בשנת 1955 הועלה המחזה בתיאטרון הקאמרי, בתרגומה של לאה גולדברג, בבימויו של יוסף מילוא ועם אורנה פורת בתפקיד שן טה.
בסוף 2008 הועלה המחזה פעם נוספת בתיאטרון הקאמרי, בתרגומו של שמעון זנדבנק, בבימויו של אודי בן-משה, עם אולה שור-סלקטר בתפקיד שן טה.
בסוף 2014 הועלה המחזה בתיאטרון גשר בבימויו של יבגני אריה, עם נטע שפיגלמן בתפקיד שן טה.
נכון באופן ריק
פולקסוואגן פולו
טמבל
טמבל היא מילת גנאי בסלנג העברי לאדם בעל אינטליגנציה ירודה.
המילה רווחת בשפות שונות במזרח התיכון במשמעות של "עצל". ככל הנראה המילה הגיעה לשפה העברית דרך הלאדינו, שאימצה את המילה מהשפה הטורקית, שבתורה אימצה את המילה מהמילה הפרסית "תַּנְבַּל".
למילה יש מספר מילים נרדפות בשפה העברית, כגון טיפש, מטומטם ואידיוט. הבלשן אברהם אבן-שושן תיאר את המילה במילונו כ"מילת גנאי, השגורה בפי הנוער".
טמבל בתרבות.
המלה חדרה גם לספרות, לשירה, לפזמונאות ולעיתונאות:
צומת יגור
אצטדיון האחד במאי
אצטדיון האחד במאי (בקוריאנית: 릉라도 5월1일 경기장), הידוע גם בשם אצטדיון רונגראדו, הוא אצטדיון הנמצא בפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית. קיבולתו היא 114,000 צופים, והוא האצטדיון השני בגודלו בעולם אחרי אצטדיון נרנדרה מודי באחמדאבאד.
הוא ממוקם על רונגרה, איון בנהר טאדונג החוצה את העיר, ומכאן שמו השני. חזותו מורכבת מ-16 קשתות גדולות, המסמלות פריחת מגנוליה.
נבחרת קוריאה הצפונית בכדורגל ונבחרת קוריאה הצפונית בכדורגל נשים משתמשות בו לעיתים כמגרש ביתי, אם כי לרוב הן מארחות באצטדיון קים איל סונג הקטן יותר (המכיל 70,000 מקומות ישיבה). לצד אירועי ספורט, האצטדיון משמש בעיקר לטקסים רשמיים ולפסטיבל אריראנג - פסטיבל שנתי שבמרכזו מופעי ענק של כ-100,000 אנשים.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הוצאו בו להורג מספר קצינים בכירים בצבא קוריאה הצפונית שהורשעו בניסיון התנקשות במנהיג קוריאה הצפונית, קים ג'ונג איל.
הסטירה
הסטירה (באנגלית: The Slap) היא סדרת טלוויזיה אוסטרלית, המבוססת על ספר בעל שם זהה מאת כריסטוס ציולקאס. הסדרה שודרה בערוץ ABC1 בשנת 2011.
עלילה.
הקטור (ג'ונתן להפאליה) ואיישה (סופי אוקונדו) הם בני זוג שחיים במלבורן עם שני ילדיהם. הקטור, בן למשפחה יוונית, עובד במשרד האפוטרופוס הכללי ואיישה, ממוצא הודי, היא וטרינרית. בפרק הפתיחה עורכת איישה את מסיבת יום הולדתו ה-40 של הקטור. בין המוזמנים:
במהלך המסיבה, משחקים הילדים קריקט. הוגו נפסל, ונדרש לעזוב את המשחק. הוא מסרב, ומנופף במחבט לכל עבר. הארי ניגש אליו, משליך את המחבט וסוטר לו. הסטירה הופכת לאירוע מכונן שמטלטל את עולמם של המשתתפים במסיבה. האירועים שמתרחשים בעקבותיה גורמים לכל אחד מהם לבחון מחדש את חייו ואת מערכות היחסים שלו עם הסובבים אותו.
שמונת פרקי הסדרה שומרים על רצף כרונולוגי, אך כל אחד מהם מתמקד בדמות אחרת ובנקודת מבטו, בעזרת מספר יודע כל. הפרק הראשון מתמקד בהקטור, השני באנוק, ואחר כך הארי, קוני, רוזי, מנוליס, איישה וריצ'י.
שידור.
