המסמך אמור היה להתוות את מדיניות מפלגת העבודה בשטחים שישראל כבשה במלחמת ששת הימים למשך ארבע השנים הבאות. המסמך קבע כי לא יחול שינוי במעמד המדיני של השטחים ותושביהם, ובמקביל, עיגן במצע המפלגה את הלגיטימיות של מפעל ההתנחלויות (שהתממש באותם הימים) והדרכים לישומו - אופן ריכוז הקרקעות, בשטחי בקעת הירדן, שהיא והרכסים בעורפה יהיו גבול השלום המזרחי של מדינת ישראל בהתאמה לתוכנית אלון, ברמת הגולן ובפתחת רפיח. בין השאר, גם העיר ימית זכתה לגושפנקא להקמתה ממוסדות מפלגת העבודה שאישרו את המסמך.
רקע.
המכשול העיקרי בתוך מפלגת העבודה לקידום עמדות יוניות, כמו אלה שהציג יגאל אלון בתוכנית אלון, היה התנגדותו של משה דיין. החשש הקבוע של צמרת המפלגה היה שאם זו, וכן המערך המשותף לה ולמפ"ם, לא יאמצו עמדות ברוח גישתו הנצית של שר הביטחון הפופולרי, שזכתה לתמיכה ציבורית ניכרת, הלה יפרוש משורותיה ויתמודד עצמאית או יחבור למסגרת פוליטית אחרת. חששות אלה גברו לקראת הבחירות שנועדו להיערך בסוף אוקטובר 1973. תביעתו העיקרית של דיין הייתה שהמפלגה תציג תוכנית מפורטת לפעולה בשטחים בארבע השנים הקרובות. הוא העלה שורה של הצעות כבסיס לגיבושה. כדי למנוע פילוג הטילה יו"ר מפלגת העבודה וראש הממשלה גולדה מאיר על ישראל גלילי, כיו"ר ועדת השרים להתיישבות והמנסח העיקרי של עמדות המפלגה והממשלה, לבחון את המסמכים שהעביר לה דיין ועל בסיסם לגבש את מה שבמקורו נקרא תוכנית הפעולה בשטחים 1973–1977 – סיכומים והמלצות. התוכנית הובאה לאישור מזכירות מפלגת העבודה ב־3 בספטמבר 1973 כחלק ממצע הבחירות שלה. בעד התוכנית הצביעו 79 מחברי המזכירות, רבים נעדרו. לובה אליאב הצביע נגד.
בג"ץ גרשום גורנברג.
אחד המסמכים שגרשום גורנברג בקש להסתייע בהם לכתיבת ספר על שנות ההתנחלות הראשונות, ובגלל שסורב על ידי ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון בטענה שהוא 'רגיש מדי' פנה לסעד מבג"ץ, היה "התכתבות בין שר הביטחון משה דיין לראש הממשלה גולדה מאיר והשר ישראל גלילי בעניין גיבוש מצע הבחירות של המערך ב-1973 וניסוחו של מסמך גלילי (שני מסמכים שעסקו בהקמת העיר ימית ובהתנחלות בפתחת רפיח)".
ביקורת.
לובה אליאב קבע שהמסמך "מייסר בעקרבים את מה שאני מבין כערכי תנועת העבודה. ... המסמך הזה נותן הכשר למה שאחד מחותמיו קרא 'חנק הציונות'" (הכוונה לפנחס ספיר). גולדה מאיר הגיבה: "היו ויכוחים על החלוקה ועל הסכם ז'בוטינסקי–בן-גוריון, אבל לא היה דבר כזה".
כתב דוד אוחנה שהמסמך המכונן שחבר גלילי היה לא עוד הבעת דעה כמאמרו של נתן אלתרמן "מול מציאות שאין לה אח" או המנשר של התנועה למען ארץ ישראל השלמה שבועות ספורים מתום מלחמת ששת הימים אלא הוא הצהרת ההתנחלויות של מפלגת העבודה, עדות היסטורית לתרומתה ל"ארץ העיט" - חזון העיוועים של ארץ ישראל השלמה בו נפרצו כל הסכרים לסיפוחים והתנחלויות. היה זה כתב כניעה למשה דיין שדרש התיישבות מיידית בגולן, ביהודה ושומרון ובחבל עזה, דברי דוד אוחנה.
