באביב 1941 הוקם גטו באפטא וכל אורח החיים בעיר השתנה. הגטו כלל את רחוב ברקו יוסלביץ וכמה סמטאות באזור. מלבד היהודים המקומיים הגיעו גם פליטים מורשה, לודז' ומשלזיה משם גורשו. כתוצאה מהצפיפות האיומה והתנאים הסניטריים הבלתי נסבלים הייתה התפרצות של טיפוס בגטו, במיוחד בקרב הפליטים שתנאי חייהם היו מהגרועים ביותר. היודנראט וקבוצות אחרות שהתארגנו ניסו להילחם במגפת הטיפוס. הוקמה מרפאה של ארגון טא"ז (ארגון הבריאות של היהודים בפולין) ובית חולים עם 30–40 מיטות. נפתח מטבח ציבורי שסיפק אוכל בתשלום סמלי עבור הנזקקים ועוד אחד נפתח זמן קצר אחריו. שני המטבחים פעלו עד חיסול הגטו באוקטובר 1942.
תושבי הגטו ניסו לשמור על אורח חיים מסודר, כולל בית ספר עבור הילדים, הכשרה מקצועית, עזרה ושירותים סוציאליים. בהתחלה הפעיל היודנראט בעזרת בעלי ידע בתי מלאכה לייצור מברשות. הם קיוו שאנשים רבים ככל האפשר יעבדו וירוויחו משום שרק אלה שהייתה להם עבודה קבועה ורישיון עבודה יכלו לקבל מנות לחם יומיות. היודנראט גם ניסה לשכנע את הגרמנים להרשות להם לפתוח גן עבור הילדים הקטנים בגטו. בסופו של דבר ניתן רישיון ב- 16 ביולי 1941 לבית ספר. הוא היה בן שש כיתות ובו 220 תלמידים. ההוראה בו הייתה בעברית וביידיש. בגטו הייתה גם קבוצה שלמדה תורה בבית המדרש של ה"אוהב ישראל". הייתה חווה להכשרה חקלאית של תנועת דרור והשומר הצעיר ליד אפטא. הם עבדו בהשגחתם של בעלי האדמה ומנהיגם היה קלמן צ'רניאקובסקי.
בהתחלה היו הגרמנים מרוצים שהיודנראט סיפק להם עובדי כפייה ולא חטפו אנשים מן הרחובות, כפי שעשו במקומות אחרים. בכל יום סיפק היודנראט 50 עד 60 איש לעבודות בית בבתי הגרמנים. אבל הקמת גטו אפטא באביב של 1941 ערער את ההסדר שהיה. נציגים של ארגון טוט היו נכנסים לגטו ותופסים מאות אנשים לעבודת כפייה. הקבוצה הראשונה של אנשים צעירים נשלחה למחנות עבודה באזור לובלין. האסירים במחנות אלה סבלו מרעב, מכות והתעללות מהשומרים האוקראינים והגרמנים. רבים מהם מתו מרעב או ממחלות והיו כאלה שהתאבדו. היודנראט ניסה לשלוח להם חבילות מזון. זמן קצר לאחר מכן דרש ארגון טוט שהיודנראט יספק לו עוד 500 צעירים ואיים שיחסל את הגטו אם לא ייענו. העובדים החדשים, גברים ונשים נשלחו למחנה העבודה סקרז'יסקי- קמיינה. זמן קצר לאחר מכן נלקחה קבוצה אחרת שהיו בה 200 איש לעבודה בבית החרושת לתחמושת במחנה העבודה בסטרחוביצה (Starachowitze). אחרי כן הגיע תורם של חברי ההכשרה החקלאית. גם הם נשלחו לסקרז'יסקי-קמיינה. לפני שנשלח הצליח צ'רניאקובסקי ליצור קשר עם החווה החלוצית שהייתה באוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי ליד אפטא. הוא המשיך בעבודתו גם במחנה עבודת הכפייה. ב-1941 ביקר מרדכי אנילביץ' בסקרז'יסקי-קמיינה ופגש בצ'רניאקובסקי וחבריו. גם יצחק צוקרמן (אנטק) ביקר חברים מן המחתרת של אפטא.
