כיום אורו פרטו היא עיר קטנה בת כ-70 אלף תושבים (נכון ל-2010), אך במאה ה-18 הייתה העיר הגדולה בברזיל, ואחת הערים הגדולות בדרום אמריקה כולה, בהיותה מרכז חשוב לכריית זהב. עברה העשיר של אורו פרטו ניכר באדריכלות הקולוניאלית שמאפיינת את המרכז ההיסטורי שלה, שאף הוכרז כאתר היסטורי לאומי על ידי ממשלת ברזיל ב-1933, וכאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו ב-1980.
היסטוריה.
בשלהי המאה ה-17 סיירו בנדיראנטס באזור מינאס ז'ראיס של ימינו, וגילו זהב. השמועות הגיעו לריו דה ז'ניירו, וב-1698 יצא אנטוניו דיאס בראש משלחת לחיפוש זהב. הוא הקים יישוב ארעי בהר סאו ז'ואאו, וחבר המשלחת, הכומר ז'ואאו דה פאריה פיאליו ערך את המיסה הראשונה. היישוב, שאוכלס בתחילה רק בחברי המשלחת הבודדים שיצאו עם דיאס, משך אליו עוד ועוד מחפשי זהב, ובתוך 30 שנה כבר עמד מספר תושביו על כ-40 אלף.
בין 1707 ל-1709 עמד האזור במרכזה של מלחמת האמבואבאס, שהייתה מאבק כוחות בין התושבים הוותיקים של סאו פאולו לבין המהגרים החדשים שהגיעו מפורטוגל, על זכויות הכרייה במרבצי הזהב החדשים. ידם של המהגרים החדשים הייתה על העליונה, וכתוצאה מכך הוקמו הטריטוריות של מינאס ז'ראיס וריו דה ז'ניירו. בירתה של מינאס ז'ראיס נקבעה במריאנה, ואולם ב-1711 אוחדו ארבעה יישובים קטנים שהוקמו בידי דיאס ואנשיו, אורו פרטו, אנטוניו דיאס, אורו פודרה ופאדרה פאריה לעיר אחת, וילה ריקה דה אלבוקרקה, והיא הייתה לעיר הבירה. ב-1720 קיבלה מינאס ז'ראיס מעמד של קפיטניה, שווילה ריקה בירתה.
בניגוד לערי החוף, שבהן נשמר המבנה החברתי המסורתי, חיו בווילה ריקה זה לצד זה בני מעמדות שונים - מתעשרים מהירים מגילוי זהב, בעלי מקצועות חופשיים, אנשי רוח ופועלים. בתוך כך, הובאו לעיר עבדים רבים מאפריקה, שעבדו במכרות בתנאים קשים. אחד מהם, שיקו רי, הצליח לקנות את חירותו, ובהמשך הצליח לשחרר גם את יתר חברי שבטו ואף לבנות להם כנסייה. שיקו רי היה לסמל להתנגדות העבדים לשלטון הקולוניאלי.
תור הזהב של וילה ריקה היה בשיאו ב-1750, ומאז, עם הידלדלותם של מרבצי הזהב, החלה העיר לרדת מגדולתה. במקביל, השלטון הפורטוגלי המרכזי החל להפעיל מנגנונים רגולטוריים שנועדו להתמודד עם הברחות, שכללו תשלום אגרה כתנאי מקדים לכרייה ומסים גבוהים על הזהב שנכרה (20% מהזהב שנכרה היה צריך לעבור לידי הכתר הפורטוגלי). ב-1789 החלה לפעול במינאס ז'ראיס האינקונפידנסיה מיניירה (Inconfidência Mineira), תנועה בדלנית שקראה להתנתקות מהשלטון הפורטוגלי. האינקונפידנסיה דוכאה ב-1792, מנהיגיה הוצאו להורג ורכושם הועלה באש, אך במאבקם הונחו היסודות למאבק לעצמאות ברזיל, שהוכרזה 30 שנה מאוחר יותר.
ב-1823, כשנה לאחר הכרזת העצמאות של ברזיל, שונה שמה של וילה ריקה לאורו פרטו. היא המשיכה לשמש כבירתה של מינאס ז'ראיס עד 1897, כאשר בלו הוריזונטה הייתה לעיר הבירה. הכרזתה של בלו הוריזונטה כבירה סימנה באופן סופי את אובדן מעמדה של אורו פרטו.
