בישראל קיימות מעט מאוד מסגרות שיקומיות של הוסטלים או דיור מוגן (המספקות דיור, תעסוקה, חברה, פנאי, השכלה ועוד). נפגעי נפש עם 40% ומעלה נכות נפשית זכאים לסל שיקום, ובתוכו גם דיור שיקומי, אולם למתמודדים עם תחלואה כפולה קריטריונים נוספים לפני קבלת אישור משרד הבריאות להשתלבותם במסגרות אלו.
לואיג'י נונו
לואיג'י נונו (באיטלקית: Luigi Nono; 29 בינואר 1924 - 8 במאי 1990) היה מלחין אוונגרד איטלקי, מחשובי המלחינים במאה ה-20.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
נונו נולד בוונציה למשפחת אמנים אמידה. סבו היה צייר ידוע-שם. הוא החל ללמוד מוזיקה אצל ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו בשנת 1941 בקונסרבטוריון של ונציה, שם למד על מסורת המדריגל של תקופת הרנסאנס, בין סגנונות אחרים. אחרי שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת פדובה, עודד אותו ברונו מאדרנה לעסוק בהלחנה. באמצעות מאדרנה התוודע אל המנצח הרמן שרכן - מורו לניצוח של מדרנה בשנים ההן - שתרם את חלקו להשכלתו המוזיקלית של נונו ולהמרצתו בכיוון זה.
היה זה שרכן שהציג את יצירתו הראשונה של נונו, Variazione canoniche sulla serie dell'op. 41 di A. Schönberg ("וריאציות קנוניות) בשנת 1950 בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט - מרכז לגילוי מחדש של מוזיקה מודרנית אחרי השמה שעשו בה תקופת הדיקטטורה והמלחמה. "הווריאציות הקנוניות", המבוססות על סדרת שנים-עשר הטונים אופוס 41 של ארנולד שנברג ציינו את נונו כמלחין מחויב במגמה אנטי-פאשיסטית (אניבאלדי 1980). (הווריאציות הקנוניות עשו שימוש גם בשורה בת שישה יסודות של ערכים רתמיים). נונו היה חבר בתנועת המרי האיטלקית בתקופת מלחמת העולם השנייה (שנברג-נונו, 2008). למעשה, המחויבות הפוליטית המרשימה של נונו, עם שהציבה אותו לצד בני זמנו בדרמשטדט, כגון אנרי פוסה ולפניו הנס ורנר הנצה, גם הבדילה אותו מאחרים, בהם פייר בולז וקרלהיינץ שטוקהאוזן. אף על פי כן, בולז ושטוקהאוזן היו אלה, שעמם התייתצב נונו בראש תנועת "מוזיקה חדשה" בשנות ה-50'.
שנות ה-50' ואסכולת דרמשטאדט.
מספר ניכר מיצירותיו המוקדמות של נונו בוצעו לראשונה בדרמשטדט, בהן Tre epitaffi per Federico García Lorca (שלוש כתובות על מצבת פדריקו גארסיה לורקה) מ-53–1951, La Victoire de Guernica ( "ניצחון גרניקה") מ-1954 - המעוצבת על פי הציור של פבלו פיקאסו לדראון זוועות המלחמה - ו-Incontri מ-1955. Liebeslied ("שיר אהבה") מ-1954 נכתב לאשתו לעתיד של נונו, נוריה שנברג (בתו של ארנולד שנברג), שאותה פגש בבכורה העולמית של משה ואהרון בהמבורג. השניים נישאו ב-1955. נונו נרשם כחבר במפלגה הקומוניסטית האיטלקית ב-1952. (פלאם 1995).
הבכורה העולמית של Il canto sospeso מ-56–1955 לקולות סולו, מקהלה ותזמורת הקנתה לנונו הכרה בינלאומית והציבה אותו כממשיך לגיטימי לוברן. "מבקרים ציינו בתדהמה, כי "קאנטו סוספזו" של נונו השיג סינתזה - בדרגה שלא נחשבה לאפשרית - בין סגנון הלחנה אוונגרדי בלתי מתפשר לביטוי רגשי ומוסרי". (פלאם 1995).
