בספטמבר 1935 החל גינתר לעבוד כעוזר בלש בגסטפו בעיר ארפורט. שם, יחד עם אחיו הצעיר רולף גינתר מהמחלקה לענייני יהודים בגסטפו (Referat IV B 4; העומד בראשה היה אדולף אייכמן), התעסק בנושאים הקשורים למה שיכונה בעתיד כ"שאלה היהודית". ביולי 1937 הצטרף גינתר לאס אס (חבר מס' 129 290), ולאחר מכן הצטרף גם הוא למחלקה לענייני יהודים בגסטפו, שם הוטל על שני האחים לעקוב ולפקח על פעילות של "אויבי המדינה", למשל יהודים ובונים חופשיים. ב-1938 עבד גינתר שוב עם אחיו רולף לתקופה מסוימת בלשכה המרכזית להגירת יהודים בווינה שזה עתה הוקמה. מיולי 1939 עמד גינתר בראש הלשכה המרכזית להגירת יהודים בפראג ("Zentralstelle für jüdische Auswanderung in Prag"; השתייכה ל"מרכז הרייך להגירת יהודים" שבראשו עמד אייכמן), והמשיך לשמש בתפקיד זה עד תחילת מאי 1945. רשמית שימש גינתר כמפקד משטרת הביטחון והאס דה בפראג, אך בפועל תיפקד כאחראי על "הפתרון הסופי" בפראג וקיבל הוראות מאייכמן ומהיידריך. סגנו בלשכה בפראג היה קרל רהם, שמונה בפברואר 1944 למפקד מחנה הריכוז טרזיינשטט. גינתר היה ממונה על אכיפת התקנות האנטי-יהודיות בפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, ועל גירוש יהודי צ'כיה לגטו טרזיינשטט ומשם למחנות השמדה. גינתר, שהיה נשוי ואב לילד לכל הפחות מאז 1941, פיקח על הנושא באופן אישי ולעיתים קרובות שהה בגטו והשגיח על הוצאות להורג של יהודים. האסירים בגטו טרזיינשטט היו מכנים אותו "התליין המחייך" ("lächelnde Henker").
תפקידו בתעמולה הנאצית.
במטרה ליצור תעמולת נגד להאשמות של בעלות הברית על מחנות הריכוז ועל הטבח ביהודים בשטחי הכיבוש הגרמני, ארגן גינתר את צילום הסרט "טרזיינשטט" שעסק ב"אזורי ההתיישבות היהודית", והיה אמור לצייר תמונה אידיאלית של יהודים הנהנים משפע כלכלי ומחיים נעימים במחנות הריכוז. הסרט צולם בסוף קיץ 1944 והושלם במרץ 1945. קורט גרון, במאי ושחקן יהודי, צילם את הסרט בתמורה להבטחה כי הוא ומשפחתו יישארו בחיים. זמן קצר לאחר צילום הסרט, "פונו" הוא ומשפחתו לאושוויץ ועם הגעתם נשלחו לתאי הגזים.
הסרט היה מיועד לקהל זר, אך מאחר שהוא הושלם זמן קצר לפני נפילתו של הרייך השלישי, רק ארגונים זרים מעטים הספיקו לראותו.
בנוסף היה גינתר אחראי על הקמת "המוזיאון היהודי המרכזי" שהקימו הנאצים במבנה המוזיאון היהודי בפראג. המוזיאון בפראג, שהוקם בתחילת המאה ה-20, הכיל חפצי אמנות יהודית רבים. הנאצים החליטו להופכו למוזיאון של "הגזע היהודי הנכחד" לאחר שיסתיימו מבצעי הפתרון הסופי, והיהדות לא תהיה קיימת עוד.
על כן, בתקופה הנאצית נבזזו פריטים רבים מהקהילות ומבתי הכנסת היהודיים בבוהמיה ובמוראביה והועברו למוזיאון. האחריות לאיסוף הייתה בידי ד"ר יוסף פולאק, שלכאורה התכוון להגן על חפצי האמנות היהודיים ולהחזירם לאחר המלחמה לבעליהם.
מותו.
ב-5 במאי 1945, עם פרוץ מרד פראג על ידי המחתרת הצ'כית, עזב גינתר את פראג יחד עם אחיו רולף, ששהה בפראג מאז 1943, ויחד עם עמיתים נוספים מהלשכה המרכזית. שיירת כלי הרכב המשוריינים שליוותה את גינתר נעצרה במחסום כביש שהקימו פרטיזנים צ'כים בעיירה ברון, כ-30 ק"מ דרומית-מערבית לפראג. גינתר נעצר ופורק מנשקו. על פי הפרטיזנים, גינתר ניסה לאחוז בנשקו של השומר ונפצע אנושות מהמאבק שהתחולל לאחר מכן כשנפגע מרימון יד; לאחר מכן מת גינתר מפצעיו.
