אנדרטת הבקעה היא אנדרטה שהוקמה לזכר הנופלים בבקעת הירדן על גבעה למרגלות הר הסרטבה, מעשה ידיו של הפסל יגאל תומרקין.
תיאור המקום.
אנדרטת הבקעה כוללת פסל מחלקי נשק שרותכו ויצרו ביחד צורה של תותח נ"מ המתנשא לגובה 21 מטר וקיר זיכרון. הוא הוקם על ידי יגאל תומרקין. שמותיהם של 378 לוחמי חטיבת הבקעה ויחידות אחרות שנפלו בבקעת הירדן כתובים על לוחות מתכת שמדי פעם נגנבים. לצד האנדרטה הוצבו שלוש אבנים להנצחת חללי צה"ל ונפגעי פעולות איבה תושבי בקעת הירדן.
האנדרטה נמצאת על גבעה בולטת ליד מפגש הבקעה ליד המושב פצאל. כביש סלול מוליך אליה מכביש 90 כ-200 מטר צפונית לצומת הבקעה. הדרך עוברת ליד חורשה וחניון ופונה לעבר הגבעה. משמאל - שדרה של שלטים המציגים את יישובי הבקעה ומימין - תיאטרון לכינוסים ואירועי תרבות על שם אל"ם אברהם אלרן (ממושי) שהיה ממפקדי חטיבת הבקעה ונפל בקרב במלחמת לבנון הראשונה.
היסטוריה.
את הקמת האנדרטה יזם רחבעם זאבי, שהיה אלוף פיקוד המרכז בתקופת מלחמת ההתשה בבקעת הירדן וועד ציבורי בראשות יצחק נבון.
האנדרטה נחנכה ב-28 בנובמבר 1972 בטקס ממלכתי בהשתתפות ראש הממשלה גולדה מאיר. על האנדרטה הונצחו שמות 189 חללי צה"ל שנפלו באזור הבקעה במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה. בשנת 1978 הוספו לאנדרטה עוד 87 שמות של נופלים, בהם חללי אסון הנ"ד.
לקראת יום הזיכרון בשנת 1981 הוצא בול שמציג את האנדרטה. הבול שימוש למשלוח איגרת הזיכרון של משרד הביטחון למשפחות הנופלים.
בשנות ה-80 התקיימה "צעדת הבקעה" שנקודת הסיום שלה הייתה באנדרטת הבקעה.
בשנים האחרונות מונצחים בשולי רחבת האנדרטה גם לוחמים תושבי הבקעה שנפלו במקומות אחרים ובפעולות איבה.
בדצמבר 2002 הונחה בצד האנדרטה לוחית זיכרון לרחבעם זאבי.
ביצורי וובאן
ביצורי וובאן (צרפתית Réseau des sites majeurs de Vauban) הם קבוצה של 12 ביצורים שנבנו על ידי סבסטיאן דה וובאן הארכיטקט הצבאי של לואי הארבעה עשר בגבולות צרפת. ב-2008 אתרים אלו הוכרזו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
שדה פרודהו ביי
שדה פרודהו ביי (באנגלית: Prudhoe Bay Field) הוא שדה נפט יבשתי הממוקם במדרון הצפוני של אלסקה שבארצות הברית, 600 מייל (966 ק"מ) צפונית לאנקורג' ו-400 מייל (644 ק"מ) צפונית לפיירבנקס. התגלה בשנת 1968 והחל להניב נפט בשנת 1977 עם הפעלת צינור נפט חוצה-אלסקה . נחשב לשדה , לשדה הגדול בצפון אמריקה, ולשדה הנפט המפיק הגדול בארצות הברית.
טניה וינוקור
טניה וינוקור (נולדה ב-25 בפברואר 1982) היא כנרת וירטואוזית, רקדנית וזמרת בעלת קריירה בינלאומית.
ביוגרפיה והשכלה.
נעוריה ותחילת דרכה.
וינוקור נולדה בקישינב, מולדובה (חלק מברית המועצות לשעבר) ועלתה לארץ ב-22 במאי 1990. קטנה מאחיה ב-4 שנים, בת להורים מוזיקאים, אשר השפיעו עמוקות על בחירתה בקריירה אומנותית של מוזיקה וריקוד – אמא כנרת, כיום מנהלת הקונסרבטוריון בעיר רחובות, ואבא צ'לן ומכוון פסנתרים.
החלה ללמוד בלט קלאסי ברוסיה בגיל 3.5 ולימודי כינור בגיל 4. הופעתה הראשונה הייתה בגיל 4 בשירה ומאז לא ירדה מהבמה.
