הפילוסופיה של טולסטוי צוטטה כהשראה מרכזית של מוהנדאס גנדי, מנהיג עצמאות הודי ופציפיסט שהזדהה בעצמו כאנרכיסט. רעיונותיו של גנדי זכו לפופולריות במערב בספרים כמו "כוח האי-אלימות" של ריצ'רד גרג (1935) "ו-"כיבוש האלימות" של" בארט דה ליגט (1937). האחרון חשוב במיוחד עבור אנרכיסטים שכן, כאחד בעצמו, דה ליגט התייחס במפורש לאלה החושקים למהפכה. "ככל שיותר אלימות, פחות מהפכה," הכריז. הוא קישר גם את האי-אלימות העקרונית של גנדין עם הפעולה הישירה הלא-אלימה הפרגמטית של הסינדיקליסטים. (השביתה הכללית היא ביטוי לאי שיתוף פעולה מוחלט של העובדים, אם כי יש להוסיף שרוב הסינדיקליסטים האמינו שיש להגן על המהפכה בעזרת עובדים חמושים.)" "כיבוש האלימות" רומז ל"כיבוש "הלחם"" של קרופוטקין.
בשנות ה-50 וה-60, האנרכו-פציפיזם "החל לגלגל, אנרכיסטים קשוחי מחשבה והוסיפו לתערובת את ביקורתם על המדינה, ופציפיסטים בעלי רגישות לב את ביקורתם על אלימות". במסגרת הופעתם של השמאל החדש ותנועת זכויות האזרח, "כמה נושאים, תיאוריות, פעולות, כולם ליברטריאנים מובהקים, החלו לעלות על הפרק וקיבלו ביטוי אינטלקטואלי על ידי האנרכו-פציפיסט האמריקני, פול גודמן."
אישים היסטוריים אנרכו-פציפיסטיים בולטים אחרים כוללים את עמון הננסי, דורותי דיי וז'אן-פול סארטר, אם כי האחרון רק לתקופה קצרה בין 1939 ל-1940. דורותי דיי, (8 בנובמבר 1897 - 29 בנובמבר 1980) הייתה עיתונאית אמריקאית, פעילה חברתית ומתגיירת קתולית אדוקה; היא דגלה בתיאוריה הכלכלית הקתולית. היא נחשבה גם לאנרכיסטית ולא היססה להשתמש במונח. בשנות השלושים של המאה העשרים, דיי עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם האקטיביסט פיטר מאורין להקמת תנועת עובדים קתוליים, תנועה פסיפיסטית הממשיכה לשלב סיוע ישיר לעניים ולחסרי בית עם פעולה ישירה לא אלימה מטעמם. הסיבה לקנוניזציה של יום פתוחה בכנסייה הקתולית. עמון הננסי (24 ביולי 1893 - 14 בינואר 1970) היה פציפיסט אמריקאי, אנרכיסט נוצרי, צמחוני, פעיל חברתי, חבר בתנועת העובדים הקתולית וובלי. הוא הקים את "בית הכנסת האורחים של ג'ו היל " בסולט לייק סיטי, יוטה ונהג בהתנגדות מיסים. צ'ארלס-אוגוסט בונטמפס היה סופר פורה בעיקר בעיתונות האנרכיסטית, החשיבה החופשית, הפציפיסטית והנטוריסטית של אז. השקפתו על אנרכיזם התבססה סביב תפיסתו "אינדיבידואליזם חברתי" עליו כתב בהרחבה. הוא הגן על נקודת מבט אנרכיסטית שהורכבה מ"קולקטיביזם של דברים ואינדיבידואליזם של אנשים". ג'רארד דה לקאז-דות'ייר היה סופר צרפתי, מבקר אמנות, פציפיסט ואנרכיסט. לקאז-דות'יירס, מבקר אמנות של כתב העת הביקורת "הסמליסטי לה פלומה", הושפע מאוסקר ויילד, ניטשה ומקס סטירנר. הוא עזר לייסד את תנועת 'Artistocracy' - תנועה הדוגלת בחיים בשירות האמנות. האידיאל שלו היה אסתטיקה אנטי-אליטיסטית: "כל הגברים צריכים להיות אמנים". ז'אן-רנה סאולייר (גם רנה סאולייר) (בורדו, 6 בספטמבר 1911 - 2 בינואר 1999) היה אנרכו-פציפיסט, אנרכיסט אינדיבידואליסטי צרפתי וכותב בצורת מחשבה חופשית ומיליטנט שהלך תחת שמו בדוי אנדרה ארו. בסוף שנות החמישים הוא הקים בתוך הפדרציה של "ליברס פנסורס דה בוש דו רון", את הקבוצה פרנסיסקו פרר ובשנת 1959 הוא הצטרף ל"איחוד הפציפיסטים דה פראנס" (איחוד הפציפיסטים של צרפת). בין השנים 1968–1982, ארו היה בצד חברי קבוצת פרנסיסקו פרר.
