בוידין שורר אקלים ממוזג עם השפעה יבשתית, כשבאזור הסמוך מאוד לגדות הדנובה, נוצר מיקרו אקלים עם מאפיינים ממתנים דמויי אקלים ים תיכוני. ככלל, החורפים קרים ושחונים והקייצים חמים מאוד. החודש הגשום ביותר הוא יוני ובו יורדים 69 מילימטרים של גשם והחודשים ינואר עד מרץ ואוגוסט הם השחונים ביותר. הדנובה על פלגיו ויובליו מהווה את מקור המים המרכזי של העיר, אשר סובלת מעת לעת מהצפות בשל עלית מפלס מי הנהר. וידין היא העיר ה-19 בגודלה בבולגריה מבחינת כמות האוכלוסין. בימינו מבנה האוכלוסייה הוא הומוגני יחסית בשל הטיהור האתני שבוצע בקרב התושבים המוסלמים לאחר קבלת עצמאות בולגריה ועזיבתם של התושבים ממוצא רומני לרומניה, בעיקר לאחר מלחמת העולם השנייה. הירידה בחשיבותו של הנמל בעיר, הביאה לירידה הדרגתית בכמות האוכלוסייה וכן עלייה בגילה הממוצע. נכון לשלהי 2008 כ-30% מתושבי העיר הם גמלאים.
היסטוריה.
במהלך המאה ה-3 לפנה"ס הקימו שבטים קלטים באזור וידין ישוב בשם דאונוניה. ב-46 נכבש המקום על ידי האימפריה הרומית והעיר הפכה חלק מפרובינציית מואסיה תחת השם בונוניה והרומים פעלו לביצור העיר וחיזוק חומותיה. בהמשך עבר המקום לחזקת האימפריה הביזנטית תחת השם וידיני והאימפריה הבולגרית הראשונה תחת השם בדין. ב-1003 הצאר גבריל ראדומיר הצליח להחזיק בעיר תחת מצור ממושך שהטילו עליה הביזנטים והסתיים לאחר כשנה בנסיגת כוחותיהם.
העיר הגיעה לשיא פריחתה במאה ה-14 כאשר הפכה לעיר הבירה של ממלכת בדין תחת שלטונו של איבן סרצימיר אשר הפך אותה לנמל ומרכז מסחרי חשוב, ממנו ניהלו קשרי מסחר גם עם ממלכות סמוכות. בין 1365–1369 נשלטה העיר על ידי לאיוש הראשון מלך הונגריה והצאר איוון סרצימיר ומשפחתו נלקחו בשבי. בעת הכיבוש פעלו הכובשים להמרת דתם של אלפי תושבים מהנצרות האורתודוקסית לנצרות הקתולית. ב-1369, הובסו ההונגרים על ידי שליט ( דספוט) ולאכיה, אשר התיר לאיוון סרצימיר לחזור ולשלוט במקום.
ב-1396 נכבשה העיר על ידי צבאותיו של הסולטאן באיזיט הראשון, שליט האימפריה העות'מאנית. בעת השלטון העות'מאני הפכה העיר למצודה ומרכז מינהלי עות'מאני חשוב. בין השנים 1794 - 1807 מרד הואלי העות'מאני אוסמאן פאזוואנטואולו בשלטון המרכזי והכריז על עצמאות. בתקופתו חלו תנופת בנייה ופיתוח חסרות תקדים בעיר ובכלל זה בניית מסגדים, ספרייה, קסרקטין ושינוי האוריינטציה האדריכלית של העיר, למזרחית ובכלל זה אדריכלות עות'מאנית טיפוסית.
ב-1850 פרצה בעיר התקוממות אשר דוכאה באכזריות על ידי העות'מאנים. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) הופגזה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית וניזוקה קשות. לאחר המלחמה בוצע בעיר טיהור אתני והתושבים המוסלמים נאלצו לעזוב ביחד עם הכוחות העות'מאנים הנסוגים. ב-1885 במהלך המלחמה הסרבית בולגרית עמדה העיר במצור כבד של הצבא הסרבי.
כלכלה ותיירות.
העיר וידין ממוקמת בחלק הצפון מערבי של מישור הדנובה וממוקמת בתוואי הנהר הזורם מצפון לדרום, בגובה של 35 מטרים מעל פני הים.
