כיום ידוע שמסקנה זו מוטעית; הצמחים קולטים פחמן דו-חמצני מהאוויר ובעזרת אנרגיית האור הם מייצרים חומרי מזון, בתהליך שנקרא "פוטוסינתזה". ניסוי נוסף שערך תמך בתאוריית הבריאה הספונטנית שהייתה לגישה הרווחת עד המאה ה-17. הוא לקח כלי שהכיל גרגירי חיטה, הוסיף לו חולצה מעופשת וחיכה 21 ימים (הוא לא סגר את הכלי). לאחר 21 ימים, הוא שפך את תוכן הכלי וגילה עכברים במקום החיטה. בעקבות תוצאות הניסוי הוא פרסם "מתכון ליצירת עכברים". אף על פי שתוצאות חלק מהניסויים שערך היו מוטעות, חשוב לציין שוואן הלמונט היה בין הראשונים שערכו ניסויים מדעיים שנועדו לבדוק את הגישות הללו.
הוא התפרסם גם כפרשן התורה: הרקיע שה' ברא זה האויר. המים שמעל לרקיע הם האדים שבאויר. מעל זה לא ממעל אלא מבפנים החוצה. כפי שכתוב על שבירת לוחות הברית: "ואתפש בשני הלחת ואשלכם מעל שתי ידי ואשברם לעיניכם".
ביום השלישי ה' ברא את היבשה מתוך המים מכאן ש-2 מתוך 4 היסודות של אריסטו: יבשה ומים הם יסוד אחד.
כתביו קובצו ויצאו לאור אחרי מותו בספר "Ortus medicinae, vel opera et opuscula omnia" ("מקור הרפואה או כל כתביו")"."
טרסקה טורס
טרסקה טורס (בצרפתית Tereska Torrès, 3 בספטמבר 1920 - 20 בספטמבר 2012) הייתה סופרת צרפתייה-אמריקאית ממוצא יהודי-פולני.
חייה.
טורס נולדה בפריז, בתם היחידה של הפסל מרק שוורץ ואשתו גיניה. בני הזוג התנצרו, ובתם גדלה כקתולית אך נדרשה להסתיר זאת מסביה וקרובי משפחתם בפולין. בגיל 9 החלה לכתוב יומן. בגיל 17 החלה לכתוב את הרומן הראשון שלה. בתחילת מלחמת העולם השנייה התנדב אביה לצבא הפולני הגולה, ועם נפילת צרפת פונה לבריטניה. טורס ואמה ברחו לדרום צרפת, משם לפורטוגל, באמצעות ויזה שהוענקה על ידי הקונסול ארישטידש דה סוזה מנדש, ומשם לבריטניה.
בלונדון התנדבה לכוחות צרפת החופשית, ובמאי 1944 נשאה לז'ורז', בנו של עורך הדין אנרי טורס. אמו של ז'ורז', ז'אן, נשאה ב-1943 ללאון בלום, ראש ממשלת צרפת לשעבר, בעת שהיה עציר בבוכנוואלד. באוקטובר 1944, כאשר טורס הייתה בחודש החמישי להריונה, נהרג ז'ורז' בקרב בחבל לורן שבצרפת. בתם, דומיניק טורס, היא עיתונאית.
ב-1946 שהתה טורס לראשונה בארץ ישראל, כנערת תסריט בצילומי הסרט בית אבי של הסופר האמריקאי מאיר לוין. בהמשך השתתפה בהפקת סרטו של לוין הבלתי חוקיים (או הבלתי לגאליים), ושיחקה בו בתפקיד הראשי, שרה וילנר. הסרט צולם בנתיבי ההעפלה מאירופה, והוא משלב עלילה בדיונית, שבמרכזה זוג מעפילים, בצילומים תיעודיים. ארבעה מאנשי הצוות – לוין, טורס, השחקן יענקל מיכאלוביץ (לימים יצחק מיכאלי) והצלם ברטראן הס – הפליגו בדצמבר 1947 באוניית המעפילים "לא תפחידונו". הם השתלבו בין המעפילים, ונעצרו לימים ספורים אחרי שהאונייה נתפסה בידי הבריטים.
