הנאו-אקספרסיוניזם התפתח כתגובת נגד לאמנות המושגית ולאמנות המינימלסטית של שנות ה-70. כך, הנאו-אקספרסיוניסטים חזרו להציג אובייקטים ניתנים לזיהוי על גבי הקנבס - כגון גוף האדם (אם כי לפעמים בצורה מופשטת) - וזאת בצורה מחוספסת, באופן מלא רגש ולעיתים קרובות באמצעות צבעים עזים אמני הסגנון קיבלו השראה מציירים אקספרסיוניסטים גרמנים, כמו אמיל נולדה, מקס בקמן, ג'ורג' גרוס, ארנסט לודוויג קירכנר, ג'יימס אנסור ואדוורד מונק. הסגנון קשור גם בסגנון המופשט הלירי האמריקאי משנות ה-60 וה-70, מתנועת The Hairy Who בשיקגו, מאסכולת הציור הפיגורטיבי של אזור המפרץ בשנות ה-50 וה-60, מההתפתחות של האקספרסיוניזם המופשט, מתקדימים בפופ ארט ומזרם ה-New Image Painting. מונח זה קשור החל מסוף שנות ה-70 לעבודותיהם של אמנים שדגלו בפיגורטיביות חריפה בשילוב דימויים דמויי קריקטורה, בקרבה סגנונית מסוימת לנאו-אקספרסיוניזם. המונח New Image Painting נטבע בתערוכה בניו יורק משנת 1978 שהתקיימה במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, תחת אותו השם.
התקבלות וביקורת.
הנאו-אקספרסיוניסטים עוררו מחלוקת שנוגעת הן לאיכות האמנות שהפיקו, הן להיבטים מסחריים של הצגתה בפני סוחרי האמנות. פעילות התנועה לוותה במתודות חדשות ואגרסיביות של מכירה, קידום ושיווק מצדם של סוחרי אמנות וגלריות. אמנות הנאו-אקספרסיוניזם שלטה בשוק האמנות עד אמצע שנות ה-80. עם זאת, על רקע התנועות השונות שהנאו-אקספרסיוניסטים הושפעו מהן, אמני התנועה ספגו ביקורת על כך שאינם יוצרים עבודות מקוריות אלא רק ממחזרים סגנונות. כמו כן, הסגנון נתפס על ידי מבקרים רבים, כמו אשיל בוניטו אוליבה ודונלד קוספית, כהחייאת נושאים מסורתיים של ביטוי עצמי מתוך האמנות האירופית, לאחר עשרות שנים בהן האמנות האמריקאית הייתה הדומיננטית יותר. הערך החברתי והכלכלי של התנועה נידון בלהט בראשית שנות ה-80.
מבקרים כמו בנג'מין בוכלו, האל פוסטר, קרייג אוונס ומירה שור הביעו ביקורת רבה על הקשר בין הציור הנאו-אקספרסיוניסטי לשוק האמנות ההולך ומתרחב, לסלבריטאים, לאנטי-פמיניזם, לאנטי אינטלקטואליזם ולחזרה לנושאים מיתיים ולשיטות אינדיבידואליסטיות; את הנטיות הללו זיהו המבקרים כמיושנות. בנוסף, נשים נדחקו לשוליים בתנועה, וציירות כדוגמת אליזבת' מוריי ומריה לאסינג הושמטו מרבות מהתערוכות החשובות שלה, ובראשן מהתערוכה הגדולה "רוח חדשה בציור" שהוצגה בלונדון בשנת 1981; בתערוכה הוצגו עבודותיהם של 38 ציירים, ללא עבודה אחת של ציירת.
הממשלה הדמוקרטית של אלבניה
הממשלה הדמוקרטית של אלבניה הייתה ממשלה זמנית שהוקמה באלבניה עם שחרורה מהכיבוש הגרמני והתקיימה עד לשנת 1946.
היסטוריה.
הממשלה הדמוקרטית של אלבניה הוקמה ב-20 באוקטובר 1944 על ידי תנועת השחרור הלאומית, כאשר ההתנגדות הפרטיזנית האלבנית בשנים 1940–1944 הסתיימה. ממשלה זמנית קיבלה את השלטון לאחר שחרור המדינה מהכוחות הגרמניים ב-28 בנובמבר. ראש הממשלה הזמני שלה היה המזכיר הכללי אנוור הוג'ה מהמפלגה הקומוניסטית של אלבניה. הממשלה הזמנית הייתה אמורה להתקיים עד לקיום הבחירות ולכינוס אספה מכוננת.
