לאחר בחירות 2005 הוקמה קואליציה רחבה בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית למפלגה הנוצרית דמוקרטית בראשותה של אנגלה מרקל. שטיינבריק התמנה לשר האוצר של גרמניה וב-2005 התמנה גם לסגן יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. הוא נחשב לחבר באגף השמרני יותר של המפלגה.
בדצמבר 2008, בריאיון לניוזוויק, יצא שטיינבריק במתקפה שנויה במחלוקת כנגד הגישה הכלכלית הקיינסיאנית שמאפיינת את המדיניות הבריטית. הוא הביע ספקות לגבי היעילות של חבילות תמריצים גדולות ומתח ביקורת על הגידול בחוב הציבורי הנובע מהן. שטיינבריק גם ביקר בחריפות את הסודיות הבנקאית המאפיינת את הבנקאות בשווייץ.
בריאיון לטלוויזיה הגרמנית ב-2010 נראה היה כי השר לשעבר, אשר אימץ עמדה ביקורתית מאוד כלפי מערכת בנקאות הצללים, ייחס לקרנות גידור מאפיינים של תעשיית הפרייבט אקויטי.
חבר פרלמנט ומחליף אפשרי לאנגלה מרקל.
שטיינבריק חבר פרלמנט מאז 2009. הוא היה הדובר הבולט של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, בעיקר בנושאים כלכליים. הוא נחשב למועמד הסביר ביותר של האופוזיציה לתפקיד קנצלר גרמניה בבחירות 2013.
על פי סקרי דעת קהל נחשב שטיינבריק, נכון לאוגוסט 2011, לפוליטיקאי האהוד ביותר בגרמניה, לפני אנגלה מרקל.
בבחירות שהתקיימו לבונדסטאג ה-18 ב-2013 הוצב שטיינבריק כמועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית למשרת הקנצלר. המפלגה בהובלתו הפסידה בבחירות הכלליות לבונדסטאג למפלגה הנוצרית-דמוקרטית בראשות הקנצלרית אנגלה מרקל. באותם בחירות ספג ביקורת על שהפנה אצבע משולשת לבוחרים.
המטבח של מרתה
המטבח של מרתה (גרמנית: Bella Martha) הוא סרט דרמה של הבמאית סנדרה נטלבק בהפקה גרמנית משנת 2001, אודות השפית מרתה קליין במסעדת גורמה "לידו" הגרמנית בהמבורג שבגרמניה.
בשנת 2007 יצאה גרסת רימייק לסרט בהפקה אמריקאית בשם "אהבה בתפריט", בכיכובם של קתרין זיטה-ג'ונס וארון אקהרט.
נקודות מרכזיות בסרט.
הסרט מובנה על נקודות מרכזיות בעלילה, כשהדגש הוא על השפית מרתה אשר מכורה לעבודה במסעדה. נקודות העניין בנושאי הדייקנות שבבישול המיוחד מודגשות עם ההקבלה לחייה הפרטיים של השפית, כמו כן יחסי הגומלין בינה לבין עובדי המסעדה. מטרותיהם האישיות של הדמויות בסרט מועברות בקלילות, דבר שיוצר עימותים בין כולם.
תקציר העלילה.
במסעדת גורמה לידו בהמבורג מצליחה השפית מרתה קליין לתפעל את המטבח ברמות גבוהות ביותר, עם השמת דגש על דייקנות ושירות מעולה. עם הזמן מקבל מרתה בשורה כי אחותה נהרגה בתאונת דרכים, וכי עליה לטפל בבת אחותה לינה אשר נמצאת במצב דיכאון ומסרבת לאכול. לאחר שמרתה לא מצליחה לתפקד בצורה נורמלית עם גידול בת אחותה, מביאה בעלת המסעדה פרידה את השף האיטלקי מריו לעזרה במטבח. מרתה לא מרוצה מהעזרה שקיבלה במטבח, וממשיכה להפגין עוינות בעבודה, למרות העזרה הנפשית שהיא מקבלת מהמטפל הפסיכולוגי שאליו היא פנתה. עם הזמן לאחר שלינה לא מופיעה בבית הספר, מרבה היא לבקר במסעדה, שם היא מתחברת עם השף מריו אשר משכנעה לאכול דברי מאכל טעימים במטבח. לאור עזרה זו מתיידדת מרתה עם מריו ורומן פורח בין השניים עם הזמן. לאחר כמה שבועות מאתרת מרתה בעזרת מריו את ג'וזפה לורנצו אביה של לינה באיטליה, אשר לא ידע כלל כי לינה היא בתו, מאחר שאמה של לינה הסתירה את הדבר במשך השנים. כשאביה של לינה מגיע לגרמניה לאסוף את בתו ולהעבירה לאיטליה, מרגישה מרתה כי חייה השתנו עקב כל האירועים, ולאחר שהתפטרה מעבודתה במסעדה מחליטה לעבור עם בן זוגה השף מריו להתגורר באיטליה ליד לינה ומשפחתה החדשה.
