בגיל 19 אדולף דה קודר הלך לאקדמיה לאמנות בעיר הולדתו בשנת 1881, שם הפך לתלמידו של גוסטב שנלבר (1851–1917). שנלבר הפך למורה החשוב ביותר של אדולף. הוא למד אצלו ציור נוף משנת 1881 עד 1890. בשניים-שלושה העשורים הראשונים, התפתחותו האמנותית של דה קודר הושפעה מאוד מציורו של שנלבר. דה קודר ביקר בכמה "מושבות ציירים", בעיקר במושבת אמני גוטאך ביער השחור, שם פגש את פרנץ גרסל (1861–1948), אלברט קאפיס (1836–1914) ואת הרמן דיסשלר (1866–1935).
בקרלסרוהה.
לאחר סיום לימודיו עבד אדולף דה קודר כצייר עצמאי בעיר הולדתו קרלסרוהה עד שנת 1909, במהלכן השתתף בתערוכות אמנות גדולות בבאדן-באדן, קרלסרוהה ובמינכן עם נופיו האימפרסיוניסטיים. סמוך לביתו היה סטודיו נוסף בו הוקם בית הספר לציירים בקרלסרוהה כחברה פרטית בסביבות 1884. בשנים 1892 ו-1893 הציג דה קודר ציורים בארמון הזכוכית של מינכן, בהם הציג את שהותו בים הבלטי במושבת האמנים ארנשופ: בתים בדיונות (1892) ובתי דייגים בים הבלטי (1893). תמונות משני טיולים להולנד באמצע שנות ה-90 הוצגו גם בארמון הזכוכית של מינכן. בין השנים 1891 עד 1903 הוא נכח מדי שנה בתערוכות אמנות גדולות בארמון הזכוכית של מינכן עם ציוריו.
בשנת 1910 אדולף דה קודר בנה וילה עם אולפנים עבורו ועבור אחותו לואיז. הוא התגורר בשכונת עמיתיו הציירים פרנץ גרסל והנריק מור (1876–1940). כולם היו חברים בקבוצת לויטפולד במינכן, שהייתה קיימת מאז 1892 ובראשה עמד פריץ באר בין השנים 1907–1919.
מ־1910 עד 1924, דה קודר הציג שוב בתערוכות האמנות הגדולות בארמון הזכוכית של מינכן.
ביולי 1914 השתתף בתערוכת האמנות הראשונה של פירסטנפלדברוק. בשנת 1915 נפטרה אחותו לואיז, שליוותה אותו כל חייו והתגוררה עמו.
בשנת 1918 החליט למכור את הווילה שלו ולשכור דירה במרכז פירסטנפלדברוק.
ב־3 בנובמבר 1921 הוא התחתן עם סלמה פלוונאק, ציירת שהייתה צעירה ממנו ב-20 שנה. נישואיהם נמשכו שלוש שנים בלבד, מכיוון שאדולף דה קודר נפטר ב־21 בספטמבר 1924 בפירסטנפלדברוק.
הוא ואשתו סלמה, שמתה במרץ 1956, קבורים בבית העלמין הישן באמרינגן.
יצירתו.
ערכת הצבעים של אדולף דה קודר התבססה על בית הספר לציור בקרלסרוהה. כמו מורו שנלבר, גם דה קודר השתמש בעיקר בצבעים לא מעורבבים ורק לעיתים נדירות בהירים. גוני האדמה שולטים בייצוג הטבע; אך גם צבעים אפורים שונים ואדום לבנים כהה הם דוגמאות להעדפותיו הצבעוניות.
הגוונים הקודרים של ירוק, כחול ואפור משכו אותו הכי הרבה בטבע. ביטויים צבעוניים חזקים נמצאים לעיתים רחוקות בשלב המוקדם של ציוריו, ובעיקר קשורים לחפצים או אביזרים מסוימים. הבחירה השרירותית של פרטי התמונה ודפוסי הקומפוזיציה של אר נובו מראים גם את השפעתו של שנלבר. למרות מסעות הלימוד התכופים יחסית של דה קודר בצפון או בדרום גרמניה או במדינות שכנות, נופי הילדות נותרו המוטיבים המועדפים עליו.
הוא בחר מוטיבים לא בולטים, עצים ליד נהרות קטנים, כמה בתים ישנים, כפר קטן. בכמה יצירות מאוחרות יותר של אדולף דה קודר, מורגש שינוי סגנוני. התמונות מתרחקות מסגנון מפורט, נטורליסטי-אימפרסיוניסטי, לתמונות שניתנות לביטוי אקספרסיבי במידה רבה באמצעות מריחתו הצבעונית והמבריקה של הצבע בעזרת מכחול רחב.
