לשפתן הרפאים פרווה עבה ורכה, בפרט באזור הראש והצוואר; באזור הגחון היא בעלת מרקם פלומתי. צבעה הכללי נע בין כתום תפוז עז לאוכרה, זהוב, בז', חום קפה, קינמון או חום אפרורי כהה. הגחון נוטה להיות חיוור יותר והראש והכתפיים כהים. צבעה של הפרווה מתכהה לאדמוני-ערמון ככל שהיא מתיישנת; עם זאת, השפתן משיר את פרוותו בין יוני לספטמבר שמוביל לחזרת המראה הבהיר יותר, כאשר הנשירה מתחילה באזור הכתפיים והחזה ומתפשטת לשאר הגוף. הכנפיים שחורות מפויחות והזרועות והשוקיים בצבע בורדו כהה. החלקים החשופים בפנים בצבע ורוד בהיר, אדמוני, בורדו, אפור או שחור-פיח. האוזניים שחרחרות בקצה, ולבנות, כתמתמות או ורודות בצידן הפנימי.
תפוצה.
שפתן הרפאים נוכח בדרום אמריקה הצפונית וצפון אמריקה הדרומית. טווח התפוצה של הסוג כולל את דרום ארצות הברית (טקסס ואריזונה), מקסיקו (כולל באחה קליפורניה), ניקרגואה, בליז, גואטמלה, הונדורס, אל-סלבדור, קולומביה, וונצואלה ואקוודור. לא ידוע על תצפיות בפנמה וקוסטה ריקה, אך סביר להניח שהוא מצוי גם בהם. באזור הים הקריבי, הסוג נוכח באיי האנטילים הגדולים: קובה, היספניולה, פוארטו ריקו וג'מייקה וכן בטרינידד וטובגו, ארובה, בונייר, קוראסאו ומרגריטה ונכחד מאנגווילה, אנטיגואה וברבודה ואיי בהאמה.
בית הגידול של הסוג כולל יער גשם טרופי, יער עננים, יער סובטרופי יבש, בתה חופית, סוואנה צחיחה למחצה ואפילו מדבריות. הם מצויים בשפלות ובחופים עד רכסים הרריים גבוהים, ומגבלת הגובה שלהם היא 3,000 מטר מעל פני הים.
אקולוגיה.
המינים בסוג מעדיפים אקלים חם ולח של 40 מעלות צלזיוס, ובשל כך נוטים לשהות במערות חמות, מנהרות ופירי מכרות. חיבתם לחום מובילה אותם לזחול לתוך נקיקים צרים ועמוקים במקומות שבהם עטלפים אחרים אינם שוכנים. שפתני הרפאים חיים בבדידות, בקבוצות קטנות או במושבות המוניות של 3,000 עד חצי מיליון פרטים; גם בתוך מושבות המוניות, השפתנים אינם מצטופפים זה עם זה אלא מקפידים על מרחק של 15 ס"מ בין אחד לשני. הם עשוים לחלוק מרחב משותף עם מיני עטלפים אחרים, אך לא מתערבבים איתם. מושבות של שפתנים מחליפות לעיתים קרובות את המיקום שלהן במערה או נודדים בין מערות.
שפתן הרפאים הוא יונק פעיל לילה; לאחר השקיעה, השפתנים יוצאים לפעילות בצורה ספורדית או בלהקות צפופות לעבר אזורי האכלה תוך כדי השמעת זמזומים ומתפזרים שם למשך 7 שעות. בדרך כלל, הסוג יוצא לפעילות מאוחר יותר מעטלפים אחרים, שמסונכרת כנראה עם שעות שיא הפעילות של העשים. השפתנים יוצאים וחוזרים למערה לאורך כל הלילה, והשיבה הסופית מתרחשת בסביבות 10–40 דקות לפני הזריחה.
התזונה של שפתני הרפאים מורכבת אך ורק מחרקים (בפרט פרפראים, אחידי כנף וחיפושיות), אותם הם מאתרים באמצעות איכון-הד. הם נוטים לתור אחר טרף מעל גופי מים, בשולי היער ומעל צמרות העצים. השפתן נעזר בכנף הזנב הגדולה שלו כדי להמם חרקים באוויר וללוכדם. מים הוא שותה תוך כדי תעופה נמוכה כשהלוע פעור לרווחה. אוכלוסיות מסוימות בצפון אמריקה עשויות לבצע נדידה מדי שנה שקשורה לזמינות מזון.
