פרטיזנים יהודים נאלצו להתגבר על קשיים גדולים ברכישת אמצעי לחימה, בהשגת מזון ומקלט ובהתחמקות מלכידה. הם בדרך כלל חיו במחפורות (זמליאנקות, הידועות ברוסית כ-zemlyankas, землянка) במחנות יער. פעולות תגמול נאציות היו אכזריות, והשתמשו בענישה קולקטיבית נגד פרטיזנים והגטאות שמהם ברחו, ולעיתים קרובות השתמשו ב"פעולות אנטי פרטיזניות" כעילה להשמדת יהודים. באזורים מסוימים קיבלו פרטיזנים יהודים תמיכה מכפריים אך בגלל אנטישמיות נרחבת ופחד מפני תגמול, הפרטיזנים היהודים היו לעיתים קרובות לבד. החקלאים נאבקו כדי להשביע את רצונם של הצדדים היריבים שדרשו מזון, וזאת כדי להימנע מענישה, מה שהביא לפעמים לסכסוכים בינם לבין הצדדים - פרטיזנים יהודים, פרטיזנים סובייטים, פרטיזנים פולנים או אוקראינים, אנשי כוחות הארמייה קריובה או הארמייה לודובה, פרטיזנים ליטאים וכו'.
כפי שציין אלן לוין, "פרטיזנים ונמלטים יהודים הואשמו בגניבת מזון מחקלאים פולנים באופן קבוע", אך עם זאת, מעשי שוד כאלה היו דרכם היחידה להימנע מרעב.
חלק מהיחידות רעבו, וחלקן קיבלו אספקה ואף יכלו לסייע לברית המועצות. כדי לשרוד, היהודים נאלצו להניח בצד מגבלות תזונה מסורתיות. איכרים ידידותיים סיפקו אוכל, אך במקרים מסוימים נגנב מזון מחנויות וחוות או שהפרטיזנים פשטו על מחסנים המיועדים לחיילים גרמנים. עם התקדמות המלחמה, מדי פעם הצניחה ממשלת ברית המועצות תחמושת, כסף מזויף ואספקת מזון ליחידות פרטיזניות שהיו ידועות כידידותיות.
לאלה שהצליחו לברוח מהגטאות והמחנות לא היו אלא בגדיהם שלגופם, ואלה הפכו לעיתים קרובות לסמרטוטים. בגדים ונעליים היו מצרך נדיר. מדים גרמניים היו שלל יקר. הם היו חמים ושימשו תחפושות והסוואה למשימות.
מי שנפצע או חלה' לעיתים קרובות לא שרד בגלל היעדר עזרה רפואית או אספקה. לרוב יחידות הפרטיזנים לא היה רופא והם טיפלו בפצועים בעצמם, ופנו לרופאי כפרים רק כמוצא אחרון, מחשש להסגרה.
ביערות הסתתרו גם מחנות משפחתיים שבהם היו נמלטים יהודים ממחנות או מגטאות, רבים מהם צעירים או מבוגרים מכדי להילחם, שקיוו לשרוד שם את המלחמה. בעוד שחלק מיחידות הפרטיזנים דרשו מהמצטרפים להיות מוכנים ללחימה ובעלי כלי נשק כתנאי להצטרפות, רבים מהבלתי לוחמים מצאו מחסה אצל יחידות הלחימה היהודיות ובעלי בריתן. אנשים ומשפחות אלה תרמו לרווחת הקבוצה בכך שעבדו כבעלי מלאכה, טבחים, תופרים וכרופאי שטח.
יחידות פרטיזנים בולטות.
יחידות פרטיזנים יהודיות כללו את פרטיזני בלסקי שהפעילו "מחנה משפחתי" גדול בבלארוס (למעלה מ-1,200 איש עד קיץ 1944), מחנות אחרים בבלרוס, פרטיזני פרצ'ב בדרום-מזרח פולין וארגון הפרטיזנים המאוחד שפעילותו החלה במרד בגטו וילנה בליטא ומאוחר יותר עסק בפעולות חבלה וגרילה. שלושים ושניים צנחנים מהיישוב אומנו על ידי הבריטים והוצנחו אל מעבר לקווי האויב על מנת לעסוק בפעילות פרטיזנית. במרד גטו ורשה, שתי יחידות של לוחמים, הארגון הצבאי היהודי הימני (ŻZW) והארגון היהודי הלוחם (ŻOB) הובילו את המרד בנפרד. שרידיהם הפכו לפרטיזנים עם חיסול הגטו במאי 1943.
פולין.
כ-100,000 יהודים לחמו בצבא הפולני נגד גרמניה הנאצית במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין. הם היוו 10% מהצבא הפולני, בהתאם לשיעור היהודים באוכלוסייה הכללית. באותו מערכה כ-30,000 יהודים נהרגו, נשבו או הוכרזו כנעדרים. ארמייה קריובה הפולנית העניקה הכשרה וכלי נשק לאי"ל בגטו ורשה, וקיבלה יהודים ויחידות יהודיות, כמו יחידת הפרטיזנים של לוקאווייצקי בפיקודו של אדמונד לוקאוויצקי תחת חסות ארמייה קריובה, וכן המחלקה היהודית במחלקת ויגרי (Wigry) בגדוד של ארמייה קריובה, גדוד שהשתתף במרד ורשה בשנת 1944. ארמייה קריובה גם שיתפה פעולה עם יחידות יהודיות במבצעים להגנה עצמית. יהודים אחרים הצטרפו ליחידות המזוהות עם הפרטיזנים הסובייטים בפולין. ארמייה לודובה הייתה יחידת הפרטיזנים העיקרית שהייתה מזוהה עם הקומוניזם בפולין הכבושה. לקבוצה זו סופק נשק על ידי ברית המועצות. היו כ-30 יחידות פרטיזניות יהודיות ורובן היו קשורות לארמייה לודובה. כמחצית מהן היו ביערות. ביערות פעלו גם יחידות פרטיזנים עצמאיות שפעלו לשחרור יהודים מגטאות מקומיים ללא תמיכה או תיאום מבחוץ. יחידת פרטיזני סווירז (Swirz), שהוקמה על ידי האחים איזידור והרש קרטן, שחררה מעל 400 יהודים במזרח גליציה.
ברית המועצות.
היחידות הפרטיזניות הראשונות שהוקמו ביוזמת ברית המועצות קמו ב-1941. יחידות אלה הופיעו בעיקר ביערות, שכן 6,000-8,000 יהודים הצליחו להימלט ליערות. רבים לא הצליחו להגיע, אלא אם כן הצטרפו למבצעיהם של פרטיזנים סובייטים. קבוצה פרטיזנית אחת באזור הסובייטי הייתה בגטו מינסק. את הקבוצה הובילו קומוניסטים יהודים. הקבוצה בגטו מינסק נתמכה על ידי היודנראט שאיפשר להם לארגן בריחה המונית ליערות הסביבה. בבריחה זו נמלטו 6,000-8,000 יהודים, שניסו להצטרף ליחידות פרטיזנים קיימות. ביערות שבאזור ויניצה פעלו מאות פרטיזנים יהודים. חלקם הסתירו את זהותם היהודית עקב אנטישמיות. היו מספר רב של יחידות פרטיזנים בברית המועצות, אך המחקר עליהן נתקל בקשיים עקב עיכובים בפתיחת ארכיונים בברית המועצות לשעבר.
ליטא.
בליטא היו ארבעה גטאות שנותרו לאחר מסע הרצח ההמוני בידי הנאצים ב-1941. בשלושה מהם היו יחידות התנגדות חמושות - וילנה, שווינציאן וקובנה. בגטו וילנה קמה יחידת ההתנגדות היהודית "ארגון הפרטיזנים המאוחד" (Fareynikte Partizaner Organizatsye, או FPO). ה-FPO ניסה לשכנע את יהודי גטו וילנה להתקומם נגד הנאצים אך נכשל. הכישלון הוביל את הקבוצה לעזיבה לאחר התנגשות מזוינת עם הגרמנים בספטמבר 1943. יחידת הפרטיזנים עזבה את הגטו בגלל חוסר תמיכה ועברה דרך הביוב כדי לברוח ליערות ליטא המזרחיים. יחידת הפרטיזנים בגטו קובנה לא התכוונה להילחם בגטו עצמו אלא מחוץ לגטו. חברי הקבוצה ארגנו בריחה גדולה מהגטו שהתרחשה לאורך תקופה ארוכה. רבים ברחו והצטרפו ליחידות פרטיזניות חיצוניות, ורבים פרשו והקימו יחידות משלהם. רבים מהם לחמו ביער רודניקי, וביערות קוזיאן (קאזיאני) והודוצישקי.
יוגוסלביה.
התרומה היהודית לתנועה הפרטיזנית היוגוסלבית הייתה משמעותית. 4,572 יהודים היו רשומים כפרטיזנים, 3,000 מהם ביחידות לוחמות. בהם היו שנמלטו מגירוש או ברחו או שוחררו ממחנות ריכוז ועבודה. למשל גדוד ראב, שהורכב ממאות אסירים יהודים ששוחררו ממחנה הריכוז ראב האיטלקי בספטמבר 1943. בין הפרטיזנים שלחמו במונסטיר שבמקדוניה, אז ביוגוסלביה, היו צעירים יהודים. 1,318 יהודים שנלחמו למען הפרטיזנים ביוגוסלביה נהרגו במהלך המלחמה, לעשרה חברים יהודים הוענקה המדליה הגבוהה ביותר של יוגוסלביה באותה תקופה, מסדר הגיבור העממי.
