הגידו הנוסף של היישובנפסק על ידי מלחמת העולם הראשונה והמהפכות שלאחר מכן. מלחמת העולם השנייה הביאה תלאות קשות לחיי הכפר. בדצמבר 1944 הכפר הפך לזירת מלחמה, לאחר למעלה מארבעה חודשים של לחימה קשה בשנת 1945 הפסיקו התותחים לירות ב-20 במרץ. במהלך המלחמה 51 מיהודי הכפר הפכו לקורבנות השואה. 72 בנייני מגורים נפגעו ו-38 הפכו ללא מיושבים.
קהילה יהודית.
בראשית המאה ה-18 באו ללובשבריני יהודים ממוראביה ומאוסטריה והתיישבו במקום בחסות בעלי האחוזות. ב-1720 נבנה בית הכנסת הראשון. הקהילה הפעילה מוסדות צדקה וגמילות חסדים והיה במקום בית ספר יהודי.
ב-1840 ישבו בלובשבריני 1,240 יהודים. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 הלך וירד מספרם.
היינריך דויטש (1899–1822), שהיה מורה בבית הספר היהודי בלובשרבריני, לימד אחר כך בבית המדרש לרבנים בבודפשט, חיבר מילון עברי-הונגרי לתנ"ך ולמשנה, תרגם את התורה להונגרית וחיבר "סידור לתפילות ישראל" בהונגרית. בן לובשבריני אחר שנתפרסם הוא מוריץ ספיר (SAPHIR, 1858–1795), עיתונאי וסופר הומוריסטן, מראשוני היהודים שנודעו בספרות הגרמנית. בשנת 1930 ישבו בלובשבריני רק 53 יהודים.
תקופת השואה.
מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939), כשממשלת הונגריה הפרו-גרמנית חוקקה בשנת 1938 את "החוקים היהודיים" (החוק היהודי הראשון החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי). כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה (מבצע מרגרטה במרץ 1944), הועברו יהודי לובשבריני לתחנת הרכבת של סקשפהרוואר, בה רוכזו כל יהודי הנפה. כעבור שבועיים גורשו כולם למחנה ההשמדה אושוויץ.
הרב האחרון של הקהילה, ד"ר הנריק פיש (Fisch Henrik) שרד את השואה, חזר אחרי המלחמה לבודפשט וכיהן כרב הראשי בבית הכנסת הגדול של בודפשט.
אליזבת אנדרסון
אליזבת סקור אנדרסון (נולדה ב-5 בדצמבר 1959) היא פילוסופית אמריקאית, פרופסור באוניברסיטת מישיגן המתמחה בפילוסופיה פוליטית, אתיקה ופילוסופיה פמיניסטית.
ביוגרפיה.
אנדרסון, גדלה במנצ'סטר, קונטיקט, סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון במנצ'סטר בשנת 1977. אביה, שהיה מהנדס חברת יונייטד טכנולוגיות, הביא אותה להתעניין בפילוסופיה בכך שקרא איתה את ג'ון סטיוארט מיל ואפלטון.
אנדרסון קיבלה תואר ראשון בהצטיינות יתרה בפילוסופיה וכלכלה ממכללת סווארת'מור בשנת 1981. בשנת 1987 סיימה אנדרסון את הדוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת הרווארד. היא הייתה מתרגלת לפילוסופיה במכללת סווארת'מור בשנים 1985–86 ונכנסה לתפקיד באוניברסיטת מישיגן בשנת 1987. היא הייתה פרופסור חבר לפילוסופיה ולימודי נשים בשנים 1993–1999 וקודמה לדרגת פרופסור בשנת 1999. בשנת 1994, היא זכתה בתואר "פרופסור ארתור פ. תורנאו" כהוקרה על מסירותה לחינוך לתואר ראשון, ההתפתחות האינטלקטואלית ועל חייהם של תלמידיה. בשנת 2005 היא נבחרה כ"פרופסור ג'ון רולס לפילוסופיה ולימודי נשים", ובשנת 2013 כפרופסור בכיר לפילוסופיה ולימודי נשים.
אנדרסון נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 2008. בשנת 2013 קיבלה אנדרסון מלגת גוגנהיים לתמיכה בעבודתה. אנדרסון זכתה בפרס מדליית הקידמה בפברואר 2018, על ספרה "ממשלה פרטית: כיצד מעסיקים שולטים בחיינו (ולמה אנחנו לא מדברים על זה)". בשנת 2019 קיבלה מענק מתוכנית עמיתי מקארתור.
