זירת הים התיכון זימנה לישראל שני אויבים: סוריה מצפון ומצרים מדרום. עצם קיומם ויכולתם לתאם פעולה עוינת, חייבו את חיל הים הישראלי ליכולת פעולה בשתי הגזרות. המרחקים מנמלי האויב לרצועת החוף הים תיכוני של ישראל, מאפשרים לכלי השיט שלו לבצע פעולה במהלך הלילה, ובכך להקטין את הסבירות להיפגע ממטוסי חיל האוויר הישראלי.
מפקדי צה"ל לא היו שותפים לחששות ממצור ימי ולא הכירו בצורך לקיים כוח ימי נגדו. הם הניחו שהמלחמה תהיה קצרה ותיגמר לפני שבעיית האספקה דרך הים תתעורר. בנוסף, קיוו כי מעצמות המערב לא יסכימו למצב של מצור ימי שעלול לפגוע גם באינטרסים שלהן. הפעילות המועטה של ציי האויב במלחמת העצמאות ובמבצע סיני הצדיקו לכאורה הערכה כזאת. דרישת קובעי המדיניות הביטחונית מחיל הים הסתכמה בהגנת החוף בעת מלחמה, אבטחה כללית וביצוע פעולות עלומות בין המלחמות. ביטחון השיט בימים לא הוגדר כמשימה באותה תקופה.
אנשי חיל הים הישראלי ראו כי אין מכשול בין ציי האויב לבין ישראל. הם סברו שפעולות האיבה בעת מלחמה עלולות להגיע גם לזירה הימית ולא ניתן להתעלם מכך. אף כי אבטחת השיט לא הוגדרה כמשימה, הם ידעו שכאשר תפרוץ מלחמה, הערבים ינסו להשלים את הכיתור היבשתי במצור ימי. על מצור ימי בים התיכון לא ניתן יהיה להבליג וחיל הים יידרש לפעול. בתחילת שנות ה-60 האיום העיקרי לביטחון בים היו משחתות ה"סקורי" הסובייטיות שנמסרו למצרים, בנוסף למשחתות הבריטיות שכבר היו ברשותם. כמות ואיכות המשחתות הישראליות הייתה נחותה מהן וחיל הים הישראלי חיפש נשק יעיל כנגדם.
מהנעשה בעולם נלמד שהמעצמות הימיות אכן מבצעות לחימה ימית באמצעות מטוסים. אולם לשם כך המטוסים צוידו בחימוש ובאמצעים מיוחדים והטייסים התמחו בלוחמה ימית. העדיפות של חיל האוויר הישראלי הופנתה לקרבות אוויר ולסיוע לכוחות הקרקע. התוצאה הייתה רמה נמוכה של לחימה בלילה מעל הים. לפיכך בחיל הים לא הסתמכו על כך שהלחימה תיעשה על ידי חיל האוויר, וידעו שספינות החיל יידרשו להילחם. כאנשים מעשיים, הכירו בעובדה שהאיומים בזירה היבשתית והאווירית יקבלו תמיד את העדיפות התקציבית. לכן הפתרון שיענה על הדרישות המבצעיות חייב להתכנס למסגרת תקציבית סבירה. בידע המקצועי של ציי העולם בראשית שנות ה-60 לא היה פתרון לכוח ימי שיעמוד באתגר אשר בנייתו ניתנה להתכנס בתקציב מצומצם.
מלכתחילה היה ברור שהחשיבות לביטחון ישראל בים היא בקרבת חופי ישראל. ריכוז המאמץ דרוש לכלי שיט שישייטו בחלק המזרחי של הים התיכון בהסתמכות על נמלי הבית.
גיבוש הצורך המבצעי.
בחירת החימוש העיקרי.
בתקופת פיקודו של אלוף שמואל טנקוס החל חיל הים להתחמש בכלי שיט ייעודיים ללחימה בים. הדבר התבטא ברכישת שתי משחתות מדגם Z ושתי צוללות בבריטניה, המשך רכש טרפדות - שלוש טרפדות באיטליה שיועדו לזירת ים סוף. מלחמת סיני פרצה ארבעה חודשים לאחר הגעת המשחתות לארץ. בקרב שהתנהל ב-31 באוקטובר 1956 נגד ה"איברהים אל אוול", שבו שתי המשחתות הישראליות את המשחתת המצרית שהפגיזה את חיפה. זמן קצר אחר כך החל חיל הים המצרי לקלוט משחתות סובייטיות מדגם "סקורי". התברר כי יכולת המשחתות שהיו בידי ישראל מוגבלת והן נחותות יחסית למשחתות ה"סקורי".
