בסדרת הטלוויזיה הטורקית "הסולטן", מגולם שהזאדה מהמט על ידי השחקן הטורקי גורביי אילרי.
גלתיאה
מיהרימה סולטאן
מיהרימה סולטאן (בטורקית: Mihrimah Sultan; 21 במרץ 1522, קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית – 25 בינואר 1578, קונסטנטינופול) הייתה בתם של הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון ואשתו הורם סולטאן. פירוש השם "מיהר-י-מה" הוא "שמש (פשוטו כמשמעו: חנינה, חמלה, חיבה) וירח".
קורות חייה.
מיהרימה נולדה בקונסטנטינופול, בירת האימפריה העות'מאנית, בתקופה המכונה בהיסטוריוגרפיה של האימפריה "סולטנות הנשים", אשר נמשכה במהלך המאות ה-16 וה-17. בתקופה זו זכו נשות החצר לעוצמה פוליטית גדולה, ובחלק מהמקרים אף ניהלו בפועל את ענייני האימפריה. תקופה זו מאוזכרת כאחד משלביו המרכזיים של תהליך נסיגתה של האימפריה.
ב-1539, בגיל 17, חיתנו את מיהרימה עם רוסטם פאשה. הנישואים התקיימו מתוך מניעים פוליטיים. בהמשך כיהן רוסטאם פאשה כווזיר הגדול בממשלו של הסולטאן, ולזוג נולדו שלושה ילדים, בת ושני בנים. הנישואין חיזקו את מעמדה של מיהרימה בחצרו של הסולטאן. היא הייתה מקורבת מאוד לאביה וצברה הון רב בשל מעמדה. ביוזמתה ובמימונה נבנו בקונסטנטינופול שני מסגדים אשר נשאו את שמה. לאחר מותו של סולימאן, תמכה כלכלית ופוליטית ביורשו סלים השני. חולשתו השלטונית של סלים, בשילוב ההון הרב שצברה מיהרימה, הובילו לחיזוק משמעותי של מעמדה הפוליטי בבירה העות'מאנית. בינואר 1578 הלכה מיהרימה סולטאן לעולמה באיסטנבול והיא בת 55. נקברה במתחם מסגד סולימאנייה באיסטנבול, בסמוך לקברי הוריה.
בתרבות הפופולרית.
בסדרת הטלוויזיה הטורקית "הסולטאן" מגולמת מיהרימה סולטאן על ידי השחקנית הטורקיה פלין קרהאן.
גלתיאה (ירח)
גלתיאה, הידוע גם כ-נפטון VI, הוא הירח הרביעי הקרוב ביותר לנפטון, כוכב הלכת השמיני במערכת השמש. גלתיאה התגלה בשנת 1989, ונקרא על שמה של נימפת הים גלתיאה במיתולוגיה היוונית.
גילוי.
גלתיאה התגלה על ידי צילומים שביצעה גשושית המחקר וויאג'ר 2 בחודש יולי 1989 בשעה שזו ביצעה מעוף באזור של נפטון. הגילוי הוכרז ב-2 באוגוסט 1989 והתייחס אל "עשרה פריימים אשר צולמו במהלך חמישה ימים", כך שתאריך הגילוי הוא ה-28 ביולי.
מקור השם.
עם גילויו קיבל הירח את שמו הזמני S/1989 N 4. שמו הרשמי גלתיאה ניתן לירח רק ב-16 בספטמבר 1991, על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAUC 5347), הסמכות העליונה בקביעת שמות לגופי שמים.
פיליפ גוסט
פיליפ גוסט (באנגלית: Philip Gossett; 27 בספטמבר 1941, ניו יורק - 12 ביוני 2017) היה מוזיקולוג והיסטוריון אמריקאי, פרופסור אמריטוס למוזיקה, בעל אות השירות המצוין בקתדרת רוברט ו. רנקר באוניברסיטת שיקגו. אהבתו ארוכת-הימים לאופרה האיטלקית של המאה ה-19, שראשיתה בהאזנה לשידורי הרדיו מן המטרופוליטן אופרה בנעוריו, הובילה להוצאת ספר חשוב בנושא זה, "דיוות וחוקרים: ביצוע אופרה איטלקית", שזכה בפרס אוטו קינקלדי מטעם האגודה האמריקאית למוזיקולוגיה, כספר המוזיקה הטוב ביותר לשנת 2006.
