במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 נסללה דרך לחורשת גרנט ומרבית עצי הסקוויה שבו נכרתו. הראשונה מבין כמה מנסרות הוקמה ב-1862, ופעולות כריתת העצים התפשטו צפונה וכמעט שביראו לחלוטין את אגן קונברס (Converse Basin), אז אחת מחורשות הסקוויה הגדולות בעולם (אף שחסו על העץ המכונה "עץ בול" (Boole tree), העץ הגדול ביותר בחורשה). העץ גנרל גרנט נתגלה על ידי ג'וזף ה. תומאס (Joseph H. Thomas), מפעיל מנסרה, ב-1862. השותפים העסקיים של תומאס, האחים גמלין (Gamlin), תבעו זיכיון לשטח סביב חורשת גרנט, והבקתה שהקימו (נבנתה סביב 1872) נשמרת כאתר היסטורי.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 גילה סקר ממשלתי "את האיכות יוצאת הדופן של חורשת גנרל גרנט וישראל גמלין שוכנע לוותר על התביעה שלו לאזור על מנת שהאזור יישמר". עם זאת, זה לא עצר לחלוטין את כריתת העצים, ב-1875 כרתו חוטבי עצים עץ סקוויה שגובהו 91 מטרים וקטע ממנו נשלח לתערוכת המאה (Centennial Exposition) בפילדלפיה ב-1876. על פי הדיווח "סירבו אנשי המזרח לקבל את המוצג כחלק של עץ אחד וכינו אותו "תרמית קליפורנית". "גזע המאה" ומרבית העץ הם כיום אטרקציה בחורשת גרנט: "גברות ממחנה כורתי העצים הסמוך נהגו לערוך טקסי תפילה של בית הספר של יום ראשון לילדיהם על הגזע".
סקרים באזורי הטבע הבראשיתי.
האנשים הראשונים ממוצא אירופי שחדרו לאזור שכיום הוא האזור המרוחק של קינגס קניון המכונה האזור הגבוה (high country) היו כנראה חברי משלחת המחקר של ג'ון פרימונט ב-1844, שניסו לחצות את הסיירה נבדה ממערב למזרח דרך קניון הנהר קינגס. עם זאת, סופת שלגים בלמה את התקדמותם ואילצה אותם לסגת לעמק המרכזי. ב-1858 הצליחה משלחת בראשות ג'. ה. ג'ונסון (J.H. Johnson) לחצות את הסיירה בנתיב אותו התעתד פרימונט לגלות, דרך מעבר קירסארג' בקצה המזרחי של הפארק של ימינו. המשלחת המדעית הראשונה לאזור הייתה סקר ויטני (Whitney Survey) ב-1864, שנערך ביוזמת הסקר הגאולוגי של קליפורניה בהובלת ויליאם ברואר (William Brewer). לאחר ניסיונות שכשלו לטפס לפסגת הר ויטני ירדה חבורת ברואר לתוך קניון קינגס דרך שבילים שסללו הילידים והם: "ציינו את הדמיון שלו ליוסמיטי והתרשמו מהגובה העצום של קירותיו". אף על פי שפני השטח הטרשיים הקשו על ההליכה, הם גילו נתיב במעלה הקיר הצפוני של הקניון והם שקראו בשם לכמה תוואי נוף בולטים, כולל הר קינג (Mount King), הר גרדנר (Mount Gardner), רכס הפליסיידס והר ברואר (Mount Brewer). מהפסגה שתישא את שמו תיאר ברואר את המראה:
חבורת ברואר עזבה את אזור הפארק של ימינו דרך מעבר קירסארג' שבו נתקלו בחבורה של מחפשי זהב אותם הוביל תומאס קיאו (Thomas Keough). אף שהפרטים על משלחת קיאו מצומצמים, ידוע שכורי הזהב חיפשו זהב במזלג הצפוני של הנהר קינגס, והיו בדרכם חזרה לבתיהם בעמק אוונס, מה שמוכיח שהם חצו את המזלג התיכון, אז אזור שנחשב בלתי נגיש למתיישבים לבנים – ובכך היו הראשונים ממוצא אירופי לעשות זאת. סביב 1869 גילה רועה הכבשים פרנק דוסי (Frank Dusy) את עמק טהיפיטי במזלג התיכון והוא שנתן לו את שמו, ומאוחר יותר רעה את כבשיו שם. מלבד שימושים מזדמנים דוגמת רעיית כבשים נותר האזור הגבוה מקום שכמעט לא ביקרו בו, ורובו לא נחקר.
