הלח"י לא הוציא את האיום אל הפועל ושלוש שנים לאחר מכן היה זה האצ"ל שהחליט להתנקש בחייו עקב פעילותו נגד ארגוני המחתרת. ב-16 במאי 1947 בשעה 8:20 בבוקר נסע שינדלר במכוניתו הנהוגה על ידי שוטר בריטי מביתו שבשכונת הר הכרמל לעבודתו, כמנהגו מדי יום באותה שעה. במסלול נסיעתה של המכונית הועמדה מכונית משא טעונה חומר נפץ. גלגל אחד הוסר ממנה והיא נשענה על מגבה, על מנת להראות שהיא חונה כביכול לצורך תיקון תקר. מטען הנפץ שהוטמן בה היה מחובר לכבל ובמגרש ריק סמוך נמצאו אנשי אצ"ל שהיו אמורים להפעיל את המטען כאשר מכוניתו של שינדלר תתקרב למשאית. ברגע האחרון הוציאו אנשי אצ"ל, שנראה היה להם כי כמות הנפץ רבה מדי, מחצית מהכמות כדי למנוע פגיעה בבתים הסמוכים. כאשר מכוניתו של שינדלר הגיעה למקום. הפעילו אנשי אצ"ל את המטען. מעוצמת הפיצוץ נהרג הנהג, ושינדלר ושני קציני משטרה נוספים שהיו איתו במכונית נפצעו. שתי נשים מדיירות הרחוב נפצעו מרסיסים ונגרם הרס לבתים שבסביבה. פציעתו של שינדלר הייתה קשה והוא הוחש לבית חולים בו הצילו הרופאים את חייו.
חזרה לגרמניה.
שינדלר החליט לעזוב את הארץ. ב-22 במאי 1947 יצא מהארץ לגרמניה, ארץ הולדתו. המידע האחרון שהגיע עליו היה כי מצא עבודה במשרדי הממשל הצבאי באזור הכיבוש הבריטי של גרמניה. ב 1949 נתמנה מקס שינדלר לנציגה באזור הכיבוש הבריטי של התאחדות הפליטים היהודים The Association of Jewish Refugees .
ב 1952 היגר מקס שינדלר לבריטניה. מקס שינדלר נפטר באפריל 1990.
פרשה נספחת.
ב-16 בנובמבר 1950, כשנתיים וחצי לאחר ששינדלר עזב את הארץ, התעוררה סערה זוטא הנוגעת לשמו, שיש בה כדי ללמד על המשך היריבות בין אנשי האצ"ל לאנשי "ההגנה", שנמשכה גם בשנותיה הראשונות של המדינה. היה זה כאשר התפרסמה בעיתון "חרות", ביטאונה של תנועת החרות ידיעה תחת הכותרת:
בגוף הידיעה נכתב בין היתר:
משטרת ישראל הכחישה את הידיעה מכל וכל ופרסמה בעיתון זה ב-26 בנובמבר הכחשה החתומה על ידי קצין העיתונות במטה הארצי. העיתון בדק את מקור הידיעה וב-10 בדצמבר 1950 פרסם הסבר האומר כי את הידיעה קיבל כתב העיתון מבית משפט השלום בחיפה בו התנהל דיון על הפקעת דירתו של שינדלר על הר הכרמל, שעמדה ריקה. לדברי הכתב תוך כדי הדיון הגיעו הוראות ממשרד הביטחון להפסיק את הדיון "כיוון שהקצין שינדלר עומד לשוב לשרות הביטחון בארץ". העיתון אף העלה סברה כי לא למשטרת ישראל הוזמן שינדלר, כי אם "לשרות ביטחון מסוג אחר". העיתון התריע כי על משרד הביטחון לחזור בו מהחלטתו.
גם על דעת קוראי העיתון לא נתקבלה ההכחשה. במכתב למערכת מיום 27 בדצמבר 1950 כותב אחד הקוראים באירוניה כי אם שינדלר מוחזר לארץ אזי הוא מבקש "הבו לנו גם את גיילס וקטלינג" (קציני הבולשת) וממשיך:
הידיעה עלתה גם על שולחן הכנסת ובינואר 1951 הגישה חברת הכנסת אסתר רזיאל-נאור שאילתה בעניין, עליה השיב שר המשטרה בכור-שלום שטרית במילים הבאות:
האם היה מקס שינדלר מפעילו של היינריך ריינהולד.
