לרוב, האזור במח בו מצוי ההתקף מאופיין בפעילות חשמלית איטית, בתדר נמוך ובעוצמה גדולה. הטיפול בנוירופידבק מנסה להסדיר את הפעילות החשמלית של האזור בו התפקוד לקוי, באופן שיקשה על אותו אזור להתחיל באירוע אפילפטי.
במחקר מבוקר על יעילות הנוירופידבק לאפילפסיה שנערך על חתולים, קיבלו מחצית מהחתולים טיפול בנוירופידבק, שכלל חיזוק באמצעות טיפת חלב בכל פעם שהופיעו גלי מח רצויים. לאחר האימון הוזרק לחתולים חומר משרה התקפים – והוכח שהטיפול בנוירופידבק הווה "חיסון" מסוים בפני ההתקפים האפילפטיים.
כמו כן, מאמרי סקירה שפורסמו בשנים האחרונות הראו שיפור משמעותי בחומרת המחלה והוכיחו את יעילותו של נוירופידבק לטיפול באפילפסיה.
תסמונת אספרגר והפרעות אחרות על הרצף האוטיסטי.
אצל אוטיסטים בדרגות שונות קיימות תבניות מוחיות לא תקינות שונות המשקפות את הבעיה הבסיסית של ההפרעה: לעיתים נזק מוחי שעשוי מתבטא בפעילות חשמלית לא תקינה באזור מסוים במח ב-EEG, וכן בעיות בקישוריות – קשרים לא תקינים בין אזורי מח שונים, שיכולות להיות תת-קישוריות או עודף קישוריות, והקשיים מהם יסבול החולה יהיו בהתאם לתחום האחריות של אזורי המח הפגועים. פגיעה במערכת עצבית הקרויה "מערכת עצבי המראה", למשל, גורמת לחלק מהביטויים של חוסר היכולת לאמפתיה ולזיהוי רגשות אדם אחר. תופעה נוספת שכיחה היא עודף גלי ביתא באזורים מרכזיים קדמיים, האחראית בין השאר לנטיית מטופלים מהקשת האוטיסטית לבצע התנהגויות בצורה חוזרת ומקובעת.
שוב, הטיפול בנוירופידבק יעשה באותה שיטה: זיהוי התבניות הלא תקינות בגלי המח של המטופל ונרמול הבעיה שאותרה.
מחקרים הראו תוצאות חיוביות בטיפול בנוירופידבק בילדים, שכללו שיפור יכולות החברות, הורדת הנוקשות ההתנהגותית ואפשור תקשורת מלאה יותר. תוצאות הטיפול נשמרו עד לכשנתיים.
דיכאון וחרדה.
המונח הפרעות חרדה מתייחס לקבוצת הפרעות הכוללות, בין השאר, הפרעת חרדה מוכללת, הפרעה טורדנית-כפייתית, התקפי בעתה, תסמונת פוסט-טראומטית ועוד. היום נהוג לטפל בהפרעות אלה בטיפול תרופתי המשולב במקרים מסוימים בטיפול פסיכולוגי והתנהגותי.
בשיטת הנוירופידבק, מזהים תבניות אופייניות לחרדה ודיכאון בפעילות המח של מטופלים, ומלמדים אותם לווסת את פעילות גלי המח ולהסדיר אותם, כאשר הפרוטוקול אינדיבידואלי ומותאם לכל מטופל לאחר בדיקות מקיפות.
שימושים רפואיים נוספים.
מחקרים נקודתיים הראו כי בנוסף, נוירופידבק עשוי להועיל גם לסובלים מהתמכרויות, כאבי ראש ומיגרנות, פיברומיאלגיה, תסמונת טורט, נדודי שינה, נזקים מוחיים בעקבות שבץ ועוד.
שימושים לא-רפואיים.
נבדק יישומה של שיטת הנוירופידבק להגברת היכולות האומנותיות בתחומים כגון מוזיקה, ריקוד ומשחק. מחקר שנערך על מוזיקאים מצא שטיפול בנוירופידבק שיפר את הטכניקה, התקשורת והמוזיקליות שלהם. כמו כן נצפה שיפור בביצועיהם ויצירתיותם של רקדנים, ותוצאות חיוביות נראו גם בשחקנים.
מספר משחקני נבחרת איטליה בכדורגל קבלו טיפולי נוירופידבק במהלך הטורניר, שנועדו לחדד את מחשבתם ולהביא אותם לשיא הריכוז שלהם. גם שחקני גולף וטייסי קרב בצבא ארצות הברית משתמשים בנוירופידבק כדי להגיע לביצועים אופטימליים.
