הרב אפרים בורודיאנסקי חיבר קונטרס בשם "עוז המגדל" (נדפס בסוף ספרו בנין אפרים) ובו מבאר את דרכו העיונית של רבי שם טוב, ומביא דוגמאות ליישב את השגות האחרונים עליו.
יש שטענו כי את הספר 'מגדל עוז' חיבר הריטב"א, אך החיד"א בספרו שם הגדולים דחה זאת בתוקף. ואכן כבר במהדורה השנייה של הספר (ונציה, ה'רפ"ד-1524) מופיע בראשו: "מגדל עוז שחיבר הרב ר' שם טוב ב"ר אברהם בן גאון ספרדי".
ספר כתר שם טוב.
ספר זה נכתב כדי לפרש את סודות הרמב"ן בפירושו ונדפס לראשונה בתוך ספר מאור ושמש של רבי יהודה קורייאט, רבי יצחק דמן עכו תקף בחריפות את הספר וטען שאין קשר בינו לבין הרמב"ן, הספר נדפס לאחרונה על ידי מוסד הרב קוק בתוך ספר "קבלת הרמב"ן - חיבורי תלמידי הרשב"א על פירוש הרמב"ן לתורה".
שם טוב בן גאון
שם טוב גאון
שם טוב בן אברהם גאון
מיסרח אר איל-קביר
מיסרח אר איל-קביר (מלטית Misraħ Għar il-Kbir) הוא אתר פרהיסטורי ממזרח לצוקי דינגלי שבדרום-מערב האי מלטה, הידוע בשורות חריצי הסלע שבו. גילו המדויק של האתר ומטרת הקמתו עדיין שנויים במחלוקת, אך רוב החוקרים גורסים כי הוא הוקם לפני כ-4000 שנים, בעת שמתיישבים חדשים הגיעו למלטה, לאחר שקיעתה של תרבות בניית המקדשים המגליתיים באי, ועם תחילתה של תקופת הברונזה.
ברחבי האיים מספר אתרים נוספים דומים. החריצים בסלע באתרים מגיעים לעומק של עד 60 ס"מ, והם חצובים במרחקים הנעים בין 110 ל-140 ס"מ. חלקם חוצים את זה ואחרים יוצרים צמתים בצורות ובזוויות שונות. התופעה מכונה באופן רשמי בשם "חריצי המרכבות" (Cart Ruts), והאתר הספציפי במיסרח אר איל-קביר קרוי באופן עממי בשם "צומת קלאפהאם" (Clapham Junction), כינוי שהעניק לו אנגלי על-שמו של מפגש רכבות בלונדון.
ההשערות בדבר תפקיד החריצים.
קיימות מספר השערות באשר לשימוש האפשרי שלשמו נחרטו החריצים בסלע. לפי הסברה המקובלת הם נוצרו כתוצאה מהסעת מטען על ידי מזחלות או על ידי מרכבות, אלא שבתאוריה זו כמה בעיות לא פתורות. אם אכן שונעו מזחלות במקום, משאן היה חייב להיות כבד מאוד כדי ליצור חריצים כה עמוקים, ולא ברור איזה כוח יכול היה לספק אנרגיה לדחיפתן, בהתחשב בממדיו של האי ושל אוכלוסייתו לפני 4000 שנים. אם דובר במרכבות, הרי שכדי לחרוץ חריצים בסלע בעומק של עד 60 ס"מ, על גלגליהן היה להיות בקוטר ניכר של 140 ס"מ לפחות. ייתכן כי החריצים שמשו להעברת מסעות דווקא במעלה הגבעות, והוצע כי אדמה חקלאית הועברה באמצעותם אל צוקי אבן הגיר החשופים באיים.
תאוריה אחת מתארכת את החריצים לתקופת בניית המקדשים במלטה, היינו כ-1500 שנים קודם לתקופת הברונזה, אלא שאין קשר גאוגרפי בין מיקומם של החריצים למיקום המקדשים שהוקמו בתקופה זו, והם סמוכים למקומות היישוב בתקופת הברונזה. אחרים סוברים כי נחצבו על ידי הפיניקים, היינו, החל במאה ה-7 לפנה"ס.
נתונים נוספים המקשים על תאוריית השינוע מצויים בעובדות שבאתרים מסוימים החריצים נפסקים בקצה מצוקים, ובאחרים הם צוללים אל תוך הים, ממשיכים מתחת לפני המים ולעיתים מגיחים שוב מצידו האחר של מפרץ. סמוך לחוף ובתוך הים משתנה רוחבם של החריצים והם ערוכים בדוגמת שתי וערב. במספר אתרים, ובמיוחד במיסרח אר איל-קביר נראות צורות גאולוגיות של משולשים ומרובעים ליד החריצים.
