המפלות הצבאיות העות'מאניות החלישו, אף עוד יותר, את השלטון המרכזי מול הפרובינציות השונות. אנשי צבא ופקידים עות'מאניים אשר הוצבו בעמדות מפתח באזורים מרוחקים נטו להעז ולטול לעצמם סמכויות והכנסות עד כדי קריאת תגר על הסולטאן והשגת עצמאות כמעט מוחלטת. לא כך היה המצב באזורים הסמוכים יותר לבירה - אנטוליה ורומליה, שם נתונה הייתה נאמנות השליטים והנכבדים המקומיים לשלטון המרכזי וכוננה מערכת יחסים סדורה בין הצדדים. התקופה שבין שלהי המאה ה-18 ואמצע המאה ה-19 אופיינה בשני גלים של רפורמות בסגנון מערבי ומודרניזציה. הגל הראשון-ה"נזאם אל-ג'דיד" ניזום על-יד הסולטאן סלים השלישי (1808- 1761) בשלהי המאה ה-18 אך נותר בגדר ניסיון שנגדע באיבו. לתפישתו של ברנרד לואיס, יוזמה זו כשלה משום אותן סיבות אשר הוצגו לעיל: חוסר נכונות אמיתית לאמץ רעיונות ומושגים חדשים או בלשונו "המסורת התרבותית והתנאים המדיניים באימפריה העות'מאנית, לא היו נוחים, לא לעיצוב ולא לביטוי של תאוריות או פרוגרמות מדיניות חדשות".
הגל השני, זה המכונה הטנזימאט, אמנם הביא עמו שינויים מרחיקי לכת בכלל המבנים האימפריאליים אך נתפש אף הוא, מצד חוגים רבים באימפריה, כביטוי צורם לניצחון האויב הנוצרי על האסלאם. ככזה, דינו היה להידחות ודין המשטר העות'מאני ההרוס היה להסתיים.
עיקרי הביקורת כלפי תזת השקיעה.
כללי.
פתיחת ארכיונים חדשים, הן בטורקיה והן בפרובינציות העות'מאניות לשעבר וגישה ביקורתית כלפי מאפייניו האוריינטליסטיים של המחקר השמרני, כמו גם כלפי ההיסטוריוגרפיה העות'מאנית, הניבו מסקנות חדשות בשדה זה. במחקרו החלוצי משנת 1966, "Politics of Local Notables", התבסס אלברט חוראני על ארכיונים בפרובינציות הערביות לשעבר של האימפריה ותקף את ההנחה המקובלת כלפי עליית אליטות של נכבדים מקומיים (האעיאן) בהן. לטענתו, אליטות אלה לא היוו ייצוג של חולשת השלטון המרכזי אלא של ארגון מחדש של המערכת הפוליטית-חברתית-כלכלית העות'מאנית אשר נשען על ברית של אינטרסים בין המרכז לנכבדים במסגרתה פעלו אלה כמתווכים בין המרכז לנתינים. כך השכיל השלטון המרכזי לשמר זיקת נאמנות ומחויבות מצד הפרובינציות כלפיו. מסקנה נוספת של חוראני הפכה טענת בסיס במחקר הרוויזיוניסטי בהתייחס לתזת השקיעה: בחינת האירועים בין המאות ה-16 וה-18, אינה מצביעה על שקיעה מתמשכת של האימפריה אלא על תהליך טבעי של התמודדות עם שינויי נסיבות וביצוע התאמות ראויות מצידה.
אהוד טולדאנו, תלמידו של חוראני, טוען כי הצלחותיה הצבאיות של האימפריה והתפשטותה הטריטוריאלית, מהווים מדד עיקרי להצלחתה. לשיטתו: "בעוד יש הרואים נקודה זו (סיום תקופתו של הסולטאן סולימאן) בהיסטוריה העות'מאנית ואילך כירידה חד כיוונית שנמשכה 300 שנה...לא כך היו פני הדברים. כל אימת שניתן היה להבריא את המוסדות, בדרכים שונות, ולחדש את תנופת הכיבושים, השתפר המצב, והחלו תקופות, שארכו לעיתים עד כדי 50 שנה, בהן הייתה עלייה ופריחה, ולאחר מכן שוב ירידה".
