היריבות העירונית מול א.א.ק. אתונה גם היא ארוכת שנים, והמשחק ביניהם מכונה "הדרבי של אתונה". מלבד התחרות על הבכורה הספורטיבית בעיר, גם במקרה זה נעוצים שורשי היריבות בהבדלים המעמדיים בין אוהדי הקבוצות, שכן פנאתינאיקוס ייצגה את החברה הוותיקה באתונה, ואילו א.א.ק. הוקמה על ידי פליטים יוונים שהיגרו לאתונה מקונסטנטינופול בעקבות חילופי האוכלוסין ההמוניים במהלך מלחמת יוון–טורקיה. יריבות נוספת יש למועדון מול פאוק סלוניקי, והיא מבוססת בעיקרה על התחרות בין תושבי אזור אתונה לתושבי סלוניקי ואזור מרכז מקדוניה.
סגל שחקנים.
(קפטן שני)
(קפטן)
פיזור אוכלוסין
פיזור אוכלוסין היא שיטה בה נוקטות ממשלות למנוע ריכוז של האוכלוסייה באזור אחד. זאת על מנת: למנוע ריכוזיות יתר של אוכלוסייתן בערים הגדולות, לשמור על האוכלוסייה הכפרית באזור ככוח מגן על גבולות הטריטוריה שלה, לשמר את הריבונות באזורים מרוחקים בפועל על ידי הושבת נתינים. וכן הקטנת הסכנה של פגיעה באוכלוסייה מרוכזת על ידי פגיעה המונית בריכוזי אוכלוסייה כמענה ל"טראומות" העבר במלחמת העולם השנייה (הבליץ על לונדון, הירושימה ונגסקי, הפצצות תל אביב מן האוויר על ידי האיטלקים והמצרים).
לעיתים אף מוקמת עיר בירה (כמו ברזיליה) או מאומצת עיר קיימת, שולית יחסית, בשביל לעודד את פיזור האוכלוסין. הרעיון המסתתר מאחורי תהליך זה הוא שהתעסוקה בעיר בירה מסופקת במידה רבה על ידי הממשלה ולכן יש לה שליטה רבה יחסית בתהליך. לא תמיד הניסיון הזה מצליח, ולעיתים נוצר מצב בו הבירה לא מצליחה למשוך אוכלוסייה.
פיזור אוכלוסין במדינת ישראל.
מדינת ישראל נקטה במשך כל שנות קיומה במדיניות פיזור אוכלוסין. ציון הדרך העיקרי בהתווית מדיניות זו היה 'תוכנית שרון' - 'תכנון פיזי לישראל' - משנת 1951. בתוכנית זו ניסח האדריכל אריה שרון את עקרונות פיזור האוכלוסין במדינה הצעירה, והגה את הקמת הערים הבינוניות בפריפריה, ואת היישובים הכפריים סביבן. תוכנית זו גובשה כאשר ישראל הייתה מדינה שעיקר אוכלוסייתה חייתה בערים הגדולות.
הקמת היישובים היוותה ציר מרכזי בהגשמת רעיונות הציונות והחלוציות מראשית המאה, ולאחר קום המדינה נוצר צורך דחוף להגן על המרחב מפני פלישת צבאות ערב. כמו כן בעזרת הפניית העולים החדשים ליישובי הגבול לאחר קום המדינה נעשה ניסיון לשנות את המאזן הדמוגרפי בפריפריה לטובת היהודים. החלטות פיזור האוכלוסין, שהיו נכונות בשעתן, הביאו למצב בו מדינת ישראל מחזיקה בשיא של מספר יישובים ביחס לאוכלוסייה.
כיום, נוטש התכנון בישראל את מדיניות פיזור האוכלוסין, שנחשבה במשך שנים לעקרון מנחה של התכנון הארצי. התוכניות הראשונות שנקטו עמדה ברורה נגד פיזור האוכלוסין היו 'ישראל 2020' ותמ"א 31.
בעיות כתוצאה מפיזור אוכלוסין.
פיזור האוכלוסין יצר מספר בעיות. הפניית האוכלוסייה העולה לפריפריה יצרה בידול מעמדות חריף כיוון שהאוכלוסייה החזקה נותרה במרכז בעוד שהאוכלוסייה החלשה נשלחה לאזורים עם תשתית מפגרת, תעסוקת דחק, ומערכת חינוך נחשלת. יתר על כן, התוכנית לפיה עיירות הפיתוח אמורות היו לשמש גרעין ליישובים החקלאיים סביבם כשלה בשל ההתארגנות המשותפת של יישובים אלו בינם לבין עצמם והן כיוון שהיישובים החקלאיים העדיפו לקבל את כל השירותים האחרים להם נזקקו בתל אביב.