היסטוריה.
הנוירופידבק התפתח כחלק מהמחקר של הביופידבק, אשר התמקד במדידות של אלקטרואנצפלוגרם
הנוירופידבק התפרסם בשנות השישים, כארבעים שנה לאחר גילוי ה-QEEG על ידי פסיכיאטר גרמני בשם הנס ברגר. חוקר בשם ג'ו קמייה פרסם ב"פסיכולוגיה היום" מאמר ובו תיאר ניסוי שערך, בעל שני שלבים: בשלב הראשון, הנבדקים התבקשו לעצום את עיניהם ולהודיע מתי לדעתם היו במצב אלפא (מצב מוחי מסוים). בהתחלה הנבדקים צדקו בכחמישים אחוז מהמקרים, אבל בהדרגה חלקם פיתחו את היכולת להבדיל בין המצבים השונים של מוחם באחוזי הצלחה גבוהים יותר.
בחלקו השני של הניסוי, הנבדקים התבקשו לעבור למצב אלפא כשפעמון צלצל פעם אחת, ולצאת ממנו כשהפעמון צלצל פעמיים. שוב, חלק מהנבדקים הצליחו לפתח יכולת לעבור למצב זה על פי פקודה. אחרים, לעומת זאת, לא הצליחו לשלוט בכך כלל. עם זאת, תוצאות המחקר היו משמעותיות ומרשימות. מצב אלפא קושר עם רגיעה, ולאימון אדם לשליטה בגלי האלפא שלו היה פוטנציאל לשמש כטיפול להפגת מתחים ולחץ. בהמשך, התברר שלא בדיוק כך הדבר – אולם בשלב זה, חוקרים אחרים ניסו לבדוק את ההנחה שניתן לאמן אדם לשלוט בגלי המח שלו באופן כללי.
בשנות השישים המאוחרות ושנות השבעים המוקדמות, ברברה בראון, מהמשפיעות ביותר בתחום פרסום הביופידבק, כתבה מספר ספרים על הנושא - כגון "New Mind New Body" ו- "Stress and the Art of Biofeedback", ובכך הגבירה את מודעתו של הציבור הרחב לטכנולוגיה.
בהמשך, עבודתם של בארי סטרמן, ג'ואל פ. לובר ואחרים הראתה יעילות גבוהה דווקא באימון גלי בטא (תדרים גבוהים) ולא אלפא (תדרים נמוכים). עם זאת, בחמש עד עשר השנים האחרונות, מסתמנת חזרה לגישתו המקורית של קמייה ולטיפול בתדרים נמוכים עבור התמכרויות וחרדות.
החידוש האחרון בתחום הנוירופידבק הוא בגישה המבוססת על מודל הקצאת המשאבים המתואמת (Coordinated Allocation of Resource Model - CAR). מודל זה גורס כי יכולות קוגניטיביות מסוימות של אדם הן פונקציה של משתנים אלקטרופיזיולוגיים. בגישה החדשה, מבקשים מהמטופל לבצע מספר פעולות המפעילות יכולות קוגניטיביות מסוימות, ולאחר מכן משווים את ערכי פעילותו המוחית בזמן ביצוע אותן משימות לערכי הנורמה, ובהתאם לתוצאות מתאימים טיפול עבורו.
יתרונות השיטה.
שיטת הנוירופידבק אינה פולשנית ואינה מסתייעת בתרופות, ובשל כך מהווה פתרון כמעט יחיד לחולים העמידים לתרופות או כאלה שאינם יכולים ליטול תרופות מסיבות אחרות, כגון תופעות לוואי חמורות.
כמו כן, שיטת האבחנה בנוירופידבק מתבססת על זיהוי תבניות שונות במוחו של המטופל והתאמת הטיפול באופן אינדיבידואלי עבורו, בניגוד לשיטת האבחנה המקובלת בקרב נוירולוגים ופסיכיאטרים כיום, והנעשית בעיקר על סמך דברי המטופל והסימפטומים שלו, אליהם מותאם לאחר מכן טיפול היעיל סטטיסטית ולאו דווקא מתחשב במאפייני מוחו הייחודיים של כל מטופל.
מגבלות השיטה.
הטיפול דורש הכשרה שאינה חלק מהליך הלימוד המקובל בבית הספר לרפואה או פסיכולוגיה. משמעות הדבר היא שלאחר תום הלימודים, רופא או פסיכולוג שירצה לטפל בנוירופידבק יצטרך ללמוד עולם טיפולי שלם נוסף, דבר המחייב השקעה של זמן וכסף. כתוצאה מכך, הטיפול בנוירופידבק אינו נפוץ.
