יהודה גזית נולד בשנת 1926 בתל אביב כיהודה למברגר, לסוניה לבית בוגוסלבסקי ולאברהם למברגר, אנשי העלייה השלישית מקרמינצ'וג שבאוקראינה. אברהם עסק בייבוא מעדנים מלבנון. גזית סיים את מגמה החקלאית בגימנסיה הרצליה. עם סיום לימודיו, בשנת 1943, התנדב לשנת שירות בקיבוץ פוריה ומשם המשיך ללימודי הנדסה כימית בטכניון שבחיפה. בשנת 1947, נקטעו לימודיו בטכניון והוא גויס ושירת בחיל המדע (חמ"ד) ככימאי. בתום המלחמה חזר לסיים את לימודיו ובשנת 1951 קיבל את הדיפלומה.
בשנת 1953, בהמלצתו של פרופסור ארנסט דוד ברגמן, נשלח להשתלמות באירופה מטעם האו"ם.
בכל אותה עת המשיך לעבוד ככימאי בחמ"ד ואחר כך כקצין בטיחות אגפי ויועץ למפעלי פיתוח נשק ואמצעי לחימה עד שחרורו מצבא קבע בשנת 1957 בדרגת סרן (לימים, במילואים הוענקה לו דרגת רב-סרן). לאחר שחרורו מקבע המשיך גזית כאזרח את תפקידו כמהנדס הבטיחות הראשי של רפא"ל על כל מוסדותיו והמכונים המשויכים אליו.
בשנת 1957 יצא להשתלמות ארוכה בארצות הברית שאת חלקה מימן מכיסו וזאת על מנת להצטיין ולהוביל בתחומו. כקצין הבטיחות של רפא"ל וכאחראי על איכות המתקנים היה גזית מעורב בתכנון כל כלי הלחימה שפותחו בה משנת 1947 – הוא אף יזם את הקמת יחידת האב"כ בצבא והעניק לה את שמה. בשנת 1959 היה אחראי להבאת תא הלחץ הראשון לארץ. ובשנות ה-60 היה אחראי לייבוא מסיכות האב"כ הראשונות של חברת Drager לארץ, שהעניקה בהמשך לחברת "שלאון" הישראלית זיכיון לייצור המסכות – מסיכות אלו שימשו את תושבי ישראל בשנת 1991 ימי מלחמת המפרץ הראשונה .
בשנת 1969 פרש מרפא"ל, אך המשיך להעניק מהידע והניסיון הרב שצבר בתחומי הבטיחות לכל הגופים המוסדיים שפנו אליו תדיר. במקביל ייעץ גזית לראש הג"א ולראש ענף אב"כ בכל הנוגע לנקיטת אמצעים, קביעת נהלים והנחיות למיגון ופינוי החמ"ר מאזורים מאוכלסים ולמניעת אסונות בזמן מלחמה. את דרכו העצמאית החל כיועץ בטיחות בתחום הבנייה והיה לאבי כללי הבטיחות וחוקיו בענף הבנייה. גזית תכנן את מערך הבטיחות של האוניברסיטה העברית בהר הצופים ובגבעת רם ובשנת 1970 תכנן את בטיחות ההאנגר הגדול ביותר (בזמנו) עבור מטוס הבואינג 747 החדש של אל על. משנות ה-70 היה חבר בוועדה לאנרגיה אטומית ושותף להחלטות עלומות רבות. במהלך שנות חייו היה חבר בוועדות בטיחות רבות במכון התקנים הישראלי והיה אחראי לניסוחם וכתיבתם של תקני בטיחות.
בשנת 1980, לאחר שבתו הבכורה נרצחה בפיגוע טרור בעזה, חזה גזית את הנולד וקבע שבעתיד ישראל עלולה לחוות פיגועי התאבדות המוניים ועל כן תרם לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב מלגה לטובת קרן לימודים על שם אליאן גזית, לקידום מחקר להתמודדות עם מצבים של פיגועי טרור המוניים והחייאה.
בנוסף, פיתח מכשיר הנשמה רב מערכתי המיועד לשדה הקרב ולפיגועים המוניים - המערכת עוררה התעניינות רבה מצד צבא ארצות הברית.
יהודה גזית נפטר ב-31 באוקטובר 1989 ונטמן בבית הקברות קריית שאול.
בשנת 1992 הוציא המוסד לבטיחות ולגיהות מילון לבטיחות, גיהות ובריאות תעסוקתית אותו הקדיש לזכרו של גזית.
חייו האישיים.
