ביקורת הושמעה בעקבות התפרצות המחלה. האכלת פרות בבשר טחון החליפה את הנוהג הקודם, להאכילן בסויה, זאת משיקולים כלכליים. בארצות הברית מואכלות רוב הפרות בסויה, כיוון שגידול צמח זה בכמויות גדולות אפשרי; בצפון אירופה קיימים תנאים המקשים על גידול סויה. באוסטרליה ובניו זילנד לא נרשם אף לא מקרה אחד של BSE. הפרות במדינות אלו רועות בצורה חופשית וניזונות מעשב.
משערים כי כ-400,000 פרות נגועות חדרו לשוק המזון מאז פרוץ המגפה. בני אדם אשר צרכו מוצרי בשר חלו בזן חדש של מחלת קרויצפלד-יעקב (CJD). מאז פרוץ המגפה בבריטניה חלו במחלה 148 איש במדינה זו, וכן 6 בצרפת ואחד באיטליה. היות שהמחלה דוגרת בגוף האדם במשך שנים ארוכות לפני שהיא פורצת, גם נכון לשנת 2015, לאחר מיגור המגפה, מתגלים מדי פעם אנשים החולים במחלה - כך שטרם ניתן להעריך את מידת הנזק הכולל שנגרם.
מחלת הפרה המשוגעת
אמזונס
אמאזונס
אמזונאס (פירושונים)
איית צרעים
אַיַּת צְרָעִים (שם מדעי: "Pernis apivorus"), עוף דורס בגודל בינוני (אורכו כ- 55 סנטימטר), ממשפחת הנציים. גב האיה שחום וגחונה אפור כהה עם כתמים. רגליה קצרות ומוצקות, בהן היא חופרת קיני צרעות ודבורים. על מצחה ולחייה קשקשים המגינים עליה מפני עקיצות.
תפוצה עולמית.
מקייצת באירופה וחורפת באפריקה הטרופית ובאסיה הדרומית.
מזון.
מזונה העיקרי של האיה מתבסס על איתור קיני צרעות ודבורים, פירוקן ואכילת הזחלים והצרעות, אך היא ניזונה גם מזוחלים ומכרסמים קטנים.
חיזור.
מופע החיזור כולל סדרת צלילות, שסופן נסיקה עם מעין מחיאת כף אווירית באמצעות הכנפיים. כך, הזכרים מסמנים את הנחלה שלהם.
מקום חיות אופייני.
קרחות יער ושטחים חשופים בצד יערות.
איית הצרעים בישראל.
בישראל איית הצרעים היא חולפת מצויה, והיא הדורס השכיח מבין העופות הנודדים. מספר הפרטים בלהקותיה מגיע עד אלפי פרטים. באביב מאחרות האיות לשוב, והן המסיימות את נדידת הדורסים. בדרך כלל נעות איות הצרעים מעל ישראל בציר המזרחי. פרטים צעירים הטועים בניווט נעים מעל מישור החוף, ולעיתים נפצעים כאשר הם נחבטים בבניינים או בתשתיות אחרות.
בקיץ 2021, נצפתה בהר מירון פעילות חריגה ומיוחדת של איות צרעים, המעידה אולי, על קינון במקום, למרות, שבדרך כלל, הן רק חולפות בשמי ישראל.
איית הצרעים בתנ"ך.
העוף מוזכר מספר פעמים בתנ"ך:
זאב טלוא
זְאֵב טָלוּא המכונה גם כלב בר אפריקאי, זאב אפריקאי וכלב טלוא. (שם מדעי: "Lycaon pictus") הוא מין במשפחת הכלביים. למרות שמותיו, הוא אינו זאב ואינו שייך לסוג כלב אלא מהווה מין יחיד בסוג "Lycaon", הקרוב מבחינה טקסונומית לדול מצוי ולזאב היער.
תפוצה.
הזאב הטלוא נפוץ רק באפריקה. בעבר היה הזאב הטלוא נפוץ בכל אפריקה שמדרום לסהרה, באזורים שאינם מיוערים או מדבריים, אולם הוא נעלם מחלק ניכר מאזורי המחיה שלו בעבר. הוא מצוי בעיקר בדרום ובדרום-מזרח אפריקה. בעבר היו בנמצא מאות אלפי זאבים טלואים, אך מאז הצטמצם מספרם, בעיקר עקב ציד על ידי האדם וצמצום שטחי המחיה הטבעיים שלהם, ונאמד בשנת 2012 בכ־1400 פריטים.
לפי ממצאים ארכאוזואולוגיים ממערת היונים בגליל, הזאב הטלוא חי בארץ ישראל לפני כ-200,000 שנים, במהלך תקופה אקלימית חמה יחסית. זוהי העדות היחידה לקיומו של המין מחוץ לאפריקה בעבר.
