תחילת צמיחתה של העיר לאחת הערים המרכזיות בסין כיום החלה בשנת 1905, כשמסילת הרכבת הקרויה כיום "ג'ינגגוואנג" (ונמשכת כיום מבייג'ינג עד העיר ווהאן שבדרום סין), המשיכה להתרחב באותה שנה והגיעה מבייג'ינג עד לאזור שה-ג'יאג'וואנג. פיתוח המסילה בתחילת המאה ה-20 הביא להרבה סחר ותחומי מסחר חדשים בעיר כמו גם עידוד חקלאים רבים לגדל יבולים למכירה, ולא עוד רק לשם אספקת מזון לביתם שלהם. בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, כבר הייתה עיירת-מסילה גדולה כמו גם מרכז מסחר עם איסוף סחורות ממחוז שאנשי הגובל במחוז חביי ממערב וממחוזות רחוקים יותר במערב סין ומרכז למסחר בגידול יבולי החקלאות בכל "מישור צפון סין", בייחוד של דגן, טבק וכותנה. בשנת 1935 כבר תפקדה כמרכז כלכלי גדול וחשוב בהרבה מהעיר ג'נגדינג. בסוף מלחמת העולם השנייה השתנה שוב אופייה של העיר עם המשך העלאת מעמדה, כאשר אף הפכה להיות העיר הראשית מבחינה מנהלית במערב מחוז חביי והתפתחה לעיר תעשייתית. עוד לפני מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר תעשייה מבוססת כגון ייצור גפרורים, עיבוד טבק וייצור זכוכית.
אולם רק בשנת 1949 הפכה לעיר מרכזית מבחינה תעשייתית. בין השנים 1948–1958, גדלה אוכלוסייתה ליותר מפי 3 ממספר תושביה עד לשנת 1948. בשנות החמישים נעשה פיתוח רחב-היקף בתעשיית הטקסטיל בעיר, עם פיתוח מלאכת טווייה של כותנה, אריגה, הדפס על אריגים וצביעת אריגים. בנוסף, החל ייצור של עיבוד צמחים במגוון חוות מקומיות. בשנות השישים הפכה העיר גם מקום לתעשייה כימית חדשה, עם הפקה מצמחים של חומר הדשן להפריית הקרקע, והפקת התרכובת נתרן הידרוקסידי.
כנציבות עירונית, מורכבת שה-ג'יאג'וואנג מ-22 אזורים: 8 מועצות עירוניות, 3 נפות עירוניות ו-11 נפות:
גאוגרפיה.
הנציבות העירונית משתרעת על פני 14,072 קמ"ר בקצה המערבי של מחוז חביי וגובלת בבאודינג מצפון, בשינגטאי מדרום, בחנגשווי ממזרח ובמחוז שאנשי ממערב. העיר ניצבת בשולי "מישור צפון סין", למרגלות הצד המזרחי של רכס הרי טאיחאנג, ומדרום לנהר "חוטוו" במרחק של כ-265 קמ"ר דרום-מערבית לבייג'ינג בירת סין.
לשה-ג'יאג'וואנג טמפרטורה ממוצעת של -1.5 מעלות צלזיוס, ולפי שיטת קפן הממיינת אזורים בעולם על פי האקלים השורר בהן, ממוקמת העיר בגבול שבין אזור אקלים סובטרופי גשום לבין אזור אקלים יבשתי לח. החורף יבש ודי קר בהשפעת רוחות האנטי ציקלון הסיבירי, ואילו הקיץ חם מאוד ולח בהשפעת רוחות המונסון במזרח אסיה; מסיבה זו מרבית הגשמים הם בחודשי הקיץ.
כלכלה.
במשך הזמן התפתחה העיר למרכז כלכלי גדול בצפון סין וכיום נחשבת למרכז הכלכלי של מחוז חביי. היא המרכז הראשי לתעשיית הרוקחות בסין ואחד המרכזים הראשיים לתעשיית הטקסטיל. תעשיות עיקריות נוספות בעיר הן טכנולוגיית נתונים אלקטרוניים, ייצור חומרי בנייה, פיתוח מדע המֵטַלוּרגִיָה - חקר תכונותיהן של מתכות, ייצור במפעלים כימיקליים, והיקף גדול של סחר ומסחר. בשנת 2008 היה התוצר הלאומי הגולמי של העיר 283.8 מיליארד יואן, עלייה של 11 אחוזים מהשנה שלפני.
