ביוגרפיות
מאמרים של ביירון
אליין תומפסון-הרה
אליין תומפסון-הרה (באנגלית: Elaine Thompson-Herah; נולדה ב-28 ביוני 1992) היא אתלטית ג'מייקנית, פעמיים ברציפות האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016 וטוקיו 2020) בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר, האלופה האולימפית (טוקיו 2020) ואלופת העולם (בייג'ינג 2015) בריצת שליחות 4x100 מטר וסגנית אלופת העולם בריצת 200 מטר (בייג'ינג 2015). שיאה האישי בריצת 100 מטר מדרג אותה במקום השני בכל הזמנים בריצת 100 מטר לאחר פלורנס גריפית' ג'וינר ושלישית בכל הזמנים בריצת 200 מטר.
ביוגרפיה.
תומפסון-הרה נולדה באזור של מטעי בננות, במחוז מנצ'סטר, ג'מייקה. כיום, היא לומדת באוניברסיטה הטכנולוגית של ג'מייקה. היא מתאמנת בהדרכתו של סטיבן פרנסיס.
בתחרות שנערכה באוניברסיטה שבה היא לומדת ב-11 באפריל 2015 קבעה תומפסון-הרה בריצת 100 מטר את תוצאת השנה בעולם באותה העת 10.92 שניות. בתחרות שנערכה במאי היא קבעה בריצת 200 מטר שיא אישי חדש של 22.37 שניות. בתחרות שנערכה ביוג'ין, אורגון ב-30 במאי היא קבעה בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 10.84 שניות, המדרג אותה במקום 30 בכל הזמנים. באליפות ג'מייקה באתלטיקה היא זכתה ביום הולדתה שחל באותו היום במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.51 שניות. במסגרת ליגת היהלום שנערכה בלונדון היא קבעה בריצת 200 מטר (מקצוע שאינו בליגה) שיא אישי חדש של 22.10 שניות.
מדליית זהב באליפות עולם.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט 2015 זכתה תומפסון-הרה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם ורוניקה קמפבל-בראון, נטשה מוריסון ושלי אן פרייזר בשיא אליפות חדש ושיא ג'מייקה חדש של 41.07 שניות, לפני ארצות הברית (41.68) וטרינידד וטובגו שקבעה שיא לאומי חדש של 42.03 שניות. מדליית כסף, בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.66 שניות המדרג אותה במקום חמישי בכל הזמנים, אחרי דפנה סחיפרס מהולנד שקבעה שיא אליפות ושיא אירופה חדש של 21.63 שניות, המדרג אותה במקום השלישי בכל הזמנים ולפני ורוניקה קמפבל-בראון בת ארצה (21.97 שניות).
באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד, אורגון ארצות הברית במרץ 2016 זכתה תומפסון-הרה במדליית ארד בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.06 שניות, אחרי ברברה פייר מארצות הברית (7.02 שניות) ודפנה סחיפרס (7.04 שניות). ביולי 2016 קבעה שיא אישי בריצת 100 מטר של 10.70 שניות, תוצאה המדרגת אותה רביעית בכל הזמנים.
אלופה אולימפית.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה תומפסון-הרה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.71 שניות, לפני טורי בואי מארצות הברית (10.83 שניות) ושלי-אן פרייזר-פרייס (10.86 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.78 שניות, לפני דפנה סחיפרס (21.88 שניות) וטורי בואי (22.15 שניות). מדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם כריסטניה ויליאמס, ורוניקה קמפבל-בראון ושלי-אן פרייזר-פרייס בתוצאה של 41.36 שניות, אחרי ארצותה ברית (41.01 שניות) ולפני בריטניה (41.77 שניות).
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 סיימה תומפסון-הרה במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.98 שניות. בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 10.84 שניות, התוצאה המהירה באליפות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בסוף ספטמבר 2019 סיימה תומפסון-הרה במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.93 שניות. בריצת 200 מטר היא קבעה בשלב המוקדמות תוצאה של 22.61 שניות ולא המשיכה להתחרות לאחר שניפצעה בגיד אכילס.
