מק כתב והפיק שירים רבים למוזיקאים רבים, בין היתר לאד שירן, מלאני סי, פינק, וסטלייף, ליטל מיקס, קלווין האריס, דמי לובאטו, ואן דיירקשן, הסאטרדייז, ליאונה לואיס וריטה אורה.
ב-2010, מק זכה, כחלק מהכותבים והמפיקים של השיר "Beat Again" של JLS, בפרסי המוזיקה הבריטית בקטגוריית סינגל בריטי.
ב-2012 ו-2013, מק זכה, כחלק מהכותבים והמפיקים של השירים "Glad You Came" של הוונטד ו-"" של קוברה סטארשיפ וסאבי , בפרס שיר השנה של ASCAP.
ב-2017, מק זכה בפרס פזומנאי השנה, ובפרס מפיק השנה בפרסי המוזיקה העולמית של A&amp;R, ובפרס המייסדים של ASCAP עבור תרומתו לתעשיית המוזיקה.
ב-2018, הוא היה מעומד, כחלק מהכותבים והמפיקים של השיר "What About Us" של פינק, בפרס גראמי בקטגוריית ביצוע סולו הפופ הטוב ביותר.
ב-2018, מק זכה בפרס מפיק בריטי בפרסי המוזיקה הבריטית. בנוסף, הוא זכה בפזמונאי השנה ושיר השנה בטקס פרסי מוזיקת הפופ השנתי של ASCAP.
פריץ הארמן
פרידריך היינריך קרל "פריץ" הארמן (בגרמנית: Friedrich Heinrich Karl "Fritz" Haarmann; 25 באוקטובר 1879 – 15 באפריל 1925) היה רוצח סדרתי ואנס גרמני אשר רצח לפחות עשרים וארבעה ילדים וגברים צעירים בין השנים 1918–1924 בהנובר, רפובליקת ויימאר. נודע לשמצה תחת הכינויים הקצב מהנובר בשל הביתור היסודי שערך בגופות קורבנותיו, וכן הערפד ואיש הזאב, בעקבות מנהגו לנשוך את צוואריהם עד להקזת דם.
הארמן נמצא אשם בעשרים וארבעה מתוך עשרים ושבעה מקרי הרצח שיוחסו לו, ונידון למוות בעריפת ראש ב-1924. בהתאם למנהג הגרמני באותה העת, נשללו כל זכויותיו האזרחיות, והוא הוצא להורג באמצעות הגיליוטינה ב-1925 ב.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
פריץ הארמן נולד ב-25 באוקטובר 1879, בהנובר, הקיסרות הגרמנית, הצעיר ביותר מבין ששת ילדיהם של יוהנה קלאודיוס ואולי הארמן. הוא תואר כילד שקט בעל מעט חברים בני גילו, איתם התרועע מחוץ לבית הספר רק לעיתים רחוקות. אישיותו הנשית בלטה כבר מגיל צעיר, שכן נמנע ממשחקים ופעילויות האופייניים לבנים, והעדיף לשחק עם הבובות של אחיותיו, ולהתלבש בבגדיהן. כמו כן פיתח תשוקה לבישול ותפירה, עיסוקים שנתפשו באותה העת כנשיים, ושקע במערכת יחסים עמוקה עם אמו, אשר נהגה לגונן עליו יתר על המידה.
הוריו של הארמן נישאו כאן הייתה יוהנה בת ארבעים ואחת ומבוגרת מבעלה בשבע שנים, ככל הנראה בגלל עושרה הרב, והנדוניה הגדולה אשר הייתה כרוכה בנישואים עמה. אביו נודע כאדם וכחני בעל נטייה להתעצבן בקלות. לאורך נישואיהם ניהל מספר רומנים עם נשים אחרות, ובשנותיו המאוחרות נדבק בעגבת. על אף אופיו השתלטני ונטיותיו המופקרות, נותרו הוא ויוהנה יחדיו עד למותה באפריל 1901.
עם תחילת לימודיו ב-1886 הבחינו מוריו של הארמן כי היה ילד מפונק ובעל נטייה לחלום בהקיץ. אף על פי שהתנהגותו בבית הספר נחשבה למופתית, התנהלותו האקדמית הייתה ירודה וציוניו מתחת לממוצע הכללי, כך שנאלץ להישאר שתי כיתות. כאשר היה בן שמונה נאנס בידי אחד ממוריו, מקרה עליו סירב להרחיב בחייו המאוחרים.
בשנים הבאות הפך לנער חזק וחסון, ובהסכמת הוריו פרש מלימודיו ב-1894 בעודו בן חמש עשרה, והפך לשוליה של מתקין מנעולים ב, כיום בצרפת. בהמשך נרשם לאקדמיה צבאית בברייזאך.
