נכון לינואר 2021, השיר הגיע ליותר מ-530 מיליון השמעות בספוטיפיי, ובילה למעלה מ-11 חודשים בטופ 200 הגדולים ביותר בספוטיפיי, אף על פי שבקושי הגיע לטופ מאה. הוא דורג במקום השני ברשימת שירי הטלוויזיה המובילים של בילבורד במרץ 2020, לאחר שהופיעה בפרק בסדרת בבלוק שלי. הוא נכלל בתור "NOW What's Next!", מסלול בונוס באלבום אוסף "Now That's What I Call Music, Vol. 71".
דרורה דקל
דרורה דקל (נולדה בחולון 1948) היא אמנית ישראלית בתחום האמנות הפלסטית, היוצרת במגוון רחב של יצירה חזותית: קולאז', הדפס, וידאו ארט וצילום. לצד כל אלה פעלה באוצרות תערוכות ובהוראת האמנות. דקל עוסקת גם בכתיבת שירה ופרוזה אוטוביוגרפית.
ביוגרפיה.
דרורה דקל היא בתם של יליד קייב, אוקראינה וילידת וינה, אוסטריה. אמה, גרטרוד (יהודית) פרינץ עלתה לארץ ישראל בספינה בלתי לגאלית, והגיעה לקבוצת כנרת. כל משפחתה של האם שנותרה באירופה נספתה בשואה. האב גויס לצה"ל ונשלח לדייטון, אוהיו, לבסיס חיל האוויר המרכזי של ארצות הברית. הוא שהה שם במשך שנתיים במסגרת הקורס הראשון של חיל האוויר לטכנאי מטוסים. בשל תפקידיו בצה"ל נעדר מהבית לתקופות ארוכות. בילדותה של דקל הרבתה המשפחה לעבור מקומות מגורים ברחבי הארץ עקב עבודת האב.
מייד בתום מלחמת ששת הימים, גויסה דקל לצה"ל שימשה כמורה חיילת בקיבוץ אילות הצעיר. דקל התגוררה בקיבוץ עם משפחתה והייתה בין מיסדי מערכת החינוך של היישוב. כעבור מספר שנים עברה המשפחה לצפון, תחילה לקיבוץ בית העמק ושנתיים מאוחר יותר לקיבוץ כברי, שבו היא מתגוררת עד היום. דקל המשיכה את דרכה במערכת החינוך, ובמקביל יצאה ללימודי אמנות מתקדמים. היא ניהלה את גלריה כברי במשך 25 שנים, החל בשנת 1993 ועד לשנת 2018.
יצירה.
עם סיום לימודיה במדרשה לאמנות הציגה תערוכה ראשונה שעסקה במוטיב עץ הדקל, בגלריה צוותא בתל אביב (1993). הדקל הוא מוטיב חוזר וסמלי עבור האמנית והוא מסמל קשר עם חבר שנהרג במלחמת ששת הימים. המשיכה למוטיב זה הוביל בהמשך להחלטתה להחליף את שם נעוריה, ברניסקי, בשם משפחה חדש - דקל.
זיכרונות ילדות עומדים במרכז מרבית עבודותיה, כמו בסדרות "ילדה רעה" (1994) ו"רקמות" שהוצגו בגלריה הצעירה בקיבוץ מצובה ובגלריה טובה אוסמן בתל אביב. אלה היו עבודות קולאז' המורכבות מניירות שנוצרו על יד דקל במספר שכבות, שביניהן היא הטמינה אובייקטים שונים. כל הפריטים האלה הוקפו בסמלים המייצגים עבורה אלימות מינית: סכין גילוח, תחבושות סניטריות וקונדומים. "אלה הן עדויות לפצעים רגשיים שמוצאים ביטוי אמנותי ביצירות," כתבה אנג'לה לוין מהג'רוזלם פוסט בסקירה של התערוכה.
סיפור אמה של דקל, תלאות המשפחה בנדודיה מווינה לצ'כיה ובהמשך לצרפת, ועד לסיומם בארץ ישראל, נוכחים בדימויים הקשורים בשואה. ענת גטניו משייכת בהקשר זה את יצירתה של דקל לזו יוצרים בני 'דור שני' לשואה. האימה והרוע ניכרים בבחירה של צבעים עזים בעבודות, בעיקר השימוש החוזר בשחור ובאדום.
