רכשה מקלין את התכשיט במחיר 300,000 דולר. בעיצוב של קרטייה נקבע היהלום בתכשיט תלוי משרשרת עשויה פלטינה וסביבו 16 יהלומים. בשנת 1912 ענדה הגברת מקלין את התכשיט בהופעה פומבית ראשונה מאז נרכש. מאותה עת הופיעה עם התכשיט לאירועים רבים שארגננה. פורסם כי לעיתים הורידה את התכשיט מצווארה במסיבות, טענה שאיבדה אותו, ובקשה מן הילדים שהיו נוכחים במקום "לחפש את התקווה" (משחק מילים, שכן באנגלית, "הופ" פירושו תקווה). בשנת 1947 נפטרה אוולין מקלין ובצוואתה הותירה את היהלום לנכדיה, אולם קבעה כי עזבונה יוותר במשמורת נאמנים עד שהראשון מבין נכדיה יגיע לגיל 25. דרישה זו בצוואה הייתה עשויה למנוע את מכירת היהלום למשך כ-20 שנים, אולם, הנאמנים קיבלו אישור מבית המשפט למכור את תכשיטיה של אוולין מקלין כדי לכסות את חובותיה. בשנת 1949 נמכרו התכשיטים, ובהם יהלום הופ, להארי וינסטון, סוחר יהלומים מניו יורק. בשנות ה-50 הציג וינסטון את יהלום הופ בתערוכה נודדת ברחבי ארצות הברית ובאירועי צדקה שונים. בשלב מסוים אף חתך קלות את חלקו התחתון של היהלום כדי להגביר את מידת הבוהק שבו.
בשנת 1958 שכנע מינרלוג המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע את וינסטון להעביר את היהלום לרשות המוזיאון, כדי שיהווה שם חלק מאוסף מינרלוגי של אבני חן. ב-10 בנובמבר 1958 תרם וינסטון את יהלום הופ לסמית'סוניאן ושלח אותו לוושינגטון בחבילה פשוטה, עטופה בנייר חום, בדואר רשום עם ביטוח, בעלות של 145.29 דולר. וינסטון מעולם לא האמין כי קללה מלווה את היהלום והאמין כי תרומתו תסייע לבסס אוסף של אבני חן. תרומה זו סייעה למוזיאון לגייס תרומות נוספות לאוסף.
ב-40 השנים הראשונות לאחר שהתקבל היהלום למוזיאון הוא הוצג בארון תצוגה משוריין בעל חזית זכוכית, לצד אבני חן אחרות, יחד עם השרשרת בעיצוב קרטייה. היהלום יצא את המוזיאון לתצוגות בודדות בלבד: בשנת 1962 לתערוכה במוזיאון הלובר, בשנת 1965 לתערוכת ראנד בחג הפסחא ביוהנסבורג, דרום אפריקה, וכן הוצג בבניין הארי וינסטון בניו יורק בשנים 1984 ו-1996.
בשנת 1997, לאחר שאולם התצוגה במוזיאון עבר שיפוצים, השרשרת ועליה היהלום הועברה לארון תצוגה עגול, עשוי זכוכית חסינת ירי שעובייה 76 מ"מ, בתוכו הוצגה על גבי כן מסתובב. התצוגה מתקיימת בחדר נפרד, סמוך לאולם התצוגה העיקרי של אבני החן באגף הגאולוגיה, אבני חן ומינרלים במוזיאון. יהלום הופ הוא המוצג הפופולרי ביותר בתצוגה במוזיאון.
בשנת 2005 הסמית'סוניאן פרסם תוצאות מחקר שארך שנה ובו תועדה הגאומטריה המדויקת של היהלום, על בסיסה נקבע כי אכן יהלום הופ הוא חלק מיהלום הכחול הצרפתי שנגנב מאוצרות המלך בפריז.
בשנת 2009 הסמית'סוניאן הכריז על שינוי באופן תצוגת היהלום, כדי לציין מלאת מחצית היובל למוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע. החל מספטמבר 2009 יהלום הופ מוצג מבלי שהוא מקובע בתכשיט, אלא כאבן חן בודדה. מדי פעם היהלום הוצא מן התכשיט לצורך ניקוי, אולם הייתה זו הפעם הראשונה שהיהלום הוצג לבדו.
