הדיבייט בין חומסקי לפוקו: על טבע האדם (באנגלית: The Chomsky - Foucault Debate: On Human Nature) היה דיבייט אודות טבע (או מהות) האדם, שנערך בין נועם חומסקי לבין מישל פוקו באוניברסיטה הטכנית של איינדהובן בהולנד, בנובמבר 1971. הדיבייט הוסרט, נערך ושודר בטלוויזיה ההולנדית. חומסקי ופוקו הוזמנו על ידי הפילוסוף ההולנדי פונס אלדרס לדון בשאלה עתיקת היומין: "האם קיים טבע אנושי 'מולד' ובלתי תלוי בחוויותינו והשפעותינו החיצוניות?"
מהלך הדיבייט.
כפי שסיכם המנחה את הנושא:
חומסקי טען שטבע האדם אמיתי, וזיהה אותו עם מודלים של המוח האנושי, התואם את תאוריית הדקדוק האוניברסלי שלו. פוקו הסביר את אותן תופעות בהתייחסות למבנים חברתיים אנושיים.
לדוגמה, חומסקי טען כי כדאי לעסוק במשימה של בניית תיאורי, אך שהוא מודה כי יהיה זה ניסיון עקר לנסות לחזות במדויק את טיבה של חברה פוסט-מהפכנית. גם אם תיאוריות שכאלו לא תוכלנה לספק תמונה מלאה של חברה עתידית, תיאוריות עדיין יכולות להציע חזון וכיוון למאבק מהפכני. פוקו השיב בהטלת ספק בבסיס תיאוריות כאלה. לדבריו, תפיסותינו לגבי טבע האדם נרכשות מהחברה, הצילוויזציה והתרבות שלנו. הוא נתן כדוגמה לכך את המרקסיזם של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, שלדבריו שאל את תפיסת האושר שלו מהחברה הבורגנית. רעיונות אודות מיניות, חיי משפחה ואסתטיקה הושאלו מדוגמאות בורגניות. פוקו טען כי באימוץ תפיסה מסוימת של טבע האדם אנו מסתכנים בשחזור יחסי כוחות ישנים בחברה פוסט-מהפכנית. על כך השיב חומסקי:
"תפיסת הטבע האנושי שלנו בהחלט מוגבלת, חלקית, מותנית חברתית, מוגבלת על ידי פגמי האופי שלנו ומגבלות התרבות האינטלקטואלית שבה אנו קיימים, אך יחד עם זאת יש חשיבות קריטית לכך שיש לנו כיוון כלשהו לדעת אילו מטרות בלתי אפשריות אנו מנסים להשיג, אם אנו מקווים להשיג כמה מהמטרות האפשריות".
במהלך הדיון, פוקו ביקר את מה שהוא רואה בכוחו הפוליטי הנסתר של מוסדות נייטרליים לכאורה. לדבריו, כוח נתפס בחברה האירופית כמשהו השייך למוסדות של כוח פוליטי (כגון הממשלה) ומגזרי חברה קשורים כגון מנגנון המדינה, המשטרה והצבא. אך לדברי פוקו, מוסדות כמו המשפחה, בתי הספר, האוניברסיטאות, הרפואה והפסיכיאטריה, משמשים כולם לשמירה על הכוח בידיו של מעמד חברתי אחד על חשבון השני. הוא ראה בביקורת המוסדות הללו משימה אינטלקטואלית יסודית:
"נראה לי שהמשימה הפוליטית האמיתית בחברה כמו שלנו היא לבקר את פעולתם של מוסדות, שנראים נייטרליים ועצמאיים כאחד; לבקר ולתקוף אותם באופן כזה שיחשוף את האלימות הפוליטית שתמיד הפעילה עצמה דרכם בהיחבא, כך שאפשר יהיה להילחם בהם".
חומסקי הסכים עם נקודה זו והוסיף כי הוא מסכים לכך לא רק בתיאוריה אלא גם בפועל. עם זאת, לדבריו, המוסדות העיקריים בהם יש להילחם בחברה המודרנית הם כלכליים: כלומר, מוסדות פיננסיים ותאגידים בין לאומיים. לדברי חומסקי, גם אם הם מציגים את עצמם ככפופים לדמוקרטיה של השוק, הם עדיין אוטוקרטיים. הכוח נתון למיעוט הבעלים והמנהלים בעוד שלרוב העובדים אין שליטה ממשית על פעילותו של התאגיד. לדברי חומסקי, מוסדות כאלה מקבלים את כוחם משליטה בכוחות השוק.
השפעה.