סיקוביה-אי-לאו
סיקוביה-אי-לאו (Cikobia-i-Lau או Cirikalia) הוא אי המשויך לאיי לאו איי בצפון-מזרח פיג'י. בעבר, האי כונה Thikombia. Thimkombia-i-Lau או Farewell Island.
סביבה.
בתקופה הרבעונית, סיקוביה-אי-לאו היה אחד האיים הפעילים ביותר מבחינה סייסמית בפיג'י.
בשנת 1976, ציפורים ממין פתון לבן-זנב השתמשו בצוקי האי כאתרי קינון.
האי מיוער, יש בו כפר אחד, כמו גם מספר מערות, צוקים וגנים.
בשנת 2016 ציקלון וינסטון פגע באי ובתשתיות שלו, והתיקונים שנתמכו על ידי ממשלות פיג'י וניו זילנד החלו במרץ.
חברה.
בשנת 1982 הצילו תושבי האי של סיקוביה-אי-לאו משפחה מקליפורניה, שנסחפה בים 25 ימים עד שנתקעה על שרטון קרוב לאי.
אנשים בולטים.
בשנת 2016 האיש הבכיר באי היה לדואה סלה.
החתול במגפיים
החתול במגפיים היא אגדת עם אירופית. האגדה נכתבה על ידי הסופר הצרפתי שארל פרו בשנת 1695, וגרסה שלה אומצה על ידי האחים גרים בקובץ מעשיות ואגדות עם שהתפרסם על ידם בשנת 1812.
היסטוריה.
"החתול במגפיים" של שארל פרו הוא הסיפור הקלאסי ביותר בז'אנר של החיה כעוזרת בפולקלור המערבי. עם זאת, החתול התכסיסן לא היה המצאה של פרו. מאות שנים לפני פרסום סיפורו של פרו, אוסף סיפורי עם הודיים בשם Kathā Sarit Sagara ("האוקיינוס של זרמי הסיפורים") הציגו דמויות ומלכודות כמו חרבות בלתי מנוצחות, כלים שממלאים את תוכנם, וחיות מועילות. בפנצ'טנטרה ("חמישה עקרונות"), אוסף של סיפורים הינדיים מהמאה ה-2 לפנה"ס, ישנו סיפור העוקב אחר חתול שמצליח הרבה פחות מהחתול של פרו כשהוא מנסה לעשות את הונו בארמון של מלך.
במאה ה-16 פרסם ג'ובאני פרנצ'סקו סטרפרולה את הסיפור "Costantino Fortunato" שהתפשט מאוחר יותר בכל שאר אירופה. עלילת הסיפור דומה מאוד לעלילת "החתול במגפיים", ומדברת על חתול אנתרופומורפי שמשתמש בתחבולות וברמאות כדי להשיג כוח, עושר ואף נישואים עם נסיכה עבור אדונו הדל וחסר האמצעים. הסיפור נכלל בספרו "הלילות המדהימים של סטרפרולה" (בערך 1550–1553). זהו ספר הסיפורים האירופי הראשון שכלל אגדות.
בשנת 1553, פורסם בוונציה הסיפור "Costantino Fortunato", הדומה ל"Le Maître Chat" של ג'ובאני פרנצ'סקו סטרפרולה. עם זאת, בסיפור של סטרפרולה, הצעיר היורש הוא בנה של אישה בוהמית, החתול הוא פיה בתחפושת, הנסיכה נקראת אליזטה, והטירה שייכת לא למכשף, אלא לאדון אשר נספה בתאונה. הצעיר המסכן הופך בסופו של דבר למלך בוהמיה. המהדורה של סטרפרולה פורסמה בצרפת בשנת 1560. שפע הגרסאות שעברו בעל פה לאחר סיפורו של סטרפרולה עשוי להצביע על כך שמקור הסיפור הוא אגדה שעברה מפה לאוזן. ייתכן גם שסטרפרולה המציא את הסיפור.
גרסה נוספת פורסמה בשנת 1634 על ידי ג'מבטיסטה בזילה תחת הכותרת Cagliuso. הסיפור לא פורסם בצרפת במהלך חייו של פרו. בגרסתו של בזילה, הבחור הוא נער קבצן בשם גאגליוסו (לפעמים קגליוסו) אשר הונו מושג באופן דומה לדרך שבה השיג זאת החתול של פרו.
