תרגום לעברית של הספר, מאת אריה חשביה, יצא לאור בשנת 1975 בהוצאת מ. מזרחי. בשנת 2017 יצא לאור, בהוצאת עם עובד, תרגום חדש לספר, מאת מיכל אלפון.
רימר
דני דין
מנואל בלגראנו
מנואל חוסה חואקין דל קורסון דה חסוס בלגראנו (3 ביוני 1770 – 20 ביוני 1820) היה אינטלקטואל, כלכלן, עיתונאי, פוליטיקאי, עורך דין ואיש צבא של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה - לימים ארגנטינה.
השתתף בהגנת בואנוס איירס במהלך הפלישות האנגליות, במהפכת מאי 1810, במלחמת העצמאות של ארגנטינה, ובמלחמות האזרחים הארגנטיניות לאחר מכן. הוא עיצב את דגל ארגנטינה.
בלגראנו היה הנציג הבולט של האוכלוסייה הקריאולית (צאצאי האירופאים שנולדו בדרום אמריקה) של בואנוס איירס, ומהמובילים להתנתקות מספרד ויסודה של ארגנטינה.
יחד עם אחרים הוביל את מהפיכת מאי 1810 בה הודח המשנה למלך הספרדי – בלטאסאר אידיאלגו דה סיסנרוס, והקים את החונטה הראשונה שתפסה את השלטון במקומו. פיקד על צבא הצפון שפעל באזורים שנמצאים כיום בצפון מערב ארגנטינה ובבוליביה, ולמרות תבוסתו מול הספרדים – הניח את היסודות להצהרת העצמאות של פרגוואי ב-1811.
ב-1812 יצר את דגל ארגנטינה במקום בו שוכנת כיום העיר רוסאריו, הוביל לפינוייה בכפייה של העיר חוחוי נוכח הגעתם של הכוחות הספרדיים מכיוון פרו, והביס אותם בשני קרבות מכריעים בטוקומן ובסלטה.
בלגראנו ניסה להפעיל את השפעתו על הקונגרס ששכן באותה תקופה בטוקומן שייסד מונרכיה חוקתית שתהווה המשך קריאולי של ממלכת האינקה שנחרבה בידי הספרדים במאה ה-16 – כשלוש מאות שנה קודם לכן – אך הדבר לא עלה בידו. הוא ניסה לקדם יעדים חינוכיים בתקופה בה שהה בספרד.
שנותיו הראשונות.
נולד בבואנוס איירס ב-3 ביוני 1770 והוטבל כנוצרי למחרת.
הוא נחשב לקריאולי במערכת הקאסטה באמריקה הלטינית בתקופה הקולוניאלית, למרות מוצאו האיטלקי של אביו. אמו הייתה ילידת בואנוס איירס ומוצא משפחתה מסנטיאגו דל אסטרו.
אביו היה סוחר אמיד ולכן יכול היה להרשות לעצמו לשלוח אותו להמשך לימודים בספרד (בסלמנקה ובואיאדוליד 1786-1793), הוא קיווה שיעסוק במסחר כמוהו, אך הוא בחר בלימודי משפטים וכלכלה פוליטית אותם סיים בהצטיינות, והושפע מהוגים מודרניים בני המאה הקודמת כמו מונטסקייה, ז'אן-ז'אק רוסו, אדם סמית ואחרים, מהלכי הרוח הליברליים של המהפכה הצרפתית שהתחוללה באותה תקופה, ואף מכתביו של ג'ורג' וושינגטון - הנשיא הראשון של ארצות הברית שזכתה בעצמאותה שנים ספורות לפני כן ב-1776.
מזכיר הקונסולאדו.
לאחר שובו מאירופה שימש בלגראנו כמזכיר הקונסולדו (אגודת הסוחרים הסיטונאיים) שטיפלה באותה עת במסחר בין ארגנטינה שהייתה אז עדיין מושבה ספרדית נידחת לספרד ולאירופה; כל זה במהלך השנים 1794-1810.
המסחר התנהל באוניות הקטנות והאיטיות בנות אותה תקופה שהפליגו בין בואנוס איירס לקדיס - עיר הנמל הספרדית לחוף האוקיינוס האטלנטי, ועל פי חוקים שהגבילו את המסחר החופשי והיו מבוססים על פרוטקציות למקורבים לשלטון, מיסים ומכסים; והקונסולדו ששלטה בכל זה - כללה בעיקר מקורבים לסוחרים וקידמה את המונופול שלהם.
