בשנת 1952 חיפשו בפרוטרום משקיעים לצורך הקמת המפעלים. במרץ 1954 נסתיימה הכשרת השטח של המפעל והוחל בבנייתו, כאשר ההון הראשוני לצורך הקמת המפעל התקבל ממענק אמריקאי, הלוואות, ומשקיעי חוץ מארצות הברית. בראש מועצת המנהלים של המפעל עמד עורך הדין יעקב סלומון. החברה החדשה הייתה גם בעלת השליטה במפעל פרוטרום הוותיק לייצור תמציות טעם וריח. במרבית תקופת פעילות המפעל הוא כונה גם בשם 'פרוטרום', על שם חברת הבת. המפעל נחנך והחל בייצור באפריל 1956. המפעל ייצר כלור בתהליך אלקטרוליזה שנעשה ממלח בישול בעזרת תאי כספית. במהלך תהליך הייצור נוצרו תוצרי לוואי של סודה קאוסטית, חומצת מלח ומימן, ששימשו לצורכי המפעל או נמכרו כתוצרי המפעל. מוצר נוסף שיוצר במפעל היה חומר הדברה בשם לינדיין (בנזן הקסאכלוריד). חלקו של הייצור במפעל שימש לצריכה מקומית, וחלקו יוצא למדינות זרות.
המפעל הוקם על שטח של 430 דונם בחלקו הצפוני של מפרץ חיפה, באזור התעשייה הדרומי של עכו, במרחק של כמה עשרות מטרים מחוף הים התיכון וממערב למסילת הברזל חיפה - עכו, כ־3 ק"מ מדרום לעכו, וכ־1 ק"מ ממערב לעין המפרץ וכפר מסריק. מדרום לשטח המפעל שוכנים שמורת חולות המפרץ ומכון דוד של רפא"ל.
כושר הייצור ההתחלתי השנתי של המפעל היה כ־3,000 טון כלור וסודה קאוסטית בשנה. בסוף שנות ה־50 החלה הרחבת המפעל לצורך הכפלת יכולת הייצור.
בראשית שנות ה־60 החלה הקמת מתקן לייצור פוליוויניל כלוריד (PVC) בכושר ייצור שנתי של 6,000 טונות. הידע לייצור נרכש מחברות זרות, וכחומר גלם שימש האתילן, שייצורו בארץ החל באותה תקופה על ידי תעשיות פטרוכימיות במפרץ חיפה (מאוחר יותר הפך היצרן לחברת כרמל אולפינים). המתקן נחנך בינואר 1964.
בשנת 1974 רכשה חברת ICC Industries (בבעלות ג'ון פרבר, ישראלי לשעבר) 54% ממניות החברה. מאז ועד לסגירת המפעל, הייתה ICC בעלת השליטה במפעל.
במהלך השנים הורחבו מתקני הייצור של ה־PVC, בשל הביקוש הגובר. בסוף שנות ה־70 החלה הקמת מתקן ייצור ויניל כלוריד (VCM) (חומר גלם לייצור PVC), והורחבה פעילות מתקן ייצור הכלור. לצורך גיוס ההון להרחבת מתקני הייצור, בוצעה הנפקת מניות לציבור בבורסה לניירות ערך. עם השנים הפך ה־PVC למוצר העיקרי של החברה. צינור מיוחד הוביל מהמפעל אל תוך הים, ושימש ליבוא EDC, חומר גלם לייצור ה-PVC, באמצעות אונייה.
בראשית שנות ה־2000 העסיק המפעל כ־300 עובדים מעכו, הקריות וחיפה. מנכ"ל המפעל בין השנים 1960–1982 היה ישראל קוזלוב, ובמהלך שנות ה־80 אריה מרקמן. באמצע שנות ה־90 שימש בתפקיד צביקה גרינגולד, ובין 1998 ל־2003 אמיר אנדוולט. עד ראשית שנות ה־80 נחשב המפעל למקום עבודה מבוקש, והחברה נחשבה לחברה מצליחה. המשכורות ששילמה החברה לעובדיה נחשבו לגבוהות יחסית.
במהלך מרבית שנות פעילות המפעל, הוא היה מונופול בתחום ייצור ה-PVC בישראל. מנגד, היה המפעל תלוי באספקת אתילן מכרמל אולפינים, שהיה מונופול ארצי בייצור אתילן. לצורך הייצור נדרשה הפעלת מתקני הייצור באופן רציף במהלך כל שעות היממה כל ימות השנה (למעט הדממות לצרכים תפעוליים), והמפעל צרך כמות גדולה של חשמל. עקב צריכת החשמל הגבוהה, הוקם במפעל מתקן ייצור חשמל בהספק מגה-וואט בודדים שהופעל באמצעות מזוט.
