לעיתים קרובות ישנה הבחנה מפורשת בין בלון המציין מחשבות, המכונה גם "בלון מחשבה", לבין בלון אשר מצביע על מילים שנאמרו בקול רם או בצעקה. את האותיות בבועיות הדיבור כותב הלטרר.
היסטוריה.
אחד התקדימים המוקדמים ביותר לבועת הדיבור המודרנית היו "מגילות הדיבור", קווים החיברו דיבור בגוף ראשון לפיות הדוברים באמנות המסו-אמריקאית בין השנים 600 ל-900 לספירה. מוקדם יותר, ציורים, המתארים סיפורים במסגרות עוקבות, תוך שימוש בטקסט תיאורי הדומה לבועות דיבור, שימשו בציורי קיר, דוגמה כזו ביוון במאה ה-2, הציור נמצא בקפיטוליאס, כיום בירדן.
באמנות הגרפית המערבית, תוויות שחושפות את מה שדמות בתמונה אומרת, הופיעו לפחות מאז המאה ה-13. אלה היו בשימוש אירופאי נפוץ בתחילת המאה ה-16. בועות מילים החלו להופיע בדפים מודפסים מהמאה ה-18, וקריקטורות פוליטיות מהמהפכה האמריקאית (כולל כמה שפורסמו על ידי בנג'מין פרנקלין) השתמשו בהם לעיתים קרובות  – כפי שעשה הקריקטוריסט ג'יימס גילריי בבריטניה. מאוחר יותר הם יצאו משימוש, אך עד 1904 חזרו לפופולריות שלהם. עם התפתחות תעשיית הקומיקס במהלך המאה ה-20, הופעתם של בלוני דיבור הפכה לסטנדרטית יותר ויותר.
בשנת 1825 בבריטניה, The Glasgow Looking Glass, שנחשב למגזין הקומיקס הראשון בעולם, נוצר על ידי הקריקטוריסט הסאטירי האנגלי וויליאם הית'. הוא מכיל את רצועת הקומיקס הראשונה בעולם, והוא גם הפך אותו לראשון להשתמש בבועות דיבור.
הילד הצהוב הוא הדמות האמריקאית הראשונה שניתנה לה רצועת קומיקס. דבריו נכתבו תחילה על חולצתו הצהובה, אולם מהר מאוד דבריו הועברו בעזרת בלון דיבור. עד תחילת המאה ה-20 השימוש בבלונים היה בכל מקום, אולם במשך שנים רבות הוא היה נפוץ יותר בארצות הברית מאשר באירופה, שם השתמשו בכיתובים ספרותיים שהופיעו מתחת לרצועת הקומיקס, ברווח שבין שורה אחת לשנייה.
בועות שונות.
בועת דיבור.
הבועה הידועה ביותר היא בועת הדיבור, היא מגיעה בשתי צורות לשתי נסיבות: דמות בתוך פאנל רצועת הקומיקס או מחוצה לה. כאשר היא בתוך הפאנל מצורף אליה חץ, הנקרא זנב, המכוון אל הדובר. כאשר לדמות אחת יש מספר בלונים בתוך הפאנל, בדרך כלל רק אל הבלון הקרוב ביותר אל ראשו של הדובר מחובר זנב, והאחרים מחוברים ברצף של רצועות דקות. סגנון זה משמש את מד מגזין בשל הדיאלוג של שיחה ותגובה בין הדמויות.
עבור דמות מחוץ לפאנל (כביכול "מחוץ למסך") יש מספר אפשרויות לבועות. הראשונה היא בועה רגילה, השנייה שמקורה במאנגה היא בועה שהזנב מצביע לתוך הבועה במקום החוצה. והשלישית שהזנב מתחבר עם הצד של הפאנל.
בקומיקס אמריקאי, בועה בלי זנב מציינת כי הדובר הוא לא רק מחוץ לשדה הראייה של הקורא, אלא גם בלתי נראה מנקודת המבט של הדמות שבתוך רצועת הקומיקס.
בדרך כלל, רוב בועות הקומיקס מאופיינות כטקסט שחור על רקע לבן, אך לעיתים הרקע משתנה לצבעים שונים בצהוב על מנת להדגיש קולות ייחודיים. לפעמים, בעיקר במאנגה, נמצאים בועות דיבור לבנות על רקע שחור.
בקומיקס אמריקאי, בועה ללא זנב פירושה שהדובר אינו רק מחוץ לשדה הראייה של הקורא, אלא גם בלתי נראה לדמות נקודת המבט.
