הכנסייה המודרנית הניצבת כיום על התל הוקמה על ידי האחות ז'וזפין רומב, חברת מסדר האחיות "יוסף הקדוש של ההתגלות". ז'וזפין רומב נולדה בשנת 1850 והגיעה לארץ ישראל בשנת 1869. היא התוודעה למשמעותו ההיסטורית של התל, בו נותרו שרידי מבנים עתיקים והוא כונה בפי תושבי הסביבה בכינוי "ג'בל מוקדס", היינו "ההר הקדוש". בשנת 1901 ביקרה האם הראשית העולמית של מסדר הנזירות בארץ, ולאחר שצפתה על הנוף מהתל, החליטה לרוכשו. היא הפקידה את המשימה בידיה של ז'וזפין. חלק מהשטח נרכש בשנת 1903 תמורת סכום של 20,732 פרנק צרפתי, יותר מפי ארבעה מהסכום שהוקצה לכך מלכתחילה, וסביב עובדה זו נרקמה מסורת בדבר נס שבמהלכו התרבו מטבעות הזהב. בשנת 1905 רכשה ז'וזפין את יתרת שטח הפסגה לאחר שאיכר מקומי חשף בה, בין היתר, שרידים של קיר חצי מעגלי ופסיפס. ב-17 במאי 1911 קידש הפטריארך של ירושלים את אבן הפינה למנזר, והקמת מבני המנזר ובית ההבראה החלה. הקמת המנזר נשלמה תוך שנה, אך בית ההבראה הושלם רק בשנת 1935 בשל קשיי מימון. מלחמת העולם הראשונה שפרצה ב-1914 הביאה לגירוש כל הנתינים הצרפתים מארץ ישראל, ועבודות הבניה פסקו.
ז'וזפין שבה לארץ עם תום המלחמה והתמקדה בהקמת הכנסייה. ב-1919 היא הנהיגה תפילת מיסה שבועית על שרידי הכנסייה הביזנטית, וב-8 בינואר 1920 קודשה אבן הפינה למבנה החדש. הבנייה נמשכה כשלוש שנים ועלתה כמיליון פרנק שגויסו בצרפת מכספי תרומות. המבנה המודרני חופף לשרידי המבנה הביזנטי ההיסטורי, תוך שילוב קטעי פסיפס אותנטיים ברצפת הכנסייה ושילוב ממצאים עתיקים במבנה החדש. הכנסייה נחנכה ב-20 באוגוסט 1924 בידי הארכיבישוף של ירושלים, והוקדשה למרים, אם ישו הנמשלת בנצרות לארון הברית שנשא את ישוע המייצג את הברית החדשה. פסל המדונה והילד שעל גג המבנה נשלם והוצב במקומו בשנת 1931. הנזירה ז'וזפין נפטרה בשנת 1927 ונקברה תחילה בגן הכנסייה, אך לאחר מכן הועברו שרידיה אל החדר שמדרום לאפסיס.
במלחמת העצמאות שימש המנזר כבית חולים קדמי של חטיבת הראל, ואף הופעל בו חדר ניתוח, ללא מים וחשמל, בפיקודו של ד"ר יששכרי. מדי בוקר היו מגיעים פצועי והרוגי הקרבות מהלילה הקודם ולאחר מיון היו מטופלים ומנותחים. אחד הסיפורים המפורסמים, הוא הסיפור על מפקד הפלוגה הנערץ, ג'ימי, שנפל בקרב בבית שמש וגופתו הובאה למנזר. האב, הצייר שמי, הוזמן להפרד מבנו, הוריד את השמיכה מהגופה וצייר את פני בנו המת (יורם קניוק - תש"ח). עם השנים חדל בית ההבראה לשמש לייעוד זה, וכיום הוא משמש כאכסניה לעולי רגל. בכנסייה נערכים קונצרטים על בסיס קבוע.
מבנה הכנסייה.
