החל משנת 1986 שוורץ לימדה בבתי ספר לקולנוע. מאז 2013 מלמדת קולנוע באוניברסיטה הפתוחה ומרצה במסגרות שונות. במקביל, עבדה מאז שנת 1985 ככתבת קולנוע וכמבקרת סרטים, עיסוק שליווה אותה למעלה משני עשורים. היא כתבה ב"להיטון", "דבר", "כותרת ראשית", "חדשות", השבועון "שישי", "טיים אאוט תל אביב" ועוד. בשנת 1995 פורסם הספרון "קולנוע", שכתבה אושרה שוורץ בהוצאת פרולוג. שוורץ ממשיכה לכתוב ולפרסם מאמרים בעיקר בנושא הקולנוע הישראלי ומאפייניו.
יצירה קולנועית.
בשנת 1995 כתבה את התסריט לדרמת הטלוויזיה "אש זרה" (50 דקות), שביימה עמליה מרגולין. שודרה בשידורי קשת בשנת 1996.
בשנת 1999 כתבה את התסריט והשתתפות בהפקת הסרט התיעודי "הקומדיאנטים", שביים ארנון גולדפינגר, עבור "שידורי קשת". הסרט זכה בפרס "האוסקר הישראלי" (היום פרס אופיר) ובפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל חיפה. הסרט הופץ ברחבי העולם, כולל הפצה מסחרית בארצות הברית, וזכה לשבחים.
בשנת 2003 כתבה וביימה, בשיתוף עם עמליה מרגולין, את הסרט התיעודי "מאה ילדים שלי", על פי סיפורה של לנה קיכלר זילברמן. הסרט זכה בפרס החוויה היהודית בפסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט הוקרן בפסטיבלים בעולם ובאירועי קולנוע חשובים, כמו מוזיאוני השואה בניו יורק ובפריס ובמוזיאון לתולדות יהודי פולין.
בשנת 2004 יצאה לאור מהדורה חדשה של ספרה של לנה קיכלר זילברמן, "מאה ילדים שלי" שערכה אושרה שוורץ, בהוצאת שוקן.
לאורך השנים כתבה שוורץ תסריטים שזכו לתמיכת קרנות ציבוריות בישראל, בין היתר השתתפה בכתיבת סרטיו של דן וולמן "אחות זרה" ו"ידיים קשורות". בשנת 2008 נסעה ביחד עם וולמן למרוקו לסדנה לפיתוח סרטים עלילתיים, מטעם פרויקט EuroMed Audiovisual של האיחוד האירופי, במרקש. שם פיתחו ביחד את התסריט "משורר בירושלים", על חייו ומותו של המשורר יעקב ישראל דה האן.
אושרה שוורץ עבדה עם הסופרת נאוה סמל על פרויקטים שמבוססים על ספריה "אישראל" ו"איך מתחילים אהבה".
יהוידע חיים
יהוידע חיים (נולד ב-1941) הוא סופר ודיפלומט ישראלי ובעבר שגריר ישראל להודו ולסין.
חיים למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבארצות הברית, שם עשה את הדוקטורט שלו במסגרת לימודי המזרח התיכון ואסיה. כיהן כמנהל אגף המזרח התיכון וכראש המרכז למחקר מדיני במשרד החוץ. בין השנים 2000-1995 שירת כשגריר ישראל בהודו, ובין השנים 2007-2002 כשגריר ישראל בסין.
פרסם מאמרים רבים בנושאי המזרח התיכון, וספר בנושא גישות התנועה הציונית כלפי הבעיה הפלסטינית. כמו כן כתב על החברה והתרבות במדינות מזרח אסיה.
אלקסה
זאת הכלכלה, טיפש
נגד!
נגד! או סיפורו של אחד אדם פשוט היא פואמה עברית פציפיסטית-סוציאליסטית שחיבר המשורר אלכסנדר פן בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה. הפואמה נדפסה לראשונה ב-26 ביולי 1935 בעיתון הפועלים במפנה. קטעים מתוכה (בעיקר שני הבתים הראשונים והבית האחרון) היו שגורים על לשונם של אנשי תנועת העבודה ודוקלמו בפעולות של תנועות הנוער הנוער החלוציות, בהפגנות, בשביתות, בטקסים פועליים ובמצעדי אחד במאי. יחד עם "אל תתנו להם רובים", שירו המוקדם של נתן אלתרמן, ביטא השיר את הרוח הפציפיסטית של החוגים המרקסיסטיים של התקופה.
