כבר בהקמת הסכר היה חשש מהשפעתו על הנהר במורד הסכר, ולכן הוקמה תחנת מדידה בקניון השחור, ששרידיה נראים עדיין מהנהר. המהנדסים שמדדו את גובה המים, ספיקת הנהר וטוהר המים הגיעו למסקנה כי הנהר מהווה סביבה אידיאלית לגידול טרוטה, והדגים הובאו לנהר (והם עדיין מובאים), והקניון השחור הפך אתר פופולרי לדייגים חובבים. ב-1964, עבר האזור לאחריות שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, כחלק מאזור הנופש הלאומי אגם מיד.
אתרים בקניון השחור.
דרומית לסכר הובר בצד הקניון השייך לנבדה מצויה מערת סאונה (Sauna Cave). את המערה חפרו כורים שעבדו על סכר הובר בעת בנייתו. זוהי מערה עמוקה שעל קירותיה גבישי סידן פחמתי. בקצה המערה יש מעיין חם, שגרם לטמפרטורות במערה להגיע עד 49°C.
דרומית לסכר הובר מתחבר קניון הצופה (Boy Scout Canyon) לקניון השחור. מים שהתחממו ממקור גאותרמי זורמים בקניון הצופה.
בצד המזרחי של הקניון (צד אריזונה) יש כמה מעיינות חמים גדולים היוצרים בריכות שאליהם ניתן להגיע משביל היוצא ממפרץ כ-7 קילומטרים דרומית לסכר הובר. בריכות אלו אסורות לרחצה משום שבמימיהן מצויה האמבה הקטלנית "Naegleria fowleri".
שיטת גאוס
אילזה קנטור
אילזה קַנטוֹר-דַאוּס (בגרמנית: Ilse (Sili) Kantor; בצ'כית: Eliska Kantorová; 31 בינואר 1911 – 4 בנובמבר 2000) הייתה מאיירת ספרי ילדים ישראלית, חברת קיבוץ חפציבה. הייתה ידידה קרובה של המשוררת פניה ברגשטיין ואיירה, בין היתר, את ספר שיריה בוא אלי פרפר נחמד וכן את ספרה "ויהי ערב" (אף שציוריה נדחו לבסוף והספר נתפרסם באיוריו של מאייר אחר, חיים האוזמן).
ביוגרפיה.
קנטור נולדה בשנת 1911 בעיר וינה בירת אוסטריה, וגדלה בפראג שבבוהמיה (אחרי המלחמה בירת צ'כוסלובקיה), במשפחה אמידה, הצעירה משלושת ילדיהם של תֶרֶזֶה בֶּרג (1878–1941) ואלפרד קנטור (1874–1931). אחיה פרידריך טורברג (Torberg; 1908–1979) היה לימים סופר באוסטריה. הוריה, שהיו בעלי מפעל, נדדו לצורך עסקיהם בין פראג ווינה. כבר מילדותה היא הייתה בעלת נטיות אמנותיות, והיא נשלחה על יד הוריה ללמוד אמנות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז. באוקטובר 1939, כחצי שנה לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית וערב מלחמת העולם השנייה, עלתה לארץ ישראל. עם עלייתה הגיעה לקיבוץ נען, שם גרה באוהל ושם נתגלו כישרונותיה- היא הייתה בעלת "ידי זהב" ושלטה במגוון מלאכות. היא החליפה את הגברים, שיצאו להילחם בנאצים במסגרת הבריגדה היהודית, בעבודות המסגרייה- בנפחות ובריתוך, שם עבדה בעיקר בתיקון פרימוסים וכלי עבודה חקלאיים ובשעות הפנאי ציירה ואיירה עבור ילדי הקיבוץ והחגיגות הקהילתיות.
ב-1944, בזמן שהייתה בתקופת הכשרה בקיבוץ, פנו אליה מהוצאת הקיבוץ המאוחד וביקשו כי תאייר את שיריה הקצרים של פניה ברגשטיין שעסקו בהווי חיי היום יום בקיבוץ מנקודת מבטם של הילדים, המטפלות וההורים. היא ציירה ציורים שהפכו ברבות הימים, יחד עם השירים, לנכסי צאן ברזל בתרבות העברית המתפתחת. את איוריה היא ביססה על מה שעיניה ראו בקיבוץ נען.
