בשנת 1908, בהזמנתו של קרל שמידט-רוטלוף, הוא הצטרף לקבוצת הציירים "הגשר" והציג איתם ב-1909 וב-1910. הוא התפטר בשנת 1912, אך חזר אליהם מאוחר יותר. בינתיים, בשנת 1909, הוא ערך נסיעה נוספת לפריז, שם למד אצל אנרי מאטיס באקדמיה קצרת הימים שלו. כשחזר מפריז, הוא לקח את אניטה רה כסטודנטית, יחד עם אהלרס-הרמן, והקים סטודיו. ההסדר היה קצר, מכיוון שרה התאהבה בנלקן והוא לא נענה לה.
הוא הפך למורה בבית ספר פרטי לאמנות לנשים בשנת 1912. הוא גם התיידד עם המלחין, מקס רגר (נלקן היה פסנתרן חובב מצוין), וצייר דיוקנאות רבים שלו, אחד מהם נרכש על ידי פטרוניו של נלקן, אוסקר טרופלוביץ, לתליה בחדר הביליארד שלו. בשנת 1914 הוא ערך עוד נסיעה לפריז.
הוא כמעט התחמק משירות במלחמת העולם הראשונה, אך גויס בשנת 1917 ונהרג שבוע לפני סיום המלחמה, ליד לה קפלה על גבול בלגיה.
שני רחובות נקראים על שמו, ברובע ברמקב בהמבורג ובסוסט.
צרפת באירוויזיון 1957
צרפת באירוויזיון 1957 השתתפה עם השיר "La belle amour", שבוצע על ידי הזמרת הצרפתייה, פול דז'רדן.
לפני האירוויזיון.
הליך הבחירה הצרפתי לאירוויזיון 1957 אינו ידוע. גורמים לא רשמיים חושבים כי רשות השידור הצרפתית הקימה קדם ארצי בשם "Sept villes, une chanson" (שבע ערים, שיר אחד). שישה מופעים נערכו מדצמבר 1956 בערים שונות ברחבי צרפת. בהתחלה, מארגני התחרות לא יידעו את המשתתפים כי המנצח יזכה לייצג את צרפת באירוויזיון, הדבר נודע למשתתפים רק לאחר ההופעה השישית. לכל עיר היו חברי מושבעים שהעניקו נקודה אחת לשיר האהוב עליהם. אף על פי שמארגני התחרות הבטיחו כי הם יערכו שבעה מופעים בשבע ערים, הם ערכו שישה. ששת הזמרים שהגיעו למקום הראשון בכל עיר זכו להעפיל לגמר הגדול. הגמר לעולם לא נערך כיוון שהמופע השישי נגמר שלושה ימים לפני מועד האירוויזיון. לכן, זוכת המופע החמישי, פול דז'רדן, נבחרה לייצג את צרפת עם השיר "La belle amour".
באירוויזיון.
אירוויזיון 1957 נערך בעיר פרנקפורט, גרמניה. דז'רדן שובצה שמינית בסדר ההופעות, לפני גרמניה ואחרי אוסטריה. צרפת זכתה במקום השני עם 17 נקודות.
Here We Go Again (שיר)
Here We Go Again (בעברית: "הנה אנחנו מתחילים שוב") הוא שיר שהקליטה הזמרת האמריקאית דמי לובאטו. הוא נכתב על ידי יצחק חסון, לינדי רובינס ומהאר פיליאן והופק על ידי SuperSpy, לאלבום האולפן השני של לובאטו בעל אותו השם. הוא יצא לאור כסינגל המוביל של האלבום ב-23 ביוני 2009, תחת הוצאת הוליווד רקורדס. השיר היה הסינגל היחיד מ-Here We Go Again שיצא בצפון אמריקה. "Here We Go Again" הוא שיר פאוור פופ.
השיר זכה לביקורות חיוביות מצד מבקרים, ששיבחו את פזמון הפופ שלו וערכו השוואות לשיריה של קלי קלרקסון. "Here We Go Again" הגיע למקום ה-15 במצעד הבילבורד הוט 100 והפך ללהיט ה"טופ 40" הראשון של לובאטו במצעד כאמנית סולו. השיר קיבל תואר פלטינה על ידי האיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי בשנת 2014.
רקע.
