אופנהיים נולדה וגדלה בתל אביב. בגיל שבע הצטרפה למקהלת "בת קול" בקונסרבטוריון שטריקר. במסגרת הפעילות במקהלה, השתתפה בהפקות של האופרה הישראלית החדשה, בפסטיבל הזמריה, בהפקות טלוויזיוניות ובפסטיבלים בינלאומיים. שנתיים אחר כך, החלה בלימודי נגינה בצ'לו, שנמשכו מספר שנים.
בגיל שש עשרה החלה ללמוד במגמת הג'אז בתיכון עירוני א'. במקביל ללימודים, כתבה מוזיקה להצגותיו של חברה לכיתה, במאי התיאטרון העצמאי אריאל אפרים אשבל, בהן השתתפה גם כשחקנית. באותן שנים, התוודעה למוזיקה ניסיונית ולסצנת הג'אז התל אביבית. הייתה פעילה במסגרת המועדון התל אביבי "הגדה השמאלית". היא הקימה ביחד עם טל הפטר ויונתן אבישי שלישייה של שני פסנתרים וקול ושרה עם הרכב האוונגרד "תל אביב ארט אנסמבל". הופיעה גם עם המוזיקאי הרולד רובין.
בהיותה בת עשרים הקימה יחד עם מאיה דוניץ (אותה הכירה במועדון "הגדה השמאלית") את ההרכב הווקאלי-ניסיוני "מקהלת גבעול", שביצע רפרטואר קנוני לצד יצירות מקוריות. עם משתתפי "גבעול" נמנו קרני פוסטל, אורי בראונר כנרות, רביד כחלני, נעם ענבר, דוניץ, ריף כהן וחברי להקת בום פם. "גבעול" פעלה בשנים 2003–2008, הופיעה ברחבי ישראל והשתתפה בפסטיבלים. "גבעול" שיתפה פעולה עם האמנים הישראלים ברי סחרוף, רמי פורטיס, ארקדי דוכין ואריאל אשבל ועם אמנים בינלאומיים כמו אלוין קוראן ודייוויס מוס .
לאורך השנים הפגישה בעבודותיה מגוון סגנונות אמנותיים ומוזיקליים, מאינדי פופ ועד לאוונגרד. במרבית היצירות ממלא קולה רחב המנעד תפקיד מרכזי, הן בשירה והן ככלי מוזיקלי.
עבודותיה הוצגו בפסטיבלים ובתיאטראות שונים, ביניהם; "Hardcortex" בתיאטרון החאן ירושלים (2006), "בעזרת נשים", (פסטיבל אינטימאדנס 2007), "Hush little piano", בגלריה לאומנות חיפה (2008), אירועי 'אוהבים אמנות' (2012) מוסררה מיקס (2014), מוזיאון תל אביב (2015), "ניגונית" פסטיבל הצילום הבינלאומי ביפו (2016).
ב-2008 הייתה שותפה ליצירת אלבום הילדים "הרחק הרחק בארץ כוש", בו גם שרה. מחבר המילים הוא אהוד אבישי ומלחין המנגינה הוא יונתן אבישי בנו. באלבום שרו גם ישראל גוריון, יונתן אבישי, עידו מוסרי ורונה קינן.
שותפה ליצירותיהם הבימתיות-מוזיקליות של יונתן לוי ונועם ענבר, ביניהן "רפול והים" (הזירה הבין תחומית 2014), "הבור והבסיס" (עונת התרבות 2015) ו"קנטטת הג'יבריש" (מוזיאון תל אביב 2017) ״עצום״ (קיץ 2018).
יצירות מרכזיות.
שושנה.
במרץ 2018 ראה אור "שושנה", אלבומה השני. האלבום מבוסס ברובו על טקסטים של המשוררת זלדה, הלחנים הם של אופנהיים ויונתן אבישי.
שירי האלבום מבוצעים על ידי קולות נשיים, הרמוניום, פלטת מתכת ותוף. האלבום הוקלט בטכניקת הקלטה ‘בינ-אורלית’, טכניקה בה מיקרופונים הוצבו על מודל של ראש בתוך 'אוזניים' המדמה את אופן השמיעה של אדם היושב בחדר ההקלטות. מרבית האלבום מבוצע בסגנון פולק עולם, אך הוא שואב השראה מג'אז, מוזיקה הודית ומוזיקה ניסיונית. את האלבום הקליטה אופנהיים באולפני קיצ'ה עם היוצרות ואמניות הקול פיי שפירו ותומר דמסקי, אשר גם מנגנת באלבום על תוף בס ועל פלטת מתכת בעזרת קשת של צ'לו. את שפירו ודמסקי הכירה במסגרת "מעגל סירנות" ערב שאצרה ובו שרו שלושתן בסגנון א-קפלה.