בועת מחשבה.
בועות מחשבה מגיעות בשתי צורות: בועת שרשרת מחשבה ובועה מעורפלת.
בועת שרשרת מחשבה היא סמל אוניברסלי שפירושו לחשוב בקריקטורות. הוא מורכב מבועה גדולה דמוית ענן, המכילה את הטקסט של המחשבה, אשר מחובר לאזור ליד הדמות על ידי שרשרת של בועות מעגליות קטנות יותר ויותר.
דיבור אצל דמויות בעלי חיים כמו סנופי וגארפילד מופיע לעיתים קרובות כבועת מחשבה במקום דיבור.
בועת חשיבה נוספת, בעיקר במאנגה, היא בועה דומה בצורתה, אך קוויה קוציים (זיגזג) בצורתם ויוצרים את הרושם של חוסר בהירות. אין בה זנב והיא ממוקמת באזור הקרוב לדמות החושבת.
בועות מחשבה נתפסות לעיתים כשיטה לא יעילה לביטוי מחשבה מכיוון שהן מחוברות ישירות לראשו של ההוגה, בניגוד לשיטות כמו תיבות כיתוב, שיכולות לשמש הן כביטוי למחשבה והן לקריינות תוך קיימות בפאנל שונה לחלוטין מחשיבת הדמות. עם זאת, הם מוגבלים לדמות נקודת המבט הנוכחית. דוגמה לכך היא "וי פור ונדטה" של אלן מור ודייוויד לויד, שבו במהלך פרק אחד, מונולוג המובע בכתוביות משמש לא רק לבטא את מחשבותיה של דמות אלא גם את מצב הרוח, המעמד והפעולות של שלושה אחרים.
צורות אחרות.
ניתן להשתמש בצורת בלון דיבור כדי להעביר מידע נוסף. הנפוצים כוללים את הדברים הבאים:
בועת קומיקס
בלון דיבור
בלון קומיקס
אליעזר הלוי
ד"ר אליעזר הלוי (לואי לֶווה) (באנגלית: Louis Loewe; י' בתמוז תקס"ט, 24 ביוני 1809 – א' בכסלו תרמ"ט, 5 בנובמבר 1888) היה מלומד יהודי בריטי ממוצא גרמני אשר שימש כעוזרו ומזכירו של משה מונטיפיורי במשך כחמישים שנה.
תולדותיו.
הלוי נולד ב-1809 בצילץ שבשלזיה. למד בישיבתו של רבי משה סופר ("החתם סופר") בפרשבורג. אחר כך למד באוניברסיטאות ברלין, וינה, לונדון ופריז מקצועות שונים בתחום מדעי הרוח, ובכלל זה השתלם בלשונות הקדומות של אזור הסהר הפורה-המזרח התיכון ואפריקה. לאחר לימודיו, היה תחום עיסוקו נומיסמטיקה, וכן עבד כחוקר באוניברסיטת אוקספורד, באוניברסיטת קיימברידג' ובפריז. בתקופה זו פעל בחסותם של דוכס סאסקס והאדמירל סידני סמית. בשנת 1836 בקשר למחקריו, יצא למסע גדול בארצות יוון, האימפריה העות'מאנית: טורקיה, סוריה, ארץ ישראל, וצפון אפריקה: מצרים ולוב. חיבוריו ממסעותיו מלמדים רבות על מצבה התרבותי והחברתי של אוכלוסיית הארץ. במצרים נפגש עם שליטה אז מוחמד עלי, ובזכות פענוח של הירוגליף קדום, קיבל ממנו מכתב המלצה, שעזר לו בהמשך מסעו.בדרכו בחזרה לאירופה ב-1838, נפגש עם משה מונטיפיורי, אשר הציע לו להיות עוזרו. הלוי טיפל במשאים ומתנים של מונטיפיורי, ניהל מספר מפקדי אוכלוסין שנערכו בארץ ישראל ביוזמתו של הנדיב, תרגם והתכתב עם אישים שונים שפנו אליו. לאחר פטירתו, סידר את מאות מכתבי הבקשות אשר נשלחו אליו, אשר ראו אור בדפוס, אם כי בשל עריכה מופרזת, נגרעה חשיבותן כמקור למחקר היסטורי. הלוי נפטר בלונדון. על שמו נקרא רחוב בשכונת קריית משה בירושלים.
אוסף מכתביו שמור בספרייה הלאומית.
