רמשייד (בגרמנית Remscheid) היא עיר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבצפון גרמניה. בשנת 2007 התגוררו בעיר 113,935 איש. העיר נוסדה במאה ה-12 אך נותרה ישוב קטן עד המאה ה-19, כאשר אז, בעקבות הגידול וההתפתחות של חבל הרוהר, גדלה ונוסדה בה תעשיית ייצור מכונות. ב-31 ביולי 1943 העיר כמעט והושמדה כליל בעקבות הפצצה בריטית שיצרה סופת אש. כיום בעיר 4 רבעים - רמשייד החדשה, רמשייד הדרומית, לנפ ולוטרינגהאוסן. ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר כ-250 יהודים.
בשנת 1874 בעיר הוקמה חברת Vaillant Group. עד היום היא נמצאת בבעלות משפחת המייסדים וגדלה לחברה בינלאומית שמעסיקה 15 אלף עובדים ברחבי העולם.
נס במילאנו
נס במילאנו (איטלקית: Miracolo a Milano) הוא סרט נאו-ריאליזם איטלקי משנת 1951 בבימויו של ויטוריו דה סיקה. התסריט נכתב בין היתר על ידי צ'זארה זאוואטיני ומבוסס על הרומן שלו "טוטו הטוב" (באיטלקית: "Toto il Buono"). העלילה מתארת את חייהם של עניי העיר מילאנו בעידן שאחרי מלחמת העולם השנייה ואת מאבקם בשלטון ובבעלי ההון. הסרט נחשב לאחד השיאים של הנאו-ריאליזם האיטלקי.
עלילה.
זהו סיפור פנטזיה שבמרכזו טוטו. הסיפור נפתח כשקשישה ששמה לולוטה מוצאת את טוטו התינוק בערוגת הכרובים בגינה שלה, ומאמצת אותו. אחרי שלולוטה הולכת לעולמה טוטו עובר לבית יתומים, והסרט קופץ ליום הולדתו השמונה עשרה, כשהוא עוזב את בית היתומים ומתחיל את חייו בשכונת פחונים בפאתי מילאנו.
אופיו האופטימי של טוטו וכישוריו הארגוניים משמשים אותו כדי לארגן את השכונה ולהשכין שלום בין מוכי הגורל שמאכלסים אותה. במהלך ניסיונות חפירת באר מים לשכונה, מגלים התושבים שהם יושבים למעשה על שדה נפט.
כשבעלי האדמה החוקיים שומעים על שדה הנפט, הם מגייסים לצידם את השלטונות והמשטרה כדי לפנות את יושבי השכונה ממקום מושבם. רוחה של אמו המאמצת של טוטו מתגלית לו ומעניקה לו יונת קסמים שמגשימה משאלות. בתחילה הוא משתמש ביונה כדי להילחם במפנים ולהשיב להם מלחמה שערה, ולאחר שזו מצליחה באים אליו אנשי השכונה בבקשות שונות. טוטו טוב הלב מנסה להגשים את משאלות לבם, אך מלאכים המתנגדים לאחזקת היונה בידי בני תמותה לוקחים אותה חזרה השמיימה.
השוטרים מנצלים את אובדן היונה כדי להשתלט על השכונה, ומפנים את התושבים לבית הכלא בעגלות. בדרך נס, בדרכם לכלא היונה מוחזרת לטוטו, שמבקש לשחרר לחופשי את חבריו.
בסצנה קולנועית היסטורית משתחררים טוטו וכל חבריו בכיכר המרכזית של העיר, מול קתדרלת מילאנו, ועפים השמיימה ברוכבם על המטאטאים שלקחו ממנקי הרחוב.
הפקה.
בניגוד לסרטי נאו-ריאליזם איטלקי אחרים שנעשו באותה תקופה, הושקעו מאמצים ניכרים באפקטים המיוחדים בסרט, ולצורך כך אף נשכר מומחה אפקטים אמריקאי. כמו כן דה סיקה השתמש גם בשחקנים מקצועיים, דבר שלא היה מקובל בקולנוע הנאו-ריאליזם המוקדם יותר.
הסרט עלה לאקרנים באיטליה ב-8 בפברואר 1951, ובאפריל 1951 השתתף בפסטיבל קאן. הביקורת הרעיפה עליו תשבחות רבות, והוא אף זכה בפרס דקל הזהב.
