בית הגידול של הבובאל מגוון ביותר בשל התפוצה הרחבה שלו באקלים סובטרופי, אקלים טרופי ואקלים ים תיכוני, וכולל סוואנות יבשות וגשומות, "סוואנות גינאה", "הסוואנות הסודאניות", מישורי "הקארו הגדול" ו"היוואלד", הסאהל, ערבות, מדבר קלהארי, ושולי מדבר נמיב ומדבר סהרה, ביצות, חורשים דלילים, כרי דשא, שפת ואגני ניקוז של נהרות: אורנג', ואל, זמבזי, לימפופו, הנילוס הלבן, הנילוס הכחול, בחר אל-ע'זאל, ניז'ר, שרי, אובנג'י, קובנגו, קוננה, גמביה, סנגל, אוואש, עטברה, שבלי, ג'ובה, טנה, רובומה, לג'נדה, לולבה ועוד. הם מצויים באזורים הררים עד גובה של 4,000 מטר מעל פני הים, וסובלנים יותר לסביבה מיוערת מאשר הדאמאליסק או הגנו. באופן כללי הם נעדרים משלושה אזורים עיקריים באפריקה: יערות הגשם הטרופיים, האזורים הצחיחים של קרן אפריקה, והחלקים הפנימיים של מדבר סהרה. הטמפרטורות בתחומי תפוצתם נעים בין 10 ל-40 מעלות חום, וכמות המשקעים הממוצעת נעה בין 25 מ"מ בלבד עד ל-3,000 מ"מ לשנה.
הבובאל בארץ ישראל.
בובאלים התקיימו בדרום ישראל עד לתקופה הביזנטית לפחות ובמדבריות עבר הירדן ככל הנראה עד לסוף המאה התשע עשרה.
קיימת מחלוקת לגבי זיהויו המקראי של הבובל, על פי תרגום השבעים היחמור המקראי הוא הבובל, אך יש המזהים אותו עם התאו.
אקולוגיה.
התנהגות ופעילות.
הבובאל הוא בעל חיים פעיל יום - עם שיא של פעילות בשעות הבוקר והערב, ומנוחה בשעות הצהריים. הוא חיה חברתית, וניתן לראותו בעדרים של 20 עד 300 פרטים. בתקופות של שפע במזון ניתן לראות עדרים המוניים של מאות פרטים, והעדר הגדול ביותר שתועד היה של 10,000 בובאלים. במהלך הרעייה בובאל אחד משמש כזקיף על מנת להזהיר את העדר מסכנות, ולעיתים קרובות הוא נעמד על תלוליות טרמיטים כדי לקבל מבט רחב יותר על האזור. הבובאל זהיר יותר מפרסתנים אחרים, ומסיבה זאת אחוזי הטריפה שלו נמוכים יותר מאנטילופות אחרות כדוגמת צבי תומסון, אימפלה, גנו כחול, זברה ודלגן. למרות המראה המגושם שלהם, כאשר סכנה מתקרבת כל העדר פותח בריצת נדנדה מהירה שמגיעה ל-80 קמ"ש, בדרך כלל לאחר שאחד מתחיל בזאת. הטורפים של בובאלים בוגרים הם אריות, נמרים אפריקנים, ברדלסים, צבועים נקודים וזאב טלוא, בעוד שהעגלים נטרפים גם על ידי תנים וטורפים קטנים נוספים.
תזונה.
הבובאל הוא בעל חיים צמחוני, ותזונתו מורכבת בעיקר מסוגים שונים של עשבים ומעט קטניות ושיחים. הראש הצר שלו מתאים לבחירת העשבים הטריים והטובים ביותר מבין סבך של גבעולים יבשים. העשבים מהווים 80% מהתזונה בעונת היובש, ו-95% בעונת הגשמים. הבובאל גם יכול לעכל כמות גדולה יותר של מזון מאשר פריים אחרים. הוא די תלוי במקורות מים זמינים, אך באזורים צחיחים הוא יכול להשיג את המים הדרושים לו ממלונים, שורשים, ופקעות. מבין אוכלי העשב העיקריים בסרנגטי כדוגמת זברה מצויה וגנו כחול, הבובאל נחשב לבררן ביותר מביניהם. הבובאל אינו נווד כל כך כסוגי בובאלים אחרים, והעדרים פותחים בנדידה רק בעת מקרים קיצונים של בצורות ואסונות טבע.
מערכת חברתית.
