בין השנים 1938–1958 עבד בתפקידים שונים במחלקת העתיקות והמורשת של עיראק ובין השנים 1941–1978 הרצה באוניברסיטת בגדאד. הנושאים בהם עסק היו היסטוריה של העת העתיקה וכן שומרית ואכדית. בתפקידיו השונים באוניברסיטה היה בחבר המנהלים של האוניברסיטה וכיהן גם כסגן נשיא האוניברסיטה. כיהן גם כפרופסור ב-"Baghdad University College of Arts". היה חבר וסגן נשיא של האקדמיה העיראקית למדעים.
שלווה דדיאני
שַׁלווַה דַדיאני (בגאורגית: შალვა დადიანი; 21 במאי 1874 - 15 במרץ 1959) היה סופר, שחקן ומחזאי גאורגי.
חייו.
שלווה דדיאני נולד בזסטפוני שחבל אימרתי, בן למשפחת אצולה. אביו, ניקולוז דדיאני, אציל שמוצאו מחבל סמגרלו, היה משורר, סופר ומתרגם. אמו הייתה ממשפחת אצולה אימרית.
שלווה דדיאני קיבל את השכלתו על ידי מורים פרטיים, שהוזמנו לבית המשפחתי. למרות נאמנותה של האצולה הגאורגית לצארים, דדיאני נסחף מנעוריו על ידי רעיונות של שחרור לאומי וסוציאליזם; שני הרעיונות הללו בולטים בקובץ שיריו בשם "הניצוץ" (1892) ובסיפוריו הקצרים, שפורסמו בעיתון הגאורגי "איווריה" משנת 1896.
בשנת 1893, שלווה דדיאני החל להופיע כשחקן תיאטרון בכותאיסי; משנת 1897 הוא היה מעוזריו הקרובים של הבמאי לאדו אלכסי-מסחישווילי, שהדריך את להקות התיאטרון בעיר בשנים 1906-1897.
בהשפעת המהפכה שפרצה בשנת 1905, שלווה דדיאני כתב את המחזה הראשון שלו: "במעמקי האדמה"; ביצירה זו, הוא תיאר בצורה אלגורית את מאבקם של הגאורגים העובדים למען שוויון חברתי וזכויות לאומיות. במחזה משנת 1907, "בעת שחגגו", דדיאני הציג את שמחתם של תומכי הסדר הישן עם תבוסת המהפכה כזמנית - לאור נכונותם של כוחות מהפכניים להמשיך במאבק. כתיבתו המחזאית של דדיאני הושפעה רבות מיצירתו של מקסים גורקי.
בשנת 1908, שלווה דדיאני הקים את "הלהקה הניידת" - קבוצת שחקנים ואנשי תיאטרון שהציגה מחזות בעלי אופי פוליטי-מהפכני בערים ובעיירות התעשייתיות של גאורגיה (אך גם בבאקו שבאזרבייג'ן ובנובורוסיסק שבדרום רוסיה). "הלהקה הניידת" הציגה בין השאר את המחזה "האחרונים" מאת מקסים גורקי, שנאסר על ידי השלטונות.
במחזה משנת 1916, "אנשי האתמול", שלווה דדיאני ביטא את אמונתו בקריסה הקרבה של המשטר הצארי. למרות רעיונותיו הסוציאליסטיים, בעשור הראשון של השלטון הסובייטי בגאורגיה (החל מכיבושה ב-1921), דדיאני היה ביקורתי כלפי מנגנוני המפלגה הקומוניסטית והמדינה; הוא זיהה בהם בירוקרטיות, חנופה כלפי הדרגים הגבוהים ואחיזת עיני הציבור. כדי שהביקורת שלו לא תהיה ישירה, בשנת 1928 דדיאני כתב מחזה קומי ("באמצע הלב"), שבו לעג כביכול לקלקולי הסדר הישן, אך במרומז הפנה את האצבע כלפי השלטון החדש; היה זה המחזה הסאטירי הראשון בתולדות התיאטרון הגאורגי הסובייטי.
בשנים 1926-1916 שלווה דדיאני עמל בין השאר על כתיבת הרומן ההיסטורי "גיורגי הרוסי"; הרומן מתאר את עלילותיו של הרוזן הרוסי גאורגי (יורי) בוגוליובסקי (בעלה הראשון של המלכה תמר) על רקע הממלכה הפאודלית של גאורגיה בקרבת שיא כוחה. "גיורגי הרוסי" היה הרומן ההיסטורי הראשון בספרות הגאורגית הסובייטית.
