ב-15 בדצמבר 1973, הודיעה האגודה האמריקאית לפסיכיאטריה על הסרת הומוסקסואליות מרשימת מחלות הנפש של הDSM (המדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות של האגודה). גיטינגס וקמני הוזמנו לטקס שנערך לכבוד ההודעה, וקמני הצהיר ש"נרפאנו בהמונינו על ידי הפסיכיאטרים". באותה תקופה, ה"טיפולים" הרווחים כללו שוק חשמלי, לובוטומיה, ואשפוז. עם הסרת ההומוסקסואליות מרשימת מחלות הנפש, שוחררו גם הומואים רבים מטיפולים בכפייה, והחל שינוי בסטיגמטיזציה של הומוסקסואליות. אחד הצילומים האייקונים של גיטינגס מראה אותה מחזיקה בעיתון עם כותרת שמבוססת על אמירתו של קמני, "20 מיליון הומוסקסואלים מצאו מרפא מיידי".
כוח המשימה הלהט"בי הלאומי.
גיטינס עבדה כ-16 שנים יחד עם ספריות ובמסגרת קמפיינים כדי להוסיף חומרים חיוביים על הומוסקסואליות למדפיהן, וכדי להפטר מצינזור ומפיטורים של עובדים להט"בים. בתקופה זו היא עזרה להקים את הארגון כוח המשימה הגאה הלאומי, שלימים הפך לכוח המשימה הגיי והלסבי הלאומי, ולבסוף לכוח המשימה הלהט"בי הלאומי. היא כתבה את "Gays in Library Land: The Gay and Lesbian Task Force of the American Library Association: The First 16 Years", שפרש את ההיסטוריה של הארגון, בו גיטינגס שירתה גם כחברת דירקטוריון במשך שנות ה-80. היא הייתה ההשראה מאחורי הקמת אגודת האחיות הגאות ב-1973.
מורשת.
גיטינגס, והפעילות שלה, מופיעים במספר סרטים דוקומנטריים, כולל "Gay Pioneers", "Before Stonewall", "After Stonewall", "Out of the Past", ו-"Pride Divide".
ב-2001, GLAAD יסדו פרס אקטיביזם על שמה של גיטינגס, והעניקו לה את הפרס הראשון. באותה שנה, הספרייה החופשית בפילדלפיה הכריזה על אוסף על שמה, אשר מוקדש לנושאים להט"ביים, וכולל יותר מ-2000 פריטים, ושני בגודלו רק לאוסף ששוכן בספריית סן פרנסיסקו. ב-2002, כהכרה בתרומתה לקידום ספרות הומו-לסבית, אגודת הספרנות האמריקאית שינתה את שם הפרס לספרות לפרס על שמה: Stonewall Book Award: Barbara Gittings Literature Award for Fiction. ב-2003, האגודה לספרנות העניקה לגיטינגס את הכבוד הגבוה ביותר של הארגון - חברות כבוד לכל החיים. היא גם הייתה הזוכה הראשונה בפרס על שם ג'ון א. פרייר של האגודה האמריקאית לפסיכיאטריה ב-2006, יחד עם פרנק קמני. פרס זה מוענק למי שהשפיע באופן משמועתי על בריאות הנפש של אנשים להט"בים.
ב-2006 פרנק קמני תרם לסמית'סוניאן את השלט שנשאה גיטינגס בהפגנה ב-1965, בו כתוב "העדפה מינית אינה רלוונטית להעסקה פדרלית" (Sexual preference is irrelevant to federal employment). וב-2007 נבחרה גיטיגנס לרשימת הגיבורים והגיבורות ההומואים והלסביות של The Advocate, על ידי קוראיו. ב-2012 העיר פילדלפיה קראה לחלק מרחוב לוקוסט "דרך ברברה גיטינגס". באותה שנה, היא נכנסה ל"דרך המורשת" (Legacy Walk), אירוע ציבורי שמתקיים מדי שנה בשיקגו אשר חוגג היסטוריה ודמויות להט"ביות.
איסוף ותיעוד.
להוסן הייתה גם היא פורצת דרך באקטיביזם להט"בי, ונחשבת לצלמת העיתונות הלסבית הראשונה שפעלה באופן גלוי, מחוץ לארון. השתיים אספו חומרים מהאקטיביזם שלהן ומפעולות שנכחו בהן לאורך השנים, ותרמו צילומים ומסמכים רבים לאוסף המסמכים הנדירים של אוניברסיטת קורנל.
