פורום קהלת הוא מכון מחקר בעל תפיסת עולם שמרנית, המאוגד כעמותה, ופועל "לעיגון מעמד הקבע של ישראל כמדינת הלאום של העם היהודי, לחיזוק הדמוקרטיה הישראלית, קידום חירות הפרט ועידוד יישום עקרונות השוק החופשי בישראל".
הפורום הוקם בינואר 2012 על ידי הפרופסור למדעי המחשב משה קופל, וחברים בו אקדמאים כגון הפרופסורים אברהם דיסקין, אבי בל וגידי ספיר, והכלכלן הראשי של משרד האוצר לשעבר, ד"ר מיכאל שראל.
צוות הקבע של הפורום כולל כשמונים חוקרים הפועלים ממשרדיו בירושלים. הם מבצעים מחקרים ומפיקים ניירות מדיניות, כנסים, ניירות עבודה ותכנים נוספים, ופועלים מול מקבלי ההחלטות לקידום מדיניות.
עמדות הפורום.
עד שנת 2020 הוציא הפורום כחמישים ניירות מדיניות מודפסים, בתוכם:
ניירות עמדה בנושאי כלכלה.
לדברי יהודה יפרח, נאמר לו בשנת 2012 על ידי אנשי הפורום שהשקפת העולם הכלכלית נכנסה למטרות הפורום לבקשתו של תורם.
פעילות ציבורית.
כנס קהלת.
הפורום עורך כנס שנתי העוסק בנושאי משפט וממשל בישראל. בכנסים משתתפים אקדמאים, שרים, חברי כנסת, משפטנים ופקידים.
הכנס הראשון התקיים בשנת 2014, ועסק בשאלת אופייה של ישראל כמדינת לאום. בכנס השתתפו בין השאר השרים נפתלי בנט, ציפי לבני, גדעון סער ושי פירון, שופט בית המשפט העליון לשעבר אליהו מצא, חברי כנסת ואנשי אקדמיה
בשלוש השנים שלאחר מכן עסק הכנס ביחסי הממשלה ומערך הייעוץ המשפטי לממשלה. בכנסים השתתפו בין השאר שרת המשפטים איילת שקד ושרי משפטים לשעבר, היועץ המשפטי לממשלה ד"ר אביחי מנדלבליט ומשניו, מנכ"ל משרד ראש הממשלה אלי גרונר, היועץ המשפטי לכנסת איל ינון, פרקליט המדינה שי ניצן, פרופסורים, שרים וחברי כנסת.
בשנת 2018 עסק הכנס ב שחוקקה הכנסת זמן קצר לפני כן. בכנס השתתפו יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין, שרת המשפטים איילת שקד, יושבת ראש האופוזיציה ציפי לבני, השר יריב לוין, פרופסורים וחברי כנסת.
פעילות תקשורתית.
צוות הפורום מפרסם באופן קבוע מאמרי דעה בנושאים שעל סדר היום הציבורי בכלי תקשורת מרכזיים בישראל ובעולם.
פעילות בכנסת.
חוקרי הפורום מוזמנים תדיר לדיונים בוועדות הכנסת בנושאים כגון , הרפורמה בחברת החשמל, הפיקוח על מעונות היום ועניינים נוספים.
הפורם קידם את חקיקת חוק יסוד הלאום ותומך בסיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל.
הליכים משפטיים.
בפורום מחלקת ליטיגציה שעותרת לבית המשפט או מבקשת לצרף את הפורום לדיונים המתקיימים בו כידיד בית המשפט. לדוגמה:
צוות.
בפורום חברים, בין השאר, אקדמאים מתחומי המשפט, הכלכלה ומדעי המדינה וכן אישים בעלי היכרות וניסיון בתחום הפוליטי והציבורי. הפורום מעסיק 120 חוקרים, רובם לא במשרה מלאה. כן עומד בקשר עם ארגונים, חוקרים ומומחים שונים.
הנהלה.
יושב ראש הפורום הוא פרופסור משה קופל, חבר המחלקה למדעי המחשב של אוניברסיטת בר-אילן, ומחבר שותף בשתי הצעות טיוטה של חוקה לישראל. מנכ"ל הפורום הוא עו"ד מאיר רובין (נריה).
מימון.
