לפני שהושמדה על ידי ציידי לווייתנים באמצע המאה ה-19, הייתה האובלנה נפוצה בצפון האוקיינוס השקט. מספר הפרטים שנקטלו על ידי רשתות ציד חופיות ביפן ועל ידי ילידים אמריקנים באיים האלאוטיים היה קטן, והציד לא השפיע באופן ממשי על האוכלוסייה הכוללת. הציד בעבר הוא הסיבה שהאובלנות הצפון-פסיפיות נמצאות בסכנת הכחדה נכון ל-2013. שנת 1835 יכולה להיחשב כשנת המפתח בנוגע לאוכלוסיית האובלנות: ככל הנראה, בעשור שהתרחש בין 1840 ל-1849, נהרגו כ-21,000–30,000 אובלנות בצפון האוקיינוס השקט, ים אוחוצק וים ברינג; מנתון זה עולה כי האובלנות היו מצויות בשפע בצפון האוקיינוס השקט כמו הלווייתן האפור. שתי התקופות הגורליות התרחשו בין 1839 ל-1849 (ציד בים הפתוח, 90% ספינות אמריקאיות) ו-1963 עד 1969 (ציד סובייטי בלתי חוקי). התיעוד של הציד הסובייטי הלא חוקי בשנות ה-60 מונה כ-514 אובלנות בים ברלינג ובמפרץ אלסקה וכ-136 אובלנות בים אוחוצק ובאיים הקוריליים. בשנות ה-70, נקטלו ארבעה פרטים על ידי צייד סיני וציידים קוריאנים. בכל מקרה, אין תיעוד לקטל אובלנות מאז שנות ה-70.
בין 1839 ל-1909, ניצודו במפרץ אלסקה, בים ברינג, בצפון האוקיינוס השקט ובים אוחוצק בין 26,500 ל-37,000 אובלנות. 80% מהציד התרכז בעשור הבודד שבין 1840 ל-1849.
ציד לווייתנים לפני 1835.
ביפן, בשנות ה-70 של המאה ה-15 החל ציד לווייתנים באמצעות סירות פתוחות סמוך לחוף, ונמשך לשנים המוקדמות של המאה ה-20; ציד אובלנות היה קיים לפחות במאה ה-16, אם כי לווייתנים שעלו על החוף נוצלו במאות שקדמו לה. טכניקות הדיג והציד התפתחו במהירות במאה ה-17 במקומות שונים שהמוכר שבהם הוא הכפר טאיג'י שבמחוז וקאיאמה (שם מתרחש הטבח השנתי של יונקים ימיים). בשנת 1675 בכפר זה, איש בשם "Wada Kakuemon Yoriharu", שהיה בן למשפחת דייגים וחלוצית בתחום, המציא שיטה חדשה לציד לווייתנים בה לכדו וסבכו אותם ברשתות לפני שהרגו אותם עם צלצל.
באמריקה, שבטי אינדיאנים מעטים צדו אובלנות צפון-פסיפיות, אם כי שללם היה נמוך הרבה יותר משל היפנים. האינואיטים ששכנו לאורך מערב וצפון-מערב החוף של אלסקה, צדו לווייתנים במשך מאות בשנים. אולם, הם מעדיפים את הלווייתן קשות הראש ולפעמים את הלווייתן האפור, וצדים בגבולות הצפוניים של האובלנה או מעבר להם.
באיים האלאוטיים, אנשים צדו את האובלנה הצפון-פסיפית לאורכם ולאורך חצי האי האלסקני בעזרת צלצלים מורעלים. אין תיעוד לגבי כמות השלל, אך ככל הנראה לא היה זה יותר מכמה פרטים בשנה.
1835–1850.
ב-1835, ספינת הציד הצרפתית "Gange" שטה לכיוון 50 מעלות צפון והפכה לספינת הציד הראשונה ששטה באוקיינוס ותפסה אובלנה צפון-פסיפית. החדשות על מציאה זו התפשטו במהירות: בשנת 1839 היו שתי ספינות באזור, אך כמות זו גדלה ל-108 בשנת 1843 ול-292 בשנת 1846 (בערך 90% אמריקאיות, השאר צרפתיות).
