הדרים צ'ייסר דומה מאוד במבנה החיצוני ובמאפייניה למעבורות החלל של נאס"א, שהוצאו משירות ביולי 2011, אבל קטנה מהן בהרבה. בדומה למעבורת החלל היא תשוגר אנכית ותנחת אופקית, ותהיה רב־פעמית, יהיו לה שני פתחים: פתח עליון שישמש לכניסה וליציאה מהחללית כאשר היא על הקרקע ועל גבי המשגר, ופתח נוסף הממוקם בין שני נחירי הפליטה של המנוע באחורי החללית, המשמש כמסוף עגינה בתחנת החלל הבינלאומית. החללית תוכל לשגר את עצמה באמצעות מנועיה לטיסות תת־מסלוליות, ולהיות משוגרת על גבי משגר וולקן לטיסות מסלוליות. החללית תחדור לאטמוספירה כשגחונה מופנה כלפי מטה, ותדאה לנחיתה, האפשרית בכל מסלול טיסה הראוי לנחיתת מטוסי סילון. מנועי הניווט של החללית יונעו באמצעות דלק המבוסס על אתנול, חומר לא נדיף ולא נפיץ, שיאפשר לגשת אל החללית מיד עם נחיתתה, שלא כמו מעבורת החלל שהיה צורך לטהרה מבחוץ לפני שיכלו לטפל בה. מגיני החום של החללית יהיו עשויים מאריחים שפותחו על ידי מרכז המחקר איימס. אריחים אלו יוכלו לעמוד במספר טיסות לאחריהם הם יוחלפו. צי של חלליות דרים צ'ייסר ייבנה וישמש הן את נאס"א והן ארגונים פרטיים.
היסטוריה.
הדרים צ'ייסר החלה את דרכה ב־2004 כחללית לטיסות תת־מסלוליות שתתבסס על מטוס הניסוי X-34, שפותח ונבנה גם הוא על ידי SNC. ב־2005 שונה עיצוב החללית, והיא מתבססת כיום על מטוס החלל HL-20 של נאס"א שהתבסס בעצמו על מטוס החלל הרוסי BOR-4 (ששימש כמדגים טכנולוגי למעבורת החלל בוראן).
הדרים צ'ייסר הוצגה רשמית ב־20 בספטמבר 2004 כמועמדת לחללית ה־CEV של החזון לחקר החלל (החללית אוריון זכתה בסופו של דבר) ומאוחר יותר כמועמדת לתוכנית COTS של נאס"א (תוכנית לעירוב חברות פרטיות בתחום אספקת החלל).
לאחר שהדרים צ'ייסר לא נבחרה תחת השלב הראשון של תוכנית COTS, פרש מייסד SpaceDev (אז חברה עצמאית וכיום חלק מ־SNC) ג'יימס בנסון מתפקיד היושב ראש של SpaceDev והקים את בנסון ספייס קומפני במטרה לרכוש את תוכניות הדרים צ'ייסר ולהמשיך בפיתוחה. באפריל 2007 הודיעה SpaceDev כי היא משתפת פעולה עם ULA במטרה להתאים את משגר האטלס 5 לשיגור הדרים צ'ייסר. ביוני 2011 חתמו SpaceDev ונאס"א על הסכם לפיתוח הדרים צ'ייסר. באוגוסט 2011 הודיעה ULA כי האטלס 5 ישמש לשיגור הדרים צ'ייסר לחלל.
בדצמבר 2008 רכשה SNC את SpaceDev. ב־1 בפברואר 2010 קיבלה SNC מענק של 20 מיליון $ מנאס"א תחת השלב הראשון של תוכנית CCDev (תוכנית לעירוב חברות פרטיות בתחום הטיסות המאוישות לחלל), על מנת לפתח את הדרים צ'ייסר. בשלב זה העניקה נאס"א סך הכל 50 מיליון דולר לכלל החברות המשתתפות, ו־SNC היא שקיבלה את הנתח הגדול ביותר מהתקציב (40%).
במסגרת השלב השני של תוכנית CCDev באוקטובר 2010, הציעה SNC הרחבות לדרים צ'ייסר. במסגרת שלב זה SNC תתאים את הדרים צ'ייסר לנשיאה תחת המטוס White Knight Two של חברת וירג'ין גלקטיק, שישמש לנשיאת החללית בטיסות מבחני הדאייה שלה המתוכננות ל־2012. לפי מארק סירנגלו, מנהל חטיבת מערכות החלל ב־SNC, עלות השלמת הדרים צ'ייסר היא פחות ממיליארד דולר. ב־18 באפריל 2011 העניקה נאס"א סה"כ 270 מיליון $ לחברות המשתתפות בתוכנית CCDev 2, ו־SNC קיבלה 80 מיליון מתוכם (כ־30%).
