האיכרים כבשו את קוניגשופן והרסו אותו במידה רבה. בעוד שהם מובילים את הרוזן הלפנשטיין להוצאה להורג, אשתו הרוזנת צריכה לשרת את האיכרים. שוואלב ממהר להסית את החקלאים למאבק חדש. בקרב שאחריו, המורדים סופגים תבוסה קשה. מאטיס אמור להיות מוצא להורג. בהשתדלות הרוזנת הלפנשטיין האלמנה כעת, הם נמנעים מלעשות זאת.
מערכה חמישית.
אורסולה, ריידינגר, וקפיטו מנסים לגרום לאלברכטס להתחתן. אבל הוא רוצה להישאר נאמן לאמונתו הישנה.
מערכה שישית.
לאחר התבוסה הקשה שתוארה במערכה הרביעית, מאטיס בורח יחד עם רג'ינה. מאטיס מרדים את רג'ינה. זמן קצר היא ישנה ובזמן הזה מאטיס מוכה: דמות הדומה לרוזנת הלפנשטיין מציעה חיי יוקרה: פומרספלדן משבח את הכוח על הכסף: אורסולה מופיעה במסווה של קבצן, אחר כך מפתה, והובילה לפיגום כאל קדוש מעונה: קפיטו, כיום מלומד, אומר לאנתוני שהמדע יכול להשתלט על העולם ומנזיל אותו על חוסר אובייקטיביות: שוואלב תוקף את חמלתו הלא-אוהבת: המקהלה מתאחדת בחקיקה של סצנת הפיתוי של מזבח איזנהיים לפני שהמערכה משתנה פתאום לזו של ביקורו של אנתוני בסנט פול. אלברכט מעודד את מאטיס וקורא לו: "צא קדימה וצייר".
מערכה שביעית.
אורסולה דואגת לרג'ינה הגוססת, שמתבלבלת בין ציורו של מאטיס את ישו הגוסס לאביה. רק המראה של מאטיס מרגיע אותה לפני מותה. בבוקר פוגש אותו אלברכט שמציע לו להיות לצדו בימיו האחרונים, אך מאטיס מעדיף לבלות את ימיו האחרונים בבדידות. הוא נפרד מחפציו, התנהגותיו ולבסוף מנשק סרט שנתנה לו פעם מאורסולה ומת.
תזמור.
שני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, ארבע קרנות יער, שתי חצוצרות, שלושה טרומבונים, טובה בס, טימפני, כלי הקשה, כלי מיתר.
הסימפוניה מתיאס הצייר.
הידועה בהרבה מהאופרה היא הסימפוניה מאטיס הצייר (), שהיא קטע מהאופרה באותו שם. בסימפוניה, הינדמית התכוון לקחת השראה ממזבח איזנהיים () . היא מורכבת משלושה חלקים:
את החומר של תנועות אלה ניתן למצוא באופרה במקומות הבאים:
ראו גם.
מלחמת האיכרים הגרמנית
מתיאס גרינוואלד
אלברכט מברנדנבורג
קישורים חיצוניים.
מאטיס הצייר באנציקלופדיה בריטניקה
ביצוע של האופרה מאטיס הצייר משנת 1994
הסימפוניה מאטיס הצייר מאת פאול הינדמית
מזבח איזנהיים
רשות ניקוז ונחלים שרון
רשות ניקוז ונחלים שרון היא רשות ניקוז ותאגיד סטטוטורי, אשר אחראית על ניקוז וטיפוח הנחלים בשרון. רשות הניקוז כפופה למשרד להגנת הסביבה. הרשות הוקמה בשנת 1997 כתוצאה מהרפורמה שבוצעה ברשויות הניקוז. יושבת ראש הרשות הוא ראש מועצת עמק חפר, ד"ר גלית שאול. המנהל הכללי הוא ניסים אלמון. שטח רשות ניקוז ונחלים שרון הוא 570,000 דונם שמאכלסים 517 אלף תושבים. הנחלים המרכזיים שעוברים בשטח הרשות הם אלכסנדר, חדרה ופולג. משרדי הרשות ממוקמים בכפר ויתקין.
הרשות פועלת מתוקף "חוק הניקוז וההגנה מפני שיטפונות" (1957), צו הניקוז (1960), אכרזת הניקוז (1996), וצו רשויות נחלים ומעיינות (2003).
