רגימנט המשמר מכיל רק גדוד אחד; הגדוד הראשון, המשמר הוולשי. הגדוד משרת לסירוגין במשימות ייצוגיות בלונדון ובהצבות מבצעיות ברחבי העולם, בתור גדוד חיל רגלים קל.
כחלק מתוכנית "החייל העתידי" של הצבא הבריטי, הגדוד עתיד לשרת תחת החטיבה הרביעית (חי"ר קל).
היסטוריה.
רגימנט המשמר הוקם ב-26 בפברואר 1915 על ידי הרשאה מלכותית של המלך ג'ורג' החמישי, זאת כדי להקים רגימנט משמר ולשי בדומה לרגימנטים האחרים אשר מייצגים את שאר מדינות הממלכה המאוחדת. שלושה ימים לאחר ההקמה, הרגימנט צעד לראשונה במהלך האירוע הממלכתי של יום דוד הקדוש, היום שהפך ליום השנה הרשמי של הרגימנט. ב-17 באוגוסט הרגימנט יצא לכיוון צרפת כדי להשתתף במלחמת העולם הראשונה, הקרב הראשון שהרגימנט השתתף בו היה מספר חודשים לאחר מכן בלוּס בספטמבר.
לאחר המלחמה, חזר הרגימנט לאנגליה ובמשך השנים הבאות הוצב בעיקר שם במשימות ייצוגיות ואימון. ב-1929 נשלח הרגימנט לשירות במצרים שם הוצב לתקופה קצרה, לאחר מכן מספר שנים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצב הרגימנט בגיברלטר שם נותר עד תחילת הלחימה. ב-18 במאי 1939 נוסד הגדוד השני של הרגימנט ובמהלך המלחמה נוסד גם הגדוד השלישי. במהלך המלחמה, השתתף הרגימנט בלחימה בצרפת שהסתיימה בחילוץ החיילים הבריטים מדנקרק, בהמשך לחמו יחידות המשמר בצפון אפריקה ובאירופה.
לאחר המלחמה, הוקפאו הגדוד השני והשלישי והגדוד הראשון נשלח בשנת 1947 לשירות בישראל המנדטורית, עד הקמת מדינת ישראל העצמאית שנה מאוחר יותר. בשנות ה-50 שירת המשמר בגרמניה בתקופת המתיחות עם ברית ורשה, לאחר מכן במצרים ובמלחמת סיני. בשנת 1960 חזר המשמר לגרמניה וב-1965 נשלח לעדן בתקופת הדעיכה של הקולוניה מידי האימפריה הבריטית. בהמשך השנים שירת המשמר בגרמניה וצפון אירלנד בעיקר ובשנת 1976 נשלח לקפריסין לאחר הפלישה הטורקית לאי. בשנת 1982 שירת המשמר במהלך מלחמת פוקלנד מבלי להשתתף בשיא הלחימה, למרות זאת קיבל הרגימנט תואר קרב עבור השתתפותו במלחמה.
באפריל 2009 נשלח הרגימנט לשירות באפגניסטן, שם ב-1 ביולי נהרג מפקד הגדוד לויטננט קולונל רופרט ת'ורנלו מפיצוץ מטען צד. ת'ורנלו היה ההרוג בדרגה הגבוהה ביותר מאז מלחמת פוקלנד בשנת 1982. במאי 2010 השתתף הרגימנט במצעד הצבאי בכיכר האדומה, מוסקבה, בפעם הראשונה שחיילים בריטים משתתפים במצעד זה לציון 65 שנים לסיום מלחמת העולם השנייה.
המשמר הולשי
מולה עשת
מולה עשת (נולד ב-2 ביולי 1934) הוא צלם אופנה ופרסום ישראלי שהיה פעיל בשנות ה-60, ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
מולה עשת נולד בשנת 1934 לצבי ולמלכה אייזנשטט בקיבוץ סאסא. החל לצלם בכיתה ה', לאחר שקיבל מצלמה במתנה.
בסוף שנות ה-50 עזב את הקיבוץ והתחנך בבית הספר המקצועי "מקס פיין".
החל בצילום מקצועי לראשונה בעקבות בקשתו של חברו, המפיק איציק קול, לסייע לו במהלך צילומי הסרט "הם היו עשרה", של ברוך דינר. מפיקי הסרט התלהבו מצילומים שעשה לסצינות ולשחקנים של והפך לצלם הסטילס של ההפקה.