ב-1948 נשאה טורס ללוין, שהיה מבוגר ממנה ב-15 שנה, וחיזר אחריה עוד לפני נישואיה הראשונים. בני הזוג חיו לסירוגין בצרפת, בישראל ובארצות הברית. לשניים נולדו שני בנים: המשורר והמתרגם גבריאל לוין, והצלם מיכאל לוין. אחרי מותו של לוין ב-1981, חזרה טורס לפריז. במהלך שנות ה-80 השתתפה בפעילות להעלאת יהודי אתיופיה לישראל. היא נפטרה ב-2012.
מפלגת הלייבור של ניו זילנד
מפלגת הלייבור של ניו זילנד (באנגלית: New Zealand Labour Party, במאורית: Rōpū Reipa o Aotearoa) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית בניו זילנד ואחת משתי המפלגות הראשיות בפוליטיקה של ניו זילנד. המפלגה הוקמה ב-1916 ובכך היא המפלגה הפוליטית הוותיקה ביותר מבין המפלגות הפעילות כיום בניו זילנד.
בין השנים 1999 – 2008 כיהנה ממשלה מטעם הלייבור בראשותה של הלן קלארק שהייתה ראש ממשלת ניו זילנד ומנהיגת המפלגה. לאחר תבוסתה של המפלגה בבחירות הכלליות של 2008, הייתה הלייבור המפלגה השנייה במספר המושבים שלה בפרלמנט של ניו זילנד והיא היוותה את גרעין האופוזיציה.
לאחר הבחירות הכלליות של 2011 פרשו פיל גוף ואנט קינג מתפקידיהם כמנהיג המפלגה וכסגנית מנהיג המפלגה, בהתאמה וב-13 בדצמבר אותה שנה בחרה הסיעה הפרלמנטרית של המפלגה את דייוויד שירר ואת גרנט רוברטסון להחליף אותם. ב-22 באוגוסט 2013 הודיע שירר על התפטרותו וב-15 בספטמבר אותה שנה בחרה המפלגה את דייוויד קנליף כמנהיג המפלגה החדש. ב-18 בנובמבר 2014 נבחר אנדרו ליטל כמנהיג המפלגה., ב-1 באוגוסט 2017 הוא הוחלף בג'סינדה ארדרן, שב-26 באוקטובר אותה שנה נבחרה כראשת ממשלת ניו זילנד.
עקרונות המפלגה.
על פי חוקת המפלגה מ-2014, מפלגת הלייבור קיבלה על עצמה את "עקרונות הדמוקרטיה הסוציאליסטית, כולל:
היסטוריה.
מפלגת הלייבור של ניו זילנד נוסדה בולינגטון ב-7 ביולי 1916, עם איחודן של קבוצות סוציאליסטיות שדגלו בקיום בחירות בשיטה היחסית ובהלאמת אמצעי הייצור. שורשי מפלגת הלייבור נעוצים בתנועת מעמד העובדים הבריטי ובהשפעה משמעותית של הרדיקליזם האוסטרלי ואירועים כמו שביתת הכורים בוואהי, שהתקיימה ב-1912. הלייבור היא המפלגה הפוליטית הוותיקה ביותר הקיימת היום בניו זילנד. למרות שנוסדה בוולינגטון, נחשבת לעיתים העיירה בלקבול שבחוף המערבי כמקום לידתה של המפלגה, שם הוקם אחד הארגונים הפוליטיים הראשיים שהיו חלק ממפלגת הלייבור.
ההקמה.
מפלגת הלייבור הייתה מיזוג של מספר גופים שקדמו לה, שהראשון מביניהם נוסד ב-1901. תהליך מיזוגם של גופים אלה למפלגה אחת היה קשה והמתחים בין הגופים הללו היו קשים.
בתחילת המאה העשרים, האגף הרדיקלי של המעמד העובדים בניו זילנד יוצג על ידי המפלגה הסוציאליסטית שהוקמה ב-1901. תומכי השמאל המתון יותר נמנו בעיקר על אוהדי המפלגה הליברלית. ב-1905, הקימו פוליטיקאים ממעמד העובדים, שלא היו שבעי רצון מהגישה הליברלית, את ליגת הלייבור הפוליטית העצמאית (Independent Political Labour League), שהצליחה להכניס נציג אחד מטעמה לפרלמנט בבחירות של 1908. בעקבות זאת נוצר הקו הבסיסי המפריד באגף השמאלי בפוליטיקה הניו זילנדית: הסוציאליסטים נטו להיות מהפכנים ומיליטנטים בעוד שהמתונים יותר התמקדו ברפורמות פרוגרסיביות.
