לאחר ניצחונה של יובנטוס הועלו כלפיה האשמות בשימוש בסמים באופן ממושך ועקבי בין השנים 1994–1998. לפי ההאשמות, יובנטוס השתמשה באריתרופויאטין, על מנת לתמרץ את שחקניה, והעניין הגיע לבית המשפט ב־2002. מספר שחקנים העידו נגדו כי נתן להם סמים בניגוד לידיעתם, וביניהם זינדין זידאן, רוברטו באג'ו, פיליפו אינזאגי וג'אנלוקה ויאלי. ב־2004 רופא המועדון, ריקרדו אגריקולה, קיבל עונש מאסר על תנאי וקנס של 2000 אירו בעוון מתן תרופות לשיפור הביצועים לשחקנים, ובמיוחד אריתרופויאטין, אך הוא זוכה בערעור שהגיש שנה לאחר מכן. ההמטולוג המוביל ג'וזפה ד'אונופריו טען כי "כמעט בטוח" שהקשרים אנטוניו קונטה ואלסיו טקינארדי נטלו אריתרופויאטין על מנת להתגבר על התקפי אנמיה קצרים, וכי זה "סביר מאוד" ששבעה שחקנים נוספים – אלסנדרו בירינדלי, אלסנדרו דל פיירו, דידייה דשאן, דימאס, פאולו מונטרו, ג'אנלוקה פסוטו ומורנו טוריצ'לי – נטלו אריתרופויאטין במינונים קטנים.
כולל פוניבז'
ישיבת פוניבז
ארמדיל שעיר צווחני
ארמדיל שעיר צווחני (שם מדעי: "Chaetophractus vellerosus"; ידוע גם בשמות ארמדיל מייבב וארמדיל שעיר קטן) הוא מין של ארמדיל דרום אמריקאי. הוא חי במרכז ודרום דרום אמריקה. מקור שמו הוא ממנהגו להשמיע צווחות כשהוא חש מאוים או כשמרימים אותו.
טקסונומיה.
הארמדיל תואר לראשונה על ידי דוקטור ג'ון אדוארד גריי בשנת 1865 באוסף במוזיאון הבריטי מבוליביה.
תיאור פיזי.
הארמדיל השעיר הצווחני הוא אחד הארמדילים הקטנים ביותר בסוגו, אך יש לו אוזניים ארוכות יותר מלארמדילים השעירים האחרים. אורכו של הארמדיל הזכר הוא בין 32 ל-40 סנטימטר, ואורכה של הנקבה הוא בין 26 ועד 41 סנטימטר. הזכר שוקל בין קילוגרם וחצי לחצי קילוגרם, והנקבה בין 0.2 קילוגרם ל-1.2 קילוגרם. יש להם יותר שיער מארמדילים אחרים, והשריון שלהם מורכב מ-18 חגורות, מתוכן 6–8 ניתנות להזזה.
תפוצה.
הארמדיל חי במחילות באזורים יבשים בגבהים משתנים. תחום תפוצתו כולל את המדינות ארגנטינה, בוליביה ופרגוואי. קיימת גם אוכלוסייה מבודדת בפרובינציית בואנוס איירס בארגנטינה.
התנהגות.
בקיץ פעיל הארמדיל בלילה ובחורף פעיל בשעות היום. הארמדיל מסוגל לחיות תקופות ארוכות ללא מים, והוא נוהג להתחפר בעיקר ליד שיחים ומרבדי דשא המספקים לו הסוואה. לארמדיל יש מספר מחילות בטריטוריה שלו, ולכל אחת יכולה להיות יותר מיציאה אחת. הקוטר של יציאה נע בין 20 ל-38 סנטימטר, ואורך המחילה מגיע למספר מטרים. שטח הטריטוריה של הארמדיל יכול להגיע ל-8 עד 34 דונם.
תזונה.
הארמדיל מעביר את רוב זמנו בחיפוש אחר מזון. הוא אוכל כל וניזון מחרקים ופרוקי רגליים, בעיקר נמלים וטרמיטים, ומצמחים, בעיקר פקעות. הוא אוכל גם חולייתנים קטנים, כמו ציפורים, צפרדעים, לטאות ועכברים. בחורף הוא מעלה את משקלו בכ-10% ויוצר שכבה של שומן תת-עורי בעובי של סנטימטר או שניים. כשהוא ניזון הוא אוכל הרבה חול, שיכול להגיע ל-50% מנפח קיבתו בזמן העיכול.
רבייה.
ההריון נמשך 60–75 ימים. הארמדילים מגיעים לבגרות מינית בגיל 9 חודשים ומולידים שתי המלטות בשנה.
איומים מצד האדם.