בשנות ה-60 חלה ההתפתחות של תחום האופנה והפרסום בישראל, ועשת היה הצלם היחיד במקצועו. כך הפך עשת לצלם האופנה הראשון והגדול בישראל, ובאותן שנים עבדו איתו כ-90% מחברות הפרסום בישראל. עשת עבד עם את מיטב הדוגמניות בשנות ה-60, ה-70 וה-80 ובהן: קארן דונסקי, חני פרי, חלי גולדנברג, רונית יודקביץ', אביבה בנאי, רונית ויגלר ופנינה רוזנבלום.
עשת עסק בצורה נרחבת גם בצילומי תיאטרון במקביל לצילומי האופנה, והיה הצלם של להקות מחול כמו בת דור, וקול ודממה. בשנות ה-70 יצרו עשת והצלם שרוליק הרמתי מיזוג ופתחו עסק משותף של צילומי אופנה ופרסום בשם "סטודיו מולה הרמתי".
מבין העבודות המפורסמות של עשת: לוח האופנה הראשון בישראל, צילום עבור חברת אגרקסקו, צילומי שערים לעיתונים לאשה והעולם הזה.
צילומי אופנה.
עשת היה מהראשונים שהכניסו את ה"תנועה" לצילומי סטילס. עשת העדיף לבצע רבים מצילומיו דווקא מחוץ לכותלי הסטודיו, ולנסות לפרוץ גבולות אל השטח. בשנת 1981 הקים עשת את תערוכת האופנה הראשונה בישראל, במסגרת שבוע האופנה הישראלי. בסוף שנות ה-80 החליטו עשת והרמתי לפרק את השותפות.
בפברואר 2012 נפתחה תערוכת יחיד של עשת המציגה את צילומי האופנה של ישראל משנות ה-60, ה-70 וה-80.
נכון ל-2012 מתגורר עשת בשכונת אפקה בתל אביב יחד עם אשתו דליה. הוא אב לבן ושתי בנות. אשתו דליה, הייתה שותפתו לעשיה ותפקדה כסטייליסטית, הראשונה בישראל.
עשת הפסיק לעבוד כצלם מקצועי באמצע שנות ה-90, אך ממשיך לצלם להנאתו.
הכישלון העסקי.
בשנות ה-90 הקים עשת ביחד עם שותפים חברה בשם "מולה סנטר" אשר עסקה בעיקר בהדרכה מקצועית לאיפור, קוסמטיקה, סטיילינג ומכירת מוצרים הקשורים בתחום. החברה הונפקה בבורסה והעסיקה 450 עובדים בשיאה.
כתוצאה מהתרחבות מהירה ללא בסיס כלכלי והערכות שוק בלתי ריאליות אשר נבעו מניהול כושל, נקלעה החברה בסוף שנות ה-90 להפסדים כספיים של עשרות מיליוני שקלים ולמשבר כלכלי אשר הוביל אותה לפשיטת רגל. עשת ושותפיו הותירו עשרות עובדים וספקים, רובם קטנים וחסרי כושר מיקוח וגביה, בפני שוקת שבורה בשל חוסר יכולת לגבות את חובם. בנו של מולה, צביקי עשת, שכיהן כמנכ"ל החברה, עזב את ישראל ב-1997 עם משפחתו, בסמוך למועד קריסתה, והשתקע בניו זילנד. לאחר כעשור שב לישראל. הוא מחזיק מספר מסעדות בתל אביב.
יוזף קרמר
יוזף קרמר (בגרמנית: Josef Kramer; 10 בנובמבר 1906 – 13 בדצמבר 1945) היה מפקד במחנה הריכוז ברגן-בלזן. היה ידוע בכינוי "החיה מבלזן", כינוי שניתן על ידי אסירי המחנה.
הוא היה פושע מלחמה נאצי ידוע לשמצה, שהיה אחראי באופן ישיר למותם של אלפי אנשים. הוא הורשע בפשעי מלחמה ונתלה בכלא המלין על ידי התליין הבריטי הנודע אלברט פיירפוינט, לאחר מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
ראשית פעילותו.
קרמר נולד במינכן והצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1931, ולס"ס בשנת 1932. האימון שלו בס"ס הוביל אותו לעבודה כשומר בכלא.
בשנת 1934, הוא הוצב כשומר במחנה הריכוז דכאו. הקידום שלו היה מהיר, הוא השיג משרות בכירות בזקסנהאוזן ובמחנה הריכוז מאוטהאוזן.
הוא היה עוזרו של רודולף הס, מפקד אושוויץ בשנת 1940, ומאוחר יותר מפקד מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף באפריל 1941.
בשנת 1940, הוא ליווה את רודולף הס לבדוק את אושוויץ כאתר אפשרי למפעל חדש עבור פצלי שמן סינתטיים וגומי, שהיה חיוני בתעשייה בגרמניה בגלל המחסור בנפט.
