בשנת 2016, מלזיה דורגה במקום ה-11 בין הקונים הגדולים של טוגנים בלגים בשווי של 306 מיליון רינגיט מלזי (64.5 מיליון אירו) על 65,718 טון של צ'יפס מיובא, מתוכם 9,689 טון היה מבלגיה. קיימת גם מועצה עסקית מלזיה–לוקסמבורג–בלגיה.
חברות בלגיות בולטות הפועלות מלזיה הם Oleon, , Materialise NV, , , Vyncke ו-international DPO.
ברברה סוואן
ברברה סוואן (באנגלית: Barbara Swan; (1922 -2003) הייתה ציירת ומאיירת אמריקאית, שעסקה גם בהדפסי ליתוגרפיה. עבודותיה המוקדמות מזוהות עם הזרם האקספרסיוניסטי בבוסטון. מאוחר יותר זוהתה גם עם הציור הדומם ובשימוש באור נשבר דרך זכוכית ומים וגם עם ציורי דיוקן. כמו כן הייתה ידועה בשל שיתוף הפעולה שלה עם המשוררות אן סקסטון ומקסין קומין ובשל עזבון המכתבים שלה כתוצאה מההתכתבות ביניהן, כמו גם עם אומנים וסופרים נוספים. סוואן השתתפה במחזור הראשון של נשים שגויסו, בעזרת מלגה, ל-Institute of Independent Studies באוניברסיטת רדקליף כניסיון ראשון לתת לנשים מקום להיות יצירתיות והייתה חלק מהסנוניות הראשונות למהפכת הפמיניזם בארצות הברית. סוואן זכתה במספר מלגות ובפרסים שונים.
ביוגרפיה.
ברברה סוואן נולדה בשנת 1922 בניוטון, מסצ'וסטס לאם אמריקאית ולאב שוודי שהיה מורה לשרטוט טכני. כבר כילדה החלה לצייר ועיצבה את הספרים של חברותיה. בגיל עשר ציירה את דיוקן הסבתא שלה ואביה התפעל מכשרונה אך, בשנות ה-50 של המאה ה -20 היה קשה לאישה להיות אומנית פעילה, ולמרות כשרונה ורצונה ללמוד אומנות, אביה המחמיר התעקש שתלמד מדעי הרוח היות שחשש שלא תוכל להרוויח את לחמה כאומנית ותאמץ אורח חיים בוהמי ולא מקובל ולכן נרשמה לוולסלי קולג' (Wellesley College) שם למדה לתואר ראשון בתולדות האומנות. היא סיימה את לימודיה בשנת 1943. בזמן לימודיה באוניברסיטה הרוויחה כסף מרישומי דיוקן של הסטודנטיות. אחר כך למדה ציור בבית הספר של המוזיאון לאומנות עד לשנת 1948. סוואן הייתה אחת הסטודנטים היותר מוכשרים בבית הספר של המוזיאון, הצלחה שלא הייתה מובנית מאליה, היות שרוב התלמידים היו גברים. בשנה האחרונה ללימודיה עבדה סוואן כעוזרת הוראה של האומן Karl Zerbe . היא זכתה במלגה שאיפשרה לה לעבוד וללמוד כשנתיים בצרפת, מלגה שרק לעיתים נדירות הוענקה לנשים. בצרפת פגשה את בעלה אלן פינק לו נשאה בשנת 1952. מאוחר יותר פתח פינק את הגלריה אלפא (Alpha Gallery) בבוסטון.
סוואן התפרסמה כאומנית בשנות ה-50. תערוכת היחיד הראשונה שלה הייתה בשנת 1953, תערוכה שזכה להצלחה גדולה. הציורים מתקופה זו מזוהים עם הזרם האקספרסיוניסטי בבוסטון, אם כי הנושאים שציירה היו רכים יותר משל האומנים האחרים שציירו בסגנון זה. בשנת 1957 מבקר האומנות Edgar Driscoll התפעל מיכולתה של סוואן להציג תמונות משפחתיות, כגון ילדים ישנים, בצורה יצירתית ושונה בעזרת צבעים עזים וקומפוזציות מקוריות כך שהתמונות לא הפכו לבנאליות. אחת התמונות הידועות מתקופה זו היא הציור "תינוק" שבו ניתן לראות את בנה אהרון מורם בידו של גבר, כפי הנראה בעלה של סוואן.
