עוד מימי לימודיו בבית הספר הישועי שנא וולטר את מנהגי הדת הנוצרית. בבגרותו הייתה הנצרות לאחת המטרות העיקריות של חצי שנינותו ולעגו, כמו גם האמונות הטפלות שלטענתו הרכיבו אותה. הוא כתב בין השאר ש-"כל אדם המכבד את עצמו מוכרח להימלא חלחלה לנוכח הכת הנוצרית". אחד העניינים שהוא יצא נגדם בקביעות בספריו הוא "הצדק האלוהי" שבו הנוצרים האמינו, לפיו אלוהים יכול לעשות רק טוב וכל דבר רע שקורה בעולם הוא מוצדק. עם זאת וולטר לא היה אתאיסט, אלא האמין שאלוהים ברא את העולם, אך כל התפילות והסיפורים העל-טבעיים על התגלות הם מיותרים ושקריים (דאיזם). הוא האמין שהאמונה באל אחד הייתה אמונה ראשונית של האדם, ושהדת הראשונה הייתה הדאיזם, אף על פי שקשה ליישב טענה זו עם טענות אחרות שלו.
במילון הפילוסופי, תחת הערך 'כיתות' כתב וולטר:
יחד עם זה בכתביו נמצאו התבטאויות של שנאת זרים, כאשר יצא נגד היהדות והיהודים בכתביו. ולכך יוקצה פרק נפרד, ראו בהמשך.
על השלטון.
וולטר שנא עריצות בכל צורה שהיא, אך לא האמין שצורת משטר אחת טובה מצורת משטר אחרת. הוא ראה בדמוקרטיה רעיון מעניין, אך לא מושג קדוש. כמו מקיאוולי חשב וולטר שהאנושות נמצאת במעגל תמידי של תרבות וברבריות, ולכל היותר שלטון מסוים מסוגל להביא להארכת חייה של התרבות, אך לא לדחות את הנפילה לברבריות עד אין קץ (שכן זהו מצבה הטבעי של האנושות). אך כותב הנסיך היה פסימי מכותב קנדיד. זה האחרון, האמין שבאמצעות שיפור השלטון ניתן לשפר את מצבה של האנושות, או לעשות אותו גרוע פחות (וולטר תפש את הטוב בעולם על דרך השלילה: כיצד ניתן לגרום פחות סבל).
השלטון תחתיו חי וולטר היה משטר אבסולוטי. במשך חייו של וולטר הכתר החליף ראשים פעמיים, מלואי ה-14 ללואי ה-15, וממנו ללואי ה-16. וולטר ביקר את השלטון באותה חריפות בה נלחם בנצרות, ובשל כך הסתבך ונשלח למאסר מספר פעמים. יחס השלטונות אליו היה הפכפך, כשבתקופות מסוימות היה אורח כבוד של המלך, ובאחרות נאלץ לפרסם את ספריו בשמות בדויים (את ספרו קנדיד "תרגם ד"ר ראלף מגרמנית", לדוגמה).
הסופרת אוולין ביאטריס הול תמצתה בספר עליו מ-1906 את תמיכתו של וולטר במקרה מסוים בחופש הביטוי באימרה (במילותיה של הול): "אינני מסכים עם דבריך, אך אגן עד מוות על זכותך להשמיעם". פעמים רבות מיוחסת האמרה לוולטר עצמו, ואכן נורברט גוטרמן מצטט בספר משנת 1963 שורה דומה שכתב וולטר במכתב בשנת 1770, "אינני מקבל את דבריך, אך אני מוכן להקריב את חיי כדי שתוכל לאמרם". אך למעשה הוא לא אמר זאת.
לזכות וולטר, שהיה איש המילים, עמדו גם מעשים. ב-1762 נלחם בשלטון ובדת גם יחד כשניסה להפוך את גזר דינו של אדם בשם ז'אן קאלאס (Jean Calas), שעונה והוצא להורג באשמת רצח בנו ללא כל ראיות. מאוחר יותר התברר שגם וולטר המציא ראיות משל עצמו על מנת להגן על קאלאס. האשמה שיוחסה לקאלאס הייתה רצח בנו על רקע של רצונו של הבן לאמץ את הקתוליות במקום הפרוטסטנטיות של משפחתו. וולטר האמין, בצדק, שהסיבה לגזר הדין הייתה רדיפה דתית. וולטר פעל לשינוי גזר הדין, והצליח. מקרה זה התפרסם באירופה כולה והעצים את חיבת ההמונים אליו.
על מוסר.
