ענת מאירי (נולדה ב-22 בספטמבר 1961) היא אתלטית ישראלית בעבר. אלופת ישראל בריצות למרחקים בינוניים, שיאנית ישראל הנוכחית בריצת מייל (4:46.1 דקות), אלופת המכביה (1981), בעלת 3 מדליות זהב ושיאנית המכביה הנוכחית בריצת 1500 מטר ובריצת 3000 מטר. בעבר החזיקה בשיאי ישראל בריצת 1500 מטר ובריצת 3000 מטר.
ביוגרפיה.
מאירי התאמנה בקבוצת אס"א תל אביב בהדרכתו של נתנאל פנטילט.
בתחרות שנערכה בינואר 1977 קבעה מאירי בריצת 2000 מטר תוצאה של 6:29.5 דקות. בתחרות האתלטיקה של המכביה העשירית ביולי היא זכתה במדליית כסף בריצת 1500 מטר תוצאה של 4:35.42 דקות, אחרי זהבה שמואלי (4:34.96 דקות) ולפני רחל הלה (4:38.90 דקות), שתיהן מישראל.
שיאנית ישראל.
בתחרות בינלאומית בין נבחרת ישראל לנבחרת יוון שנערכה במכון וינגייט בתחילת מאי 1978 ניצחה מאירי בריצת 1500 מטר בשיא נערות חדש של 4:32.2 דקות. חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבון שבגרמניה ב-29 ביוני היא זכתה במדליית כסף בריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש לנערות בתוצאה של 2:07.7 דקות. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בלוזאן שבשווייץ היא זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר, בשיא ישראלי חדש של 4:22.63 דקות, שיפור לשיא בן ה-7 שנים של חנה שזיפי (4:25.0 דקות).
אלופת כינוס הפועל.
בתחרות האתלטיקה במסגרת כינוס הפועל ה-11 שנערכה ברמת גן בתחילת מאי 1979 זכתה מאירי בשתי מדליות זהב, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:29.5 דקות, לפני זהבה שמואלי (4:30.3 דקות) ורחל הלה (4:38.0 דקות) ובריצת 3000 מטר בשיא בינלאומי חדש של 9:35.6 דקות, לפני מרי סטיוארט (9.35.8 דקות), אלופת משחקי חבר העמים הבריטי בריצת 1500 מטר ושמואלי (9:38.3 דקות).
בתחרות שנערכה באורהוס שבדנמרק ב-21 ביוני 1979 זכתה מאירי בריצת 3000 מטר בשיא ישראל חדש של 9:22.3 דקות, שיפור לשיאה הקודם (9:31.8 דקות), לפני זהבה שמואלי (9:24.4 דקות), שאף היא שיפרה את השיא הישראלי. חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בדבלין שבאירלנד ב-25 ביולי היא זכתה במדליית כסף בריצת 3000 מטר בשיא ישראלי חדש של 9:22.15 דקות, אחרי דאפי מאירלנד (9.22.11 דקות).
בתחרות שנערכה באודינה שבצפון איטליה ב-16 במאי 1980 סיימה מאירי במקום רביעי בריצת 1500 מטר, בשיא ישראלי חדש של 4:15.01 דקות. חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בווינה שבאוסטריה ב-17 ביולי היא זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא נוער חדש של 2:06.89 דקות, התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של אתלטית ישראלית באותה העת. שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה במינכן שבגרמניה ב-22 ביולי היא קבעה בריצת 3000 מטר תוצאה עדיפה על השיא הישראלי 9:18.4 דקות, אך תוצאה זו לא מוכרת מאחר שהיא רצה עם גבר. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בהדר יוסף ב-5 באוגוסט היא קבעה בריצת מייל שיא ישראלי חדש של 4:46.1 דקות (הנוכחי, 2013), שיפור לשיא הטרי בן שבועיים של זהבה שמואלי (4:52.4 דקות). שבוע לאחר מכן, באליפות העולם בריצת 3000 מטר, שנערכה בסיטארד שבהולנד ב-14 באוגוסט היא סיימה במקום 15 מתוך 22 רצות בתוצאה של 9:26.70 דקות.
