במישור איסה שורר אקלים ממוזג, והטמפרטורות הממוצעות לשנה הן 15-14 מעלות, בעוד באגן איגה הטמפרטורות נמוכות יותר במעט. בדרום המחוז שורר אקלים חמים יותר, ובשל הקרבה לאוקיינוס השקט יורדים בדרום יותר גשמים.
ערים.
במחוז מיאה 14 ערים:
כלכלה.
בזכות מיקומו הגאוגרפי, בזכות מקדש איסה, ובזכות דרך הטוקאידו שחלפה בו, נחשב המחוז כנקודת קישור בין מערב למזרח יפן, והמחוז נודע בשל עבודות הקדרות והרקמה של אזוריו השונים. בנוסף, בשל ריבוי היערות וקו החוף הארוך, נודע המחוז אף כמרכז למזון מן הים ומציד. במחוז מגדלים גם תה ירוק, בקר עבור בשר, פנינים ופירות, בעיקר מנדרינה.
התעשייה מרוכזת בצפון המחוז, ובמרכזה תעשיית ציוד תחבורה (רכבים וספינות), תעשיות פטרוכימיות ובתי זיקוק לנפט. בנוסף, מתפתחות תעשיות לייצור מוליכים למחצה ומסכי LCD. בשנת 1960 הקימה חברת הונדה מפעל בעיר סוזוקה הפעיל עד היום.
יפים לדיז'ינסקי
יפים לָדיז'ינסקי (1911, אודסה - 3 באפריל 1982, ירושלים) היה צייר ישראלי.
ביוגרפיה.
יפים לדיז'ינסקי נולד באודסה ב-1911. כבר בגיל צעיר התגלה כישרונו האמנותי ובגיל שלש עשרה החל ללמוד ציור בסטודיו הידוע של ברשדסקי בעיר. הוא המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנות של אודסה במגמת תיאטרון בשנים 1928 - 1931. במהלך שנות ה-1930 עבד כמעצב במה בתיאטרון ובקולנוע בערים שונות בברית המועצות, ביניהן מוסקבה, סטלינגרד וטשקנט. מאז שנות ה-1950 חי בעיקר במוסקבה והקדיש את רוב זמנו לציור, כשהוא מצייר במקביל כמה סדרות המאופיינות בנושאים שונים ובסגנונות ציור שונים.
לדיז'ינסקי היה חבר באגודת האמנים של ברית המועצות ועבודותיו הוצגו בתערוכות קבוצתיות במוסקבה ובערים אחרות בברית המועצות. ב-1969 הוצגו עבודותיו בתערוכת יחיד גדולה בבית האמנים במוסקבה וב-1975 יצא לאור אלבום מעבודותיו. עם זאת גבר חששו שהמשטר הסובייטי לא יאפשר לו להציג עוד מיצירותיו.
ב-1977 הגישה משפחת לדיז'ינסקי בקשה לעלייה לישראל. המכשולים שהוצבו בפניו היו קשים אף יותר מאלה שהוערמו באותה תקופה בפני כל מבקשי העלייה מברית המועצות. כדי להוציא את ציוריו מברית המועצות הוא נדרש לשלם מס בסכום עתק שלא הייתה כל אפשרות שיוכל לעמוד בו. באקט של יאוש ומחאה שרף כ-2,000 מעבודותיו. כ-620 עבודות נפדו והובאו לישראל בעת עלייתו ב-1978 ועוד כמה עשרות הגיעו כמה שנים אחר כך. שנותיו של לדיז'ינסקי בירושלים הושפעו מהטראומה של אובדן מרבית יצירתו וממשבר ההגירה. על אף שזמן קצר אחר הגיעו לישראל הוצגה תערוכת יחיד מעבודותיו במוזיאון ישראל, ותערוכה נוספת בגלריה לאמנות באוניברסיטת חיפה, היה לדיז'ינסקי מתוסכל מאוד ומאוכזב מהדרך שבה התקבל בישראל. הוא ציפה להכרה משמעותית יותר בערכו כאמן והתקשה לקבל את כללי המשחק של שוק האמנות המערבי. אי ידיעת השפה, החיים בדירת שיכון קטנה בפאתי ירושלים, בה התגורר עם ויקטוריה בתו ונכדותיו ויקי ואסיה, והניתוק מידידים ומסביבתו התרבותית העיקו עליו יותר ויותר. תחושות הבדידות והאכזבה גברו וב-3 באפריל 1982 שם קץ לחייו.
בשנים הבאות נערכו כמה תערוכות יחיד מעבודותיו בלונדון, בניו יורק ובישראל. עבודותיו נמצאות כיום במספר אוספים פרטיים ובגלריות.
