אולם אחרי מותו של או'דונל בנובמבר 1867, גם מפלגתו, האיחוד הליברלי בראשות המנהיג החדש שלה, הגנרל סראנו, החליטו להצטרף לברית אוסטנדה שחתמו שנה קודם לכן הפרוגרסיסטים והדמוקרטים.
הברית.
ברית אוסטנדה בין הפרוגרסיסטים בראשות חואן פרים, פראקסדס מאטאו סגאסטה ואחרים לדמוקרטים נחתמה איפוא ב-16 באוגוסט 1866 בעיר הבלגית אוסטנדה. היא קיבלה גם את ברכתם של אישים כמו קריסטינו מארטוס בלבי, מראשי הדמוקרטים וגם של סלוסטיאנו דה אולוסאגה. במעמד השתתפו כ- 45 נציגים של שת שתי המפלגות, רובם מהגרים פוליטיים שמצאו מקלט בלונדון, פריז, בריסל, ז'נבה וכו'. הם עמדו בקשר עם גולים נוספים שנמצאו באיים הקנריים. ההסכם כלל שני סעיפים:
הניסוח הלא ברור של הסעיף הראשון איפשר את צירופם של אישים וכוחות פוליטיים נוספים. אז, אחרי מותו של או' דונל, חואן פרים וסראנו, שלמרבה האירוניה של הגורל, הנהיג את דיכוי המרד בקסרקטין סן חיל, חתמו במרץ 1868 על הסכם ביניהן. בהתאם לחתום, האיחוד הליברלי הסכים להיכנס לתהליך המכונן הנוכחי, לחיפוש אחרי שושלת חדשה, ובהתאם לסעיף השני של הברית, הסכים לעיקרון הסוברניות היחידה של הלאום והנהגת בחירות כלליות, לפי זכות הצבעה אוניברסלית.
סראנו התקרב אל קבוצת הפרוגרסיסטים והדמוקרטים שחתמו על ברית אוסטנדה, לאחר שהרגיש נעלב בגלל מעצרו בעבר (באשמה שכתב מכתב למלכה שבו דרש את פתיחתו מחדש של הפרלמנט) ואחרי שכיו"ר מועצת המנהלים של "חברת הרכבות של הצפון", ציפה לסיוע של הממשלה בגין ההפסדים שרשמה החברה בשנים 1866–1867.
מטרת הברית הייתה הרחקתם מן השלטון של המלכה איזבלה ושל אנשי שלומה והשכנת זכויות אוניברסליות, ובראש ובראשונה זכות ההצבעה הכללית, שנדרשה על ידי הדמוקרטים. אחרי שיעלו לשלטון תכננו בני הברית להקים אספה מכוננת שתבחר את שיטת הממשל הרצויה, מונרכיה או רפובליקה. כתוצאה מן הברית הוקם ועד פעולה בראשות חואן פרים, שכלל נציגים של שלוש המפלגות - פרוגרסיסטית, דמוקרטית בראשות קריסטינו מארטוס והאוניוניסטים בראשות סראנו. תמכו בברית גם רפובליקנים בראשות פרנסיסקו פי אי מרגאל הגולה בפריז וקציני צבא בכירים רבים.
כתגובה החמיר נרבאאס את סגנונו האוטוריטרי. בתי הפרלמנט - הקורטס - שנסגרו ביולי 1866 לא חזרו לעבודתם אלא פוזרו.
הממשלה החליטה לקיים בחירות חדשות בתחילת 1867.
הבחירות התקיימו באווירה של "השפעה מורלית" כבדה של הממשלה, והבטיחה לעצמה רוב מוחלט בפרלמנט. האיחוד הליברלי, ששיחק תפקיד של אופוזיציה ראה עצמו עם ארבעה חברי פרלמנט בלבד. בנוסף התקנון החדש של הפרלמנט אישר ביוני 1867 את ביטול הזכות להצבעות אי אמון בממשלה. הפרלמנט בהרכבו החדש הצהיר כי הממשלה פטורה מאחריות על התקופה שבה משלה בעזרת צווים בזמן שהפרלמנט הושבת.
ההשלכות.
ברית אוסטנדה היווה את השלב המקדים של מהפכת 1868, הקרויה "המהפכה המהוללת" שהביאה לנפילת שלטונה המלוכני של איזבלה השנייה. בעקבות המהפכה נאלצה המלכה לצאת לגלות צרפת והתחילה התקופה הידועה בתולדות ספרד כ"שש השנים הדמוקרטיות", שנמשכה עד לדצמבר 1874.