הקמת הפארק.
רק כשג'ון מיור ביקר לראשונה במקום בשנת 1873, החל קניון קינגס לקבל תשומת לב ציבורית. מיור היה נלהב מהדמיון של הקניון לעמק יוסמיטי, שכן זה חיזק את התאוריה שלו כי העמקים נחצבו על ידי קרחונים מאסיביים במהלך עידן הקרח האחרון. תאוריה זו התחרתה בתאוריה המקובלת של ג'וזיה ויטני (Josiah Whitney) שלפיה עמקי ההרים נוצרו על ידי רעידות אדמה. כתביו של מיור על הגאולוגיה של הפארק ותפארת חורשות הסקוויה שלו הביאו לקריאות לשימור האזור, ומיור עצמו המשיך לשדל למטרה זו. ב-1880 השעה הממשל הפדרלי כל תביעות לרישיון לכריתת עצים באזור חורשת גרנט, בעיקר בשל המאמצים הפוליטיים של הקולונל ג'ורג' ו. סטיוארט (George W. Stewart).
במרץ 1890 הגיש איש הקונגרס מקליפורניה ויליאם ונדוור (William Vandever) הצעת חוק לקונגרס של ארצות הברית מספר H.R. 8350, שבה הציע את הקמת הפארק הלאומי יוסמיטי. עקב כך, הובילו כמה "תככים פוליטיים" להחלפתו בהצעת חוק מספר H.R. 12187, שכללה גם הוראות להקמת הפארק הלאומי גנרל גרנט ולהרחבת הפארק הלאומי סקוויה. מקורותיה של הצעת חוק זו נותרו במידה רבה תעלומה, אם כי ככל הנראה היו מעורבים פוליטיקאים מקומיים המעוניינים בשימור הפארק. דניאל ק. זומוולט (Daniel K. Zumwalt), סוכן של חברת הרכבות סאותרן פסיפיק - שהיה בעלים של חורשות רבות של עצים לכריתה בקליפורניה - אולי ראה בפארק דרך לכפות על מתחריו באזור סקוויה-קניון קינגס לחסל את עסקיהם. ב-1 באוקטובר 1980 חתם נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון על הצעת החוק ובכך היא הפכה לחוק שהקים את הפארק הלאומי גנרל גרנט, הפארק הלאומי הרביעי של ארצות הברית, כיום חלק מהחלק המערבי הקטן של הפארק הלאומי קינגס קניון.
במשך שנים רבות הדרך העיקרית לתיירים להגיע לפארק הלאומי גנרל גרנט הייתה "סטפנס גרייד" (Stephens Grade), דרך עגלות משובשת שעליה נסעו כרכרות מווייסייליה בתחילת המאה ה-20. בתחילה, נאלץ צבא ארצות הברית להציב כוחות כדי להגן על הפארק מפני רעייה וציד בלתי חוקיים. אף על פי שבסופו של דבר הפסיקו אלה להיות בעיה, המספר הגדל והולך של המבקרים יצר סוגיות של תברואה ואשפה. בקיץ 1907 ביקרו בפארק כ-1,100 איש. ב-1913 נסללה דרך חדשה לפארק הלאומי גנרל גרנט. באותו קיץ כבר הגיעו לפארק כמעט 2,800 מבקרים. ב-1914 הועבר הטיפול בפארק מהצבא לשליטה אזרחית (אם כי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית לא הוקם רשמית עד 1916).
היסטוריה ותוספות מאוחרות יותר.
מנהלת קינגס קניון החדש התמודדה בתחילה עם ניהול הפארק הענק, שהיה גדול פי 700 מגודל היחידה המקורית בחורשת גרנט. בשנים הראשונות הושאלו לעיתים קרובות אנשי צוות ומומחיות מהפארק הלאומי סקוויה. בשנת 1943 מוזגו המנהלות של הפארק הלאומי סקוויה וקינגס קניון, כאמצעי חיסכון בעלויות עקב מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נשמר ההסדר; כיום שני הפארקים מנוהלים כפארק אחד. לאחר המלחמה גדל מספר המבקרים בפארק בצורה משמעותית מכ-82,000 ב-1945 ל-450,000 ב-1951. הביקוש למתקני תיירות בחורשת סידר, נקודת הקצה של הכביש המדינתי, הלך וגבר, אף על פי שהעמק לא היה חלק מהפארק באופן רשמי, לאחר שלא נכלל בו בגלל אינטרסים כלכליים של חברות מים. הארכת הדרך דרך העמק הייתה שנויה במחלוקת, בגלל נזק אקולוגי פוטנציאלי. בשנת 1947 גיבש שירות הפארק תוכנית כללית הכוללת אכסניות לתיירים, זיכיונות ותחנת יציאה לפרדות משא.
