בשנות ה-30, למרות הדיכוי הכלכלי הפולני, שגשגה לצד הפעילות הציונית הנרחבת, גם פעילות תרבותית- אינטלקטואלית של יהודי העיר. שני שבועונים מקומיים ביידיש יצאו לאור, הוקמו גני ילדים ושלושה בתי ספר יסודיים עבריים. עם מוסדות החינוך העל-יסודי נמנו הגימנסיה העברית – "תרבות", בית הספר יהודי-פולני פרטי של קלרה ארליך, ובית ספר מקצועי יהודי- של רשת "אורט". בעיר פעל תיאטרון בעברית סטודיה "הבימה", ספרייה בעברית וביידיש, וחוג דרמטי ביידיש.
ראויה לציון העזרה ההדדית בקהילה- הקמת מוסדות בריאות והזנה לעניים ושיכון ליתומים ולזקנים. עזרה לנזקקים הגיעה גם מארגון הג'וינט. בעיר הוקם בית חולים יהודי, עשרות בתי כנסת גדולים וקטנים היו פזורים בעיר העתיקה ובעיר החדשה, תלמודי תורה, בנקים יהודיים וכו'.
בערב מלחמת העולם השנייה, שלהי שנת 1939, מנתה אוכלוסיית היהודים בעיר כ-17,000 נפש. מספר זה הלך וגדל והגיע ליותר מ-20,000 נפש, לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, כאשר אלפי פליטים יהודיים הגיעו לקובל ממערב פולין, מעבר לנהר הבוג המערבי. הקהילה היהודית הגישה עזרה לפליטים שחלקם נשאר והתאקלם בעיר וחלקם המשיך בנדודיהם מזרחה. החיים בעיר השתבשו כליל. חנויות נסגרו, המסחר החוקי פסק, רבים ישבו באפס מעשה. חלק מהסוחרים והפליטים נשלחו לסיביר. התנועה הציונית ירדה למחתרת, עם כניסת הרוסים לעיר ניסו עשרות בני נוער לחצות את הגבולות. בערב כניסת הנאצים לקובל, בסוף יוני 1941, נמלטו למעלה מ-600 צעירים ברכבות האחרונות למזרח, למעמקי ברית המועצות.
שואת יהודי קובל.
קובל נכבשה על ידי הגרמנים בין 27 ל-28 ביוני 1941. באותו יום נתפסו ונורו למוות בחוצות העיר 80 יהודים. באמצע יולי 1941 הוקם היודנראט. כמה שבועות לאחר מכן אספו הגרמנים 200 ספרי תורה מכל בתי הכנסת שבעיר ושרפו אותם. במפקד שנערך במצוות הגרמנים נמנו כ-20 אלף יהודים בקובל, כולל הפליטים שברחו לעיר ב-1939. מעריכים שעד סוף שנת 1941 נרצחו כאלף מיהודי העיר.
הגטאות בקובל הוקמו רק לקראת סוף מאי 1942, מאוחר הרבה יותר מערים אחרות, היות שמנהיגי הקהילה הצליחו לשחד את מפקד העיר קמפף בכסף וברכוש רב. מעשיו של קמפף התגלו לגרמנים, והוא הוצא להורג. המפקד החדש היה קסנר, רוצח וסדיסט, ומצב היהודים הורע לאין שיעור. ידוע על מספר התנגדויות של צעירים ועל אחדים שברחו מהעיר לפני ואחרי הקמת הגטאות. חלקם הצטרפו לפרטיזנים ביערות, שרובם היו לאומניים ואנטישמיים וטבחו בבורחים.
שני גטאות הוקמו בקובל. הגטו של "הבלתי מועילים" הוקם בעיר העתיקה, ומספר ימים אחר כך, ב-2 ביוני 1942, התקיימה בו האקציה, שוכני הגטו קובצו בכיכר המצעדים, הוקפו על ידי המוני אוקראינים והמיליציה שבפיקודו של רב-המרצחים מאנטיי. מאות נטבחו במקום והיתר נלקחו אל גיא ההריגה, צפונית לעיר, ביער שליד הכפר הסמוך בכובה (Бахів). שלושה ימים נמשך הרצח, במספר בורות שהוכנו מראש על ידי חיילים שבויים רוסיים.
