החל מה-19 ביוני 2017 הפעילה החברה קו מתל אביב לקושיצה בתדירות של שתי טיסות שבועיות לכל כיוון. ב-3 ביוני 2018 בוטל הקו עקב סגירת בסיס החברה בעיר.
טיסות לאוסטריה.
החל מה-15 ביוני 2018 מפעילה החברה קו מתל אביב לווינה בתדירות של ארבע פעמים בשבוע. נכון למאי 2019 החברה מפעילה טיסה יומית בקו. החל מחורף 2019 החברה תפעיל 9 טיסות שבועיות בקו.
החל מה-17 בנובמבר 2018 מפעילה החברה קו עונתי מאילת לווינה.
טיסות לאיחוד האמירויות הערביות.
בינואר 2021 הודיעה החברה על פתיחת קו מתל אביב לאבו דאבי. הקו החל לפעול ב-18 באפריל ומופעל בתדירות של 4 טיסות שבועיות.
טיסות לקפריסין.
בינואר 2021 הודיעה החברה על פתיחת קו מתל אביב ללרנקה. הקו יחל לפעול ב-30 במרץ ויפעל בתדירות של 2 טיסות שבועיות. החל מ-6 במאי 2021 צפויה החברה להגדיל את הטיסות בקו ל-3 טיסות שבועיות.
טיסות ליוון.
במרץ 2021 הודיעה החברה על פתיחת קו עונתי מתל אביב לרודוס. הקו יחל לפעול ב-10 ביוני ויפעל בתדירות של טיסה שבועית.
במרץ 2021 הודיעה החברה על פתיחת קו עונתי מתל אביב להרקליון. הקו יחל לפעול ב-15 ביוני ויפעל בתדירות של 3 טיסות שבועיות.
במרץ 2021 הודיעה החברה על פתיחת קו עונתי מתל אביב לסנטוריני (). הקו יחל לפעול ב-15 ביוני ויפעל בתדירות של 2 טיסות שבועיות.
במרץ 2021 הודיעה החברה על פתיחת קו עונתי מתל אביב למיקונוס (). הקו יחל לפעול ב-11 ביוני ויפעל בתדירות של 2 טיסות שבועיות.
ברוך מרזל
ברוך מאיר מרזל (נולד בט"ו בניסן ה'תשי"ט, 23 באפריל 1959) הוא פעיל ימין רדיקלי ישראלי.
מרזל נעצר פעמים רבות בידי המשטרה והורשע בפלילים. היה מזכיר סיעת כך בכנסת ויו"ר התנועה לאחר הירצחו של הרב מאיר כהנא. מרזל היה פעיל בהקמת מספר התנחלויות, בהן עפרה, מצפה יריחו, קדומים, עצמונה, חצר אדר ובהקמת התנחלות בעיר שכם. עמד בראש מפלגת חזית יהודית לאומית. בבחירות 2013 מוקם במקום השלישי ברשימת "עוצמה לישראל" ובבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום הרביעי במפלגת יחד. בשני המקרים לא נבחר לכנסת.
ביוגרפיה.
מרזל נולד בבוסטון שבארצות הברית ועלה לישראל עם משפחתו כתינוק. בגיל 20, לאחר סיום לימודיו בישיבת הסדר בימית, התגייס לצה"ל. במלחמת לבנון נלחם בגזרה המרכזית בחיל השריון והשתתף בקרבות בקרבת כביש ביירות-דמשק (חיסל בעצמו שבעה חיילים סורים) בסיום שירותו הצבאי נשלח על ידי הצבא לארצות הברית כשליח הסברה וגיוס עולים ומתנדבים, במסגרת פרויקט 'שר-אל'.
פעילות פוליטית.
מצעירותו היה מרזל פעיל שטח של "כך", תנועתו של הרב מאיר כהנא. כילד השתתף בפעילות התנועה, ולדבריו כהנא השתתף בחגיגת בר המצווה שלו. מרזל שימש דובר התנועה במשך קרוב לעשר שנים. כאשר נבחר כהנא בבחירות לכנסת האחת עשרה (1984), מונה מרזל למזכיר הסיעה בכנסת. בבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת (1988) נאסר על "כך" להתמודד בנימוק שמצעה גזעני.
