כשפרש מעסקיו הקים יחד עם חבריו את עמותת "אלכסנדרוני", ויחד פעלו למען הנצחת הנופלים, להחדרת רוח תש"ח בקרב בני הנוער ולהקמת אנדרטאות ברחבי הארץ. כמו כן פעלה העמותה לתביעת לשון הרע כנגד תזה שכתב תדי כ"ץ ולפיה בסופו של קרב טנטורה אירע כביכול טבח, בו נהרגו כמאתיים גברים בלתי חמושים. בהסכם פשרה נקבע שכ"ץ יחזור בו מההאשמה על הטבח ויפרסם הודעת התנצלות. בעקבות כך בדקה אוניברסיטת חיפה את העבודה מחדש והחליטה לפסול אותה.
פרידן הלך לעולמו ב-12 באפריל 2014 והובא למנוחות בבית העלמין בשיכון ותיקים בנתניה. בן 97 היה במותו. הותיר אחריו שני בנים (דן וליאור), בת (תמנע) ונכדים.
מיעור
הלכות אלפסי
תלתלים מכושפים
"תלתלים מכושפים" הוא ספר מתח פנטסטי לילדים ולבני נוער. הספר הוא ספרה השני של הסופרת סיגלית דיל, יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2002.
הספר מספר על אוֹרום, ילדה שהוריה נטשו אותה ליד ביתם של בני הזוג מילר. מי שמצא את אורום היה פיליפ המשרת. גב’ מילר שנאה את אורום וקינאה בה מאוד. לאורום היו תלתלי זהב קסומים שעזרו לה לעמוד כנגד התעללויות שחוותה מצד אמה המאמצת. פיליפ, המשרת של בני הזוג מילר דאג לה בילדותה. פליפ חלה מחלה נוראית ובני הזוג מילר התנגדו לטפל בו וגירשו אותו מביתם בזמן שאורום הייתה בטוחה שהוא מת. אורום ברחה מהבית לאחר שגברת מילר גזרה את תלתליה ומצאה מקלט בבית יתומים שגילתה כי פיליפ המשרת ששירת במשפחת מילר הוא מנהלה ומייסדה.
אורום התחתנה עם יונתן שהיה גם יתום וילדה ילדה זהובת שיער. זיו היא השליחה החדשה של כוחות הרשע. אולם, קללה רדפה אותם וגרמה לתינוקת להידמות לגברת מילר (שגזרה את תלתליה של אורום). מרוב פחד, אורום נטשה את הבת שלה ליד ביתם של משפחת גולד. הסתבר שגברת גולד (זוהרה) הייתה מרשעת גם כן. גברת גולד עבדה בבית היתומים שבו שהתה אורום והעלילה עליה עלילות. כשאורום פגשה את הבת שלה, בעלת תלתלי הזהב, זיהתה אותה ומנעה ממנה לברוח. שתיהן ביחד הובילו לגירושה של גברת גולד בבושת פנים וחיו באושר עד עצם היום הזה.
מהירות אווירית
מהירות אווירית הוא מושג מעולם התעופה, המתאר את מהירותו של כלי טיס ביחס לגוש האוויר שסביבו.
המונח מהירות אווירית מתפצל לכמה סוגים של מהירויות אוויריות הקיימים בעולם התעופה:
מהירות אוירית
נורית קנטי
נורית קנטי (נולדה ב-9 בינואר 1976) היא אשת תקשורת ישראלית, ויושבת ראש ארגון העיתונאים בישראל החל מיוני 2021.
ביוגרפיה.
קנטי נולדה ב-1976 בתל אביב. שירתה כמדריכה וקצינת חי"ר בבית הספר למקצועות החי"ר בירוחם. לאחר שחרורה מצה"ל בשנת 1997 עבדה מספר שנים במשרד הביטחון בתפקידים מבצעיים.
בשנת 1999 החלה לעבוד ככתבת במחלקת החדשות של קול ישראל. במהלך השנים 1999-2004 שימשה כתבת לענייני משטרה ולאחר מכן כתבת לענייני רווחה ושדרנית ברשת ג'. בשנת 2005 עבדה ככתבת לענייני חינוך בערוץ 10.
במהלך השנים כתבה בעיתונים "דה מארקר", "גלובס", "העין השביעית" ובמוסף התרבות של "מעריב".
ערכה לפרקים את יומן הבוקר של גלי צה"ל, "בוקר טוב ישראל" ומגישה את היומן במהדורות סוף השבוע שלו ואת התוכנית "עושים צהריים". מאז חודש אוגוסט 2009 משמשת עורכת הראשית של התוכנית "מה בוער" עם רזי ברקאי.