בעיות נוספות שנוצרו הן צימצום השטחים הפתוחים וחוסר יכולת לדאוג לתחבורה ציבורית יעילה ולתשתיות אחרות כניקוז, ביוב, ואפילו חשמל. התושבים מצאו עצמם לא פעם במרכז סכסוכים מדיניים על רקע אירועי גבול. מציאות שהרעה את מצבם. כתוצאה מכך גם נוצרו שסעים בחברה הישראלית בין אלו הגרים במרכז ליושבי הפריפריה.
המשך המגמה.
החל משנות ה-70 נעשה מרכז הארץ צפוף מדי לאנשי המעמד הבינוני-גבוה. התפתחה מגמה של יציאה ל"איכות החיים" בפריפריה, בבתים צמודי קרקע. מגמה זו נותבה על ידי הממשלות השונות לאזורים הפריפריאליים שבהם לא נפתרו בעיות הביטחון והדמוגרפיה כדוגמת המצפים בגליל. יישובים אלה הם יישובים עירוניים בעלי אופי כפרי או יישובים קהילתיים סגורים בפני אוכלוסייה חלשה. ההשקעה האדירה בתשתיות ליישובים חדשים היוותה נטל על המדינה, לעיתים לא בוצעה בשלמותה, ובדרך כלל באה על חשבון השקעה ביישובים הוותיקים. כמו כן בעיות התחבורה, פרנסה, אירועי הגבול וחיסול השטחים הפתוחים באזור החריפו.
כעת, עומדות על הפרק תוכניות רבות ליישובים חדשים בשל אותן סיבות ביטחוניות ודמוגרפיות שצוינו קודם. מאידך, נוקטת מערכת התכנון עמדה ברורה נגד פיתוח שאינו צמוד לפיתוח קיים ("צמוד דופן"), נגד פיתוח צמוד קרקע, ונגד פיתוח יישובים חדשים.
תוכנית המצפים בגליל
תוכנית המצפים בגליל היא תוכנית רחבת היקף להקמת יישובים יהודיים בגליל בשנים 1979–1980 (ממשלת בגין). ידועה בציבור בשם "ייהוד הגליל". במסגרת התוכנית הוקמו בפרק זמן קצר מספר גדול של יישובים יהודיים קטנים, אשר כונו מצפים.
החלטת הביצוע למפעל המצפים התקבלה באפריל 1979, בישיבת הוועדה להתיישבות המשותפת לממשלת ישראל ולהסתדרות הציונית העולמית. ההחלטה אישרה הקמת 30 מצפים בטווח של 6–8 חודשים. לפי יוזמיה, מטרת התוכנית הייתה לפרוש אוכלוסייה יהודית ברחבי הגליל ההררי כדי להגדיל את שיעור האוכלוסייה היהודית בגליל ולמנוע השתלטות של תושבים ערבים על אדמות מדינה באזור.
התוכנית מומנה בעיקר על ידי המחלקה להתיישבות של ההסתדרות הציונית.
בשלב ראשון אויש כל מצפה על ידי 7–15 משפחות שהתגוררו במבנים זמניים. חלק מהיישובים תוכננו עבור אוכלוסייה שחיפשה מסגרת מסוימת של איכות חיים.
בפועל עד 1981 אוכלסו 26 מצפים.
פירוט מטרות התוכנית מול תוצאותיה.
בתחום הטריטוריאלי.
מבחינה טריטוריאלית, התפיסה התיישבותית ראתה בנוכחות הפיזית ערובה יחידה לקיום בעלות על הקרקע. זאת בשילוב של המצפים עם תוכניות רכישת קרקעות תוך מניעת רצף טריטוריאלי ערבי.
בתחום הדמוגרפי.
בהגדרת מטרות המצפים נכתב במפורש כי לא יהיה בכוחם לשנות את האיזון הדמוגרפי בגליל, אך הועמדו בפניהם יעדים אחרים בתחום, כגון - משיכת אוכלוסייה עירונית ועולים חדשים לאזור לצד מסגרת לדור ההמשך של מושבי הגליל. יעדים שהושגו באופן חלקי בלבד.
ביקורת על תהליך הקמת המצפים.