קנטור סיפרה שהתאהבה בחרוזיה של פניה, וכי הייתה יושבת בלילות לאחר יום עבודה בקיבוץ ומציירת את הציורים. הספר "בוא אלי פרפר נחמד", יצא לאור ב-1945 ומאז הפך לספר ילדים נפוץ ואהוב ביותר. מאז התפרסם יצא הספר בחמישים וחמש מהדורות ודורות התחנכו על הספר מאז התפרסם. סוד ההצלחה של הספר הוא בשילוב שהצליחה לשלב בין הטקסט לתמונה וברגישות בה הפגינה כשפירשה באיוריה את חרוזיה של ברגשטיין עם ההתייחסות הישירה לחיי היום יום בקיבוץ בזמן כתיבת הספר – שנות הארבעים. קנטור איירה גם את השיר האוטו שלנו גדול וירוק מתוך ספר זה.
ב-1948 קיבלה לידיה את כתב היד של הספר "ויהי ערב" ואיירה לו איורים. הספר כבר היה מוכן לדפוס אולם ההוצאה, ללא התראה או תיאום עם המשוררת או עם קנטור, הדפיסה לבסוף את הספר עם איורים של מאייר אחר, חיים האוזמן.
קנטור נישאה למלחין והמורה למוזיקה יליד ברלין אברהם דאוס (Daus), והייתה אם לשתיים. מנען עברו לקיבוץ גבת. לאחר מספר שנים שבהן היו מועמדים לחברות בקיבוץ ועבדו בו כמורים שכירים (הוא למוזיקה והיא לאמנות), עברו לקיבוץ חפציבה ושם התקבלו כחברים.
קנטור יצרה איורים לעוד מספר ספרי ילדים בחייה ובהם, "הביטו וראו!" ו"יום הולדת" של שמשון חלפי משנת 1952ו-1953, ו"פעמונים: שירים לילדים" של שרה גלוזמן משנת 1964.
את רוב זמנה הקדישה לחינוך והוראה. במשך שנים לימדה אמנות בקיבוץ גבת ובמכללת אורנים.
היא המשיכה לחיות בקיבוץ חפציבה ונפטרה בשיבה טובה בגיל 90. הותירה את בנותיה תרזה ותמר.
בשנת 2011, לציון מאה שנה להולדתה, ראה לאור הספר "ויהי ערב חדש", שהוא גרסה חדשה של הספר ויהי ערב עם איוריה לגרסה המקורית של הסיפור המחורז של פניה ברנשטיין.
בשנת 2011 כתב העת המקוון 'הפנקס' הוציא קול קורא למאיירים ישראליים להשתתף בתחרות ותערוכה אינטרנטית ולאייר פרשנות חדשה לסצנה הדראמטית בה הילדה נכנסת ללול התרנגולות. עשרות מאיירים נענו לקריאה. בהמשך, בשנת 2014, הזמין מרכז 'הקצה' את המאיירים לאייר בנוסף פרשנות משלהם לשיר "בוא אלי פרפר נחמד" ולהציגם בתערוכה בגלריה 'הקצה'. במרכז התערוכה הוצגו האיורים המקוריים של אילזה קנטור דאוס לקובץ השירים "בוא אלי פרפר נחמד" (1945) ולסיפור של פניה ברגשטיין "ויהי ערב" (1948) שהושאלו על ידי בנותיה של המאיירת.
תרבות האלשטאט
תרבות האלשטאט היא תרבות פרהיסטורית ששלטה במרכז אירופה במאות 8-6 לפנה"ס, בתקופת הברזל הקדומה.
היא התפתחה בזמנו מתוך "תרבות שדות כדי הקבורה" מן המאה ה-12 לפנה"ס (תקופת הברונזה המאוחרת) ובסופה הוחלפה בחלק גדול ממרכז אירופה על ידי .
עד למאה השישית לפנה"ס התפשטה תרבות האלשטאט לאורך אלף ק"מ, משמפאן-ארדן במערב, דרך הריין העילי ודנובה העילית, עד לאגן וינה ובקעת הדנובה (ה"אלפלד הקטן") במזרח, מן הנהר מיין, בוהמיה והקרפטים הקטנים בצפון, ועד השפלה השווייצרית, זאלצקמרגוט ושטיריה התחתונה בדרום. גרסאות של תרבות האלשטאט נפוצו גם בשטחי בלקן, מרכז פולין ומערב אוקראינה של ימינו ואף בחצי האי האיברי.
תרבות זו קיבלה את שמה מן הכפר האלשטאט, יישוב כורי מלח השוכן לצד אגם באזור זאלצקמרגוט, דרום-מזרחית לזלצבורג.
היא נקשרת בדרך כלל לשבטים הפרוטו-קלטים והקלטים באזור המערבי ולטרום-אילירים והאילירים והתראקים באזור המזרחי.
