במהלך השנים שיחקו בשורות הקבוצה שחקני כדוריד מהבולטים ביותר בענף כמו צימבליסט, פרופ' גור בן ארי, גדעון מנדלר, איזי שפייר, אברהם שניאור, משה רש, דוד צרפתי (מיקו), יואב דרוקר, מייקי טננבאום, אבי רש, דודו בטש ועוד שחקנים רבים, שהשתייכו לנבחרות ישראל ויצגו את המדינה בטורנירים ותחרויות בינלאומיות רבות.
מלבד 3 גביעי המדינה בהם זכה המועדון בשנות ה-60, זכתה קבוצת הנוער של המועדון בגביע המדינה בשנת 1975, בדאבל בשנת 1976 ובאליפות המדינה בשנת 1990 וקבוצת הבוגרים העפילה לגמר גביע המדינה בשנת 1998.
לאחר שנים רבות שבהן היוותה מכבי תל אביב קבוצת אמצע טבלה ללא שאיפות משמעותיות, החלה צמיחה מחודשת של הקבוצה תוך הצבת יעדים של זכייה בתארים בשנים הבאות. זרימת הכספים לקבוצת הכדוריד החלה לגבור, קבוצת הנוער החלה להשתקם ונעשו מאמצים רבים להביא קהל רב של אוהדים למשחקי הקבוצה.
בעונות 2009 ו-2010 הגיעה הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה שם הפסידה לאס"א תל אביב. בליגה הסדירה סיימה הקבוצה במקום הרביעי.
בשנת 2011 הקימה האגודה קבוצות ילדים. בעונת 2010/2011 הגיעה הקבוצה למקום החמישי והודחה בשלב שמינית הגמר בגביע המדינה.
בעונת 2011/2012 סיימה את הליגה הסדירה במקום השלישי והגיעה לחצי גמר הפלייאוף, שם הודחה על ידי מכבי ראשון לציון. באותה עונה הגיעה מכבי לגמר גביע המדינה והפסידה בו להפועל ראשון לציון.
בעונת 2012/2013 זכתה מכבי בגביע איגוד השופטים לאחר ניצחון 26:28 על הפועל ראשון לציון.
בעונת 2013/2014 זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות המדינה לאחר ניצחון 3-0 בסדרת הגמר על הפועל ראשון לציון והגיעה לגמר גביע המדינה בכדוריד, אך הפסידה למכבי ראשון לציון. בעונת 2016/2017 זכתה הקבוצה בגביע המדינה הרביעי בתולדותיה ולראשונה לאחר 52 שנה, אבל הפסידה במשחקי הגמר של אליפות ישראל למכבי ראשון לציון 3:0.
לפני תחילת עונת המשחקים 2018/2019 ההנהלה החליטה להוריד את המועדון לליגה השנייה עקב מצוקה כלכלית. את העונה סיימה הקבוצה במקום השני לאחר שנלחמה עם מכבי דימונה על העלייה והפסידה לה. באותה עונה זכתה הקבוצה בגביע לליגות המשנה ע"ש ברנר.
בעונת 2019/2020 עלתה הקבוצה חזרה לליגת העל.
בסוף עונת 2020/2021 חזרה הקבוצה לליגה הלאומית בכדוריד אחרי שסיימה במקום השישי בפלייאוף התחתון שמוביל לליגה הלאומית.
מפעלים אירופיים.
בעונת 2012 הגיעה מכבי תל אביב לחצי הגמר של גביע האתגר (הטורניר השלישי בחשיבותו באירופה), ובו הודחה על ידי דיומידיס ארגאוס היוונית לאחר שבמשחק הראשון היא הפסידה 29:26, ואת המשחק השני היא סיימה בתיקו 21:21.
בעונות 2013-14, 2014-15 ו-2016-17 הקבוצה השתתפה במסגרת גביע האיגוד האירופי (הטורניר השני בחשיבותו באירופה), והייתה לישראלית הראשונה המעפילה לשלב הבתים במפעל זה בעונת 2016-17.
צוות מקצועי וניהולי.
יו"ר האגודה הוא המנהל רענן סובל מבעלי "חברת הלבשה והביגוד העולמית קסטרו" וסגן יו"ר הנהלת מכבי העולמית. סובל לקח על עצמו את תפקיד היו"ר עקב צמצום התמיכה של האגודה. חברי הנהלה החדשים הם רוני קאופמן, מאמן הקבוצה הוא ניקולה מקסימוביץ. המנכ"ל החדש הוא אריאל רוט מנכ"ל קסטרו אשר נותנת חסות לקבוצה.