תהליך הפיתוח.
ב־11 באוקטובר 2011 הודיעה SNC כי השיגה שתי נקודות ציון חשובות שהוצבו על ידי תוכנית CCDev של נאס"א. ציון הדרך הראשון כלל שלושה מבחני בעירה של מנוע רקטי היברידי (שפועל גם על דלק מוצק וגם על דלק נוזלי) ביום אחד. ציון הדרך השני היה השלמת הכלים שנדרשו לבניית הגוף המרוכב של הדרים צ'ייסר.
בפברואר 2012 דיווחה SNC כי השלימה את בניית והעברת הגוף המרכזי של חללית הדרים צ'ייסר הראשונה שתשמש בטיסות המבחן. בזאת השלימה SNC את 11 ציוני הדרך אותם דרשה תוכנית CCDev שיושלמו עד אז. לפי דיווח לתקשורת שפרסמה SNC היא עומדת גם בלוחות הזמנים וגם בתקציבים שהציבה התוכנית. שיגור בכורה יתקיים בסוף 2020.
חברות המשתתפות בפיתוח.
החברות והארגונים הבאים מפתחים עבור SNC מערכות שישמשו את הדרים צ'ייסר:
חוזה מלובלין
חסידות חלם (נייהוז)
מהר&quot;ם פדובה
בראוני וייז
בראוני וייז (Brownie Wise, 25 במאי 1913 - 24 בספטמבר 1992) הייתה חלוצה אמריקאית בתחום המכירות. אחראית במידה רבה להצלחה של כלי הפלסטיק טאפרוור באמצעות פיתוח שיטת שיווק ישיר - "תוכנית מסיבה ביתית".
ביוגרפיה.
וייז נולדה בשנת 1913 בשם בראוני המפרי בביופורד, ג'ורג'יה, עיירה דרומית קטנה לא רחוקה מאטלנטה. היא הייתה בתם היחידה של רוזבל סטראוד המפרי וג'רום המפרי.
סיימה את לימודיה בבית הספר למזכירות בניו אורלינס בשנת 1928. לדברי חבר ותיק קיי רובינסון, האמינה בראוני שיש הזדמנויות עסקיות מעטות לנשים בדרום, וכי "אם היא לא רוצה לעבוד במכירות, יהיה עליה לעזוב את הדרום." באופן אירוני, תהילתה של בראוני תהיה כמו החזון מאחורי אחד מארגוני המכירות המוצלחים ביותר באמריקה.
כאשר בראוני וייז מונתה לסגנית נשיא של "מסיבות טאפרוור ביתיות", שהוקם בשנת 1951, היה הפלסטיק בחיתוליו. החומר שכונה פעם "חומר פלא" סבל ממשבר זהות. מצד אחד, הפלסטיק זול, בייצור המוני, עמיד ונראה מבטיח, אבל כשלים בייצור ועיצוב בעייתי הביאו את הצרכנים להיות חשדניים.
בשיווק מוצר אמין, אסתטי בשיטת מכירות חדשה של העצמה אישית באמצעות מכירות, הביאה בראוני וייז את כלי הפלסטיק הצנועים של ארלטאפר אל הבמה הלאומית.
תפקידו היה עיצוב כלי הפלסטיק המהפכניים אשר זכו לפרס היוקרתי "עיצוב לחיים המודרניים" בשנת 1947, ואילו התפקיד שלה היה טכניקת מכירות אשר תחולל מהפכת מכירות ותביא את מסיבות הטאפרוור לתופעה בינלאומית ושם נרדף לתרבות החיים בפרוורים באמצע שנות החמישים.
בראוני פגשה את בעלה לעתיד, רוברט וייז, בחגיגת היובל של טקסס ב-1936. הם עברו לאזור דטרויט, שם עבד כמכונאי, ולאחר מכן פתח חנות מכונות קטנה. הם התגרשו בשנת 1941, כשלוש שנים לאחר לידת בנם היחיד, ג'רי. בראוני וייז מעולם לא נישאה בשנית.