ניתוח של יתרונות וחסרונות המצפים במיקומם הראה כי גם אם הייתה כמות המצפים קטנה בשליש, התוצאות היו דומות. מצפים "מיותרים" הם אלו שתרומתם לשמירה על הקרקע אפסית, או כאלו השוכנים ליד נקודת ישוב קיימת. בנוסף לאלו, ישנן נקודות שהאחיזה בהן הייתה מושגת ביתר קלות על ידי שימושי קרקע אחרים, כדוגמת תיירות.
במידה מסוימת נעשתה חזרה על משגי הקמת ערי הפיתוח, שלחצי זמן הביאו לפריסה נרחבת שלהן, תוך אפשרויות פיתוח מוגבלות ותחרות מרחבית עם יישובים קיימים.
חלוקת המצפים.
המצפים חולקו בין תנועות ההתיישבות על פי מפתח פוליטי וחלוקה זאת הביאה לתלונות קיפוח מצד בני מושבים בגליל. משלא נענו דרישותיהם, פלשו גרעינים של בני מושבים לשני מצפים, צבעון וטל אל. לבסוף הובטח לבני המושבים שלושה מצפים והם פינו את המצפים אליהם פלשו. בעקבות זאת, דאגו בתנועות הקיבוציות לשלוח כוחות חלוץ לאייש מצפים שלהם בהקמה, כדי למנוע פלישות נוספות.
יהוד הגליל
רשלנות
במשפטים, רשלנות היא התנהגות שבמהלכה אדם גרם נזק מבלי שהיה מודע לטיב מעשיו, לנסיבות, או לתוצאות המזיקות של התנהגותו, כאשר האדם הסביר היה יכול להיות מודע לפרטים אלו בנסיבות דומות. שלא כבדיני הנזיקין, במשפט הפלילי אין די ברשלנות כדי להטיל אחריות פלילית, אלא אם יש הוראה מפורשת בחוק המתייחסת לעבירה הנדונה.
משמעות הרשלנות היא שהאדם לא היה מודע בפועל לאחד מרכיבי היסוד העובדתי, ובכל זאת מטילים עליו אחריות, משום שאדם מהיישוב יכול היה להיות מודע לאותו רכיב (מודעות בכוח). עם זאת, במקרה שאפשרות גרימת התוצאה (צפיוּת) היא בגדר סיכון סביר, לא תוטל אחריות פלילית.
הקריטריונים הנמדדים הם אובייקטיביים, ומתעלמים ממחשבותיו וכוונותיו הספציפיות של הנאשם.
מאחר שהרשלנות היא יסוד נפשי חריג, נאשם ברשלנות עומד בדרגה מוסרית נוחה יותר מאשר נאשם שפעל מתוך מחשבה פלילית, והוא מהווה סיכון פחוּת. לפיכך משפט פלילי בגין עבירה שבוצעה ברשלנות, הוא יוצא דופן ונערך רק בשל עבירות שאינן מסוג פשע (עד שלוש שנות מאסר).
מבחן "האדם הסביר".
המבחן לקביעת התנהגות רשלנית הוא מבחן "האדם הסביר", כלומר האם אדם מן היישוב יכול היה להביא בחשבון את קיומו של אותו רכיב של היסוד העובדתי. לדוגמה, אם איש משאיר גרוטאות בחצר, אך אדם מן היישוב יכול לצפות שילדים עלולים לשחק בגרוטאות ולהיחבל, אותו איש יכול להיחשב כמי שהתנהג ברשלנות. באחד המקרים בית המשפט העליון אף עשה שימוש במחקרים מסקנדינביה לצורך קביעה שהתנהגות מסוימת לא הייתה ננקטת על ידי אדם מן היישוב, ושהנאשם, שהתנהג תוך אי-נקיטת הזהירות המתבקשת בהתאם למחקרים.
הגדרת הרשלנות במשפט הפללי.
המושג "רשלנות פושעת" אינו מונח משפטי, אלא מונח לשוני המצביע על התנהגות רשלנית במידה מוגברת, או בנסיבות מחמירות.
הרשלנות היא מעין "סל" שלתוכו מכניסים תיאורים שונים של אירועים שמהווים התנהגות רשלנית מסוגים שונים. כלומר אין עבירות פליליות שהן עבירות רשלנות כשלעצמן, אלא יש עבירות שאפשר לבצע אותן ברשלנות, לדוגמה: המתה, גרימת חבלה, וכדומה. כאמור, על פי סעיף 21(ב) ו-90ב לחוק העונשין, עבירות שהיסוד הנפשי שלהן הוא מסוג רשלנות, עונש המקסימום עבורן הוא 3 שנות מאסר.
הרשלנות בעבירות ההמתה.