יצירה זו, שמקובל לראות בה את אחת מיצירות המופת המרכזיות של שנות ה-50' (שטנצל 1986, 3), היא יד זיכרון לקרבנות הפאשיזם, שמשולבים בה מכתבי פרידה שכתבו אסירים פוליטיים לפני הוצאתם להורג. מבחינה מוזיקלית, יש כאן פריצת דרך מצד נונו, לא רק ב"[ה]איזון המופתי בין קולות לכלי נגינה" (אניבאלדי 1980) אלא גם בכתיבה המוטיבית, הכמו-נקודתית, המפרקת מילים להברות עוברות הלוך ושוב בין קולות ליצירת מצלולים מרחפים, בגוונים משתנים - שאפשר לראות בה שלוחה דמיונית של Klangfarbenmelodie technique של שנברג (פלאם 1995, IX). נונו עצמו הדגיש את כוונותיו הליריות בריאיון עם האנסיירג פאולי (פאולי 1971, מצוטט אצל פלאם 1995,IX), וקשר ל"ניצול מוורשה" של שנברג מוצג כהנחה מצד גואררו 2006. עם זאת, שטוקהאוזן, בהרצאתו ב-15 ביולי 1957 בדרמשטדט, "שפה ומוזיקה" (שהתפרסם בשנה שלאחריה ב"תרומות למוזיקה חדשה" של דרמשטדט (Darmstädter Beiträge zur Neuen Musik) ובהמשך ב"השורה" Die Reihe) קבע:
נונו הסתייג בהבלטה מן הדברים, והודיע לשטוקהאוזן, כי דבריו היו "לא נכונים ומטעים והוא לא חשב לא על טיפול פונטי בטקסט ולא על אפליה בין דרגות הבנה שונות למילים אלה או אחרות בכתיבת המוזיקה לטקסט" (הערת שוליים בשטוקהאוזן 1964, 49). אף כי שטוקהאוזן הביע את צערו וחזר בו מדבריו שלוש שנים לאחר זאת, בהרצאה בדרמשטדט ב-8 ביולי 1960, תחת הכותרת "טקסט-מוזיקה-שירה" (נונו 1975, 41-60), כתב נונו בכעס:
"יל קנטו סוספזו" מתוארת כ"אזהרה נצחית" (אניבאלדי 1980); למעשה, זו היא הכחשה נמרצת של הטענה הברורה המובעת במשפט, המצוטט לעיתים קרובות, אך מחוץ להקשרו, (הופמן 2005) מדברי הפילוסוף תאודור אדורנו, כי "לכתוב שירה אחרי אושוויץ זו ברבריות." (אדורנו 1981, 34)
נונו עוד יחזור אל נושאים אנטי-פשיסטיים כאלה בשנים הבאות, כמו ב-Diario polacco; Composizione no. 2 מ-59–1956, שהרקע שלה כולל מסע במחנות ריכוז נאציים, ו-"azione scenica" Intolleranza 1960", שחוללה מהומה בביצוע הבכורה שלה בוונציה, ב-13 באפריל 1961 (שטייניץ 1995, שנברג-נונו 2005).
היה זה נונו שטבע, בהרצאה בשנת 1958, "התפתחות טכניקת השורה" (נונו 1975, 21-33), את הביטוי אסכולת דרמשטאדט לתיאור המוזיקה, שהוא, פייר בולז, ברונו מאדרנה קרלהיינץ שטוקהאוזן ומלחינים אחרים, שלא נקב בשמם, יצרו בשנות -50' נונו 1975, 30). הוא הישווה את חשיבותם לזו של הבאוהאוס באמנויות החזותיות ובאדריכלות.
ב-1 בספטמבר 1959 נשא נונו בדרמשטדט הרצאה פולמוסית במיוחד, שכתב יחד עם תלמידו, הלמוט לכנמאן, ""Geschichte und Gegenwart in der Musik von Heute" ("היסטוריה ונוכחות המוזיקה של ימינו"), שבה מתח ביקורת והתבדל ממחברי המוזיקה המקרית והאליאטורית, שהייתה אז באופנה, בהשפעת מודלים אמריקאים כמו ג'ון קייג' (נונו 1975, 34-40). אף כי בסמינר שנערך ימים אחדים קודם לכן הגדיר עצמו שטוקהאוזן כ"היפוך גמור, אולי הקיצוני ביותר, של קייג'" בדברו על "מבנים סטטיסטיים" בקונצרט שהוקדש ליצירותיו בערב של אותו יום, המרקסיסט נונו ראה זאת במונחים "מבני המון פאשיסטיים" ומחלוקת קשה התלקחה בין שני הידידים (קורץ 1992, 98). בהצטרפה לתגובתו השלילית בפירוש של נונו לפרשנות של שטוקהאוזן לקשר בין המוזיקה לטקסט ב"איל קנטו סוספזו", שמה מחלוקת זו קץ לידידות ביניהם עד לשנות ה-80', והביאה לפירוק "השילוש האוונגרדי" של בולז, נונו ושטוקהאוזן (שנברג-נונו 2005).