אימוניו הצבאיים החלו ב-4 באפריל 1895. בשבועות הראשונים באקדמיה נראה כי הסתגל בקלות לאורח החיים הצבאי, ואף הפגין ביצועים טובים יחסית לצוער, אולם לאחר חמישה חודשים החל לסבול מהתעלפויות ואובדן הכרה, אשר תיארו תחילה רופאיו כסימפטומים של הפרעת חרדה, אולם באוקטובר 1895 אובחנו כ. כעבור חודש השתחרר הארמן מהצבא מרצונו ושב להנובר, שם מצא עבודה במפעל סיגרים שהקים אביו ב-1888.
ניצני החולי.
הארמן החל לבצע את עבירות המין הראשונות שלו בעודו בן שש עשרה, כאשר כולן נעשו על בשרם של ילדים צעירים אותם פיתה לבוא עמו לאזורים מבודדים, בדרך כלל מרתפים, בהם אנס אותם. הוא נעצר לראשונה בגין הפשעים הללו ביולי 1896, ולאחר מספר עבירות חוזרות, החליטו חוקריו לשלחו לבית חולים פסיכיאטרי בהילדסהיים בפברואר 1897.
זמן מה לאחר הגעתו למוסד הרפואי הועבר הארמן לבית חולים בהנובר לצורך אבחנה פסיכיאטרית. הוא אובחן בידי הפסיכולוג גורט שמלפוס כ, הגדרה שבימינו עשויה להיות שקולה לאדם הסובל מפסיכוזה, וכזה שאינו כשיר לעמוד למשפט. שמלפוס המליץ לאשפז אותו במוסד הפסיכיאטרי לתקופת זמן בלתי מוגבלת, והארמן הושב חזרה להילדסהיים ב-28 במאי אותה שנה.כעבור שבעה חודשים נמלט מהמוסד הפסיכיאטרי, ובעזרתה של אמו הצליח להגיע לציריך, שווייץ, שם התגורר יחד עם קרובי משפחתה ומצא עבודה בתור איש אחזקה של מספנה. הוא נותר בעיר במשך שישה עשר החודשים הבאים, בטרם שב להנובר באפריל 1899. באותה העת הכיר את ארוסתו, ארנה לוורה.
שירות צבאי.
הארמן גויס לצבא ב-12 באוקטובר 1900 ונשלח לשרת בעיר האלזסית קולמר, תחת גדוד הרובאים העשירי. לאורך שירותו צבר מוניטין בקרב ממוניו כחייל מופתי בעל כישורי צליפה מצוינים. מאוחר יותר תיאר את התקופה הזו כמאושרת ביותר בחייו. לאחר שקרס בזמן שהתאמן יחד עם חבריו לגדוד באוקטובר 1901 והחל לחוות התקפי אובדן הכרה, נשלח לאשפוז בן ארבעה חודשים. בחודשים הבאים נקבע כי הוא והוא שוחרר ב-28 ביולי 1902.
צעדים ראשונים בעולם.
לאחר שחרורו הרפואי מהצבא, אשר סיבתו הרשמית הייתה , קיבל הארמן פנסיה חודשית של עשרים ואחד גולדמרקים. הוא שב לחיות עם ארוסתו, ארנה, בהנובר, ועבד במשך תקופה קצרה במפעל הסיגרים של אביו, בטרם הגיש נגדו תביעת אחזקה, והתלונן על כך שאינו יכול לעבוד תחת התנאים ששררו במפעל בעקבות המגבלות הרפואיות מהן סבל. אביו הצליח להתנער מהתביעה, והאישומים נגדו נפלו.
בשנה הבאה פרץ בין השניים ריב אלים שהסתיים בכך שהפעם הגיש אביו תביעה נגדו, לאחר שהלה צעק לעברו איומי רצח, לכאורה, וניסה לסחוט אותו. התביעה החדשה נדחתה גם היא בגין מחסור בראיות, אולם הארמן נשלח לעבור הערכה פסיכיאטרית חדשה במאי 1903. הבדיקה בוצעה בידי דוקטור אנדרה, אשר קבע כי אף על פי שהיה , עדיין גילה יציבות נפשית כלשהי.