הדיבייט נחשב בעיני רבים ל"דו-שיח של חירשים" כאשר כל צד בוויכוח דיבר למעשה על נושא אחר. עם זאת, הדיבייט זכה לפופולריות רבה ונחשב לדיבייט המפורסם ביותר בפילוסופיה במאה ה-20. חיבורים רבים הוקדשו לו, כאשר בחלקם נעשה ניסיון לגשר בין הגותם של חומסקי ופוקו באופן שלא צלח בדיבייט המקורי.
דיולה בקה
דיולה בקה (במקור בק-Beck עד 1862, בהונגרית: Bőke Gyula; טטה, 8 בנובמבר 1832 – בודפשט, 5 במרץ 1918) היה רופא יהודי-הונגרי, חבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
ביוגרפיה.
דיולה בק נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון בקה (בק) (1801–1885) ושל אנה שטיינר. דיולה בקה הוא מייסד רפואת האוזניים בהונגריה. הוא למד בגימנסיה פיאריסטית בטטה ובפשט, אחר כך באוניברסיטת וינה והפך לרופא בבית חולים שם. הוא התיישב במושונמגיארובאר במערב הונגריה בשנת 1859, אך כעבור שנתיים עבר לבירת הונגריה, שם החל לעסוק ברפואת אוזניים. לשם כך יצא תחילה לסיור לימודים בחו"ל ובילה זמן די ארוך בוורצבורג. אחרי חזרתו הפך למומחה האוזניים הראשון בהונגריה וככזה היה הרופא הראשי הראשון של בית החולים היהודי, לאחר מכן הפך לרופא הראשי של בית החולים רוקוש ובית החולים לילדים, פרופסור חבר בשנת 1868 ופרופסור מן המניין באוניברסיטה בשנת 1879. מאוחר יותר המנהל הראשון של מרפאת רפואת האוזניים. מחקריו ברפואת אוזניים הם למעלה ממאה, והוא מחבר ספר הלימוד הראשון לרפואת אוזניים. בקה נבחר כחבר במספר אגודות רפואיות זרות.
המשפחתו.
אשתו הייתה אטלקה פרוינד (1843–1910), בתו של בנדק פרוינד, רופא. בשנת 1891 התנצרו הוא ואשתו בכנסיית הקהילה הקתולית. בתם קורנליה בקה (פשט, 6 במאי 1864 – בודפשט, 22 בנובמבר 1942) הייתה אשתו של האתנוגרף והמתרגם בלה ויקאר.
אדית גרטרוד קלמנס
אדית גרטרוד קלמנס (באנגלית:Edith Gertrude Clements : 1874–1971), הידועה גם בשם אדית שוורץ קלמנס, הייתה בוטנאית אמריקאית וחלוצה באקולוגיה בוטנית והייתה האישה הראשונה שזכתה בתואר דוקטור על ידי אוניברסיטת נברסקה. היא הייתה נשואה לבוטנאי פרדריק קלמנס, איתו שיתפה פעולה לאורך כל חייה המקצועיים. יחד הם הקימו את המעבדה האלפינית, תחנת מחקר בפיקס פיק, קולורדו. קלמנס הייתה גם אמנית בוטנית שאיירה ספרים משלה וכן פרסומים משותפים עם פרדריק.
שני בני הזוג היו מעורבים בחקר הפיטוגאוגרפיה, במיוחד את הגורמים הקובעים את האקולוגיה של הצמחייה באזורים מסוימים, והם זכו לשבחים.
ביוגרפיה.
אדית גרטרוד שוורץ נולדה בשנת 1874 באלבני, ניו יורק, לג'ורג' ואמה (יאנג) שוורץ. אביה מאומהה שבנברסקה. [2] היא התחנכה באוניברסיטת נברסקה (UNL), וזכתה בתואר ב.א. בגרמנית בשנת 1898. היא כתבה את עבודת הדוקטורט שלה בנושא "הקשר של מבנה העלה לגורמים פיזיים" בשנת 1904.
אדית שוורץ החלה את דרכה כעמיתת הוראה בגרמנית ב־1898–1900. במהלך תקופה זו הכירה את בעלה לעתיד, פרדריק קלמנס, פרופסור לבוטניקה שהשפיע על כיוון לימודיה לתואר שני. באותה תקופה, אוניברסיטאות נברסקה ומינסוטה (שם לימדה מאוחר יותר) היו מרכזים לחקר הפיטוגאוגרפיה - התפוצה הגאוגרפית של מיני צמחים - והיא בחרה להפוך את זה לתחום ההתמחות שלה. היא קיבלה את הדוקטורט שלה בבוטניקה בשנת 1904, והפכה לאישה הראשונה שזכתה בתואר דוקטור באוניברסיטה.