האלבום מבוסס על המופע "ערש: שירי ערש למבוגרים", שכלל שירים של זלדה ושל יונתן לוי שהולחנו ועובדו בידי אופנהיים. "ערש" בוצע בידי אופנהיים, שפירו ודמסקי והוצג בפסטיבל טקטוניקס 2015, במרכז לאומנות עכשווית קלישר 2016, ופסטיבל ישראל 2017..
"שושנה" זכה במענק ממפעל הפיס.
the VOICES.
החל מ-2015 אופנהיים עובדת עם הכוריאוגרפית מאי זרחי על פרקטיס המשלב עבודת קול וגוף, תנועה ומוזיקה. עבודה זו היא שיתוף הפעולה השני של זרחי ואופנהיים. בעבודה המשותפת שלהן מתקיימת חקירה, של חומריות הקול לחומריות של התנועה. בthe VOICES הן מאגדות אנסמבל נשי של רקדניות וזמרות וביחד הן מבקשות לבדוק את המרחב בין מדיום המחול למדיום המוזיקה. עבודתן הראשונה אותה הציגו בפסטיבל צוללן הייתה "כן" (מוזיאון תל אביב 2015). יצירתן השנייה 'the VOICES' הוצגה בתיאטרון ענבל 2017.
שיבחו את היצירה רות אשל ואבי פיטשון בעיתון הארץ.
פלייליסט.
אלבום הבכורה של אופנהיים "פלייליסט", יצא ב-2013, מתאפיין בקו אינדיפופ מובהק, הוא נע בין שירי היפ-הופ ראגמאפין לבלדות דיכאוניות וכולל 11 שירים. אופנהיים כתבה את כל הטקסטים, הלחינה את השירים ועיבדה אותם יחד עם הפסנתרן טל הפטר והמפיק רן שם-טוב. "פלייליסט" הושק בתיאטרון תמונע, אופנהיים הופיעה עם שירי האלבום במשך שנתיים בפסטיבלים ומועדונים ברחבי ישראל. להקתה כללה את: איתי זנגי – גיטרה, אביחי טוכמן – בס, רן יעקובוביץ' - תופים וטל הפטר –קלידים; אופנהיים שרה ולפעמים ניגנה על קלידים ועל לופ משין.
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "יש ירוק" (נבחר לפסטיבל הזמר 2013), "The Sound", "תעלה", "Come and catch us" והושמעו בתחנות הרדיו: רדיו תל אביב 102FM, 88FM ,FM106 ורדיו קריית גת.
באותה תקופה הוציאה ביחד עם קרן דוניץ את הסינגל "פידליטי" – גרסת כיסוי לרגינה ספקטור. "פידליטי" הופק בידי וואלה והושמע ב-106FM.
חיים אישיים.
סבא רבא שלה מצד אמה, יעקב אוסובסקי, היה כלכלן ברוסיה ובר-פלוגתא של סטלין שישב בכלא בסיביר.
אביה, אברהם אופנהיים, עלה לישראל מפולין ב-1930 והיה אמן יודאיקה שעיצב וייצא את תשמישי הקדושה שייצר במפעלו לאירופה וארצות הברית.
אמה, מרים אופנהיים לבית הד-הולנדר, ילידת ירושלים, הייתה מורה לחינוך מוזיקלי לגיל הרך וזמרת במקהלת רינת.
למיכל אח הגדול ממנה בארבע שנים, יונתן.
נשואה לאמן דניאל לנדאו, אם לשלושה ילדים ומתגוררת בתל אביב.
לימודים והוראה.
אופנהיים מלמדת שיעורי פיתוח קול באוניברסיטת תל אביב במחלקת משחק ובאקדמיה למוסיקה ומחול.
הרבה מעבודותיה מבוססות על "הדרך לגילוי הקול"- שיטה שפותחה בגרמניה בשנות העשרים של המאה העשרים בידי הזמרת השוודית ולבורג ורבק סוורדסטרום בתמיכתו של מייסד האנתרופוסופיה רודולף שטיינר,
לצד חקירה קולית עצמאית של אופנהיים. פיתחה ומפתחת סדנא בשם ״קול חלל״ אשר העבירה בין השאר באקדמיה למחול ירושלים, המדרשה לאמנות בית ברל, ובמרכז ללימוד כוריאוגרפיה כלים.
