כמו כן, עצם בחירת היעילות כמדד לבחינת המשק היא הכרעה ערכית המבטאת גישה המצמצמת את תפקידי הממשלה לסיפוק צורכי הציבור בצורה המיטבית מבחינה כמותית, בניגוד לתפיסת הממשלה כמוסד המאפשר שליטה של הציבור בעיצובו העצמי.
מניעי דעת-קהל: עקרון זה בא לידי ביטוי במניע נוסף להפרטה, הוא דעת הקהל הנוגעת לפעילות המגזר הציבורי. מגזר זה הפך, בתודעה הציבורית, לבעל מאפיינים שליליים ואיבד את הלגיטימציה הציבורית לפעולה. מקורו של תהליך זה בהשתרשות ערכים אינדיבידואליסטים המעמידים את האינטרס האישי כעליון לצורות חשיבה אחרות ובמהלכו הפך המגזר הציבורי למאיים ובלתי ניתן להשפעת הפרט, או כאינטרסנטי ומנוון בצורה חסרת תקנה, בעיני הציבור.
ההפרטה מדינית במרחב הפוליטי.
ההפרטה משותפת הן למשטרי ימין והן למשטרי שמאל, למרות שהיא פעולה ימנית על-פי טבעה. לדוגמה, ב-1976 חל מהפך בשוודיה ממשטר שמאלני לימני, שהוביל דווקא לתהליכי הלאמה מרובים. צעדי הפרטה במדינה זו נעשו החל מ-1982, שנת חזרתו של השמאל לשלטון.
סמל למגמת ההפרטה הוא התאצ'ריזם – תהליכי ההפרטה המואצים שנעשו בשנות ה-80 של המאה ה-20 בידי ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר, במקביל לשבירת התאגדות מקצועית. "תאצ'ריזם" הפך לכינוי למדיניות הפרטה נחושה במיוחד, המלווה בשבירה כוחנית-פוליטית של ההתנגדות.
בארצות הברית סמל ההפרטה הייתה מדיניותו של הנשיא רונלד רייגן.
ההפרטה בתקופה זו פגעה לרוב בתנאי ההעסקה של עובדי המגזר הציבורי וכן ביכולתם להתארגנות מקצועית. תהליך זה נובע מהיותם של הישגי האיגודים המקצועיים מעוגנים במדיניות כלכלית, הבאה לידי ביטוי בעיקר במגזר זה. המעבר למגזר הפרטי מבטל לרוב את הישגי ההתארגנות, אך מגדיל את הגמישות בשוק העבודה וכך פותח אפשרויות חדשות בפני עובדים - בעקבות מדיניותה של תאצ'ר הגיעה בריטניה לשגשוג כלכלי חסר תקדים, ורמת האבטלה בה היא מהנמוכות בעולם.
הפגיעה בהתארגנות המקצועית ובעובדים הביאה לכך שכמעט תמיד נמנים האיגודים המקצועיים עם מתנגדי ההפרטה. יש המפרשים את כוונות ההפרטה (בייחוד התאצ'ריזם) במקרים מסוימים כמכוונת לשבירת ההתארגנות המקצועית.
ביקורות ההפרטה.
ביקורת ההפרטה קיימת בשני מישורים: במישור הפרטני ובמישור הכוללני.
במישור הפרטני, מועברת ביקורת כנגד צעדי הפרטה מסוימים, בלא התייחסות להקשר הכללי. במישור זה נטען לעיתים כי ההפרטה נעשית משיקולים לא-ענייניים (לדוגמה: מכירת ארגונים לקרובי משפחה או לבעלי הון המקורבים לגופים הפוליטיים), או כי דרך ההפרטה שננקטה אינה טובה (לדוגמה: מכירת ארגון למשקיע אחד במקום הענקת מניותיו לציבור הרחב).
במישור הכוללני, נמתחת ביקורת כנגד עצם ההפרטה עצמה, כמושג. כאן ניתן להתייחס לטיעונים ערכיים טהורים ולטיעונים ערכיים פרקטים.
מבחינה טהורה, מתייחסת הביקורת לכך שההפרטה מונעת ממערכת ערכים רווחית-אנוכית. ביקורת ההפרטה במובן זה גורסת כי אין לראות את האדם כמונע מאינטרסים צרים-אנוכיים בלבד וכי יש לבסס את הכלכלה על ערכי סולידריות חברתית ושיתוף.
מבחינה פרקטית, קיימים טיעונים רבים אשר שואפים להוכיח כי ההפרטה פוגעת בחברה בפועל. הטיעונים המרכזים הם:
דרכי הפרטה מדינית.
