בפני הצבא העות'מאני עמדו משימות כבירות בתחום התשתיות כדי לתמוך בכוחות הלוחמים. משימות אלו התמקדו בסלילת דרכים ומסילות רכבת ובהכנת חפירות וביצורים. המשימה העיקרית ביניהן הייתה הקמת מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה שנועדה לאפשר לצבא העות'מאני לכבוש את חצי האי סיני ותעלת סואץ. הצבא העות'מאני סבל ממחסור בציוד כבד להקמת תשתיות אלו והתבסס בעיקר על עובדי כפיים. שיטת העבודה של הטורקים הייתה לחלק את העבודה למקטעים ולהקצות גדוד עובדים לכל מקטע. עבור כל גדוד הקימו הטורקים מחנה עובדים עבור כך שהעובדים יעשו את דרכם ברגל למקום העבודה ובחזרה. רוב המחנות נפרשו מתחנת הרכבת ואדי צראר ועד מבואות סיני.
אותם עובדים גויסו אומנם לצבא הטורקי אך נמצאו בתחתית דירוג החיילים. תנאי החיים במחנות העבודה היו ירודים ביותר כשלמגוייסים ניתנו מוצרי מזון בסיסיים ואת היתרה נדרשו להשלים מכיסם. המגורים היו באוהלים בלים תחת שמש המדבר. המחנות חסרו טיפול רפואי בסיסי והעובדים הוכו במחלות ובמגפות, שמקורן בתנאים ההיגיינים הירודים, שהפילו רבים למשכב וגרמו לתמותה המונית.
התחמקות משירות.
המוניטין הרע שיצא למחנות הטאבור עמליה הביא למגוון ניסיונות להתחמק מהשירות בגדודי העבודה. העמידים מבין המגויסים שילמו כופר כדי לקבל פטור מגיוס. אחרים השיגו "וסיקה" ("תעודת עובד בעבודות הממשלה") שהגדירה את עבודתם כחיונית למאמץ המלחמתי הטורקי ולכן היו מוגנים משירות בגדודי העבודה. רבים שלא הצליחו "להסתדר" ולהשיג פטור החליטו לערוק מהצבא על אף הסיכון להיות מוצאים להורג כנהוג בצבא הטורקי. בזמן שהטורקים שלטו בכל הארץ היו העריקים מסתתרים במקומת מחבוא ולאחר שהבריטים כבשו את דרום הארץ נטו העריקים לחצות את קו החזית ולהסתתר בצד הבריטי.
קליפורניה סרף
הקליפורניה סרף (באנגלית: California Surf), הייתה קבוצת כדורגל מקליפורניה שבארצות הברית, אשר שיחקה בליגת הNASL בין השנים 1978-1981.
היסטוריה.
הקבוצה נוסדה במקור בשם סנט לואיס סטארס בשנת 1967. כאשר ליגת ה-NPSL (ליגת הכדורגל הלאומית המקצועית) והתאחדות האמריקאית התאחדו לליגת ה-NASL, הסטארס עברו לליגה החדשה והתחרו למשך 10 עונות נוספות. לאחר סיום עונת 1977, הקבוצה עברה לאנהיים שבקליפורניה, והשם החדש שנבחר למועדון היה "קליפורניה סרף".
הסרף פתחה את עונת 1978 עם ניצחון 1–0 מול פורטלנד טימברס ב-1 באפריל 1978.
במהלך שנותיה כמועדון בNASL, הסרף העפילו 4 פעמים לסיבוב הראשון (רבע הגמר), אך הפסידו בכל פעם שהגיעו לשלב זה. הסרף מעולם לא זכו להעפיל לשלבים המאוחרים.
ב-15 בספטמבר 1981, הוכרז שהקבוצה מפסיקה את פעילותה. למחרת, הליגה הודיעה שהסרף הייתה אחת מחמש הקבוצות שלא הצליחו לשלם את הערבות הנדרשת בסך 150,000 דולר, על מנת להשתתף בליגת האולמות בעונת 1981/82.
טכסאס
שביל סיסקיו
שביל סיסקיו (באנגלית: Siskiyou Trail) השתרע מהעמק המרכזי של מדינת קליפורניה ל במדינת אורגון בארצות הברית. כביש בין-מדינתי 5 של ימינו מקביל לדרך חלוצית זו. השביל התבסס במקור על שבילים להולכי רגל קיימים של עמים ילידים בארצות הברית שהתפתלו בעמקי הנהרות, שביל סיסקיו היה נתיב המסע המעשי הקצר ביותר בין יישובים מוקדמים בקליפורניה ובאורגון.
