נולד לר' יעקב אבולעפיה דמות מרכזית בצפת ובדמשק, נצר למשפחה יהודית ענפה של רבנים ועסקני ציבור ממגורשי ספרד, שמוצאה מן האזור ההיסטורי קסטיליה שבספרד, נמנה בין תלמידיו של מהרי"ט יחד עם חבריו ר׳ חיים בנבנישתי מחבר הספר כנסת הגדולה, ור' יהושע בנבנשתי מחבר ספר שדה יהושע, ור' אברהם בן חנניה.
עלה לארץ ישראל ושימש כדיין בצפת, כרבה של טבריה, עבר לחברון בזמנו של הרב אברהם אזולאי ולבסוף התיישב בירושלים. היה ראש משלחת הרבנים שיצאה ב-1662 לתהות על טיבו של נתן העזתי ולפי דברי השבתאים, הוא זה שהביא לגירושו של שבתי צבי מארץ ישראל. נכדו ר' יעקב אבולעפיה היה רבה של טבריה לפני חורבנה, ונינו, ר' משה אבולעפיה, היה אביו של ר' חיים אבולעפיה (השני) מחדש היישוב היהודי בטבריה.
קבר רבי חיים אבולעפיה.
ר' חיים אבולעפיה נפטר בשנת ת"ל (1670) ונטמן בחלקת הקברים הסמוכה לקבר זכריה שבבית הקברות הר הזיתים. בשנת 1960 חפרה במקום משלחת ארכאולוגית ירדנית-בריטית לחפור סביב קבר זכריה, וזו השליכה את כל הקברים והמצבות היהודיים, שגורלם לא נודע מאז. כעבור 50 שנה התגלתה מצבתו של ר' חיים אבולעפיה מוטלת בקרבת מקום, ובשיתוף פעולה של אתרא קדישא, החברה קדישא הספרדית ומרכז המידע של הר הזיתים, אותר מקומו המקורי של הקבר, והמצבה הושבה למקומה.
הערות שוליים.
חיים אבולעפיה (השני)
רבי חיים אבולעפיה השני (ה'ת"כ 1660 – ו' בניסן ה'תק"ד מרץ 1744) היה רב, שד"ר ומדינאי ארץ ישראלי, ממחדשי היישוב היהודי בטבריה.
ביוגרפיה.
רבי חיים אבולעפיה (השני) נולד בחברון לרבי משה אבולעפיה. נצר למשפחה יהודית ענפה של רבנים ואישי ציבור ממגורשי ספרד, שמוצאה מן האזור ההיסטורי קסטיליה שבספרד. אבי השושלת  בארץ ישראל, רבי חיים אבולעפיה (הראשון), שימש כדיין בצפת, עבר לחברון ולבסוף התיישב בירושלים. היה ראש משלחת הרבנים שיצאה ב-1662 לתהות על טיבו של נתן העזתי ולפי דברי השבתאים, הוא זה שהביא לגירושו של שבתי צבי מארץ ישראל.
נפטר ב-1670. נינו של רבי חיים אבולעפיה הראשון, רבי משה אבולעפיה, היה אביו של ר' חיים אבולעפיה (השני).
בצעירותו עקרה משפחתו לירושלים, שם למד בבית יעקב, מיסודו של רבי ישראל יעקב חגיז, שבראשה עמד אז רבי משה גאלנטי (השני), שם למד גם מפי רבי שלמה אלגאזי, רבי אברהם אמיגו ורבי יצחק הכהן רפפורט. למד בחברותא עם הרב חזקיהו דה-סילווה.
בשנת 1699 נסע לסלוניקי שביוון והשתקע שם. בשנת 1712, נסע לאיזמיר שבטורקיה, שם הוסמך לרבנות. הוא
נתבקש על ידי יהודי חברון לצאת כשד"ר, למסע גיוס תרומות בטורקיה עבורם, בתקופה בה הם נלחצו תחת עול תשלום המיסים שהוטל עליהם מהממשל.
לאחר שש שנים בטורקיה, חזר לארץ ישראל, השתקע בצפת וכיהן כרבה של העיר. באותה עת הזדמן לעיתים קרובות אל העיר טבריה החרבה והשוממה כמה עשרות שנים, כדי להשתטח על קברות הצדיקים בה ובסביבותיה. בין תלמידיו נמנה ר' חיים מודעי שנחשב לראש חכמי צפת.