מלבד עונת הרבייה, הזכרים והנקבות חיים במושבות נפרדות. השפתנית ממליטה גור יחיד או תאומים מדי שנה באביב (בין פברואר ליוני) ומניקה אותו לפחות 3 חודשים. הנקבות וצאצאיהן רגישים מאוד לשינויי טמפרטורה, ובשל כך נוטים להתמקם בחלקים הפנימיים של מערות ופירים שבהם החום נשמר עקב אוורור מועט. מכיוון שטמפרטורת גופו של שפתן הרפאים גבוהה, הוא יכול לשרוד בטמפרטורה נמוכה מתחת ל-10 מעלות שעות ספורות בלבד, ולאחר מכן נכנס להיפותרמיה. תוחלת החיים המרבית של הסוג בטבע 20 שנים. שפתן הרפאים אינו מסתגל לחיים בשביה ועשוי למות זמן קצר לאחר לכידתו.
מינים.
בסוג זה 3 מינים (כולל מאובן נכחד):
אשף כלבי
אשף כלבי (שם מדעי: "Cynomops") הוא סוג של עטלף קטן במשפחת האשפיים ובו 8 מינים שחיים בדרום אמריקה כולל יער האמזונאס. הסוג הוקם בשנת 1920 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ומשמעות שמו המדעי ״עטלף כלב״. האשף הכלבי קרוב חיצונית וגנטית לאשף מולוסוס, ולעיתים נחשב כתת-סוג שלו.
תיאור ואנטומיה.
לאשף הכלבי גוף גוצי שמנמן, צוואר עבה, ראש קצר ומעוגל, גולגולת חזקה ומסיבית וכנפיים ארוכות וצרות. החרטום מקוצר ולווייתני ומתמזג לחלוטין עם הגולגולת. הפנים רחבות וכלביות, העיניים בולטות, והלוע שטוח. האף רחב עם נחיריים עגולים גדולים, השפתיים חלקות ללא קפלי עור האופיינים לאשפיים, והשפה התחתונה קצרה בצורה משמעותית מן העליונה. אוזני האשף קצרות, רחבות ומקופלות והן מחוברות לפנים; באזור הבסיס, יש להן קמט עור עגול גדול ובולט. השיניים חזקות וחדות, והניבים והחותכות העליונות ארוכים במיוחד. הזנב ארוך יחסית וגמיש; כמעט מחצית ממנו יוצאת מתוך כנף הזנב. אורך הראש והגוף של מיני האשף הכלבי 50–78 מ״מ, אורך הזרוע 29–49 מ״מ ואורך זנבו 22–34 מ״מ; משקלם עד 29 גרם. הזכרים גדולים מן הנקבות.
הפרווה של האשף הכלבי קצרה, צפופה וקטיפתית. צבעה הכללי צבעוני בדרך כלל, ונע בין אדמוני לערמון, חום שוקולד כהה, כתום מבריק, זהוב או אוכרה; לעיתים קרובות יש שילוב בין הצבעים הנזכרים, כשהכתפיים, העורף, הצוואר והחלק האחורי נוטים להתכהות, הצלעות בצבע בהיר עז והגחון והחזה בצבע צהבהב קרם, אפרפר או לבנבן. הפנים, האוזניים, הכנפיים, הרגליים והזנב בצבע שחור מבריק. השפתה התחתונה ורודה.
תפוצה וביולוגיה.
האשף הכלבי מצוי באמריקה הדרומית והמרכזית. טווח התפוצה שלו משתרע על דרום מקסיקו, בליז, גואטמלה, ניקרגואה, הונדורס, אל-סלבדור, קוסטה ריקה, פנמה, קולומביה, וונצואלה, מזרח אקוודור, גיאנה, גיאנה הצרפתית, סורינאם, צפון ומזרח פרו, בוליביה, ברזיל, פרגוואי וצפון ארגנטינה. בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי, יער מנגרובים, יער גדותיים, יער עננים וסוואנה טרופית.
האשף הכלבי פעיל בלילה וחי בקבוצות של עד 75 פרטים. הוא מבלה את שעות היום בשינה במערות, חללי עצים ועל כפות דקלים, ומעדיף אתרי לינה חמים ולחים. הוא מחפש את מזונו בשטח פתוח ומאתר אותו באמצעות איכון הד. הוא ניזון בעיקר מחרקים בעלי קליפה קשה, שאותה הוא מפצח עם שיניו החזקות. האשפית ממליטה גור יחיד מדי שנה. מעבר לכך, אין מידע רב על האקולוגיה והביולוגיה של הסוג.
