בתחילת דרכו כמאמן, ב-2003, שימש כעוזרו של המאמן ג'ון קליפארי באוניברסיטת ממפיס. בעונת 2004/2005 התמנה לראשונה לעוזר מאמן של קבוצת בליגת העל בכדורסל, בני השרון, וכבר בעונתו הראשונה כעוזר מאמן הצליח לעלות עמה לטורניר אירופי. בעונת שימש כסקאוט עבור מכבי תל אביב, במקביל לעבודתו כמאמן ראשי בקבוצת הנוער של בני הרצליה וקבוצות בתי הספר של הרצליה.
בעונת התמנה לעוזרו של פיני גרשון במכבי תל אביב, וזכה עמה בדאבל. בעונת המשיך חסין לשמש כעוזרו של גרשון, הפעם באולימפיאקוס. בעונת חזר לישראל ושימש כמאמן הראשי של מחלקת הנוער במכבי רעננה.
בעונה שלאחר מכן מונה לעוזרו של אבי אשכנזי במכבי חיפה ששבה לשחק בליגת העל. עונת הייתה הטובה ביותר בקריירת האימון של חסין, כאשר הוביל את חיפה ביחד עם אשכנזי לגמר גביע המדינה ולגמר הפיינל פור של הליגה, בשניהם הפסידה הקבוצה. במהלך עונת החליף חסין את אשכנזי, אך לאחר פתיחת עונה לא טובה שכללה מאזן של 2 ניצחונות מול 7 הפסדים בליגה וסדרה של הפסדים בהפרשים גבוהים במשחקי היורוצ'אלנג', פוטר חסין מהקבוצה בסוף שנת 2010 והוחלף על יד עוזרו עמי נאווי.
באמצע עונת 2013/14 מונה למאמן הפועל חולון והחליף את ליאור ליובין לאחר שהתפטר. בעונת 2014/15 הראתה הנהלת הפועל חולון את אמונה בחסין כשהאריכה את חוזהו לשנתיים עם אופציה לעונה שלישית. ב-26 בנובמבר 2015 פוטר מתפקידו והוחלף על ידי דן שמיר.
בפברואר 2019 מונה למאמנה של הפועל חיפה מהליגה הלאומית והחליף את עופר רחימי שפוטר. במאי 2022 הודיעו חסין והפועל חיפה על פרידה הדדית וסיום תפקידו לאחר שלוש וחצי עונות, במהלכן הוביל את הקבוצה לליגת העל ולהעפלה כפולה לרבע גמר הפלייאוף. זמן קצר לאחר מכן מונה למאמנה של עירוני נס ציונה.
בנוסף לקריירת האימון שלו משמש חסין פרשן בספורט 5 במשחקי היורוליג.
חייו האישיים.
חסין נשוי ללימור ואב לשתי בנות.
בית דניאל
קופת חולים לאומית
קורט בלומנטל
ד"ר קורט (דוד) בלומנטל (בנטל) (25 בספטמבר 1893 – 26 בינואר 1976) היה נוירופסיכיאטר בחיפה.
חייו.
בלומנטל נולד בברלין בירת גרמניה לברנהרד וקלרה בלומנטל, משפחה מבוססת לא ציונית. הוא החל ללמוד רפואה בברלין ב-1912, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1914, ניסה להתגייס לצבא ונדחה בשל משקל נמוך. הוא הצליח להתגייס ב-1915, ובשל היותו סטודנט לרפואה גויס כקצין רפואה. אחרי המלחמה סיים את לימודיו ב-1919 ברוסטוק והתמחה בבית החולים הנוירו-פסיכיאטרי רוסטוק-גלסהיים (Rostock-Gelsheim) עד ספטמבר 1922.
ב-1921 נשא את ארנה (לבית מנזור), וב-1923 עבר הזוג להתגורר בדסאו. ביתם היה ביתם של הסוציאל-דמוקרטים ואנשי האקדמיה של הבאוהאוס.
עם עליית הנאצים הבינו בני הזוג שאין עתידם מובטח בגרמניה, והחלו בהכנות לעלייה לארץ ישראל. תחילה שלחו את ילדיהם לחינוך יהודי וציוני, ומאוחר יותר, ביולי 1933, עלו לבדם לארץ. ילדיהם הצטרפו אליהם באוקטובר אותה שנה.
