"למתנדבים בעם" הוא שיר תעמולה וגיוס לפעולה נחוצה ודחופה של יחידים וקבוצות למען כלל ישראל, "לְעֶזְרַת הָעָם!". מספר צירי תוכן מובעים בשיר במקביל, תוך שימוש בשפה פואטית המתכתבת עם סגנון פסוקי התנ"ך. הראשון ציר הזמן, האחד ההיסטורי, הנוגע לתקופת החשמונאים והמכבים, הריבונית בחלקה, ותקופת בית שני בכללה, שבה לדעת המשורר, ידע העם לשלב בין "צִחֲצוּחַ חֲרָבוֹת עִם רִנְנַת הַתְּהִלִּים"; ואילו תקופת הזמן העכשווית, שבה נכתב השיר - מפנה המאות ה-19 - ה-20 - מוצגת בניגוד רב לימי העבר הקדום, כאשר העם חסר ריבונות או כוח צבאי, ושרוי במצוקה כלכלית וחברתית בארצות הגולה; ועל כן הוא "דּוֹר דַּכָּא, קְצַר יָד, בְּנֵי עַם-עָנִי", שעתידו הקולקטיבי כאומה מעורר דאגה. הציר השני, קריאה לחשבון נפש לאומי, שבו נקט ביאליק ברוב שיריו הגדולים, ואף בלווית גערות לציבור (כגון בשירו "אכן חציר העם"), שנעדרו משיר זה, שיש בו המלצות חיוביות בלבד, כגון "חִשְׂפוּ הָאוֹר! גַּלּוּ הָאוֹר!", ולהתחברות אל התובנה הפנימית הלאומית; התחברות אשר תחולל את תעצומות הנפש הנדרשים כדי לערוך את התמורה החיונית, למשל במילים: "עַל-קַרְקַע הָעָם וּבְתַחְתִּיּוֹת נִשְׁמָתוֹ – עוֹד תִּגַּהּ וּתְנוֹצֵץ שְׁכִינָתוֹ". והציר השלישי, הכְוונות ועצות כיצד על האומה לפעול, שנכתבו גם ברוח ההגות הציונית בת הזמן. ביאליק סבר שבניין היישוב היהודי החדש, ובכלל זאת העזרה הציבורית שתוקצב לחפצים לעלות לארץ, צריך להעשות בידי כל מי שחפצים בכך ללא בררנות, במילותיו: "בַּמֶּה? אַל-תִּשְׁאָלוּ – בַּאֲשֶׁר נִמְצָאָה!
בְּמִי? אַל-תִּבְדֹּקוּ – כֹּל לִבּוֹ יִדְּבֶנּוּ! מִי צָרַת הָאֻמָּה בִּלְבָבוֹ נָגָעָה"; לא הונם של העולים, ייחוסם, או תפיסת עולמם אמורה לקבוע האם ישוייכו אל מפעל ההתיישבות החדש בארץ, הממומן ברובו מקרנות לאומיות ועזרתם של נדבנים כגון הנדיב הידוע; אלא רק התמסרותם, הקרבתם, אכפתיותם ומעורבותם בשאלת גורל האומה ועתידה. המשורר קורא: "הוֹי, הָבוּ-נָא יַחְדָּו לָעֲבֹדָה הַגְּדוֹלָה!", באשר סבר כמו הוגים ומנהיגים נוספים, כי האחדות וההתלקטות האנושית והרעיונית המגובשת של האומה היא צורך חיוני וקובע; ולכן הכרחי איסוף משאבי הרוח והחומר המשותפים, שמבלעדיו לא תוכל להתבצע הפעולה הרחבה אשר תביא לתמורה בחייה, תחייתה התרבותית וכינונה הריבוני בארץ ישראל, ועל כך קורא המשורר: "הַעֲמִידוּ אֶת-עַמְּכֶם, הָקִימוּ הַדּוֹר!".
דייויד צ'אלמרס
מנחם אריך קליבנסקי
מנחם אריך קְלִיבַּנסקי (בגרמנית: Erich Klibansky; 28 בנובמבר 1900 (ו' בכסלו ה'תרס"א) - 24 ביולי 1942 (י' באב ה'תש"ב, נספה בשואה)) היה מנהל הגימנסיה "יבנה" בקלן, הגימנסיה היהודית היחידה בחבל הריין. מפעילי הברחת הילדים מגרמניה במסגרת ה"קינדר-טרנספורט".
תולדות חייו.