בכנסייה שתי קומות, והיא כוללת שלוש ספינות. הספינה האמצעית רחבה וגבוהה במידה ניכרת משתי הצדדיות. על הספינה המרכזית גג רעפים משופע, אך דבר זה אינו ניכר מתוככי המבנה שתקרתו ישרה ויוצרת עליית גג. גגות מעברי הצד משופעים ומצופים רעפים גם הם, ודבר זה נראה גם בתוככי חלל הכנסייה. בקירות הספינה המרכזית קבועים חלונות מעל לגגות מעברי הצד. בחזית הכנסייה המערבית אכסדרה מצופה באבן ירושלמית וקבועות בה חמש קשתות הנפרדות זו מזו באמצעות ארבעה עמודים. הקשת האמצעית גבוהה ורחבה מיתר הארבע, ומעליה כרכוב בצורת משולש. מעל לכרכוב שלושה חלונות שמשני צדדיהם חקוקה הכתובת "A LA VIERGE MARIE - ARCHE D'ALLIANCE" ("לבתולה מריה - ארון הברית"). בחזית קבועים עיטורים צבעוניים וצלב ניצב על הנקודה הגבוהה ביותר. החזית המזרחית עשויה מאפסיס גדול ומשני צדדיו שני חדרים צדדיים. מבחוץ חולש פסל המדונה והילד על החזית המזרחית. המדונה ניצבת על ארון הברית שבשני צידיו כרובים מכונפים הצופים דרומה וצפונה. הפסל משקיף לכיוון מזרח, לעבר מרכז הכפר אבו גוש ולעבר ירושלים, והוא נראה היטב מכל הסביבה. ראשה של הבתולה נוטה מעט כלפי מטה, לכיוון האדמה, "כמו כדי לשמוע את תחנוניה".
פנים הכנסייה מעוצב בפשטות. קירות המבנה צבועים בלבן, ובאפסיס הגדול קבוע צלב לטיני פשוט. הקומה השנייה של הספינה המרכזית נתמכת על יד שתי שורות עמודים בעלי כותרות קורינתיות, וביניהם קשתות. האור החודר לחלל המבנה דרך החלונות הסמוכים לתקרה, והקירות הלבנים, מדגישים את תקרת העץ המעוטרת בדמויות מלאכים. אלה לבושים בגלימות בגוון שנהב, והם סובבים דוגמאות של צלבים. הרקע לדמויות הוא כחול וביניהן קורות עץ בגוון ורוד. תקרות מעברי הצד משופעות והן מעוטרות במוטיבים מעולם הצומח. בקצה המזרחי של מעברי הצד, משני צדדי האפסיס, קבועים מזבחות, וברצפה שמתחתיהם שולבו פסיפסים מהכנסייה הביזנטית המקורית. מעבר למזבחות אלו נבנו שני חדרים צדדיים - ברצפת החדר הדרומי (מימין לאפסיס) מספר קברים, ובהם גם קברה של ז'וזפין רומב. החדר הצפוני (משמאל לאפסיס) משמש כמחסן. אבן הפינה של הכנסייה משולבת בעמוד הדרומי של האפסיס, וברצפת האפסיס עצמו שולבה אבן ששכנה בקדמת הבימה של הכנסייה הביזנטית ההיסטורית. בקיר המערבי שולבה אבן באורך של שמונה מטרים מהכנסייה הביזנטית ואשר הונחה מעל משקוף הכניסה. משמאל לכניסה ניצב פסלון מכונף של דוד המלך, כשהוא לבוש בשריון ואוחז בדגל ובחרב. הסיבה למיקומו של הפסל בכנסייה היא בכך שדוד המלך היה זה שהביא את ארון הברית מקרית יערים לירושלים:
המנזר הבנדיקטיני באבו גוש
המנזר הבנדיקטיני באבו גוש הוא מנזר בנדיקטיני מהזרם האוליביטי השוכן במרכז הכפר אבו גוש, והוא ידוע בעיקר בזכות "כנסיית מריה הקדושה של התחייה" הצלבנית שבו ואשר בה שרידי פרסקאות מהמאה ה-12. הכנסייה הוקמה מעל מעיין הנובע עד היום בקריפטה שלה, ומאוחר יותר נוסד במקום גם מנזר, אשר פעל עד סוף המאה ה-15. בתחילת המאה ה-20 חודש היישוב הבנדיקטיני במקום, הכנסייה שופצה והוקמו מבני המנזר. בצמוד למנזר שוכן המסגד העתיק שהיה המרכזי בכפר עד לחנוכת מסגד אחמד חאג'י קדירוב בשנת 2014.
