מיסיונס (בספרדית: Misiones; מילולית: "מיסיונים") היא פרובינציה באזור מסופוטמיה, בקצה הצפון-מזרחי של ארגנטינה. היא גובלת בצפון, במזרח ובדרום בברזיל, במערב בפרגוואי ובדרום-מערב בפרובינציית קוריינטס. שטחה של הפרובינציה 29,801 קמ"ר, והיא אחת מהקטנות במדינה: רק טוקומאן וטיירה דל פואגו קטנות ממנה. בשנת 2001 התגוררו בה כ-965 אלף תושבים.
גאוגרפיה.
רוב גבולותיה של הפרובינציה נקבעו על תוואיהם של נהרות גדולים: פרנה במערב, אורוגוואי בדרום ואיגואסו בצפון. בסמוך למפגש הנהרות פרנה ואיגואסו מצויים מפלי איגואסו, מהמפלים הגדולים והעוצמתיים בעולם, שרוחבם 5.8 ק"מ.
בניגוד לשכנותיה במסופוטמיה, קוריינטס ואנטרה ריוס המישוריות, במיסיונס אזורים הרריים, בצפון-מזרחה, הגם שאינם גבוהים במיוחד; הפסגה הגבוהה בפרובינציה היא סֶרוֹ רינקוֹן, שגובהה 843 מ' מעל פני הים.
האקלים בפרובינציה הוא סובטרופי גשום, וגשמים יורדים במשך כל ימות השנה, ללא עונה יבשה.
היסטוריה.
התושבים הראשונים של האזור בו שוכנת כיום מיסיונס היו בני הקאינגנג והשוקלנג. לקראת המאה ה-15 הפכו בני הגוארני, שהגיעו מאמזוניה לעם הדומיננטי. האירופי הראשון שהגיע לאזור היה סבסטיאן קבוט, שהפליג לאורך נהר הפרנה ב-1527. ב-1541 הגיע קבסה דה ואקה למפלי האיגואסו. האזור היה אז בקצה התחום שהוקצה לאימפריה הפורטוגזית לפי חוזה טורדסיאס.
במהלך המאה ה-17 הגיעו לאזור מיסיונרים ישועים והקימו עשרות רדוקסיונים - יישובים שבהם השתכנו בני הגוארני, ושהתקיימה בהם פעילות מיסיונרית. כמה מהרדוקסיונים הוקמו בשטחיהן של ברזיל, פרגוואי וקוריינטס של ימינו, ואולם מרביתם התרכזו בשטחה של מיסיונס. עבור בני גוארני רבים סיפקו המיסיונים רווחה כלכלית וכן הגנה מפני סוחרי העבדים הספרדים והפורטוגלים. מיסיונים אלה הם שהעניקו לפרובינציה את שמה.
ב-1750 נחתם חוזה מדריד ששינה את הגבולות באזור, ונהר האורוגוואי נקבע כגבול בין האימפריה הפורטוגלית לבין האימפריה הספרדית. ממזרח לנהר, עתה בשטחה של ברזיל, נותרו שבעה רדוקסיונים ישועיים באזור המכונה מיסיונס אוריינטאלס ("המיסיונים המזרחיים"). ב-1756 התקוממו תושבי הרדוקסיונים נגד הסיפוח לברזיל, ופרצה מלחמת הגוארני. כוח משותף לספרד ולפורטוגל נשלח לאזור והביס את התושבים המקומיים.
ב-1759 הורתה ממשלת פורטוגל, בהשראתו של שר הממלכה סבשטיאאו דה מלו, על סגירתם של כל המיסיונים הישועיים שבשטח ברזיל. באותה העת חלק ניכר ממיסיונס היה חלק מברזיל, וגם מיסיונים אלה נסגרו. ב-1767 גורשו הישועים גם מהטריטוריות הספרדיות. רבים מבני הגוארני ששהו ברדוקסיונים היו עתה לעבדים העובדים במטעים.
במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית, הכריז מושל הפרובינציות המאוחדות של נהר לה פלטה (לימים ארגנטינה), חרוואסיו אנטוניו דה פוסאדאס ב-1814 על סיפוחה של מיסיונס לקוריינטס, ואולם רק ב-1830 הייתה להכרזה זו משמעות מעשית, כאשר כוח צבאי הגיע למיסיונס ומימש את הריבונות. שלטון זה לא נמשך זמן רב, שכן כבר ב-1834 נכבשה הפרובינציה בידי פרגוואי. ב-1841 חתם מושל קוריינטס פדרו פרה על הסכם המכיר בשליטתה של פרגוואי באזור, אך אף ממשלה ארגנטינאית לא הכירה בתקפותו של ההסכם. עם פרוץ מלחמת הברית המשולשת ב-1865 פלשה פרגוואי לקוריינטס וביססה את אחיזתה במיסיונס, אך לאחר תבוסתה במלחמה, נאלצה לוותר על שליטתה בפרובינציה לחלוטין, ובהסכם שקבע את הגבולות החדשים בין המדינות ב-1876 הועברה מיסיונס לשליטתה של ארגנטינה.
לאחר הסיפוח לארגנטינה, החלו להגיע למיסיונס מהגרים רבים, רובם מדרום ברזיל, אך חלקם גם מבואנוס איירס. בין המהגרים היו גם מזרח-אירופאים רבים, במיוחד פולנים ואוקראינים. מהגרים שוודים היו למזוהים במיוחד עם גידולי הז'רבה מאטה (העלים המשמשים את משקה המאטה).
ב-10 בדצמבר 1953 קיבלה מיסיונס מעמד של פרובינציה. חוקתה אושרה ב-21 באפריל 1958.
דמוגרפיה.
בשנת 2001 התגוררו במיסיונס כ-965 אלף תושבים. צפיפות האוכלוסין בה באותה שנה הייתה 32.4 תושבים לקמ"ר. צפיפות בשיעור כזה אינה נחשבת גבוהה במיוחד, אבל ביחס לארגנטינה, מדובר באחת הפרובינציות הצפופות ביותר, רק טוקומאן ופרובינציית בואנוס איירס צפופות ממנה. מבחינה מינהלית, מחולקת מיסיונס ל-17 דפרטמנטוס. הערים הגדולות ביותר הן:
כלכלה.
בדומה לפרובינציות אחרות בצפון ארגנטינה, כלכלתה של מיסיונס אינה מפותחת במיוחד. בשנת 2006 נאמד התוצר בה על 4.8 מיליארד דולרים, שהם כ-4,940 דולר לנפש. שיעור זה נמוך בכ-40% מהממוצע הארצי.
החקלאות מהווה כ-10% מהתוצר במיסיונס. ענף הגידולים הבולט ביותר הוא עצים לתעשיית העץ. בין היתר, מגדלים במיסיונס עצי אורן הפרנה, ארז ואקליפטוס. גידולים נוספים כוללים ז'רבה מאטה (מדי שנה נקטפים במיסיונס כחצי מיליון טונות מעלי הצמח, הכמות הגדולה ביותר בארגנטינה), תה, הדרים, טבק, קני סוכר, אורז וקפה. מרבית התעשייה (שמהווה כ-13% מהתוצר) מבוססת על הגידולים החקלאיים, על תעשיית נייר ועל תעשייה זעירה.
תיירות מהווה 13% מהתוצר. מפלי האיגואסו מהווים את אחד ממוקדי התיירות העיקריים בארגנטינה כולה, ובשנת 2005 ביקרו בהם כמיליון תיירים (מתוך כ-1.3 מיליון תיירים שפקדו את הפרובינציה באותה שנה). מוקד משיכה נוסף הוא שרידיהם של המיסיונים הישועיים, ובמיוחד השמור שבהם, סן איגנסיו מיני, בו ביקרו כ-150 אלף תיירים בשנת 2005. הן המיסיונים הישועיים והן המפלים הוכרזו בידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית ב-1983 וב-1984, בהתאמה.
מרחב עורפי
מֶרְחָב עָרְפִּי (גם: עורף כלכלי; בגרמנית: Hinterland - מילולית "ארץ עורפית") הוא מונח המשמש בגאוגרפיה ובכלכלה לתיאור תחום ההשפעה המסחרי והתעשייתי ויחסי הגומלין איתם – בעיקר עיר או: נמל ימי, נמל תעופה – עם השטח הגאוגרפי שסביבו, המוגדר כפריפריה. דוגמאות בולטות הם בדרך כלל: נמלי ים או נמלי אוויר שלצידם מוקמים אזורי תעשייה ביחד עם "אזור תעשייה נלווה" של מספנות או תעשייה אווירית.
