התחבולנות הדקה של המיזוג בין השיר "Gesellen" למארש האבל והמשתמע ממנו מביאים אותנו אל סוגיית התוכנית. מושגי המלחין באשר לתוכן הפרוגרמטי אינם מוצקים. נושא הסובייקטיביות עולה בדיון במשמעויות שמאהלר התכוון להביא באמצעות הלידר אל היצירה התזמורתית. במבט אל התוכניות שסיפר, אפשר לראות קשרים רבים בין מחזור השירים ליסודות התוכניתיים של הסימפוניה, אבל בו בזמן יש גם לזכור, שמאהלר הסיר לאחר זמן את התוכניות. בתוך חוסר הוודאות הזו, ברור שיסודות סיפוריים מסוימים הקשורים במשורר ובמלחין של ליד הועברו ממחזור השירים אל הסימפוניה. העדר המילים מקשה פי כמה על המלחין להיות סובייקטיבי בסימפוניה, כך שהכרחי למצוא מסר אוניברסלי יותר. הערות המלחין על ה"עולם" שהסימפוניה יוצרת מחזקות לכאורה רעיון זה.
נוער מוזיקלי בישראל
לה דו אלפ
פרונויה (תופעה פסיכיאטרית)
פרונויה (בלועזית: Pronoia) היא תופעה פסיכוטית הפוכה לפרנויה, שבה אדם חש שאנשים או ישויות רבות כח (אלים, ממשלות) פועלים לטובתו. האדם חושד שהעולם קושר קונספירציה לפעול למענו.
המושג הופיע לראשונה ב-1982 במאמר של ד"ר פרד ה. גולדנר שפורסם בכתב העת האקדמי "Social Problems". המאמר הוזכר בעיתונים מובילים בארצות הברית, כמו "פסיכולוגיה היום", "ניו יורק דיילי ניוז", "וול סטריט ג'ורנל" ועיתונים נוספים. ב-1994 הוקדש גיליון של מגזין וויירד בבריטניה לתופעת "זיפי" (Zippie - תופעה בה אדם מבצע דברים ללא תמורה, מושג שנועד לתאר תומכי תרבות חופשית), ובהקשר לכך התייחס לפרונויה כתחושה של האדם שהאחרים קושרים קשר לסייע לו מאחורי גבו.
עינאב
עינאב (בערבית: عيناب)  היא עיירה בנפת עאליי במערב הר הלבנון שבצפון לבנון. היא צופה לעיר ביירות ונמצאת במרחק של 25 קילומטר ממנה.
היסטוריה.
העיירה הוקמה בשנת 1910 ואחת הראשונה בנפת עאליי.
עינאב מזוהה כעיירה בה בוצעו קרבות רבים ברבות השנים. בזמן בשנת 1958 נלחמו על שליטה בעיירה הכוחות הדרוזים בראשות כמאל ג'ונבלאט מול הממשל הלבנוני. בזמן מלחמת לבנון הראשונה כוחות חטיבת הצנחנים נלחמו באזור כנגד כוחות סוריים, הכוחות הדרוזים של המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית והפלנגות הנוצריות.
במרץ 1989, חיל האוויר הישראלי תקף בית ספר בעיירה במהלך פעולה נגד בסיס של החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין באזור שלמאן. בפעולה נהרגו 3 אנשים ונפצעו 22 תלמידי בית הספר.
מאוחר יותר באותה שנה צה"ל תקף שוב בעקבות שיגורי רקטות לעבר צפון ישראל.
הוברבורד (בחזרה לעתיד)
הוברבורד או הובר בורד (באנגלית: Hoverboard, בתרגום חופשי לעברית: גלשן ריחוף) הוא כלי תחבורה בדיוני דמוי סקייטבורד, ללא גלגלים, המסוגל לרחף מעל לפני הקרקע, ומשמש לתחבורה אישית בסרטי הקולנוע "בחזרה לעתיד 2" ו"בחזרה לעתיד 3". לאחר צאתם לאקרנים של שני הסרטים, ולאור הצלחתם הרבה, המושג "הוברבורד" הפך לשגור בפי סופרים רבים, ונעשה בו שימוש בעולמות בדיונים, גם כאלו שאינם קשורים ישירות לטרילוגיית "בחזרה לעתיד".