יהודה גזית נולד וחי כל חייו בתל אביב. בשנת 1956 נשא לאישה את מריאטה שטייף - אחות מוסמכת במקצועה ומהדיילות הראשונות של אל על ולהם נולדו שתי בנות. ב-16 בפברואר 1980 נרצחה בתם הבכורה אליאן, בגיל 21, בפיגוע חבלני בעזה. את שם משפחתו שינה לגזית בשנת 1953, אז נשלח מטעם האו"ם להשתלמויות מחוץ לישראל ונדרש לשינוי על ידי ראש הממשלה, דוד בן-גוריון.
הקונגרס הציוני העולמי ה-13
הקונגרס הציוני ה-13 התקיים ב-6 - 18 באוגוסט 1923 בעיר קרלסבאד שבצ'כוסלובקיה.
בקונגרס החלה הביקורת על יחסה המתון לשלטונות המנדט הבריטי והוחלט להקים אוניברסיטה עברית בירושלים.
מנושאי הקונגרס.
הרחבת הסוכנות היהודית.
ד"ר חיים ויצמן העלה הצעה להרחיב את "הסוכנות היהודית", אך זו נדחתה מחשש לטשטוש האופי הדמוקרטי-עממי של התנועה הציונית על ידי צירוף נדבנים ואילי הון.
דיונים לגבי הקמת האוניברסיטה העברית.
הקמת אוניברסיטה בארץ ישראל הייתה חלק מהחזון הציוני, וההצעה לעשות זאת עלתה כבר בשנת 1884 בוועידת קטוביץ. כבר בקונגרס הציוני הראשון שנערך בבזל בשנת 1897, התקיים דיון על רעיון הקמת האוניברסיטה, בעקבות הצעתו של צבי הרמן שפירא.
ובהמשך לדיונים בקונגרס ה-11 בקונגרס זה הוחלט על פתיחת האוניברסיטה העברית בירושלים.
הקונגרס הציוני העולמי השלושה עשר
סיפורה של אגנס (סרט, 1985)
סיפורה של אגנס (באנגלית: Agnes of God)הוא סרט קולנוע מסוגת ניאו נואר וסרט מסתורין אמריקאי משנת 1985 בבימויו של נורמן ג'ואיסון, עם ג'יין פונדה, אן בנקרופט ומג טילי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ג'ון פילמייר והוא מבוסס על מחזהו המצליח "אגנס של האלוהים" שהועלה לראשונה בברודוויי ב-1979. המחזה הועלה גם בישראל בשנת 2009 בתיאטרון הסמטה.
העלילה היא על נזירה צעירה שמואשמת ברצח ולדה. עורכת דין חילונית נשכרת לברר את הפרשה ומתעמתת עם הנזירה ועם אם המנזר האחראית עליה.
אן בנקרופט הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
מג טילי זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ז'ורז' דלרו היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
תקציר העלילה.
במנזר נזירות קתולי במונטריאול נשמעת לפתע זעקה. הנזירות ובראשן אם המנזר מרים רות (אן בנקרופט) ממהרות לחדרה של הנזירה הצעירה אגנס (מג טילי) ומוצאות אותה מרוחה בדם. מתחת למיטתה מוצאת אם המנזר תיבה פתוחה ובה ולד חסר חיים. אגנס מובהלת לבית חולים ולאחר שובה למנזר נפתח נגדה משפט באשמת רצח ולדה.
הפסיכיאטרית ד"ר מרתה ליווינגסטון (ג'יין פונדה) נשכרת על ידי בית המשפט לחקור ולגלות פרטים על סיבת הרצח הזה ולחוות דעה אם היא בכלל מסוגלת לעמוד לדין. מרתה היא רווקה המטפלת באמה (אן פיטוניאק) הנמצאת במוסד סיעודי. היא נפגשת עם אם המנזר הנזירה מרים רות שמקבלת אותה בקרירות מחשש שתזיק לאגנס. בשיחה עם אגנס מתברר שהיא למעשה מנותקת מהעולם המודרני. היא אחייניתה של מרים והגיעה למנזר בגיל עשר לאחר שאמה נטשה אותה לאחר שהתעללה בה. אגנס מאוהבת באלוהים ואינה יודעת איך נולדים ילדים. היא לא מודעת כלל שהייתה בהיריון. מרים אומרת שאגנס היא "שונה" ובעבר גזרה על עצמה צום כי אלוהים חושב שהיא שמנה מדי.
