עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט פרילוצקי מוורשה לליטא שהייתה עדיין מדינה עצמאית (סופחה לברית המועצות ביוני 1940). הוא התמנה אז לראש הקתדרה הראשון ללשון יידיש ותרבותה באוניברסיטת וילנה. ב-1941 החליף את מקס ויינרייך שנמלט לארצות הברית כמנהל ייווא בווילנה.
פרילוצקי נאסר על ידי הגסטפו זמן קצר אחרי כיבוש העיר ואולץ על ידם לכתוב רשימה של אינקונבולים שהיו בספריית שטראשון. הוא נרצח על ידי שוביו ב-18 באוגוסט 1941.
פעילות ספרותית ומחקרית.
ב-1905 התחיל נח פרילוצקי לעבוד בעיתון דער וועג שעורכו היה אביו צבי פרילוצקי. תוך זמן קצר נעשה העורך וכותב המאמרים הראשי של העיתון. הוא חזר ללימודים אחרי שהעיתון נסגר ב-1907.
עוד בהיותו סטודנט השתתף בוועידת צ'רנוביץ שהתקיימה ב-1908 ושם טען כי יידיש צריכה להיות השפה הלאומית של העם היהודי. בשלב זה כבר נטש את דעותיו הציוניות ותמך בקידוםלאומיות יהודית בגולה.
פרילוצקי עסק באופן אינטנסיבי במחקר שפת יידיש ובפולקלור שלה.
ספר השירה הראשון שפרסם היה פארן מזבח (לפני המזבח) – אוסף שירים ארוטיים שהקדיש לרעייתו המשוררת פאולה רוזנטל, 1908. באותה תקופה ערך מאסף ספרותי בשם גאלדענע פונקען (ניצוצות זהובים) שהחל לצאת ב-1909. במאסף הזה התעמת פרילוצקי עם יוסף קלויזנר על גישתו של האחרון לספרות יידיש.
ב-1910 ייסד פרילוצקי את היומון דער מאמענט והיה אחד הכותבים החשובים בו עד סגירתו בספטמבר 1939. עיתון זה היה אחד משני העיתונים הנפוצים ביותר בקרב היהודים במזרח אירופה. פרילוצקי גייס לשורות העיתון כותבים חשובים כמו הלל צייטלין, מרדכי ספקטור, ב. יאושזון ויוסף טונקל, שמשכו לעיתון קהל קוראים רב ואפשרו לו להתחרות בהצלחה מול העיתון "היינט".
ב-1917 פרסם פרילוצקי את ספרו בארג ארויף (במעלה ההר) – ספר מאמרים בנושאים יהודיים. באותה שנה פרסם מחקר על דיאלקטים של יידיש: יידישע דיאלעקטולוגישע פורשונגען: מאטעריאלן פאר א וויסענשאפטליכער גראמאטיק און פאר אנ’ עטימולוגיש ווערטערבוך פון דער יידישער שפראך (מחקרי דיאלקטולוגיה של יידיש: חומרים לדקדוק מדעי ולמילון אטימולוגי של שפת יידיש) המהווה בסיס לחלוקה הדיאלקטים של יידיש עד היום.
ב-1921 יצא למסע התרמת כספים למען קרבנות הפוגרומים, וכשחזר נבחר שוב לסיים ב-1922. ב-1926 היה פילוג במפלגתו והוא צמצם את פעילותו הפוליטית והקדיש זמן רב יותר לפעילות מחקרית. הוא השתתף בפעילות של ייווא לאסוף חומרים פולקלוריסטיים ולמחקר על הדיאלקטים של יידיש. הוא יסד יחד עם מקס ויינרייך וזלמן רייזן את כתב העת "יידישע פילאלאגיע: צוויי-חודשדיקע בלעטער פאר שפראכוויסנשאפט, ליטעראטור-פארשונג און עטנאלאגיע" (פילולוגיה יהודית: דו-ירחון למחקר הלשון, מחקר הספרות ואטנולוגיה) שיצא בין 1926 ל-1933.
פרילוצקי עסק רבות בפולקלור. הוא אסף שירי עם ביידיש וכבר ב-1911 פרסם את ספרו יידישע פאלקסלידער (שירי עם ביידיש). כמו כן פרסם מחקרים בנושא פולקלור במאסף שפרסם: זאמעלביכער פאר יידישען פאלקלאר, פילאלאגיע און קולטור (מאספים לפולקלור, פילולוגיה ותרבות).
