ייסוד העיר אפוף אגדה ונעוץ בשנים שלאחר מלחמת טרויה. ההיסטוריון טיטוס ליוויוס מייחס את הקמתה למלך הלאטיני לטינוס סילביוס. בתקופתו של מלך רומא האחרון, לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, מוזכרת העיר כעיר-ממלכה עצמאית בעלת אלים משלה ושליט (דיקטטור). העיר, שהייתה העיר הראשה בברית הלטינית, הפכה בת-ברית של רומא משלב מוקדם יחסית לשאר הערים באזור. במאה ה-5 לפני הספירה התחולל ליד העיר אחד הקרבות המכריעים במלחמה בין רומא לברית הלטינית, קרב רגילוס בו הביס המצביא הרומי לוקיוס קווינקטיוס קינקינטוס את ברית הערים הלטיניות. בשנת 381 לפנה"ס קיבלו אזרחי טוסקולום אזרחות רומית והעיר נבלעה למעשה במדינה הרומית. פעולה זו שסעה את לאטיום לשני חלקים ושברה את הברית הלטינית. עם זאת בשנת 340 תמכה העיר בברית הלטינית נגד רומא במסגרת המלחמה הלטינית ולאחר שנוצחה הברית שבה לקבל את זכויותיה כחלק מהמדינה הרומאית. העיר נוהלה על ידי סנאט, אך תוארו של מנהיגהּ היה אידיל ("ראש עיר", להבדיל מראש ישות עצמאית).
במהלך המאה הראשונה לפני הספירה זכתה טוסקולום למעמד בכיר שאתר הווילות של בכירי ועשירי העיר. היא מוזכרת בכתביהם של מרקוס טרנטיוס וארו, סנקה, סטראבון וקיקרו כסמל למעוז עשיר, שמי שחפץ לנפוש בו אינו שוקל שיקולים כלכליים. בין בעלי הווילות בטוסקולום נמנו לוקיוס ליקיניוס לוקולוס, קאטו וקיקרו, שחיבר בה את ספרו "ויכוחי טוסקולום" ("Tusculanae Disputationes").
העיר מפסיקה להתקיים כעיר מרכזית במאה החמישית ואולי הופכת לאתר חקלאי. העדות האחרונה לקיום עיר במקום בעת העתיקה היא לוח ברונזה שנמצא בחפירות ארכאולוגיות ומתוארך לשנת 406.
בימי הביניים.
רוזנות טוסקולום.
לאחר ששמה של העיר נעדר מן המאה החמישית, הוא שב ומופיע במאה העשירית כרוזנות החשובה ביותר בלאטיום. הרוזן הראשון מטוסקולום הידוע בשמו הוא תיאופילקטוס הראשון (Theophylactus I; מת ב-924), הוא מוזכר כפלטין של הקוריה הרומאית (ממונה על חצר האפיפיור; "sacri palatii vestararius") וכמגיסטר מיליטום (קצין צבא בכיר). להלכה היה זה תיאופילקטוס שבחר ביוחנן העשירי כאפיפיור, אך למעשה מי שעמדה מאחורי הבחירה ומאחורי כינון הפריווילגיה של בחירת אפיפיורים כנחלת הרוזן הייתה רעייתו, תיאודורה שכיהנה כסנטורית ("senatrix") ופטריצית ("patricia"). בתם, מרוציה (890 – 936) הייתה אף היא סנטורית. מבקרי התקופה, המכונה "התקופה האפלה" ("Saeculum obscurum") בתולדות מינויי האפיפיורים טוענים שהן תיאודורה והן מרוציה היו פילגשיו של האפיפיור סרגיוס השלישי, שהאפיפיור יוחנן העשירי היה מאהבה של תאודורה ושנרצח על ידי מרוציה ושהאפיפיור יוחנן האחד עשר היה בנם של מרוציה וסרגיוס השלישי. מרוציה נישאה לאלבריק הראשון ולאחר מותו נישאה להוגו מפרובאנס. בנה אלבריק השני היה אביו של האפיפיור יוחנן השנים עשר ואף האפיפיורים בנדיקטוס השמיני, יוחנן התשעה עשר, בנדיקטוס התשיעי והאנטי-אפיפיור בנדיקטוס העשירי היו צאצאיה.
