חוקרים וחובבי דינוזאורים שיערו מאז שנות ה-80 שכמה מנוצות הדינוזאורים היו צבעוניות, בדומה לנוצותיהם של עופות רבים. השערה זו סבירה בעיקר משום שנראה כי נוצות אלו שימשו בחלקן כנוצות קישוט לתצוגות חיזור ותוקפנות, למשל נוצות הזנב הדקות והארוכות מאוד הנראות במאובן של אפידקסיפטריקס, אשר קשה לחשוב על תפקיד אחר בשבילן. ברם, הצבעים עצמם אינם שורדים במאובנים, ועד לשנת 2010 כל צבעי הנוצות שהופיעו באיורים ובשיחזורים אמנותיים של דינוזאורים היו בגדר ניחושים בלבד.
בבדיקות מיקרוסקופיות של רישומי נוצות במאובני דינוזאורים מתגלים גופיפים זעירים רבים בגודל של מיקרונים בודדים. בתחילה סברו שאלו שרידי חיידקים אשר ניזונו מן הנוצות לאחר מות הדינוזאורים. אך בבחינה מדוקדקת יותר באמצעות מיקרוסקופ אלקטרונים הסתבר שאלו שרידי מלנוזומים - אברוני תא המכילים מלנין, הצבען המעניק את הצבע לנוצות של עופות בני-ימינו. המלנוזומים של צבעים שונים נבדלים בצורתם ובתכונותיהם, ובאמצעות השוואת המלנוזומים המאובנים לאלו הידועים מעופות בני-ימינו ניתן להסיק את צבעי הנוצות של דינוזאורים. בשנת 2010 היה סינוזאורופטריקס לדינוזאור הראשון שבו פוענחו צבעי הנוצות, ולאחריו גם אנכיאורניס, מיקרורפטור ודינוזאורים מנוצים נוספים. נמצא כי סינוזאורופטריקס היה בצבע חום-אדמדם; גופו וכנפיו של אנכיאורניס היו בדגם מפוספס בשחור-לבן, עם ציצית ראש בצבע חום-אדמדם; יִי צִ'י היה כהה עם צבעי חום וצהוב בראש ובזרועות; צבעו של מיקרורפטור היה שחור עם ברק סגלגל-ירקרק, בדומה לזה של עורב שחור; צאיחונג היה אף הוא בעל גוף שחור מבריק, אך בנוסף התגלו אצלו בנוצות הגב, הצוואר והראש מלנוזומים דמויי טסיות דם, כאלו שנמצאים כיום אצל עופות ממשפחת הפסופיים ויוצרים גוונים מבריקים בכל צבעי הקשת. צבעים אלו זיכו את צאיחונג בשמו (סינית: קשת בענן).
ראיות עקיפות לנוצות בדינוזאורים.
ישנם סוגי דינוזאורים אשר נמצאו רק באתרי מאובנים בהם לא ניתן לראות את רישומי הנוצות עצמן, אך נמצאו אצלם ראיות עקיפות לקיום נוצות, בעיקר "צלקות קולמוס" (אנגלית: quill knobs). אלו הן בליטות קטנות המופיעות בשורה סדורה על עצמות הגומד, במקומות שבהן הקולמוסים של הנוצות התחברו אל הזרועות. צלקות כאלו נמצאות גם בעצמות הגומד של עופות רבים בני-ימינו, ומציאותם במאובן של דינוזאור תרופוד נחשבת כראייה טובה לנוצות בעלות קולמוס על זרועותיו, בייחוד אם הוא משתייך לאחת המשפחות שבהן התגלו כבר מקודם סוגים אחרים עם רישומי נוצות בעלות קולמוס. מצד שני, לא בכל העופות המעופפים בני-ימינו יש צלקות קולמוס, ולכן העדרן אינו נחשב כראייה להיעדר נוצות בסוגי דינוזאורים נכחדים.
סוג הדינוזאור הידוע ביותר שעל זרועותיו נמצאו צלקות קולמוס הוא ולוצירפטור, אשר התפרסם בציבור בעקבות הופעתו בסרטי פארק היורה. בניגוד לעיצוב הולוצירפטורים בסרט, מרבית החוקרים סוברים שהם היו עטויים בנוצות. ולוצירפטור שייך לקבוצת הדיינוניכוזאוריה ולמשפחת הדרומאוזאוריים, שבהן התגלו מספר סוגים עם רישומי נוצות ברורים.
סוגים נוספים אצלם התגלו צלקות קולמוס הם דקוטרפטור, אפטורפטור , אבימימוס ורהונאביס.
