הסכם אמיין או שלום אמיין (באנגלית: Treaty of Amiens, בצרפתית: La paix d'Amiens) הוא הסכם שנחתם במרץ 1802, אשר סיים באופן זמני את פעולות האיבה בין הרפובליקה הצרפתית הראשונה לבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד וסימן את קיצן בפועל של מלחמות המהפכה הצרפתית ואת סיום דרכה של הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה. במאי 1803 קרס ההסכם, פרצו מלחמות נפוליאון ובהמשך הוקמה הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית.
מטרות לאומיות להשגת ההסכם.
בריטניה.
בריטניה שאפה להסדר שלום כדי לשקם את הסחר עם מדינות יבשת אירופה וכן כדי לפרוץ את הבידוד בינה ובין מספר גורמי כוח אזוריים. בעזרת ההסכם היא השיגה מטרה זו בהתקרבה שוב לרוסיה אשר למעשה יצרה את המומנטום להשגת הסכם שלום עם צרפת. הסכם אמיין גם השביע את רצונה של המפלגה הוויגית שהייתה באופוזיציה בפרלמנט.
בנוסף ניצל ראש הממשלה הבריטי הנרי אדינגטון בחוכמה את התקופה כדי לבנות מחדש את כוחה הצבאי של בריטניה, דבר שהוכיח את עצמו, כאשר עם התחדשות המלחמות באביב של שנת 1803, הצי הבריטי הצליח במהירות להשיג שליטה בים.
צרפת.
נפוליאון מצידו ניצל את התקופה השקטה לבצע רפורמות פנימיות בצרפת, וביניהן פרסום שיטת משפט חדשה תחת קוד נפוליאון, כינון שלום עם הוותיקן על ידי הקונקורדט, וכינון חוקה חדשה שהעניקה לו שלטון לכל ימי חייו. באותה תקופה צרפת השיגה מספר יעדים טריטוריאליים בשווייץ ובאיטליה.
אולם מטרתו של נפוליאון להקים אימפריה צפון אמריקאית נגוזה עם תבוסת צבאו בהאיטי, כך שהוא ויתר על חלומו ומכר את לואיזיאנה לארצות הברית.
דיפלומטיה מוקדמת.
רקע.
המלחמה של הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה הייתה בתחילה מוצלחת, עם הצלחות במצרים איטליה וגרמניה. אולם אלו לא ארכו זמן רב. לאחר ניצחון הצרפתים בקרב מרנגו (Battle of Marengo) שהתרחש ב-14 ביוני 1800 ובקרב הוהנלינדן (Battle of Hohenlinden) שהתרחש ב-3בדצמבר 1800, הן אוסטריה, הן רוסיה והן נאפולי שיוועו להשיג שלום, כאשר בסופו של דבר אוסטריה חתמה על הסכם לונוויל (Treaty of Lunéville) ב-9 בפברואר 1801. ניצחונו של הוריישו נלסון בקרב קופנהגן שהיה ב-2 באפריל 1801 גרם להפסקת הקמת ליגה של כוחות מזוינים לשמירת נייטרליות בים (League of Armed Neutrality) והביא לפתיחת משא ומתן להפסקת אש.
משא ומתן ראשוני.
נפוליאון בונפרטה הגיש ראשון הצעה להפסקת אש לשר החוץ הבריטי לורד ויליאם גרנוויל, כבר בשנת 1799, אולם עקב העמדה הנוקשה הן של לורד גרנוויל והן של ראש הממשלה הבריטי באותו זמן ויליאם פיט הבן שנבעה בין השאר הן מחוסר האמון שלהם בנפוליאון בונפרטה והן בשל ליקויים מהותיים בהצעה, נדחתה הצעת הפסקת האש הזו. בפברואר 1801 התפטר ויליאם פיט הבן מראשות הממשלה עקב בעיות פנים ובמקומו התמנה הנרי אדינגטון המתון לראש ממשלה. בשלב זה גם לבריטניה היה מניע להגיע להסכם עקב החשש הבריטי מסכנת מלחמה עם רוסיה.
שר החוץ הבריטי בממשלתו של אדינגטון רוברט ג'נקינסון, אשר קיבל בשנת 1796 את התואר תואר 'לורד הוקסברי', פתח מיד במגעים עם לואי-גווילאומה אוטו , שהיה השליח הצרפתי לענייני שבויי מלחמה בלונדון, שדרכו העביר מלכתחילה בונפרטה את הצעתו הראשונה. הוקסברי הודיע שברצונו להתחיל במשא ומתן על התנאים להסכם שלום, אוטו מצידו, תחת הנחיות מפורטות מבונפרטה, נכנס למשא ומתן עם הוקסברי במחצית שנת 1801.