אנטומיה ומראה.
הזאבים הטלואים שונים בין פרט לפרט בצבע פרוותם, כך שלכל פרט יש תבנית צבע שונה המאפיינת והמייחדת אותו. בפרוותו של הזאב הטלוא אזורים בצבעים חום, אדום, שחור, צהוב ולבן. הם נולדים עם שיער צפוף אך עם התבגרותם הם מאבדים משערותיהם וזאבים זקנים עשויים להיות חסרי שיער. בדרך כלל צבע פרוותו באזור הראש כהה יותר וקצה זנבו לבן.
גופו של הזאב הטלוא גמיש ודק. אוזניו גדולות ומעוגלות ולו חרטום קצר ורחב. בפיו 42 שיניים ולו שיניים טוחנות קדמיות גדולות יחסית אשר מסייעות לו בשבירת עצמות. רגליו ארוכות וחזקות ובכל אחת מהן 4 בהונות. דו צורתיות זוויגית אינה ניכרת במין זה, אם כי גופם של הזכרים גדול ב-3 עד 7 אחוזים משל הנקבות (על פי ממדי העצמות). לנקבות 12 עד 14 פטמות.
אורך גופו הוא בין 75 ל-110 ס"מ ואורך זנבו בין 30 ל-40 ס"מ. משקלו בין 18 ל-36 ק"ג והוא משתנה במידה רבה בהתאם למתי אכל הזאב לאחרונה וכמה אכל, שכן הוא יכול לאכול עד 9 ק"ג בארוחה אחת. מבנה הגוף הקטן שלהם באופן יחסי הופך אותם לפגיעים למתקפות על ידי המתחרים שלהם, כגון נמרים בוגרים אריות וצבועים.
התנהגות.
הזאבים הטלואים הם בעלי חיים חברתיים החיים בלהקות. בעבר, כאשר הזאב הטלוא היה נפוץ יותר תועדו להקות עד גודל של 100 פרטים, אולם כיום נדיר לראות להקות שכוללות למעלה מ-30 פרטים, ובממוצע חברים בלהקה 7 עד 15 פרטים. בכל להקה יש זוג רבייה דומיננטי זוג האלפא. זכר האלפא ונקבת האלפא נוהגים לסמן את הטריטוריה של הלהקה באמצעות שתן.
ישנן היררכיות שונות לזכרים ולנקבות. בדרך כלל יש יותר זכרים מנקבות בלהקה, זאת מפני שהנקבות נוטות יותר לעזוב את הלהקה שבה נולדו מאשר הזכרים. הנקבות עוזבות את הלהקה בהיותן בנות שנתיים וחצי או יותר ופונות ללהקה חסרת נקבות בוגרות.
ציד.
הזאבים הטלואים, כמו רוב בני משפחתם, צדים בלהקות. הם מגיעים עד ל-72 קמ"ש בריצתם ומסוגלים להתמיד בה זמן רב. הם נחשבים לבעלי החיים המוצלחים ביותר בציד: כ-70% ויותר מניסיונות הציד נגמרים בהצלחת הלהקה. בעזרת שיתוף הפעולה של הלהקה הם יכולים להפיל טרף גדול כגנו כחול או קובוס המים. הטרף העיקרי של הזאבים הטלואים הוא אימפלה ופרסתנים בעלי גודל בינוני דומים. נצפו מקרים שבהם הם צדו גם בבונים.
רבייה וגידול צאצאים.
בכל להקה יש זוג רבייה דומיננטי, זוג האלפא. בני זוג האלפא מתאפיינים בנטייתם לסימון באמצעות שתן. בדרך כלל זוג האלפא הוא הזוג היחיד מחברי הלהקה שמתרבה. אם זוג נוסף מתרבה באותה הלהקה, נקבת האלפא תעשה כל שביכולתה כדי למנוע מזון מהנקבה האחרת ומגוריה והיא אף תנסה להרוג את גורי הנקבה האחרת.
משך ההיריון כ-10 שבועות והגורים נולדים בדרך כלל בין מרץ ליולי. בכל המלטה נולדים בממוצע כתריסר גורים, אך המספר יכול לנוע בין 2 ל-20. הגורים נולדים כשעיניהם ואוזניהם סגורות וכשצבע פרוותם הוא שחור ולבן (את הצבעים בפרוותם הם מפתחים מאוחר יותר).
