אוגנדה הפכה למדינה ריבונית עצמאית ב-9 באוקטובר 1962. המלכה הבריטית, אליזבת השנייה, נותרה ראש מדינה כמלכת אוגנדה עד שהקשר למלוכה הבריטית נותק ב-9 באוקטובר 1963 וקבקה (מלך) בוגנדה, סר אדוארד מוטסה השני, הפך לנשיא הראשון של אוגנדה.
היסטוריה.
השלטון הבריטי הישיר של פרוטקטורט אוגנדה הסתיים בשנת 1962 עם חוק העצמאות באוגנדה, שהעניק את עצמאותו של הפרוטקטורט בשם "אוגנדה" אך שמר על המלכה הבריטית, אליזבת השנייה, כראש המדינה הרשמית ומלכת אוגנדה. תפקידיה החוקתיים כראש מדינה הוקצו בעיקר למושל הכללי של אוגנדה, סר וולטר קוטס, שהיה המחזיק היחיד בתפקיד.
מילטון אובוטה כיהן בתפקיד ראש הממשלה.
בשנת 1963 אימצה אוגנדה חוקה חדשה שניתקה את הקשרים עם המלוכה הבריטית. אוגנדה הפכה לרפובליקה בחבר העמים הבריטי. עם זאת, המדינה האוגנדית החדשה כונתה בכוונה מדינה ולא רפובליקה, וממלכות הילידים המרכיבות אותה (כמו בוגנדה) המשיכו להתקיים. בתיאור "מדינה" נרמז שהמדינה אינה רפובליקה אלא פדרציה של ממלכות שבטיות. לאחר הכרזת מדינת אוגנדה ב-9 באוקטובר 1963, קבקה (מלך) אוגנדה, אדוארד מוטסה השני, הפך לנשיא הראשון של אוגנדה. אוגנדה לא הפכה לרפובליקה דה יורה עד 1966 עם הסכסוך של אובוטה עם הנשיא אדוארד מוטסה השני.
קרמוטיוס קורדוס
הרשות הלאומית לתרבות היידיש
הרשות הלאומית לתרבות היידיש (ביידיש, "די נאַציאָנאַלע אינסטאַנץ פֿאַר ייִדישער קולטור") הוקמה מכוח , ומטרתה העיקרית היא שימור וטיפוח של מורשת היידיש. פעילות הרשות מתמקדת בעיקר בישראל, והיא כוללת גם שיתופי פעולה עם גורמים מחוץ לישראל, העוסקים ביידיש ובתרבותה.
לרשות שר ממונה, מועצה ציבורית, ועד מנהל, ועדות לפי הצורך ומנהל כללי. כיו"ר ראשון של הרשות הלאומית לתרבות היידיש כיהן ח"כ אברהם מלמד. משנת 2008 משמשת בתפקיד ד"ר שרה זיו.
רקע היסטורי: ציונות, מדינת ישראל ויידיש.
רוב הוגי הציונות סברו כי יידיש היא שפת הגלות, מתחרה לא רצויה של השפה העברית. יידיש הייתה שפת האם של רוב יהודי אירופה, ועל כן התגלמה שלילת הגלות בשלילת היידיש. הציונים במזרח אירופה נחלקו בדעתם בדבר השפה שתחליף את היידיש ביישוב.
מייסדי הציונות המדינית ראו ביידיש שפה מאובנת שראוי כי תיכחד. הם סברו כי ליידיש אין מקום במפעל הציוני וכי היא פוגעת בתדמיתו של "הישראלי/העברי החדש". גם מייסד הציונות הרוחנית, אחד העם התייחס ליידיש בביטול - בהקשר של תנועת האוטונומיזם, נגדה הוא התייצב נחרצות. על רקע זה התחוללה בשנת 1913 ביישוב העברי "מלחמת השפות", והמאבק בין השפות נמשך עוד שנים רבות.
היידיש נרדפה על ידי רוב הממסד הציוני בכל הנוגע להוצאה לאור, לעיתונים ולפעילות בתיאטראות, בייחוד לפני הקמת מדינת ישראל ובראשית קיומה. במאמרה "האמנם שפה זרה וצורמת?" פרופ' רחל רוז'נסקי מספרת על הסתייגותו החריפה של דוד בן-גוריון מהיידיש – השפה שבה הוא דיבר היטב ואף הופיע בה בפני יהודים בחו"ל.