קליבנסקי נולד בשנת 1900 בעיר פרנקפורט שבגרמניה למשפחת רבנים שמוצאה מקובנה. קליבנסקי למד בגימנסיה ע"ש גתה בעיר והמשיך ללמוד באוניברסיטאות פרנקפורט, מַרבורג ומינכן היסטוריה, גרמניסטיקה ורומניסטיקה (לימודי השפות הרומאניות). לאחר מכן כיהן כמורה בבית הספר התיכון היהודי שנוסד בברסלאו. בשנת 1929 עבר עם אשתו מטה ושלושת ילדיהם לקלן והחל לכהן כמורה ומנהל בגימנסיה "יבנה". בית הספר זכה לשגשוג למרות המשבר הכלכלי. קליבנסקי חיבר מספר חיבורים על ספרות והיסטוריה גרמנית וערך ספרון עברי-גרמני המוקדש לשירו של חיים נחמן ביאליק "ברכת עם" ("תחזקנה").
ב-1937, נאלצה המשפחה לעבור מביתה למספר חדרים צרים באזור אחר, בו רוכזו היהודים. קליבנסקי פיתח תוכנית ללימוד אנגלית ועברית מודרנית במטרה לסייע לתלמידים להגר לאנגליה או לעלות לארץ ישראל. הוא השיג את הסכמת הלשכה המרכזית להגירת יהודים של ממשלת גרמניה הנאצית ואת הסכמתם של גורמים יהודים בלונדון, ליברפול ומנצ'סטר שהתחייבו לקלוט את התלמידים. עד סגירת השערים ב-1939 הצליח לסייע להצלתם של 130 תלמידים על ידי שילוחם ללא הוריהם לאנגליה.
קליבנסקי עצמו ומשפחתו גורשו מקלן מזרחה ברכבת ביולי 1942, ונורו ביער ליד מינסק לבורות הריגה.
ב-1990 נוסדה בקלן, במקום בו הייתה חצר בית הספר, כיכר על שמו ובה אנדרטה ועליה פסל גור אריה יהודה המנציחה את 1,100 ילדי הקהילה היהודית של קלן, רבים מהם תלמידי בית הספר "יבנה", שנספו בשואה.
קנסייטו
קנסייטו (ביפנית: 憲政党; מילולית: המפלגה החוקתית) הייתה מפלגה פוליטית שפעלה בתקופה האימפריה היפנית, בשנות ה-20 של המאה ה-20.
המפלגה נוסדה ב-1898, לאחר איחוד מפלגת שימפוטו של אוקומה שיגנובו ומפלגת ג'יוטו של איטגאקי טאיסוקה, והראשון שימש נשיאה. האיחוד העניק למפלגה החדשה רוב מוחלט בבית הנבחרים של הדיאט של יפן. לאחר נפילת ממשלת איטו הירובומי, החליף אותו אוקומה בתפקיד ראש ממשלת יפן, על אף החששות שהשמיעו גורמים שמרנים באליטה ובגנרו בדבר היחלשות השלטון. אחת מפעולותיו הראשונות של אוקומה בתפקיד הייתה קיצוץ תקציב הממשלה והפחתת מספר הבירוקרטים. אך מכיוון שהוא ירש את תוכנית התרחבות צבא יפן מקודמו בתפקיד, נכשלה תוכנית הקיצוץ שלו.
בבחירות הכלליות בשנת 1898 קיבלה מפלגת קנסייטו 260 מתוך 300 המושבים בדיאט. מספר חברי מפלגה, חברי מפלגת ג'יוטו לשעבר, מחו על חלוקת המושבים בתוך המפלגה, וכאות מחאה פרשו וחברו ליאמגאטה אריטומו השמרן. המתקפות על ממשלתו של אוקומה נמשכו, ולבסוף הביאו להתפרקות הממשלה.
סיעת ג'יוטו-לשעבר התארגנה תחת השם "מפלגת קנסייטו החדשה" בנובמבר 1898, ובראשה עמד איטקאגי. המפלגה התייצבה לצד ממשלתו של יאמגאטה, ותמכה ברפורמת מיסים ובהרחבת זכות הבחירה. ב-1900 התמזגה מפלגת קנסייטו החדשה עם מפלגת ריקן סייוקאי של איטו.
חברי המפלגה שנותרו נאמנים לאוקומה התארגנו מחדש תחת השם "קנסיי הונטו" (憲政本党; "קנסייטו המקורית") בנובמבר 1898. כעבור שנתיים נטשו 34 חברים את המפלגה, עקב תמיכתו של אוקומה בכוונתו של איטו להעלות מיסים כדי לשלם את הוצאות דיכוי מרד הבוקסרים. בבחירות הכלליות בשנת 1903 קיבלה קנסיי הונטו 85 מושבים, והקימה אופוזיציה עם ריקן סיוקאי, כנגד ממשלתו של קאצורה טרו. אוקומה פרש מנשיאות המפלגה ב-1907, ובבחירות הכלליות שנערכו שנה לאחר מכן קיבלה קנסיי הונטו 70 מושבים בדיאט, בעוד ריקן סיוקאי קיבלה 187.
מפלגת קנסיי הונטו התמזגה עם מספר מפלגות קטנות ב-1910, כדי ליצור את מפלגת ריקן קוקומינטו.
