לפלנקס הייתה נטייה לסטות ימינה, כי כל חייל שאף להכניס את צד גופו הימני, הלא מוגן על ידי המגן אל המגן של שכנו. לכן בימין הקיצוני עמדו החיילים המובחרים. שיטות הפעולה היו פשוטות מאוד. הפלנקס הסתדרה בשורות צפופות וכל גוש כזה התנגש עם הגוש של האויב והגוש הגדול יותר ניצח בדרך כלל. לא התנהל מרדף. ככלל מערך הפלנקס היה מגושם והתקשה לבצע תמרונים מורכבים בגלל הצורך לשמור על מבנה השורות.
פרשים.
בסוף המאה ה-9 לפנה"ס, בשלהי תקופת המעבר, התרחש מעבר מלוחמת מרכבות ללוחמת פרשים. היו לכך סיבות רבות כמו הגמישות הרבה יותר של הפרש לעומת המרכבה והעלות הגבוהה של המרכבות. עם זאת, הפרשים לא היו נפוצים כמעט בכלל בתקופה הארכאית מחוץ לתסליה ומוקדון, וחלק הארי של הצבא הורכב מחיל רגלים.
המאבק מול הפרסים היה אחד הטריגרים החשובים לפיתוח חילות פרשים בפולייס הדרומיים ביוון. גם בתקופה הקלאסית היה תפקיד משני בלבד והפרשים נותרו חיל מסייע ולא מכריע בצבאות יווניים. אמנם היו חבלי ארץ שבהם הפרשים היו נפוצים למדי - בעיקר אזורים עשירים במישורים רחבים כמו אטיקה, בויאוטיה ותסליה. תסליה נודעה בעיקר בפרשיה הטובים, בעיקר בזכות מבנה החברתי שלה - בניגוד לאוכלוסייה עירונית גדולה בחלקים הדרומיים יותר של יוון, החברה התסלית הייתה בעלת מבנה פאודלי יותר וכך היו לה אמצעים רבים יותר לגיוס חיל פרשים גדול.
ככלל, הפרשים היו מעטים במספר והשימוש בהם היה בעיקר להגנה על אגפי הפלנקס בקרב בזכות ניידותם, לחימה נגד חיל רגלים קל, סיור, פשיטה וכיוצא באלה. תפקידי הכרעה עברו לפרשים רק בשלהי התקופה הקלאסית בסוף המאה ה-4 לפנה"ס בצבא מוקדוני בראשותו של פיליפוס השני ובנו הממשיך דרכו אלכסנדר הגדול.
לחוסר היעילות של הפרשים ולמספרם הקטן היו סיבות רבות. ראשית, בהתחשב בכך שהחייל צייד את עצמו והמדינה לא השתתפה במימון, רק מעטים היו יכולים לרכוש את הציוד היקר. סוס רכיבה היה יקר מאוד. רק מחירו של הסוס, בלי כל ציוד נלווה היה שווה ערך לשלוש ערכות ציוד שלמות של הופליט כולל כל כלי המיגון והנשק. לכן, רק עשירים היו יכולים לשרת בחיל זה.
בנוסף למחיר הגבוה של ציוד הרכיבה והסוס, גם הסוסים עצמם היו קטנים. גובה ממוצע של סוס ששימש את חיל הפרשים היווני בתקופה זו היה נמוך. רק סוסים מעטים הגיעו לגודל סטנדרטי של סוס רכיבה שהיה מקובל בצבאות אירופאים בעת החדשה - כמטר וחצי מרביתם היו בגודל של פוני לא גדול.
גם ציוד הרכיבה עצמו היה בסיסי ביותר. ארכוף לא היה בשימוש. גם האוכף היה בסיסי ביותר. גם ציוד רכיבה אחר היה לא מפותח. כל זה גרם לכך שהיה קושי לשלוט בצורה יעילה בסוס או להשתמש בו להתקפה חזיתית על מערך מסודר של חיל רגלים.
החימוש העיקרי של פרשים בתקופה זו כלל בעיקר מיני כלי הטלה כמו כידונים או חניתות לקרב פנים מול פנים. למיגונו עטה הפרש שריון גוף וקסדה. מוקיים, מגיני זרועות וירכיים היו קיימים בתקופה זו, אך לא היו נפוצים בחיל הפרשים.
פלטסטים.
מקורם של הפלטסטים (πελταστής מלשון πέλτη פֶּלְטֶה - מגן מעוגל בצורת חצי סהר) באזורי תראקיה, הנמצאת צפונית ליוון. מדובר בחיילים החמושים בעיקר בכידוני הטלה כנשק עיקרי וחרב קצרה כחימוש משני. להגנתם השתמשו במגן בקוטר של כ-60 ס"מ, לרוב בצורת חצי סהר. נלחמו בדרך כלל במערך מפורז, אך בעת הצורך יכלו להילחם גם בגושים צפופים.