הגורים נולדים במאורה ונשארים בה עם אמם עד הגעתם לגיל של כ-3 עד 4 שבועות. הנקבה מזינה את גוריה בחלב בלבד במהלך החודש הראשון. הם מתחילים לאכול מזון מוצק שמובא על ידי חברים אחרים בלהקה כשהם בני 3–4 שבועות. לאחר יציאתם מהמאורה הגורים זוכים לאחריות מצד כל הלהקה ומונקים על ידי נקבות אחרות נוסף לאמם. הם נגמלים מיניקה בגיל 5 שבועות. בהיותם בני 7 שבועות הם מתחילים לקבל צבע פרווה של בוגרים. הגורים הופכים לעצמאים בהיותם בני 12–14 חודשים. הם מגיעים לבגרות מינית בסביבות גיל 12 עד 18 חודשים, אולם הם בדרך כלל מתרבים מאוחר יותר.
תוחלת חייו של הזאב הטלוא היא בסביבות 10 שנים.
זאב היער
זאב יער מצוי (שם מדעי: "Speothos venaticus") הוא המין היחיד בסוג זאב יער שבמשפחת הכלביים והוא מין קטן-ממדים של כלב ייחודי ליערות מרכז ודרום אמריקה, כולל פנמה, ונצואלה, בוליביה, פרו (מערב האנדים), אקוודור, גיאנה, פרגוואי, צפון־מזרח ארגנטינה (פרובינציית מיסיונס) וברזיל (מיער האמזונאס עד מדינת סנטה קטרינה). למרות תחום תפוצתו הנרחב הוא נדיר מאוד.
תיאור.
לזאב היער יש פרווה חומה־צהבהבה ארוכה, עם גוון אדמדם בהיר יותר בראש, בצוואר ובגב וזנב עבה. בחלקו התחתון צבע הפרווה כהה, לפעמים עם כתם בהיר יותר בצוואר. אורך גופו כולל הראש של זאב יער בוגר הוא בדרך כלל 55 - 75 ס"מ, אורך זנבו 13 ס"מ ומשקלו 5 - 8 ק"ג. רגליו ואפו קצרים ביחס לאורך גופו: גובהו האופייני הוא 25 - 30 ס"מ בלבד. בניגוד למיני כלבים אחרים לזאב היער רק שן טוחנת אחת בלסת העליונה ושתיים, שהאחורית מהן קטנה מאוד בלסת התחתונה.
זאב היער צד במהלך היום. אף על פי שהוא מסוגל לצוד לבד לעיתים, זאב היער בדרך כלל מצוי בלהקות קטנות של עד 10–12 פרטים שיכולות להרוג טרף גדול בהרבה, כשלהקה גדולה במיוחד של זאבים הרגה טפיר במשקל 200 ק"ג וננדו מצוי. עם זאת לרוב כולל הטרף מכרסמים גדולים ובינוניים כמו אגוטי, פקת השפלה ואף קפיבארה בגיוון עופות, זוחלים וגם דגים במים רדודים. לזאב היער יכולת שחייה טובה. הוא משתמש בעצים חלולים ובחללים (למשל מאורות ארמדילים) למחסה.
משך ההיריון הוא 63 יום ועשויים להיוולד עד שישה גורים אפורים כהים. ההנקה נמשכת כשמונה שבועות בקירוב. זאב היער מגיע לבגרות מינית בגיל שנה וחי כ־10 שנים.
תת-המינים.
לזאב היער ישנם שלשה תת-מינים מוכרים:
דול מצוי
דול מצוי (שם מדעי: "Cuon alpinus") הוא מין יחיד בסוג דול שבמשפחת הכלביים.
פירוש שמו המדעי "כלב הרים" – פירוש Cuon הוא כלב ביוונית, ו-alpine הוא הר בלטינית. שמו השני ניתן לו בגלל נטייתו לשרוק. הדול שוכן ביערות מלזיה והודו וצד בלהקות. צבעו אדמדם, זנבו עבות ואורך גופו כ-90 ס"מ.
הדול הוכרז כמין בסכנת הכחדה על ידי איגוד השימור הבינלאומי בעיקר עקב איבוד מתמשך של אזורי גידול טבעיים, התמעטות הטרף, תחרות עם חיות אחרות, רדיפה ומחלות מכלבים מקומיים.
הדול פעיל בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ובערב, ולעיתים בלילה. אורך חייו עד 16 שנה בשבי, ואילו בטבע הוא חי בדרך כלל 10 שנים. יש לו 39 זוגות כרומוזומים.
אורך גופו וראשו 83–133 ס"מ, אף שבדרך כלל מגיע האורך ל-100 ס"מ. באוכלוסיות צפוניות האורך גדול בכ-20%. אורך זנבו 28–50 ס"מ, גובהו עד לכתפיו 42–55 ס"מ. משקל הנקבות 10–16 ק"ג ואילו משקל הזכרים 14–20 ק"ג בממוצע.
תת מינים.