אחרי פטירתו של ר' ישראל בנבנישתי, ראש קהילת איזמיר, נענה רבי חיים אבולעפיה לבקשת ראשי הקהילה, וחזר לאיזמיר לכהן כרב הקהילה. בין השנים 1721 ל-1740 כיהן כרבה של איזמיר, שם זכה לכבוד רב ולהערכה אף בקרב התושבים המוסלמים. ר' משה ירושלמי, בן דורו הצעיר, כותב עליו שהיה "מפורסם מאד בכל הארצות... שאין דומה לו בכל ארץ תוגרמה, וגם הישמעאלים והערבים נוהגים בחכם זה כבוד, כי הם יודעים שגדול הדור הוא".
חידוש היישוב היהודי בטבריה.
בשנת 1738 נודע לדאהר אל עומר, שליט הגליל, כי הרב אבולעפיה רוצה לעלות ארצה מאיזמיר. דאהר כתב לו כי הוא מזמין אותו לחדש את היישוב היהודי בטבריה, שהיה הרוס מזה 70 שנה, ובכך לחדש את היישוב היהודי בגליל. שאיפתו של הרב חיים אבולעפיה לבוא לטבריה נבעה מכך שסבו, הרב חיים אבואלעפייא הזקן, היה המרא דאתרא (רב העיר) של טבריה טרם נחרבה.
בשנת 1740, כשהגיע הרב אבולעפיה מאיזמיר בראש משלחת של עשרות אנשים, קיבל אותו דהאר אל עומר בכבוד, "הלבישו לבוש יקר הערך כלבוש מלכות. וכל אשר שאל ממנו הרב לא חסר דבר". בעיר נבנה בית כנסת "נאה ומפואר מאין כמוהו בכל ארץ ישראל", על חורבות בית הכנסת העתיק שבו התפלל האר"י. בית הכנסת נקרא בשם "עץ החיים", וכן כונה בשם "בי כנישתא רבא דטבריא". יש מסורת בלתי מבוססת שבאותו מקום היה מושבה האחרון של מוסד הסנהדרין. ר' חיים אבולעפיה ותלמידיו חידשו אף את בית הכנסת העתיק בשפרעם.
בשנת 1741 הקים מערכת איסוף כספים עבור טבריה בקהילות בארצות הולנד ואיטליה.
הרב בנה בטבריה גם בית מרחץ, חנויות ליום השוק ובית בד לשמן שומשמין. כדברי חתנו, רבי יעקב בירב: "כל אנשי טבריה דשנים ורעננים שמחים אלי גיל כי הארץ שקטה מפחד רעה ואין מחריד". רבי חיים אבולעפיה התמסר להתפתחות העיר ודאג למקורות פרנסה ליושבי העיר.
חידוש היישוב העברי בטבריה עשה רושם רב בגולה, ורבים ראו בכך סימן לגאולה הקרובה. גם רבי חיים אבולעפיה האמין שחידוש היישוב היהודי בגליל הוא פתח לימות המשיח, וגאולת העם היהודי כולו. לפיכך בתקופתו התגברה העלייה לארץ. ב-27 במרץ 1742 ביקר גם ר' חיים בן עטר את ר' חיים אבולעפיה בטבריה.
כפי הנראה, שלטונו של דאהר אל עומר לא מצא חן בעיני השלטון המרכזי בטורקיה, והסולטאן הורה למשנה למלך, הפאשה היושב בדמשק, סולימאן פאשה, להרוג את דאהר ולהחריב את ממלכתו. הדבר נודע לרבי חיים אבולעפיה באוגוסט 1742, והוא פנה לדאהר. בהנהגתו של רבי חיים אבולעפיה, תמכו יהודי הגליל בדאהר אל עומר. ב-1 בדצמבר 1742 ניצח דאהר את הפאשה, ויום זה הפך ליום חג עבור יהודי טבריה.
בין תלמידיו של רבי חיים אבולעפיה בטבריה, נמנה גם ר' חיים מודעי, שנחשב לאחד מגדולי המשיבים בדורו.
ב-27 בפברואר 1744, הזעיק רבי חיים אבולעפיה את בנו הבכור, ר' יצחק אבולעפיה, שהתגורר בסוריה, והטיל עליו להמשיך את ההנהגה אחריו. ב-19 במרץ באותה שנה נפטר ר' חיים אבולעפיה, ונטמן בבית העלמין הישן בדרומה של העיר טבריה.
אחרי מותו הנהיגו בניו, רבי יצחק אבולעפיה ורבי יששכר אבולעפיה, את היישוב היהודי בטבריה.