תוכן הפואמה.
הפואמה ארוכה מאוד. בראשיתה היא מגוללת את סיפור חייו הפשוט של פועל פשוט, ההולך לעבודתו במפעל ומפרנס בדוחק את משפחתו.
לקראת אמצע הפואמה מגיע המפנה. המפעל לא נפתח עם שחר לעבודה ובמקום זאת:
גיבור הפואמה, האדם הפשוט, הופך לחייל פשוט הנדרש לרצוח בשם הקפיטליזם אנשים פשוטים כמוהו מן הצד השני. בינתיים נקרא בנו בן התשע למלא את מקומו במפעל.
לאחר שחזר האב נכה בגוף ובנפש מן המלחמה, הוא מתבקש לשאת נאום. הנאום מלא הפאתוס מהווה את סיום הפואמה ושיאה:
השפעת הפואמה והתקבלותה.
חגית הלפרין, שכתבה את הביוגרפיה של פן מציינת שהשיר, על אף שנכתב בעברית בארץ ישראל, מתאר את חוויות הפועל האירופאי ששב ממלחמת העולם הראשונה ואת מסקנותיו. השיר היה פופולרי ביותר והוקרא בשעתו הן על ידי פן והן על ידי אחרים. חיים גורי תקף ב-1975 את האווירה שהנציח השיר ששיתקה את הפועלים במערב וריפתה את ידיהם במאבק הנדרש אל מול הפשיזם והתחמשות גרמניה הנאצית. אולם, על אף המלחמה בנאציזם היה השיר פופולרי גם לאורך שנות הארבעים והחמישים בקרב חוגי השמאל.
השורה "הוא היה אדם פשוט..." נחרתה על מצבתו של דוד חנין מתחת לסמל הפטיש והמגל, לפי בקשת חנין.
ב-2011 הלחין והקליט איתי בלטר את ארבעת הבתים הראשונים של הפואמה.
גלינה פרוזומנשחיקובה
מלחמת חצי האי
מלחמת חצי האי היא אחת מהמערכות במלחמות הנפוליאוניות, שהתחוללה בין 1807 (או 1808) ל-1814. צרפת הנפוליאונית לחמה נגד ספרד ובנות בריתה, אנגליה ופורטוגל, על השליטה בחצי האי האיברי.
המלחמה נודעת בזכות השימוש הנרחב בלחימה על ידי קבוצות קטנות וזריזות, ולא במערכה מסודרת. סוג זה של מלחמה כונה בספרדית "guerrilla" ("מלחמה קטנה"), ובעקבותיה נטבע המושג "לוחמת גרילה" בשפות רבות.
שם המלחמה.
למלחמה שמות שונים, בהתאם לנקודת המבט הלאומית של הצדדים הלוחמים בה.
באנגלית מכונה המלחמה The Peninsular War או The Peninsular Campaign (כלומר המערכה או המלחמה בחצי האי). בצרפתית היא מכונה Guerre d'Espagne et du Portugal ("מלחמת ספרד ופורטוגל"). בספרדית היא נקראת Guerra de la Independencia Española ("מלחמת העצמאות הספרדית") ובקטלאנית Guerra del Francès ("מלחמת האיש הצרפתי").
מהלך המלחמה.
בנובמבר 1807, לאחר סירובו של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל להצטרף לחרם הימי על אנגליה שהטיל נפוליאון, שלח נפוליאון צבא לכיבוש פורטוגל. ליסבון נכבשה בקלות רבה, ובית המלוכה ברח לברזיל, יחד עם רבים מאצילי הממלכה.
המהלך נעשה בתיאום עם ספרד, תוך הבטחה כי חלקים מתוך פורטוגל יוענקו לה בתמורה לתמיכתה במהלך. לאחר השלמת כיבוש פורטוגל, הורה נפוליאון לצבאו להשתלט בחשאי על נקודות מפתח בספרד, ולכבוש את המדינה. הצבא הספרדי למרות גודלו הרב ועוצמתו מצא עצמו משותק וללא יכולת להתנגד, היות שהצבא הצרפתי כבר היה בתוככי המדינה. יתירה מזו, מיטב מחיילי הצבא הספרדי היו (כחלק מהעסקה עם צרפת) מוצבים בדנמרק ותחת פיקוד צרפתי. רק שני מחוזות נשארו חופשיים: גליסיה ואנדלוסיה.