כוכבת המשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה תומפסון-הרה ב-3 מדליות זהב, יותר מכל אתלט אחר במשחקים אלה. מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא אולימפי חדש ובתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של 10.61 שניות, לפני שלי-אן פרייזר-פרייס (10.74 שניות) ושריקה ג'קסון (10.76 שניות), בריצת 200 מטר בשיא לאומי חדש ובתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של 21.53 שניות, לפני כריסטין מבומה מנמיביה (21.81 שניות) וגבריאל תומאס מארצות הברית (21.87 שניות) ובכך הגנה על התארים שלה ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם בריאנה ויליאמס, שלי-אן פרייזר-פרייס ושריקה ג'קסון בשיא לאומי חדש של 41.02 שניות, לפני ארצות הברית (41.45 שניות) ובריטניה (41.88 שניות).
שבועיים לאחר מכן, במסגרת ליגת היהלום שנערכה ביוג'ין, אורגון ב-21 באוגוסט היא קבעה בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 10.54 שניות, הריצה השנייה בטיבה בהיסטוריה לנשים.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין ביולי 2022 זכתה במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.81 שניות, אחרי שלי-אן פרייזר-פרייס שקבעה שיא אליפות חדש של 10.67 שניות ושריקה ג'קסון (10.73 שניות).
חיים אישיים.
תומפסון-הרה נשואה לדרון הרה, אתלט בעבר ומאמן.
החברה לחקירת מצרים
הקרן לחקר מצרים
ברברה לודן
ברברה לודן (באנגלית: Barbara Loden; 8 ביולי 1932 - 5 בספטמבר 1980) הייתה דוגמנית, במאית ושחקנית תיאטרון וקולנוע אמריקנית, זוכת פרס טוני. לודן הייתה האישה הראשונה שכתבה, ביימה וכיכבה כשחקנית ראשית בסרט באורך מלא (הסרט "וונדה" ), אשר זכה לפרס המבקרים הבינלאומי בפסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 1970. לודן אף ביימה מספר מחזות אוף ברודוויי.
לודן הייתה חברה קבועה בבית הספר למשחק אולפן השחקנים והופיעה במספר פרויקטים אשר ביים בעלה השני, הבמאי הנודע איליה קאזאן, בהם "זוהר בדשא". כמו כן, הופיעה לודן כמשתתפת קבועה בתוכנית הטלוויזיה "המופע של ארני קובקס" , ותפקידה כלל השפלה מסוימת כמו: ספיגת פשטידות שהושלכו על פניה והעמדת פנים שהיא "מנוסרת לשני חלקים".
קריירה.
בשנת 1947 הופיעה לודן לראשונה כשחקנית תיאטרון בהצגה "התנהגות כפייתית" ("Compulsion"), וכן הופיעה לצדו של רוברט רדפורד בהצגה "העץ הגבוה ביותר" ("The Highest Tree"); לצדו של בן גזארה ב"קרקס הלילה" ("Night Circus") ובהצגה על מעריצו של ג'יימס דין, "Come Back to the Five and Dime, Jimmy Dean, Jimmy Dean".
הופעתה הטלוויזיונית הראשונה הייתה ב"מופע של ארני קובקס" בו הייתה לבושה בלבוש חושפני לצדו של קובקס, תפקיד אותו קיבלה בסיועו של בעלה הראשון, לארי ג'ואחים, שהיה מפיק ומפיץ טלוויזיוני. על פי עדותה של לודן, היא חבה רבות לארני קובקס שבחר בה למרות התנגדותו של מפיק נוסף של התוכנית. כשלודן שוחחה על הנושא בראיונות, אמרה שקובקס ריחם עליה, והציע לה להיות משתתפת קבועה בתוכנית בתפקיד עוזרת פעלולים שכלל פעולות כמו גלגולים בתוך שטיח וספיגת פשטידות בפנים.
