מיקומו הגאוגרפי של הממצא בצ'אד, כ-2500 קילומטרים מערבה מריכוז ממצאי ההומינינים באזור הבקע הסורי-אפריקני שבמזרח אפריקה, הוא יוצא דופן אבל לא ייחודי, שכן מאובן אוסטרלופיתקוס בן 3.5 מיליון שנה, המסווג כמין אפרנסיס או כמין מיוחד בהרלגזלי, התגלה אף הוא באתר סמוך בשנת 1995, גם הוא על ידי הצוות בראשות ברונה. האתר שבו התגלה טומיי, המכונה TM 266, הוא מחצבה בשטח של כ-5000 מ"ר באזור טורוס-מנלה שבמדבר דג'ורב, והוא עשיר במאובנים של מיני בעלי-חיים קדומים האופייניים לתקופת המיוקן. אף שלא ניתן לתארך אותו ישירות באמצעות תיארוך רדיומטרי, מגוון המינים שהתגלה בו דומה לזה שנחשף באתרים בקניה, אבל מעט עתיק יותר. מכיוון שהאתרים הקנייתים מתוארכים בשיטה הרדיומטרית ארגון-ארגון לגיל של כשישה מיליוני שנה, מקובל להעריך את גיל השכבות של אתר TM 266 בכשישה עד שבעה מיליוני שנים. באותה תקופה היה האקלים לח יותר, והאתר לא היה מדברי כפי שהוא היום.
תיארוך ואבולוציה.
התיארוך של סהלאנתרופוס הוא שישה עד שבעה מיליון שנה לפני זמננו, מוקדם יותר משל כל הומינין אחר בן תקופתו. על פי האומדנים המעודכנים ביותר מהשוואות מולקולריות של גנום האדם, השימפנזה והגורילה, ההתפצלות בין האדם לשימפנזה התרחשה כחמישה עד שישה מיליון שנה לפני זמננו, וההתפצלות בין שניהם לגורילה לפני כשישה עד שבעה מיליוני שנה לפני זמננו. אם התארוך של סהלאנתרופוס נכון, הוא מתאים איפוא להיות אחד משני האבות הקדמונים האלו. התארוך של שכבת המיוקן באתר TM 266 נחשב אמין למדי, ואולם במקרה זה הוא בעייתי, משום שגולגולת טומיי התגלתה כשהיא מכוסה רק בחלקה, ולכן לא ברור לחלוטין לאיזו שכבה יש לשייך אותה.
בנוסף, בשנים האחרונות התגלע עימות בין ברונה לבין בובילן, אחד מחברי הצוות המקורי שגילה את טומיי. בתחילה טען בובילן כי השיניים מן הלסת התחתונה של הממצא נתגלו בנפרד והודבקו על ידי הצוות ללסת של טומיי. בתגובה פרסם ברונה הודעה חתומה על ידי 28 פלאואנתרופולוגים בעלי-שם המאשרים שהם בדקו את תצלומי הלסת והשיניים, ולמיטב שיפוטם אלו אכן השיניים המקוריות. לאחר מכן טען בובילן שהגולגולת ושאר השרידים התגלו באופן הרומז על כך שהם נקברו מחדש בזמנים היסטוריים, ואף פרסם תצלום שלטענתו מראה את הממצאים באופן שבו התגלו. אם השרידים אכן נקברו מחדש פירושו שלא ניתן לדעת מאלו שכבות הן נלקחו במקור ומה התארוך המדויק שלהן. בנוסף טען בובילן שהממצא המקורי כלל גם חלק מעצם ירך שמעולם לא פורסמה, ונמצאת כיום בידי צוותו של ברונה ביחד עם שאר הממצאים. ברונה אינו מכחיש ואינו מאשר טענה זו, אך שומר על זכותו לחקור את הממצאים לפני שיפרסם את התוצאות. ב- 2005 פרסמו ברונה וצוותו ממצא של שיני הומינידים מאתר סמוך, שסווגו על ידם כשיני סהלאנתרופוס ומחזקים את התיארוך שלו.
בין אם התיארוך מדויק ובין אם לא, ייתכן גם שסהלאנתרופוס הוא ענף מקביל או קדום מעט יותר הנמצא מחוץ לשושלת ההומינינית, ולפי השערה זו יסווג כקוף אדם קדום, כפי שאכן הציעו כמה פלאואנתרופולוגים. הומינינים אחרים בני אותה תקופה או מעט צעירים יותר הם אורורין טוגננסיס וארדיפיתקוס קדבה. עדיין לא ברור מה יחסי הקרבה בינם לבין סהלאנתרופוס, ומי מהם הוא הטוען הסביר ביותר לכתר האב הקדמון המשותף לאדם ולשימפנזה.