חוקרים שחקרו לימים את פרשת בגידתו של היינריך ריינהולד הגיעו למסקנה כי שינדלר היה מפעילו מטעם הבולשת הבריטית. במאמר שהתפרסם ביוני 2004, מתואר כי מיד לאחר פיצוץ מלון המלך דוד ב-22 ביולי 1946, ברח ריינהולד למרכז ירושלים ושם נלכד על ידי הבריטים "ושוחרר רק לאחר התערבותו של מקס שינדלר, קצין משטרה יהודי שהיה מפעילו".
יהודה לפידות כתב כי "הידידות בין ינאי ושינדלר החלה כאשר שניהם שרתו בחיל הנוטרים בשנות השלושים ולאחר שחרורו של ינאי מן הצבא הבריטי, חודש הקשר בין השניים. מניתוח כל העובדות והאירועים ניתן להסיק כי ינאי היה שתול באצ"ל מהיום הראשון להצטרפותו, וניצל כל הזדמנות כדי לאסוף מידע חשוב על פעילות הארגון ועל זהות מפקדיו הבכירים. כאשר הוא מונה למפקד ההתקפה על תחנת הרכבת בירושלים, החליט שהגיע הזמן לפרוש ורק אז מסר את כל המידע שהיה ברשותו למפעילו הקצין שינדלר." לפידות הוסיף וסיפר כי כאשר ריינהולד נעצר על ידי המשטרה ונחקר למעשיו, תשובותיו לא סיפקו את החוקרים והם החליטו להשאירו במעצר. "בצר לו, ביקש לאפשר לו לטלפן לידידו קצין המשטרה היהודי מקס שינדלר, אשר יוכל להעיד על חפותו. שינדלר הבטיח לעזור וכעבור זמן קצר שוחרר ינאי."
יוסף עבו עברון כתב בספרו על התרועעותם של שינדלר וריינהולד: "השניים לא התקשו למצוא שפה משותפת, בחינת ״הלך הזרזיר אצל העורב...עד מהרה התפתחה ביניהם ברית סמויה ואפלה, שעיקרה לשרת את האינטרסים של השלטונות הבריטיים בארץ."
לעומת זאת בספרו של אלדד חרובי, היסטוריון ומנהל ארכיון בית הפלמ"ח, "הבולשת חוקרת" על הבולשת הבריטית, שראה אור בשנת 2011, המבוסס על מסמכי הבולשת עצמם, תוארו בפירוט מעשי בגידתו של ריינהולד. כפי שהשתקפו בדו"חות הבולשת, לא נזכר כלל שמו של מקס שינדלר. מהמתואר בספר עולה כי למרות שהשניים התיידדו עוד בתקופת שירותו של ריינהולד במשטרת היישובים העבריים בסוף שנות ה-30, החל ריינהולד לפעול כמודיע רק לאחר פיצוץ מלון המלך דוד.
נפוליטנו
נפוליטנו (Napolitano) הוא שם משפחה שמקורו באיטלקית ומשמעותו נאפוליטאי.
דוקו (נוזקה)
דוקו (Duqu) היא נוזקה, שהתגלתה בספטמבר 2011, ונחשבת כקשורה לנוזקה סטוקסנט. מעבדת הקריפטוגרפיה ואבטחת מערכות של אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה בהונגריה גילתה את הנוזקה, ניתחה אותה ופרסמה דו"ח בן 60 עמודים, בו קראה לנוזקה בשם "דוקו", שנגזר מהתחילית "DQ~", אותו היא נותנת לקבצים שהיא יוצרת. דוקו מפיצה עצמה כתולעת מחשב, אוספת מידע במחשב שבו היא מותקנת, ומוחקת קבצים.
הקשר לסטוקסנט.
מומחים בחנו את התכונות הדומות בין דוקו לסטוקסנט, ומצאו מתוכן 3 מעניינות:
מטרה.
דוקו תר אחר מידע, שיכול להועיל בהתקפה על מערכות בקרה תעשייתית. המטרה שלו היא לא להרוס, אלא לאסוף מידע. אולם, בהתבסס על המבנה המודולרי של דוקו, ניתן להשתמש במטענים ייעודיים כנגד כל סוג של מערכת מחשבים. כלומר, התקפת סייבר המבוססת על דוקו יכולה להיות אפשרית. נמצא כי בשימוש במערכת מחשב פרטית, דוקו מוחק כל מידע על כניסה למערכת, ובחלק מהמקרים גורם למחיקה של כל הדיסק הקשיח. תקשורת פנימית של דוקו נותחה על ידי חברת סימנטק, אך לא ידוע עדיין במלואו, כיצד בדיוק הוא משכפל את עצמו בתוך מערכת מותקפת. דוקו משתמש בקובץ תמונה jpeg בגודל 54×54 פיקסלים ובתיקיות-דמה מוצפנות בתור מכלים (סוג של מבנה נתונים מופשט) להברחת מידע למרכז השליטה והבקרה שלו. מומחי אבטחה עדיין מנתחים את הקוד כדי לקבוע את סוג המידע שהתקשורת כוללת. מחקר ראשוני מעיד כי הנוזקה הראשונית מוחקת את עצמה באופן אוטומטי לאחר 36 ימים, דבר המקשה על האיתור שלה.