ב-2007, להוסן תרמה את כל האוסף המקורי לספרייה הציבורית של ניו יורק, והוא נשמר שם כקולקציה בשם Barbara Gittings and Kay Tobin Lahusen gay history papers and photographs.
לאוניברסיטת מסצ'וסטס באמהרסט תרמה להוסן מעל 1000 ספרים, הנשמרים באוסף הנקרא Gittings-Lahusen Gay Book Collection.
חיים אישיים.
את בת זוגה לחיים, קיי טובין להוסן, פגשה גיטינגס בפיקניק של הבנות של ביליטיס ברוד איילנד. היה בין השתיים חיבור מיידי, וכעבור תקופה קצרה עקרה להוסן מבוסטון לפילדלפיה כדי לחיות עם גיטינגס. השתיים חיו ביחד 46 שנה עד למותה של גיטינגס.
ב-1997, גיטינגס שכנעה את אגודת הגמלאים האמריקאית להנפיק לה וללהוסן כרטיס חברות זוגי המקנה ביטוח בריאות מוזל, הפעם הראשונה שהונפקה חברות זוגית ללסביות. אחת הפעולות האקטיביסטות האחרונות של גיטינגס הייתה לצאת מהארון בעלון של בית הדיור המוגן בו השתיים התגוררו.
ב-18 בפברואר 2007, נפטרה גיטינגס לאחר מאבק ארוך בסרטן השד. את האקטיביזם שלה היא תמצתה בריאיון לאגודת הספרנות:
קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה
קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה (בשוודית: Karl X Gustav; 8 בנובמבר 1622, טירת נישופינג – 13 בפברואר 1660, גטבורג), היה מלך שוודיה משנת 1654 עד מותו. תקופת שלטונו אופיינה במלחמה, והוא בילה את רוב זמנו כמפקד הצבא השוודי בקרבות מול פולין, גרמניה ודנמרק. הצבא תחת פיקודו נודע כחזק במיוחד, וכבש את הארצות הבלטיות. בכך ייסד המלך את "שוודיה הגדולה" (האימפריה השוודית), שכללה את רוב האזורים היבשתיים שמסביב לים הבלטי ופינלנד, כמו גם את צפון ומרכז נורווגיה ואף שטחים בגרמניה, וכך הפך את הים הבלטי למעין "אגם פרטי" של שוודיה. זהו הישגו החשוב ביותר של קרל העשירי גוסטב.
המלך קרל העשירי גוסטב היה הבן של יוהאן קזימיר, רוזן פפאלץ-קלבורג ושל קתרינה משוודיה, רוזנת פפאלץ-קלבורג, בתו של קרל התשיעי, מלך שוודיה. ב-24 באוקטובר 1654 נישא להדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ. קרל העשירי גוסטב חידש את בית ויטלסבאך בשוודיה, ייסד את שושלת בית פפאלץ-צווייבריקן כבית המלוכה השוודי והיה המלך הראשון באימפריה השוודית ("עידן המעצמה הגדולה"; משוודית Stormaktstiden), שנוסדה בתקופתו, אותה ירשו בנו קרל האחד עשר וכן נכדו קרל השנים עשר.
ילדותו (1622–1640).
קרל העשירי גוסטב נולד ב-8 בנובמבר 1622 בטירת נישופינג. הוריו מצאו מקלט בשוודיה לאחר מלחמת שלושים השנים, ומעולם לא שבו לארץ מולדתם. כך גדל קרל העשירי גוסטב בשוודיה וחונך כשוודי, תחת פיקוחו של הלורד קנצלר הגבוה של שוודיה אקסל אוקסנסטירנה. ממחנכו, המלך הצעיר גדל גם על המסורות הגרמניות, למד את השפה הגרמנית כשפת-אם שנייה וכן למד את יחסי הכוחות והאינטרסים האישיים החזקים ברייך הגרמני, בין היתר בשל טענות הירושה של משפחתו. זאת, מאחר שלאחר מותו של המלך גוסטב השני, יוהאן קזימיר, רוזן פפאלץ-קלבורג ומשפחתו זכו ליחס עוין וקר מביתו כריסטינה, כך שמעמדו של הפלטין הצעיר היה לוט-בערפל כבר מההתחלה. הוא היה גם יורש העצר וגם גרמני גולה בו-בזמן. לכן, כבר מהילדות, הוא למד לנתב את דרכו בינות דרכים לא ברורות.
