סוג קיר אחד נקרא קיר "כפול" והוא בנוי על ידי הנחת שתי שורות של אבנים לאורך הגבול המיועד לקיר. בצורה האידיאלית אבני היסוד שקועות באדמה כדי להיצמד בחוזקה לתת-קרקע. השורות מורכבות מאבנים שטוחות גדולות, ההולכות ומצטמצמות ככל שהקיר עולה. אבנים קטנות יותר עשויות למלא חללים באזורים שבהם צורת האבן הטבעית מעוגלת יותר. הקירות בנויים עד לגובה הרצוי שכבה אחר שכבה. במרווחים קבועים מניחים אבנים רחבות שמשתרעות לרוחב כל הקיר (באנגלית perpend stone או tie stone), ולעיתים בולטות ממנו. אבנים אלו מחברות את מה שאחרת היו שני קירות דקים הנשענים זה על זה, ומגדילות מאוד את חוזק הקיר. גם צמצום רוחב הקיר ככל שהוא מתרומם, כפי שנעשה באופן מסורתי בבריטניה, מחזק את הקיר במידה ניכרת. את החללים בין האבנים בחזית ממלאים בקפידה באבנים קטנות יותר (באנגלית filling או hearting).
גם השכבה הסופית בחלק העליון של הקיר מורכבת מאבנים גדולות, המכונות אבני קצה (באנגלית capstones, coping stones או copes). כמו באבני חיבור, אבני הקצה משתרעות על כל רוחב הקיר ומונעות את התפרקותו. באזורים מסוימים, כמו דרום ויילס, קיימת מסורת של הנחת אבני הקצה על שכבה אחרונה של אבנים שטוחות שהיא מעט יותר רחבה מהחלק העליון של הקיר עצמו (באנגלית coverbands).
בנוסף לשערים, החומה עשויה להכיל פתחים קטנים יותר שנבנו בכוונה למעבר או שליטה על חיות משק. הפתחים הקטנים יותר, בדרך כלל, בגובה של לא יותר מ-20 סנטימטרים מכונים באנגלית "Bolt Holes" או "Smoots" ונועדו למעבר של ארנבות או לאפשר זרימה של מים. הפתחים הגדולים יותר עשויים להיות בגובה של בין 45 ל-60 סנטימטרים ומכונים באנגלית "Cripple Holes" (חורים נכים) ונועדו למעבר כבשים.
קירות סלעים (Boulder walls) הם סוג של קיר בודד (בניגוד לקיר כפול) בו הקיר מורכב בעיקר מסלעים גדולים, שסביבם מונחות אבנים קטנות יותר. קירות בודדים עובדים בצורה הטובה ביותר עם אבנים גדולות ושטוחות יותר. באופן אידיאלי, האבנים הגדולות ביותר ממוקמות בתחתית והקיר כולו מתחדד כלפי מעלה. לפעמים שורה של אבני קצה משלימה את החלק העליון של הקיר, כאשר הצד המלבני הארוך של כל אבן קצה מאונך לכיוון הקיר.
"דייק גאלווי" (Galloway dyke) הוא סוג של בנייה יבשה המורכב מבסיס של בנייה של קיר כפול או סלעים גדולים יותר עם בנייה של קיר בודד מעל. קירות כאלו נראים רעועים, עם חורים רבים, מה שמרתיע בעלי חיים (ואנשים) מלנסות לחצות אותם. דייקים אלה נמצאים בעיקר במקומות עם רוחות עזות במיוחד, שבהם קיר מוצק עלול להתערער בגלל עוצמת הרוח. האופי הנקבובי של הקיר מפחית באופן משמעותי את עוצמת הרוח אך דורש מיומנות רבה יותר לבנייה. חומות מסוג זה נמצאות גם באזורי מרעה שבהם משתמשים בהן כדי למקסם את התועלת של האבנים הזמינות (שם החריש לא העלה יותר אבנים).
וריאציה נוספת היא הגדר הקורנית (Cornish hedge) או ה-clawdd הוולשי, שהיא סוללת אדמה מכוסה באבן שבראשה דשא, שיחים או עצים ומאופיינת בשיפוע מעוקל פנימה. כמו בהרבה סוגים אחרים של קיר, הגובה זהה לרוחב הבסיס, ורוחב החלק העליון הוא חצי מרוחב הבסיס.
