נולדה בשם פזית מושקוביץ, גדלה ומתגוררת עד היום בתל אביב; דור שלישי בעיר מצד שני הוריה, שגדלו בנחלת בנימין. אמה, מרי אור, היא מטפלת הוליסטית, מאסטרית NLP ומאסטרית פנג שווי, מרצה באוניברסיטה הפתוחה ומנחת קבוצות; אביה יעקב מושקוביץ הוא יבואן של תחליפי טבק; אחיה, אורן מושקוביץ-אור, הוא מנהל מוזיקלי, עורך וידאו וצלם. נשואה מאז 2008 למקס גן-זך, מוזיקאי בעל הרכב רוק מתקדם MGMA "ספייס רוק" ומומחה לאבטחת מידע, בנה של הסופרת ורדה גנזך.
בהיותה בת שתים עשרה התגלתה אצלה IgA nephropathy (ברז'ה), מחלת כליות נדירה, איתה היא חיה עד היום. במהלך חייה עברה שלוש השתלות כליה שכשלו. עברה יותר מ-61 ניתוחים ומאז גיל 19 היא מטופלת בדיאליזה 25 וחצי שנים. ההתמודדות הרפואית עם המחלה היוותה את הבסיס וההשראה להצגות והרצאות אותן היא מעבירה מאז שנות השלושים המוקדמות לחייה.
היא למדה בבית הספר להנדסאים ובתיכון חדש בתל אביב. למדה לתואר ראשון בלימודים כלליים ובינתחומיים באוניברסיטת תל אביב ולתואר ראשון בתקשורת באוניברסיטה הפתוחה. למדה תיאטרון ומשחק באוניברסיטת תל אביב.
ב-1993 ניהלה והייתה בעלת בית טבע בשינקין, תל אביב.
הופעתה הפומבית הראשונה הייתה בתוכנית "המעגל של דן שילון" באוגוסט 1994.
ב-1994 שיחקה בהצגה "טאג' מהל" ב-JCC, פיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית, במסגרת נסיעה לחו"ל לצורך השתלת כליה שלישית. באותה עת למדה משחק בJCC ותולדות המוזיקה הקלאסית באוניברסיטת פיטסבורג בפנסילבניה.
ב-1998 הפיקה שלושה פסטיבלים: "הפסטיבל הפתוח לווידאו" בסינמטק תל אביב, סינמטק ירושלים וסינמטק חיפה. הפסטיבל הופק במסגרת הקמת עמותת קא"ת – קהילת אומנות ותקשורת.
יזמה, ניהלה והייתה, יחד עם אימה מריאור, בעלת חברת ההפקות "פז מושקוביץ אומנות לאירועים" (2009-1999).
ב-2002 כתבה, הפיקה ושיחקה בהצגה "צוחקת את חיי" במסגרת המופע "חמש נשים", אשר יזם איציק ויינגרטן, שהציגה בפסטיבל תיאטרונטו בתיאטרון הבימה.
ב-2004 כתבה, הפיקה ושיחקה ב"ליזליזה", הצגת יחיד טראגית-קומית המבוססת על סיפור חייה. ההצגה הועלתה בתיאטרון הסימטה ומשם הוזמנה לרפרטואר ההצגות בתיאטרון הבימה. מושקוביץ מספרת על ההלם שפקד אותה כשהרופאים שלה הודיעו לה שהכליות שלה פסקו לתפקד ושהיא תיאלץ להיות מחוברת במשך כל חייה למכונת הדיאליזה, על הבריחה מחתונה, על הפרידה מבן הזוג שהיה אמור להיות אבא לילדיה ועל ההחלטה לא לוותר ולהמשיך לחיות ועל הקשר בינה לבין מכונת הדיאליזה, אותה היא מכנה "ליזה". כתיבה: פז מושקוביץ וטל אייזן, בימוי: דור פלס, מוזיקה: ברי סחרוף, תפאורה: פולה מיודובניק, תאורה: קרן גרנק.
בשנים 2005–2008 שימשה כמרצה בקורס "הפקת אירועים" באוניברסיטה הפתוחה. בשנים 2006–2013 הייתה רכזת ומרצה ראשית של הקורס "ייזום ניהול והפקת אירועים" במכללה למנהל, מכללת רופין ואוניברסיטת אריאל. ריכזה עם אמה מרי אור את הקורס "עיצוב אירועים" באוניברסיטת אריאל והרצתה בו.
בשנים 2007–2011 הייתה מאמנת בכירה לתקשורת ומנהיגות בחברת "תות תקשורת ותוצאות", בבעלותו של אלון גל. התמחתה באימון עסקי בארגונים גדולים, עסקים קמעונאיים ואימון אישי לחיים.
