אסון הרכבת בנישאפור היה פיצוץ גדול שהתרחש ב-18 בפברואר 2004 בכפר כיאם ליד נישאפור באיראן. 295 בני אדם נהרגו והכפר כולו נהרס כאשר קרונות רכבת שיצאו משליטה התרסקו לתוך הקהילה באמצע הלילה והתפוצצו. זהו אסון הרכבת הקטלני ביותר של איראן אי פעם. לא ידוע כיצד הרכבת החונה השתחררה, והצליחה לנסוע מרחק כה רב ללא נהג או שומר.
תחילת האירוע.
התקרית החלה בעיר נישאפור, שם 51 קרונות רכבת שהובילו גופרית, דשן, בנזין וצמר גפן השתחררו בתחנה, והתגלגלו במורד המסילה במשך כעשרים קילומטרים עד שירדו מהפסים בעיירה כיאם. בזמן התאונה לא היה איש שאייש את הקרונות. שירותי הצלה מקומיים מעיירות סמוכות הגיעו כדי לחלץ ולכבות מספר שריפות שפרצו.
דליפה כימית.
החומרים בקרונות היו כולם חומרי נפץ או דליקים (למרות שרשות הרכבת האיראנית לא סיווגה אף אחד מהם כ"מסוכן" לפני התקרית), והם דלפו בעקבות התאונה. כשהשריפות הקטנות התפשטו, התאסף קהל מקומי גדול, כולל כמה פוליטיקאים מקומיים ובכירי רכבת, לצפות במאמצי החירום.
הפיצוץ.
במהלך פעולת הניקוי, מטען הקרונות התפוצץ - לפי הדיווחים הפיצוץ היה שווה ערך של 180 טון של TNT - והרס את כיאם, ופגע קשות בערים הסמוכות ואף הורגש בעיר משהד, 70 קילומטרים משם. הכפר כולו נהרס, וכל אנשי שירותי החירום המקומיים ואנשי הממשל שהיו באזור נהרגו או נפצעו קשה בפיצוץ. הריסות הרכבת והכפר המשיכו לבעור ולהתפוצץ במשך מספר ימים, למרות מזג האוויר הקר.
מניין הרוגים.
רשויות המדינה זיהו 295 הרוגים ויותר מ-460 פצועים, ביניהם 182 עובדי הצלה ופקידי מדינה.
גורם.
דיווחים ראשוניים לפיהם "רעידות אדמה" גרמו לקרונות להתחיל לנוע, בוטלו מאז, וחקירה מעמיקה לא הצליחה לגלות כיצד בדיוק הצליחו הקרונות לנסוע מנישהפור לכיאם בעצמם, מדוע כל כך הרבה מטענים דליקים מאוד אוחסנו והובלו יחד, ומדוע פרטי התאונה לא התגלו מוקדם יותר אולי כדי לארגן פינוי. בהצהרה של שר התחבורה האיראני אחמד חורם זמן קצר לאחר התקרית דווח כי סיבות טבעיות לא יכלו לגרום לאסון, וכי מתנהלת חקירה על מנת לקבוע אם מדובר בחוסר כשירות או זדון של צוות הרכבת שאפשרו את הקרונות להשתחרר מהמקום הם חנו.
נקודת האמר
נקודת האמר או האמר פוינט (באנגלית: Hammer Point) היא לשון יבשה סלעית היוצאת מהחוף הצפוני של האי רוברט באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
נקודת האמר יוצאת אל תוך מעבר דרייק.
נקודת האמר יוצרת את הצד הדרום מערבי של פתחו של מפרצון נבסטינו, ואת הצד הצפון-מערבי של פתחו של מפרץ נמל קלות'ייר
נקודת האמר מהווה את הקצה הצפוני של האי בואטין, המחובר לאי רוברט בדרום על ידי מורנת מסוכ טומבולו שאורכה 250 מ'.
נקודת האמר ממוקמת 2.08 קילומטרים דרום-מערבית לנקודת קתרינה;
נקודת האמר ממוקמת 6.79 קילומטרים מערבית - צפונית לנקודת ניואל;
נקודת האמר ממוקמת 5.17 קילומטרים צפון-מזרחית לפורט ויליאם (האי רוברט)
נקודת האמר ממוקמת 2.24 קילומטרים דרום-מזרחית לאי הייווד.
היסטוריה.
מיפוי אזור לשון היבשה.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור נקודת קתרינה, היו צידי כלבי ים, שהגיעו לאזור בתחילת המאה ה-19.