ההתמקדות של צי ספינות הציד בצפון האוקיינוס השקט נפסקה זמן קצר לאחר 1848, כאשר צייד לווייתנים שהעז לשוט דרך מצר ברינג גילה אוכלוסיות בלתי מנוצלות של לווייתנים קשותי ראש. מכיוון שהיו נפוצים יותר, קלים לתפיסה, ומניבים הרבה יותר מזיפות (ששימשו לדוגמה לייצור מחוכים וחישורי שמשיות), הרוב המכריע של ציידי הלווייתנים עבר במהירות לצודם. משום שתחום המחיה של הלווייתנים קשותי הראש נמצא צפונה יותר משטחם של האובלנות הצפון-פסיפיות, הלחץ על האחרונות ירד במהירות.
ציד תעשייתי: 1850 עד שנות ה-60 של המאה ה-19.
בעשור בין 1850 ל-1859, מספר הפרטים הניצודים הצטמצם ל-3,000–4,000; בין 1860 ל-1870 זה הצטמצם ל-1,000 פרטים; לקראת סוף המאה ה-19, ספינות ציד צדו בממוצע כעשרה פרטים בשנה.
בסוף המאה ה-19, מנוע הקיטור הימי והצלצל בעל ראש הנפץ פתחו בפני הציידים דלתות חדשות בנוגע לציד הלווייתנים. מינים שהיו מהירים מכדי להיתפס באופן מסחרי ניצודו (כמו הלווייתן המצוי והלוויתן הכחול לדוגמה); עסקי ציד נפתחו בקליפורניה, אורגון, וושינגטון, קולומביה הבריטית, איים האלאוטיים, דרום-מזרח אלסקה ובאיים הקוריליים; ציידים צדו על בסיס יומי, גוררים את שללם לחוף, פושטים את עורו, מבתרים את בשרו ומוציאים את שומנו. אף על פי שהאובלנות הצפון-פסיפיות לא היו המטרה הראשית של הציידים, כמה מהם תועדו בשלל.
ספינות "בית החרושת" המאוחרות, שיכלו לעבד גופות בעודן בים, גרמו לשינוי נוסף בציד באוקיינוס. ציד האובלנות נמשך, למרות נדירותן. ביפן המשיכו לצודן בתחילת מלחמת העולם השנייה. הגנרל דאגלס מקארתור אף עודד את היפנים להמשיך את ציד הלווייתנים כדי להאכיל את אנשיהם הרעבים. בכל מקרה, באותו זמן יפן הצטרפה לוועדה הבינלאומית לציד לווייתנים (International Whaling Commission), ואסרה על ציד אובלנות. חוץ מ-13 הריגות למטרות מדעיות בהתאם לחוקי הוועדה, הציידים יפניים כיבדו את איסור זה.
ציד סובייטי לא חוקי: 1962–1968.
בעבר, אכיפת החוקים על איסור ציד של מינים מסוימים הייתה יכולה להתרחש כאשר הספינה חזרה לנמל, אך לגבי ספינות "בית החרושת", שכאמור עיבדו את גופות הלווייתנים לכדי מוצרים מוגמרים בעודן בים, דבר זה היה קשה ואף בלתי אפשרי. ספינה אשר תפסה אובלנה מוגנת יכלה להחביא את שללה, כמו השמן והבשר, בתוך מוצרים שהופקו מלווייתנים "כשרים לציד" (כמו מוצר העשוי מלווייתן מצוי או ממספר לווייתנים מתת הסוג "לוויתן מינקי", שמפיקים אותה כמות שיכולה להניב אובלנה). לפני שאפיון באמצעות DNA הפך לאפשרי, הפרות חוק כאלו לא יכלו להתגלות.
באותו הזמן, הדרך היחידה לפקח על כך הייתה לשים מפקחים על הספינות עצמן כדי לדווח על הלווייתנים ולמדוד אותם. עם הקמתה של הוועדה הבינלאומית לציד לווייתנים ב-1946, פיקוח על חוקיה של הוועדה הייתה באחריותה של כל מדינה תוך כיבוד פעולות ציד הלווייתנים הלאומיות של כל מדינה. כל מדינה העסיקה מפקחים מטעמה בתחנות הציד ועל הסיפון, ודווחה באופן שנתי לוועדה על ההיענות לחוקים, על הפרות חוק (כלומר, מספר הלווייתנים הבלתי חוקיים שניצודו מכל מין), ועל צעדיה ופעולותיה למניעת הישנות הפרות חוק כאלו. לוועדה עצמה לא הייתה סמכות חוקית לפקח על פעולות הציד ולהטיל עונשים על המפרים את חוקיה. שיטת השיטור המדיני נמשכה עד בשנת 1972, בה הוועדה הקימה מערכת משקיפים בינלאומיים על ספינות הציד.