הפלטסטים הגיעו ליוון כבר במאה ה-6, אך רק במאה ה-5 חיל זה הפך לנפוץ. הפלסטים הטובים ביותר גויסו מקרב עמי תראקיה כאשר הבכורה הייתה שמורה לאגריאנים.
השימוש העיקרי בהם היה לתקיפת אגפי הפלנקס או לחימה בשטח משובש, שבו היה להם יתרון מובהק על פני ההופליטים. בנוסף, בניגוד לכוחות קלים יותר היו מסוגלים להילחם גם נגד פרשים. אף על פי שיכלו להילחם גם בזכות עצמם, בדרך כלל נלחמו בשיתוף פעולה עם הפלנקס. בעיקר בהגנה על אגפיו או העסקת הכוחות הקלים של היריב.
פסילוי.
פירוש המילה "פסילוס" (ψιλός) הוא ערום, הכוונה היא לחיילים שלא היה להם ציוד מיגון כלשהו. אלה הם הרגלים הקלים בצבאות יוון. חימושם היה קל ולא היה להם ציוד מגן כלשהו. בדרך כלל היו אלה עניי העיר שלא יכלו לחמש את עצמם בפנופליה (כלי הנשק של ההופליט) או שכירי חרב.
הקשתות והקלעים, אף שהם זולים יותר מציודו של הופליט, דרשו מומחיות רבה בשימושם. כל זה תרם לכך שהאופי העונתי של הלחימה היוונית, שהתבססה על מיליציה של הופליטים, התאימה פחות לקשתים ולקלעים מקצועיים. לכן, רובם היו שכירי חרב שגויסו מקרב עמים אחרים. בקרב עצמו נפרסו לרוב לפני הפלנקס ובאגפיו.
קשתים.
הקשתים לא היו נפוצים בצבאות יווניים. מספרם לא עלה בדרך כלל על כמה מאות. שימוש יעיל בקשת דורש אימון ארוך. יתרה מכך, השריון הכבד של ההופליט עמד בהצלחה נגד פגיעות חצים, כך שיעילותם הייתה נמוכה. הקשתים הטובים ביותר גויסו בכרתים. הטווח היעיל של קשת מורכבת בתקופה זו עמד על כ-150 מטר וקשת טוב היה יכול לפגוע במטרה ממרחק של כ-60 מטר.
הקשתים היו יעילים בעיקר נגד כוחות קלים אחרים. כמו כן, האתונאים הציבו קשתים על ספינותיהם. היות שצוות הספינה לא נשא שריון, פגיעותיהם היו קטלניות. הדבר היה יעיל במיוחד נגד ספינות שכושר תנועתן נפגע.
קלעים.
בדומה לקשת, גם קלע דורש אימון ארוך. אף על פי שגם אבנים יכולים לשמש כתחמושת לקלע, התחמושת היעילה יותר הייתה כדורי עופרת קטנים. אלה היו יכולים לגרום לנזק קשה כשפגעו באזורים לא מוגנים. פגיעתם הייתה יכולה לשבור עצמות ולהביא למותו של החייל. לעיתים קרובות הכדורים עוטרו בכיתוב - לרוב שמות של ערים, קצינים או גידופים וקללות.
הטווח היעיל של קלע היה מעט יותר גדול מזה של הקשת ועמד על כ-200 מטר. הקלע היה קטלני יותר מהקשת. בלהט הקרב קשה לשים לב לאבן קטנה שנורית ממרחק. בנוסף, אם הקליע פגע בחייל, היה קושי ניכר להוציא אותו מהפצע, בניגוד לחץ. הקלעים חלקו את היתרונות והחסרונות של הקשתים. גם אלה וגם אלה התקשו מול כוחות משוריינים, אך היו יעילים מאוד נגד כוחות קלים. בדומה לקשתים, גם קלעים הוצבו על ספינות מלחמה.
שרשרת הפיקוד.
כל הצבאות היווניים, להוציא את הצבא הספרטני, היו מיליציות. כלומר, אלה לא צבאות מקצועיים, אלא אזרחים שגויסו אד-הוק לביצועה של מטלה צבאית כלשהי. כתוצאה מכך, גם שרשרת הפיקוד לא הייתה מוגדרת היטב. גנרלים בכירים נבחרו בדרך כלל על ידי גוף האזרחים או מונו על ידי האוליגרכיה וכך גם הקצינים הזוטרים יותר. בצבא האתונאי למשל ההופליטים חולקו לעשר חטיבות בעלות מספר חיילים לא קבוע, אך בדרך כלל המספר עמד על כ-1,000 לוחמים לחטיבה. הפרשים חולקו לשתי חטיבות בנות 500 חיילים כל אחת. על צבאות של פולייס קטנים הידיעות מקוטעות ואין מידע ודאי לגבי שרשרת הפיקוד שלהן.