אלופת המכביה.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי 1981 זכתה מאירי בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:12.11 דקות, לפני זהבה שמואלי (2:13.35 דקות) ורחל הלה (2:14.43 דקות) ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:25.7 דקות, לפני שמואלי (4:27.2 דקות) ומזל שלום (4:53.3 דקות). שבוע לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-11 שנערכה בתל אביב היא זכתה ב-3 מדליות זהב הייתה לאתלטית המצטיינת של המשחקים. מדליות זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:09.66 דקות, לפני שמואלי (2:10.18 דקות), בריצת 1500 מטר בשיא מכביה חדש של 4:26.81 דקות (הנוכחי, 2017), לפני שמואלי (4:28.59 דקות) ובריצת 3000 מטר בשיא מכביה חדש של 9:27.81 דקות(הנוכחי, 2013).
בשנת 1984 פרשה מאירי מספורט תחרותי.
חייה האישיים.
מאירי נישאה למארק כהן, יהודי קנדי, ועברה לגור יחד איתו בקנדה. הזוג התגרש והיא חזרה לארץ. היא נישאה בשנית, לדן פלמר, מנישואים אלו נולדו לזוג שני ילדים, גיא ושלי.
כיכר בוקסהגנר
כיכר בוקסהגנר (בגרמנית: Boxhagener Platz) היא כיכר בשכונת פרידריכסהיין שבמזרח ברלין, בין הרחובות גרינברגר, גרטנר, גרוסנר וגבריאל מרקס, מבנן אחד דרומית לרחוב בוקסהגנר שעל שמו היא נקראת. בנייתה הושלמה בשנת 1903.
צורתה של הכיכר מלבנית והיא מוקפת עצים. בחלקה המזרחי מדשאה, ובחלקה המערבי גן שעשועים ובריכת מים שבה פסלי פינגווינים וברווזים, שהוצבו ב-1925. בצדה המזרחי של הכיכר מבנה שירותים ציבוריים מתומן, עשוי יצקת ירוקה, בסגנון ייחודי לברלין, שאפיין את מתקני השירותים הציבוריים שהוקמו בה בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, בתכנונו של קארל תאודור רוספאט. המבנה עלה באש ב-1992 ושוקם ב-2000, אך ללא תאורת הגז המקורית שהייתה בו.
מאז שנת 1905 פועל בכיכר מדי יום שבת שוק למוצרי מזון שונים, ובהם פירות וירקות, בשר, דגים ומאפים. בימי ראשון פועל בכיכר שוק פשפשים.
אוחוס דל סלאדו
נוואדו אוחוס דל סלאדו (בספרדית: Nevado Ojos del Salado, מילולית - ההר המושלג "עיני מֶלַח"; מקור השם מלגונות משקעי המלח בצורת עיניים על מורדות ההר) הוא הר געש שכבתי פעיל בהרי האנדים, בגבול ארגנטינה וצ'ילה. גובהו 6,893 מ' מעל פני הים, והוא ההר השני בגובהו בחצי הכדור המערבי ובחצי הכדור הדרומי אחרי אקונקגווה, והר הגעש הגבוה ביותר בעולם כולו. להר שתי פסגות, והגבול בין ארגנטינה לבין צ'ילה עובר בין שתיהן. הפרש הגבהים בין הפסגות הוא פחות ממטר אחד.
ההר ממוקם בשולי מדבר אטקאמה, באזור דליל במשקעים. משכך, פסגתו מכוסה שלג בדרך כלל רק בחורף. עם זאת, בלועו יש אגם לוע בקוטר של כ-100 מטרים. גובהו של אגם זה, 6,390 מ' מעל פני הים, הופך אותו לאגם הגבוה בעולם.
אוחוס דל סלאדו נחשב להר געש פעיל, אף שההתפרצות האחרונה שלו, לפי הערכות מכון הסמית'סוניאן, הייתה לפני כ-1,300 שנים, בשל פעילות של פומרולות, ומשום שב-1993 נצפו בהר פליטות אפר מעטות.
הסלעים השולטים בהר הם דקיט וריודקיט (סלע געשי שהרכבו בין דקיט לריוליט), עשירים באשלגן. המינרלים המאפיינים את הלבה שלו עשירים בביוטיט, הורנבלנדה ופלגיוקלז, ובמידה מעטה יותר מכילים גם אוגיט, קוורץ והיפרסתן.