"תנועה לחברה חדשה (MNS), רשת לאומית של קולקטיבים פציפיסטיים רדיקליים פמיניסטיים שהתקיימו בין השנים 1971 ל-1988", מזוהים לעיתים כאנרכיסטים, אם כי הם לא הגדירו את עצמם ככאלה. עבור אנדרו קורנל, MNS קיבלה פופולריות בקבלת ההחלטות בקונצנזוס, הם הציגו את שיטת ארגונם בפני פעילים בארצות הברית, והיו תומכים בבמגוון שיטות - חיים משותפים, יצירת עסקים בבעלות שיתופית - לעיתים קרובות מופקדים תחת הכותרת של "" מנהיג ה-MNS ג'ורג 'לייקי הצהיר כי "אנרכיסטים טוענים כי אני אנרכיסט אבל אני תמיד קצת מופתע כשהם עושים זאת כי אני תומך בסוציאל-דמוקרטיה שפותחה בנורווגיה." לייקי תמך בפוליטיקת בחירה, כולל בחירתו מחדש של ברק אובמה לנשיא ארצות הברית.
מחשבה.
על פי מחברי "שאלות נפוצות על אנרכיסטים", "משיכת הפציפיזם לאנרכיסטים ברורה. אלימות היא סמכותית וכפייתית, ולכן השימוש בה אכן סותר את העקרונות האנרכיסטים... (אריקו) מלסטטה ספציפי ומפורש עוד יותר כשכתב כי "הקרש העיקרי של האנרכיזם הוא סילוק האלימות מיחסי אנוש".
פיטנגו (חברה)
הבחירות לפרלמנט טרינידד וטובגו 2020
הבחירות הכלליות לפרלמנט של טרינידד וטובגו נערכו בטרינידד וטובגו ביום שני, 10 באוגוסט 2020. לבחירת 41 חברים לפרלמנט הרפובליקני ה-12 של טרינידד וטובגו. היו אלה הבחירות ה-14 מאז קבלת עצמאותה מבריטניה בשנת 1962 והבחירות הלאומיות ה-22 בטרינידד וטובגו אי פעם. טרייסי דוידסון-סלסטין, מנהיגה פוליטית של מועצת טובגו של התנועה הלאומית העממית (PNM) הפכה לאישה הראשונה שהובילה מפלגה פוליטית טובובונית עם ייצוג בבית הנבחרים. בנוסף, שתיים משלוש המפלגות הגדולות שנבחרו בשנת 2015, הקונגרס הלאומי המאוחד (UNC) וקונגרס העם (COP), הונהגו על ידי נשים.
הנשיאה פאולה-מיי ווייס, בעצת ראש הממשלה קית' רולי, פיזרה את הפרלמנט והוציאה כתב עת לבחירות ב-3 ביולי 2020.
מערכת בחירות.
41 חברים מבית הנבחרים, נבחרים על ידי בשיטה רובנית במחוזות חד-נציגיים. המצביעים הרשומים חייבים להיות בני 18 ומעלה, חייבים להתגורר במחוז בחירות / מחוז בחירות לפחות חודשיים לפני תאריך הכשירות, להיות אזרח טרינידד וטובגו או אזרח חבר העמים המתגורר באופן חוקי בטרינידד וטובגו לתקופה של לפחות שנה אחת.
אם מפלגה אחת משיגה רוב במושבים, אותה מפלגה זכאית להקים את הממשלה, עם מנהיגה כראש ממשלה. אם הבחירות מביאות לכך שלאף מפלגה אחת תהיה רוב, אז יש פרלמנט תלוי. במקרה זה, אפשרויות הקמת הממשלה הן ממשלת מיעוט או ממשלה קואליציונית.
מפלגות ומועמדים.
מפלגות פוליטיות הרשומות בוועדת הבחירות והגבולות (EBC) יכולות להתמודד בבחירות בתור מפלגה.