בדינוזאורים שאינם תרופודים.
הסברה המקובלת בין הפלאונטולוגים היא שנוצות התפתחו אצל התרופודים, תת-סדרה של דינוזאורים טורפים השייכת לסדרת בעלי אגן דמוי לטאה, שמתוכה התפתחו העופות. הסדרה השנייה של דינוזאורים קיבלה את השם בעלי אגן דמוי עוף, על פי מבנה האגן שלה, אך זוהי דווקא הסדרה שממנה לא התפתחו העופות. לכן מרבית החוקרים לא ציפו למצוא אצלם נוצות.
למרות זאת, מאז שנת 2002 נמצאו מבנים דמויי-נוצות על העור של לפחות שני סוגי דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף: פסיטקוזאורוס ("Psittacosaurus") וטיאניולונג ("Tianyulong"). בשני המקרים, מבנים אלו נראים במאובנים כגבעולים ארוכים, כעין קולמוסי נוצה חסרי סעיפים, והם צומחים מן הגב והזנב, ככל הנראה בשדרה יחידה. תפקידם אינו ברור אך ייתכן ששימשו לתצוגות ראווה, בדומה למבנים רבי רושם אחרים אצל דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף כמו ה"צווארון" של הצרטופסיים. ב-2012 נתגלה בארצות הברית מאובן של טריצרטופס שהשתמר בצורה טובה במיוחד, כולל רוב השלד ואף טביעת עור מאובנת. אף על פי שמאובן זה עדיין לא תואר רשמית ופורסם במאמר מדעי מתיאור ראשוני עולה שעור הטריצרטופס כלל קשקשים גדולים שלפחות על חלק מהם היו בליטות שנראו כמו "צלקות קולמוס". ממצא זה העלה את הסברה שגם הטריצרטופס היה מכוסה בזיפים דמויי-נוצה חסרת סעיפים כמו הפסיטקוזאורוס.
לא ברור עדיין אם מבנים אלו הומולוגים לנוצות, או שהתפתחו באופן בלתי-תלוי. אם הם הומולוגים, פירוש הדבר שנוצות הופיעו לראשונה עוד לפני הפיצול בין שתי הסדרות של דינוזאורים, בתור הטריאס לפני כ-230 מיליון שנה. במקרה זה יש לצפות לגילוי נוצות על מאובני דינוזאורים מכל הקבוצות, גם כאלו שאינם תרופודים.
אבולוציה של נוצות בדינוזאורים.
שחזור העץ האבולוציוני של הדינוזאורים לפי מאפייני השלד שלהם, בתוספת סימני הנוצות בכמה מן הסוגים שהתגלו, מאפשרים לנסות ולשחזר את האבולוציה של הנוצות.
ייתכן שהצורה הפרימיטיבית ביותר הייתה מורכבת מסיב חוטי (filament) יחיד, שהתפתח מקשקש. סיבים כאלו נראים בכמה מאובנים של דינוזאורים בעלי אגן עוף. בכמה מאובני דינוזאורים תרופודים ניתן למצוא כבר נוצות חוטיות מורכבות יותר, בעלות מספר סיבים או מספר סעיפים שלעיתים מתפצלים מסיב מרכזי יחיד. הן ידועות ממרבית הקבוצות שהתפצלו מאוחר יותר, אך עדיין לא נמצאו כאלו בקבוצות הפרימיטיביות ביותר של תרופודים - הצרטוזאוריה והקרנוזאוריה, ולכן נראה שהן התפתחו מסיבים פשוטים במהלך האבולוציה של דינוזאורים תרופודים. נוצות דמויות פלומה כאלו שימשו ככל הנראה בעיקר לבידוד תרמי.
רק בקבוצות התרופודים הקרובות יותר לעופות נמצאו, בנוסף לנוצות חוטיות דמויות פלומה, גם נוצות בעלות קולמוס מרכזי עבה המעניק לנוצה מבנה אווירודינמי. נוצות כאלו נמצאו בעיקר על הזרועות, על הרגליים ועל הזנב. בתוך נוצות בעלות קולמוס מרכזי ניתן להבדיל בין נוצות סימטריות ואסימטריות סביב הקולמוס. בנוצות אצל עופות בימינו, נוצות אסימטריות הן בעלות תפקיד אווירודינמי, כאשר הצד הצר יותר משמש כ"שפת ההתקפה" והרחב יותר כ"שפת הזרימה". לכן מציאות נוצות אסימטריות במאובני דינוזאורים נחשבות כראייה ליכולת תעופה או לפחות דאייה במינים אלו.
