ההתארגנות הפוליטיות "התנועה הלגיונרית" ו"משמר הברזל" נאסרו כבר ב-1931 והפעם הלגיונרים רצו לבחירות תחת השם "Gruparea Corneliu Codreanu" (ההתארגנות קורנליו קודריאנו". איסור רשימתם עשרה ימים לפני הבחירות לא איפשר ללגיונרים להירשם לבחירות תחת שם אחר או להופיע ברשימות אחרות וחיסל למעשה את נוכחותם בגופים המחוקקים.
המשטרה עצרה לגיונרים רבים, לטענת הלגיונרים 18,000 עד 20,000 ולטענת השלטונות רק 1,700. למעצרי הלגיונרים התלוו מכות ועינויים ושבעה לגיונרים נורו על ידי ז'נדרמרים "לא מזוהים".
המתנקשים.
ניקולאה קונסטנטינסקו, במוצאו מגאלאץ, היה כלכלן במקצועו, בוגר האקדמיה המסחרית, מועמד הלגיונרים בבחירות ברשימה של פגראש. בקיץ נפצע קשה ולקראת הבחירות נעצר והוכה קשות וכבר בבית הסוהר החל לחשוב על נקמה. הוא החל לתכנן את הנקמה יחד עם חברו לתא, טואדר יוראש (Toader Ioraș), אך ויתר עליו לטובת שני הסטודנטים הארומנים קאראניקה יון ודורו בלימאצ'ה. קאראניקה היה סטודנט באקדמיה המסחרית ועבד כעיתונאי. הוא עמד בראש רשימה לגיונרית לבחירות במחוזות דורוסטור וקליאקרה, בדרום דוברוג'ה. דורו היה בוגר הפקולטה לספרות של אוניברסיטת בוקרשט ולמד באותה עת בפקולטה למשפטים.
ההתנקשות.
הקושרים הצטיידו בשני אקדחים שונים וב-17 נפצים והמתינו להזדמנות מתאימה. ב-28 בדצמבר הזמין המלך את דוקה לבוא למחרת לארמון פלש בסינאיה, כדי שידונו בנושא החלפת העומד בראש הבנק המרכזי של רומניה. למרות התקופה המתוחה, הידיעה הופיעה בעיתונים והניקדורים החליטו לנצל את ההזדמנות. אלכסנדרו טאלה, בן דוד של דורו בלימאצ'ה, היה מודיע משטרתי והוא מסר למשטרה ידיעה על ההתנקשות המתוכננת. מפקד המשטרה, גבריאל מרינסקו, סיפר על כך למלך, אך המלך ציווה עליו להשאיר את הידיעה במשרדו ולא להעבירה הלאה.
אף על פי שבימים, שקדמו להתנקשות, הועברו אל דוקה איומים רבים ברצח ובעינוי בני משפחתו, הוא החליט להתעלם מהם ובנסיעתו, בבוקרו של 29 בדצמבר, ברכבת לסינאיה, שמר עליו רק סוכן אחד. גם הניקדורים נסעו באותה רכבת לסינאיה והתכוונו לתקוף בירידה מהרכבת, אך נרתעו מכך שהתלוו אליו אנשים רבים. כשדוקה יצא לארמון הם התמקמו ברציף הרכבת, שם העבירו את מרבית היום. לקראת בוא הרכבת של 21.30, בה עמד לחזור דוקה. הניקדורים התמקמו, האחד בקצה אחד של התחנה, השני בקצה השני והשלישי, ניקולאה קונסטנטינסקו, הסתתר בגומחה בקיר התחנה, קרוב למקום העלייה לרכבת. לאחר המפגש בארמון פלש התארח דוקה בבית ידידים, שם המתין לשעת הנסיעה ברכבת. הוא הוסע במכונית לרציף הרכבת, אך המכונית עצרה במרחק מה ממקום העלייה לקרון והרכבת איחרה מעט, לכן הוא צעד ברגל ברציף האפלולי.
אחד הניקדורים השליך נפץ, קונסטנטינסקו יצא מתוך הגומחה, תפס ביד אחת את הכתף של דוקה וכשזה פנה אליו כיוון ביד השנייה אל ראשו את אקדחו וירה בו חמש פעמים. הסוכן ששמר על ראש הממשלה היה הראשון שברח. יש גרסאות שונות על מה שקרה לאחר הרצח, יש טענות שהניקדורים הסגירו את עצמם ויש טענות שהם ברחו ונתפסו בהמשך.
