שטיין האמין כי אסור לאנשי מדע לעמוד מהצד, מכוון שעתיד המדינה נקבע במוסדותיה הדמוקרטיים, כי מי שרוצה להשפיע על ענייניה חייב להיות פעיל במסגרת מפלגה. הוא היה בין התומכים בהקמת המפלגה הליברלית הישראלית בשנת 1961 וב-1965 כאשר היא התפלגה היה לפעיל מרכזי במפלגת הליברלים העצמאיים. הוא היה סגן יושב ראש מרכז המפלגה, יושב ראש המועצה של סניף ירושלים ויו"ר ועדת האקדמאים של המפלגה. שטיין תמך בפירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני ובשנה האחרונה לחייו בלט במאבק למען זכויות הפלסטינים, והאמין שיהיו גורם חשוב בהסכם שלום. הוא פעל למען קידום תהליך השלום, חשב שיש להגיע להסכם מהיר עם הפלסטינים סמוך לאחר מלחמת ששת הימים, והציע כי ישראל תיסוג מתעלת סואץ כמחווה של רצון טוב כלפי מצרים. על אף שהיה איש שהגדיר עצמו "מסורתי", לחם בכפייה דתית ולמען הכרה בזכויות של הזרמים השונים ביהדות.
היה נשוי לפאולין דפנה לבית אפשטיין. נפטר מסרטן ב-22 באוקטובר 1976 כשהוא בן 56. השאיר אחריו בת, תמר (תמי) שטיין גוטליב, ובן, אשר (אשי) שטיין.
ידיעת קרוא וכתוב
רוברט סמית'
סקולר
אלדד יניב
אלדד יניב (נולד ב-20 בפברואר 1968) הוא עורך דין, עיתונאי ופעיל שמאל ישראלי. יניב היה ממקורביו של אהוד ברק בתקופת כהונתו כראש ממשלה ובראשית חזרתו לפוליטיקה. עמד בראש מפלגת "ארץ חדשה".
ביוגרפיה.
יניב נולד בחולון וגדל בראשון לציון. בשנת 1986 התגייס לצה"ל. את שירותו הצבאי עשה בשבועון "במחנה". לאחר שחרורו למד וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת בר-אילן, ובמקביל עבד כעורך בפועל של עיתון "במחנה" באמצע שנות התשעים. לאחר מכן היה עיתונאי ב"ידיעות אחרונות" והיה עורך ברשת המקומונים שלה בעיתונים "ידיעות 08 רמלה-לוד", "אמצע נתניה", "אמצע חדרה" ו"על השרון". הוא התמחה אצל עו"ד דב וייסגלס והיה שכיר במשרדו במשך מספר שנים. ב-2001 הקים את משרד עורכי הדין יניב ושות', הממוקם בתל אביב, בו הוא שותף בכיר. משרת במילואים כסנגור צבאי, בדרגת סגן.
יניב היה חבר בצוות שהוביל את הקמפיין של אהוד ברק בבחירות 1999. הוא היה מעורב בפרשת עמותות הקש של אהוד ברק, ומאוחר יותר הכה על חטאו והתנצל בפני אמנון ליפקין שחק. לפי יניב, דייוויד זילברג היה אחראי על גיוס חוקרים פרטיים, מציאת חומרים והפללת שרים ובכירים במערכת הפוליטית. אחרי ניצחון ברק בבחירות שימש יניב כראש המטה האישי של ראש הממשלה. בין השנים 2002 ל-2006 היה היועץ המשפטי של מפלגת העבודה. לקראת הבחירות לראשות המפלגה ב-2005, שבהן ניצח עמיר פרץ, יצא יניב נגד הבאת אלפי טופסי התפקדות על ידי אנשי פרץ במה שהוא כינה "מפקד הארגזים". בשנת 2007 שימש כמנהל הקמפיין של ברק בבחירות הפנימיות לראשות העבודה. לאחר ניצחונו של ברק מונה יניב לראש מטה מפלגת העבודה, אולם חודשים ספורים אחר כך, בדצמבר 2007, העביר אותו ברק מהתפקיד בעקבות מתיחות ביניהם.