זיהוי האתר במקורות.
תל קריית יערים, המכונה בערבית בשם "דיר אל-אזהאר", זוהה החל בתקופה הביזנטית עם קריית יערים העתיקה, אליה הובא ארון הברית לאחר ששוחרר משבי הפלשתים:
במקום נצבה כנסייה כבר בתקופה הביזנטית, אך היא נהרסה באופן סופי בראשית המאה ה-11 ונשכחה (מאז 1924 ניצבת כנסיית גבירתנו של ארון הברית על התל). סמוך לאחר מכן, החל נוהג זיהויו של המעיין שנובע כיום מתחת לכנסייה עם אמאוס בה נגלה ישו לשניים משליחיו לאחר שקם לתחייה:
המסורת הנוצרית מזהה את אחד התלמידים כ"קליאופס", בעלה של מרים, אחת מאלו שנכחו בצליבה (הבשורה על-פי יוחנן פרק 29 פסוק 25), ואת התלמיד השני כ"שמעון" בנו של קליאופס ואחד משבעים התלמידים של ישו.
היסטוריה.
הקמת הכנסייה והמנזר.
ב-1141, עבר האזור לידי ההוספיטלרים, ואלה הקימו את הכנסייה הצלבנית שבמנזר במרחק של כ-400 מטר ממזרח לתל קריית יערים. הם השתמשו בה עד תבוסתם לסלאח א-דין ב-1187. מקובל שבשנת 1392 או בסמוך לה, התחדש היישוב הנוצרי במקום, והפרנציסקנים הקימו מנזר סביב הכנסייה. הנוכחות הנוצרית במקום פסקה בסוף המאה ה-15. לפי אחת הגרסאות פרעו תושבי הכפר המוסלמיים בנזירים והרסו את המנזר, אך קיים ספק באשר לאמיתותה של גרסה זו. ברי עם זאת שהיישוב הנזירי באבו גוש אכן פסק, והמבנים המשיכו ושימשו אך ורק כתחנת מעבר לצליינים בדרכם לירושלים. החל במאה ה-16 החל נוהג זיהויו של אבו גוש עם ענתות, עיר הולדתו של ירמיהו, והכנסייה כונתה על שמו. מסורת זו שדחקה את גרסת אמאוס, נדחתה בתורה באופן סופי במאה ה-19, וכיום מקובל זיהויו של אבו גוש עם קריית יערים המקראית.
חידוש ההתיישבות הנוצרית.
משך מאות שנים, תוארה הכנסייה על ידי נוסעים אירופים כמבנה מונומנטלי איתן, אם כי מוזנח, שלעיתים חולל ושימש כאורוה או כמחסן מלח. בעקבות מאמציו של הרוזן שרל דה ווג, שגריר צרפת באיסטנבול, העניק הסולטאן העות'מאני אבדילאזיז את הכנסייה לממשלת צרפת ב-19 בפברואר 1873. דה ווג הכיר את הכנסייה מביקורו בארץ ישראל בשנים 1853–1854, ובחיבורו "הכנסיות של ארץ הקודש" התייחס אליה בקובעו כי מדובר ב"אחד המונומנטים היותר מעניינים של האומנות הפרנקית" בארץ ישראל. עוד קרא דה ווג לעשות כל מאמץ לשימור המבנה. לרשות הצרפתים הועבר שטח של חמישה דונמים ואלה רכשו שטחים נוספים מתושבי הכפר, אשר הצטרפו כדי 22.5 דונם בסך הכל. במקום נערך סקר ארכאולוגי שכלל גם את פינוי החול שסתם את הקריפטה. אולם מיקומו של המבנה בלב כפר מוסלמי, הביא לכך שעד מהרה שב לשמש כאורווה. מסיבות פוליטיות עמדה ממשלת צרפת על כך שהמקום ימסר אך ורק לרשותו של מסדר נוצרי צרפתי, והדבר מנע מהפרנציסקנים המקומיים ומהפטריארכיה הלטינית ליישב את המקום.