דיאמנדיס היוותה השראה למספר אמנים, בהם בילי אייליש, מלאני מרטינז, אודרי מיקה, אייני קהיל, וברידג'יט מנדלר.
השקפות חברתיות.
דיאמנדיס תומכת בפמיניזם ובשוויון זכויות מגדרי, ושיתפה את דעותיה החברתיות במוזיקה, בראיונות וברשתות החברתיות, ואף זכתה בתואר "צליל הפמיניזם" במגזין Nylon. הזמרת מתחה ביקורת על התפקידים המגדריים המסורתיים והדעות הקדומות החברתיות כלפי נשים בכלל, ובתעשיית הפופ והמוזיקה בפרט. אלבומה השני התמקד בחקר הנפש הנשית והדרכים הסטריאוטיפיות שבהן נשים מוצגות בתרבות האמריקאית, כאשר השיר "Sex Yeah" מתואר לעיתים קרובות כ"אמירה פמיניסטית". מספר שנים מאוחר יותר, החליטה דיאמנדיס לעבוד על אלבומה החמישי עם צוות שבנוי כולו מנשים בלבד, על מנת להעביר מסר פמיניסטי, והסבירה כי "רק נשים יכולות לספר את הסיפור הזה".
בשנת 2020 החלה דיאמנדיס לדבר בפתיחות על הארכת שיערה האפור באינסטגרם, כאות מחאה נגד סטנדרט היופי:
בריאות הנפש.
דיאמנדיס דיברה בגלוי על התמודדותה עם דיכאון וחרדה. השיר "Happy", הפותח את אלבומה השלישי, "Froot", עוסק במאבקה בדיכאון. לשיר קדמו רצועות מאלבומים קודמים, בהן "Numb", "", "Living Dead" ו-"Teen Idle", העוסקות בדיכאון שחוותה בשנות העשרה והעשרים לחייה. בריאיון ל-BBC חשפה דיאמנדיס כי הלחץ הרב שחוותה בתקופת סיבוב ההופעות השלישי שלה, Neon Nature Tour, משנת 2015, הוביל להתקפי פאניקה ודיכאון, אשר גרמו לה לשקול לוותר על הקריירה המוזיקלית.
בשנת 2017, פתחה הזמרת בלוג טאמבלר בשם "Marinabook", בו כתבה על נושאים שונים הקשורים לבריאות הנפש. ביום הולדה ה-32, שחל ביום בריאות הנפש העולמי 2017, פרסמה דיאמנדיס מאמר על מאבקה עבור בריאות הנפש. במהלך השנים היא השתתפה בקורסי פסיכולוגיה שונים, אשר זיכו אותה בכינוי "פסיכולוגית פופ".
מסדר הודו הבריטית
מסדר הודו הבריטית (באנגלית: Order of British India, מוכר גם בר"ת: OBI) הוא מסדר הצטיינות ועיטור צבאי אשר היה ניתן למשרתים בצבא הודו הבריטית. העיטור ניתן עבור שירות ארוך, נאמן ומכובד של משרתים מתת-היבשת ההודית בשירות האימפריה הבריטית. העיטור היה פעיל משנת 1837 עד שנת 1947, אז קיבלה הודו את עצמאותה מידי הבריטים.
לרוב ניתן העיטור עבור השתתפות ראויה לציון במהלך מערכה או מלחמה, לעיתים נדירות ניתן העיטור לקצינים עבור שירות ארוך של בין 20 ל-30 שנים. העיטור ניתן בשתי דרגות; דרגה שנייה שהעניקה למעוטר את התואר 'בהאדור' (גיבור), ודרגה ראשונה שהעניקה למעוטר את התואר 'סרדר בהאדור' (מפקד גיבור). תוארו המלא לדוגמה של מייג'ור סינג אטוואל מצבא הודו הבריטית שקיבל את העיטור עבור לחימתו במלחמת העולם השנייה היה: מייג'ור "סרדר בהאדור" סינג אטוואל, OBI (דרגה ראשונה).
ההיסטוריה של המסדר.
מסדר הודו הבריטית התחיל בתור עיטור אשר הוענק על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית. בתקופה הראשונה של השלטון הבריטי בהודו, הייתה הפרדה ברורה בין יחידות בריטיות לבין יחידות הודיות אשר שירתו את האימפריה הבריטית כחלק מצבא הודו הבריטית. החיילים הבריטים נכללו בשיטת העיטורים והתארים הבריטית, אך לפחות במהלך המאה ה-18 וה-19, לחיילים ההודים בשירות האימפריה הוענקו עיטורים ותארים שונים (בעלי חשיבות מופחתת מעט).
