ב-14 באוקטובר ניהלו הקצינים שהשתתפו במבצע, ובראשם שרון, תחקיר על הפעולה, בו נמתחה ביקורת קשה על הרמטכ"ל דיין ועל המטה הכללי, לגבי היבטים שונים של הקרב: אי כיבוש חרבת צופין, תזמון הסיוע הארטילרי, פעילות חיל האוויר והיבטים נוספים. ב-17 באוקטובר כינס דיין את הקצונה הבכירה שהייתה מעורבת במבצע לתחקיר נוסף, בו פירט בפניהם מספר אילוצים מדיניים שהשפיעו על תכנון המבצע, בין היתר: הרצון להימנע מפגיעה באזרחים ומאמץ להימנע מהתערבות חיל האוויר הבריטי. בפתיחת הדיון ביקש לשמוע ביקורת מהמשתתפים, וזו אכן נמתחה כלפיו. אלא שדיין תקף בתגובה את מותחי הביקורת ובמיוחד את שרון, אותו האשים בחוסר רגישות לאבדות ובאי-ציות לפקודה להמתין עשר דקות בין סוף הריכוך הארטילרי ותחילת ההסתערות על המצודה.
בדיון במטכ"ל אחרי הפעולה, מתח מפקד פיקוד הדרום, אל"ם אסף שמחוני, ביקורת חריפה על אופן ביצוע הפעולה. הוא טען שתכנון ואישור הפעולה נעשה בין הרמטכ"ל למח"ט הצנחנים שרון, מבלי לערב את אג"מ ואת פיקוד המרכז; שלא התבצעה הערכת מצב יסודית - ואכן לא ניתן היה לעשות זאת בלוח הזמנים בן היממה שנקבע לנוהל הקרב; שכוח החסימה היה מיותר, ובכל מקרה הוצב במקום לא נכון מבחינה טקטית; שתוכנית הפעולה העידה על זלזול בכושר הלחימה של הירדנים: לא הוקצה כוח אש חזק מספיק כנגד מבנה המשטרה, דבר שאיפשר לירדנים לירות באופן יעיל על הכוח המסתער, וכן הסיוע הארטילרי לפני ההסתערות היה מועט והופסק מוקדם מדי. בסיכום הדיון, הרמטכ"ל דיין הודה בחצי פה בנכונות הטענות, ולאחר מכן כתב ביומנו: "פעולת קלקיליה הכתה הדים יותר מכל פעולת גמול קודמת שנערכה בחזית הירדנית, ובראש ובראשונה החריפה מאד את יחסינו עם הבריטים... השיטה מחייבת רוויזיה... סיבת הסיבות למצב שנוצר בקלקיליה... (הייתה שהתגובה שלנו הייתה שגרתית מדי)".
לדברי ההיסטוריון בני מוריס, פעולת התגמול בקלקיליה הביאה את הקצונה של צה"ל ל"הכרה ברורה, כי מדיניות פשיטות הגמול מיצתה את עצמה". לדברי דיין, נוצרה הסכמה לכך ש"השיטה הנוכחית טעונה שינוי". בכנס שהתקיים ב-17 באוקטובר, אמר: "נראה שאנו עומדים במפנה בנוסח הפעולות שלנו בעתיד. תהיה אתנחתה, שבה נחשוב מחדש היטב את שיטת התגמול שלנו". יצחק רבין, שהיה אז אלוף פיקוד צפון, כתב בזיכרונותיו: "התחושה היתה, שהגענו למיצוי של שיטות פעולות התגמול, בלא שהביאה להפחתה כלשהי בפעולות המחבלים".
השלכות אסטרטגיות.
לאחר המבצע הזהיר משרד החוץ הבריטי את ישראל מפני שימוש נגד ירדן במטוסי סילון או טנקי "צנטוריון" שנרכשו בבריטניה, ואיים כי אם ישראל תפתח במלחמה נגד מדינה זו, יופעל חוזה ההגנה הבריטי-ירדני. הימנעות בריטניה מסיוע לירדן במהלך הקרב בקלקיליה, עוררה בירדן עוינות נגדה. על משקיפי או"ם שחקרו את הפשיטה בזירת הקרב, הושלכו אבנים בכל כפר שחצו בדרכם, והם הותקפו גם על ידי חיילים ירדנים. הפשיטה הישראלית בקלקיליה עוררה מחדש את רצונה של ירדן בתגבורת צבאית עיראקית. דוד בן-גוריון וגולדה מאיר איימו בתגובה כי ישראל תיאלץ למנוע את האיום הזה, מה שגרם לכוחות העיראקיים שרוכזו לאורך גבול ירדן, להישאר במקומם ולא להיכנס לשטח ירדן.