ב-18 בנובמבר 2010 קובע יהלום הופ בתכשיט זמני חדש, שרשרת בעיצוב חברת התכשיטים הארי וינסטון, אשר נקרא "Embracing Hope". את התכשיט בחר הציבור מתוך שלושה עיצובים אפשריים. הערכת אוצֵר התערוכה בסמית'סוניאן תיאר את התכשיט כבעל ערך שלא ניתן לשערו, כיוון שהוא חסר תחליף, אף שעל פי דיווחים היהלום מבוטח ב-250 מיליון דולר.
אמונות הקשורות ביהלום הופ.
סביב יהלום הופ התפתחה לאורך השנים אמונה בדבר קללה שהוטלה ביהלום הגורמת לבעליו, או למי שעונד אותו, מזל רע וגורל מר. אולם, המקור העובדתי לאמונה זו לא התברר ונראה שאמונה זו נוצרה בידי אנשים שהיו מעוניינים להגביר את המסתורין והמשיכה של היהלום, כיוון שפרסום תכשיט בדרך כלל העלה את ערכו.
על פי אותם סיפורים שנפוצו בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, היהלום המקורי ממנו נחתך יהלום הופ נגנב מתוך עין של פסל האלה ההודית סיטה, אשתו של ראמה, האווטאר השביעי וישנו, האלה המסמלת את התכונות הנשיות בדת ההינדו. אולם, בדומה ל"קללת תות ענח' אמון" אשר נוצרה ככל הנראה בדמיונם של מחברים מן המערב בעת התקופה הוויקטוריאנית, "קללת יהלום הופ" נוצרה בתחילת המאה ה-20 כדי להגדיל את פרסומה ומשיכתה ולהגביר את מכירות העיתונים. בדיווח משנת 2006 בעיתון הניו יורק טיימס נטען כי עד היום לא הוכח כל קשר בין היהלום לגורל רע כלשהו.
המוזיאון הארכאולוגי של אולימפיה
המוזיאון הארכאולוגי של אולימפיה (ביוונית: Αρχαιολογικό Μουσείο Ολυμπίας) הוא מוזיאון באולימפיה שבמערב הפלופונסוס, אחד הגדולים במוזיאוני יוון. במוזיאון מוצגים ממצאים ארכאולוגיים ממחוז אליס וממצאים שנמצאו באתר הארכאולוגי של אולימפיה.
היסטוריה.
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל היווני פאטרוקלוס קרנדינוֹס (Πάτροκλος Καραντινός) ונבנה בעמק הנמצא מול האתר הארכאולוגי מצפון מערב לגבעת קרונוס. המוזיאון נפתח בשנת 1982.
אחד הממצאים החשובים במוזיאון הוא הפסל אלת הניצחון ניקה של הפסל היווני פיוניוס (Παιώνιος) שחי במאה החמישית לפנה"ס. הפסל התגלה בחפירות באולימפיה. פסל זה הוטבע על המדליות שהוענקו באולימפיאדת אתונה שהתקיימה בשנת 2004.
בפברואר 2012 שני שודדים נכנסו למוזיאון ושדדו באיומי אקדח עשרות ממצאים ארכאולוגיים.
1991 בברית המועצות
1991 בברית המועצות הייתה השנה בה נחגגה השנה ה-74 למהפכת אוקטובר. בשנה זו נמשכה מדיניות הפרסטרויקה של מיכאיל גורבצ'וב שבסופה ברית המועצות התפרקה. המשבר הכלכלי התעמק ותנועות לאומניות ברפובליקות המשיכו בפעילותן. בראש הבדלנות עמדו הרפובליקות הבלטיות ובוריס ילצין שנבחר לראש הרפובליקה הרוסית. חולשת השלטון המרכזי בלטה באי-יכולת להשליט סדר ושימוש רחב בכוחות צבא בתוך הערים הגדולות. בסוף השנה ברית המועצות התפרקה והפסיקה להתקיים כמדינה.
אירועים בולטים.
אירועי תרבות.
החל משנת 1988 האקדמיה לאמנות הקולנוע מחלקת פרסי "ניקה" עבור הסרטים. עבור שנת 1991 הזוכים היו:
MOD (פונקציה)
ויטקה קובנר
ויטֵקָה קובנר (בפולנית: Vitka Kempner; 14 במרץ 1920 – 15 בפברואר 2012) הייתה פרטיזנית יהודייה שפעלה בליטא, ורעייתו של אבא קובנר.
ביוגרפיה.