יצירתו.
לדיז'ינסקי היה אמן רב-תחומי. עד סוף שנות ה-1940 התמקדה יצירתו בעיצובים לבימת התיאטרון. הוא עבד בתיאטראות רבים ברחבי ברית המועצות ובתיאטראות החשובים של מוסקבה וזכה להערכה רבה. עבודותיו נכללו בתערוכה של אמני התיאטרון של ברית המועצות ב-1967 ובעקבותיה בביאנלה לאמנות בסאן פאולו. מעבודות התיאטרון, שהצטיינו בצבעוניות רבה ובדגש על פרטים המשקפים את רוח המחזה, נותרו רק סקצ'ים מועטים.
עיקר יצירתו מאז סוף שנות ה-1940 התמקדה בציור סדרות המתייחדות זו מזו בנושא המרכזי ובטכניקה, שאותן יצר קודם במוסקבה ואחר כך בירושלים לעיתים במקביל. המקיפה והחשובה שבהן היא הסדרה אודסה של ימי נעורי. ציורים שהם "מסע אישי בזיכרון אל העיר שבה נולד וגדל. אל הרחובות הסואנים, הפארקים והשדרות ההומים ממטיילים ונופשים, השווקים הצבעוניים, חופי הים, חצרות הבתים, סדנאות בעלי המלאכה, ובתי הקפה".
ציורי הטמפרה על קנוואס של אודסה הם מעין סיפור מתמשך או סצינות במחזה על החיים בעיר. הציור הכמו נאיבי נעדר פרספקטיבה, כך שגם הצייר וגם המתבונן בציור נמצאים בנקודה שמשקיפה על המתרחש מבחוץ ואינם שייכים למרחב שהוא תוחם כי המתואר בו כבר אינו קיים. הוא נמצא רק בזיכרון ובדמיון של האמן. אודסה של לדיז'ינסקי היא עיר שוקקת חיים ושטופת שמש, שהחיים בה נעימים ועליזים. ואמנם כך מתוארת אודסה על ידי סופרים שחיו בעיר בשלהי המאה ה-19 ועד שנות ה-1920. רק ציורים מעטים בסדרה מתארים את הצד האפל של החיים שחווה האמן בעיר בימי נעוריו: שנות מלחמות האזרחים שבהן שלטו בעיר הרעב, המגפות והפוגרומים. כמה מציורי הסדרה מתכתבים עם סיפורי אודסה של איסאק באבל שלסיפורי חיל הפרשים שלו הקדיש לדיז'ינסקי סידרה אחרת.
את דמות אמו בסדרה מאמא צייר לדיז'ינסקי בטכניקות שונות: בצבעי מים, טמפרה, ורישום. הסדרה Carcases, (גוויות או שלדים) שונה מכל האחרות גם בנושא וגם בטכניקה. אלו רישומי דיו של דמות אחת ולעיתים שתי דמויות, העשויות מפיסות עץ ומחוטי תיל המחוברים ביניהם כאילו בצורה מרושלת. בדמויות האניגמטיות יש ביטוי ליאוש הקודר ולפסימיזם שהשתלטו על נפשו של האמן בשנותיו האחרונות. כך גם הסדרה האחרונה שיצר היהודי הנצחי משקפת באופן ישיר וגלוי את הכאב והשבר שחש בירושלים.
פלאנוק
הפלאנוק (שם מדעי: "Eupleres goudotii") הוא מין יחיד בסוגו של טורף ממשפחת טורפי מדגסקר החיים כולם באי מדגסקר והם קרובים רחוקים של הגחניים.
מאפיינים.
לפלאנוק גוף מוארך, שיניים שטוחות ומעוקלות מעט וכן טפרים ארוכים איתם הוא חופר באדמה ומוציא חרקים, תולעים ויצורים דומים שמהם הוא ניזון. הוא יאכל גם חולייתנים קטנים אם יראה כאלה. זהו יחידאי שיוצא לצוד בלילה.
פרוותו חומה-אדמדמה והוא מגיע לאורך 67–91 ס"מ. הראש קטן ומוארך עם עיניים ואוזניים קטנות והחוש הכי חד הוא הריח. הפלאנוק מגיע לבגרות בגיל ויכול לחיות עד שנה.
הוא חי ביערות של מזרח מדגסקר אבל צריך להתמודד עם אנשים, כלבים וגחנים שפלשו לאזור ומצב שימורו הוא פגיע.