את תרומותיו של פיליפ גוסט לחקר האופרה וההשפעה שעשויה להיות להן על ביצוע אופראי אפשר לסכם בצורה הטובה ביותר בדברים שנאמרו ב-Newsday: "אי-אילו דוברי-שבח והלל אומרים, שהסופרן מריה קאלאס תרמה לאופרה האיטלקית לא פחות מארטורו טוסקניני או ורדי. כנגד זה אפשר לטעון, המוזיקולוג פיליפ גוסט עשה למען האופרה האיטלקית לא פחות מכל אחד מן הגאונים הללו."
קריירה.
בזמן שגוסט החל בלימודי התואר השני למוזיקה באמצע שנות ה-60', המלחינים האיטלקים כמו ג'ואקינו רוסיני, וינצ'נצו בליני, גאטנו דוניצטי וג'וזפה ורדי זכו למעט מאוד מחקר אקדמי רציני. במילים של גוסט: "אם רצית להיות מוזיקולוג רציני, היית צריך לעסוק בחקר בטהובן או באך או מזמור גרגוריאני, אבל רוסיני - זה היה רעיון מוזר למדי". ואולם, גוסט עמד על שלו ומספר, כי "הלכתי לאוניברסיטת פרינסטון לעבודת המאסטר במוזיקולוגיה, התאהבתי עוד יותר במוזיקה וכתבתי את הדוקטורט שלי על המוזיקה של רוסיני, בליני, דוניצטי וורדי. אז נסעתי לפריז במלגת פולברייט וחקרתי את האופרות של רוסיני."
במהלך הקריירה שלו, מרבה גוסט לנסוע לצורך עבודת המחקר שלו לאיטליה, שם הוא מייעץ בנושא הצגת ההפקות בפסטיבל האופרה של רוסיני בעיר הולדתו של המלחין, פזארו, והוא עובד ישירות עם המכון ללימודי ורדי (Istituto Nazionale di Studi Verdiani) בפארמה, שנוסד בשנת 1960. לקראת שנת המאה למות ורדי, 2001, עבד גוסט עם תאטרו רג'ו די פרמה על תוכנית השנה שלו.
ההוצאות המדעיות של אופרות מאת ורדי ורוסיני.
הואיל ותחומי העניין המוזיקליים של גוסט התמקדו באופרה האיטלקית של המאה ה-19 (בעיקר יצירותיהם של רוסיני, בליני, דוניצטי וורדי), עיקר עיסוקו באוניברסיטת שיקגו הוא כעורך ראשי של שני מיזמים חשובים: המחקר להכנת הוצאות מדעיות של כל האופרות מאת רוסיני (כ-70) וורדי (כ-33, בצורותיהן השונות). אלה מוכנות ויוצאות בהדרגה לאור כ"יצירותיו של ג'וזפה ורדי" (בהוצאת אוניברסיטת שיקגו בשיתוף פעולה עם בית ההוצאה האיטלקי קאזה ריקורדי ממילאנו וכ"יצירותיו של ג'ואקינו רוסיני" (בבית ההוצאה ברנרייטר, קאסל).
בראיון, הסביר גוסט למה כוונתו במונח "הוצאה מדעית" (critical edition):
בהזדמנות אחרת, הסביר גוסט את המטרה הכוללת של הפקת הוצאות מדעיות של האופרות תוך שימוש בדוגמה מתוך Il viaggio a Reims של רוסיני:
כפי שגוסט מסביר, הוא איננו גורס שזמרים צריכים לבסס את פרשנויותיהם אך ורק על כל מה שמצוי בהוצאה מדעית. מטרתו היא, "שמבצעים יבססו את עבודתם על ההוצאות המעולות ביותר שבנמצא, וזה מה שאנו מנסים להפיק."
בשנת 2004 נאמר, כי "צוותו של גוסט השלים 12 מתוך 33 הכרכים היזומים של יצירות ורדי ויותר מ-30 כרכים של ה-70 המצופים לרוסיני. ,לעולם לא אסיים את רוסיני,' אמר גוסט. ,אבל ורדי - אני מקווה.'" מכל מקום, לפי הדף "הוצאה מדעית של ורדי - כותרים זמינים" של אוניברסיטת שיקגו מיולי 2013 היו 17 אופרות של ורדי ו-9 של רוסיני נגישות לקהל או מתוכננות להוצאה בבית ההוצאה ברנרייטר. זאת, יש לציין, בנוסף ל-26 האופרות של רוסיני שלהן הוכנו כבר הוצאות מדעיות על ידי קרן רוסיני בהנחייתו הכללית של גוסט.
עם זאת, תועדה הכחשתו של גוסט, כי הוצאת קלאודיו שימונה ל"מאומטו השני" היא הוצאה מדעית במובן האמיתי והנכון של המילה, אלא פרטיטורה לביצוע עם הערות של שימונה כמנצח.