בנוסף לרצח של ראש ממשלת רומניה נפצע מכדור ברגלו גם חבר הפרלמנט הרומני קונסטנטינסקו, מי שהיה בעבר ראש עיריית בוקרשט, שהזדמן למקום.
אחרי ההתנקשות.
למחרת הרצח הגיעו רעית דוקה ושנים מאחיו לסינאיה, אך המלך סירב להיפגש איתם, אפילו לא כדי למסור תנחומים. קונסטנטין ארג'טויאנו כתב בספר הזכרונות שלו, שהמלך סירב להיפגש עם מקורבי דוקה, כדי שלא יוכלו לקרוא על פניו את שמחתו על כך שנפטר מדוקה.
החקירה והמשפט.
הניקדורים טענו בחקירתם שיזמו את ההתנקשות בצורה עצמאית, לא קיבלו הוראות מאף אחד ולא שיתפו בסודם את הנהגת התנועה הלגיונרית. למרות טענות אלה המשטרה פשטה על מוקדי הלגיונרים ועצרה 52 איש, מראשי הלגיונרים, כמו יון קודריאנו (אחיו של קורנליו זליה קודריאנו), גנרל גאורגה קנטקוזינו-שומר הגבול, יון מוצה, מיכאי סטלסקו, דראגוש פרוטופופסקו ועוד, אך גם מנהיגים רוחניים דוגמת נאיה יונסקו וניקיפור קראיניק.
בליל 9/10 בדצמבר קורנליו זליה קודריאנו, שחשש ממעצר, הסתתר בביתו של גבריאל מרינסקו, מפקד משטרת בוקרשט והעביר הוראות באמצעותו של גנרל קנטקוזינו. הימצאותו של גנרל קנטקוזינו בין הנאשמים חייבה שופטים בדרגת גנרל. קרובת משפחה של קודריאנו, גברת קרצ'יונסקו, דודנית של אלנה לופסקו, שבביתה התחבא לפני מעצרו, העידה בבית המשפט שבביתה נפגשו המתנקשים וקיבלו הוראות מקודריאנו וגם העבירו ביניהם נשק ותיאומים, אך למרות עדות זאת בית המשפט זיכה את כל הנאשמים פרט לשלושת הקושרים, שנידונו למאסר עולם עם עבודת פרך. לפני הזיכוי הגיע גנרל ג'אורג'ה מורוזי, חבר בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה והסתגר עם חמשת השופטים ל-45 דקות וביציאתו בישר לגנרל קנטקוזינו שאת הפסחא יעשה בביתו. לאחר המשפט הצטרפו לתנועה הלגיונרית התובע ושניים מהשופטים.
הלגיונרים היו מרוצים מהדרך בה הסתיים המשפט וכאות תודה הם הופיעו בקבוצה גדולה לפני ארמון המלך שם צעדו קראו סיסמאות: "יחיה המשמר (משמר הברזל)", "יחיה קודריאנו", "יחיה המלך". המלך יצא למרפסת וקיבל את הפגנת ה"סטודנטים". הניקדורים הוכרזו גיבורים של התנועה הלגיונרית והוקדש להם "שיר הניקדורים".
ב-1938, לפי הוראות מגבוה, הוצאו מהכלא הרומני הניקדורים, הדצ'מווירים ומנהיג הלגיונרים קורנליו זליה קודריאנו ונרצחו ביריות, תוך ביום ניסיון הימלטות.
פסיון אדום-גב סיאמי
פסיון אדום-גב סיאמי (שם מדעי: "Lophura diardi") הוא מין עוף קרקע ממשפחת הפסיוניים החי ביערות דרום-מזרח אסיה. הפסיון הוא עוף כחול בהיר עם נוצות זנב כחולות-ירוקות כהות, רגליו אדומות ופניו אדומים בוהקים עם פסים לבנים סביבם וציצה שחורה מעל הראש. העיניים חומות והרגליים ורדרדות. אורכו כ-80 ס"מ בממוצע.
הפסיון חי ביערות גשם טרופיים סבוכים בקמבודיה, לאוס, תאילנד וווייטנאם. בשל תפוצתו הוא אינו נתון בסכנת הכחדה, אך עלול להיפגע בשל כריתת היערות בהם הוא חי.
הפסיון אדום-הגב הסיאמי הוא הציפור הלאומית של תאילנד.
טווסון אפור
טַוָּסוֹן אפור (שם מדעי: "Polyplectron bicalcaratum"; לפי האקדמיה ללשון "טַוָּסוֹן") הוא מין ממשפחת הפסיוניים הקרוב למיני התרנגול, תרנגול הודו וטווס וכמוהם שייך לסדרת התרנגולאים. הוא חי במדינות שונות באסיה והוא הציפור הלאומית של מיאנמר.