מעבירה הדרכות קוליות להפקות תיאטרון ומחול, בין השאר "בשורות טובות ומשיבות נפש" מאת נעמי יואלי, תיאטרון עלילה מקומית, "אנאל ואגינה" מאת ענת דניאלי
, "Common emotions", יסמין גודר, פסטיבל צוללן, "Lungs" שחר בנימיני.
Killing Me Softly
Song for America
Song for America (שיר לאמריקה) הוא האלבום השני של להקת הרוק המתקדם האמריקאית, קנזס. האלבום יצא בשנת 1975 ויצא מחדש בגרסת רימסטר בתקליטור בשנת 2004.
סיבוב ההופעות המתמשך נתן לקנזס קבוצה קטנה של מעריצים נאמנים, שחלקם היה לעקוב אחרי הלהקה מתוכנית אחת לאחרת. למרות ההצלחה המינורית של אלבום הבכורה שלהם, הם היו עדיין, על פי רוב, להקה פחות פופולרית (חלק אמרו שהם להקה שמתאבקת בברים).
בעוד ש-"Song for America" תרם לא מעט כדי לשנות את זה, זה העבודה שלהם המתקדמת והכבדה ביותר, כמו אלבומיהם הבאים, האלבום סימן מעבר לפורמט רך יותר. כמו האלבום הראשון, חובות הכתיבה נחלקו בין קרי ליווגרן וחבר לשעבר בלהקה וויט קלובר, בעיקר של הסולן / הקלידן סטיב וולש.
מבחינה מוזיקלית, האלבום כולל הסדרים מורכבים לגיטרה חשמלית ואקוסטית, כינור, וקלידים (כולל פסנתר, עוגב, סינתיסייזר, מוג ועוד). שיריו של וולש תיארו חיים ברחוב (בשיר "Lonely Street"), התמכרות לסמים (בשיר "Down the Road") ומשיכה לשטן (בשיר "The Devil Game"). מילותיו של ליווגרן לשיר "Lamplight Symphony" עסקו בנצרות. שיר הנושא עוסק באיכות הסביבה, והשיר "Incomudro" עוסק בבודהיזם והינדואיזם בקונספט של האטמן (Atman).
שיר הנושא שנמשך 10 דקות, הפך לסינגל במשך 3 דקות (נכלל כרצועת בונוס בגרסת הרימסטר של האלבום).
האלבום יצא בגרסה משופרת (Remaster) עם תמונות נדירות של הלהקה ורצועת בונוס שהיא גרסת הופעה לשיר "Down the Road".
ביקורת.
Allmusic שיבח את האלבום בכך שכתבו עליו "אנרגיה האינטנסיבית" על השירים הקצרים יותר של האלבום, אבל טען שהשירים הארוכים דורשים יותר הקשבה פעילה מדי להעריך. הם הגיעו למסקנה שהאלבום הוא "טוב" (אם לא מתבגר) להקלטה של הלהקה של ז'אנר זה.
יוסף-ז'וזף דדון
יוסף-ז'וזף דדון (נולד ב-24 באפריל 1975) הוא אמן ישראלי, יליד צרפת. עבודתו האמנותית עוסקת במתחים שבין מזרח למערב, בין דתיות לחילוניות, בין מרכז לפריפריה ובין הממשי למדומין. היא נוגעת בקולוניאליזם, במגדר ובזהות בעזרת מגוון של מדיה אמנותית כגון וידאו, צילום, מיצג, רישום, אדריכלות ופעילות חברתית.
קורות חייו.
יוסף דדון נולד בניס, צרפת, בשנת 1975. בשנת 1980 עלה עם אמו לישראל והתיישב באופקים. הוא התחנך במוסדות חינוך חרדיים של חסידות סאטמר במושב תפרח ובישיבות בירושלים ובני ברק. בשנות ה-90, במקביל ללימודיו בישיבה, יצר, כאוטודידקט, ציור ובו מוטיבים יהודיים, בסגנון גרפי.
דדון התפרסם בראשית שנות ה-2000 בצרפת ובישראל בזכות סרטו "ציון" (2006–2007), שהופק בתמיכת מוזיאון הלובר ובהשתתפות השחקנית רונית אלקבץ, הפך את דדון לאמן הישראלי הראשון שמוזיאון הלובר שיתף עמו פעולה ואיפשר לו לצלם בין כתליו.