עו"ד יצחק מוריץ נפטר בשנת 1988 לאחר מחלה ממושכת. בן 62 היה במותו. לאחר מותו נערכו לזכרו של מוריץ מספר אירועים וטקסים, לרבות במתחם מוזיאון תל אביב לאמנות. מאות מכתבים ומאמרים נכתבו לזכרו, לרבות על ידי ראש עיריית תל אביב-יפו לשעבר, שלמה להט, שכיהן כראש העירייה השביעי של תל אביב-יפו במשך כ-20 שנה, והיה חבר קרוב של מוריץ ושותפו למועצת עיריית תל אביב, במאמר המערכת בעיתון "זה השבוע" שפורסם ביום שישי ה-2.12.1988 שזכה לכותרת "יקה, במובן החיובי".
יצחק מוריץ הותיר אחריו את אשתו, יעל מוריץ לבית אלמן, ושלושה ילדים, מיכל, תמר ודוד. ב-24 באוגוסט 2021, נפטרה הגב' יעל מוריץ בגיל 86, בהותירה 3 ילדים, שבעה נכדים ושש נינות.
פעילות ציבורית.
יצחק מוריץ היה מעורב בחיים הציבוריים ומילא שורה של תפקידים ציבוריים. פוליטיקאים ומנהיגים רבים היו יוצאים ובאים במשרד כדרך קבע, בהם שמחה ארליך, מנהיג המפלגה הליברלית, שמואל תמיר, יצחק מודעי ורבים נוספים.
בראשית שנות השמונים ייצג מוריץ יחד עם שותפו דב וייסגלס את יצחק רבין במשפט דיבה נגד השבועון הצרפתי `ל`אקספרס`, לאחר שזה פרסם ידיעה שבה נטען כי חוקרי מס הכנסה גילו כביכול שבצלאל מזרחי, מי שנחשב אז לאחד מראשי הפשע המאורגן, שילם את הקנס שהוטל על לאה רבין בעקבות חשיפת חשבון הדולרים בארצות הברית.
מוריץ היה פעיל מאוד בלשכת עורכי הדין בישראל. היה חבר ויו"ר וועדת האתיקה בלשכת עורכי הדין בשנים 1960 עד 1972, חבר וועד מחוז תל אביב בשנים 1965 עד 1972, יו"ר בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין בשנים 1972-1979 וחבר מועצת לשכת עורכי הדין בישראל בשנים 1978 עד 1983.
מוריץ היה חבר מועצת העיר תל אביב-יפו בשנים 1974 עד 1983, כמומלץ של שלמה להט. מוריץ כיהן כיועץ ראש העירייה לענייני כספים והתמודד עם הגירעונות הגדולים של עיריית תל אביב. מוריץ טען שמעל 40% מעובדי העירייה מיותרים ושועדת הפנסיה והפיצויים העניקה פיצויים מוגזמים ובזבזה כספים.
היה מועמד מוביל לתפקיד יו"ר הרשות לניירות ערך, אך הסיר את מועמדתו בעקבות עתירה לבג"ץ שנשענה על הטענה שבהיותו שותף בחברת ברוקרים מינויו נגוע בניגוד עניינים. בנוסף, שימש כיו"ר חברת הביטוח מגדל, יו"ר מועצת המנהלים של טפחות, יו"ר מועצת המנהלים של חברת הפחם, חברת וועדת משק לשעת חירום ונמנה עם מייסדי האוניברסיטה הפתוחה.
סמבה (ארגנטינה)
הסמבה (בספרדית: Zamba) היא סגנון מוזיקלי וריקוד הרווח בארגנטינה, בעיקר בפרובינציות הצפון מערביות: סלטה, טוקומן, סנטיאגו דל אסטרו, קורדובה ואחרות.
אין שום קשר בין הסמבה (Zamba) הארגנטינאית לסמבה (Samba) הברזילאית.
מקורה של הסמבה.
מקורה של הסמבה בפרו באמצע המאה ה-19, סמוך לקבלת בעצמאות, בסגנון בשם Zamacueca, שהתפצל מאוחר יותר לשני סגנונות שונים: הסמבה והקואקה (Cueca); כשהראשון איטי ומלנכולי יותר באופיו והשני מהיר ועליז יותר, אך לשניהם מבנה דומה.
מקור השם "סמבה" הוא ככל הנראה במונח zambo, שהתייחס לתערובת של אפריקאים ואינדיאנים.