מקור השפעה והשראה נוסף הם אגדות האחים גרים, שסופרו לדקל בילדותה מפי האם. השפעה מרכזית נודעה לסיפור כיפה אדומה שהוא מוטיב מרכזי ביצירתה של דקל. היא קיבלה את הספר מאמה ושנים מאוחר יותר הפכה אותו לאובייקט אמנותי. במרכז הסדרה דמותה המפלצתית של כיפה אדומה שמופיעה בגלגול כמסכת מוות לבנה, כמוזלמנית שנפטרה, כמרטירית קדושה, כמפלצת פגועה מינית.
היבט פמיניסטי שמלווה את דקל בעיסוקה באלימות מינית ואלימות כנגד נשים בלט בתערוכתה 'מצב קרינולינה' (1996). הפסל המרכזי בתערוכה היה של שמלת קרינולינה חצויה, עשויה מפח מגולוון, שהונח חתוך לאורכו על רצפת הגלריה. בשמלה תקועים ברגים ואומים ושזירה של חוט ברזל, ואנקולים לתליית בשר, כשבמרכז פתח אליפטי דמוי רחם. כשהוצג הפסל בתערוכה "שמ-לה / מחשבות על כסות" (2011), נצבעה השמלה בצבע אדום בוהק, תוך חידוד הדיבור על כליאה, אלימות ועל תלות.
בשנת 2020, לאחר מספר שנים של הפוגה ביצירה, חזרה דקל לצור מגזרות נייר המבוססות על דימויי טבע.
עבודות וידאו.
דקל פנתה לצור בווידאו כאשר הבינה שהעבודות שלה בצילום ובהדפס הן קולאז'יות באופיין. עבודות הווידאו מתייחסות לזמנים, סיפורים ודימויים, ומציגות עולם תוכן בדקות ספורות. העבודות כוללות הקלטות שבהן היא מקריאה קרעי משפטים מסיפורים אוטוביוגרפיים או שירה מפרי עטה. בעבודה "ליקוי" (2011) הכניסה דימויים הקשורים במצבי ליקוי בחיים, תיאור של עולם מפורק ומאיים שאינו קיים.
אוצרות.
כהמשך ישיר להוראה ולעיסוק ביצירה פנתה דקל לעיסוק באוצרות, כשעיסוקה המרכזי היה כמנהלת ואוצרת הגלריה בקיבוץ כברי. במשך 25 שנים אצרה עשרות תערוכות של אמנים ישראלים: יהודים וערבים כאחד. בעקבות עניין בתרבות הערבית ודעתה שלא ניתנת לאמנים מהמגזר הערבי, בשנות ה-90, במה ראויה דייה, פעלה לשילוב יוצרים משני המגזרים בתערוכות משותפות. בראשית שנות ה-90 פעלה דקל לרתום את משרד התרבות, בראשות שולמית אלוני, לתמוך בשיתופי פעולה וחיבור בין הגלריות הקיבוציות בגליל המערבי ליצירת גלריות מבוזרות בתמיכת המדינה. ב-2012 הפכה הגלריה לחלל שיתופי של אמנים יהודים וערבים בגליל ביוזמת דקל.
במקביל לניהול ואוצרות הגלריה בכברי, יצרה דקל מספר פרויקטים מחוץ לגלריה, ביניהם התערוכה 'בבית' (IN HOUSE) בשיתוף האוצר אבי איפרגן, שהוצגה בגלריה לאמנות באום אל פחם (2003). פרויקט השתתפו בוגרים בולטים מבתי ספר לאמנות ברחבי ישראל. האמנים עבדו בבתי התושבים ובבית הספר ביישוב. פרויקט נוסף שאותו הפיקה ואצרה דקל בשיתוף האמן זיו שר התקיים במסגרת פסטיבל עכו בשם "כלים שלובים," (2004). פרויקט זה זכה בפרס הצטיינות בפסטיבל.
האגודה הישראלית למדע המדינה
האגודה הישראלית למדע המדינה היא אגודה מדעית העוסקת במדע המדינה. נשיא האגודה הוא פרופסור גד ברזילי והמנהל הכללי הוא יוסי גנאל. בוועד המנהל של האגודה חברים נציגים מכלל האוניברסיטאות בישראל (מלבד הטכניון) וכן ממספר מכללות.
מאז שנת 2005 מקיימת האגודה כנסים שנתיים בנושאים שונים. בנוסף על כך, האגודה מעניקה פרסים למאמרים וספרים מצטיינים, וכן פרס למפעל חיים.
בשנת 2008 האגודה הקימה הוצאה לאור.
מטרות האגודה.
באתר האגודה, מוגדרות מטרותיה:
זוכי הפרס האגודה למפעל חיים.
החל משנת 2002, האגודה מעניקה פרסים למפעל חיים:
פול וולטר האוזר
פול וולטר האוזר (באנגלית: Paul Walter Hauser; נולד ב-15 באוקטובר 1986) הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי.
