הסיליקון הראשון של ה־4004 הגיע מהייצור בתחילת ינואר 1971, אך במחזור הראשון נפלה טעות גסה אך קלה לתיקון: בתהליך הייצור דולג בטעות אחד השלבים החשובים. טעות זו תוקנה, ולקראת סוף החודש הגיעה לפגין ה"פרוסה" (Wafer) הראשונה של שבבי 4004 עובדים. השבב היה "חי", אך עדיין נותרו מספר טעויות ושגיאות. השגיאות תוקנו, ובפברואר 1971 כבר היו שבבים תקינים ועובדים בהתאם למפרט, והשבבים הראשונים נמסרו ללקוח במרץ 1971.
תיאור.
השבב מכיל כ־2,300 טרנזיסטורים, בטכנולוגיית pMOS עם שערי סיליקון , עם מתח עבודה של 15 וולט, בקצב שעון 740 קילוהרץ. סט הפקודות מכיל 46 פקודות, עם מספר אופני מיעון. סט הפקודות כולל גם פקודה מיוחדת שמטרתה להקל על המתכנת לבצע התמרה בין מספרים עשרוניים ובינאריים, פעולה חשובה כשרוצים לממש בעזרת המעבד מכונת חישוב, בה הפלט והקלט עשרוניים. רוב הפקודות תופסות בית אחד ב־ROM, אבל כמה פקודות תופסות 2 בתים: השבב תומך בעד 4KB זיכרון קריאה־בלבד, (בספר המעבד נכתב "32,769 סיביות"), ו־640 בתים זיכרון גישה אקראית ("5,120 סיביות"). למעבד 16 אוגרים של 4 סיביות, או 8 אוגרים של 8 סיביות, כאשר חלק מהפקודות בסט הפקודות מתייחסות לזוג אוגרים כבית אחד, ויש פקודות שפונות לאוגר מסוים, כספרה הקסדצימלית אחת, לביצוע פעולות אריתמטיות. ומחסנית בעומק 4, עליה שומר המעבד את כתובת החזרה בקריאה לשגרה. באופן זה, ניתן לכתוב תוכנית עם קריאה לשגרות עד עומק 4, למעשה בלי להיזקק לזיכרון כלל - התוכנית עצמה יושבת בזיכרון הקריאה בלבד, וניתן לכתוב ולבצע תוכנית פשוטה, כולל ביצוע קלט ופלט, בעזרת האוגרים והמחסנית הפנימיים בלבד, ללא כל זיכרון חיצוני. שבב המעבד מבצע גם את הפונקציונליות של התזמון, ולא נחוץ רכיב נפרד לתזמון. ב־4004 אין כל תמיכה בפסיקות.
לשם השוואה, בשנת 2017, יוצרו התקני סיליקון מסחריים עם גאומטריה של 10 ננומטר, אלפית מהגאומטריה של ה־4004, 10 מיקרון. משמעות הדבר היא כי ב־2017 ניתן לבנות בערך מיליון טרנזיסטורים בגודל של טרנזיסטור אחד של ה־4004. כששבב הפנטיום הראשון הוצג, הוא היה בנוי מכ־3 מיליון טרנזיסטורים. אפשר לדמיין שבטכנולוגיה של 2017 אפשר לבנות את הפנטיום המקורי בגודל של שלושה מ־2300 הטרנזיסטורים ב־4004.
ראשוניות.
בערך בזמן שאינטל התחילה את הפרויקט החלו פרויקטים נוספים, באינטל ובחברות אחרות, לייצר מעבד על שבב אחד. פרויקט שהחל באינטל, בערך בזמן שפרויקט ה־4004 החל היה למעבד עבור "מסוף חכם", כפי שנקרא אז, עבור חברת CTC. מעבד זה היה מתאים יותר ליישומים כלליים, ואינטל 8008, מעבד 8 ביט, הוא מימוש הפרויקט, בערך שנה אחר כך (אפריל 1972). הפרויקט של CTC נמסר לאינטל ולחברת טקסס אינסטרומנטס בערך באותו הזמן, (קיץ 1970), וחברת טקסס אינסטרומנט למעשה הכריזה על המעבד שלה ב־1971, לפני שאינטל הכריזה על ה־4004 (אם כי אחרי שאינטל כבר סיפקה מעבדים מייצור סדרתי לביזיקום). בהיסטוריה של טקסס אינסטרומנטס רשום שהחברה המציאה את המיקרו מעבד, ובנתה את המיקרו מעבד הראשון. רוב הכותבים לא מקבלים את גרסת טקסס אינסטרומנט, משום שלמעשה לא ברור אם יוצר אפילו מעבד אחד כזה, לפני או אחרי ההכרזה. טקסס אינסטרומנטס מעולם לא סיפקה אותו לשום לקוח, חברת טקסס אינסטרומנטס רשמה פטנט על המיקרו מעבד, ובשנים הבאות ניסתה להשתמש בפטנט זה כדי לתבוע בעלות על המצאת המיקרו־מעבד, תביעות שהסתיימו בהסדר מחוץ לבית הדין.
