יהודים ראשונים החלו להתיישב בפהרגיארמט במחצית השנייה של המאה ה-18 לאחר שהוזמנו לעבוד אצל בעל האחוזה המקומית שאנדור קארוי. היהודים פיתחו את חיי המסחר בעיירה ושיווקו את התוצרת החקלאית המקומית שכללה ריבות וצמר.
בשנת 1930 נמנו בעיירה 25 סוחרים, 30 בעלי מלאכה, 5 בעלי אחוזות, 7 בעלי משקים, 9 תעשיינים, 3 רופאים, 5 עורכי דין, וטרינר, רוקח ושני מטאטאי רחובות.
הקהילה היהודית.
עד שנת 1810 הייתה הקהילה כפופה לרבנות צ'נגר ואז הפכה לקהילה עצמאית.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה בקונגרס של יהודי הונגריה בשנים 1869 ו-1868 בין חרדים למשכילים, הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
משנת 1885 נעשו כפופים לרבנות פהרגיארמט כפרי הסביבה: סטמארצ'קה, סמושאוילק, דרנו, יאנקמאיטיש, צ'הולץ, קישנמן, פניגה, שונקאד, טורישטוואנדי (), טיסצ'צ'ה, מילוטה, מאנד, טיסקורוד, קרשמיין, נמשבורזובה, נג'סקרש וצגנדאניאד.
מוסדות הקהילה.
בנוסף לבית כנסת, היו במקום גם בית מדרש, "שטיבל" ומוסדות צדקה כמו "תפארת בחורים", חברה קדישא ואגודת בחורים.
בית הספר נוסד בשנת 1906 ובמקום היו גם "חדר", "תלמוד תורה" וישיבה.
בעיר עדיין קיים בית קברות יהודי.
מלחמת העולם הראשונה והאנטישמיות שאחריה.
בתקופת "הטרור הלבן" בין השנים 1921 ל-1919 ובוצעו בידי גורמים צבאיים ימניים לאחר נפילת הממשלה הקומוניסטית בהונגריה, הורכז חרם כלכלי וחברתי על היהודים. יהודים אחדים הותקפו והוכו ברחובות ובעקבות זאת יהודים רבים עזבו את העיירה והיגרו לארצות הברית וקנדה.
מלחמת העולם השנייה (השואה) ואחריה.
בשנת 1944 כתבו יהודי הקהילה בדף הקהילה שלהם במפקד קהילות הונגריה כי בקהילה היו 708 חברים ורב הקהילה היה הרב יעקב יונגרייס ובשני בתי הספר של הקהילה למדו 108 ילדים
במרץ 1944, עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הוחל בריכוז יהודי העיר תוך שיתוף פעולה מלא של תושבי המקום. באפריל הועברו כל יהודי המקום לגטו מאטסלקה, שם הוחזקו כחודש בתנאים קשים. במאי יצא המשלוח הראשון ממאטסאלקה למחנה ההשמדה אושוויץ, ועד סוף מאי 1944 חוסל הגיטו.
לאחר השואה חזרו 84 ניצולים, רובם ממחנות עבודות הכפייה ומיעוטם מאושוויץ. החוזרים ארגנו מחדש את הקהילה אך לאחר קום המדינה עלו 23 מיהודי המקום לישראל ושאר היהודים לא נשארו בעיר.
ריקוד גו-גו
רקדני גו-גו (באנגלית: Go-go dancers) הם רקדנים המועסקים לאירוח קהל במועדוני לילה, או במקומות אחרים שבהם מנגנים מוזיקה. מקורו של ריקוד גו-גו הוא בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בבר הצרפתי "Whisky a Gogo", שנמצא בז'ואן-לה-פן. לאחר מכן, בינואר 1964, ריקוד הגו-גו הופיע גם במועדון הרוק הפופולרי ביותר בלוס אנג'לס, קליפורניה, "ויסקי אה גוגו". רבים מרקדני הגו-גו במועדוני הלילה בשנות ה-60 של המאה ה-20, לבשו חצאיות מיני ומגפיים עם עקבים גבוהים. בעלי מועדוני לילה באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, הגו אז את הרעיון להעסיק נשים לבושות בבגדים אלו, בשביל לבדר פטרונים.
בסצנה הגאה.