אזור לשון היבשה מופה לראשונה על ידי סוקרים צ'ילאנים בשנת 1962 מיפוי נוסף, נעשה על ידי סוקרים צ'יליאנים בשנת 1971, סוקרים בריטים מיפו את האזור בשנת 1968; סוקרים בולגרים מיפו את האזור בשנת 2009.
מקור השם.
שם לשון היבשה הוא תיאורי.
באנגלית "האמר" משמעו "פטיש".
העורלה הקדושה
העורלה הקדושה (לטינית או ), הוא אחד מהשרידים המיוחסים לישו, תוצר של ברית המילה של ישו. לאורך ההיסטוריה, מספר כנסיות באירופה טענו שהן מחזיקות בעורלה של ישו, לפעמים במקביל. לעורלה הקדושה יוחסו כוחות פלאיים שונים.
היסטוריה.
בהלכה היהודית על כל תינוק זכר לעבור ברית מילה ביום השמיני ללידתו; חג מילת ישו, עדיין נחגג על ידי כנסיות רבות ברחבי העולם וחל בהתאם ב-1 בינואר. בבשורה על פי לוקאס (2:21) נכתב: "כעבור שמונה ימים, בטקס ברית־המילה, ניתן לתינוק השם ”ישוע“ – השם שנתן לו המלאך עוד לפני הריונה של מרים". האזכור הראשון לשרידי העורלה הכרותה של ישו מופיעה בפרק השני של בשורת הינקות הערבית האפוקריפית המכילה את הסיפור הבא:
שרידי עורלת ישו החלו להופיע באירופה במהלך ימי הביניים. התצפית המתועדת המוקדמת ביותר הייתה ב-25 בדצמבר 800, כאשר קרל הגדול נתן אותה לאפיפיור ליאו השלישי כשהוכתר כקיסר. קרל הגדול טען שהשריד הובא אליו על ידי מלאך בזמן שהתפלל בקבר הקדוש, אם כי על פי דיווח אחר, שזו הייתה מתנת חתונה מהקיסרית הביזנטית איירין. האותנטיות שלו נחשבה מאוחר יותר למאושרת על ידי חזון של ברידג'ט הקדושה משוודיה, שאישרה שהוא נמצא אי שם ברומא. הספר "Descriptio laternansis Ecclesia", שנכתב קצת לפני שנת 1100, מתאר שלושה ארונות עץ ברוש שהוזמנו על ידי ליאו השלישי והונחו מתחת למזבח בקפלה של סנט לורנס. אחד הארונות הכיל צלב משובץ בו היו העורלה והטבור של ישו.
דייוויד פארלי מספר כיצד העורלה נבזזה במהלך ביזת רומא ב-1527. מאוחר יותר באותה שנה, החייל הגרמני שגנב אותו נתפס בכפר קלקטה, צפונית לרומא. הכנסייה אישרה את האותנטיות של השריד בקלקטה ומאז הפך למוקד עליה לרגל. השריד הוצג ברחובות הכפר בחג ברית המילה. בשנת 1983 דווח כי התיק שכלל גם השריד נגנב. ב-22 בדצמבר 2013 ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק שידר סרט תיעודי בכיכובו של פארלי בשם "החיפוש אחר העורלה הקדושה".
קוקטו
ה' שמעתי שמעך
ה' שמעתי שמעך הוא פיוט לשליח ציבור הנאמר, בנוסח הספרדים, כהקדמה לחזרת הש"ץ בשחרית ומוסף בראש השנה ויום הכיפורים. הפיוט מתאר את גודלו ועוצמתו של הקב"ה, ואת יראתו של החזן מפני עמידה לפניו בתפילה.
מבנה הפיוט.
הפיוט מבוסס על חציו הראשון של הפסוק , וכמוהו, כל בית פותח ומסיים בפנייה ישיריה ל"ה' ". המשכו של הפסוק משמש כשורת הסיום האחרונה של הפיוט. הפיוט בנוי מתשעה בתים, וכל בית מורכב מארבע שורות. השורה הראשונה פותחת בשם ה', בחלק מהבתים היא ממשיכה בפנייה בגוף ראשון אל הקב"ה (שָׁמַעְתִּי וְנִרְגַּזְתִּי יוֹם בּוֹ תִּפְקְדֵנִי; עֲנֵה עָנִי הָעוֹמֵד לְפָנֶֽיךָ) ובחלק ממשיכה בתיאור בגוף שלישי של הקב"ה (מֶלֶךְ יוֹשֵׁב עַל כִּסֵּא דִין; מֶלֶךְ אַדִּיר מַשְׁפִּיל וּמֵרִים). שלושת השורות הראשונות חורזות בחריזה פנימית לבית. השורה הרביעית עשויה בדרך כלל משיבוץ מקראי, וחותמת בשם ה'.