75% משטח הרשות המקומית הם קרקע חקלאית, כ 6.5% הם שטחים המכוסים מים, 9% מיושבים ו כ-3% שטחים מושקים. עד לראשית המאה ה-21 הייתה התעשייה הפטרו-כימית המובילה באזור העיר. בווידין ממוקמים בעיר מפעלים לייצור רכיבים אלקטרוניים, ייצור גבס לבניין ומבנים טרומיים. כמו כן קיימים מספר יקבים, מפעל טקסטיל, מפעל לצמיגים, לכלי עבודה, חברת הנדסת בניין, מספר מחלבות וכן חברת תחבורה המפעילה צי משאיות. בסביבות העיר שטחים חקלאיים רבים המניבים ירקות וכן שטחי גפנים ליין. האתר המתוייר ביותר הוא מבצר באבא וידה מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה, אשר נבנה על חורבות מצודה מהתקופה הרומית ושימש עמדת מפתח גם בתקופה העות'מאנית. עוד ניתן לבקר במסגד והספרייה ע"ש אוסמאן פאזוואנטואולו, הקתדרלה של דמטריוס הקדוש ובית הכנסת, אשר נבנה בשנת 1894 ועומד היום חרב.
תחבורה.
בעיר נמצא המתחם המרכזי של נמל הדנובה אשר בראשית המאה ה-21 ירדה חשיבותו. עם זאת מכונה וידין "השער הקדמי" של בולגריה והיא מצויה גם בצומת דרכים של נתיבי התעבורה האירופיים, כשדרכה עוברים נתיב מספר 4 המחבר את מזרח אירופה עם יוון ונתיב מספר 7 העובר לאורך תוואי הדנובה. מהעיר יוצאים מספר קווי מעבורות לאורך הדנובה לצורכי מסחר ותעבורת נוסעים. בשלבי בנייה גשר נוסף על הדנובה שיקשר את העיר לגדה הרומנית של הנהר ובנייתו צפויה להסתיים ב-2012. העיר ממוקמת על צומת מסילות ברזל המקשרת אותה עם הערים המרכזיות בבולגריה.
הקהילה היהודית.
מרבית ההיסטוריונים סוברים כי קהילה רומניוטית בוידין נוסדה במהלך המאה ה-6. לפי גרסה אחת נוסדה הקהילה עוד במאה ה-2. במהלך ימי הביניים הגיעו לוידין יהודים שגורשו מהונגריה ובוואריה ונוצרו 3 קהלים שונים, רומניוטים, הונגרים ואשכנזים. בשלהי המאה ה-14 נכבשה וידין בידי העות'מאנים בשלהי המאה ה-15 הגיעו לעיר מגורשי ספרד ופורטוגל. בסוף המאה ה-16 חרבה קהילת וידין לאחר פלישותיו של מיכאי האמיץ נסיך ולאכיה.
במחצית השנייה של המאה ה-17 הוקמה מחדש קהילה אשכנזית קטנה ובהמשך הגיעו גם יהודים ספרדים, רובם עסקו במסחר או בגביית מיסים. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוחרבה וידין בהרעשות ארטילריות ובני הקהילה נטשו אותה זמנית. לאחר המלחמה והקמת נסיכות בולגריה שבו היהודים אליה וב-1894 הוקם בית הכנסת המרכזי החדש. ליהודים היו מוסדות קהילה משגשגים, תאי תנועות נוער ובית ספר בו למדו מרבית התלמידים היהודים בעיר. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 2,000 נפשות. לאחר גירוש יהודי סופיה ב-25 במאי 1943 קלטה קהילת וידין אלפי מגורשים. מרבית בני הקהילה עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה. בראשית המאה ה-21 התגוררו בווידין כמה עשרות יהודים.
חרבת עזון
מפלגת פועלים יהודים עצמאית
חוק רכישת מקרקעים (אישור פעולות ופיצויים)
חוק רכישת מקרקעים (אישור פעולות ופיצויים) התשי"ג-1953 (בקיצור: חר"ם) הוא חוק שהתיר למשך שנה ורטרואקטיבית הפקעת קרקעות בידי הממשלה, בעיקר של ערבים, שלאחר מלחמת העצמאות הוקצו ברובם לבסיסי צבא או ליישובים יהודיים.
תוכן החוק.