שימוש.
אינטל החלה לספק לביזיקום שבבים במרץ 1971. ביזיקום ייצרה מספר דגמים של מכונות החישוב, ומכרה אותם תחת שמה, וגם דרך הסכמי OEM עם חברות אחרות, בעיקר חברת NCR. לפי ההסכם המקורי, לביזיקום הייתה בלעדיות על משפחת השבבים. המכירות של מכונת החישוב מבוססות 4004 לא עמדו בציפיות, הן בגלל מחיר השבבים, והן משום שמוסטק, החברה השנייה אליה פנתה ביזיקום, סיימה את הפיתוח קצת אחרי ה־4004, והתברר שמימוש מכונת חישוב על שבב יחיד מתאימה יותר ליישום הזה מאשר פתרון מבוסס מעבד, הדורש זיכרון RAM, ROM, ותוכנה. בסתיו 1971 נסע נויס למסע עסקים ביפן, ובין השאר נפגש עם ביזיקום. הוף ופגין יעצו לנויס להוזיל את מחיר הרכיבים מעבר למוסכם בחוזה, ולוותר על תשלום הפיתוח עליו התחייבה ביזיקום (לפי הוף, כ־$60,000), תמורת ויתור ביזיקום על סעיף הבלעדיות בחוזה. הושג הסכם שמאפשר לאינטל לשווק את המשפחה ללקוחות אחרים, בתנאי שהלקוח לא מייצר מכונות חישוב.
בנובמבר 1971 הכריזה אינטל על משפחת השבבים, בשם "אינטל MCS-4", והחלה לפתח מערך שיווק למיקרו מעבדים. ב־1972 הציעה אינטל ללקוחות מערכת פיתוח, בשם Intellec, במחיר כמה אלפי דולרים, ומספר לא ידוע (כנראה לא גדול) של מערכות כאלו נמכרו. מאוחר יותר, ב־1974 הופיעה גרסה משופרת של השבב בשם 4040 עם מספר פקודות נוספות בסט הפקודות. ב־1975 החלה חברת National Semiconductor לייצר את גרסה משלה ל־4004. אינטל המשיכה לייצר את משפחת MCS-4 עד 1986, 15 שנים אחרי תחילת הייצור.
ממשיכי הדרך.
אחרי שה־4004 סופק ללקוח, פגין התבקש לקדם את הפרויקט של ה־8008, והפרויקט אכן הגיע לשלב הסיום שנה מאוחר יותר, ב־1972. הלקוח, CTC, כבר פיתח את המסוף בשימוש בלוגיקה דיסקרטית, ולא היה מעוניין בשבב. אינטל שיווקה את השבב, בהצלחה מוגבלת. אינטל החליטה לפתח מעבד 8 ביט עצמאי, שלא יהיה קשור בהסכם בלעדיות ללקוח מסוים. אחרי סיבוב אצל לקוחות בארצות הברית ובאירופה, החל פרויקט ה־8080, בהנהגת פגין, במחצית השנייה של 1972. מסטושי שימה עזב בינתיים את ביזיקום, והחל לעבוד בחברת ריקו, וזמן קצר אחרי תחילת פרויקט ה־8080, הצטרף לפגין באינטל, והיה חבר בצוות שפיתח את ה־8080, שבב שעשה היסטוריה, והניע את מהפכת המחשב האישי שהתחוללה בעשרים השנים הבאות וגם אחר כך, בהיותו המעבד של Altair 8800, ורבים מהמחשבים שהגיעו בעקבותיו.
פגין עזב את אינטל ב־1974, אחרי גמר פיתוח ה־8080, ופתח את חברת זילוג , וזמן קצר אחר כך הצטרף אליו שימה. יחד עם מהנדסים נוספים פיתחו שניהם את השבב Z80, שהיה פיתוח של ה־8080, עם תאימות־לאחור מלאה. ה־Z80 הוא אחד השבבים המוצלחים ומאריכי החיים בתולדות המעבדים - למעשה, שבבים תואמי Z80 עדיין מיוצרים ב־2017, ומשמשים ביישומים שונים.
עקומת נייקוויסט
בתורת הבקרה, עקומת נייקוויסט היא שיטה להערכת היציבות של מערכות משוב, הנקראת על שמו של הארי נייקוויסט.