שנות ה-60' וה-70'.
Intolleranza 1960 ("אי-סובלנות 1960") עשויה להיחשב לשיא בסגנון ובאסתטיקה של המלחין מתקופתו המוקדמת (אניבאלדי 1980). עלילתה עוסקת בתלאותיו של מהגר, הלכוד בהתרחשויות שונות, הנוגעות לחברה הקפיטליסטית המודרנית: עושק מעמד הפועלים, הפגנות רחוב, מעצר פוליטי ועינויים, כליאה במחנה ריכוז, מפלט ונטישה. היצירה, שתוארה כ"פעילות בימתית" - נונו אסר בפירוש להכתירה במונח אופרה (שטנצל, 1999) - עושה שימוש במשאבים שונים, החל בתזמורת גדולה, מקהלה, סרט הקלטה ורמקולים ועד לטכניקה של פנס קסם, הלקוחה מהתנסויות התיאטרון של מאיירהולד ומאיאקובסקי בשנות ה-20' של המאה ה-20 ליצירת דרמה אקספרסיוניסטית עשירה. הלברית של אנג'לו ריפלינו, הבנויה מסיסמאות פוליטיות, שירים וציטטות מברכט וסארטר (כולל רגעים של "הרחקה ברכטיאנית"), בשילוב עם המוזיקה הנוקבת, המיוסרת, של נונו, עולה בקנה אחד עם הגינוי החריף של הקפיטליזם, שהמלחין ביקש למסור באמצעותה (אניבאלדי 1980). המהומה בביצוע הבכורה בוונציה הייתה תוצאה ברורה של נוכחות נציגי סיעות פוליטיות הן משמאל והן מימין בקהל. נאו-נאצים ניסו לחבל בהתנהלות ההצגה בפצצות סירחון, אך לא הצליחו למנוע את סיומה בניצחון לנונו (שנברג-נונו 2005). "אי-סובלנות" מוקדשת לשנברג.
במהלך שנות ה-60' לבשו פעילויותיו המוזיקליות של נונו אופי בוטה ופולמוסי יותר ויותר בבחירת נושאיהן, בין אם בהתראה מפני שואה גרעינית (Canti di vita e d'amore: sul ponte di Hiroshima משנת 1962), הוקעת העושק הקפיטליסטי La Fabbrica Illuminata, 1964), האשמת פושעי המלחמה הנאציים בהמשך למשפטי פרנקפורט ואושוויץ ((Ricorda cosi ti hanno fatto in Auschwitz, 1965) או האימפריאליזם האמריקאי במלחמת וייטנאם (A floresta e jovem e cheia de vida, 1966). נונו החל למזג חומר תעודי (נאומים פוליטיים, סיסמאות, צלילים זרים) על סרט הקלטה, ושימוש חדש באלקטרוניקה, שחש כי הם דרושים להפקת "מצבים קונקרטיים" בעלי שייכות לסוגיות פוליטיות עכשוויות (אניבאלדי 1980). הכתיבה האינסטרומנטלית נטתה לגבש את הסגנון הסריאלי ה"נקודתי" של ראשית שנות ה-50' לקבוצות, אשכולות צלילים דמויי משיחות מכחול רחבות, שהתאימו יפה לשימוש בקולאז' של סרט הקלטה (אניבאלדי 1980). נאמן למשנתו המרקסיסטית הוציא נונו את המוזיקה הרדיקלית הזאת מאולם הקונצרטים אל אוניברסיטאות, איגודים מקצועיים ובתי חרושת, שם נשא הרצאות ונתן הופעות.