פטר גארדוש (בהונגרית: Gárdos Péter; נולד ב-8 ביוני 1948, בודפשט) הוא במאי קולנוע הונגרי ששני הוריו היו יהודים, עטור פרסים לרבות פרס על שם בלה באלאז' (פרס בלה באלאז' הוא הפרס המקצועי הממלכתי הגבוה ביותר בהונגריה שניתן ליוצרי קולנוע ויוצרי טלוויזיה. הפרס נוסד ב-1958).
ביוגרפיה.
פטר גארדוש נולד במשפחה יהודית בבודפשט לזוג ניצולי שואה (מיקלוש גארדוש ואגנש גארדוש). בנם פטר הוטבל לאחר מכן לנצרות היוונית-אורתודוקסית כתגובת יהודים רבים אחרי השואה. הוא רצה להיות במאי קולנוע, אבל לא התקבל לאוניברסיטה לאמנויות התאטרון והקולנוע לכן הלך ללמוד באוניברסיטת אטווש לוראנד, שם סיים את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח ב-1971 כמורה להונגרית ולרוסית. הוא לא עבד כמורה אלא תחילה עבד כעוזר במאי ולאחר מכן כבמאי באולפן החדשות והסרטים התיעודי MAFILM, אבל לא ויתר על החלומו. גארדוש רצה לעשות סרט עלילתי ולכן היה מוכן לעשות הכל לשם כך. אפילו לבלף למנהלי אולפן הקולנוע של הוניה (Hunnia Filmstúdió) שהצליח לשכנע את השחקן האגדי קמיל פלקי, שכבר חי אז בפרישה מוחלטת מפעילות אמנותית, לשחק בתפקיד הראשי של סרטו המתוכנן של גארדוש בשם "אלוהי החסד" או "אלי שבשמיים" (Uramisten). הסרט היה התחלה חזקה עבור גארדוש. הוא זכה ב"פרס סילבר הוגו" עבור הסרט הראשון הטוב ביותר בשיקגו, ב"פרס חבר השופטים המיוחד" במונטריאול, "פרס טיבור מאתה" לצלם הקולנוע הטוב ביותר מפסטיבל הסרטים ההונגרי, ופרס השחקן קארוי אפרייש. ב-1987 יצא לאקרנים סרטו המצליח ביותר והטוב ביותר "שעלת" וזכה לשבחי הביקורות. הסרט סייר ב-52 פסטיבלי סרטים, הוקרן בעשרים ושש מדינות וזכה בפרסים רבים.
גארדוש ביים עוד תשעה סרטים עלילתיים ומספר הפקות תיאטרון. בין 1991 לבין 2001 הפיק מספר סדרות טלוויזיה. (אהבה ראשונה, חמישה אינדיאנים קטנים, שואו איידול). בשנת 2010 פורסם הרומן הראשון שלו, "קדחת השחר", בו תיאר את סיפור אהבתם של הוריו. הרומן יצא לאור ב-36 מדינות מאוסטרליה ועד ברזיל. בשנת 2018 יצא לאור ספרו השני, "שבעה ימים מלוכלכים". ברומן המכסה את ההיסטוריה של שלוש משפחות ומאה סוערת, גארדוש מספר על מקרים פעוטים וגם על הזוועות האכזריות של החיים. ב-2019 פרסם את הרומן השלישי שלו, "המשחק המלכותי". הספר הוא סיפור מרגש ומזעזע של אחת מהונאות השלטון המוזרות בהיסטוריה האירופית.
בשנים 2001–2006, שימש כראש מחלקת הפרוזה של תיאטרון צ'וקונאי בדברצן, ולאחר מכן היועץ האמנותי. עד 2015 היה המנהל האמנותי של "תיאטרון המרתף". בשנת 2014 הוא הפך לראש המחלקה לבימוי סרטים ולכתיבת תסריטים של אוניברסיטת מטרופוליטאן של בודפשט.
