ארגונים, החל מרב לאומיים עד לחברות רווח לצדקה ללא מטרות רווח, שומרים את הסודות כדי להשיג יתרון תחרותי, על מנת לעמוד בדרישות החוק, או, במקרים מסוימים, כדי להסתיר התנהגות נפשעת. מוצרים חדשים בפיתוח, טכניקות ייצור ייחודיות, או פשוט רשימות של לקוחות, הם סוגי מידע המוגנים על ידי חוקי הסימנים המסחריים. החברה מעודדת את הממציאים לפרסם מידע על פטנטים, בתמורה למונופול מוגבל בזמן על השימוש בו, למרות העידודים האלה, בהתחלה הפטנטים נשמרים בסוד. אגודות שונות משתמשות בסודיות כדרך למשוך אנשים על ידי יצירת תחושה של חשיבות.
חוקים אחרים דורשים מארגונים לשמור בסוד מידע מסוים, כגון רישומים רפואיים או דוחות כספיים, שהם בשלבי תכנון או הכנה (כדי להגביל את הסחר במידע פנים). באירופה יש חוקים נוקשים במיוחד לגבי פרטיות של מסד נתונים.
במדינות רבות, רפורמות נאו-ליברליות של הממשלה כוללות הרחבת מיקור החוץ של משימות ממשלתיות ופונקציות לעסקים פרטיים, במטרה לשפר את היעילות והאפקטיביות בניהול הממשלתי. עם זאת, בין הביקורות על הרפורמות הללו קיימת הטענה כי לשימוש נרחב של "מסחריות בביטחון" (או סודיות) יש סעיפים בחוזים בין הממשלה לספקים פרטיים נוספים, המגבילים אחריות ציבורית של ממשלות ומונעים ביקורת ציבורית נכונה של ביצועים וטוהר מידות של החברות הפרטיות. חששות הועלו כי "מסחריות בביטחון" פתוחה להתעללות משום שניתן להשתמש בה במכוון כדי להסתיר מנהל רע ארגוני או ממשלתי ואף שחיתות. שרשרת של גילויים שערורייתיים בפומבי על ניהול כושל, בזבזני או מושחת של חוזים ממשלתיים במימונים פרטיים לא יטופלו לתקופות ארוכות, לעיתים קרובות גם בניהול של בית סוהר.
סודיות של טכנולוגיה.
שימור הסודות הוא אחד מהמטרות של אבטחת מידע. טכניקות בשימוש כוללות אבטחה פיזית וקריפטוגרפיה. הקריפטוגרפיה תלויה בחשאיות של מפתחות ההצפנה. סודיות היא מקום מרוכז לפשע מאורגן. רבים מאמינים כי טכנולוגיית אבטחה יכולה להיות יעילה יותר אם הוא עצמה לא נשמרת בסוד.
כימוס הוא עיקרון עיצוב בהנדסת תוכנה בהרבה מקרים. זה נחשב לקל יותר כדי לוודא את אמינות התוכנה, אם אפשר להיות בטוחים שאפשר לקבל גישה אל חלקים שונים של התוכנה (ולכן זה תלוי) וכן יש כמות מוגבלת של מידע.
סודיות צבאית.
סוד צבאי הוא מידע סודי שנעשה ללא זמין לציבור הרחב בכוונה תחילה, ולכן גם לא לאויב, על ידי הצבא כדי להשיג יתרון או כדי לא לחשוף חולשה, להימנע ממבוכה או כדי לסייע במאמצי תעמולה. רוב הסודות הצבאיים הם צבאיים בטבעם, ובדרך כלל מסתירים דברים כמו עוצמות וחולשות של מערכות נשק, טקטיקות, שיטות אימונים, מיקום של כלי נשק ספציפיים ותוכניות. חלק מהמידע הוא גם בתחומים רחבים יותר, כגון תקשורת מאובטחת, הצפנה, פעולות מודיעיניות ושיתופי פעולה עם צדדים שלישיים.
השקפות על סודיות.