מקובל לזהות את Zamba de Vargas בתור "אם כל הסמבות", והסמבה המוכרת הוותיקה ביותר.
מבנה מוזיקלי.
השיר כתוב במקצב של 3/4 או 6/8, ונעשה בו שימוש בסינקופות ש"שוברות" את הקצב.
הוא מחולק לשני חלקים - הראשון והשני (La primera, La segunda) - כשבכל חלק יש שני בתים ופזמון חוזר. בכל בית ובפזמון יש ארבע שורות, ושתי האחרונות מושרות פעמיים. במקרים נדירים לסמבה אין פזמון (La Lopez Pereyra, Zamba de Vargas).
השיר נפתח לרוב בהקדמה מוזיקלית, שחוזרת שוב לפני החלק השני; והוא מסתיים עם סיום הפזמון בחלק השני (לא מקובל שימוש בפייד אאוט למשל).
ההקדמה היא באורך של כ-20 שניות, והיא מהווה לא פעם תת-יצירה בפני עצמה.
אופי הסמבה והתוכן שלה.
לסמבה יש נטייה כללית להיות איטית, נוסטלגית ומלנכולית, ולעיתים אף דרמטית, בניגוד לקואקה שהיא גרסתה הקצבית יותר. עם זאת, יש גם סמבות עליזות יותר, כגון הסגנון המקובל בטוקומן (La tucumanita, El jardin de la republica).
מילות השירים מתייחסות במקרים רבים לנופים המקומיים, שמות של מקומות, מנהגים מקומיים וכדומה. לא פעם נעשה שימוש בקצ'ואה ובדיאלקטים מקומיים (La tucumanita, Paisajes de Catamarca). בנוסף, יש לסמבה נטייה להיות רטרוספקטיבית ולהתייחס לעצמה (Zamba de mi esperanza, La Candelaria).
במהלך הסמבה נבנה מתח שמצטבר לאורך שני הבתים והפזמון, ומגיע לידי קתרזיס בחזרה על שתי השורות האחרונות בפזמון.
בסמבות המתייחסות לקרנבל ולחגיגות הכפריות מקובל לשלב בשיר צהלות של חוגגים שתויים (בפועל מדובר בחיקויים שמבצעים הזמרים עצמם).
הריקוד.
הריקוד הוא ריקוד זוגות בעל מבנה קבוע פחות או יותר. הוא נרקד בתלבושות כפריות טיפוסיות. הרקדנים מחזיקים מטפחת לבנה ומנפנפים בה מעל ראשם, והיא אמורה לבטא את רגשותיהם.
הרקדנים אינם נוגעים זה בזה, אלא נעים בתנועות סיבוביות תוך החלפת מקומות; והריקוד מייצג חיזור של הגבר אחר האישה, שבסופו הוא כובש את ליבה.
הרקדנים רוקדים במהלך השירה, ונחים במהלך ההקדמה לפני כל אחד מהחלקים.
חלק בלתי נפרד מהסמבות הן ההוראות לרקדנים. לדוגמה, ההכרזה לפני כל הקדמה איזה חלק מתחיל, ההוראה להתחיל לרקוד עם סיום ההקדמה והודעת סיום לפני החזרה על שתי השורות האחרונות בפזמון.
כלים מוזיקליים.
כלי הנגינה המקובלים בסמבה הם הגיטרות - גיטרה מובילה וגיטרות מלוות - ותוף בומבו לגוארו שמתבלט בתפקידו המינימליסטי (לא מקובל לעשות בו שימוש רב בסמבה, וכשכן נעשה שימוש - הוא בולט יותר).
עם זאת, קיימים ביצועים שנעשה בהם שימוש בכלים אחרים, כגון חלילית קֶנָה (האופיינית למוזיקה האנדית), בנדוניאון (שמקובל בטנגו העירוני) וכינור. ובביצועים מודרניים יש שימוש גם בכלים אלקטרוניים.
סמבות בעברית.
