה מיותר. וב-24 באפריל 1931, כתב לפון וייזל, כי בהיותו העורך הראשי של "העם" הוא דורש ממנו להפסיק מיד דיונים פומביים על הוויכוחים הפנימיים במפלגה.
בוועידה הארצית השישית של ברית הצה"ר בארץ-ישראל, ב-8 – 10 במאי 1931, ביקשו חברי סיעת האופוזיציה במפלגה להימנע מכל דיון בשאלת היציאה מההסתדרות הציונית. "האופוזיציה דרשה גם שהעיתון 'העם' יימצא תחת פיקוחו הרשמי של מרכז הצה"ר בארץ-ישראל, ושייבחר מרכז חדש, שחבריו לא השתתפו במרכז האחרון או בזה שקדם לו".
הקונגרס הציוני ה-17, שלקראתו הוקם "העם", נערך בראשית יולי 1931. העיתון הביא לידיעת הקוראים את המאבק הרעיוני שהתנהל בו, ופרסם את נאומי הצירים הרוויזיוניסטים. הוא הודיע לקוראיו על ביקורתו של ז'בוטינסקי על הנהלת ההסתדרות הציונית, ועל כך שקרע בהפגנתיות את כרטיס הציר שלו וקרא לחבריו לעזוב את ההסתדרות הציונית ולהקים הסתדרות ציונית חדשה. "העם" הכשיר את הדרך לרעיון שקרם עור וגידים עם הקמת ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח). קונגרס היסוד שלה נערך בווינה שבאוסטריה, בימים ט' – י"ד באלול תרצ"ה, 7 – 12 בספטמבר 1935.
נשים בשורות הנאצים
בתקופת גרמניה הנאצית ובמהלך מלחמת העולם השנייה היו מעורבות באופן פעיל במפלגה הנאצית כ-13 מיליון נשים, כחצי מיליון נשים השתתפו ביודעין בתעשיית רצח ההמונים הנאצית, וכ-3,700 נשים שימשו במגוון תפקידים במחנות ההשמדה והריכוז בגנרלגוברנמן. אולם רק מעטות מהן עמדו למשפט.
בשנת 1942 הגיעו המפקדות הנאציות הראשונות למחנות ההשמדה אושוויץ, מיידנק וראוונסבריק והחלו לשרת בתפקידי מנהלה.
בשנת 1943 בעקבות חוסר בשומרים, החלו הנאצים לגייס נשים לתפקידי שמירה כחלק מהאס אס.
על פי הערכות שונות, הנשים הנאציות לקחו חלק בהשמדה של מיליון וחצי יהודים ולא-יהודים.
המהומות בשוודיה (2013)
המהומות בסטוקהולם הן הכינוי שניתן בעיתונות השוודית והעולמית למהומות והעימותים שהתרחשו בין מהגרים תושבי שכונת האסבי שבצפון סטוקהולם, בירת שוודיה והמשטרה המקומית. המהומות פרצו ב-19 במאי 2013, יום ראשון, עת דיווחה המשטרה על הצתות והשחתת רכוש והסתיימו ב-24 במאי 2013, יום שישי, עת דיווחה המשטרה כי מרבית המהומות פסקו. הרשויות דיווחו כי במהלכן נפצעו עשרות שוטרים והוצתו עשרות מכוניות.
גורמים.
המהומות פרצו לאחר שב-13 במאי ירו שוטרים שוודים בגבר בן 69, מהגר ממוצא פורטוגזי משכונת האסבי בעיר, שמת כתוצאה מהירי. על פי הדיווחים בתקשורת המקומית הגבר שנורה היה חמוש בחרב מצ'טה, נעל את עצמו בדירתו עם רעייתו וסירב לאפשר לשוטרים להיכנס פנימה. מחשש לסכנה לחיי רעייתו השוטרים פרצו בכוח וירו בו.
