אחרים, כחתן פרס ישראל ההיסטוריון פרופ' יוסף קלוזנר, הסופר והתסריטאי בן הכט בספרו "כחש", רודולף ורבה מחבר "פרוטוקול אושוויץ", רואים בקסטנר כמי שאכן מכר את נפשו לשטן ושיתף פעולה עם הנאצים בעת מלחמת העולם השנייה ולאחריה, בפרט לנוכח ממצאים שהתגלו עם תפיסתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן ולא היו בפני שופטי בית המשפט העליון בעת פסיקתם בערעור.
מסמך סאסן.
ב-1960, לאחר מעצרו של אדולף אייכמן, פרסם המגזין LIFE ריאיון שערך וילם סאסן, עיתונאי נאצי הולנדי, עם אייכמן בשנת 1956. ב"מסמך סאסן", כפי שנקרא, אמר אייכמן בין היתר את הדברים הבאים:
במשפט אייכמן קיבלה התביעה אישור להשתמש רק בחלק ממסמך סאסן, הכתוב בכתב יד ומכיל הערות בכתב ידו של אייכמן. אייכמן וסנגורו סירבו, מטבע הדברים, לאשר את אמיתותו. גדעון האוזנר ניהל משא ומתן לרכישת סלילי ההקלטה אך לא הצליח לעשות זאת ובחר שלא להביא את סאסן מארגנטינה בשל הסיבוכים הכרוכים בכך (גזר דין מוות התלוי ועומד כנגדו בהולנד). היועץ המשפטי לממשלה לא איפשר לתמיר לראיין את אייכמן או לראות את מסמך סאסן המלא (בן כמה מאות העמודים).
בקשה לקיום משפט חוזר שהגיש תמיר ב-22 ביולי 1962, בנימוק של גילוי חומר חדש, נדחתה על ידי נשיא בית המשפט העליון.
הפולמוס סביב הנצחת קסטנר.
בשנת 1993 החליטה ועדת השמות של עיריית תל אביב לקרוא רחוב בתל אביב על שמו של קסטנר. בעקבות התנגדות לכך, ובכלל זה מכתב ששלח יוסף תמיר, בנו של שמואל תמיר, לחברי מועצת העירייה, נמנעה מועצת העירייה מלאשר את ההחלטה.
ב-5 ביולי 2001, לאחר שעיריית תל אביב קראה רחוב על שם שמואל תמיר, מחתה מרב מיכאלי, נכדתו של קסטנר, על ההימנעות מקריאת רחוב על שם סבה. מיכאלי הזכירה את פעולות ההצלה של סבה גם בנאום הבכורה שלה בכנסת, ב-27 בפברואר 2013.
עיריית חיפה נמנעה מלקרוא רחוב על שמו של קסטנר, אך בשנת 2015, שנים רבות לאחר שהחליטה על הנצחתו, קראה גינה בשם "גינת ניצולי קסטנר".
מאז 2008 נערך מדי שנה, ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, טקס זיכרון פרטי לקסטנר ליד הכניסה לבית בו גר ונרצח בשדרות עמנואל הרומי 6 בתל אביב. בטקס בשנת 2015 הוסר במקום הלוט מעל לוחית זיכרון לקסטנר.
בפברואר 2021, במליאת הכנסת ענתה ח"כ מיכאלי נכדתו לח"כ שבח שטרן שהאשימה בניסיונות לטהר את שם סבה: "יד ושם מנציח את קסטנר וחבריו בוועדת ההצלה על הצלה של לפחות 20,000 יהודים והמחקר ההיסטורי מדבר על הרבה יותר".
גרטרוד בל
גרטרוד מרגרט לוות'יאן בל (באנגלית: Gertrude Margaret Lowthian Bell; 14 ביולי 1868 - 12 ביולי 1926), ארכאולוגית בריטית שהיה לה חלק מרכזי ביצירת מדינת עיראק.
במהלך חייה היא הייתה בין המובילים של המרד הערבי במלחמת העולם הראשונה לצד לורנס איש ערב. בסיום המלחמה שרטטה בל את גבולות המנדט הבריטי על מסופוטמיה, כדי שיכללו את שלוש ה"וולאיות" שהפכו להיות עיראק.
בל שכנעה את וינסטון צ'רצ'יל למנות את פייסל הראשון, מלך סוריה המודח, למלך הראשון של עיראק בועידת קהיר (1921).