לובאטו הוציאה את אלבום האולפן הראשון שלה, "Don't Forget", בחודש ספטמבר 2008. זמן קצר לאחר מכן בינואר 2009, היא כבר החלה לכתוב חומר לאלבום השני שלה. הקלטת האלבום החלו בינואר 2009, מיד לאחר צילומי העונה הראשונה של "תנו לסוני צ'אנס". לדברי לובאטו, תהליך הכתיבה של האלבום הסתיים תוך שבועיים בלבד. שלא כמו "Don't Forget", לובאטו לא שיתפה פעולה עם האחים ג'ונאס באלבום השני שלה מכיוון שרצתה לראות איך יהיה הצליל שלה בלי המעורבות שלהם. "Here We Go Again" נכתב על ידי יצחק חסון, לינדי רובינס ומהאר פיליאן, והופק על ידי חסון ופיליאן בשם ההפקה SuperSpy. הצמד היה שותף לכתיבה והפקה של שיר נוסף מהאלבום, "U Got Nothin' on Me".
סולנז' ברי
סולנז' ברי (בצרפתית: Solange Berry; נולדה ב-23 בנובמבר 1932) היא זמרת בלגית.
קריירה.
בשנת 1955, ברי הקליטה את המיני-אלבום הראשון שלה, "Chanson pour tous", שכלל מספר להיטים, דוגמת "Par amour pour toi" ו-"Entrée Libre", שזכו להצלחה רבה בצרפת ובלוקסמבורג. ב-1956, היא שיחקה בסדרת הטלוויזיה הצרפתית, "J'aime".
בשנת 1958, רשות השידור הלוקסמבורגית הכריזה כי ברי נבחרה לייצג את לוקסמבורג באירוויזיון 1958, שנערך בהילברסום, הולנד. ב-12 במרץ 1958, ברי הופיעה על בימת האירוויזיון עם השיר "Un Grand Amour". ברי הופיעה רביעית בסדר ההופעות, לפני שוודיה ואחרי צרפת. ברי זכתה במקום התשיעי והאחרון עם נקודה אחת משווייץ.
בשנת 1960, ברי השתתפה בקדם הבלגי לאירוויזיון 1960 אך הפסידה לפוד לקלרק.
מנזר בטאליה
מנזר מרים הקדושה של הניצחון (פורטוגזית Mosteiro de Santa Maria da Vitória), הידוע יותר בשם מנזר בטאליה (Mosteiro da Batalha), הוא מנזר דומיניקני, השוכן בעיירה בטאליה במרכז פורטוגל. הקמת המנזר החלה על ידי ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל, בשנת 1386 בעקבות ניצחונה של פורטוגל את כתר קסטיליה בקרב אלז'וברוטה, שהתרחש בקרבת מקום בשנת 1385. הקמת המנזר נמשכה כ-130 שנה, עד 1516, אך הוא אוכלס כבר ב-1388. המבנה הוא אחת מהדוגמאות הטובות ביותר בפורטוגל לסגנון גותי לוהב, והוא משלב גותיקה מנואלינית. בשנת 1983 הוכרז המנזר כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
בשנים 1383–1385 התנהלה בפורטוגל מלחמת אזרחים אשר החלה עם מותו של המלך פרננדו הראשון. המלך לא השאיר אחריו בן זכר כיורש, אך לפני מותו חתם על הסכם נישואין של בתו היחידה הנסיכה ביאטריש, עם חואן הראשון, מלך קסטיליה. האצולה הפורטוגזית לא קיבלה את ההסכם אשר משמעותו הייתה השתלטות של מלכי קסטיליה על פורטוגל, ובאפריל 1385 הכריז על עצמו ז'ואאו, דוכס אביש כמלך ז'ואאו הראשון מפורטוגל. הקסטיליאנים אשר ראו במעשיו של ז'ואאו הראשון מעשה מרידה, פלשו לפורטוגל והקרב המכריע נערך ב-14 באוגוסט 1385 באזור אלז'וברוטה. קודם הקרב נשבע ז'ואאו הראשון כי אם ינצח בקרב, יקים מנזר שיוקדש למרים, אם ישו. הקרב הוכרע בתוך זמן קצר, והפורטוגזים נחלו ניצחון מוחץ.