לאחר רצח כהנא ב־1990 התפצלה "כך" לשתי תנועות: "כהנא חי" בראשות בנימין זאב כהנא (בנו של מאיר כהנא) ו"כך", בראשות מרזל. כיו"ר התנועה ניסה לרוץ לכנסת, אך הרשימה נפסלה שוב על ידי ועדת הבחירות המרכזית ולא הורשתה להתמודד. מרזל השתייך למנהיגות התנועה עד שהתנועה הוכרזה כארגון טרור בשנת 1994 לאחר טבח מערת המכפלה.
בבחירות לכנסת השש עשרה חבר למיכאל קליינר כמספר 2 ברשימת "חירות - התנועה הלאומית". מספר גורמים ערערו על זכותו להתמודד לכנסת, עקב עברו כפעיל "כך", אך הערעור נדחה על ידי בית המשפט העליון. המפלגה קיבלה כ־36,000 קולות, כ־11 אלף קולות פחות מהנדרש על-פי אחוז החסימה, ולכן לא נכנסה לכנסת. בשנת 2004 ייסד את מפלגת חזית יהודית לאומית (המוכרת מאז 2015 בשם עוצמה יהודית), והוא עמד בראשה בבחירות לכנסת השבע עשרה, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
במסגרת מערכת הבחירות לכנסת ה-17 ובמחאה על אירועי עמונה, הכריז מרזל כי יבקר בסכנין במטרה "לבחון את הבניה הערבית הבלתי חוקית במקום". שיירתו של מרזל נבלמה על ידי משטרת ישראל במבואות העיר, והאירוע זכה להד תקשורתי.
מרזל עצמו לא התמודד בבחירות לכנסת ה-18, אך מפלגתו חברה למפלגת ארץ ישראל שלנו שהתמודדה במסגרת האיחוד הלאומי, והכניסה לכנסת את מיכאל בן ארי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הוצב כמקום השלישי ברשימת עוצמה לישראל - רשימה משותפת למפלגת התקווה וחזית יהודית לאומית. גם בבחירות הללו המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הוצב מרזל כנציג עוצמה יהודית ברשימת יחד, לאחר שהרב מאיר מאזוז, מנהיגה הרוחני של המפלגה, לא אשר את מועמדותו של מיכאל בן ארי בטענה כי הוא נוהג לעלות להר הבית. ועדת הבחירות המרכזית פסלה את מועמדותו, אולם בית המשפט העליון דחה את ההחלטה. גם בפעם הזו לא נבחר, מכיוון שהמפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב במקום השני ברשימת "עוצמה יהודית", אך מועמדותו נפסלה בבית המשפט העליון בגין הסתה לגזענות.
לעיתים קרובות הוא מבקר חברי כנסת, שרים, גופי שלטון ושופטים באופן חריף. במסגרת זו אף קיים הפגנות רבות נגד חברי הכנסת של מפלגות הימין - האיחוד הלאומי והמפד"ל, ששיאן היה בימי המאבק בתוכנית ההתנתקות. כמו כן הוא הגיש, ביחד עם איתמר בן-גביר, מספר עתירות לבג"ץ. בשנת 2008 עתרו לבג"ץ בדרישה שיורה למשטרה לאפשר לו לקיים צעדה בעיר אום אל-פחם, כפי שמתקיים מצעד הגאווה בירושלים וכפי שאנשי שמאל מפגינים בחברון. בעקבות פסיקת בג"ץ התקיימו צעדות של אנשי ימין בפאתי העיר בשנים 2009 ו-2010. הצעדות לוו בעימותים בין תושבי העיר ובין המשטרה.
באוגוסט 2021 הורחק לצמיתות מהרשת החברתית "פייסבוק" לאחר שהוגדר כ"מסוכן" בעקבות תמיכתו בתנועות "כך" ו"כהנא חי" שנחשבות לארגוני טרור בישראל וארצות הברית.
מעצרים, משפטים ועתירות.
הרשעתו הראשונה של מרזל הייתה בגיל 17 ומאז הורשע מספר פעמים. ב-1992 היה בין מארגני המהומות בבת ים לאחר רצח הלנה ראפ ועל כך נידון ל-8 חודשי מאסר על תנאי. באותה שנה קרא בבית משפט לפייסל חוסייני רוצח ועל כך נידון לעונש מאסר בעברת בזיון בית המשפט, אך בעקבות ערעור לבית המשפט העליון הומר לשלושה חודשי עבודות שירות.
ב-1994 הוחזק במעצר מנהלי במשך כמה חודשים לאחר טבח מערת המכפלה שביצע ברוך גולדשטיין. לאחר ששוחרר היה נתון במעצר בית מנהלי במשך שלושה חודשים.