גם מהמטופלים ומשפחותיהם נדרשת השקעה – מרבית חברות הביטוח הרפואי בארץ ובעולם אינן מכסות את עלויות הטיפול הגבוהות יחסית. גם הטיפול עצמו אינו קצר ונמשך בממוצע כ-20 פגישות (לטיפול בדיכאון), 40 פגישות שבועיות (לטיפול בהפרעות ריכוז וקשב) וכ-80 פגישות (לטיפול באנשים לאחר חבלת ראש).
בנוסף, טרם התפרסמה כמות מספקת של מחקרים על נושא הנוירופידבק, שתספק הוכחות חותכות על יעילות השיטה.
מסיבות אלו ואחרות, הטיפול בנוירופידבק טרם התקבל כטיפול מקובל בממסד הרפואי, למרות שהוא קיים כבר 40 שנה.
תופעות לוואי.
במאמרים המסכמים טיפול בנוירופידבק שפורסמו עד היום, אין התייחסות לתופעות לוואי משמעותיות כתוצאה מהטיפול. אי-התאמת הטיפול למטופל יכולה לגרום לטיפול "הפוך" – הורדת גלי ביתא והעלאת גלי תטא, למשל, במקום לעשות ההפך, ובכך להחמיר את הסימפטומולוגיה. עם זאת מדובר בהרעה זמנית לצורכי מחקר ומציאת הטיפול המתאים ביותר למטופל.
כמו כן, פגועי ראש דווחו על כאבי ראש חולפים כתוצאה מן הטיפול שנפסקו לאחר מספר מפגשים טיפוליים. דווח גם על הפרעות התנהגות שהופיעו בחולי אפילפסיה לאחר התערבות באזורים טמפורליים, וכן שהעלאת גלי הביתא גרמה לעיתים להופעת אי-שקט, עוררות יתר וקשיי הירדמות. עם זאת, מרבית התופעות הנ"ל נובעות בדרך-כלל מפרוטוקולים טיפוליים שלא תוכננו באופן מספק בהסתמך על המטופל האינדיבידואלי אלא הסתמכו על סטטיסטיקה המופיעה בספרות. מקצועיות בבניית הפרוטוקולים הטיפוליים חיונית הן להצלחת הטיפול והן למניעת תופעות הלוואי שעשויות להתרחש.
בנוסף, הפסקת הטיפול גורמת להיעלמות מהירה של תופעות הלוואי, שכן כל עוד תהליך הלימוד לא הושלם השינוי עדיין לא התקבע דיו.
קישורים חיצוניים.
Articles and research links:
משפט הערך הממוצע (פירושונים)
רלוקסיפן
רלוקסיפן (באנגלית Raloxifene) היא תרופה אוראלית המשווקת גם תחת השם אוויסטה ושייכת לקבוצת התרופות SERM (תרופות המווסתות סלקטיבית את קולטני האסטרוגן). רלוקסיפן משפיעה על פעילות הורמון האסטרוגן על העצמות וכן על חוסר פעילות האסטרוגן על הרחם והחזה. התרופה משמשת כתרופת מניעה למחלת דלדול עצמות (אוסטאופרוסיס) אצל נשים הנמצאות בגיל המעבר.
בשנת 2006 המכון הלאומי האמריקאי לסרטן הכריז כי רלוקסיפן היא תרופה אפקטיבית כמו טמוקסיפן בהפחתת הסיכוי לחלות בסרטן השד אצל נשים בגיל העמידה הנמצאות בסיכון. תופעת לוואי שלילית של טמוקסיפן היא הגברת הסיכוי לחלות בסרטן הרחם ולעומתה רלוקסיפן גורמת לפחות מקרים של סרטן הרחם. טמוקסיפן מגדילה את הסיכוי לחלות בקטרקט, זאת בניגוד לרלוקסיפן.
ב-14 בספטמבר בשנת 2007 הכריז מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA) כי רלוקסיפן היא תרופה מאושרת המפחיתה את הסיכוי לחלות בסרטן השד עבור נשים בגיל העמידה עם בעיית דלדול עצמות ועבור נשים בגיל העמידה הנמצאות בסיכון.
התרופה משווקת בישראל תחת השם EVISTA המיוצרת על ידי חברת התרופות הבינלאומית אלי לילי. כמו כן, התרופה משווקת תחת השם רלוקסיפן על ידי חברת התרופות הישראלית טבע.
התרופה כלולה בסל הבריאות של מדינת ישראל החל משנת 2003 וניתנת רק באמצעות מרשם מרופא מומחה.