אזורים שונים ביצעו שינויים קלים בשיטת הבנייה הכללית - לפעמים בגלל מגבלות של חומרי בנייה זמינים, אבל גם כדי ליצור מראה ייחודי לאותו אזור. בכל שיטה בה משתמשים לבניית קיר בבנייה יבשה, נדרשת מיומנות רבה. תיקון כל שגיאה פירושו תמיד פירוק עד לרמת השגיאה. בחירת האבן הנכונה לכל מיקום בקיר יוצרת הבדל גדול באורך חיי התוצר המוגמר, ולבונה מיומן נדרש זמן למצוא אבן מתאימה.
כמו במלאכות יד עתיקות רבות, יש כיום מעט בונים מיומנים של קירות בבנייה יבשה. באמצעות גדר תיל מודרנית ניתן לגדר שדות בהרבה פחות זמן והוצאות מאשר שימוש בקירות אבן. עם זאת, ההוצאה הראשונית של בניית קירות אבן בבנייה יבשה מתקזזת על ידי יציבותם ובעקבות כך משך חייהם הארוך והתחזוקה המועטה הנדרשת. כתוצאה מההערכה ההולכת וגוברת של ערך הנוף והמורשת של קירות אבן בבנייה יבשה, יש עדיין ביקוש לבוני קירות, וכך גם לקירות עצמם. תוכנית הסמכה מוכרת לאומית מופעלת בבריטניה על ידי אגודת בוני הקירות בבנייה יבשה (Dry Stone Walling Association), עם ארבע דרגות, ממתחיל (Initial) ועד אומן (Master Craftsman).
דוגמאות בולטות כוללות את:
שימושים נוספים.
בעוד שטכניקת הבנייה היבשה משמשת לרוב לבניית קירות אבן מקיר כפול וקיר תמך לטרסות, קיימים גם פסלים, מבנים, ביצורים, גשרים ומבנים אחרים בבנייה יבשה.
"בלקהאוז" (Blackhouse) מסורתיים בסקוטלנד נבנו בבנייה יבשה כפולה עם גג מאדמת דשא. כאשר מבנים נבנים בשיטה זו, ממלאים את הרווח בקיר הכפול בדרך כלל באדמה או בחול על מנת לבלום רוח פרצים. בתים דומים בבנייה יבשה מלוחות בזלת נבנו באי הפסחא בכפר הטקסי אורונגו. מבנים אחרים באי הפסחא שנבנו בבנייה יבשה כללו את "הארה מואה" (hare moa – "בתי תרנגולות"), שהגג שלהם היה מכוסה בלוחות אבן, ששימשו כלולים לתרנגולות או כמחסנים למזון ואהו, בימה שעליה הועמדו פסלי המואי. בולט במיוחד "אהו טהירה" (Ahu Tahira) במתחם וינאפו, שהמעטפת שלו עשויה גושי סלע גדולים, מסותתים באופן אמנותי ומותאמים בקפידה.
בתקופת הברזל, ואולי קודם לכן, הטכניקה שימשה גם לבניית ביצורים כמו חומות (אלנד, בשוודיה), , ו בצפון יורקשייר ו בדרום-מערב אירלנד. ניתן לתארך רבים מקירות האבן בבנייה יבשה הקיימים כיום בסקוטלנד למאה ה-14 או קודם לכן, כאשר הן נבנו כדי לתחום שדות ולשמור על בעלי חיים. כמה דוגמאות בנויות היטב נמצאות באדמות .
ניתן לבנות קירות אבן בבנייה יבשה כנגד סוללות או אפילו טרסות אנכיות. אם הם נתונים ללחץ אדמה אופקי, הן קירות תמך מסוג חומת כבידה. משקלם של האבנים עומד בלחץ מהאדמה הכלואה בטרסה, והחיכוך בין האבנים גורם לרובן להתנהג כאילו היו קיר כבידה מונוליתי באותו משקל. קירות תמך מאבן בבנייה יבשה נבנו בעבר במספרים גדולים עבור טרסות חקלאיות וגם כדי לתמוך בשבילים, כבישים ומסילות ברזל. אף על פי שהיום נעשה שימוש נדיר בבנייה יבשה למטרות אלו, הרבה מאוד קירות תמך עדיין בשימוש ומתוחזק. חדשים נבנים לרוב בגנים ובאזורי שימור טבע. מבני תמיכה בבנייה יבשה ממשיכים להיות נושא למחקר.