מסדרי האבירות הבריטיים שהוענקו לחיילים וקצינים בריטים לא הוענקו, אם כן, לחיילים ההודים, גם כאשר אלו הפגינו גבורה ונאמנות שוות ערך לבריטים. לכן, עיטור מסדר הודו הבריטית היה חלק מהעיטורים שהגיעו לחיילים ההודים בשירות האימפריה.
המסדר נוסד אם כן בשנת 1837, בתקופה של התייצבות שלטון חברת הודו המזרחית הבריטית וביסוס מקומה בתור הישות השלטונית העיקרית והחזקה בתת-היבשת ההודית. 20 שנים לאחר מכן פרץ המרד ההודי הגדול, בו התקוממו החיילים ההודים כנגד מפקדיהם והשלטון הבריטי. בין היתר סימן המרד את קיצו של שלטון חברת הודו המזרחית ומעבר השליטה בהודו לידי הפרלמנט הבריטי, כמו גם מעבר צבא הודו לידי צבא האימפריה הבריטית. לכן, משנת 1859 עבר המסדר יחד עם כל העיטורים ההודים להיות חלק משיטת העיטורים והתארים הבריטית, אך תנאי זכאותו של העיטור לא השתנו והוא נותר עיטור לחיילים הודים בלבד.
בשנת 1947 כאמור, בוטל העיטור והמסדר כאשר הודו ופקיסטן קיבלו את עצמאותם ושלטון הראג' הבריטי הסתיים.
תראפוזה
תראפוזה או עכביש גוליית (שם מדעי: "Theraphosa") היא סוג של טרנטולה מדרום אמריקה.
סוג זה כולל שלושה מינים, שלושתם מהגדולים שבעכבישי העולם.
עד לשנת 2010 היו ידועים שני מיני תראפוזה, אם כי רבים חשדו כי חלק מהפריטים שנחשבו בטעות כ-"Theraphosa blondi" שייכים בעצם למין אחר, שלישי. בשנת 2010 תואר לראשונה המין "Theraphosa stirmi".
שלושת מיני התראפוזה דומים זה לזה, ונדרשת רמה מסוימת של בקיאות על מנת להבחין ביניהם.
תיאור.
מוטת רגליהם של מיני התראפוזה מגיעה עד 30 ס"מ, ומשקלם מגיע עד ל-170 גרם. הזכרים חסרים את הזיזים הבולטים הממוקמים על זוג הרגליים הקדמיות, המשמשים את הזכר לשיתוק ניביה של הנקבה במטרה למנוע ממנה לנשוך אותו במהלך ההזדווגות. צבעם של מיני התראפוזה נע בין חום בהיר לכהה, עם סימנים חיוורים על הרגליים. לתראפוזה שערות על גופם, בטנם ורגליהם.
מחזור חיים.
בדומה למיני עכבישים אחרים (דוגמת האלמנה השחורה) נוהגות לעיתים הנקבות מסוג זה לטרוף את בני זוגן לאחר ההזדווגות. הנקבות מגיעות לבגרות בתוך 3 עד 4 שנים, ואורך חייהן נע בין 15 ל-25 שנה. הזכרים מתים מעט לאחר הגיעם לבגרות, ואורך חייהם נע בין 3 ל-6 שנים. הנקבה מטילה בין 100 ל-200 ביצים בכל הטלה, ואלו בוקעות תוך חודשיים.
תזונה.
כמו יתר הטרנטולות, הם ניזונים בעיקר על חרקים ועל חסרי חוליות אחרים. יחד עם זאת, בשל גודלם העצום, ישנם מקרים שבהם עכבישים אלה יצודו ויאכלו גם בעלי חוליות קטנים. בטבע תועדו מקרים שבהם טרנטולות גדולות נראו כשהן ניזונות על מכרסמים, לטאות, עטלפים ואף נחשים ארסיים.
לעכביש חוש ראייה חלש, והוא מסתמך בעיקר על תנודות האדמה שסביב מחילתו.
בשבי יש להאכיל את העכביש בעיקר בתיקנים. צעירים יש להאכיל בצרצרים או תיקנים שגודלם אינו עולה על אורך גופו של העכביש עצמו. לא רצוי להאכיל את העכבישים בעכברים באופן קבוע, שכן הם מכילים כמות סידן גדולה שעלולה להזיק לטרנטולה. בכל מקרה יש להעדיף ולדות עכברים שכן עכברים בוגרים יכולים לגרום לטרנטולה נזק בטרם תצליח זו לחסלם.
ארס.