בעבודתו, האדריכלות הייתה אחד המוטיבים החשובים ביותר לצד הטבע מאז ימי לימודיו. בציוריו המוקדמים, יש מראה "נוסטלגי" רומנטית, המתבטא במוטיבים "חסרי משמעות" כמו גשרים, מדרגות או חצרות אחוריות. בשנותיו האחרונות נוספו כמה נושאים צבעוניים יותר, שונים מהיצירות הקודרות והמלנכוליות של ימיו הקודמים. בתקופת היצירה האחרונה, טבע דומם וחללי פנים הופיעו כנושאים ציוריים חדשים.
מרכבה סימן 4מ 400
בית הכנסת של לסקו
בית הכנסת לסקו הוא בית כנסת בלסקו שבפולין. בית הכנסת תפקד כמקום פולחן עד שהוחרב על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
בית הכנסת נבנה בשנים 1626–1654 על ידי הקהילה היהודית הספרדית בלסקו. במאה ה-20 היה זה אחד מששת בתי הכנסת בעיירה, והיחיד שבנייתו שרדה את מלחמת העולם השנייה, אם כי במצב פגום מאוד; הפנים נהרסו על ידי הנאצים. לאחר המלחמה המבנה נזנח. הוא שופץ משנות ה-60 ואילך.
הבניין נבנה בסגנון המנייריסטי - בארוק המוקדם. חלק מהאלמנטים הם גותיים - כמו המגדל. החזית נושאת כתובת בעברית ובה כתוב הפסוק מבראשית כ"ח, י"ז: "וַיִּירָא וַיֹּאמַר מַה נּוֹרָא הַמָּקוֹם הַזֶּה אֵין זֶה כִּי אִם בֵּית אֱלֹהִים וְזֶה שַׁעַר הַשָּׁמָיִם" אולמות הפנים עוטרו בסגנון מנייריסטי בגומחות, קרניזים וארכיטרבים.
מאז שנות השמונים משמש בית הכנסת כגלריה לאמנות ובה מוצגים של אמני מחוז בישצ'אדי. כמו כן, מוצגים במרפסת בניין בית הכנסת נתונים על כל הקהילות היהודיות באזור.
פסגת ריגס
חנה הולנדר
חנה הולנדר (נולדה ב-6 בספטמבר 1972) היא אשת עסקים ורואת חשבון ישראלית, שעמדה בראש קבוצת אקסלנס נשואה.
ביוגרפיה.
נולדה בירושלים וגדלה בשכונת קטמון בעיר, כאחת מתוך ארבעה אחים. אביה היה הרב הראשי של קטמון וקודם לכן, שימש במשך כעשור כאב בית הדין הרבני בחיפה.
עם סיום לימודיה בבית הספר הדתי לאומי "חורב", התנדבה לשירות לאומי במרכז שפירא, במסגרת "האגודה להתנדבות", וסייעה בקליטת עולי אתיופיה שהגיעו לארץ ב"מבצע שלמה". בשנת 1994, השלימה תואר בוגר בחשבונאות וכלכלה בהצטיינות ב. בכל אחת משנות התואר, השיגה הצטיינות דיקן. עם השלמת התואר הראשון, המשיכה לתואר MBA עם התמחות בתחום המימון באוניברסיטה העברית, אותו השלימה ב-1996.
בשנת 1997, ניהלה את מחלקת ההשקעות בבנק יהב ושימשה כמנהלת הנוסטרו בבנק.
בשנת 2001, עברה לבנק משכן, שם ניהלה את מערך ניהול הנכסים וההתחייבויות, ובהמשך הקימה את מערך ניהול הסיכונים וגיוס המקורות של הבנק. בשלב זה, החלה היכרותה עם אייל לפידות שהפך לשותפה ליוזמות רבות. עד שנת 2006, ניהלה הולנדר יוזמות רבות בבנק משכן והפועלים מניהול סיכונים פיננסיים ועד טיפול בהנפקות ציבוריות.
ב-2007, הקימה וניהלה בשותפות עם בית ההשקעות IBI, את מחלקת המסחר בניירות לא סחירים.
ב-2013, גייס אייל לפידות את הולנדר לחברת הפניקס להקים את מערך האשראי הלא סחיר בחברה. במסגרת תפקידה, הקימה הולנדר מחלקת ליווי מיזמי בניית נדל"ן ותשתיות בחברה.
