בישראל, כמו בחוץ-לארץ, הזמינות של משחקי הקופסה המודרניים מוגבלת בחנויות הספרים והצעצועים - שם ניתן למצוא בעיקר משחקים שתורגמו לעברית. ההיצע הרחב של משחקי קופסה נמצא בחנויות משחקי ייעודיות (הידועות בכינוי FLGS - Friendly Local Gaming Stores) כגון החנות פריק שבתל אביב וחנות הממלכה בהוד השרון.
משחקי לוח
היסטוריה של מדינת ישראל
מדינת ישראל קמה עם הכרזת העצמאות בארץ ישראל בה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948.
עם הקמתה התגוררו בה כ-600,000 יהודים, אשר הִוּוּ כמעט 6% מן העם היהודי ברחבי העולם באותה העת. מספר מדויק של ערבים אינו ידוע, ההערכה שכ-700,000 ערבים עזבו את הארץ בעת מלחמת העצמאות והיו לפליטים במדינות ערב וכ-156,000 נשארו במדינה. עלייה גדולה וריבוי טבעי הביאו את אוכלוסיית המדינה בערב ראש השנה ה'תש"פ ל-9.092 מיליון תושבים, כ-74.2% הם יהודים (כ-6.744 מיליון), כ-21% הם ערבים או דרוזים (כ-1.907 מיליון), וכ-4.8% אחרים, שהם כ-441 אלף נוצרים לא-ערבים, בני דתות אחרות וחסרי סיווג דת במשרד הפנים. המספרים אינם כוללים עובדים זרים אשר הערכת מספרם היא בכ־192,000.
ישראל קמה כמדינה מוקפת אויבים, ומיום הקמתה עברה המדינה מלחמות אחדות, וחתמה על הסכמי שלום עם שכנותיה מצרים וירדן. הסכסוך העיקרי המעיב במאה ה-21 על ביטחון תושביה הוא הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
רקע היסטורי.
מדינת ישראל קמה בארץ ישראל, שעל פי התנ"ך, הובטחה לאברהם, אבי האומה הישראלית, לבנו יצחק ולנכדו יעקב, ואליה שבו צאצאיהם, בני ישראל, לאחר מאות שנות עבדות במצרים, והתיישבו בה. לאחר מאות שנים, במהלכן שלטו שופטים זמניים בארץ, שהייתה נתונה לכיבושים חוזרים ונשנים, המליכו לעצמם בני ישראל מלך והקימו את ממלכת ישראל המאוחדת, שהתפצלה מאוחר יותר לשתי ממלכות: ישראל ויהודה. ממלכת ישראל הצפונית התקיימה עד 721 לפני הספירה, אז נכבשה בידי אשור ותושביה הוגלו. ממלכת יהודה התקיימה עד שנכבשה על ידי הבבלים שהחריבו את בית המקדש בשנת 586 לפני הספירה. רוב תושבי יהודה הוגלו לבבל לאחר הכיבוש.
לאחר הכיבוש הפרסי, בעקבות הכרזת המלך כורש, התאפשרו חזרת יהודים לארץ, אוטונומיה יהודית ואף בנייתו מחדש של בית המקדש (בסוף המאה ה-6 לפנה"ס). מאוחר יותר, בסוף המאה ה-2 לפנה"ס, קמה מלכות יהודה מחדש בראשות בית חשמונאי, שמרד בשלטון הסלאוקי.
בשנת 63 לפני הספירה נכבשה יהודה בידי פומפיוס והפכה למדינת חסות רומית. בשנת 66 לספירה פרץ המרד הגדול לאחר שרבו הגזרות נגד קיום הדת. המרד דוכא בידי הרומים ובסיומו החריב הקיסר טיטוס את בית המקדש השני. בעקבות דיכוי המרד וחורבן ירושלים עבר המרכז הדתי ליבנה, ומאוחר יותר לערים שונות בגליל. בשנת 132 פרץ מרד בר כוכבא. המרד התחיל בניצחונות של כוחות המורדים, אולם בסופו של דבר דוכא באכזריות לאחר שלוש שנים.
