ג'ואט היה בנם של סאלי רוברדס וג'ק ג'ואט, גיבור המהפכה האמריקאית. ג'ואט הזקן שלח את בנו לאוניברסיטת טרנסילבניה ועודד אותו ללמוד משפטים, אך מתיו השקיע זמן רב בציור. האב המתוסכל העיר "שלחתי את מתיו לקולג' כדי להפוך אותו לג'נטלמן, והתברר שהוא אינו אלא צייר שלטים ארור."
ג'ואט שירת כקצין של חיל הרגלים בקנטקי במלחמת 1812 והיה בין ניצולי הטבח בנהר רייזן בזמן מלחמה זו. כספי הגדוד בסך 6000 דולר נעלמו במהלך הטבח. ג'ואט החזיר את הכספים החסרים למיליציה, בהתבסס על רווחיו כצייר. הוא גם צייר דיוקנאות של חבריו החיילים מהזיכרון, כולל הארט וקולונל אלן.
מתיו האריס ג'ואט התחתן עם מרגרט "פגי" הנדרסון אלן מלקסינגטון, קנטקי, ב־25 במאי 1812. נולדו להם תשעה ילדים. אחד מבניהם היה ג'יימס אדוארד ג'ואט, קצין ימי. ג'יימס שירת עם האדמירל דייוויד פרגוט.
מתיו ג'ואט הועלה לדרגת קפטן במהלך מלחמת 1812. לאחר מכן למד ציורי דיוקנאות ונסע לבוסטון ללמוד אצל גילברט סטיוארט בשנת 1816.
הוא צייר בניו אורלינס בין השנים 1817 עד 1827 בעונת החורף והיה רשום במדריך ניו אורלינס בשנת 1824 כצייר פורטרטים העובד ברחוב קאנל 49. הוא הוזמן על ידי המושל בקנטקי לצייר דיוקן של המרקיז דה לה פאייט. ג'ואט גם צייר את תומאס ג'פרסון ואת קתרין קורנליה פראת'ר.
רק ביריד העולמי בשיקגו 1893 החלה להתבלט תהילתו כצייר. ציוריו זכו להערכה רבה מצד האוצרים והציבור הרחב. עבודתו מוערכת בהווה יותר משהייתה במהלך חייו, וזוכה למחירים גבוהים בזמני מכירה. ג'ואט הפך לאחד מציירי הדיוקנאות המוערכים ביותר בארצות הברית, וזכה בתערוכת מאה שנה גדולה במוזיאון הספיד שבמדינת מולדתו.
לימני
לימני (בצרפתית: Limagne ) הוא מישור גדול באזור אוברן, מזרחית לעיר קלרמון-פראן שבדרום-מרכז צרפת. המישור משתרע בעמק הנהר אלייה, ויובלו, הנהר , בקצה . הוא שוכן כולו במחוז פוי-דה-דום שבחבל אוברן-רון-אלפ. לעיתים משתמשים במונח כדי לכלול אותו ושלושה מישורים נרחבים פחות (Langeac, Brioude ו-Issoire), הנמצאים גם הם לאורך עמק האלייה, ובמקרה זה הוא מכונה גראן לימני (Grande Limagne) כדי להבדיל אותו מהאחרים.
יחד עם שן דה פוי הוכרז העתק לימני כאתר מורשת עולמית טבעי ב-2 ביולי 2018 בשם "הזירה הטקטונית שן דה פוי - העתק לימני".
אטימולוגיה.
אטימולוגיה עממית גורסת שמקור השם מלטינית "לקוס מגנוס" (Lacus Magnus), כלומר "אגם גדול", בהתייחס ל"אגם הגדול שכיסה את האזור. הוא התייבש בהדרגה, קיבל צורה של ביצה ענקית (במאה ה-17, עדיין היו מקרי טביעה באגם) לפני שנוצר המישור הפורה הנוכחי".
סביר יותר כי לימני נובע מהתחילית לים (lim), "לימון, בוץ", המזכירה את ההיסטוריה של האזור כמכוסה באגם.
גאוגרפיה.
הוא גובל במערב ברמת הגרניט שעליה בנויה שרשרת הרי הגעש של שן דה פוי, ובמזרח ברכס . הוא שטוח בדרך כלל, אורכו כ-90 קילומטרים ורוחבו 15 עד 40 קילומטרים, וגובהו בין 250 ל-500 מעל גובה פני הים. מדרום, הוא מנוקד בפסגות ומישורים עתיקים מאוד ממוצא געשי.
אקלים.