כאמור, הפרטה היא תהליך כולל המבטא מספר רב של אפשרויות ועל כן קיימות דרכי הפרטה רבות.
הפרטה מוניציפלית
חקר ההפרטה
חקר ההפרטה הוא תחום מחקר נרחב העוסק בהשפעות ההפרטה המדינית בעיצוב החברה והמדינה המודרניות. חקר הנושא קודם באופן משמעותי בעקבות התרחבות תופעת הפרטה בשנות ה-80 של המאה ה-20, תקופה בה הפך השימוש במונח לנפוץ.
באופן יחסי לתחומי מחקר אחרים, חקר ההפרטה מושפע ביותר מעמדת החוקר.
רוב מפרסמי הספרות המקצועית בנושא תומכי ההפרטה, בהשפעת הנטייה הכללית של חקר הכלכלה לעבר צמצום מעורבות הממשלה במשק ואימוץ נקודת מבט המעמידה את הרווחיות הכלכלית ככוח מרכזי בתחום זה. הכרעה ערכית זו הביאה לגישה כללית הרואה בהפרטה אמצעי להבראת המשק.
מכון אדם סמית בלונדון הוא מכון המחקר המפורסם ביותר בתחום ומצדד בהפרטה. בין החוקרים המפורסמים התומכים בהפרטה מצויים פיירי, באטלר, סאבאס, פול ופורסיית. מכונים חשובים נוספים התומכים בהפרטה הן The Institute For Saskatchwan Enterprise בקנדה, Reason Foundation, The Heritage Foundation ו- National Center For Policy Analysis בארצות הברית.
קיימת ספרות מקצועית דלה של מתנגדי ההפרטה. דוגמה לספרות כזו היא אסופת המאמרים המפורסמת "הפרטה?", בה מובעת עמדת האיגודים המקצועיים באנגליה בנושא.
למרות העיסוק הנרחב בתחום לא גובשה הגדרה מלאה ומוסכמת של הפרטה מדינית, בשל תפוצתה הרחבה של מגמה זו, והגיוון הרב בה עקב כך. חקר הכלכלה מאופיין, אם כך, בגיוון ובאי-בהירות ביחס למהותה של ההפרטה.
חוקרים מפורסמים שעסקו בגיבוש תאוריה כוללת הם החוקר השוודי לונדקוויסט, שמביע במאמריו את הקושי בהגדרה אך מציע הגדרה שכזו ושיטות סיווג של הפרטות שונות, והחוקר הבריטי דנליווי, המנתח את תהליך ההפרטה במובנו ההיסטורי ומשווה גישות שונות בהתייחסות להפרטה.
רוב הספרות בתחום עוסקת בחקר מקרה מסוים של הפרטה (לדוגמה: בדיקת הפרטת התחבורה הציבורית על ידי רות; בדיקת הפרטת החינוך על ידי לוין), או בהתהליכי הפרטה במדינה מסוימת (לדוגמה: בדיקת ההפרטה בטורקיה על ידי בילגיק; בדיקת ההפרטה באוסטרליה על ידי לינדסי).
עיסוק נוסף של חקר ההפרטה הוא בניסיון להתוות דרכים מעשיות להפרטה, ויצירת ספרות עזר למעוניינים בביצועה.
דרכי הפרטה
הפרטה בישראל
ההפרטה בישראל היא העברה או מכירה של שירות או רכוש בבעלות ממשלת ישראל או גוף ציבורי אחר במדינה לבעלות פרטית. משמעות ההפרטה היא הקטנת חלקה ורמת התערבותה הישירה של הממשלה במשק, מול הגדלת חלקה ופעילותה הכלכלית של קבוצה פרטית בשליטה ובבעלות על הנכסים. ההליך ההפוך להפרטה מכונה "הלאמה".
הליכי ההפרטה.
הליכי הפרטה התקיימו בישראל מראשית קיומה. בין השנים 1962–1977 נמכרו 64 חברות, 25 חברות נסגרו, ב-21 חברות נמכרו חלק מהמניות של החברה, 214 חברות הונפקו בבורסה וב-2 חברות בוצע הליך של מכירת חלק מהנכסים. בין השאר מכרה המדינה את החזקותיה באוצר החייל בשנת 1962, את חלקה (50%) בבנק "סוויס ישראל" בשנים 1963-1965, את מניותיה בחברה לפיתוח קיסריה ב-1970 ואת מניותיה בחברת הכשרת היישוב ב-1964. חברות נוספות שהופרטו לפחות באופן חלקי בתקופה זאת כוללות את: אזורים חברה להשקעות, אלדא, אוצר מפעלי ים, בנייני הבורסה, בנק יעד, בקר החולה, המטוויות המאוחדות, חברת רפפורט, שירותי ים אילת, יונה ים סוף, נעלי ירושלים, עלי טבק, תעשיות כפר ותרכיבי בית דגן.
