חוקרים רבים עשו שימוש נרחב במטבעות כדי ללמוד על המרד, וחלקם הסתמכו על מטבעות בר כוכבא כדי לענות על השאלה האם בר כוכבא כבש את ירושלים, כפי שניתן להבין מהתלמוד הבבלי ומההתעסקות הנרחבת בדיני המקדש והטהרה בספרות תקופת המרד. על סמך הסלעים (מטבעות הכסף הגדולות) של בר כוכבא, שעליהם מצוירת חזית המקדש, ועל סמך מטבעות שבהן נזכר "אלעזר הכהן", היו חוקרים שהניחו כי בר כוכבא השתלט על ירושלים וחידש את עבודת הקורבנות. היו שקשרו את הסיסמה "לחירות ירושלים" לסיסמה "לחירות ציון", המופיעה על מטבעות שנטבעות בירושלים בימי החורבן, והניחו שכשם שמטבעות אלו נטבעות בירושלים, כך הוטבעו בירושלים מטבעות בר כוכבא, הנושאים את הכתובת "לחרות ירושלים".
גדליה אלון, בהתבסס על הכיתובים שעל מטבעות בר כוכבא בירושלים, טען כי בר כוכבא כבש את ירושלים. קינדלר, לדוגמה, טען כי הכיתוב "ירושלם" על המטבעות מתייחס לרשות הטביעה, שטבעה בירושלים עצמה, הכיתוב "שמעון" מתייחס למנהיג המרד, שמעון בן כוסבא, והכיתוב "אלעזר" מתייחס לאלעזר המודעי, המנהיג הדתי של המרד. מילדנברג טען שהכתובות על פני המטבעות "שמעון", "אלעזר" ו"ירושלים" אינן יכולות לייצג רשויות טביעה, מכיוון שהן משמשות ביחד עם רושמות גב מכל מיני סוגים, ולכן מסקנתו שהכתובות על המטבעות הן כתובות סמליות בלבד.
השמאל הלאומי
"השמאל הלאומי" הוא תנועת שמאל ישראלית, שלא התאגדה רשמית מעולם, ועסקה בשנים 2010-2009 בהפצת הרעיונות שבמסמך "השמאל הלאומי" - ספרון בן 110 עמודים שפורסם בקיץ 2009 על ידי שמואל הספרי ואלדד יניב. יניב תיאר את אופי הספרון ומטרתו:
הספרון מנסה לעורר את תומכי מחנה השמאל בישראל על ידי הגדרת סדר-יום פרקטי על בסיס הרעיונות של חתירה ליציאת ישראל מיהודה ושומרון, סיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני והפיכת החברה הישראלית ל"חברת מופת". פרסום הספרון לווה בביקורת בעקבות תכניו הפרובוקטיביים, וחלוקתו חינם ברשת "צומת ספרים" כערכה ליום העצמאות הופסקה בעקבות מחאה של פעילי ימין.
לאחר פרסום הספרון החלו יניב ופעילים נוספים לערוך מפגשים וחוגי בית תחת הכותרת "מתווכחים עם השמאל הלאומי". קבוצת הפעילים רואה עצמה כמייצגת את "השמאל הלאומי הגדול והציוני שלנו, שרוצה כמו הרצל ובן-גוריון ורבין, מדינה יהודית ודמוקרטית עם גבולות מוכרים ובני הגנה וחברת מופת ודוגמה אישית וצדק חברתי". הקבוצה תומכת בהפסקת השליטה הישראלית בשטחי יהודה ושומרון כאמצעי לשמירת צביון מדינת ישראל כיהודית ודמוקרטית, והפניית כספי התמיכה המדינית בהתנחלויות ליישום מדיניות כלכלית סוציאל-דמוקרטית בתוך גבולות המדינה.
בראיון שפורסם במגזין "תזה" במאי 2010 תיאר יניב את פעילות הקבוצה:
ב-15 במאי 2010 השתתפה הקבוצה, יחד עם שלום עכשיו, מרצ, יוזמת ז'נבה, התנועה הקיבוצית, השומר הצעיר, תא אופק והתנועה הירוקה, בארגון הפגנה בירושלים תחת הכותרת "ציונים לא מתנחלים". להפגנה הגיעו כ-1,000 איש.
בספטמבר 2010 יצאה התנועה בקמפיין ציבורי, לקראת רישומה ברשם המפלגות לקראת הבחירות לכנסת ולקראת השתתפותה בעצרת הזיכרון לזכרו של ראש הממשלה יצחק רבין. הקמפיין התבסס על סיסמת הבחירות של רבין משנת 1992.