בני סוהילה
בַּנִי סוּהֵילָה (בערבית: بني سهيلا) היא עיר ברצועת עזה השוכנת בקרבת ח'אן יונס ושייכת לנפת ח'אן יונס. היא שוכנת ממזרח לח'אן יונס וגובלת בה ברצף טריטוריאלי בנוי. ממזרח לה שוכנת עבסאן א-סע'ירה ומדרום-מזרח לה עבסאן אלכבירה. כל אלה שייכות למטרופולין של ח'אן יונס.
המקום קרוי אולי על שם כוכב קאנופוס הנקרא בערבית "סהיל". קבוצת עולי רגל נוצריים (1839) הזכירה את המקום בַּנִי סֻהֵיל, ומשלחת של יהודי ירושלים, שבראשה עמד יואל משה סלומון, ביקרה בו ב-1910 במסעה לחבל עזה כדי לרכוש קרקע להתיישבות וציינה ששמו בְּנֵי סֶלַע.
לאחר מלחמת העצמאות עברו לגור בכפר פליטים רבים.
בעקבות מלחמת סיני הייתה בני סוהילה נתונה תחת שליטת צה"ל, אשר מינה בה מועצה והעמיד בראשה את חמדן אבו עמר. ב-1957 נמנו בעיירה 3600 תושבים קבועים ו-2500 פליטים.
לפי מפקד התושבים של שנת 2006 חיו בעיר 32,800 תושבים, כולם מוסלמים.
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (16 בפברואר 1620 - 29 באפריל 1688) היה הנסיך הבוחר של ברנדנבורג ודוכס פרוסיה מ-1 בדצמבר 1640 ועד מותו. הוא עמד בראש בית הוהנצולרן ונודע בכינוי הנסיך הבוחר הגדול (Der Große Kurfürst) בזכות כשרונותיו הפוליטיים והצבאיים. פרידריך וילהלם היה גם קלוויניסט אדוק, ושמו נקשר גם לעליית מעמד הסוחרים, היות שהאמין בחשיבותו של המסחר וקידם אותו ללא ליאות. הרפורמות הפנימיות הממולחות שלו כנסיך בוחר העניקו לפרוסיה מעמד איתן בסדר הפוליטי של צפון ומרכז אירופה שלאחר שלום וסטפליה, ובזכותן הצליח בנו לשדרג את מעמדה של פרוסיה מדוכסות לממלכה.
ביוגרפיה.
ילדותו.
פרידריך וילהלם נולד בברלין ב-16 בפברואר 1620 לגאורג וילהלם ולאליזבת שרלוטה מפפאלץ, בתו של פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ. פרידריך וילהלם ירש את הכתר מיד, לפני שהספיק להכיר את עולם הפוליטיקה ומדע המדינה היטב. הוא ירש את הכתר ב-1640 ומיד החל בפעולות נמרצות לשיקום המדינה. הוא סיכם שביתת נשק עם שוודיה ובצעדים זהירים חילץ את פרוסיה מהמצב הבעייתי בו היא נמצאה. הוא הקים צבא, שנשמר כפי שהוא עוד בהקמת הממלכה מאוחר יותר. הצבא עצמו היה די קטן במידותיו, ולכן פנה אל ההולנדים לתמיכה על ידי כך שנשא ללואיזה הנרייטה מנסאו, בתו של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז', דבר שבסופו של דבר לא השתלם במיוחד וכמעט ולא הניב פירות.
שלטונו.
בשנת 1640 עלה פרידריך וילהלם לשלטון, לאחר מות אביו. נחלתו כללה את מרקיזות ברנדנבורג, דוכסות קלווה, רוזנות מרק ודוכסות פרוסיה.
קריירה צבאית.
פרידריך וילהלם נודע כמפקד צבאי דגול, וצבאו היה היסוד לצבא פרוסיה. במיוחד הוא התפרסם לאחר ניצחונו המשותף עם השוודים בקרב ורשה (1656), אך זמן לא רב לאחר מכן בגדו בו השוודים במצוותו של לואי ה-14, מלך צרפת, ופלשו לברנדנבורג. לאחר צעדה של 250 קילומטרים במשך 15 יום חזרה לברנדנבורג, הפתיע פרידריך וילהלם את השוודים והביס אותם בקרב פהרברלין, ובכך שם קץ למיתוס על הצבא השוודי הבלתי מנוצח. הוא השמיד צבא שוודי נוסף שפלש לדוכסות פרוסיה במסע המזחלות הגדול של שנת 1678.
מדיניות פנים.