המערכת החברתית של הבובאל מחולקת לארבע קבוצות: זכרים טריטוריאליים בוגרים, זכרים נחותים בוגרים, זכרים צעירים, ונקבות עם צאצאיהן. הנקבות יוצרות בדרך כלל קבוצות של 5 עד 12 נקבות שעשויות לכלול ארבעה דורות של צאצאים, והן נלחמות ביניהן על השליטה בעדר. השטח שבו הן פעילות או מסתובבות משתרע עד 7 וחצי קמ"ר, והוא גדול מספיק כדי להקיף לעיתים 30-20 שטחים של זכרים. החל מגיל שלוש וארבע שנים הזכרים מנסים להשתלט על שטח בגודל של 31 דונם שבו נמצא בתדירות עדר נקבות וצמחייה בשפע, והם גם צריכים להכניע את הנקבות השתלטניות - כך שקרבות בין שני המינים אינם נדירים. הזכרים הנחותים והצעירים חיים בעדרי רווקים רופפים, ובדרך כלל הם תופסים שטח עם איכות מזון נמוכה יותר. זכר טריטוריאלי שהשתלט על שטח מסמן אותו על ידי צואה, שתן, ובלוטות ריח, והוא מגן עליו לאורך השנה ברציפות.
למרות המראה הרגוע שלהם, הבובאלים די אכזריים כאשר מתגרים בהם זכרים אחרים. תחילת המאבק בין זכרים יריבים נפתחת בסדרה של תנועות ותצוגות של איום עם הראש והגוף, ובדרך כלל גם עם עשיית צרכים. השניים כורעים על ברכיהם, ולאחר המכת-פטיש הראשונה מתחילה ההיאבקות הרצינית כשהקרניים שלהם שלובות אחת בשנייה. כל אחד מנסה לזרוק את ראשו של האחר לצד אחד כדי לדקור לו את הצוואר והכתפיים בקרניו או לעקם את ראשו לצד. הזכרים בדרך כלל מאבדים את הטריטוריה שלהם אחרי שבע או שמונה שנים. בסרטון של נשיונל ג'יאוגרפיק תועד בובאל מתנגש בעוצמה ברוכב אופניים בסוואנה, ומשערים כי ככל הנראה זו התנהגות טריטוריאלית שהתרחשה בגלל הראייה הגרועה של הבובאל. בין הקולות של הבובאל ניתן למנות קרקורים שקטים ונהמות. הם מתקשרים ביניהם גם על ידי חוש הריח ותצוגה חזותית. הצפיפות של האוכלוסייה ברחבי אפריקה היא בדרך כלל ביחס של 1.4 פרטים לקמ"ר.
רבייה ומחזור חיים.
עונת הרבייה מתרחשת לאורך השנה, ובמקומות מסוימים מושפעת על ידי הזמינות של המזון. הנקבה מתרבה בדרך כלל בשטחו של זכר טריטוריאלי החזק ביותר, ולעיתים תתרבה גם עם כמה זכרים. ההריון נמשך 8 חודשים (כ-240 ימים), לאחריהם נולד עגל יחיד השוקל בעת הלידה כ-9 קילוגרם וצבעו בהיר אצל כל תת-המינים. בימיו הראשונים הוא שוהה מוסתר בצמחייה, עד שיהא חזק מספיק כדי ללכת בקצב של העדר. ההמלטות של נקבות הבובאל מתרחשות בסבך, שלא כמו נקבות הגנו שממליטות בקבוצות במישורים. העגל נגמל בגיל ארבעה חודשים, ומגיע לבגרות בסביבות 2.5-1.5 שנה. הזכר עלול להישאר לצד אימו שנתיים וחצי - הרבה יותר מהגנו או הדאמאליסק.
תוחלת החיים של הבובאל 20-11 שנה בטבע, ועד 19 שנה בשבי.
איומים ושימור.
