דבורה ג'רמין מאוניברסיטת רוהמפטון כתבה בשנת 2016 כי "מחקרים אקדמיים רבים שקלו את האופן שבו מדונה מקטבת את דעותיה". אף על פי שביקורתה הניבה ניתוחים ותגובות נגדיות משמעותיות, מריה גלאגר כתבה ב-"The Philadelphia Inquirer" בשנת 1992, כי "אין מנוס ממדונה, כך שנוכל ללמוד אותה". היא גם ציינה את העובדה שהסוציולוגית סינדי פאטון תיארה את מדונה "כמבקרת חברתית באופן מסוים" ו"יש אינסטינקט לא רק למה שיעצבן אנשים, אלא מה שיגרום לאנשים לחשוב". המוזיקולוגית סוזן מק'קלרי אמרה שמדונה עוסקת בשכתוב כמה רמות בסיסיות מאוד של המחשבה המערבית. המלומד גוגלר אמר על מדונה: "היא התמודדה עם ביקורת רבה לאורך הקריירה שלה, אך חלק גדול ממנה אינו צודק". בתפיסתו של המשווק והפרופסור סטיבן בראון מאוניברסיטת אלסטר: "מה שאנשים אומרים על מדונה אומר עליהם יותר ממה שהוא אומר על הזמרת". סטן הוקינס מאוניברסיטת לידס אמר בסוף שנות התשעים כי "מעשיה של מדונה יכולים רק להכעיס את מי שלא מכיר את צורות הביטוי האנושיות היומיומיות הנראות בפרסומות, סרטים, סרטונים, אופנה, ספרות, אמנות ועיתונות".
דעה נוספת הגיע מהמלומדת הקנדית סמנתה סי טריפ מאוניברסיטת סיימון פרייזר, שאמרה כי "גוף הביקורת בהשראת הפקת התרבות של מדונה פתח דרכים לניתוח פמיניסטי כמו של מרתה סטיוארט. הפרופסור והכלכלן רוברט סי אלן אמר כי מדונה היא "מקור לסדרות שלמות של שיח, שרבים מהם סותרים זה את זה אך יחד מציגים את ההשקפות השונות של אנשים". אקדמאים הולנדים במאמר "מדונה כסמל למודרניזציה רפלקסיבית" (2013) ראו בה "סמל" ו"ייצוג" ואמרו כי: "המתיחות החברתית והתרבותית המגולמת במדונה, תסביר את הקסם הציבורי והמדעי שאין שני לו לכך. תופעה תרבותית". בקונגרס בינלאומי שנערך בשנת 2005, מתרגמת קטלונית ועוזרת פרופסור לידיה ברוגה מאוניברסיטת דה ויק נתנה דווקא את השקפתה האוהדת על מדונה:
"מדונה היא אמנית עם מסרים מרובים שלעיתים הם לא ברורים. הם מעוררים מחלוקת, זה נכון, אבל זה מעבר ליצירת מחלוקת. השפעתה בחברה היא גדולה ומעלה ביקורת לא רק בקרב קבוצות פמיניסטיות "מדונופוביות" "מדונופיליות", אלא גם ברוב האוכלוסייה העולמית".
הסופרת האמריקאית ג'ניפר איגן כתבה במאמר שלה על מדונה שהיא מטילה ספק באנשים שאמרו שלמדונה אין כישרון. בנוסף היא אמרה ש"מוזיקה כשלעצמה מעולם לא הקיפה את מכלול שאיפותיה של מדונה". גם מדונה עצמה הודתה בכך כאשר אמרה באחד מהראיונות שלה: "אני יודעת שאני לא הזמרת או הרקדנית הטובה ביותר, אבל אני לא מעוניינת בכך, אני מעוניינת להיות פוליטית".
תיאורים תרבותיים.
חייה והקריירה של מדונה תוארו בקולנוע, בטלוויזיה, בספרות, במוזיקה, באמנויות ואפילו במדע. האקדמאי ז'ורז' קלוד גילברט אמר "שניתן להתייחס בצורה אולטימטיבית לקריירה שלה בכמה תחומים" ואך טען כי תצוגות במוזיאונים הושפעו ממנה.
בשנת 2006 זן של דובוני מים היה קרוי בשם "Echiniscus madonnae". הזואולוגים אשר גילו זן זה אמרו כי "הם שמחים לקרוא לזן על שם אמת האומנויות המשמעותיות ביותר בזממנו". אמנים עכשוויים רבים קיבלו השראה ממדונה. ספר בשם "מדונה באמנות" (2004) אסף תמונות של הזמרת בצורה אמנותית של מעל 116 אמנים מ-23 מדינות, כולל אנדרו לוגן, סבסטיאן קרוגר, אל הירשפלד ופיטר הוסון.