המלוכה הנורווגית
מלך נורווגיה הוא ראש המדינה של נורווגיה, שהמשטר שלה הוא מונרכיה חוקתית פרלמנטרית העוברת בירושה. המלוכה הנורווגית שואבת את מקורותיה מתקופת מלכותו של האראלד בהיר השיער ומהממלכות הקטנות שקדמו לו ושהתאחדו כדי ליצור את ממלכת נורווגיה. נורווגיה הייתה באיחוד הן עם שוודיה והן עם דנמרק במשך תקופות ארוכות.
הריבון הנוכחי של נורווגיה הוא האראלד החמישי, שמולך מאז 17 בינואר 1991. יורש העצר הוא בנו היחיד, נסיך הכתר הוקון. נסיך הכתר ממלא מגוון של תפקידים ציבוריים טקסיים, כמו רעיית המלך, המלכה סוניה. נסיך הכתר גם משמש כעוצר הממלכה בהיעדרו של המלך. משפחת המלוכה הנורווגית כוללת גם את בתו של המלך, נכדיו ונכדותיו ואחיותיו. בית המלוכה הנורווגי הוא ענף של בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, שהוא ענף של בית אולנדנבורג, שמקורו משלזוויג-הולשטיין שבגרמניה והוא אותו בית המלוכה של דנמרק ובית המלוכה לשעבר של יוון.
בעוד שחוקת נורווגיה מעניקה סמכויות שלטוניות חשובות למלך, אלה מיושמות כמעט תמיד על ידי מועצת הממלכה בשמו של המלך. באופן פורמלי, המלך ממנה את שרי ממשלתו על פי שיקול דעתו, אך השיטה הפרלמנטרית מיושמת מאז 1884. במסגרת השיטה הפרלמנטרית הוחלפה המילה "המלך" ברוב סעיפי החוקה במילים "הממשלה הנבחרת". הסמכויות שהוקנו למלך הן משמעותיות, אך הן סמכויות בלעדיות והן חלק חשוב בתפקידה של המלוכה.
תפקידיו של המלך הם בעיקר טקסיים. הוא מאשרר חוקים והחלטות מלכותיות, מקבל ושולח שליחים למדינות זרות ומהן ומארח ביקורים ממלכתיים. יש לו השפעה מוחשית יותר כסמל לאחדות לאומית. הנאום שאותו הוא נושא לקראת ראש השנה, הוא הזדמנות בו המלך מעלה באופן מסורתי נושאים בעלי השפעה על החברה והמדינה. המלך הוא גם הפטרון של הכנסייה הנורווגית, המפקד העליון של הכוחות המזוינים של נורווגיה והמפקד העליון של מסדר אולף הקדוש ושל מסדר ההצטיינות הנורווגי המלכותי.
היסטוריה.
תפקיד מלך נורווגיה היה קיים באופן רצוף מאז איחודה של הממלכה ב-872. אף על פי שנורווגיה הייתה באופן רשמי מונרכיה העוברת בירושה, היו לאורך כל השנים כמה מקרים שהמלוכה הייתה נבחרת. בפעם האחרונה היה זה כאשר הוקון השביעי נבחר על ידי העם הנורווגי לתפקיד המלך באמצעות משאל עם. בשנים האחרונות הציעו חברי מפלגת השמאל הסוציאליסטית את ביטולה של המלוכה בנורווגיה בכל אחד ממושבי הפרלמנט, אך ללא כל הצלחה. מצב זה נותן למלוכה הנורווגית מעמד מיוחד של מונרכיה שנבחרה על ידי העם ומקבלת את התמיכה מהפרלמנט.
הממלכות הגרמאניות.
עוד קודם לתקופה הוויקינגית ובראשיתה, התפלגה נורווגיה לכמה ממלכות קטנות. ממלכות אלו נחשבות כממשיכות המסורת של הממלכות הגרמאניות באותה תקופה. המלך היה נבחר בדרך כלל על ידי בעלי קרקעות מיוחסים מהאזור, ושירת בעיקר כשופט במהלך ההתכנסויות העממיות, ככוהן דת במהלך טקסי הפולחן וכמנהיג צבאי בעת מלחמה.