בשנות ה-60, על סיפון ספינות הציד הסובייטיות לא היו משקיפים בינלאומיים, ואחריהן לא עקבו בים ארגונים סביבתיים. לקראת 1962. לווייתנים גדולי סנפיר, לווייתנים כחולים ולווייתנים מצויים הפכו לקשים למציאה בצפון האוקיינוס השקט, מה שגרם לציידים הסובייטים, שהיו תחת לחץ ממשלתי לעמוד ביעדי ייצור, להתחיל לצוד אובלנות (ככל הנראה, במשך שמונה השנים הבאות הם הרגו כל אובלנה שיכלו בצפון האוקיינוס השקט ובאוקיינוסים דרומיים אחרים.). הממשלה הסובייטית תמכה בזאת, ובתורה זייפה דיווחים אותם שלחה ללשכה הבינלאומית לסטטיסטיקות ציד לווייתנים (Bureau of International Whaling Statistics) ולוועדה, באומרה כי נהרגה בשטחה רק אובלנה אחת כתוצאה מתאונה.
הפרות חוק סובייטיות אלו נשארו סוד מדיני במשך ארבעה עשורים. במקרים רבים, על הביולוגים הרוסים שנכחו על הספינות נאסר לבחון את הגופות או לקחת אי אלה מדידות ביולוגיות מהן. אף על פי כן, ביולוגים אחדים שמרו לעצמם רשומות לגבי שלל הספינות, ולאחר התפרקות ברית המועצות, הממשלה הרוסית החדשה שחררה לפחות חלק מהמידע האמיתי.
בשנת 2006, הביולוג הרוסי לשעבר ניקולאי דורושנקו (Nikolai Doroshenko) פרסם רשומות לגבי 372 אובלנות שניצודו על ספינות סובייטיות בים ברינג ובמזרח צפון האוקיינוס השקט בין השנים 1963–1968. כמו כן, הוא תיעד קטל של 126 אובלנות נוספות בים אוחוצק בין אותן השנים, ועשר נוספות באיים הקוריליים בשנת 1971. בנוסף לכך, צי ספינות שפעל במפרץ אלסקה בין השנים 1962–1963 אותו לא תיעד דורושנקו, לכד כ-142 אובלנות שהתווספו ל-372 שהתגלו לפני כן.
בשנת 2012 התגלו מסמכים שגילו כי הכמות הלא חוקית של הציד הייתה אף גדולה יותר. ההערכה הנוכחית הטובה ביותר היא שהממשלה הסובייטית הרגה 529 אובלנות בין השנים 1962–1968 במזרח צפון האוקיינוס השקט, ו-152 אובלנות בים אוחוצק בין השנים 1967–1968 (בסה"כ).
איומים.
כל כך מעט ידוע עליה, עד שכל מידע או תיאור על האיומים בפניהם היא ניצבת, מעלה הרהורים. בכל מקרה, יש בנמצא מידע רב לגבי האיומים של אחותה, האובלנה צפון-אטלנטית, כך שסקירה של איומים אלו היא מקום טוב כדי להתחיל.
אי-יציבות ודלות האוכלוסייה.
כשאוכלוסיית בעלי חיים בטבע מתמעטת מאוד, היא הופכת לפגיעה הרבה יותר לסיכונים מסוימים מאשר אוכלוסייה גדולה.
סיכון אחד הוא תופעה הנקראת "inbreeding depression". רבייה בין קרובים מובילה לבעיות גנטיות רבות שגורמות למוות, אי יכולת לשרוד בטבע או קושי על כך, ובעיות רבייה (כמו הפלה). דוגמה נפוצה לכך היא הצ'יטות בטבע שאוכלוסיותיהן מצומצמות, מה שמוביל לרבייה בין קרובים וצמצום מאגר הגנים.
סיכון שני היא ההזדווגות. עם מספר מועט כל כך של לווייתנים בשטח כל כך גדול, בנוסף לכך שהאובלנות מסתובבות לבד או בקבוצות קטנות מאוד, קשה למצוא בן או בת זוג. באוקיינוסים אחרים, נקבות המוכנות לרבייה מסבות את תשומת לבם של הזכרים באמצעות שירה, אך השיטה הזאת מצריכה זכרים בטווח שמיעה, והיא נפגעת בגלל רעש האוניות ההולך וגובר עקב התרחבות הסחר והנופש הימי.
משאבי טבע.