הסכם.
הסכם בראשי תיבות.
הוקסברי לא היה שבע רצון מהדיאלוגים שניהל עם אוטו ולכן הביא את הדיפלומט אנתוני מרי לפריז, לנהל קו תקשורת נוסף, ישירות מול שר החוץ הצרפתי שארל-מוריס דה טליראן. במחצית ספטמבר הגיע המשא ומתן לנקודה שבה הוקסברי ואוטו הצליחו לנסח טיוטה ראשונית להסכם. ב-30 בספטמבר שניהם חתמו בלונדון על הסכם בראשי תיבות, אשר התפרסם מייד למחרת.
על פי תנאי ההסכם, על בריטניה להשיב לצרפת את רוב המושבות שהיא כבשה מאז 1794, עליה לפנות את מלטה ולסגת מנמלים נוספים שהחזיקה בהם. מלטה תוחזר למסדר סט. ג'והן בים התיכון אשר הריבונות שלו במקום תובטח על ידי יותר ממדינה אחת, כפי שייקבע בהסכם הסופי.
צרפת מצידה חייבת להחזיר את מצרים לידי השלטון העות'מאני, לסגת ממרבית שטחי איטליה ולהסכים על שמירת הריבונות הפורטוגלית. ציילון (היום סרי לנקה), מקודם מושבה הולנדית, תישאר בחזקת בריטניה, וזכויות הדייג בניופאונדלנד יחזרו למצב טרום המלחמה.
בריטניה חייבת גם להכיר ברפובליקת שבעת האיים שכוננה על ידי צרפת בים היוני (חלק מיוון המודרנית).
לשני הצדדים תהיה גישה חופשית למוצבי החוץ בכף התקווה הטובה. בהסכם בראשי תיבות הונחתה על ספרד מכה בדמות סעיף סודי המשאיר את טרינידד בידי בריטניה.
החדשות על ההסכם העומד להיחתם התקבלו בשמחה ברחבי אירופה כולל חגיגות, פרסום עלונים, חיבור שירים ופואמות ועוד. בבריטניה אף הגדילו לעשות עם זיקוקים והארת מבני הציבור והכיכרות. השלום, כפי שקיוו הבריטים, יביא להורדת מיסים שהוטלו על ידי הממשלה, ירידת מחירי חיטה ותחיית השווקים.
הסכם סופי.
בחודש נובמבר 1801 נשלח צ'ארלס קורנווליס לצרפת עם מלוא הסמכויות לניהול משא ומתן לקראת חתימה על הסכם סופי. הציפיות בקרב כלל הציבור הבריטי שהשלום הוא בהישג יד יצר לחץ כבד מאוד על קורנווליס, דבר שבונפרטה זיהה ומינף אותו כקלף מיקוח. נציגי צרפת למשא ומתן ז'וזף בונפרטה, אחיו של נפוליאון, שארל-מוריס דה טליראן שינו ללא הרף את עמדותיהם, עד שקורנווליס כתב: "אני בתחושה מאוד לא נוחה, שכן גם אם הצד השני הסכים למה שהצגתי לו, אין לי שום ביטחון שאכן זה המצב ושלא תהיה נסיגה מעמדתו בפגישה הבאה". הרפובליקה הבטאווית, (הולנד), אשר הכלכלה שלה הייתה תלויה בסחר שנהרס עקב המלחמה, מינתה את שגרירה בצרפת רוטגר יאן שמילפניק לייצג אותה במשא ומתן לשלום.
רוטגר הגיע לאמיין בתאריך 9 בדצמבר. הצרפתים התייחסו לרפובליקה הבטאווית בזלזול בכנותם "מובסים ותחת כיבוש" שממשלה "חייבת להם (לצרפתים) הכל".
רוטגר ההולנדי ועמיתו הבריטי קורנווליס ניהלו משא ומתן בקשר למספר נושאים: - הסטטוס של ציילון (סרי לנקה המודרנית), אשר אמורה הייתה להישאר תחת שלטון בריטי, - הסטטוס של כף התקווה הטובה אשר הייתה אמורה לחזור לשלטון הולנד, אולם תהיה נגישה לכולם, - והפיצויים המגיעים לבית אוראניה-נסאו על הפסדיהם. אולם ז'וזף בונפרטה לא נענה מיד לדרישותיהם בנימוק שעליו להתייעץ לגבי נושאים אלה עם נפוליאון בונפרטה.
