מולי גמבל ממרקט טריביון העניקה לשיר ביקורת שלילית, מתחה ביקורת על "המטאפורה המוסווית בצורה גרועה" של השיר על יחסי מין, וכינתה את השיר "חסר בושה". היא כתבה כי "Christmas Tree" אינו שיר שאפשר להאזין לו בנוכחות המשפחה וכי הוא "גורם לחג המולד להרגיש מלוכלך". קייטי האסטי ומלינדה ניומן מ-HitFix העניקו לשיר ביקורת שלילית ביותר, כינו אותו "טיפשי ונוראי בצורה בלתי נתפסת" ו"שיר חג המולד הנורא ביותר אי פעם בעולם כולו אי פעם", ומתחו ביקורת על המטפורות המיניות הברורות שלו. קסאונדרה באבר מאובזרבר-דיספץ' כללה את השיר ברשימת "להיטי החג הנוראיים", ומתחה עליו ביקורת בשל היותו "מיני" ואמרה שהוא "לא מתאים לילדים".
בביקורת של כריס בילטון מאיי ויקלי לאלבום "Now! Christmas 4", השיר תואר כ"פורנו-טסטיק" (porn-tastic), וצוטטה השורה "עץ חג המולד שלי טעים" (My Christmas tree is delicious) מהשיר. בילטון הוסיף וכתב שהוא אחד השירים הבודדים באלבום שהופכים אותו ל"מילוי גרב (=מתנה) ראוי". בביקורת אחרת לאלבום בעיתון הגרדיאן בשארלוטטאון , כינה המבקר דאג גלנט את השיר "מנחה איומה". בוורלי לאני, מ-Winnipeg Free Press , העניק לשיר ביקורת שלילית, בהעירו כי המאזינים "ייעלבו" מה"מטפורות הממש לא חגיגיות" של השיר, וכינה אותו אחד מ"ים של שירים מקוריים בלתי נסבלים" באלבום "Now! Christmas 4". דאריל סטרדן מאוטווה סאן כינה את השיר "הסיבה היחידה לקנות" את האלבום "Now! Christmas 4", והמליץ להוריד אותו. בביקורת אחרת על "Now! Christmas 4", ג'ון לוקאס מג'ורג'יה סטרייט תיאר את השיר כ"להיט אלקטרוני מטונף" ו"כל כך בוטה על מין] עד שאתה צריך לתהות איך לעזאזל הוא עבר את שומרי הסף הערניים בדרך כלל של """, וכינה אותו "יוצא מן הכלל" עבור אלבום עדין פרט אליו. בביקורת על האלבום "It's Christmas Time", כתבה פולי וויקס מצ'סטר כרוניקל, כינה את השיר כמשהו ש"יגרום שמחה לבני נוער". בביקורת אחרת על האלבום "Now That's What I Call Christmas! 4", ג'יי מת'יו קוב ממגזין HiFi כינה את "Christmas Tree" חלק מ"רשימה טובה" של חומרים חדשים ותיאר אותו כ"שובב, אבל נחמד".
הצלחה מסחרית.
עקב הורדות דיגיטליות רבות, "Christmas Tree" הגיע למקום ה-79 במצעד קנדה הוט 100 בשבוע הראשון של ינואר 2009, ושהה שם במשך שבוע. בנובמבר 2010 השיר הגיע למקום ה-18 במצעד RIAJ היפני, שם קבע את השיא שלו. בשבועות הבאים השיר ירד למקומות 51, 74, 81 ו-100 עד שיצא מהמצעד. בנוסף באותו החודש, השיר נכנס למצעד שירי החג של בילבורד בארצות הברית, והגיע בשיאו למקום ה-23. בדצמבר 2010 הוא דורג במקום ה-23 ברשימת "100 שירי חג המולד המובילים" על ידי בילבורד, בהתבסס על מכירות והשמעות במהלך החורף, לפי חישובם של נילסן סאונדסקאן ונילסון BDS.
לובשברן
לובשברין
ז'אק ז'אנו
ז'אק ז'אנו (נולד ב-1950) הוא אמן רב-תחומי ישראלי.
ביוגרפיה.
ז'אק ז'אנו נולד ב-1950 בפאס שבמרוקו וכשהיה בן שבע הגיע עם הוריו לעיירה שלומי של סוף שנות ה-50 בישראל. לאחר שירות צבאי בחיל הים, ז'אנו עבר לירושלים ולמד בבצלאל, אך לא סיים את לימודיו. ב-1976 הוא יצא למסע נדודים למספר שנים באירופה ובהודו. בהודו שהה כחצי שנה בעירו של הגורו אושו, שהמליץ לו לשוב לישראל ולמצוא שם את מבוקשו באחד מחצרות הרבנים החסידיים. ז'אנו חזר לישראל, נישא לסוזאן ונולדו להם 8 ילדים. בשנות ה-80 הם גרו לסירוגין בירושלים וניו יורק, ונכון ל-2021 הם מתגוררים ביישוב כליל.