סוחה
כוכב 1914
כוכב 1914 (באנגלית: Star 1914) המכונה גם כוכב מונס הוא העיטור שהוענק על ידי האימפריה הבריטית על שירות במלחמת העולם ה-1.
העיטור אושר לשימוש בחודש אפריל שנת 1917 טרם סיום המלחמה, לקצינים וחוגרים של הכוחות הבריטיים שלחמו בתקופה שבין ה-5 באוגוסט והלילה שבין ה-22 בנובמבר וה-23 בנובמבר, בחזית הבלגית והצרפתית. התקופה שהוגדרה לעיטור זה החלה בהכרזת המלחמה של האימפריה הבריטית נגד מעצמות המרכז והתאריך שסגר את הזכאות לעיטור היה עם סיום קרב איפר הראשון.
רוב הזכאים לעיטור הם חיילים בכוחות שקדמו במעורבתם במלחמה לכניסתו של הצבא הבריטי ובעיקר חיל המשלוח הבריטי, שנכנסו למערכה מיד עם פרוץ המלחמה סביב גבולות צרפת והשתתפו בנסיגה ממונס (ועל כן הכינוי כוכב מונס). בסה"כ הוענק העיטור 365,622 פעמים. הזכאים לעיטור זה קיבלו גם את מדליית המלחמה הבריטית ומדליית הניצחון.
עיטור מקביל ומאוד דומה בשם כוכב 1914-1915 הוענק במקביל אך לא ניתן היה לקבל את שני העיטורים יחד. העיטור המקביל הוענק למי ששירת במלחמת העולם הראשונה בתקופה מוגדרת לתקופה שחפפה בחלקה לתקופתו של כוכב 1914, ומלבד החיילים שקיבלו את העיטור הראשון. אלפרד אנדרסון, שנפטר בשנת 2005, היה האדם החי הידוע האחרון שהחזיק בעיטור כוכב 1914.
פיטר פורסברג
סחר חליפה
פייטרו גאזרה
פייטרו גאזרה (באיטלקית: Pietro Gazzera; 11 בדצמבר 1879 - 30 ביוני 1956) היה פוליטיקאי איטלקי ששימש גם כקצין בכיר בצבא איטליה הפשיסטית בזמן מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
גאזרה נולד באיטליה, התגייס לצבא האיטלקי ובמסגרתו לחם במלחמה האיטלקית עות'מאנית ובמלחמת העולם הראשונה.
ב-1928 מונה לתת שר המלחמה, ומ-1929 עד 1933 שימש כשר המלחמה, בדרגת גנרל. ביולי 1933 התפטר, ומסר את תפקידו למוסוליני ששימש במקומו כשר המלחמה.
לאחר כיבוש אתיופיה במסגרת המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה שימש גאזרה, החל מ-1 באוגוסט 1938 ועד 6 ביולי 1941 כמושל מחוז גאלה סידאמו באתיופיה שהייתה חלק מהמושבה מזרח אפריקה האיטלקית.
גאזרה פיקד על הכוחות האיטלקים בגזרה הדרומית במערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה. לאחר פלישת הכוחות הבריטים למזרח אפריקה האיטלקית התבצר בראש אנשיו בעיר ג'ימה שבדרום מזרח אתיופיה. לאחר כניעת המשנה למלך האיטלקי במזרח אפריקה, הדוכס מאאוסטה, שנכנע לבריטים לאחר קרב אמבה אלגי במאי 1941, היה גזארה הקצין האיטלקי הבכיר במזרח אפריקה, והוכרז כמשנה למלך במקומו של הדוכס מאאוסטה.
בג'ימה עמד גאזרה בפני איום המתקפה של כוחותיו הסדירים של הגנרל אלן קנינגהם שפרצו לאתיופיה מדרום, וגם כנגד מתקפות של לוחמים אתיופים בלתי סדירים שמרדו בשלטון האיטלקי. ב-21 ביוני 1941 נסוג מג'ימה בראש 7,000 מחייליו, כשהוא מותיר מאחוריו 15,000 לוחמים שנכנעו. בדרך נסיגתו עמדה חטיבתו של הגנרל אוחוסט אדוארד חיליארט, מצבא בלגיה החופשית. ב-3 ביוני נכנע גאזרה לחיליארט.