כתגובה לשמועות אודות הפסקת קיומן של עצרות הזיכרון לזכרו של רבין לאחר העצרת ה-15 הצהירה התנועה כי היא תמשיך את מסורת קיום העצרות אם מרכז רבין לא יקיימן.
בפברואר 2011 יצאה התנועה בקמפיין נגד צעדי חקיקה שקידמה מפלגת ישראל ביתנו. הקמפיין הגיע לשיא בהפגנה בכיכר ציון בירושלים.
לקראת נאום ראש הממשלה נתניהו בקונגרס האמריקני במאי 2011 יצאה התנועה בקמפיין "מדינה להם, הגושים לנו" כשקראה 'כן לנאום אובמה' והחתימה ישראלים על קריאה זו.
ביוני 2011 יצאה התנועה בקמפיין למען שחרורו של גלעד שליט. במסגרת הקמפיין הוכנה כרזה שבה תמונת יאיר נתניהו, בנו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, במקומו של גלעד שליט ולצידה נכתב "יאיר עדיין חי בבית".
בקיץ 2011 עם תחילתה של מחאת האוהלים הייתה התנועה בין התנועות הראשונות שהקימו מאהל בשדרות רוטשילד ולקחו חלק בפעילויות המחאה. העיתון "ישראל היום" טען כי התנועה עומדת מאחורי המחאה. בתגובת התנועה נאמר כי התנועה לא החלה את המחאה אלא הצטרפה אליה. בהמשך קיימה התנועה במאהל 'בית ספר לשינוי חברתי' שבו אירחה עיתונאים ופעילים חברתיים שקיימו דיונים בנושאי חברה וכלכלה.
ב-2012 פרש אלדד יניב מהתנועה לטובת מפלגת ארץ חדשה שהתמודדה בבחירות לכנסת ה-19 אך לא עברה את אחוז החסימה. בשנים שלאחר מכן דעכה פעילות התנועה באופן ניכר.
בעקבות הפצת הספרון "השמאל הלאומי" הגיש אהרון דומב תביעת לשון הרע נגד מחבריו. התביעה נדחתה בבית משפט השלום ודומב חויב בתשלום הוצאות משפט בסך 70,000 ש"ח. בעקבות ערעורו של דומב, הפך בית המשפט המחוזי את ההחלטה בעניינם של מחברי הספרון וקבע שהתיק יחזור לבית משפט השלום, שם יצטרכו יניב והספרי להוכיח את טענתם - "אמת דיברתי" לאחר שייחסו לדומב "שירקס", "קומבינות" ו"שקרים". הנתבעים ערערו לבית-המשפט העליון שאישר את הפסק בערכאה הראשונה, משום שדומב ויתר בשלב מוקדם יותר על הכללת מילים אלו בתביעה.
מרסל קרנה
מרסל קרנה (Marcel Carné; 18 באוגוסט 1906 - 31 באוקטובר 1996) היה במאי קולנוע צרפתי, מן הדמויות המובילות בקולנוע הצרפתי בשנות ה-1930-1940.
חייו.
קרנה נולד בפריז ברובע בטיניול, בנם של פול קרנה, נגר יוצר רהיטים, שמוצאו מהאזור מורבאן (בורגון) ושל מרי, בת לבית רקואה, ממוצא ברטוני. בגיל 5 התייתם מאמו, ובמשך חלק מילדותו גידלו אותו סבתו ואחת מדודותיו. הוא למד בבית ספר לייצור רהיטים ועבד בצעירותו כעוזר נגר רהיטים. בגיל 17 הפסיק את לימודיו ועבד פרק זמן כפקיד בנק וכפקיד בחברת ביטוח.
בשנות ה-1920 המאוחרות נכנס לעולם הקולנוע. הוא הוצג על ידי השחקנית המפורסמת פרנסואז רוזה Françoise Rosay (1891 - 1974) בפני בעלה, הבמאי ז'אק פדר, וכך התקבל לעבוד כעוזר לצלם פרינאל, בעת הפקת סרט אילם של פדר. בגיל 25 יצר סרטו הקצר הראשון - נוז'אן, אלגורדו של יום ראשון" (1929)
בהמשך קרנה עזר לז'אק פדר ולרנה קלר בעבודה על כמה מסרטיהם (הקרמס ההרואי) (1935). בהמשך פדר נסע לאנגליה על מנת לעבוד בשביל אלכסנדר קורדה ב"פרש ללא שריון" (1937), קרנה לקח על עצמו את פרויקט בימוי הסרט שפדר התחיל בצרפת - "ז'ני" (1936) עם פרנסואז רוזה בתפקיד הראשי. בהזדמנות זו התחיל שיתוף הפעולה הפורה שלו עם המשורר והתסריטאי ז'ק פרוור ביצירת סרטים בסגנון ריאליסטי פואטי.