ב-1876 הוקם בעיר, בהוראתו של פדרו השני, בית הספר למכרות (Escola de Minas em Ouro Preto), ללימודי מינרלוגיה, גאולוגיה ומטלורגיה.
מבנים בולטים.
ימי הזוהר של אורו פרטו במאה ה-18 באו לידי ביטוי במבנים המפוארים שהוקמו בה באותה העת. עם המבנים החשובים נמנים כנסיות ומבני ציבור רבים. כמה ממבני הציבור הוסבו למוזיאונים. אלמנט שמאפיין את רחובותיה הקולוניאליים של העיר הוא האורטוריו (Oratório) - גומחה בקרן הרחוב הכוללת תא זכוכית ובה דמות של קדוש נוצרי. מטרת האורטוריו הייתה לגרש את הרוחות הרעות.
כנסיות.
עם הכנסיות הבולטות באורו פרטו נמנות כנסיות אלה:
מוזיאונים.
באורו פרטו פועלים מספר מוזיאונים, בהם:
כלכלה.
כלכלתה של אורו פרטו מבוססת כיום בעיקר על תיירות, אך גם לכריית מחצבים שונים יש עדיין חלק חשוב בכלכלה. עם המחצבים הנפוצים נמנים ברזל, בוקסיט, מגנזיום, טלק ושיש, וכן מינרלים כהמטיט, דולומיט, טורמלין, פיריט, מוסקוביט, טופז ואף זהב, אך במידה קטנה בהרבה מאשר בעבר. בעיר פועל גם מפעל האלומיניום הגדול בברזיל.
חינוך.
אורו פרטו נחשבת במידה רבה לעיר של סטודנטים. באוניברסיטה הפדרלית של אורו פרטו (Universidade Federal de Ouro Preto) לומדים כ-8,000 סטודנטים, למעלה מעשירית מתושבי העיר. רבים מהסטודנטים גרים במעונות הנושאים אופי קומונאלי, המכונים "רפובליקות" (repúblicas). 66 מה"רפובליקות" הן בבעלות האוניברסיטה ו-250 אחרות הן בבעלות פרטית.
מיכאל הפיקח
שין מונסון
Mimivirus
Mimivirus הוא סוג של נגיף הכולל מין יחיד Acanthamoeba polyphaga mimivirus (APMV). הקפסיד של נגיף זה הוא בעל הקוטר הגדול ביותר מבין כל הנגיפים המוכרים. לנגיף זה יש גנום גדול ומורכב ביחס לנגיפים אחרים. חרף הידע המוגבל אודות הנגיף, עורר גילויו עניין רב בשל ההשלכות של מבנהו המורכב שעשוי להתפרש כחוליה החסרה בין נגיפים לחיידקים, או אף כדומיין חדש.
גילוי הנגיף.
APMV התגלה באופן מקרי באמבה "Acanthamoeba polyphaga", שעל שמה הוא נקרא בשמו המדעי, במהלך מחקר שעסק במחלת הלגיונרים. הנגיף נצפה בצביעת גרם וזוהה בטעות כחיידק גרם חיובי. בעקבות זיהוי זה נקרא "Bradfordcoccus", על שם האזור ממנו הגיעה האמבה, ברדפורד בבריטניה. ב-2003 חוקרים מהאוניברסיטה הים תיכונית במרסיי שבצרפת פרסמו מאמר בכתב העת המדעי Science שבו זיהו את המיקרו-אורגניזם כנגיף.
אותה קבוצת מחקר שגילתה את ה-Mimivirus, גילתה בהמשך נגיף גדול מעט ממנו הנקרא Mamavirus וכן את וירופאג' ספוטניק הפוגע בו.
מבנה.
נגיף ה-"Mimivirus" גדול מכל נגיף שהיה ידוע קודם לגילויו, וקוטר הקפסיד שלו 400 ננומטר. סיבים חלבוניים מזדקרים מפני השטח של הקפסיד למרחק של 100 ננומטר, ובכך מגיע קוטרו הכולל של הנגיף לעד 600 ננומטר. בצפייה במיקרוסקופ אלקטרוני נראה הקפסיד בצורת משושה, לפיכך סימטריית הקפסיד היא איקוזהדרלית (icosahedral). לנגיף זה אין מעטפת חיצונית, עובדה המרמזת על כך שהנגיף לא יוצא מן התא המארח באמצעות אקסוציטוזה.