וולטר לא האמין שטבע האדם רע מיסודו, אלא שאמונות טפלות ובורות הופכים אותו לכזה. תרבות והשתחררות מאמונות אלו הופכות את האדם למרושע פחות. הוא האמין שישנו מוסר אחד שנכון לכל העמים והתרבויות, ומוסר זה כולל אמיתות אוניברסליות כגון "אסור לרצוח בני-אדם", "רעב וכאב הם דברים רעים", וכדומה. וולטר האמין שיום יבוא ותהיה תרבות אוניברסלית שתהיה מבוססת על מוסר כלל-אנושי.
הגזענות ושנאת הזר בעמדותיו.
לוולטר היו אמירות רבות שהצביעו על גזענות ושנאת זרים, שהוסיף וטפטף לתוך דבריו ועמדותיו בענייני דת ותרבות.
על "הכושים".
לאחר שתיאר כיצד למרות הרצון לשוויון מוחלט בעולם, למעשה יש להתמודד עם מצב בו תמיד יהיו הבדלי מעמדות בין עניים לעשירים, מתאר וולטר את "שחורי העור" מאפריקה כך:
על יהדות ויהודים.
למרות פתיחות המחשבה שלו, וולטר היה אנטישמי מובהק, וכתביו מלאים ארס המכוון כלפי עם התנ"ך, וכלפי היהודים במצבם בימיו. ניתן לתלות זאת בכך שוולטר לא היה מסוגל לסלוח לעם שממנו צמחה הנצרות. במילון הפילוסופי, בערך "יהודים", הוא מביא ראיה מהתוכחות של נביאי ישראל שכבר היהודים הקדמונים היו אנשים רעים וחטאים, רודפי שלמונים, סרסורים ונושכי נשך, וטוב עשו הרומאים כשהחריבו את מדינת היהודים. לדעתו, משאת נפשם של היהודים בגולה היא להרבות צאצאים ולצבור כסף, רק בכך מתגלים כישרונותיהם, ואין בהם משוררים, ציירים או פילוסופים. בין היתר כתב שם: "אומות גדולות לא יכולות לקחת את חוקיהן ותורתן מאת עם קטן, בלתי-ידוע ומשועבד... האומר שהמצרים הפרסים והיוונים למדו את תורתם מהיהודים משול למי שיגיד שהרומאים למדו את תורתם מאזרחי ברטאני"
בערך "סובלנות" כתב וולטר:
דברים אלו עוררו את היהודי הפורטוגזי יצחק דה פינטו לחבר בשנת 1762 ספר תשובה בשם "הרהורי ביקורת", המתפלמס בחריפות עם דברי וולטר. במכתב תשובה ששיגר לדה פינטו הודה וולטר כי "שגיתי כשייחסתי את פשעי היחידים לעם שלם", והבטיח לתקן במהדורות הבאות, אך בו זמנית המשיך לבקר את אבות אבותיו של פינטו: "כאדם מבני העלייה וודאי לא היית הורג עשרים וארבעה אלף איש רק מפני שנזדווגו עם נשים מדייניות".
עם זאת, לוולטר הייתה השפעה עקיפה מכרעת על תהליך האמנציפציה ליהודים, כפי שכתב ההיסטוריון ברנאר לזר: "אם וולטר היה אנטישמי נלהב, הרי שהרעיונות שהוא והאנציקלופדיסטים ייצגו לא היו עוינים ליהודים, מאחר שהיו רעיונות של חופש ושוויון אוניברסליים."
כתיבתו של וולטר.
וולטר כתב, ללא הפסקה, במשך כל חייו – שירים, מחזות, מאמרים בנושא היסטוריה, ספרים, סיפורים קצרים ועוד. הוא התכתב עם כל מי שנחשב באירופה של אותם ימים – תכתובתו כוללת כ-3000 מכתבים. בזכות הכתיבה התעשר והתפרסם, ובגללה גם נעצר ונאלץ לברוח מביתו. נראה שוולטר לא ראה בכתיבה רק אמצעי נוח להתבטאות, אלא גם כלי להגדרה עצמית, ולכן כפה על עצמו משטר עבודה חריף ביותר, ולא הפסיק לכתוב בין אם היה במעצר, במיטת חולים או בדיכאון. כיום, רק מעט מכתביו רלוונטיים וקריאים, הן משום שיצירותיו קשורות במידה רבה למקום ולזמן שבו חי, והן משום שהם מאוד חדגוניים. אך ליחן של המפורסמות ביצירותיו לא נס עד היום:
וולטר לא השאיר מורשת רחבה בתחום הפילוסופיה המוצהרת והעקבית, ונודע כאדם שגילם את תפיסת ההשכלה באורח חייו, כאיש אשכולות, וכסאטיריקן.