באוגוסט 1949 התקבלה ההחלטה כי מותרות בישראל הופעות ביידיש רק של להקות מחוץ לארץ. שני הקומיקאים המפורסמים, דז'יגאן ושומאכר שעלו לישראל בתחילת שנות ה-50, ניצלו עובדת היותם תושבי חוץ על מנת להופיע בהצלחה רבה. מהר מאוד קבעה המועצה לביקורת סרטים ומחזות שאומנים אורחים יכולים להופיע בישראל במשך שישה שבועות בלבד. בהמשך הגיעו דז'יגאן ושומאכר לפשרה עם הרשויות שאפשרו להם להופיע בתנאי ששליש מהופעתם תהיה בעברית. קטעים אלה היו בעיקר שירים בעברית מפי זמרות ישראליות, ששולבו כקטעי מעבר. רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 הותרו הצגות שלמות ביידיש.
עם הקמת המדינה היה מרדכי צאנין הדמות המרכזית שפעלה למען התערותם והתחברותם של מאות אלפי עולים דוברי יידיש בחיי המדינה. ביולי 1948 החל לפרסם שבועון ביידיש "אילוסטרירטער וואָכנבלאַט" ("שבועון מאוּיר"), ולאחר מכן ייסד את השבועון "לעצטע נייעס" ("חדשות אחרונות") שאותו ביקש להפוך משבועון ליומון, אך לא קיבל לכך היתר מן הרשויות במסגרת המדיניות המגבילה את הפצת לשון היידיש ותרבותה. כדי לעקוף את ההגבלה, הופיע "לעצטע נײַעס" שלוש פעמים בשבוע ובשלושת ימי השבוע הנותרים הוציא צאנין עיתון בשם אחר: "הײַנטיקע נײַעס" ("חדשות עכשוויות"). בתום מאבק בן תשע שנים קיבל צאנין ב-1958 את ההיתר לפרסם יומון יידי בשם אחיד. "לעצטע נײַעס" המשיך להופיע עד 2006 והפך לעיתון פופולרי בקרב קוראי היידיש בישראל.
עם זאת, לפני קום המדינה השתמש פלג הציונות הרוויזיוניסטית ביידיש באופן פעיל לצורך הסברה. מייסדו, זאב ז'בוטינסקי, כתב ביידיש ספרים ומאמרים והופיע בנאומים ביידיש בפני קהל באירופה.
נראה שהתנועה הפוליטית הראשונה שהכריזה על היידיש כשפתה הרשמית ואפילו מסמכיה התנהלו ביידיש הייתה "הבונד". תנועה זו ראתה ביידיש כלשון הלאומית היהודית היחידה, והציבה את תרבות היידיש כמאפיין הלאומיות החילונית של יהדות מזרח אירופה. לאחר השואה הוסיפו פעילי הבונד בישראל ובעולם לשמר ולפתח את תרבות היידיש.
בין התנועות הסוציאליסטיות בציונות, שרובן ככולן התנגדו ליידיש (שנתפסה בעיניהן כמתחרה לעברית), יוזכר כיוצא דופן הפלג השמאלי של מפלגת "פועלי ציון". מייסדה ואחד ממנהיגיה, בר בורוכוב, ראה בה את אחד הכלים החשובים במאבק הסוציאליסטי האותנטי של היהודים, שאינו מנוגד לציונות אלא משרת את יעדיה. זאת ועוד, במחצית הראשונה של המאה ה-20 היה בורוכוב בין הראשונים שעסק בבלשנות יידית ובכך היה אחד מחלוצי החקר המדעי של שפה זו.
את ההתייחסות ליידיש של חלק נכבד מצמרת התנועה הציונית בישראל בתום "מלחמת השפות" הביעה ראשת ממשלת ישראל גולדה מאיר בטקס חנוכת בית סופרי ועיתונאי היידיש – בית לייוויק בתל אביב בשנת 1970:
תהליך קבלת חוק הרשות והיווסדותה.
עם הקמת המדינה ובמשך שנים רבות פעלו מוקירי שפת היידיש ותרבותה למען יוזמה בכנסת במטרה לגרום להכרה רשמית של היידיש ולחוקק חוק להקמת הרשות הלאומית לתרבות היידיש. עימם נמנים שמואל עצמון-וירצר, פרופ' יצחק ורשבסקי, יצחק לודן, פרופ' גרשון וויינר, יצחק קורן ועוד רבים.
בשנת 1969 ייסד יצחק קורן את "הוועד לעידוד תרבות היידיש", ובעקבות פעילותו הוקמה באותה שנה "המועצה לתרבות היידיש בישראל" ובהשפעתה מינה שר החינוך אהרון ידלין ועדה מיוחדת לבחינת לימודי שפת היידיש וספרותה בבתי הספר התיכוניים. החל משנת 1976 עמד קורן בראש המועצה עולמית לתרבות היידיש, שביוזמתה הונחו גם היסודות להקמת תיאטרון היידיש בישראל, תיאטרון יידישפיל.
