מריון קוטיאר הייתה השחקנית הראשונה שזכתה בפרס אוסקר על הופעה בסרט בשפה זרה (צרפתית), מאז זכייתה של סופיה לורן בשנת 1961 על משחקה בסרט "לה צ'וצ'ארה" (בשפה האיטלקית). כמו כן קוטיאר היא השחקנית היחידה עד היום שזכתה בפרס על הופעה בשפה הצרפתית.
בעקבות תפקידה בסרט הפכה קוטיאר לשחקנית הצרפתייה הראשונה בהיסטוריה שזכתה בפרס באפט"א ולצרפתייה השנייה בהיסטוריה שזכתה בפרס גלובוס הזהב על הופעה בסרט בשפה זרה (צרפתית), אחרי ליב אולמן שזכתה בפרס ב-1971 על הופעתה בסרט "המהגרים" בשפה השוודית.
כמו כן זכתה קוטיאר בפרס סזאר השני שלה, בפרס לומייר ובמועמדות ל"פרס האקדמיה האירופאית".
ב-2009 הופיעה קוטיאר לצד ג'וני דפ וכריסטיאן בייל בדרמת הפשע "אויבי הציבור". בהמשך הופיעה בסרט מוזיקלי, "Nine" בדמותה של לואיזה, אשתו של במאי הקולנוע האיטלקי גווידו קונטיני (דניאל דיי-לואיס). הופעה זו העניקה לקוטיאר מספר מועמדויות לפרסים יוקרתיים, בהם מועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב. ב-2010 שיחקה בסרטו של כריסטופר נולאן "התחלה", בו גילמה את מאל, אשתו של דום קוב (לאונרדו דיקפריו).
ב-2011 השתתפה קוטיאר בפנטזיה הרומנטית המצליחה של וודי אלן "חצות בפריס" בתפקיד אדריאנה אהובתו של האמן פיקאסו ובמותחן האסונות של סטיבן סודרברג "התפשטות" בתפקיד האפידמיולוגית מטעם ארגון הבריאות העולמי ד"ר לאונורה אורנטס.
ב-2012 כיכבה קוטיאר בסרט גיבורי העל שובר הקופות "עלייתו של האביר האפל" בתפקיד מירנדה טייט, חברה במועצת המנהלים המתחברת עם ברוס ויין (כריסטיאן בייל). באותה השנה הועמדה קוטיאר לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בתור סטפני קטועת הרגליים בדרמה הצרפתית "חלודה ועצם".
בשנת 2014 הועמדה קוטיאר לפרס האוסקר בפעם השנייה בקריירה שלה על הופעתה בסרט הבלגי "יומיים ולילה".
בנובמבר 2016 שיחקה בסרט של רוברט זמקיס, "בעלי ברית" לצידם של בראד פיט, ג'ארד האריס, סיימון מקברני, וליזי קפלן. בדצמבר 2016 שיחקה בסרט הפעולה "אמונת המתנקש" (אשר מבוסס על סדרת משחקי הווידאו "Assassin's Creed"), בו היא מגלמת את סופיה ריקין, לצידם של מייקל פסבנדר, ג'רמי איירונס, ברנדן גליסון ומייקל קנת' ויליאמס.
בשנת 2020 הפכה קוטייר לפרזנטורית של בושם שאנל מספר 5 של בית האופנה שאנל.
חיים אישיים.
בסוף שנות התשעים הייתה קוטיאר במערכת יחסים עם השחקן הצרפתי ג׳וליאן רסאם . משנת 2000 עד שנת 2005 היא הייתה בזוגיות עם השחקן והבמאי הצרפתי סטפן גרן-טילי ; היא גם יצאה עם הזמר והפזמונאי סינקלייר בשנים 2005–2007.
מאז אוקטובר 2007, קוטיאר נמצאת בזוגיות עם הקולנוען והשחקן הצרפתי גיום קאנה , ולהם בן בשם מרסל שנולד ב-2011 ובת בשם לואיז שנולדה ב-2017. הזוג הכיר על סט הצילומים של הסרט הצרפתי "נראה אותך אוהב".
אופה (רוסיה)
אר.אן.בי
אטום המימן
אטום המימן הוא האטום הפשוט ביותר, ובו שני גופים. הראשון הוא חלקיק מסיבי בעל מטען חיובי הנקרא פרוטון, והשני הוא חלקיק קל בעל מטען שלילי הנקרא אלקטרון. על החלקיקים פועל כוח קולון, שהוא כוח חשמלי מרכזי: כוח התלוי במרחק בין שני הגופים ובמטענם.
