תפוצתם של מיני הסוג קיימן מוגבלת לאזור דרום אמריקה ומרכזה. בעבר היו במשפחה רק שני מינים חיים - הקיימן הממושקף והקיימן רחב החרטום, כאשר קיימן הז'קרה נחשב לתת-מין של הקיימן הממושקף. כולם חיים בעיקר במקורות מים מתוקים, כמו אגמים, נהרות וכו'. הקיימנים קטנים יחסית לתניניים: אורכם לא עולה על 3 מטר, בניגוד לתנינים שאורכם מגיע ל-4–5 מטר ויכול אף להגיע ל-7 מטר (תנין הים).
מיון.
בסוג קיימן נמצאים שלושה מינים חיים:
הסוגים הבאים נקראים בעברית אף הם "קיימן" אך הם סוגים טקסונומיים נפרדים:
קיימן שחור
קיימן שחור (שם מדעי: "Melanosuchus niger"), מין קיימן גדול יחיד בסוגו (קיימן שחור, "Melanosuchus") שבמשפחת האליגטוריים. הקיימן השחור הוא תנינאי גדול מאוד: אורכו נע בין 4 ל-5 מטר ומשקלו 300–500 ק"ג, אך ייתכן שפרטים גדולים במיוחד מגיעים לאורך של כ-6 מטרים. בית הגידול של מרבית הקיימנים השחורים הוא אזורים של נהרות ואגמים גדולים באמזוניה בברזיל, וכן בגיאנה ובגיאנה הצרפתית, וידוע על קיימנים שחורים צפונית לסורינאם. בעבר היה נפוץ, אך הוא ניצוד בשל עורו עד שכמעט הוכחד, אך התאושש.
גודל ומראה.
הקיימן השחור מגיע לאורך מרבי של . ישנם מספר דיווחים על קיימנים שחורים באורך של למעלה מ-6 מטרים ומשקל של למעלה מ-1,100 ק"ג, אך הקיימן השחור הגדול ביותר שנמדד היה באורך של כ-5 מטרים. מאחר שאליגטור ממוצע עובר רק לעיתים רחוקות את אורך ה-5 מטרים נחשב הקיימן השחור למין הגדול ביותר במשפחת האליגטוריים. הקיימן השחור הוא התנינאי הגדול בדרום אמריקה (ביחד עם תנין אורינוקו) והוא גדול יותר מכל הטורפים הזוחלים ביבשת.
הקיימן השחור מגלה דו-צורתיות זוויגית: אורכם הממוצע של הזכרים הבוגרים הוא , בעוד שאורכן הממוצע של הנקבות הוא כ-. משקלם הממוצע של זכרים הוא 100–350 ק"ג, אך פרטים גדולים יכולים לשקול למעלה מ-500 ק"ג.
הקיימן השחור דומה בצורתו לאליגטור האמריקני, אולם הוא קרוב יותר ליתר הקיימנים מאשר אליו. עובדה זו מוצאת ביטוי בחוטמו של הקיימן השחור, שהוא ארוך וצר יותר מאשר חוטם האליגטור. צבעם של הקיימנים השחורים כהה, כמעט שחור, וראשם מעט בהיר יותר. כשהם קטנים, ראשם הוא בצבע אפור, ובמהלך גדילתם הוא הופך לחום. על גופם יש בצעירותם שורות של נקודות בהירות, אולם אלו דוהות עם הזמן. עם זאת, הן אינן נעלמות לחלוטין, כפי שקורה אצל תנינים אחרים. צבע עורו הכהה מסייע לו בהסוואה בציד הלילי שלו, ועשוי לעזור לו גם בספיגת חום.
תזונה.
הקיימן השחור ניזון מדגים, כולל פירנות, מציפורים, צבים ויונקים הבאים לשתות מהמים כמו איילים וקפיבארה. שיניהם בנויות לאחוז את הטרף, אך לא לקרוע אותו, ולכן הם מטביעים את טרפם ובולעים אותו שלם.
פרטים בוגרים עשויים אף לטרוף טפירים ואנקונדות. קיימנים שחורים גדולים תוקפים ולעיתים טורפים אף בני אדם.
היגואר הוא טורף ידוע של כל סוגי הקיימנים כולל קיימנים שחורים צעירים וגם האנקונדה ותנין אמריקאי עשויים לטרוף אותם. לפרטים הבוגרים מעל 4 מטר כנראה אין טורפים, למעט האדם.