נכדו הרברט לווה (1882–1940) היה חוקר יהדות ושפות שמיות, מרצה באוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'. בנו רפאל לווה (1919–2011) (נינו של אליעזר הלוי) היה גם הוא חוקר מדעי היהדות, פרופסור ללימודיים עבריים בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
קישורים חיצוניים.
ָָ*
ברבורה שפוטקובה
יואל טל-מור
יואל טל-מור (שוסטר) (1923 – מאי 1997) היה צייר ישראלי יליד פולין. טל מור ידוע ביצירות פיגורטיביות והסוריאליסטיות.
ביוגרפיה.
יואל טל-מור נולד בסטניסלבוב, פולין (כיום איוונו- פרנקיבסק) למשפחת רבנים חסידית. בתקופת מלחמת העולם השנייה גויס לצבא האדום ונפצע. לאחר המלחמה, בין השנים 1947–1954, למד אמנות במספר מקומות בברית המועצות. בשנת 1960 עלה לישראל עם משפחתו.
רבות מיצירותיו התבססו על זכרונותיו מימיו בשטעטל בפולין, אחרות מבוססות על ערים בארץ ישראל ורבות נוספות הן סוריאליסטיות לחלוטין.
נפטר במאי 1997.
פסיאנס
אנדריי דינקו
אנדריי דינקו (Андрэй Дынько; נולד ב-1974) הוא עיתונאי בלארוסי, עורך העיתון היומי הוותיק "נאשה ניבה" (Naša Niva) ומעורכי המגזין Arche.
הוא נחשב לאחד מהמבקרים הקולניים כנגד שלטונו הדיקטטורי של נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו. הוא נעצר במהלך הבחירות של שנת 2006 ובילה כעשרה ימים במעצר.
בשנת 2021 במהלך הפגנות בבלארוס הוא נעצר שוב.
לואי, רוזן ונדום
לואי, רוזן ונדום, (בצרפתית: Louis Ier de Bourbon-Vendôme; 1376 - 21 בדצמבר 1446, טור) היה רוזן ונדום (Count of Vendôme) מ-1393 ורוזן קסטרה (Count of Castres) מ-1425 עד למותו.
ביוגרפיה.
לואי נולד בשנת 1376, לז'אן הראשון, רוזן לה מרשה ולקתרין דה ונדום, בתם של ז'אן השישי, רוזן ונדום וז'אן דה פונטיו. בשנת 1393 מת סבו ז'אן השישי, רוזן ונדום, ולואי ירש את רוזנות ונדום יחד עם אמו, ובשנת 1403 הוא תפס את השלטון לבדו.
הוא היה מתומכי שארל הראשון, דוכס אורליאן וקיבל מעמד מכובד של ראש הלישכה (Grand Chambrier de France) ב-1408 ותפקיד ראש חצר המלך ב-1413. כמזוהה עם סיעת ארמניאק היה מסוכסך עם סיעת בורגונדי ונכלא על ידם פעמיים ב-1407 וב-1412.
ב-1414 הוא נישא לבלאנש ביתו של רוזן רוסי (Count of Roucy), אך שנה לאחר מכן נלכד בשבי על ידי האנגלים בקרב אז'נקור והוחזק בשבי זמן מה.
ב-1424 נישא בשנית לז'אן דה לאוואל בתו של ז'אן דה לאוואל, בתם של גי השלושה עשר, רוזן לאוול ואן דה לאוול ונולדו להם שלושה ילדים. היה לו גם ילד לא חוקי נוסף מאישה אנגליה מתקופת שביו באנגליה.
כנאמן למלך צרפת, הצטרף לז'אן ד'ארק ולאצילים צרפתים רבים נוספים בהגנה על אורליאן ב-1429. הוא פיקד על המצור על ז'רגו (Jargeau), סייע בהכתרה של שארל השביעי, מלך צרפת בריימס ונכח בחתימת חוזה אראס ב-1435.
משפחתו.
בשנת 1424 התחתן לואי עם ז'אן דה לאוואל, בתם של גי השלושה עשר, רוזן לאוואל ואן דה לאוואל, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
דוצן קרוס
ארנסטו קהלר
ארנסטו קהלר (בגרמנית: Ernesto Köhler; 4 בדצמבר 1849 - 17 במרץ 1907) היה חלילן ומלחין איטלקי.
חייו.
קהלר נולד במודנה שבאיטליה, שם כיהן אביו, ונצסלב יוזף קהלר, כחלילן ראשון בתזמורת של דוכס מודנה. יוזף קהלר היה מורו הראשון של ארנסטו.