בשנת 1990 עלתה עם משפחתה לארץ לעיר רחובות, והמשיכה את לימודי הכינור בקונסרבטוריון פתח תקווה ואת לימודי הבלט ברחובות.
בין מעברי הדירות ובשל כך מעברי הבתי ספר הוצע לה לעשות מבחן להקפצת הכיתה וכך עברה ישר ללמוד בכיתה ד. באותה שנה הוסיפה לרשימת החוגים ריקודי ג'אז ובלט מודרני, הצטרפה לתזמורת הנוער, וכשנה לאחר מכן החלה את צעדיה הראשונים בריקוד הפלמנקו.
את ההופעות הראשונות בתשלום עשתה כבר בגיל 12 בריקוד, כשהצטרפה ללהקות מחול, וכבר בגיל 14 הוזמנה עימה לסיבובי הופעות עם תזמורות בעולם. כבר בתיכון החלה לשלב בהופעות הפלמנקו את הנגינה על כינור, ואת הריקוד בקונצרטים.
בגיל 17 סיימה את בית הספר התיכון ברחובות ומיד החלה לימודים לתואר במוזיקה באוניברסיטת תל אביב.
באמצע לימודי התואר בגיל 19, התקבלה באמצעות מלגה של "קרן עדי" ללימודי פלמנקו בסביליה שבספרד. במהלך הלימודים השתתפה בפרויקט המשלב מוזיקה קלאסית ופלמנקו.
לימודים והכשרה.
1999-2001 - אקדמיה למוזיקה בוכמן מהטה, תל אביב.
2001 – זוכה מקום 3 בתחרות הפלמנקו ’קרן עדי’ ומקבלת מלגת לימודים של שנה בספרד.
2001-2002 - לימודי פלמנקו ב'פונדסיון כריסטינה הרן’ – אקדמיה לפלמנקו בסביליה, במהלך הזמן הזה למדה באקדמיות נוספות, ויחד עם עוד שתי רקדניות בלבד נבחרה ללמוד חצי שנה אצל המאסטרו הגדול מנולו סולר (שהיה הרקדן והפרקשניסט של פקו דה לוסיה בתחילת דרכו). בנוסף ניגנה כינור עם להקות פלמנקו צועניות ואף הקליטה עם מרים מנדז אלבום שבמרכזו מוזיקה של באך במקצבי פלמנקו בהפקת EMI.  הפרויקט הזה היווה עבורה השראה ודחיפה להוצאת החומרים שהלחינה שהיו פיוז'ן – שילוב של סגנונות תוך התעמקות במקורות של כל סגנון. (יצירות מצוינות בהמשך) לאחר ההקלטות הוזמנה לסיבובי הופעות של הפרויקט אך במהלך ביקור מולדת קצר, ראתה את המופע של להקת מיומנה ויום למחרת עברה את האודישנים והצטרפה ללהקה.
2005-2008 - אקדמיה רובין למחול ירושלים. שם גם פעילה כרכזת תרבות של איגוד הסטודנטים של האקדמיה.
קריירה מקצועית.
2002-2011 - מופיעה עם להקת "מיומנה" (20) בארץ ובטורים בחו"ל במופעים : מיומנה, "בחונטוס" עם דויד ברוזה, מופע עם אינפקטד משרום, אחינועם ניני.
2003 – מפיקה ערב ספרדי בנמל תל אביב בו מופיעה מדי שבוע עם צוות נגנים. מהר מאוד השמועה על הצלחת הערב מתפשטת ואומנים שונים פונים להשתתף בו. כך מתחילה את דרכה בהפקה כאשר מזמינה אומנים שונים להתארח מדי שבוע. הערב מחזיק שנתיים בהופעות חיות מדי שבוע, עד שהתחילה לעבוד על המופע הגדול שלימים הפך לסינקו5.
2006 – 12.12 מעלה לראשונה את המופע – סינקו5 (בשמו המקורי ’איטר’) במרכזו 5 דמויות נשיות ומבוסס על יקון חווה מהקבלה. במופע הבכורה עלו היצירות מקור של טניה – בו שילבה לראשונה את כל כישוריה האמנותיים- נגינה על כינור, ריקוד פלמנקו, תיפוף על קחון ושירה. דרך הפיוז'ן בין העולם הקלאסי, מקצבי הפלמנקו, גרוב לטיני, כוריאוגרפיה משולבת עם וידאו ארט, ריקוד הפלמנקו משולב בתנועה המודרנית, תפאורה, עיבודים מקוריים והאולם מלא.