הכנסות העמותה בשנת 2020 היו 26,548,682 ש"ח והוצאותיה בשנה זו היו 22,285,135 ש"ח.
עיקר המימון לפעילות העמותה מתקבל כתרומה מקרן 'ידידי פורום קהלת בארצות הברית'. תורמים נוספים הם קרן תקווה והקרן המרכזית לישראל, שבעבר הייתה התורמת המרכזית לפורום. בכתבה שפורסמה ב"הארץ" נטען כי חלק ניכר מהמימון מגיע מג'פרי יאס וארתור דאנצ'יק, שני יהודים אמריקאים בעלי השקפת עולם ליברטריאנית. העמותה אינה ממומנת ממקורות ממשלתיים.
אמיליה בלומר
אמיליה ג'נקס בלומר (באנגלית: Amelia Jenks Bloomer; 27 במאי 1818 – 30 בדצמבר 1894) הייתה אמריקאית שתמכה בזכויות הנשים. היא הייתה הרפורמטורית המוכרת ביותר בסנקה פולס (Seneca Falls) בניו-יורק. בלומר התעניינה באופן עמוק בנושא התנועה נגד שכרות (temperance) והרפורמה בנושא זה הפכה לעבודת חייה העיקרית. שמה נקשר עם סגנון הלבוש הרפורמיסטי לנשים הידוע בשם בלומרס ("The Bloomers") למרות שאינו המצאתה בשל תמיכתה החזקה והמוקדמת בסגנון לבוש זה.
חייה.
אמיליה בלומר נולדה בהומר (Homer) ניו יורק. בלומר הגיעה ממשפחה בעלת אמצעים צנועים וקיבלה מספר שנים מועט של חינוך פורמלי בבית-ספר השייך למחוז המקומי. אחרי תקופה קצרה של עבודה כמורה, החליטה בלומר בגיל 17 לעבור לגור עם אחותה אלווירה (Elvira) שנשאה זה עתה וחיה בוטרלו. שנה לאחר מכן, היא עברה לגור בבית משפחת אורן צ'מברלין (Oren Chamberlain) ועבדה כאומנת לשלושת ילדיהם הצעירים. כשהייתה בת 22, התחתנה בלומר עם הפרקליט דקסטר בלומר (Dexter Bloomer) והמילה "לציית" הושמטה מטקס נישואיה כהוכחה לתמיכתה בזכויות הנשים. דקסטר עודד אותה לכתוב לעיתונו הניו-יורקי "ד'ה סיניקה פולס קאונטי קורייר (Seneca Falls County Courier)". בשנת 1849, דקסטר התמנה למנהל הדואר של הכפר ומינה את בלומר לסגניתו. היא העבירה את שנותיה המוקדמות במחוז קורטלנד (Cortland County) בניו-יורק. בשנת 1852 בלומר ומשפחתה עברו לאיווה. בלומר מתה בקאונסיל בלאפס, איווה.
עבודה ופעילות חברתית.
בלומר שהייתה ערירית, הייתה פעילה בארגונים כנסייתיים וארגוני צדקה רבים, תפרה בגדים לנזקקים, פתחה את ביתה בפני כמה יתומים, ביניהם אחייניתה וגייסה כספים לשיפור הכנסייה. בלומר הטיפה לשיכורים המושבעים בפינות הרחוב על המתינות ואי ההפרזה בשתיית אלכוהול.
בזמן שבלומר עבדה כסגנית מנהל הדואר, היא מילאה את תפקידה באופן נלהב במשך ארבע שנים ועל תפקיד זה היא אמרה: "החלטתי לתת דוגמה פרקטית לזכות האישה למלא כל מקום שיש לה את היכולת למלא. בשבילי זה היה צעד חדשני לעשות באותם ימים, וללא ספק, הרבה חשבו שהייתי מחוץ לתחום השייך לאישה. אבל ההעזה הייתה מאוד מוצלחת והוכיחה לי באופן מכריע שאפילו אז, האישה יכלה לעסוק בכל עיסוק מכובד ולהתמודד עם כל סוגי הגברים ובכל זאת לקבל כבוד והתחשבות גדולה."
