במהלך דרשת יום השישי באוקטובר 2012 אותה הקדיש לנושא מסגד אל-אקצא וירושלים. קבע בדיע כי המוסלמים – ולא היהודים והנוצרים - הם בניו של אברהם, וכי "אושרו של העולם, ביטחונו ויציבותו לא יתממשו עד אשר יהיה תחת חסותה של השריעה האסלאמית". בהמשך דרשתו ציין בדיע כי מסגד אל-אקצא שווה ערך לכעבה, המקדש המוסלמי בעיר מכה, וכי ירושלים שייכת לכל המוסלמים ולפיכך אין לאף אדם סמכות לוותר על דבר מאל-אקצא וירושלים וכי חובה על כל מוסלמי לצאת לג'יהאד, מלחמת קודש, על מנת להחזירה לשליטה מוסלמית. בסוף הדרשה בדיע הדגיש, כי בשל התוקפנות והעושק של מדינת ישראל בישראל בכלל ובירושלים בפרט, לא יועילו משא ומתן ולא האו"ם משום שהיהודים מבינים רק את שפת הכוח ולכן יש לנהל נגדם ג'יהאד ולהיות מוכנים לשלם קרבנות יקרים.
הפיכת 2013.
ב-10 ביולי 2013 יצאה הוראה לאסור אותו בגין הסתה להרג מפגינים, על רקע הפגנות האחים המוסלמים במצרים נגד הדחתו של הנשיא מוחמד מורסי. ב-14 ביולי 2013 הורה התובע הכללי החדש של מצרים, הישאם ברכאת, להקפיא את נכסיו. ב-20 באוגוסט נעצר. ב-24 במרץ 2014 נגזר עליו עונש מוות בבית המשפט במצרים, ובאוגוסט 2014 הומר עונש זה למאסר עולם.
אברהם אוליצור
אברהם אוליצור (אוליצקי) (21 בדצמבר 1891 - 23 ביולי 1948) היה מנהל מחלקת הכספים של קרן היסוד מיום היווסדה ב-1921 ועד מותו.
חייו.
אוליצור נולד בסקווירא אוקראינה, התחנך בבית ספר תיכון למסחר בלודז' ועלה לארץ ישראל ב-1908. ב-1914 יסד וניהל את אגודת הרצל של חניכי הגימנסיה בתל אביב ובירושלים. ב-1917 החל לעבוד במשרד הארץ ישראלי ואחר כך בוועד הצירים כמזכירו של ארתור רופין. הוא נמנה עם מייסדי מגן דוד אדום, מועדון החיילים היהודים, מרכז אגודת ציון בירושלים, ועד ההצלה לנגועי הפרעות באוקראינה ופולין, וארגונים נוספים. היה ממקימי שכונת תלפיות בירושלים. הוא מונה לראש המנגנון, ולאחר מכן מנהל הלשכה לתעשייה ועבודות ציבוריות, של ההנהלה הציונית בירושלים. בין השנים 1920-1926 היה מזכיר הכשרת הישוב בלונדון. בלונדון ייסד קלוב אנגלו-ארץ ישראלי. אוליצור שימש חבר הנהלה מטעם קרן היסוד והסוכנות בהנהלות של חברת קהילת ציון, חברת הכשרת מפרץ חיפה, חברות המים "גלבוע", "יזרעאל", לויד ארץ ישראל ומצרים ועוד.
הוא חיבר ספרים ומאמרים על קרן היסוד ובענייני כלכלה של היישוב טרם הקמת המדינה.
נשא לאישה את יעל (אולה) לבית סמיטיצקי. אב לשמעון (מוני), מיקרוביולוג בטכניון, וזיוה (סיון), גרפיקאית וציירת.
הוא נפצע בפיצוץ בית המוסדות הלאומיים ב-11 במרץ 1948, ונפטר ב-23 ביולי 1948.
האראלד השלישי, מלך נורווגיה
האראלד השלישי, מלך נורווגיה (נולד כהאראלד סיגורדסון, בנורדית עתיקה: Haraldr Sigurðarson; 1015 – 25 בספטמבר 1066) כונה גם האראלד הארדרדה ("harðráði", מילולית: המלך הקשוח, הקפדן), היה מלך נורווגיה בין השנים 1046–1066, וטען לכתר דנמרק עד לשנת 1064, ולכתר אנגליה קודם מותו. קודם לעלייתו לשלטון, האראלד היה בגלות במשך חמש-עשרה שנים ברוס של קייב ובאימפריה הביזנטית כאיש צבא וכשכיר חרב.
ב-1030, כאשר מלאו לו 15 שנים, לחם האראלד בקרב סטיקלסטד יחד עם אחיו-למחצה, אולף האראלדסון (לימים אולף הקדוש). אולף טען לזכותו על לכס המלכות הנורווגי, שאותו הוא איבד למלך דנמרק, קנוט הגדול, שנתיים קודם לכן. אולף והאראלד הובסו בקרב על ידי נאמניו של קנוט והאראלד אולץ לצאת לגלות ברוס של קייב. לפיכך הוא בילה זמן מה בשירות בצבאו של יארוסלאב הראשון, נסיך קייב, בסופו של דבר הגיע לדרגת קפטן, עד שבשנת 1034 לערך הוא עבר לקונסטנטינופול יחד עם חבריו לנשק.
בקונסטנטינופול הוא הגיע במהרה להיות מפקד המשמר הוורנגי, והשתתף בקרבות בים התיכון, באסיה הקטנה, בסיציליה וייתכן שגם בארץ ישראל, בבולגריה ובקונסטנטינופול עצמה, שם הוא נעשה מעורב בעימותים שושלתיים. האראלד צבר עושר רב במהלך שהותו באימפריה הביזנטית, אותו הוא העביר למשמרת אצל יארוסלב. בסופו של דבר הוא עזב את האימפריה הביזנטית ב-1042 ושב לרוס של קייב כדי להתכונן לטעון לכתר הנורווגי. כפי שנודע לו, בהיעדרו מנורווגיה הושב הכתר הדני מידיהם של הדנים לידי בנו הבלתי חוקי של אולף, מגנוס הטוב.
ב-1046 איחד האראלד את כוחותיו עם יריבו של מגנוס בדנמרק, הטוען לכתר, סוון השני ויצא ברכיבה אל החוף הדני. מגנוס, שלא חפץ להילחם כנגד דודו, הסכים לחלוק את המלוכה עם האראלד, מאחר שהאראלד הסכים לחלוק עמו את עושרו. השלטון המשותף הסתיים באופן פתאומי בשנה שלאחר מכן כאשר מגנוס מת וכך הפך האראלד להיות השליט היחיד של נורווגיה. בתחום מדיניות הפנים ריסק האראלד את כל ההתנגדות מבית והתווה את אחדותה הטריטוריאלית של נורווגיה תחת ממשל מרכזי. תקופת מלכותו של האראלד הייתה ככל הנראה תקופה של שלום ויציבות והוא מיסד מערכת מטבע, כלכלה יציבה ומערכת סחר חוץ. מתוך רצון להשיב לקדמותה את "אימפריה הים הצפוני" של קנוט, טען האראלד ככל הנראה גם את כס המלכות הדני ובילה כמעט את כל השנים עד ל-1064 ברכיבה לאורך החוף הדני ולוחמה כנגד בעל בריתו לשעבר, סוון. אף על פי שהמערכות הצבאיות הללו היו מוצלחות, הוא לא הצליח מעולם לכבוש את דנמרק. זמן לא רב לאחר שהוא ויתר על תביעתו לכתר הדני, חידש טוסטיג גודווינסון, רוזן נורת'מבריה שלעבר, אחיו של המלך האנגלי שנבחר זה מכבר, הרולד גודווינסון, את בריתו עם האראלד והזמינו לטעון את זכותו לכתר האנגלי. האראלד נענה לאתגר והגיע לאנגליה בספטמבר 1066, פשט על החוף והביס את הכוחות האנגלים המקומיים בקרב פולפורד, ליד יורק. למרות שבתחילה נחל הצלחות, הובס האראלד ונהרג בהתקפה של כוחותיו של הרולד גודווינסון בקרב גשר סטמפורד.
היסטוריונים מודרניים מחשיבים את מותו של האראלד השלישי בקרב גשר סטמפורד, ששם קץ לפלישתו, כקיצה של התקופה הוויקינגית. האראלד נחשב גם כמלך הויקינגי הגדול האחרון, או אף כוויקינגי הגדול האחרון.
ראשית חייו.
האראלד נולד במחוז רינגריקה (Ringerike) שבנורווגיה ב-1015 או ב-1016 (על פי הסאגות, הוא היה בן 15 כשהשתתף בקרב סטיקלסטד שהתנהל בשנת 1030). הוא היה בנה של אוסטה גודבראנדסטאר מבעלה השני, זיגורד סיר שהיה מלך משנה ברינגריקה ובין ראשי השבטים החזקים והעשירים באזור. מצד אמו היה האראלד הצעיר מבין שלושת אחיו-למחצה של אולף האראלדסון (לימים האראלד הקדוש). בנעוריו התאפיין האראלד בתכונות של מרדן טיפוסי עם שאיפות גדולת והעריץ את אולף וראה בו מקור לחיקוי. כך הוא נבדל משני אחיו הגדולים שהיו דומים יותר לאביהם, בלטו יותר כאנשי מעשה והתרכזו יותר באחזקת אדמותיהם.
הסאגות האיסלנדיות, במיוחד מחזור העולם של סנורי סטורלוסון, טוענים שזיגרוד, כמו אביו של אולף, היה נינו של האראלד הראשון, בקו זכרי. רוב החוקרים המודרניים מאמנים שהמידע אודות אבותיו של האראלד שדרכם הוא היה צאצא של האראלד הראשון, יחד עם פרטים נוספים בגנאלוגיה של שושלת פיירהייר, הם בדיות ששיקפו את הצרכים הפוליטיים והחברתיים בתקופה בה נכתבו המקורות (כמאתיים שנה לאחר זמנו של האראלד), והיו רחוקים מהמציאות. קרבתו המשפחתית לכאורה של האראלד השלישי להאראלד הראשון לא הוזכרה ולא הייתה משמעותית כלל בימי חייו ותמוהה הטענה שקשר זה סיפק לגיטימיות של ממש לטענתו לכס המלכות הנורווגי.
לאחר מרד שאירע בשנת 1028 אולץ אולף לצאת לגלות עד לשובו לנורווגיה בראשית 1030. בשומעו את החדשות על שובו המתוכנן של אולף, קיבץ האראלד 600 איש כדי לפגוש את אחיו ואת אנשיו עם נחיתתם במזרח נורווגיה. לאחר שהתקיימה קבלת פנים ידידותית, יצא אולף לקבץ צבא ובסופו של דבר הוא לחם בקרב סטיקלסטד שהתנהל ב-29 ביולי 1030, בו השתתף האראלד לצד אחיו. הקרב היה חלק מניסיון של אולף להשיב לעצמו את הכתר הנורווגי, שנתפס על ידי המלך הדני, קנוט הגדול. הקרב הסתיים בתבוסה של האחים מידיהם של הנורווגים שהיו נאמנים לקנוט, אולף נהרג והאראלד נפצע קשה. אף על פי כן, הפגין האראלד במהלך הקרב כישרון צבאי ראוי לציון.
הגלות במזרח.
ברוס של קייב.
לאחר התבוסה בקרב סטיקלסטד הצליח האראלד להימלט בסיועו של רוגנואלד ברוססון (לימים רוזן אורקני) לחווה מבודדת במזרח נורווגיה. הוא נשאר שם לזמן מה כדי להחלים מפציעתו בקרב ולאחר מכן (ככל הנראה לאחר חודש), הוא יצא למסע בהרי שוודיה. שנה לאחר קרב סטיקלסטד הגיע האראלד לרוס של קייב. ככל הנראה הוא בילה לפחות חלק מזמנו שם בעיר סטרייה לדוגה, לשם הוא הגיע במחצית הראשונה של שנת 1031. האראלד ואנשיו התקבלו בברכה על ידי יארוסלאב הראשון, נסיך קייב, שאשתו אינגגרד, הייתה קרובת משפחה רחוקה של האראלד. מתוך צורך נואש במפקדים צבאיים, הכיר יארוסלב ביכולת הצבאית של האראלד ומינה אותו להיות מפקד צבאותיו. אחיו של האראלד, אולף, היה עוד קודם לכן בגלות בחצרו של יארוסלב בעקבות המרד של שנת 1028. במקור הקרוי "הקלף העבש" (Morkinskinna) מצוין שיארוסלב אימץ את האראלד בראש ובראשונה בשל היותו אחו של אולף. האראלד לקח חלק במערכה הצבאית של יארוסלב כנגד פולין ב-1031 וככל הנראה לחם כנגד אויבים ומורדים אחרים של רוס של קייב כמו הצ'ודים באסטוניה, האימפריה הביזנטית, הפצ'נגים ועמים נוודים אחרים.
בשירות האימפריה הביזנטית.