מלבד באוסטרליה, שודרה הסדרה גם בבריטניה (בערוץ BBC Four), מזרח אירופה, ספרד, פורטוגל, יוון, טורקיה, ארצות הברית, קנדה, ברזיל, ניו זילנד, ישראל (בערוץ (HOT3), שוודיה, נורווגיה ופינלנד.
פרסים.
הסדרה והמשתתפים בה זכו במספר פרסים באוסטרליה, והיו מועמדים לפרסים נוספים מחוצה לה. הסדרה עצמה זכתה בפרס ACTAA (פרס האקדמיה האוסטרלית לאמנות הקולנוע והטלוויזיה) בקטגוריית המיני-סדרה הטובה ביותר. אלכס דימיטריאדס זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (ג'ונתן להפאליה היה אף הוא מועמד בקטגוריה זו), דיאנה גלן זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר, מתיו סאוויל זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר, וברנדן קאוול זכה בפרס התסריט.
הסדרה זכתה גם בפרס לוגי בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר. פרס לוגי הוענק גם למליסה ג'ורג' בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר. אלכס דימיטריאדס ואסי דייוויס היו מועמדים בקטגוריית השחקן והשחקנית הטובה ביותר, בהתאמה, אך לא זכו בפרס. גילדת התסריטאים האוסטרלית העניקה לסדרה את פרס העיבוד הטלוויזיוני הטוב ביותר ליצירה כתובה וגילדת הבמאים העניקה למתיו סאוויל את פרס הבימוי הטוב ביותר בסדרת דרמה.
מחוץ לאוסטרליה, הייתה הסדרה מועמדת לפרס באפט"א בקטגוריית סדרת הטלוויזיה הזרה הטובה ביותר. המפיקים מייקל מקמאהון, טוני איירס והלן בודן, וכן השחקנים אנתוני הייז, בלייק דייוויס, מליסה ג'ורג' וסופי אוקונדו, היו מועמדים לפרסים בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו.
Days of Future Passed
Days of Future Passed (ימי העתיד חלפו) הוא האלבום השני ואלבום הקונספט הראשון של להקת המודי בלוז. האלבום יצא לאור בדצמבר 1967.
הפקה.
הקונספט של האלבום עוסק בשעות היום, כל קטע עוסק בכל זמן ביום (בוקר, צהריים, אחר הצהריים, ערב ולילה).
אלבום זה מסמן את עזיבתה המהירה של הלהקה את סגנון ה-R&amp;B ואת עזיבתם של דני ליין וקלינט וורוויק, והשתתפותם של ג'סטין הייווארד וג'ון לודג'. אלבום זה התאפיין בשימוש בתזמורת ופונה יותר לסגנון הרוק הסימפוני. האלבום גם סימן מעבר הלהקה לחברת התקליטים Deram Records, המותג ה"פרוגרסיבי" של חברת התקליטים Decca.
האלבום כולל את הלהיט Nights in White Satin שנחשב עד היום לשיר הגדול ביותר של הלהקה. כל שירי האלבום מורכבים מחלקים שבהתחלתם או בסופם הייתה מנגינה קצרה שהולחנה על ידי המנצח של התזמורת אשר ניגנה באלבום, פיטר נייט. הקטעים Nights with White Satin ו-The Day Begins כללו בתחילתם או בסופם פואמה קצרה מאת המתופף גריים אדג'. ב-2006, יצאה גרסת SACD לאלבום אשר כללה את השירים באלבום המקורי, וכמה רצועות בונוס.
ביצוע.
המודי בלוז:
וגם:
אצטדיון רונגראדו
אוכל נשמה
אוכל נשמה (באנגלית: Soul Food) הוא השם שניתן למבחר מאכלים אפרו-אמריקאים מסורתיים. השם "נשמה" ניתן לאוכל זה באמצע שנות ה-60, כאשר המילה נשמה יוחסה לתיאורים שונים של מאפייני התרבות האפרו-אמריקאית, למשל, מוזיקת נשמה.
מקורות.
השם "אוכל נשמה" הפך פופולרי בשנות ה-60 בארצות הברית. מקורותיו יכולים להיקשר אחורה חזרה לאפריקה, או לתקופות פחות מאוחרות באירופה. אוכל כמו אורז, סורגום (דורה) ובמיה. למאכלים אלו אלמנטים זהים של המטבח המערבי-אפריקאי, מטבח אותו "יצרו" האמריקאים כתוצאה מסחר העבדים האטלנטי. מאכלים אלו הפכו לסמלים מרכזיים בתזונת העבדים השחורים ועם הזמן הפכו לסמלים מרכזיים במטבח הדרומי.