במהלך שנות ה־80 נקלע המפעל לקשיים כלכלים, עקב תחרות בינלאומית רחבה וירידה בביקוש, שהובילה לירידה במחיר ה־PVC. בסיוע בעלי המניות וממשלת ישראל נחלץ המפעל מהקשיים, ואף בוצעה בו השקעה לחידוש ושכלול מערכי הייצור. באמצע שנות ה־90 פוצלה פעילות המפעל מחברת פרוטרום, שהפכה מחברת בת לחברה עצמאית. בסוף שנות ה־90 נקלע המפעל שוב לקשיים, על רקע ירידת מחיר ה־PVC בעולם, תחרות גוברת ועלייה בתשומות הייצור (אנרגיה ואתילן), וצבר הפסדים כבדים. ב-2003 עבר המפעל לניהול כונס נכסים, בעקבות ההפסדים הכבדים וחובות שעמדו על כ-900 מיליון ש"ח. תחזוקת המפעל הייתה ירודה ביותר (על התחזוקה היקשה גם מיקומו של המפעל על שפת הים), דבר שהוביל לשרשרת תקלות בראשית שנות ה-2000. באוקטובר 2003 אירעה שרפה במתקן ייצור שהובילה לפיצוצו ולזיהום אוויר נרחב באזור. בעקבות האירוע הושבת המפעל בהוראת המשרד להגנת הסביבה.
תחקיר של העיתון ידיעות אחרונות גילה כי המפעל יצר זיהום סביבתי כבד במהלך שנות פעילותו, ופעל באופן בלתי חוקי בנושא. פעילות המפעל גרמה גם לנזקים בריאותיים קשים לעובדיו. ב־2004 הוצא צו סגירה למפעל בידי המשרד להגנת הסביבה, שמימן מתקציבו את פינוי החומרים המסוכנים שאוחסנו בשטח המפעל, תוך עימות עם עובדי המפעל שניסו למנוע את פינוי החומרים מהמפעל, כאמצעי לחץ להבטחת זכויותיהם בתהליך הפירוק.
כיום עומד המפעל נטוש, והחברה מנוהלת בידי כונס הנכסים הרשמי. שטח הקרקע עליו עמד המפעל לא נוקה מחומרים רעילים עד היום, בשל העלויות הגבוהות לביצוע הפעולה (עשרות מיליוני שקלים). בשנת 2011 רכשה את שטח המתחם חברה אלמונית, לצורך אפשרות להקמת מתקן לקליטת גז טבעי מבארות הקידוח בים התיכון. עקב התנגדות משרד הביטחון (תחתיו פועלת חברת רפא"ל שאחד ממתקניה סמוך לשטח המפעל), נחסמה האפשרות להקמת המתקן בשטח המפעל.
זיהום סביבתי בתקופת פעולת המפעל.
במהלך תהליך הייצור שבוצע במפעל נוצרו תוצרי לוואי מזהמים כדוגמת כספית, דוכלורואתאן (EDC) ו־ויניל כלוריד מונומר (VCM), כאשר כספית ידועה כחומר המזיק למערכת העצבים, ושני החומרים הנוספים ידועים כחומרים מסרטנים. על פי נתוני המשרד לאיכות הסביבה, במהלך תהליך הייצור הרגיל של המפעל נפלטו מדי שנה כ־100 טונות של VCM וכ־1,200 טונות של EDC. פליטת המזהמים הייתה בשיעורים הגבוהים פי אלפים מהתקנים של המשרד לאיכות הסביבה. כ־7 טון של כספית נפלטו מדי שנה בתהליך הייצור, כאשר רובם הוזרמו לים, ומיעוטם חלחל למי התהום ונפלט לאוויר. פליטת חומרים אלו נמנית בין הסיבות העיקריות לעודף התחלואה בסרטן באזור חיפה והקריות בהשוואה לממוצע הארצי. המפעל הזרים לים התיכון שפכים שהכילו מתכות כבדות.
למרות שהזיהום הכבד שיצר המפעל היה ידוע למשרד לאיכות הסביבה כבר מראשית שנות ה־2000, נמנע המשרד מפעולות לסגירת המפעל, עד ל־2003, שבה הושבתה פעילות המפעל עקב הפיצוץ במתקן הייצור. שטח המפעל נותר מזוהם גם לאחר סגירת המפעל, בקיץ 2015 זוהתה דליפה של כספית משטח המפעל לחוף עכו.