היחסים בין המרכז הכלכלי והעורף השתנו לאורך ההיסטוריה האנושית, מהתקופה הפיאודלית שהתבססה על חקלאות כמנוע כלכלי, דרך המהפכה התעשייתית, שהגדילה את חשיבות הערים כמרכז כלכלי. בין המרכז הכלכלי, הקרוי גם "אזור ליבה", והפריפריה מתקיימים יחסי גומלין כלכליים הבאים לידי ביטוי בתחומי התעסוקה, שירותים ותחבורה. העורף הכלכלי מקושר אל אזור הליבה ברכבות, בכבישים או בנתיבי שיט פנימיים.
המושג "הינטרלנד" (פירוש בגרמנית: "הארץ האחורית") מתייחס גם לאזור היבשתי בעורף נמל ימי או נמל אוויר (שדה תעופה), שמייצר ומספק את הסחורות המשמשות לייצוא ומקבל מהנמל את המטענים המיובאים.
שתי דוגמאות ליחסים בין הינטרלנד ונמל:
היסטוריה.
מקורו של מונח זה בתחום: "גאוגרפיה פוליטית" בהקשר של הקולוניאליזם האירופאי בעיקר בתקופות של המאה ה-15 והמאה ה-16 על כיבוש של נקודה אחת בחוף אשר הוביל לכיבוש של כל היבשת או האי כולו. מונח זה התפרסם לראשונה על ידי הגאוגרף הסקוטי "ג'ורג' צ'יסהולם" : "ספר הלימוד של הגאוגרפיה המסחרית" שיצא לאור בשנת 1888 (Handbook of Commercial Geography), מונח היה קשור לאזור של נמל בו מאוחסנים ונשלחים חומרים לייצוא וייבוא, ובהמשך התרחבה השימוש במילה וכלל כל אזור בהשפעת יישוב אנושי מסוים.
לאחר המאה ה-21.
לאחר התרחבות השימוש במונח זה והרחבתו החלו להתפתח רעיונות חדשים כגון: "ערי נמל" ו-"ערי תעופה" שרוב כלכלתן מבוססת על כלכלה זו של נמלי-ים או נמלי-אוויר.
קישורים חיצוניים.
קישורים למאמרים העוסקים ביחסים בין הינטרלנד למרכז ליבה
הצדיק
עורף מטרופוליטני
גרף דו חלקי
שמאל הירדן
שמאל הירדן הוא שיר מאת זאב ז'בוטינסקי, מהנודעים ביותר בשירי בית"ר. כל זוג מארבעת בתיו מסתיים בשורה – שורה שהיא המסר העיקרי של שיר פוליטי זה.
השיר חובר על ידי ז'בוטינסקי בשנת תרפ"ט, בעת ששהה בפריז. על פי פרופ' דן מירון הוא אחד מ"שמונת ההמנונים ושירי הזמר הציונים הפוליטיים, שהם חלקה האחר של תרומת ז'בוטינסקי לשירה העברית".
יצירת השיר.
גרסתו הראשונה של השיר נשלחה על ידי ז'בוטינסקי לאגודת הסטודנטים "ירדניה" בקובנה ב-18 בנובמבר 1929, והוא פורסם בדו-שבועון "נתיבות", שיצא לאור בקובנה, בגיליונו מיום ה' באדר תר"ץ. אל השיר נלוותה ההערה הבאה:
במכתב זה היה הבית הראשון בנוסח הבא:
בנוסח זה פורסם השיר גם בעיתון "דואר היום", שעורכו הראשי באותה עת היה ז'בוטינסקי עצמו, ב-11 באפריל 1930 (י"ג בניסן תר"ץ).
בגרסה שונה מעט, המוצגת משמאל, פורסם השיר בקובץ שירי ז'בוטינסקי שהוציא לאור בנו, ערי ז'בוטינסקי, בשנת תש"ז 1947. בהערות לשיר מובאת הגרסה המקורית, ומצוין: "אך ב. לובוצקי מעיד, כי זאב ז'בוטינסקי שינה אחרי-כן את הבית לפי הנוסח הניתן בספר זה".
עבר הירדן המזרחי קרוי בשיר זה "שמאל הירדן" בהתאם לאופן שבו רואה אותו מי ששט בנהר הירדן מצפון לדרום, עם כיוון הזרם (בדומה לגדה השמאלית של נהר הסן בפריז).
עמדתו הלשונית של ז'בוטינסקי הייתה שבכתיב מנוקד אין צורך לציין שווא נח, ועמדה זו ניכרת גם בניקודו של שיר זה.
הלחן המקורי והפופולרי לשיר נכתב על ידי צבי גירש ליבשין. לחן נוסף נכתב בשנת 1932 על ידי המלחין מרדכי זעירא.
תכנים ורקע היסטורי.