גרגוריוס השלישי, רוזן טוסקולום (נכדו של אלבריק השני) היה ידידו של האפיפיור המלומד סילבסטר השני וכיהן כמפקד הצי של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושל אוטו השני. בשנת 1000 לערך הקים מחדש את מצודת העיר. ב-1001 מרד כ"מלך הרפובליקה של רומא" נגד אוטו השלישי. בנו תיאופילקטוס היה לאפיפיור בנדיקטוס השמיני ובן אחר שלו לאפיפיור יוחנן התשעה עשר.
ב-1049 לאחר מינויו הכושל של רוזן טוסקולום תיאופילקטוס השלישי המושחת לאפיפיור בנדיקטוס התשיעי, העניקו אזרחי רומא את הזכות למינוי האפיפיורים להיינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושושלת רוזני טוסקולום החלה לשקוע. ב-1059 נכשל הניסיון האחרון למנות אפיפיור מטעם הרוזנות וב-1062 הפכה טוסקולום לבת-בריתו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כנגד הקומונה של רומא (שלטון האזרחים). ב-1167 תקף חיל אזרחי רומא את העיר הקיסרית, עליה הגן כוח נאמן לקיסר בקיץ הגיע לעיר כוח בפיקודו של פרידריך ברברוסה, אך הוא נסוג בשל מגפה. עם זאת, החל משלב זה ננטשה העיר מיושביה ונותר בה רק כוח מגן קטן.
ב-17 באפריל 1191 הרסו אזרחי רומא את העיר בהסכמת האפיפיור סלסטינוס השלישי. חורבות הער כוסו בצמחייה ואבניה שימשו את ערי הסביבה כ"מחצבה" לאבנים בשימוש משני.
ממשפחת רוזני טוסקולום צמחה משפחת האצולה הרומאית, שגם ממנה קמו מספר אפיפיורים, משפחת קולונה.
אפיפיורים משושלת רוזני טוסקולום.
אפיפיורים שהיו גם רוזני טוסקולום מסומנים בכתב מודגש
חפירות ארכאולוגיות.
ראשון החופרים באתר היה לוסיאן בונפרטה (אחיו של נפוליאון בונפרטה), שאיתר את האתר ב-1806. ב-1825 שלחה מריה כריסטינה, מלכת שתי הסיציליות משלחת חפירות בראשות לואיג'י ביונדי לחפור באתר. ב-1839 ו-1840 המשיך לואיג'י קאנינה את אותה חפירה והמשלחת בראשותו גילתה את התיאטרון העתיק, את מקדש יופיטר, את הנקרופוליס ("עיר המתים", בית הקברות) ואת מתאר העיר. קאנינה פרסם גם את מפת העיר. ב-1890 חקר את האתר תומאס אשבי, מנהלו של בית הספר האנגלי ברומא, את מסקנותיו בקשר לאזור החקלאי שסבב את רומא והדרכים הרומיות סביב לעיר פרסם ב-1927 בחיבור The Roman Campagna in Classical Times.
ב-1956, 1993, 1999, 2005 ו-2008 התבצעו חפירות נוספות, בעיקר בנקרופוליס.
ב-1993 הוקם במקום פארק ארכאולוגי, הכולל תצוגות של הממצאים, שחזורים תקופתיים ואירועי תרבות ברחובות ובתיאטרון.
בארצות הברית.
בארצות הברית קיימת עיר בשם זה, בטנסי. העיר היא מקום מושבה של אוניברסיטת Tusculum College, שנוסדה ב-1794 והיא האוניברסיטה הוותיקה ביותר בטנסי.
אפרים לאור
אפרים לאור (נולד ב-1951) הוא איש צבא ישראלי לשעבר, כיהן כמפקד חטיבה 7, בדרגת אל"ם. קיבל את צל"ש אלוף פיקוד הצפון במלחמת יום הכיפורים. ראש המרכז לחקר אפר"ן - אירועי פתע רבי נפגעים במכון הטכנולוגי בחולון.
קורות חייו.
נולד ב-1951 בברית המועצות, עלה עם משפחתו לישראל ב-1960 וגדל במעברה באזור ראשון לציון. למד בפנימיה הצבאית לפיקוד שליד הגימנסיה העברית "הרצליה". ב-1969 התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון. בשריון עבר לאור הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים. במלחמת יום הכיפורים היה לאור מפקד פלוגה בחטיבה 7, שבלמה את התקפות השריון הסורי במהלך קרב עמק הבכא, תחת פיקודו של אביגדור קהלני. על חלקו במלחמה הוענק לו צל"ש אלוף מאת אלוף פיקוד הצפון, רפאל איתן. בהמשך שימש לאור כמפקד גדוד 82, ופיקד עליו במבצע ליטני. לאחר מכן פיקד על חטיבת הראל, והיה מפקדה במהלך מלחמת לבנון הראשונה. בשנת 1987 מונה למפקד חטיבה 7. ב-1989 מונה לראש מחלקת התכנון המבצעי באגף המבצעים ושירת בתפקיד עד שחרורו ב-1991.