יניב היה חבר קבוע בפאנל התוכנית "מועצת החכמים". חבר נשיאות עמותת "עלה - עזר לילד המיוחד". ב-2010 מונה על ידי מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס לוועדת היגוי לבחינת קביעת נורמות ציבוריות בסוגיות יחסי הון-שלטון.
יניב מרבה להתבטא על יחסי הון ושלטון בישראל. בין היתר העיד על עצמו: .
מחודש דצמבר 2013 הוא פרסם באתר "וואלה!" מדי שבוע פרקים מספרו האינטרנטי "פניית פרסה" עד צנזור טורו בחודש מרץ 2014 בנושא בנימין בן אליעזר.
החל ממאי 2014 טורו מתפרסם בירחון "ליברל".
יניב מלמד במכללת עמק יזרעאל ובמרכז האקדמי פרס, בעבר לימד בקריה האקדמית אונו.
פעילות פוליטית.
בשנת 2009 כתב יחד עם המחזאי שמואל הספרי את מסמך "השמאל הלאומי" והיה ממנהיגי תנועה זו. יניב הביע הזדהות עם מחאת האוהלים (2011). בשנת 2012 הקים יניב את מפלגת "ארץ חדשה" ביחד עם הבמאי רני בלייר, ופרש מפעילותו בתנועת השמאל הלאומי. המפלגה קיבלה כ-28,000 קולות בבחירות ולא נכנסה לכנסת.
בדצמבר 2014, התמודד בפריימריז של מפלגת העבודה לכנסת העשרים והוצב במקום ה-30 ברשימת המחנה הציוני לכנסת. המפלגה קיבלה 24 מנדטים והוא לא נכנס לכנסת.
בעשור השני של המאה ה-21 פעל אלדד בניסיון להעביר את בנימין נתניהו מתפקידו כראש הממשלה בדרכים תקשורתיות ומשפטיות. לצורך כך הוא העביר ידיעות בעניין נתניהו לכלי התקשורת, בשיתוף פעולה עם רביב דרוקר ואחרים. הוא עתר לבג"ץ בשנת 2016 נגד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט ואחרים בדרישה לפתוח בחקירות נגד נתניהו וכן לפרסם את החשדות והממצאים נגדו. העתירה נדחתה במרץ 2017, תוך שהשופטים רומזים על קשר אפשרי בין פעילותו הפוליטית של יניב ובין העתירה.
במהלך המחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה הצטרף יניב להנהגת המפגינים ונשא דברים בחלק מן ההפגנות. במוצאי שבת 19 באוגוסט 2017 נעצר על ידי המשטרה בכניסה לפתח תקווה בדרכו להפגנה, בחשד ששידל להפר את הסדר. בית משפט השלום בפתח תקווה קבע על דרך הפשרה, כי יניב וכן מני נפתלי לא יקראו להגיע להפגנה בלתי חוקית.
במרץ 2018 עזב את מפלגת העבודה ובדצמבר של אותה שנה הודיע כי ירוץ שוב בבחירות לכנסת העשרים ואחת ברשימת מפלגת ארץ חדשה ולאחר הקמת כחול לבן החליט לפרוש מהמירוץ
חיים אישיים.
יניב נשוי לעיתונאית ליאור יניב ואב לשלושה. מתגורר בתל אביב.
דובסארי
דובאסארי
דובוסארי
דובוסרי
דובאסאר
דובסר
ורה זבונריובה
שלמה סימונסון
שלמה סימונסון (30 באוקטובר 1923 - 14 במרץ 2019) היה היסטוריון ישראלי, ממקימי החוג להיסטוריה של עם ישראל, המכון לחקר התפוצות ובית הספר למדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב. סימונסון היה ממייסדי האוניברסיטה והספרייה המרכזית שלה ושימש כרקטור האוניברסיטה. מחקריו עוסקים בתולדות היהודים בימי הביניים, ביחסי היהודים עם הכנסייה הקתולית וביהדות איטליה.