נלסיונותיו להוביל לליברליזציה ולתחרות חופשית - רעיונות שנחשבו אז לחדשניים ולא מקובלים - עלו בתוהו.
במקביל הוא הפנה את תשומת לבו לכל נושא החינוך וההשכלה מתוך הבנה שהעושר החומרי מקורו קודם כל בחינוך והשכלה ולא במשאבי הטבע (המושבות שימשו אז כספקיות חומרי גלם זולים לאירופה), והוא היה בין מקימי בית הספר לניווט ימי (שקיים עד היום ונושא את שמו); והאקדמיה להנדסה ושרטוט, בית הספר למסחר ובית הספר לארכיטקטורה שנסגרו מאוחר יותר בידי הספרדים בתואנה שהם מיותרים למה שנתפש אז בעיניהם כקולוניה נידחת כמו בואנוס איירס.
בנוסף הוא יסד שני כתבי עת- אחד פוליטי שנסגר יותר מאוחר בידי הספרדים בגלל הביקורת שלו על השלטון, והשני מקצועי חקלאי.
במהלך כהונתו אובחנה אצלו מחלת הבצקת ממנה ימות בגיל צעיר יחסית - 50, אך הדבר לא מנע ממנו מלהיות מעורב בשנים הבאות בשלבים המכריעים של הכרזת העצמאות של ארגנטינה.
הפלישות האנגליות.
בלגראנו יועד לעמוד בראש המיליציות העירוניות של בואנוס איירס בשנת 1797 על ידי המשנה למלך (המושל מטעם הכתר הספרדי) פדרו דה מלה, בשעה ששימש עדיין בתפקידו בקונסולאדו, אף על פי שלא היו לו כל שאיפות לקריירה צבאית.
הניסיון הקרבי הראשון שלו נרכש ב-1806 כשהתבקש להכשיר מיליציה לנוכח התקפה אנגלית צפויה שיצאה אל הפועל בנחיתה של 1600 חיילים בפיקודו של ויליאם קאר ברספורד.
ללא כל ידע וניסיון קודמים בתחום הם יצאו לקרב לא מאורגנים, ונסוגו לאחר הפגז האנגלי הראשון והעיר נכבשה על ידי האנגלים.
ההנהגה המקומית נדרשה להישבע אמונים לדגל האנגלי, ובלגראנו יחד עם המשנה למלך העדיפו לגלות מהעיר.
הוא חזר אליה רק לאחר שהיא נכבשה מחדש על ידי הספרדים בפיקודו של המשנה למלך סנטיאגו דה ליניירס, קיבל תפקיד לוגיסטי בכוח, והשתתף בהדיפה
של ניסיון פלישה נוסף של האנגלים.
יותר מאוחר הוא דחה הצעה לשתף פעולה עם האנגלים בתמורה לתמיכה בדרישה לעצמאות מספרד, והעדיף לא להיות מעורב בקונפליקטים הפנים-אירופאיים.
הקרלוטיזם.
בתקופת כיבושה של ספרד בידי נפוליאון בונפרטה (1808-1814) והכתרתו של ז'וזף בונפרטה כמלך ספרד במקום פרננדו השביעי, מלך ספרד שנכלא, מעמדן של המושבות הספרדיות הפך לבעייתי שכן נציגי הכתר הספרדי והצבא שסר לפיקודם נשארו נאמנים למלך המודח, יצאו נגד המלך בפועל, ולהלכה התנתקו מספרד והפכו לישויות מדיניות עצמאיות.
הנסיכה קרלוטה חואקינה מספרד לבית בורבון, אחותו של פרננדו השביעי, חיה אז בריו דה ז'ניירו, הועלה הרעיון להמליך אותה על המושבות הספרדיות באמריקה, ויוזמה זו כונתה קרלוטיזם.
בלגראנו עמד בקשר של מכתבים עם קרלוטה והיה הנציג הבולט של הקרלוטיזם בבואנוס איירס.
הקרלוטיזם דעך מכיוון שלקרלוטה עצמה היו שאיפות אבסולוטיות אותן רצתה לקדם ולא את העצמאות של המושבות, והיא הייתה נשואה ליורש העצר הפורטוגלי שדאג לעתיד האימפריה שלו.