ב-1910 השיקה הליגה את עצמה מחדש כמפלגת הלייבור, שנבדלת ממפלגת הלייבור של היום. עד מהרה החליטו מנהיגי הארגון החדש שנדרש מאמץ נוסף לקדם את שיתוף הפעולה במחנה השמאל וכינסו "ועידת אחדות". הסוציאליסטים סירבו להשתתף בוועידה, אך כמה פעילי לייבור עצמאיים הסכימו ומפלגת הלייבור המאוחדת (United Labour Party) באה לעולם.
זמן קצר לאחר מכן נחלה תנועת הלייבור מפלה במסגרת שביתת הכורים שקודמה על ידי רדיקלים באיגודים המקצועיים. התנועה התפצלה בין התומכים והמתנגדים לגישה הרדיקלית ובסופו של דבר, דיכאה ממשלתו השמרנית של ויליאם מאסי את השביתה בכוח הזרוע. לאחר השביתה, הייתה תחושה שיש צורך לשים קץ לפילוגים בתנועת העובדים ולמסד חזית מאוחדת. ועידת איחוד שנייה כונסה ובפעם הזאת נכחו בה הסוציאליסטים. הגוף הפוליטי שהתאחד כתוצאה מכך נקרא המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (Social Democratic Party).
לא כל חברי מפלגת הלייבור המאוחדת הסכימו להקמתו של הגוף החדש וכמה מהם המשיכו לפעול באופן עצמאי. בהדרגה, החלו להיטשטש ההבדלים בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לבין שרידי מפלגת הלייבור המאוחדת וב-1916 התכנסה וועידה נוספת. הפעם הסכימו כל הפלגים בתנועת העובדים להתאחד והקימו את מפלגת הלייבור של ניו זילנד הקיימת עד היום.
שנים ראשונות.
כבר עם הקמתה, החלה מפלגת הלייבור להיות מעורבת בוויכוח המר על סוגיית גיוס החובה, שצצה בימי מלחמת העולם הראשונה. הלייבור התנגדה בתקיפות לגיוס החובה וכמה ממנהיגיה נכלאו והורחקו מהפרלמנט על עמדתם נגד המלחמה: פיטר פרייזר, הארי הולנד, בוב סמפל ופדי ווב. אובדן המנהיגות היווה איום רציני על יציבותה של המפלגה, אך היא שרדה את התקופה הקשה. פרייזר סמפל וווב תמכו בגיוס חובה במלחמת העולם השנייה.
בבחירות הכלליות של 1919, שהיו המבחן הרציני הראשון של הלייבור כמפלגה מאוחדת, היא זכתה בשמונה מושבים בפרלמנט, בהשוואה ל-47 המושבים שזכתה בבחירות אלו המפלגה הרפורמיסטית שהייתה בשלטון ו-21 המושבים של המפלגה הליברלית. למרות שהלייבור התפצלה לקבוצות מיליטנטיות נוספות, שהקימו מפלגות סוציאליסטיות שונות, היא ייצגה את מה שנחשב אז כקו המדיני הרדיקלי סוציאליסטי. מדיניות הקרקעות של הלייבור הייתה מנוגדת לגישה של החכרת הקרקעות על ידי המדינה. מדיניות זו לא זכתה לאהדה בקרב ציבור הבוחרים ועד מהרה נסוגה ממנה הלייבור, יחד עם עוד גישות רדיקליות במהלך שנות העשרים.
בבחירות הכלליות של 1922 גדל כוחה של הלייבור ביותר מפי שניים במספר המושבים שלה בפרלמנט והיא זכתה ב-17 מושבים. בבחירות של 1925 ירד מעט כוחה, אך היא התנחמה בכך שהיא תפסה את מקומה של המפלגה הליברלית כמפלגה השנייה בגודלה. ביוני 1926 נבחר הארי הולנד להיות מנהיג האופוזיציה. לאחר הבחירות של 1928 מצאה מפלגת הלייבור את עצמה בעמדת יתרון. הן המפלגה הרפורמיסטית והן המפלגה המאוחדת (גלגולה של המפלגה הליברלית) זכו ב-27 מושבים בפרלמנט כל אחת ואף אחת מהן לא הייתה מסוגלת להרכיב ממשלה ללא תמיכת הלייבור. הלייבור בחרה לתמוך במפלגה המאוחדת, שהייתה הכי קרובה אליה בהשקפותיה. מהלך זה שם קץ לחמש תקופות כהונה של ממשלות מטעם המפלגה הרפורמיסטית.