כעבור 3 חודשים המופע הוזמן לעלות באולם צוותא בתל אביב וקיבל את שמו ’סינקו5’, הקאסט התרחב ל-5 נגנים ו-4 רקדנים בנוסף לטניה שניגנה שרה ורקדה. העיבודים שילבו כבר לא רק קלאסי ופלמנקו אלא גם את עולם הטנגו, המוזיקה האוריינטלית, לאטין ג'אז, וידאו ארט בשילוב הריקוד שקורה על הבמה ואורחים מכובדים ליאוניד פטשקה ודויד ברוזה. באותה שנה המופע עלה בפסטיבל "מחולוהט" במרכז סוזן דלל, פסטיבל על הים בהרצליה, ’סוף הקיץ’ תיאטרון ירושלים, נכנס למערכת החינוך להופעות בבתי ספר כמופע שהוגדר גם בתחום המוזיקה וגם בתחום המחול.  בזמן שהמופע רץ שם הלהקה היה תיאטרון פלמנקו פיוז'ן. עם הזמן צמחה הלהקה וכונתה בשמה המקוצר – סינקו5 שממשיכה לפעול כיום בעקרון החשוב של שילוב בין סגנונות, תרבויות ואומנויות, והנגשתם לצופה הישראלי.
2007 – מצטלמת לפרסומת 'מוי כיף’
2008 - הצטרפה ללהקת "מטבוחה פרוג'קט" איתם הופיעה עד 2013.
– שיתוף פעולה עם תיאטרון היידישפיל.
– מוזמנת להופיע בפסטיבל הלדינו עם להקתו של באלדי אולייר ותזמורת רשות השידור.
2009 – העלתה את מופעה השני עם להקתה בשם ’קוודרוס-תמונות’, המשלב תמונות וסיפורים מחייה האישיים ממקומות שונים בספרד ובעולם באמצעות המוזיקה והתנועה, עמו הופיע בכל רחבי הארץ ובחו"ל.
באפריל 2013 השיקה את הפרויקט החדש שלה SHINE עם חומריים חדשים ומקוריים המשלבים מוזיקת עולם עם מקצבים שונים וסאונד חדשני.
קישורים חיצוניים.
לוסיאן בונפרטה
לוּסיאֵן בונפרטה (Lucien Bonaparte; 21 במאי 1775 – 29 ביוני 1840) היה אחיו של נפוליאון בונפרטה. היה בין ראשי המהפכה הצרפתית, שירת כשר פנים לתקופה קצרה במשטרו של אחיו וכשליחו הדיפלומטי לספרד, לאחר שהתגלעו חילוקי דעות בין דעותיו המהפכניות לדרכו של נפוליאון לקיסרות, הגלה עצמו לאיטליה ולאנגליה. היה סופר וארכאולוג חובב וחבר האקדמיה הצרפתית. בנו הבכור, שארל-לוסיאן בונפרטה, היה ביולוג ואורניתולוג ובנו לואי-לוסיאן בונפרטה היה בלשן שנודע במחקריו על השפה הבסקית.
ראשית דרכו ותקופת המהפכה.
נולד באז'קסיו שבקורסיקה בן למשפחת בוּאוֹנפרטה, אחיהם הצעיר של ג'וזפה (ז'וזף) ונפוליאון ואחיהם המבוגר של מריה-אנה אליזה, לואי (אביו של נפוליאון השלישי), מריה פאולה, מריה אנונסיאטה קרולינה וז'רום. מעמד האצולה הזוטרה ומצוקתם הכלכלית זיכו את ילדי המשפחה לחינוך חינם על פי חוק, וכך זכו בני המשפחה להתחנך בצרפת שמעבר לים. לוסיאן, כמו אחיו, למד בבית ספר דתי באוטן, באקדמיה הצבאית בבריאן-לה-שאטו (Brienne-le-Château) ובאקס-אן-פרובאנס.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית שב לוסיאן לקורסיקה והיה פעיל במועדון היעקוביני בעיר הולדתו. בהמשך היה בין תומכיו של מקסימיליאן רובספייר. בתקופת הפיכת 18 בברימר (9 בנובמבר 1799) היה לוסיאן נשיא מועצת החמש מאות. בתפקידו זה, לאחר שאיים על אחיו באופן תיאטרלי, בעודו רוכב על סוס ועם חרב שלופה בידו, לבל יבגוד בערכי החירות, שוויון, אחווה, ארגן את בחירת נפוליאון לקונסול ראשון של צרפת.