המלך קרלוס הרביעי אולץ להתפטר, ואת מקומו תפס בנו פרננדו השביעי. אך, שלטונו לא היה יציב, כך שלמעשה היה שליט בובה של נפוליאון.
ב-2 במאי 1808 החלה התקוממות במדריד, כשאזרחים תקפו את חיילי הצבא הצרפתי, כשהתקוממות זו דוכאה רק למחרת. ה-3 במאי נחקק בתודעה הלאומית כיום של מסע הרג וענישה על ידי הצבא הצרפתי. הדבר בוטא בציורו של פרנסיסקו דה גויה "שלושה במאי 1808", המתאר את הוצאתם להורג של אזרחים ספרדיים חפים מפשע.
הדבר עורר התקוממות בכל רחבי הממלכה, כשמחוז אסטוריאס הזעיר היה הראשון שגרש את הצבא הצרפתי משטחו. תוך שבועות אחדים, בכל רחבי ספרד גורשו ונהרגו חיילים צרפתים, דבר שהכריח את נפוליאון לצאת במלחמה כוללת כנגד ספרד.
ב-1 ביוני נשלח כוח צבאי של 65,000 חיילים צרפתיים לכבוש את ספרד. אף על פי שהכיבוש הושלם, החלה מלחמת גרילה בכל רחבי המדינה וכ-24,000 חיילים מצבאו נהרגו, דבר שגרם לקריסת הצבא כולו. בנוסף, גם הצבא האנגלי, שעד כה נמנע מלתקוף באירופה היבשתית, שלח אף הוא מספר גדודים לסייע למרד הספרדי. ואכן, הצבא הצרפתי נסוג, כשרק נווארה וקטלוניה נשארים בידו. למעשה, בפרק זמן זה נטה מצב הכוחות לטובת הצבא הספרדי ובני בריתו, אך הכלכלה הספרדית שניזוקה קשות במהלך הכיבוש והמרד העדיפה שלא לפתוח במלחמה כנגד הצבא הצרפתי, כך שלנפוליאון וצבאו הייתה הזדמנות לחזור ולתקוף.
בנובמבר 1808, נפוליאון, שלו סייעו חיילים מהגרנד ארמה, ניהל מערכה מהירה ומבריקה, תוך שימוש רב בטקטיקת תנועת מלקחיים, כשהוא כובש את ספרד בסערה במה שתואר כ"מפולת של אש ומתכת". עד תחילת דצמבר, הושלם כמעט כיבושה של כל ספרד. נפוליאון הדיח את המלך פרדיננד מכיסאו, ומינה את אחיו הגדול ז'וזף בונפרטה למלך ספרד.
הספרדים לא קיבלו את המלך החדש שמונה על ידי השלטון הכובש. אמנם היו בספרד גם תומכים בשלטונו של ז'וזף בונפרטה, אשר כונו "חוספינוס", ובאו מקרב הקבוצה שכונתה אַפְרֵנסֶסָדוֹס ("מצורפתים"). אולם, גם הליברלים הספרדים לא ראו ברובם בעין יפה רפורמות שנכפו על ארצם על ידי שלטון זר, וחברו לשמרנים בהתנגדותם הנחרצת לשלטון צרפת וז'וזף בונפרטה.
חלקים גדולים מספרד הוכרזו מחוזות צבאיים, תחת שליטה מלאה של מפקדי צבא שלא היו כפופים לז'וזף בונפרטה אפילו לא באופן רשמי. מצב זה עורר את ז'וזף בונפרטה לבקש ארבע פעמים את התפטרותו, שלא התקבלה על ידי אחיו.
המערכה בחצי האי האיברי נמשכה בעוצמה משתנה במשך חמש שנים. צרפת נחלה תחילה הצלחות, אך לא הצליחה לעקור את ההתנגדות הספרדית ואת הנוכחות הבריטית. ב-1812 החלה הכף נוטה לרעת הצרפתים, שכוחותיהם הידלדלו עקב מסעו של נפוליאון לרוסיה. בקיץ 1812 נפלה עיר הבירה מדריד לזמן מה לידי המורדים, לאחר קרב סלמנקה.