תאוויסופלובה
מדרש בית זלכה
מדרש בית-זלכה (מדרש אבו מנשי), היה בית מדרש מרכזי בבגדאד, המפורסם ביותר בארצות המזרח מאמצע המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20, ממנו יצאו רבני בגדאד הגדולים של הדורות האחרונים, ובו השתלמו רבנים מתפוצות המזרח.
הקמתו.
בתקופה שלאחר נישואיו, בין לימוד תורה למשנהו, החל הרב עבדאללה סומך לעסוק במסחר כשותף עם הסוחר הבגדאדי רבי משה כבאזה. כשראה כי החינוך ולימוד התורה מתחיל להתמעט בקרב הצעירים בבגדאד, החליט לעזוב את עסקי המסחר כדי להתמסר לדור הצעיר. הוא אסף עשרה אברכים, אותם לימד במשך ימות השבוע ללא תמורה. כשראה זאת הגביר הבגדאדי יחזקאל ראובן, החליט להקים בית מדרש בו יוכלו התלמידים ללמוד באופן מסודר. בשנת 1840 (ה'ת"ר) רכש הגביר חצר ובנה בשטחה מבנה בית מדרש לו קרא "מדרש אבו מנשי", והקדישו ללימוד בידי הרב ותלמידיו, כשהוא מקציב לתלמידים משכורות חודשיות.
מקור השם "מדרש אבו מנשי" הוא בכינויו של הגביר יחזקאל, שכונה "אבו מנשי" על שם בנו בכורו מנשה. השם "מנשה" מתחלף בדיאלקט הבבלי ל"מנשי".
בתקופה זו היה בבגדאד תלמוד תורה גדול שנקרא "מדרש תלמוד תורה", ושימש כמוסד לימודים למשפחות מעוטות יכולת. רוב התלמידים בו היו יתומים או עניים, והרב עבדאללה העביר לבית המדרש החדש את התלמידים שסיימו את לימודים בתלמוד תורה, והיה מלמדם תלמוד ופוסקים, כשכל צורכיהם מומנו על ידי הגביר יחזקאל ראובן. בעקבות השתייכותו למשפחה אמידה, הרב עבדאללה עצמו לא נצרך למשכורת, ועשה את כל עבודתו בישיבה ללא תמורה.
עם השנים, מאמציו של הרב עבדאללה נשאו פרי, והתלמידים מבית המדרש התבגרו, קיבלו הסמכה לרבנות על-ידו, ואף נשארו ללמד בעצמם את הדור הבא בבית המדרש. בשנת 1847 היו בישיבה כ-60 תלמידים שהיו מחונכים ומוכנים לשמש כמורי הוראה.
הנוסע בנימין השני שביקר בבגדאד בשנת 1848, תיאר את רשמיו מבית המדרש:
עם פטירתו של הגביר יחזקאל ראובן ב-14 ביולי 1851 (י"ד בתמוז ה'תרי"א) העלו בניו הגבירים מנשה וששון את סכום המשכורות לאברכי בית המדרש.
בשנת 1854 (ה'תרי"ד) סגר הגביר מנשה את בית המדרש אבו מנשי, ורכש שלושה בתים בסמוך: בית דאלי, בית הגביר עזרא זלכה וביתו של חכם עבדאללה כצ'יר. בשטח זה בנה בית כנסת שנקרא "מדרש אבו מנשי" ולידו בנה מבנה בית מדרש גדול ובעל שתי קומות, שנקרא "מדרש בית זלכה", על שם הגביר עזרא זלכה, בעל הבית הקודם. לבית המדרש החדש שהקים, רכש באותה שנה הגביר מנשה ספרי קודש רבים לשימוש הלומדים.
בבית המדרש החדש הוקם גם בית דין עירוני, ובחדר ששימש את הרב עבדאללה, ישבו כ-15 חכמים והרב עבדאללה בראשם. תפקידם היה ליישב ולסדר סוגיות ופסקים שלא התיישבו בבית הדין.
בית המדרש התפרסם אט אט, והפך מוכר לכל יהודי המזרח, ושמעו הגיע גם ליהודי אירופה. תלמידי חכמים נהרו אליו מכל ערי עיראק וסביבותיה, איראן, כורדיסטן, הודו, אסיה התיכונה ועוד, כדי ללמוד תורה מפי הרב עבדאללה. בבית המדרש הוסמכו רבנים מפורסמים, ששימשו לאחר מכן במשרות רבנית בעיראק, באיראן, בהודו, בלבנט, במצרים ועוד.