במקביל נמנית עם מגישי התוכניות "רצועת הביטחון" ו"24 היום שהיה". עורכת ומגישה תוכניות דוקומנטריות בגלי צה"ל ומלמדת את סדנת הכתיבה הרדיופונית בבית הספר לעיתונאות כותרת.
ב-2021 זכתה בפרס בני ברית לסיקור התפוצות בתקשורת הישראלית. ביוני אותה שנה נבחרה לתפקיד יושבת ראש ארגון העיתונאים בישראל.
לקנטי תואר ראשון בספרות והיסטוריה, ותואר ראשון במשפטים. היא אם לשתיים ומתגוררת בתל אביב. בן זוגה הוא הקריין צבי סלטון.
פינצ'יק
מען (סוכנות ידיעות)
סוכנות הידיעות מען היא סוכנות ידיעות פלסטינית. מען היא אחת מאמצעי התקשורת הגדולים, המשפיעים והפופולריים ברשות.
היסטוריה.
מען נוסדה ב-2005 והיא חלק מ"רשת מען", ארגון תקשורת לא-ממשלתי אשר נוצר ב-2002 בשטחים בידי עיתונאים עצמאיים ברחבי יהודה ושומרון ועזה וכוללת בתוכה תשע תחנות טלוויזיה מקומיות בשטחים ומספר זהה של תחנות רדיו מקומיות. מען מפרסמת חדשות 24 שעות ביממה בערבית, עברית ואנגלית, ומצהירה על היותה אחת מסוכנויות הידיעות הגדולות בשטחים, עם כשלושה מיליון כניסות בחודש. סוכנות מען גם מפרסמת מדורים, אנליזה ומאמרי דעות. משרדי הסוכנות נמצאים בבית לחם והעיר עזה.
העורך הראשי של הסוכנות הוא העיתונאי נאסר אל-לחאם.
ב-25 ביולי 2013 סגרה ממשלת חמאס את משרדי סוכנות הידיעות מען ברצועת עזה בטענה של פרסום מידע שקרי אודות בריחת מפקדים בתנועת האחים המוסלמים ממצרים לעזה ובניסיון להכפיש את תדמית העם הפלסטיני ברצועה.
קים דאי ג'ונג
על דעת עצמו
על דעת עצמו - ארבעה פרקי חיים של עמוס קינן, הוא מעין ביוגרפיה של האמן, הסופר והעיתונאי הישראלי עמוס קינן, שכתבה אשתו, נורית גרץ. הספר יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2008, כשנה לפני מותו של קינן.
על פי גרץ, החליטה לכתוב את הספר כ-37 שנה לאחר האירועים האחרונים המתוארים בו, שאירעו בשנת 1963, מכאן ניתן להבין כי כתיבת הספר החלה בסמוך לשנת 2000. כתיבת הספר ארכה, אם כן, כשמונה שנים.
אופי הספר.
הספר הוא תערובת של אמת ובדיה. הוא מתאר לפרטיהם אירועים, שיחות ומעשים בהם לא נכחה גרץ, שהכירה את קינן רק לאחר האירועים המתוארים בספר, והוא מבוסס על ראיונות פרטיים שערכה עם קינן ועם אנשים שונים הנוגעים לחייו ולמעשיו, על כתביו של קינן, ועל ארכיונו האישי. התוצאה, עליה מעידה קינן ב"דבר לקורא" המקדים את הספר היא "בדיון, המנסה להגיע אל האמת". גרץ מודה כי "הנפשות הפועלות הן, אפוא, דמויות אמיתיות, אך רובן מופיעות בשמות בדויים וחוות חוויות שהן תערובת של מה שהיה ומה שלא היה". בהתאם לכך, הספר יצא לאור ב"ספריה לעם", סדרת הסיפורת של הוצאת עם עובד, ולא כספר עיון. חרף זאת, בין קוראי הספר יש המתייחסים אליו כאל ביוגרפיה לכל דבר (דורון קורן כותב: "היא [גרץ] כתבה ביוגרפיה מרתקת ורבת-גילויים על ארבעה פרקים מעצבים בחייו" ויזהר באר מכתיר את הספר כ"ספר העיון הטוב של השנה").
