לייב ניישן רכשה בעלות בחברת גרוט אירוח (Groot Hospitality) של דייוויד גרוטמן. הרכישה כוללת את מודעון הלילה LIV הממקום בתוך מלון פונטנבלו ההיסטורי שאירח את תצוגת האופנה השנתית של חברת ויקטוריה סיקרטס ב-2008. גרוט מחזיקה גם במסעדות ומועדוני לילה שונים.
בשנת 2020 לייב ניישן נפגעה באופן קשה במיוחד ממגפת הקורונה, כשרמבית המופעים ואירועי הספורט בעולם נעצרו. החברה נתבעה על חוסר הנכונות שלה לספק החזרים מלאים ללקוחות, אם כי מאז היא שינתה את נוהלי ההחזר שלה על מנת לטפל בתלונות הללו. במהלך 2020, מנית החברה צנחה בכ-40% בעיקר כתוצאה ממגפת הקורונה.
קרן ההשקעות של ממשלת סעודיה רכשה נתח של 5.7% מהחברה, בהשקעה של כ-$500 מיליון. קרן ההשקעות הסעודית הפכה בעקבות הרכישה לבעלת המניות השלישית בגודלה בחברה. חברת ליברטי מדיה של ג'ון מאלון נותרה בעלת המניות הגדולה בחברה, עם נתח של 33%.
אלה אמיתן
אלה אמיתן (וילֶנסקי) (Ella Amitan-Wilensky; 14 באפריל 1893 - 20 ביוני 1995) הייתה מחברת ספרי ילדים, משוררת ומתרגמת ספרי עיון, שירה וסיפורת ישראלית.
קורות חיים.
אמיתן נולדה בדורפאט שבאסטוניה, בתם של יוסף מיכאל ורחל וילנסקי (שנספו לימים בשואה בשנת 1941). הייתה חברת "החלוץ" בעיר הולדתה, יחד עם אחיה, לייב וילנסקי, ששימש היושב ראש.
בשנת 1911 סיימה את לימודיה בגימנסיה רוסית-גרמנית לבנות והחלה את לימודיה הגבוהים, תחילה בבית הספר לרפואת שיניים על שם לבינוביץ', אותו סיימה בשנת 1914, ובשנים 1918–1919 הייתה סטודנטית לרפואה באוניברסיטת דורפאט.
משנת 1920 הייתה מורה לאנגלית בגימנסיה רוסית. בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל. בארץ סיימה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים שזה עתה נוסדה.
עם הזמן אימצה לעצמה את שם נעוריה של אמהּ, אמיתן, כיוון שהזכיר את השם "עמית" ('חבר').
במהלך השנים עבדה כמתרגמת ומזכירה בלשכה המרכזית של קרן היסוד ובנוסף, תרגמה ספרות ילדים מאנגלית, צרפתית וגרמנית, עליה גם הרצתה, וכתבה ספרי שירה וסיפורת.
שירה הראשון - "הצי הלבן" התפרסם במוסף דבר לילדים, כ"ד בשבט תרצ"ד. על שיר זה, כמו על שירים נוספים, חתמה בשמה הפרטי בלבד: אלה.. בין שיריה הרבים התפרסם במיוחד השיר "בִּמְדִינַת הַגַּמָּדִים", שהולחן על ידי יצחק לוי וזכה, לאחר עשרות שנים, לעיבוד למחזמר. השיר נכתב באמצע מלחמת העולם השנייה, בזמן שאמיתן שירתה בחיל העזר לנשים בצבא הבריטי, בעקבות פגישה שלה עם ילדם של ידידים, שבגיל שנה ורבע הלך בביטחון, בניגוד להיסוס בהליכה שקיים אצל תינוקות בגילו. ומתוך אווירת המלחמה בה הייתה, היא תארה לעצמה שלו הייתה מוכרזת מלחמה בארץ הגמדים, מפקדם היה צועד כמו התינוק הקטן, ולאחר מספר ימים כתבה את השיר.
שירותה במלחמה השפיע על שיריה, ובספרה "לך ולך" שיצא לאור בשנת 1949 היא אף התייחסה בשיר "במדבר" למותו של חייל בשדה קרב המתרחש במדבר.