בעזרת תמיכתו הכלכלית של אביו, פתחו הארמן וארוסתו חנות דגים. במקביל ניסה לעבוד במשך תקופה קצרה כאיש מכירות של ביטוחים, לפני שהוגדר באופן רשמי כנכה שאינו כשיר לעבוד בידי הארמייה העשירית ב-1904. כתוצאה מכך, גדלה הפנסיה החודשית שלו במקצת. זמן מה לאחר מכן עזבה אותו ארוסתו, אשר באותה העת הייתה הרה עם בנו, לאחר שהאשים אותה כי ניהלה רומן עם סטודנט. מאחר שחנות הדגים שפתחו נרשמה על שמה, נאלץ הארמן לעזוב את המקום חסר כל.
חיי הפשע.
במשך העשור הבא התפרנס הארמן מפשעים שוליים; גנבת חפצים יקרי ערך, פריצה לבתים, והונאות. על אף שמפעם לפעם הצליח למצוא תעסוקה נורמטיבית, נהג לגנוב מלקוחותיו או מהממונים עליו. החל משנת 1905 ריצה מספר תקופות מאסר קצרות בגין עבירות כגון גנבה, מעילה ותקיפה. במקרה אחד, בזמן שעבד כפקיד, התיידד עם אחת העובדות, ושניהם, כך טען, שדדו מספר קברים ומצבות בין השנים 1905–1913, על אף שמעולם לא הורשע בפשעים הללו.
הארמן נעצר בשלהי 1913 בגין פריצה, וחיפוש שנערך בביתו הניב עשרות חפצים גנובים אשר קשרו אותו למספר פריצות נוספות. על אף שטען בתוקף לחפותו, הוא הואשם והורשע בסדרת גניבות והונאות, ונידון לחמש שנות מאסר.
באותה העת חוותה גרמניה מחסורים אדירים בכוח אדם בעקבות גיוס החובה שחל עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ובשל כך הורשה הארמן לצאת מחוץ לכותלי בית הסוהר בשנות מאסרו המאוחרות, ולעבוד באחוזות העיר במהלך שעות היום. עם שחרורו באפריל 1918 נסע לברלין והתגורר בביתה של אחת מאחיותיו למשך תקופה קצרה, בטרם שכר דירת חדר בעיר לאחר מספר חודשים.
לדבריו של הארמן, הוא הוכה תדהמה בידי העוני הרב ממנו סבלה האומה הגרמנית כתוצאה מההפסד שנחלה במלחמה. באותה תקופה החל למכור סחורה גנובה ב והכיר מספר קשרים פליליים עמם נהג לבצע עסקים, כך שחזר במהרה לחיי הפשע שניהל לפני מעצרו הראשוני ב-1913.
מודיע משטרתי.
אף על פי שהמשטרה הגרמנית ידעה היטב כי הארמן היה פושע מוכר וסדיסט בעל נטיות הומוסקסואליות, הוא החל לפתח מערכת יחסים הדרגתית עם רשויות החוק בתור משתף פעולה ומודיע משטרתי, וזאת במטרה להסיט את תשומת הלב הציבורית ממנו, ולרכך את יחסו של החוק כלפיו. עד ל-1919 כבר החל להסתובב בתחנת המשטרה המרכזית בהנובר לעיתים תכופות, וסיפק למפעיליו מידע רב בנוגע לרשת הפושעים שעבדה בעיר.
בעזרתם של מספר גורמים בכירים, רקם הארמן תרמית אשר כללה אחזקה של רכוש גנוב בביתו הפרטי, הזמנתם של מכריו הפושעים לפגישות עסקיות כביכול, ודיווח על המתרחש למשטרה, כך שהעמידו פנים כי ביצעו פשיטה על ביתו בדיוק בזמן בו העבירות התרחשו. הארמן עצמו נעצר במהלך הפשיטות הללו, וזאת בכדי להסיר ממנו כל חשד כי היה משתף פעולה.
כמו כן ביצע הארמן מספר מעצרים אזרחיים כאשר לכד פושעים שנשאו עליהם מסמכים מזויפים. כתוצאה מכך, החלה המשטרה המקומית לסמוך עליו בתור מקור אמין ומשתף פעולה מוצלח, והוא הורשה להסתובב בתחנת המשטרה כרצונו ובחופשיות מוחלטת.
הרציחות.
בין השנים 1918–1924 רצח הארמן לפחות עשרים וארבעה אנשים, על אף שנחשד כי היה אחראי לכל הפחות לעשרים ושבעה מקרי רצח. כל קורבנותיו היו גברים צעירים בגילאי עשר עד עשרים ושתיים, מרביתם נערים בעשור השני לחייהם. הארמן פיתה אותם לבוא עמו לאחד משלושת הבתים בהם נודע שהתגורר לאורך אותן שנים. הוא הצליח לשכנע אותם להתלוות אליו דרך הבטחות למתן סיוע, עזרה, דיור, עבודה, או תחת מצג שווא של מעצר.