הביקורת כלפי התפישה השמרנית הועמקה בשלהי שנות ה-70 של המאה הקודמת. רוג'ר אוון (Owen) תקף את גישתם של גיב ובוון ואפיין אותה ככזו הנסמכת על ציוויליזציה המוגדרת באמצעות דת כקטגורית ניתוח ומשום כך - נסמכת על פרדיגמה מיושנת המבדילה בין "העריצות המזרחית" ל"נאורות המערב" תוך מתן יתרון מובנה לאחרונה, כמכלילה את המזרח במקשה אחת וכנסמכת על מערך מקורות מצומצם. מתוך כך הצביע אוון על שתי חולשות מרכזיות בתורתם של גיב ובוון:
הור איסלאמולו (Islamoglu) וצ'גלר קיידר (keyder) טענו כי הגורם המרכזי לעיוות אצל השמרנים הוא הנחתם המוטעית שהאידיאות כלפי תפקוד גורמי הממשל והחברה וההרמוניה המתלווה להן, כפי שהובע בטקסטים העות'מאניים עליהם הם נסמכו, אכן התקיימו בפועל.
השניים הוסיפו כי משום הנחה מוטעית זו, הבינו השמרנים את "שקיעת" האימפריה, כמו גם את ניסיונות ההתאוששות ממנה בשלהי המאה ה-18, כתוצאה של השפעות חיצוניות בלבד: "שקיעה" - משום קושי להתמודד עם גידול אוכלוסייה, עם עלית מחירים חדה, עם שינויים במבנה המסחר ועם ההתעצמות הצבאית והטכנולוגית באירופה; ניסיונות התאוששות-משום המפגש עם המערב, אקט אותו סימלה פלישת נפוליאון למצרים בשנת 1798, ושאיפה לאמץ את המודלים שלו - מודרנה ואידיאות המהפכה הצרפתית. על בסיס טענות אלה, העלו מחקרים לאורך שני העשורים האחרונים, מסקנות אשר מנוגדות לטענות החוקרים השמרנים בתחומים ספציפיים: זיהויה של תקופתו של הסולטאן סולימאן כ"תור הזהב" של האימפריה, יעילותה הצבאית בתקופה הנדונה והשדה הפוליטי-חברתי-כלכלי.
זיהויה של תקופת הסולטאן סולימאן כ"תור הזהב" של האימפריה.
המחקר השמרני סומך את תזת השקיעה על זיהוי תקופת שלטונו של הסולטאן סולימאן כ"תור הזהב" של האימפריה, תקופה שעם סיומה החלה הידרדרותה. כריסטין וודהד (Woodhead), מותחת ביקורת עקרונית על אופן הבנת ההיסטוריוגרפיה העות'מאנית מצד החוקרים הנמנים עם הזרם השמרני. לטענתה, דימויו של סולימאן ושל תקופתו כמופת בהיסטוריוגראפיה העות'מאנית לא היו תיאור נאמן של המציאות בזמנו אלא יותר בגדר מניפולציות שנועדו לקדם צרכים פוליטיים. צורך אחד בא מצד סלימאן עצמו - הוא עודד כתיבה בשבחו במטרה להגביר את הלגיטימציה לסמכותו וככלי במסגרת זו, הודגשה מחויבותו הטוטאלית לצדק שהתבטא בעיקר בהגנת ה"רעאיא". הצורך השני היה זה של הכותבים העות'מאנים. אלה, אשר באו בעיקר משורות הפקידות, הציגו את תפישותיהם והצעותיהם כחזרה אל ה"חוק הישן", זה שהיה נהוג בתקופתו של סולימאן, ובכך ביקשו למנוע טענות מצד הממסד הדתי, שסביר להניח כי היה יריבם, כי הן בגדר "חידוש" ("בדעה")-מושג ממנו קיימת רתיעה עקרונית במסורת האסלאמית.
בעוד וודהד מראה כי "מסעותיו הצבאיים" של סולימאן נועדו בעיקר צורכי תעמולה אישית ככלי שלטוני, הרי שצבחי לביב (Labib) מחמיר ומאפיין את "תור הזהב" הסולימאני ככזה אשר במהלכו "נולד משבר אוריינטציה ממנו לא הצליחה האימפריה להתאושש". לטענתו, תפישתו של סולימאן בהיסטוריוגראפיה כמצביא, אסטרטג ומדינאי מזהיר, מוטעית מיסודה שכן בפועל, הוא כשל בהבנת המגמות המדיניות הבינלאומיות בזמנו ובהתנהלותו השגויה הניח למעשה את המסד למשברים אליהם נקלעה האימפריה במאות אחריו. כך, בהיעדר "תור זהב" או שיא ממשי בתקופתו של הסולטאן סולימאן, לא ניתן לאפיין תקופות מאוחרות לה כשקיעה
יעילותה הצבאית של האימפריה בין שלהי המאה ה-16 וסוף המאה ה-18.