הפעולה בקלקיליה הייתה האחרונה בשורה של פעולות תגמול שבוצעו נגד מטרות צבאיות ואזרחיות בגבול הירדני. לממלכת ירדן היה אז הסכם הגנה עם בריטניה (שנחתם במרץ 1946), ולכן במערכת השיקולים באשר ליציאה לפעולה נכלל גם השיקול להשתדל ולהימנע מדרדור של המצב הביטחוני בגזרה הזאת, כדי לא להזיק להסכם המתרקם בין ישראל לבין בריטניה וצרפת, לקראת מלחמת סיני. על רקע זה, הפעולה בקלקיליה בוצעה כתגובה של חוסר ברירה לרצח הפועלים באבן יהודה, לאחר שראש הממשלה דוד בן-גוריון בחר להבליג על הרצח הקודם של עובדי הכביש בנגב. מאידך, היה למבצע אפקט של הסחה, בכך שמיקד את תשומת הלב בגבול ירדן, דבר שעזר ליצור את הרושם, בעת גיוס המילואים הנרחב לקראת מלחמת סיני, שפניה של ישראל אל החזית הירדנית.
האנדרטה לנופלים במבצע.
לזכר הנופלים במבצע הוקמה בשנת 1957 אנדרטה במזרחה של כפר סבא. האנדרטה היא סלע המונח על גבי בסיס מרובע בליבה של גינה קטנה. בראש הסלע נרשם הפסוק: כחצים ביד גיבור - כן בני הנעורים. מתחתיו נרשמו שמות הנופלים במבצע. בפתח הגינה מוצב סלע נוסף (שהחליף שלט שניצב שם) ועליו כיתוב המתאר את המבצע. האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל אשר חירם.
קלמן ליס
קַלמן לִיס (1901/1903, קובל, פלך ווהלין, האימפריה הרוסית – 19 באוגוסט 1942, אוטבוצק, גנרלגוברנמן (פולין הכבושה)) היה משורר וסופר יהודי בשפת היידיש. התמחה בחינוך ילדים פגועים בוורשה. נספה בשואה.
ביוגרפיה.
קלמן ליס נולד בעיר קובל שבפלך ווהלין. כבר מגיל רך פורסמו שיריו בעיתונות היידיש. תוך לימודיו בגימנסיה עסק בתרגום יצירות פושקין, מיצקביץ' ואחרים. למד בסמינר העברי בווילנה ושימש כמורה בעיירות ווהלין; את זמנו הפנוי הקדיש לכתיבת שירים. שיריו התפרסמו בין השאר בכתב העת "אויפגאנג". זוהה כ"משורר של ווהלין".
ליס המשיך בלימודיו ורכש השכלה מקיפה בבית הספר הגבוה לפסיכולוגיה וחינוך ילדים פגועים בעיר אוֹטְבוֹצְק שליד ורשה. מונה כמנהל המוסד היהודי "צנטוס" (CENTOS, Centrala Towarzystwa nad Sierotami) לילדים חריגים שמטעם הג'וינט. הצטיין בעבודתו, נישא והתגורר בעיר.
נשא את שרה רובינשטיין, בתם של משה הורנשטיין וחיה מושקא הורנשטיין (בת אדמו"ר מהר"ש מלובביץ'), שהייתה נשואה קודם לכן לשמואל רובינשטיין. נולד להם בן, יעקב יוסף. אשתו נפטרה כשכרעה ללדת את הבן השני, שגם הוא לא נשאר בחיים. הילד הראשון יעקב יוסף ליס נמסר לאימוץ אצל דודיו מנחם מנדל (אח של שרה) ורעייתו שיינא הורנשטיין (בת אדמו"ר הריי"צ מלובביץ'), שלא היו להם ילדים. ליס מצא נוחם בעבודתו הספרותית והרבה בכתיבה לבני הנעורים.
עם הכיבוש הנאצי ב-1939 נשאר ליס באוטבוצק. קרוב משפחתו, רבי יוסף יצחק שניאורסון, ניסה להשיג לו ולחותנו וחותנתו הורנשטיין – דודיו של שניאורסון אשרות יציאה מאירופה וארצות כניסה לארצות הברית, ללא הצלחה. במקביל ניסה שניאורסון לחלץ את בנו של קלמן – יעקב יוסף ליס וכן את הוריו המאמצים (שהם בתו וחתנו של שניאורסון).
עם התקדמות המלחמה סירב ליס לברוח לבית אמו בקובל, ונשאר עד הרגע האחרון עם חניכיו, ביחד איתם נספה. גם בנו נספה בשואה וגם הוריו המאמצים של בנו, ואמא של אשתו שרה – חיה מושקא הורנשטיין.
