נולד בשנת 1933 בשם ישראל הימלשטאוב, בוורשה, פולין, הבן הצעיר למשפחה יהודית משכילה, דתית וציונית. לאחר הכיבוש הגרמני של פולין, הועברה משפחתו לגטו ורשה. אחיו הגדול נמלט והצליח להצטרף לחיל האוויר הבריטי. אמו שילמה למשפחה פולנית ענייה שתחביא אותו, אך כשכספה אזל הוא הוחזר אליה. בשנת 1943 ברח יחד עם חבר מהאומשלגפלאץ בגטו ורשה, אבל מאוחר יותר נעצר על ידי הנאצים ונשלח יחד עם הוריו למחנה הריכוז פוניאטובה באזור לובלין, שם נספה אביו. בהמשך הצליח לברוח מהמחנה יחד עם אמו ולחזור לוורשה. אחרי שנעצרו שוב הם נשלחו למחנה הריכוז ברגן-בלזן. לאחר שחרור המחנה ב-1945 עלה שחק לארץ ישראל שם ביקש להיקלט בקיבוץ אך סורב כי היה "רזה מדי".
מגיל 12 נדרש לפרנס את אמו שמצב בריאותה לא אפשר לה לעבוד. אחרי שלמד בפנימיה דתית בכפר חסידים עבר עם אמו לתל אביב.
לאחר התיכון שירת בצה"ל ביחידה מובחרת ואחר כך למד לתואר דוקטור לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים, אותו קיבל ב-1962. שם היה, בין השאר, תלמידו של ארנסט דוד ברגמן. לאחר מכן שימש עוזר ראש הוועדה לאנרגיה אטומית ויועץ למפעלים ביטחוניים. ב-1961 עזב את ישראל ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד. שב שנתיים אחר כך והפך למרצה וחוקר כימיה באוניברסיטה העברית עד יציאתו לגמלאות ב-1990. היה מרצה פופולרי, והשקיע זמן ומאמץ רב בחיפוש אחרי מרפא למחלת הסרטן.
לאחר מלחמת ששת הימים הפך ביקורתי כלפי הציונות ומדינת ישראל. הוא יצא נגד מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים ותמך בהקמת מדינה פלסטינית. הוא כתב מאמרים רבים ומספר ספרים שהציגו את עמדותיו על החברה הישראלית והיהדות. כתביו על היהדות עוררו מחלוקות וויכוחים רבים. לזמן מסוים היה חבר ב"חד"ש".
שחק לא נישא מעולם. בשנותיו האחרונות התגורר בשכונת רחביה בירושלים. בשנת 2001 נפטר בירושלים בעקבות סיבוכי סוכרת, ונקבר בהר המנוחות בעיר.
בהספד עליו כתב כריסטופר היטצ'נס:
הוצאת הספרים "הוצאת ידידי פרופסור ישראל שחק" מיוחדת לפרסומים למשנתו בנושא דת ומדינה.
עמדות ועבודות.
שחק סיפר כי עמדותיו הוקצנו לראשונה בעקבות מלחמת סיני והתחושה כי נבגד על ידי דוד בן-גוריון שדחף לכבוש את חצי האי סיני, ולאחר מכן בעקבות חוויותיו בארצות הברית.
פעיל נגד כפייה דתית.
בשנות ה-60 החל להיות מעורב בליגה ישראלית נגד כפייה דתית. בפברואר 1966 עורר דיון ציבורי סביב פסק הלכה שניתן לו לטענתו, שאסר על רופא יהודי לחלל שבת כדי להציל גוי. הרבנות בירושלים הגיבה שמעולם לא נתנה פסק הלכה כזה ואף הועלו ספקות לגבי טענותיו של שחק שהיה ידוע כפעיל הליגה נגד כפייה דתית. בעקבות הפרסום דווח על מקרה בחיפה בו רוקח סירב לתת תרופות ליהודי דתי בשבת בנימוק ש"גם הדתיים לא נותנים לרפא כושי בשבת". היו שדרשו לצנזר פרסום טענותיו של שחק מפני שהן גורמות נזק למדינה. בהמשך שנת 1966 פרסם ספר בשם "למען יהדות של אמת וצדק" בו אסף ציטוטים רבים מארון הספרים היהודי המעידים על יחס עוין של היהדות לגויים.
פעיל למען זכויות הפלסטינים.