החוק הסמיך את שר האוצר, למשך שנה אחת, להעביר לרשות הפיתוח קרקעות שב-1 באפריל 1952 לא היו ברשות בעליהם, שימשו לצורכי ביטחון, התיישבות או פיתוח חיוניים בזמן כלשהו בין 14 במאי 1948 ל-1 באפריל 1952 ועדיין דרושים לצורך זה בעת ההפקעה. החוק קבע שהבעלים זכאים לפיצויים בכסף ואם הקרקע שימשה את הבעלים לחקלאות וזאת הייתה פרנסתו העיקרית, יש להציע לו פיצוי מלא או חלקי בקרקע, בין בבעלות ובין בחכירה. הפיצוי בכסף ניתן בהתאם להערכת שמאי ממשלתי בדבר שווי הקרקע ב-1 בינואר 1950 בתוספת של 3% ריבית שנתית. החוק לא הוגבל רק בקרקעות שהיו בבעלות פרטית, וקבע שהוצאת הצו אינה עדות לכך שהקרקע לא הייתה בבעלות המדינה עוד לפני כן. בסעיף 9 החוק גם הגדיר אפשרות לחסינות מתביעות בגין פעולות שנעשו בקרקע עוד טרם הוצאת הצו.
החוק לא דרש שתינתן לבעלים הודעה על הצו, ולחלק מהבעלים נודע על ההפקעה, לטענתם, רק שנים רבות אחריה.
היסטוריה.
החל מסוף 1950 החלו ערבים ישראלים להגיש תביעות לבתי משפט בישראל בדרישה להשיב להם קרקעות שהוחרמו מהם. באוגוסט 1951 הקים שר החוץ משה שרת ועדה לבחינת הבעיה והוועדה המליצה לחוקק חוק שתכשיר באופן רטרואקטיבי את החרמת הקרקעות ללא קשר לשאלה אם הבעלים היו נפקדים.
החוק אושר בכנסת ב-10 במרץ 1953 ברוב של 22 ח"כים מסיעות הקואליציה, נגד 5 ממק"י, סיעת שמאל של משה סנה וג'בר מועדי מהרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל. חברי חרות ואברהם כלפון ממפא"י נמנעו, ואילו חברי מפ"ם (שהייתה באופוזיציה) נעדרו מההצבעה. הוא פורסם ברשומות ב-20 במרץ 1953. במשך השנה שהחוק חל הוציא שר האוצר 465 צווים שנגעו לקרקעות בשטח שמוערך ב-1,200 קילומטר רבוע. על פי ההערכות, כ-325,000 דונם היו קרקעות בבכעלות ערבים והשאר היו אדמות מדינה (כולל נכסי נפקדים) וקרקעות בנגב שהיו בשימוש של בדואים. החוק שימש בין השאר להפקעת קרקעות כפרי איקרית ובירעם. ערביי ישראל קיימו אספות מחאה כנגד החוק ברחבי המדינה. רבים מהערבים לא פנו לקבלת פיצוי. הסבר אחד שניתן לכך היה שהם סירבו לבקש פיצוי מכיוון שראו בכך הכרה בהפקעה. הסבר אחר שניתן לגבי חלק מבעלי הקרקעות היה שלאור עליית מחירי הקרקעות קיוו הבעלים לפיצויים יותר גבוהים אם ימתינו.
החל משנת 1956 הפעילה הממשלה לחצים על ערבים כדי שיסכימו לקחת פיצוי על קרקעות שהופקעו. בין השאר הותנו החכרת קרקעות מהמדינה, מתן היתרי בנייה וסיוע בבניית בתים בהסכמה לקבל את הפיצויים.
עד שנת 1959 ניתן פיצוי עבור 64,500 דונם, עד שנת 1962 עבור 132,036 דונם ועד שנת 1970 עבור 170,000 דונם. מתוך זה ניתנו 55,629 דונם קרקעות חילופיות כפיצוי. החוק תוקן בשנת 1973 כדי לעדכן את גובה הפיצויים, ושינויים נוספים בנוסחת הפיצוי נעשו בשנים 1979, ו-1989.
הפיצוי שניתן בהתאם לערך הקרקע בתחילת 1950 היה נמוך משמעותית מהערך בעת מתן הפיצוי שכן בעת כניסת החוק לתוקפו כבר איבדה הלירה ישראלית 80% מערכה. על פי הערכות, ערך הקרקע ב-1953 היה פי 14-16 מערכו בשנת 1950, בין השאר בגלל ירידת ערך הלירה. בשנת 1959 הועלה הפיצוי על סמך מסקנות ועדת הערכה מיוחדת שרוב חבריה היו ערבים והפיצוי הגיע קרוב למחיר השוק בגליל, הגם שבמשולש הפיצוי עדיין היה נמוך משמעותית. בשנת 1961 הועלה הפיצוי בעוד 15%. במקרה ספציפי בסוף 1999, הוצע למערערים שהביאו הערכת שמאי שקרקע שווה 92,000 דולר אמריקאי, פיצוי בסך 32,406 ש"ח.
פולמוס.