הגותה.
מחקריה של אנדרסון עוסקים בפילוסופיה חברתית, פילוסופיה פוליטית ואתיקה, כולל: תיאוריה דמוקרטית, שוויון בפילוסופיה פוליטית ומשפט אמריקני, אינטגרציה, גבולות אתיים של שווקים, תיאוריות ערך ובחירה רציונלית, הפילוסופיות של ג'ון סטיוארט מיל וג'ון דיואי, אפיסטמולוגיה פמיניסטית, מדע ומגדר ופילוסופיה של המדע.
עבודתה המצוטטת ביותר של אנדרסון היא מאמרה בכתב העת אתיקה, שכותרתו 'מהי נקודת השוויון'. במסגרת המאמר, היא מבקרת בחריפות את תפיסת "השוויון של המזל" ): תפיסה פופולרית שפיתח רונלד דבורקין ואחרים. היא דוגלת בהבנה יותר יחסית של שוויון המבוסס על עקרונות דמוקרטיים.
ספרה של אנדרסון The Imperative of Integration זכה בפרס ג'וזף ב. גיטלר של האיגוד הפילוסופי האמריקאי (American Philosophical Association) לשנת 2011, על "תרומה מדעית מצטיינת בתחום הפילוסופיה של אחד או יותר ממדעי החברה". היא כתבה מספר ספרים נוספים ועשרות מאמרים.
מוסר עבודה.
במגוון הרצאות ופרסומים, אנדרסון בחנה את מוסר העבודה מבחינת מקורו והמשך השפעתו על התרבות. חלק ניכר מעבודותיה מתמקד בתרבות והיסטוריה האמריקאית, אך מושפע באופן נרחב גם ממדינות אירופה בהם בולטות תפיסת הקפיטליזם של בעלי המניות.
אנדרסון חזרה ומדגישה את מקס ובר (בספרו משנת 1905 "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם") שמצביע על הוגי הנצרות הפרוטסטנטית, שהבולט בהם היה ריצ'רד בקסטר, כמקור של תפיסת מוסר העבודה המודרנית. הקלוויניסטים האמינו שכדי להיכנס לגן עדן ולהיות קדוש, חייבים להיות אנשי אמונה. בקסטר טען כי אין דרך לדעת, על ידי השתקפות עצמית פשוטה, האם יש לאדם אמונה או לא. במקום זאת, יש להסתכל על הפעולות שאנשים עושים; באופן ספציפי, מוסר העבודה של האדם. עצלות ועצלנות נתפסו כעדות לירידה באמונה. בקסטר הגדיר את עיקרי הליבה של מוסר העבודה הפרוטסטנטי. הוגים פוריטניים מכוננים רבים, כמו רוברט סנדרסון, ראו בעובדים כמבצעים את חובתם כלפי אלוהים וכך קידמו ערכים התומכים בעובדים.
בסופו של דבר, הערכים הפרוטסטנטים הפכו לחילוניים על ידי אנשי הליברליזם הקלאסי (כולל אדם סמית, תומאס פיין, ג'ון סטיוארט מיל וכו'). עם זאת, אנדרסון מציינת כי שני טעמים של מחשבות על מוסר העבודה הופיעו: שמרני, פרו-קפיטליסטי, כמו גם מערך ערכים פרוגרסיבי התומך בעובדים. היא טוענת שזו הייתה תוצאה של המהפכה התעשייתית שפיצלה בעלי המלאכה למעמד בעלי ההון, ולמעמד הפועלים. זה חילק את מוסר העבודה לפרשנויות פרוגרסיביות המועדפות על העובדים, ולפרשנות השמרנית המועדפת על בעלי ההון.
אנדרסון ממשיכה וטוענת כי רבים מהטיעונים הנאו-ליברליים נעוצים בפועל במידה רבה ביצירותיהם של תומאס מלתוס וג'רמי בנת'ם, ולא הליברלים הקלאסיים. מלתוס דגל באחריות פרטנית מחמירה וטען שאנשים עניים בגלל עצלותם, הפקרות והרעות שלהם. בנת'ם טוען כי בעלי הון פרטיים יצליחו ליצור שירותים יעילים יותר מכפי שהמדינה תוכל.