לאחר מלחמת ששת הימים התנער מקשריו עם הליגה בטענה שהם חבורה של "ליברלים מזויפים" שלחמו נגד כפייה דתית בחברה הישראלית אך לא פעלו על פי אותם עקרונות להילחם ביחס של המדינה לפלסטינים. שחק הצטרף לליגה הישראלית לזכויות אדם ונבחר לעמוד בראשה ב-1970. בשנת 1968 ניהל ועד נגד הריסת בתים של ערבים פלסטינים, וב-1970 הקים את הוועד נגד מעצר מנהלי.
החל לפרסם תרגומים של העיתונות הישראלית לאנגלית, בתוספות הערות שלו, בטענה שפעילים מערביים זקוקים למידע טוב יותר על המצב בישראל וכי המהדורות האנגליות של העיתונים מעוותות במתכוון לצורכי דעת הקהל המערבית. מנהג זה, לצד מכתבים למערכת שהרבה לכתוב, היו סימן ההיכר שלו במשך שנים רבות. במשך שנות השבעים-שמונים של המאה ה-20 דבריו היו מצוטטים תכופות בתעמולה הערבית והפלסטינית נגד ישראל והציונות, בכתבי עת, לוחות שנה וכו', על יד דברי הרב הרפורמי אלמר ברגר ופעילים יהודים אנטי-ציונים אחרים.
שחק הפך לפעיל נודע בחוגים בינלאומיים, השתתף בכתיבת מאמרים והרצאות יחד עם האינטלקטואל האמריקני פרופ' נועם חומסקי וזכה לשבחים מפי אנשי הגות ואקדמיה אחרים ובהם ז'אן-פול סארטר, כריסטופר היטצ'נס ואדוארד סעיד. לדעת שחק הציונות הייתה כניעה בפני האנטישמיות, כי בדיוק כמוה היא סברה שהיהודים לעולם יהיו זרים בכל מקום וטוב יותר אם יחיו מבודדים משאר העולם.
ב-1994 פרסם את ספרו "Jewish History, Jewish Religion: The Weight of Three Thousand Years" ("היסטוריה יהודית, יהדות: משקלן של שלושת אלפים שנה"). את ההקדמות לספר כתבו גור וידאל ואדוארד סעיד. ב-1997 פרסם את "סודות גלויים: מדיניות הגרעין של ישראל" וב-1999 את "פונדמנטליזם בישראל" יחד עם נורטון מֶזְוִינְסְקִי. בהקדמה לספרו האחרון הכותבים הסבירו כי "אנו מודעים לכך כי בביקורתנו כלפי הפונדמנטליזם היהודי אנו מבקרים חלק של העבר אותו אנו אוהבים. אנו מקווים כי כל חברה אנושית תחל בביקורת העבר שלה לפני ביקורת אחרים".
בשנותיו האחרונות הביע שחק דאגה רבה לגבי סכנת הפונדמנטליזם המוסלמי בשביל החברה הערבית. בכתביו ובראיונות שחק גינה היבטים קסנופוביים או גזעניים הקשורים לתאולוגיה היהודית והמוסלמית.
יהודים שונאי עצמם
אוטו-אנטישמיות
אוטו אנטישמיות
בוריס אלתרמן
בוריס אלתרמן, (ברוסית: Борис Альтерман; נולד ב-4 במאי 1970 בחרקוב, אוקראינה) הוא רב אמן שחמט, מאמן שחמט ומחבר ספרי שחמט ישראלי.
חבר נבחרת ישראל לשעבר, שייצג 4 פעמים את ישראל באולימפיאדות השחמט. מכהן כמנכ"ל מועדון השחמט ראשון לציון ומנכ"ל חברת ההדרכה "שחמט אלתרמן".
חייו.
אלתרמן החל לשחק שחמט בגיל 7 ועלה לישראל בשנות ה-90 של המאה ה-20.
היה עוזרו האישי של אלוף העולם בשחמט, גרי קספרוב ושימש מנהל מקצועי של אקדמיית קספרוב לשחמט בין השנים 1999–2002.
ב-1998 הודח בסיבוב השני באליפות העולם.
תרם לפיתוח של תוכנת השחמט דיפ ג'וניור, שזכתה מספר פעמים באליפות העולם בשחמט למחשבים.
חיבר סדרה של ספרים בשם "מדריך הגמביט", העוסק בפתיחות כגון: גמביט אבנס, גמביט בודפשט, הגנת פטרוב ועוד.
אלתרמן הוא מנכ"ל חברת "שחמט אלתרמן" (לשעבר "אקדמיית שחמט אלתרמן" ו"אלתרמן - שחמט בשיטה אחרת"), שפועלת בשני תחומים מרכזיים: קידום תוכניות השחמט במערכת החינוך (בתי ספר וגני ילדים) וקידום השחמט כספורט הישגי (בניית קבוצות אימון לילדים מצטיינים). את החברה ייסד יחד עם אשתו, לובה אלתרמן, מורה ושחמטאית בדרגת מועמד לאמן.