התפתחות.
המבקרים האירופים או האמריקאים המוקדמים ביותר לאורך שביל סיסקיו היו כנראה ציידי פרוות ומניחי מלכודות הקשורים לחברת מפרץ הדסון, אשר בשנות ה-20 של המאה ה-18 החלו לשוט בנהרות דרום אורגון וצפון קליפורניה בחיפוש אחר פרוות ועורות בעלי חיים.
חברת מפרץ הדסון התבססה על הנהר קולומביה, ובנתה את פורט ונקובר, המטה האזורי שלה בשנת 1824. משלחות מטעם חברת מפרץ הדסון החלו לחקור דרומה לכיוון קליפורניה בשנת 1825. אלכסנדר מקלאוד הוביל משלחות מחקר וציד פרוות דרומה החל מ-1826, והגיע לנהר קלאמת ב-1827, ולנהר סקרמנטו בשנת 1828. בשנת 1829 הוא הוביל את משלחת ציד הפרוות הראשונה של חברת מפרץ הדסון לעמק סקרמנטו, מה שאפשר למשלחות מאוחרות יותר להגיע עד דרומה עד ל ליד סטוקטון של ימינו.
משלחות החקר וציד הפרוות של מקלאוד סללו בפועל את שביל סיסקיו, שקישר בין פורט ונקובר לעמק סקרמנטו. בהתחלה היה השביל ידוע בשמות כמו שביל הבריגדה של קליפורניה (California Brigade Trail) ושביל המשלחת הדרומית (Southern Party Trail).
מקלאוד וחברים אחרים במשלחותיו דיווחו כי האינדיאנים מדרום לנהר אומפקווה, לאורך הנהרות קלאמת ו, מעולם לא ראו לבנים לפני כן. אף על פי שקו הרוחב 42 (היום הגבול בין קליפורניה לאורגון) סימן את הגבול הצפוני של , המקסיקנים ידעו מעט על פנים הארץ וציידי הפרוות של חברת מפרץ הדסון נעו דרומה כרצונם.
ציידי הפרוות של חברת מפרץ הדסון ואחרים שעשו שימוש מוקדם בשביל סיסקיו כוללים את ו.
בשנת 1834 העביר צייד הפרוות והסוחר עדר של סוסים ופרדות על שביל סיסקיו מהמיסיונים הספרדים בקליפורניה למכירה בהתיישבויות בריטיות ואמריקאיות באורגון. אף על פי שהניסיון הראשוני הזה נתקל בחשדנות על ידי פקידי חברת מפרץ הדסון באורגון, יאנג חזר לקליפורניה ב-1837, שם הוא רכש 700 ראשי בקר שאותם הוביל על שביל סיסקיו לאורגון. משימה מונומנטלית זו, שדרשה כמעט שלושה חודשים, סייעה להרחיב ולבסס את השביל ובכך לגבש את היישובים האמריקאיים החדשות באורגון.
בשנת 1841, נעה משלחת יבשתית מטעם בשביל סיסקיו עם המדענים והקרטוגרפים הראשונים באזור.
הבהלה לזהב בקליפורניה, שהחלה ב-1848, הובילה לשימוש מוגבר באופן דרמטי בשביל סיסקיו. גילוי הזהב במחוז סיסקיו בשנת 1851, ובמיוחד בוואיריקה בצפון קליפורניה, הביא עוד אלפי כורים לאורך השביל בחיפוש אחר עושר. ההרים מעל השביל היו כה טרשיים שהתנועה בו הוגבלה לשיירות פרדות ולסוסים. נוסעים מוקדמים יכלו לנוע עד כ-30 קילומטרים ביום, לעצור בפונדקים ואכסניות בצד הדרך, כגון ב, וסיסון (Sisson), בצפון קליפורניה. רק בשנות ה-60 של המאה ה-19 נחצבו סוף סוף בהרים של צפון קליפורניה דרכי אגרה ששימשו דיליז'נסים, מה שאיפשר נסיעה רצופה בדיליז'נס לאורך שביל סיסקיו.
קו הטלגרף הראשון חיבר ערים מוקדמות לאורך השביל בשנת 1864. הפיתוח הואץ עם סלילת המסילה של חברת הרכבת סנטרל פסיפיק (Central Pacific Railroad) שהושלמה בשנת 1887, אשר מסלולה היה מקביל לשביל סיסקיו.
המסלול.