"טנקרדי", ארמיונה" ו"סמיראמידה" של רוסיני הן שלוש מן ההוצאות המדעיות שגוסט ערך באופן אישי, ועבודתו האחרונה לעת עתה היא כוחו של גורל מאת ורדי, שאם כי לא יצאה עדיין באופן רשמי, בוצעה כבר באופרה של סן פרנסיסקו בנמובמבר 2005 בגרסת 1869 /שלה. הגרסה של 1862 הוצגה בתיאטרון העירוני של ברן באפריל 2006.
עבודה עם להקות אופרה אמריקאיות.
בארצות הברית התייעץ גוסט עם הגראנד אופרה של יוסטון (ב-1979 לקראת הפרסום הראשון של ההוצאה המדעית של "טנקרדי", עם סיומה הטראגי, שהתגלה אז לראשונה, בכיכובה של מרילין הורן; עם המטרופוליטן אופרה לקראת הפקת "סמיראמידה" שלה בנובמבר 1990; עם האופרה של סנטה פה לקראת "ארמיונה" של רוסיני; ועם האופרה הלירית של שיקגו לקראת ההצגה הראשונה של Il viaggio a Reims של רוסיני, שהייתה אבודה במשך שנים רבות, בשנת 2003. גוסט פעל שוב כיועץ לאופרה של סנטה פה במהלך החזרות בעונת 2012 להפקת ההוצאה המדעית של "מאומטו השני" מאת רוסיני, במקור משנת 1820, וחזר לסנטה פה באותו תפקיד במהלך החזרות של הלהקה להפקה חדשה של "גבירת האגם" מאת רוסיני בעונת 2013.
לקראת הצגת "אטילה" מאת ורדי במטרופוליטן, עבד גוסט עם המנצח ריקרדו מוטי על שינויים בפרטיטורה, בהסתמך על מחקר חדש. פרטיטורה זו הייתה להוצאה מדעית חדשה של האופרה.
פרסים ואותות כבוד.
גוסט קיבל את "פרס ההישג המצוין" של קרן אנדרו ו. מלון בשנת 2004, שהקנה לו מימון בסך 1.5 מיליון דולר למחקרו. כמו כן, ב-1998 נתנה לו ממשלת איטליה את אות "אביר הצלב הגדול" ("Cavaliere di Gran Croce"), הכבוד הרם ביותר שאפשר להעניק לאזרח. בעולם האקדמיה, גוסט מכהן כנשיא האגודה האמריקאית למוזיקולוגיה וכנשיא החברה למענק מחקר טקסטואלי, כמו גם כדקן המחלקה למדעי הרוח באוניברסיטת שיקגו. ב-2008 התמנה גוסט לחבר זר של האקדמיה השוודית המלכותית למוזיקה.
לקריאה נוספת.
Musicologist Roger Parker, General Editor of The Critical Edition of the Operas of Gaetano Donizetti (Casa Ricordi, Milan)
ריצ'רד קיילי
ריצ'רד פול קיילי (באנגלית: Richard Paul Kiley; 31 במרץ 1922 - 5 במרץ 1999) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי. קיילי זכה במהלך הקריירה הענפה שלו בשני פרסי טוני על עבודתו כשחקן תיאטרון, בשני פרסי גלובוס זהב ובשלושה פרסי אמי על תפקידיו במיני סדרות "ציפורים מתות בסתר", "שנה בחייך" ובסדרת הדרמה "סודות העיר".
ביוגרפיה.
קיילי נולד בשיקגו, אילינוי וגדל במשפחה נוצרית קתולית. לאחר שנה אחת ב"אוניברסיטת לויולה" המקומית הוא עזב את הלימודים הכלליים למען לימודי משחק ב"בית הספר שיקגו ברנום". הוא שירת בצי האמריקאי בתקופת מלחמת העולם ה-2 ולאחר שחזר לשיקגו עבד כשדר ברדיו.
קריירת משחק.
תיאטרון.
קיילי החל את הקריירה שלו על במות ברודוויי בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. קיילי זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר בתפקיד מוזיקלי בשנת 1959 על הופעתו במחזמר "אדמונית".
קיילי זכה בפרס טוני בשנת 1966 על הופעתו בתפקיד דון קישוט במחזמר "אש למנשה".
הוא הועמד בקריירה שלו לשני פרסי טוני נוספים על משחקו בהצגות "כולם היו בניי" ו"No Strings".
טלוויזיה.