האגדה המוכרת היום נכתבה על ידי הסופר הצרפתי שארל פרו בשנת 1695. לאגדה שנכתבה על ידי פרו הייתה השפעה ניכרת על התרבות העולמית. הכותרת הצרפתית הייתה "Histoires ou contes du temps passé, avec des moralités" עם כותרת המשנה "Les Contes de ma mère l'Oye", ובעברית "סיפורים או אגדות מימי עברו עם מוסר" ובכותרת המשנה "סיפורי אמא אווזה". חזית הספרים של המהדורות האנגליות המוקדמות ביותר מתארת אישה זקנה המספרת סיפורים לקבוצת ילדים מתחת לכרזה שבה נכתב "הסיפורים של אמא אווזה" והיא זו שפרסמה את אגדות אמא אווזה בעולם דובר האנגלית.
בשנת 1729 תורגמה האגדה לאנגלית כ"החתול המאסטר, או החתול במגפיים" על ידי רוברט סמבר ופורסמה בלונדון. כריכת הספר דומה לזו של המהדורה הצרפתית הראשונה. מאז אותו הפרסום, הסיפור תורגם לשפות שונות ופורסם ברחבי העולם.
עלילה.
טוחן זקן שהלך לעולמו הוריש את נכסיו לשלושת בניו. הבכור קיבל את טחנת הקמח, השני קיבל את החמור, והצעיר קיבל את החתול. התעצב הצעיר על הירושה שנפלה בחלקו, אבל החתול אמר לאדוניו שלא יתעצב ולא ידאג, עליו להביא לחתול שק ומגפיים והוא יהפכו לעשיר. הצעיר נדהם מכך שהחתול יכול לדבר, אך הלך לקנות לו את אשר ביקש. החתול נעל את המגפיים, לקח את השק מילא אותו בקש ובעלי בר והלך להתחבא. עבר זמן קצר וארנבת הגיעה לאזור והתחילה לכרסם את העלים. החתול זינק במהירות, תפס את הארנבת והכניס אותה לתוך השק, לאחר מכן הרגה והביאה למלך כתשורה מאת בעל חוות הארנבים המרקיז דה קראבאס (זה השם שהחתול בחר לכנות בו את אדונו הצעיר) ואת עצמו הוא הציג כמשרתו של המרקיז מקראבאס. לאחר מכן צד החתול צמד חוגלות והביאן למלך כשי מעם המרקיז, וכך במשך מספר חודשים הביא החתול למלך מחיות הציד של "המרקיז קראבאס". המלך אמר שאינו מכיר את המרקיז, אך הוא מודה לו מאוד.
לאחר זמן קצר נודע לחתול במגפיים שהמלך ובתו עומדים לנסוע לאורך הנהר. הוא הורה לאדונו להתפשט, להחביא את בגדיו על גדת הנהר ולהיכנס אל מימיו. לאחר שהצעיר עשה כדבריו, עלה החתול על השביל וכשהכרכרה של המלך עברה שם הוא סימן לה לעצור. המלך שמח לראות את החתול ושאל אותו מה מעשיו באזור. החתול סיפר בעצב שאדונו המרקיז נכנס לרחוץ בנהר ומישהו גנב את בגדיו. המלך שלח במהירות את הרכב לארמון וזה חזר עם בגדים הדורים בעבור המרקיז. המלך הוציא את הצעיר מהנהר, הלבישו בחליפת בגדים מפוארת, והושיבו במרכבה ליד בתו, שהתאהבה בו מיד.
החתול הזדרז ורץ בשדות שהשתרעו לפניהם. כשראה איכרים מלקטים תבואה בשדה הורה להם שאם המלך ישאל למי שייך השדה הם יענו לו שהשדה שייך לאדון המרקיז דה קראבאס. כך הורה גם לאיכרים שקצרו בשדת הסמוכים. החתול איים על האיכרים שאם לא יעשו כדבריו יורע להם, והם נבהלו. כעבור שעה קלה כשהגיעה המרכבה המלכותית והמלך שאלם למי שייכים השדות הם השיבו כמצוות החתול "למרקיז דה קארבאס". המלך שחשב כי הצעיר היושב לצידו הוא המרקיז דה קראבאס התרשם מעושרו הרב.