מהמאה ה-4 לספירה עד המאה ה-20, החליפה ארץ ישראל, שהייתה ידועה בלעז כפלשתינה (למעט התקופה העותמאנית בה התייחסו אליה כחלק מסוריה), ידיים רבות בין כובשים מלאומים ודתות שונות, והונהגו בה משטרים שונים, לרוב בחסות מעצמות דומיננטיות באזור. בכל הדורות גרו ועלו יהודים ארצה מהעולם כולו, אך עלייה מרוכזת של קבוצות החלה בתקופה מאוחרת יותר, המוכרות מבין עליות אלו היו עליית תלמידי הגר"א ועליית החסידים. ראשיתה של התנועה הציונית בתנועת חיבת ציון, ובעקבותיה הגיעו גלי עלייה משמעותיים יותר אשר הגדילו את היישוב היהודי הוותיק. העליות הגדולות החלו בשלהי מאה ה-19, במקביל לכינונה של התנועה הציונית הממוסדת.
הציונות והחלטות חשובות שקדמו להקמת המדינה.
ראשית ההיסטוריה של מדינת ישראל בהתעוררות יהודים ברחבי העולם לעלייה לארץ ישראל; כהמשך לתנועת העלייה לארץ ישראל במשך הדורות. מספר הוגי דעות יהודים, הנחשבים למבשרי הציונות, ניהלו תעמולה לעלייה לארץ ישראל כדי להקים בה מדינה, דהיינו ריבונות יהודית עצמאית, ביניהם רבי יהודה בן שלמה חי אלקלעי, משה הס, הרב צבי הירש קלישר, יהודה לייב פינסקר, ומשה לייב לילינבלום, אשר פרסמו ספרים ומאמרים שטענו כי הקמת מדינה יהודית היא הפתרון למצוקתו של העם היהודי. הדוגמאות הבולטות להתעוררות זו היו העלייה היהודית מתימן בשנת 1881 ותנועת חובבי ציון באימפריה הרוסית.
בשנת 1896 פרסם בנימין זאב הרצל את ספרו "מדינת היהודים" שבו שרטט את חזונו למדינה יהודית. הרצל ניהל מגעים דיפלומטיים להפצת רעיונותיו ולהשגת צ'רטר (הרשאה מאת הסולטאן העות'מאני ליישב יהודים בארץ ישראל). הרצל הנהיג את הזרם של הציונות המדינית. בניגוד לאישים אחרים בתנועה הציונית, ראה הרצל חשיבות רבה בהשגת הכרה בינלאומית ומשפטית בזכויות העם היהודי על ארץ ישראל, קודם לתחילת ההתיישבות בפועל. בכך, ביקש הרצל לעקר מתוכן את התנגדותם הצפויה של תושביה הערביים של ארץ ישראל להתיישבות הממשמשת ובאה.
בשנת 1897 כינס הרצל את הקונגרס הציוני העולמי הראשון בבזל שבשווייץ, שם הוקמה ההסתדרות הציונית העולמית. התנועה הציונית שמה לעצמה למטרה להקים "בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל במשפט העמים", כפי שהגדיר זאת הקונגרס, הגדרה שנודעה בשם "תוכנית בזל". ההסתדרות הציונית החלה בהקמת תשתיות ליסוד מדינה יהודית בארץ ישראל: רכישת קרקעות (באמצעות קרן קיימת לישראל), הקמת מוסדות פיננסיים, ניהול מדיניות חוץ והכוונה ועזרה להתיישבות היהודית בארץ ישראל. הרצל הנהיג את התנועה הציונית מהיווסדה ב-1897 עד מותו ב-1904. אחד הפעילים הבולטים לצד הרצל, בייחוד בתחום הדיפלומטי, היה חיים ויצמן, שהפך לאחר מותו של הרצל לאחד ממוביליה, ולימים לנשיא מדינת ישראל.
מדיניות החוץ של ההסתדרות הציונית נחלה הצלחה רבתי עם פרסומה של הצהרת בלפור ב-2 בנובמבר 1917 שבה הצהירה ממשלת בריטניה שהיא רואה בעין יפה בית לאומי ליהודים בארץ ישראל. ההצהרה הפכה למשמעותית ביותר בעקבות השלמת כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה. על סמך הצהרה זו קיבלה בריטניה מחבר הלאומים מנדט לשליטה על ארץ ישראל, שהותנה בהקמת גוף יהודי שייעץ לבריטים בעניינים הקשורים לבית הלאומי היהודי.