בלומר ערכה את העיתון הראשון לנשים "ד'ה לילי" (The Lily) שיצא לאור בין 1849-1853. העיתון התחיל ככתב עת נגד השתייה לשוכרה. בלומר חשבה שכיוון שלא היה יאה שנשים תרצנה בפומבי, הדרך הכי יעילה לנשים לעשות שינוי הייתה דרך הכתיבה. במקור, "ד'ה לילי" היה אמור להיות רק "בתפוצה ביתית" בין חברות אגודת נשות סנקה פולס להתנזרות משתייה (the Seneca Falls Ladies Temperance Society) שנוסדה בשנת 1848. כמו רוב הניסיונות המקומיים, העיתון נתקל במכשולים והתלהבות חברות האגודה דעכה. בלומר חשה מחויבות לפרסם, ולקחה אחריות מלאה לעריכת ופרסום העיתון. בהתחלה, נכתב והתפרסם העיתון על - ידי ועדת נשים אבל אחרי 1850, רק שמה של בלומר הופיע עליו.
ב 1848 בלומר השתתפה בוועידת סנקה פולס. ב 1849, היא התחילה לפרסם את דעותיה נגד השתייה לשוכרה ועל נושאים חברתיים בכתב העת "ד'ה לילי". בהתחלה העיתון התמקד רק בנושא האלכוהול אבל מאמרים בנושאים רחבים יותר על זכויות נשים התחילו להופיע בו בהשפעתה של אליזבת קיידי סטנטון, שהייתה סופרג'יסטית ופעילה בתנועה נגד שכרות ובתנועה לזכויות הנשים. העיתון הכיל מכלול רחב של תכנים כמו מתכונים, ודיונים בחוקי נישואים והשכלה גבוהה לנשים.
בשנת 1853 עברה משפחת בלומר למאונט ורנון, אוהיו וגרה שם במשך שנתיים. באותו זמן, לעיתון הייתה כבר אוריינטציה ברורה בעד זכויות הנשים. בעיתונה, בלומר המשיכה במסעה העיקש לזכות ההצבעה של נשים, הזדמנויות שוות בחינוך ושינויים בחוקי הירושה. בכתב העת שלה, בלומר קידמה את השינוי באופנת לבוש הנשים כדי שתהיה פחות מגבילה לנשים בעת פעילות רגילה. לדעתה, לבוש הנשים צריך להתאים לצורכיהן וחשוב יותר שהבגד יתחשב בבריאות ונוחות האישה ולהיות שימושי מאשר להראות את הידור האישה, שזה דבר חשוב אך משני.
דרך כתב העת "ד'ה לילי", נשים רבות הגיעו להכרה שהן היו מופלות בחוק ובמנהגים. בלומר העניקה להן במה להביע את דעותיהן וזו הזדמנות שלא הציעו אותה שאר העיתונים. בלי כתב עת זה, שהיה במה לקולן, לא הייתה לתומכות הראשונות בזכויות הנשים דרך לפרסם ולנתח את הפילוסופיה המתגבשת שלהן ולהביע את דעותיהן.
בשנת 1855 עברה משפחת בלומר לקאונסיל בלאפס, איווה. בשל מחסור באמצעי דפוס ושרותי דואר, בלומר מכרה את העיתון. בשנת 1870 בלומר הפכה לנשיאת החברה לזכות ההצבעה לנשים באיווה.
בלומר בילתה את שאר חייה באיווה, והמשיכה להיות פעילה בכנסייה ובתנועה נגד שכרות. היא גם הייתה מעורבת בעבודת הצלה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית דרך "חברת העזרה לחיילים של קאונסיל בלאפס" (The Soldier's Aid Society of Council Bluffs) שהיא הקימה. בלומר מתה באיווה מהתקף לב בשנת 1894 בגיל 76.
תלבושת בלומר.
במאה ה-19, נושא הרפורמה בלבוש הנשים היה נושא חשוב מאוד אבל נלעג. האופנה הנשית הרווחת באמצע המאה ה-19 אופיינה במחוך הדוק, חצאית עם שובל ושכבות של שמלות תחתוניות. נשים רבות ראו בזה סמל לקלון ולנחיתות והדבר היווה סכנה בריאותית. אפילו התומכות הנלהבות ביותר בזכויות הנשים הודו שהיה טיפשי להתווכח על הזכות לעבוד בכל מקצוע שנשים רצו מאחר שהבגדים שהן לבשו מנעו מאיתן תנועה חופשית ונוחה בביצוע העבודות שחיפשו.