אתיופיה היא אחת ממדינות אפריקה עם הצמיחה השנתית הגבוהה ביותר בשנים האחרונות. נתוני הצמיחה הכלכליים הדו ספרתיים שהושגו בשנים האחרונות גרמו להתעניינות מסחרית הולכת וגוברת בספרד, כפי שמעידים ביקורים תכופים יותר ויותר של אנשי עסקים ספרדים במדינה. גם ארגון הביקורים המסחריים בשני הכיוונים הולך וגדל.
שיתוף פעולה.
אתיופיה, המדינה השנייה המאוכלסת ביותר ביבשת אפריקה (94.1 מיליון תושבים, בשנת 2013), רשומה על ידי הוועדה לסיוע בפיתוח (DAC) כמדינה הכי פחות מפותחת (WFP), והיא מדורגת במקום 173 במדד ההתפתחות האנושית 2014 (מתוך סך של 187 מדינות, על פי נתוני 2013). למדינה תוצר של 1,342 דולר לקניין רוחני לתושב (2011) ואוכלוסייתה תוחלת חיים של 63.6 שנים. אתיופיה זוכה להיקף גדול של ODA, אם כי המגמה יורדת: בעוד שבשנת 2010 היא ייצגה 11.9% מהתמ"ג שלה (3,525 מיליון דולר), אולם בשנת 2012 היא היוותה כ-7.6% (3,261 מיליון דולר).
המסגרת האסטרטגית העיקרית שפיתחה ממשלת אתיופיה כדי להתמודד עם אתגרי המדינה היא תוכנית הצמיחה וההתמרה (GTP- תוכנית הצמיחה והטרנספורמציה), שאושרה בשנת 2010, שמטרתה העיקרית היא לאפשר לאוכלוסיית אתיופיה לצאת מהעוני, באופן שוויוני ומתמשך.
אתיופיה נכללה בתוכנית האב לשיתוף הפעולה הספרדי 2009–2012 בעדיפות כמדינה לשותפות רחבה (קטגוריה A), וככזו נשמרת בתוכנית האב IV (2013–2016).
הסכם שיתוף הפעולה הבסיסי בין ספרד לאתיופיה נחתם באדיס אבבה ב-30 בינואר 2007 לרגל חזון ה-SECI למדינה. במסגרת זו, ב-30 בינואר 2008, נחתמה הוועדה המשותפת I ספרד–אתיופיה.
רפאל מייזליש
יחסי אתיופיה–יוון
יחסי אתיופיה–יוון הם יחסי החוץ בין אתיופיה ליוון.
היסטוריה.
אף שהמשלחת הדיפלומטית היוונית הראשונה באתיופיה מתוארכת לשנת 1917 עם הקמתה של קונסוליה יוונית, מהגרים מיוון נכחו באתיופיה בשירות הקיסר או האצולה מאז לפחות אמצע המאה ה-18. בשנת 1935 שודרגה הקונסוליה לשגרירות. בין השנים 1951–1992 הייתה לאתיופיה שגרירות באתונה, אך נאלצה לסגור אותה מסיבות כלכליות.
אף ששתי המדינות חתמו על הסכמי סחר בשנים 1933, 1955 ו-1959, היקף הסחר ביניהן נותר נמוך מאוד. שר החוץ היווני, תאודורוס פנגלוס, ערך ביקור רשמי באתיופיה בשנת 1998. הלאמת נכסים שבבעלות אזרחים יוונים באתיופיה בתקופת שלטון דרג היא נושא חשוב ביחסים בין שתי המדינות.
In the Middle
"In the Middle" (בעברית: באמצע) הוא שיר של המאמס. השיר הופיע במלודיפסטיבלן 2021 בחצי גמר הרביעי, ועלה לגמר שהתקיים ב-13 מרץ. בגמר קיבל 106 נקודות וסיים במקום השלישי.
In The Middle
יחסי גאנה–ספרד
יחסי גאנה–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין גאנה וספרד.
יחסים דיפלומטיים.
ספרד כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של גאנה ב-10 בנובמבר 1967. מאז, היחסים בין שתי המדינות היו לבביים. בשנים האחרונות ניתן לראות עלייה בעניין ההדדי, ובשנת 2004 פתחה גאנה שגרירות במדריד. בשנת 2008 פתחה ספרד את המשרד הכלכלי והמסחרי באקרה.
היחסים הדו-צדדיים מבוססים על התדמית הטובה שיש לספרד בגאנה, והדאגה של מדיניות החוץ הספרדית להגביר את הנוכחות היעילה של ספרד באפריקה, ובמיוחד במערב אפריקה.