רבייה.
בכל הטלה קיימות בין 30 ל-60 ביצים, כאשר משך הבשלתן אורך כ-30 ימים. בין האיומים שניצבים בפני הביצים - קופים כדוגמת קוף סנאי ואפילו יגואר. האמא תעזור להעביר את התנינים הקטנים למים ואף תעזור בפיצוח הביצה לאלו שמתקשים לצאת ממנה. האמא תישאר ותשמור על צאצאיה למספר חודשים. נקבת הקיימן השחור מזדווגת רק אחת לשנתיים-שלוש.
רק מעטים מאבקועי הקיימן השחור שורדים ומגיעים לבגרות. רבים מהם נטרפים כשהם קטנים, כולל על ידי קיימנים אחרים. תת-בוגרים (עד אורך 3.5 מטר) יכולים להיטרף על ידי לוטרת ענק, אנקונדה ויגואר.
קיימן גמדי
קיימן גמדי (שם מדעי: "Paleosuchus") הוא סוג קיימן במשפחת האליגטוריים שבסדרת התנינאים. בסוג נכללים שני מינים:
שני המינים חיים ביערות הגשם של דרום אמריקה. הקיימנים הגמדיים הם בין הקטנים שבתנינאים: אורכם כבוגרים מגיע למטר וחצי אצל קיימני קיוויה, וליותר משני מטרים (הזכרים) אצל קיימני שניידר. רגליהם הארוכות יחסית מאפשרות להם להתרומם מעל הקרקע. עיניהם חומות (בשונה מתנינאים אחרים שעיניהם צהובות), וביניהן בולט בהיעדרו "רכס" גרמי, במיוחד לעומת מיני הסוגים קיימן וקיימן שחור (זהו גם מקור שמם המדעי). ביחס למינים אחרים, שריונם של הקיימנים הגמדיים גדול יותר, שכן הלוחות הקרניים רבים וגדולים יותר.
קיימן גמדי של קיווייה
קיימן גמדי של קיווייה (שם מדעי: "Paleosuchus palpebrosus") הוא מין קיימן בסוג קיימן גמדי.
הקיימן הגמדי של קיווייה הוא המין הקטן ביותר במשפחת האליגטוריים. אורכם של הזכרים הוא כ-1.3 עד , ושל הנקבות כ-1.2 מטרים. משקלם נע בין 6 ל-. תוחלת חייו של קיימן גמדי של קיווייה נעה בין 20 ל-40 שנה ולעיתים אף יותר. המין נפוץ בדרום אמריקה וחי באזורים המיוערים של אגני הניקוז של האמזונאס והאורינוקו.
מקור השם.
השם העברי והאנגלי של הקיימן מתייחס לתיאורו הראשון שנעשה על ידי הזואולוג הצרפתי ז'ורז' קיווייה. שמו המדעי "Paleosuchus palpebrosus" מורכב מצמד מילים שמקורן ביוונית ולטינית. "Paleosuchus", שהוא גם השם המדעי של הסוג קיימן גמדי כולו, פירושו "תנין עתיק", והוא נגזר מהמילים היווניות palaios (שפירושה "ישן/עתיק") + soukhos (שפירושה "תנין"). "palpebrosus", פירושו "בעל חלל עין גרמי" (קרי: בעל עצמות בולטות בחלל העין). המילה נגזרת מהמילים הלטיניות palpebra (שפירושו "חלל עין") + osus (שפירושו "מלא ב"). השם מתייחס לעצמות הבולטות שבחלקו העליון של חלל העין של הקיימן (ראו תמונה).
תזונה.
תזונתו של הקיימן הגמדי של קיווי תלויה במיקומו הגאוגרפי ומשתנה גם עם התבגרותו. הקיימנים הצעירים ניזונים בעיקר מחסרי חוליות כמו סרטנאים וחסילונים, וגם מראשנים וצפרדעים קטנות. הבוגרים מוסיפים לתזונתם גם דגים, יונקים קטנים וזוחלים. תזונתו של הקיימן גמישה והוא מסוגל לשנותה בהתאם להיצע.
רבייה.