ביוגרפיה.
האוזר נולד בגרנד ראפידס, מישיגן, ארצות הברית, וגדל בסגינו, בנם של דברה והכומר הלותרני פול האוזר. הוא למד בבית ספר תיכון פרטי נוצרי-לותרני אדוק, בעיירה סגינו.
קריירה.
בשנת 2010 שיחק בסרט "ווירג'יניה". בשנת 2014 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "ממלכה". בשנת 2017 גילם את שון אקהרטד בסרט "אני, טוניה". בשנת 2018 הופיע בסרט "המשטרה נפלה על הראש 2" ובסרט "שחור על לבן".
האוזר הופיע בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה רבות בהן, "קימי שמידט", "פילדלפיה זורחת", ו"קומיוניטי".
בשנת 2019 הוא שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של קלינט איסטווד, "ריצ'רד ג'וול" המבוסס על סיפור אמיתי. הוא גילם בו את ריצ'רד ג'וול, לשעבר קצין משטרה אמריקאי ומאבטח. ג'וול שעבד כמאבטח של AT&amp;T, התפרסם בעקבות תקרית הפצצת הפארק האולימפי באולימפיאדת הקיץ 1996 באטלנטה, ג'ורג'יה. ג'וול גילה תרמיל מלא בשלוש פצצות צינור בשטח הפארק והזהיר את המשטרה וסייע בפינוי האזור לפני שהתפוצצה הפצצה ובכך הציל אנשים רבים מפציעה או מוות. תחילה התקשורת היללה אותו כגיבור, אך מאוחר יותר הפך לחשוד, לפני שבסופו של דבר חשדו נוקה. המקרה של ג'וול הפך לדוגמה לנזק שעלול להיגרם על ידי התקשורת על בסיס הטיה.
הוא שיחק בעונות השנייה והרביעית של סדרת הספין-אוף "קוברה קאי".
חיים אישיים.
האוזר התחתן עם איימי אליזבת בולאנד, ב-23 ביולי 2020 בלוס אנג'לס. לו בן שנולד באפריל 2021. הוא חובב היאבקות מקצועית.
ג'אפר
ג'אפר (במקור: جعفر, ג'עפר; באנגלית: Jafar) הוא דמות בדיונית, הנבל הראשי בסרט "אלאדין" של חברת וולט דיסני. מבוסס באופן רופף על דמות דודו של אלאדין במעשייה המפורסמת מסיפורי אלף לילה ולילה, "אלאדין ומנורת הקסמים".
את דמותו של ג'אפר דיבב במקור ג'ונתן פרימן, ובעברית אלי גורנשטיין. בגרסת הלייב-אקשן "אלאדין" משנת 2019 מגלם את דמותו השחקן מארוון קנזארי, כאשר בדיבוב העברי לסרט דיבב אותו יובל סגל.
דמותו של ג'אפר.
ג'אפר הוא יועצו הקרוב של הסולטן של אגרבה, שמנסה כל הזמן לצבור יותר כוח. הוא גם מכשף, שמשתמש בכוחו כדי להפנט את הסולטן ולנווט אותו לעשות כרצונו. לג'אפר יש תוכי מחמד בשם יאגו.
בתכנון הראשוני ג'אפר היה אמור להיות דמות חמת מזג, אבל הבמאים החליטו כי נבל רגוע יהיה מפחיד יותר. ג'ונתן פרימן היה השחקן הראשון שלוהק לדיבוב הדמות, כאשר הוא בילה שנה ותשעה חודשים בהקלטת הדיאלוג שלו. הוא דיבב מחדש את קולו לאחר שסקוט ויינגר לוהק לדיבוב דמותו של אלאדין ולינדה לרקין לוהקה לדיבוב דמותה של יסמין כי הרגיש ש"ג'אפר צריך להיראות כאיום ממשי" לדמויות. האנימטור אנדרס דג'ה ניסה לשלב את הבעות פניו ותנועותיו של פרימן לדמות.
הופעות.
אלאדין (1992).
עם פתיחת הסרט אנו רואים את ג'אפר שמוצא את המפתח למערת הקסמים שבמדבר ומנסה לחדור לתוכה, אך הגנב ששלח פנימה נהרג, ושומר המערה מורה לו שרק אדם אחד יכול להיכנס: "יהלום בלתי מלוטש". ג'אפר מחפש את אותו אדם, ומגלה שמדובר באלאדין, נער יתום שחי ברחוב, מתפרנס מגניבות ובורח מזרועות החוק.