מינים.
בסוג זה יש 8 מינים מוסכמים, וייתכן שבעתיד יוגדרו מינים נוספים.
אשף חרום-אוזן
אשף חרום-אוזן (שם מדעי: "Tomopeas ravus") הוא מין עטלף זעיר ונדיר במשפחת האשפיים שאנדמי לחוף המדברי של פרו ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1900 על ידי הזואולוג האמריקני גריט סמית מילר. סיווגו של האשף היה נתון במחלוקת במשך זמן רב. במקור הוא תואר כסוג במשפחת הנשפוניים, ובשנת 1970 הוצע אף להקים עבורו משפחה עצמאית עקב היותו צורת ביניים בין הנשפוניים לאשפיים. בשנת 1994, מחקר גנטי העלה שהוא קרוב יותר לאשפיים, ומאז הוא מסווג בתוכה תחת תת-משפחה נפרדת. האשף חרום האוזן הוא המין הקטן ביותר במשפחת האשפיים, ומצוי בסכנת הכחדה עקב טווח תפוצה מצומצם ואובדן בית גידול. על בסיס מספר קריטריונים, האגודה הזואולוגית של לונדון מסווגת אותו ברשימת 100 היונקים הפגיעים ביותר להכחדה.
תיאור ואנטומיה.
האשף חרום האוזן בעל גוף קומפקטי, מוצק ועגלגל, ראש קצר ומעוגל וכנפיים צרות וארוכות. הגולגולת שטוחה ועדינה עם שקע מוארך באמצע עצמות האף, והקשתות הזיגומטיות אינן בולטות כל כך. הפנים קטנות וצרות, הלוע רחב והחרטום קצרצר. סימן ההיכר של המין שהעניק לו את שמו, הוא אוזניו הארוכות והשטוחות שאינן אופיינות לאשפיים; הן קעורות במרכז, מופרדות זו מזו ובעלות צפירים זעירים בלתי נראים. העיניים קטנות ובולטות והנחיריים צינוריים ומופרדים זה מזה. השפה העליונה עודפת על התחתונה ועטויה בזיפים וקפלי עור עדינים. השיניים קצרות, חדות ומעוקלות במקצת. זנבו ארוך ודקיק. בניגוד למרבית האשפיים, אצל האשף חרום האוזן הזנב מוקף לחלוטין בקרום התעופה האחורי ואינו חופשי בקצה. הרגליים והכפות דקיקות.
האשף חרום האוזן הוא המין הקטן ביותר במשפחתו: אורכו הכולל מהאף עד קצה הזנב 73–85 מ״מ, אורך זרועותיו 31–34 מ״מ ומשקלו 3.5-2.3 גרם בלבד. בניכוי הכנפיים, ממדי גופו אינם עולים על זו של בוהן אנושית. הזכרים והנקבות זהים בגודלם. הפרווה של האשף חרום האוזן רכה וצפופה, ונוטה להיות ארוכה בצד העליון וקצרה בצד התחתון. צבעה הכללי בהיר למדי, ונע בין חום שזוף לזהוב, צהוב-קש, צהבהב או אפרפר בהיר. הגחון והחזה חיוורים יותר ונעים בין צהבהב-שמנת לשנהב. הכנפיים, הזנב, האוזניים והפנים בצבע חום שוקולד כהה, ערמון או שחור-מלוכלך שעומד בניגוד מוחלט לפרווה החיוורת.
תפוצה וביולוגיה.
האשף חרום האוזן אנדמי למדבר סצ'ורה לאורך קו החוף המרכזי של פרו מעבר להרי האנדים, וסביר להניח שנוכח גם בקצה הדרום-מערבי של אקוודור בסמיכות לגבול הפרואני. טווח התפוצה שלו מצומצם למדי, ועל פי הערכות קטן מ-100 קמ״ר. בתוך הטווח, האשף נדיר למדי ונפוץ בדלילות, ובעבר אף הייתה סברה שנכחד מן העולם לאחר שלא נצפה בטבע במשך 30 שנה רצופות. בית הגידול של הסוג מורכב מפסיפס של גבעות סלעיות, בתה חופית, דיונות חול ויער גדותיים עד רום 2,300 מטר מעל פני הים, ושוכן באזור מדברי צחיח למחצה ודל בגשמים.