הירונימוס נחשף מקרוב לחיי הנזירות באנטיוכיה ובעיקר במדבר הסורי, שבו הוא עובר תלאות. בלבנט, הוא גם נחשף לראשונה לתופעת ההתייהדות, מתוודע לאוונגליון על פי העברים וכן מכיר מומר המלמד אותו את יסודות השפה העברית. בצד הכרת התפרים שבין היהדות לנצרות, בירת הפרשנות המילולית-היסטורית הנוצרית מקנה לו את האפשרות להעמיק את ידיעתו את השפה היוונית - שפת הברית החדשה, תרגום השבעים והאינטליגנציה הנוצרית. היא משמשת כקרש קפיצה לשהייה בקונסטנטינופול, אשר אף על פי שאך בדור הקודם קונסטנטינוס הכריז עליה כבירת האימפריה הרומית, היא למעשה כבר מאפילה על רומא כמו על מוקדיו הגדולים משכבר של העולם הנוצרי. דמות מפתח בקונסטנטינופול בעבור הירונימוס היא גרגוריוס מנזיאנזוס, שהוא מחכמי קפדוקיה. כניקאני וכאחד מתלמידיה של אסכולת אוריגנס, אישיות זו תורמת לו את המתודולוגיה האקסגטית שלו וכן הופכת אותו לחסיד ניקאה מושבע. בחסותו הוא מתרגם יצירות תאולוגיות יווניות ללטינית, לרבות את דרשותיו של אוריגנס מאלכסנדריה וכתביו של אוסביוס מקיסריה. גרגוריוס גם פותח בפניו את שערי ועידת קונסטנטינופול (381), שהיא ועידה אקומנית המקבלת החלטות חשובות במעלה בכל הנוגע לדרכים לאכיפתה של הדוגמה הנוצרית, כפי שנקבעה בוועידת ניקאה.
מצויד אפוא בקורות חיים של נזיר ניקאני, בהשכלה רחבה ובמוניטין רב - ב-382 הירונימוס שב לרומא. האפיפיור דמאסוס ממנה אותו למזכירו ומגלה את כישרונו האינטלקטואלי והתרגומי; וכן עושה למען רתימת ידיעותיו לצורכי הכנסייה הלטינית שעדיין כפופה לכנסייה היוונית. תחילה הירונימוס משמש כמתורגמנו של דמסוס בפגישותיו עם צמרת הכנסייה דוברת היוונית; וכן מתרגם עבורו את פירושו של אוריגנס לשיר השירים. בהמשך הירונימוס יתבקש לבצע עריכה של התרגומים הישנים של ארבע בשורות הברית החדשה ושל ספר תהלים. ברבות הימים, עריכות אלו יתבררו כסנוניות ראשונות במפעלו המקראי הגדול של הירונימוס.
בביקור ברומא הירונימוס גם עורך הכרות עם נשים נוצריות מהאצולה הרומית העתיקה -מרסלה, פאולה ובנותיהן. מעתה לא רק שנשים אלו מממנות את פועלו, אלא שהן מלוות אותו ממש באש ובמים עד מותו, הרבה לאחר שהוא נזנח בידי כולם. והרי עם פטירת דמסוס, הירונימוס נותר בהיעדר עוגן בממסד הכנסייתי, ונאלץ ליטול מחדש את מקל הנדודים. הפעם הירונימוס מגיע למצרים ולארץ ישראל; ובין תחנותיו שם נמצאות אלכסנדריה וקיסריה. אבל גם שם, הירונימוס אינו מוצא את מקומו; ולאחר שהייה קצרה בירושלים, הוא מתמקם בבית לחם.
הירונימוס חי בבית לחם כארבעים שנה וחייו ומותו שם מתנהלים הרחק מזרקורי הכנסייה. הוא מייסד ועומד בראש שני מנזרים אחד לגברים ואחד לנשים, שמנוהל בידי ידידותיו. בזמן שהותו בארץ ישראל, הירונימוס מאבד כמעט כל קשר עם אנשי כנסייה בסדר גודל כשלו, למעט עם אוגוסטינוס, הבישופ מהיפו. גם אתו הקשר רופף, בעקבות ביקורת הדדית - ובכלל אולי הוא זה שגוזר את גורל הביבליה ההירונימיאנית להיגנז במשך 400 שנה. אבל אולי תודות להיעדר החיכוך עם אנשים שהירונימוס תפס כאויבים - שנותיו בבית לחם נחשבות לפוריות שבחייו. עד למותו, הוא מתמסר להשלמת מפעלו המקראי, שמסתיים בעריכת פירוש לירמיהו.
