החיבור נקרא כיום "איגרת אריסטיאס", אך למעשה כלל אין מדובר באיגרת, אלא בחיבור ספרותי שנכתב בצורה של איגרת, דבר שהיה מקובל בספרות היוונית. השם "איגרת אריסטיאס" החל להופיע רק בכתבי היד מהמאה ה-14 לספירה. המקור לטעות הוא עובדת היותו כתוב כאיגרת, בגוף ראשון, המופנית לנמען מסוים (פילוקראטס). לפני כן היו שכינו אותו "חיבור אריסטיאס" או "ספר אריסטיאס", כפי שכינה אותו יוספוס פלביוס .
אריסטיאס הוא שמו של המספר המופיע באיגרת, ולכאורה הוא גם מחברה. אולם, בהיותה חיבור פסאודונימי, יש להפריד בין דמותו של אריסטיאס כפי שהיא מופיעה באיגרת, לבין דמותו של המחבר אשר כתב אותה. חלק מהחוקרים מתייחסים אל מחבר האיגרת כ"פסאודו-אריסטיאס", ואחרים טוענים כי על מנת לדייק ראוי לכנותו "מחבר איגרת אריסטיאס", שכן דמותו של אריסטיאס היא בדויה בכל מקרה
הדעה הרווחת כיום במחקר היא כי מחבר איגרת אריסטיאס היה יהודי מאלכסנדריה, אשר בחר בדמות בדויה של מספר יווני משיקולים שונים, החל בכוונתו לשוות אמינות לסיפור וכלה במסר שרצה להעביר (ראו פירוט להלן ב"מטרת החיבור").
על פי הכתוב באיגרת, היה אריסטיאס יווני, אשר כיהן כאחד משרי החצר של תלמי השני פילדלפוס. השם אריסטיאס הוא שם יווני, הוא מתואר כמאמין באלים היוונים ומתייחס ליהודים בלשון "הם" (פסוק ט"ז):
כלומר, מתוכן האיגרת משתמע כי אריסטיאס עצמו לא היה יהודי עם זאת, לאורך האיגרת בולט היחס החיובי ליהדות ולתורה. המחבר מקדיש מספר עמודים לתיאור מפורט של השולחן ושל שאר הכלים, שניתנו כמתנה מהמלך המצרי לבית המקדש (פסוק פ): הוא מתפעל מאלעזר הכהן הגדול ושם בפיו דברים קשים נגד עבודה זרה (פסוק קל"ח): מעבר לכך, הוא אף מתייחס אל התורה כעדיפה על המיתולוגיה (פסוק שכ"ב):
החוקר אביגדור צ'ריקובר מבטא בדבריו את הסתירה הקיימת בין דמות המחבר לדמותו של אריסטיאס המספר: "בעל איגרת אריסטיאס כותב יונית; הוא שם על פניו מסווה יוני; יחסו ליונים הוא יחס של כבוד ואהדה; ספרו מעיד על קרבתו לתרבות יון. מאידך גיסא, א"א (איגרת אריסטיאס) אינה אלא שיר הלל לתורת היהדות; המחבר מקדיש דפים מלאי התלהבות לתיאור ירושלים, בית המקדש והכהן הגדול; הוא רואה במצוות המעשיות את חומת הברזל, המבדילה בין ישראל לבין הגויים והשומרת על היהודים והיהדות. הכפילות הזאת של האווירה התרבותית בה נתון המחבר מהווה את הבעיה היסודית בחקירת הספר".
זמן החיבור ומקומו.
זמן החיבור של איגרת אריסטיאס שנוי במחלוקת במחקר הספרות היהודית-הלניסטית בכלל ובחקר תרגום השבעים בפרט. ניתן לומר כי כיום ישנה הסכמה בין החוקרים על כך שהאיגרת נכתבה אחרי תקופתו של תלמי השני, אולם קיים עדיין ויכוח בשאלת זמן חיבורה המדויק.
בהיותה חיבור פסאודונימי, השתדל מחברה של האיגרת ליצור רושם מוטעה לגבי הזמן האמיתי של חיבורו. מתוך הכתוב באיגרת משתמע כי נכתבה בסמוך לזמן התרחשות תרגום השבעים, וכי הדמויות המוזכרות בה כגון המלך תלמי השני פילדלפוס, דמטריוס מפלרום הממונה על אוצר הספרים המלכותי ואלעזר הכהן הגדול עדיין היו בחיים במועד כתיבתה.