עקומת נייקוויסט מציג את תגובת התדר של המערכת בחוג פתוח (כלומר ללא המשוב) בקואורדינטות קוטביות במישור המרוכב: המרחק מראשית הצירים הוא גודל ההגבר, והפרש המופע שווה לזווית שיוצר הוקטור המחבר בין הנקודה לראשית הצירים עם הכיוון החיובי של ציר ה-x. שרטוט הנקודות השונות המתאימות להגברים והפרשי מופע עבור תדרים שונים יוצר עקומה. ההתקדמות לאורך העקומה מהאינסוף עד לראשית מתאימה לעלייה בתדרים מאפס לאינסוף. זאת, בניגוד לעקומת בודה המציגה את תגובת התדר בשתי עקומות - אחת לגודל ההגבר כתלות בתדר והאחרת להפרש המופע כתלות בתדר.
קריטריון היציבות.
את העקומה ממשיכים באופן סימטרי לשיקוף מראשית הצירים חזרה לאינסוף. את מספר הפעמים שמקיפה העקומה, עם כיוון התקדמותה, את הנקודה 1- מסמנים N. קריטריון היציבות של נייקוויסט, המבוסס על עקרון הארגומנט באנליזה מרוכבת, קובע:
כאשר:
אם המערכת המקורית בחוג פתוח היא יציבה, על עקומת נייקוויסט לא להקיף את הנקודה 1- כלל (כמו באיור), או להקיף את הנקודה מספר שווה של פעמים עם כיוון השעון ונגד כיוון השעון. אם המערכת בחוג פתוח איננה יציבה, על עקומת נייקוויסט להקיף את הנקודה 1- נגד כיוון השעון פעם אחת לכל קוטב בלתי יציב של המערכת בחוג פתוח.
במקרה שבו קיימים קטבים על הציר המדומה, עקומת נייקוויסט תעבור דרך הנקודה 1- ולא ניתן להשתמש באותו הקריטריון על מנת לקבוע את יציבות המערכת בחוג סגור. במקרה כזה נדרש פתרון מורכב יותר באנליזה מרוכבת.
כרוב הבר
כרוב הבר (שם מדעי: "Brassica oleracea") הוא מין בסוג כרוב ממנו בויתו ירקות שונים, בהם כרוב הגינה, כרובית וברוקולי.
כרוב הבר הוא צמח רב שנתי הגדל פרא באזורי חוף בצפון ספרד, מערב צרפת ודרום בריטניה. לכרוב הבר עלים חלקים אפורים והוא מוציא פרחים רק לאחר כמה שנים בהן הוא צובר חומרי תזונה.
מכרוב הבר בויתו שבע קבוצות של זנים:
תא שלש אלקטרודות
מנזר סנקט גאלן
סנקט גאלן (קנטון)
סנקט גאלן
בעיה NP-קשה
הטפס
וולטר לג
וולטר לג (באנגלית: Walter Legge; 1 ביוני 1906 - 22 במרץ 1979) היה מפיק מוזיקה קלאסית בריטי רב השפעה. הוא ניהל במשך שנים רבות את המחלקה הקלאסית של חברת התקליטים EMI ואת תזמורת פילהרמוניה.
תולדות חייו.
לג נולד בשפרד'ס בוש, לונדון, אביו היה חייט. לג הצטיין בשפות ולמד צרפתית ולטינית אך בגיל 16 עזב את בית הספר, לא הייתה לו כל השכלה פורמלית נוספת. הוא למד קריאת תוים בעצמו וכדי להכיר את המוזיקה של ואגנר לימד את עצמו גרמנית.
ב-1927 הצטרף לחברת HMV ככותב הערות אלבום לתקליטיה. כמו כן כתב למגזין החברה "The Voice" ("הקול") וביקורת תקליטים למנצ'סטר גארדיאן. לאחר ש-HMV התמזגה לתוך EMI פיתח לג את שיטת התקליטים למנויים. מנויים נרשמו מראש לרכישת סדרה של תקליטים קלאסיים, שיצאו במהלך השנה ונשלחו למנויים ששילמו עבורם מראש. הדבר נתן ל-EMI גב כלכלי להפקת סדרות ארוכות-טווח כגון הקלטת כל שיריו של הוגו וולף, הקלטת מכלול הסונטות לפסנתר מאת בטהובן בביצועו של ארתור שנאבל והקלטה מלאה של חליל הקסם מאת מוצארט בניצוח של סר תומאס ביצ'ם, שנערכה בברלין ב-1937. ביצ'ם הזמין את לג להיות מנהל אמנותי שותף בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן.