השאה חיפש הזדמנות לצמצם את מעורבותם של אנשי דת ומתנגדי המודרניזציה בשורות חצר המלוכה וניסה להעביר את כלל הסמכויות שלהם לידי פקידי ממשל אזרחיים. לאחר פיטורי מירזא אע'א ח'אן הוקמה "מועצת הממשלה" עם שישה שרים, ואחד מהם, שעמד בראש משרד חדש בשם משרד ה"צדק הגדול", עבאס קולי ח'אן מוטאמד אל-דאולה ג'וואנשייר מונה על ידי השאה לתפקיד שר המשפטים הראשון של פרס. בשנת 1877 נאסר א-דין שאה, הורה על הקמת "בית המשפט לדיכוי", אשר בבחינה רשמית היה לסמכות הגבוהה ביותר להליכים משפטיים. עבור תלונות נגד פקידי ממשל התייחס השאה באופן אישי.
הגורם החשוב ביותר שהשפיע על מערכת המשפט במדינה בתקופה הקאג'ארית היה תבוסת פרס לרוסיה וכריתת אמנת טורקמנצ'אי. על פי פרק 7 לחוזה השלום בטורקמנצ'אי, סמכות השיפוט של בתי המשפט בפרס הושפעה מכניעה, ואזרחים זרים היו פטורים לחלוטין ממשפט בבתי המשפט הפרסים. אחת מפעולותיו של נאסר א-דין שאה במערכת המשפט במדינה, שחלק מההיסטוריונים כינו אותה "רפורמה", הייתה לחקות את מערכות המשפט האירופאיות ולפעול לפיהן. לאחר מסעותיו לאירופה ביקש השאה לשנות את כל המוסדות הממשלתיים לסגנון האירופי ולפי דבריו להפוך אותם ל"מערביים". אחד הצעדים החשובים ביותר שלו היה ההקמה של משרד המשפטים הפרסי תחת השם משרד ה"צדק הגדול".
משברים ושלטון מאוחר.
זמן קצר לאחר שחזר נאסר א-דין שאה לפרס, החלו חיילים רוסים להתקדם מעבר לים הכספי אל עבר אזור צפון-מזרח איראן דרך כיבוש אזור טורקמניסטן. ממשלת בריטניה ניסתה להסית את השאה נגד הפעולה הרוסית, אך ראש מטהו הצבאי, שנטה לתמוך במדיניות הרוסית, שכנע את השאה שעבור פרס אין שכנה טובה מרוסיה להתמודדות עם שודדים טורקמנים. נאסר א-דין שאה חשב שרוסיה תגן על חבל ח'וראסאן מפני פלישת הטורקמנים וישמח לשמוע על כיבושים של הכוחות הרוסים שיגיעו עד לגבולות פרס. בתמיכה עות'מאנית פרץ מרד של שייח' ערבי באזור הרי זגרוס. הצבא הפרסי הפיל את המרד ומנע התערבות עות'מאנית ישירה בתוך פרס.
ויתורים כלכליים של פרס לבריטניה ורוסיה התחלקו לשלוש קטגוריות עיקריות: שירותי ציבור, ארגונים פיננסיים וחיפוש משאבי טבע וניצולם. הזיכיון הכלכלי המקיף ביותר ניתן בשנת 1872 למשקיע בריטי. הברון יוליוס דה ראוטר; לפי הזיכיון: במשך שבעים השנים הבאות הייתה ברשותו הזכות הבלעדית לנצל את רוב משאבי הטבע של פרס; לבנות סכרים, גשרים, כבישים, רכבות ומפעלים; לשנות את המכס; ולהשפיע על קבלת ההחלטות של ממשלת השאה בנוגע להקמת בנק לאומי. בשל ההתנגדות העממית בפרס וחוסר תמיכה ממשלתית בריטית ברוטר, השאה ביטל ויתור זה בשנת 1873. ויתורים של שירותים ציבוריים לאינטרסים בריטיים כללו גם שורה של רישיונות, שהונפקו מאז 1862, להקמה ולהפעלת קווי טלגרף בפרס; פתיחת נהר קארון לניווט בינלאומי בשנת 1888; ובין השנים 1890 עד 1913 הוענקו מספר ויתורים להקמה ותפעול כבישים ומסילות ברזל במחוזות הדרומיים והמערביים של המדינה. ויתורים ממושכים אלו תרמו לעורר חימה נגד השאה מצד העולמא, אשר ניסו לטרפד כל מהלך שיש בו משום הפחתת כוחם הדתי-לאומי או דריסת רגל גדולה מדי של מדינה אחרת בתוך איראן, מה שמהווה איום רציני על כוחם.
ויתורים דומים ניתנו לאינטרסים הרוסים, כולל, בשנת 1889, הזכות לנווט בנהרות פרס הזורמים אל הים הכספי, לעגון בלגונת אנזאלי ולבנות מחסנים וכבישים בין פירבאזר לחוף הים הכספי וטהראן; סדרת מענקים בין השנים 1881 עד 1894 לשימוש ובקרה של קווי טלגרף במחוזות צפון פרס; אישור לחברת ביטוח ותעבורה רוסית לבנות כביש מאנזאלי לקזווין בשנת 1893 ועוד.
בשנת 1890 נתן השאה זיכיון בלעדי ל"חברה הקיסרית לטבק" (Imperial Tobacco Company) הבריטית למכירה ולשליטה על הטבק ומוצריו באיראן. צעד זה הביא לפרוץ מרד הטבק באיראן. המנהיג הדתי, האייתוללה מירזא מוחמד חסן חוסייני שיראזי, הוציא פתווה האוסרת סחר בטבק ואף עישון ושימוש בטבק בקרב כל אזרחי איראן. המרד נמשך כשנתיים, בשנת 1892, כאשר השאה הבין כי לא נותרה לו ברירה, הוא ביטל את זיכיון הטבק והשאיר את איראן עם חוב של חצי מיליון ליש"ט, אותו היה צריך לצמצם בעזרת הלוואות מבריטניה ומרוסיה. "מרד הטבק" הוא אחד המיתוסים המכוננים של הלאומנות האיראנית.
ההתנקשות בחייו.
מירזא רזא כרמאני, חסיד נלהב של הפעיל הפוליטי-דתי ג'מאל א-דין אל-אפגאני שהאמין כי ויתורי השאה למעצמות זרות, כולל האימפריה הבריטית, עלולים לאיים על המזרח התיכון על ידי הפיכתו לפגיע בפני כיבוש על ידי האימפריאליזם האירופי באותה הדרך כפי שהודו נכבשה והייתה לראג' הבריטי. בעת ביקור במסגד שאה עבד אל-עט'ים בעיר ריי שליד טהראן, כרמאני נכנס למסגד עם מקלע וריסס את המתפללים, בהם גם השאה שנפצע אנושות. מילותיו האחרונות של השאה היו שימשול בצורה שונה כל עוד ישרוד את הפציעה החריפה. נאסר א-דין שאה קאג'אר מת מפצעיו זמן קצר לאחר ההתנקשות עצמה. יורשו, מוזפר א-דין, הוכתר לשאה במקומו. נאסר א-דין שאה קאג'אר נקבר במתחם הקבר של שאה עבד אל-עט'ים, בעיר ריי.
אופיו של השאה.
נאסר א-דין שאה היה דובר שוטף של פרסית, ערבית, טורקית, צרפתית ואנגלית. הוא דבק בשריעה, הדין האסלאמי. נאסר א-דין היה מוסלמי אדוק ונהג מדי שנה לבצע חג' למכה וצם במהלך חג הקורבן. נאסר א-דין פעמים רבות לא סמך במידע שהועבר לידיעתו מיועציו הקרובים והעדיף להעסיק מתרגמנים שתירגמו לו חדשות מעיתונים אירופאים בכדי להתעדכן במתרחש ברחבי העולם. נאסר א-דין היה אדם שהאמין במספר רב של אמונות טפלות, בין לבין הוא וידא שיועצו הקרוב ביותר יהיה אסטרולוג.
קווין סטרוטמן
קווין יוהנס וילם סטרוטמן (הולנדית: Kevin Johannes Willem Strootman, נולד ב-13 בפברואר 1990 ברידרקרק שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הקשר בגנואה ובנבחרת הולנד. הוא נחשב לקשר המסוגל לבצע הן משימות הגנתיות והן משימות התקפיות.
ביולי 2013 עבר סטרוטמן לקבוצת רומא. בינואר 2015 נפצע באופן חמור בברכו. ב-28 באוגוסט 2018 חתם סטרוטמן לחמש שנים באולימפיק מרסיי.
ב-14 בינואר 2021 הושאל סטרוטמן לגנואה.
פרס הדסה ורפאל קלצקין
סטודיו למשחק
עקרון המקומיות (מדעי המחשב)
סטודיו לדרמה
סטודיו לתיאטרון
סטודיו דרמטי
בית הורים
ברתולד ברכט
דבורה קסטלניץ
דבורה קַסטֶלָניץ-בַּרבָּן (נכתב גם קסטלנֶץ) (כ"ט באלול תרס"ה, ספטמבר 1905 – 26 בינואר 1986) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית, מראשוני תיאטרון "האֹהל" ומעמודי התווך שלו עד לפירוקו.
ביוגרפיה.
קסטלניץ נולדה בסתיו 1905 בעיירה סטוֹלין שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה), במערב רוסיה (לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית בתחומי פולין; כיום בבלארוס), בתם של דוברושה לבית גרייבר ופינחס, חסיד סוחר יערות.
לאחר שסיימה בהצטיינות את לימודיה בגימנסיה רוסית ממשלתית בחארקוב, למדה היסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטת קייב. למדה עברית, סיימה סמינר לגננות בקייב ועבדה במשך שנה במוסד לילדים בסיכון. למדה בבית הספר למשחק העברי "אמנות" בקייב ושיחקה בלהקות חובבים בעיר.
באוקטובר 1925 נענתה להזמנתו של משה הלוי לעלות לארץ ישראל ולהצטרף לתיאטרון "האהל", התיאטרון בחסותה של ההסתדרות הכללית שייסד באותה שנה. הייתה חברת הוועדה הפנימית לבחירת הרפרטואר, וכן חברת במרכז "אהל" מטעם הוועד הפועל של ההסתדרות. קסטלניץ הייתה השחקנית הראשונה ב"אהל", ושיחקה בו עד לפירוקו.
בשנים 1926–1931 עבדה במקביל כגננת בעיריית תל אביב.
נישאה לשחקן ובמאי "האהל" זאב ברבן, ובני הזוג היו הורים לבת, יעל.
השתתפה בסיבובי ההופעות של התיאטרון במזרח ומערב אירופה (1934) ובמערב אירופה (1950).
ב-1953–1954 השתלמה במשך חצי שנה ב"אולפן השחקנים" (אקטורס סטודיו) בניו יורק (שם שהה במשך שנה בן-זוגה ברבן).
קסטלניץ הייתה בעלת קול מיוחד – גבוה ובעל דיקציה (חיתוך דיבור) מוקפדת. הופיעה בתסכיתי רדיו רבים, והרבתה להופיע עם בן-זוגה בנשפי קריאה ומערכונים בארץ ובארצות הברית.
בין תפקידיה: לֶיבּל'ה ב"נשפי פרץ" (הצגתו הראשונה של "האהל"), גב' פּיצְ'ם ב"אופרה בגרוש" לבּרֶכט, פילאר ב"למי צלצלו הפעמונים" להמינגוויי, גב' פֶּייג ב"נשות וינדזור העליזות" לשייקספיר ועוד.
העלתה הצגת יחיד: "לנגוסטה", לפרד דנגר, בבימוי גדעון תמיר.
כן שיחקה במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה. בסך הכל גילמה יותר ממאה תפקידים. ב-1979 הופיעה בסרט "פרשת וינשל" בבימויו של אברהם הפנר.
לאחר סגירתו של "האהל" ב-1969 התקשתה למצוא את מקומה, ושיחקה על במות שונות.
בשנת 1973 השתתפה בתיאטרון כיס שבהנהלת אביבה גלי. כן שיחקה ב"צוותא" תל אביב, תיאטרון באר שבע ותיאטרון חיפה.
בסתיו 1974 התאלמנה מבן-זוגה. בהמשך התגוררה בבית אבות.
בשנת 1982 שבה לבמה בהצגת "לילה במאי" לא. ב. יהושע בתיאטרון חיפה, בתפקיד רחל שריד, האם הזקנה שנטרפה עליה דעתה. על עיצוב תפקיד זה זכתה באותה שנה בפרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון.
ב-1984, בהגיעה לגבורות, נערך לכבודה ערב הצדעה בהשתתפות רבים מאמני הבמה בישראל.
דבורה קסטלניץ נפטרה בינואר 1986 בבית החולים הגריאטרי הרצפלד בגדרה, בת 80 במותה.
נקברה בבית העלמין קריית שאול, לצד בן-זוגה.
בתה היחידה, יעל, נישאה ב-1951 למלחין הצרפתי מישל קולומבייה (Colombier), והייתה אם לשניים.
בת אחותה של קסטלניץ הייתה הפסנתרנית פנינה זלצמן.
על חזית בית שבו התגוררה עם בן-זוגה, במעונות עובדים (מעונות הו"ד), ברחוב פרוג, נקבעה לוחית זיכרון המנציחה את זכרם.
דבורה קסטלניץ-ברבן
דבורה קסטלנץ-ברבן
דבורה קסטלנץ
קולנוע רמה