ד"ר ליווינגסטון חוקרת גם את הכומר האב מרטינו (גרטיאן ז'לינה) העוזר לנזירות בטקסים שונים היות שהוא הגבר היחיד עמו הייתה אגנס במגע. במהרה מתברר שאין לו קשר להיריון של אגנס.
אמונתה והתאהבותה באלוהים כה גדולה עד כי חוותה דימומים מגופה (סטיגמטה). מרים רות רוצה שד"ר ליווינגסון תפסיק את חקירותיה וכך גם דורש ממנה המונסניור (גבריאל ארקנד), נציג הבישוף. מרתה לא נרתעת ומקבלת רשות לחקור את אגנס בעזרת היפנוזה.
הקשר של ד"ר ליווינגסטון ומרים יודע עליות ומורדות. מרים מגלה לה שהיא אינה בתולה אלא אלמנה ואם לשני בנים וכי בעבר הייתה מעשנת כבדה ופעם אחת ד"ר ליווינגסטון מציעה לה סיגריה והן מעשנות בצוותא.
מרים רות נזכרת כי אגנס הרתה ב-23 בינואר כי באותו יום היא שרפה את בגדיה שהיו מוכתמים בדם ולא בדם של וסת.
ד"ר ליווינגסטון מגלה שיש מעבר סודי בין המנזר למתבן. בית המשפט מבקש ממנה לסיים את החקירה. במאמץ היא מקבלת אפשרות לחקירה נוספת בהיפנוזה בנוכחות האחות מרים. מתברר שביום מותה של האחות מרי-פול (אגנס מידלטון) שהייתה קשורה מאוד לאגנס, היא הנחתה אותה ללכת למתבן ולפגוש שם "אותו" (את האלוהים). אגנס עשתה זאת ושם "הוא" נגלה לה (אדם לא ידוע שאנס אותה). אגנס מתארת זאת תחת היפנוזה ומדממת מהעור (סטיגמטה). היא מתארת איך חנקה את הוולד על ידי ליפוף חבל הטבור על צווארו כי חשבה שהוא "שגיאה" כפי שאמה אמרה עליה שהיא "שגיאה".
הסיפור מתגלה, המדובר באונס ובית המשפט מוצא שאגנס אינה אחראית למעשיה ומחזיר אותה למנזר בדרישה שהיה תחת פיקוח רפואי הדוק.
אראמיס (דמות ספרותית)
אראמיס (בצרפתית: Aramis, René d'Herblay), הוא דמות בדיונית ברומנים שלושת המוסקטרים, אחרי עשרים שנה, והוויקונט דה בראז'לון מאת אלכסנדר דיומא האב. הדמות היא גרסה בדיונית ביותר של המוסקטר אנרי ד'אראמיס (1620-1655).
אישיות.
אראמיס מוצג כרודף שמלות, תפיסה רווחת לאותה תקופה לגבי ישועים ואבות מנזר. בתור מוסקטר, הוא משתוקק להיות אב כמורה; אבל ככומר, הוא נמשך לחייו של החייל. בשלושת המוסקטרים, מתגלה שהוא הפך למוסקטר בגלל אישה: כגבר צעיר בהכשרה לכמורה, איתרע מזלו שנתפס (בתמימות או לא) קורא לאישה צעירה נשואה ונזרק מביתה. בשנה שלאחר מכן, הוא למד סייף עם הסייף הטוב בעיר כדי לנקום. לאחר מכן הוא קרא תיגר על האיש שהתעלל בו לדו-קרב ובזכות כישורי הסיוף החדשים שלו, הרג אותו כמעט בבת אחת. מכיוון שעריכת דו-קרב נאסרה בצו מלכותי ואראמיס היה כומר מתחיל, הוא נאלץ להיעלם ולאמץ פרופיל נמוך מאוד. הוא התגייס למוסקטרים תחת השם המשוער "אראמיס". שם פגש את אתוס, פורתוס ואחר כך את ד'ארטניאן. יחד, הם פעלו כדי להגן על המלך ולמנוע את חשיפת הרומן של המלכה עם הדוכס מבקינגהאם על ידי הקרדינל רישלייה.
אראמיס מצליח במידה רבה, הודות לחוצפתו ולתוכניותיו המקיאווליות. הוא רואה בכל ניצחון שלב בדרך להשגת כוח רב יותר. בסופו של דבר, הוא מונה לגנרל העליון של הישועים, וזה בדיוק מה שמציל את חייו בסוף הוויקונט דה בראז'לון, לאחר שהוא נבגד על ידי ניקולא פוקה.