חיל האוויר המלכותי לנשים
חיל האוויר המלכותי לנשים (באנגלית: Women's Royal Air Force או בראשי תיבות: WRAF) היה כוח מיוחד בחיל האוויר המלכותי הבריטי אשר פעל על בסיס התנדבותי היה מיועד לנשים בלבד.
היסטוריה.
ב-1918, לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, הקים חיל האוויר המלכותי את חיל האוויר המלכותי לנשים אשר בו שרתו כ-15,433 מתנדבות, מתוכן 10,000 הועברו מארגונים צבאיים קודמים, ועוד 5,000 התגייסו מלכתחילה לחיל האוויר. ב-1920 פורק הארגון. ב-1939 הוחלט להקים ארגון בעל מודל שונה בשם חיל העזר האווירי לנשים. עם סיום המלחמה ב-1945 שוחררו אלפי הנשים ששרתו בחיל העזר האווירי. ב-1949 קובצו מאות הנשים הנותרות תחת חיל האוויר המלכותי לנשים. נשות הארגון שרתו במגוון תפקידים בחיל האוויר המלכותי. ב-1994 פורק חיל האוויר המלכותי לנשים יחד עם חיל הנשים של הצבא המלכותי.
ממלכת צ'ימור
ממלכת צ'ימור (בספרדית: Reino Chimúr) או גם אימפריית צ'ימו (Chimú) הייתה הישות הפוליטית של תרבות צ'ימו, תרבות שהתפתחה בשלהי האלף הראשון לספירה בצפון אזור החוף של פרו של ימינו. תרבות זו הושפעה באופן משמעותי מתרבויות אחרות: "תרבות קחאמרקה" ו"תרבות וארי". הממלכה נוסדה בסביבות שנת 900 לספירה, לאחר דעיכתה של תרבות מוצ'ה שפעלה באותו אזור, והלכה והתרחבה עד שנכבשה על ידי אימפריית האינקה בראשות הקיסר טופאק אינקה יופאנקי בסביבות 1470, חמישים שנה לפני הגעתם של הספרדים לאזור. צ'ימור הייתה הממלכה הגדולה ביותר בתקופת הביניים המאוחרת (1000–1400) של אזור פרו של ימינו, והשתרעה לאורך כ-1,000 קילומטרים של קו החוף של האוקיינוס השקט.
בני תרבות הצ'ימו חיו ברצועה מדברית צחיחה בחוף הצפוני של פרו. הנהרות באזור שמקורם בהרי האנדים חרתו שורה של עמקים ובהם מישורים פוריים, שטוחים מאוד שהתאימו היטב להשקיה. חקלאות ודיג היו שניהם חשובים מאוד לכלכלת צ'ימו.
נראה שהעמקים הראשונים להתאחד לממלכה אחת עשו זאת מרצון, אך עמקי סופחו באמצעות כיבוש. לפי האגדה נוסדה צ'אן צ'אן, בירת הממלכה על ידי טאייקנמו (Taycanamo), שהגיע לאזור דרך הים. צ'ימור הייתה הממלכה האחרונה שהיה לה סיכוי לעצור את אימפריית האינקה. אבל האינקה בראשות הקיסר טופאק אינקה יופאנקי החלו בכיבוש שטחי הממלכה החל בשנות ה-70 של המאה ה-15 והביסו את צבאו של מינצ'אנקמן, קיסר צ'ימור וצאצא של טאייקנמו. הכיבוש כמעט הושלם כאשר ואיינה קאפאק עלה על כס קיסרות האינקה בשנת 1493.
