הטענה העיקרית שאהרמן הציג בעבודותיו המחקריות, שהופיעה כבר בחיבורו Orthodox Corruption of Scripture מ-1993, היא שהטקסטים המקוריים של הברית החדשה במאות הראשונה והשנייה היו לא-אחידים עד כדי חוסר יכולת למצוא נוסח מקורי, עקב כך שהועתקו לא על ידי סופרים מומחים אלא בידי פשוטי עם בעלי השכלה מוגבלת. כמו כן, הם עברו עריכה מגמתית נרחבת בידי מי שכינה "פרוטו-אורתודוקסים" – אבות הכנסייה המוקדמים, שיד יורשיהם ותלמידיהם הייתה על העליונה בוועידות הגדולות של המאות הרביעית והחמישית. קבוצה זו, בראייתו, הייתה רק מתמודדת אחת על הבכורה במאות השנייה והשלישית, ואף לא הייתה מגובשת. התורות הנוצריות שהביסה והכתבים שגנזה נחשבים בעיניו ל"נצרויות אבודות" ול"כתבי קודש אבודים". הדקויות הנוגעות לתזה שלו עוררו דיונים נרחבים באקדמיה. חוקרים אחרים סברו שהוא מפריז בהמעטה בערכם של הסופרים הקדומים, בהיעדר הגיבוש או המסורת של הפרוטו-אורתודוקסיה, ובאיכות הקישורים שהוא עורך בין כתבי-היד לבין התנועות שפעלו בנצרות בשעתו. אהרמן היה מעורב גם בדיונים פרטניים רבים הנוגעים לביקורת נוסח הברית החדשה: בין היתר, הוא אחד המלומדים היחידים הסוברים שייתכן ו"אלוהים" ב א':א' היה לא-מיודע במקור, והתייחס לטבע אלוהי כללי ולא לאלוהים ממש, ושהשינוי בנוסח נערך על ידי אורתודוקסים בעת המחלוקת האריאנית. הוא ערך יחד עם מורו מצגר את המהדורה הרביעית (יצאה ב-2005) של The Text Of The New Testament, אחד הספרים הקלאסיים בתחום ביקורת הברית החדשה, וכתב מאות מאמרים בנושאים מגוונים. הוא כתב גם מספר ספרי לימוד המשמשים באוניברסיטאות להוראה.
אהרמן זכה לתשומת לב תקשורתית וציבורית בשל הפצת דעותיו אלו בספרים פופולריים, כמו Misquoting Jesus שיצא ב-2005 והביא את עיקרי עבודתו במתכונת נגישה לקורא הממוצע. הספר עורר את חמתם של מלומדים אוונגליסטים. עקב פרסומו בתחום, הוא מרואיין רבות ומרבה להופיע בקהל. בין היתר, קיבל ב-2014 את פרס הקרן האמריקנית לחופש מדת על תרומתו להפצת ספקנות ועל עימותיו הפומביים עם אוונגליסטים ושמרנים דתיים.
בית הספר לרפואה לנשים בלונדון
בית הספר לרפואה לנשים בלונדון היה מוסד הלימודים הראשון בבריטניה שהכשיר נשים למקצוע הרפואה. בית הספר נוסד בשנת 1874 בהנהגת הרופאה סופיה ג'קס-בלייק ורופאות חלוצות נוספות, אליזבת בלקוול ואליזבת גארט אנדרסון, במסגרת המאבק לשילוב נשים במקצוע הרפואה בבריטניה. בשנת 1998, מוזג בית הספר עם יוניברסיטי קולג' לונדון. בשנת 2008 שמו של בית הספר שונה רשמית לבית הספר לרפואה של יוניברסיטי קולג' לונדון .
רקע היסטורי.
בסוף המאה ה-19, היחס כלפי נשים שעסקו ברפואה היה שלילי. שילוב נשים במקצוע הרפואה העלה בקרב הציבור והקהילה הרפואית שאלות לגבי המעמד המוסרי של פעילות כזו וכן שאלות לגבי עצם הנחיצות של נשים בתחום זה. המתנגדים לשילוב נשים במקצוע הרפואה הזהירו ששילובן בתחום יפגע ביחסים בין המינים וכן יהווה איום על המערכת החברתית כולה. העיתונות הפופולרית וכתבי העת של הקהילה הרפואית גם יחד תיארו נשים העוסקות ברפואה כרגשניות, לא מאוזנות, לא מיניות וחסרות יכולת. כמו כן נטען ששילוב נשים במקצוע הרפואה פוגע בערך הצניעות. הרופא ג'וזף ליסטר תיעב את הרעיון של שילוב נשים במקצוע הרפואה והתנגד נחרצות ל"חוסר ההיגיון" שבשילוב נשים בלימודי רפואה ביחד עם גברים.