הטרפדות, שמרביתן נרכשו בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, התאימו לפעולה בגזרת החוף. לטורפדו, שהיה הנשק העיקרי של הטרפדת (ספינת טורפדו), היה טווח קצר. ל"סקורי" היו תותחים מבוקרי מכ"ם, והסיכוי שטרפדת תוקפת תגיע לעמדת ירי מבלי להיפגע, היה קלוש. מחוגי שייטת 13 ובתמיכתו של יוחאי בן-נון תוכנן פיתוח של טורפדו משוכלל, שיירה מסירות מהירות ויתביית אל המטרה. הפיתוח קיבל שם "כריש," אך הפיתוח לא הגיע לשלב מימוש.
החימוש הנבחר טיל ים-ים.
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה רפא"ל לפתח טיל יבשה-ים. פיתוח הטיל הוסב לאוויר-ים ולטיל קרקע-קרקע "לוז", למרות התנגדות חיל הים. מאחר שהכנות חיל האוויר לשיגור ניסיוני השתבשו, חיל הים הציע לנסות את שיגורו ממשחתת. שביב של תקווה נראה, כאשר ב-18 במאי 1959 בוצע ניסוי שיגור מוצלח מהמשחתת אח"י אילת והטיל פגע לראשונה במטרה ימית.
אף על פי שניסיונות ירי נוספים הסתיימו בהחטאות חיל הים החליט להסב את ה"לוז" לטיל ים-ים ופיתוחו נמשך. הטיל היה מונהג אופטית בתנאי ראות יום. טווח הפעולה של הטיל עלה במקצת על טווח תותחי ה"סקורי" והראש הקרבי שלו יכול היה לגרום נזק רב למשחתות האויב. בתחילה יועד הטיל לחמש את משחתות ה-Z שהיו בידי חיל הים הישראלי במקום נשק הטורפדו. בשנת 1962 נעשו ניסויים בדגמים משופרים מעל סיפון אח"י יפו. בשנת 1963 נערך ניסוי נוסף מן היבשה על מטרה ימית בנוכחות הרמטכ"ל צבי צור ומנכ"ל רפא"ל מוניה מרדור.
עם כניסת התעשייה האווירית לפיתוח החל הטיל, ששמו שונה ב-1962 ל"גבריאל", לקבל את תצורתו המבצעית. הטיל הוסב לטיל מונחה מכ"ם. מוביל הפיתוח היה אורי אבן-טוב. פריצת הדרך נעשתה בשנת 1965 כאשר הצליחו לבצע אינטגרציה מערכתית של המכ"ם ושל מד הגובה (אלטימטר בתדר מכ"ם).
בחירת הטיל המתביית כנשק עיקרי שינתה את היחס הישר שהתקיים בין עוצמת האש לגודל כלי השיט. כלי שיט קטן יחסית יוכל לשאת חימוש שיכריע משחתת ממרחק הגדול מטווח תותחיה.
הצורך המבצעי - הרבה ספינות מהירות.
רכש המשחתות מבריטניה לווה בהתארגנות ובלימוד הנהלים הבריטיים להפעלת כלי שיט קרביים. המשחתות נבנו ככלי רב תכליתי שנועד להוות משמר מגן לאוניות המערכה ולשיירות של אוניות סוחר מפני ספינות הטורפדו, צוללות ומטוסים תוקפים. לוחמת המשחתות לא הייתה בעדיפות עליונה, והן נדרשו להקריב את עצמן כדי לאבטח את הכוח העיקרי.
בציי ישראל ומצרים הן היו כלי השיט הגדולים ביותר. הצי המצרי הצטייד בשבע משחתות, מהן חמש מדגם "סקורי" מייצור סובייטי, שהיו עדיפות על המשחתות הישראליות. חיל הים הישראלי החזיק בשלוש משחתות, והתחזוקה השוטפת הותירה רק שתיים כשִירוֹת בכל זמן נתון. משמעות הכמות המזערית הייתה, שלא ניתן היה להעמיד כוח שיוכל להתמודד בקרב הימי מול חיל הים המצרי.
במלחמת סיני נדרש חיל הים הישראלי לפעילות מינימלית שהסתכמה בעיקר בסיורי ביטחון שוטף לאורך חופי הארץ, מאחר שבזירה פעלו הצי המלכותי הבריטי והצי הצרפתי נגד מצרים במבצע מוסקטר. תוצאות הקרב עם "אבראהים אל-אוול" פורשו כהצלחה של חיל האוויר. אנשי המטה הכללי סברו שבעת מלחמה יוכלו לפעול בים עם מטוסי חיל האוויר ולכן אין צורך להשקיע בהגדלת מספר כלי השיט.
