עבד בעבודה חקלאית במושב תל צור שבשרון (לימים חלק מאבן יהודה) עד שב-1937, בימי מלחמת האזרחים בספרד, התנדב לשורות הבריגדות הבינלאומיות. הוא פיקד על חוליית הקשר של מטה גדוד מיוחד של הדיוויזיה ה-45 של הצבא הרפובליקני, והשתתף בקרבות ליד בקרבות ליד טרואל, אראגון, אברו וקטלוניה. לאחר תבוסת הצבא הרפובליקני נעצר ומחודש פברואר 1939 ועד מרץ 1940 שהה במחנות המעצר סן סיפריאן וגירס שבדרום-מערב צרפת. עם שחרורו חזר לארץ ישראל ב-1940 ושב לפעילות במפלגה הקומוניסטית. הוא נמנה עם האופוזיציה במפלגה (שאנשיה, כמותו, היו בעיקר יוצאי הבריגדות הבינלאומיות): בימי מאורעות תרצ"ו ביקר את עמדת המפלגה, בטענה שאין להתעלם מזכויותיו של היישוב היהודי בארץ ישראל, וכן מחה בתוקף נגד הכרוז שהוציא הוועד המרכזי של המפלגה לאחר הטבעת ספינת המעפילים "סטרומה" על ידי ברית המועצות בפברואר 1942.
עם הפילוג במפלגה בשנת 1943, שחל על רקע העמדות השונות בעניין הגיוס לבריגדה היהודית ובעניין שיתוף הפעולה עם ההסתדרות בשביתות והפגנות (שהוביל לסילוק המפלגה מהקומינטרן) נבחר לחבר הוועדה המרכזת הזמנית של הסיעה שהתנגדה למדיניותה הלאומנית-ערבית שאפיינה את המפלגה לפני הפילוג. בוועידה ה-8 של המפלגה, שנערכה ב-1944, נבחר כחבר הוועד המרכזי.
במלחמת העצמאות שירת ביחידות של יצחק שדה.
ברל בלטי נישא בשנת 1951 לברכה(ברושקה) שכנאי לשצ׳ינר, גרושתו של האדריכל מיכאל לשצ׳ינר, שהיה דמות דומיננטית במפלגה הקומוניסטית ופעילה חברתית. הם היו נשואים עד לפטירתה בשנת 1973.
בלטי היה חבר מערכת השבועון "קול העם" (ביטאונה של המפלגה הקומוניסטית) משנת 1944, וב-1947 היה ממייסדי היומון "קול העם". היה חבר מערכת העיתון עד הפסקת הופעתו בדצמבר 1969, וראש מערכת השבועון בשם זה עד הפסקת הופעתו ב-1975.
בלטי היה עורך המדור לעניינים בינלאומיים וכתב פרשנות.
בין פברואר 1964 לספטמבר אותה שנה היה הכתב הראשון של העיתון במוסקבה; במסגרת תפקידו נכח בישיבות הסובייט העליון (הפרלמנט של ברית המועצות), נפגש עם בכירים סובייטים ומומחים לענייני המזרח התיכון וערך סיורים ברחבי המדינה.
מלבד מאמריו הרבים ב"קול העם" פרסם מפרי עטו גם ב"על המשמר" ובעיתונים וכתבי עת בחו"ל.
עם הפילוג במפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) ב-1965 נמנה עם סיעתם של משה סנה ושמואל מיקוניס. מאותה שנה היה חבר הלשכה הפוליטית של המפלגה עד שב-1973 התאחדה מק"י עם תנועת "תכלת-אדום" במסגרת רשימת "מוקד" לקראת הבחירות לכנסת השמינית. בבחירות הוצב במקום ה-16 ברשימה. בשנים 1975–1976 היה חבר הנהלת "מוקד". לקראת הבחירות לכנסת התשיעית נטמעה "מוקד" במפלגת של"י, ובלטי היה חבר מועצת של"י, נמנה עם החוג הרעיוני של האירו-קומוניזם (קומוניזם דמוקרטי) בתנועה והיה חבר מזכירות החוג לקומוניזם דמוקרטי בשל"י.
בלטי היה חבר מועצת הפדרציה הבינלאומית של לוחמי תנועת ההתנגדות (International Federation of the Resistance fighters, FIR) וכן ממייסדי ארגון הלוחמים האנטי-נאציים וקרבנות הנאציזם בישראל והיו"ר שלו.
בלטי תואר כאדם ישר מאוד, וכקומוניסט שלא ראה סתירה בין האידאולוגיה הקומוניסטית לזכויות לאומיות.
