הביתן תוכנן על ידי משרדו של לה קורבוזיה והמתכנן הראשי היה יאניס קסנאקיס - אדריכל, מהנדס ומלחין ניסיוני. לה קורבוזיה היה עסוק באותן שנים בתכנונה של צ'אנדיגאר - בירה חדשה לחבל פנג'אב שבהודו - ובילה חודשים רבים בנסיעות. הוא הכין סקיצה ראשונית לתוכנית אשר עקרונותיה נשמרו לכל תהליך התכנון. לאחר מכן הגה את המבנה התלת-ממדי כמעין "בקבוק" - שמראהו החיצוני אינו חשוב והוא נועד אך ורק לתת במה מיטבית לתצוגה שבתוכו. קורבוזיה אף אמר שמבחינתו זה לא משנה אם מבחוץ המבנה יהיה מערך של פיגומים. יחד עם זאת, דימוי ה"בקבוק" נותר כעקרון תכנוני בכך שלה קורבוזיה ביקש לייצר משטחים עקמומיים עליהם תתבצענה ההקרנות.
מכאן ואילך תכנון מעטפת המבנה התבצעה על ידי קסנאקיס, והוא אחראי לצורתו הסופית של המבנה.
תנועה.
כל עקרונות התוכנית שהכין לה קורבוזיה מתקיימים במערכת התנועה של המבנה. היא הייתה מכוונת וחד סיטרית - המבקרים נכנסו מצד אחד, עברו לחלל שהתרחב וכונה על ידי המתכננים "הבטן", ואז יצאו מצידו השני של המבנה. בתוך חלל "הבטן" חוו המבקרים את תצוגת המולטימדיה, כלומר הם שהו בחלל מעט יותר מ-8 דקות. בזמן התחלופה בין קבוצת אנשים אחת לבאה אחריה הושמעה בביתן יצירה שקסנאקיס הלחין במיוחד: Concrète P-H - יצירה נפרדת ועצמאית מן ה"פואמה האלקטרונית".
גאומטריית המעטפת.
הגאומטריה של מעטפת של המבנה היא צירוף של תשעה היפרבולואידים פרבוליים. אין במבנה אבחנה בין גג לקיר והמשטחים משמשים הן כגגות והן כקירות. כמו כן, אין במבנה אבחנה בין קורות לעמודים - האלמנטים המבניים הקוויים נושאים את כל עומסי המבנה כמו גם מעבירים את העומסים אל הקרקע.
הקונסטרוקציה.
יציקת בטון באתר עבור משטחים עקמומיים אלה נשללה על ידי החברה המבצעת בשל הקושי לבנות תבניות, מבפנים ומבחוץ, עבור גאומטריה כה מורכבת. החברה החליטה לחלק את תשעת המשטחים למאות משטחים קטנים יותר, לצקת אותם מראש (precast) במפעל, להוביל אותם לאתר ולהרכיב אותם שם. כל לוח היה שונה מחברו ולפיכך היה צורך למספר את הלוחות ולהרכיבם לפי סדר. שטחו הממוצע של כל לוח היה כ-1.5 מטר רבוע, לעומת מאות מטרים רבועים שמנה כל אחד מתשעת המשטחים הראשיים. עוביו של כל לוח היה כ-5 ס"מ.
חלקי המבנה היחידים שכן ניצוקו באתר הם יסודותיו והקורות/עמודים התוחמים את המשטחים העקמומיים. לאחר הרכבת הלוחות, זה לצד זה, היה צורך לדרוך את הבטון, על מנת שיישא בכל רגע נתון מאמצי לחיצה בלבד ולא מתיחה. עבור הדריכה נפרסו במרווחים של כל חצי מטר לערך כבלים עם כושר נשיאה של כשלשה טונות כל אחד. הכבלים נפרסו משני צידי המעטפת, אולם הם נראו בעיקר מצדה החיצוני - שם לא חופו. בשל העובדה שהגאומטריה של המשטחים נוצרת מקווים ישרים (כל משטח הוא משטח ישרים) - כל כבל דריכה היה ישר, ולא התעקל על גבי המעטפת העקמומית.
המבנה לא היה הראשון בו נבנו היפרבולואידים פרבוליים מבטון, וגם לא הראשון בו נעשה שימוש בבטון יצוק-מראש או בבטון דרוך. יחד עם זאת, השילוב של שיטות בנייה אלו עבור גאומטריה זו היה חדשני לזמנו.
חיפויים.
