עיצור וילוני משופתת מקורב הוא צליל עיצורי הנפוץ בשפות מדוברות רבות, כדוגמת העברית (בהגייה התימנית ובמילים שאולות). סימן ה-IPA לעיצור הוא W לטינית /w/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-w. זהו הצליל הישן ל-ו וניתן היה לשמעו בהגיות העברית המקראית והטברנית. ניתן לסמנו משנית ⟩ɰʷ⟩ היות שזהו [ɰ] משופתת. לעיצור זיקה לתנועה אחורית, סגורה, מעוגלת .
קרולין, נסיכת הנובר
רמירז (דג)
רמירז (שם מדעי: "Mikrogeophagus ramirezi") הוא דג מים מתוקים אנדמי ממשפחת האמנוניים ונכלל בתת-המשפחה גאופגינים. תפוצתו מוגבלת לאגן נהר האורינוקו, לסוואנות של ונצואלה, ולקולומביה שבדרום אמריקה. הדג נבחן במחקרים אודות התנהגות דגים, ונחשב לדג אקווריום נפוץ.
גודלו כ-5 ס"מ. זהו דג שקט, אשר צבעיו מגוונים וססגוניים ביותר.
עדי גרסיאל
עדי גרסיאל (נולד ב-1964) הוא עיתונאי, סאטיריקן ומרצה ישראלי. היה עורך בעיתון "בשבע".
קורות חיים.
גרסיאל, יליד תל אביב, בנם של פרופסור משה גרסיאל, וד"ר בת שבע גרסיאל. הוא בוגר הנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון ועבד כ-15 שנה בחברות היי-טק שונות. במקביל לעבודתו החל לכתוב את המדור הסאטירי של "נקודה" ("ברצינות") בראשית שנות ה-90, ותרם חומרים לפינה הסאטירית ביומן "ערוץ 7" ולמדור הסאטירה של מעריב, "סימני נפט". כמו כן נמנה עם חברי סגל תוכנית ההומור "כולנו חכמים בלילה" ששודרה בערוץ הראשון בהנחיית אבשלום קור.
בשנת 2003 הצטרף לסגל "בשבע" כעיתונאי וערך המדורים בעיתון וכותב בו טור ביקורת תקשורת עד פברואר 2017. כמו כן הוא מעביר הרצאות בנושאי תקשורת וסאטירה במכללות ואירועי תרבות.
בשנת 2008 ערך (יחד עם אסתי רמתי) את הספר "אהבה ומצוות אחרות" בהוצאת ידיעות ספרים. הספר הוא אסופה של סיפורים קצרים של יוצרים דתיים צעירים על אהבה, זוגיות ומשמעות החוויה הדתית.
גרסיאל נשוי לטליה ואב לשלוש בנות ומתגורר בפתח תקווה.
קישורים חיצוניים.
פרי עטו:
אליהו דוד שפיר
אליהו דוד שפיר (א. ד. שפיר או אד"ש; בחלק מיצירותיו חתם דוד דר; שמו המקורי: שפירא; 1911 – י"ד באייר תשל"ד, 6 במאי 1974) היה סופר, משורר עברי, עורך ומתרגם ישראלי. היה נשוי למתרגמת ורה ישראלית.
ביוגרפיה.
שפיר נולד בליטא, למד באוקמרגה (היא וילקומיר) ובאוניברסיטת קובנה. היה ממייסדי העתון העברי "פתח" (על חבריו נמנתה גם המשוררת לאה גולדברג) ופרסם בו שירים, סיפורים ומאמרים. בשנת 1938 עלה לארץ ישראל והיה חלק מהחבורה הספרותית "יחדיו". פרסם מכתביו ב-"דבר", "הארץ", "מחברות לספרות" (הוצאה אותה ייסד עם נתן אלתרמן ועם ישראל זמורה), "טורים" ועוד, וערך את כתב העת "מאזניים". עבד כעורך וכמתרגם בהוצאת הספרים "עם עובד". שימש כעורך הוצאת הספרים "דביר".
תרגם עשרות ספרים, בעיקר מאנגלית ומיידיש (וזכה בפרס טשרניחובסקי לתרגום בשנת 1972).
תחת שם העט "דוד דר" פרסם ספר שירים ("מרום הרים", 1957) וספר סיפורים ("ארבעה דברי-סיפור - הניסיון המצומצם הראשון לשוב", 1968). אוסף מכתביו ("כתבים: סיפורים, שירים, מסות" פורסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1982.