ג'ונתן גרנט (Grant) טוען כי המושג שקיעה שימש, במובנו הרחב, כביקורת שלילית ומתנשאת מצד חוקרים אירופאים כלפי החברה האסלאמית כולה וכלפי "חוסר יכולתה להתקדם כפי שהתקדם המערב מאז המאה ה-17". לתפישתו, החוקרים השמרנים הכלילו את "החברה האסלאמית" ואת ה"מערב", כשתי יחידות אשר מקיימות, כל אחת בתוך עצמה, יכולות צבאיות אחידות ותלו את יתרונו של האחרון בעדיפות צבאית: טכנולוגית ויצרנית, על פני האימפריה העות'מאנית. בפועל, תחת המונח "המערב" כיוונו חוקרים אלה לצרפת, אנגליה והולנד-מדינות מערב אירופאיות אשר לא היוו יריבים צבאיים לעות'מאנים בתקופה המדוברת. משום כך, השוואת יכולותיהן הצבאיות המשתפרות של שלוש מדינות אלה ליכולותיה הצבאיות של אימפריה ותרומתן לשקיעתה כביכול, אינה רלוונטית ואף מטעה.
גרנט מראה כי, בין השנים 1683-1571, השכילה האימפריה לאמץ פיתוחים טכנולוגיים צבאיים ולשמור על איזון מול יריבותיה העיקריות
אז: רוסיה וונציה. יתר על כן, עד סוף המאה ה-18 היא השכילה לאמץ "קפיצת מדרגה" טכנולוגית נוספת ולצמצם גם את הפער שהתקיים לאורך מאה זו, בינה לבין מדינות מערב אירופה. לפיכך, לא התקיים בפועל תהליך של שקיעת היכולות הטכנולוגיות-יצרניות של האימפריה העות'מאנית בשדה הצבאי וטענה זו, מרכיב מרכזי בתזת השקיעה, דינה ליפול.
מרכז מול פריפריה: הפן הפוליטי-חברתי-כלכלי.
תזת השקיעה מייחסת חלק חשוב בהידרדרותה של האימפריה לתהליך החלשות הזיקה הפוליטית-חברתית-כלכלית בין הפרובינציות למרכז הטורקי.
במהלך המאה ה-20, היווצרותן של מדינות הלאום בפרובינציות העות'מאניות לשעבר ושאיפת המשטרים השונים בהן לחזק אתוסים לאומיים הביאה למגמה של שכתוב ההיסטוריה שלהן ככזו המנותקת מהאימפריה העות'מאנית. במסגרת זו הושם דגש רב על התפתחות מעמד ה"אעיאן" בפרובינציות כאליטות לעומתיות כלפי המרכז העות'מאני וככאלה שבמידה רבה שאפו להתנתק ממנו ולהתקיים באופן עצמאי. המחקר הרוויזיוניסטי, אשר נסמך על קטגורית ניתוח חברתית בעיקר, מראה כי, בייחוד בפרובינציות הערביות, התקיימה מציאות בה האליטות העות'מאניות שמרו מידה רבה של אינטגרציה עם המרכז ובד בבד קלטו אל שורותיהן אליטות מקומיות.
דינמיקה זו התאפשרה בעיקר באמצעות השימוש במוסד "הבית" (קאפה) העות'מאני ורשת הקשרים החברתיים שהוא נשא עמו כביטוי של מחויבות ונאמנות. כך למעשה חילחל ה"עות'מאניזם" אל עמודי השדרה בפרובינציות ואיפשר את המשכיותה הפוליטית-חברתית-כלכלית של האימפריה. עולה אם כן כי עליית והתחזקות אליטות אלה לא הייתה משום החלשות השלטון המרכזי ולא היוותה ייצוג של תהליך התפוררות האימפריה, כפי שבין היתר טוענים תומכי תזת השקיעה, אלא ביטוי של שינוי דפוסי ממשל-תנועה בין דרגות שונות של ריכוזיות וביזוריות כתוצאה משיקולים אסטרטגיים-כלכליים רציונליים, כאלה המעידים דווקא על סתגלנות וגמישות כמוקדים של עוצמה שלטונית, לא על חולשה.
ייגר
בונפיד
נול (פירושונים)
מריאן פטרסן