יש מספר סמבות שתורגמו לעברית, בעיקר במהלך שנות השמונים של המאה ה-20. מספר סמבות תורגמו על ידי אהוד מנור:
הפרברים, שבעיבודיהם ניתן לזהות השפעות דרום אמריקאיות (והם אף היו שותפים להקלטת גרסאות עבריות לשירים רבים משם), הקליטו בסוף שנות ה-60 תקליט שירים בלועזית (לא מקוריים) - Sing International - שכלל בין היתר גרסת כיסוי לסמבה של לוס פרונטריסוס בשם Cuando el amor se VA. בתחילת שנות ה-70 הם הקליטו את השירים "מה שיש לי לומר" (יוסי גמזו, נחום היימן) ו"תיבת הזמרה נפרדת" (נתן אלתרמן, נחום היימן), שניהם בעיבוד טיפוסי של סמבה מבחינת המקצב, הליווי הכלי והפתיח הדרמטי.
אצטדיון דייגו ארמנדו מראדונה
אצטדיון דייגו ארמנדו מראדונה (בספרדית: Estadio Diego Armando Maradona) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בשכונת ויז'ה חנרל מיטרה שברובע לה פאטרנל, בואנוס איירס, ארגנטינה. האצטדיון הוא אצטדיונה הביתי של קבוצת הכדורגל הארגנטינאית ארחנטינוס ג'וניורס. האצטדיון מכיל כ-24,380 מקומות ישיבה. האצטדיון נבנה בין השנים 1993 עד 2003, ונפתח ב-26 בדצמבר 2003.
שמו של האצטדיון ניתן לו בשנת 2004 כאות כבוד לשחקנה לשעבר של ארחנטינוס ג'וניורס, דייגו ארמנדו מראדונה ולכבוד חגיגות המאה להקמתה של הקבוצה ושיפוץ מגרשה של הקבוצה.
A Plague of Lighthouse Keepers
A Plague of Lighthouse Keepers (בתרגום לעברית: מגפת שומרי המגדלור) הוא קטע מוזיקלי של להקת הרוק המתקדם הבריטית, ואן דר גראף ג'נרייטור באלבומם הרביעי, Pawn Hearts. זוהי יצירת קונספט בת 23 דקות, שמשתרעת על כל צד ב' של התקליט. "A Plague of Lighthouse Keepers" הוקלט באולפן כשהחלקים הוקלטו כשירים נפרדים ועורבבו יחד. בשיר יש שינויים במקצבים ובמשקלים, ואפילו כולל כמה קטעי מוזיק קונקרט.
הקלטה.
"A Plague of Lighthouse Keepers" הוקלט בזמנה הפנוי של הלהקה שבין הופעות. הקטע הוקלט באולפן כשהחלקים הוקלטו כשירים נפרדים ואוחדו יחדיו. תהליך היצירה באולפן נמשך כשלושה-ארבעה חודשים כשהתוצאה מסתיימת ביצירה שלמה ללא הפסקה בין החלקים. לדברי המפיק ג'ון אנתוני, היצירה הייתה ניסוי שהלך רחוק הרבה יותר מן האלבומים הקודמים, על התהליך סיפר: "מיצינו את היכולת בציוד שבאולפנים עד הגבול". הניסוי כלל מניפולציות שקלידן הלהקה יו בנטון יצר כשהשתמש במלוטרון וסינתיסייזר. לדברי דייוויד ג'קסון, חלק אחד כולל את הלהקה מכפילה את התוצר המוקלט כ-16 פעמים. רוברט פריפ מלהקת קינג קרימזון, סיפק הופעת אורח בגיטרה חשמלית, שניתן לשמוע מ8:10-10:20 לתוך השיר וסמוך לסוף השיר.
מילים.
כשמנהיג הלהקה פיטר האמיל התראיין למגזין "Sounds", סיפר על מילות השיר אשר כתב. הוא מספר: "זה פשוט הסיפור של שומר מגדלור, שזה ברמה הבסיסית שלו. ויש סיפור על ההאשמות עליו והתסביכים שלו על לראות אנשים מתים ולתת לאנשים למות, ולא להיות מסוגל לעזור בסופו של -.. טוב, זה לא ממש שיש לו סוף, זה באמת תלוי בך כדי להחליט. הוא גם הורג את עצמו, או שהוא הצדיק את כל זה ויכל לחיות בשלום... ואז ברמה הנפשית / דתית הסיפור אינו עוסק בו ובא לידי הסכם עם עצמו, ובסופו הוא מאבד את שפיותו ומדרדר לטירוף, או התעלות, זה בכל מקרה בסוף ... וזה גם על אדם שמשלים עם חברתו - זו הרמה השלישית ... "
הופעות.