עם כיבוש עיראק על ידי בריטניה, הגיע לבצרה אדם בשם יעקב סלומון, שהקים בבצרה לשכה של האגודה התאוסופית, שבפעילותה השתתף כדורי עיני, אחד מעשירי הקהילה היהודית בבצרה. לאחר תום המלחמה נסגרה הלשכה בבצרה, אולם כדורי עיני, לאחר ביקור בהודו, שב לבצרה והקים בשנת 1926 לשכה תאוסופית בבצרה. בסוף שנות ה-20 הוציאו רבני בצרה חרם על היהודים החברים בלשכה התאוסופית, בטענה שהתיאוסופיה נוגדת את העם היהודי ודתו. בין השאר נטען שהתיאוסופים עובדים את הנחש. לטענת כדורי עיני, החרם היה במסגרת מאבק על השליטה בוועד הקהילה בבצרה, לאחר שעיני מצא שכספים נעלמו מקופת הקהילה. התיאוסופים פנו לממשלה וזו ציוותה על הרב של בצרה לבטל את החרם. הנושא הועבר לרבני בגדד שתמכו ברבני בצרה ואף פנו אל המלך בבקשה שיגן על היהדות מפני התיאוסופים ויתמוך בהרחקת התיאוסופים מהקהילה היהודית. המוחרמים, כ-300 משפחות, עברו לשכונה אחרת בבצרה והקימו קהילה נפרדת על כל מוסדות הדת שלה. באמצע שנות ה-30 התקיים משפט בשאלה האם המוחרמים חייבים לשלם את מס השחיטה הכשרה ובמקביל נעשו ניסיונות לאחות את הקרע בקהילה. בראשית שנת 1936 הושג הסכם שלום בין הצדדים והחרם בוטל.
בישראל.
לישראל הביאה את התאוסופיה ברטה (מאשה) דומיניק, מוזיקאית ומורה לפסנתר שעלתה מרומניה בשנת 1950. היא הייתה חברה באגודה התאוסופית בארץ מולדתה כבר מגיל 16, ואף הכירה את אנני בזאנט והתכתבה איתה.
בשנת 1954 הקימה ברטה דומיניק את המרכז בישראל, כאשר בשנים הראשונות התקיימו הפעילויות של האגודה במינונים נמוכים, ככל הנראה בשל העובדה שההרצאות והמפגשים התנהלו בגרמנית ובאנגלית, וזאת, עד שהתחילו להגיע יותר ישראלים דוברי עברית ואז העבירה את נושא ההרצאות לילי בנטב.
בביתה של ברטה דומיניק הייתה ספריה ענפה בנושאים רוחניים ותאוסופיים שמשכו אנשים רבים ביניהם גם פלסטינים בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים שהיו באים לשמוע הרצאות בשפה האנגלית. היא ניהלה בית פתוח לבאים להרצאות ותמיד הכינה כיבוד מעשה ידיה. אף על פי שביתה היה קטן וצנוע ארחה בביתה תאוסופים רבים שהיו מגיעים מחו"ל, ביניהם ג'ון קוץ', שהיה בזמנו נשיא האגודה התאוסופית העולמית. ברטה דומיניק פרשה מפעילות בהגיעה לגיל 80 ונפטרה בגיל 85.
בשנת 1963 היו חברים באגודה כמאה ישראלים, רובם נשים ומבוגרים, שפעלו בלשכות בתל אביב, צפת, ירושלים וחיפה. יו"ר האגודה הישראלית היה הנס צויגר. הפעילות כללה הרצאות פעמיים בחודש, כולל של אורחים מחו"ל. בשנות ה-60 פעלו חברי האגודה בישראל להעניק מלגות לימודים בישראל לפליטי טיבט.
בשנת 1978 הגיע לאגודה אברהם אורון. בשנים שקדמו הוא תרגל מדיטציה, שלדבריו שינתה את חייו, אבל עדיין חש שחסר לו בסיס רחב של הבנה וידע. בעיתון אגודת הצמחונים והטבעונים ראה מודעה על הרצאה תאוסופית, וכך הגיע לביתה של ברטה דומיניק. במהלך הזמן ביקשה ממנו ברטה שייקח על עצמו את ארגון פעילויות האגודה בישראל, ואברהם שהאמין שדרך רוחנית כוללת גם מתן שירות, נענה לה. מאז ועד 2019 שימש אברהם אורון כמרכז וכיו"ר האגודה התאוסופית בישראל ותחת הנהלתו התפתחה האגודה שפעילותה התנדבותית לחלוטין לממדיה העכשוויים. בשנת 2019 נבחרה ברכה אלרון לתפקיד יושבת הראש.