פועלו הספרותי של הירונימוס.
מבחינת היקפה, יצירת הירונימוס היא השנייה בגודלה אחרי זו של אוגוסטינוס, ועיקרה עוסק במקרא. היא כוללת מלבד תרגומי מקרא, גם פירוש לכל ספרי המקרא ומבואות לתרגומיו ולפירושיו המקראיים. בנוסף לכך, הירונימוס השאיר אחריו כתבים פולמוסיים, יצירות בעלות תכנים היסטוריים וביוגרפיות של אישים וקדושים נוצריים.
מפעלו המקראי של הירונימוס.
תרגום המקרא.
ללא ספק תרגומיו של הירונימוס למקרא הם פסגת יצירתו. מלאכה זו ארכה כ-20 שנה (385–405). היא החלה ברומא, והסתיימה בבית לחם. היא תחילה כללה עריכה לשונית של תרגומים לטיניים עתיקים ('vetus latina') של בשורות הברית החדשה ותהילים. בהמשך נערך תרגום של הברית הישנה ושל הברית החדשה, שהוא תרגום המתיימר לפחות -להיות תרגום ישיר מהעברית, הארמית והיוונית. תרגומיו המקוריים של הירונימוס לא נמצאים בידינו, אבל החל מהמאה השמינית יוחסה לו הביבליה הלטינית הנפוצה -היא הוולגטה.
הברית החדשה שבוולגטה היא פרי עריכתו של הירונימוס או ההעתקה של תרגומים לטיניים עתיקים. אשר לברית הישנה, הרי שהיא עמדה במוקד עבודתו. כמאמין שהוא ניחן ברוח-הקודש, הירונימוס ניגש אפוא למלאכת התרגום כדי לתקן טעויות שבהם לדידו נטלו חלק יהודים ועובדי אלילים; וכדי לשחזר את טקסט המקור, לאור הגשמת נבואותיו בברית החדשה (ההקדמות לברית הישנה, למלכים ולדברי הימים). למען עריכת תרגומו, הירונימוס הסתמך על ההקספלה, על תרגומים לטיניים עתיקים ועל הפרשנות הנצרות הקדומה. את ארבעת תרגומיה היווניים של ההקספלה (השבעים, עקילס, סימכוס ותיאודוטיון) הוא השווה לטקסט העברי המופיע בה באותיות עבריות ובתעתיק יווני (המבוא לפירושו לקהלת). תוך התבוננות בבסיס נתונים זה, הירונימוס ביצע עריכה לשונית ותאולוגית של התרגומים הלטיניים העתיקים. בנוסף לכך, הירונימוס השתדל להיצמד לתוכן ולסדר הספרים של התנ"ך היהודי, אליהם הוא הוסיף מספר ספרים חיצוניים מצומצם. כמו שאר יצירתו, תרגומיו לתנ"ך הם מגמתיים באופיים, ובסופו של דבר הם מציגים ניסיון להלך בין הטיפות בנאמנות לשני אדונים: הטקסט העברי ורוח ניקאה. למעשה הירונימוס לא ערך תרגום למקרא -אלא 'על-תרגום' הלוקח בחשבון את תרגומי קודמיו ומבצע בהם עריכה לשונית ועריכת תוכן על פי רוח הזמן.
התרגום כגשר תרבותי לא היה כפי שהוא, אלמלא תורת התרגום שהירונימוס יצק את יסודותיה. כתלמידו של קיקרו, הוא לא דגל בתרגום מילולי אלא בתרגום של משמעויות ('Non verbum de verbo sed sensum exprimere de sensu'). אמנם תרגום זה הוא לעיתים מחויב המציאות. אבל תוצאתו של תרגום מעין זה היא מעין פשרה בין כוונת המקור לתכתיבי שפת היעד וערכיו. על פניו הירונימוס תפס אפוא את התרגום כ-'שקול הטבעי הקרוב ביותר לשפת המקור'.
פרשנות מקראית.
הירונימוס כתב פרשנות במגגון של סוגות ולמעשה פירושיו פרושים בכל יצירתו. ייחודם בכך שלא ניכרות בהם עקבות של דרשות -מהסיבה הפשוטה שבניגוד לחבריו, הירונימוס לא עמד בראש קהילת מאמינים. כמו כן, הוא בין היחידים ששילב בפירושיו גם את מבטם של יהודים בין אם של מתרגמים יווניים ובין אם של חז"ל. פירושיו הם למעשה מעין סופר-קומנטרים, שהם פרי של ליקוט דברי קודמיו, סינונם, תרגומם לפי הצורך ועריכתם ושכתובם על פי הרוחות החדשות שנשבו באימפריה הרומית ובכנסייה.
