באופן כללי, כלי השיט הקטנים יותר נקראים נחתות. לכלי שיט אלה יכולת להגיע עד החוף עצמו ולאפשר לכוח הלוחם שעליהן - חיילים או כלי רכב - לנחות ישירות על היבשה או להגיע קרוב מאוד אליה. האוניות הגדולות יותר נקראות אוניות לוחמה אמפיבית, והן נושאות בדרך כלל את כלי השיט הקטנים עד נקודה קרובה אל החוף. לכלי השיט הקטנים אין, בדרך כלל, יכולת להפליג בים הפתוח, והם מוגבלים לשיט הקצר מאוניית הלוחמה האמפיבית עד החוף.
למרות הבחנה זו, ישנן אוניות שניתן להפליג בהן בים הפתוח, מחד, אך הן יכולות להגיע עד החוף ולפרוק את מטענן ישירות אל היבשה, מאידך. הדוגמה הבולטת לסוג זה של אוניות היא נחתת טנקים, שסיווגה בצי ארצות הברית הוא LST (Landing Ship, Tank).
היסטוריה.
עד תחילת המאה ה-20 התבצעו נחיתות אמפיביות באמצעות סירות רגילות, שהונעו במשוטים או מפרשים. ואולם, ניסיונות נחיתה מהים במהלך מלחמת העולם הראשונה הסתיימו באבדות כבדות: ב-1915 ניסו בריטניה וצרפת להביא ליציאת האימפריה העות'מאנית מן המלחמה. במהלך מערכת גליפולי נחתו חיילי מדינות ההסכמה בחצי האי גליפולי, אך הנחיתה הסתיימה בכישלון ובאבדות כבדות לבריטים ולצרפתים. הכישלון הראה שמבצעי נחיתה במלחמה מודרנית הם מסוכנים מאוד, במיוחד מול אש מנשק אוטומטי כמו מכונות ירייה.
בתקופה שבין המלחמות רכשו צבאות שונים ניסיון בלוחמה אמפיבית. חיל הנחתים של ארצות הברית התנסה במבצעי נחיתה שונים שנערכו באמריקה הלטינית במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20. מבצעים אלה כונו "מלחמות הבננה" (Banana Wars), והלקחים מהם סייעו לנחתים לגבש תורת לחימה למבצעים אמפיביים, ומאפיינים לאוניות לוחמה אמפיביות. גם חיל הנחתים המלכותי הבריטי ערך ניסיונות שונים בתחום זה, והצי הקיסרי היפני התמחה גם הוא בנחיתה מהים. הניסיון המצטבר הראה על הצורך בכלי שיט ייעודיים שיביאו את הכוחות עד החוף, ובכלי שיט נוספים שיסייעו לכוח הנוחת באש ובסיוע לוגיסטי.
מלחמת העולם השנייה התאפיינה במספר רב של מבצעי נחיתה, החל בנחיתות האמפיביות של הצי הקיסרי והצבא הקיסרי היפני בדרום-מזרח אסיה. במבצעים אלה הפעיל הצי היפני נחתות ואוניות לחימה אמפיביות ראשונות, בהן האונייה שינשו מארו, שהייתה האונייה הראשונה בעולם שנועדה לשאת נחתות. בהמשך המלחמה התהפך הגלגל, ובעלות הברית - בעיקר ארצות הברית ובריטניה - הפעילו מספר רב של מבצעי נחיתה, ב ובזירת האוקיינוס השקט. שיאם של מבצעים אלה היה במבצע אוברלורד, הנחיתה בחופי נורמנדי ביוני 1944, מבצע הנחיתה הגדול ביותר אי פעם.
הציים השונים פיתחו מספר רב של אוניות לחימה אמפיביות. המלחמה הראתה כי יש צורך באוניות היכולות להפליג בים הפתוח, וכך נוצרו נחתות הטנקים (LST), שהיו בעלות יכולת לשאת מספר רב יחסית של טנקים או חיילים, ועמה נחתת חיל רגלים (LSI) ואוניות נחיתה בינוניות (LSM). אלה היו יכולות לשאת את הכוחות הנוחתים ישירות מנמל המוצא אל חוף הנחיתה, בלי צורך להעביר את הכוחות לנחתות קטנות יותר לקראת ההגעה אל היעד.
