לפני 1932 תאילנד נשלטה על ידי המלכים, שכיהן הן כראש המדינה והן כראש הממשלה. עם זאת, במהלך השלטון האמצעי והאחרון של שושלת צ'אקרי, מספר אנשים נתפסו כבעלי תפקיד שווה ערך לראש ממשלה. בתקופת שלטונו של ראמה החמישי, מלך תאילנד, הנסיך דמרונג ראג'אנובהאב לקח על עצמו את התפקיד הזה.
ראש הממשלה הראשון של סיאם היה פאראיה מאנופרקון ניטיטדה. תואר המשרד שונה מ"ראש ממשלת סיאם" ל"ראש ממשלת תאילנד" ב-1945 ולאחר מכן לצמיתות עם שינוי שמה של סיאם לתאילנד ב-1949. במשך רוב שנות קיומו המשרד נשלט על ידי מנהיגי הצבא. שישה עשר מתוך עשרים ותשעה ראשי ממשלה, כולל הגנרל המכהן פריות צ'אן-אוצ'ה. הדומיננטיות הצבאית במשרה החלה עם ראש הממשלה השני של המדינה, Phot Phahonyothin, שהדיח את קודמו האזרחי בהפיכה ב-1933. ראש הממשלה שכיהן הכי הרבה זמן היה פלק פיבונסונגרם, כ-14 שנים ב-2 קדנציות. הכהונה הקצרה ביותר הייתה של טוואי בוניקאט, שכיהן 18 ימים בלבד. תשעה ראשי ממשלה הודחו בהפיכות, שלושה בצו בית משפט, ואחד עשר התפטרו מתפקידם. הצעיר ביותר שהיה בתפקיד היה סני פראמוג', בגיל 40.
מינוי.
ראש ממשלת תאילנד חייב להיות חבר בבית הנבחרים. לפני ההפיכה, כדי להתמנות, היה על המועמד לתפקיד לקבל תמיכה של חמישית מחברי בית הנבחרים. לאחר מכן, לאחר הצבעה של רוב פשוט בבית, תתקבל החלטה ותוגש למלך, אשר לאחר מכן יקבע מינוי רשמי על ידי מתן הסכמתו המלכותית להחלטה. הליך זה חייב להתקיים תוך שלושים יום לאחר תחילת המושב הראשון של בית הנבחרים לאחר הבחירות. אם לא ניתן למצוא מועמד בפרק זמן זה, מחובתו של נשיא האספה הלאומית של תאילנד להגיש את השם הנחשב לראוי ביותר עבור המלך.
המועמד וראש הממשלה בסופו של דבר הם תמיד מנהיג המפלגה הפוליטית הגדולה ביותר בבית התחתון או מנהיג קואליציית הרוב שהוקמה לאחר בחירות.
מגורים.
ראש הממשלה נעזר בעבודתו בלשכת ראש הממשלה, מחלקה ברמת קבינט בראשות בדרך כלל שני שרי מדינה. משרדים אלו ממוקמים בבית הממשלה של תאילנד, באזור דוסיט, של בנגקוק.
מעונו הרשמי של ראש הממשלה הוא אחוזת פיטסנולוק, במרכז בנגקוק. האחוזה נבנתה בתקופת שלטונו של המלך ראמה השישי, מלך תאילנד. הוא הפך לבית מגורים רשמי בשנת 1979. לפי המסורת המקומית, ישנן באחוזה הרבה רוחות רפאים, לכן רוב ראשי הממשלה גרים במעונותיהם הפרטיים ומשתמשים בבית רק לעסקים רשמיים.
פיודור אלכסייב
פיודור אלכסייב (ברוסית:Фёдор Алексеев; 23 בנובמבר 1753–1824) היה צייר רוסי.
ביוגרפיה.
הוא היה בנו של עובד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות, שם התקבל בשנת 1764 בעקבות בקשה של אביו. בשנת 1767, הוא למד פיסול ולאחר מכן ציור נופי אצל אנטוניו פרסינוטי. מ-1773 עד 1777, הוא חי בוונציה במלגה, שם למד אמנות תיאטרון. עם זאת, הנושא לא משך אותו, והוא בילה רוב זמנו בציור נופים והעתקת המאסטרים הישנים.
לאחר שננזף על ידי רשויות האקדמיה האימפריאלית, כשחזר לרוסיה הוצב בעבודה כתפאורן בתיאטרונים הקיסריים עד 1786 ולא הורשה להמשיך בלימודיו האקדמיים. למרות זאת הוא המשיך לצייר את מה שמצא חן בעיניו ולאט לאט זכה להכרה. בשנת 1794, הציור "נוף סוללת הארמון מהמבצר" זיכה אותו בתואר אקדמאי.