סוגים ידועים בוודאות.
ידועים למעלה מ-30 סוגי דינוזאורים בהם התגלו רישומי נוצות ברורים. כמה מסוגים אלו מצוינים באותיות מודגשות ברשימה למטה, מסווגים לקבוצותיהם הטקסונומיות על פי המיון המעודכן ביותר. לגבי כמה מן הסוגים יש עדיין מחלוקת בנוגע לסיווגם הנכון.
האמנה האנגלו-מצרית מ-1936
הרולד רובינס
הרולד רובינס (באנגלית: Harold Robbins, 21 במאי 1916 - 14 באוקטובר 1997) היה סופר ותסריטאי יהודי אמריקאי, מהפופולריים והמצליחים ביותר בארצות הברית ובעולם כולו. כתב יותר מ-20 ספרים רבי מכר, שנמכרו עד היום ביותר מ-32 שפות, ב-750 מיליון עותקים במעל 40 מדינות ברחבי העולם.
ביוגרפיה.
תחילת הדרך.
רובינס נולד ב-1916 בניו יורק, לזוג מהגרים יהודים בשם רובין, שהגיעו לארצות הברית מפולין ומרוסיה. אימו מתה בעת הלידה ואביו נישא בשנית ונולדו לו עוד שלושה ילדים מהנישואין השניים. רובינס סיפר עם זאת לעיתים, אולי מתוך מטרה להידמות לגיבורי ספריו, כי הוריו היו בלתי ידועים ואימו נטשה אותו על מפתן בית יתומים קתולי. הוא סיפר על עצמו גם פרטים ביוגרפיים נוספים, לעיתים, שגם הם לא היו נכונים, שוב, ככל הנראה מתוך אותה מטרה.
הפרטים הביוגרפיים הנכונים שלו היו הרבה פחות מעניינים מאלה שהוא המציא מפעם לפעם. משפחתו הייתה מהמעמד הבינוני, אביו היה רוקח והוא עצמו סיים בית ספר תיכון בניו יורק בגיל 18 ועבד כפקיד ברשת חנויות מזון. הוא נישא לראשונה ב-1937, בהיותו בן 21, לליליאן מחנוביץ', חברתו מילדות. בראשית שנות הארבעים דאג אביה של אשתו, שהיה מנהל הכספים של חברת סרטי יוניברסל, לכך שחתנו יקבל מישרת פקיד משלוחים בחברה. רובינס הצליח בעבודתו, התקדם ובני הזוג עברו לחוף המערבי של ארצות הברית.
כתיבתו.
מקום עבודתו ובעיקר קריאת הספרים שחברת יוניברסל הסכימה לרכוש, לצורך הפיכה לסרטים, יצרו אצל רובינס את השאיפה להיות בעצמו לסופר. הוא היה בטוח שיוכל לכתוב ספרים טובים יותר מאלה שיוניברסל רכשה. עם זאת, הכתיבה לא הייתה כה קלה בהתחלה ואת ספרו הראשון הוא כתב במשך חמש שנים, ישן לעיתים רק שעתיים בלילה ומתעורר לצורך המשך הכתיבה.
הספר, "Never Love A Stranger", שיצא לאור לבסוף ב-1948, בהוצאת "Alfred A. Knopf", התקבל לפרסום רק אחרי שכתובים ועריכות רבות. משיצא הספר לאור הוא הפך מהר מאוד לרב-מכר, עקב פשיטה שערך מפלג המוסר של משטרת פילדלפיה, פנסילבניה, על חנות ספרים שמכרה אותו. לטענת המשטרה, הספר היה בגדר פורנוגרפיה ולכן הוחרם. הוצאת קנופף תבעה את שחרור עותקי הספר והפסקת החרמתו ובית המשפט פסק לטובתה. היום, קטעים אלה הם כמעט סטנדרטיים ולכל היותר נחשבים ל"פורנו רך", אך קבלת הפנים הזו לסיפרו הראשון, נתנה לקריירה הספרותית של רובינס את הדחיפה האמיתית קדימה. הספר גם הפך בהמשך, כעבור עשר שנים, לסרט קולנוע, כמו מרבית ספריו לאחר מכן ואף תורגם כמה שנים אחר כך לעברית, תחת השם אהבת זר. בסרט הקולנוע אהבת זר כיכבו בין השאר ג'ון בארימור וסטיב מקווין. מרבית ספריו הבאים של רובינס כבר התקבלו בקהל בלהיטות והפכו סמוך מאוד לצאתם לאור, לרבי מכר.