אך הרשות לא הייתה קמה ללא התמיכה האיתנה של יו"ר הכנסת, דב שילנסקי. בשנת 1996 במושב הכנסת המאוחד, אושרה הצעת חוק הרשות הלאומית לתרבות היידיש, התשנ"ו-1996. הודות לכך הוכרזה הקמת הרשות הלאומית לתרבות היידיש - גוף ממלכתי שתפקידו הרשמי הוא להיות אחראי לענייני תרבות היידיש במדינת ישראל לרבות שפה ולשון, ספרות, אומנויות ופולקלור.
מטרות הרשות.
אלה הן מטרותיה של הרשות הלאומית לתרבות היידיש:
פעילות הרשות.
אלה הם התחומים שהרשות הלאומית לתרבות היידיש פועלת בהם:
יושבי ראש הרשות.
אלה הם יושבי ראש הרשות הלאומית לתרבות היידיש לדורותיהם:
ג'ון קיילר מקיי
סגן אלוף ג'ון קיילר מקיי, חבר מסדר קנדה (OC),בעל עיטור אות השירות המצוין (DSO),מסדר ההוספיטלרים (KStJ), בעל עיטור "הקצינים המתנדבים (VD) של ארצות הברית, ויועץ המלכה ((QC בבריטניה ובחלק ממדינות חבר העמים, (11 ביולי 1888 - 12 ביוני 1970) היה חייל קנדי, עורך דין ומשפטן. מקיי כיהן כסגן המושל ה -19 של אונטריו בין השנים 1957–1963.
ראשית חייו.
ג'ון קיילר מקיי נולד בשנת 1888 בקנדה בכפר פליינפילד במחוז פיקטו, נובה סקוטיה, בנם של ג'ון דאנקן ובסי (מאריי) מקיי. הוא התחנך באקדמיה של פיקטו, במכללה הצבאית המלכותית של קנדה (1909), באוניברסיטת סנט פרנסיס קסבייר (BA 1912) ובאוניברסיטת דלהוסי, שם קבל תואר ראשון במשפטים (LL.B.) בשנת 1922.
קריירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת, ואחר כך פיקד, על חטיבה 6, של ארטילריה שדה קנדית (מיליציה פעילה לא קבועה בצבא קנדה). הוא קיבל את דרגת סגן אלוף ואוזכר בשדרים שלוש פעמים על פעילותו בשדה הקרב מול האויב. הוא נפצע פעמיים. מקיי זכה באות השירות המצוין בשנת 1916 בקרב על הסום. בשנת 1918 נפצע קשה באראס שבצפון צרפת.
לאחר המלחמה הוא עזב את הצבא אך היה מעורב בהקמת הלגיון המלכותי הקנדי בשנת 1925, והיה סגן היו"ר הלאומי הראשון שלו. הוא היה בונה חופשי והצטרף בשנת 1925 ללשכת Ionic Lodge, מס' 25 G.R.C.
הוא הצטרף ללשכת עורכי הדין בנובה סקוטיה בשנת 1922 וללשכת עורכי הדין של אונטריו בשנת 1923. היה שותף בכיר במשרד עורכי הדין "מקיי, מת'סון ומרטין" בטורונטו, והיה מומחה למשפט פלילי. בשנת 1933 מונה ל"יועץ המלך". בשנת 1935 הוא מונה לבית המשפט העליון של אונטריו ולבית המשפט לערעורים באונטריו בשנת 1950.
כשופט בבית המשפט העליון באונטריו, הוציא מקיי החלטה יוצאת דופן בשנת 1945 על ביטול הוראה אנטישמית על הגבלת החלפת אדמות בטורונטו. ארגון עובדים מקומי, איגוד החינוך לעובד ( Workers' Education Association -WEA), רכש נכס O’Connor Drive c-Avenue, ממזרח לשדרת ברודוויו בטורונטו, לצורך בניית מודל ל"בית העובד", שהוצע כפתרון פוטנציאלי למחסור בעיר בדיור בר השגה.
לאחר רכישת הנכס, ה- WEA גילה, כי קיימת החלטה מגבילה על המעשה המונעת את מכירת הקרקעות ל"יהודים או לאנשים בעלי אזרחות מעורערת ". ארגון ה- WEA והקונגרס היהודי הקנדי נקטו בצעדים משפטיים למחיקת המגבלה. בהחלטתו, שניתנה ב־31 באוקטובר 1945, הכריז מקיי על הברית כלא חוקית ו"מזיקה לטובת הציבור ".