סודיות מוגזמת מצוטטת לעיתים קרובות כמקור לדילמה אנושית. ייתכן כי יש צורך לשקר כדי להחזיק סוד, דבר שעלול להוביל להשלכות פסיכולוגיות. אלטרנטיבית, תשובה על שאלה כששואלים משהו, עשויה להציע את האמת ולכן עשויה לא תמיד להיות מתאימה לשמירת סוד. לפני כמעט 2500 שנים, סופוקלס כתב: "אל תעשה דבר בסתר, הזמן רואה ושומע את הכל, וחושף את הכל". גם גאוטמה בודהה אמר פעם כי "שלושה דברים לא יכולים להישמר זמן רב בסתר: השמש, הירח והאמת".
גלריית בלייכר
גלריית י"מ בלייכר היא גלריה לאמנות שהוקמה בתל אביב על ידי ירחמיאל מיטק בלייכר (20 בדצמבר 1909 - 8 ביוני 1999) באמצע שנות הארבעים.
ירחמיאל בלייכר.
בלייכר נולד בפולין, בשנות העשרים היגרה משפחתו לגרמניה ובשנת 1933, עם עליית היטלר לשלטון, עלה עם אשתו לארץ. כמה שנים לאחר עליית הזוג ארצה, בהיותו של בלייכר חובב אמנות, הוא פתח את גלריית י"מ בלייכר ברחוב בן-יהודה 6 שבתל אביב, גלריה אשר התקיימה עד תחילת שנות התשעים.
לבלייכר היה קשר אישי ומיוחד עם שמעון פרס ובנובמבר 1997 אף קיבל מפרס במתנה מכתב הוקרה הכתוב על גבי תמונת דיוקנו.
ירחמיאל מיטק בלייכר נפטר בישראל ב-8 ביוני 1999 בגיל 90.
הגלריה.
הגלריה של בלייכר כללה, בין השאר, חפצי אמנות מסוגים רבים ובעיקר תמונות שמן ונייר של אמנים ישראלים, אירופאים ורוסים. אחד המקומות האהובים על בלייכר היה נמל יפו, שבו ביקר לעיתים תכופות. בנמל, מצא וקנה בלייכר את מיטב הסחורות מעולים חדשים שהגיעו ארצה והיו זקוקים לכסף כדי להתחיל את דרכם החדשה בארץ. בלייכר נחשף לאינספור יצירות אמנות שעברו תחת ידו: עבודות אמנות של אמנים הונגרים, צרפתים, רוסים ואקספרסיוניסטים גרמנים. מתוכן בחר את יצירות האמנות הטובות ביותר ואותן הוא החזיק בדירתו שברחוב בן יהודה 6, מעל הגלריה.
בין זרמי האמנות החשובים שאת יצירותיהם החזיק בלייכר בדירתו היו:
גלריות בשנות הארבעים והחמישים.
העלייה הגרמנית הביאה עימה לא רק ציוויליזציה גרמנית, אלא אף אישים תרבותיים שהסתכנו בפתיחת בתי מסחר לספרים, כגון "בלומשטיין מעיין" שברחוב אלנבי, בתי מסחר לספרים ברחוב בן יהודה ואף גלריות. אחת הגלריות הראשונות הייתה "גלריה משכית" שברחוב אלנבי 30. ב-1946 נפתחה גלריית "מקרא סטודיו" שפעלה עד 1956 ברחוב אלנבי 56. רחוב בן יהודה התחיל להתחרות ברחוב אלנבי ובאמצע שנות הארבעים נפתחה בו גלריית י"מ בלייכר.
במחצית שנות הארבעים פתח ה' בַּהְם, גם הוא עולה מגרמניה, סדנה שעסקה בהתקנת מסגרות, אך התמחתה גם בעריכת תערוכות. בשנים ההן, בתל אביב, לא היה קל למכור תמונה לגלריה והיה בלתי אפשרי להתקיים מעריכת תערוכות בלבד. לציבור לא היה כסף לשם השתתפות בתערוכות כך שמסגור תמונות היה עסק מכניס יותר מאשר מסחר באמנות. ב-1950 ייסד ז'אן תירוש גלריה לעתיקות ברחוב בן יהודה 110 וב-1952 הוא העביר אותה לרחוב דיזנגוף 100. גלריה זו נסגרה כעבור כמה שנים. ב-1959 פתח בהם גלריה ביפו העתיקה. הגלריה זכתה לפרסום רב, ובה היה אפשר למצוא את מיטב התמונות של צייריה היהודים של אסכולת פריז ומבחר יצירות גדול של ציירי ישראל. לאחר מותו של בהם, נמצא אדם שהמשיך את דרכו של בהם וניהל את הגלריה עד שנות התשעים.
