אמנת ניו-יורק בדבר הכרתם ואכיפתם של פסקי בוררות חוץ (באנגלית: Convention on the Recognition and Enforcement of Foreign Arbitral Awards) הידועה בשם "אמנת ניו יורק", היא אמנה שהתקבלה בוועידה הדיפלומטית של ארגון האומות המאוחדות ב-10 ביוני 1958 ונכנסה לתוקף ב-7 ביוני 1959. האמנה מטילה את החובה על בתי המשפט של המדינות החתומות להכיר בהסכמים פרטיים בדבר בוררות מוסכמת וכן לאכוף פסקי בוררות שניתנו במדינות חברות אחרות. רבים רואים באמנה את הכלי המשפטי היסודי לבוררות בינלאומית. האמנה תקפה באשר לפסקי בוררות אשר אינם נחשבים כפסקי דין מקומיים במדינה שבה מבקשים לאכוף אותם. אף שקיימות אמנות בינלאומיות נוספות המתייחסות לאכיפת פסקי בוררות במדינות שונות, אמנת ניו יורק היא האמנה החשובה ביותר לעניין זה.
נכון ל-9 בספטמבר 2009, אימצו את האמנה 144 מתוך 192 המדינות שהיו חברות אז בארגון האומות המאוחדות. האמנה אף אומצה על ידי הוותיקן ואיי קוק שאינן חברות באו"ם. מדינת ישראל אשררה את אמנת ניו יורק ב-5 בינואר 1959. לצורך ביצוע אמנת ניו יורק בישראל חוקקו תקנות לביצוע אמנת ניו-יורק (בוררות חוץ), תשל"ח-1978.
הרקע לאמנה.
בשנת 1953 לשכת המסחר הבינלאומית (באנגלית: International Chamber of Commerce) ניסחה טיוטה ראשונה של האמנה על אכיפת פסקי בוררות חוץ עבור המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות. לאחר תיקונים קלים העבירה המועצה את הצעת האמנה לוועידה הבינלאומית שנערכה באביב 1958 וזו אישרה את האמנה אשר הוגשה לאשרורן של המדינות החברות באומות המאוחדות.
בוררות בינלאומית היא שיטה אלטרנטיבית ליישוב סכסוכים אשר רבים מעדיפים אותה לצורך ישוב סכסוכים העוסקים במשפט מסחרי בינלאומי, על פני פניה לבתי המשפט. היתרון העיקרי של בוררות בינלאומית, על פני ניהול הליכים בבתי המשפט, הוא בעובדה שפסק הבוררות הבינלאומית אכיף ברוב מדינות תבל, להבדיל מפסק דין של בית משפט במדינה כלשהי. כמו כן בבוררות בינלאומית הצדדים לסכסוך יכולים לבחור בפורום נייטרלי לבירור המחלוקת, פסק הבוררות הוא סופי ואינו נתון בדרך כלל לערעור, סדרי הדין גמישים הרבה יותר מאלה המתנהלים בבתי משפט, ועקרון פומביות הדיון אינו חל ולכן ניתן לשמור בסוד את קיומם של ההליכים.
עיקר הוראות האמנה.
על פי האמנה ניתן לאכוף באופן חופשי בכל אחת מן המדינות החתומות על האמנה, פסק בוררות אשר ניתן במדינה אחרת שהיא צד לאמנה וזאת בהגבלות המפורטות בכתב האמנה. הגבלות אלה הן:
אברהם אריה עקביא
אברהם אריה לייב עקביא (יעקבוביץ; ה'תרמ"ב, 25 בפברואר 1882 – ה'תשכ"ד, 29 בינואר 1964) היה סופר ומתרגם עברי, כרונולוג, חוקר הלוח העברי ותוכן. את שם משפחתו, יעקובוביץ, עיברת ל"עקביא". היה כותב בשמות א. א. עקביא, א.ל. עקביא, ל. אליאב.
ביוגרפיה.
נולד בפולין. תרגם לעברית שורה של יצירות ספרותיות, בהם סיפורים ואגדות לבני נוער ולילדים, עיבד סיפורים וגם כתב בעצמו כמה סיפורים. בשנת 1922 ערך את "שבלים – עיתון עם ציורים לבני הנעורים", בהוצאת הוועד המרכזי של הסתדרות "תרבות" בפולין (אחריו ערך אהרן ציטלין).