ב-2019 החליפה הולנדר את אייל לפידות בתפקיד מנכ"ל בית ההשקעות אקסלנס המהווה חלק מקבוצת הפניקס. בכך הייתה לאישה הראשונה המכהנת בתפקיד מנכ"ל בית השקעות בישראל.
בינואר 2020, הובילה את רכישת בית ההשקעות "אלומות" שהוטמע בקבוצת אקסלנס-נשואה. בית ההשקעות המנהל מעל 5 מיליארד שקל, נרכש ב-35 מיליון שקלים מידי בעליו ההיסטוריים, הקיבוצים והאגודות השיתופיות.
בשנת 2020, נבחרה הולנדר לאחת מ-50 הנשים המשפיעות של מגזין "פורבס".
חיים אישיים.
הולנדר נשואה לגיל, רואה חשבון שכיהן בעבר כסמנכ"ל הכספים של "כלל מימון". לזוג ארבעה ילדים והם מתגוררים במודיעין.
בית הכנסת העתיק של קנטרברי
בית הכנסת העתיק של קנטרברי הוא בית כנסת בעיר קנטרברי, הבנוי בסגנון התחייה המצרית והוא אחד משניים כאלה בעולם שעדיין ניצבים על תילם. כיום בית הכנסת משמש כחדר מוזיקה בבית הספר "קינג'ס סקול".
היסטוריה.
קהילה.
התיעוד המוקדם ביותר של קהילה יהודית בקנטרברי הוא משנת 1160. ידוע שהקהילה הייתה משגשגת וסחרה בתירס (תבואה) ובצמר וכן עסקה בבנקאות. למרות פוגרומים ב־1261 וב־1264, הקהילה פרחה עד צו גירוש יהודי אנגליה, שניתן על ידי אדוארד הראשון בשנת 1290. נוכחותו מונצחת בשם הרחוב, דרך היהודים.
ידוע כי קהילה יהודית מודרנית הייתה קיימת בקנטרברי עד שנת 1720. הבניין הנוכחי תוכנן על ידי אדריכל יליד קנטרברי, נוצרי בשם חזקיה מרשל, ונבנה בשנים 1846–1848 כדי להחליף בניין שנהרס בשנת 1763 כדי לפנות מקום למסילת הברזל החדשה, שנבנתה על ידי חברת הרכבות הדרום מזרחית. אבן הפינה הונחה על ידי סר משה מונטיפיורי בספטמבר 1847. זוג עמודים עם כותרות לוטוס מאגפים את פתח הבניין הפשוט, בגובה 40 'על 27' על 30'. הבניין עשוי צמנט פורטלנד, המעניק מראה גרניט. יש בימה מרכזית, שעמודיה מתהדרים בכותרות עלים של לוטוס, ועזרת נשים הנתמכת באובליסקים בסגנון מצרי. המקווה תואר כ"מקדש מיניאטורי עם לבנים המונח בגן שמאחורי בית הכנסת". זהו מקווה התחייה המצרי היחיד שידוע שהיה קיים. כמו כן האתר היה הוספיס של מסדר אבירי היכל שלמה בתקופת ימי הביניים.
בתחילת המאה ה-20, הקהילה הידלדלה וזה אילץ את בית הכנסת להיסגר.
בית הספר קינג'ס.
בשנת 1982, בית הספר רכש את בית הכנסת העתיק, והוא משמש כיום כאולם רסיטל למוזיקה בבית הספר. אף על פי כן, חברי הקהילה היהודית הקטנה מתכנסים באופן קבוע בבית הכנסת העתיק למפגשי שבת קצרים ובלתי פורמליים בליל שבת.
מאז שרכש את בית הכנסת העתיק, בית הספר איפשר בנדיבות לקהילה היהודית המקומית הקטנה להשתמש מדי פעם במקום. בשנים האחרונות נערכים בו אירועים כמו סדר פסח, חגיגות סוכות, פורים ופעילויות חברתיות אחרות, כמו גם חתונה יהודית.
אף על פי שכמה בתי כנסת וכנסיות נבנו בסגנון התחייה המצרי בתחילת המאה התשע עשרה, ידוע שרק מעטים שרדו, הם כוללים את בית הכנסת בהובארט טסמניה את הכנסייה הפרסביטריאנית שבמרכז העיר, נאשוויל, טנסי והכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה (סאג הארבור), ניו יורק.
צ'או קון
ג'וליאנו אמאטו
ג'וליאנו אמאטו (באיטלקית: Giuliano Amato; נולד ב-13 במאי 1938) הוא פוליטיקאי איטלקי, שכיהן פעמיים כראש ממשלת איטליה, תחילה בין השנים 1992–1993 ושוב בין השנים 2000–2001.