בשנת 1858, במטרה לפקח על העיסוק ברפואה, הפרלמנט הבריטי העביר את חוק הרפואה הראשון . לפי החוק, רק אדם שקיבל רישיון לעסוק ברפואה באחד מ-19 המוסדות המוכרים בחוק - יכול לעסוק ברפואה. החוק אמנם לא אסר על נשים ללמוד רפואה או לגשת למבחנים לצורך קבלת רישיון לעסוק ברפואה, אבל בפועל אף אחד מאותם 19 מוסדות מוכרים בחוק - לא הסכים ללמד נשים רפואה או להגיש אותן למבחני קבלת הרישיון.
לפני פתיחת בית הספר לרפואה לנשים בלונדון, היה זה כמעט בלתי אפשרי עבור נשים לרכוש השכלה במקצוע הרפואה בבריטניה. בתקופה שקדמה לפתיחת בית הספר, פעלו בבריטניה שתי נשים בלבד שהוסמכו לרופאות: אליזבת בלקוול (שקיבלה את רישיון הרפואה שלה בארצות הברית בשנת 1849) ואליזבת גארט אנדרסון, שבשנת 1865 ניצלה את אחת הפרצות ברגולציה והצליחה לקבל רישיון לעסוק ברפואה לאחר שעברה בהצלחה את המבחנים של אגודת הרוקחים (לאחר הסמכתה, אותה רגולציה שונתה כדי למנוע מנשים נוספות ללכת בעקבותיה).
המאבק לשילוב נשים במקצוע הרפואה.
גברים ונשים כאחד התנגדו לשילוב נשים במקצוע הרפואה, אבל הייתה קבוצה שתמכה בשילוב נשים במקצוע הרפואה ופעלה לשינוי המצב, ביניהם הביולוגים צ'ארלס דרווין ותומאס הנרי האקסלי והפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל.
במשך עשרים שנה, התנועה לשילוב נשים במקצוע הרפואה פעלה בשני מישורים במקביל: במישור החוקי, התנועה ניסתה לתקן את חוק הרפואה כך שיחייב את מוסדות הלימוד והרישוי הקיימים לאפשר לנשים להיכנס בשעריהם. במישור הפרקטי, התנועה ניסתה להכשיר נשים למקצוע הרפואה באמצעות כניסה למוסדות רפואה קיימים או באמצעות כינון מוסדות חדשים שאינם בשליטה גברית. בית הספר לרפואה לנשים בלונדון הוא תולדה של מאמץ במישור הזה.
המכללה ללימודי רפואה לנשים.
בשנת 1862, נוסדה מכללת הנשים לרפואה על ידי איגוד הנשים לרפואה במטרה להכשיר נשים לטפל בנשים ובילדים חולים. במכללה ניתן היה ללמוד קורסים בתחומים שונים כגון פיזיולוגיה ואנטומיה, אולם היקף לימודי הרפואה בה נותר קטן ולא מספק. המכללה ספגה ביקורות רבות מהקהילה הרפואית, ובסופו של דבר גם סופיה ג'קס-בלייק ואליזבת גארט אנדרסון טענו שההכשרה בה לקויה. עם הזמן, המכללה שינתה את מטרותיה הראשוניות והתרכזה יותר ויותר בהכשרת נשים למקצוע המיילדות. הפילוסוף ופעיל זכויות הנשים, ג'ון סטיוארט מיל, קיווה שכינון מכללה זו, על אף שאיפותיה הראשונות שנזנחו, היא רק הצעד הראשון לשילוב נשים במקצוע הרפואה. בשנת 1872, שינתה המכללה את שמה ונקראה 'המכללה ללימודי מיילדות לנשים'.
פרשת שביעיית אדינבורו.