אמירת הפיוט.
הפיוט נאמר בין תפילת העמידה לחזרת הש"ץ בראש השנה ויום הכיפורים. יש קהילות שנהגו לחשוש להפסק, ולפיכך היו שהעבירו את אמירת הפיוט אל הסומך או אל אחד מהמתפללים בקהל, והיו שביטלו לחלוטין את אמירתו, או אמרו אותו רק במוסף, או העבירו את אמירתו אל לפני פסוקי דזמרא.
צורת אמירת הפיוט הרווחת היא שהחזן אומר את חציו הראשון של הבית, והקהל מצטרף אליו בשורה או בשתי השורות האחרונות. לאחר הפיוט נוהגים לומר את הפיוט אתאנו לחלות פניך ואת התפילה אוחילה לאל.
מלכוס (היסטוריון)
מלכוס (ביוונית: Μάλχος) היה היסטוריון ביזנטי מהעיר פילדלפיה (רבת עמון), שחי בשלהי המאה ה-5 לספירה. על פי הסודא, מלכוס היה ביזנטי (כלומר מקונסטנטינופוליס); אך פוטיוס קובע כי הוא היה יליד פילדלפיה; רבה הקדומה בארץ עמון, מזרחית לנהר הירדן.
מלכוס ככל הנראה עסק במקצועו כרטוריקן או סופיסט בקונסטנטינופוליס. על פי הסודא, הוא כתב היסטוריה המשתרעת מתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הראשון ועד לזו של אנסטסיוס הראשון; אולם היצירה בשבעה ספרים, שפוטיוס מסר עליה (ביבליותקה, קודקס 78), ושלה הוא נותן את הכותרת "ביזנטיאקה" (Βυζαντιακά), כללה רק את התקופה מהמחלה הסופית של הקיסר המזרחי לאון הראשון (שנת 473 או 474), ועד למותו של יוליוס נפוס, קיסר המערב (שנת 480). ההנחה היא שזה היה קטע מהיצירה שהוזכרה על ידי הסודא, או עותק קטוע: העובדה שהיא לא הייתה שלמה נאמרה על ידי פוטיוס עצמו, שאומר שתחילת הספר הראשון מבין שבעת הספרים הראתה שהמחבר כבר כתב כמה חלקים קודמים, ושסיום הספר השביעי הראה את כוונתו להמשיך אותו הלאה, אם יחיה.
כמה חוקרים, ביניהם ולסיוס (Valesius, אנרי ולואה ), חשבו שהחיבור ההיסטורי של מלכוס התחיל עם מחלתו של לאון, ושהוא היה ממשיכו של פריסקוס, שחיבורו ההיסטורי ככל הנראה הסתיים בנקודה זו. ברתולד גאורג ניבור שיער שצירוף מקרים זה נבע מכך שפוטיוס הכיר רק חלק מיצירתו של מלכוס, שהוכנס לקטנה (פרשנות מקראית) היסטורית כלשהי לאחר חיבורו של פריסקוס; או שתולדות התקופה הקודמת ניתנה על ידי מלכוס בחיבור אחר. הסודא מתייחס לחיבור בכל היקפו; ייתכן שהוא פורסם בחלקים בזה אחר זה, ופוטיוס ככל הנראה הכיר רק חלק אחד.
פוטיוס משבח את סגנונו של מלכוס כמודל של יצירה היסטורית; טהור, נקי מעודפים מיותרים ומורכב ממילים וביטויים שנבחרו היטב. הוא מציין גם את מעמדו הרם כרטוריקן, ואומר שהוא גילה אהדה לנצרות; קביעה שנחשבה שאינה עולה בקנה אחד עם השבחים לפילוסוף הפגאני פמפרפיוס . יצירותיו של מלכוס אבדו, מלבד החלקים הכלולים בקטעי היסטוריה של קונסטנטינוס השביעי, וכמה קטעים בסודא.
ביישן
יאדי
ג'ון אדמס (מיני-סדרה)