גוף זה אכן הוקם וזכה לשם הסוכנות היהודית. עם הקמתה, הפכה הסוכנות את היישוב היהודי בארץ ישראל ל"מדינה בדרך", כאשר כמעט כל המאפיינים של מדינה מופיעים בזה אחר זה: מדיניות וכוחות ביטחון, מדיניות חוץ ופנים, כלכלה וכו'. מידת השליטה של הנהגת היישוב על אלמנטים אלה עדיין לא הייתה מוחלטת, אך הנהגת היישוב תפקדה עד להכרזת המדינה כממשלה לכל דבר, מה שהקל על המעבר משלטון זר לעצמאות. בשנות ה-20 וה-30 היו כמה גלי עלייה לארץ שחיזקו את היישוב היהודי בארץ, מדינת היהודים החלה להתגבש, אמנם עדיין לא הייתה מדינה, אך יהודים רבים החלו לגור ביישוב היהודי בארץ ולהתארגן בו.
בעקבות הפרעות שהיו בארץ הקימה בריטניה ב-1936 את ועדת פיל שתדון בעניין. ועדת פיל קבעה כי ארץ ישראל תחולק לשתי מדינות בהתאם לגודל האוכלוסייה, מדינה יהודית שתכלול את עמק יזרעאל, בית שאן והגליל התחתון, ומדינה ערבית שתכלול את עבר הירדן המזרחי ומערב ארץ ישראל (שטחי יהודה ושומרון של ימינו). הערבים דחו את תוכנית החלוקה של ועדת פיל, הם חשבו שאין מקום להכרה בזכותם של היהודים על חלק מן הארץ, רעיון החלוקה של ועדת פיל נדחה.
בשנת 1942 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, עוד לפני שנודעו ממדי השואה, הביא יושב ראש הסוכנות, דוד בן-גוריון לקבלת תוכנית בילטמור. תוכנית זו פתחה את המאבק להקמת המדינה, גם במחיר ויתורים טריטוריאליים. דבר שהוביל בסופו של דבר לכך, שהנהגת היישוב תחליט לנצל את ההזדמנות ההיסטורית ולהכריז על הקמת המדינה.
השואה והשפעתה על הקמת מדינת ישראל.
בין השנים 1940 ל-1945 ביצעה גרמניה הנאצית רצח עם שיטתי ביהודים. היהודים נרדפו בכל רחבי אירופה והובלו אל מחנות ההשמדה, שם נרצחו בין היתר בתאי הגזים. יהודים רבים אחרים נרצחו בידי האיינזצגרופן בגאיות ההריגה וביערות, וכן בפרעות של הצבא הנאצי, משתפי פעולה מקומיים והמון אנטישמי מוסת. על אף שידיעות על המתרחש באירופה זלגו לכוחות הברית (בעיקר בריטניה וארצות הברית), הם נמנעו מלפעול בהחלטיות למען היהודים עד לסיום מלחמת העולם. היישוב היהודי בארץ ישראל, ששמע גם הוא על השואה, לא הצליח לספק עזרה מספקת ליהודים שם - למרות התגייסותו למיגור הנאצים (הבריגדה היהודית למשל) ודרישתו להקל כניסה לניצולי השואה.
בשוך המלחמה, בעקבות משפטי נירנברג, נגלו זוועות הנאצים לכלל העולם וזעזעו את דעת הקהל. מראות מחנות הריכוז וההשמדה, והסבל הרב שנגרם ליהודים עוררו אצלם רגשות אהדה והזדהות. למרות זאת, הממשלה הבריטית המשיכה להקשיח את ליבה וסירבה להתיר לניצולים ולעקורים לעלות לארץ ישראל. הנהגת היישוב הציוני בארץ ישראל החליטה להעלות את אותם יהודים בכל מחיר - גם בדרכים לא לגליות - והחלה בארגון מבצע העפלה נרחב, בראשות המוסד לעלייה ב'. במסגרת המבצע, העפילו יהודי אירופה לארץ ישראל דרך הים, בהתגנבות בלתי לגלית באמצעות ספינות. מספר רב של ספינות נתפס ונוסעיהם היהודים הועברו למחנות המעצר בקפריסין. במקרה אחד - המקרה של אוניית המעפילים אקסודוס - החליטו הבריטים להחזיר את נוסעי האונייה לצרפת, והסיפור עורר מהומה תקשורתית ותגובות מזועזעות ברחבי העולם. מחנות המעצר וסיפורה של האקסודוס זעזעו את דעת הקהל העולמית ובייחוד את דעת הקהל הבריטית, שהתייאשה מהחזקת ארץ ישראל בעקבות האנדרלמוסיה שיצרה (ראו גם: תנועת המרי העברי).