עם פרסום הספר היה קינן בשלבים האחרונים של מחלה ששללה ממנו את יכולתו הקוגניטיבית, מחלה המתוארת בחלקו האחרון של הספר. הספר מביא עדויות של קינן ושל אחרים לרגעי מפתח בחייו של קינן. ראיות אלו, עדויות שניתנו בעל פה, בראיונות המוגדרים "אישיים", קטעים מארכיונו וקטעים מכתביו, מובאים כציטוט בגוף הספר, הכולל מראה מקום, אם כאסמכתא לנכונות הדברים, ואם כדרך להראות את השפעת האירועים המתוארים בספר על קינן ועל כתיבתו העתידית.
אהרן פאפו רואה בספר ז'אנר מקורי שהמציאה נורית גרץ: "קולאז' של ספרות יפה מעורבת בקטעי יומן, ראיונות אישיים ומובאות מספריו של קינן עצמו".
גרץ העידה על הספר:
תוכן הספר.
הספר מחולק לארבעה פרקים, המתארים שלבים בחייו של קינן בין 1939 כאשר היה תלמיד בבית הספר בתל אביב, ושנת 1962 עת היה בשלביה האחרונים של גלותו בפריז. הקטעים אינם רציפים ואינם מהווים את חלקה הראשון של ביוגרפיה שלמה של קינן, אלא שהם סוקרים לעומק תקופה בחייו של קינן, תוך שמה שאירע לפניה ואחריה נותר מחוץ לטווח הסקירה, לעיתים עמום, או לא ברור.
חלק ראשון - סמטת לאן א' סמטת לאן ב'.
חלק זה מתאר את נעוריו של קינן בתל אביב, כעומדים בצִלה של מחלת הנפש שבה לקה אביו. אביו, יעקב לוין, איש גדוד העבודה, נפגע בתאונת עבודה, שהותירה בה את חותמו, וזאת בנוסף להשפעתם של המאבקים האישיים והאידאולוגיים שנקלע אליהם, ברוח התקופה. קינן הנער, איש השומר הצעיר, מתואר כצעיר בודד, רגיש וחד אבחנה, שאישיותו מתפתחת בהשפעת האירועים האישיים - מחלת אביו, מאבק ההישרדות הכלכלי של משפחתו, והאירועים בעולם, מלחמת העולם השנייה כפי שנראתה מבעד לעיניו של נער, בן היישוב, הער למתרחש סביבו, ומחווה עליו דעה. החלק מתאר את שורשי אהבתו של קינן לארץ ולנופיה, לעמיה השונים, להיסטוריה שלהם ולמורשתם.
חלק שני - כלבי הכפרים הרחוקים.
חלק זה מתאר את התקופה בה לחם קינן בשורות ארגון הלח"י. המאבק האידאולוגי של הלח"י, שקיבל צורה מיוחדת אצל קינן, איש התנועה הכנענית, מתואר על רקע אירועי התקופה, כאשר בתחילה משוכנע קינן כי אך יסולק הכובש הבריטי הזר, ועמי הארץ יוכלו להסתדר ביניהם, ולאחר מכן נגרר, כחייל, אל המלחמה בערבים, היא מלחמת העצמאות. מאבק זה מקבל אופי אישי, כאשר מתוארת מערכת היחסים של קינן עם צעירה המכונה "מיקה כץ", בתו של בכיר בהגנה וחברת הגנה בעצמה. מעשיו של קינן בשירות הלח"י, מתוארים, על ההירואיקה והאכזריות שבהם. מתוארת ההתנקשות בקציני משטרה בריטים, מתוארת הוצאתה להורג של "משתפת פעולה" בשם ורה דוכס (בה לא לקח קינן חלק ישיר), וכן מתואר חלקו של קינן במלחמת העצמאות לרבות השתתפותו בכיבוש דיר יאסין, המתואר מנקודות מבט שונות, לרבות נקודת המבט של תושבי הכפר. גרסתו של קינן שנים רבות הייתה כי נפצע עם תחילת האירועים, ולא נטל חלק בטבח. לאחר שאלות רבות מצד המחברת מתברר סיפור מורכב יותר. הפרק מסתיים באמירתה של גרץ כי פעילותו רבת השנים של קינן בקידום השלום הישראלי-פלסטיני נובעת בחלקה מהשפעת אירועים אלו, ומביאה ציטוט של קינן לפיו "מי שפעם אחת החליט ובחר משהו כאשר לא הייתה לו ברירה, משום כך נבחר וזה הדבר שירדוף אותו כל ימיו עלי אדמות, ללא כל אפשרות להתחרט וללא כפרה".
חלק שלישי - היועץ המשפטי לממשלת ישראל נגד עמוס קינן ושאלתיאל בן יאיר.