סידני שוכנת בין האוקיינוס השקט ממזרח לבין ההרים הכחולים ממערב. נמצא בה המפרץ הטבעי הגדול ביותר בעולם, ויש בה כ-70 חופים כולל בונדיי ביץ' המפורסם. שטחה העירוני של העיר הוא 1,687 קמ"ר, שטח הדומה בגודלו לשטח לונדון רבתי, אף שבסידני מתגוררים פחות ממחצית ממספר תושבי לונדון רבתי. שטח הפרברים של סידני הוא 12,145 קמ"ר והוא הגדול בעולם, כמעט פי שניים מבייג'ינג ופי שישה מרומא. עם זאת שטח זה כולל מספר פארקים לאומיים אשר נמצאים בגבולות העיר ואזורים בלתי מיושבים. הקואורדינטות הגאוגרפיות של סידני הם 34 מעלות דרום ו-151 מעלות מזרח.
אף על פי שסידני לא סובלת מציקלונים והסכנה לרעידת אדמה בה נמוכה מאוד, האל ניניו ממלא תפקיד חשוב בקביעת מזג האוויר של סידני: בצורות ושריפות מחד, ומאידך סערות ושיטפונות. כמה אזורים של סידני הגובלים ביערות חוו שריפות, כמה מן הבולטות שבהן קרו ב-1994 וב-2002. העיר גם חשופה לסופות ברד וסופות רוח נדירות וחמורות, מדי פעם היא אף עומדת בפני מחסור במים עקב תנאי הבצורת באזור הכולל.
היסטוריה.
האזור המקיף את נמל סידני היה בית לשבטים הקדמונים מאז לפני 40,000 שנה או יותר. אף על פי שהעיור השמיד את העדויות להתיישבויות אלו, ישנם עדיין תגליפי אבן במספר מקומות. התעניינות אירופאית החלה עם גילויו של מפרץ בוטאני (Botany Bay) ב-1770 על ידי הקפטן ג'יימס קוק. תחת הנחיה מהממשלה הבריטית, הוקמה במקום מושבת אסירים על ידי ארתור פיליפ ב-1788. במקור נחת פיליפ במפרץ בוטאני, אך מצא אותו כלא מתאים. לאחר שיט קצר צפונה, פיליפ עגן במפרצון סידני (Sydney Cove), במפרץ ג'קסון.
במקור קרא פיליפ למושבה "ניו אלביון" אך המושבה רכשה את השם "סידני", על שמו של המזכיר הבריטי תומאס טאונסהנד, לורד סידני. זאת כנראה בגלל העובדה שלורד סידני הנפיק את כתב הזכויות שנתן הרשאה לפיליפ להקים מושבה. ב-1847 האסירים היוו רק 3.2 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
עם עידן הבהלה לזהב באמצע המאה ה-19, הגיעו מהגרים רבים לסידני, ואוכלוסיית העיר צמחה ל-200,000 תוך 20 שנה. הביקוש לתשתיות שיספקו את גידולה המהיר של אוכלוסיית העיר, גרמו לפיתוח מסיבי של מערכת הרכבות והנמלים בעיר בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19. בהמשך, עם גילוי זהב בוויקטוריה, היגרו רבים מסידני למלבורן.
עם התיעוש במאה ה-20 סידני גדלה במהירות, וב- 1925 כללה אוכלוסייה של כמיליון איש. השפל הכלכלי הגדול בשנות ה-30 פגע בסידני קשות. במהלך המאה ה-20 סידני המשיכה להתפתח עם גלי הגירה רבים מאירופה ואסיה, מה שהתבטא באווירה קוסמופוליטית בעיר. סידני היא בעלת אוכלוסיית המהגרים השנייה בגודלה מבין הערים הגדולות בתבל, ו-45% מאוכלוסייתה הם מהגרים וילדי מהגרים.
תרבות.
סידני היא משכנה הקבוע של התזמורת הסימפונית של סידני, אחת התזמורות הנחשבות ביותר באוסטרליה. בית האופרה של סידני, אחד המבנים המייצגים את סידני, משמש כבית לתזמורת הסימפונית.
השכלה.
מכללות ואוניברסיטאות.
בעיר שוכנת אוניברסיטת סידני, האוניברסיטה הוותיקה באוסטרליה ומוסד הלימודים השני בגודלו במדינה.
אוכלוסייה.