תקופת החיזור חלה בתום העונה היבשה. הזכרים מבצעים טקסי חיזור מורכבים יחסית, הכוללים קולות מגוונים ותנועות גוף. הגעה של פרט לבגרות מינית תלויה בממדיו הפיזיים לא פחות משהיא תלויה בגילו; הזכרים מגיעים לבגרות מינית רק לאחר שאורכם מגיע ל-1.1 מטרים, והנקבות מוכנות להטיל צאצאים רק לאחר שאורכן מגיע למטר אחד. ההזדווגות עצמה מתרחשת לרוב במים רדודים, וההליך עשוי להימשך החל מדקות ספורות וכלה במספר שעות או אף יום שלם. מרבית הנקבות בטבע מסוגלות להטיל ביצים רק פעם אחת בשנה. בכל פעם מטילה הנקבה בין 10 ל-25 ביצים. עוד קודם לכן נבנים קינים מצמחים, בוץ וחול, שבמרכזם גומחה קטנה. הביצים מוטלות בתוך הגומחה ומכוסות באדמה ובצמחים. לאחר כ-90 יום בוקעות הביצים, והנקבה ששומעת את קול צאצאיה מסירה את הכיסויי ומשחררת את הצאצאים לחופשי.
התנהגות.
הקיימן הגמדי של קיווייה הוא מין חברתי בעיקרו. פרטים מעבירים מסרים זה לזה בעזרת קולות, תנועות גוף, ריחות, ומגע פיזי. הקיימנים עשויים לחיות לבד, בזוגות או בקבוצות קטנות. במחקרים נמצא כי קיימת היררכיה בתוך הקבוצה, כשהפרטים האגרסיביים ביותר הם גם הדומיננטיים שבקבוצה. עוד נמצא כי על אף קיום חיכוכים בקבוצה, אלו מדרדרים רק לעיתים נדירות לידי עימות פיזי.
כשפרט ירגיש מאוים הוא יגיב בניפוח גופו ובהשמעת קולות לאות הרתעה.
תחום נוסף שנחקר הוא מידת הדאגה ההורית של הקיימן לצאצאיו. נמצא, כי אף על פי ששני בני הזוג בונים את הקן יחדיו ולרוב שומרים על הביצים באגרסיביות עד לבקיעתן, הרי שלאחר הבקיעה הזכרים נוהגים לעזוב, ואילו הנקבות נשארות עם צאצאיהן זמן מועט יחסית של מספר שבועות בלבד, ולרוב גם לא שבות לקן לאחר מכן כדי לבדוק את מצבם של הצאצאים.
אקולוגיה.
אוכלוסיית המין מונה למעלה ממיליון פרטים, ומצב שימורו מוגדר על ידי הארגון IUCN כללא חשש. חרף מידותיו הקטנות אין לקיימן טורפים רבים, וזאת בשל קשקשי העצם הרבים והקשים המהווים שריון ומעניקים לו הגנה. בנוסף, על אף שבחלק מהמדינות הציד הוא חוקי, לא נרשמה ירידה חריגה במספר הפרטים. ברם, המין אינו חף מסכנות, שהעיקריות הן הרס בתי הגידול וזיהום אזורי המחיה (שנגרם, לדוגמה, מפעילות מכרות הזהב באזור).
קיימן גמדי של שניידר
קיימן גמדי של שניידר (שם מדעי: "Paleosuchus trigonatus") הוא מין קיימן בסוג קיימן גמדי ממשפחת האליגטוריים הנפוץ בדרום אמריקה כולל ביער האמזונאס.
מאפיינים.
זהו המין השני הקטן ביותר מבין האליגטוריים, לאחר קיימן גמדי של קיוויה, וגודלו הממוצע ומשקלו 9–20 ק"ג, כשהשיא הגיע ל-2.3 מטרים ולמשקל 36 ק"ג. הקיימן בעל קשקשים חומים-אפורים ומעט דהויים כאמצעי הסוואה מיימי ובעל זנב ארוך וכפות רגליים בעלות קרומי שחייה. הקיימן הגמדי הוא בעל מעטה שריון המורכב מאוסטאודרמים המשובצים בעורו, ומכסים את רוב גופו.
קיימן קטן זה מצוי במימי הנהרות והאגמים באגן האמזונאס והאורינוקו שבבוליביה, ברזיל, קולומביה, אקוודור, גינאה הצרפתית, גיאנה, פרו, סורינאם וונצואלה ולעיתים מסתתר בין הצמחייה ביבשה. הוא צד מינים של דגים, דו-חיים, זוחלים אחרים, עופות ויונקים קטנים עד בינוניים להם הוא אורב מתחת למים. הטורף העיקרי של קיימן זה הוא היגואר.
תניניים (תת משפחה)
תנין (סוג)