מבין הפרויקטים שקידמה הרשות, ניתן למנות את:
א-נבי שית
א-נבי שית (בערבית: ٱلنَّبِي شَيْت) הוא כפר במזרח לבנון, בנפת בעלבכ, במחוז בעלבכ-אלהרמל. התושבים בכפר הם בעיקר מוסלמים מתואלים. בכפר יש מבנה מקאם המזוהה כ"קבר שת", הבן השלישי של אדם וחוה. באתר הקבר נבנה מסגד המכיל את קברו של שת (מסורת יריבה מזהה את קברו של שת בכפר הנטוש בשית ליד גדרה, וכמו כן בעיר מוסול בעיראק). הכפר הוא מקום הולדתו של עבאס מוסאווי, שהיה מנהיג חזבאללה, ואיש דת שיעי בעל השפעה. הכפר מיושב בעיקר על ידי חמולות הלבאווי, אל מוסאווי, חזימא וש'וקר.
היסטוריה.
הכפר היה לאתר דתי חשוב בימי הביניים, ומשך עולי רגל מכפרי הסביבה. הנוסע המוסלמי אבן ג'ביר שעבר באזור בשנת 1184, בדרכו לדמשק כתב:.
בסוף 1979, כמה חודשים לאחר המהפכה האיראנית, הגיעו לראשונה לאזור מתנדבים איראניים, שסייעו בהקמת חזבאללה. בין השאר גויס בן הכפר שייח' עבאס מוסאווי, לימים מזכ"ל הארגון, וסגנו של המנהיג הרוחני של חזבאללה מוחמד חוסיין פדלאללה.
בשנת 1986 הוחזק בכפר הנווט הישראלי רון ארד. במאי 2004 פורסם ב"א-שרק אל-אווסט" כי אנשי חזבאללה מצאו בפאתי א-נבי שית את מקום קבורתו המדויק של רון ארד. לפי הפרסום, שוביו של ארד החזיקו אותו בנבי שית, ורצחו אותו ב-1988, לאחר ש-18 לוחמים לבנונים ובהם קרובי משפחה של השובים, נהרגו על ידי צה"ל במיידון במבצע חוק וסדר. לאחר מכן הודיע חזבאללה כי מאמציו לאיתור ארד נכשלו. לפי עדויות אחרות, בחסות הפצצות צה"ל במבצע חוק וסדר, ארד הצליח להימלט משביו, אך נהרג זמן קצר לאחר מכן. באוקטובר 2021 חשף ראש הממשלה נפתלי בנט שחודש קודם לכן המוסד, בשיתוף צה"ל והשב"כ, לקח דגימת DNA מגופה הקבורה במקום. למרות נועזות המבצע, הוא לא השיג את מטרתו, ולא הצליחו לשפוך אור על גורלו של ארד.
בפברואר 2014, נהרגו מספר פעילי חזבאללה בכפר בעקבות הפצצה של חיל-האוויר הישראלי. בספטמבר 2019, חשף צה"ל אתר לייצור טילים מדויקים של חזבאללה בכפר.
מאטיס הצייר
דורותיאה טנינג
דורותיאה מרגרט טנינג (באנגלית: Dorothea Margaret Tanning; 25 באוגוסט 1910 – 31 בינואר 2012) הייתה ציירת, פסלת, אמנית דפוס ומשוררת אמריקאית. השתייכה לזרם הסוריאליזם.
ביוגרפיה.
נולדה בשנת 1910 באילינוי להורים מהגרים משוודיה. לאחר סיום לימודיה התיכוניים החלה לעבוד בספריה ציבורית בעיר הולדתה. בשנת 1928 החלה ללמוד במכללה לאמנות, ובשנת 1930 עברה לשיקגו ונרשמה ללימודים באקדמיה לאמנות של שיקגו. עם זאת, נשרה מלימודיה תוך זמן קצר והמשך הכשרתה באמנות היה כאוטודידקטית.
בשנת 1934 הציגה את התערוכה הראשונה שלה, שנערכה בגלריה של חנות ספרים ובה הוצגו ציוריה בצבעי מים. בשנת 1935 עברה להתגורר בניו יורק. שם החלה לעבוד כמאיירת עצמאית ואיירה פרסומות עבור לקוחות שונים, בהם רשת הכלבו "מייסיס".
בשנת 1936 ביקרה בתערוכה במוזיאון לאמנות מודרנית של אמנות סוריאליסטית ודאדא, שבה הוצגו יצירות של אמנים כגון מרסל דושאמפ, מקס ארנסט ורנה מגריט. ליצירות אלה הייתה השפעה גדולה על טנינג ועל השקפתה על עולם האמנות.
המפגש הראשון של טנינג עם אמנים מזרם הסוריאליזם היה בעת השתתפותה בתערוכה של פגי גוגנהיים בשנת 1936, שבה הציגו נשים אמניות את יצירותיהן.
