בשנת 1812 ראפ השתתף בקרב בורודינו. בשנת 1813 הוא עמד בראש כוחות צרפת הנצורות בדנציג ונכנע לאחר מצור ממושך. לאחר שבי שהוא בילה בקייב, ראפ חזר לצרפת בשנת 1814.
בשנת 1815 הוא הצטרף לכוחות של נפולאון שחזר לצרפת. לאחר נפילת נפולאון ראפ נותר בצבא אך עזב אותה כבר בספטמבר 1815.
ב-1820 ראפ התיישב בבאד בלינגן וב-8 בנובמבר 1821 נפטר מסרטן.
דמותו הונצחה בשער הניצחון בפריז ובפסל שהוצב בקולמר.
איזבל הרלה
איזבל הרלה (בגרמנית: Isabelle Härle; 10 בינואר 1988, באד זאולגאו) היא שחיינית עבר גרמניה. היא השתתפה בתחרויות בשחייה במים פתוחים וזכתה באליפויות העולם בתחרויות קבוצתיות.
ביוגרפיה.
איזבל הרלה נולדה בבאד זאולגאו. היא זכתה באליפות גרמניה בשחייה מספר פעמים. ב-2010 היא זכתה בתואר ב-800 מטר (8:38.02 דק') ו-1500 מטר חופשי (16:22.05 דק'). באליפות גרמניה ב-2011 היא זכתה בתחרויות של 400 (4:12.81 דק'), 800 (8:34.83 דק') וב-1500 מטר חופשי (16:20.17 דק'). עם זאת, היא לא הצליחה להעפיל לתחרויות באליפות העולם בשחייה, ולכן עברה להתחרות בשחייה במים פתוחים.
בשנת 2011 באליפות העולם בשנגחאי יחד עם תומאס לורץ ויאן וולפגארטן, היא זכתה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית לחמישה קילומטרים עם תוצאה 57:44.2 דקות אחרי ארצות הברית (57:00.6 דקות) ואוסטרליה (57:01.8 דקות).
בשנת 2013 באליפות העולם בברצלונה, היא זכתה בזהב בתחרות הקבוצתית יחד עם תומאס לורץ וכריסטיאן רייכרט עם תוצאה 52:54.9. בשחייה אישית ל-5 ק"מ היא הייתה חמישית.
באליפות העולם בקאזאן 2015, היא זכתה בזהב בתחרות הקבוצתית יחד עם רוב מופלס וכריסטיאן רייכרט עם תוצאה 55:14.4.
באליפות אירופה 2014 היא ניצחה בשחייה ל-5 ק"מ במסלול הרגאטה ברלין-גרונאו ב-57:55.7 דקות לפני שרון ון רוונדאל ההולנדית (58:29.9 דקות) והספרדייה מיריה בלמונטה (58:41.4 דקות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו הרלה השתתפה בתחרות ל-10 ק"מ במים פתוחים וסיימה במקום השישי.
יום הדין (סרט, 1974)
יום הדין הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1974 מסוגת דרמה רומנטית בבימויו של ג'ורג' עובדיה, עם יוסי וירז'נסקי, דליה פרידלנד ונסים סרוסי בתפקידים הראשיים.
זה הסרט הישראלי הראשון שהופק מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, אשר הוא עוסק בהשפעתה על חיי הלוחמים ובו גם קטעים תיעודיים על מלחמה זאת.
נסים סרוסי הלחין את השירים בסרט (רובם למילים של יוסי בכר), שר וגם משחק בו בתפקיד ראשי. את הפסקול המוזיקלי עיבד בני נגרי.
בסרט משתתפת הילדה טובה קצב שגילמה ב-1972 את דמותה של נורית בסרט נורית, גם הוא בבימויו של ג'ורג' עובדיה.
מבקרי הקולנוע קטלו את הסרט אבל הקהל "הצביע ברגליים".
תקציר העלילה.
דוד חן (יוסי וירז'נסקי) הוא מנהל בית מלון בתל אביב. הוא נשוי לשושנה (דליה פרידלנד) ולהם בת אחת, ורד (טובה קצב). דוד בוגד בה עם תיירות המתארחות בבית המלון, ושושנה עוברת על כך בשתיקה.
המשבר קורה בעת שורד שרה בטקס הסיום בבית הספר ונתקפת בכאבים שמקורם בדלקת התוספתן. בבית החולים מבקשים לנתחה באופן דחוף, ושושנה מגיעה למלון ומוצאת את דוד במיטה עם תיירת. שושנה מחליטה באותו רגע לסיים את יחסיה עם דוד.