בלומנטל פתח מרפאה בסמוך לכיכר חמרה בחיפה (כיום כיכר פריז) ומאוחר יותר ברחוב אחד העם 4. היות שהיצע הרופאים בעלייה החמישית היה גדול, פתחו בביתם פנסיון קטן. מאחר שלא נמצא מקום לחולי נפש באותה תקופה, שוכנו חוליו של אב המשפחה בפנסיון, וכך ללא תכנון מוקדם הפך הפנסיון לבית חולים פסיכיאטרי קטן ולמוסד הראשון לאשפוז חולי נפש בחיפה. ב-1935 הבינו בני המשפחה שצר המקום והם וחוליהם עברו להשתכן ב"בית עברי" (בנימין בן-ישראל ברשטיין) ברחוב לבונטין.
ברחוב יאיר כ"ץ (אז המשך של רחוב ישורון) במרכז הכרמל נבנה בית עבור ליאון כהן, יהודי רומני אמיד, שחזר לרומניה. ד"ר בלומנטל רכש את הבניין, ביצע בו מספר שינויים והמשפחה וחולי אב המשפחה עברו לביתם החדש ביולי 1936.
בקומת הקרקע שכנו החולים הקשים, בקומה השנייה הייתה מחלקה לחולים הקלים ואילו הקומה השלישית שימשה את המשפחה וחדרי העזר של בית החולים (כגון מטבח, משרדים וכיוצא בזה). בזמן מאורעות 1936 שימש גג הבניין כעמדת "ההגנה".
בשיא פעילותו של בית החולים מנה הצוות עוד חמישה רופאים בנוסף לבלומנטל. בית החולים אמנם עבד ללא רישיון ממשלתי, אך גם הרשויות הבריטיות שלחו חולים לבית זה, שנקרא בפיהם "The Blue Mental Hospital". ד"ר בלומנטל דגל בשיטת ריפוי בהלם חשמלי, שהייתה נהוגה באותה תקופה והיה הראשון שהשתמש בה בארץ.
בבית חולים זה התרחשה שביתת העובדים הראשונה בבית חולים בחיפה (ויש האומרים בארץ כולה) שהונהגה על ידי אבא חושי. חושי בחר בבית חולים זה שכן שאר בתי החולים הפרטיים בחיפה היו ליולדות או לכירורגיה, וחושי חשש לחיי המטופלים. שלושה מן השובתים "שברו שביתה" ומפ"ח (מועצת פועלי חיפה) פרסמה את שמם ברבים.
ב-1945 החל להשגיח על האגף המיוחד לחולי נפש בבית הסוהר בעכו (לימים הגרעין שממנו נוסד בית החולים לחולי נפש בעכו). ב-1947 השתתף בכינוס הראשון של "החברה להיגיינה רוחנית" שהתקיים בירושלים.
ב-1949 עיברת את שמו לבנטל. עד 1964 ניהל בלומנטל את בית החולים ובשל קשיים כספיים העביר את הניהול לצוות העובדים הבכיר (אונגר, שמילוביץ ותדמור) ושימש כיועץ עד 1973.
במהלך השנים פתחו בלומנטל ושותפיו סניפים נוספים לבית החולים, כשחלקם התמקדו במגזרי אוכלוסייה מוגדרים. בהם בית החלמה הפסיכו-גריאטרי "רפיח" ששכן במושבה הגרמנית בחיפה (כיום מלון קולוני), בית החלמה עדה בקריית טבעון, בית החלמה גיל ו"נאות הכרמל" (ב"וילה צופיה" בפינסקי 26).
בנו פרופסור אפרים בנטל ניהל את המחלקה הנוירולגית בבית החולים רוטשילד ואחר כך בבית החולים רמב"ם והיה ממייסדי הפקולטה לרפואה בטכניון. בן נוסף בנימין (ביני) תלם שירת כמפקד חיל הים.
ויקטור סאדה
ויקטור סאדה רמיזה (בספרדית: Víctor Sada Remisa; נולד ב-8 במרץ 1984 בבדאלונה שבקטלוניה) הוא כדורסלן ספרדי המשחק בעמדת הרכז באנדורה. גובהו 1.92 מטר. עם ברצלונה היה שותף לזכייה באליפות היורוליג ב-2010 ובאליפות ספרד בשנים 2004 ו-2009. סאדה ידוע במיוחד במשחק ההגנה הלוחמני וביכולת חטיפת הכדורים שלו.
קריירה.
סאדה גדל במחלקת הנוער של ברצלונה. בשנת 2002 הוא השתתף עם נבחרת העתודה של ספרד באליפות אירופה עד גיל 20. באותה שנה הוא הצטרף לברצלונה ב', קבוצת מילואים של המועדון ששיחקה בליגת החובבים. הוא שיחק במשך שלוש עונות בקבוצה והיה אחד מהשחקנים הבולטים שלה. בעונת הוא הגיע לשיא יכולתו במדי הקבוצה כאשר קלע 10.9 נקודות ומסר 4.5 אסיסטים בממוצע למשחק.