האראלד הראשון היה מלך נורווגיה הראשון. מועד הקמתה של הממלכה הנורווגית הראשונה היה שנת 872, כאשר הוא הביס את אחרון מלכי הממלכות הקטנות שלחמו נגדו בקרב הפרספיורד, אך התבססות כוחו של האראלד ארכה שנים רבות. גבולות ממלכתו היו זהות לאלו של גבולות נורווגיה של ימינו, ועם מותו חולקה ממלכתו בין בניו. כמה מההיסטוריונים שמים את הדגש על שליטה מלכותית ממשית על הארץ וטוענים שאולף השני (אולף הקדוש), שמלך בין השנים 1015 – 1028, היה הראשון ששלט על הארץ בשלמותה. אולף נתפש בדרך כלל ככוח המניע מאחורי תהליך התנצרותה של נורווגיה. יתרה מכך, ב-1031 הוא אף קיבל את תואר הכבוד "המלך הנצחי של נורווגיה" (בלטינית: Rex Perpetuus Norvegiae). בסופו של דבר קבע חוק הירושה של 1163 שכל המלכים לאחר בנו של אולף השני, מגנוס הראשון, לא היו מלכים עצמאיים אלא וסאלים המחזיקים בנורווגיה כפייף של אולף הקדוש.
ימי הביניים.
במאות ה-12 וה-13 הייתה נורווגיה בשיאה מבחינה גאוגרפית ותרבותית. שטחה של הממלכה השתרע על פני נורווגיה עצמה, מחוזות ימטלנד, הריידלן ובוהוסלן והערים סרנה ואידרה בשוודיה של ימינו, איסלנד, איי פארו, גרינלנד, איי שטלנד, אורקני ואזורים קטנים בשטחי הממלכה המאוחדת של ימינו. למלך היו יחסים דיפלומטיים עם רוב ממלכות אירופה והוא כרת בריתות עם סקוטלנד, עם ממלכת קסטיליה ועם ממלכות נוספות. בתקופה זו נבנו מצודות כמו מצודת ברגן וקתדרלות, שהמפורסמת מבינן היא קתדרלת נידארוס.
על פי מסורת המלוכה הגרמאנית, על המלך היה להיבחר על ידי הנציגים באספת האצילים. המועמדים לבחירה היו צריכים להיות צאצאים לבית המלוכה ובנו הבכור של המלך הקודם היה נבחר באופן אוטומטי. במהלך מלחמת האזרחים הנורווגית (1240-1130), הנוסח הבלתי ברור של חוקי הירושה והאופן של חלוקת הסמכות בין כמה מלכים בו זמנית, גרמו לעימותים אישיים שהיו פוטנציאל למלחמות בהיקף מלא. במשך מאות השנים הבאות ביססו המלכים את סמכותם ובסופו של דבר נחקק חוק ירושה ברור שהפך את נורווגיה למונרכיה העוברת בירושה. בפועל, המלך נבחר על ידי הפרלמנט באופן דומה להליך הבחירה של מלך דנמרק. הוא פרסם כתב זכויות (Håndfestning) ומשל באמצעות מועצת האצילים הנורווגים על פי החוקים הקיימים.
לאחר מותו של הוקון השישי ב-1380, ירש אותו בנו, אולף הרביעי כמלך נורווגיה ודנמרק והוא נבחר גם להיות מלך שוודיה. לאחר מותו של אולף הרביעי בגיל 17, איחדה אמו מרגרטה הראשונה את שלוש הממלכות הסקנדינביות באוניה פרסונאלית כאיחוד קאלמאר. עם מותו של אולף הרביעי נכחד הקו הזכרי של שושלת מלכי נורווגיה. הוא גם היה האחרון מבין מלכי נורווגיה שנולד על אדמתה במשך 567 השנים הבאות.
מגפת המוות השחור בשנים 1349 – 1351 היה גורם משפיע על שקיעתה של המלוכה הנורווגית, שכן המגפה השפיעה קשות על משפחות האצולה הנורווגיות ועל אוכלוסיית הממלכה. אך הגורם ההרסני ביותר עבור האצולה והמלוכה הייתה הצניחה החדה בהכנסות מנחלותיהם. חוות רבות ננטשו וההכנסות משכר דירה וממסים נפגעו קשות. מצב זה הותיר את המלוכה הנורווגית מוחלשת במונחים של כוח אדם זמין, תמיכת האצילים, יכולות הגנה ועוצמה כלכלית.
האיחודים.