כניסת המסוק לשירות מבצעי בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הוסיפה מימד נוסף למבצעים אמפיביים. אוניות נושאות מסוקים היו יכולות כעת להנחית כוחות בכל נקודה לאורך החוף, גם במקומות שאינם מתאימים להגעת נחתות. שימוש ראשון ביכולת זו נעשה על ידי הצי המלכותי הבריטי במהלך מבצע מוסקטר ב-1956, במהלכו הונחת גדוד צנחנים ממסוקים אל החוף. גם ארצות הברית עשתה שימוש ביכולות אלה במהלך מלחמת וייטנאם בשנות ה-60 של המאה ה-20. נושאות מטוסים ותיקות שכבר לא היו יכולות להפעיל את מטוסי הסילון החדישים הוסבו לנשיאת מסוקים, וכך נוצרה אוניית הלוחמה האמפיבית החדשה, הנושאת מסוקים לסיוע וכן נחתות, להובלת הכוחות אל החוף.
נושאות המסוקים נקראו על ידי הבריטים "נושאות קומנדו", או LPH על ידי צי ארצות הברית (Landing Platform, Helicopter). בתחילה הוסבו לתפקיד זה נושאות מטוסים ותיקות, כאמור, אך בהמשך נבנו אוניות ייעודיות לתפקיד. במראיהן החיצוני דומות אוניות אלה לנושאות מטוסים, אך תפקידן בפועל שונה, וכלי הטיס שעל סיפונן מיועדים לסיוע לכוחות אמפיביים ולא לתקיפה או ללוחמה אווירית (אם כי מטוסי ההרייר והF-35 לייטנינג II, המיועד לאוניות הסער האמפיביות החדישות יכולים למלא תפקידים אלה).
סוגי אוניות לוחמה אמפיביות.
אוניות נחיתה.
אוניות אלה נועדו להביא כוחות יבשה אל החוף עצמו. הן מוגדרות "אוניות" בשל יכולתן להפליג בים הפתוח, להבדיל מנחתות, שהן כלי שיט קטנים יותר ויכולת ההפלגה שלהן מוגבלת למרחקים קצרים יותר.
אוניות לוחמה אמפיבית לסיוע לנחיתה.
אוניות אלה אינן מיועדות לנחיתה עצמה, אלא לסיוע לכוח הנוחת.
אוניות לוחמה נושאות נחתות.
אוניות אלה נועדו לשאת נחתות אל חופי האויב. יש להן מבדוק אותו ניתן להציף כדי לאפשר לנחתות לצאת שיט ישירות אל חוף הנחיתה. הן מצוידות גם בסיפון נחיתה למסוקים, המסייעים בהנחתת כוחות ובתובלת אספקה וציוד.
אוניות סער אמפיביות.
אוניות אלה הן נושאות מסוקים, בעלות סיפון טיסה והאנגרים בגדלים שונים. הן מותאמות לנשיאת מסוקים, לתובלה ולתקיפה, וכן לתפעול מטוסים בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית וקצרה, כמו משפחת מטוסי ההרייר. נושאות מסוקים חדישות נושאות גם כלי טיס מטה רוטור (Tiltrotor). לרובן יש גם מתקנים לנשיאת נחתות קטנות יותר, וחלקן בעלות מבדוק שאותו ניתן להציף.
זלמן הוז
מירי לשם פלאי
קוינוס
קוינוס (ביוונית: Koῖνος, נולד, כנראה, סביב שנת 370 לפנה"ס – מת ב-326 לפנה"ס), היה מצביא מקדוני שלקח חלק בכיבוש אסיה על ידי אלכסנדר הגדול במחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס.
ביוגרפיה.
היה בנו של פולמוקראטס (Polemocrates) וכנראה אחיו של קלאנדר (Cleander of Macedon). אביהם היה איש עשיר, בעל אדמות רבות בחצי האי כלקידיקי ובעל השפעה פוליטית ניכרת במוקדון. קוינוס היה אחד המצביאים המוכשרים והנאמנים של אלכסנדר הגדול במסעו מזרחה. יחוסו וערכיו המקדוניים נתנו לו יתרון רב ביצירת קרבה ונגישות למלך יחסית לקצינים האחרים. אומץ ליבו בא לידי ביטוי הן בעמידתו בראש המתנגדים להמשך מסעו של אלכסנדר מזרחה, והן בקרב כירונאה, שנערך בשנת 338 לפנה"ס. הקרב בו צבא מוקדון הביס את צבא של אתונאים ותבאים.