אולם לאורכה של האיגרת מופיעים סימנים רבים לכך כי היא למעשה נכתבה מאוחר יותר. כך למשל בפסוקים כ"ח וקח"ב מוזכרים , כלומר מדובר על מלכים ברבים ובזמן עבר, מה שממקם את זמן הכתיבה בהכרח, לכל המוקדם, תחת תלמי השלישי (246-222) או תלמי הרביעי (222/1-205).
במחקר המודרני יש הסכמה נרחבת למדי כי האיגרת נכתבה במאה השנייה לפנה"ס, בין אם בראשיתה, בין אם באחריתה. בין המאחרים את זמן חיבורה של האיגרת ניתן למנות את צ'ריקובר (המסתמך על ביקרמן) ואת הוניגמן.
על פי הוניגמן, התיארוך המשכנע ביותר הוא בין השנים 100 – 150 לפנה"ס. לטענתה התאריך המאוחר ביותר (terminus ante quem) לכתיבת האיגרת הוא בסמוך לנפילת שלטון בית תלמי במצרים, שכן החיבור מלא אזכורים של מוסדות מתקופת מצרים התלמית, ואילו התאריך המוקדם ביותר (terminus post quem) אינו כה מובהק, ומסתמן כי ניתן לקבוע אותו בתחילת המאה השנייה לפנה"ס.
בין המקדימים את זמן חיבורה נמנים בין השאר רפפורט וכהנא, המתייחסים למציאות הפוליטית, המתוארת באיגרת, שאינה תואמת את המציאות שלאחר סופה של המאה השלישית לפנה"ס. לפי רפפורט, המצב, המתואר באיגרת, הוא המצב במאה השלישית לפנה"ס, לפני תקופת הממלכה הסלווקית, כאשר ארץ ישראל ומצרים הן בתחום ממלכה אחת. אילו נכתבה האיגרת מאוחר יותר, לטענתם, סביר שהייתה מכילה גם תעמולה אנטי סלווקית.
נראה כי כל העדויות מצביעות על כך, שמקום חיבור האיגרת היה אלכסנדריה. בחיבור מופיעה אידאולוגיה מלכותית תלמית, הקשורה לספריה באלכסנדריה, והמחבר מפגין בקיאות במונחים טכניים הקשורים למוסדות בלעדיים למצרים התלמית, בעוד שהתיאור של ירושלים הוא אידיאליסטי וברובו דמיוני. מכאן ניתן להסיק כי המחבר הוא בעל היכרות טובה בהרבה עם אלכסנדריה מאשר עם ירושלים.
לדברי מנחם שטרן, אין ביצירה תעודות אותנטיות: לא הפקודה המלכותית היוונית (פרקים 22–25) הדנה בשחרור השבויים היהודים (על אף שנתחברה בהתאם לדוגמאות טובות מהמאה ה-3 לפנה"ס ולטרמינולוגיה המקובלת במאה זו) ולא אגרות תלמי פילדלפוס אל הכהן הגדול אלעזר ומכתב תשובתו של אלעזר (פרקים 35–46).
מטרת החיבור וקהל הקוראים המיועד.
אוריאל רפפורט כותב כי: "כל חיבור בכלל, ופסאודונימי בפרט, קשור לצורך מסוים, למניע או למטרה, הנובעים מן 'הסיטואציה ההיסטורית של תקופתו'". ישנה הסכמה בין החוקרים על העובדה, שמטרת האיגרת אינה רק יִדוּעַ פילוקרטאס בקורות תרגום השבעים, אך קיימת מחלוקת בדבר המטרות האחרות שעמדו בפני המחבר.
חוקרים רבים מתייחסים לכך, שהסיפור על תרגום התורה ליוונית מהווה עבור המחבר מסגרת להעברת מסריו: "הסופר השתמש בה באותה אגדה לא לשמה אלא לשם תכלית אחרת, לשם מסגרת שהכניס לתוכה הרצאה על עניינים אחרים" . הוניגמן מציינת כי הרוב המכריע של הפסוקים באיגרת אינו עוסק במלאכת התרגום עצמה אלא בנושאים אחרים.
הדעה המקובלת במחקר כיום היא כי מחבר האיגרת ייעד אותה בראש ובראשונה לציבור היהודי בכלל, ולציבור היהודי המשׂכיל באלכסנדריה בפרט, אם כי ישנם חוקרים החולקים על דעה זו.