הגטו השני של "המועילים" הוקם ב"חולות" (אזור העיר החדשה של קובל בו שכנו היהודים). בתחילת אוגוסט 1942 נצטוו שוכני הגטו לעבור לגטו בעיר העתיקה, שהתפנה. גם הם נשלחו אל גיא ההריגה בבכובה ב-19 באוגוסט אותה שנה (ו' באלול תש"ב). מלאכת הרצח נמשכה. במשך חודשים עסקו פלוגות משטרה של גרמנים ואוקראינים בחיפוש אחר יהודים נמלטים שהסתתרו בבונקרים, בעליות-גג וביערות. מאות רבות של יהודים נתפסו, הובאו לבית הכנסת הגדול בקובל, שם רוכזו לפני שנטבחו בבורות שנאלצו לחפור במו-ידיהם בבית הקברות היהודי החדש שבשולי העיר.
בעת שהותם הקצרה של היהודים בבית הכנסת הגדול הם חרתו על הקירות מאות צוואות וקריאה לנקם. הם עשו זאת באמצעות ציפורניהם, דמם, או בכל חפץ שהיה בידם. מתי המעט שעלה בידם להינצל מסרו עדות על גודל הזוועה.
על הריסות יהדות קובל.
עם שחרור העיר בידי הצבא האדום ב-7 ביוני 1944 נמנו בעיר 40 יהודים בלבד.
באתר הרצח בגיא שביער בכובה אותרו ביוני 1944 על ידי ועדת חקירה סובייטית מקומית 4 בורות גדולים. מתוך הדו"ח:
"אנו הערכנו שבור מס' 1 שמידותיו 40x10x4 מטר מכיל לא פחות מ-9,000 גוויות נשים וילדים, כולם ערומים. נראים לעין חורים מכדורי ירי שחדרו דרך עורפם ויצאו דרך הפה או מצדי האף. אנו צפינו במראות שוברי לב. ראינו אישה בוגרת המחבקת ילד קטן וגם הוא מקיף בידיו הקטנות שלו את צווארה. הייתה הבעת חרדה על פניה. הכל נשמר היטב בזכות האדמה החולית והיבשה ובשל עומק הבורות".
רבי-המרצחים של יהדות קובל, קסנר ומאנטיי, נתפסו בגרמניה בשנת 1964. בשנת 1966 נידונו הרוצחים למאסר עולם.
בשנת 1970 נמנו בעיר 250 יהודים.
בית הקברות היהודי החדש בקובל, שבו נרצחו מאות רבות של יהודים, נותר שומם ומוזנח. במשך השנים המצבות נותצו ונגנבו, והמקום נהרס סופית בפקודת השלטונות הסובייטים בשנות ה-80, ועל הריסותיו הוקם היכל תרבות.
בית הכנסת הגדול ניצב על כנו עד היום. הקירות עם החריתות סוידו כבר בשנת 1945, הסמלים היהודיים החיצוניים נעקרו, והקירות טויחו. בקומה שנייה, על בסיס "עזרת הנשים", נבנתה מתפרה. בקומת הקרקע קיימים מחסנים.
במרכז העיר החדשה והישנה קיימים כיום מבנים נוספים, אך מועטים, המצביעים על עברה המפואר של יהדות קובל שחרבה. אין בעיר קהילה יהודית, ובמפקד האוכלוסין משנת 2001 לא התפקד שום תושב כיהודי. פחות ממניין יהודים, רובם ככולם מתבוללים, חיים בעיר, נכון לשנת 2012.
הנצחת הקהילה היהודית.
בשנת 1945 הוקם ארגון יוצאי קובל בארץ ישראל. בשנות ה-50 ניטעה חורשה לזכר קדושי קובל ביער הקדושים בהרי יהודה. בשנת 1957 יצא לאור "ספר קובל" המנציח את קורות הקהילה. בחג החנוכה 1970 נחנך בהיכל ווהלין שבגבעתיים חדר קובל- חדר להנצחת העיר וקדושיה. בקיץ 1983 הונחה מצבה לזכר הנספים בבית העלמין הדרום. במהלך הטקס נטמן אפר שהובא מיער בכובה.
בשנת 1990 הוקמה מצבה משיש שחור בגיא ההריגה ביער בכובה. בטקס גילוי המצבה השתתפו גם יהודים מקומיים. בקיץ 1999 הוסר הלוט מדגם בית הכנסת הגדול המוצב בהיכל ווהלין. החל משנת 2003 מתקיימת פעילות שוטפת של הנצחת הקהילה במסגרת חוברות מידע והנצחה. בשנת 2007 הקמת אתר אינטרנט ובו שיחזור מפת העיר היהודית, רשימות של לוחמים בנאצים, ניצולים וחלוצים בני העיר.
עין חדה (אתר מקראי)
עֵין חַדָּה הייתה עיר בתקופת המקרא.