ב-1386 החל ז'ואאו הראשון בהקמת המנזר ואף הקים בסמוך לו עיירה המנציחה בשמה את ה"קרב" (Batalha בפורטוגזית). המלך פיקח על העבודות באופן אישי - רכש את הקרקע, סיפק את חומרי הבניין, ומינה את האדריכל הראשי הראשון, אפונסו דומינגש, שפיקח על העבודות עד מותו ב-1402. בתקופתו של דומינגש החלה הקמת הכנסייה והקלויסטר המלכותי, וסגנונו היה בעיקר גותי קורן. המבנה נבנה כולו מאבן גיר לבנה, אשר קיבלה גוון אוכרה במשך השנים. לאחריו מונה כאדריכל ראשי הקטלוני הוגט (Huguet) שסיים את בניית הכנסייה ב-1438 והחל בהקמת קפלת המייסד. סגנונו היה בעיקרו גותי לוהב, דבר הניכר בחזית הראשית של הכנסייה, בכיפת בית המועצה ובקפלת המייסד. הוגט אחראי לגובהה של הספינה הראשית בכנסייה, 32.40 מטרים, דבר המקנה למבנה חזות צרה. בתקופת שלטונו של אפונסו החמישי שימש פרנאו דה אבורה כאדריכל האתר (1448-1477), ולו מיוחס הקלויסטר של דון אפונסו החמישי. הוא הוחלף על ידי מתאוש פרננדש שנשא בתפקיד בסוף המאה ה-15 ובתחילת המאה ה-16. פרננדש החל בבניית הקפלות הבלתי גמורות בסגנון מנואליני, והוא עיצב את תחרת החלונות בשער המנואליני המוביל אל הקפלות הבלתי גמורות ובקלויסטר המלכותי. העבודות נמשכו בזמן מלכותו של מנואל הראשון, אך נעצרו ב-1516 לערך, כאשר המלך החליט להשקיע את מרצו בבניית מנזר ז'רונימוש בבלן. העבודות במנזר נמשכו בהיקף נמוך יותר עד אמצע המאה ה-16, ובסך הכל נמשכו העבודות במשך תקופת מלכותם של שבעה מלכים, ושבעה אדריכלים שונים נשאו בתפקיד האדריכל הראשי של המבנה.
רעידת האדמה בליסבון ב-1755 גרמה לנזקים במבנה, אך נזק כבד בהרבה נגרם לו ב-1810 כאשר גנרל אנדרה מסנה שדד את המנזר והעלה אותו באש. קלויסטר נוסף שהיה קיים במנזר, שהוקדש לדון ז'ואאו השלישי, חרב בשריפה ולא נבנה שוב מחדש. ב-1834 גורשו הדומיניקנים מהמנזר, והמקום ננטש. ב-1840 החל המלך פרננדו השני בשיקום המנזר ההרוס, עבודות שנמשכו אל תוך המאה ה-20. בעבודות אלו הוסרו הסמלים הדתיים במבנה, והושם דגש על חשיבותו ההיסטורית לעצמאות פורטוגל וכזכר לקרב אלז'וברוטה. בחדר האוכל הוקם מוזיאון לזכר החייל האלמוני ובבית המועצה קבורים מאז 1921 שרידיהם של שני חיילים פורטוגלים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה. המנזר הוכרז כמונומנט לאומי ב-1907 וב-1980 הפך למוזיאון.
האתר.
הכנסייה.
בכנסייה (2) שלוש ספינות, המרכזית גבוהה ורחבה משתי הצדדיות. אורכה של הכנסייה הוא 80 מטרים, רוחבה 22 מטרים וגובהה המרבי הוא 32.40 מטרים. ממדים אלה להם אחראי האדריכל הוגט מעניקים לכנסייה מראה מוארך וגבוה. במקום המצלב שוכן המזבח הראשי, ומעבר לו שוכנות חמש קפלות מרובות צלעות, המרכזית גבוהה ועמוקה מהיתר. שער הכניסה (1) בחזית המערבית מעוטר בעושר רב - משני צדדיו נראים 12 השליחים, שישה בכל צד, ומעליהם שישה ארכיוולטים שבהם קבועות 78 דמויות של מלכים מהברית הישנה, מלאכים, נביאים וקדושים, כל אחד מתחת לחופה. בטימפנום נראה ישו ישוב במלוכה תחת חופה, ומשני צדדיו ארבעת המבשרים וסמליהם.
קפלת המייסד.