קופה אמריקה 1995
תחרות הקופה אמריקה 1995 (1995 Campeonato Sudamericano Copa América), הוא גביע אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל ה-37. הטורניר נערך באורוגוואי בין ה-5 ביולי ל-23 ביולי 1995, ואורגן על ידי התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית (CONMEBOL). בטורניר השתתפו נבחרות ו כנבחרות אורחות.
הנבחרת המארחת זכתה בטורניר, לאחר שגברה על בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר שוויון 1-1 בסיום המשחק. בשלבי ההכרעה של הטורניר נקבע כי במקרה של שוויון לא ישוחקו 30 דקות הארכה, אלא המשחק יועבר להכרעה מיידית בדו-קרב פנדלים.
אצטדיונים.
הטורניר שוחק בארבעה אצטדיונים בארבע ערים שונות. הגדול מביניהם, אצטדיון סנטנאריו במונטווידאו, אירח את משחק הגמר.
מלכי השערים.
4 שערים
3 שערים
דיק ריצ'רדס
ריצ'רד וולטר "דיק" ריצ'רדס (באנגלית: Richard Walter "Dick" Richards; ) היה אוסטרלי, מורה למדעים, שהצטרף למשלחת דיסקברי.
חייו.
ריצ'רדס נולד בבנדיגו, מדינת ויקטוריה הוא הצטרף למשלחת דיסקברי של סר ארנסט שקלטון בדצמבר 1914, כפיזיקאי עם קבוצת ים רוס בפיקודו של קפטן אניאס מקינטוש. ריצ'רדס היה רק בן 21 וזה עתה סיים את לימודיו באוניברסיטת מלבורן, כשיצא להפלגה על סיפון ה"אורורה".
עם קבוצת ים רוס.
בקבוצה חסרת המזל של ים רוס, למד ריצ'רדס טכניקות גרירת מזחלות ומסע קוטבי מארנסט ג'ויס, שריצ'רדס העריץ. ריצ'רדס היה הראשון שהבחין בהיעלמותה של "אורורה" בשעת סערה ב-6 במאי 1915, ובצירוף מקרים היה גם הראשון לראות אותה בשובה, כעבור 20 חודשים. במהלך התקופה שבין שני האירועים, כאשר הקבוצה נשארה תקועה על החוף, השתתף ריצ'רדס בצעדה המפרכת אל קרחון בירדמור, לשם הנחת מצבורי אספקה לקבוצה הטראנס-אנטארקטית הצפויה של שקלטון, שלא הגיעה בסופו של דבר. הוא היה אחד העדים למותו של ארנולד ספנסר-סמית' ובהמשך להיעלמותם של ויקטור הייוורד ומקינטוש בניסיונם לחצות את הים הקפוא מהאט פוינט ולהגיע אל כף אוונס. ריצ'רדס, שנשאר עם חברי הקבוצה הנותרים בהאט פוינט, היה מרותק במשך שבועות לדרגשו מחמת תשישות ודיכאון.
קריירה לאחר המשלחת.
לאחר החילוץ בינואר 1917 ושובו לאוסטרליה, לימד ריצ'רדס בבית ספר לכרייה ותעשייה בבלאראט. אחרי ששירת כיועץ לממשלה בתחום המכשור האופטי במהלך מלחמת העולם השנייה, חזר ב-1948 לבלאראט, כנשיא הקולג'. הוא פרש מתפקידו בשנת 1958.
בשנים הבאות ייעץ לעיתים קרובות להיסטוריונים וכותבי רשומות של חקר הקטבים. דעתו הייתה, שאף כי המסע לציוד המצבורים התגלה לבסוף כמיותר, הוא לא היה לשווא, בהיותו דוגמה להישגים שרוח האדם מסוגלת להגיע אליהם בתנאים קשים מנשוא.
ריצ'רדס האריך ימים מכל חבריו למשלחת, והיה לשריד האחרון של מה שנקרא העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, כאשר הלך לעולמו בגיל 91, בשנת 1985.
אותות כבוד והנצחה.
ריצ'רד ריצ'רדס עוטר במדליית אלברט בשנת 1923 על המאמצים שעשה על הקרח להציל את חייהם של ארנולד ספנסר-סמית' ואניאס מקינטוש. פרס זה הוסב בשנת 1971 לצלב ג'ורג', חילוף שהוצע לכל מחזיקי מדליית אלברט שהיו אז בחיים.
דווח, כי ריצ'רדס הצטרף למשלחת הטראנס-אנטארקטית בלי לדון בגובה שכרו, וכי בשובו קיבל סכום של 70 ליש"ט.
אנחנו המילרים