אמיתן נפטרה ב-20 ביוני 1995, בהיותה בת 102. דודניתה הייתה הסופרת כלת פרס ישראל ימימה אבידר-טשרנוביץ.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטה:
שר החוץ הבריטי
אלה אמיתן וילנסקי
מלון אוויה
מלון אוויה (מלשון Aviation - תעופה) הוקם בראשית שנות ה-60 ביוזמת העיתונאי תאודור לויטה, אשר חבר לאיש העסקים גאורג טאוסיג מחברת אליטליה, קבוצת אנשי עסקים יהודים מקליפורניה וחטיבת המלונות של חברת רסקו, והיה למלון התעופה הראשון מסוגו במזרח התיכון. המלון נבנה על גבעה בקרבת מעברת יהוד והשקיף על מסלולי שדה התעופה לוד.
המבנה.
המלון תוכנן בסגנון מודרני על ידי האדריכל דוד עקדי שהתמחה בתכנון בתי מלון, ואדריכל הפנים אורי אפנצלר במטרה להעניק למלון תדמית בינלאומית מודרנית המשולבת בטכנולוגיות מתקדמות.
מבנה המלון כלל קומת מסד בגובה כפול אשר בתוכה שכנו מסעדה, בר, לובי, חדרי קריאה וחנות דיוטי פרי. מעל קומת המסד נבנו ארבע קומות אשר כללו כ-100 חדרים ממוזגים ומאובזרים בשטיח מקיר לקיר, טלפון, ורדיו. על מנת למנוע רעש משדה התעופה הסמוך, צוידו החדרים בתקרות אקוסטיות וקירות מבודדים. ריהוט הפנים היה עשוי מפיברגלס לבן כמקובל בעולם התעופה.
חזית המלון הורכבה ממסגרות של בטון חשוף אשר בתוכן הוצבו רפפות בצבע אפרסק הניתנות להזזה לצורך יצירת הצללה. בחצר המלון נבנתה בריכת שחיה, ובקצה הגינה נבנה מנחת למסוקים.
פעילות.
המלון נפתח בחודש מרץ 1961.
בשנותיו הראשונות זכה המלון לתפוסה גבוהה והיה יעד לינה מועדף על אנשי עסקים וצוותי האוויר של חברות התעופה הזרות. שירותי המלון פעלו ללא הפסקה לאורך כל היום והלילה כולל המסעדות ושירות ההסעה לשדה התעופה אשר יצא מדי חצי שעה. בדלפק הקבלה הותקן קו טלפון ישיר לבירור מעודכן של לוח הטיסות.
פרט לשירותי המלונאות שימש המלון גם כאתר התכנסויות לאירועים של אנשי החברה הגבוהה אשר זכו ליהנות מאווירה בינלאומית יוקרתית.
באמצע שנות ה-60 החלה נסיגה בפעילות המלון כאשר קהל היעד העיקרי שלו, אנשי העסקים וצוותי האוויר החלו להעדיף את מלונות תל אביב ותפוסת המלון דעכה. במשך השנים ניסתה הנהלת המלון לנקוט בצעדים שונים על מנת למשוך אליו קהל חדש תחליפי וכך נפתחו בו פאב, מועדוני לילה, אולם אירועים והבריכה שבחצר נפתחה לשימוש הקהל הרחב. הפעילות במלון התאוששה ובשנת 1969 המלון היה ריווחי.
בשנת 1993 נמכר המלון לחברת נורפולק. בשנת 1999 נמכר המלון לחברת הנדל"ן א. דורי, שבתחילה הפעילה אותו כמלון בניהול רשת המלונות דורטל, אך בעקבות המשבר בתיירות בישראל בתחילת שנות ה-2000 הסבה אותו למרכז קליטה זמני עבור עולים מאתיופיה. לאחר תוכנית ההתנתקות בשנת 2005, שימש המלון לאירוח זמני של מפוני גוש קטיף, ובהמשך שימש המלון את האגודה למען החייל כמתקן נופש לחיילים. בשנת 2009 בקשה חברת א. דורי להקים במקום המלון מגדלי מגורים אך התוכנית לא יצאה אל הפועל בגלל התנגדות עיריית יהוד מונוסון. ב-2011 ננטש המבנה. עיריית יהוד שקלה תוכנית להפוך אותו למעונות סטודנטים בשילוב של מרכז תרבות, אולם ב-2013 הוא שופץ ונפתח מחדש כ"מלון אויה המחודש". חזיתו חודשה וחופתה זכוכית במקום חזית מסגרות הבטון והרפפות המקורית. בהמשך המלון ננטש ונסגר.