תקופה זו התחלקה לשלושה שלבים:
המהומות בקרב הפלסטינים וערביי ישראל (2014)
המהומות בקרב הפלסטינים וערביי ישראל (2014) הם הסלמה במהומות אלימות, הפרות סדר, ונדליזם ופיגועי טרור מצד ערביי ישראל ופלסטינים ממזרח ירושלים בשנת 2014, במקביל להתגברות הטרור הפלסטיני ביהודה ושומרון. בקיץ 2014 (יוני-אוקטובר) חל זינוק דרסטי בכמות ועצימות האירועים בעקבות חטיפת ורצח שלושה נערים ישראלים, רצח מוחמד אבו ח'דיר ומבצע צוק איתן. מאז מבצע צוק איתן נרצחו 27 יהודים בפעולות של טרור פלסטיני.
רקע.
המהומות בירושלים החלו עוד בשלהי 2012 כחלק מ"הטרור העממי" שפרץ ביהודה ושומרון ומזרח ירושלים על רקע המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים (2013–2014) וכשלונו. טרור זה כלל בעיקר יידוי אבנים ובקבוקי תבערה אך גם פיגועי דקירה ופיגועי ירי. בירושלים, יהודים הותקפו בתקופה זו על ידי פלסטינים ממזרח העיר ומוקדי החיכוך היו הר הצופים ליד עיסאוויה, העיר העתיקה, הגבעה הצרפתית, שועפאט ופסגת זאב.
ההסלמה הנוכחית של המהומות החלה בחודש יוני 2014 על רקע החיפושים והמעצרים במבצע שובו אחים בעקבות חטיפתם ורציחתם של שלושת הנערים היהודים בידי מחבלי חמאס. המהומות התגברו באופן ניכר ב-2 ביולי בעקבות רצח מוחמד אבו ח'דיר בשועפט בידי 3 יהודים. המהומות התגברו גם עקב מותם של פלסטינים מירי שוטרים בהפרות סדר ביהודה ושומרון ומזרח ירושלים במהלך מבצע צוק איתן, כגון מותו של מוחמד סנוקרוט מירי כדור ספוג משטרתי בוואדי ג'וז (ראו מבצע צוק איתן#תגובות פלסטינים ביהודה ושומרון ובירושלים).
על פי נתוני שב"כ חלה עליה תלולה במספר הפיגועים ביהודה ושומרון וירושלים בזמן מבצע צוק איתן. בחודש יולי 2014 בלבד נרשמו 507 פיגועים לעומת 100 שנרשמו בחודש שקדם לו. מרביתם של הפיגועים היו השלכת בקבוקי תבערה (424), ומיעוטן פיגועי מטען (35) וירי מנק"ל (13). במקביל חלה עלייה חדה במספר הפרות הסדר והעימותים עם כוחות הביטחון הישראליים.
בסמוך למבצע צוק איתן ועל רקע מעשי גזענות ואלימות כלפי תושבים ערבים התפשטו המהומות ליישובים ערבים נוספים ברחבי ישראל ובדומה למהומות הר הבית (1990) ואירועי אוקטובר 2000 כללו חסימת כבישים - ציר נחל עירון, תקיפת כלי רכב ועוברי אורח יהודים, הזדהות עם ארגון הטרור חמאס וקריאות למעשי נקמה בישראל וביהודים.
המהומות בירושלים.
תיאור המהומות ומאפייניהן.
המהומות התרחשו בעיקרן בשכונות מזרח ירושלים ומחנה הפליטים שועפט עם זליגה לשכונות במערב ירושלים. המהומות כללו את שרפת תחנת המשטרה בהר הבית, הצתת תחנת דלק בגבעה הצרפתית השחתה של תוואי הרכבת הקלה, קרונותיה וציודה הטכני, חסימת כבישים, פיגועי יידוי אבנים על הרכבת הקלה, מארבי יידוי אבנים ובקבוקי תבערה כולל יידוי אבנים ובקת"בים על אוטובוסים, זריקת בקת"בים על עמדות של מג"ב, ירי לעבר השכונות היהודיות, הטרדת נשים יהודיות בדרכן לקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית, השחתת קברים בבית הקברות בהר הזיתים, ירי זיקוקים, ריסוס כתובות נאצה וצלבי קרס ותקיפת יהודים באלימות. מאז יולי התקריות האלימות התרחשו בתדירות יומיומית וכללו למעלה מ-10,000 אירועי אלימות וטרור (נכון לאוקטובר 2014).