הצבא הספרטני היה יוצא דופן מבחינה זו. לרוב אחד משני מלכיה פיקד על הצבא ושרשרת הפיקוד הייתה מוגדרת היטב עם יחידות משנה בפלנקס. לעיתים מונה מפקד שלא מקרב שושלת המלוכה. במקרה הצורך יחידות המשנה של הצבא הספרטני היו מסוגלים לפעול באופן עצמאי. בנוסף, שרשרת הפיקוד הספרטנית הייתה מפותחת יותר וכללה דרגות רבות יותר, דבר שהעניק להם גמישות טקטית רבה יותר בשדה הקרב.
אימון.
דרישות האימון השתנו בין פוליס לפוליס ומתקופה לתקופה. ככלל בתקופה הארכאית, האימונים היו לרוב לא רציניים, למעט בצבא הספרטני. עם הזמן, דרישות הצבא עלו ומדינות החלו לאמן את אזרחיהן לפחות באופן חלקי לשירות צבאי. הדבר הוביל להולדת תפקיד ההופלומאכוס - מדריך צבאי. בנוסף, יחידות עלית נהגו להתאמן באופן קבוע. כך לקראת סוף המאה ה-4 לפנה"ס הספירה התחילו באתונה לאמן את נעריהם בהגיעם לגיל 18 לקראת שירות צבאי. האימונים האלה נקראו אפביה (מלשון אפבוס - נער). המוסד הפך לחשוב עד כדי כך שאימון זה ושירות בצבא היה לאחת הדרכים שבהן זרים היו יכולים לקבל אזרחות אתונאית.
הצורך באימון הושפע גם מסוג החיל שבו שירת החייל. אימונים לקראת לחימה במערך פלנקס נוקשה היו קטנים יותר בהיקפם לעומת האימונים שלהם נדרשו חילות אחרים דוגמת חיל הרגלים הקל. האימונים שנדרשו בחיל הפרשים היו בין הקשים ביותר. השליטה בסוס ללא ציוד רכיבה מפותח והצורך להשתמש בכלי נשק, תוך כדי רכיבה על הסוס, דרשו אימונים שלקחו שנים רבות. זאת הייתה סיבה נוספת שרק אריסטוקרטים עשירים נהגו לשרת בחיל הפרשים, שכן היה להם מספיק זמן להתפנות לאימונים אלה.
מקורות כוח אדם.
בפני פוליס יווני עמדו שלושה מקורות עיקריים של כוח אדם שמהם יכלה לגייס את צבאה. המקור הראשון והחשוב מכולם היה גוף האזרחים. האזרחים נלחמו באומץ רב, הפגינו נאמנות וגם סיפקו את כלי נשקם. עם זאת, לא תמיד הדברים זרמו חלק. היה קושי להשתמש באזרחים במערכות ארוכות בגלל הצורך להינתק משדותיהם. לעיתים, מאבקים חברתיים בתוך הפוליס גרמו לפיצול בתוך הצבא. כך למשל בגדו האריסטוקרטים של אולינתוס ונכנעו לפיליפוס השני. התטיס, אזרחים חסרי רכוש לא גויסו בדרך כלל לצבא ושירתו לרוב בכוחות הצי.
המקור השני, נפוץ גם כן הם המטויקים. מדובר בתושבים חסרי זכויות אזרח, אך משלמי מיסים. מספרם היה רב במיוחד בפולייס בעלי קשרי מסחר רבים דוגמת אתונה. מתוך 16,000 הופליטים שהיו לאתונה בתחילת המלחמה הפלופונסית, 3,000 גויסו מקרב המטויקים. עם זאת, מספרם לא נותר קבוע והושפע מהרווחה הכלכלית שהייתה יכולה הפוליס להציע לאכולוסיה זו. בנוסף למטויקים יכולה הפוליס לגייס את עבדיה לשירות צבאי. הפרקטיקה הזאת הייתה מקובלת, אם כי לא מאוד נפוצה. בדרך כלל עבד שגויס לצבא שוחרר לחופשי. לעיתים, העבדים גויסו לשירות בצי בתור חותרים. לא ברור עד הסוף אם המנהג היה נפוץ או מוגבל לעתות חרום בלבד.