בעקבות ההצלחה והפופולריות לה זכתה ההצגה, החלה רחמאן להופיע ולהתראיין לעיתים קרובות בטלוויזיה הנורווגית והחל מ-2000 ובמשך שבע שנים כתבה טור שבועי קבוע בעיתון הנורווגי הליברלי "דאגבלאדט" - "Dagbladet". בהופעותיה ובטורה היא השמיעה ומשמיעה וכותבת את דעותיה נגד דיכוי זכויות האדם על ידי האסלאם הפונדמנטליסטי. במקביל ובגלל הצלחתה היא החלה לקבל שטף של מכתבי שנאה ואיומי רצח, בדרך כלל מקנאים מוסלמים.
ב-2000 עוררה רחמאן סערה בנורווגיה, כשפורסמה במגזין שלה "דאגבלאדט" תמונתה בעירום ועל גופה מצויר הדגל הנורווגי ולצידה של תמונה זו תמונתה בלבוש מוסלמי מסורתי. כוונתה של רחמאן בתמונות אלה הייתה להפגין כי זכותה של אשה לקבוע בעצמה את זהותה הדתית - לאומית, כמו גם להיראות כרצונה, בלי שיוכלו לכפות עליה לא מי היא ולא כיצד תיראה או מה תלבש.
כשנה אחר כך התעוררו בגינה שתי סערות נוספות. האחת אירעה, כשהיא ארגנה הפגנה כנגד אב מוסלמי שרצח את בתו בגלל שבחרה לגור עם בחור שוודי.
הסערה השנייה הייתה בקנה מידה גדול בהרבה. כהן דת מוסלמי, המכונה מולה קרקר, תושב (אך לא אזרח) נורווגיה, אשר היה בעבר מנהיג הקבוצה האסלאמית רדיקלית כורדית אנצאר אל אסלאם, הנחשבת למקורבת לאל-קאעידה, הופיע לצידה בטלוויזיה הנורווגית כחלק ממסע לקידום מכירות ספר זכרונותיו. היא שאלה אותו אם יסכים למבחן, האמנם התאים את עצמו לערכיה הליברליים של נורווגיה. הוא הסכים, ואז היא תפשה אותו במותניו, הידקה את גופו לפניה והרימה אותו פיזית, באוויר. כהן הדת המושפל ברח מהבמה ואף הגיש בהמשך תלונה כנגדה למשטרה (לא הוגש כתב אישום), ונורווגיה והעולם כולו סערו.
באותה שנה הגדיר העיתון שלה דאגבלאדט, אותה ואת בעלה דאז, בתור שניים ממעצבי דעת הקהל החשובים ביותר בנורווגיה, ורחמאן עצמה זכתה בפרס הליונס, ארגון קהילתי - התנדבותי כלל עולמי.
ב-2002 העניקה לה הקרן הנורווגית "Fritt Ord" ("חופש הדיבור" או מילולית - "המילה החופשית") את פרס חופש הביטוי. בנאום קבלת הפרס היא חיקתה בין השאר את מתכונת נאומי התודה הנישאים בטקס האוסקר, כשהודתה ל"מולות, שבלעדיהם לא הייתה לי קריירה".
ב-2005, בתגובה לוויכוח שהתנהל בקהילה הפקיסטנית בנורווגיה, על סצנה בסרט, בה נראתה נערה פקיסטנית מנשקת נער נורווגי, נישקה רחמאן בפומבי את שרת התרבות הנורווגית. ארבעה ימים לאחר מכן ירו אלמונים מספר יריות על מסעדה באוסלו, השייכת לאחותה. איש לא נפגע, אך נגרם נזק, המשטרה הציבה שמירה על רחמאן ורחמאן עצמה קשרה אירוע זה להפצתן של דעותיה ברבים, כשאמרה ששום מעשה אלים מעין זה לא ירתיע אותה מהמשך מאבקה.
ב-2009 יצא לאור ספר זכרונותיה, "Blåveis", על דרכה להתגבר על תוצאות האלימות האישית שהופעלה כנגדה בצעירותה. משמעות שם הספר היא כפולה - זהו שמו של סוג של כלנית הנפוץ בנורווגיה וגם הכינוי הנורווגי המקובל ל"פנס בעין".