אולם אף שהמחאות פרצו עקב מות המהגר, הן למעשה הציתו מתחים בני עשור בין החברה השוודית למהגרים ממדינות מוסלמיות במזרח התיכון ובאפריקה ויש הטוענים כי המהומות אינן אלא ביטוי לתסכול עקב האבטלה הגואה, ההטרדות מצד כוחות המשטרה ורמות ההשכלה בשכונות בהן הם מתגוררים.
סיבות נוספות שהועלו כאפשריות לפרוץ המהומות הן עוני, מתח בין-גזעי ובין דתי והתחזקות תנועות אסלאמיסטיות במדינה. תופעות אלו התבטאו כנראה גם במחאות בקנה מידה קטן יותר שפרצו בשנת 2010 בשוודיה.
מולי
מוֹלִי (שם מדעי: "Poecilia"; נקרא גם גּוֹנוּנִית) הוא סוג של דג גרם ממשפחת הגמבוזיים. נפוץ במים מתוקים ומלוחים באמריקה המרכזית בטמפרטורה של בין 25°C ל-28°C.
זהו דג אוכל כל, הניזון בעיקר מאצות וידוע אף בהסתגלותו המהירה במעבר ממים מתוקים למלוחים. המולי הוא דג קטן ויפה, ומינים רבים ממנו משמשים כדגי נוי בשל מזגם הנוח וקלות גידולם.
מקור השם הוא מיוונית ποικίλος שפירושו מגוון, עקב מגוון הצבעים של דגים אלו.
מינים.
בסוג זה מעל 40 מינים שונים כאשר מספר מינים נמצא בסכנת הכחדה חמורה כמו מולי גופרית:
גונונית
ג'סיקה פארה
ג'סיקה פארה (באנגלית: Jessica Paré; נולדה ב-5 בדצמבר 1980) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה קנדית, ידועה בין היתר בשל תפקידה בתור מייגן דרייפר בסדרת הדרמה "מד מן" ברשת AMC, ובשל תפקידה בתור השוטרת אמנדה "מנדי" אליס בסדרה הדרמה הצבאית "אריות הים" ברשת CBS. הופיעה בסרטים "הרס הזוהר" (2000), "אבודות והוזות" (2001), "שלוש בפארק" (2004) ו"מכונת זמן בג'קוזי" (2010).
ראשית חייה.
פארה נולדה במונטריאול, קוויבק, קנדה, לאנתוני פארה, יושב הראש לשעבר של מחלקת החינוך באוניברסיטת מקגיל, וללואיז מרסייה, מתורגמנית. יש לה שלושה אחים, והיא גדלה בשכונת נוטרדאם דה גרייס. היא דוברת שתי שפות, אנגלית וצרפתית ובת למשפחה קתולית.
שני הוריה היו שחקנים - אביה היה מורה לדרמה וחבר בקבוצת תיאטרון, ואמה שיחקה בהפקות חובבים. כילדה נהגה פארה לצפות בחזרות של אביה, והחלה להתעניין במשחק בעצמה, כשעזרה לו ללמוד טקסט מ"הסערה". למדה בבית הספר "וילה מריה", תיכון קתולי פרטי לבנות במונטריאל. היא למדה דרמה ב"Theatreworks", והופיעה במספר הפקות חובבים כנערה, כשבין היתר גילמה את המשרתת מריאן ב"רובין הוד" ואת לוסי בהפקה התיאטרונית לספר "האריה, המכשפה וארון הבגדים".
קריירה.
בשנתה האחרונה בתיכון שיחקה פארה בסרט הטלוויזיה "בונאנו: סיפורו של סנדק", כשבעקבותיו החליטה לפתח קריירת משחק. בשנת 1999 היו לה תפקידים משניים בפרק של סדרת האימה "Big Wolf on Campus" ובסרט הצרפתי "En Vacances". היא נשרה מלימודי האומנות בקולג' למען פיתוח קריירת המשחק שלה. היא עבדה לתקופה מסוימת כעוזרת צלם.