פרידריך וילהלם הצליח להקים צבא של 40,000 חיילים עד ל-1678, באמצעות משרד המלחמה שבראשו עמד יואכים פרידריך פון בלומנטל. הוא היה חסיד של מרקנטיליזם, מונופוליזם, סובסידיות, מכסים ורפורמות פנים. בעקבות ביטולו של האדיקט של נאנט בידי לואי ה-14 עודד פרידריך וילהלם הגירה של הוגנוטים וולונים וצרפתים לברנדנבורג-פרוסיה באמצעות צו פוטסדאם, וביסס את מעמדה התעשייתי והטכנולוגי של פרוסיה. בעצתו של בלומנטל הסכים פרידריך וילהלם לפטור את האצולה מתשלום מיסים ובתמורה לכך קיבל את הסכמתם לפירוק המדינות הגרמניות. הוא חיבר תעלות ונהרות והקל על השיט בתחומי ברנדנבורג והדוכסות של פרוסיה, מערכת שאותה המשיכו לפתח ארכיטקטים כגון גאורג שטינקה, ונמצאת בשימוש עד ימינו אנו.
משפחתו.
ב-7 בדצמבר 1646 נשא פרידריך וילהלם לאישה את לואיזה הנרייטה מנסאו בהאג, וממנה נולדו לו שישה ילדים, ששלושה מתוכם מתו בינקותם:
ב-13 ביוני 1668 התחתן פרידריך וילהלם עם סופיה דורותיאה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג בגורינגן, ממנה נולדו לו שבעה ילדים:
פרידריך הראשון, מלך על פרוסיה
האלקטור הגדול
הנסיך הבוחר הגדול
הקורפירסט הגדול
אוגוסט החזק
אגרות קודש הרמ&quot;מ
טבעת השדרות
טבעת השדרות (ברוסית: Бульва́рное кольцо́) היא כביש טבעתי של מוסקבה בירת רוסיה.
טבעת השדרות היא הפנימית מבין ארבעת כבישי הטבעת של מוסקבה, ומקיפה אותה טבעת הגנים.
כביש טבעת זה נבנה במקום בו ניצבו בעבר החומות של קיטאי גורוד, ובלי גורוד (העיר הלבנה) של מוסקבה. הכביש מקיף את מרכז מוסקבה ואת הקרמלין ממזרח, מצפון וממערב, כאשר נהר מוסקבה מונע את השלמת המעגל מדרום. החומות עצמן נהרסו בשנת 1760 בצו של הצאר, אולם אף שהצו הורה כי השטח ישאר שטח פתוח, במהרה נבנו במקום בו עברה החומה מבני מגורים.
הראשונה בשדרות המרכיבות את הטבעת היא שדרת טוורסקוי שנבנתה בשנת 1796. הטבעת כולה הושלמה בשנות ה-20 של המאה ה-19 בעקבות השריפה של מוסקבה במהלך כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1812, אשר שרפה את מבני המגורים עשויים העץ שנבנו על תוואי החומה.
תוכניות להשלמת חלקו הדרומי של הכביש הטבעתי דרך השכונות יאקימאנקה וזאמוסקוורצ'יה הוצעו כבר בשנת 1935 אולם לא הוצאו אל הפועל.
במהלך המאה ה-20 נשתלו עצים לאורך השדרות והשדרות הורחבו וכללו גם את שדרת פוקרווסקי ושדרת סטראסנוי.
השדרות המרכיבות את הטבעת.
בכיוון השעון, ממערב למזרח:
גשר קרים (מוסקבה)
גשר קרים או גשר קרימסקי (ברוסית: Крымский мост) הוא גשר תלוי הממוקם במרכז מוסקבה, בירת רוסיה.
אורכו של הגשר, החוצה את נהר מוסקבה כ-1,800 מטרים מהקרמלין, והוא עשוי פלדה. הגשר חוצה את הנהר דרומית מערבית לקרמלין, ובאמצעותו חוצה טבעת הגן את הנהר. הגשר מקשר בין כיכר קרים שבצפון לרחוב קרימסקי ואל שבדרום הנהר.
הגשר הושלם ב-1 במאי 1938 כחלק מתוכניתו של יוסיף סטלין לבנות מחדש את מרכז מוסקבה. הגשר תוכנן על ידי האדריכלים וו. פ. קונסטאנטינוב וא. וו. ולאסוב, והוא הגשר התלוי היחיד במוסקבה.
היסטוריה.
הגשר הנוכחי הוא הגשר הרביעי החוצה את הנהר באתר זה. הגשר הראשון היה גשר צף עשוי עץ שנבנה באתר בשנת 1786. לימים הוחלף הגשר בגשר קבוע. קשת שקוטרה 15 מטרים איפשרה מעבר רפסודות מתחת הגשר.