היה נשוי למתרגמת ורה ישראלית, עמה תרגם את התרגום הראשון לעברית של פו הדב. לזוג לא היו ילדים והם התגרשו לאחר מספר שנות נישואין.
נהרג בתאונת דרכים במאי 1974.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
קומי צאי
קוּמִי צְאִי הוא שיר אהבה של המשורר חיים נחמן ביאליק. התחבר בתרס"ה 1905. כמו רוב שירי ביאליק, נכתב השיר בהגייה אשכנזית.
הולחן בלחן עממי והושר על ידי הפרברים, ואחר הולחן על ידי נעמי שמר, ועובד על ידי גיל אלדמע ובין מבצעי לחנה הזמרים: יהורם גאון., דודו זכאי, אודהליה ברלין, דקלון ויוני נמרי.
האני השר בגוף ראשון יחיד, קורא לאהובתו ומתאר עלילה אפשרית של טיול עד מפגש עמו בחיק הטבע בעונת האביב. הלשון השירית רצופה בהרמזים לפסוקי התנ"ך, בהם ספר בראשית ושיר השירים, כמו גם הרמזים אל פסוקים בשירתו שלו.
יוסף קלוזנר, עורך השילוח, שם התפרסם השיר, לא התלהב תחילה מהשיר, וראה בו דבר "יפה וריק", שאינו הולם את אופיו הרציני של הירחון. ואמנם השיר מלא עליצות והתפעמות מהנערה ומהטבע, והוא כנראה פועל יוצא של הרפתקת אהבים קצרה שארעה לביאליק בעיירה מרוזי, קיץ 1904
דג רמירז
הכורדים בטורקיה
הכורדים בטורקיה הם קבוצה אתנית גדולה הדוברת שפה הודו-אירופית השונה מהשפה הטורקית, המהווה כ-15 ועד 25 אחוז מהאוכלוסייה הטורקית. האוכלוסייה הכורדית מפוזרת בכלל רחבי המחוזות בטורקיה, אך ריכוזם הגדול ביותר הוא במזרח ובדרום מזרח טורקיה, אזור שהוא חלק מכורדיסטן.
רקע כללי.
הכורדים הם קבוצה אתנית המהווים חלק מהעמים האיראניים, ומספרם הכולל מוערך בכ-25 עד 40 מיליון נפש. היא נחשבת לקבוצה האתנית הגדולה ביותר בעולם שהיא חסרת מדינה. מרבית הכורדים חיים בטורקיה, איראן, עיראק וסוריה, אך ישנן קהילות כורדיות גם בארמניה, בגאורגיה ובמדינות נוספות. הכורדים יושבים בכורדיסטן, שטח של כ-230,000 קילומטרים שהתחלק בין ארבע מדינות לאחר מלחמת העולם הראשונה. הכורדים דוברים מספר לשונות כורדיות קרובות. חלק מהכורדים הם סונים וחלק שיעים, ומשתייכים למסדרים שונים.
תחת משטרו של אטאטורק.
ב-1922, עת הכריז מוסטפא כמאל אטאטורק על הקמת המדינה הטורקית, החלה להשתנות המדיניות כלפי העם הכורדי, שבימי האימפריה העות'מאנית התאפיינה בחיזוק הכורדים בשליטתם בשטחיהם ולא בניסיון להפוך את הכורדים לטורקים. בוועידת לוזאן בה הוכרז על הקמת טורקיה אין כל התייחסות לכורדים, ומדובר רק על מיעוטים דתיים הזכאים לזכויות. המדיניות הכמאליסטית שאפה לאחד את העם הטורקי, להטמיע בתוכו מיעוטים ליצירת עם אחד ומאוחד, אחדות זו הייתה אמורה לעמוד גם כנגד מיעוטים אתניים אחרים – ארמנים ויוונים. בין 1919–1922 אטאטורק ערך מאמצי איחוד טורקיים תחת אחדות מוסלמית. בנוסף לכך אטאטורק חשש מהרצון הכורדי בעצמאות, ואסר על שמות כורדיים, ארגונים כורדיים, פרסומים ובתי ספר, כמו גם מוזיקה ותרבות. כתוצאה מיחסו של אטאטורק לכורדים, התרחשו שלוש מרידות כורדיות כנגדו בשנים 1925 - 1938. ההתקוממויות נכשלו והסתיימו בהרג כורדי ובהגליות, באחת מההתקוממויות נגד אטאטורק שהתרחשה ב-1920, היא התנגדה למודרניזציה המהירה ולאופי החילוני והאנטי אתני שאטאטורק הכניס לרפובליקה, וזאת לאור התנגשותה עם השמרנות הדתית של הכורדים. ההתקוממות נענתה באלימות וניסיונות לשלב את הכורדים בזהות הטורקית. האסלאם תמיד היה בעל חשיבות גדולה עבור הכורדים. המנהיג הכורדי עבדו-אלק'אדר הכריז שיהיה מוכן לחיות תחת שלטון טורקי כל עוד המדינה תהיה בעל אפיון אסלאמי.