כיבוש המדבר
כיבוש המדבר (בספרדית: Conquista del desierto) היה מבצע צבאי בפיקודו של הגנרל חוליו ארחנטינו רוקה בשנות ה-70 של המאה ה-19, שנועד להרחיב את תחומי השפעתה של ארגנטינה באזורים שהיו מיושבים עד אז רק בתושבים ילידים, בעיקר בפטגוניה.
רקע.
ב-1536 הקימו הספרדים את היישוב הראשון שלהם בשטחי ארגנטינה של ימינו, בואנוס איירס, לגדות ריו דה לה פלטה. ברבות השנים התפשטה הנוכחות הספרדית באזור הפמפס, והתושבים הילידים נדחקו בהדרגה דרומה ומערבה, עד שבמאה ה-18 שימש נהר סאלאדו גבול לא רשמי ביניהם. במשך כל התקופה, נקלעו הצדדים לעימותים צבאיים, והספרדים ביצרו את עריהם. התושבים הילידים שנותרו בשטח שכבשו הספרדים נטמעו בהם, וכך התפתחו הגאוצ'וס.
לאחר עצמאות ארגנטינה ב-1816, נקלעה המדינה הצעירה לקונפליקטים פנימיים בין האוניטריאנים (שדגלו בממשל ריכוזי בבואנוס איירס) לבין הפדרליסטים (שתמכו במתן אוטונומיה רבה יותר לפרובינציות. כך, במשך רוב המאה ה-19 עסקה ארגנטינה בגיבוש זהותה, וכמעט שלא הרחיבה את גבולותיה (חריג לכך הוא מסעו של חואן מנואל דה רוסאס באזור קוז'ו ב-1833). בתוך כך, הגבירה צ'ילה את השפעתה בפטגוניה. ב-1845 נוסדה פונטה ארנס לחופי מצרי מגלן, וב-1861 החלה צ'ילה בכיבוש אראוקניה, שבמהלכו השתלטה על שטחים מדרום לנהר ביו ביו.
ב-1872 תקפו אנשי מפוצ'ה בפיקודו של קלפוקורה את הערים חנרל אלוואר (בפרובינציית מנדוסה של ימינו), ויינטיסינקו דה מאז'ו ונואבה דה חוליו (בפרובינציית בואנוס איירס של ימינו). במהלך המתקפה נהרגו כ-300 ארגנטינאים, והתוקפים נטלו עמם כ-200 אלף ראשי בקר.
המערכה בפיקודו של אלסינה.
שר המלחמה של הנשיא ניקולאס אבז'אנדה, אדולפו אלסינה, גרס כי יש ליישב את המדבר, אך תוך אינטגרציה עם התושבים הילידים. הצעדים הראשונים שנקט היו הגנתיים. הוא החל בחיבורן של המצודות המרוחקות לקו טלגרף, וחתם על הסכם שלום עם מנהיג הפואלצ'ה חואן חוסה קטריאל. הסכם זה הופר עד מהרה, כשהאחרון תקף, יחד עם נמונקורה, את הערים טרס ארוז'וס, טנדיל ואסול. אלסינה הגיב במתקפת נגד, ודחק את הילידים דרומה.
לאורך הגבול החדש שנוצר נחפרה תעלה ברוחב שלושה מטרים ובעומק שני מטרים שלאורכה הוקמו כ-80 מוצבים. התעלה, שכונתה על שמו של אלסינה (Zanja de Alsina; "תעלת אלסינה"), נועדה לשם בלימת התקפות נוספות. בפועל, יותר משהקשתה התעלה על הילידים לחדור לשטחה של ארגנטינה, היא הקשתה עליהם לחזור לשטחם עם בקר גנוב. די היה בכך כדי שחלק מהשבטים יחתמו על הסכם שלום עם הארגנטינאים, אחדים מהם אף התיישבו בשטחה, ואילו שבטים אחרים החליטו לשמור על נייטרליות. כחלק מהתמורה לשקט שסיפקו בשלב זה שבטים רבים, ובהתאם לתפיסתו של אלסינה, סיפקה להם הממשלה בקר ומוצרי מזון.
המערכה בפיקודו של רוקה.
ב-1877 נפטר אלסינה, ולתפקיד שר המלחמה מונה חוליו ארחנטינו רוקה. רוקה בחר באסטרטגיה שונה משל אלסינה. בניגוד לאלסינה, סבר רוקה כי הפתרון היחידי לאיום מצד התושבים הילידים הוא לחסל, לשעבד או לגרש אותם.