בינואר 1802 הגיע נפוליאון לליון שם הוענק לו תואר נשיא הרפובליקה האיטלקית, שהייתה בפועל מדינת חסות צרפתית שכללה את צפון איטליה ואשר נוסדה בשנת 1797. מעשה זה גרם למעשה להפרה של הסכם לונוויל (Treaty of Lunéville) מ-9 בפברואר 1801, שבו הסכים בונפרטה להבטיח את עצמאות רפובליקת איטליה, ושאר מדינות החסות. בנוסף הוא המשיך לתמוך בהפיכה הריאקציונית שביצע הגנרל הצרפתי פייר אוגראו ב-18 בספטמבר 1801 ברפובליקה הבטאווית, הפיכה שגרמה לשינוי החוקה ואשרורה בבחירות מזויפות, דבר שהביא את הרפובליקה להתקרב לשותף הדומיננטי, קרי צרפת.
עיתוני בריטניה הרבו לכתוב על כך, והוקסברי כינה את מעשהו של בונפרטה "הפרת אמון גסה, שמפגינה את נטייתו להעליב את אירופה". הוקסברי גם כתב לקורנווליס ש"מעשה זה גרם לתחושה הגדולה ביותר של דאגה ואפילו רצון לחדש את המלחמה".
נציג ספרד למשא ומתן המרקיז דה אזארה, שהיה באותו זמן שגריר ספרד בצרפת, לא הגיע לאמיין עד תחילת פברואר 1802. לאחר מספר שיחות גישוש, הציע המרקיז לקורנווליס כי בריטניה וספרד יגיעו להסכם שלום נפרד, ללא צרפת, הצעה שקורנווליס דחה.
לחצים נוספים הופעלו על המשתתפים הבריטים במשא ומתן להגיע להסכם שלום, בחלקן עקב דיוני התקציב שהיו באותה עת בפרלמנט וכן האפשרות של מלחמה נוספת בפתח תרמה גם היא להפעלת לחצים אלו. באותו שלב של משא ומתן, נושא עתיד מלטה היה נקודת המחלוקת העיקרית. בונפרטה הציע לבסוף כי בריטניה תיסוג ממלטה בתום שלושה חודשים מחתימת ההסכם תוך העברת השליטה למסדר סנט ג'והן, ואשר כל מדינות אירופה תערובנה לריבונותו. המכשולים להצעתו זו של בונפרטה נבעו משתי סיבות עיקריות; איך יקום מחדש מסדר סנט ג'והן, לאחר שבשנת 1798 השתלטו הצרפתים על האי, ומעבר לכך, לא נועצו באף מדינה אירופית על הסכמתן לסעיף זה.
ב-14 במרץ, הממשלה הבריטית הנתונה תחת לחץ, נתנה לקורנווליס אולטימטום. להגיע להסכם תוך 8 ימים ולא, לחזור ללונדון.
לאחר משא ומתן מייגע שנמשך כחמש שעות והסתיים בתאריך 25 במרץ בשעה 03:00, חתמו קורנווליס וז'וזף בונפרטה על ההסכם הסופי.
קורנווליס לא היה מרוצה מההסכם שנחתם, אבל היה יותר מודאג מ"התוצאות ההרסניות של מלחמה עקובת דם וחסרת תקווה".
תנאי ההסכם.
ההסכם, מעבר להסכמה על "שלום, חברות, והבנה גדולה", כלל את הסעיפים הבאים:
לבריטניה
יומיים לאחר חתימת ההסכם, כל ארבעת הצדדים להסכם חתמו על נספח, בו כתוב במפורש כי אי השימוש בכל ארבע השפות של המדינות החתומות על הסכם (ההסכם נכתב ופורסם רק בשפות אנגלית וצרפתית) אין בו שום כוונה להביע דעה קדומה וגם לא יהווה תקדים לכך. עוד נכתב בנספח כי אי ציון תואר של מי מהמשתתפים אין בו כל כוונה לפגוע במי מהם.
נציגים מהצד ההולנדי ומהצד הצרפתי חתמו על אמנה נפרדת, ובה מובהר כי הרפובליקה הבטאווית לא תהיה אחראית מבחינה פיננסית לפיצוי שישולם לבית אוראניה-נסאו.
לאחר ההסכם.
לאחר חתימת ההסכם החלו בריטים רבים, וביניהם ידוענים, להציף את רחובות פריז.