לאחר שסיים את לימודיו בבית, החל ללמוד קרל העשירי גוסטב מספר חודשים באוניברסיטת אופסלה, ומשלהי 1638 החל בלימודים מחוץ למדינה, עד חזרתו לשוודיה בסתיו 1640. את רוב זמנו בלימודים מחוץ לשוודיה העביר קרל בצרפת, ובעיקר בבית המשפט המלכותי בפריז.
השתתפות במלחמת שלושים השנים (1641–1650).
לאחר שובו מהלימודים בפריז, נתקל קרל בקשיים רבים. הסתירות בין אקסל אוקנסטיארנה לבית פאלטינאטה התהדקו. יוהאן קאסימיר תמיד היה חבר בחוגים שונים, אפילו בתוך המועצה, ובתוך חוגים אלו החלה להתפתח תנועת התנגדות נגד האריסטוקרטיה של ה"עוצר המלכותי" (משוודית: förmyndarstyrelsen). קרל היה יורש עצר אפשרי לכס המלוכה לאחר כריסטינה, אך העוצר המלכותי עמד בסירובו לכך לאורך זמן ארוך מאוד. לבסוף, בקיץ 1642, יצא קרל למסע צבאי בגרמניה, שם למד להילחם תחת פיקודו של פילדמרשל לנארט תורסטנסון. הוא השתתף בקרב על לפציג ב-1642 ובקרב על ינקאו ב-1645, כשבין לבין השתתף גם ב"רכבת לדנמרק" (משוודית: Tåget mot Danmark) ב-1643-1644, שבה הבין כי הארץ הזאת יכולה להיכבש גם מדרום.
בשנת 1645 חזר קרל לשוודיה, ובכך נוצר מצב חדש: הוא ביקש לזכות באהבתה של בת דודתו כריסטינה. במשך מספר שנים הלך הנושא והתפתח, וקרל נהפך יותר מאי-פעם לדמות בכירה מאוד בקרבות הפוליטיים. לבסוף דחתה כריסטינה את הצעתו, אך נתנה לו פיצוי. בינואר 1648 היא מינתה אותו לגנרליסימו (מפקד הצבא) השוודי בגרמניה. אמנם הוא לא יכול היה להשיג שם השגים רבים עד חוזה השלום שנחתם כמה חודשים אחרי, באוקטובר 1648, אך עם זאת הוא זכה הוביל את ה"צבאות המגויסים הגדולים" (משוודית: De stora värvade arméernas) וגם לקחת חלק במשא ומתן המורכב על הסכם השלום "הביצועי", שהושלם בנירנברג ביוני 1650.
הכתרה (1654).
בזמן שעסק קרל בלהשפיע על השלום בנירנברג, החלה המלכה כריסטינה להכין את הקרקע לקראת העברת הכתר לבן דודה, על אף התנגדותה החריפה של האצולה למהלך, והפיכתו ליורש העצר החוקי. זאת בעקבות החלטתה של המלכה לוותר על כתרה. יש לציין, שבעקבות טענות לכתר של בני אצולה שונים, נאלץ קרל לשהות באי אלנד עד שקראה לו המלכה להכתרתו. המהלך קרה לבסוף בבוקר ה-6 ביוני 1654. המלכה כריסטינה הביאה לאופסלה את כתרה, ופרשה מהכתר, ועוד באותו היום הוכתר קרל למלך שוודיה בשם קרל העשירי גוסטב.
לפני עלייתו של קרל העשירי גוסטב לכתר, היה לו ילד לא-חוקי ממרתה אלרטס, ביתו של חבר מועצה מסטוקהולם, בשם גוסטב קרלסון (בשוודית: ). לאחר ההכתרה, מיהר קרל להתחתן. באוקטובר 1654 התחתן קרל עם הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ (Hedwig Eleonora of Holstein-Gottorp). לנישואים היו משמעות פוליטית, שכן בכך דוכס הוסטיין נהפך לבעל ברית נגד דנמרק. בנובמבר 1655 נולד בנם היחיד של הזוג המלכותי, קרל, שלימים הפך למלך קרל האחד עשר.
המלחמה הצפונית הקטנה (1655–1660).
הקרב נגד פולין.