צאצאיו.
רבי יצחק, רבי יעקב, רבי יששכר, יחזקאל, וארבע בנות, אחת נישאה לרבי יעקב בירב (מחבר ספר זמרת הארץ), אחת לרבי שמואל אברבאנאל ואחת לרבי חיים וינטורה, ואחת לרבי שלמה אלפאנדרי,
מספריו.
במהלך שהותו באיזמיר הודפסו ספריו:
חיים אבולעפיה (פירושונים)
1955 בקולנוע
המרדי גרא ההומו-לסבי של סידני
המרדי גרא ההומו-לסבי של סידני (באנגלית: Sydney Gay and Lesbian Mardi Gras, נקרא בעברית גם פסטיבל הגאווה של סידני ומרדי גרא בסידני) הוא פסטיבל בן מספר שבועות המתקיים בסידני, ניו סאות' ויילס בין פברואר למרץ מדי שנה. האירוע המרכזי של הפסטיבל הוא מצעד גאווה. לרוב מכונה הפסטיבל בקיצור מרדי גרא. פרט למצעד המתקיים מסורתית במהלך סוף השבוע, מתקיימות בעיר מסיבות ואירועים נלווים במשך השבוע הקודם והעוקב למצעד, ומושכים קהל משתתפים נרחב. מצעד המרדי גרא נחשב למצעד הגאווה הגדול בעולם.
המצעד מתקיים מדי שנה החל משנת 1978 ועד היום. בשלוש השנים הראשונות להיווסדו התקיים המצעד בחורף (יוני), אך החל מ-1981 הוא הועבר לסוף הקיץ, בין פברואר למרץ, כחודש לפני חג הפסחא. בעקבות תאריך זה הוא זכה לשם מרדי גרא, והתקיים בסמוך לקרנבלים נוצריים החוגגים את הימים שלפני התענית. אף על פי שהוא קרוי על שם חג דתי, אין למרדי גרא זיקה נוצרית: הוא אינו מתקיים ביום שלישי שלפני יום רביעי של האפר, והחוגגים לא מתחילים לאחריו צום בן 40 יום.
היסטוריה.
המרדי גרא הראשון התקיים ב-24 ביוני 1978, כמצעד מחאה שבא בתגובה למהומות סטונוול. מארגני המצעד השיגו אישור מהעירייה, אך זה בוטל והמשטרה נשלחה לפזר את המצעד. 53 מהצועדים נעצרו בהאשמות שונות, רובן המוחלט לא הגיעו לכדי העמדה לדין. עם זאת, הסידני מורנינג הראלד דיווח במפורט את שמות העצורים והמשתתפים, דבר שגרם לאאוטינג של חלק מן המשתתפים במצעד. היות שהומוסקסואליות נחשבה כעבירה לפי נוסח החוק בניו סאות' ויילס עד 1984, הוצאתם מהארון של המשתתפים גררה במקרים מסוימים את פיטוריהם.
בשנת 1981 הועבר המצעד לחודש פברואר, ונקרא לראשונה בשם המרדי גרא ההומוסקסואלי של סידני (Sydney Gay Mardi Gras). בשנת 1988 שוב שונה שמו, ל-המרדי גרא ההומו-לסבי של סידני (Sydney Gay and Lesbian Mardi Gras), שם בו נקרא המצעד גם כיום. המצעד, המסיבה והפסטיבל מאורגנים כעת על ידי עמותת New Mardi Gras, המייצגת מספר ארגוני להט"ב בניו סאות' ויילס.
המצעד.
לרוב, מתקיים המצעד בשעות הערב, ביום שבת. מרבית המשתתפים מתכנסים באזורים סביב מוצא רחוב אוקספורד בדרלינגהרסט בשעות אחר הצהריים, מתאמנים על הריקוד הרלוונטי לבמה הנעה ועל השירים. במקביל, מתארגנות הבמות באזור התכנסות רכבים. המצעד מתחיל לקראת הערב, כשהבמות ממויינות בסדר אלפביתי. על פי המסורת, קבוצת רוכבות אופנוע (Dykes on Bikes) פותחות את המצעד לפני הבמות הראשונות. המצעד מתקיים על כבישים עירוניים שנסגרו לתנועה, ומשני צידי הכביש ממוקמים מחסומים ארעיים שנועדו לשמור על תנועת הקהל. החל משעות הערב, מתקבץ קהל רב ליד המחסומים ומעודד את הצועדים.