רחמאן גרה כיום (2013) בברוקלין, ניו יורק. הטור השבועי שלה מופיע בשורת עיתונים, בעיקר בסקנדינביה, כמו "אפטנפוסטן" ("Aftenposten"), שהוא היום הנפוץ בעיתוני נורווגיה, "דגבלאדט אינפורמיישן" ("Dagbladet Information") הדני, ועוד. כמו כן, יש לה תוכנית רדיו קבועה ותוכנית נוספת בתאגיד השידור הנורווגי "NRK" והיא מרצה ברחבי העולם בנושאים של שוויון זכויות לאשה בפרט וזכויות האדם בכלל.
לילי בראון
לילי בראון (2 ביולי 1865, הלברשטאדט - 8 באוגוסט 1916 ברלין), נולדה בשם אמאלי פון קרטשמן, הייתה סופרת פמיניסטית גרמנייה.
קורות חיים.
אביה היה הגנרל הפרוסי היונקרי האנס פון קרטשמן. סבתה, הברונית ג'ני פון סוסטדט (Jenny von Sustedt), הייתה בת לא חוקית של ג'רום בונפרטה (Jérôme Bonaparte), אחיו של נפוליאון, שהיה המלך וסטפאליה. ילדותה עברה בסביבה יונקרית ומליטנטית, והיא גדלה באחוזה המזרח פרוסית של סבה, ובמחנות הצבאיים בהם פיקד אביה. היא הייתה נערה קוראת, מופנמת ורומנטית, דבר שככל הנראה טרם לבחירתה לעזוב את החוג החברתי של משפחתה ולהצטרף לתנועה הסוציאליסטית מאוחר יותר.
לילי בראון היה נשואה לתקופה קצרה לפרופסור לפילוסופיה גיאורג פון גיזייסקי (Georg von Gizycki), שהיה קשור עם המפלגה הסוציאל הדמוקרטית הגרמנית (SPD), אף שלא היה חבר במפלגה. נישואים אלו היו בניגוד לרצון משפחתה. יחד איתו היא הייתה מעורבת ב"תנועה האתית", שביקשה לכונן מערכת מוסר במקומן של הדתות המסורתיות. לאחר מותו, היא התחתנה בשנת 1896 עם היינריך בראון (1854–1927), שהיה פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי ופובליציסט. היא ביקרה באנגליה ורקמה יחסי חברות עם מנהיגי האגודה הפביאנית.
לילי בראון הצטרפה בגיל צעיר ל-SPD והפכה לאחת ממנהיגות התנועה הפמיניסטית הגרמנית. היא השתייכה לזרם הרוויזיוניסטי בתוך SPD שהיה באופוזיציה המפלגתית. הרוויזיוניסטים לא האמינו בתאוריות של המטריאליזם ההיסטורי והאמינו בשינוי ההדרגתי של החברה, ולא במהפכה סוציאליסטית. בתמיכת אמה אירר היא ניסתה לשכנע את ראשי המפלגה לצורך בשיתוף פעולה עם תנועות נשים אחרות אך ללא הצלחה יתרה.
לילי הושפעה במידה רבה על ידי פרידריך ניטשה, ורצתה שהאידאולוגיה של ה-SPD תתמקד בפיתוח אישיות ואינדיבידואליות במקום יצירת שוויון מכני. כמו כן האמינה כי נשים צריכות לפתח אישיות אישית ולא צריכות להיחשב רק כאמהות (ואמהות לעתיד) וכרעיות. היא רצתה אוטונומיה כלכלית לנשים וביטול נישואי כפייה.