נבחרת גביע הדייויס של ארגנטינה
צפון דארפור
צפון דארפֿוּר (בערבית: شمال دارفور; הגייה: שִׁמאל דארפֿוּר) היא אחת מ-18 המדינות (וילאיאת) בסודאן ואחת מחמש הוילאיאת המרכיבות את חבל דארפֿוּר. שטחה הוא 296,420 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 1,583,000 (נכון ל-2006). בירתה היא אל-פאשר (الفاشر) .
דם חם (ספר)
קרבות רמלה
קרבות רמלה הוא שם המתאר סדרה של עימותים צבאיים שנערכו סביב העיר רמלה בין צבא ממלכת ירושלים לצבא מצרים הפטימית. קרבות אלו שנערכו בעשור הראשון של המאה ה-12, היו הניסיון המצרי העיקרי להשיב לאחור את הגלגל של מסע הצלב הראשון, כיבוש ירושלים ולהרוס את המדינה הצלבנית. ההיסטוריוגרפיה מונה שלושה קרבות עיקריים ובמקביל נערכו מספר עימותים בהיקף קטן יותר באזור בין יבנה, רמלה, לוד ויפו.
רקע.
המלך הצלבני בלדווין הראשון, מלך ירושלים ירש ממלכה קטנה חסרת רצף טריטוריאלי האוחזת בגב ההר‚ ובקטע מאזור שפלת החוף קומץ מבצרים בטריטוריה עוינת‚ צבא קטן של אבירים חסרי משמעת ואוצר מדינה ריק ממשאבים. האתגר הצבאי היה הבטחת הדרך אל ירושלים מרמלה. האיום העיקרי שכן במערב - ממצרים הפטאמית שגדודי צבא ושודדים הקשורים אליהם פשטו על שיירות מסחר ועולי רגל נוצריים ממבצרים ומאחזים בדרום ארץ הקודש‚ שמים ללעג ובמבחן את השלטון הצלבני. מבחן ראשון נסתיים בניצחון צלבני ברור בקרב אשקלון במהלכו נהדף צבא משלוח מצרי מגבול הארץ בשנת 1099.
בחודש נובמבר 1100 פנה באלדווין הראשון אל לב הבעיה ותקף את קיני השודדים הבדואים שישבו במערות בית גוברין. הצבא הצלבני הרג את יושבי המערות וסתם את פתחיהן. בשנת 1101‚ דחקו הצלבנים את רגלי הפטאמים בארץ הקודש וכבשו את עיר הנמל ארסוף ביום 29 באפריל לאחר מצור קצר של שלושה ימים. עם כיבוש ארסוף פנו הצלבנים בסיוע צי גנואזי לכיבוש קיסריה.
כיבוש קיסריה.
בתקופה הצלבנית – תחילת המאה ה-12 נשארו רק שרידים מועטים מקיסריה ההרודיינית והנמל העתיק. קיסריה הערבית הייתה – ככל הנראה – דומה בגדלה לקיסריה הצלבנית שהריסותיה מעטרות היום את חוף הים. לאחר מצור של שבועיים נכבשה העיר בהתקפה על החומות ביום ה-17 במאי 1101. אוכלוסיית העיר שנמלטה למסגד נטבחה. ממוות ניצלו רק הנשים, הקאדי, ומפקדה הצבאי של העיר. העיר עצמה נבזזה ובתוך השלל מצאו המלחים הגנואזיים, באחד מבתי העיר, כלי זכוכית בצבע ירוק. הכלי נלקח לג'נובה וזוהה כגביע הקדוש שממנו שתה ישו (ישוע) בסעודה האחרונה ואליו אסף יוסף הרמתי את דם ישו לאחר הצליבה.
מסגד קיסריה הפך לקתדרלה שהוקדשה לפטרוס הקדוש, והעיר הוכרזה מרכז בישופות קיסריה.
הצדדים הלוחמים.
הצבא הצלבני.
הצבא הצלבני, של ממלכת ירושלים נבנה על פי המסורת של אירופה בשינויים שהתחייבו מנסיבות שקשורות לקיומה של הממלכה במזרח התיכון ומלחימה באויב מוסלמי. עמוד השדרה של הצבאות הצלבנים היו האבירים עליהם התווספו סרז'נטים רכובים או רגליים ובעתות של "גיוס כללי" הצטרפו לצבא הצלבני כל הווסלים וכל הגברים היכולים לשאת נשק.