המבנה נצבע מבחוץ בצבע על בסיס אלומיניום. עובדה זו גרמה לרבים לטעות ולחשוב כי שלד המבנה עשוי מתכת וכי המשטחים עשויים בד. מבפנים חופו המשטחים במלט אזבסטי לטובת שיפור האקוסטיקה.
חיים שורר
חיים שוּרֶר (12 במאי 1895 – 13 בפברואר 1968) היה איש הציונות הסוציאליסטית ועורך עיתון "דבר".
קורות חיים.
שורר נולד בעיירה אובודובקה שבפלך פודוליה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) לחיה-שרה (דוּבִּינסקי) ומאיר שורר. למד ב"חדר", בגימנסיה בקישינב ובישיבה באודסה, ובמקביל היה פעיל בתנועה הציונית ובתנועת "צעירי ציון", והיה מראשוני החברים באגודת הנוער "נס ציונה" שנוסדה בקישינב ב-1910. בשנת 1913 עלה לארץ ישראל. משך תשע שנים עסק בעבודה חקלאית ביהודה, בגליל היה פועל בחווה החקלאית בביתניה תחתית ובחווה החקלאית בחולדה, ולאחריהן התיישב בנהלל והיה מראשוני המתיישבים בה. עוד קודם עלייתו לישראל החל לפרסם מאמרים בשפה הרוסית בעיתון "ראזסווייט" ('השחר').
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס לעבודת כפייה ("סוכרה") עבור הצבא העות'מאני ושירת כמלווה עגלות לבאר שבע עד שחלה ושוחרר מהשירות.
בתום מלחמת העולם הראשונה חזר לקישינב, ושהה שם כשנה עם משפחתו, כשהוא עובד במרכז "החלוץ" ומפרסם מרשמיו בעיתונות עברית. בארץ, בשנת 1920 פורסמו שניים מסיפוריו בביטאון "האדמה" בעריכת יוסף חיים ברנר, מהם הומחז אחד והוצג לציבור בהשתתפותו. במסגרת פעילותו התנועתית היה חבר "הפועל הצעיר" בארץ וכתב בשבועון התנועה, וכן השתתף תקופה קצרה בעריכתו לצד יוסף אהרונוביץ'.
לאורך שנות חייו בארץ היה חבר מזכירות האיחוד העולמי פועלי ציון-ההתאחדות, מזכירות מפא"י, מועצת הפועלים בכפר סבא, ויצא בשליחות הקרן הקיימת לישראל לפולין ולרומניה. בוועידת יסוד המפלגה נבחר למזכיר מפא"י, וכיהן בתפקיד שלוש שנים, לצד מזכירים נוספים. בשנת 1933 יצא לשנת שליחות בגליציה מטעם המפלגה, ובמהלך שנות ה-30 השתתף במספר קונגרסים ציוניים וכן בקונגרס האינטרנציונל הסוציאליסטי. בשובו מגליציה ערך במשך שנתיים, עם אליעזר שוחט, את 13 כרכי האנתולוגיה של תנועת "הפועל הצעיר". במלחמת העולם השנייה התנדב לשורות הצבא הבריטי, ושרת בסוללה הארצישראלית הראשונה לתותחנות נגד-מטוסית. הוא תיאר את קורותיו ביחידה בספר "החייל 9172".
בעיתון "דבר" השתתף מראשיתו, אך השתייכותו הפוליטית לתנועת "הפועל הצעיר" והשתתפותו במאבקיו של יוסף שפרינצק על שמירת אופי התנועה במסגרת מפא"י, הם שעיכבו את צירופו כחבר מערכת העיתון עד 1936. במהלך השנים שימש עורך לילה, עורך "דבר ערב", עורך "דבר לעולה" ועורך "הדור", ובשנת 1953 מונה לעורך העיתון הראשי. שנה לאחר מכן הוזמן לביקור בברית המועצות, הושפע ממנו רבות והחל לעסוק בכתיבה להגברת התודעה למצב יהדות רוסיה. ספרו "ארבעים יום בברית המועצות" זיכה אותו בפרס סוקולוב. בשנת 1966 פרש לגמלאות, וב-1968 נפטר. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
על שמו רחוב בצפון תל אביב.
משפחתו.
שורר היה נשוי תחילה לזמירה סֶמִינובסקי, וממנה נולד לו בן, זיוי. ב-1925 התגרשו השניים, וב-1926 נישא ליהודית (1906–1990), ממנה נולדו לו בן נוסף, ערן שורר (1929–1971; סופר ואיש קול ישראל) ובת, סיוָנה שורר.