היסטוריונים קולינריים רבים מאמינים כי בתחילת המאה ה-14, בסביבות התקופה המוקדמת של מסעות ימאים אירופאים אל מקומות שלא היו מוכרים להם קודם, הביאו אלו עמם רכיבי אוכל והכירו אותם לתזונה האפריקאית המקומית. למזונות כמו תירס או קסאווה, לפת ממרוקו וכרוב מפורטוגל היה תפקיד משמעותי מאוחר יותר בהיסטוריה של בישול אפרו-אמריקאי.
כאשר האירופאים החלו את סחר העבדים בתחילת המאה ה-15, התזונה של עבדים השתנתה במסעותיהם הרחוקים מהמולדת האפריקאית. תקופה זאת מסמנת את הופעתם של רכיבים תזונתיים אפריקאים בארצות הברית.
בעלי עבדים אירופאים האכילו את העבדים שלהם בדרך הזולה ביותר, בדרך כלל בשאריות ובעודף מהאחוזות, תוך שהם כופים על העבדים להשתמש במרכיבים שיש ברשותם. במשקי העבדים, ה"ירקות" הזמינים היו בעיקר לפת, סלק וסביונים. זמן קצר לאחר מכן, העבדים האפריקאים על אדמת אמריקה החלו מבשלים עם סוגים שונים של ירוקים, כגון קולארד, כרוב עלים, עלי חרדל, גרגיר הגינה ופיטולקה אמריקאית. במקביל, העבדים פיתחו מתכונים אחרים ממרכיבים שהיו זמינים להם באחוזות האדונים. מרכיבים כמו שומן חזיר וקמח תירס, חלקים פנימיים אכילים של בהמות שלא נאכלו על ידי האדונים כמו לב, כבד או לשון וחלקים נוספים של בהמות אשר הושלכו כמו רגלי חזיר, זנב שור, ירכי חזיר, אוזני חזיר, לסתות ומעי חזיר ועורות. חלקים אלו תובלו לרוב בבצלים, שום, טימין ועלי דפנה להעשרת הטעם.
בעלי העבדים סיפקו לעבדים איברי חזיר זולים ולרוב קטנים כמו המעי דק.
צ'יטרלינגס , או צ'יטלינס, מנת אוכל המבוססת על מעי, בדרך כלל של חזיר, הייתה מנת הדגל של עניים באנגליה בימי הביניים והיא עברה באותו אופן אל העבדים האפרו-אמריקאים דרך מעבידיהם האירופאים. מסיפורים עולה כי מספר עבדים הוסיפו לתזונתם ירקות שגידלו בחלקות קטנות שניתנו להם. עבדים שהיו מסוגלים לכך, גיוונו את תזונתם בציד דביבונים, סנאים, אופסומים, צבים ושפנים. עד שנות ה-50, חיות מסוג זה עדיין הוגשו למאכל באזורים הכפריים של מדינות דרום ארצות הברית ובמיוחד במטבחם של אפרו-אמריקאים.
השפעות המטבח האמריקאי הילידי.
התרבות הילידית בדרום ארצות הברית היא הבסיס למטבח של הדרום, וממנה הגיע אחד מהמרכיבים המרכזיים ביותר בתזונה הדרומית: התירס על צורותיו השונות. השימוש בתירס מוכר בעיקר במאכלים כמו לחם תירס וגריטס (דייסת תירס) או משקאות אלכוהוליים כמו ויסקי ומונשיין, משקה אלכוהולי תוצרת בית.
כמו כן, באזור הדרום גדלו פירות רבים ומגוונים (אוכמניות מסוגים שונים) ואלו הפכו מאוחר יותר מרכיב מרכזי בתזונה הדרומית.
הרבה מהמנות המרכזיות ביותר במטבח האמריקאי הילידי בדרום ארצות הברית, הפכו במסגרת המטבח האפרו-אמריקאי כ"אוכל נשמה". הדוגמה הבולטת ביותר היא סופקי (Sofkee) שהפך לגריטס, מאכל שמזוהה כיום בעיקר עם אוכל נשמה בפרט ואוכל דרומי בכלל. לחם תירס, האש פפיס ולוביה המבושלת בהרתחה - כפי שעשו השבטים האמריקאים הילידיים.