הגרעין הקשה של יצירת הפרשנית הוא פירוש, העוקב אחר השתלשלות המסופר בספר פסוק-פסוק. הירונימוס ערך פירוש לכל ספרי המקרא, והקדים לכל ספר מבוא, אשר אף הוא בעל אופי פרשני. פירושיו לנביאים נחשבים לטובים במיוחד, וככל שהירונימוס התקדם במלאכתו -נראה שפירושיו הלכו והשתבחו. ההשפעות הרבות שהירונימוס נחשף אליהן תרמו לכך, שקיימת בפירושיו אספקלריה של היצירה הנוצרית שקדמה לשלו -פרשנות הפשט בנוסח אנטיוכיה, ופרשנות אלגורית בנוסח אלכסנדריה. ביצירה זו ניכרות השפעות לימודיו באנטיוכיה ובקונסטנטינופול, שאליה נהרו מלומדים מכל העולם הנוצרי. אבל ביסודו של דבר פירושיו מתבססים במידה ניכרת על הפרשנות שקדמה לשלו; ואין ספק כי יצירת אוריגנס עמדה כנר לרגליו.
בנוסף לפירושו לספרי המקרא, הירונימוס ערך שלוש יצירות פרשניות מעניינות במיוחד:
שלוש יצירות אלו חוברו בשלב מוקדם במפעלו המקראי, ומדגימות סוג של הכנה מצד הירונימוס לקראת ביצוע מלאכתו. כמו כן, עולה מהן, כי הירונימוס הבין היטב שקיים ערך רב במשמעותן המילולית של השמות הפרטיים במקרא.
מלבד היצירות העוסקות בשמות הפרטיים, הביבליה הלטינית הכילה גם את המבואות לתרגומיו. הוסיפה רלוונטיות בימי הביניים העובדה שהעגה הלטינית השגורה אצל הירונימוס הייתה זאת הרווחת אז -או אולי ההפך: בימי הביניים דיברו לטינית 'הירונימיאנית', כי בעיקר אליה נחשפו האליטות האינטלקטואליות. דומה אפוא כי ביצירתו המקראית על גווניה הירונימוס ביקש לערוך שולחן בפני הנזיר הנוצרי, המתאפיין בנגישותו, ביכולתו לפתור קושיות ובהכלתו כל מטען תאולוגי-מקראי החיוני לתפקודו. מעניין כי סדר הספרים בביבליה הלטינית דומה לזה שגרס הירונימוס, ושהוא אימץ מהסדר היהודי.
מבט על על מפעלו המקראי העלתה בזמנו את הטענה כי תרומתו של הירונימוס לנצרות היא שולית. טענו כלפיו שהוא 'רק' ערך את דברי קודמיו, ולא חידש שבר מבחינה תאולוגית. טענה זו מתבססת על כך שלכאורה תרגומיו המקראיים מתבססים על תרגומים לטיניים עתיקים ופירושיו הם קומפילציה של פירושי קודמיו. בפועל כמו בשאר יצירתו, הירונימוס השתמש ביצירות קודמיו כבאבני בניין; ומקורותיה המגוונים מסבירים את התייחסות הירונימוס לכל רובדי הפרשנות המקראית. החידוש שביצירה זו הוא המישק שסיפק הירונמוס, אשר יצר גשר -בין הנצרות המערב (דוברת הלטינית) לבין נצרות המזרח (דוברת היוונית) וליהדות (ששפתה היא עברית). בנוסף לכך, כאמן השפה הלטינית, גם תרגומיו וגם פירושיו של הירונימוס כתובים בשפה לטינית רהוטה, אשר אין בה שקיעים של שפת דיבור. הוא ליטש את דברי קודמיו; ועל פי העניין, הוא יצק יין ישן בקנקן חדש או יין חדש בקנקן ישן. לא רק שנראה שהוא התנסח באופן קריא וקוהרנטי יותר מהם; אלא שאיש לפניו לא היה רב-תרבותי כמוהו. לפיכך, יצירתו היא פסיפס מיוחד המדגים את תפקידו בעולם הנוצרי כמגשר בין עולמות תרבותיים רבים ומרוחקים זה מזה.
מפעלו הלא-מקראי של הירונימוס.
תכתובתו של הירונימוס.