עקביא היה חוקר של לוח השנה ושל הכרונולוגיה הישראלית, ופרסם הרבה מאמרים על הנושאים האלו בכתבי עת שונים. מורה וחבר במקצוע זה היה לו חיים יחיאל בורנשטיין, שעליו אמר, שיש "לכנס את כל כתבי ח"י בורנשטיין המפוזרים בחוברות ובמאספים שונים ולהוציאם בהוצאה חדשה מסודרה ומתוקנה", דבר שלא יצא לפועל.
היה שותף להוצאת המהדורה החדשה של התנ"ך עם ביאור "מקרא מפורש" בתל אביב בשנת 1941. הוציא לאור את ספרו של צבי הירש יפה "קורות חשבון העיבור", וגם כתב ספר על הכרונולוגיה היהודית ועל הלכות קידוש החודש של הרמב"ם. אחרי מותו התפרסמו בכתבי עת מאמרים שלו שנמצאו בעזבונו.
עקביא עלה לארץ ישראל בתרצ"ה (1935), ונפטר בישראל בט"ו בשבט תשכ"ד (1964), הותיר אחריו את בנו המחנך והסופר אוריאל עקביא.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
קואיטלאואק
קואיטלאואק (בנאוואטל: cuitlāhuac; בספרדית: Cuitláhuac ; 1476–1520) היה השליט האצטקי העשירי והלפני אחרון. בתקופתו פלש לאנאהואק צבא ספרדי בראשות הקונקיסטאדור הספרדי הרנאן קורטס.
קואיטלאואק נולד בשנת 1476 והיה בנו האחד-עשר של מלך אקסאיאקאטל ואחיו הצעיר של הקיסר מונטזומה השני. אבי אמו, שגם שמו היה קואיטלאואק, היה מלך איצטפאלאפאן, ממלכה שבסופו של דבר הייתה גם בשליטתו של קואיטלאואק הנכד.
קואילטאואק מונה כקיסר בטנוצ'טיטלאן במהלך המלחמה שניהלו האצטקים עם צבא קורטס שפלש למקסיקו. כבר עם תחילת הפלישה נמנה עם מובילי הקו התקיף בארמון הקיסר. הוא טען באוזני מונטזומה כי הזרים הם ברברים ואין לפתוח בפניהם את שערי טנוצ'טיטלאן, אבל לא עלה בידו לשכנע בכך את הקיסר. לאחר שפדרו דה אלווראדו, מבכירי צבאו של קורטס, הורה לבצע טבח במאות אצילים אצטקיים במהלך טקס דתי במקדש הראשי בניסיון להפסיק את מנהג הקרבת קורבנות האדם, התקוממו האצטקים נגד חיל המצב הספרדי והטילו מצור על ארמון הקיסר, בו היה שבוי מונטזומה בידי הפולשים. קורטס הורה למונטזומה לשאת דברים אל בני עמו ולבקש מהם לחדול מהמצור. מונטזומה חלק עליו באומרו כי האצטקים אינם מאמינים בו עוד. תחת זאת, הציע לשגר את קואיטלאואק בהנחה שהלה ייטיב לשכנעם להניח את נשקם ולהפסיק את פעולות האיבה. קורטס הסכים, אך לאחר שיצא קואיטלאואק אל הצרים, בחר להצטרף אליהם ולעמוד בראשם. כשיצא מונטזומה אל מרפסת הארמון בניסיון נוסף להרגיע את המהומות, יידו בו האצטקים אבנים והוא נפצע קשה, ולאחר כמה ימים מת מפצעיו.
ב-16 בספטמבר 1520 נבחר קואילטאואק כיורשו של מונטזומה. הוא ארגן במהירות את שרידי צבאו, כינס את המפקדים שנותרו בחיים והוביל אותם לקרב ה"נוצ'ה טריסטה" ("הלילה העצוב"), בו הביסו האצטקים את הספרדים הנסוגים והשמידו חלק משמעותי מצבאם. כשראה את נסיגתו של קורטס היה בטוח שבכך חלפה הסכנה, ובמקום לסכן חיילים בקרבות מיותרים החליט לשקם את ביצורי הבירה ולהתמקד בחידוש חיי השיגרה.
קואיטלאואק חידש את עבודת הפולחן במקדשים, שחלקם נהרסו ונבזזו על ידי הספרדים ובעלי בריתם. הוא סבר שבכך יצליח ללכד את השורות ולגשר על המחלוקות שפרצו בין המפקדים, האצילים והמלכים של המדינות השונות שבאימפריה האצטקית, שחלקן נטו לתמוך בספרדים. אלא שבמהלך המאמצים הללו פרצה בעיר מגפת אבעבועות שחורות, שהובאה על ידי הספרדים ושאותה לא הכירו תושבי יבשת אמריקה כלל. המחלה התפשטה בקצב מהיר מאוד, ובמשך שלושת החודשים בהם השתוללה מתו ממנה אלפי תושבים. אחד הנפגעים היה המלך קואיטלאאואק. הוא מת מהמחלה ב-3 בדצמבר 1520, לאחר שכיהן בתפקידו 78 יום בלבד.