מנהיג המפלגה שמצווה על רוב בתמיכה בית הנבחרים, הוא האדם שנקרא על ידי הנשיא להקים ממשלה כראש ממשלה, ואילו מנהיג המפלגה הגדולה ביותר או הקואליציה הגדולה שלא בממשלה הופכת למנהיגת התנגדות.
לפני הבחירות הקימה התנועה הלאומית העממית בראשות ראש הממשלה קית' רוולי ממשלת רוב. מפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר הייתה הקונגרס הלאומי המאוחד, בראשות קמלה פרסד ביססר. קונגרס העם היית המפלגה האחרת היחידה בפרלמנט, המיוצגת על ידי חבר פרלמנט יחיד.
התנועה הלאומית העממית והקונגרס הלאומי המאוחד היו שתי המפלגות הגדולות ביותר, בנוסף לכך שהיה להם רוב לכל ראש ממשלה מאז 1991.
ב-14 ביולי 2020, מנהיגת החזית הפטריוטית, מיקלה פנדיי, הודיעה כי מפלגתה לא תתמודד שוב בבחירות 2020 בגלל חוסר בזמן להתכונן לקלפי באוגוסט 2020.
המפלגות הרשומות הבאות מתמודדות בבחירות הכלליות, התנועה הלאומית העממית היא המפלגה היחידה שמציבה את כל 41 מושביה (39 בטרינידד ושניים בטובגו), 14 מפלגות מתמודדות על מושבים בטרינידד בלבד וארבע מפלגות מתמודדות על מושבים בטובגו בלבד.
טרינידד בלבד.
39 מושבים בטרינדד
תוצאות.
בשעה 22:30 ביום הבחירות הכריז ראש הממשלה קית' רוולי על מפלגתו כמנצחת הבחירות עם 22 מושבים. מנהיג ה- UNC פרסד-ביססאר הכריז על זכייה ב-19 מושבים, כשהוא לוקח את מושב מורוגה / טבלנד מה-PNM ואת מושב סנט אוגוסטין מה-COP. היא לא הסכימה עם הצהרת הניצחון של רולי והתנגדה לעיכובים הארוכים בקלפיות.
בסך הכל היו שישה מושבים שזכו ב-PNM שהיו שנויים במחלוקת: ה-UNC ביקש לספור מחדש חמישה מחוזות בחירות בטרינידד (סן פרננדו ווסט, סנט ג'וזף, טונאפונה, טוקו-סאנגרה גרנדה ולה הורקטה / טאלפרו), ואילו הפטריוטים הדמוקרטים הפרוגרסיביים (PDP) ביקש לספור מחדש במזרח טובגו. ל-EBC לקח שבוע לערוך את הספירות, תוך התבוננות בשינויים קלים בלבד מספירת ההצבעות המקדימות: השינוי הגדול ביותר היה גידול של 103 קולות לאו"ם בסן פרננדו ווסט. ספירות המחוזות האחרים נבדלו בעשרה קולות או פחות. רולי וארון מה-PNM החדש הושבעו אז על ידי הנשיאה פולה-מיי ויקס למחרת, וב-19 באוגוסט. הטקס נערך בבית הנשיא .
החטא
החטא (באנגלית: It's a Sin, רפרור לשיר של להקת פט שופ בויז בעל אותו שם) היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוגת דרמה המשכית. הסדרה נכתבה ונוצרה על ידי ראסל טי דייוויס ופותחה על ידי חברת ההפקה Red Production Company. הסדרה בת חמשת הפרקים מתרחשת בין השנים 1981 ל-1991 בלונדון, ומגוללת את סיפור חייהם של קבוצה של גברים הומואים וחבריהם שחיו במהלך משבר האיידס בבריטניה. צוות השחקנים הראשיים בסדרה כולל את אולי אלכסנדר בתפקיד ריצ'י טוזר, עומארי דגלאס בתפקיד רוסקו באבטונדה וקאלום סקוט האוולס בתפקיד קולין מוריס-ג'ונס, שעוברים כולם ללונדון. לידיה וסט, נת'ניאל קרטיס ודייוויד קרלייל מגלמים את הדמויות של ג'יל בקסטר, אש מוקהרג'י וגרגורי פינץ' בהתאמה. יחד הם מהווים את ההרכב המרכזי בסדרה. שחקנים נוספים שקיבלו תפקידים ראשיים היו קילי הוז, שון דולי, טרייסי אן אוברמן, ניל פטריק האריס וסטיבן פריי. הסדרה שודרה לראשונה בבריטניה בערוץ 4 ב-22 בינואר 2021.