יחסים כלכליים.
היחסים הכלכליים בין המדינות החלו לצבור חשיבות בשנת 2011 הן בהשקעות והן במסחר, בין אם של מוצרים או שירותים. גאנה מושכת יותר ויותר תשומת לב מצד חברות ספרדיות.
שיתוף פעולה.
באופן מסורתי גאנה לא הייתה מדינה בראש סדר העדיפויות לשיתוף פעולה ספרדי, והיא אינה רשומה ככזו בתוכנית האב (2012–2016). לכן, שיתוף פעולה ספרדי דו-צדדי הוא מועט. עם זאת, תוכנית המתאר האמורה מציינת כי "מערב אפריקה תיחשב לאזור עדיפות לשיתוף פעולה ספרדי", אשר "תשיק תוכנית שיתוף פעולה אזורית, המוקנית במבנה, עם צד רב-צדדי (ECOWAS) וצד דו-צדדי" וכי "מנגנונים יאפשרו למדינות להפיק את המרב מהכספים הרב-צדדיים שהוקצו לאזור".
עמי שטייניץ
עמי שטייניץ (נולד ב-1952) הוא אוצר אמנות, איש חינוך ופעיל חברתי ישראלי.
ביוגרפיה.
עמי שטייניץ נולד בשנת 1952 בתל אביב. למד בתיכון לאמנויות תלמה ילין, ובוגר החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
פעילות כאוצר אמנות.
בשנת 1983 הצטרף שטייניץ כאוצר לגלריית "אחד העם 90" שהוקמה שנה אחת קודם התערוכות בגלריה חרגו מצורניות מקובלת של דלילות, שקיפות ודלות לטובת ביטויים חומריים המושפעים ישירות מהמצב הקיומי של האומניות והאומנים: השואה, כאב, זעם, חרדה, נושאים פוליטיים ושאלות של מזרח ומערב, וכן אדריכלות וצילום, שעד אז לא נהגו להציגן בגלריות לאמנות. שטייניץ קידם פרויקטים במרחב הציבורי, כמו פיסול בשדרות רוטשילד (1984) ושיתופי פעולה עם גלריות אחרות במסגרת תערוכה משותפת לאמנות ישראלית ופלסטינית "נגד כיבוש, בעד חופש הביטוי" (1985). התערוכה הקבוצתית הגדולה, "אמנות ישראלית חדשה: שלוש שנים לגלריה אחד העם 90", שהתקיימה בקומת הקרקע של דיזנגוף סנטר (1985) ביטאה ביקורת כלפי מוזיאון תל אביב ועבודת האוצרת שרה ברייטברג בתערוכות הציור והתלת ממד, "שנתיים: אמנות ישראלית, איכויות מצטברות" (1984–1985) שהוצגו בביתן הלנה רובינשטיין. הטקסט שהוצב בכניסה לתערוכה הפך למניפסט היוצא נגד מערכי הכוחות בשדה, ופתח את הדלתות לאמנות מקומית החיצונית למוקדי ההגמוניה. ביולי 1986 התפטר שטייניץ מהגלריה, שנסגרה כעבור חצי שנה.
בשנת 1985 החל ללמד תולדות האמנות בבית הספר לאמנות קלישר הגבוה לציור ע״ש מרגושילסקי ובתום שנת הלימודים התבקש להיות האוצר גלריה קלישר 5 בבית הספר והנחה במקום שיעור גלריה. שטייניץ עזב את המשרה בשנת 1990 ופתח את חלל התצוגה, "עמי שטייניץ אמנות עכשווית" בנווה צדק כמקום לא מסחרי שבו, שולבו תחומי הצילום, האדריכלות והעיצוב. תפיסת האוצרות של עמי שטייניץ באה לידי ביטוי בתערוכות שבחנו את המצב התרבותי המקומי.החיבור בין אוצרות חוץ והפעילות החברתית-פוליטית בקשת הדמוקרטית המזרחית ובארגון הלה למען החינוך בשכונות, בעיירות וביישובים הערבים, הובילו לתערוכות שעסקו במזרחיות, מגדר, עובדים זרים, קהילת יוצאי אתיופיה, אדריכלות, עיצוב, צילום ונושאים נוספים כמו צנזורה, צילום תיעודי ופוליטיקה. התערוכה "יחידים במינן, אמנות הומולסבית" (1999), למשל, עסקה במשמעות התרבותית הטמונה בהעדפה מינית. בתערוכה "מרחב של מרחקים" (1999) הוצגו עבודות של צלמי עיתונות ישראלים ופלסטינים, ביניהם: אחמד ג'אדאלה, רולה הלוואני, עלי זערור, בוריס כרמי, שמעון לב, היידי לוין, גארו נאלבאנדיאן, הראנט נקאשיאן, אוסאמה סילוואדי, חנא ספייא, הנס פין, ולטר צדק, אסנת קרסננסקי, מיקי קרצמן, אלדד רפאלי וסמירה והבי. התערוכות התבססו על שיתופי פעולה, מפגשים חברתיים ותהליכי שטח תיעודיים. בשנת אלפיים סגר שטייניץ את הגלריה.
בשנים 1990 ו-1991 אצר תערוכות בביאנלה לאמנות האסיאנית-אירופית באנקרה ובשתי ביאנלות בסאו-פאולו. בשנת 1998, הצטרף בביאנלה של סאו-פאולו כאוצר מן המזרח התיכון לתערוכה בשיתוף אוצרות ואוצרים מיבשות אחרות.
בשנת 1997 הזמינה שלומית באומן את שטייניץ לאצור תערוכת אמנות קרמיקה עכשווית במוזיאון ארץ ישראל.
בשנים 2007–2008 הוזמן שטייניץ לאצור שתי תערוכות במסגרת "עדות מקומית", תערוכת צילום העיתונות והתיעוד השנתית. התערוכות הוצגו בדיזנגוף סנטר והציגו צילומי עיתונות שצולמו בין סתיו 2006 וקיץ 2007, השנה שאחרי מלחמת לבנון השנייה.
פעילות חברתית, חינוכית ופוליטית.
בשנת 1983 השתלב שטייניץ כאוצר בסדנה לאמנות ביבנה והקים שם גלריה, הראשונה שקמה בעיירת פיתוח. התערוכות שהוצגו בגלריה עסקו בעיר ובתושביה והציגו עבודות ילדים מהסדנא. שטייניץ קידם אוצרות המעורבת בתוך הקהילה שבה היא נמצאת. בשנת 1989 הפסיקה עיריית יבנה לתת מימון לסדנה. וזו העתיקה את פעילותה אל "הסדנא לאמנות – רמת אליהו". שטייניץ שימש שם אוצר כמה שנים, ובשנת 1994 עבר לרכז את תוכנית המידע וההעשרה של הסדנא. בתפקיד החדש פיתח גישה של בית הספר כקמפוס תרבותי, יזם השתלמות בגלריה למורות ומורים לאמנות ועודד תערוכות בבתי ספר, מחוץ לחלל הגלריה. בשנת 2010 השתתף בארגון אירוע דוכן בחצר הסדנא, יריד ובמה פתוחה ליוזמות העוסקות בשאלות של אמנות, חברה וחינוך. בשנת 2011 הנחה את קורס בית הספר כקמפוס תרבותי במדרשה למורים לאמנות במכללת בית-ברל. בשנת 2014 התפטר מהעבודה בסדנא.
לאחר פרוץ אינתיפאדת אל-אקצה בשנת 2000, יזם מטעם גלריית אום אל פאחם תהליך השתתפותי של תושבי העיר עם יוצרות ויוצרים מתחומי האמנות, העיצוב והאדריכלות בשכונות העיר. הפעילות המשותפת נערכה בעשר נקודות שיצרו מסלול סיור באום אל פאחם והביאה להוצאה לאור של מדריך הסיור הראשון בעיר ערבית בישראל.
בין השנים 1999–2020 שירת כיושב ראש הוועד המנהל של עמותת הל"ה. בשנת 2011 אצר את פעולת ההשתתפות, "המסע", מסלול מפגש עם יוצאי אתיופיה שעצבו פעילות ופעילי הקהילה ברחבי העיר פתח תקווה, כחלק מהתערוכה "אוצרים בע"מ" של מוזיאון פתח תקווה לאמנות. בין השנים 2007–2011 היה חבר בוועדת ההיגוי המקצועית של פרויקט "מעבדת תרבות", שנועד לתמוך בקבוצות אמנות בפריפריה. בין השנים 2009–2012 לקח חלק בארגון והנחיית ארבע השתלמויות לצלמי תיעוד פלסטינים וישראלים, שיתוף פעולה ביוזמת "עדות מקומית" ומרכז פרס לשלום. אצר את תערוכות הגמר שלהן וערך את הקטלוגים שליוו אותן.