השפעת התבליט חשובה מאוד בגלל סידור המכשולים ההרריים (בכיוון צפון / דרום). סידור זה, בניצב לתנועה הכללית ממערב למזרח של האטמוספירה המאפיינת את קווי הרוחב של צרפת, הוא מקור היובש היחסי של לימני.
מאפיין אקלימי זה הוא תוצאה של השפעה עקב התבליט, זהו אפקט פן (רוח יבשה הנושבת במורד מדרון צל גשם בצד הנגדי למשב האוויר). הקומונה , השוכנת בלימני, היא אחד האתרים היבשים ביותר בצרפת, עם 530 מילימטרים גשם בשנה.
לימני הוא אכן אחד האזורים שבהם נמצא אחד משיעורי הגשמים הנמוכים ביותר בצרפת.
הטמפרטורות היומיות המרביות לעיתים רחוקות עולות על C° 30 בקיץ, ואילו שלג וכפור בלילה ואפילו ביום אינם נדירים בחורף.
גאולוגיה.
מישורי לימני הם אגנים של משקעים מתקופת האאוקן העליון ועד המיוקן התחתון. הם חלק מהקבוצה הגדולה של אגני מערב אירופה הנרחבים (בקע מערב אירופה) הכוללים גם את , עמק הרון, ו. אגנים קנוזואיקונים אלה ממוקמים מול הקשת האלפינית, בדרך כלל מקבילים אליה ונוצרו במהלך הקימוט האלפיני. השקיעה הייתה הגדולה ביותר בבקע לימני, שם היא הגיעה במערב ל-2,000 מטר (שיא השקיעה הגיע ל-2,700 מטרים אנכית מעל העיר , ישירות מעל להעתק). לימני הוא רק גראבן למחצה (רק העתק אחד במערבו והמישור עולה בהדרגה בכיוון מזרח). בקע זה התמלא במשקעים שמקורם בעיקר ביבשת: המילוי היה ברצף, תוצרי סחיפה (חולות, ארקוזה), משקעים בלגונה (חוואר-גבס), משקעים במים מלוחים (חוואר), ואז משקעים באגם (אבני גיר ביטומניות מקומיות). משקעים אלה תואמים את תפקודו של אגן לגונה-אגמי עם חדירה של הים לאזור בגיל ה העליון (29 מיליון שנים לפני זמננו) שמקורו ככל הנראה מדרום.
היסטוריה.
המונח לימני מתאר מישור פורה קטן בסביבה הררית, מילה שמקורה כנראה מלטינית לימוס (limus) שפירושה בוץ.
עם שחר החקלאות, האגם המקורי הגדול התמלא זה מכבר. שכבת האדמה העליונה הייתה עשירה אז בחומרים אורגניים ובחולות געשיים היורדים מהשרשרת הגעשית הצעירה של שן דה פוי, שהתערבבו עם שכבות החוואר ואבני הגיר שמקורם מהשיקוע הארוך.
מתקופת תרבות לה טן הבחינו התושבים בפריון הגדול מאוד של הקרקעות השחורות הללו והם החלו לנקז את האזור הזה, שאז היה מנוקד באגמים קטנים ובביצות, אך חצו שני נהרות שניקזו את המישור, האלייה והדור. במשך מאות שנים, הפכו הארוורנים, אחד השבטים הגאלים החזקים, את הקצה המערבי של לימני (קלרמון-פראן וסביבתה) למרכז שטחם. במהלך אלף השנים של שלטון הגאלים, ההרחבה הגדולה של התעשייה (כלי חרס, כרייה, מטלורגיה), יחד עם גידול אוכלוסייה אנושית ולכן חקלאית, שגרמה לבירוא יערות מסיבי שהגדיל משמעותית את כמות מי הנגר ולכן את הסחיפה.
בסוף העת העתיקה, בתקופה של ארגון חברתי חלש, גרם הניקוז הסתום לכיסוי השדות בבוץ בכל אירוע גשמים עז. במשך קרוב ל-1,500 שנים, על רקע חברתי בעייתי (מלחמות, חוסר יציבות פוליטית, מגיפות וכו'), ניסו התושבים לביית את סביבתם על ידי ניקוז הביצות שלהם, המאמצים העיקריים מתוארכים למאות ה-17 וה-18 (ייבוש הביצות העיקריות) והמאה ה-19. רק בעקבות יישום תוכנית לימני (Plan Limagne) משנת 1968, הפך הניקוז למושלם ופונקציונלי, ובכך הפך מישור זה לאחד הפוריים ביותר באירופה.