בשנת 1960 הופיעה לודן בסרטו של איליה קאזאן, "נהר פראי", כמזכירה של הדמות אותה גילם השחקן מונטגומרי קליפט. ייתכן כי התפקיד שבזכותו הייתה מוכרת ביותר היה בסרט "זוהר בדשא", בו שיחקה לצדו של וורן בייטי את אחותו בשנת 1961. היא זכתה לפרסום ולשבחים בזכות האופן בו גילמה את התפקיד הראשי (את מגי) בהצגה "After the Fall" שהפיק קזאן על פי תסריטו הבדיוני של ארתור מילר שעסק באשתו לשעבר, מרילין מונרו בשנת 1964. על הופעה זו היא קיבלה את פרס טוני כשחקנית הטובה ביותר, וכן פרס Outer Critics Circle Award בארגון עיתונאים המבקר הצגות ברודוויי עבור עיתונים. הביקורות על הופעתה של לודן ב-"After the Fall" הגדירו אותה כ"ג'ין הארלו החדשה", וכ"פצצה בלונדינית".
לודן  הייתה אמורה לככב בסרט אותו ביים פרנק פרי, "השחיין" ("The Swimmer"), לצדו של ברט לנקסטר. הייתה זו אמורה להיות הופעת הבכורה שלה כשחקנית ראשית בסרט קולנוע לאחר גילום תפקידי משנה בסרטים כמו "זוהר בדשא" ו-"נהר פראי". אך בשלב מאוחר יותר, לאחר צילום הסצינות לסרט, התעוררו חילוקי דעות בין מפיק הסרט סם שפיגל לבין הצוות האחראי על הבימוי והתסריט  (פרנק פרי ואלינור פרי), ובעקבות התערבותו של קאזאן, שהיה חברו של שפיגל, פוטר פרי, הסצינות צולמו שוב על ידי סידני פולאק שהחליף אותו, ובמקום לודן הופיעה שחקנית הברודוויי ג'ניס רול . לודן ופולאק לא קיבלו קרדיט בסרט. העדות היחידה שנותרה לסצינות שהוצאו מהסרט היא בדמות תמונות שצולמו על הסט, אשר הוצגו בסרט הדוקומנטרי "סיפורו של השחיין" ("The Story of The Swimmer") של כריס איניס.
באוטוביוגרפיה של קאזאן, "Elia Kazan: A Life", הוא חושף את רצונו, תשוקתו וחוסר יכולתו לשלוט בלודן. כפי שעיתונאי הניו יורק טיימס מדווח, קאזאן כתב על לודן "בחיבה המשולבת בהתנשאות או תחושת בעלות בהדגשת מיניותה והחיות שלה". לדבריו, בגישתו היהירה קאזאן קונן על כך שלודן סמכה על היותה מושכת מינית על מנת להתקדם בתעשייה, וכי הוא פחד לאבד אותה. לטענתו, קאזאן כביכול "הגן על לודן".
למרות יחסו המגביל של בעלה, בשנת 1970 לודן כתבה, הפיקה, ביימה וכיכבה כשחקנית ראשית בסרט העצמאי "וונדה" בו שילבה כוחות עם צלם הקולנוע והעורך ניקולס ט. פרופרס. הסרט היה דל תקציב (רק 115,000 דולר). "וונדה" הוא אוטוביוגרפיה חלקית על אשת כורה פחם פאסיבית ומנותקת מהמציאות, אשר קשרה עצמה לנוכל קטן. הסרט צולם באופן חדשני (cinéma vérité) בסגנון אוטוביוגרפי המבוסס על אלתור חלקי של צוות השחקנים. היה זה אחד מהסרטים האמריקנים הבודדים שבוימו על ידי אישה ובו בזמן הוצגו בתיאטרון. מבקר הקולנוע דייוויד ת'ומסון כתב "וונדה מלא ברגעים לא צפויים ואווירה אותנטית, חיה וחשופה, ואינו מתפשר על אף קלישאה בסצנה או בדמות" . סרט זה היה הסרט האמריקני היחיד שהתקבל וניצח בפרס המבקרים הבינלאומי בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1970, והוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1971. ב-2010, בסיוע גוצ'י, הסרט הוצג במוזיאון לאמנות מודרנית.