כתבה, מפיקה ומשחקת מאז 2013 ב"מחוברת" מופע-הרצאה סטנדאפ בתיאטרון הבימה, היכלי תרבות שונים, בכנסים גדולים ובאירועי חברות בחו"ל. מושקוביץ מספרת את סיפור חייה, כיצד התגברה על קשייה ויצרה מתוכם הצלחה, ומזמינה את הצופים למנף את הקושי שלהם ולהצליח.
כתיבה - פז מושקוביץ ורז חזון, עריכה צילום סרטים - אורן מושקוביץ אור, עריכת מוזיקה - מקס גן-זך.
ב-2013 כתבה טור שבועי של "מחוברת" באתר ynet. בטור שיתפה סיפורי חיים, כאשר בתום כל סיפור ישנה תובנה והסתכלות על החיים.
הייתה שותפה בשני סטרט-אפים בתחום הרפואה.
במרץ 2017 ראה אור בהוצאת מטר ספרה "מחוברת-צופן ליזה", בעריכת מיכל בכר, אותו כתבה ביחד עם אמה, מרי אור.
מושקוביץ גן-זך משיקה הרצאה החדשה של מחוברת 2 המתבססת על הספר. כתיבה פז מושקוביץ ואסף שלמה,
קריינות - דודו ארז,
מוזיקה - מורן גמליאל,
וידאו - איתי סונטג,
הפקה - סברס גרופ.
קישורים חיצוניים.
מאמרים של פז מושקוביץ גן-זך, באתר ynet
פונן
האקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים
רוז'ה רובוטה
רוז'ה רובוטה (1921 או 1923 – 6 בינואר 1945), הייתה חברת ההתארגנות המחתרתית במחנה ההשמדה אושוויץ שהוצאה להורג בשל חלקה במרד הזונדרקומנדו שפרץ ב-7 באוקטובר 1944.
ביוגרפיה.
נולדה בעיר צ'יחאנוב שבמחוז מזוביה בצפון מזרח פולין למשפחה מהמעמד הבינוני. היו לה אח ואחות וככל הנראה, כל משפחתה נספתה בשואה. בגיל 16 הצטרפה לתנועת הנוער "השומר הצעיר" ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרפה למחתרת של תנועה זו. ב-1942 גורשה למחנה אושוויץ. בתחילה עבדה במחסן הבגדים במחנה, שהיה סמוך לקרמטוריום III בו נשרפו גופות הנרצחים בתאי הגזים. באוגוסט 1942 הועברה למחנה בירקנאו.
השתתפותה במרד הזונדרקומנדו.
רוז'ה רובוטה הצטרפה למחתרת באושוויץ לצד חברים שהכירה מתנועת הנוער בעיירתה. בהמשך גייסה למחתרת נשים שעבדו במפעל "וייכסל מטאל אוניון ורקה" (Weichsel Metall Union Werke), בו הייתה גם מחלקה לייצור אבק שרפה, בגרמנית: "Pulverraum" (ובתעתיק עברי: "פולוורראום").
שניים מחברי המחתרת, ישראל גוטמן ויהודה לאופר, קיבלו הוראה להביא מהמקום בו עבדו חומר נפץ לקראת ההתקוממות במחנה. הם התקשו לעשות זאת, מפני שהתנועה בתוך בית חרושת זה הייתה אסורה ובמקום בו עסקו בחומרי הנפץ עבדו אסירות יהודיות. באמצעות אחת החברות במחתרת יצרו קשר עם הנשים שעבדו שם. בין היתר עבדו במפעל אסתר וייסבלום, אנה היילמן, רוז מת', רגינה ספירשטיין אלה גרטנר, הדסה זלוטניצקה, מרתה בינדיגר, גניה פישר, אינגה פרנק ואילזה ואנטיצ'קה. אחד החברים נשלח לבירנקאו כדי לגייס את רובוטה למשימה זו וכדי שהיא תשכנע את הנשים לתת את הסכמתן להוציא חומר נפץ מבית החרושת ולמסור אותו לידי המחתרת.
רובוטה הייתה אחראית על איסוף אבק שרפה שנאסף על ידי האסירות האחרות, הסתרתו והעברתו לחברים אחרים במחתרת. אבק השריפה, בכמות של בין כפית אחת לשלוש כפיות ביום, נאגר כדי ליצור מטענים מאולתרים שנועדו לפיצוץ תאי הגזים על ידי אסירי הזונדרקומנדו. כמעט מדי יום ביומו, העבירו האסירות בנושאי אוכל בעלי תחתית כפולה כמויות קטנות של חומר נפץ.