בעל תואר ראשון בהיסטוריה, תואר שני במדיניות ציבורית ודוקטורט בניהול מקרי אסון שעשה בקינגס קולג' בלונדון. כיהן כיו"ר ועדת ההיגוי להיערכות המדינה לטיפול ברעידת אדמה וכראש המגמה לגאוגרפיה של אזורי אסון באוניברסיטת חיפה.
סטפנוס החמישי
סטפנוס החמישי (בלטינית: Stephan V), כיהן כאפיפיור משנת 885 ועד שנת 891. הוא מונה מיד לאחר מותו של האפיפיור אדריאנוס השלישי, ובמותו הוחלף על ידי האפיפיור פורמוסוס. כמו גם ביחסיו עם הכנסייה האורתודוקסית הסלאבית הצעירה, הוא דבק במדיניותו של האפיפיור ניקולאוס הראשון. אביו אדריאנוס, שהשתייך לאצולה הרומית, הפקיד את חינוכו לקרובו, הבישוף זכריה, הספרן של הכס הקדוש. סטפנוס נהיה קרדינל כומר של סאנטי על יד מרינוס. הוא נבחר לתפקידו בספטמבר 885 מבלי להמתין לאישור הקיסרי. במהלך כהונתו של סטפנוס הוא נקרא להתמודד עם בעיית רעב שנגרמה על ידי בצורת וארבה. אוצר האפיפיור היה ריק, והוא נאלץ להישען על עושרו של אביו כדי שלכנסייה יהיה כסף. הוא השתמש בכספו כדי להציל שבויים, ולתקן את הכנסיות. בעקבות מותו של מתודיוס הקדוש, הוא הוחלף על ידי תלמידו Gorazd. עם זאת, בשל השפעתם של אנשי הדת הגרמנים, סטפנוס אסר על השימוש בליטורגיה סלאבית. ובכך הכריח את הסלאבים להצטרף לכנסייה האורתודוקסית. סטפנוס מת בשנת 891 ונקבר בבזיליקת שנים עשר השליחים.
אדוארד ולנטיין בלומפילד
אדוארד ולנטיין בלומפילד (באנגלית: Edward Valentin Blomfield; 14 בפברואר 1788 – 9 באוקטובר 1816) היה קלאסיקן אנגלי ואחי הארכיבישוף של לונדון, צ'ארלס בלומפילד (Charles Blomfield). בלומפילד נולד בברי סנט אדמונדס והיה בנו השני של צ'ארלס בלומפילד, מנהל בית הספר בברי סנט אדמונדס. אדוארד התמחה בבלשנות.
בלומפילד רכש מספר פרסים בתחום הלימודים הקלאסיים באוניברסיטה שלו והפך לעמית ומרצה במכללת עמנואל שבאוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1813 טייל בגרמניה ופגש אישים חשובים. בשובו, הוא פרסם בעיתון Museum Criticum (מספר II) מאמר על מצב הספרות הקלאסית בגרמנית. בלומפילד ידוע בעיקר בזכות תרגומו של Matthiae's Greek Grammar (1819).
ארבע-קו מצרי
ארבע-קו מצרי (שם מדעי: "Psammophis aegyptius") הוא נחש תת-ארסי ממשפחת הזעמניים, הדומה מאוד לארבע-קו מובהק אך יותר ארוך ממנו. במשך שנים חשבו שהוא ארבע-קו מובהק והוא נכלל באוספים מדעיים בתור ארבע-קו מובהק.
תיאור.
אורכו של הנחש עד 170 ס"מ אך לרוב קצר מכך. צבע הגוף חום־צהבהב או חלוד, וסביב העין מצוי פס חום הנמשך מהנחיר עד הצוואר. אפשר להבחין בפסים דקים לאורך גופו אך זה רק בקושי. הראש צר ומוארך, העיניים גדולות והאישונים עגולים. הגחון וחלקו התחתון של הראש ורדרדים ומנוקדים בכתמים אדמדמים. מספר מגיני הגחון עולה על 185 ובכך הוא נבדל מארבע-קו מובהק שמספר מגיני גחונו נמוך מ-185.
התנהגות ותפוצה.