דבק לבן
מישל סטרבצ'ינסקי
מישל סטרבצ'ינסקי (Michel Strawczynski; נולד ב-1961 במונטווידאו, אורוגוואי) הוא כלכלן ישראלי, מנהל חטיבת המחקר של בנק ישראל, פרופסור חבר בחוג לכלכלה ובביה"ס למדיניות ציבורית ע"ש פדרמן באוניברסיטה העברית בירושלים, ומשמש כעורך משותף של ה-Israel Economic Review מאז היווסדו בשנת 2003.
במסגרת תפקידיו בבנק ישראל הוא ניהל נושאים רבים הקשורים לייעוץ הכלכלי לממשלה, שכללו את ניהול הקבוצה הכלכלית במסגרת תהליך הכניסה של ישראל לארגון ה-OECD. הוא ניהל את קבוצת המחקר הבין-משרדית של התוכנית "מענקי ההכנסה" ("מס הכנסה שלילי") שהוקמה ביולי 2008 בסמוך להתחלת יישום התוכנית. הוא השתתף בוועדות שונות ובהן ועדת הרפורמה במיסוי של שנות התשעים (ועדת גבי), רישום חברות הזנק בחשבונאות הלאומית, רישום ערבויות המדינה בתקציב הממשלה וייצוג בנק ישראל בתקציב הלאומי אשר כלל את חישוב אומדן עלות האינתיפאדה למשק הישראלי. במסגרת עיסוקיו האקדמיים הוא בצע יישום אמפירי (בשיתוף עם פרופ' ) של תאוריית "בריכת משאבים משותפת" (common pool problem), תוך אפיון התנהגות ממשלות במסגרת מחזורי העסקים: ממשלות נוטות להעלות את ההוצאה בתקופות גאות מבלי לקצץ אותה בתקופות שפל.
ביוגרפיה.
סטרבצ'ינסקי הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה של הרפובליקה באורוגוואי, תואר מוסמך (בהצטיינות) ותואר שלישי מהאוניברסיטה העברית בירושלים ופוסט-דוקטורט באוניברסיטת M.I.T. בארצות הברית. לאחר עלייתו בשנת 1985, הוא עבד במשרד האנרגיה והתשתית בתקופה בה עוצבה הרפורמה במשק הנפט. בין השנים 1993 עד 2012 הוא עבד בחטיבת המחקר של בנק ישראל. הוא כיהן ככלכלן בכיר, ראש תחום הסקטור הריאלי והסקטור הציבורי, והחל משנת 2000 היה בהנהלת החטיבה ונטל חלק פעיל ורצוף בעיקר בנושאים הקשורים לייעוץ הכלכלי לממשלה. בין שנים אלה הוא כיהן בתקופתם של שלושה נגידים – יעקב פרנקל, דוד קליין וסטנלי פישר. במשך ארבעה חודשים, בין יולי 2011 עד אוקטובר 2011 שימש כממלא מקום מנהל חטיבת המחקר. ב-2012 הוא פרש מהבנק לאחר שלא מונה למנהל החטיבה ולתפקיד מונה פרופסור נתן זוסמן. במקביל לעבודתו בבנק ישראל, בחלק מהשנים, לימד באקדמיה: באוניברסיטה העברית או באוניברסיטת תל אביב, והוא פרסם מאמרים בכתבי עת מובילים בעולם. עבודותיו מתמקדות בכלכלת ישראל ועוסקות במדיניות פיסקלית, מיסוי אופטימלי, תוכנית מענקי ההכנסה, ותהליך הצמיחה במשק הישראלי.
בין אוקטובר 2012 עד אוקטובר 2017 הוא כיהן כמנהל האקדמי של תוכנית הצוערים לשירות המדינה, וכראש התוכנית לכלכלה וחברה במכון ון ליר בירושלים, המכינה חומר שוטף על נושאים כלכליים אקטואליים ובתוכם תקציב הממשלה. כמו כן הוא הוביל ב-2013 את הצוות שהכין את נייר המקרו לקראת הכנס של פורום קיסריה שעסקה בבניית תוכנית חדשה לממשלה כדי להתמודד עם האתגרים הדמוגרפיים של המשק הישראלי עד שנת 2059.
באוקטובר 2017 הוא מונה על ידי נגידת ישראל, ד"ר קרנית פלוג, למנהל חטיבת המחקר בבנק ישראל - תפקיד בו הוא מכהן בימים אלה.
972 (אתר)
ג'ורג', הנסיך מקיימברידג'
משה צדיקוב