אחיו הצעיר, מיכאל שורר (1896–1966), שעלה ארצה ב-1921, היה פקיד בעיריית תל אביב, בורר מקצועי ואיש ציבור.
מין אנדמי
אן ארצ'ר
אן ארצ'ר (באנגלית: Anne Archer; ) היא שחקנית אמריקאית, ידועה בעיקר בשל תפקידה בסרט "חיזור גורלי" שעליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וכן על תפקידה בסרט "תמונות קצרות" שעליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב. בנוסף היא גם המייסדת של ארגון "אמנים למען זכויות האדם", מוסד ללא כוונת רווח שדוגל במתן זכויות שוות לכל בני האדם.
ביוגרפיה.
ארצ'ר נולדה בלוס אנג'לס שבקליפורניה. היא בתם של השחקנים מרג'ורי לורד וג'ון ארצ'ר. היא למדה באוניברסיטת פיצר דרמה, ובתחילת שנות ה-70 היא החלה להופיע בתפקידי אורח במגוון של סדרות טלוויזיה, ביניהן: "הוואי 5-0", "איירונסייד" ו"אהבה נוסח אמריקה". בשנת 1973 קיבלה את התפקיד המשמעותי הראשון שלה, בסרט "The All-American Boy" לצידו של ג'ון ווייט, ובנוסף כיכבה בקומדיית המצבים "Bob &amp; Carol &amp; Ted &amp; Alice". בעקבות זאת היא הופיעה שנית בסדרות טלוויזיה, בהן: "בית קטן בערבה", "מניקס", "פטרוצ'לי" ו"מקלאוד". היא המשיכה לשחק בסרטים, ובמהלך תחילת שנות ה-80 החלה גם להופיע במחזות אוף ברודוויי.
בשנת 1984 הצטרפה ארצ'ר לצוות השחקנים של אופרת הסבון "פלקון קרסט". פריצת הדרך שלה הייתה בשנת 1987 במותחן "חיזור גורלי" שם גילמה את אשתו של מייקל דאגלס, וקיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בו. מאוחר יותר שחקה בשני סרטים המבוססים על ספריו של טום קלנסי לצידו של האריסון פורד, "משחקים פטריוטיים" ו"סכנה ברורה ומיידית". בשנת 1993 היא הופיעה בסרט "גוף ההוכחות" לצידה של מדונה, ובסרטו של רוברט אלטמן "תמונות קצרות". בנוסף היא גם הופיעה בעיבוד לתיאטרון של "הבוגר", בתפקיד גברת רובינסון, שעל הופעתה קיבלה תגובות חיוביות.
מאוחר יותר הופיעה בסדרות הטלוויזיה "ישנן בנות", "הלוחשת לרוחות" ו"פילדלפיה זורחת" בתפקיד חצי קבוע. נכון ל-2009 היא מגלמת את דמותה של לורל לימוז' בסדרת הטלוויזיה "ילדות שמנת" של The CW.
בשנת 2022 שיחקה בתפקיד חוזר במיני סדרת הטלוויזיה הנושרת.
חיים אישיים.
ארצ'ר נישאה לוויליאם דייוויס בשנת 1968, אך השניים התגרשו באמצע שנות ה-70. בשנת 1978 נישאה לג'רי ג'סטרו. יש לה שני בנים, אחד מדייוויס ואחד מג'סטרו.
בשנת 2006 הקימה את ארגון "אמנים למען זכויות האדם", מוסד ללא כוונת רווח שדוגל במתן זכויות שוות לכל בני האדם.
ארצ'ר היא חברה בכנסיית הסיינטולוגיה.
השוטרים הנוקמים
ג'ון פאולס
ג'ון רוברט פאולס (באנגלית: John Robert Fowles, 31 במרץ 1926 – 5 בנובמבר 2005) היה סופר בריטי.
ביוגרפיה.
פאולס נולד בליי-און-סי (Leigh-on-Sea) פרבר של סאות'אנד-און-סי ממזרח ללונדון. לאחר סיום לימודיו בפנימיית בדפורד התקבל לאוניברסיטת אדינבורו, שם למד זמן קצר, ולאחר מכן התגייס לצבא, בין השנים 1945–1947. לאחר שחרורו למד פאולס ארבע שנים באוקספורד, שם גילה את אלבר קאמי וז'אן-פול סארטר, שהפכו למושא הערצתו. כשסיים את לימודיו בשנת 1950 וקיבל תואר בצרפתית, החליט לפתח קריירה כסופר.
בשנים הבאות לחייו עסק בהוראה, כשבמקביל כתב מספר יצירות שבעיניו היו בוסר.