עד מותה בשנת 1926 היא הייתה האישה החשובה ביותר בשירות הציבורי באימפריה הבריטית.
קורות חייה.
גרטרוד בל נולדה בוושינגטון הול במחוז דורהם שבאנגליה, למשפחה אמידה למדי. כבר כילדה נחשבה מבריקה, ובגיל 16 החלה ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, שם סיימה תואר ראשון בהצטיינות יתרה תוך שנתיים.
בתום לימודיה החלה לתור את העולם - לטפס על הרים בשווייץ, לעסוק בארכאולוגיה וללמוד שפות. כאחת מהנוסעות הגדולות של אנגליה, בל פתחה את מדבריות ערב לעולם המערבי בתאוריה מלאי החיים והפרוזה הכתובה בבהירות יוצאת דופן. היא בילתה שנים רבות בהכרת ראשי השבטים, האמירים והשייח'ים הערביים ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה בעמדה טובה כדי לייעץ למשרד המלחמה הבריטי על המיקום והנטיות של הכוחות הערביים, אותם היה אפשר לעודד להצטרף לבריטים במלחמה נגד העות'מאנים. בנקודה זו בחייה הפכה ליועצת של הקולונל ת. א. לורנס, שנודע לאחר מכן כלורנס איש ערב. היא גם תרמה למאמץ המלחמה הבריטי במצרים ומסופוטמיה, ושמשה כקצינת מודיעין מוכשרת במיוחד, עד כדי כך שעבודתה צוינה לשבח בפרלמנט האנגלי. על שירותה המעולה היא זכתה באות האימפריה הבריטית.
כיוון שהכירה את השטח, הייתה חלק מהמשלחת לוועידת פריז בשנת 1919, והתבקשה לשרטט את גבולות המדינה החדשה - עיראק. אולם לאחר ועידת פריז, הממשל הבריטי התעלם מבל למעשה, כמו גם שאר העולם, מה שגרם לה לשקוע בדיכאון עמוק, בעיקר בשל העובדה שלורנס איש ערב זכה לכל תשומת הלב, אף על פי שבהשוואה אליה היה שחקן משני במרד הערבי.
במהלך שנותיה האחרונות היא הקימה את המוזיאון הארכאולוגי של בגדאד והייתה המנהלת הראשונה שלו.
בל נפטרה ב-12 ביולי 1926 בבגדאד, לאחר שככל הנראה שמה קץ לחייה.
בשנת 2015 יצא הסרט "מלכת המדבר" (Queen of the Desert) על חייה של גרטרוד בל, בכיכובה של ניקול קידמן. ב-2016 הופק סרט תעודי על גרטרוד בל בשם מכתבים מבגדאד , שבו הושמעו דבריה מפי השחקנית טילדה סווינטון.
גאורגי ז'וקוב
גאורגי קונסטנטינוביץ' ז'וּקוֹב (רוסית: Гео́ргий Константи́нович Жу́ков; 1 בדצמבר 1896 – 18 ביוני 1974) היה מצביא ופוליטיקאי סובייטי. בשנת 1943 עוטר בדרגה הבכירה של מרשל ברית המועצות, ונודע בשם "המרשל ז'וקוב". ראש המטה הכללי של הצבא הסובייטי מפברואר 1941 עד 29 ביולי 1941. מאדריכלי הניצחון במלחמת העולם השנייה. שר ההגנה של ברית המועצות בין השנים 1956–1957. לזכותו נזקפים ניצחונות רבים בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
ז'וקוב גדל במשפחה ענייה והחל את שירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה. הוא הצטרף לשורות הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ועלה בדרג הצבאי בתקופת בין המלחמות. ז'וקוב התבלט בפיקודו על קרב חלקין גול בו הובס הצבא היפני.
כשפלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות היה ז'וקוב ראש המטה הכללי של הצבא האדום. כחודש לאחר מכן, הוא פוטר בעקבות עימות מול סטלין בעניין האסטרטגיה הצבאית. זמן קצר אחר כך נקרא לשוב לשירות, תחילה במצור על לנינגרד ובהמשך במהלך הקרב המכריע על מוסקבה. מאוחר יותר עמד בראש המערך הסובייטי בקרב סטלינגרד, קרב קורסק, קרב קורסון-צ'רקאסי, מבצע בגרטיון ולבסוף הקרב על ברלין. ז'וקוב חתם מטעם ברית המועצות על כניעת גרמניה הנאצית. לאחר המלחמה, מחשש לפגיעה בסמכותו, סטלין דחק את ז'וקוב מההנהגה. ז'וקוב שב למעגל ההנהגה של ברית המועצות כשב-1955 מינה אותו ניקיטה חרושצ'וב לשר ההגנה. כאשר סר חינו בעיני חרושצ'וב זה נידה אותו בשנית ממשרות ההנהגה. כבודו הנרמס של ז'וקוב הושב לו עם עלייתו לשלטון של ליאוניד ברז'נייב והוא נותר אהוד עד ערוב ימיו.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות ושירותו עד מלחמת האזרחים.
גאורגי קונסטנטינוביץ' ז'וקוב נולד בכפר סטרלקובקה (Стрелковка) שבמחוז קלוגה למשפחת איכרים קשת יום, ובגיל 15 החל לעבוד במוסקבה כשוליה של פרוון לאחר שאביו, קונסטנטין ארטיומייביץ' ז'וקוב, הצליח לסדר עבורו את העבודה. ז'וקוב עבד בממוצע 15 שעות ביממה והוכה לא פעם כענישה שנועדה לחנכו. במקביל, הצליח להתקבל לבית ספר ברחוב טברסקאיה והיה תלמיד מצטיין בכיתתו. בקיץ 1912, מכיוון שהיה תלמיד מצטיין, נלקח מטעם בית הספר ליריד בניז'ני נובגורוד. ב-1914 כבר עבד באופן עצמאי בפרוונות ושכר חדר לינה במוסקבה בשלושה רובל לחודש. האישה ששכרה את החדר בדירה הפרטית הייתה אלמנה, וז'וקוב התחבב על בתה. השניים התכוונו להינשא אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה קטע את תוכניותיהם.
עם פרוץ המלחמה שטף את רוסיה גל פטריוטיות שלא דילג על ז'וקוב. לנוכח אובדן רב של חיילים בחזית, החל גיוס כללי של צעירים ילידי 1896. בשנת 1915 גויס לצבא האימפריה הרוסית ושרת כטוראי בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, שבה זכה פעמיים בעיטור גאורגי הקדוש על אומץ לבו, וקודם לדרגת סמל. דרך חברו מילדות, ידע ז'וקוב גרמנית ותחקר חייל צבא הקיסרות הגרמנית שנפל בשבי הרוסי. על ההישג המודיעיני שהשיג דרך התחקור ניתן לו העיטור הראשון. את העיטור השני קיבל לאחר שנפצע בשדה הקרב. ב-1916 צוות לרגימנט הפרשים הדרקוני העשירי של נובגורוד. לאחר מהפכת פברואר נוצרה מערכת מנהל צבאית חדשה על בסיס האידיאלים של המהפכנים וז'וקוב התמנה ליושב ראש מועצת החיילים של הפלוגה שבה שירת. לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף ז'וקוב לבולשביקים, והרקע החקלאי העני שלו היה לו לנכס.
הוא חלה בטיפוס, אך לאחר שהחלים לחם במלחמת האזרחים ברוסיה מ־1918 ועד 1920. ב-1 באוקטובר 1918 הצטרף כמתנדב לשורות הצבא האדום וצוות לדיוויזיית הפרשים של מוסקבה. תחילה נשלח לחזית הרי אורל הדרומיים, להתמודד מול בדלנים קוזאקים. בהמשך שירת במערכה על צאריצין על גדות הוולגה מול צבא המתנדבים, סיעה של הצבא הלבן האנטי-בולשביקי בפיקודו של אנטון דניקין. במהלך הקרבות נפצע מרסיסי רימון. לאחר מכן, בחורף שבין 1919 ל-1920, חלה בשנית בטיפוס ונשלח לביתו לתקופת החלמה. בשובו לשירות נשלח לרגימנט המילואים המוצב בטבר, צפונית למוסקבה. הוא נשלח מטעם הצבא ללימודים גבוהים אשר נקטעו בעקבות מרד טמבוב. במסגרת פעילותו במלחמה זכה באות עיטור הדגל האדום על דיכוי מרידות האיכרים, שפרצו כתוצאה מהחרמת התוצרת החקלאית על ידי השלטונות הסובייטים.
בין המלחמות.
עלייתו בשורות הדרג הצבאי.