נאבקת לתמוך הן באמה והן בבנה הצעיר בשנים האחרונות של השפל, וייז ביקשה תעסוקה בחנות כובעים, ומאוחר יותר, בסוכנות פרסום קטנה. במהלך מלחמת העולם השנייה, היא ראתה את עצמה בת מזל על שמצאה עבודה כמזכירה בכירה בחברת התעופה בנדיקס. זמן קצר לאחר המלחמה, החלו בראוני ואמה למכור מוצרים לבית מדלת לדלת. כאשר בנה הצעיר של בראוני חלה ב-1949, הם עברו למיאמי, פלורידה, בעצתו של הרופא, שם החלו האם והבת בעסק מכירה ישירה וקראו לו מסיבות פטיו. הן טיפחו רשת חברתית שדרכה הפיצו מוצרים ביתיים של יצרנים כולל פולי-T (טאפרוור), באמצעות תוכנית חדשנית של מסיבות ביתיות אשר אומצה על ידי בראוני.
ההצלחה המוקדמת של בראוני טאפרוור למכור בדרך זו משכה את תשומת לבו של הממציא ארל טאפר, אשר חיפש מוצא רווחי עבור מיכלי הפלסטיק שלו. עקב החשדנות של האמריקאים לפלסטיק הניסיונות הראשונים בחנויות עלו בתוהו. כמה סוחרים עצמאיים הצלחה יותר באמצעות הצגות בירידים או במכירות מדלת לדלת, אך המכירות וההפצה נותרו נמוכים.
הניסיון של וייז עם זוג מאזור בוסטון, אן וטום דמיגלה, אשר פיתחו מערכת מכירות דומה, שכנע את טאפר לשקול להציע את המוצרים במסיבות ביתיות.
טאפר נפגש עם וייז והדמיגלים ב-1951 כדי לדון בפיתוח של תוכנית מסיבות הבית -מערכת חדשנית של קידום והפצה, מכירות ותמריצים של מוצרי טאפרוור. על סמך אותה פגישה, לקח טאפר את הסיכון יוצא הדופן של העסקת אישה בעלת השכלה נמוכה, ללא כישורים עסקיים פורמליים, וללא השקעות הון כסגנית נשיא של "מסיבות טאפרוור ביתיות".
דינמית, שאפתנית ומוכשרת, וייז הדהימה את עולם המכירות הישירות על ידי ריכוז המאמצים בגיוס נשים.
וייז זכתה על פיתוח תוכנית המסיבות הביתיות אשר נבנתה על רשתות חברתיות המבוססות על נשים .
היא יצרה מבנה מכירות וגיוס אשר יתאים ללוח הזמנים המשפחתי של נשים, תחומי העניין שלהן, וגורמי מוטיבציה ובנתה מערכת מורכבת של מכירות, גיוס ותמריצים אשר שמו דגש על משפחה ונשיות. וייז יזמה את היובל השנתי, טקס עידוד ומתן פרסים עבור סוחרים ומפיצים, אשר נמשך עד עצם היום הזה. וזה היה רעיון שלה למקם את מטה החברה במרכז פלורידה, שם היא אישית פיקחה על עיצוב ובניית קמפוס החברה.
עם ההצלחה המטאורית של החברה הגיעה הכרה לאומית. תפקידה הציבורי של וייז היה גדול יותר, כי ארל טאפר נמנע מחשיפה ציבורית. וויז הייתה נציגת החברה העיקרית לאורך 1950. היא הייתה גם אורחת הכבוד והוזמנה לנאום בכנסי מכירות ושיווק ארציים, שם היא הייתה לעיתים קרובות האישה היחידה הנוכחת בתחום הנשלט עדיין על ידי גברים. בכנס 1958 של האגודה הלאומית של חברות מכירה ישירה וייז הבהירה את עמדותיה על נשים במסחר כשהיא נשאה את הנאום המרכזי תחת הכותרת "שלנו הוא עולם של נשים."
מאמרים רבים אשר שיבחו את וייז הופיעו בעיתונות ענף המכירות והעסקים, והיא הופיעה בכותרות עיתוני הנשים. בשנת 1954, היא הייתה האישה הראשונה שהופיעה על השער של המגזין ביזנסוויק (BusinessWeek) כמנהיגה של תאגיד ששוייו מיליארד דולר.
טאפר ווייז התעמתו על ניהול וכיוון העסק בסוף שנת 1957 ודירקטוריון החברה אילץ אותה להתפטר בינואר 1958. היא הגישה תביעה נגד החברה בסך 1,600,000 דולר בגין קשירת קשר והפרת חוזה, אך הסכום הוסדר מחוץ לכותלי בית המשפט על שכר, של שנה אחת, כ-30,000 דולר. זמן קצר לאחר מכן, מכרה את החברה וויתרה על כל מעורבות בה.