בנוסף מדוע שימשה כנושא עבור אספני מוזיקה ודורגה במקום הראשון ברשימת "100 הדיוות שהכי ניתנות לאיסוף" של מגזין המוזיקה "Record Collector". השירים שלה זכו לגרסאות כיסוי על ידי זמרים רבים במספר שפות והיא גם עוררה השראה ליצירת סינגלים מוזיקליים חדשים. ב-2002 הלהקה האוסטרלית "The Androids" הוציאו שיר בשם "Do It with Madonna" אשר היה לשיר הראשון שלהם שנכס לחמישייה הפותחת במצעד האוסטרלי. גם לרובי ויליאמס קרה דבר דומה כאשר הוציא שיר בשם
"She's Madonna" שהגיע לחמישייה הפותחת במדינות רבות באירופה. ב-2010 להקת סיקרט הוציאה שיר על שמה של מדונה אשר הגיע למקום הראשון במדינת האם שלהן ואף הוציאו EP על שמה של מדונה.
שבחי ביקורות וסקרים.
במהלך הקריירה שלה הופיעה מדונה ברשימות רבות. הפרופסור דיאן פקנולד אמר בשנת 2006: "כמעט כל סקר של התרבות הפופולרית הגדולה, הטובה ביותר כולל את שמה".
להלן כמה דוגמאות של רשימות בהם דורגה מדונה במהלך השנים:
הויובה גורקה
הויובה גורקה (בפולנית: Hujowa Górka; לפעמים Chujowa Górka או Koziej Górce) הוא מקום בסמוך לפלאשוב, שם הוציאו באפריל 1944 הגרמנים מהקבר אפר גופותיהם של כעשרת אלפים יהודים שהרגו, כדי להסתיר את הראיות לפשע לפני שנסוגו מהאזור. המקום קיבל את שמו משם המשפחה של אונטרשארפיהרר אלברט הויאר (Hujar וגם Huyar) שפיקד על ההוצאות להורג. (זהו גם לעג על שם משפחתו, המבוטא בדומה לביטוי בפולנית וולגרית ל"פין" (המקבילה האנגלית שלו היא "זין"), ומכאן השם הפולני "גבעת הזין". הויאר, ששירת באס אס, משוחק בסרט רשימת שינדלר משנת 1993 על ידי נורברט וייסר.
הרציחות החלו בספטמבר 1943. אסירי מחנה פלאשוב ושבויים ועצורים מבית הכלא מונטלופיך הוצאו להורג. רוב הקורבנות היו יהודים. נורו שם גם פולנים ובני לאומים אחרים. ההוצאות להורג התרבו באביב 1944.
הויובה גורקה שוכנת על גבעה קטנה. במקום זה היה מבצר שהוקם על ידי האוסטרים במחצית השנייה של המאה ה-19, עת נבנתה מערכת ביצורים סביב קרקוב. המבצר שימש במהלך מלחמת העולם הראשונה. מקום ההוצאה להורג עצמו היה בור, רוחבו 6 מטר, היקפו 50 מטר ועומקו 5 מטר.
קרקוב נכבשה על ידי הוורמאכט ב-6 בספטמבר 1939, וב-10 בספטמבר 1939 ביצעו הגרמנים את ההוצאה ההמונית הראשונה של פולנים במקום זה. באותה תקופה נורו 13 תושבי קרקוב ליד חומת בית העלמין היהודי החדש בפודגוז'ה. לאחר מכן הובלו יהודים מהגטו בבוכניה להירצח בהויובה גורקה בסוף אוגוסט או בתחילת ספטמבר 1943. מלבד אסירי מחנה פלשוב ושבויי כלא מונטלופיך נהרגו בהויובה גורקה גם יהודים. רציחות בוצעו כמעט כל יום עד אמצע פברואר 1944. הקורבנות נאלצו להתפשט ונורו בקבוצות. הגופות הונחו בשכבות, לסירוגין (ראש-רגליים), ואז כוסו בשכבת אדמה ואבנים. כאשר התעלה התמלאה לחלוטין הוקמו צריפי מחנה מעבר, והחל מ-15 בפברואר 1944 בוצעו הוצאות להורג בחצר השנייה. אתר ההוצאה להורג החדש היה 300 מטר מערבה. כיום יש אנדרטאות באתר זה.