כמו כל הטרנטולות, לתראפוזה יש ניבים ארוכים דיים כדי לחדור עור של אדם (3.8-1.9 ס"מ). הניבים מכילים ארס. העכביש ינשך כשהוא חש מאוים, אך השפעת הארס על האדם היא מינורית יחסית (למעט במקרים של אלרגיה) וניתן להשוותה להשפעתה של עקיצת צרעה. כשהוא חש מאוים יבעט העכביש בעזרת רגליו האחוריות שערות צורבות מבטנו. שערות אלו יוצרות גירוי חריף בעור וברקמות ריריות. שערות אלה מזיקות לאדם ונחשבות לשערות הצורבות המזיקות ביותר לאדם מבין אלו של כלל הטרנטולות. ככלל, טרנטולות לרוב לא ינשכו אדם, אלא אם הן חשות מאוימות. ישנם מקרים שבהם הנשיכה תהיה נשיכה יבשה (כלומר, ללא החדרת ארס).
רשות נחיתה
רשות נחיתה הוא סרט קצר של ריקי שלח משנת 1977. זהו אחד מסרטי המדע הבדיוני הראשונים (ובין המעטים) שנעשו בישראל.
תקציר העלילה.
מגדל הפיקוח בנמל התעופה בן-גוריון מקבל תקשורת מוצפנת מכלי טיס בלתי מזוהה. פענוח ההצפנה מראה שמרחף באזור, אמנם עדיין מחוץ לאטמוספירה, כלי טיס בלתי ידוע המבקש רשות נחיתה. כל הניסיונות לזהותו על הרדאר עולים בתוהו, כלי הטיס מתקרב מאוד, מוכרז מצב חירום בשדה התעופה וברדיוס גדול סביבו. כל נתיבי התחבורה סביב לשדה התעופה נסגרים וגדוד חיילים מוכנס לכוננות בשערי נמל התעופה.
לבסוף נוחתת החללית לתוך שלולית בקצהו של אחד המסלולים. בכל תהליך ההנחתה לא הביא איש בחשבון את גודלה של החללית.
אודות הסרט.
הסרט נבחר לנעול את פסטיבל סרטי המדע הבדיוני בטריאסטה 1978 שהיה אז מן החשובים בפסטיבלי המדע הבדיוני בעולם, בספר הפסטיבל כתוב "...גם סטיבן ספילברג עושה עכשיו משהו דומה...", כוונת הכותבים הייתה לסרטו "מפגשים מהסוג השלישי" שהיה אז בתהליכי הפקה.
הסרט כולו נעשה כמעט ללא תקציב והוא צולם באתרים שונים בארץ כשהמרכזיים ביניהם הם מגדלי הפיקוח בבן-גוריון ובעטרות. צולם ב-16 מ"מ.
מן הסרט:
פלוג'ה (עיראק)
פלוג'ה (בערבית - الفلوجة, תעתיק מדויק: אלפלוג'ה) היא עיר במחוז אל-אנבאר שבמרכז עיראק השוכנת על גדת נהר הפרת כ-56.22 ק"מ מערבית לבירה בגדאד, נכון ל-1 ביולי 2018 מתגוררים בעיר 250,884 בני אדם. פלוג'ה המודרנית שוכנת על חורבות העיר העתיקה פומבדיתא, ששימשה מרכז לחיים יהודיים בתקופת התלמוד ובה פעלה ישיבת פומבדיתא.
בפלוג'ה התגוררו יהודים ואף היה בה רובע יהודי עד עליית יהודי עיראק.
מינואר 2014 ועד יוני 2016, נשלטה העיר על ידי ארגון הטרור המדינה האסלאמית.
היסטוריה.
האזור היה מיושב במשך אלפי שנים. העיר הייתה מרכז יהודי (ביחד עם סורא) עד שנת 259. הנוסע בנימין מטודלה ביקר בעיר בשנת 1164 וטען כי מתגוררים בה כ-3,000 יהודים.
בתקופת האימפריה העות'מאנית, העיר היוותה תחנה בכביש בדרך לעיר בגדאד. בזמן המלחמה האנגלו-עיראקית בשנת 1941 הובס הצבא העיראקי בקרב ליד העיר.
עד אמצע המאה ה-20 הייתה פלוג'ה עיירה קטנה ובה כ-10,000 תושבים. עם עצמאות עיראק ושלטונו של סדאם חוסיין גדלה חשיבות העיר, כאחד מקודקודיו של המשולש הסוני והאוכלוסייה בה גדלה עד למעלה מ-300,000. זאת בזכות מאגר נפט אדיר במדינה וקירוב העיר לכביש לבגדאד.
בזמן מלחמת המפרץ העיר סבלה מפגיעה נרחבת באזרחיה.