נאצוויילר-שטרוטהוף.
קרמר שימש כמפקד נאצוויילר-שטרוטהוף, מחנה הריכוז היחיד שהוקם על ידי הנאצים על אדמת צרפת של היום.
כמפקד נאצוויילר-שטרוטהוף, קרמר ביצע באופן אישי את הרציחה באמצעות גז של 80 גברים ונשים יהודים, שהיוו חלק מקבוצה של 87 אסירים באושוויץ שנבחרו להיות דגימות אנטומיות באוסף השלדים במכון האנטומיה שבאוניברסיטת הרייך בשטרסבורג, בניהולו של אוגוסט הירט. שרידי גופות אלו שכנו במקום עד לשנת 2015, אז הובאו לקבורה.
אושוויץ.
קרמר קודם לדרגת האופטשטורמפיהרר (סרן) ב-1942. במאי 1944, הופקד על תאי הגזים והמשרפות במחנה ההשמדה אושוויץ. הוא החזיק בעמדה זו עד דצמבר 1944, והועבר לפקד על מחנה ברגן-בלזן.
באושוויץ, קרמר נודע לשמצה בקרב הכפופים לו כנוגש קשה. אחד הנאשמים במשפט פרנקפורט, ד"ר פרנץ לוקאס, העיד כי הוא ניסה למנוע את המשימות שניתנו לו על ידי קרמר. הוא גם ניסה להתנגד למשימה של עריכת סלקציה בקבוצה גדולה של אסירים שהועברו מהונגריה, אך קרמר איים עליו שייאסר אם יסרב לכך.
ברגן-בלזן.
בדצמבר 1944 הועבר קרמר מבירקנאו למחנה ברגן-בלזן, ליד הכפר ברגן.
ברגן-בלזן שימש במקור כמחנה זמני עבור אנשים (בעיקר נתינים זרים) שנועדו לצאת מגרמניה. במהלך המלחמה המחנה הורחב ושימש גם כ"מחנה הבראה" ("Erholungslager"), לצורך קליטת חולים ותשושים מכל רחבי צפון מערב אירופה.
למרות שלא היו במחנה תאי גזים, שלטונו הנוקשה של קרמר היה עד כדי כך קשה עד שהוא הפך לידוע בשם "החיה מבלזן". ב-1 במרץ 1945 הוא הגיש דו"ח לבקשת עזרה ומשאבים למחנה. לפי הדו"ח, מתוך 42,000 אסירים במחנה, 250-300 מתו בכל יום ממחלת ה.
ב-19 במרץ 1945, מספר האסירים עלה עד ל-60,000. הגרמנים המשיכו לפנות את שאר המחנות, זמן קצר לפני שחרורם בידי בעלות הברית. ב-13 באפריל 1945, כ-28,000 אסירים נוספים הובאו למחנה. עם קריסת הנהלת המחנה, שומרים רבים נמלטו והשאירו את האסירים לנפשם.
עם כניסת הבריטים למחנה, גופות רקובות רבות נתגלו, ונחשפו שאר זוועות המחנה. קרמר נשאר גם כאשר הבריטים נכנסו למחנה.
קרמר נשאר אדיש להגעתם של חיילי בעלות הברית ולקח את הבריטים לסיור במחנה. ערימות של גופות שכבו בכל רחבי המחנה, קברי אחים מולאו, והצריפים היו מלאים אסירים שהיו חולים בטיפוס.
משפט והוצאה להורג.
יוזף קרמר נאסר לאחר המלחמה ונכלא בכלא המלין. הוא ו-44 אנשי המחנה נשפטו במשפט בלזן על ידי בית משפט צבאי בריטי בלינבורג. המשפט נמשך מספר שבועות בין ספטמבר לנובמבר 1945. הוא נידון למוות ב-17 בנובמבר 1945, ונתלה בכלא המלין יחד עם מאהבתו מברגן-בלזן, אירמה גרזה, על ידי אלברט פיירפוינט ב-13 בדצמבר 1945.
כרישיים
כרישיים (שם מדעי: Carcharhinidae) היא משפחה של דגי סחוס בסדרת הכרישאים, המכילה בתוכה 12 סוגים.
בני משפחת הכרישיים הם משריצי-ולדות חיים ורובם נודדים ברחבי הימים. הכרישיים חיים באוקיינוסים וימים באזורים בהם המים חמימים ולעיתים נודדים גם למים מליחים או אף למתוקים.
בני משפחת הכרישיים הם בעלי מאפיינים נפוצים של סדרת הכרישאים: בעלי עיניים מעוגלות, סנפירי חזה הממוקמים הרחק מאחרי חמשת חתכי הזימים.