כתביה נוגעים לשאלות חברתיות רבות, ובייחוד שאלות הנוגעות לחייהן של נשים. האוטוביוגרפיה שלה בשני כרכים, שנכתבה כרומן "זכרונותיה של סוציאליסטית" נחשבת לעבודתה המרשימה ביותר, והיא מציגה את המורכבויות של החברה הפרוסית-גרמנית של תקופתה, את המתחים שבין המעמדות השולטים והמוני הפועלים, בין חיי העיר וחיי הכפר, את חיי הצבא ואת התפתחות התנועה הסוציאליסטית. בספר מתוארים גם מנהיגי התנועה הסוציאל-דמוקרטית בתקופתה, אוגוסט בבל, וילהלם ליבקנכט, רוזה לוקסמבורג וכן בן זוגה של בראון היינריך.
היא נפטרה לאחר מחלה ממושכת ב-8 באוגוסט 1916.
קיי הול
קיי מרי הול-גרף (באנגלית: Kaye Marie Hall-Greff; נולדה ב-15 במאי 1951) היא שחיינית עבר אמריקאית. אלופה אולימפית ושיאנית עולם במשחה ל-100 מטר גב. הייתה לשחיינית האישה הראשונה ששחתה 100 יארד גב מתחת לדקה.
ביוגרפיה.
הול נולדה בטקומה, שבמדינת וושינגטון. היא התאמנה בהדרכתו של דיק המולה.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בוויניפג, קנדה בשנת 1967 זכתה הול בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:30.0 דקות ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:09.76 דקות, אחרי אליין טאנר מקנדה שקבעה שיא עולם חדש של 1:07.32 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בדצמבר 1967 קבעה הול במשחה ל-100 יארד גב שיא עולם חדש בתוצאה של שניות ובכך הייתה לשחיינית האישה הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת לדקה.
אלופה אולימפית ושיאנית עולם.
בתחרות הכנה לאולימפיאדת מקסיקו סיטי שנערכה בקולורדו ספרינגס, שנערכה ב-14 בספטמבר 1968 קבעה הול במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם קאטי בול, אלי דניאל וסוזן פדרסן שיא עולם חדש של 4:28.1 דקות. חודש לאחר מכן, במשחקים עצמם היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש של 1:06.2 דקות, לפני אליין טאנר (1:06.7 דקות) ובת ארצה ג'יין סוואגרטי (1:08.1 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם חברותיה לשיא העולם, בול, דניאל ופדרסן בשיא אולימפי חדש של 4:28.3 דקות, לפני אוסטרליה (4:30.0 דקות) ומערב גרמניה (4:36.4 דקות). כשחיינית ראשונה היא קבעה בסגנון הגב תוצאה של 1:07.8 דקות. מדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:28.9 דקות, אחרי בת ארצה ליליאן ווטסון שקבעה שיא אולימפי חדש של 2:24.8 דקות ואליין טאנר (2:27.4 דקות).
באליפות קנדה שנערכה בשנת 1969 זכתה הול ב-5 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב, במשחה ל-200 מטר גב, במשחה ל-100 מטר חופשי, במשחה ל-200 מטר חופשי ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
באוניברסיאדה שנערכה בטורינו, שבאיטליה בשנת 1970 זכתה הול ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב (1:07.3 דקות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (4:09.5 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:35.1 דקות).
כיום, עובדת הול כמורה לאמנות במוקילטאו, פרוור של סיאטל.
זיכרון אפיזודי
חתולים אינם רוקדים
חתולים אינם רוקדים (באנגלית: Cats Don't Dance) הוא סרט הנפשה שהופק על ידי חברת "האחים וורנר", ויצא לאקרנים בשנת 1997. הסרט היה כישלון קופתי אבל זכה להצלחה בביקורות. הסרט זכה בפרס אנני בקטגוריית הסרט הטוב ביותר ובקטגוריית הפסקול הטוב ביותר.
בסרט זה החיות מואנשות לצידם של בני האדם. הסרט מתרכז בחתול בשם דני אשר נוסע להוליווד כדי להגשים את חלומו להיות רקדן וכוכב קולנוע. הסרט דובב בין היתר על ידי סקוט באקולה וג'סמין גאי.
הסרט הופץ בישראל בקלטות וידאו תחת השם "חתול מי שלא רוקד", כאשר הוא אינו דובב לעברית.
עלילת הסרט.