דמותו של קואיטלאואק מונצחת כיום באתרים רבים ברחבי מקסיקו המודרנית. בין השאר מנציחה את שמו העיר קואיטלאואק (Cuitláhuac) וכן שדרה גדולה ותחנת רכבת תחתית במקסיקו סיטי. גם האסטרואיד קואיטלאואק 2275 קרוי על שמו.
טראני (פירושונים)
עקיבא צימרמן
עקיבא צימרמן (ג' בכסלו ה'תרצ"ז, 17 בנובמבר 1936 - כ"ט בניסן ה'תשע"ו, 7 במאי 2016) היה עיתונאי, סופר והיסטוריון ישראלי, החוקר בעיקר את תחום החזנות והמוזיקה היהודית.
ביוגרפיה.
צימרמן נולד ב-1936 בתל אביב, למד בגימנסיה שלווה, התגייס לחיל המודיעין ושירת גם ברבנות הצבאית. לאחר שירותו הצבאי החל לעבוד כפקיד בבנק. כותב בעיתון "הצופה" יותר מחמישים שנה, בנושאים מגוונים - החל מחזנות ומוזיקה יהודית ועד לענייני השעה בפוליטיקה ובחברה. כמו כן פרסם כתבות ותגובות ב"על המשמר", "ידיעות אחרונות", "מעריב", "הארץ" ו"המודיע".
צימרמן גדל בתל אביב בתקופה שבה פרחה החזנות בעיר. מגיל צעיר נתפס צימרמן לחזנות, אך מעולם לא שר בעצמו חזנות. עם השנים פיתח צימרמן קשר הדוק עם גדולי החזנים בתל אביב ובעולם, והפך למומחה ומרצה מבוקש בנושא החזנות. צימרמן פרסם עשרות כתבות בנושא זה במגוון במות, בעיתונות ומאספים שונים, ואף פרסם ספרים שכתב בנושא.
זכה בפרס שלום עליכם לתרבות יהודית, ובפרס מטעם עיריית חיפה לספרות תורנית.
בשנת תשע"ד זכה עקיבא צימרמן בפרס עת-מול היוצא לאור על ידי מכון בן צבי. עת-מול הוא עיתון לתולדות ארץ ישראל ועם ישראל.
סלמנדרת ענק סינית
סלמנדרת ענק סינית (שם מדעי: "Andrias davidianus") היא מין מסוג סלמנדרת ענק האנדמית לסין. אורכה של הסלמנדרה עשוי להגיע לעד 180 סנטימטר, והיא הדו-חיים הגדול ביותר המצוי כיום על פני תבל. הסלמנדרה מקיימת אורח חיים מימי בעיקרו והיא ממעטת לצאת ליבשה.
אוכלוסיית המין הידלדלה בכ-80% בשלושים השנים האחרונות, והוא מוגדר כמין בסכנת הכחדה חמורה לפי IUCN.
כיום נדיר מאוד למצוא אוכלוסיות שלמות של המין, ותיעוד של פרטים בודדים שהתגלו מראה גם על הצטמקות גודלם הפיזי, שאינו משתווה לגדלים שתועדו לפני עשרות שנים. הסיבות לכך כוללת הרס של אזורי המחיה שלהן, וכן ציד יתר הנובע מהיותן מעדן במטבח הסיני ושימושן ברפואה הסינית המסורתית.
מאפיינים.
סלמנדרת הענק הסינית מאופיינת בראש גדול ושטוח, עיניים קטנות וחסרות עפעפיים ועור קשה ולח, שדרכו היא נושמת. ארבע רגליה קצרות ושטוחות, זנבה הוא כ-60% מאורך גופה. צבעה חום כהה, שחור או ירקרק, ומלא בנקודות ובכתמים בצבעים שונים. אורך בוגר ממוצע הוא כ-150-100 ס"מ ומשקלו כ-50-25 ק"ג. סלמנדרת הענק הסינית דומה מאוד בצורתה ובהתנהגותה לסלמנדרת הענק היפנית, ושתיהן אף מאריכות חיים.
הסלמנדרה נוטה להשמיע קולות ורעשים שונים המזכירים בצורה מפתיעה בכי של תינוק ולפיכך היא מכונה בפי הסינים דג-תינוק.