ב-23 במרץ 2000 נעצר מרזל, יחד עם נועם פרדמן, טירן פולק, יהודה עציון וברוך בן יוסף, כאשר ביקשו למחות על פגישת האפיפיור יוחנן פאולוס השני עם הרבנים הראשיים לישראל בהיכל שלמה במסגרת ביקורו בישראל. הם הועמדו לדין ונמצאו זכאים, ואף נפסקו להם פיצויים על הפגיעה בחירותם.
ב-2003 הורשע בתקיפת שוטר בעת פינוי חוות גלעד ונידון לחודשיים וחצי עבודות שירות ולקנס על סך 5,000 ש"ח.
בשנים 2006–2008 עתר לבג"ץ, עם איתמר בן-גביר, בבקשה לבטל את ההיתר לערוך את מצעד הגאווה בירושלים. העתירות נדחו.
חיים אישיים.
ברוך מרזל הוא בנו של שלמה מרזל, שהיה מנהל ישיבת נתיב מאיר ולאחר מכן מנהל מוסדות חורב, ויקיר ירושלים.
מרזל נשוי לשרה ואב לתשעה ילדים. הוא מתגורר עם משפחתו בשכונת אדמות ישי בתל רומיידה שבחברון.
אזרבייג'ן במשחקים האולימפיים
אזרבייג'ן השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אטלנטה (1996). עד אולימפיאדת סיאול (1988) התחרו הספורטאים האזרים במסגרת המשלחת הסובייטית, ובאולימפיאדת ברצלונה (1992), שנערכה זמן קצר לאחר פירוק ברית המועצות, התחרו האזרים במסגרת המשלחת המאוחדת, שכללה ספורטאים מ-12 מבין 15 המדינות שקמו לאחר הפירוק.
בחמש האולימפיאדות בהן השתתפה אזרבייג'ן, זכו הספורטאים שייצגו אותה ב-49 מדליות, מהן 7 מדליות זהב. הענף הפורה ביותר הוא ההיאבקות, בו הושגו 25 מדליות, מהן ארבע מדליות זהב. יתר המדליות הושגו בג'ודו, טאקוונדו, קליעה, איגרוף, קאנו/קיאק והרמת משקולות. באולימפיאדות החורף משתתפת אזרבייג'ן מאז אולימפיאדת נאגנו (1998), אך לא הגיעה בהן להישגים משמעותיים.
אזרבייג'ן לא אירחה מעולם את המשחקים האולימפיים. באקו הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים ב-2016 וב-2020, אך בשני המקרים לא נכללה בין המועמדות הסופיות.
היסטוריה.
הספורטאי האזרבייג'ני הראשון שזכה במדליה אולימפית הוא המתאבק נאמיג עבדולאייב, שזכה במדליית כסף באולימפיאדת אטלנטה, המדליה היחידה לזכות אזרבייג'ן במשחקים. ארבע שנים מאוחר יותר, באולימפיאדת סידני (2000), היה עבדולאייב לאזרבייג'ני הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית. הקלעית זמפירה מפטחטדינובה זכתה אף היא במדליית זהב (בסקיט) והמתאגרף ווגאר אלקבארוב זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת אתונה (2004) צברה המשלחת האזרית חמש מדליות. המתאבק פאריד מנסורוב זכה במדליית הזהב היחידה. מפטחטדינובה איבדה את תוארה מסידני, אך זכתה במדליית ארד. קלעית נוספת, איראדה אשומובה, זכתה במדליית ארד בירי מ-25 מטר באקדח, וכן דורגה במקום השמיני בירי באקדח אוויר. שני מתאגרפים זכו אף הם במדליות ארד, פואד אסלנוב ואגאסי ממאדוב. ספורטאים אזרים נוספים שבלטו באתונה כללו את לוחם הטאקוונדו רשאד אחמדוב שסיים במקום הרביעי, מרים המשקולות טוראן מירזייב שסיים במקום הרביעי, המתאבק רוסטם אגייב שסיים במקום החמישי, הג'ודאים מהמאן עזיזוב ומובלוד מיראלייב שסיימו במקום החמישי, מרים המשקולות אלאן ננייב שסיים במקום השישי, וכן הסייפת ילנה ז'מייבה והמתאגרפים ווגאר אלקבארוב, רוסלן חאירוב ורובשאן חוסיינוב שהודחו ברבע הגמר.