בהספד שהופיע לזכרו ב"ספר השנה של העיתונאים" נכתב:
ברל בלטי מת בתל אביב בינואר 1981 מהתקף לב בתום מחלה, בגיל 66.
נקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
הניח אישה, גילה בן-יעקב.
ב-1981, זמן קצר לאחר מותו, הופיע ספרו "במאבק על הקיום היהודי: לדמותו של משה סנה", שהביא לדפוס בן-דודתו זלמן חן.
באחרית דבר נכתב כי בלטי הלך לעולמו
ברל באלטי
זונדל אבין
איאן מקלאוד
איאן נורמן מקלאוד (באנגלית: Iain Norman Macleod; 11 בנובמבר 1913 – 20 ביולי 1970) היה שר העבודה, שר האוצר ושר הבריאות בממשלת בריטניה וחבר פרלמנט מטעם המפלגה השמרנית. כמזכיר המדינה האחראי על הקולוניות, קידם את עצמאותן של קולוניות בריטיות, בעיקר באפריקה. לפני תחילת הקריירה הפוליטית שלו היה שחקן ברידג' מקצועני מצטיין.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
איאן מקלאוד נולד בעיירה סקיפטון (Skipton), במחוז קרבן (Craven) באזור יורקשייר (Yorkshire) שבצפון אנגליה ב-11 בנובמבר 1913 להורים שהיגרו מסקוטלנד בשנת 1907. הוא גדל עם זיקה חזקה לתרבות הסקוטית ועם קשרים הדוקים עם קרובי משפחה סקוטיים. הוריו רכשו בשנת 1917, מבנה באי לואיס שבסקוטלנד, שבו התגוררה המשפחה בחופשות. אביו, ד"ר אלכסנדר מקלאוד, היה עורך דין. מקלאוד למד בבית ספר תיכון המתמחה בשפות קלאסיות (Grammar school) ולאחר מכן בפטרס קולג' (Fettes College) שבאדינבורו. מקלאוד לא הצטיין בלימודיו, אולם גילה חיבה יתרה לספרות בכלל ולשירה בפרט. ב-1932 התקבל ללימודים באוניברסיטת קיימברידג' שם סיים לימודים בהיסטוריה. בזמן מלחמת העולם השנייה, שירת בצבא הבריטי בצרפת.
קריירה פוליטית.
בשנת 1945 התמודד מקלאוד בבחירות לפרלמנט, אך לא נבחר. בפברואר 1950 התמודד שוב לפרלמנט בבחירות הכלליות ונבחר. ויכוח פרלמנטרי מוצלח שלו עם אניירין בוואן בנושא בריאות בשנת 1952, משך את תשומת לבו של מנהיג מפלגתו וינסטון צ'רצ'יל. שישה שבועות לאחר מכן, ב-7 במאי, מונה לשר הבריאות.
בסוף אותה שנה הודיע בפומבי, שהחוקר הבריטי ריצ'רד דול הוכיח את הקשר בין עישון לסרטן ריאות. במהלך נאומו עישן סיגריות בשרשרת. בשנים 1957 עד 1959 היה שר העבודה והשירות הלאומי, בממשלות של אנתוני אידן והרולד מקמילן.
בשנים 1959 עד 1961 כיהן כמזכיר המדינה לקולוניות הבריטיות. בתמיכתו של ראש הממשלה מקמילן, קידם מקלאוד דה-קולוניזציה של קולוניות בריטיות, חרף התנגדות של האגף הימני של המפלגה השמרנית. בזמן כהונתו כמזכיר המדינה לקולוניות הוענקה עצמאות לניגריה לסומלילנד הבריטית, טנגניקה, סיירה לאון, קמרון הבריטית וכווית. בקניה הסתיים משטר החירום ושוחרר מנהיג המקומיים ג'ומו קניאטה. המדיניות שמקלאוד ניסה לקדם באמצעות צעדים אלה הייתה הפיכת האימפריה הבריטית לחבר העמים הבריטי.
בשנת 1961 נבחר לצ'נסלור דוכסות לנקסטר, מנהיג המפלגה בבית הנבחרים ונשיא המפלגה השמרנית. כשראש הממשלה הרולד מקמילן התפטר בשנת 1961, מקלאוד לא התמודד על התפקיד. הוא תמך, במועמדותו של רוב בטלר לתפקיד. כשאלק דאגלס-יום נבחר לתפקיד, סירבו מקלאוד ואנוך פאואל לכהן בממשלתו. מקלאוד לא העריך את דאגלס-יום וראה בו פוליטיקאי בעל דעות ימניות קיצוניות. סלע מחלוקת עיקרי ביניהם היה המדיניות כלפי מתיישבים לבנים באפריקה. ב 1964 כאשר מפלגת הלייבור זכתה בבחירות, הסכים לכהן בממשלת צללים של יום. גם בבחירות לראשות המפלגה השמרנית לא התמודד מקלאוד. הוא תמך באדוארד הית.