דאוטרון
Itsy Bitsy Teenie Weenie Yellow Polkadot Bikini
Itsy Bitsy Teenie Weenie Yellow Polka Dot Bikini (בתרגום חופשי לעברית: "ביקיני זעיר עם נקודות צהובות") הוא סינגל של הזמר בריאן היילנד אשר נכתב על ידי פול ואנס ולי פוקריס. השיר יצא לאור לראשונה כסינגל ב-1 ביוני 1960. בריאן היילנד היה בן 16 בלבד כאשר הקליט את השיר.
הסינגל בביצועו של היילנד הגיע למקום הראשון במצעד האמריקני ב-8 אוגוסט 1960, ובנוסף לכך הגיע ל-10 המקומות הראשונים במספר מדינות אחרות, בין היתר במצעד הבריטי, בו הגיע השיר למקום השמיני.
השיר עוסק בנערה צעירה וביישנית החוששת לעזוב את תאי ההלבשה לאחר שהיא לובשת ביקיני חושפני בפעם הראשונה בחייה. בבית השני של השיר נאמר כי הנערה הלכה לחוף אך החליטה להסתתר מתחת לשמיכה. בבית האחרון בשיר נאמר כי הנערה נכנסה לבסוף לים אך נשארה בתוך המים מרוב בושה.
גרסה עברית לשיר יצאה בשנת 1962 כאשר את הנוסח העברי כתב אברהם ברושי, עיבד ותזמר אנדרה בונדי ושר ישראל יצחקי.
דויטרון
שמיל הולנד
שמיל (שמואל) הולנד (נולד ב-1957) הוא שף ישראלי וחוקר של המטבח היהודי ותרבות ופולקלור יהודי.
קורות חיים.
הולנד נולד בבית מסורתי. אימו הייתה נצר לשושלת הרבי מקוצק. בעקבות מלחמת יום הכיפורים החליט הולנד לחזור בתשובה.
הולנד התאהב במטבח היהודי בילדותו, ושנים רבות חקר אותו. הולנד ציין כי את אהבתו למטבח היהודי ובעיקר המטבח המזרח-אירופאי (המטבח החסידי והמטבח היידישאי) קיבל בעקבות בישולה של סבתו, פרומה. שמיל למד היסטוריה ויידיש באוניברסיטה העברית. בזמן לימודיו ריכז את מחלקת ההדרכה של יד בן צבי, וכן הדריך בחברה הגאוגרפית בטיולים שנערכו במזרח אירופה.
בשנת 1992 פתח הולנד חברת קייטרינג, שנחשב לאחד הטובים בישראל, ולטובה בחברות הקייטרינג שפעלו בירושלים. החברה פעלה עד שנת 2006. בשנה זו פתח את מסעדת "שמיל במעבדה" במתחם "המעבדה", בסמוך לתחנת הרכבת של ירושלים. המסעדה פעלה עד שנת 2010, והגישה מאכלים המהווים פרשנות ישראלית מודרנית למטבח מסורתי יהודי.
באפריל 2011 יצא לאור ספרו "שמאלץ" העוסק במטבח זה. בשנת 2013 ערך וביים השחקן והבמאי יוני אילת את הצגת תיאטרון יידישפיל "מונולוגים מהקישקע", על פי טקסטים מספר זה. ההצגה כוללת מונולוגים בעברית ושירים ביידיש.
יוסוקה מצואוקה
יוסוקה מצואוקה (ביפנית: 松岡 洋右; 3 במרץ 1880 - 27 ביוני 1946) היה דיפלומט יפני ושר החוץ של האימפריה היפנית בשלביה המוקדמים של מלחמת העולם השנייה. הוא נודע בין השאר בשל נאומו בחבר הלאומים ב-1933, בו הכריז על פרישתה של האימפריה היפנית מהארגון. בנוסף, הוא היה אחד מאדריכלי ההסכם התלת-צדדי והסכם הנייטרליות בין יפן לברית המועצות בשנים שלפני המלחמה.
ראשית חייו.