תחום נוסף אותו חקר היה לשון יידיש ודקדוקה. בנוסף לספרו הנזכר על דיאלקטולוגיה של יידיש פרסם ספר על פונטיקה: צום יידישען וואקאליזם: עטיודען, (1920) (אטיודים על הצליל ביידיש) וכן ספר לימוד: יידישע פאנעטיק: עלעמענטארער קורס פאר לערער אונ אליינלערנער, 1940. (פונטיקה של יידיש: קורס בסיסי למורים וללומדים באופן עצמאי). פרילוצקי פרסם ביקורות על תיאטרון בעיתונים בהם עבד שיצאו כספר בשם יידיש טעאטער שיצא ב-1921.
כמו כן כתב שירה, בנוסף לספרו הראשון שהוקדש לאשתו. ב-1917 הוציא את ספרו דורך גלאנץ און נעבעל: ליעדער זאמלונג (דרך זוהר וערפל: אוסף שירים).
פרילוצקי קיים סלון לספרות יידיש ברחוב שביאנטוקשיסטקה (Świetnokrzyska) בוורשה. היו שלושה סלונים ספרותיים יהודיים בוורשה של תחילת המאה ה-20 שהייתה אז מרכז ספרותי חשוב ביידיש: של י"ל פרץ, הלל צייטלין ושל פרילוצקי. אצל פרילוצקי התרכזו הצעירים שהתענינו בנוסף לספרות גם בתיאטרון ובפולקלור. במסגרת סלונו הספרותי פרילוצקי עזר ופרסם את יצירותיהם של יהושע פרלה, יצחק מאיר וייסנברג, יואל מסטבוים ואחרים.
הקדמות לכל מטפיזיקה בעתיד
הקדמות לכל מטאפיזיקה בעתיד שתוכל להופיע כמדע (בגרמנית: Prolegomena zu einer jeden künftigen Metaphysik, die als Wissenschaft wird auftreten können) הוא ספר קצר מאת הפילוסוף הפרוסי עמנואל קאנט. הספר הודפס בשנת 1783, שנתיים לאחר הוצאת המהדורה הראשונה של ספרו המרכזי ביקורת התבונה הטהורה.
"הקדמות" מכיל קיצור של המסקנות החשובות ב"ביקורת". קאנט מתאר את הדרך הנגישה יותר של ספר זה כדרך מנתחת (אנליטית), בניגוד לדרך המרכיבה (סינתטית) בה כתובה ה"ביקורת" לבחינת כושרי התבונה ועקרונותיה. בספר זה קאנט מניח כי המתמטיקה, מדע-הטבע והמטאפיזיקה הם מדעים מבוססים, ושואל: כיצד מדעים אלה הם באפשר?
הספר הוא גם בעל אופי פולמוסי. קאנט התאכזב מההכרה וההבנה המועטה של ביקורת התבונה הטהורה בציבור, ובספר זה הוא מדגיש שוב ושוב את חשיבותה של ה"ביקורת" לקיומם של המדעים ושל המטאפיזיקה כמו גם את ההבדלים המהותיים לדעתו בינו לבין פילוסופים אחרים כמו ג'ורג' ברקלי ודקארט. הנספח האחרון בספר אפילו מכיל התייחסות מפורטת ומעט עוקצנית של קאנט כלפי ביקורת לא מוצלחת (לטעמו) על ספרו.
תוכן הספר.
הקדמה.
קאנט מצהיר שה"הקדמות" נועד עבור מורים ותלמידים בתור אמצעי עזר להבנת המטאפיזיקה כמדע. בשונה ממדענים אחרים מטאפיזיקאים עדיין לא הצליחו להשיג ידע אוניברסלי וודאי. לא קיים במטאפיזיקה שום סטנדרט להבחנה בין אמת לבין טעות. קאנט בא ושואל "האם מטאפיזיקה היא בכלל באפשר?".
דייוויד יום חקר את הבעייתיות של מושג הסיבתיות. האם הסיבתיות נגזרת מהניסיון עצמו או שהיא עומדת עצמאית לו? הקשר שאנו מניחים שוב ושוב בין סיבה למסובב הוא, לדעת יום, טעון הוכחה. הוא טען שלא המדע ואף גם לא המטאפיזיקה יכולים להוכיח את מושג הסיבתיות והוא למעשה יציר של כוח הדמיון שלנו בלבד. סילוק כזה של מושג הסיבתיות שומט את הקרקע מתחת לאמיתות מדע-הטבע והמטאפיזיקה. קאנט מכריז כי הוא יסיק לוגית כיצד סיבתיות, כמו גם מושגי-שכל-טהורים נוספים מקורם בחשיבה האנושית עצמה, ולא בניסיון החיצוני לה וכך יראה כיצד מדעים אלה בכל זאת באפשר.