בשנת 1991 הוקם בעיר אזור טכנולוגיית היי-טק, כאזור פיתוח בעל חשיבות מדינית לפיתוח התעשייה בסין. מאז הקמתו נבנו בו 2,560 מפעלים שמתוכם 185 בבעלות של משקיעים ממדינות אחרות, כאשר יש בו מפעלים שהוקמו על ידי חברות מיפן, קוריאה הדרומית, מלזיה, הונג-קונג, מקאו, טאיוואן, גרמניה, איטליה, ארצות הברית וקנדה. האזור מחולק לשלושה רבעים בעיר, הכפופים כולם לאותם נוהלי מדיניות:
תרבות.
אמנות.
מרכז האמנות של מחוז חביי נמצא בעיר.
בשה-ג'יאג'וואנג תרבות עשירה של מוזיקת רוק. יש בה מספר להקות רוק בסגנון מחתרתי שמופיעות בעיקר בפאבים. בעיר מייצרים שניים מכתבי-העת המובילים בסין בנושא מוזיקת רוק, הנקראים "סו-רוק" ו-"אקס-מיוזיק", הנדפסים לתפוצה ארצית ומהווים במה עיקרית לקידום מוזיקת הרוק בסין.
אתרים.
כעיר שעברה בעיקר פיתוח תעשייתי במאה ה-20 וכך גם התפתחה בעשורים האחרונים בעיקר בתחום הכלכלי, במרכז העיר יש בעיר אתרי היסטוריה ותרבות מעטים ביחס לערים אחרות בסין, המרכזיים שבהם:
אולם יש מספר אתרים בעלי חשיבות היסטורית ותרבותית באזור הסובב את מרכז העיר, שתחת שטחה המנהלי הכללי של העיר:
טאי-יואן
טָאי-יוּ'אן (בסינית: 太原; פין-יין: Tàiyuán) היא נציבות עירונית, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז שאנשי שבצפון-מרכז הרפובליקה העממית של סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 התגוררו בנציבות העירונית 5,304,061 תושבים, מתוכם 4,529,141 בשטח האורבני.
היסטוריה.
טאי-יואן היא עיר עתיקה בעלת היסטוריה של יותר מ-2,500 שנים. העיר נוסדה בשנת 497 לפנה"ס תחת השם "גִ'ינְיָאנְג" בשלהי תקופת המדינות הלוחמות, ושימשה מרכז אסטרטגי למדינת ג'או העתיקה. לאחר כיבוש ג'או על ידי שושלת צ'ין בשנת 221 לפנה"ס, הפכה העיר לאזור מפקדה והוחלף שמה ל-"טאי-יואן", כאשר נוהלה על ידי מפקד צבאי שהתיישב בה, והמשיכה להיות מנוהלת בצורה זו גם במהלך כל תקופת שושלת האן שבשנים 206 לפנה"ס עד 220 לספירה, ועוד לאחר-מכן. בתקופה המאוחרת של שושלת האן, הפכה להיות עיר הבירה של מחוז בשם "ג'וֹאוּ". בחלק מהמאה השישית שבמהלך תקופת שושלת טאנג, תפקדה כעיר בירה משנית של מדינות "וֵיי המזרחית" ו-"צִ'י הצפונית" וכמרכז תרבות בסין. בהתאם, בתקופה זו גם התפתחה לאזור יישוב גדול והפכה להיות מרכז לדת הבודהיזם. בשנת 562 נבנתה עיר חדשה בסמוך לטאי-יואן, ובשנת 733 קושרה לטאי-יואן, כאזור חדש בעיר לצד האזורים העתיקים והישנים יותר. כך טאי-יואן עוד הוסיפה לגדול בתקופת שושלת טאנג. קיסר שושלת טאנג החל עם העיר טאי-יואן כבסיס בכיבושיו להקמת האימפריה ותוך שימוש בתמיכת אנשי האצולה המקומיים שלו באזור; זאת בהתאם לכך שטאי-יואן יועדה באותה תקופה להיות בירת השטח הצפוני שבשליטת שושלת טאנג, וכך הפכה באותה תקופה לאזור בסיס צבאי מבוצר היטב.
בשנת 960 נכבשה על ידי שושלת סונג. באותה עת הורה קיסר שושלת סונג להרוס אותה, ובשנת 982 הוקמה עיר חדשה על גדות נהר פֶן.
בשנת 1907 עלה מעמד העיר בזכות הקמת מסילת רכבת שקישרה אותה לעיר שה-ג'יאג'וואנג. כנציבות עירונית, כיום מורכבת טאי-יואן מ-10 אזורים: 6 מועצות-עירוניות, נפה-עירונית אחת ו-3 נפות. האזור המאוכלס ביותר הוא המועצה העירונית "יִינְגדְזֶה", שגם מהווה את לב מרכז העיר.
גאוגרפיה.