במחזה משנת 1931, "תתנולדי", שלווה דדיאני הציג את המאבק המר והאלים בין המנהגים העתיקים למודרנה בחבל סוואנתי והציג את החדשנים כמנצחים ברורים. במחזה "מן הניצוץ", שכתב בשנת 1937, דדיאני תיאר את התאגדותם של פועלים גאורגיים במסגרת ארגונים מהפכניים בראשית המאה ה-20.
בתקופת שלטונו של סטלין, שלווה דדיאני היה שותף לטיפוח פולחן האישיות שלו - כמחזאי וכסופר הוא כתב מחזות ונובלות שהאדירו את דמות השליט.
בשנת 1954, שלווה דדיאני פרסם את הרומן "משפחת גוויגוויליאני"; ברומן זה הוא תיאר את ההידרדרות במצבה הכלכלי של האצולה הגאורגית על סף המאות ה-19 וה-20, את הניוון הערכי של המעמד השוקע ואת מאבקם של האיכרים הגאורגים למען צדק חברתי. בשנת חייו האחרונה, 1959, שלווה דדיאני פרסם את ספר זיכרונותיו: "דברים שנזכרתי בהם".
במהלך חייו, שלווה דדיאני כתב 50 מחזות וכמו כן עשרות סיפורים קצרים, נובלות ורומנים. בנוסף ליצירתו המקורית, שלווה דדיאני תרגם לגאורגית את שיריו של ג'ורג' גורדון ביירון ואת מחזותיהם של ויליאם שייקספיר, פרידריך שילר, גרהרט האופטמן, הוגו פון הופמנסתאל, אנטון צ'כוב, לאוניד אנדרייב ואחרים.
כשחקן תיאטרון, שלווה דדיאני גילם למעלה מ-200 דמויות על הבימה. בשנת 1923, הוא זכה בתואר "אמן העם של גאורגיה". בנוסף למשחק, דדיאני גם ביים בתיאטרון. מחוץ לתיאטרון, שלווה דדיאני שיחק בשישה סרטי קולנוע גאורגיים, כתב תסריטים לשבעה סרטים וביים סרט אחד.
במשך כשני עשורים (בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20) שלווה דדיאני היה יו"ר איגוד שחקני התיאטרון של גאורגיה. בשנים 1950-1938 דדיאני היה חבר המועצה העליונה של ברית המועצות במשך שתי קדנציות רצופות (הקדנציה הראשונה התארכה עד 1946, כי בתקופת מלחמת העולם השנייה לא התקיימו בחירות). למרות מוצאו האצילי, בשנת 1945 הוא התקבל למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. בשנים 1959-1950 דדיאני שימש כיו"ר "החברה התיאטרלית" של גאורגיה. שלווה דדיאני זכה בעיטור לנין ובשני עיטורים נוספים.
שלווה דדיאני מת בשנת 1959 ונקבר בפנתאון מתאצמינדה שבטביליסי. הוא הונצח בזוגדידי שבחבל סמגרלו על ידי קריאת התיאטרון העירוני על שמו. (אביו של שלווה דדיאני היה במוצאו מסמגרלו, ואילו משפחת דדיאני היא משפחת האצולה המגרלית הבכירה ביותר - בימי הביניים ובראשית העת החדשה, בני המשפחה היו השליטים הפאודליים של סמגרלו).
רק אתמול נולדה
עצמים קונצנטריים
עצמים קונצנטריים הם עצמים בעלי מרכז משותף (קונצנטריות היא מחזור, חוג בתוך חוג), עצמים אלה עשויים להיות דומים זה לזה (למשל: סדרה של מעגלים קונצנטריים), או שונים זה מזה, אך בכל זאת בעלי מרכז משותף (למשל: סדרה של מצולעים משוכללים החסומים כולם במעגל נתון). במישור עצמים קונצנטריים אינם חופפים, אך במרחב תלת-ממדי ייתכנו עצמים דו-ממדיים קונצנטריים וחופפים (למשל: אוסף מעגלים העוברים דרך הקוטב הצפוני והקוטב הדרומי - לכולם מרכז משותף, שהוא מרכז כדור הארץ).
פגיעת אבן במאגר מים יוצרת גלי רוחב, הנראים כמעגלים קונצנטריים שמרכזם הוא מקום פגיעת האבן במים.
בספרות התורנית.