ערב המסע נגד ממלכת פרס. בשנת 335 לפנה"ס נישא לבתו של פרמניון, אחד מבכירי המצביאים של פיליפוס ואלכסנדר, שהיה שני בחשיבותו הצבאית לאחר המלך. אשתו, שהייתה אלמנתו של אטאלוס (Attalus), הרתה וילדה את בנו היחיד, פרדיקס (Perdiccas) לקראת סוף שנת 333 לפנה"ס. בן זה ירש בהמשך את אדמות אביו בחצי האי כלקידיקי.
יחידה תחת פיקודו של קוינוס הייתה הראשונה להוביל במתקפה על הטַאוּלַנטים של גְלָאוּקיאָס ליד העיר פֵּלִיוֹן (באלבניה של ימינו) בשנת 335 לפנה"ס. בקרב גרניקוס הוצב קוינוס באגף ימין, בין הכח של פרדיקס וזה של אמינטאס (Amyntas). אחרי הניצחון בקרב גרניקוס איננו שומעים עוד על קוינוס עד שנשלח חזרה הבייתה מקאריה עם ה"נשואים הטריים", שנשלחו בסתיו 334 לפנה"ס על ידי אלכסנדר בחזרה למוקדון, כדי שיוכלו לבלות עם נשותיהם הטריות את החורף המתקרב. קוינוס, נשׂוי טרי בעצמו, היה אחד המפקדים שהובילם במסע ליוון.
באביב הבא של 333 לפנה"ס, קוינוס חזר מהבלקן עם כוח לוחמים שהורכב מ-3,000 רגלים, 300 פרשים ממוקדון, 200 פרשים מתסליה ו-150 מאליס בפיקודו של אלקיאס (Alkias), והצטרף לאלכסנדר בגורדיון (Gordium). הוא פיקד על חלק מצבא אלכסנדר, ואף הצטיין כלוחם במספר הזדמנויות. בקרב איסוס פיקד על חטיבת הפלנקס הראשונה באגף ימין ליד המצביא ניקנור שפיקד על ההיפספיסטים אבל לא ידוע מאומה על חלקו של קוינוס בקרב זה. בסוף המצור על צור, כוח קוינוס נחת בעיר מתוך ספינה. כאשר היה כבר בין החומות לא היסס לטבוח במקומיים. בקרב גאוגמלה קוינוס פיקד על אותה חטיבת פלנקס כמו בקרב איסוס. במהלך הקרב נפצע מחץ אויב. על פי המסורת הצבאית היוונית, המאיישים את אגף ימין זכו לעמדה מכובדת יותר. הצטיינותו כמפקדם של הטובים ביותר מראה כי מבחינה טאקטית היה אמין, מקצוען ומבין את תורת המלחמה, לוחם אמיץ בשדה הקרב. ייתכן והיה המנהיג של מופת המשמש כדוגמה לחייליו ומכובד מאוד כגנרל מקדוני.
מתוך פזיזותו של אלכסנדר להגיע אל פרספוליס, הוא מצא את הדרך הקצרה ביותר בהרים כאשר בכוונתו היה להיכנס לעיר מהשער הפרסי, בעוד צבא מוקדון נחסם במפרץ על ידי הצבא הפרסי, עד שנתגלה מעקף. קוינוס ועימו עוד 3 מצביאים הופרדו מהכוח העיקרי מתוך מטרה לבנות גשר מעל נהר אראקסס Araxes. הפקדת אוצר המלך ניתנה לפרמניון מצביאו של כוח הרגלים הכבד. קוינוס ליווה את אלכסנדר עד השערים הכספיים, שם הופרד עם כוח קטן לצידו על מנת להצטייד באספקה להמשך המרדף אחרי דריווש השלישי. הידיעה על מעצר דריווש הביאה את אלכסנדר להחלטה על נטישת קוינוס מאחור. בקרב הבא של אלכסנדר כנגד מארדיאנס (Mardianes) וסאטיבארזאנס (Satibarzanes), קוינוס כבר היה שוב תחת פיקוד המלך.