למרות הצגתו בסרטים שהייתה בבירור כפריט בדיוני, הרעיון של מימוש הוברבורד אמיתי מעורר עניין רב. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 היו שמועות, שהוזנו על ידי הבמאי רוברט זמקיס, שהוברבורדים הם למעשה אמיתיים, אבל מעולם לא שווקו לציבור הרחב, כי הם נחשבים למסוכנים מדי עבור ילדים, על ידי קבוצות הורים. שמועות אלה הופרכו באופן חד משמעי. במשך השנים, ממציאים וחברות שונות, שקיוו למנף את ההצלחה המסחרית של הסרטים, החלו לפתח דגמי אב-טיפוס ראשוניים של הוברבורדים, המתבססים על טכנולוגיות שונות. חלקן אף שיווקו כלי רכב מרחפים כהוברבורדים, אך מוצרים אלה לא הצליחו לשחזר את החוויה המתוארת בסרטים.
בעולם האמיתי.
באוקטובר 2010 הציג הממציא האמריקני גרג הנדרסון באינטרנט אב טיפוס של הוברבורד אשר פועל על עיקרון של ריחוף מגנטי. בדומה לרכבות ריחוף מגנטיות, ההוברבורד אותו פיתח הנדרסון מסוגל לפעול רק על משטח העשוי מנחושת או אלומיניום ולשאת עד 300 פאונד (כ-136 ק"ג) בעודו מרחף בגובה אינץ' אחד (כ-2.5 ס"מ) מעל פני השטח. באותה העת השיק הנדרסון קמפיין באתר Kickstarter ובו ביקש תרומות מהקהל הרחב כדי לפתח דגמים מתקדמים יותר של המכשיר.
במאי 2015 הממציא הקנדי-רומני קאטאלין אלכסנדרו דורו קבע שיא גינס כאשר הצליח לנסוע בהוברבורד מרחק של 275.9 מטרים בעוד מרחף בגובה של עד 5 מטרים מעל לאגם. דורו תכנן ובנה בעצמו את ההוברבורד בו השתמש, שפעל באמצעות מדחפים (בדומה לכלי טיס בלתי מאויש) ונשלט באמצעות הרגליים.
ב-24 ביוני 2015 חברת לקסוס הפיצה ב-YouTube סרטון וידאו בו מוצג הוברבורד. לקסוס הפיצה ידיעה לתקשורת כי ההוברבורד פועל באמצעות על-מוליכים מקוררים בחנקן נוזלי ומגנטים קבועים אשר מאפשרים לו לרחף רק מעל מסלולים ייעודיים. בהמשך פרסמה לקסוס סרטון נוסף בו הסקייטבורדר המקצועי רוס מקגוראן (Ross McGouran) גולש על ההוברבורד ומבצע פעלולים. בהמשך התברר כי ההוברבורד נבנה עלי ידי קבוצת מדענים כאביזר עבור הפרסומת בלבד, ואין לחברה כוונה לשווק אותו במוצר מסחרי.
אזכורים בולטים בתרבות הפופולרית.
סרטון המתיחה של Funny or Die (2014).
במרץ 2014 חברה בשם HUVr פרסמה באתר אינטרנט משלהם וב-YouTube כי החברה הצליחה לפתח הוברבורדים אמיתיים. בסרטון הווידאו שהחברה פרסמה ב-YouTube השתתפו בין היתר השחקן כריסטופר לויד (השחקן שגילם את דמותו של דוק בראון בטרילוגיית סרטי "בחזרה לעתיד"), הסקייטבורדר המקצועי טוני הוק, המוזיקאי מובי, ושחקן הפוטבול טרל אוונס אשר ריחפו לכאורה על האורבורדים בחניון בלוס אנג'לס. האפקטים המיוחדים הכושלים בסרטון, כגון סצנות בהם לא הוסר לחלוטין החוט שהחזיק את השחקנים באוויר, סייעו לאמת כי מדובר במתיחה. האתר Funny or Die, אשר הפיק את הסרטון, פרסם בהמשך שני סרטוני וידאו בהם כריסטופר לויד וטוני הוק הודו כי מדובר במתיחה.
קילומטר לשנייה
האצה
לזלי שארפ
לזלי שארפ (באנגלית: Lesley Sharp; נולדה ב-3 באפריל 1960) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה. ידועה בעיקר מתפקידיה בטלוויזיה הבריטית בסדרות "לדפוק שעון", "בוב ורוז" ו"החיים שאחרי".
ביוגרפיה.
שארפ נולדה במנצ'סטר, לנקשייר, אנגליה. בתוכנית הטלוויזיה של ה-BBC היא התחקתה אחר שורשיה המשפחתיים.