התוספות במסכת סוכה מציגים שיטה לחישוב שטח העיגול: בתוך המעגל יוצרים בחוטים סדרה של מעגלים קונצנטריים, ממרכז העיגול ועד שפתו. את סדרת המעגלים חותכים ברדיוס שלו. ייווצרו לנו חוטים רבים, כאשר הראשון הוא הכי ארוך, וכל אחד ואחד פוחת אורכו מעט מקודמו. לאחר יישור החוטים נוצר משולש שווה-שוקיים. את המשולש חותכים מהקודקוד לבסיס, ואת שני המשולשים שנוצרים הופכים ויוצרים מהם מלבן. שטח המלבן (אורך כפול רוחב) הוא שטח העיגול. למעשה הנוסחה לחישוב השטח המוצגת כאן היא היקף כפול רדיוס חלקי שתיים. השיטה המוצגת בתוספות היא שיטתו של אברהם בר חייא.
בגאולוגיה.
פסי זרימה. דייק. ים הגשמים.
באדריכלות.
מטרופולין. צ'וגה זנביל. רובע התעלות מהמאה ה-17 באמסטרדם. נווה שאנן (תל אביב).
בבוטניקה.
בצל. בננה. גזעול.
מעגלים קונצנטריים
רשת (מכשיר)
רשת, בשימושה העיקרי, היא אריג בעל חורים בגודל מסוים, בעל שימושים רבים בתעשייה, בחקלאות ועוד.
ישנן מספר סיבות עיקריות לשימוש ברשת. האחת, מתן אפשרות לעצמים בגודלם קטן מגודל החורים לעבור דרכם תוך השארת חלקים שאינם מסוגלים לעבור בחורים מפאת גודלם בצידה השני שלי הרשת. קרי, זהו סוג של מיון בסיסי. לדוגמה, רשת לדיג דגי טונה מאפשרת לדגים קטנים יותר לעבור מבעד לחריריה, ואילו דגי הטונה נלכדים בה. סיבה שנייה היא היתרון הכלכלי של שימוש בפחות חומר גלם מאשר חומר אטום בעל אותו השטח (למשל בניית גדר במקום בניית קיר). סיבה שלישית היא הצורך לראות מה מתרחש בעברה השני של הרשת. לדוגמה, רשת שער במשחק כדורגל מאפשרת לקהל הצופים לראות מה מתרחש בעברה השני.
ג'וספורטיגסי
ג'וספורטיגסי (שם מדעי: "Josephoartigasia") הוא סוג של מכרסם נכחד ממשפחת דינומיסיים ומתת הסדרה דמויי קביה והמכרסם הגדול ביותר שהתקיים אי-פעם. הג'וספורטיגסי התקיים לפני כ-2 עד 4 מיליון שנה, בתקופת הפליוקן עד לתקופת הפליסטוקן בדרום אמריקה, יבשת שבה קרוביו הפקרנה והקפיבארה נפוצים עד היום. הוא התגלה לראשונה באורוגוואי ותואר ב-2007. הוא נקרא על שם המצביא האורוגוואי חוסה חרוואסיו ארטיגס (José Artigas).
הג'וספורטיגסי שקל בממוצע 1,000 ק"ג, אורכו היה 3 מטרים וגובהו 1.5 מטרים (אם כי פרטים גדולים יותר ייתכן והתקיימו). הג'וספורטיגסי התקיים על צמחייה וירקות רכים, וחי בשפכי נהרות ובדלתה.
הג'וספורטיגסי החליף את קרובו המכרסם הענק פוברומיס, שהגיע למשקל של כ-700 ק"ג (אם כי ההערכות אינן מדויקות).
נפת צאגרי
נפת צָאגֶרִי (בגאורגית: ცაგერის მუნიციპალიტეტი, מילולית: צָאגֶרִיס מוניציפליטי) היא נפה בדרום-מערב מחוז רצ'ה-לצ'חומי וסוואנתי תחתית שבגאורגיה, בחבל לצ'חומי. הנפה גובלת מצפון בנפת לנטחי, ממערב בנפת אמברולאורי, מדרום בנפת צקאלטובו, מדרום-מערב בנפת חוני וממערב בנפת מרטווילי.
הנפה מאוכלסת ב-10,387 תושבים בצפיפות אוכלוסין של כ-13,7 איש לקמ"ר. העיר צאגרי מהווה את המרכז המנהלתי של הנפה. יישוב עירוני (דאבא) נוסף בנפה הוא העיירה לָגַ'נוּרהֶסִי. כמו כן ישנם 58 כפרים.
רכס חוואמלי, אבן גיר מסיב, משתרע בנפת צאגרי ונפת צקאלטובו ומהווה את קו פרשת המים בין נהר הריוני וצחניסצקאלי.
בריאנה רולינס