גנרו
גֶּנְרוֹ (ביפנית: 元老) היה תואר לא רשמי שקיבלו מספר מדינאים יפנים ותיקים, ששימשו יועצים לא רשמיים לקיסר יפן, במהלך תקופות מייג'י, טאישו ושווה.
מקורותיו של מוסד הגנרו נעוצים במועצת הזקנים המסורתית (רוג'ו), שהייתה פעילה בתקופת אדו; עם זאת, המונח גנרו הופיע לראשונה רק ב-1892. לאחר רסטורציית מייג'י, בחר הקיסר מוצוהיטו במספר מנהיגים מצטיינים, וביקש מהם להיות יועציו. מלבד סיונג'י קינמוצ'י, כל חברי הגנרו באו ממשפחות סמוראים ממעמד בינוני או זוטר, ארבעה באו מהאן סצומה וארבעה מהאן צ'ושו, שתי נחלות שמילאו תפקיד מרכזי בהדחת השוגון במלחמת בושין. הגנרו היו בוחרים ראש ממשלה ומגישים את הצעתם לקיסר, לאישורו.
כל שבעת הגנרו הראשונים היו חברים בסאנגי (参議), מועצה קיסרית שפעלה עד 1885. לעיתים מכונים חברי הגנרו "אוליגרכיית מייג'י," אף על פי שלא כל חברי האוליגרכיה היו חברים בגנרו.
המוסד סיים את דרכו ב-1940, עם מותו של הגנרו האחרון סינוג'י קינמוצ'י.
עכביש חום
אזוואד
אזוואד, מכונה גם המדינה העצמאית אזוואד (בתמזיגט: ⴰⵣⴰⵓⴷ בערבית: أزواد, או בשמה המלא: دولة أزواد المستقلة, בתעתיק מדויק: דולת אזואד אלמסתקלה), הוא אזור בצפון מאלי אשר הוכרז באפריל 2012 באופן חד-צדדי כמדינה על ידי התנועה הלאומית לשחרור אזוואד (MNLA), לאחר שמרד של שבטי הטוארג באזור הוביל לסילוק הצבא של מאלי מהמדינה. חבלי הארץ בהם טוענים המורדים לשליטה הם טימבקטו, קידאל, גאו וחלק מאזור מופטי, המרכיבים כ-60% משטחה היבשתי של מאלי. אזוואד גובלת בבורקינה פאסו מדרום, מאוריטניה במערב ובצפון-מערב, אלג'יריה בצפון ובצפון-מזרח, ובניז'ר במזרח ובדרום-מזרח, ושאר שטחי מאלי בדרום-מערב.
המדינה הוכרזה בהצהרה באתר אינטרנט של הארגון לשחרור אזוואד ב-6 באפריל 2012. באותו ביום בגאו, חתם בילאל אל אשריף, מזכ"ל הארגון לשחרור אזוואד על הצהרת עצמאות, וכן הצהיר שהארגון ישמש כממשלה הזמנית באזוואד עד להקמת "סמכות לאומית". עם זאת, עד כה אף מדינה חיצונית לא הכירה בעצמאות של אזוואד. ממשלת מאלי וכן הארגון האיסלאמי אנצאר א-דין חולקים על הטענה לשליטה דה פקטו של הארגון בשטח.
היסטוריה.
שבטי הטוארג כבר התמרדו כשלוש פעמים בעבר נגד השלטון במאלי, מאז קיבלה המדינה את עצמאותה מצרפת בשנת 1960.
בסוף 2011 ובתחילת 2012 החלה התקוממות ב"אזוואד" אשר בצפון מאלי. רבים מהמורדים משבטי הטוארג שימשו כשכירי חרב בלוב תחת שלטונו של מועמר קדאפי והחלו לחזור לביתם לאחר נפילתו, יחד עם ניסיון צבאי ותחמושת. במרד השתתפו גם שבטים ערבים מקומיים.
נשיא מאלי, אמאדו טומני טורה, נחל סדרה של הפסדים נגד המורדים בצפון. בינואר הפילה קבוצת מורדים מקרב הצבא את שלטונו של טורה, בין השאר עקב חוסר הצלחתו לדכא את המורדים.
ב-14 בפברואר 2013, ויתרה אזוואד על תביעתה לעצמאות וביקשה ממשלת מאלי לפתוח במשא ומתן על מעמדם העתידי של שבט הטוארג.
הפארק הלאומי יוהו
הפארק הלאומי יוהו (באנגלית: Yoho National Park) שוכן בהרי הרוקי הקנדיים לאורך הצד המערבי של קו פרשת המים של אמריקה, בדרום-מזרח קולומביה הבריטית שבקנדה, והוא משתרע על שטח של 1,313 קמ"ר.
גאוגרפיה, גאולוגיה ואקלים.