בסוף אוקטובר גלשו המהומות גם להר הבית והמתפרעים המוסלמים אחסנו והכינו במסגד אל-אקצא אמצעי לחימה (בעיקר זיקוקים, אבנים ובקת"בים) ומתרסים כדי לפגוע ביהודים. המתפרעים הצדיקו את האלימות בטענה שישראל רוצה לשנות את הסטטוס-קוו בהר הבית" ושליהודים אין זכות לעלות אל ההר ולהתפלל בו.
האלימות ופיגועי יידוי אבנים נגד כלי רכב ובהם הרכבת הקלה, המשיכו גם לתוך 2015 (ראו גל הטרור בירושלים (2015)), אם כי התקשורת מיעטה לדווח על כך בשל הבחירות לכנסת העשרים.
כתוצאה מההתפרעויות האלימות נגרמו נזקים של עשרות מיליוני שקלים וחלק משמעותי ממערך הרכבת הקלה בירושלים הושבת ויצא משימוש. כמו כן חלה ירידה משמעותית במסחר ובתיירות, דבר שגרם נזק רב לכלכלת העיר.
המתפרעים הם פלסטינים תושבי מזרח ירושלים, רבים מביניהם קטינים המשתחררים מיד לאחר מעצרם לטיפול מערכת הרווחה. המשטרה החמירה את המדיניות כלפי עצורים פלסטינים, עצרה מאות חשודים בהתפרעויות והגישה עשרות כתבי אישום. לדברי נדב שרגאי, המהומות האלימות נושאות אופי חצי-עממי אך כבר אינן ספונטניות אלא נתמכות על ידי הפת"ח והחמאס, והמתפרעים שנעצרו זוכים לסיוע משפטי מהרשות הפלסטינית. החמאס ליבה את המהומות ונשאו נאומים מתסיסים בגנות ישראל המעודדים את המהומות האלימות. בנאומים אלה תירצו הפלסטינים את האלימות בתואנות שונות, החל מ"אל-אקצא בסכנה" וכלה בהאשמת היהודים ברצח פלסטינים, אפילו במקרים שבהם יהודים לא היו מעורבים (כגון בהתאבדותו של נהג אוטובוס פלסטיני במזרח ירושלים).
בתגובה למהומות הגבירו משטרת ישראל ומשמר הגבול את האכיפה בעיר, הקימה מחסומים והשתמשה באופן נרחב באמצעים לפיזור הפגנות כנגד המתפרעים. במהלך אחת ההפגנות בוואדי אל-ג'וז נורה הנער מוחמד סנוקרוט ומת לאחר מכן מפצעיו. עקב שימוש המשטרה באמצעי הבואש על ארבעה בתי ספר במזרח העיר, בוטלו בהם הלימודים.
בנוסף לאורך כל התקופה היו תקיפות אלימות של יהודים כלפי ערבים, חלקן ממניעים נקמניים וגזעניים שהבולט בהם הוא ניסיון ללינץ' בשני צעירים פלסטינים
פיגועי טרור בירושלים.
המהומות כללו גם ניסיונות רצח ופיגועי טרור מצד הערבים: ב-4 באוגוסט ביצע פלסטיני פיגוע דריסה בירושלים, שבו נהרג אדם אחד ונפצעו חמישה, בהמשך אותו יום בוצע פיגוע ירי בירושלים שבו חייל נפצע קשה ולמחרת דקר פלסטיני מאבטח באזור מעלה אדומים. ב-22 באוקטובר ביצע מחבל ערבי פיגוע דריסה בתחנת הרכבת הקלה בירושלים ורצח תינוקת ואישה נוספת, וכן פצע מספרים אנשים נוספים. ב-29 באוקטובר התנקש מחבל ערבי ביהודה גליק ופצע אותו קשה בעת שיצא ממרכז מורשת בגין. ב-5 בנובמבר ביצע מחבל פלסטיני, פעיל חמאס משועפט, פיגוע דריסה ליד המטה הארצי בירושלים, שני בני אדם נרצחו ומספר בני אדם נפצעו קשה, ואילו המחבל נורה למוות על ידי לוחמי מג"ב. ב-18 בנובמבר ביצעו 2 מחבלים טבח בבית כנסת קהילת בני תורה בשכונת הר נוף בירושלים ורצחו 5 מתפללים ושוטר אחד לפני שנהרגו בידי כוחות הביטחון. ב-24 בנובמבר נפצעו שני תלמידים מישיבת "שובו בנים" בעיר העתיקה בפיגוע דקירה שבוצע על ידי 4 ערבים.