במכניקת הקוונטים, בניגוד למכניקה קלאסית, האלקטרון לא "נע" לאורך מסלול סביב הגרעין. הוא נמצא בו-זמנית בכל מקום בהסתברויות שונות. הפתרון הקוונטי מתאר באופן כמותי הסתברויות אלו ― הוא מתאר באופן מדויק מה הסיכוי למצוא את האלקטרון בחלק זה או אחר של המסלול.
ניסויים ספקטרוסקופיים שנערכו עד תחילת המאה ה-19 תיארו קווי פליטה של יסודות שונים. בפרט, תועד פיצול הקווים הספקטרליים של מימן בנוכחות שדה מגנטי (אפקט זימן). ניסיונות מוקדמים לבנות מודל תאורטי שיסביר את אפקט זימן, וכן אפקטים אטומיים אחרים, צלחו במידה מסוימת אך כשלו בתיאור אפקטים אחרים, כגון תוצאות ניסויי פיזור, שהיוו אבן יסוד בהתפתחות המודל האטומי.
מגוון מודלים התפתחו במהלך השנים הראשונות של המאה ה-20. מודלים שונים סיפקו הסברים לתופעות שונות, אך שום מודל לא הצליח לתאר את כולם ובכל מודל היו כשלים מהותיים. חלקם סיפקו הסבר לתופעות פיזור, אחרים לתופעות ספקטרוסקופיות, מודלים מסוימים לא היו יציבים מבחינה מכנית ואחרים מבחינה אנרגטית.
כדי להסביר את ההתנהגות המלאה של אטום המימן, היה צורך בעקרונות קוונטיים. גדלים מסוימים באטום המימן יכולים לקבל ערכים בדידים בלבד, לדוגמה: האנרגיה והתנע הזוויתי. הדבר משול למטוטלת שלא ניתן לנדנד אותה בכל תדירות אלא רק בתדירויות מסוימות. למרות הבסיס הקוונטי הזה, הצליח נילס בוהר לבנות מודל כמעט מושלם של אטום המימן. ב-1913 הוא פרסם את נוסחת בוהר לרמות האנרגיה המותרות באטום המימן, אליה הוא הגיע במה שכונה "תערובת קסומה של פיזיקה קלאסית שלא במקומה ומכניקת קוונטים מוקדמת" (משוואת שרדינגר לא פורסמה עד 1924).
רקע היסטורי.
ב-1897 פרסם ג'יי ג'יי תומסון את "מודל עוגת הצימוקים" למבנה הפנימי של האטום. לפי מודל זה, האטום עשוי מכדור נוזל טעון חיובי, שהוא חסר צמיגות וחסר מסה, ובנוזל נמצאים חלקיקים בעלי מסה הטעונים במטען שלילי - האלקטרונים. תומסון הושפע מעבודותיהם של לורד קלווין ואלפרד מאייר (Alfred M. Mayer) בנושא תאוריית המערבולות (Atomic Vortex Theory) - תאוריה אטומית מוקדמת שלפיה אטומים הם מערבולות קטנות בנוזל מושלם ואינסופי. תחילה חשב תומסון על האטום כמבנה טבעתי, המורכב מחלקיקים טעונים במטען שלילי, שייתכן שמוחזקים יחדיו על ידי כוח מרכזי. במודל ראשוני זה לא היה מנגנון מושך שמונע מהאטום להתפשט כלפי חוץ. כשנתיים מאוחר יותר, הוא עידן את המודל על ידי הוספת הנוזל החיובי, אך רק ב-1903 נתן ניתוח כמותי מלא לבעיה.
הטיפול הכמותי תחת מודל תומסון היה פשטני. כדי להימנע מהסיבוכיות הגדולה של חישובים בשלושה ממדים, הגביל תומסון את מודל האטום שלו למסלולים מעגליים של אלקטרונים במישור אחד, וחישב מה יהיו הקונפיגורציות היציבות של מספרי אלקטרונים בכל מסלול. תומסון הראה, וזאת עוד לפני הולדת המכניקה הקוונטית, שמותרים מסלולים בדידים בלבד ולא רצף של אלקטרונים סביב מוקד יחיד. בנוסף, זיהה תומסון את הבעיה בצורת המסלולים - אלקטרונים המואצים בתנועה מעגלית פולטים קרינה ולכן מאבדים אנרגיה. איבוד האנרגיה הופך את האטום לבלתי יציב. תומסון הצליח להראות, בעזרת נוסחה שפותחה על ידי לרמור (Larmor) ב-1897, שככל שמספר החלקיקים גדול יותר בתוך המסלול כך קטן איבוד האנרגיה בגלל הקרנה. מאחר שבזמן הפרסום המקורי עדיין לא היה ידוע מספר האלקטרונים באטום, הבעיה הייתה פתורה.