האתר החדש של ההוצאה להורג היה גלוי לעיני אסירים שעבדו בסדנאות המחנה. בתחילה נעשו מאמצים למנוע מאסירים להתבונן בהוצאה להורג, אך בהמשך לא הוקדשה לכך תשומת לב. הגופות נשרפו במקום על ידי קבוצה מיוחדת של אסירים. בין אוגוסט לספטמבר 1944 נורו למוות קבוצות של יהודים שהובאו מסלובקיה והונגריה, יהודים שנתפסו בעיקר במהלך חיסול המרד בסלובקיה. ההוצאות להורג נערכו לרוב על ידי אנשי אס אס ממונטלופיך, בהנהגתו של איש האס אס הויאר, ולעיתים על ידי אמון גת. ההוצאות להורג של קורבנות לא יהודים, בעיקר פולנים, היו מעטות. גם חיילים גרמנים, ככל הנראה עריקים, נורו שם. מספר הקורבנות מוערך בכ-10,000, כולל 7,000 אסירי מחנה פלאשוב וכ-3,000 ממונטלופיך וממקומות אחרים. הערכות שמרניות יותר הן 5–6 אלפים. גת, במשפטו בפני בית הדין הלאומי העליון, העריך את מספר הקורבנות בכ-8,000.
בקיץ 1944, כשהחזית קרבה, החלו ההכנות לפינוי האזור. המפקד העליון של האס אס והמשטרה, וילהלם קופה, הורה על פתיחת קברי אחים ועל שריפת גופות הנרצחים. כדי לפקח על ערימת הגופות ושריפתם, מינה גת עבריין מורשע. במהלך החפירה נבזזו הגופות, ושיני זהב נעקרו מהן. פעולה זו נמשכה חודשיים. אסירים יהודים שאולצו לעבוד על הוצאת הגופות מהקבר ושריפתן קיבלו מנות מזון וודקה נוספות. בסך הכל הוצאו מהקבר ונשרפו אלפי גוויות ופוזרו 17 עגלות אפר אדם ברחבי האזור.
הנצחה.
באתר ההוצאה להורג הוקם צלב, זרועותיו עטופות בצרור תיל.
צבי גדליהו סוכובולסקי
צבי גדליהו סוכובולסקי (12 באפריל 1886 – 8 באוגוסט 1968) חלוץ איש העלייה השנייה.
חייו.
נולד בביאליסטוק (אז באימפריה הרוסית), לאברהם זאב ואסתר אטקה, משפחה שהעניקה לילדיה חינוך מסורתי וכללי. למד ב"חדר עברי", הצטרף לחובבי ציון (אחיו דוד היה פעיל בתנועה ומזכירו של הרב שמואל מוהליבר). שעסק בהוראת השפה העברית לבני נוער. בשנת 1904, בגיל 18 עלה לארץ ישראל, בה התגוררו כבר אחיו יחזקאל דנין (סוכובולסקי) ותמימה סוכובולסקי, כדי להגשים את האידיאלים הציוניים של העלייה השנייה - עבודה עברית וכיבוש העבודה. עבד כפועל חקלאי ובחפירת בארות במושבות ראשון לציון, פתח-תקווה ונס ציונה, בפרדסים ביפו, ביער בן שמן, במלחמיה בגליל, היה חבר במשך שנתיים בקבוצת חולדה וחי שלוש שנים בחיפה. השתלם תקופות קצרות בלימודי חקלאות בשווייץ וברוסיה.
התיישב ברחובות וחי בה כ-30 שנה. בהמשך היה מראשוני כפר ביל"ו הסמוך לרחובות. עבודת האדמה הייתה אהובה עליו והסבה לו סיפוק רב. במקביל לעבודה החקלאית היה פעיל בתנועת העבודה - היה ממייסדי "הפועל הצעיר", הסתדרות העובדים הכללית, תנועת המושבים. היה חבר "מרכז קופת חולים" ושותף להקמת מרפאות ביישובים שונים ובית הבראה בחיפה. היה חבר במועצת ההסתדרות הכללית ובוועד הפועל של תנועת המושבים, חבר המועצה המקומית רחובות, חבר מועצת הפועלים, חבר הנהלת קופת מלווה של העובדים (כיום בנק הפועלים) ברחובות, עובד לשכת המס של מועצת הפועלים וחבר מפא"י. יזם את הקמת "בית הפועלים" ברחובות, תמך בפועלי המושבה, בייצוגם מול הרשויות ובהקמת משקים עבורם.
ב-1935 היה ציר בקונגרס הציוני העולמי ה-19 בלוצרן. במאורעות 1936–1939 היה נוטר.