בגיי ברים רבים, הופיעו רקדני גו-גו, המכונים לעיתים קרובות נערי גו-גו, ב-1965–1968. לאחר מכן, הופתעם של רקדני גו-גו בגיי ברים הופחתה, עד לתחייה מחדש ב-1988, כאשר ריקודי גו-גו נהפכו שוב לאופנתיים (ונשארו כך מאז). כיום, רקדני גו-גוי הומוסקסואליים הם הרבה יותר פופולריים ונפוצים בתרבות האמריקאית, במיוחד בערים גדולות יותר כמו לוס אנג'לס וניו יורק. בסצנת המועדונים של ימינו, ישנם יותר רקדני גו-גו, מאשר רקדניות גו-גו.
אירועים ומסיבות.
נכון להיום, עיריית ווסט הוליווד חוגגת את ההיסטוריה והתרבות של ריקודי גו-גו על ידי אירוח יריד ופסטיבל רחוב שנתי, "יום הערכת רקדני הגו-גו" (באנגלית: Go-Go Boy Appreciation Day).
האלבומים הנמכרים ביותר לפי שנה בארצות הברית
זוהי רשימת האלבומים הנמכרים ביותר לפי שנה בארצות הברית. מגזין בילבורד החל לפרסם רשימות סוף שנה למכירות אלבומים בשנת 1956. עד שנת 1991, מצעד האלבומים של בילבורד התבסס על סקר חנויות קמעונאיות מייצגות שנקבע על ידי דירוג ולא סיכום של מכירות בפועל. מצעדים שבועיים ומצעדי סוף השנה של בילבורד ושל גופים אחרים, כמו מגזין קאש בוקס (שהופסק), היו שונים זה מזה ועל כן, הדירוג השנתי. לדוגמה, בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים, כבשו אלבומים את פסגת מצעד הבילבורד 200 על סמך ספירה מסוימת. לעומת זאת, החל מ-1992 חושבו הנתונים על ידי נילסן סאונד-סקאן בלבד, שתרגמו אותו בהמשך למצעדים השונים.
תקציר.
אלבומו של הארי בלפונטה בשם "Calypso" משנת 1956 היה הראשון שהוכר כאלבום הנמכר ביותר בשנה כלשהי, לאחר שמגזין בילבורד החלו לפרסם את הנתונים הללו. "21" של אדל משנת 2011, מחזיק בתואר האלבום הדיגיטלי הנמכר ביותר בכל הזמנים בארצות הברית. כמו כן, נחשבת אדל לאמן היחיד בתולדות המדינה שהצליח לזכות בתואר האלבום הנמכר ביותר בשנה כלשהי במדינה פעמיים על שני אלבומים; "21" שהיה הנמכר ביותר ב-2011 ו-2012 ו-"25" שהיה הנמכר ביותר ב-2015 ו-2016. הפסקול "Titanic" מאת ג'יימס הורנר ואמנים שונים נחשב לפסקול הנמכר ביותר בשנות ה-90 של המאה ה-20. האלבום "Fearless" של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט נחשב לאלבום הקאנטרי הנמכר ביותר בעשור הראשון של המאה ה-21. בנוסף לכך, נחשבת סוויפט לאמן היחיד בתולדות ארצות הברית שמחזיק בחמישה אלבומים שהיו הנמכרים ביותר בשנה כלשהי במדינה. להלן האלבומים לפי הסדר: "Fearless" (2009), "1989" (2014), "Reputation" (2017), "Lover" (2019) ו-"Folklore" (2020). הפסקול הנמכר ביותר בעשור השני של המאה ה-21 הוא "The Greatest Showman" מאת אמנים שונים.
סטיבן פילד
סטיבן ג'ונסון פילד (באנגלית: Stephen Johnson Field ; ) היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1863 ועד 1897, השני מבין שופטי בית המשפט באורך כהונתו. קודם למינויו הוא היה הנשיא החמישי של בית המשפט העליון של קליפורניה.
ראשית חייו.