כלכלה.
הבקר והמטעים נעלמו כיום, והוחלפו על ידי דגנים, טבק או סלק סוכר רווחיים יותר, עם תשואות דומות לאלה של האזורים החקלאיים העשירים האחרים של צרפת כמו בוס ו.
על הגבעות המנקדות את המישור נותרו מעט כרמים, שרידים מעטים ואנקדוטלים ממה שהיה לפני המשבר הגדול שגרמה מגפת הפילוקסרה במחצית השנייה של המאה ה-19, אחד האזורים המייצרים העיקריים של יין השולחן בצרפת.
ב-27 בפברואר 2017, הודיע סטפן לה פול (Stéphane Le Foll), אז שר החקלאות, במסגרת התערוכה החקלאית של 2017 על תמיכה בפרויקט של "מעבדה חיה המוקדשת ל בגידולי חקלאות בלימני", שמטרתו להיות "תרגום מבצעי של חזון האגרואקולוגיה שפותח בדו"ח "חדשנות חקלאית 2025"". מעבדה זו, המכונה "מעבדת חדשנות טריטוריאלית לגידולים הגדולים של לימני-ואל ד'אלייה", הוקמה בשנת 2016 והפכה ל החקלאית הראשונה.
קצ'קמטי
דז'ניק טלוויזיני
דז'ניק טלוויזיני (בתרגום לעברית: יומן טלוויזיה; שמו מקוצר לעיתים רבות ל"דז'ניק") הייתה תוכנית החדשות של הטלוויזיה הפולנית בין 1958 ו-1989 ברפובליקה העממית הפולנית. התוכנית הייתה התוכנית עם הרייטינג השני בגובהו במדינה והיווה כלי תעמולה עיקרי על ידי מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית בזמן המלחמה הקרה. הפרק האחרון של התוכנית שודר ב-17 בנובמבר 1989 ויום לאחר מכן התוכנית הוחלפה על ידי "ויאדומוסצ'י"
דז'ניק בזמנו החליפה תוכנית טלוויזיה קצרה ששודרה לא הרבה זמן בינואר 1958. כל פרק של התוכנית, שהיה באורך ממוצע של 30 דקות שודר בערוץ הראשון הפולני ב-20:00 באזור הזמן של מרכז אירופה בשנים 1958–1965 ולאחר מכן, אחרי שנת 1965 התוכנית שודרה ב-19:30. עד סוף עידן הסוציאליזם בפולין ב-1989. התוכנית נודעה לשמצה לגישתה המניפולטיבית, הסגנון התעמולתי, ביטויים טעונים, ואג'נדה פוליטית. שידור התוכנית הזכיר והיה דומה לתוכניות טלוויזיה חדשותיות במדינות קומוניסטיות אחרות כמו "אקטואל קאמרה" המזרח-גרמנית. לתוכנית היו כתבים ששהו באופן קבוע בכמה מערי העולם כמו ניו יורק, לונדון, מוסקבה, פריז, ורומא.
את מורשת התוכנית שהתפתחה ב-31 שנות שידוריה ניתן לראות בפולין כיום בקרב הדור המבוגר יותר, אשר מתייחסים לכול תוכנית חדשות עכשווית כ"דז'ניק" גם בעיתונים ובאמצעי תקשורת המונים. בשיא הפופולריות של התוכנית בשנות השבעים, דז'ניק טלוויזיני נצפתה על ידי יותר מ-11 מיליון אנשים, אחד מתוך שלושה משקי בית בפולין באותו זמן.
היסטוריה.
רקע.
מקורות הטלוויזיה הפולנית מגיעים לסוף שנות השלושים כאשר מספר מבחנים לשידור תמונת מונוכרום ברדיוס של 20 קילומטר נערכו במעלה מגדל "פרודנטיאל" בוורשה. עם זאת, תחילת מלחמת העולם השנה הפריעה לניסיונות נוספים של ייסוד שידור טלוויזיה סדיר. תאגיד השידור הפולני, הטלוויזיה הפולנית נוסדה לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1952. תאריך הייסוד של התאגיד מתכתב עם זמן השידור הטלוויזיוני הסדיר שקרה ב-19:00 ב-25 באוקטובר 1952. ב-23 בינואר 1953 תוכניות סדירות החלו להופיע בערוץ הראשון, והיחידי, "TVP1". עם זאת, אמצעי התקשורת הכי אמין בשנות החמישים נחשב לעיתונים, ובמיוחד טריבונה לודו.