המודל של תומסון היה המודל המקובל ביותר בין 1904 ל-1910, והקהילה המדעית התייחסה אליו כייצוג נכון של מבנה האטום. הסיבה העיקרית שהמודל היה כה פופולרי הייתה פשטותו - האטום מורכב מחלקיקים מסוג אחד בלבד, ולכן ניתן להתייחס לכל החומר בעולם כמורכב רק מסוג אחד של חלקיק. המודל גם התיימר להסביר, אם כי בצורה איכותית ולא כמותית, אפקטים פיזיקליים רבים כמו: אפקט זימן, רדיואקטיביות, האפקט הפוטואלקטרי ועוד.
מודל עוגת הצימוקים נכשל מכמה סיבות. ראשית, הוא דרש שנוזל החשמל החיובי יהיה חסר מסה וחסר צמיגות. הוא גם לא הצליח להסביר את ספקטרום הפליטה של אטומים מעוררים, אך הבעיה המשמעותית ביותר הייתה הערכתו של תומסון עצמו למספר האלקטרונים באטום. ב-1910 היה בסיס ניסויי מספק כדי לקבוע שבאטום המימן יש רק אלקטרון אחד, בהליום שניים או ארבע וכן הלאה. מיעוט האלקטרונים החזיר על כנה את בעיית יציבות האטום בשל פליטת קרינה, והיווה את המכה הקשה ביותר למודל. לא ניתן היה לטעון עוד כי ביצוע החישובים מסובך מדי, והמודל הישן לא תאם את המציאות.
ניסויי פיזור היו המפתח למודל הבא של האטום. מודל תומסון הצליח להסביר ניסויי פיזור של קרינת formula_1 על ידי הנחה של פיזורים חוזרים מהאלקטרונים, אבל לא הצליח להסביר תוצאות של ניסויי פיזור formula_2. מודל האטום של רתרפורד, לעומת זאת, שהתבסס על ניסויי הפיזור המפורסמים של רתרפורד שנערכו במנצ'סטר ב-1908, הצליח להסביר את התוצאות בצורה טובה מאוד.
הניסוי של רתרפורד, שנערך על ידי האנס גייגר (Geiger) בסיוע ארנסט מרסדן (Marsden), היה ניסוי פיזור שבו נמדדו זוויות ההחזרה של חלקיקי formula_2 (גרעיני הליום מיוננים) מלוח זהב. התוצאות העלו שחלקיק אחד מ-8,000 מוחזר מהלוח (כלומר מוסט בזווית גדולה מ-90 מעלות). תוצאות אלה לא עלו בקנה אחד עם מודל הפיזורים המרובים של תומסון. כדי שפיזור בזווית גדולה יהיה אפשרי, על הפיזור להתבצע בהתנגשות יחידה עם מסה טעונה ומרוכזת. רתרפורד הסיק שהאטום מורכב מגרעין דחוס וטעון המוקף בענן מטען בעל סימן הפוך מהגרעין. רתרפורד לא קבע את מטען הענן או הגרעין, והחישובים שלו היו תקפים לגרעין חיובי או שלילי.
חולשת המודל המקורי של רתרפורד, שפורסם לראשונה ב-1911, נובעת בין השאר מכך שהוא נמנע מהתייחסות לצורת המסלול של האלקטרונים. בלי הבנה של התנהגות האלקטרונים היה המודל חסר יכולת להסביר תופעות כימיות כמו קישור בין אטומים, ואת סדירותה של הטבלה המחזורית. הוא גם לא היווה שיפור ביחס למודל של תומסון בנוגע להסבר קווי הפליטה הספקטרליים. ב-1913 פרסמו גייגר ומרסדן את תוצאות המדידות שלהם (שכללו יותר מ-100,000 מדידות נפרדות), ההתאמה המצוינת לנוסחת הפיזור שפיתח רתרפורד בהתבסס על המודל גברו על החולשות שהיו בו, והוא הפך למודל המקובל.