בתחילת 1942 הגיעה קבוצה של יהודים שגורשה משלזיה לגטו אפטא. מספר התושבים, שירד בשל החטיפות למחנות עבודת הכפייה, הוכפל. באותה תקופה התחילו צעירים שעוד נשארו בגטו לארגן מחתרת. הם הצליחו להשיג כמה כלי נשק אותם שמרו במקום מחבוא. בינתיים גדל מספר החטיפות לעבודת כפייה והפעם החוטפים היו אנשי האס דה והגסטפו. אלה שנחטפו הועברU, גם הם, למחנה סקרז'יסקי-קמיינה ולסטרחוביצה. באותו זמן גדל מספרם של אלה שברחו ליערות ולאזור הארי של העיר. גם המחתרת של הצעירים באפטא הרחיבה את פעילותה, במיוחד השגת כלי נשק מהפולנים שבאזור. הם שמרו על קשרים הדוקים עם המחתרת הפולנית באוסטרובייץ ודרכה פגשו עוד סוחרים בנשק. מי שטיפל בהסתרת הנשק היו בעיקר נשים. באחד מימי חורף 1942 פשטו אנשי האס דה והגסטפו על מחבואי הנשק. מיד אחרי כן התחילו הגרמנים הזועמים לחפש בכל בתי היהודים. הם חקרו את תושבי הגטו, ירו באקראי בעוברי אורח ואיימו על חיי אנשי היודנראט. כולם ידעו שהגילוי היה כתוצאה מהלשנה של מודיע אבל לא היה ידוע מי זה היה.
חיסול גטו אפטא.
בין ה-20 באוקטובר עד ה-22 באוקטובר 1942 חוסל גטו אפטא. יחידת ס"ס הגרמנית, בסיוע כוחות עזר אוקראינים ואנשי המשטרה הפולנית הקיפו את הגטו, אספו את כל התושבים במגרש ספורט גדול וביצעו סלקציה. כ- 500 אנשים שנמצאו מתאימים לעבודה נשלחו למחנה עבודת כפייה בסנדומיירז. קבוצה קטנה יותר בת כמה עשרות יהודים, כולל חברי היודנראט והמשטרה היהודית הוחזרו לגטו תחת משמר חמוש. שאר אוכלוסיית הגטו, כ- 6,000 איש, נלקחה לתחנת הרכבת הסמוכה ליישוב ביאשיצה (). עשרות רבות של יהודים נורו למוות בזמן חיסול הגטו ובזמן הצעידה לתחנת הרכבת. עם הגיעם למקום נדחסו היהודים המגורשים בצפיפות איומה לתוך 58 קרונות בקר ונשלחו אל מותם במחנה המוות טרבלינקה, שם הם נרצחו עם בואם.
ממשלוח זה שרד יהודי אחד, שמואל וילנברג, שהגיע לעיירה כפליט שנתיים קודם לכן מהעיר צ'נסטוחובה שבמערב פולין. שמואל וילנברג כיום (בשנת 2012) מתגורר בתל אביב והוא ניצול טרבלינקה האחרון שנותר בחיים מבין אותם 70 ניצולי טרבלינקה שזכו לשרוד את השואה.
היהודים שחזרו לגטו נדרשו לאסוף ולרשום את הרכוש שהושאר על ידי אלה שגורשו ונאלצו לנקות את האזור הנטוש. עם השלמת המשימות הם הובלו לבית העלמין ונרצחו.
בקיץ 1942 היו עדיין 1,500 יהודים צעירים מאפטא במחנות כפייה שונים: סקרז'יסקי-קמיינה, סטרחוביצה, ראדום, מחנה המשנה של אושוויץ, אוסטרובייץ ואחרים. רובם עבדו בבתי חרושת לתחמושת וביחידות אחרות שייצרו חומרי גלם עבור הגרמנים.
צאצאי יהודי אפטא.
מיהדות אפטא נשארו 300 ניצולים, רובם מקרב עובדי הכפייה. הניצולים מאפטא התיישבו בעיקר בישראל, ניו יורק וטורונטו. במקומות אלה הוקמו קבוצות פעילות של ניצולים ובני משפחתם. י"א בחשוון (22 באוקטובר 1942) הוא יום הזיכרון ליהדות אפטא.
מבחן אינטליגנציה וכסלר למבוגרים
מבחן האינטליגנציה וכסלר למבוגרים (באנגלית: Wechsler Adult Intelligence Scale, ראשי תיבות: WAIS) הוא מבחן שנועד לבדוק אינטליגנציה (מנת משכל) של מבוגרים, החל מסוף גיל ההתבגרות. הוא אחד מתוך סדרת מבחני אינטליגנציה שפותחו בידי הפסיכולוג היהודי-אמריקאי דייוויד וכסלר, עבור גילאים שונים (המבחנים האחרים הם מבחן האינטליגנציה וכסלר לילדים ומבחן וכסלר לילדי הגן). וכסלר פרסם את הגרסה הראשונה של המבחן ב-1955, ומאז עבר המבחן מספר שיפורים, שנמשכו גם לאחר מותו של וכסלר. כיום משמשת הגרסה הרביעית של המבחן, WAIS-IV, שפורסמה ב-2008 (על ידי חברת "פירסון").