בשנת 1955 נולד בנה אהרון ובשנת 1958 נולדה ביתה ג'והנה. נראה שהילדים עצרו את צעדיה של סוואן כאומנית והיא מצאה עצמה מאיירת בעיקר את ילדיה. ציורי המשפחה מתקופה זו היו חמים, זהירים אך לא סנטימנטליים. לדוגמה, הציור בשם "הקן" מבטא את הצורה שבה הצליחה סוואן לשלב בין היותה אם ואומנית. הצורה בה היא הציגה אמהות הייתה חדשנית ומאתגרת ואת היצירות האלה שלחה סוואן לאוניברסיטת רדקליף והתקבלה ל-Institute of Independent Studies - מקום בו נוצר ניסיון שאיפשר לנשים בעלות כשרון למצוא זמן להתבטא וליצור. סוואן הייתה אחת מתוך עשרים וארבע הנשים הראשונות שהצליחו להתקבל לאחר שמאות נשים פנו למוסד.
בשנה הראשונה ברדקליף, סוואן למדה ליתורגפיה אצל המומחה ג'ורג' לוקווד (Geroge Lockwood) ובשנת 1962 נתנה הרצאה בנושא. אף על פי שעבודותיה הראשונות היו אקספרסיוניסטיות הן היו פיגורטיביות. המשוררת סקסטון התרשמה במיוחד מעבודתה 'המוזיקאים' וחברה שיר בעקבותיה. סוואן ציירה כמעט את כל הכריכות לספריה של סקסטון ואיירה רבים משיריה. ספרה של סקסטון, "Live or Die", עם ציור כריכה של סוואן, ואיורים לשירים, זכה בפרס פוליצר. סוואן שיתפה פעולה גם עם המשוררת קומין.
היא עבדה במרץ עד שנות השישים לחייה, למרות מחלת הלופין ממנה סבלה. בגיל 60 נפלה ופגעה ברגלה, דבר שעצר את צעדיה, אבל היא המשיכה לצייר.
התערוכה האחרונה שלה נערכה עשר שנים לאחר מותה בשנת 2013.
על היצירות.
סוואן ציירה ואיירה דמויות דיוקן של המשוררת אן סקסטון, פסנתרן הקונצרטים Luise Vosgerchian, הסופרת טילי אולסן, ההיסטוריון James F. O'Gorman, המלחין ארתור ברגר כמו גם של אומנים אחרים כגון זיגמונד אבלס, גרגורי גלספי, הרולד טוביש ואסתר גלר.
לדבריו של אלן פינק, בעלה של סוואן, כאשר ישבה לצייר דמות, החלה תמיד בעיניים שהוו עוגן לדמות כולה. עוד לפני שתאוריית הפמיניזם הגיעה לחקירת המבט, סוואן הצליחה להפוך את היוצרות ולהעביר את המבט לצופה דרך עיניהן של הנשים שציירה. עם הזמן הפכו העבודות של סוואן לפחות ופחות אקספרסיוניסטיות וליותר ממוקדות. היא עבדה על טבע דומם שהווה, לדברי מבקרים מסוימים מן דיוקן עצמי שבו חקרה את הפמיניזם ואת המשמעות האינטימית שבשימוש בהם. לדוגמה, סוואן ציירה את התמונה "A Doll Named Keturah" בשנת 1981 ובה פירקה את דימוי הפמיניזם כאילו היא זכר לתקופה שחלפה. אך קיים כאן גם חוסר ודאות הנראה בפנים הנרדפות ובתנוחה של הבובה כאילו ראתה סוואן באומנות את עצמה. כאשר התבוננה בחפצים הללו, היא מצאה מראות הממשיכים להטריד גם היום.
סוואן המשיכה לצייר ולהציג את עבודותיה גם בשנות השבעים לחייה. בשנת 1995, היא הציגה בתערוכה שנקראה "כבוד לאומנים הממשיכים לעבוד" ("Honored Artists: Still Working)." אחד המבקרים קרא לעבודות הטבע הדומם שלה "רבי עוצמה". בציורים מאוחרים יותר של סוואן הדמויות משתקפות דרך זכוכית או מים ונראות מטושטשות יותר. מלבד חקירת השתקפות מוצרים בבקבוקי זכוכית סוואן יצרה גם רפרודוקציות של דימויים מתרבות הפופ, כגון בובות המבטאות את הצורה בה הציגו נשים במשך השנים. הבקבוקים עוזרים לעוות ולשבור את הדימויים הפמיניסטים הללו.
סוואן נפטרה בשנת 2003 במסצ'וסטס והשאירה אחריה את בעלה, ביתה ובנה. הבן, אהרון פינק, ידוע גם הוא כצייר. בעלה אלן נפטר בשנת 2017.