השפעת וולטר על ימינו.
השפעתו הייחודית של וולטר היא חלק בלתי נפרד מהשפעת ההשכלה על העולם, במיוחד מאחר שיותר מכל אדם אחר הוא גילם את אורחות החיים שנבעו ממנה.
מאז ימי וולטר פחתה השפעת הדת באופן דרמטי בחלקים נרחבים בעולם. העקרונות עליהם נלחם – חופש המחשבה והאמונה, החיפוש אחר האמת בתחום ההיסטוריה, והחופש מעריצות הם עקרונות מקובלים בחשיבה הדמוקרטית בעולם המודרני.
הנצחה.
על שמו נקרא מכתש וולטר שעל פני דימוס, אחד משני ירחי המאדים.
העיירה בה גר, לא רחוק מז'נבה, בשם "פרנה" (Ferney), שינתה את שמה ל"פרנה-וולטר" על שמו.
כתביו (מבחר).
עם למעלה מ-700 כתבים (אותם הכתיב למזכירה לפחות בערוב ימיו) וולטר השאיר אחריו את אחת היצירות הגדולות והמקיפות ביותר בספרות ובהיסטוריה האינטלקטואלית. פרטי ההדפסה וההוצאה לאור של כתבים רבים עדיין נמצאים היום במחקר, בין השאר בגלל נסיבותיהם הלא ברורות ולעיתים קרובות הכמעט קונספירטיביות. אבני דרך בביבליוגרפיה שלו הם עבודותיהם ורשימותיהם של אדריאן-ז'אן-קנטן בֶּשוֹ (Adrien-Jean-Quentin Beuchot), ז'ורז' בנז'סקו (Georges Bengesco), לואי מולאן (Louis Moland) ותיאודור בסטרמן (Besterman).
כתבים שתורגמו לעברית.
ליקוטי כתבים:
וולטיר
וודס
וודס (Woods) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו יער.
קברט וולטיר
דייוויד הרד
דייוויד ג'ורג' הרד (אנגלית: David George Herd; 15 באפריל 1934 - 1 באוקטובר 2016) היה כדורגלן סקוטי ששיחק בעמדת החלוץ.
נולד בהמילטון שבסקוטלנד. הרד החל את הקריירה שלו בסטוקפורט קאונטי, בה שיחק כחלוץ ביחד עם אלק הרד, אביו, אך לא הרבה לשחק בגלל חובותיו כאזרח. למרות זאת הוא שיחק מספיק טוב על מנת למשוך את תשומת הלב של מועדון הכדורגל ארסנל, שהחתים אותו ב-1954 תמורת 10,000£. הרד ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל ב-19 בפברואר 1955, במשחק נגד לסטר סיטי.
הרד לא היה שחקן הרכב קבוע בארסנל, ובשתי עונותיו הראשונות במועדון הוא השתתף בשמונה משחקים בלבד. בעונת 1956/1957 חל שיפור ניכר במעמדו, והוא הבקיע 18 שערים ב-28 משחקים. החל מאותה עונה הוא היה אחד המבקיעים המצטיינים של ארסנל, והיה לשחקן המועדון שכבש את מספר השערים הגדול ביותר במשך ארבע עונות רצופות החל (1956/1957–1960/1961, האחרונה ברצף, הוא הבקיע 29 שערים שהיו שיא מועדון מאז 33 השערים של רוני רוק בעונת 1947/1948.
אולם, שחקני ארסנל לא היטיבו לשחק ולא הצליחו להיות קרובים לזכייה בתואר מלבד המקום השלישי בליגה בעונת 1958/1959. באותה עונה הרד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סקוטלנד, במשחק נגד נבחרת ויילס שנערך בניניאן פארק ב-18 באוקטובר 1958; המשחק הסתיים בניצחון סקוטי בתוצאה 3 - 0. הרד הופיע 5 פעמים במדי סקוטלנד בין 1958 ל-1961, בהן הבקיע שלושה שערים, והופעתו האחרונה הייתה בהפסד 0 - 4 לנבחרת צ'כוסלובקיה ב-14 במאי 1961.
למרות שהיה מלך השערים בעונת 1960/1961 הרד לא היה מרוצה מחוסר ההצלחה הכללי של ארסנל, וביולי 1961 הוא הועבר למנצ'סטר יונייטד תמורת £35,000. הרד הבקיע 107 שערים ב-180 משחקים במדי ארסנל.