בשנת 1800, הצאר פאבל הראשון הטיל עליו ליצור ציור של רחובות והארכיטקטורה של מוסקבה. משנת 1803, הוא לימד באקדמיה, אך גם נסע רבות, וביקר בחרסון, מיקולאיב, ובמקומות אחרים בדרום שבהם ביקרה יקתרינה הגדולה, שם הפיק סקיצות נופיות בצבעי מים של אזורים מסביב. בשנת 1810, הוא הפיק סדרה של יצירות המתארות את סנקט פטרסבורג.
בשנותיו המאוחרות, תהילתו ירדה בהתמדה והוא מת בעוני, והותיר מאחוריו משפחה גדולה. האקדמיה שילמה את הוצאות הלוויה שלו.
אליקים גצל לוויטאן
רבי אליקים גצל לוויטאן (תרכ"ב - ח' בשבט תרע"ב) היה המגיד מבריסק ומחבר הספר 'מחזה עיניים'.
ביוגרפיה.
נולד בזסלאוויה לרבי יעקב דוד, בנעוריו נודע בכשרון הנאום שלו ואביו חשש שיבחר לעסוק בדרשנות ועל ידי כך יתבטל מלימוד התורה וביקש ממנו להתחייב לו בתקיעת כף שלא יעסוק בדרשנות, אליקים גצל נשלח ללמוד בישיבת ראדין והתקרב ל'חפץ חיים', שעודדו לעסוק בדרשנות, בעצתו נשלח הנער לרבי מנחם נחום קפלן שהושיב בית דין מיוחד שהתיר לו את התחייבותו לאביו, מיד לאחר מכן התקבל הנער למשרת דרשן בבתי הכנסיות בהורודנה.
בערך בשנת תר"נ נשא לאשה את שיינא, בתו של רבי יוסף הכהן ואחותו של הרב אהרן בן יוסף הכהן, חתנו של ה'חפץ חיים'. לאחר נישואיו קיבל משרת מגידות בזמברוב, ובהמשך כיהן כמגיד גם בדווינסק, ביאליסטוק ובריסק, בנוסף למשרתו הקבועה בערים אלו היה נוסע מפעם לפעם למסעות חיזוק בעיירות, במסעות אלה היה נושא דרשות בענייני יראת שמים.
בהיותו מגיד בדווינסק הקים מסגרת לבני נוער בשם חברת תפארת בחורים, אחד מהתלמידים שם היה רבי אברהם אלישיב שבהמשך עלה לארץ והקים שם מחדש את בית מדרש תפארת בחורים הקיים עד היום.
בשנת תרע"א במהלך אחת מדרשותיו פקע אחד מעורקיו ממאמץ ולאחר כמעט שנה של ייסורים מת בח' בשבט תרע"ב.
יפויים
יפואיים
המגיד מבריסק
אלכסיי אנטרופוב
אלכסיי אנטרופוב (ברוסית: Алексей Антропов; 25 במרץ 1716 - 23 ביוני 1795) היה צייר רוסי פעיל בעיקר בסנקט פטרסבורג, שם נולד ונפטר. הוא עבד גם במוסקבה ובכנסיות בקייב. המדיום המועדף עליו היה צבעי שמן, אבל הוא גם צייר מיניאטורות ואייקונים.
ביוגרפיה.
אלכסיי נולד למשפחתו של פקיד ממשלתי שעבד בתעשיית נשק רוסית. לאחר 1739 היה חבר ב"צוות הציור" קיסרי בניהולו של איוואן וישניאקוב. כחבר בצוות אלכסיי השתתף בציורי הקיר של ארמון הקיץ, ארמון החורף, ארמון אניצ'קוב ומבנים אחרים בסנט פטרסבורג. הוא גם למד ציור דיוקנאות אצל צייר החצר לואי קרוואק מצרפת. בשנת 1749 קיבל אלכסיי את דרגת שוליית צייר ובסוף שנות ה-50 את דרגת אמן צייר.
בשנים 1752–1755, הוא עבד על עיטור הפנים בכנסיית סנט אנדרו בקייב. הוא פיקח על עיטור בפרסקו של האייקונים, הכיפות והקירות. הבולט מבין ציורי הקיר שלו בכנסייה הוא ציור ״הסעודה האחרונה״ במזבח של הכנסייה.
הוא התחיל לצייר פורטרטים לפני תקופת קייב שלו. הדיוקנאות המוקדמים ביותר הידועים הם דיוקנאות של יליזבטה קיסרית רוסיה. הוא לא פגש את ההקיסרית, אלא ביסס את הדיוקן על יצירותיו של מורו, לואי קארוואק.