הארמדיל ניצוד בשביל בשרו, ניצוד ונאכל על ידי כלבים באזורים חקלאיים בהם הוא נחשב למזיק, והוא גם נפגע מפעילות של מכרות. באזורים מסוימים הוא נתפס למטרת ייצור צ'רנגות משריונו.
ארמדיל שעיר הררי
ארמדיל שעיר הררי (שם מדעי: "Chaetophractus villosus"), ידוע גם בשמות ארמדיל גדול (לא לבלבל עם ארמדיל ענק) וארמדיל שעיר גדול הוא מין של ארמדיל דרום אמריקאי, והוא אחד ממיני הארמדילים הגדולים ביותר.
הארמדיל נפוץ מצפון פרגוואי ודרום בוליביה ועד לדרום ארגנטינה. בית גידולו במדבריות למחצה ובשטחים פתוחים, כגון הפמפס.
אורך גופו של הארמדיל נע בין 22 ל-40 סנטימטר, והוא שוקל 2 קילוגרם. זנבו מגיע לאורך של 17-9 סנטימטר. על גבו של הארמדיל מצויה שכבה כפולה המורכבת מחומר קרני ועצמות המשמשת להגנה. היא מגנה על הכתפיים, הגב וצידי הגוף מפני טורפים ופגיעות גוף. שכבה זו מחולקת ללוחיות ו"חגורות" המוקפות בעור גמיש. ישנן 18 "חגורות", שמתוכן 8-7 "חגורות" ניידות, המאפשרות תזוזה וכיפוף. לארמדיל גם שריון קטן על הראש שמגן על אזור האוזניים ועל העורף. אזור הבטן מכוסה בעור רך ובפרווה דלילה. צבע פרוותו נע בין אפור-חום ללבן. גם על הזנב יש טבעות שריון שמגינות עליו.
המבנה החברתי הוא יחידאי. ההריון של הנקבה נמשך בין 75-65 יום והוולד בלידתו שוקל כ-155 גרם. הוא נולד עירום, עם עור רך וורוד ההולך ומתקשח עם הזמן. בהמלטה ישנם בין 3-1 ולדות. הוולד פוקח עיניו רק לאחר כשלושה שבועות.
הארמדיל הוא אוכל כל, וניזון מחרקים ופרוקי-רגליים אחרים, מכרסמים, זוחלים, נבלות ומזון צמחי. הוא נוהג להתחפר מתחת לנבלות כדי להשיג רימות וזחלים, המשמשים כתוספת חלבונים. התחפרות היא הפעילות הדומיננטית אצל הארמדיל.
בעזרת טפרים ארוכים וחזקים הוא מתחפר בכל סוג של אדמה על מנת לברוח מטורפים, כדי לחפש מזון וכדי לצנן את טמפרטורת גופו בימים חמים במיוחד. יכולתו להתחפר מסייעת לו להימלט מטורפים. כאשר הוא חש מאוים הוא מכניס את רגליו מתחת לשריון ומשתטח על האדמה כך שרק שריונו נשאר חשוף. תוחלת חייו של הארמדיל בשבי מגיעה ל-30 שנים.
הארמדיל יכול להזיק לגידולים חקלאיים וניצוד למזון על ידי האדם, ועל כן הוא בסיכון קל במרבית אזורי תפוצתו.
שבתאי מוראיס
שבתאי מוראיס (קרי מוֹרַיְיס, איטלקית: Sabato Morais; ב' באייר תקפ"ג, 13 באפריל 1823 – י"ז בחשוון תרנ"ח, 11 בנובמבר 1897) היה ממנהיגי יהדות ארצות הברית, מייסדו ומנהלו הראשון של בית המדרש לרבנים באמריקה.
קורות חיים.
מוראיס נולד בליבורנו שבדוכסות טוסקנה. אביו שמואל היה קצב, צאצא למשפחת אנוסים מפורטוגל שהגיעה לעיר כפי הנראה מברזיל במאה ה-17, ואמו בונינה לבית וולף הייתה בת למשפחה אשכנזית מגרמניה. הילד נקרא על שם סבו. הן שמואל מוראיס והן אביו היו בונים חופשיים ופטריוטים שנאבקו למען איחוד איטליה. גם שבתאי הצעיר הלך בעקבותיהם. בהשפעת אמו, פנה ללימודי דת. הוא קנה הוראה מפי הרבנים אברהם ברוך פיפרנו אב"ד ליבורנו, אברהם קורייאט ויצחק אלוורנגה. שלושתם סמכו אותו ב-1845 בתואר "משכיל", המעיד על בקיאות בעברית ובספרות הרבנית. מוראיס לא קיבל היתר הוראה מעולם ותמיד עמד על כך שלא ייקראו לו 'רב' (אף כי התואר מופיע על מצבתו). בארצות הברית השתמש בתואר Reverend. כמו כן למד שפות שמיות באוניברסיטת פיזה. בליבורנו הכיר את אליהו בן-אמוזג, לו רחש כבוד עמוק ושעמו הוסיף להתכתב כל ימי חייו.