המסלול ההיסטורי של שביל סיסקיו השתרע ממטה של חברת מפרץ הדסון, בפורט ונקובר בדרום וושינגטון, עד לאזור מפרץ סן פרנסיסקו. בקליפורניה, השביל עבר דרך או ליד , וואיריקה של ימינו. באורגון, המסלול עבר דרך או ליד , , , יוג'ין, סיילם ופורטלנד של ימינו.
השביל השתמש בעמקים של הנהרות וילאמט, , רוג, קלאמת, שסטה וסקרמנטו כדי ליצור את החיבור בין אורגון לקליפורניה, ולחצות את ההרים הטרשיים של צפון קליפורניה ודרום אורגון (הרי סיסקיו). שיא גובה השביל היה ב (גובה 1,310 מטרים) מעט צפונית לגבול אורגון-קליפורניה, והוא חלף על פני או ליד יישובים כמו , , ותוואי נוף כמו ו.
דרכים מודרניות.
בין השנים 1869 ו-1887, סללה מסילת רכבת לאורך נתיב זה, שחצתה את פסגת סיסקיו בשנת 1887. באמצע העשור הראשון של המאה ה-20, הכביש המהיר הפסיפי (Pacific Highway), לימים מוספר כ, העניק את הגישה הקלה הראשונה למכוניות לאורך השביל. כביש בין-מדינתי 5 נבנה בשנות ה-60 של המאה ה-20 לאורך התוואי של שביל סיסקיו המקורי משנות ה-20 של המאה ה-19.כ-7 קילומטרים צפונית לגבול קליפורניה, ומדרום ל באורגון, הכביש המהיר חוצה את פסגת סיסקיו, הנקודה הגבוהה ביותר בכביש (1,310 מטרים). מסילת הברזל והכביש הבין-מדינתי חורגים במעט מהשביל המקורי בהתאם לצרכים ולהנדסה שעמדו לרשות בוניהם.
ג'ונד פלסטין
ג'ונד פִלסטין (בערבית: جُنْد فِلَسْطِيْن, תעתיק: ג'ֻנְד פִלַסְטִין, "המחוז הצבאי של פלסטין") היה אחד המחוזות הצבאיים של הפרובינציה האומיית והעבאסית של בלאד א-שאם (הארץ הנמצאת צפונית לחצי האי ערב, סוריה רבתי כולל ארץ ישראל), שאורגן זמן קצר לאחר הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-7. ג'ונד פלסטין הקיף את רוב שטחן של הפרובינקיות הרומאיות פלשתינה פרימה ופלשתינה טרטיה, וכלל את העיר החדשה רמלה, שהוקמה כבירתו.
היסטוריה.
הכיבוש המוסלמי.
ככל הנראה בשנת 633, נשלח המפקד הקוריישי עמר אבן אל-עאץ על ידי הח'ליפה אבו בכר, לכבוש את האזור, שהיה חלק מהאימפריה הביזנטית. עמר חצה את חופי הים האדום של החג'אז (במערב חצי האי ערב), הגיע לעיר הנמל אילה (ביוונית: Άιλα, בערבית: آيلا) במפרץ אילת, ואז חצה לתוך מדבר הנגב או מערבה יותר, לחצי האי סיני. לאחר מכן הגיע לכפרים דתין ובדן שליד עזה, שם נכנס למשא ומתן עם מפקד חיל המצב הביזנטי. השיחות קרסו והמוסלמים ניצחו את הביזנטים בקרב דתין (בערבית: داثن) בפברואר או במרץ 634. בשלב זה של הכיבוש חנו כוחותיו של עמר במרכז הערבה בין ים המלח ומפרץ אילת. עמר הניח לעיר עזה, משום שמטרתו העיקרית באותה עת הייתה הכנעת השבטים הערבים בסביבה.
לאחר שצבאות המוסלמים בראשות ח'אלד בן אל-וליד כבשו את בוסרה בחורן במאי 634, הם חצו את נהר הירדן כדי לחזק את עמר כשהתמודד מול צבא ביזנטי גדול. בקרב אג'נדיין שהתחולל ביולי או אוגוסט 634, 25 קילומטרים מדרום-מערב לירושלים, המוסלמים בפיקודו הכללי של עמר הביסו את הביזנטים, ובעקבות זאת כבש עמר את הערים סבסטי (שומרון), שכם, לוד, יבנה, אמאוס, בית גוברין ויפו. רוב הערים הללו נפלו לאחר התנגדות קטנה, וזו הסיבה למיעוטו של המידע הקיים עליהן במקורות.