פיתוח המבחן.
דייוויד וכסלר פיתח תחילה ב-1938 במסגרת עבודתו בבית החולים בלוויו, סוללת מבחני משכל בשם "סולם האינטליגציה וכסלר-בלוויו" (Wechsler-Bellevue Intelligence Scale, WBIS). במקור היו מבחנים אלו מיועדים למדוד אינטליגנציה אצל מבוגרים מתוך פרספקטיבה קלינית. WBIS היה מבחן האינטליגנציה המתוקנן הראשון, והוא הפך למבחן נפוץ, במיוחד לאחר ששימש במסגרת צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
וכסלר הגדיר את האינטליגנציה כיכולת גלובלית שאינה תכונה יחידה, אלא מכלול של תכונות אנושיות. הוא טען כי אינטליגנציה נורמטיבית היא ערך ממוצע המתייחס לקבוצת אנשים, ערך שנקבע כ-100, וסטיית התקן נקבעה כ-15.
ב-1949 פרסם וכסלר את סולם האינטליגנציה וכסלר לילדים (WISC), ולאחריו פרסם בשנת 1955 גרסה למבוגרים: סולם האינטליגנציה וכסלר למבוגרים (WAIS). למבחן היה מבנה זהה למבחן הילדים, אשר עבר שינוי כדי להתאימו לקבוצות האוכלוסייה השונות.
במהדורה הראשונה של המבחן עלו מספר בעיות, הקשורות בעיקר לגודל המדגם הנורמטיבי שלפיו תוכננו ההתפלגות הנורמלית והנורמות של המבחן (על פיהן הושוו תוצאות ביצועיו של כל נבדק), למידת הייצוגיות שלו עבור מגוון קבוצות באוכלוסייה, ולמהימנות תת-המבחנים שלו. רוב הבעיות טופלו בגרסה המתוקנת של המבחן, WAIS-R, שפורסמה ב-1981. גרסאות חדשות של המבחן פורסמו גם בהמשך, האחרונה בהן היא WAIS-IV מ-2008.
העברת המבחן.
החל מהמהדורה המתוקנת של המבחן מ-1981, מחולק המבחן באופן בסיסי לשני מרכיבים מרכזיים שנבדקים - סולם מילולי וסולם ביצועי, ובהן נכללים יחדיו 11 תתי-מבחנים:
מרבית המבחנים והשאלות מוצגים בדרגת קושי עולה. חלק מהם מושפעים ממהירות ביצוע, ובהם הנבדק מקבל ניקוד הן בהתאם למספר הפריטים עליהם ענה נכונה והן לפי הזמן שנדרש כדי לסיים את ביצועו של כל פריט.
לאחר העברת המבחן, הבוחן נותן ציונים לכל פריט ומסכם את הנקודות בכל תת-מבחן. לאחר מכן הוא מעביר את ציוני הגלם של כל תת-מבחן לסולם ניקוד משותף (שיאפשר השוואה בקבוצת התייחסות קבועה), וזאת על פי טבלאות של ציוני תקן על פי נורמות של כל קבוצת גיל. סיכום ציוני התקן של תתי המבחנים בכל סולם (מילולי / ביצועי), והשוואתו לטבלה נוספת, מאפשר מתן ציון של מנת משכל מילולית, ביצועית וכללית של הנבדק. הבוחן כותב בסיום ההעברה דוח המפרט את ציוני התקן ומנות המשכל, ומפרש באופן מילולי את התוצאות.
מבנה המבחן.
במהדורת WAIS-R (1981) חולקו תתי המבחנים לסולם מילולי וביצועי, שנועדו לברר יכולות מילוליות בהשוואה לביצועיות של הנבדק, ולברר את נקודות החוזק והחולשה שלו בהשוואה בין תתי המבחנים. במהדורת WAIS-III (1997) חולקו כל אחד מהסולמות האלו לשני מרכיבים נוספים - "אינדקסים". כן נוספו שלושה תתי מבחנים חדשים והוסרו המבחנים סידור תמונות והרכבת עצמים. בנוסף ניתנה אפשרות להעביר מבחן מסוים כתחליף אם עולה בעיה בהעברת המבחנים האחרים לנבדק בתוך אותו אינדקס.