אדית ופרדריק נישאו בשנת 1899.
קריירה.
לאחר שסיימה את הדוקטורט, קיבלה אדית קלמנטס עבודה כעוזרת הוראה בבוטניקה באוניברסיטת נבדה (1904–1907), שם לימד פרדריק. כדי לגייס כסף, הם בילו את תקופת הקיץ באיסוף דגימות צמחים והרכיבו את Herbaria Formationum Coloradensium, אוסף יקר של כ -530 דגימות של צמחי הרים בקולורדו שתועדו בקפידה גם על ידי 100 צלומים. כמה שנים לאחר מכן, הם הרכיבו אוסף נוסף ובו 615 דגימות שהודפס ב-1972 על ידי הגן הבוטני של ניו יורק.
בשנת 1909, קלמנס נשכרה בדרגת "מדריך" בבוטניקה על ידי אוניברסיטת מינסוטה, מיניאפוליס, שם התקבל פרדריק שנתיים קודם לכן כדי לעמוד בראש המחלקה לבוטניקה. בשנת 1917 ויתר פרדריק על ההוראה והחל לבצע מחקר במימון מכון קרנגי בוושינגטון הבירה. במשך שנים רבות לאחר מכן, מימון מכון קרנגי תמך במאמצי המחקר המשותפים שלהם, וקלמנטס נבחרה כעוזרת בשטח על ידי מכון קרנגי.
החל משנת 1917 בילו את החורפים במחקר בשני מוסדות מחקר במימון קרנגי: תחילה במכון טוסון באריזונה, ולאחר מכן (החל משנת 1925) במעבדת החופים בסנטה ברברה, קליפורניה. במהלך תקופה זו, עבדו בתחנה בוטנית שפיתחו כאתר ניסוי להתאקלמות הצמחים, מעבדה אלפינית בפייס פיק, קולורדו קלמנס שימשה כמדריכה בבוטניקה של המעבדה, ופרדריק כמנהל. הם הכשירו בוטנאים ואקולוגים רבים במעבדה זו במהלך ארבעת עשורי פעילותה, לפני סגירתה בשנת 1940. הם פרסמו במשותף ובנפרד, וקלמנטס השתמשה בכישורי השפה שלה כדי לתרגם כמה מספריהם ומאמריהם לשפות זרות.
במהלך שנות "קערת האבק", קלמנס ופרדריק הסתובבו במישורים הגדולים ובדרום מערב, ועזרו לעודד אמצעי שימור קרקע כדי להתמודד עם אובדן הרסני של אדמות חקלאיות.
קלמנס הייתה אמנית בוטנית ואיירה מספר פרסומים משותפים שלהם, כגון פרחי הרי הרוקי (1914) ופרחי החוף והסיירה (1928), וכן פרסומי יחיד של פרדריק הסתגלות ומוצא בעולם הצומח: תפקיד הסביבה באבולוציה (1939), ודינמיקה של צמחייה (1949). בשנת 1916, לוחות ציורי הצבע מ"פרחי הרי הרוקי" הופצו כמדריך עצמאי של הפרחים הבולטים ביותר באזור תחת הכותרת "פרחי הר ומישור".
בשנת 1960, בגיל שמונים ושש, פרסמה קלמנס ספר זכרונות, "הרפתקאות באקולוגיה" ובו סיפרה את סיפורם של "שני אקולוגים שחיו ועבדו יחד" זה ספר מראה כמה עבודות קלמנס לקחה במשלחות המשותפות של בני הזוג, החל מנהגות, מכונאות, טבחות ועד צילום, ציור ומחקר בוטני. ואמנם, פרדריק עצמו סבר כי קלמנס הייתה מדורגת בין האקולוגים המובילים בעולם לו הייתה מבלה פחות זמן בסיוע לקריירה שלו.
פרדריק פרש בשנת 1941 ומת בשנת 1945. אדית המשיכה לעבוד על כתבי היד המשותפים שלהם ולכתוב מאמרים עד מותה בלה ג'ולה בשנת 1971.
שמוק
שמוק הוא כינוי גנאי לאדם טיפש, מגעיל, בזוי או מתועב. מקור המילה הוא מיידיש, שם היא משמשת גם כמילת סלנג לפין.
אטימולוגיה.
מקור המילה הוא מהמילה "Smok" בפולנית עתיקה, שמשמעותה "דרקון".
לשון נקייה.