יצירות.
ז'אנו עוסק בעיקר בפיסול מאבן, מתכת, עץ, ברזל, ספרים וחומרים ממוחזרים. עבודותיו משלבות אותיות וצירופי מילים מהתנ"ך לצד סממנים פולחניים נוספים כמו נרות ותפילין. ז'אנו מרבה לעסוק בנושאים הקשורים בנדודים, ארעיות והחיפוש אחר זהות תרבותית וגאוגרפית. לעיתים קרובות הוא משתמש בפסולת בנייה כדי ליצור בתים הנישאים על גבי אניה, מריצה או גלגלים. הבתים של ז'אנו שואבים השראה ממחוזות ילדותו במרוקו ומזכירים קברי צדיקים וקברי שייחים בצורתם.
כבר ב-1979, בעיצומה של התפיסה המושגית באמנות הישראלית, ז'אנו נתן ביטוי למוצאו הצפון אפריקאי ולביוגרפיה האישית שלו. הוא הציג באותה תקופה בגלריה הקיבוץ ציורי שמן קטנים ובהם דיוקנאות של רבנים וצדיקים מארצות המזרח שטורבנים לראשם, בדומה לדיוקנאות שהכיר מילדותו. ציורי הצדיקים של ז'אנו, הם לדברי החוקר דוד שפרבר, מעין ניסוי במאגיה שימושית, שמעלה שאלות ביחס להגדרת הזהות והחיבור למסורות פולחן עממיות. גם ביצירות מאוחרות יותר, שנוצרו בעקבות מסע של ז'אנו אל מחוזות ילדותו במרוקו, חוזר העיסוק בפולקלור העממי במבט פוסט-אוריינטליסטי.
באחת ההצהרות שכתב על עצמו אמר ז'אנו: "מוזיאון תל אביב לא יציג אותי בחיים... למה? כי ז’אק ז’אנו מציג עניין יהודי, מרוקאי, אמנות שמשתמשת בדת. כי אני לא מעתיק מספיק אמנות מחוץ לארץ, אם הייתי מעתיק, מראה השפעה זרה, אז הייתי מצטרף לכל החברותא. אבל מכיוון שאני מנסה להיות אמיתי – אז אני לא מוצג שם. זה אחמדינג’אד של ישראל, בתרבות הישראלית – מישהו תופס מקום ושולט על העניינים, אין עליו שום סמכות. שנים על גבי שנים יושב בן אדם אחד, בוחר את מי שהוא רוצה ומוחק את מי שהוא רוצה – וזו אמנות"
לאורך השנים ז'אנו מרבה לעסוק בשינוי וארעיות. הדבר בא לידי ביטוי הן בחומרים שמשתמש בהם שחלקם ממוחזרים או חומרים מתכלים והן בשימוש בדימויים כמו אנייה, אופניים, מריצות גלגלים שתשמישי קדושה או אותיות חפונים בהם ועגלות משא. דימויים אלו קשורים למסע שלו עצמו שהחל בגיל שבע כשהגיע באנייה ממרוקו לישראל, מסע שנמשך במהלך חייו והחיפוש אחר זהות ובית, או כדברי ז'אנו: "אנו כולנו בדרך, לקראת מקום מסוים, במעבר ל... מצב זמני... וכל שנייה אנו מתים ואנו חיים ואני רוצה לתפוס את השנייה הזו".
תבנית נוספת שחוזרת בעבודות של ז'אנו היא השימוש בדגמי מבנים מרובעים עם כיפות עגולות מברזל חלוד ומתפורר, מתוכם הוא מתיך צורות של אותיות, לעיתים מצרף נרות נשמה שמאירות מתוך האותיות וספרים בלויים. המבנים המקושתים מזכירים הן קברי צדיקים והן קברי שייחים, ולכן במובן מסוים, ז'אנו מערער על הדיכוטומיה בין "יהודיות" ל"ערביות", שכן התרבות שהוא הגיע ממנה מכילה ערביות ויהדות כאחד. ז'אנו מעיד שהצורה המבנית מגיעה אליו באופן אינטואיטיבי, אך ייתכן שזה קשור לבתים שראה במרוקו. ניתן לומר שאותם מבנים מרובעים עם כיפה עגולה, שמשמשים כתבנית יסוד ביצירותיו נושאים שלוש משמעויות: בית, קבר ומקום קדוש או לחלופין – חיים, מוות ואמונה.