גלריה וולנר התקיימה ברחוב דיזנגוף, בין שדרות בן-גוריון ורחוב ארלוזורוב, בין שנות החמישים והשבעים. לוולנר היה מאגר לא מבוטל של תמונות מטובי הציירים בארץ ובעולם, אלא שלתמונות לא נמצאו רוכשים. רק סמוך לנעילת הגלריה 'התנפלו' קונים על הגלריה וכמעט רוקנו את תכולתה. וולנר, שאפילו לא ידע מה יש לו בכל פינה של הגלריה, היה צריך לחטט כדי למצוא את המבוקש.
מטבע טריליון דולר
מטבע טריליון דולר הוא רעיון שהועלה בזמן משבר תקרת החוב האמריקני בשנת 2011, ומטרתו הייתה לעקוף את ההכרח של הקונגרס האמריקאי להגדיל את תקרת החוב הלאומי, וזאת על ידי הטבעת מטבע פלטינה בעל ערך גבוה מאוד. הרעיון צבר תאוצה ותשומת לב ציבורית בעת הוויכוח על ה"צוק הפיסקלי", שהוא כינוי למהלך אוטומטי של העלאת מיסים ביחד עם קיצוצים רוחביים בתקציב ארצות הברית. לאחר שהרעיון הגיע לכותרות בשבוע של 7 בינואר 2013, הוא נדחה רשמית על ידי הבנק הפדרלי.
הבסיס החוקי.
הבסיס החוקי נשען על קובץ החוקים 31 U.S.C. § 5112, שהתקבל בארצות הברית בתקופת כהונתו של הנשיא קלינטון. על פיהם יכול משרד האוצר להטביע ולהנפיק מטבע פלטינה, בכל ערך שיחליט עליו. החוק, משנת 1997, נועד במקור כדי ליצור מטבעות לאספנים ובכך להגדיל את הרווח של הממשל. מנסחי החוק לא קבעו במפורש שאסור לעשות שימוש במטבעות הללו ולכן הליך זה הוא חוקי.
הרקע הכלכלי.
ב-1 בינואר 2013 הושגה פשרה בין הנשיא ברק אובמה לרפובליקנים בקונגרס בנוגע למצוק הפיסקלי שאיים להפיל את כלכלת ארצות הברית בשל חדלות פירעון. ההשלכות של מצב זה על כלכלת המדינה ועל הכלכלה העולמית תהיינה חמורות: הממשלה לא תוכל ללוות כסף, תצטרך לקצץ את השירותים הממשלתיים ב-40%, המשכורת של כמעט כל עובדי הממשל הפדרלי תמחק ותקציב הביטחון ייעלם, שוק המניות האמריקאי יתרסק ואתו השווקים בעולם, הדולר ייפול בעשרות אחוזים בן לילה ומיליונים ייהפכו למובטלים. ברגע האחרון הגיעו המחוקקים להסכם שמנע זעזוע בשווקים הפיננסיים, ואולם, הסנאט ובית הנבחרים נמנעו להכריע בנקודה מרכזית אחת: העלאת תקרת החוב של הממשל. הרף שנקבע בקיץ 2011 היה בסך 16.4 טריליון דולרים. הוויכוחים בוושינגטון גרמו לראשונה בהיסטוריה, להורדת דירוג האשראי של ארצות הברית. משמעות החצייה של תקרת החוב היא שאם עד סוף חודש פברואר שנת 2013 לא תיקבע לארצות הברית תקרת חוב חדשה וגבוהה יותר הממשל לא יוכל ללוות עוד כספים כדי לממן את פעילותו או להחזיר את חובותיו לבעלי איגרות החוב. במצב כזה, ייאלץ הממשל להשבית את שירותיו.
מקור הרעיון.