נולדה כויטֵקָה קֶמפּנֶר בשנת 1920 בעיר קאליש שבמערב פולין, לחיה ולצבי קמפנר. מלבד ויטקה היו לזוג שני בנים נוספים. היא גדלה בבית רוויזיוניסטי והייתה הנערה הראשונה שהתקבלה לחברות בקן בית"ר בקאליש. עם סיום לימודיה התיכוניים עברה ללמוד במכון ללימודי יהדות באוניברסיטת ורשה, הצטרפה לארגון הסטודנטים של "השומר הצעיר" והייתה חברה בארגון הסטודנטים "אבוקה".
כשנכנסו הגרמנים לקאליש בספטמבר 1939, ברחה מזרחה והצטרפה לריכוז "השומר הצעיר" בווילנה.
ביוני 1941 נכבשה וילנה בידי הגרמנים, שהורו על הקמת גטו וילנה. קמפנר נכלאה בגטו והוטל עליה להיות מקשרת בינו לבין העיר.
כך הכירה את אבא קובנר, שהפך לימים לבן זוגה. אחיה שימש כשוטר יהודי בגטו.
היא הייתה חברת הפ.פ.או ("ארגון הפרטיזנים המאוחד" – המחתרת בגטו וילנה).
ביוני 1942 החליטה מפקדת הפ.פ.או. לבצע פעולת חבלה ראשונה ברכבת גרמנית. על מנת שהיהודים לא יואשמו בביצוע החבלה, בחירת המיקום הייתה חשובה מאוד.
על קמפנר הוטל לבחור את מקום הפיגוע. על כך העידה קובנר:
כאשר המחתרת יצאה ליער, קובנר התמנתה למפקדת פלוגת הסיור. לאחר אחת מפעולות החבלה בעיר וילנה, החליטה להוביל ליער קבוצה של יהודים. בכך בחרה באופן מודע להפר את הפקודה של מטה הפרטיזנים, שאסר על הבאת יהודים ליער. מתוך עדותה על העברת יהודים ליער:
קובנר נחשבה לפרטיזנית נועזת במיוחד, בעלת תושייה ואומץ לב והם עמדו לה בשעותיה הקשות כאשר ניצבה מול סכנות חיים. ביולי 1944 הצטרפה לצבא האדום ששחרר את וילנה.
כל משפחתה נספתה בשואה.
בתום המלחמה הייתה חברה בקבוצת "הנקם" וישבה בפריז, כקשרית בין הארגון לבין הבריגדה היהודית.
קובנר עלתה לארץ ישראל ב-1946 באוניית המעפילים "ביריה", האוניה האחרונה שמעפיליה לא נשלחו לקפריסין.
היא הקימה את ביתה בעין החורש יחד עם אבא קובנר ולזוג נולדו שני ילדים - שלומית ומיכאל.
ב-1993 הדליקה משואה בעצרת המרכזית לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם.
קובנר הייתה פסיכולוגית בקיבוצה ופיתחה שיטות טיפול ייחודיות.
בשנת 2001 השתתפה בסרט הדוקומנטרי "Resistance: Untold Stories of Jewish Partisans" בבימויו של סת' קרמר.
בשנת 2004 תרמה ל"יד ושם" את אקדחו של אבא קובנר.
בשנת 2011 ביימה הבמאית יעל קציר את הסרט הדוקומנטרי "עכשיו אני מספרת", העוסק בסיפורה ובזכרונותיה של ויטקה קובנר.
תיאטרון יפו
שיגלה
פנאומוקוקוס
תרומת גופה למדע
תרומת גופה למדע היא החלטתו של אדם כי לאחר מותו תועמד גופתו לשימושו של מוסד ללימוד או מחקר רפואי. בדרך כלל מורה התורם למסור את גופתו לבית ספר לרפואה, שם היא משמשת לביצוע נתיחות על ידי סטודנטים לרפואה במסגרת לימודי האנטומיה שלהם.
לאחר מסירת גופת התורם למוסד המיועד נעשות בה שם פעולות שימור (בדומה לחניטה) על מנת לאפשר את השימוש בה לפרק זמן ארוך. במסגרתן מוזרקים לגופה חומרים כימיים, המונעים את הריקבון וההתפוררות הטבעיים המתרחשים לאחר המוות. פעולת השימור אורכת מספר חודשים ולאחריה מתחיל השימוש המדעי או הלימודי בה.
לאחר פרק זמן שעליו החליט התורם מסתיים השימוש בגופתו. אז היא מובאת לקבורה או נשרפת בהתאם לרצונו של התורם ובתיאום עם בני משפחתו.
מיקה (טיל)