מ-1755 עד 1757 עבד במוסקבה בציור פרסקו בארמון גולובקין. כאן הוא פגש את הנסיך איוואן שובלוב שתמך בעבודתו של אנטרופוב למשך שארית חייו.
מ-1757 עד 1759 חזר אנטרופוב לסנט פטרסבורג וקיבל הדרכה נוספת מצייר החצר פייטרו רוטרי מאיטליה.
שנות ה-60 היו כנראה התקופה היצירתית ביותר של האמן. הוא צייר דיוקנאות רבים וטובים. איוואן שובלוב תכנן להעביר אותו למוסקבה, כדי שאנטרופוב יוכל ללמד אמנות באוניברסיטת מוסקבה. משום מה בוטלה התוכנית הזו ואנטרופוב במקום זאת קיבל את התפקיד בסינוד של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, שם הוא פיקח על ציור אייקונים, עיטר את הכנסיות, צייר דיוקנאות של אישים בכנסייה והדריך סטודנטים לאמנות. בין חניכיו היה דמיטרי לויצקי, שהתגורר בפועל בבית המורה שלו.
בשנת 1762 הפך פיוטר השלישי מרוסיה לצאר החדש. עד מהרה הפך אנטרופוב לצייר האהוב עליו. במשך ששת החודשים של שלטונו של פיוטר השלישי, צייר אנטרופוב לפחות ארבעה דיוקנאות שלו. לאחר מרד בארמון, הקיסרית החדשה, יקתרינה השנייה לא אהדה את כישרונותיו של אנטרופוב. באותה תקופה, אמנים העדיפו שילובים רכים של צבעים. אנטרופוב העדיף את הסמלים המסורתיים ואת דיוקנאות הפרסונה, המבוססים על ניגודיות חדה של צבעים עם רקע כהה.
בשנת 1789 הקריב אנטרופוב קורבן אישי, והעביר את ביתו היחיד למחלקת החינוך עבור ייסוד בית ספר חופשי שם.
בשנת 1795 מת אנטרופוב ונקבר בבית הקברות לזארבסקו במנזר אלכסנדר נייבסקי בסנקט פטרבורג.
ארמיית אלזס
ארמיית אלזס הייתה ארמייה צרפתית שפעלה לזמן קצר בתחילת במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
היסטוריה.
הארמייה הוקמה ב-11 באוגוסט 1914, וכללה את הקורפוס ה-7 (גנרל בונו), קבוצת הדיוויזיות ה-1 של המילואים (גנרל ארשינאר) ודיוויזיית הפרשים ה-8. הארמייה הועמדה תחת פיקודו של הגנרל פול פו באלזס העילית. הארמייה הוקמה לאחר שהגנרל ז'ופר החליט שהארמייה הראשונה תצטרף לארמייה השנייה בתקיפת לורן. הקורפוס ה-7 היה פרוס מאזור Col de lagorge ועד לגבול שווייץ עם אלזס-לורן וכבש לזמן קצר את מילוז, אך בעקבות התקפת נגד גרמנית נאלץ לסגת לקו אלטקירך - תאן ב-9 באוגוסט ( קרב ליד סננהיים-מולהאוזן ). התקפה מחודשת על מילוז - על ידי ארמיית אלזס - נועדה להסיח את דעתם של הגרמנים מהמתקפה העיקרית של האגף הימני הצרפתי (הארמיות הראשונה והשנייה) על לורן שתוכננה ל-14 באוגוסט. לשם כך, ארמיית אלזס חוזקה על ידי הוספת חלקים של ארמיית האלפים שפורקה.
מטרתו של הגנרל פו הייתה להתקדם מעל מעברי הרי הווז' ודרך השערים הבורגונדים לאזור קולמר במישור אלזס. המבצע, שהחל ב-14 באוגוסט, התנהל תחילה כמתוכנן: לאחר שהצרפתים כבשו מחדש את מילוז בקרבות כבדים מבית לבית 19 באוגוסט) וחצו את החולה במקומות, הם יכלו להתקדם לפאתי קולמר עד ה-22 באוגוסט. אולם בשלב זה, שאר הארמיות הצרפתיות כבר הובסו בקרבות הגבול, וארמיית אלזס נאלצה לסגת ולתת להם חלקים מכוחותיה. הקורפוס ה-7 שימש להקמת הארמייה השישית החדשה באזור פריז, קבוצת דיוויזיית המילואים הראשונה פורקה והדיוויזיות שלה נשלחו למקומות אחרים. הכוחות הנותרים - שכללו רק כוח של כשתי דיוויזיות - אורגנו מחדש ב-28 באוגוסט לקבוצת הווז', שהפכה באוקטובר 1914 לקורפוס ה-34.
אוון ויליאמס (מהנדס)