התיירת מארצות הברית היא הלן (רחל יוסיפון), ודוד מנהל איתה רומן לוהט ומכיר לה את חברו הזמר, נסים (נסים סרוסי).
שושנה פונה לעורך הדין נאמן (מנשה ורשבסקי) שייצג אותה במשפט הגירושין. לורד היא אינה מגלה זאת. דוד מסכים לגירושין, ומשאיר לה את הכסף והדירה, ועובר עם הלן לארצות הברית.
בינתיים מעבירה שושנה את ורד לבית הוריה (יצחק חביס וג'טה לוקה) בירושלים. האב הדתי מתנגד לגירושין, אבל האם תומכת בשושנה.
ורד מאזינה לכל הוויכוחים, ובורחת משם באוטובוס לתל אביב, שם היא מסתובבת ברחוב ונתקלת בנסים, שמביא אותה לדירתו ותומך בה. הוא רואה שיש לה כשרון זימרה ומטפח אותו בהסכמתה של שושנה.
לאחר עשר שנים ורד (פנינה מנקין) כבר מבוגרת ומקבלת חוזה להופעה במועדון לילה למרות התנגדותה של שושנה. יחסיה עם נסים מתהדקים והם נישאים.
הקשר בין דוד וורד הוא בעזרת מכתבים, אבל עם השנים הוא מפסיק לכתוב לה. שושנה עובדת כפקידה בלופטהנזה ולא נישאה בשנית.
בהמשך, פורצת מלחמת יום הכיפורים ויוסי ממהר להגיע לישראל. בשדה התעופה הוא נתקל במש"ק גיוס עסוק (ראובן דיין) ובמתנדב יהודי מהונגריה הממהר להתגייס כדי להציל את ישראל (יוסי סגל). דוד מגויס לשריון, נפצע קשה בקרב ומפונה לבית חולים בישראל.
ורד מתנדבת לעבוד בחדר המיון הקולט חיילים פצועים. ד"ר שפירו (יעקב שפירא) מטפל ביוסי הפצוע, ומתכונן לנתחו לאחר שיקבל מנת דם. הבעיה היא שסוג דמו של יוסי הוא -AB, וסוג דם זה חסר בבנק הדם. ורד שומעת שזקוקים לתורם מסוג הדם-AB ומתנדבת לתרום.
כאשר היא מבררת מי הוא הפצוע מתברר ששמו דוד חן והוא אביה. הוא מזהה אותה בקושי והיא מזעיקה למקום את שושנה ונסים. שושנה מתרככת למראהו ומאחלת לו החלמה לטובת כולם.
יוסי עובר את הניתוח בהצלחה ומחלים, וכולם עוזבים את בית החולים בשמחה.
ג'יימס רוברטסון (צלם)
ג'יימס רוברטסון (אנגלית: :James Robertson 1813 – 1888 ) היה חרט אבני חן ומטבעות אנגלי שפעל באזור הים התיכון, והפך לצלם חלוץ שעבד בחצי האי קרים ואולי בהודו. הוא נודע בזכות הצילומים האוריינטליסטיים שלו ובהיותו אחד מצלמי המלחמה הראשונים.
חיים וקריירה.
רוברטסון נולד במידלסקס בשנת 1813. הוא התאמן כחרט כנראה אצל ויליאם ויון. בשנת 1841, הוא התיישב בקונסטנטינופול שם עבד כחרט במטבעה העות'מאנית הקיסרית. במהלך תקופה זו, נראה שהוא החל להתעניין בצילום.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, נסיעות תיירים למזרח הקרוב יצרו ביקוש רב לצילומים כמזכרות. קבוצה קטנה של צלמים מוקדמים, רובם ממוצא צרפתי, עשתה את דרכה למצרים ולקונסטנטינופול כדי לנצל את הביקוש הזה. בין הצלמים החלוציים הללו נמנו פליקס בונפיס (1831-1885); גוסטב לה גרה (1820-1884), האחים אנרי ואמיל בכרד; האחים הבריטים-איטלקים, אנטוניו באטו (1832-1906 לערך) ופליצ'ה באטו (1832-1909), והאחים זנגקי היוונים. רבים מהצלמים הללו היו במצרים באותו זמן, וחלקם, כולל רוברטסון, יצרו שותפויות.