באמצע שנות ה-60, כשלא היה בעל תפקיד פוליטי משמעותי, היה עורך של העיתון הפוליטי הוותיק "הספקטייטור". בשנת 1964, פרסם בעיתון דווח גלוי ומעורר מחלוקת, בנושא ההתמודדות לראשות מפלגתו בשנת 1963. כשכיהן בממשלת הצללים, ייסד בשנת 1967 ביחד עם ויליאם שרמן את ארגון הצדקה Crisis לתמיכה בחסרי בית.
בבחירות שנערכו ב-18 ביוני 1970, זכתה המפלגה שמרנית. ראש הממשלה אדוארד הית' מינה את מקלאוד לשר האוצר. בתפקיד זה כיהן במשך כחודש עד לפטירתו. במשך כהונתו הקצרה בתפקיד שר האוצר, בנה מסגרת תקציב נוקשה, שלא הספיק להביא לאישור. תוכנית התקציב כללה צמצום ההוצאות הציבוריות ובקרה עליהן. שרת החינוך ולימים גם ראש הממשלה, מרגרט תאצ'ר, אימצה מתוך תוכניתו את הפסקת אספקת חלב חינם לילדי בתי הספר. תאצ'ר זכתה לכינוי "חוטפת החלב" שליווה אותה במשך כל הקריירה הפוליטית שלה. בנוסף לתקציב, השאיר תוכנית מפורטת לרפורמה במערכת המיסים. מרביתה של הרפורמה, שהוצעה על ידו מומשה על ידי יורשיו בתפקיד.
קריירת הברידג'.
מקלאוד נחשב לאחד מטובי שחקני הברידג' הבריטיים בתקופתו. הוא התרכז בברידג' עד השנים הראשונות של שנות ה-50 של המאה העשרים והתפרנס מהכנסותיו מהמשחק.
הוא זכה בשנת 1937 ב Gold Cup, תחרות הברידג' החשובה ביותר בבריטניה לקבוצות פתוחות. שיתפו איתו פעולה בקבוצה מוריס הריסון-גרי (Maurice Harrison-Gray), ס. סימון (S. J. Simon), dwe), ג'ק מרקס (Jack Marx) וקולין הארדינג (Colin Harding).
הוא כתב ספר ברידג' בשם: Bridge is an Easy Game, שעסק בשיטת ההכרזה אקול.
חייו הפרטיים, אישיותו ודעותיו.
מקלאוד התנהג בצעירותו כנער שעשועים שהאמין בהדוניזם ומשחק הברידג' ובמיוחד כסף, שקיבל עבור הצלחות בו, היו מרכז עולמו. ב 25 בינואר 1941 התחתן מקלאוד עם אוולין הסטר מיסון (Evelyn Hester Mason). בנם נולד ב 1942 וביתם ב 1944. בשנת 1952 חלתה אשתו בדלקת קרום המוח ובשיתוק ילדים. היא התאוששה ממחלתה והסתייעה בקביים להליכה. למרות המגבלות הפיזיות הצליחה לסייע לבעלה בקריירה שלו. גם מקלאוד סבל מבריאות לקויה. במלחמת העולם השנייה, נדרס על ידי טנק וייתכן שאירוע זה קשור לבריאותו הרופפת.
ב 7 ביולי 1970 אושפז בבית חולים ועבר ניתוח להוצאת התוספתן. ב 18 ביולי שוחרר מבית החולים וחזר לעבודתו. יומיים לאחר מכן קיבל התקף לב במהלך עבודתו, ממנו נפטר. לאחר מותו בשנת 1971, נבחרה אשתו לבית הלורדים.
השקפותיו, שנטו למרכז הפוליטי, עוררו התנגדות עזה מצד האגף הימני של מפלגתו. מקלאוד התנגד לעונש מוות ותמך בלגליזציה של הפלות והומוסקסואליות.
שלושת אבני היסוד, שלדעת מקלאוד, היו צריכות להבטיח את עתידה של המפלגה השמרנית היו: תמיכה בדו"ח בוורידג', תעסוקה מלאה ללא אבטלה ותמיכה ב Butler Act, שאסר על לימוד תורת האבולוציה באוניברסיטאות ובבתי ספר.