באותה שנה עקר ללונדון, שם ניסה להתקבל כמשנה לחזן בבית הכנסת שער השמים. הוא נדחה בשל חוסר שליטתו באנגלית, אך במהרה הוצע לו תפקיד מנהל החברא קדישא דמגדלי יתומים. בשנותיו בלונדון שיפר את ידיעותיו בשפת הארץ והתיידד עם בן עירו סר משה מונטיפיורי ועם הגולה ג'וזפה מציני. ב-1851 עזב את בריטניה לארצות הברית כדי להתמודד על תפקיד החזן הראשי בקהל קדוש מקוה ישראל, פילדלפיה. ב-13 באפריל מונה לראש בית-הכנסת. ב-1868 החליטה הקהילה להאריך את חוזהו לכל ימי חייו. בענייני הלכה, הכפיף עצמו למורהו לשעבר הרב פיפרנו עמו ניהל תכתובת שו"ת כנשדרש לכך. הוא עסק בחכמת ישראל, למד את חיבוריהם של שד"ל ושי"ר והרבה לחבר שירה ולתרגם מעברית: מוראיס היה הפורה ביותר מבין המתרגמים והכותבים בשפה בארצות הברית במאה ה-19.
ב-1859 פעל מטעם הגופים היהודיים כדי לנסות לשכנע את הממשל האמריקני בפרשת אדגרדו מורטרה. בימי מלחמת האזרחים האמריקנית הרבה לדרוש בשבחם של הנשיא אברהם לינקולן והנאמנות לאיחוד, אף שנשלחו אליו איומים רבים מאוהדי הקונפדרציה בעיר. ב-1867 הקים יחד עם יצחק ליסר את "מיימונידס קולג'", המוסד הראשון להכשרת רבנים במדינה, בו כיהן כפרופסור למקרא ולהלכה. המכללה נסגרה ב-1873. מוראיס לימד זמן-מה בהיברו יוניון קולג', אך פרש במהרה עקב התנגדותו לתנועה הרפורמית. הוא היה חבר בכי"ח וסגן יו"ר הסניף שלה בפילדלפיה. מלבד עניינים יהודיים, התערב גם למען מיעוטים אחרים: הוא גינה את היחס הקשה שספגו המהגרים הסינים והאמריקנים הילידים, וקרא לממשלה לעצור את טבח הארמנים בשולטנות העות'מאנית ב-1895. הוא היה מתנגד ידוע לעונש מוות. הוא היה פעיל בדיאלוג בין-דתי עם הכנסיות השונות, ובמקביל התנגד לתפילה פומבית בבתי-הספר ולהשלטת הנצרות במרחב הציבורי. מוראיס גייס את הברון הירש כדי לסייע כספית להמוני המהגרים העניים מרוסיה שהגיעו לארצות הברית, והקים להם מוסדות הכשרה מקצועית וחינוך. על אף השתייכותו לקהילה הספרדית האליטיסטית ואי-ידיעת היידיש שדיברו, רכש את אהדתם בשל הדאגה הרבה שהפגין כלפיהם.
ב-1885 התכנסו רבני הרפורמים וניסחו את מצע פיטסבורג הרדיקלי, שהניע את מוראיס לפעולה. יחד עם הרב חנוך יהודה קאהוט שהגיע זמן קצר קודם לכן מאירופה, הנרי פררה מנדס, כורש אדלר ואחרים נרתם לבנות מוסד להכשרת רבנים שיעמוד מנגד להיברו יוניון קולג'. ב-2 בינואר 1887 נחנך בית המדרש לרבנים באמריקה, שחרת על דגלו נאמנות למסורת. הוא היה מנהלו הראשון. במאי 1897, זמן קצר לפני מותו, עוד הספיק להתנגד בפומבי לקונגרס הציוני הראשון המתוכנן.
מוראיס נשא לאישה את קלרה וייל ב-1855. היו להם שבעה ילדים. הוא נפטר בליל יום חמישי ה-11 בנובמבר 1897 ונקבר בפילדלפיה; אלפים השתתפו בהלווייתו, שהייתה הגדולה ביותר שנערכה ליהודי אמריקני עד אותה עת. הניו יורק טיימס פרסם כי היה "הרב החשוב ביותר בארצנו".