לאגודה התאוסופית ירחון בשם "אור" ומגזין לתאוסופיה בישראל בשם "אורנט", אשר מופץ באינטרנט ומועבר בדואר אלקטרוני. כמו כן האגודה מוציאה לאור ספרים בנושאים תאוסופיים.
האגודה מקיימת מפגשים לימודיים בקבוצות קטנות במסגרת "המשפחה הלומדת" ובמסגרת "ברוח חופשיה" ברחבי ישראל. אחת לחודש חברי האגודה יוצאים לטיולים מודרכים למקומות מהיפים והרגועים ברחבי ישראל וטיולים קבוצתיים לחו"ל, טיולים שמטרתם לימוד והעשרת הידע.
יעל לוטן
יעל לוטן (11 בספטמבר 1935 - 2 בנובמבר 2009) הייתה סופרת, עורכת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה.
לוטן נולדה בארץ ישראל בשנת 1935, בת לד"ר בנימין אליאב (בנו לובוצקי; 1909–1974), עיתונאי ודיפלומט ישראלי, איש התנועה הרוויזיוניסטית ועורך העיתון "המשקיף", שזמן קצר לפני קום המדינה הצטרף למפא"י. בתיכון למדה בבית הספר אהל שם ברמת גן. בשנת 1953 נסעה עם הוריה לארגנטינה בשליחות משרד החוץ. כעבור שנה יצאה ללימודים בלונדון, שם נישאה למוריס סטופי (Maurice Stoppi), מהנדס יהודי-אנגלי.
בשנת 1958 עברה עם בעלה לג'מייקה. בשנת 1960 פרסמה את סיפרה הראשון, "The Other Eye", רומן שנכתב באנגלית.
בשנת 1965 עברה לארצות הברית, שם נישאה ללויל הרסטון (Loyle Hairston), סופר אפרו-אמריקאי, שהיה פעיל איגוד מקצועי, מנהיג של עובדי הדואר בניו יורק.
בשנת 1970 חזרה לישראל עם שני ילדיה. יעל הייתה בוגרת תואר ראשון בלימודי חינוך, למדה באקדמיה לאומנות בצלאל ולימודי תקשורת בניו-יורק. בשנות ה-70 כתבה מאמרים בכתב עת "עמדה", והחל מ-1974 ערכה את הרבעון לאמנות, ספרות ומדע "אריאל", שהיה רבעון הסברה של משרד החוץ. בסוף 1979 הוחלט לא לחדש את חוזה ההעסקה שלה. והיא עברה לערוך את New Outlook, שהיה מגזין פוליטי ישראלי באנגלית.
בשנות ה-80 ערכה את המוסף הספרותי של העיתון "על המשמר" ואת עמודי הספרות בשבועון "כותרת ראשית". בשלהי שנות ה-80 פרסמה במוסף ליום העצמאות, יחד עם סגנה אילן שיינפלד, ראיון חגיגי עם סופר הודי בשם אנדד צ'טרג'י, אך הראיון היה רק פרי דמיונם.
בשנת 1981 פרסמה את סיפור חייו של עמוס אוריון, עבריין ישראלי שפעל בשנות ה-60 ונרצח, ונסיבות הירצחו זכו לפרסום רב. היא החלה בכתיבת הספר עוד שהיה בחיים, לפני שנרצח ביולי 1980.
ב-6 בנובמבר 1986 נפגשה ברומניה, במסגרת משלחת שמנתה כ-20 אנשים, עם אנשי אש"ף, ועקב כך הועמדה לדין, כשנה אחר כך, יחד עם ראובן קמינר, לטיף דורי ואליעזר פיילר, באשמת הפרה של "חוק המפגשים", שאסר על מגע בין ישראלים לנציגים של ארגון טרור. בית משפט השלום ברמלה גזר עליהם 18 חודשי מאסר, מהם ששה חודשים בפועל. על גזר הדין אמרו: . ערעורם לבית המשפט המחוזי על ההרשעה ועל גזר הדין נדחה, אך בערעורם לבית המשפט העליון הוקל עונשם, והועמד על קנס בסך אלף ש"ח לכל אחד.
בשנים 1989–1993 שהתה באנגליה, ועסקה בכתיבה ובתרגום בעברית ובאנגלית.