בשנת 1853 החל רוברטסון לצלם עם הצלם הבריטי-איטלקי פליצ'ה ביאטו והשניים יצרו שותפות בשם Robertson &amp; Beato או באותה שנה או ב-1854 כאשר רוברטסון פתח סטודיו לצילום בקונסטנטינופול. לרוברטסון וביאטו הצטרף אחיו של ביאטו, אנטוניו במסעות צילום למלטה ב-1854 או 1856 וליוון ולירושלים ב-1857. מספר תצלומי המשרד שהופקו בשנות ה-50 חתומים על רוברטסון, ביאטו ושות'. ומתייחסים לאנטוניו.
בסוף 1854 או בתחילת 1855 רוברטסון נישא לאחותם של האחים ביאטו, לאונילדה מריה מטילדה ביאטו. לזוג נולדו שלוש בנות.
בשנת 1855 נסעו רוברטסון יחד עם פליצ'ה ביאטו, צ'ארלס לנגלואה וקארל בפטיסט ואן סאטמרי לבלקלבה, קרים, שם צילמו את שלבי הסיום של מלחמת קרים. (הם החליפו את הצלם הקודם, רוג'ר פנטון.) הם צילמו את נפילת סבסטופול בספטמבר 1855. מכל התצלומים שהופקו, לפחות 60 שעשה רוברטסון הם הידועים ביותר. עבודתו של רוברטסון בקרים היא שתקנה לו את המוניטין של "צלם המלחמה הראשון" בעולם.
בסביבות 1857 נסעו רוברטסון וגם פליצ'ה ביאטו לכלכותה שבהודו כדי לצלם את תוצאות המרד ההודי. רוברטסון גם הפיק תצלומים בארץ ישראל, סוריה, מלטה וקהיר עם אחד מהאחים ביאטו או שניהם.
בסוף שנות ה-50, רוברטסון הפיק מספר צילומים עם צבעי מים עם נושאים מזרחיים פופולריים כמו מוכרי שטיחים וקוסמי נחשים. לא ברור אם הוא צייר תצלומים אלה.
בשנת 1860, לאחר שפליצ'ה ביאטו עזב לסין כדי לצלם את מלחמת האופיום השנייה ואנטוניו ביאטו נסע למצרים, רוברטסון התחבר לזמן קצר עם צ'ארלס שפרד בקונסטנטינופול. חברת רוברטסון וביאטו פורקה ב-1867, לאחר שהפיקה תמונות - כולל תמונות פנורמה מרובות הדפסות יוצאות דופן - של מלטה, יוון, טורקיה, דמשק, ירושלים, מצרים, חצי האי קרים והודו. רוברטסון אולי ויתר על הצילום בשנות ה-60. הוא חזר לעבוד כחרט במטבעה העות'מאנית הקיסרית עד לפרישתו בשנת 1881.
באותה שנה עזב ליוקוהמה, יפן, והגיע בינואר 1882. הוא מת שם באפריל 1888.
גואר גאם
גואר גאם הוא פוליסכריד טבעי המופק מצמח הגואר . הוא מסווג כגלקטומנן ומסיס במים. גואר גאם ידוע בשל היותו מייצב ומסמיך נפוץ בשימושים רבים בתעשיית התרופות, הקוסמטיקה, המזון והטקסטיל. גואר גאם נמכר לרוב בצורת אבקה בצבע קרם או חום בהיר.
צמח הגואר.
צמח הגואר הוא המקור ממנו מופק גואר גאם. גובהו של הצמח הוא 60 סנטימטרים והוא מזכיר את צמח הסויה במראה הכללי שלו ובאופן סידור התרמילים לאורך הגבעול. אורך התרמיל נע בין 5–12.5 ס"מ והוא מכיל בממוצע 5–6 זרעים עגולים בצבע חום בהיר. אבקת גואר גאם מופקת מרקמת האגירה בזרעי הצמח, שמהווה 35%–42% ממשקלו הכולל. הצמח גדל באקלים אופייני הכולל גשמי מונסון, והוא עמיד לטמפרטורות גבוהות אך רגיש מאוד לכפור. לצורך גידול אופטימלי טמפרטורות האדמה צריכה לנוע בין 25–30 צלזיוס. דפוס הגשמים והמונסונים בחלק הצפוני של הודו ושל פקיסטן מאפשר תנאים אידיאליים לגידול צמח הגואר, ובהתאם לכך, 90% מגידול הגואר העולמי הוא במדינות אלו. גידול גואר קיים גם באזורים הדרומיים יותר של כדור הארץ כמו ברזיל, אוסטרליה, דרום אפריקה ובדרום ארצות הברית, בטקסס ואריזונה.