עבודותיה של סוואן נמצאות באופן קבוע במוזיאונים ובגלריות ברחבי ארה"ב והעזבון שלה כולל מכתבים ותמונות של אומנים וסופרים ידועים.
אלכס ברנסון
אלכס ברנסון (באנגלית: Alex Berenson; נולד ב-6 בינואר 1973) הוא עיתונאי לשעבר של הניו יורק טיימס ומחבר מותחנים וספרי עיון.
ספרו "Tell Your Children: The Truth About Marijuana, Mental Illness and Violence" עורר מחלוקת רבה.
במהלך מגפת הקורונה, הופיע לעיתים קרובות בכלי התקשורת של הימין, כפר בחומרת המגפה, וטען כי מסכות פנים אינן יעילות. אפידמיולוגים ומדענים אחרים חלקו על טענותיו.
ראשית חייו.
ברנסון נולד בניו יורק וגדל באנגלווד, ניו ג'רזי. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל בשנת 1994 עם תואר ראשון בהיסטוריה וכלכלה.
קריירה.
ברנסון הצטרף לדנבר פוסט ביוני 1994 ככתב עסקי. הוא פרסם 513 מאמרים עד אוגוסט 1996, כאשר עבר ל-TheStreet.com, אתר חדשות פיננסי שהוקם על ידי ג'ים קרמר. בדצמבר 1999 הצטרף ברנסון ל"ניו יורק טיימס" ככתב תחקירים עסקיים.
בסתיו 2003 ובקיץ 2004 כיסה ברנסון את כיבוש עיראק בטיימס. בהמשך סיקר את ענפי התרופות והבריאות והתמחה בנושאים הנוגעים לסמים מסוכנים. החל מדצמבר 2008 דיווח ברנסון על שערוריית הונאת הפונזי] של ברנרד מיידוף בסך 50 מיליארד דולר.
הוא כתב 12 רומני ריגול, שכולם מציגים את אותו הגיבור, סוכן ה-CIA ג'ון וולס. הרומן הראשון שלו, "המרגל הנאמן", יצא באפריל 2006 וזכה בפרס אדגר לרומן הראשון הטוב ביותר מאת סופר אמריקאי. "המרגל הנאמן" דורג במקום הראשון ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
בשנת 2010 עזב ברנסון את הטיימס כדי להפוך לסופר במשרה מלאה. הוא גר בהדסון ואלי, עם אשתו, פסיכיאטרית משפטית.
התנגדות ללגליזציה של קנאביס.
ב־2019 פרסם את הספר "ספר לילדיך: האמת על מריחואנה, מחלות נפש ואלימות" שספג לביקורת על טענותיו כי קנאביס גורם לפסיכוזה ואלימות.
מגפת הקורונה.
בתחילת מגפת הקורונה ב-2020, ברנסון טען בחריפות כי בתקשורת מעריכים יתר על המידה את הסיכון לנגיף החדש, כי הוא מהווה סיכון מועט לצעירים אמריקאים, וכי הוא משמש כיסוי להתערבות מופרזת של הממשלה. מומחים לבריאות הציבור דחו את טענותיו.
במאי 2020 הודיעה פוקס ניוז כי ברנסון יארח תוכנית טלוויזיה בשם "COVID Contrarian" בפלטפורמת הסטרימינג המקוונת שלה Fox Nation. עם זאת, ביולי 2020, על רקע העלייה במקריי הקורונה ברחבי ארצות הברית, חזרה בה פוקס ניוז והסירה את ההודעה על התוכנית מאתר האינטרנט שלה.
בשנת 2021 צייץ ברנסון בטוויטר כי חיסוני COVID-19 הובילו לתופעות שליליות פי 50 בהשוואה לחיסון נגד שפעת. חברת PolitiFact דירגה את הטענה כ"שגויה בעיקר".
ספרים.
רומנים.
סדרת ג'ון וולס
צעירים וצעירות בסיכון
צעירים וצעירות בסיכון הם אנשים בתחילת תקופת ההתבגרות , בני 18–25 החיים בסביבה המסכנת אותם, ואשר מתמודדים עם קשיים שונים כגון: קושי בהשתייכות למשפחה, היעדר תעסוקה והשכלה, קשיים בסיפוק קיום פיזי וחוסר מגורים. בהרבה מן המקרים, מי שנחשבו בגילאים צעירים יותר כנוער בסיכון, סביר שיהפכו לצעירים בסיכון.