בעקבות היכולת הטובה שהפגין, קודם סאדה לקראת סיום אותה עונה לקבוצה הבוגרת של ברצלונה, ששיחקה בליגת העל הספרדית וביורוליג. באותו קיץ הוא השתתף פעם נוספת עם ספרד באליפות אירופה עד גיל 20. עם זאת, הוא לא הצליח להשתלב בברצלונה מבחינה מקצועית וקיבל דקות משחק מועטות במשחקים בהם שותף. בעקבות מעמדו הירוד בקבוצה הוא עבר לז'ירונה ב-2006.
בעונתו הראשונה בז'ירונה, , השיג סאדה ממוצעים של 5.2 נקודות ו-1.8 אסיסטים למשחק, וסייע לקבוצה לזכות באליפות היורוצ'לנג' ולסיים במקום החמישי בליגה הספרדית - המיקום הגבוה בתולדותיה. בעונה שלאחר מכן, בה השתתף עם ז'ירונה בגביע יול"ב, הוא שיפר את ממוצעיו ל-7.8 נקודות ו-4.2 אסיסטים.
לפני עונת חזר סאדה ברצלונה, והחל לקבל דקות משחק רבות יותר. לעיתים הוא פתח בחמישיית הקבוצה, ובסך הכול השיג באותה עונה ממוצעים של 2 נקודות ו-2.7 אסיסטים ביורוליג, ושל 4 נקודות ו-3 אסיסטים במסגרת הליגה הספרדית. הוא סייע לקבוצתו לזכות באליפות ספרד באותה עונה, לאחר ניצחון על טאו ויטוריה בסדרת הגמר.
בעונה הבאה, , היה סאדה שותף לזכיית הקבוצה באליפות היורוליג, כאשר תרם לקבוצה בעיקר ברוח הלחימה שהכניס לה במשחק ההגנה ושימש כרכז מחליף לריקי רוביו. הוא לא שותף כלל בחצי גמר הפיינל פור מול צסק"א מוסקבה, אך במשחק הגמר מול אולימפיאקוס היה משמעותי עבור קבוצתו, כאשר שיחק 21 דקות וקלע שבע נקודות.
בקיץ , חתם סאדה לשנתיים עם אופצייה לשנתיים נוספות בברצלונה.
הקמפיין לסגירת חוות מזור
ירון רשף
ירון רשף (נולד בחיפה ב-1951) הוא מעצב תעשייתי ישראלי הפועל בישראל ובארצות הברית. היה מראשוני המרצים במחלקה לעיצוב תעשייתי שבאקדמיה בצלאל בה לימד כ-15 שנים. התמחה בתחום פיתוח ועיצוב מערכות תומכות חיים וציוד נשימתי. בעשור האחרון פועל ירון רשף בתחום חקר ושימור זיכרון הנרצחים בשואה
ביוגרפיה.
רשף הוא בוגר האקדמיה בצלאל במחלקה לעיצוב תעשייתי (מחזור 1974) ומרצה בבצלאל בשנים 1975–1990 במחלקות לעיצוב תעשייתי ועיצוב קרמי.
הקים, בשנת 1981 יחד עם אורי אלון, את יחידת המחקר והפיתוח של האקדמיה בצלאל, "בצלאל מחקר ופיתוח". הקמת גוף מחקר ופיתוח בתוך אקדמיה לאמנות ועיצוב הייתה יוזמה חדשנית שדגלה בשיתוף פעולה בין האקדמיה והחברה בישראל תוך מתן הזדמנות לסטודנטים ובוגרים להמשיך ולפתח פרויקטי סטודנטים נבחרים ולהעבירם ליישום בתעשייה. חיבור זה בין האקדמיה ולימודי העיצוב לבין התעשייה הישראלית החל בתקופה שהעיצוב התעשייתי בישראל היה בראשיתו ולא הייתה מודעות חברתית לצורך בעיצוב. בצלאל מחקר ופיתוח נתנה אפשרות סטאז' למעצבים צעירים רבים שחלקם הפכו עם השנים לבכירי המעצבים התעשייתיים בישראל.
בשנת 1994 רכשו רשף ואלון את היחידה למחקר ופיתוח ושינו את שמה ל"דעה מחקר ופיתוח". בבעלותם, התמחתה היחידה בתחום פיתוח ועיצוב מערכות תומכות חיים. פעילותה הביאה למהפכה בתחום עיצוב מערכות למיגון נשימתי בישראל ובעולם ובהן מוצרי מיגון כמו "ברדס הילדים" וה"שמרטף". מוצרים אלו ואחרים הוצגו בתערוכות מקצועיות בעולם, בין היתר במוזאון לאומנות מודרנית MoMA בניו יורק.