תחת הרפובליקה הטורקית.
במושג "הטרגדיה הכורדית" מתייחסים אל הטרגדיה של העם הכורדי בארצות שונות, וביניהן טורקיה. עם עליית הטורקים הצעירים לשלטון, ואחרי הטיהור אתני שביצעו ביוונים ובארמנים, נותרו הכורדים המיעוט הגדול ביותר. בתחילה השתמש אטאטורק בתמיכה הכורדית כנגד הארמנים. הכורדים גם השתתפו במלחמה נגד יוון, אבל מיד לאחר ההכרזה על הקמת המדינה הטורקית החלו הרדיפות של הכורדים. הסכם לוזאן שאשרר את הקמת טורקיה המודרנית ב-1923 מכיל בתוכו סעיף המבטיח הגנה על מיעוטים. אבל מיד אחר כך, ממרץ 1924, נאסר על הכורדים לדבר בשפתם במדינה.
בין 1920 עד 1938 התרחשו 17 התקוממויות כורדיות, בהן שלוש משמעותיות שהגיעו לשיאן בטבח דרסים. גל שני של התקוממויות התרחש בין 1984 ל-1999, וגבה את חיי שלושים וחמישה אלף איש משני הצדדים. כבכל קונפליקט אתני, המדינה מנסה להטמיע את המיעוט בתוכה, חלה התנגדות והתקוממות המדוכאת בכוח, ואחר כך שוב תקופת אסימילציה. ימי האימפריה העות'מאנית ככזו שאפשרה אוטונומיה יחסית לכורדים כמו גם למיעוטים אחרים. ב-1850 חיו בטורקיה מיליון כורדים כנגד 13 מיליון עות'מאנים. (ו-2 מיליון יוונים, 2.4 מיליון ארמנים ומאה וחמישים אלף יהודים). ב-1935 היו 1.4 מיליון כורדים בטורקיה, ב-1965 2.3 מיליון.
בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים, ייצוג כורדי נמצא רק בכוחות שמאלניים רדיקליים. סטודנטים כורדים החלו לקרוא לפיתוח כלכלי של אזורים מאוכלסים על ידי כורדים, אבל טרם נשמעו קריאות לעצמאות. ההתקוממות של המחתרת הכורדית, ה-PKK,החלה ב-1984. בתקופה זו סקרים מראים שהכורדים היו מתוסכלים וזועמים על יחס המדינה כלפיהם, אבל לאו דווקא עסקו בשאלת המדינה הנפרדת. רבים מהמשתתפים בפעילות של המחתרת הכורדית עשו זאת מתוך פחד ולא מתוך שותפות. ב-1987 הכריז ראש ממשלת טורקיה סוליימאן דמירל שעל טורקיה להכיר ב"מציאות הכורדית", אבל לא מתוך נפרדות של הכורדים מהמדינה, אלא מתוך שיפור מצבם ותנאיהם האזרחיים. עם זאת דמירל היה בעד פעולות נחרצות נגד המחתרת הכורדית. בצד מלחמה בטרור נבחנו צעדים לשיפור סוציו-אקונומי במצב הכורדים בדרום מזרח טורקיה.
ראש ממשלת טורקיה טורגוט אזאל (היה ממשפחה שחלקה ממוצא כורדי), שלט בין 1989–1993, הציע לשקול נתינת מעמד של פדרציה עצמאית לכורדים, אבל הצבא עצר מבעדו ליישם את הצעתו. הצבא ראה במחתרת הכורדית איום קיומי, דבר שגרר תגובות נוקשות והפרות של זכויות אדם. ראשי הצבא הכריזו ב-2006 שטורקיה איננה מדינה המבוססת על אתניות אלא על אזרחות, תוך ציטוט אמרתו הידועה של אטאטורק בדבר העובדה ש"שמח מי שמכריז על עצמו כטורקי".