נגיף ה-"Mimivirus" הוא בעל תכונות משותפות לאלו של נגיפים מקבוצת נגיפי DNA נוקליאוציטופלסמיים גדולים (nucleocytoplasmic large DNA viruses; NCLDV). על פי M. Suzan-Monti, בדומה לנגיפים אלו, גם לנגיף זה יש שכבת ליפידים פנימית המקיפה את מרכזו. ליבתו המרכזית של הנגיף מופיעה כאזור כהה במיקרוסקופ אלקטרוני. הגנום הגדול של הנגיף מצוי באזור זה.
מספר תעתיקי mRNA ניתנים למיצוי מוויריונים. בדומה לנגיפי NCLDVs נמצאו תעתיקים ל-DNA פולימראז ולחלבון הקפסיד. כמו כן נמצאו תעתיקים לשלושה אנזימי אמינואציל tRNA סינתאז, וכן ארבע מולקולות mRNA הייחודיות לנגיף.
גנום.
הגנום של נגיף ה-"Mimivirus" הוא מולקולת DNA דו-גדילית קווית באורך של 1,181,404 זוגות בסיסים. הודות לכך נחשב הגנום שלו כגנום הגדול ביותר של נגיף הידוע למדע, ואף גדול משל חלק מן התאים.
הגנום של הנגיף כולל כ-911 גנים המקודדים לחלבונים. ניתוח של הגנום שלו גילה את נוכחותם של גנים שלא נראו באף נגיף אחר, כדוגמת אמינואציל tRNA סינתאזות, וגנים נוספים שלפני כן סברו שמופיעים רק בגנומים של תאים. כנגיפי DNA גדולים אחרים, "Mimivirus" כולל מספר גנים האחראיים למטבוליזם של סוכר וחומצות אמינו.
משה קליינבוים
זיהוי ביומטרי
זיהוי ביומטרי מתייחס למכלול השיטות המשמשות לזיהוי בני אדם אשר מבוססות על זיהוי תכונה או תכונות פיזיות או התנהגותיות. בתחום טכנולוגיית המידע, בפרט, הזיהוי הביומטרי משמש לצורך ניהול בקרת גישה. הזיהוי הביומטרי משמש גם לצורך זיהוי קבוצות של אנשים הנמצאים תחת מעקב.
ניתן לחלק את המאפיינים הביומטרים לשתי קבוצות עיקריות:
שימוש באמצעי זיהוי ביומטריים בעולם.
ארצות הברית.
בעקבות פיגועי ה-11 בספטמבר 2001 הפכה ממשלת ארצות הברית לאחת התומכת העיקריות ביותר בעולם בשימוש באמצעים ביומטריים כאמצעי למלחמה בטרור. ארגון ה-FBI החל לפתח הקמת מאגר ביומטרי אשר עלותו קרובה למיליארד דולארים, ובו יאוחסנו נתוני DNA, טביעות אצבע ונתונים ביומטריים נוספים. המחשבים אשר יהיו בעלי גישה לנתונים יאוחסנו באזור תת-קרקעי מאובטח בגודל של מגרש פוטבול. גם המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית ויחידת המחקר DARPA החלו לעסוק בפיתוח מערכות זיהוי תווי פנים מתקדמות. מחלקת טכנולוגיית עיבוד מידע (Information Processing Technology Office) פיתחה טכנולוגיה מתקדמת אשר באמצעותה ניתן לזהות אדם ממרחק של 150 מטר לפי תווי הפנים שלו בלבד.
במהלך 2008 הוציא ג'ורג' בוש הוראה נשיאותית אשר קראה לשיתוף פעולה הדדי ב"איסוף, אחסון, שימוש, ניתוח ושיתוף של נתונים ביומטריים, מידע ביוגרפי ומידע נלווה של אנשים" בקרב המחלקות והסוכנויות של הממשל הפדרלי האמריקאי. בשנת 2005 התקבלה ההחלטה להנפיק בעתיד דרכונים ביומטרים (מבוסס תמונה). ארגונים במדינות רבות בעולם אשר פועלים לשמירת פרטיות הביעו ביקורת על פוטנציאל השימוש לרעה בטכנולוגיה זו, לצורך פגיעה בחירויות האזרח ובפרטיות, והם מדגישים את הסיכון שכרוך בגנבת זהויות. בשלב זה, ישנן חששות חלקיים בארצות הברית (ובאיחוד האירופי), כי המידע עלול לדלוף לגורמים פליליים אשר ישתמשו בנתונים כדי לזהות אנשים מרחוק לביצוע פשעים שונים, ובהם חטיפת אישים.