המושג "תרבות האלשטאט" (נקרא אז "קבוצת האלשטאט") נטבע בשנת 1872 על ידי הארכאולוג השוודי הנס אולוף הילדברנד שהבהיר אותו ב-1874 בפני "הקונגרס הבינלאומי לאנתרופולוגיה ולארכאולוגיה פרהיסטורית" שהתכנס בסטוקהולם.
בתרבות האלשטאט בלטו תעשיית עיבוד הברזל, כריית המלח, בניית מצודות מבוצרות, בתים בעלי קירות עץ ויסודות מאבן, שימוש בכלי עבודה, כלי מטבח, סגנון מגורים, שיטות חקלאיות דומות. במרכזים הכלכליים שהתפתחו בה בקצב מהיר נוצרו שכבות של איכרים, בעלי מלאכה, סוחרים, מובילים.
האתר בהאלשטאט.
בשנת 1846 יוהאן גאורג רמזאואר (1874-1795) גילה בקרבת כפרו האלשטאט, בעמק מעל האגם בעל אותו השם, בית קברות פרהיסטורי, אותו חפר בהמשך במשך 17 שנה. גילה בו 980 קברות. רוב הקברות היו שטוחים ומכוסים בחול, חצץ או אבנים. הגופות הוטמנו בצורה אופקית בעומק של מטר- מטר וחצי, כשראשיהן פונים אל הכניסה לעמק. רמזאואר תיעד כל קבר וקבר ברישומים וציורים מדויקים, דבר שהיה נדיר בארכאולוגיה הבוסרית של זמנו. הסגנון והקישוטים של החפצים שנמצאו בקברות היו אופייניים מאוד וחפצים דומים נמצאו בשטח תפוצה גדול באירופה, בייחוד במרכזה.
הקהילה שישבה בהאלשטאט עוד מתקופת האבן החדשה הקימה במקום מכרות מלח שפעלו החל מן המאה ה-8 ועד למאה ה-5 לפנה"ס.
הפריחה של היישוב התחוללה בשלבים HaC - LtA.
מבין הקברות, 55% היו קברות של גופות, ו 45% הכילו אפר של גופות שנשרפו. בסביבות 26% מן הקברות, - "קברות לוחמים" - שרוב גופותיהם נשרפו - הכילו כלי נשק מברונזה ומברזל ונמצאו בקצה של האתר. בקברות של הנשים נמצאו פיבולות, חגורות ותכשיטים. באלה של הגברים נצאו מחטים וכלי נשק. הממצאים שנחשפו על ידי רמזאואר מוצגים במוזיאון לתולדות הטבע בווינה, במוזיאון המחוזי אל אוסטריה העילית בלינץ ובמוזיאון לפרהיסטוריה בהאלשטאט עצמה.
שלבים.
שכבות האתר בהאלשטאט מתוארכים לתקופה שנמשכה מ-1200 ועד סביבות 500 לפנה"ס.
ב-1881 אוטו טישלר הבחין בתקופת האלשטאט שני שלבים: קדום ומאוחר. ב-1906 מוריץ הרנס ערך תיארוך אבסולוטי של הממצאים משני השלבים.
פאול ריינקה הבחין בשנת 1911 4 שלבים של "תקופת האלשטאט":
השלבים האלשטאט A-B.
זוהו בהמשך עם חלק מאוחר של תקופת הברונזה, הידוע כ"תרבות שדות כדי הקבורה".
שולטת שיטת שריפת הגוויות. שרידי המתים נטמנים בקברות שטוחים וברגמים נמוכים מאוד, בגובה של לכל היותר סנטימטרים אחדים. חפצי ברזל הם עדיין נדירים מאוד.
ה"תרבות האלשטאט" האופיינית, במובן הצר,(נ. אוברג)
כוללת רק את השלבים HaC ו HaD שבין המאה ה-8 ובין המאה ה-5 לפנה"ס, והמקבילים לתקופת הברזל הקדומה. את השלב HaD יורשת לאחר מכן התרבות לה טן (Lt).
האלשטאט C.
יישובים חשובים אופייניים לשלב זה היו למשל, האלשטאט, סטיצ'נה (Stična, בסלובניה) ובגבעת בורגשטאלקוגל, (Burgstallkogel) שבין גליינשטטן (Gleinstätten) ובין קליינקליין
(Kleinklein), במרכז עמק זולם (Sulm) שבדרום שטיריה, מערבית ללייבניץ (Leibnitz). ליד היישוב הקדום בבורגשטאלקוגל היה שדה קברות ענק שהכיל מעל 1,100 רגמים.