בעוד שטייסי המעצמות העוסקים בתקיפה בים הם קציני ים שהוסמכו לטיסה ומתאמנים בקביעות בזירה הימית, הניסיון של חיל האוויר הישראלי בפעילות מעל הים היה מועט. משימתו העיקרית של חיל האוויר היא להשיג עליונות אווירית ולאחריה סיוע לכוחות היבשה. הטיסה מעל הים בלילה ואפילו ביום מעונן מסוכנת. בחיל הים העריכו את יכולת חיל האוויר הישראלי, אך היו משוכנעים שבעת מלחמה ידרשו להתעמת עם כלי שיט של האויב בים.
כאשר אלוף יוחאי בן-נון קיבל את הפיקוד על חיל הים הישראלי בשנת 1960, הוא היה מודע היטב לחולשות אלה. הביטוי השגור והדרישה מאנשי הים להקרבה, אפשרו ליצור מיתוס, אך לא להביא להצלחה בקרב. בן נון הפעיל תהליך חשיבה קיבוצי בו ניצל את הניסיון, ההשכלה והתובנה של קציני החיל. תהליך סיעור המוחות שנקט לא היה חד פעמי לבן-נון. במהלך פיקודו על הקומנדו הימי - שייטת 13 - השתמש בתהליך חשיבה קיבוצית דומה לדיון בבעיות היחידה. כך גם העלה עליו את חמתו של הרמטכ"ל יגאל ידין שראה זאת כהמשך לשיטות הפלמ"ח.
סוגיית ה הדרוש לחיל הים, הובאה לדיון בקיץ 1960 בפני קבוצה מורחבת של מפקדים ואנשי המטה של חיל הים, והמשתתפים נדרשו להביע את דעתם.
בן-נון היה פתוח לשמוע דעות שונות ועודד את המפקדים להתבטא. התהליך נמשך מספר ימים, אנשים שמעו, חשבו וחזרו עם תובנות נוספות. מלכתחילה היה ברור שלא יהיה תקציב לבניית , בדומה לציי המדינות הימיות, לרבות חיל הים המצרי, ויש צורך לבחור תחום לחימה אחד ולהגיע בו לעדיפות.
הועלו מספר אפשרויות כגון: לחימה תת-מימית על ידי כוח צוללות, הישענות על יחידת קומנדו ימי בעלת מרכיבים שונים. כאשר הסתבר שלא ניתן לוותר על לוחמת השטח עבר הדיון לסוג וכמות כלי השיט הנדרשים ללחימה כזאת - רכש משחתות גדולות חדישות ומשוכללות יותר, רכש קורבטות איטלקיות חדישות, או טרפדות מודרניות.
אף על פי שהמשימה המוגדרת לחיל הים הייתה הגנת החוף לא הוצע להקים מערך תותחי חוף שימנע חדירות אליו. גם לא הוצע להקים פיקוד אזורי שיפעיל כלי טיס ייעודיים ללחימה בים כפי שנעשתה בהגנת מבואות בריטניה במלחמת העולם השנייה. ניתוח ההצעות נעשה תוך הבנה שהתקציב שיוקצה לחיל הים לא יגדל משמעותית, משום שהאיומים באוויר וביבשה יותר כבדים.
דרך הפעולה שנבחרה, הייתה הצטיידות במספר רב של כלי שיט קטנים ומהירים המצוידים בנשק קטלני, כך שמפקדת חיל הים תוכל לרכז מאמץ מול חלק מצי האויב. על-מנת להשיג את מספר היחידות הדרוש ביכולת תקציבית סבירה היה ברור כי על כלי השיט הבודד להיות בעל ממדים קטנים ככל האפשר. האילוץ לגבי הגודל עבר מנשיאת הנשק לכושר פעולה בתנאי הים השונים. בשלב זה ישימות הטיל הימי טרם הוכחה. האלטרנטיבה לטיל היה טורפדו משוכלל שאולי יהיה ניתן לרכשו מציים זרים.
הפתרון שנמצא הופץ בין קציני הים בחייל. בן-נון הודיע כי ש. וכאן סתם ולא פירש היות שסוג הנשק עוד לא היה ברור. הבסיס לאופטימיות של בן-נון היה מידע, שבעקבות שיחותיו עם שמעון פרס יוכנסו שש טרפדות לרשימת הציוד שתצורף להסכם שחתם ראש הממשלה דוד בן-גוריון עם קנצלר מערב גרמניה קונראד אדנאואר בפגישתם במלון וולדורף אסטוריה בחודש מרץ 1960.