מונטגומרי כבש את אליפות העולם בשחייה שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה בשנת 1973 בגיל 18. הוא זכה ב-5 מדליות זהב במשחים היוקרתיים ביותר. במשחה ל-100 מטר חופשי ניצח בתוצאה של 51.70 שניות לפני מישל רוסו מצרפת (52.08 שניות) ומייקל ונדן מאוסטרליה (52.22 שניות), במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:53.02 דקות, לפני קורט קראמפולץ בן ארצו (1:53.61 דקות) ורוג'ר פיטל ממערב גרמניה (1:53.97 דקות). במשחי השליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:27.18 דקות, לפני ברית המועצות (3:31.36 דקות) ומזרח גרמניה (3:32.03 דקות,) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 7:33.22 דקות, לפני אוסטרליה (7:43.65 דקות) ומערב גרמניה (7:43.68 דקות) במשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:49.49 דקות, לפני מזרח גרמניה (3:53.24 דקות) וקנדה (3:56.37 דקות).
לאחר האליפות לקה מונטגומרי במונונוקלאוזיס זיהומי המכונה מחלת הנשיקה בצורה קשה.
שיאן עולם.
את שיאו העולמי הראשון קבע מונטגומרי במבחנים האמריקאיים לאליפות העולם ביוני 1975 כששחה 100 מטר חופשי בתוצאה של 51.12 שניות בשלב המוקדמות. הוא שיפר את השיא העולמי של מארק ספיץ האגדי שנקבע באולימפיאדת מינכן (1972) (51.22 שניות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בקאלי, קולומביה בשנת 1975 זכה מונטגומרי בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:24.85 דקות, לפני מערב גרמניה (3:29.55 דקות) ואיטליה (3:31.85 דקות). מדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.44 שניות אחרי אנדי קואן בן ארצו (51.25 שניות) וולדימיר בורה מברית המועצות (51.32 שניות).
באליפות ארצות הברית בשחייה שנערכה בקנזס סיטי, ב-23 באוגוסט אותה שנה הוא קבע שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר חופשי בשלב חצי הגמר בתוצאה של 50.59 שניות.
שיא העולם ההיסטורי.
לאולימפיאדת מונטריאול (1976) הגיע מונטגומרי כשיאן עולם במשחה ל-100 מטר חופשי כשזמנו עמד על 50.59 שניות. הוא היה השחיין הראשון שירד מגבול 51 שניות. במשחקים עצמם, כבר בחצי הגמר הוא שיפר את השיא העולמי כששחה זמן של 50.39 שניות. בגמר הוא ניצח עם השיא עולמי מדהים, כששבר מחסום פסיכולוגי גדול, את מחסום 50 השניות כשקבע שיא עולם חדש בתוצאה של 49.99 שניות. שני סיים בן ארצו ג'ק בבשוף (50.81 שניות) ושלישי פטר נוק ממערב גרמניה (51.31 שניות). המתחרה העיקרי שלו ג'ונטי סקינר מדרום אפריקה לא השתתף, בגלל החרם הספורטיבי שהוטל על דרום אפריקה עקב מדיניות האפרטהייד. סקינר שיפר את השיא העולמי המדהים, כשלושה שבועות מאוחר יותר כשקבע זמן של 49.44 שניות. מונטגומרי הוסיף שתי מדליות זהב במשחי שליחים, ב-4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:42.22 דקות, לפני קנדה (3:45.94 דקות) ומערב גרמניה (3:47.29 דקות) וב-4x200 מטר חופשי בשיא עולם נוסף של 7:23.22 דקות, לפני ברית המועצות (7:27.97 דקות) ובריטניה (7:32.11 דקות). הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.58 דקות אחרי חבריו לנבחרת, ברוס פורניס (1:50.29 דקות) וג'ון נייבר (1:50.50 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין, גרמניה המערבית בשנת 1978 זכה מונטגומרי במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:19.74 דקות, לפני מערב גרמניה (3:26.65 דקות) ושוודיה (3:26.95 דקות). ב-100 מטר חופשי הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 50.73 שניות אחרי בן ארצו דייוויד מקאג (50.24 שנית) ולפני קלאוס סטיינבאך ממערב גרמניה (50.79 שניות).