בראשות הממשלה הובילה תנועת השחרור הלאומית, אשר בתורה נשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית. מלכתחילה, הממשלה הדמוקרטית הייתה מדינה קומוניסטית. היא רדפה את המפלגה הלאומנית באלי קומבטאר, משימה שהוקלה מעט על ידי שיתוף הפעולה שלהם עם הנאצים. המלך זוג הראשון הורחק למעשה; הממשלה הדמוקרטית מנעה ממנו לחזור למדינה. ה-LNÇ יצר במהירות יחסים קרובים עם מדינות קומוניסטיות אחרות.
הבחירות התקיימו ב-2 בדצמבר 1945. בשלב זה, LNÇ הפך לחזית הדמוקרטית של אלבניה, שהייתה הארגון היחיד שהתמודד בבחירות. ב-10 בינואר 1946 הוכרזה הרפובליקה העממית של אלבניה.
ננפינג
נחל חדב
נחל חדב הוא נחל אכזב קצר הזורם מרמת חדב, לכיוון מעלה המישר, ומשם הוא ממשיך לנחל מישר.
תוואי הנחל.
תחילתו של נחל חדב בהר עריף. מההר הוא ממשיך מעל סלע הגיר הקשה של רכס עריף. שמו של קטע זה של הנחל הוא רמת חדב. הנחל ממשיך לכיוון מעלה המישר ולצידו המערבי. ממקום זה הוא יורד במדרגה טקטונית לכיוון מעלה מישר, בקרבת קו צינור אילת-אשקלון עד למרגלותיו של מעלה מישר. צפונית לגבעת אגודל, בצפון המישר, ממשיך הנחל לכיוון מזרח וזורם בעמק רחב ידיים לאורך 5 ק"מ לערך, עד שהוא נפגש עם נחל מישר. דרך עפר בחלקו האחרון מובילה לנחל נקרות. לאורך הנחל מספר גבים ומפלים המלאים בעונה.
הצומח והחי.
הצמחייה האופיינית לנחל היא מדברית. באזור ניתן לראות עצי שיטה. בין היתר נראה חרדון צב במקום.
טינסלי ראנדולף האריסון
טינסלי ראנדולף האריסון (באנגלית: Tinsley Randolph Harrison; 18 במרץ 1900 - 4 באוגוסט 1978) היה רופא אמריקאי מוכר ואחד מאבות הרפואה הפנימית במאה ה-20. טינסלי האריסון התמחה ברפואה פנימית והיה בעל עניין מיוחד בקרדיולוגיה. תרומתו המוכרת ביותר היא עריכת הספר עקרונות הרפואה הפנימית של הריסון, ספר הלימוד העיקרי לרפואה פנימית לסטודנטים ומתמחים ברפואה, ואחד מספרי הרפואה הנמכרים ביותר בהיסטוריה.
חיים אישיים.
האריסון נולד בעיירה טאלאדגה שבאלבמה, ארצות הברית, והחל מגיל 6 עבר עם הוריו וגדל בבירמינגהם, אלבמה. הוא נולד לוויליאם גרוס האריסון, רופא בעצמו ונצר לרופאים כ-6 דורות אחורה, וללואיזה מרסיה בונדוראנט האריסון. מסורת העיסוק במקצוע הרפואה המשיכה גם בדורו של טינסלי האריסון שנשא לאישה את אליזבת וודוורד, אחות במקצועה, ולהם לפחות ילד אחד ונכד אחד שעוסקים ברפואה. בסך הכל נולדו לטינסלי ואליזבת האריסון 5 ילדים ו-14 נכדים.
האריסון נפטר ב-4 באוגוסט 1978 מאוטם שריר הלב בבירמינגהם, אלבמה.
קריירה.
האריסון סיים את בית הספר התיכון בגיל 15 והתחיל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת מישיגן שם למד לתואר ראשון. משם הוא המשיך ולמד רפואה בבית-הספר לרפואה על שם ג'ון הופקינס שבבולטימור. במהלך לימודיו בבולטימור הוא הכיר את אלפרד בליילוק שהיה חברו ושותפו לחדר, ובהמשך הפך בעצמו לאחד מהרופאים המנתחים המוכרים ביותר במאה ה-20. את התמחותו ברפואה פנימית הוא התחיל בבית החולים בריגהאם אנד וימנ'ס (באנגלית Brigham and Women's Hospital) בבוסטון, ולאחר מכן חזר לבולטימור והמשיך את התמחותו בבית החולים על שם ג'ון הופקינס. האריסון סיים את התמחותו ברפואה פנימית בבית החולים של אוניברסיטת ואנדרבילט שבנאשוויל,טנסי, שם הוא שימש כאחראי על המתמחים (באנגלית Chief Resident) הראשון במחלקה זו.