סטיבן פילד נולד בהדם, קונטיקט כשישי מבין תשעת ילדיהם של דייוויד דאדלי פילד הראשון, כומר בכנסייה הקהילתית , ושל רעייתו, סבמיט דיקינסון, מורה. בין אחיו נמנו דייוויד דאדלי פילד השני, עורך דין וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק; סיירוס פילד, איש עסקים ומייסדה של חברת הטלגרף האטלנטי; והנרי מרטין פילד, איש כמורה בולט וסופר מסעות. סטיבן פילד גדל בסטוקברידג', מסצ'וסטס, ובגיל 13 יצא לטורקיה יחד עם אחותו אמיליה ובעלה המיסיונר, הכומר ג'וזיאה ברואר. ב-1837 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה בויליאמס קולג'. בעת לימודיו שם הוא היה אחד מהמייסדים המקוריים של אחוות דלתא-אפסילון. לאחר שלמד משפטים בקריאה עצמית באולבני בהדרכתו של הרמנוס בליקר ובניו יורק בהדרכתו של אחיו דייוויד, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. הוא עסק בעריכת דין עם אחיו דייוויד עד 1848, כאשר הוא יצא לקליפורניה בעקבות הבהלה לזהב.
פילד היה דודו של דייוויד ברואר, שגם הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
קריירה פוליטית ומשפטית בקליפורניה.
בקליפורניה שגשגה הקריירה המשפטית של פילד והוא נבחר כ-Alcalde (בספרדית: ראש עירייה), סוג של ראש עירייה ושופט שלום על פי החוק המקסיקני הישן, של העיר מריסוויל. הוא נבחר לתפקיד שלושה ימים בלבד לאחר הגעתו לעיר. בשל העובדה שהעיר לא יכלה להרשות לעצמה את בנייתו של בית סוהר והעברתם של אסירים לסן פרנסיסקו הייתה גם היא יקרה, יישם פילד עונש מלקות, בהאמינו שללא הטלת עונש זה, כמה שנחשב לברוטלי, יוטל על רבים בעיר הקשוחה עונש מוות על עבירות קלות.
ב-1850 נבחר פילד לאספה המדינתית של קליפורניה מטעם מחוז יובה, אך בשנה שלאחר מכן הוא הפסיד בהתמודדות על מושב בסנאט המדינתי. עיסוקו המוצלח בעריכת דין הוביל אותו להיבחר ב-1857 לבית המשפט העליון של קליפורניה, תפקיד בו הוא כיהן שש שנים.
פילד היה איש קשה ונקמן כאשר אחרים חלקו על דעתו ועד מהרה הוא רכש על נקלה אויבים. מתנגד שלו כתב שחייו של פילד "היו סדרה אחת של מחשבה מצומצמת ומרושעת של התרברבות, פחדנות ויהירות בזויה".
בעת כהונתו בבית המשפט העליון של קליפורניה היה לפילד מעיל מיוחד עם כיסים גדולים מספיק כדי שהוא יוכל להחזיק בתוכם שני אקדחים, כך שהוא יוכל לירות בהם בעודם בתוך הכיסים. ב-1858 הוא אותגר להשתתף בדו-קרב נגד שופט עמית, ויליאם ט. ברבור, אך בעת שהדו-קרב התקיים, אף אחד מהם לא ירה בנשקו.
ב-1859 החליף פילד את נשיא בית המשפט העליון הקודם של קליפורניה, דייוויד טרי, לאחר שזה האחרון הרג בדו-קרב את הסנאטור מטעם קליפורניה, דייוויד ברודריק, ונמלט מהמדינה. דרכיהם של פילד וטרי נפגשו שוב שלושים שנה לאחר מכן, כאשר פילד, שכיהן כשופט פדרלי בסבב התשיעי, פסק נגד טרי במשפט גירושים סבוך, וגם שלח אותו למאסר בעוון ביזיון בית המשפט. בחפשו נקמה, ניסה טרי ב-1889 להרוג את פילד ליד סטוקטון, אך תחת זאת הוא נורה למוות על ידי שומר ראשו של פילד, המרשל, דייוויד ניגל. באופן אירוני, סוגיות משפטיות שצצו מהריגתו של טרי הגיעו לדיון בבית המשפט העליון של ארצות הברית בתיק הביאס קורפוס בעניינו של ניגל. בהחלטה שלא הפתיעה אף אחד, פסק בית המשפט העליון שלתובע הכללי של ארצות הברית הייתה הסמכות למנות מרשלים כשומרי ראש לשופטי בית המשפט העליון ושניגל פעל בתוקף סמכותו כאשר ירה לעבר השופט לשעבר טרי.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.