בשנת 1940 יצרה סדרת פרסומות עבור כלבו מייסיס, סדרה זו הביאה לעניין רב בעבודותיה מצד ג'וליאן לוי, בעל גלריה ידועה בניו יורק. באותה תקופה הגיעו אמנים סוריאליסטים רבים לארצות הברית לאחר שנמלטו מאירופה במהלך מלחמת העולם השנייה. טנינג הכירה רבים מאותם אמנים והתיידדה עמם, בהם סלוודור דאלי ומקס ארנסט, לו נישאה בשנת 1946 בטקס חתונה כפול של מאן ריי וג'ולייט בראונר.
ארנסט וטנינג עברו להתגורר בעיירה סדונה באריזונה. בני הזוג אירחו בביתם אמנים רבים. במהלך השנים הבאות חילקו את זמנם בין פריז ופרובנס לביתם באריזונה. באותה תקופה החלה טנינג לשנות את סגנון הציור שלה ולהתנסות בציור מופשט.
ארנסט נפטר בשנת 1976, מותו הכה את טנינג באבל כבד. מספר שנים לאחר מותו להתגורר בניו יורק. בערוב ימיה המשיכה לצייר וכן לכתוב שירה.
טנינג נפטרה בשנת 2012, בגיל 101.
יצירתה.
ביצירתה עוסקת טנינג בייצוג של חללי ביניים, שמצויים בין המציאות לעולם הבדיון ובהם נפתחות מגוון של אפשרויות לחקור את עולם הנפש והמורכבויות של הרגש.
מוטיבים נפוצים ביצירותיה כוללים דלתות או מעברים, שמסמלים חללים לימינליים שבהם נפגשים הפנטזיה והמציאות, ושבהם אירועים מעולמות הפנטזיה והבידיון מקופלים לתוך שגרת היום יום. דרך העיסוק במוטיבים אלה, ושילוב אלמנטים של פנטזיה גותית וסוריאליזם, חוקרת טנינג נושאים כגון נשיות, והחוויה הפיזית והחושית של נשים. לאמנות הפנטזיה הגותית הייתה השפעה משמעותית על טנינג ויצירתה, באמצעותה יכלה לברוא מציאות חלופית שבה לא הייתה תלויה בערכי הבורגנות, ושבה יכלה לתאר את הדברים שמתחת לפני השטח של שגרת היום יום המשמימה. נושא נוסף ששאלה מן הספרות הגותית היא הטירה הרדופה, שבה החלל הביתי מתמזג עם העל טבעי. השימוש בבתים כמוטיב מעלה אמירה נשית, לפיה הבית הוא חלל שאינו בטוח עבור האישה או הנערה, זר ומנוכר ואף קלסטרופובי.
במהלך שנות החמישים חל שינוי ביצירתה של טנינג, היא החלה להתרחק מן הסוריאליזם ולפתח סגנון אישי משלה, כאשר בשנות השישים היצירות נטו יותר לכיוון אמנות מופשטת. השינוי היה הן בטכניקה ובסוגי משיכות המכחול והן בנושאים הנידונים ביצירות. ביצירות המאוחרות יותר שמה דגש על שכבות צבע ועל תנועתיות, ושמה במרכז את הגוף הנשי.
במהלך שנות השישים והשבעים, החלה טנינג לפעול גם בצורות מדיה נוספות ויצרה כמה עשרות פסלי בד, לצד מיצבים ויצירות רדי מייד. בחלק מהיצירות שולבו הפסלים הרכים העשויים בדים, קטיפה, תחרה ופרווה מלאכותית בתוך קירות חדרים או פריטי ריהוט, באופן המשלב מציאות, חלום ודמיון. בפסלי הבד טנינג יוצרת חיבור בין מלאכת יד נשית לבין אמירות לגבי מיניות וכך מתייחסת לתמות הגוף והנשיות המהוות מוטיב מרכזי ביצירתה.
"יום הולדת".
הציור "יום הולדת" (Birthday) משנת 1942, דיוקן עצמי סוריאליסטי של טנינג, נמנה בין הציורים המוכרים של היוצרת וכן ידוע כציור שהיווה את פריצת הדרך שלה.
כאשר הציור רק הושלם, ראה אותו מקס ארנסט על כן הציור כשהגיע לסטודיו של טנינג, בשעה שחיפש אמניות שיכלו להיכלל בתערוכתה של פגי גוגנהיים, שהייתה באותה עת אשתו. הציור משך את תשומת ליבו של ארנסט והצית את העניין הראשוני שלו ביצירתה של טנינג. ארנסט גם היה זה שהעניק לציור את שמו.