לפי הסברה השלישית שנשקלה, החריצים שמשו כמערכת השקיה, וסברה רביעית, לפחות באזור החופים ובים גורסת כי מדובר בתופעה של העתקים טבעיים.
מרינה מנישק
מרינה מנישק (1588–1614) (בפולנית: Maryna Mniszech, ברוסית: Марина Мнишек) הייתה בתו של וויוודה פולני, אשתו של דמיטרי הכוזב הראשון, שהייתה משתתפת פעילה באירועי תקופת הצרות ברוסיה הצארית בתחילת המאה ה-17.
מרינה מנישק הכירה את דמיטרי הכוזב הראשון בשנת 1604. ככל הנראה הייתה מודעת לכך שאין הוא הנסיך האמיתי, אך תחת השפעת הכמורה הקתולית ורצונה להיות צארינה, הסכימה להתחתן איתו. במהלך האירוסין הובטח לה שהיא תקבל לשליטתה את ערי נובגורוד ופסקוב, תוכל לשמור על הדת הקתולית ובמידה ודמיטרי לא יצליח לתפוס את השלטון תוכל להתחתן עם מישהו אחר. ב-3 במאי 1606 היא הגיעה למוסקבה ו-5 ימים מאוחר יותר התחתנה ונהפכה להיות צארינה רוסית. במהלך המהומות של 17 במאי היא לא נהרגה ונשלחה לאביה. בהוראת וסילי שויסקי במהלך שנתיים (אוגוסט 1606 - יולי 1608) כל משפחת מנישק התגוררה בירוסלבל. במסגרת שיחות בין רוסיה הצארית לבין פולין סוכם שמרינה מנישק תחזור למולדתה ותפסיק להיקרא "צארינה רוסית". במהלך הנסיעה לפולין היא נתפסה על ידי תומכים של דמיטרי הכוזב השני והועברה למחנה שלו. ב-5 בספטמבר 1608 התקיים טקס בו הודיעה שהוא למעשה בעלה שניצל בנס. לפי מכתביה למלך פולין ולאפיפיור היא סבלה קשה בתקופה זו. בתקופה זו נולד לה בן.
בשנת 1610, לאחר ניצחון הכוחות הפולנים על צבא רוסיה הצארית היא הופיעה בפרברי מוסקבה. לאחר שהאצולה המוסקבאית נשבעה אמונים למלך פולין כצאר רוסי, הוצע למרינה מנישק לוותר על השאיפות שלה ולחזור לפולין. היא סירבה וכתוצאה מכך, מעתה הייתה צריכה להסתתר גם מהפולנים. עד לתחילת 1611 היא ובנה התגוררו בקלוגה תחת הגנת תומכי דמיטרי הכוזב השני (שכבר נהרג). לאחר מכך היא עברה לקולומנה והצליחה לשכנע את תומכי דמיטרי הכוזב השני להכריז על בנה כיורש העצר של רוסיה. עם התקדמות הכוחות הרוסים שהתנגדו לשליטה פולנית במדינה למוסקבה, היא נמלטה לריאזן ולאסטרחן. לאחר בחירת מיכאל הראשון, צאר רוסיה לכהונה תושבי אסטרחן דרשו ממנה ומתומכיה לעזוב את העיר. באזור נהר אוראל היא נתפסה על ידי כוחות הצאר החדש וביולי 1614 הועברה למוסקבה.
בנה וראש תומכיה הוצאו להורג מיד, מועד פטירתה המדויק אינו ידוע.
צוקי דינגלי
צוקי דינגלי (באנגלית: Dingli Ciffs) הם צוקי אבן גיר בדרום-מערבו של האי מלטה, שאורכם כשלושה קילומטרים מדרום-מזרח לצפון-מערב. הצוקים נופלים בצידם הדרום-מערבי בחדות אל הים התיכון מגובה של 220 מטרים, והרמה שמעליהם משתפלת במתינות לכיוון צפון וצפון-מזרח. הרמה היא אזור חקלאי והיא מנוקזת על ידי מספר ואדיות. באחד הוואדיות שוכנים גני בוסקט, החורש הטבעי היחיד במלטה, וזה נהנה מאספקת מי נגר עילי שמקורם ברמה. הנקודה הגבוהה ביותר במלטה - טא' דמיירק (Ta' Dmejrek) - המתנשאת לגובה של 253 מטרים שוכנת בצוקי דינגלי. מהצוקים נשקף מראה האי הבלתי נושב פילפלה שמדרום-מזרח להם.