בעבר נהגו חוקרים רבים (וחלקם גם כיום) לראות באיגרת מעין כתב סנגוריה על היהדות או לחלופין, תעמולה המטיפה לתורת היהדות, ואלו מכוונים כלפי יוונים ולא כלפי יהודים. כך למשל טוען מנחם שטיין: "ברצותו לעשות את הרושם הדרוש שם המחבר את תהלת התורה בפי "יוני" משׂכיל והוא מדגיש את הערך הפילוסופי של התורה".
אביגדור צ'ריקובר היה הראשון לטעון כי דעה זו אינה מבוססת, וכי האיגרת נועדה בראש ובראשונה לקהל הקוראים היהודי. טענתו צברה תמיכה לאורך השנים, וכיום היא הטענה המקובלת, כאמור.
הוא מציין כי בעת כתיבתה של האיגרת עוד לא הייתה ספרות אנטישמית יוונית ולכן: "כשם שעוד לא היה מוכשר הקרקע לסנגוריה במאה השנייה לפני הספירה, כן לא היה מוכשר גם לתעמולה רחבה לטובת היהדות בקרב הגויים..." . כמו כן, הוא מזכיר את ההגזמה בתיאור האהדה של היוונים כלפי היהודים. כך למשל, המתנות הנשלחות לאלעזר הכהן הגדול הן היקרות ביותר (פסוק פ') ואילו עם סיום התרגום המלך נופל אפיים ארצה אל מול ספר התורה ובוכה מאושר (פסוקים קע"ז-קע"ח).
חוקרים אחרים ראו בהגזמה זו אפולוגטיקה למטרת שכנוע הקורא היווני בגדולתו של העם היהודי, אולם לפי צ'ריקובר היא מהווה תמיכה נוספת לרעיון שהאיגרת פונה לקורא היהודי, שכן הכבוד הניתן ליהודים הוא מוגזם ולא משכנע עבור הקהל היווני, ומטרת ההגזמה היא לעודד את היהודים להחזיר ליוונים יחס חיובי באותו מטבע: "לקרב את היהודים ליוונים ולתרבותם – זוהי מטרתו של אריסטאס" . מטרה זו מהווה גם הסבר לבחירה בדמות מספר יוונית – מתן שבחים לתורה וליהדות מפי מספר יהודי היה נתפס כמובן מאליו, בעוד שכאשר מקורם בפיו של יווני עשויה להיות להם ההשפעה הרצויה על הקורא היהודי לראות בעין חיובית יותר את היוונים ותרבותם.
הוניגמן, לעומת זאת, טוענת כי לא בכך העניין, וכי הבחירה בדמות יוונית נועדה, בראש ובראשונה, להעניק בהירות ואמינות לסיפור. היא מדגישה את החשיבות שהעניק המחבר לעקביות בחיבור, ומפני שעל פי הסיפור היוזמה לעריכת התרגום באה מחצר המלך באלכסנדריה, איש חצר רשמי היה הדמות היחידה המתאימה.
עם זאת, קיימת הסכמה בין שני החוקרים כי מטרת האיגרת היא לעודד את היהודים להפיק את המיטב משני העולמות – היהודי והיווני גם יחד. תרגום התורה ליוונית מהווה גשר מחבר, ולא מפריד בין העמים, והחיבור רצוף דוגמאות לשילוב ביניהם. כך למשל כוונתו של המלך היא להעניק לאלעזר הכהן הגדול שולחן "במידה כבירה" (פסוק נ"ב), אולם בסופו של דבר הוא מותאם לממדים הצנועים יותר שנקבעו לפי החוק היהודי (פסוקים נ"ד- נ"ח). כמו כן האידיאל לדמות היהודי מגולם בדמויותיהם של שבעים ושניים הזקנים (פסוקים קב"א- קב"ב) ובדמותו של אלעזר הכהן הגדול עצמו (פסוק ג'), המגלמים כולם שילוב של חינוך יווני עם בקיאות ברזי היהדות. נראה אם כן כי, לפחות לפי דעות מסוימות, האיגרת נושאת מסר הקורא ליהודים להשתלב ולהתקדם בחברה בה הם חיים, אך לא לוותר על זהותם היהודית, על האמונה ועל קיום המצוות.
תוכן החיבור ופרקיו.
פתיחה (פסוקים א'-ח').
אריסטיאס מספר לפילוקראטס אחיו על הסיבה לכתיבת האיגרת, והיא רצונו לספר לפילוקראטס "אוהב הדעת" על המשא ומתן שהיה לו עם אלעזר הכהן הגדול שבירושלים.
חלק א': המשא ומתן על מעשה התרגום היווני לתורה (פסוקים ט' –פ"ב).