לאחר שפרש משחייה תחרותית החל לאמן. כעת הוא מאמן באדיסון, טקסס. הוא הבעלים של שחייני מאסטרס בדאלאס.
הראלדו ריברה
יוסי גל
יוסי גל (נולד ב-1950) הוא דיפלומט ישראלי, כיהן כשגריר ישראל בצרפת ומנכ"ל משרד החוץ.
ביוגרפיה.
גל נולד וגדל בירושלים. באוגוסט 1968 התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים, לאחר קורס קצינים שירת בגדוד 403. הוא נפצע במלחמת ההתשה מפגיעת רסיסי פגז מצרי. לאחר החלמתו שימש קצין המודיעין וקצין המבצעים של הגדוד. בשירות המילואים השתתף במלחמת יום הכיפורים כקצין ביחידת הסיור של עוצבת כידון.
גל בוגר תואר ראשון בסטטיסטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. החל את עבודתו בשירות החוץ בשנת 1975. תחילה שימש מנהל לשכת שגריר ישראל בארצות הברית עד 1981. בשנים 1985-1987 היה דובר שגרירות ישראל בוושינגטון. בראשית שנות התשעים היה יו"ר ועד עובדי משרד החוץ. לאורך השנים שימש בתפקידים דיפלומטיים שונים, בהם: מנהל לשכת שגריר ישראל בארצות הברית, סמנכ"ל הסברה במשרד החוץ (1993–1995), שגריר ישראל בהולנד בשנים 1995 עד 2000, ראש אגף עיתונות במשרד ראש הממשלה (עד 2001), סמנכ"ל לענייני כלכלה במשרד החוץ (2001–2006) ומשנה מדיני למנכ"ל (2006–2009). עד ינואר 2011 כמנכ"ל משרד החוץ בממשלה ה-32 ולאחר מכן התמנה לשגריר ישראל בצרפת. וכיהן בתפקיד עד 2015. הוא עוטר באות לגיון הכבוד בדרגת מפקד.
בתפקידיו כסמנכ"ל לענייני כלכלה וכמשנה מדיני למנכ"ל נשא גל באחריות בנושא המערכה המדינית מול הגרעין האיראני, בשדרוג יחסי ישראל והאיחוד האירופי, וריכז חלק מוועדות ההתדיינות בין ישראל לרשות הפלסטינית.
לאחר פרישתו ממשרד החוץ מונה לסגן נשיא האוניברסיטה העברית לקשרי חוץ ופיתוח משאבים.
ר' עובדיה מברטנורא
קידוש החמה
מאו דזה דונג
גוסטב מלך שוודיה
רחוב או'קונל
רחוב או'קונל (באירית: Sráid Uí Chonaill, באנגלית: O'Connell Street) הוא הרחוב הראשי של העיר דבלין. זהו אחד הרחובות הרחבים ביותר באירופה, 49 מטר רוחבו בחלקו הדרומי, ו-46 מטר בחלקו הצפוני. אורכו כ-500 מטר.
שמו של הרחוב עד 1924 היה 'רחוב סקוויל'. מועצת העיר שינתה את שמו של הרחוב ככבוד לדניאל או'קונל, מנהיג לאומי אירי מהמאה ה-19 אשר פסלו מוצב בסופו של הרחוב, צופה על גשר או'קונל.
הרחוב ממוקם בליבה של העיר דבלין, והוא חלק משדרה רחבה של רחובות אשר נוצרה בשלהי המאה ה-18 ועוברת לאורכה של הבירה. שדרה זו כוללת גם את גשר קרליסל (כיום נקרא גשר או'קונל), רחוב וסטמורלנד, רחוב קולג' גרין, רחוב דיים, ומסתיימת בבניין העירייה וטירת דבלין. הרחוב עצמו שוכן צפונית לנהר הליפי. השמש אשר זורחת ממזרח לרחוב ושוקעת במערבו מאירה את הצדדים הנגדיים של הרחוב לאורך שעות היממה, כאשר רובו מואר מכיוון דרום. דבר אשר גורם לרחוב להיות חמים יותר ב-2 עד 3 מעלות מאשר בגשר או'קונל ומזחי העיר.