בלגראנו עוד ניסה לשכנע את המשנה למלך – ליניירס שמונה על ידי המלך המודח – לסרב להעביר את התפקיד לסיסנרוס שנשלח בשנת 1810 מטעם החונטה (מועצה) של סביליה שייצגה את הנאמנים למלך המודח אך לא אותו עצמו, ובכך תמו ניסיונותיו של בלגראנו לנצל את השינויים המדיניים באירופה לקידום רעיון העצמאות של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה.
בלגראנו שכנע את סיסנרוס לתת לו רישיון לעריכת עיתון מקומי (לאחר שהקודם נסגר על ידי הספרדים) שנוצל על ידו לקידום רעיונותיו, והוא התפטר מתפקידו בלשכת המסחר.
החונטה הראשונה.
בשנת 1810, לאחר שהצרפתים כבשו את ספרד ושמו קץ לפעילותה של החונטה של סיביליה שהתיימרה לייצג את המלך המודח, הוביל בלגראנו את מהפיכת מאי ששיאה היה הקבילדו הפתוח (cabildo abierto, אספה כללית של ראשי בתי האב של בואנוס איירס) שהתכנס ב-22 במאי 1810 חרף התנגדותו של סיסנרוס המשנה למלך, ושהחליט על החלפתו בחונטה (מועצה), והמשכה בבחירתה של החונטה הראשונה שלושה ימים לאחר מכן ב-25 במאי 1810 שכללה את בלגראנו ושני קרלוטיסטים נוספים – קסטלי (Castelli) ופאסו; במקביל לכך שהוא המשיך לערוך את העיתון שייסד.
המסעות לפרגוואי ולבנדה אוריינטל.
אמריקה הספרדית, שהייתה חלק מהאימפריה הספרדית, הייתה מחולקת באתה תקופה לארבע מלכויות משנה: מלכות המשנה של ספרד החדשה (מרכז אמריקה וצפונה), מלכות המשנה של פרו (פרו ואקוודור), מלכות המשנה של גרנדה החדשה (קולומביה וונצואלה), ומלכות המשנה של ריו דה לה פלטה (ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי, ובוליביה); כאשר בראש כל אחת מממלכות המשנה עמד משנה למלך.
מבחינת בלגראנו, ההתנתקות מספרד והקמת החונטה הראשונה הייתה התנתקות של כל מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה שבירתה היא בואנוס איירס (במובן זה שבה ישב המשנה למלך), והוא יצא בראש כוח חמוש בן כמה מאות חיילים להביא את בשורת העצמאות למושבות שהקשר שלהן עם בואנוס איירס היה רופף, באזורים שבצפון מזרח ארגנטינה של היום, פרגוואי ואורוגוואי (הבנדה אוריינטל, הרצועה ממזרח לריו דה לה פלטה ונהר אורוגוואי).
הוא נתקל לראשונה בוכח ספרדי בקמפיצ'ואלו (Campichuelo) שבפרגוואי אותו הוא הביס, אולם בהמשך, בתחילת 1811, הוא הובס פעמיים על ידי כוחות עדיפים מבחינה מספרית בפראגוארי (Paraguarí) ובטאקוארי (Tacuarí); ונאלץ לסגת. הגם שהספרדים ניצחו לכאורה, כתוצאה מהקרב המרד התפשט גם לפרגוואי ותושביה הכריזו על עצמאות. בלגראנו ניסה להוביל לאיחוד של פרגוואי וארגנטינה (שבאותם הימים נקראה עדיין "הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה") אך הדבר לא יצא אל הפועל, וזו הייתה תחילתה של ההסתגרות של פרגוואי שעיצבה את דמותה לעתיד.
חרף התבוסה הוא זכה לגיבוי מקציניו נוכח הביקורת שהוטחה בו בבואנוס איירס וזכה לניצחון תדמיתי.
לאחר מכן הוא מינה את חוסה חרוואסיו ארטיגס – יליד מונטווידאו שעבר לבואנוס איירס לאחר מהפיכת מאי ולימים הגיבור הלאומי של אורוגוואי - לעמוד בראש כח משימה שישחרר את מונטווידאו שהפכה לבירת מלכות המשנה לאחר התנתקותה של בואנוס איירס.
יצירת דגל ארגנטינה.
דגל ארגנטינה בצבעי תכלת לבן (אָלבּיסֶלֶסטֶה) הונף לראשונה ברוסריו, על גדות נהר הפראנה, שם בלגראנו נערך למנוע פלישה אפשרית של הצבא המלוכני (הספרדי) שהגיע מהבנדה אוריינטל.