אל מול החומריות של הברזל והמתכת, ז'אנו משלב בעבודותיו חומרים כמעט נטולי מסה כמו נוצות, חוטי ציצית, נרות, חיטה, דפי תלמוד, תפילין. הניגודיות בין הנדודים לעיסוק בבית צפה ועולה גם בשימוש בחומרים – באמצעותם החול והקודש מתערבבים יחד. השילוב של אותיות מותכות מברזל בעבודותיו, קשורים לניסיון לגעת באותה איכות מטאפיזית שהיא חומרית ורוחנית כאחד. ז'אנו משתמש במילים מהמקורות, כמו: "אהיה אשר אהיה", "הנני", "אנוכי", "אימתי". השימוש באותיות ומילים מתחברת למסורת קבלית של בריאת העולם מאותיות. גם אצל ז'אנו האותיות מתלכדות לכדי יצירה.
לאורך השנים הפעילות של ז'אנו שכללה גם מיצבים ווידאו ארט יצרה הכלאה בין דיסציפלינות שונות ואתגרה את השיח החילוני ההגמוני אך גם את שיח תרבות השוליים הדתית. עבודותיו של ז'אנו מפוגגות את ההבחנה המקובלת בין העולם החילוני ההומניסטי ששם את האדם במרכז לבין עולם טרום-מודרני בו אלוהים הוא חזות הכל. אצל ז'אנו "אנכי ה' אלוהיך" מתערבב ב"אנוכי" האישי. כפי שכתב ז'אנו עצמו: "אשרי האדם הפשוט שהוא אדון לעצמו, שיש לו אני שיש לו אנוכי, שהוא הנני". ז'אנו מודע לכך שהעיסוק באמנות יהודית משמעותה להישאר מחוץ לקונצנזוס והוא בוחר בכך באופן מכוון, אף שאינו מגדיר עצמו אדם דתי או שומר מצוות: "זה דורש המון אומץ לשלב אמנות יהודית בתל אביב. צריך להיות עקשן מאוד. בתל אביב הם רוצים להיות רפליקה, רוצים לדמות לתרבות האירופית, להיות כמו ב-New York City. הם לא רוצים לעסוק בזהות היהודית. הם רוצים להיות מחופשים. לכן כל מה שמושאל ובא מאמריקה – הבגדים, התרבות, המחשבה – זה תופס. אבל לחקור ולדעת את הדברים הפשוטים שסביבך אלפי דורות – הם לא אוהבים את זה".
מוסווטנט
מוסווטנט (בנורווגית: Mosvatnet) הוא אגם ליד העיר סטוונגר שבמחוז רוגלנד בנורווגיה. האגם שוכן מערבית למרכז העיר סטוונגר ברובע "אייגנס או וולנד". שטחו של האגם הוא 0.45 קמ"ר והוא האגם השלישי בגודלו באזור סטוונגר. עומקו המרבי של האגם הוא 3.2 מטרים וגובה פני האגם הוא 37 מטרים מעל פני הים.
מהאגם יוצא נחל קטן שעובר דרך צמתים תת-קרקעיים ונשפך לאגם ברייאווטנט שנשפך לפיורד ביפיורן הסמוך.
היסטוריה.
מוסווטנט היה מקור המים של העיר סטוונגר בשנים 1863–1931. לאחר שרפה גדולה שהתרחשה בסטוונגר בשנת 1860 הובן שמוסווטנט הוא לא מאגר מים גדול מספיק ובעקבות זאת, בשנת 1863, יזמה העיר בנייה של מפעל מים חדש במוסווטנט שיעניק לתושבי העיר מי שתייה הולמים וגישה טובה יותר למים לצוותי הכיבוי.
הוקם בית משאבות והונחו צינורות מים לאורך כביש מדלביין. מפלס המים של הבריכה הוגדל משמעותית, וכמה איים וסלעים קטנים נעלמו. העיר השתלטה על מספר נכסים לאורך האגם כדי למנוע זיהום במקורות מי השתייה והיא הפכה את האזורים שמסביב לשטחי פארק. לאחר זמן קצר התברר כי למוסווטנט אין מספיק יכולת לספק לעיר הגדולה מי שתייה לטווח הארוך. בשנת 1903 קנתה העיר סטוונגר זכויות על המים באגם סטורה סטוקווטן ובשנת 1930 הפך האגם למאגר המים החדש של העיר.
מונדו