בימי מלחמת העולם השנייה עבד קרנה באזור שבשליטת המשטר של וישי, תוך ניסיון להתחמק מהסדר החדש שנכפה על ידי השליטים הפרו-נאצים. הוא המשיך, למשל, להעסיק עובדים יהודים, בהם המלחין ז'וזף קוסמה והתפאורן אלכסנדר טארונר.
בתנאים קשים ביים את סרטו המוערך ביותר, "ילדי גן העדן", שהוקרן בבתי הקולנוע אחרי השחרור, בשנת 1945. הסרט נבחר על ידי שש מאות אנשי המקצוע בשנת 1995 כ"סרט הצרפתי של המאה".
"שערי הלילה" היה הסרט השביעי והאחרון המשותף לקרנה ולפרוור. הוא נדרש להפקה יקרה מאוד, והיה לכישלון קופתי.
בשנות 1950 כוכבו דעך. בתקופת הגל החדש בקולנוע הצרפתי מבקרי הקולנוע התחילו להפחית בערכו וליחס את איכות סרטיו יותר לשיתוף הפעולה עם פרוור. רבים מסרטיו שבוימו החל משנות ה-1950 זכו לבקורות
שליליות, למעט "ז'ולייט או המפתח לחלומות", משל פואטי סוריאליסטי, עם טונים פרוידיאניים, שהקדים את זמנו, אך זכה להערכה מאוחרת.
סרטו האחרון הופק בשנת 1976.
בחייו האישיים היה הומוסקסואל, מבלי לצאת מהארון בצורה פומבית. השחקן רולאן לסאפר, ששיחק ברבים מסרטיו, היה חברו הנאמן ביותר בחייו. הוא זה שדאג לו בימי מחלתו ועד מותו. לסאפר טען שליחסיו עם קרנה היה אופי לא "הומוסקסואלי" אלא "הומוסנזואלי".
מרסל קרנה נפטר בשנת 1996 בקלמאר (Clamart), במחוז או-דה-סן, ונקבר בבית העלמין סן בנסאן במונמרטר.
לקריאה נוספת.
Edward Baron Turk
Child of Paradise: Marcel Carné and the Golden Age of French Cinema
Harvard film Studies 1989
(אדווארד ברון טרק - מרסל קרנה ועידן הזהב של הקולנוע הצרפתי, 1989
מנשייה (עכו)
מנשייה (בערבית: المنشيّة, תעתיק מדויק: אלמנשיה) היה כפר ערבי במישור החוף הצפוני ששכן כ-3.5 קילומטרים צפונית מזרחית לעכו העתיקה. במהלך מלחמת העצמאות בעת הקרבות על העיר עכו וכיבושה במבצע בן עמי הכפר התרוקן מתושביו.
במפה משנת 1799 מצוין שבמקום עמדו חורבות לא-מיושבות.
הכפר מוזכר בתזכיר שהגיש הקונסול הבריטי בעכו למשה מונטיפיורי בעת ביקורו בארץ ישראל בשנת 1839 בתזכיר זה נכתב (פאדאן היא יחידת מידה של שדה חקלאי).
בסוף המאה ה-19 תואר הכפר כבנוי מאבן ומטיט, שכן במישור והיה מוקף אדמות חקלאיות מעובדות. את המים סיפק אקוודוקט מעכו ובכפר התגוררו כ-150 תושבים.
בתקופת המנדט השתייך הכפר לנפת עכו במחוז הגליל (1945). שטח אדמותיו היה 14,886 דונם. תושבי הכפר היו מוסלמים. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 היו בכפר 460 תושבים ו-132 בתים מיושבים. במקום ישנו מקדש בהאי, ולצדו בית קברות בהאי. כן היו במקום מסגד ובית יתומים מוסלמי. בשנת 1945 מנה 810 נפשות.
במהלך המרד הערבי הגדול השתתפו תושבי הכפר בפעילות כנגד השלטונות.
בתוכנית החלוקה נועד הכפר להיות חלק מן המדינה הערבית. הכפר הוקף לראשונה על ידי יחידה יהודית חמושה ב-6 בפברואר 1948 אולם התקפה זו נהדפה. ב-14 במאי אותה שנה נכבש הכפר במהלך מבצע בן עמי. זמן לאחר כיבוש הכפר נהרסו בתיו. היישובים שמרת ובוסתן הגליל הוקמו עוד באותה שנה צפונית לחורבות הכפר, על שטחיו החקלאיים.