היישוב היחיד השוכן ברמה הוא הכפר דינגלי, הקרוי על שמו של האביר האנגלי תומאס דינגלי (Thomas Dingley), אשר התגורר במקום במאה ה-16, והצוקים קרויים על שמו של הכפר. עוד שוכנת בצוקים קפלה המוקדשת למרים המגדלית אשר הוקמה במאה ה-17, ותחנת מכ"ם ישנה של חיל האוויר המלכותי. ממזרח לצוקים שוכן האתר הפרהיסטורי מיסרח אר איל-קביר, שבו התגלו חריצי סלע גדולים, אשר טרם נמצא להם הסבר מספק.
גני בוסקט
גני בוסקט (אנגלית Buskett Gardens; מאיטלקית בוסקטו - Boschetto - חורש קטן) הוא אזור החורש הטבעי היחיד באי מלטה, והוא שוכן בדרום מערבו. אורכם של הגנים הוא כ-800 מטרים ורוחבם הממוצע הוא כ-200 מטרים. הגנים הם אחד האתרים היחידים באי שנהנים מזרימה של מי נגר עילי, בשל כך שהם שוכנים בערוץ נחל המוביל מצוקי דינגלי שמדרום להן. בגנים גדלים עצי אורן ירושלים, אלון, זית ותפוז, וכן שיחים רבים, ועליהם הוסיפו האבירים ההוספיטלרים צמחים נוספים במהלך המחצית השנייה של המאה ה-16. בפינה הצפון-מזרחית של הגנים שוכן ארמון ורדאלה, אחת משלושת מעונותיו הרשמיים של נשיא מלטה.
חגיגות האימנאריה.
בשל ייחודם של הגנים בנוף המלטזי, הם משמשים אזור קיט ונופש פופולרי, ומדי שנה נערכת בהן חגיגת האימנאריה (l-Imnarja), שהיא החגיגה הגדולה במדינה מבחינת היקפה. החגיגה נערכת ביום חגם של פאולוס ופטרוס הקדושים, החל ב-29 ביוני. מקורה של האימנאריה הוא בחגיגות הבציר ובשוק חקלאי שהחלו להיערך במקום באמצע המאה ה-19, ומאוחר יותר נקבע מועדם ביום חגם של שני הקדושים. שמו של האירוע הוא עיוות של המילה האיטלקית "Luminaria", שמשמעותו "הארה", על שום המדורות שהודלקו בעבר בעיר הסמוכה רבאט.
עיקר האירוע הוא בגנים והוא מתחיל ב-28 ביוני בערב, בחגיגות פולקלור, שירה וריקוד, המלוות בארוחות צלי ארנבת (Fenkata) ובשתיית יין. רבים מהחוגגים נשארים בגנים משך כל הלילה, ולמחרת נערך בהם יריד חקלאי, המלווה בנגינת תזמורות. לקראת שעות אחר הצהריים נערכים מרוצי סוסים וחמורים ברבאט הסמוכה.
הליגה האנטישמית הצרפתית
קייפ הורן
גילוף הר ראשמור
מאונה קיאה
מאונה קיאה (בהוואית ואנגלית: Mauna Kea, /ˈmounə ˈkɛjə/) הוא הר געש רדום המהווה את אחד מחמשת ההרים המרכיבים את האי הוואי, והגבוה שבהם. בשפה המקומית משמעות שמו היא הר לבן, כיוון שמדי חורף מתכסה ראש ההר בשכבת שלג. פסגת המאונה קיאה נמצאת בגובה 4,207 מטרים מעל גובה פני הים אך בגובה 10,203 מטרים מעל קרקעית האוקיינוס השקט ובכך הוא ההר הגבוה ביותר בעולם לפי מדידה זו.
גאולוגיה.
האי הוואי מורכב מחמישה הרי געש, הבולטים שבהם הם מאונה קיאה ומאונה לואה. ההערכה היא כי ההר התפרץ מהאוקיינוס השקט לפני כ 250,000 שנים, ויצר קלדרה. ההתפרצויות הבאות היו אלימות יותר באופיין ויצרו את צורתו הקונית של ההר.
הפסגה.