מצע הליכוד בבחירות לכנסת התשיעית כלל את ההפרטה כחלק ממדיניות כוללת להקטנת המעורבות הממשלתית במשק הישראלי. עם מינויו של שמחה ארליך לשר האוצר בעקבות המהפך הוא הכריז על כוונתו למכור חברות ממשלתיות ליזמים פרטיים. ב-5 במרץ 1978 החליטה ועדת שרים לענייני כלכלה על מכירת 47 חברות כדי לצמצם את מעורבות הממשלה במשק הישראלי. בשנת 1985 הוקמה ועדת שרים לענייני מכירת חברות ממשלתיות. אולם ההתקדמות בקצב מכירת החברות הייתה איטית והשוואה מספרית של צעדי ההפרטה בשנים 1967–1977 ובשנים 1977–1987 מצאה שקצב ההפרטה לא השתנה. בעיתונות עלתה הטענה ששרים מקשים על מכירת חברות בניסיון לשמור על כוח פוליטי ויכולת למנות מקורבים למועצות מנהלים של החברות.
הליכי ההפרטה בישראל התעצמו החל משנת 1986 בעקבות גל כלל עולמי של הפרטה בהובלת הממלכה המאוחדת, בשנות ה-80 של המאה ה-20. עד כה הופרטו בישראל כ-90 חברות ממשלתיות וחברות בנות והפיקו למדינה, בין השנים 1991 ו-2003 הכנסות בגובה 8.75 מיליארד דולר אמריקני.
הליכי ההפרטה בישראל שייכים בעיקר לסוגים הבאים:
רבים נוהגים לכנות את השינוי המבני ברבים מהקיבוצים בישראל הפרטת הקיבוצים, אך לפעולה זו אין למעשה קשר להפרטה. הקיבוץ הוא התאגדות וולונטרית פרטית ולא ציבורית, והשינויים בו אינם נחשבים להפרטה.
המגזר הציבורי.
שורשיהן של החברות, כמו יתר מרכיבי המגזר הציבורי בישראל, נמצא בתקופת היישוב, אשר התפתחו במקביל למדינה.
מבנה המגזר הציבורי בישראל עוצב בתקופת טרום המדינה, תקופה שבה גובשו המוסדות הלאומיים ועוצבו המוסדות שבמידה רבה הוסיפו לפעול ולמלא תפקיד מרכזי גם לאחר קום המדינה.
בין המגזר הציבורי למגזר הפרטי התגבשו קשרי גומלין ושיתוף פעולה. דפוסים אלה התבטאו בהקמת עסקים משותפים, לצד מקרים שונים של מעבר מן המגזר הפרטי לציבורי ומן המגזר הציבורי לפרטי. שחקניו השונים של המגזר הציבורי הכירו בחשיבות הכלכלית של פעולותיהם, וקשה להבחין בין שיקולים ומניעים פוליטיים לבין שיקולים כלכליים. השניים היו, וימשיכו להיות, שלובים זה בזה.
מרכיביו של המגזר הציבורי בישראל.
כשהוקמה מדינת ישראל וכוננה הממשלה, הועברו אליה ב"ירושה" מוסדות רבים שפעלו עוד טרם לכן. ממשלת ישראל כמו ממשלות אחרות, פועלת ומתערבת בחיי הכלכלה למימוש יעדים כגון: יצירת תחרות ושימורה, הספקת מוצרים ציבוריים, הבטחת קיום מידע ומניעת הגבלות על יכולת הבחירה של הציבור, הבטחת יציבות וצמיחה וסיוע במצבי שפל ומשבר.
המערכת הציבורית בישראל מכילה בקרבה גופים שאינם ממשלתיים, ומכלול הארגונים הוא מקור תקציבי לא רק להכנסות, אלא גם להוצאות. זרימת כספים ממקורות שונים מרחיבה את גבולותיו של המגזר הציבורי ומוסיפה ממד חשוב לכלכלה הפוליטית הישראלית.
פעולותיו של המגזר הציבורי נמדדות במידה רבה על ידי הצריכה הציבורית. צמצום או גדילה בצריכה משקפים שינויים בהיקף מעורבותה של המדינה במשק. היקף המעורבות בישראל יכול לנבוע מהוצאות ביטחוניות ושירותי קליטת עלייה.