הבובאל מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC) בעיקר בשל מספרים גדולים ויציבים של חלק מתת-המינים המשפיעים על מצבו באופן כללי. עם זאת, תת-המינים רשומים בקטגוריות שימור מנוגדות לחלוטין: בובאל כף - ללא חשש (LC) כיון שהמספרים שלו גדולים במיוחד ונמצאים במגמת עלייה בשל ההכנסה שלו לעשרות אזורים מוגנים ופרטיים על ידי פקחים וציידים כאחד. בובאל לכטינשטיין ללא חשש (LC) בשל הנוכחות הגדולה שלו באזורים מוגנים ומגמת אוכלוסייתו יציבה. בובאל קוקה - ללא חשש (LC) בשל תפוצה גדולה בשמורות מוגנות בקניה וטנזניה (כ-70% מהאוכלוסייה), אך מגמת אוכלוסייתו נמצאת כבר בירידה בשל הרס בית גידול. בובאל מערבי - קרוב לסיכון (NT); למרות שמעל 95% מהאוכלוסייה נמצאת כרגע באזורים מוגנים, המספרים שלו פוחתים בהדרגה וקרובים כבר לקטגוריות מאוימות. בובאל ג'קסון - סכנת הכחדה (EN); בשל ירידה משמעותית ביותר של האוכלוסייה מאז 1980. בובאל סוואיני - סכנת הכחדה (EN); נדיר אף יותר מבובאל ג'קסון כשמספרי אוכלוסייתו בשפל לאחר תחרות מסיבית עם בעלי חיים מקומיים, אובדן בית גידול וחדירה של ציידים ומקומיים לפארקים לאומיים באתיופיה למטרות ציד או ניצול משאבי טבע. הוא גם מתקרב לקטגורית השימור החמורה יותר. בובאל טורה - סכנת הכחדה חמורה (CR); תת-המין הנדיר והמאוים ביותר, מצוי במספרים פחותים ומבודדים באתיופיה ואריתריאה; על פי מפת התפוצה העדכנית של IUCN הוא כבר נעלם מכל חלקי הטווח ההיסטורי שלו, ולא ניתן להצביע על אזור מסוים שבו יש אוכלוסייה קבועה. בובאל צפוני - נכחד (EX); הושמד מרוב צפון אפריקה עד אמצע המאה ה-19 ונכחד סופית בין 1945 ל-1954. הסיבה המיוחסת לכך היא החדירה האירופאית לאפריקה והכנסת נשק חם בכמויות.
מספרים.
אומדן האוכלוסייה העולמי של הבובאל הוא 362,000 פרטים. החלוקה בין תת-המינים כדלהלן: 130,000 לבובאל כף. 82,000 לבובאל לכטינשטיין. 70,000 לבובאל ג'קסון (לעומת 285,000 בעבר). 42,000 לבובאל קוקה. 36,000 לבובאל מערבי. פחות מ-600 לבובאל סוואיני. פחות מ-250 לבובאל טורה.
דאמאליסק
דאמאליסק (שם מדעי: "Damaliscus") הוא סוג של אנטילופה בינונית-גדולה בתת-משפחת הבובאלים, הכוללת שני מינים החיים ביבשת אפריקה. המינים אינם נחשבים כקרובים לסיכון, בשל תפוצה רחבה או משום שהם מוגבלים לאזורים מוגנים. שניהם ניצודו באלפיהם בעת הגעת האירופאים לאפריקה, ולפני כן היו בין האנטילופות הנפוצות ביותר בתחום מחייתם. אף על פי ששניהם מצויים בדרום אפריקה אין ביניהם חפיפה טבעית בטבע. הדאמאליסקים קטנים יחסית מרוב מיני תת-משפחת הבובאלים, ואצל קרניהם נעדרת הצמיחה המוזרה שמצויה אצל הבובאל, או הגנו - והן דומות יותר לקרני הצבאיים. השם המדעי "Damalis" פירושו ביוונית שור צעיר\עגל, וכונה כך משום שהזכיר במקצת לחוקרים האירופאים עגלים של בקר. יש המשייכים לסוג זה גם את ההירולה ("Beatragus hunteri") הנדירה המצויה בסומליה וקניה, אך בדרך כלל היא נחשבת כסוג נפרד.
מאפיינים.
הדאמאליסקים ידועים בצבעי הפרווה הססגונים שלהם, שנוטים לגוונים שונים של אדמדם בניגוד לצבע הבהיר של רוב האנטילופות. יש להם דמיון רב למיני הבובאל (בייחוד לבובאל הכף ובובאל סוואיני), במבנה הגוף, אך הם קטנים יותר ואין להם "עוקץ קרן" על המצח.
יש להם גוף ארוך ורחב, צוואר קצר יחסית, "דבשת" קטנה בכתפיים, ופרווה קצרה ודלילה. האוזניים שלהם ארוכות וצרות, האף מחורץ ועגלגל, ובסמוך לו יש זיפים אפורים או חומים. החרטום צר וארוך, הרגליים ארוכות, ויש עליהם "גרביים" לבנים או חומים. מתחת לעיניים יש להם בלוטות ריח גדולות. יש להם על הפנים "מסכה" שחורה או לבנה - תלוי במין. הזנב שלהם ארוך, ומסתיים בציצת שיער שחורה מברשתנית.