בשנת 2014 נמנתה החברה עם הזוכים בתחרות “עסקים קטנים" של ידיעות אחרונות,‬ ynet ובנק הפועלים. אקדמיית שחמט בניהול אלתרמן פועלת גם בבית הספר שבח מופת.
הופעות באולימפיאדות.
אלתרמן ייצג 4 פעמים את ישראל באולימפיאדות השחמט.
לב&quot;ח
אלקטרופורוזה
לוקאס פביאנסקי
פרס ברית המועצות
פרס ברית המועצות (ברוסית: Госуда́рственная пре́мия СССР - פרס המדינה או הפרס הממלכתי של ברית המועצות) היה פרס כבוד בברית המועצות. הפרס נוסד ב-9 בדצמבר 1966. אחרי פירוק ברית המועצות ב-1991, הפרס הוחלף על ידי פרס הפדרציה הרוסית.
פרס ברית המועצות החליף את פרס המדינה על שם סטלין (ברוסית: Сталинская премия), ("פרמיית סטלין") שחולק בין השנים 1941–1954. עם היווסדו היו מקבלי התעודות והתגים של פרס סטלין יכולים להחליפם לתעודות ולתגים של פרס ברית המועצות.
הפרס הוענק על בסיס שנתי, בתחומים שונים - מדע, טכנולוגיה, ספרות, אדריכלות ואומנויות. כל שנה היו עד כ-100 מקבלי הפרס. היקף הפרס היה 5,000 רובל (כמחצית בפרס לנין).
בכל הרפובליקות של ברית המועצות היו "פרסי רפובליקה" בהתאם.
פרס סטלין
הסכם ברטיני
הסכם ברטיני (בצרפתית: Le traité de Brétigny, באנגלית: The Treaty of Brétigny), (8 במאי 1360) הוא הסכם שנחתם בין אדוארד השלישי מלך אנגליה לבין ז'אן השני מלך צרפת. ההסכם נחתם בכפר ברטיני שממזרח לעיר שארטר וסימל את סיום חלקה הראשון של מלחמת מאה השנים.
ההסכם נחתם ארבע שנים לאחר שז'אן השני, מלך צרפת נלקח בשבי בידי האנגלים בקרב פואטייה (19 בספטמבר 1356). על פי הסכם זה, אדוארד השלישי ויתר על זכותו לרשת את כתר צרפת ואת דוכסות נורמנדי. מאידך, הוכרה סמכות שלטונו בחבלי גסקוניה ופואטו ובעיר קאלה שלחופי התעלה. הוא קיבל לרשותו גם חבלי ארץ נוספים ובהם סנטון, לימוזן ופריגו. נקבע כופר נפש בעבור שחרורו של המלך ז'אן השני מן השבי האנגלי בסכום של שלושה מיליון מטבעות זהב. כמו כן הוסכם כי יוחזקו 40 בני ערובה לתשלום החוב מקרב האצולה הצרפתית ובהם שני בניו של המלך: ז'אן, דוכס ברי ולואי, דוכס אנז'ו.
ז'אן השני הורשה לשוב לצרפת כדי לגייס את הכספים הדרושים, אך בעת שניסה לעשות כן נמלט בנו לואי, דוכס אנז'ו מן השבי האנגלי. המלך ז'אן השני זעם על הפרת הסכם ברטיני על ידי בנו, דבר שאותו ראה כפגיעה בכבודו. היות שלא עלה בידו לגייס את הסכום הנדרש, חזר ז'אן השני לשביו באנגליה בתחילת 1364 ומת שם באפריל של אותה שנה.
ב-1369 בנו, שארל החמישי מלך צרפת הכריז מלחמה על אנגליה בטענה כי לא עמדה בהתחייבותיה על פי הסכם ברטיני. ב-1377 עם מותו של אדוארד השלישי, האנגלים לא שלטו אלא בנחלותיהם סביב העיר בורדו ובעיר קאלה.
מורשת.
האמנה לא הובילה לשלום בר-קיימא, אך השיגה הפוגה של תשע שנים ממלחמת מאה השנים. בשנים שלאחר מכן, הכוחות הצרפתיים היו מעורבים בקרבות נגד האנגלו-נבארזה (ניצחונו של ברטרנד דו גוסקלין בקוצ'רל ב-16 במאי 1364) והברטונים.
מטלב
מיכאל רייזיכר
קידוש ידיים ורגליים