מאפיינים.
זהו פסיון גדול שאורכו עד 76 ס"מ. נוצותיו אפורות ועליהם כתמי עיניים כחולים גדולים, בעיקר על הכנפיים והזנב. הפנים אדומות ומוקפות בגדילי נוצות לבנים, העיניים שחורות והמקור לבן. הזנב יכול להיפרש למניפה כמו טווס, מה שנתן לו את שמו.
הוא חי ביערות שפלה ובהרים בצפון הודו ודרום מזרח אסיה וכן בחצי האי המלאי. בנוסף הוא מצוי בכמה מקומות בסין. הוא ניזון מזרעים, גרגירים, חרקים ופירות שונים. בשעת סכנה יעדיף לרוץ ולא לעוף אף שהוא מסוגל לכך.
הפסיון אינו נתון בסכנת הכחדה.
תת-המינים של הפסיון:
ייתכן שגם המינים טווסון סומטרי ("Polyplectron chalcurum"), טווסון גרמיני ("Polyplectron germaini") וטווסון הררי ("Polyplectron inopinatum") הם תת-מינים של הפסיון הטווסי האפור.
פטרישה לוק
פטרישה אן לוק (21 בינואר 1928, שמורת פורט הול, צפון אמריקה - 20 באוקטובר 2001) הייתה מחנכת ופעילה אינדיאנית אשר המירה את דתה לדת הבהאית. היא הייתה האינדיאנית הראשונה שנבחרה לכהן באספה הרוחנית הלאומית של הבהאים בארצות הברית. בשנת 1991 זכתה במלגת מקארתור. היא ייצגה את הבהאים האמריקאיים בכנס העולמי הרביעי על נשים בבייג'ינג. עודדה חינוך והשכלה גבוהה בקרב אינדיאנים. בשנת 2001, זמן קצר לפני מותה, זכתה בפרס "האנשים שמשנים" מטעם המוסד לשפות ילידיות. בשנת 2006 צורפה להיכל התהילה הלאומי לנשים, ובשנת 2014 כנס אחוות הגזעים הלאומי כיבד את זכרה ב"מדליית הכבוד לאחוות גזעית".
ביוגרפיה.
היא נולדה לג'ון ולאווה ("ארץ מעופפת") מקגיליס, בשמורה האינדיאנית פורט הול. השם שהוענק לה רשמית היה פטרישה אן מקגיליס. היא גדלה בשמורה בתרבות הלקוטה והצ'יפווה. אביה עבד עבור הלשכה לענייני אינדיאנים, והתגייס לצבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם הראשונה, לאחר שערער על פסילתו משירות (באותה עת אינדיאנים לא נחשבו אזרחים כשירים לשירות). שמה של לוק בלשון לקוטה, Tawacin WasteWin, פירושו "יש לה תודעה טובה; אשה רבת חמלה".
לוק סיימה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 1951. היא הייתה נשואה לצ'ארלס א' לוק בין השנים 1952 ו-1975. נולדו להם בן, המוזיקאי קווין לוק, ובת בשם ווינונה פליינג ארת'. לוק דאגה שבנה קווין יתחנך במסורות אינדיאניות, ושלחה אותו למוסד לאמנויות אינדיאניות ללימודי התיכון.
היא לימדה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, באוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו, באוניברסיטה המתודיסטית באלסקה, באוניברסיטת קולורדו, ובאוניברסיטת דרום מיין.
בשנת 1969 הוקלטה מספרת היסטוריה בעל פה, וההקלטה שמורה בספריית הקונגרס. בשנת 1970 עשתה נפשות לגישה שהאינדיאנים עצמם צריכים לעמוד במרכז ניסיונות לפתרון בעיות חברתיות בקרב אינדיאנים.
בשנת 1975 נשאה את נאום המפתח בתוכנית הכשרת המורים האינדיאניים, על הנושא "חינוך אינדיאנים על בסיס כְּשירויות". בשנת 1978 יצאה לוק נגד להחלת חוקים פדרליים על ממשלות אינדיאניות, ותמכה בחוק חופש הדת לאינדיאנים. בשנת 1979 התמנתה לכוח המשימה למדיניות חינוך אינדיאנים של משרד הפנים של ארצות הברית. לאורך השנים סייעה ל-17 שבטים אינדיאניים להקים מכללות אינדיאניות.