העפלות.
הראשונים שהעפילו לפסגתו של ההר היו החוקרים הפולנים יאן אלפרד שְצֶ'פַּנְסקי ויוסטין ווֹישְניס, בשנת 1937. הצ'יליאנים גונסאלו בראבו ואדוארדו קנאלס מויה טיפסו על ההר באמצעות רכב ממונע בשנת 2007, והצליחו להגיע עד לגובה של 6,688 מטרים; זהו הגובה הרב ביותר אליו הצליח להגיע רכב ממונע בדרך היבשה, והשיא נרשם בספר השיאים של גינס. בשנת 2012 הגיעו שלושה אופנוענים, האוסטרי לוקאס מצינגר, האמריקני ברטון צ'רצ'יל והבריטי-אוסטרלי וולטר קולבאץ', לגובה של 6,361 מטרים.
צבי לבון
צבי לבון (לוּבּיַאנִיקֶר) (16 ביוני 1895 – 13 במרץ 1979) היה פעיל ציבור מאנשי העלייה השלישית, יזם בתחום רכש הקרקעות והבניה הציבורית, תורם ומתנדב בולט בתחומי החינוך והרווחה.
תולדות חייו.
צבי לוביאניקר נולד בעיירה (Kopyczyńce) בגליציה המזרחית (אז בשלטון אוסטריה-הונגריה, כיום בשטח אוקראינה) כבנו השני של הרב יוסף לוביאניקר, מחבר ספר ההלכות "חוט המשולש ברכי יוסף". אחיו הצעיר היה פנחס לוביאניקר (לבון) – שר הביטחון השני של מדינת ישראל. בנעוריו התרחק מהעולם הדתי-חסידי ונעשה פעיל ציוני.
בשנת 1913 היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק. עבד כפועל בתעשיית הטקסטיל שמרבית פועליה באותה עת היו מהגרים יהודים ממזרח אירופה, והפך לראש האיגוד המקצועי של "פועלי המחט" באזור מגוריו. בניו יורק היה גם לפעיל בתנועת "פועלי ציון". עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה התנדב לגדוד ה-39 ("האמריקאי") של קלעי המלך שהוקם ביוזמת יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון. עם הגדוד הגיע לעבר הירדן ולארץ ישראל. לאחר שחרורו מהצבא הבריטי בינואר 1920 התיישב בתל אביב.
בשנת 1927 נישא לאסתר חצקל ונולדו להם שלושה ילדים. לאחר קום המדינה, כמרבית בני משפחתו, עיברת את שמו ללבון. ב-1976 היה בין 17 האישים שקיבלו לראשונה את אות "יקיר תל אביב".
צבי לבון נפטר בתל אביב לאחר מחלה בשנת 1979. על שמו נקרא בית הספר היסודי בשכונת נופי ים בעיר.
פעילות ציבורית.
לאחר עלייתו לארץ פעל צבי לבון, כהמשך טבעי לפעילותו בחו"ל, לאגד את הפועלים השכירים מאנשי העלייה השלישית. באותה עת היו רבים מהם כמעט חסרי כל ושכרם הדל היה על בסיס עבודות יומיות מזדמנות. בשנת 1920 נמנה עם מייסדי ההסתדרות הכללית ולאחר מכן הקים והנהיג את "מועצת פועלי יפו" (תל אביב נחשבה אז לפרבר של יפו). בין השאר יזם את הקמת מטבחי הפועלים שסיפקו ארוחה חמה במחיר סמלי, והקמת מאהלים וצריפים שהעניקו קורת גג ראשונית לחסרי בית. בימי מאורעות הדמים של 1921 שימשו מטבחי הפועלים מקום מחסה לפליטים יהודים רבים שנמלטו מיפו.
לאחר מאורעות 1921 הורחבה תל אביב כך שנכללו בה שכונות הספר היהודיות של יפו ורבים מפליטי הפרעות עברו להשתכן בה. מועצת פועלי יפו הפכה להיות מועצת פועלי תל אביב וצבי לבון המשיך לעמוד בראשה. אחד ממפעליה הבולטים של מועצת הפועלים היה הקמת רשת הצרכניות השיתופית קו-אופ.