לוטן הייתה פעילה ב"וועד לשחרור ואנונו ולמען פירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני", וסייעה למרדכי ואנונו לאחר שחרורו מהכלא. ב-22 במאי 2004, ערכה ריאיון עם ואנונו עבור ה"סאנדיי טיימס" וה-BBC, כדי לעקוף בצורה חוקית את המגבלות שהוטלו על ואנונו, שאסרו עליו לדבר עם עיתונאים זרים. אולם השב"כ עצר כמה ימים אחר כך את העיתונאי הבריטי, פיטר הונאם, כתב "סאנדיי טיימס" ועיכב בנמל התעופה בן-גוריון כתב של רשת בי-בי-סי, כריס מיטשל, שהכין את הסרט על ואנונו והחרים לו את הקלטות. בנובמבר 1991 חשפה כי שמעון פרס סיפר, בוועדת עורכי העיתונים, כי רוברט מקסוול ועיתונו "סנדיי מירור" עשו כמיטב יכולתם בניסיון לעצור את פרסום סיפורו של מרדכי ואנונו. כשפרסם ב"סאנדיי מירור" כתבה בה נאמר כי ואנונו ואיש הקשר שלו ל"סנדיי טיימס" הם רמאים ונוכלים.
לוטן תרגמה מעברית לאנגלית סיפורת וספרי עיון, ובכלל זה ספריהם של חיים לפיד, של אלונה קמחי, של סמי מיכאל, של שולמית שחר, של יאירה אמית ושל גרשון שקד. עם תרגומיה מאנגלית לעברית נמנים ספריהם של פטרישה קורנוול ושל אלדוס האקסלי.
נפטרה מסרטן הכבד ב-2 בנובמבר 2009.
לקריאה נוספת.
ראיון שערכה עם מלקולם אקס (12 ביולי 1964), עמ' 110–116; אחרית דבר: מלקולם אקס כפי שהכרתיו (פורסמה ב-28 בפברואר 1965), עמ' 221–226.
קישורים חיצוניים.
לאחר מותה:
מלאנתיוס
טכיקרדיה
טכיקרדיה (tachycardia, ולפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: אוץ לב) היא מצב של קצב לב העולה על הקצב הנורמלי בזמן מנוחה. באופן כללי, טכיקרדיה מוגדרת כקצב לב שעולה על 100 פעימות בדקה אצל אדם בוגר.
ככלל, קצב הלב יכול לעלות כתוצאה מסיבות שונות:
סוגי הטכיקרדיה.
סוגי הטכיקרדיה השונים נחלקים לבאים:
סינוס טכיקרדיה.
זוהי תגובה תקינה של הגוף למצבים פתולוגיים שונים. צורת גל P תקינה, ולרוב קצב הלב קטן בדרך כלל מ-150 פעימות לדקה. הסיבות לסינוס טכיקרדיה כוללות בדרך כלל כאב, חום, תת-נפח הדם (היפוולמיה), תת-חמצון (היפוקסיה), אנמיה, חרדה, תסחיף ריאתי, אוטם שריר הלב, יתר פעילות בלוטת התריס, תרופות כגון בתא אגוניסטים, וגמילה מסמים. קומפלקס QRS הוא צר באק"ג (ככלל, נהוג באופן מסורתי להבחין בין קומפלקס "צר", המאפיין טכיקרדיות ממקור על חדרי, לבין קומפלקס "רחב", אשר לרוב מאפיין טכיקרדיות ממקור חדרי). מקורו של הסינוס טכיקרדיה הוא ב-Sino-Atrial node (SA node), הממוקם ליד הווריד נבוב העליון, בעלייה הימנית.
טכיקרדיה חדרית.
טכיקרדיה חדרית היא מצב העלול לסכן חיים. לרוב מדובר בקומפלקס QRS רחב כאשר קצב הלב נע בין 120 ל-250 פעימות בדקה.
טכיקרדיה חדרית עלולה להתפתח לפרפור חדרים.
טכיקרדיה חדרית מהווה סיבוך שכיח של התקף לב (אוטם שריר הלב).
טכיקרדיה על-חדרית.
טכיקרדיה על-חדרית יכולה להיחשב סדירה או בלתי-סדירה (כמו למשל ברפרוף עליות או פרפור עליות), והיא נחלקת לטכיקרדיה שמקורה מהעלייה עצמה או מהקשר העלייתי-חדרי (AV node).
הטיפול בטכיקרדיה.