טאי-יואן משתרעת על פני 6,905 קמ"ר במרכז מחוז שאנשי על הנהר פן כ-400 ק"מ דרום-מערבית לבייג'ינג בירת סין. היא מהווה את מרכז הדרך בכיוון צפון-דרום לאורך מחוז שאנשי ומהווה אזור מקשר בדרכים שבין אזור ההרים ממערב לבין מחוז חביי שממזרח למחוז שאנשי, ולצפון מחוז שאנשי.
טאי-יואן נמצאת באזור אקלים יבשתי קיצי חם. החורף קר וארוך, אך יבש וכך גם שמיים לא מעוננים כך שיש שמש חזקה. האביב יבש ועם סופות חול תכופות, ומלווה בגלי חום מוקדמים של הקיץ עקב אזור האקלים הקיצי בו שרויה העיר. הקיץ גשום וחמים עד חם, כאשר רוב הגשמים יורדים בחודשים יולי ואוגוסט.
כלכלה.
מאז שנת 1949, עם הקמת הרפובליקה העממית של סין, החלה התעשייה בעיר להתפתח בצורה מקיפה, בעיקר תעשיית ייצור ברזל ופלדה שמובילה כיום את כלכלת העיר. יש בעיר גם תעשייה גדולה לייצור מלט ויש בה אזור שלם של תעשיית כימיקלים. כיום טאי-יואן היא אחת הערים התעשייתיות העיקריות בסין. בשנת 2008 עמד התוצר הלאומי הגולמי בעיר על 146.8 מיליארד רנמינבי/יואן, בצמיחה של 8.1% לעומת השנה שלפני.
תרבות.
מאחר שטאי-יואן הייתה עיר בירה משנית לסין ומרכז תרבותי בתקופות הקדומות, אנשי פוליטיקה ואנשי רוח רבים צמחו ממנה. כך מוצאם של כמה מהקיסרים ששלטו ברחבי סין הוא מטאי-יואן, כגון "לִי שְׁה-מִין" ו-"יְוֵּ'אן לי גָאו דְזוּ", ומוצאם של משוררים רבים בסין בתקופות הקדומות.
מדרום-מערב למרכז העיר הוקמו מקדשי-מערות בהר "טְייֵלונְג", כאשר המשך הבנייה וההקמה של מקדשים נוספים במקום עוד בוצעה באמצע תקופת שושלת טאנג, ששלטה בין השנים 618-907.
אתרים.
במרכז העיר ובאזור הנציבות יש בתים סיניים עתיקים בעלי מורשת חשובה ומספר מקדשים, ויש גם אתרי טבע פופולריים בקרב התיירים:
האנדאן
הָאנְדָאן (בסינית מפושטת: 邯郸; בסינית מסורתית: 邯鄲; בפין-יין: Hándān) היא נציבות עירונית במחוז חֶבֵּיי שבמזרח הרפובליקה העממית של סין. העיר מהווה את האזור העתיק ביותר במחוז שבו התפתחה התיישבות עירונית. במהלך ההיסטוריה עלה וירד מעמד האזור, עד שהתגבש לעיר בעלת שטח שיפוט הכולל את כל הרבעים המרכזיים שבהגדרת העיר הישנה יותר, יחד עם העיירות והכפרים שסביב, בהיקף אוכלוסייה של כ-9.414 מיליון תושבים.
העיר נמצאת על הגבול שבין רכס הרי טאיחאנג לבין "מישור צפון סין", מה שמקנה לה הבדלי גובה גדולים בין אזוריה ההרריים לעומת שטחה המישורי. בעיר מצטלבות מערכות כבישים ומסילות רכבת מרכזיים בסין, והיא מהווה מרכז המקשר בין המחוזות והערים הגדולות שסביבה, כמו גם נגישות קלה לעיר וממנה.
בעיר תעשייה כבדה בעיקר של ייצור מתכות, המתאפשרת על ידי הפקת החשמל הרבה מכמות הפחם הגדולה שמצויה באזור, היוצרת זיהום אוויר כבד ורעש אשר גורמים לאיכות חיים ירודה בעיקר בקרב תושבי אזורי המפעלים.
ההיסטוריה העתיקה והעשירה של האזור הקנו לעיר פיתוחים מגוונים בניבי השפה הסינית ופיתוחי מנהגים עממיים רבים שביניהם אנשים שפורסמו בהמצאותיהם, כמו גם אתרים היסטוריים רבים, וכיום האנדאן היא אחת הערים המתויירות בסין ונחשבת לאחת הערים ההיסטוריות החשובות בסין.
היסטוריה.
התפתחות אזור היישוב לנפת האנדאן.