במהלך התקוממות הצליחו האסירים להרוג ארבעה אנשי אס אס ולפוצץ את גג קרמטוריום III. בחקירות שערכו הגרמנים לאחר דיכוי המרד, נתפסה רובוטה יחד עם שלוש מחברותיה, אלה גרטנר, אסתר וייסבלום ורגינה ספירשטיין. למרות חקירות רבות ועינויים קשים הן לא הסגירו פרטים על משתתפים נוספים בהתקוממות. באחד הלילות התגנב לתאה של רובוטה האסיר נח זבלודוביץ. לפי עדותו של ישראל גוטמן, היא אמרה לו שאין לחברי המחתרת ממה לחשוש, היא לא תגלה דבר, כי ימשיכו במלאכה וכי היא יודעת על מה היא עומדת למות. היא נתנה לזבלודוביץ פיסת נייר עליה כתבה זאת.
הוצאתה הפומבית להורג.
ב-6 בינואר 1945, שלושה שבועות לפני שחרור מחנה אושוויץ על ידי הצבא האדום, הוצאה רובוטה להורג בתלייה בחצר המחנה, יחד עם שלוש חברותיה. ארבע הנשים הוצאו להורג בפומבי ואסירות אחרות היו עדות לו. על פי חלק מהעדויות, צעקה לפני מותה: "נקמה!".
הנצחה.
סיפורה של רוז'ה רובוטה לא היה ידוע בארץ לפני משפט אייכמן, אז סיפר עליה ישראל גוטמן בעדותו. ברשימותיו ממשפט אייכמן הזכיר אותה חיים גורי וכך גם עיתונאים אחרים בדיווחיהם מאולם המשפט. היעדרה של הנצחה כזו לפני 1961 עוררה את תשומת לבה של רבקה גורפיין, שתהתה מדוע אין מפרסמים את מעשה גבורה זה, אך גם אחרי אזכורים אלה המשיכו להזכיר אותה כגיבורה אלמונית. באחרונה שולב סיפורה במערך שיעור של היחידה לשוויון בין המינים במשרד החינוך.
זכרה של רובוטה ושל שלוש חברותיה מונצח בגן ביד ושם בירושלים בפסל שהוקם לזכר הארבע בשנת 1991. בשנת 2008 נחנכו בסידני שבאוסטרליה, "שערי רוזה רובוטה". ב-1994, במלאת 50 שנה למרד הזונדרקומנדו באושוויץ, נקבע לוח זיכרון לזכרה ולזכר חברותיה, במוזיאון באושוויץ שבאושווינצ'ים.
זנופוביה
יעקב קנטרוביץ
יעקב קנטרוביץ'
יעקב קנטורוביץ'
המסילה
המסילה (במקור בכתיב חסר: הַמְסִלָה) היה כתב עת תורני-אורתודוקסי שיצא לאור בין השנים ה'תרצ"ו–ה'תש"ב (1936–1942) על ידי "ועד הרבנים דניו־יאָרק רבתי". המאמרים בכתב העת נכתבו בעברית וביידיש.
עורך כתב העת, ששמו כעורך אינו מופיע בגליונותיו, היה הרב ניסן טלושקין.
תכנים.
בכתב העת התפרסמו בקביעות מסות בעניינים העומדים על הפרק בעולם היהדות בארצות הברית ובתפוצות. על עתידה של יהדות ארצות הברית, על מצב היהדות ברוסיה הסובייטית, הצהרת בלפור וההכנות לקראת כינון מדינת ישראל, "גזירת ההימום" במדינות אירופיות שונות, מאבק בתקנות-העגונות השונות של התנועה הקונסרבטיבית בארצות הברית, ועוד.
בתחום ההלכה עסק כתב העת בבירור יסודי של סוגיות הלכתיות מתחדשות בשל התקדמות הטכנולוגיה: מאמרים על דרך השימוש המותרת ב"תיבת קרח אלקטרית" בשבת וכדומה. העורך, הרב ניסן טלושקין, שהיה מומחה לענייני מקוואות פרסם בכתב עת זה את "קונטרס המים" שלו.
בנוסף התפרסמו בכתב העת סקירות ביוגרפיות והיסטוריות על אישים ומוסדות יהודיים, חלקם מהיכרות אישית של הכותבים, כמו: הרב משה שמואל שפירא, משה צינוביץ והרב חיים קרלינסקי.
כותבים.