אוכלוסיית סידני בשנים שונות.
מרבית תושבי סידני הם בריטים ובעלי רקע אירי. מהגרים חדשים יותר לעיר כוללים איטלקים, לבנונים, דרום אפריקאים, סודנים, טורקים, מקדונים, קרואטים, סרבים, סינים ווייטנאמיים.
יהדות סידני.
קהילת סידני היא הקהילה היהודית הוותיקה ביותר באוסטרליה. בשנת 1817 היו בסידני עשרים יהודים אשר יסדו בה חברה קדישא ובשנת 1820 קנו חלקת אדמה בתוך בית הקברות הנוצרי לצורך קבורת יהודים. הקהילה היהודית גדלה ולקראת 1830 היו בעיר שני בתי כנסת. הקהילה התאחדה שוב בשנת 1832, תחת הנהגתו של יעקב מונטיפיורי, בן דודו של משה מונטיפיורי. בשנת 1844 בנתה הקהילה בית כנסת חדש וגדול יותר כדי להכיל את חברי הקהילה הרבים. בשנת 1862 ביקר בסידני יעקב ספיר, שליח מארץ ישראל, אשר דיווח על כחמש מאות יהודים בסידני, רובם מאנגליה ומיעוטם ממחוז פוזנא ומפולין. על פי עדותו של יעקב ספיר, רובם של היהודים בסידני לא שמרו שבת. כיום חיים בסידני כ-45,000 יהודים.
אחד מבתי הכנסת העיקרים של הקהילה בעיר הוא בית הכנסת הגדול.
אפליה
אפליה (מכונה גם אפליה פסולה) היא מונח סוציולוגי המציין הבדלה בין קבוצות חברתיות שונות, קטגוריות חברתיות או פרטים שונים, הבדלה המעניקה לקבוצה, קטגוריה או פרט מסוימים יתרונות או חסרונות יחסיים בהתייחסות אליהם, מבלי שתהיה הצדקה עניינית לכך.
אפליה עשויה להיות על בסיסים שונים (מגדר, גזע, לאום, דת, גיל ועוד) וליתרונות או לחסרונות הנובעים ממנה עשויים להיות ביטויים שונים (כלכליים, פוליטיים וכו'). אפליה עשויה להיות מכוונת (כלומר, בסיס האפליה הוא המניע הישיר לאפליה) או עקיפה (כלומר, בסיס האפליה משפיע על גורם מתווך, שהוא המניע הישיר לאפליה). אפליה על בסיס גזעי קרויה גזענות.
בין בני אדם קיימת שוֹנוּת, ולא כל התייחסות לשונות זו, במעשה אנושי שאינו מביע שוויון מוחלט, היא בגדר אפליה, משום שבמקרים רבים ההבחנה מוצדקת. כאשר יצרן שמלות, למשל, מבקש דווקא אישה לדוגמנות של מוצריו, אין בכך כל אפליה.
אפליה נוצרת בהקשרים אחדים:
שני מובנים אלו נחשבים ברוב המקרים ללא לגיטימיים בחברה, אך ההתייחסות אליהם היא סובייקטיבית ותלוית הקשר תרבותי. הגדרת האפליה כבלתי צודקת מקשרת אותה למוסר הנהוג בתרבות, והגדרתה כחריגה מההתנהגות המצופה, מקשרת אותה עם הנורמות והחוקים הנהוגים בה.
דוגמה: לרוב, פקיד אשר מבחין בין לקוחות שונים שלא על-פי נוהלי הארגון אליו הוא משתייך, נחשב בתרבות אליה הוא משתייך למפלה, אך אם יפורסם בעיתונות כי פקיד גילה יחס מועדף למעוטי יכולת, ייתכן שלא ייחשב לכזה (אם כי הפסוק "לא תהדר דל בריבו", המתייחס למשפט צדק, דורש להימנע גם מהעדפת הדל).
בפילוסופיה.
העמדה המסורתית רואה אפליה כפעולות, פרקטיקות או מדיניות שיוצרת חיסרון יחסי על בן אדם או בני אדם, בהתבסס על השתייכותם לקבוצה חברתית מובהקת. על-מנת שמשהו יחשב כ"אפליה", עליו לעמוד אפוא בכל היסודות המנויים לעיל. הגדרה זו אינה מתיימרת לקבוע האם האפליה צודקת או לא, אלא רק לעמוד על טיבה של האפליה.