בריאיון לגארדיאן סיפרה שארפ שהיא התחילה לשחק כי כילדה חשה היא "בלתי נראית" ושאינה מתאימה לסביבתה. עוד אמרה שקיבלה השראה מן השחקן דיק אמרי.
בגיל 18 עברה לגור בלונדון, בתחילה לא התקבלה לבית ספר למשחק ועבדה במחלקה לחינוך ומדע במוזיאון ויקטוריה ואלברט. שם הייתה אחראית על מילוי טפסים של שעות נוספות של השומרים. חוסר הכישרון שלה בחשבון גרם לה לעשות טעויות רבות, עד לבסוף פוטרה. ב-1982 למדה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
הופעת הבכורה של שארפ על המסך הייתה בסרטו של אלאן קלארק "ריטה, סו ובוב גם הוא" (1986) בתפקיד מישל, אשתו של בוב. ב-1987 השתתפה בסרט נוסף שביים קלארק "Road", עיבוד קולנועי למחזה של ג'ים קרטרייט, בתפקיד ואלרי. הופעות נוספות שלה בקולנוע היו בתפקידי משנה בסרט "The Rachel Papers" מ-1989, ובסרטו של סטיבן פוליאקוף "Close My Eyes" בהשתתפות קלייב אואן ואלן ריקמן. שארפ מיצבה את עצמה כשחקנית מוכשרת בתפקידים חברתיים וריאליסטים בהופעות כמו בסרט "עירום" של מייק לי (199) ובסרטו של ג'ימי מקגוורן "כומר". עוד השתתפה בסדרה "החשוד העיקרי" (1995) ובסרט "ללכת עד הסוף" (1997).
במהלך הקריירה שלה הופיעה שארפ במגוון סרטי קולנוע, אך היא מוכרת בעיקר לצופי הטלוויזיה. עד סוף שנות התשעים של המאה העשרים, הוצעו לה תפקידים ראשיים במספר רב של סדרות דרמה, לרוב ממוקמות בצפון בריטניה. אחרי הסדרה "Common As Muck" מ-1997 שיחקה ב-"Playing the Field", סדרה על אודות קבוצת כדורגל לנשים שרצה במשך חמש עונות (1998–2002). היא הופיעה בתפקידי משנה ב-1999 בסרט "תקוות גדולות" כגברת ג'ו, וב-"Nature Boy" ב-2000. אחר כך קיבלה תפקיד ראשי כטרודי גרהם בסדרה זוכת הבאפט"א "לדפוק שעון" של פול אבוט, שרצה ארבע עונות (2000–2003). ראסל ט. דייוויס ליהק אותה לשחק לצידו של אלן דייוויס בסדרה "בוב ורוז". על תפקידה זה הייתה שארפ מועמדת לפרס באפט"א. עוד הופיעה שארפ בסרט "ממעמקי הגיהנום"
בכיכובו של ג'וני דפ, וב-"Cheeky" שביים דייוויד ת'יוליס שכיכב לצידה בסרט "עירום". ב-2003 הופיעה שארפ בדרמה "The Second Coming" שכתב ראסל ט. דייוויס, והייתה "האישה שהרגה את אלוהים" בדמות סטיבן בקסטר, בגילומו של כריסטופר אקלסטון.
ב-2004 שיחקה שוב בסרט של מייק לי "וירה דרייק". ב-2005 הופיעה בטלוויזיה בסרטי הדרמה "Planespotting","Born with Two Mothers" ו-"Our Hidden Lives". באותה שנה החלה לגלם את אליסון מונדי, אשה המסוגלת לתקשר עם המתים, בסדרת "החיים שאחרי" לצידו של אנדרו לינקולן בתפקיד רוברט ברידג', הפרופסור הספקן.
ב-2005 חזרה שארפ להופיע בתיאטרון אחרי הפסקה של עשר שנים. היא גילמה את אמה במחזה "The God of Hell " מאת סם שפרד בתיאטרון דונמר ורהאוס בבימויה של קאתי בורק. היא תארה את המחזה כ"קומדיה שחורה על הרעל בלב אמריקה". שארפ התרכזה בעבודתה בתיאטרון מספר שנים, וב-2008 הופיעה שוב בטלוויזיה בסדרת הדרמה "הילדים" מאת לוסי גאנון. עוד ב-2008, השתתפה בפעם השלישית בסדרה של ראסל ט. דייוויס וגילמה את סקיי סילווסטרי בפרק "חצות" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". מאוחר יותר רצה דייוויס ששארפ תהיה האשה הראשונה שתגלם את הדוקטור.