הרחוב הוא אחד המרשימים ביותר בין רחובותיה המסחריים של העיר, ובו בניינים היסטוריים רבים, אשר חלקם הגדול נבנה מחדש החל משנות העשרים של המאה ה-20 בעקבות הרס משמעותי שנגרם במהלך המאבק על העצמאות האירית ומלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה. לרחוב סגנון של שדרה משנות ה-20 עם חותם של בניינים נאו-קלאסיים כדוגמת חנות הכלבו קלריס, מלון גרשם, ובנקים.
חלקו הצפוני של הרחוב נשמר בסגנונו המקורי מהמאה ה-18.
המדרכה של הרחוב רחבה בכל צד המשרתת את החנויות הפרוסות לאורכו וכביש בעל שני נתיבים לכל כיוון (במקור היו שלושה נתיבים). מדרכה ארוכה נוספת עוברת לאורכו של הרחוב בין הכבישים ובה נמצאים פסלים ואנדרטות של מנהיגים פוליטיים איריים.
מראה אמצע הרחוב נשלט על ידי בית הדואר המרכזי משנת 1818 והחוד של דבלין, פסל בגובה 120 מטר (393 רגל), צורת מחט עשויה פלדת אל חלד אשר נוצר ב-2003. שני המבנים בעלי רחבה גדולה.
היסטוריה.
רחוב או'קונל מקורו ברחוב בשם דרוהדה מהמאה ה-17. נבנה על ידי הנרי מור, רוזן דרוהדה, היה כשליש מרוחבו כיום, ממוקם בדרך הכרכרות וממשיך מרחוב פרנל אל צומת עם רחוב אביי. בשנות 1740, בנקאי עשיר וסוחר נכסים בשם לוק גרדינר רכש את חלקו הצפוני של הרחוב הממשיך אל רחוב הנרי כחלק מעסקת נדל"ן גדולה יותר. הוא הרס את חלקו המערבי של הרחוב, בנה רובע מגורים יוקרתי, ובכך הרחיב את מידת הרחוב ל-46 מטר (150 רגל), כפי שנשאר על היום.
צידו המערבי של הרחוב אופיין במבנים המיועדים למסחר וצידו המזרחי יועד למגורים ומלונות, כאשר הגדול מכולם היה בית דרוהדה אשר נשכר על ידי צ'ארלס מור, המרקיז הראשון של דרוהדה.
גרדינר בנה גם מרכז קניות בחלקו האמצעי של הרחוב, עם קירות גרניט נמוכות ואובליסקים עם מנורות שמן. ברחוב נשתלו עצים מספר שנים לאחר מכן. הוא העניק לרחוב את השם 'רחוב סקוויל' על שם ליונל סקוויל, הדוכס מדורסט.
בית החולים רוטונדה נבנה גם כן בסמוך לרובע פרנל על ידי משפחתו של גרדינר.
מטרתו של גרדינר הייתה להמשיך את הרחוב עד לנהר. משימה זו לא הושלמה על ידו עקב מותו ב-1755. בנו צ'ארלס גרדינר השלים את המשימה.
רק בשנת 1977 התקבל אישור לביצוע התוכנית על ידי הוועדה להרחבת רחובות אשר השיגה אישור תקציבי לשינוי מהפרלמנט. במהלך עשר השנים שלאחר מכן נהרסה כמות נכבדת של בניינים כדי ליצור את תוואי הרחוב הקיים כיום. התוכנית הושלמה בין השנים 1785-90.
הרחוב הפך להצלחה מסחרית לאחר השלמתו של גשר קרליסל, שתוכנן על ידי ג'יימס גנדון, ב-1793 עבור הולכי רגל וב-1795 לכל סוגי כלי הרכב.
דוד מלץ
דוד מַלֶץ (כ"ו בכסלו תר"ס, 28 בנובמבר 1899, בנדין – י"ד בתשרי תשמ"ב, 11 באוקטובר 1981) היה סופר עברי, ממייסדי קיבוץ עין חרוד וממבקריה הראשונים של התנועה הקיבוצית.
ביוגרפיה.