ואז, באופן בלתי צפוי, הגישה לוס אנג'לס מחדש ב-1948 את הבקשה לבנות סכרים בקניון קינגס. בתגובה הגיש הארגון "נפת השימור של הנהר קינגס" (Kings River Conservation District), שייצג חברות מים מקומיות בקשות לאותם אתרים. לא הייתה לארגון כל כוונה לבנות סכרים, אבל הוא קיווה לחסום את האיום הפוטנציאלי למקורות המים שלו. אף שוועדת החשמל הפדרלית (Federal Power Commission) דחתה את הבקשה של לוס אנג'לס, כפי שנהגה קודם להרחבת הפארק ב-1940, חידשה העיר שוב ושוב את הבקשה עד 1963, כאשר היא נדחתה הן על ידי ועדת המים של מדינת קליפורניה והן על ידי הממשל הפדרלי.
גורם אחד בכישלונו האחרון של הפרויקט היה שאף על פי שאתר הסכר של חורשת סידר נמצא מחוץ לפארק, הפרויקט דרש להקים שני סכרים נוספים במעלה הזרם, על מנת שהוא יהיה כלכלי. עם זאת, אתרים אלה נמצאו כעת בתחומי הפארק כפי שנקבע בשנת 1940. ב-6 באוגוסט 1965 צורפו סוף סוף חורשת סידר ועמק טהיפיטי לפארק, ובכך הובטח שלא ניתן יהיה להקים בהם סכרים חדשים. תוספות אלו הביאו את הפארק הלאומי לממדיו הנוכחיים (למעט קטע קטנטן, דרומית לחורשת גרנט, שנוסף ב-1984)
החל משנות החמישים, בתגובה לתנועה הגוברת והצפיפות בפארקים הלאומיים, יישם שירות הפארקים את משימה 66, תוכנית שהציעה בנייה גדולה של מתקנים וכבישים עבור מבקרים בפארק הלאומי קינגס קניון ובפארקים אחרים. התוכנית כללה מרכזי מבקרים חדשים בחורשת גרנט ובחורשת סידר, חישמול והסדרת מתקני ביוב בחורשת סידר, וכן מקומות אירוח חדשים, שבילים ואזורי חניה.
לאחר שהפיתוח של חורשת סידר התעכב בשנים האחרונות של הבקשות שנכשלו להקמת סכר, פרסם שירות הפארקים בשנת 1972 תוכנית חדשה שכללה בקתות המיועדות ל-260 איש, וכן מתחם על שטח של 1,000 מטרים רבועים הכולל חנות וקפיטריה, בתקווה לפתח את האזור באופן הדומה לעמק יוסמיטי. ב-1974 ביקרו בפארק 1,216,800 תיירים, שיא במספר המבקרים, שלא נשבר מאז. עם זאת, בהגיע 1975 הייתה בדיונים הפומביים התנגדות כה עזה להתפתחות הגדולה, שבסופו של דבר נוספו רק אכסניה וחנות קטנים לפארק.
המספר ההולך וגובר של המבקרים באזור הפרא המרוחק, מ-8,000 בשנת 1962 ליותר מ-44,000 בשנת 1971, יצר בעיות משלו בצורה של אשפה, הדלקת מדורות לא חוקיות ומפגשים עם חיות בר מסוכנות כמו דובים. בשנים 1966 ו-1971 הציע שירות הפארקים, באופן שנוי במחלוקת, לייעד את מרבית הפארק כאזור טבע בראשיתי, שיציב מגבלות הרבה יותר גדולות על אופן השימוש בשטחו. ב-1973 הוגבל לראשונה מספר המטיילים שאושרה להם לינה בשטח באמצעות קביעת מכסות. לבסוף, ב-28 בספטמבר 1984, הגדיר הקונגרס מעל 85 אחוז מהפארקים הלאומיים קינגס קניון וסקוויה כאזור טבע בראשיתי. ב-1987 הוכרזו המזלג התיכון והמזלג הדרומי של הנהר קינגס כנהרות פראיים ונופיים.
תיירות.