יסודות האפליה
פעולות או מדיניות: כדי שמשהו יחשב כאפליה במובנה המסורתי, צריך שיהיה מדובר בפעולות, פרקטיקות או מדיניות, ולא במצב עניינים כשלעצמו. עם זאת, יש הגורסים כי גם מצב דברים כשלעצמו יכול להיות "אפליה מבנית", אך זו אינה חלק מההגדרה המסורתית. כך למשל, למנוע רכישת סיגריות מאדם או מסוג בני אדם היא פעולה או מדיניות.
&gt;חיסרון יחסי: על-מנת שהפעולה תהיה מפלה, אין צורך בכך שהיא תהיה "רעה" במובן אובייקטיבי, אלא רק שהיא תהא רעה באופן יחסי. כך למשל, אם מוכר סיגריות מוכר במחיר יקר יותר עבור מוסלמים, הרי שמדובר באפליה, אף אם המחיר שהוא מציע עדיין משתלם במיוחד. בכיוון השני, אין די בכך שהפעולה פוגעת, אלא יש צורך בכך שהפגיעה תהיה יחסית. אם אדם מסוים בוחר לשקר לכולם באופן שווה, נראה שהנוהג שלו אינו מפלה.
בהתבסס על קבוצה חברתית מובהקת: על-מנת שהפעולה תהיה מפלה, צריך שהיחס הלא שוויוני של הפעולה יתבסס על השתייכות לקבוצה חברתית מובהקת. בתוך כך, אין די בכל קבוצה חברתית, אלא צריך שזו תהיה מובהקת. כך, למשל, "חיילים ששירתו בקריה" אינם קבוצה חברתית מובהקת, ואילו יהודים כן. בנוסף, כדי שהפעולה תיחשב "מפלה", צריך שהיחס המפלה יתבסס על ההשתייכות לקבוצה. למשל, אם מוכר הסיגריות בדוגמה הקודמת מציע את מרכולתו במחיר יקר יותר למוסלמים שכן הפסיד בהתערבות, הרי שהפעולה לא תיחשב כאפליה על-פי העמדה המסורתית.
העמדה המסורתית ספגה ביקורת במגוון רכיביה. כך, למשל, יש הגורסים כי ישנה אפליה מבנית, ולכן אפליה אינה מוגבלת לפעולות או למדיניות. בנוסף, יש החושבים כי אפליה צריכה לכלול תפיסה של הקבוצה המופלה כ"נחותה", גם אם לא באופן מודע. יש מי שחושבים שעל-מנת שמשהו יתפס כמפלה, אין צורך בכך שיהיה "חיסרון" באופן אובייקטיבי. כך, למשל, אם בחישוב כולל עדיף לאנשים שלא לצרוך סיגריות, ולכן מוכר הסיגריות דווקא מטיב עימם כשהוא מציע להם סיגריות במחיר יקר יותר - עדיין ניתן לומר שישנה אפליה. לבסוף, יש שביקרו את הקריטריון האחרון, וטענו כי אפליה של קבוצות חברתיות מובהקות מהווה פרמטר שיכול להחמיר את עצימות האפליה, אך אינה יסוד הכרחי להתקיימותה.
איסור אפליה בחוקי מדינת ישראל.
כבר במגילת העצמאות נקבע כי מדינת ישראל "תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין". באחדים מחוקי מדינת ישראל מופיע איסור על אפליה של אדם על-פי מאפיינים אחדים:
דוגמה לכך היא חוק זכויות החולה, שבסעיף 4 שלו נאמר: "מטפל או מוסד רפואי לא יפלו בין מטופל למטופל מטעמי דת, גזע, מין, לאום, ארץ מוצא, נטייה מינית או מטעם אחר כיוצא באלה".
למרות חקיקות אלו, מדינת ישראל מקיימת אפליה מגדרית נגד גברים יהודים, מוסלמים ונוצרים. החוק לתיקון דיני משפחה קובע כי אביו ואמו של קטן חייבים במזונותיו בשיעור יחסי להכנסותיהם, אך הוראות החוק אינן חלות על בני דתות מוכרות בישראל, אלא הדין האישי. הדין האישי היהודי, המוסלמי והנוצרי, שלו ניתנה זכות ההכרעה בסכסוכי מזונות, מטיל את חובת המזונות על האב, בהבדלים שונים בכל מערכת דינים.
אפליה בשוק העבודה