מצואוקה נולד במחוז ימאגוצ'י, בנו הרביעי של איל ספנות קתולי. בגיל 11 פשט העסק רגל, וב-1893 נשלחו מצואוקה ובן דודו לארצות הברית ללמוד אנגלית, תחת השגחתם של מיסיונרים מתודיסטים. הוא התגורר בפורטלנד, אורגון, תחילה בבניין המיסיון, ולאחר מכן בביתן של האלמן ויליאם דנבאר, שם התגוררו גם בנו, למברט, ואחותו, איזבל דנבאר בוורידג'. בוורידג' שימש אם חורגת למצואוקה, וסייעה לו להשתלב בחברה האמריקאית.
לאחר שהות בת שנה וחצי באוקלנד, קליפורניה, שב מצואוקה לפורטלנד, וב-1898 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת אורגון. מכיוון שהלימודים התקיימו בערבים, הדבר איפשר למצואוקה לעבוד במשרדי חברה לכריתת עצים, שם שימש מתורגמן לעובדים היפנים. הוא סיים את לימודיו ב-1900, במקום השני בכיתתו, ואף על פי שרצה להמשיך ללמוד בארצות הברית, בלחץ משפחתו הוא שב ליפן ב-1902.
במשרד החוץ.
עם שובו של מצואוקה ליפן, הוא ניסה להתקבל לאוניברסיטת טוקיו, אך בשל היעדר קשרים חברתיים מתאימים, ובשל אי קבלת לימודיו בארצות הברית, לא הצליח להתקבל. לפיכך, החליט מצואוקה לפתח קריירה בבירוקרטיה, ועבר את בחינות שירות משרד החוץ והתקבל למשרד החוץ. בתוך שנתיים התמנה מצואוקה לתפקיד סגן הקונסול בקונסוליה היפנית בשאנגחאי. לאחר מכן עבר למנצ'וריה, שם עבד עם המושל הכללי היפני. במסגרת עבודתו שם התחבר מצואוקה עם גוטו שינפיי, אז נשיא חברת הרכבות של דרום מנצ'וריה, ועם יאממטו ג'וטארו, אז נציג הזאיבצו מיצואי במנצ'וריה.
במשך 18 שנים התקדם מצואוקה בסולם הדרגות הדיפלומטיות, הוא התמנה למזכיר הכללי של שגרירות יפן בוושינגטון די. סי. ב-1914, והיה חבר המשלחת היפנית לועידת השלום בפריז ב-1919. הוא שימש מזכירו של ראש ממשלת יפן טראוצ'י מסטאקה שול שר החוץ שלו, גוטו שינפיי. מצואוקה היה גם תומך נלהב בהתערבות בסיביר כנגד הכוחות הבולשביקים במלחמת האזרחים ברוסיה.
חברת הרכבות של דרום מנצ'וריה וקריירה פוליטית.
מצואוקה התמנה לקונסול יפן בשאנגחאי ב-1921, אך ויתר על המשרה על מנת לשוב למנצ'וריה בתור מנכ"ל חברת הרכבות של דרום מנצ'וריה ב-1922, וב-1927 קודם לתפקיד סגן נשיא החברה. בתחום אחריותו נמצאו מכרות הפחם בפושון, ובניית מפעל לעיבודו. מצואוקה התפטר מתפקידו ב-1930 ושב ליפן, שם התמודד בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה מטעם מפלגת ריקן סייוקאי, וקיבל מושב בבית התחתון של הדיאט של יפן.
תקרית מוקדן ב-1931, ייסוד מדינת מנצ'וקוו וגינוי פעולותיה של יפן בחבר הלאומים, עוררו את מצואוקה לשוב לתחום יחסי החוץ, והוא הוביל את המשלחת היפנית לחבר הלאומים בשנים 1932-1933. במסגרת תפקידו ניהל שיחות עם ברית המועצות ועם הולנד על חוזה מסחר ואי התקפה. הוא זכה לחשיפה בינלאומית בזכות נאומו, בו גינה את חבר הלאומים והכריז על פרישת יפן מהארגון, ולאחריו הוביל את המשלחת מחוץ לאולם האספה.
לאחר שובו ליפן, הכריז מצואוקה על פרישתו ממפלגת ריקן סייוקאי ועל כוונתו להקים מפלגה חדשה, על פי מודל המפלגה הפשיסטית באיטליה. עם זאת, המפלגה לא זכתה להצלחה לה קיווה מצואוקה, והוא שב לחברת הרכבות של דרום מנצ'וריה ב-1935, שם נותר עד 1939.
שר החוץ.