עדנה בליליוס
עדנה בליליוס (נולדה ב-5 בנובמבר 1978) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
בליליוס נולדה וגדלה בירושלים. למדה תיאטרון בתיכון לאמנויות בירושלים. אחר-כך נסעה לארצות הברית ולמדה בבית הספר של לי שטרסברג בניו יורק (2000). כששבה לישראל למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים (2003-2001), בתקופה זו זכתה שלוש פעמים במלגת קרן שרת אמריקה ישראל (2001, 2002, 2003). אחר-כך עברה לרוסיה ולמדה במשך שלוש שנים במוסד לאמנות הדרמה במוסקבה של אנטולי וסילייב, שם עבדה והציגה טקסטים קלאסיים פרי עטם של אפלטון, תומאס מאן, פושקין, צ'כוב וגוגול (2006-2004).
עדנה בליליוס שבה לישראל ביולי 2006. לאחר שובה העלתה את הצגת היחיד "יפהפייה שלי... מתוקה שלי", אותה ביימה גאולה סבידנסקי, והן עיבדו את החומרים יחדיו. ההצגה עוסקת במערכות יחסים בין גברים לנשים, באהבות ובאכזבות, בליליוס שיחקה בהצגה למעלה מעשרים דמויות. ההצגה הוצגה לראשונה בתיאטרון החאן ורצה ברחבי הארץ במשך למעלה משנה. במקביל עבדה בליליוס עם קבוצת תיאטרון האימפרוביזציה "קתרסיס".
בתיאטרון גשר שיחקה את עדנה חזני בהצגה "רומן בעבודה". אחר-כך שיחקה בגשר את פבלובה בהצגה "הנסיכה איבון". בליליוס שיחקה בהצגה "המיטב שבאדם", בבימויו של טובי דיקמן, במסגרת מעבדתרבות דימונה.
היא משחקת את הלגה בהצגה "הבית על שפת האגם", שעוסקת במלחמת העולם השנייה, שהוצגה לראשונה בפסטיבל עכו ומאז מוצגת בתיאטרון תמונע, לצידן של יעל רסולי ורינת שטרנברג. ההצגה נכתבה על ידי יעל רסולי שביימה אותה ביחד עם יערה גולדרינג. בתיאטרון הבימה היא משחקת במחזמר גבעת חלפון אינה עונה בתפקיד שפרה חסון.
תפקידה הראשון של בליליוס בטלוויזיה היה בסדרה "טקסי דרייבר" (2010), בו גילמה את דמותה של אורנה, אחותה של שירית (סיגל שחמון), שנהרגה על ידי אחד מנהגי המוניות ומנסים לשדך לה אותו.
בסדרה "חיים אחרים" (2010) שיחקה אישה דתייה שמתקשה ליצור אינטימיות.
בסדרה "חטופים" (2010) שיחקה את דליה, אחות במתקן לשבויים חטופים.
בסדרה "סברי מרנן" היא מגלמת את דמותה של מירב חסון, רווקה מפונקת ועצבנית שחיה עם ההורים (סילבן ורחל חסון, אותם משחקים יהורם גאון ויונה אליאן). ב-2017 שודרה הסדרה "ויקי ואני" בערוץ 10, בה גילמה את שמרית.
בסרט "רסיסי אהבה", בבימויו של ניסים נוטריקה אשר יצא לאקרנים בינואר 2012. הסרט מתרחש בירושלים של שנות השישים ושבעים והוא מגולל את סיפורו של סמי (יחזקאל לזרוב), גבר הנשוי למלכה (ריימונד אמסלם) שמנהל רומן עם דינה (בליליוס) אשה שאינה מוערכת בסביבתה. ב-2017 שיחקה בסרט הקולנוע מכתוב.
ב-2018 שיחקה בסדרת הדרמה "שלטון הצללים".
חיים אישיים.
בליליוס נשואה ואם לשתי בנות ובן.
תפקידים.
תיאטרון
טלוויזיה
קולנוע
פו-פו
ארנב הפלדה
מצעד יום המהפכה במוסקבה (1941)
מצעד יום המהפכה במוסקבה (1941) היה מצעד שנתי שהיה נהוג בברית המועצות לציון יום השנה למהפכת אוקטובר, אשר נערך במוסקבה ב-7 בנובמבר 1941, בעיצומו של הקרב על מוסקבה, כאשר הצבא הגרמני התקרב לעיר. המצעד נועד להעלות את המוראל של העם הרוסי ולהפגין כי המצב אינו נואש. הגייסות שצעדו במצעד המשיכו משם הישר לקוי החזית.
הרקע.