במישור החוף בצפון-מזרח סומליה, 20 קילומטרים מזרחית ל נמצאות חורבות של מונומנט עתיק בצורת פלטפורמה. המבנה המלבני נוצר מקירות אבן בבנייה יבשה שגובהן נמוך; החלל שביניהם מלא בהריסות ומכוסה באבנים קטנות. בפינות המבנה מוצבות גם אבנים עומדות גדולות יחסית. ליד הפלטפורמה קברים, המסומנים באבנים. ממדי המבנה 24 מטרים על 17 מטרים והוא הגדול ביותר מבין שורה של מונומנטים של פלטפורמות עתיקות סגורות בלעדיות לצפון-מזרח סומליה הרחוקה. אתרי קבורה ליד בחלק הצפון-מערבי של המדינה כוללים גם מספר אסטלות עתיקות.
בבריטניה, באירלנד, בצרפת ובשווייץ, אפשר למצוא מבנים קטנים בבנייה יבשה שנבנו כשלטים, מסמנים שבילי הרים או גבולות של קרקע פרטית. במדינות רבות, משמשים גל-עדים כסימני דרכים ובפסגות ההרים.
יקוטית
ארצות הברית של אינדונזיה
ג'ין מריל
ג'ין מריל (באנגלית: Jean Merrill; 27 בינואר 1923 - 2 באוגוסט 2012) הייתה סופרת ילדים ועורכת ספרותית אמריקאית, שנודעה בייחוד בזכות ספרה "מלחמת הדוכנועים" שראה אור ב-1964.
ביוגרפיה.
מריל נולדה ברוצ'סטר שבמדינת ניו יורק להוריה ארל ואלזי אלמטה מריל. היא גדלה לחופי ימת אונטריו בעיר וובסטר במדינת ניו יורק (כיום פרבר של רוצ'סטר). ספרים השפיעו עליה מאוד כילדה, ולכן החליטה לנסות ולכתוב סיפורי ילדים שישפיעו על ילדים אחרים. מריל השלימה לימודי תואר ראשון באנגלית ובתיאטרון בשנת 1944 בפנסילבניה, ותואר שני ב-1945.
בין השנים 1949–1957 מריל שימשה כעורכת בכתבי העת "סקולסטיק" ו"ליטררי קאוולקייד", והחל משנת 1952 הייתה חברה בתוכנית פולברייט באוניברסיטת מדראס שבהודו.
בין השנים 1965–1971 מריל עבדה כעורכת וכיועצת במחלקה לפרסומים של מכללת בנק סטריט לחינוך.
ספריה.
מריל התחילה לכתוב בזמן שעבדה בליטררי קאוולקייד, ובספריה היא מציגה ערכים אנושיים אוניברסליים כאמצעי לפתרון קונפליקטים. ספריה הראשונים היו הנרי, העכבר הצבוע ביד (1951) והוובר (1952).
לימודי הפולקלור שלה בהודו הובילו אותה לכתוב כמה סיפורים המבוססים על הפולקלור האסיאתי: סכין המזל של שאן (1960, מבוסס על סיפור עם בורמזי), הסוס העילאי (1961, מבוסס על סיפור עם סיני) - שעליו גם זכתה ב-1963 בפרס מטעם אוניברסיטת וויסקונסין, הילדה שאהבה זחלים (1992, מבוסס על מעשייה יפנית).
בשנת 1964 ראה אור ספרה המוכר ביותר של מריל, מלחמת הדוכנועים, שגם עליו זכתה בפרס ב-1965. עלילת הספר מתרחשת בניו יורק והיא כתובה כדיווח היסטורי מן העתיד, הסוקר את אירועי העבר של מלחמת המעמדות בין חברות המשאיות ובעלי הדוכנועים. הספר פורסם בכמה מהדורות, והתאריכים הותאמו בכל אחת מהן כך שימשיכו לשקף את העתיד. ב-2006 הופקה גרסת מיוזיקל לספר. זהו ספרה היחיד שתורגם לעברית על ידי זינה כפרי. הגרסה העברית יצאה לאור ב-1985 בהוצאת "אדם", אחרי פטירתה של כפרי בטרם השלימה את התרגום, ומלווה באיורים של דודו גבע, שהיה נשוי ל של כפרי.
בשנת 1969 פרסמה מריל את הכבשה השחורה, וב-1972 את מיליונרית משחת השיניים. עלילת ספר זה מתרחשת בקליבלנד ומגוללת את סיפורה של תלמידת בית ספר יסודי לבנה שמתחברת עם חבר כיתתה השחור ומתעשרת ממכירת משחת שיניים מתוצרת ביתית. ספר זה שימש כמערך שיעור בבתי ספר בארצות הברית לדיון בנושאים כגון יזמות, שיווק, ייצור ונושאים חברתיים.