הנוסע רבי יחיאל פישל שהגיע לבגדאד בי"ד סיון ה'תר"ך (1860) כתב:
בשנת 1863 למדו בבית המדרש באופן קבוע כשלושים תלמידי חכמים, ששימשו כמורי הוראה וכל עיסוקם היה לימוד תורה. הישיבה הייתה מחולקת לחבורות, שבראש כל אחת מהן עמד חכם אחד משלושים החכמים הנ"ל. בשנת 1869 היו בבית המדרש עשר חבורות מהסוג הנ״ל.
כחלק מפועלו בישיבה היה ראש הישיבה, הרב עבדאללה, עסוק בהשבת תשובות על שאלות שנשלחו אליו ממדינות שונות. השאלות עסקו בעיקר בהלכות גיטין, קידושין, התרת עגונות, איסור והיתר ודיני ממונות. התשובות נכתבו בדרך כלל בעברית או בארמית, אך לעיתים גם בערבית, בפרסית ובטורקית, ולשם כך סופרי בית המדרש היו בקיאים במספר שפות.
שריפת בית המדרש.
עם עזיבתו של הרב יהודה פתיה את בגדאד בשנת 1937 ועלייתו לישראל, נוצר סכסוך בין קהלים שונים בבית המדרש על גובה סכום מס הבשר שנגבה מהציבור. בעקבות הסכסוך שנמשך כשבועיים, נשלחו בסתר אנשים שנשכרו מטעם הקהל, והציתו את בית המדרש, על ספרי התורה העתיקים והספרייה הגדולה שבתוכו. בזמן ההצתה ישבו מספר לומדים מבוגרים בחדר צדדי ונלכדו בלהבות. המסורת מספרת כי כאשר להבות האש הגיעו לחדרם, הם החלו באמירת קריאת שמע במחשבה כי סופם קרב, כאשר לפתע אדם מחוץ לבניין פתח את החלון והכניס לתוכו מקל ארוך שבעזרתו הצליחו להינצל ולצאת החוצה.
לאחר השריפה התפזרו הרבנים ללימוד בבתי כנסיות שונים במשך כשנתיים, עד שהסתיימה בנייתו המחודשת של בית המדרש. המלך המקומי לקח את משימת השיקום על אחריותו, וזאת למרות שהמציתים לא נתפסו או הוסגרו. ספרי בית המדרש חודשו על ידי תרומות ונדבות.
מספרי התורה שבבית המדרש נשאר ספר תורה אחד מראשית המאה ה-17 והוא נמצא בבית כנסת באר חנה שבנתניה.
צ'רי ג'ונס
סהלאנתרופוס צ'דנסיס
אפרים וואשיץ
פישל וואשיץ
קלפטומן
עוזי רוזן (קצין משטרה)
עוזי רוזן הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, בתפקידו האחרון עמד בראש אגף קהילה ומשמר אזרחי.
רוזן השתחרר מצה"ל בשנת 1975 ובשנת 1979 התגייס למשטרת ישראל. בעל תואר ראשון בפילוסופיה מחשבת ישראל מאוניברסיטת בן-גוריון ותואר שני בחינוך.
במהלך שירותו במשטרה שימש בתפקידי סיור ומודיעין במחוז דרום, הראשון שבהם כמפקד בסיס הפעלה בבאר שבע, ומאוחר יותר מונה למפקד תחנת ערד, מפקד תחנת עיירות בבאר שבע ומפקד תחנת באר שבע. לאחר מכן מונה לקצין המבצעים בנפת הנגב, סגן מפקד מרחב נגב, מפקד ימ"ר דרום ומפקד מרחב לכיש. רוזן שירת כמפקד המכללה לקצינים בכירים ולאחר מכן שב למחוז הדרום כסגן מפקד המחוז וכיהן בתפקיד במהלך תוכנית ההתנתקות.
במאי 2007 הועלה לדרגת ניצב ומונה לראש אגף קהילה ומשמר אזרחי. במאי 2010 פרש מהשירות במשטרה.
מדבבת
רובי די
רובי אן וולאס (באנגלית: Ruby Ann Wallace; 27 באוקטובר 1922 – 11 ביוני 2014) הייתה שחקנית קולנוע, משוררת, מחזאית, תסריטאית, עיתונאית ופעילה חברתית אמריקאית, זוכת פרס אמי, פרס גראמי ופרס אובי, והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 2007 על משחקה בסרט "אמריקן גנגסטר".
שנותיה הראשונות.