דוקטרינת הלחימה הצלבנית וגודלה הפיזי המוגבל של ממלכת ירושלים הביא לכך כי במאבק מול צבא פולש – בניגוד ללחימה מול גדודי פשיטה ושוד – התרוקנו ערי ובעיקר מבצרי ממלכת ירושלים מלוחמים תוך חשיפה והימור כי במקרה של תבוסה יישארו מאחזיהם ללא הגנה.
הצבא המצרי.
בתחילת המאה ה-12 קיים הבדל ניכר בין הצבא המצרי לצבא הסורי, הצבא המצרי הפטאמי היה בעיקרו חיל פרשים הנלחם מהסוס בחרב או חנית – בדומה לאבירים הצלבניים.
ההבדל העיקרי בין הצבאות היה נעוץ בשימוש בקשתים, בעוד שהצבא הצלבני מיעט בשימוש בקשתות השתמשו המצרים בקשתים סודניים.
עם זאת הצבא המצרי נכשל בטקטיקת הקרב מול הצבא הצלבני, הפעלת הקשתים הלא רכובים בעמדות נייחות כפה עמדות נייחות על הפרשים המצריים, ובכך הפך אותם חשופים ופגיעים להתקפת התנגשות ישירה של האבירים הצלבניים. אלו דהרו במהירות הולכת וגדלה בחניתות שלוחות קדימה. רגע הפגיעה הוא שהכריע את שורות האויב.
תוכניות המצרים וניסיונות כיבוש רמלה ויפו נכשלו כל פעם מחדש בעיקר בגלל פיקוד כושל והססני לצד חוסר תיאום בסיסי בין כוחות היבשה לצי.
סיבה אחרת לכישלון המצרי הוא חוסר שיתוף פעולה מצד שליט דמשק - האמיר טוגתכין שישב במבצריו מבלי נקוף אצבע ומבלי לתקוף את ממלכת הצלבנים מצפון, תקיפה שהייתה מאלצת את הצבא הצלבני הקטן להתפצל לשניים על מנת לקדם - בו זמנית - את האיום מצפון ומדרום ושולל מהצבא הצלבני אפשרות תמרון או הכרעה.
שדה הקרב וביצורים.
קרבות רמלה נערכו בשדה קרב שנבחר על ידי הצבא הפולש –הצבא המצרי ונגזר מתוכנית הפעולה שהכתיבה – ללא גמישות - חדירה עמוקה מבסיס ההתארגנות באשקלון ותנועה לאורך הדרכים צפונה אל מרכז הארץ. תנועה זו כוונה כלפי המישור באזור שפלת החוף התחום ממזרח על ידי קו של גבעות שמפרידות בין השפלה להרי ירושלים וממערב על ידי הדיונות הטובעניות של חולות החוף. שפלה זו נחתכת לאורכה על ידי דרך המובילה ממצרים צפונה ובמקביל לה דרך החוף הנמתחת במקביל לה דרך החולות והביצות של החוף. דרכים אלו נחתכות ממזרח למערב על ידי דרך היורדת מירושלים אל כוון נמל יפו – הנמל העיקרי של ממלכת ירושלים ונשלט על יד שורה של ביצורים קטנים שתפקידם שיטור ושליטה העיקריות שבהן היו המגדל שברמלה ובסמוך לו הקתדרלה המבוצרת של לוד.
גאוגרפיה זו היא שתחמה את זירת הקרבות על פי האסטרטגיה המצרית שגרסה כיבוש ושליטה במרכז הארץ, בידוד ירושלים מתגבורות מתוך מחשבה כי העיר תיפול ללא קרב או במאמץ קטן. תנועת הצבא המצרי לאורך מישור החוף אמורה הייתה להיות מגובה בתנועה של צי עד ליפו, משם עתיד הצי להטיל מצור על נמל יפו ולרתק את הצבא הצלבני לעיר.
מביצורי העיר רמלה הצלבנית של תחילת המאה ה -12 לא נותר אלא מעט שלא מאפשר לשחזר את המגדל הפשוט שהקים המלך בלדווין הראשון להגנת העיר בתקופה בין כיבוש קיסריה וקרב רמלה הראשון.
מגדלים מסוג זה היו הפשוטים בביצורים והנפוץ ביותר. מצדים אלו היו בדרך כלל מבנה קטן ומרובע בדרך כלל בן שתי קומות שאיפשרו תצפית למרחק, מבנה זה שמר על דרכים ושיכן חיל מצב קטן ששימש ככוח שיטור ואבטחה לזרוע המנהלית. הלחימה מתוך המגדל נערכה מתוך חרכי ירי ועמדות על הגג אך המבנה לא נועד לעמוד במצור שיטתי או הרעשה.
קרב רמלה הראשון.
ערב הקרב.