גשר סנטנאריו
גשר סֶנְטֶנָאריוֹ (ספרדית: Puente Centenario"," אנגלית: Centennial Bridge, בתרגום מילולי: גשר יובל המאה ) הוא גשר מרכזי בפנמה, שחוצה את תעלת פנמה. הוא נבנה כדי להשלים את גשר האמריקות ולהחליפו במסגרת הכביש הפאן-אמריקאי. עם פתיחתו בשנת 2004, הוא הפך למעבר הקבוע השני של התעלה.
תיאור.
גשר סנטנאריו הוא המעבר העיקרי השני שנבנה על מנת לחצות את תעלת פנמה. הראשון שנבנה היה גשר האמריקות. קיימים אמנם גם מספר גשרי שירות קטנים, אך ניתן להשתמש בגשרים אלה רק כאשר שערי הנעילה סגורים ויש להם קיבולת מוגבלת.
הגשר ממוקם 15 קילומטרים מצפון לגשר האמריקות ונבנה כדי להקל על המעבר בו, שהפך ל"צוואר בקבוק".
היסטוריה.
בתחילה, היה גשר האמריקות, שנפתח בשנת 1962, הכביש הראשי היחיד שחצה את תעלת פנמה. התנועה מעל גשר זה הייתה במקור בסביבות 9,500 כלי רכב ביום. במהלך הזמן התרחבה התנועה, ובשנת 2004 כבר עברו בגשר 35,000 כלי רכב ביום, דבר שהביא במרוצת הזמן לפקקי תנועה נרחבים ולהאטה מסיבית של התנועה, באופן מתמשך.
מאחר שהגשר ייצר צוואר בקבוק גדול בכביש המהיר הפאן-אמריקני, החליטה ממשלת פנמה לבנות מעבר נוסף על התעלה. באוקטובר 2000 פורסם המכרז לבניית גשר חלופי כולל כביש, למעבר נוסף על התעלה, והחוזה להקמת גשר חלופי הוענק במרץ 2002. נקבע לוח זמנים שאפתני של 29 חודשים בלבד, עד אוגוסט 2004, כך שהגשר יוכל להיפתח במלאת 90 שנה למעבר הראשון של ספינה בתעלת פנמה, על ידי ספינת המטען "אנקון", שעברה במקום ב־15 באוגוסט 1914. הגשר נקרא Centenario - שתרגומו "יובל המאה", על שם שנת המאה למדינת פנמה, שנחגגה ב-3 בנובמבר 2003.
הגשר החדש תוכנן על ידי מיזם משותף בין חברת טי לין אינטרנשיונל לבין קבוצת לואיס ברגר בע"מ , והוא נבנה על ידי החברה הקבלנית בילפינגר ברגר הגרמנית , תוך שימוש במשאבים של חברת הבת האוסטרלית שלו בולדרסטון הורניברוק. האדריכל מיגל רוזאלס יצר את הרעיון והעיצובים האסתטיים הראשוניים לגשר פנמה-סנטנאריו. חוזי הנדסת מבנה הוענקו לליאונהארד, אנדרה ופרטנר.
הגשר עצמו נחנך על פי לוח הזמנים ב־15 באוגוסט 2004, אך בפועל נפתח לתנועה ב־2 בספטמבר 2005, עם סיום הכבישים המהירים המובילים אליו.
בדצמבר 2010 קרס חלק מגשר סנטנאריו בעקבות גשם כבד ושיטפונות והתנועה בו הושבתה למשך כשנה. בנובמבר 2011, הוחזרה התנועה המלאה בגשר.
הגשר הוא בעיצוב גשר מעוגן כבלים, שהוא הסוג המורכב ביותר של גשר, המשלב עמוד, קורה וכבלים התומכים זה את זה ויוצרים לבסוף גשר יציב. הגשר הוא באורך כולל של 1,052  מטר (כקילומטר), כאשר גובהו מאפשר לכלי שיט גדולים לעבור מתחתיו. הגשר נתמך על ידי שני מגדלים, כל אחד מהם בגובה 184 מטר. הוא מכיל שישה נתיבי תנועה החוצים את פני התעלה.
גשר סנטנאריו נועד לעמוד ברעידות האדמה שמתרחשות לעיתים קרובות באזור התעלה.