בשנת 1869, סופיה ג'קס-בלייק, איזבל תורן , מתילדה צ'פלין , הלן אוונס , מארי אנדרסון , אמילי בובל ואדית פצ'י נרשמו ללימודי רפואה באוניברסיטת אדינבורו שבסקוטלנד ונודעו, עקב קורותיהן באוניברסיטה, בכינוי שביעיית אדינבורו . האוניברסיטה התירה לשביעייה להיכנס לשיעורים ואף לגשת למבחנים. בסמסטר החורף, בין אוקטובר 1869 למרץ 1870, השביעייה הפגינה הצלחה יתרה בלימודים, ואדית פצ'י אף קיבלה את הציון הגבוה ביותר בבחינות בכימיה. הצלחה זו עוררה נגדן התנגדות, והובילה לניסיונות להרחיק אותן מהלימודים ולמנוע מהן להשלים את לימודי הרפואה. השביעייה נאבקה על זכותה ללמוד רפואה באוניברסיטה, ושיא המאבק הגיע במהומות אולם המנתחים במסגרתן גברים רבים שלמדו רפואה באוניברסיטה התאגדו ב-18 בנובמבר 1870 מול הכניסה לאולם המנתחים , ומנעו משבע הנשים להיכנס לשיעור אנטומיה.
אוניברסיטת אדינבורו החליטה שלשבע הנשים אסור ללמוד ביחד עם גברים, והציעה פשרה לפיה הנשים יוכלו ללמוד בקורסים מופרדים מגדרית אך לא יוכלו להירשם למבחנים. משמעות פשרה זו היא שהנשים לא יוכלו לקבל רישיון לעסוק ברפואה, ולכן היא לא ענתה על הצרכים של התנועה לשילוב נשים במקצוע הרפואה. השביעייה פנתה לבית המשפט של סקוטלנד כדי שיאפשר להן להשלים את לימודיהן באוניברסיטה, אך ביולי 1973 בית המשפט פסק שהאוניברסיטאות בסקוטלנד לא חייבות לקבל נשים אל שורותיהן ולא חייבות לאפשר להן גישה לבחינות. סופיה ג'קס-בלייק פנתה לכל בתי הספר לרפואה בלונדון בבקשה שיקלטו אותן להמשך לימודיהן, אך כולם סירבו.
לכל אורך הדרך, סופיה ג'קס-בלייק האמינה כי נשים צריכות ללמוד רפואה לצד גברים, אולם פרשת שביעיית אדינבורו אילצה אותה לשנות את עמדתה, ובקיץ 1874, גמלה בה ההחלטה להקים בית ספר לרפואה לנשים.
שנים ראשונות של פעילות בית הספר.
סופיה ג'קס-בלייק ניסתה תחילה לבדוק את האפשרות להקמת בית ספר לרפואה לנשים באחד מבתי החולים הלימודיים , אבל הצעה זו נתקלה בהתנגדות עזה, וכל ניסיונותיה להוביל לשיתוף פעולה שכזה כשלו. לאחר מכן, היא הגיעה למסקנה שעליה לייסד בית ספר חדש לגמרי.
פרשת שביעיית אדינבורו עוררה עניין רב בציבור בסוגיית שילוב נשים בלימודי רפואה, והובילה לתמיכתם של רופאים שהביעו נכונות להצטרף כמרצים בסגל ההוראה העתידי של בית הספר לרפואה לנשים לכשיפתח. אחד הרופאים שתמכו בתנועה לשילוב נשים במקצוע הרפואה היה פרנסיס אנסטי , וב-22 באוגוסט 1874 נערכה בביתו פגישה בה הוחלט על הקמת בית הספר לרפואה לנשים בלונדון. לאחר הפגישה, הוקמה ועדה זמנית שכללה 21 רופאים, ביניהם אליזבת בלקוול ואליזבת גארט אנדרסון. לאורך השנים, אנדרסון התנגדה להקמת בית ספר לרפואה לנשים מחשש שיספק תעודות שלא יזכו להכרה, אך לבסוף שינתה את דעתה לאחר שקיבלה מסופיה ג'קס-בלייק מכתב באוגוסט 1874, בו ג'קס-בלייק הבהירה לה שבית הספר לרפואה לנשים בלונדון יפתח איתה או בלעדיה, וכי היעדרותה מהוועידה תבלוט לציבור המתנגדים ותשמש אותם לפגיעה במטרות התנועה.
התרומות הרבות שזרמו לתנועה לשילוב נשים במקצוע הרפואה אפשרו לסופיה ג'קס-בלייק לשכור פביליון ברחוב הנרייטה 30 בלונדון שהתאים לצורכי ההקמה, ובית הספר נוסד ב-12 באוקטובר 1874 (בשנת 1888, שם הרחוב בו שכן בית הספר שונה מהנרייטה להנדל). הקמת בית הספר ספגה עוינות ולעג מהמתנגדים לשילוב נשים ברפואה, אך גם זכתה בתמיכתם של אישים שונים דוגמת צ'ארלס דרווין, מיליסנט פוסט והנרי פוסט .