ביוגרפיה.
נולד ב-30 באוקטובר 1923 בגרמניה. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל. הוא סיים לימודי תואר שני מהאוניברסיטה העברית בשנת 1946. נושא עבודת התזה שלו הייתה "הכנסייה הקתולית והממלכה הצלבנית בירושלים". בשנת 1952 סיים דוקטורט באוניברסיטת לונדון. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בלאונה דה מודנה.
בשנת 1954 החל ללמד באוניברסיטה העברית, ובשנת 1955 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב. בתקופה זו היה חבר בארגון שורת המתנדבים במשך שנתיים, אז עזב יחד עם ישעיהו ליבוביץ מפני שסבר שהמשטר מושחת ללא תקנה ואין טעם לרדוף מושחת בודד זה או אחר, אלא יש לפעול במישור הפוליטי להחלפת השיטה. בין השנים 1961–1964 היה מנהל הספרייה המרכזית באוניברסיטת תל אביב, ועמד בראש ועדה לבניית הספרייה בקמפוס החדש ברמת אביב. בהמשך היה יו"ר ועדת הספרייה של האוניברסיטה. בשנת 1963 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1968 מונה לפרופסור מן המניין. בשנת 1964 ייסד את המרכז לחקר התפוצות, בראשו עמד עד 1992. בשנת 1970 היה ממייסדי המכללה למורים בבית ברל. באותה שנה היה גם ממייסדי בית התפוצות. בין השנים 1971 ל-1977 היה רקטור אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1993 יצא לגמלאות.
סימונסון שירת בהגנה ובצה"ל, היה קצין בחיל הרגלים והשתתף במלחמת העצמאות, מלחמת סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1965 זכה בפרס יד יצחק בן-צבי על ספרו "תולדות יהדות דוכסות מנטובה". בשנת תשנ"ה הוענק לו "פרס שזר לחקר תולדות ישראל".
נישא לגבריאלה מנפילד, ואב לשני בנים ובת. התגורר בהרצליה. אחד מבניו, ד"ר אוריאל סימונסון, מלמד במחלקה ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת פרינסטון ובחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה. תחביבו של סימונסון היה טיפוס הרים.
סימונסון התנגד לסבסוד שכר הלימוד באוניברסיטה, וטען שהסבסוד מביא לאוניברסיטה סטודנטים שאינם רציניים בלימודיהם. סימונסון גם התנגד להקמת אוניברסיטאות נוספות, וטען שיש להשאיר מקום גם למקצועות לא-אקדמיים, כמו הנדסאים ומורי בתי ספר יסודיים.
הערות שוליים.
רוברט וולפול, הרוזן הראשון מאורפורד
קיבוץ גלויות (אוניית מעפילים)
קיבוץ גלויות הייתה אוניית מעפילים שאורגנה על ידי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". הובילה כ-7,600 מעפילים. הפליגה יחד עם אוניית המעפילים "עצמאות" בפרשת הפאנים, שבה שימשה אוניית הפיקוד.
תולדותיה.
נבנתה ב-1901 כאוניית משא בעלת נפח של 4,750 טון. שמה הקודם היה "פָּאן יוֹרק" (Pan York).
לאחר שנרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב', הם העניקו לה את שם הצופן: "האחות".
הצוות כלל 35 ספרדים ו-4 אמריקאים. אחד מהם היה סם שולמן (לאחר שסיים את תפקידו על אניית המעפילים "אקסודוס"). רב החובל היה גד הילב, והקצין הראשון היה אסטבן הרננדורנה ("קפטן סטיב"). מפקד מסע "הפאנים" היה יוסי הראל, מפקד האונייה היה איש הפלי"ם, ניסן לויתן ולצדו זלמן פרח, ישי גבע-עקיבא, נמרוד אשל ושאול אהרונוב. לרשותם עמדו מכשירי קשר שהיו מותקנים באונייה.