לאחר סיום לימודיו עבד האריסון כרופא פנימי וכמרצה לרפואה במספר בתי חולים. הוא נשאר לעבוד במחלקה בה התמחה בבית החולים של אוניברסיטת ואנדרבילט כ-16 שנים, לאחר מכן המשיך והקים את המחלקה לרפואה פנימית בבית החולים של אוניברסיטת וייק פורסט בקרוליינה הצפונית, ובהמשך עבר לשרת כראש המחלקה הפנימית של בית החולים של אוניברסיטת טקסס צפון-מערב בדאלאס, טקסס וכדיקן בית הספר לרפואה באוניברסיטה זו. לבסוף חזר האריסון לעיר בה גדל, ושירת כדיקן בית הספר לרפואה וראש המחלקה לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אלבאמה שבבירמינגהם, אלבמה עד לפרישתו ב-1970.
תרומתו המוכרת ביותר של טינסלי האריסון היא יצירת ועריכת חמש המהדורות הראשונות של הספר "עקרונות הרפואה הפנימית של האריסון". ספר זה, שפורסם לראשונה ב-1950, נחשב כאחד מספרי הבסיס מהם לומדים סטודנטים ומתמחים לרפואה בכל העולם. הספר ממשיך להתעדכן ולצאת בגרסאות חדשות מדי כמה שנים, תורגם לשפות רבות כולל עברית, ונחשב לאחד מספרי הרפואה הנמכרים בכל הזמנים.
בנוסף כתב האריסון עוד שני ספרים: הספר "Failure of the Circulation" והספר "Principles and Problems of Ischemic Heart Disease".
בנוסף עסק האריסון במחקר בתחום רפואת הלב ופרסם למעלה מ-200 מאמרי מחקר בתחום. בגיל 39 הוא כבר כיהן כנשיא החברה האמריקאית למחקר קליני (באנגלית American Society for Clinical Investigation) ובגיל 48 נבחר לנשיאות הארגון האמריקאי ללב (באנגלית American Heart Association).
צ'ארלס ובסטר הות'ורן
צ'ארלס ובסטר הות'ורן (באנגלית:Charles Webster Hawthorne; 8 בינואר 1872 - 29 בנובמבר 1930) היה צייר דיוקן וז'אנר אמריקאי ומורה ידוע שהקים את בית הספר לאמנות קייפ קוד בשנת 1899.
ביוגרפיה.
הוא נולד בלודי, אילינוי, אך הוריו חזרו למיין, שבה נולד אביו של צ'ארלס. בגיל 18 הוא נסע לניו יורק, עבד כנער משרדים במפעל ויטראז' ולמד בלילה בבית ספר לאמנות עם הארי סידונס מובריי וויליאם מריט צ'ייס. כמו כן למד באקדמיה הלאומית לעיצוב ובליגת הסטודנטים לאמנות.
לאחר מכן נסע לאירופה ולמד בהולנד ובאיטליה.
בשנת 1908 נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר עמית והפך לאקדמאי מלא בשנת 1911.
הות'ורן הכריז כי ההשפעה הדומיננטית ביותר בקריירה שלו היא של ויליאם מריט צ'ייס, איתו עבד גם כתלמיד וגם כעוזר.
שניהם היו מורים מוכשרים מטבע הדברים וציירים פיגורטיביים שנמשכו לצבע עשיר של ציורי שמן. צ'ייס העביר את מסורת בית הספר לאמנות במינכן בנושא הצבע, והות'ורן למד ממנו כל מה שיכול היה.
במהלך לימודיו בהולנד כעוזרו של צ'ייס, הות'ורן החליט לפתוח בית ספר לאמנות.
את חורפיו בילה בפריז ובניו יורק, ואילו בתקופת הקיץ שהה בפרובינסטאון שבמסצ'וסטס, מקום בו הקים את בית הספר שלו. בנוסף להקמת בית הספר לאמנות של קייפ קוד, הות'ורן היה גם חבר מייסד באגודת האמנות של פרובינסטאון שהוקמה בשנת 1914.