בספר יהושע מסופר כי נמסרה לנחלת שבט יששכר:
במאה ה-20 הציעו לזהותה ממזרח להר תבור, בכפר אל-חַדַתֶ'ה. בסביבות הכפר נערכו חפירות ארכאולוגיות, ובהם נמצאו ממצאים כגון חרסים מתקופת הברזל.
תיאודור קרנר
ווילנער טרופע
די ווילנער טרופע
די וילנר טרופה
וילנר טרופה
ברוך הורביץ
שיחור לבנת
שִׁיחוֹר לִבְנָת הוא ציון גאוגרפי המופיע בתנ"ך בתיאור נחלת שבט אשר. הפירוש המקובל הוא שמדובר על נחל בסמוך למקום בשם לבנת, הנמצא בגבול הדרומי של נחלת שבט אשר.
אזכור.
שיחור לבנת מוזכר פעם אחת בתנ"ך, בספר יהושע:
פירוש.
המילה "שיחור" מופיע בתנ"ך כשם של הנילוס ובהתאם ההנחה הוא שהוא מציין בביטוי "שיחור לבנת" נחל או מעיין. עם זאת, תרגום השבעים מתרגם את "שיחור לבנת" כשיחור ולבנת, כלומר שני מקומות שונים.
על פי הפירוש המקובל, נמצא שיחור לבנת בחלק הדרומי-מערבי של נחלת שבט אשר, באזור הכרמל, המוזכר לצידו בפסוק.
זיהוי.
הזיהוי של שיחרו לבנת משולב בזיהוי גבולה הדרומי של נחלת שבת אשר.
אדוארד רובינסון, אלברכט אלט ואחרים זיהו את שיחור לבנת בנחל תנינים או נחל דליה הנשפכים לים התיכון מדרום לטנטורה, המזוהה כעיר המקראית דֹּאר. לשיטתם, הגבול הדרומי של אשר היה חייב להיות דרומית לדאר, שעל פי הייתה שייכת לשבט מנשה בתוך נחלת אשר.
בנימין מזר ויוחנן אהרוני שללו את האפשרות שגבול אשר היה במיקום כה דרומי. לטענתם, היות העיר דאר למנשה, הביא לכך שגם מבחינת הגבול, דאר נכללה בנחלת מנשה, והיותה חלק מאשר מציין רק עובדה היסטורית. על כן, הם זיהו את שיחור לבנת בשפך נחל קישון. בהתאם, זיהה אהרוני את לבנת בתל אבו הואם.
זיהוי נוסף של שיחור לבנת הוא בנחל נעמן. זיהוי זה שימש בעיתונות העברית במחצית הראשונה של המאה ה-20.
אווד
אווד (באנגלית: Awadh, אוודית והינדית: अवध, אורדו: اودھ) היא מדינה היסטורית והיום מחוז במדינת אוטר פרדש בצפון הודו. אווד נוסדה בתור מחוז של האימפריה המוגולית בשנת 1722 אשר בראשו עומד נוואב.
ב-1856 העבירה חברת הודו המזרחית הבריטית את כוחותיה לפאתי העיר לאקנאו שהייתה בירת אווד. על פי פירוש שנתנה החברה ל"דוקטרינת הפקיעה" של לורד דלהאוז, על-פיה כל נסיכות או שטח וסאלי שבהשפעת הבריטים, אשר לאחר מות שליט נותרת ללא שליט חוקי או יורש ישיר, עוברת לשלטון ישיר של הבריטים, הדיחו אנשי חברת הודו המזרחית את השליט האחרון, וג'יד עלי שאה (הפזרן) והכפיפו את המדינה והעיר תחת שלטון בריטי. השליט הראשון מטעמה היה סר הנרי מונטגומרי לורנס. פעולתו הראשונה של לורנס הייתה לכלוא את השליט האחרון, וג'יד עלי שאה (הפזרן) ואת תומכיו בכלא-ארמון בקלקוטה.
סיפוח זה של מדינת אוואד ובראשה לאקנאו, והאבטלה בקרב חיילי הנסיכות, היו אחד מגורמי התסיסה שהביאו שנה מאוחר לכן למרד ההודי הגדול של 1857.
תחת השלטון הבריטי, אזור אווד נחשב לחלק מ-'המחוזות המאוחדים של אגרה ואווד' וכך נשאר עד לעצמאותה של הודו בשנת 1947.
אווד השתמר לאורך ההיסטוריה בתור אזור תרבותי וחברתי ייחודי, אשר בין השפות מדוברת בו גם השפה אוודית, הייחודית לאזור זה. אווד נחשבת גם למרכז תרבות הגנגה-ג'מוני טהזיב, תרבות המשלבת את הדתות ההודיות ביניהם ההינדואיזם יחד עם האסלאם.
רון האדריק