בשונה מהספר "ביקורת התבונה הטהורה" אשר נכתב במיתודה מרכיבה (סינתטית), כתב קאנט את "הקדמות" תוך שימוש במיתודה מנתחת (אנליטית). הוא חילק את השאלה המרכזית "כיצד מטאפיזיקה כמדע היא באפשר?" לשלושה חלקים שונים. כך, הוא חקר את שלוש השאלות בדבר אפשרותה של המתמטיקה הטהורה, מדע הטבע הטהור, והמטאפיזיקה ככלל. תוצאות שאלות אלו יאפשרו לו לקבוע את גבולות התבונה הטהורה וכך לענות על שאלת אפשרותה של המטאפיזיקה כמדע.
מבוא: על המיוחד שבכל הכרה מטאפיזית.
§ 1. על מקורות המטאפיזיקה
מטאפיזיקה, מעצם הגדרתה, עקרונותיה הם "א-פריורי" במובן זה שאינם נגזרים מתוך ניסיון פנימי או חיצוני. ההכרה המטאפיזית היא הכרה פילוסופית טהורה - המגיעה מתוך הכרה טהורה ותבונה טהורה.
§ 2. על אופן ההכרה שרק אותה אפשר לכנות בשם הכרה מטאפיזית
§ 3. הערה על החלוקה הכללית למשפטים מרכיבים ומנתחים
חלוקה זו היא קריטית אך בו זמנית לא הוכרה כראוי על ידי פילוסופים קודמים.
§ 4. השאלה הכללית של ההקדמות: האם מטאפיזיקה היא מן-האפשר בכלל?
משפטים מטאפיזיים הם כולם מרכיבים. מושגים ומשפטים מנתחים יכולים להיות קשורים למטאפיזיקה אך הם אינם המטאפיזיקה עצמה. לדוגמה המשפט המנתח "העצם הוא מה שקיים רק כנושא" מתייחס למושגים מהתחום המטאפיזי. משפט כזה יכול לשמש למשפט "כל מה שהוא עצם בדברים הוא מתמיד", שהוא משפט מרכיב א-פריורי וגם משפט מטאפיזי ממש. לפיכך, המטאפיזיקה עוסקת במשפטים מרכיבים א-פריורי, ורק אילו הם מטרתה.
"ביקורת התבונה הטהורה" חקרה את השאלה הכללית בצורה מרכיבה. ב"ביקורת" נבחנו המושגים ועקרונות התבונה הטהורה ומהם נגזרה אפשרותה של המטאפיזיקה כמדע. לעומת זאת, "הקדמות" מתחיל מההנחה שקיים ידע מטאפיזי (מרכיב א-פריורי) אודות אפשרותם של המתמטיקה-הטהורה ושל מדע-הטבע-הטהור. מהנחות אלו, ובצורה מנתחת, נראה את שורשי אפשרותה של המטאפיזיקה.
§ 5. השאלה הכללית של ההקדמות: הכרה מתוך התבונה הטהורה כיצד היא מן-האפשר?
תוך שימוש במיתודה מנתחת, נתחיל מן ההנחה שקיימת הכרה מרכיבה א-פריורי. מתוך הנחה זו נראה את טעמה של אפשרות זו, את תנאי שימושה, היקפה וגבולותיה. למעשה נשאל עצמנו: "משפטים מרכיבים א-פריורי כיצד הם מן-האפשר?". רק כך נוכל ללמוד מהם גבולות התבונה הטהורה עצמה.
כדי לפתור את שאלה זו, ובמתודה מנתחת, נוכל להסתמך על הנחת אפשרותם של המתמטיקה ומדע הטבע.
החלק הראשון מהשאלה הטרנסצנדנטלית העיקרית. מתמטיקה טהורה כיצד היא מן-האפשר?
§ 6. מתמטיקה מורכבת מהכרה מרכיבה א-פריורי. כיצד אפשרי לתבונתנו ליצור לה הכרה א-פריורי שכזו? אם נצליח להבין את מקורות המתמטיקה, ייתכן ונצליח להבין את הבסיס לכל הכרה לא-ניסיונית.
§ 7. כל הכרה מתמטית מוכרחה לגלם את מושגיה בתוך ההסתכלות. הסתכלות זו, הנקראת גם הסתכלות טהורה, היא קודמת לכל ניסיון וכל תחושה (א-פריורי). אם נצליח למצוא את אפשרות הסתכלות טהורה שכזו, נבין את אפשרות המתמטיקה הטהורה.
§ 8. כיצד אפשר להסתכל במשהו א-פריורי? כיצד תוכל הסתכלות של מושא להיות קודמת למושא עצמו?