לעומת זאת הליברלים הקלאסיים היו במובהק יותר בעד העובדים, והם לא עולים בקנה אחד עם הערכים הנאו-ליברליים השמרניים של ימינו. אנדרסון טוענת שחל מהפך שבו בעלי הון הפנו את הזעם מהעשירים, במקום זאת אל העניים ומוסר העבודה שלהם. עם זאת, בכך רבים מהרעיונות הללו הפכו לסותרים. אנדרסון מספקת דוגמאות מרובות: בעוד השמרנים טוענים נגד רווחה (מכיוון שכביכול לא ניתן לקבל דברים ללא מאמץ) אין משתמשים בטיעון זה כנגד קבלה פסיבית של דיבידנדים. הרעיון של אחריות פרטנית מצוטט לעיתים קרובות כסיבה לא לעזור לחייבים, אך לעיתים נדירות מופנה כלפי הנושים בגין הנפקת הלוואות מסוכנות. רגשות אנטי-מונופוליים מוטלים לעיתים קרובות נגד איגודים, אך לא נגד חוקי הגנת זכויות יוצרים, וגם לא נגד ביטול חוקי ההגבלים העסקיים.
לשחרר את בריטני
The New York Times Presents: Framing Britney Spears (בעברית: לשחרר את בריטני) הוא סרט טלוויזיה תיעודי משנת 2021, שביימה סמנתה סטארק והופק על ידי ג'ייסון סטולמן, סם דולניק וסטפני פריס. הסרט עוסק בקריירה של זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס, הפופולריות שלה, והאפוטרופסות של אביה ג'יימס עליה, שהחלה בשנת 2008, מה שעורר את התנועה לשחרור בריטני.
הסרט הופץ ב-FX ובהולו ב-5 בפברואר 2021, כחלק מסדרה של ארבעה סרטים תיעודיים בשם The New York Times Presents (הניו יורק טיימס מציג) של הניו יורק טיימס, ובוחן את עלייתה של ספירס לתהילה ככוכבת פופ בינלאומית בגיל צעיר, את היחס של התקשורת והפפראצי אליה, את התמוטטותה הפומבית בשנת 2007 ואת מאבקה המשפטי נגד אביה לביטול האפוטרופסות.
הסרט הצית מחדש את הדיון הציבורי במצבה של ספירס ועורר את הטיפול המשפטי בנושא.
תקציר.
בשנת 2021, בגיל 39, בריטני ספירס, אחת מכוכבות הפופ המצליחות בעולם עם שווי מוערך של 59 מיליון דולר, מצויה תחת אפוטרופסות כלכלית ופיזית של אביה, ג'יימס ספירס, מאז 2008. הסרט מבקש לבחון מחדש את הקריירה של הזמרת, את עלייתה לתהילה ומאבקיה האישיים לאורך שלושת העשורים שלה בעסקי הבידור.
בסרט מרואיינים אישים קרובים לספירס ומשפחתה שלא התראיינו בעבר בנושא. מנהלת השיווק לשעבר של חברת ג'ייב רקורדס, קים קיימן, שסייעה בטיפוח תדמיתה של ספירס בתחילת הקריירה שלה, מתארת את ג'יימס כמנותק מחיי בתו בצעירותה. "הדבר היחיד שג'יימי אמר לי אי פעם היה, 'הבת שלי תהיה כל כך עשירה, שהיא תקנה לי סירה'", מספרת קיימן בראיון בסרט.
הסרט מציג את יחס התקשורת לספירס וכיצד מראיינים לאורך הקריירה שלה שואלים אותה שאלות מיניות ומעיקות, לרבות עיסוק בבתוליה, בחזה שלה ובחייה האינטימיים; ראיון עם דיאן סויר מציג כיצד האשימה אותה המראיינת בכך שהיא מהווה דוגמה רעה לילדות קטנות.
ג'סטין טימברלייק מוצג בתור מי שהשתמש בפרידה שלו מספירס בתחילת שנות ה-2000 על מנת למנף קריירה מוזיקלית. השיר Cry Me a River שעוסק בפרידה, הפך את טימברלייק לכוכב סולו, ובראיונות שלאחר הפרידה הוא מתראיין בהתלהבות על קיום יחסי מין עם ספירס.