בניגוד לאינקה, הצ'ימו סגדו לירח והחשיבו אותו חזק יותר מהשמש. מנחות מילאו תפקיד חשוב בטקסים דתיים. חפץ נפוץ למנחות, כמו גם כזה ששימש בעלי מלאכה, היה הקונכייה של צדפת השדרנית, החיה רק במימי החוף החמימים ליד אקוודור של ימינו. לקונכיות השדרנית יוחסו תכונות מגיות של סיוע לדייגים, המטרת גשמים ופוריות. הן זכו להערכה רבה ונסחרו על ידי אנשי צ'ימו, כשסחר בקונכיות מילא תפקיד כלכלי ופוליטי משמעותי באימפריה.
אנשי צ'ימו ידועים בעיקר בזכות כלי החרס המונוכרומטיים הייחודיים שלהם ועיבוד מתכת מעודן של נחושת, זהב, כסף, ארד ו (נחושת וזהב). כלי החרס שיצרו היו לרוב בצורת יצורים או שיש להם דמות אדם היושבת או עומדת על בקבוק בצורת תיבה. הגימור השחור המבריק של רוב כלי החרס של הצ'ימו הושג על ידי שריפה של כלי החרס בטמפרטורות גבוהות בכבשן סגור, מה שמנע מחמצן להגיב עם החימר.
היסטוריה.
תחילת תרבות צ'ימו (תרבות מוצ'ה).
הציוויליזציה העתיקה ביותר שהייתה קיימת בחוף הצפוני של פרו הייתה תרבות מוצ'ה (או בשמה האחר תרבות מוצ'יקה), הנחשבת כבסיס לתרבות צ'ימו. תחילתה של תקופה זו אינה ידועה בוודאות, אך היא הסתיימה בסביבות שנת 700 לספירה. היא הייתה מרוכזת בעמקי , ו. "פירמידות גדולות רבות מיוחסות לתקופת צ'ימו הקדומה". הפירמידות הללו בנויות מלבני בוץ () בצורת תיבה שהוכנו בתבניות. "בתי הקברות המוקדמים של צ'ימו נמצאים גם ללא קשר לפירמידה כלשהי. הקבורה מתבצעת בדרך כלל בפישוט איברים, בקברים מוכנים. לקברים המלבניים, המצופים באדובי והמכוסים יש גומחות בקירות בהן הונחו קערות".
כלי החרס המוקדמים מאופיינים גם בדוגמאות מהמציאות ובסצנות מצוירות.
התרחבות ושלטון.
התרחבות.
תרבות הצ'ימו התפתחה במקביל לתקופת שלטונה של אימפריית וארי על פרו, בערך באותו שטח שבו התקיימה תרבות מוצ'ה מאות שנים קודם, לכן גם תרבות הצ'ימו הייתה תרבות שהתפתחה לאורך רצועת החוף המדברית. מתארכים את תחילת התרבות לשנת 900. הבירה צ'אן צ'אן נוסדה בשנים 900–1000 לספירה במישור שטוח ליד האוקיינוס השקט, כשבעה קילומטרים צפונית לנהר המוצ'ה. על פי האגדה היה מייסד העיר אציל זר מצפון פרו בשם טאייקנמו שהפליג על גבי רפסודת בלזה, הגיע לעמק מוצ'ה (מצפון ללימה של ימינו, צפונית-מזרחית ל), וטען שנשלח על ידי מלך גדול מעבר לים. במשך שנה הסתגר בביתו, ערך טקסים ולמד את השפה המקומית. לאחר שזכה בכבוד וביוקרה הוענקו לו נשים מקומיות והוא קיבל את התואר צ'ימור קאפאק. מתארכים את הקמת הממלכה שהקים למחצית הראשונה של המאה ה-14. בנו, "גוארי-קאור" (Guacri-caur), כבש את החלק התחתון של עמק מוצ'ה ואותו ירש אותו בן בשם "נאנסן-פינקו" (Nancen-pinco) שהניח את היסודות של הממלכה על ידי כיבוש החלק העליון של עמק מוצ'ה, והעמקים השכנים סאניה (Zaña), פאקאסמאיו (Pacasmayo), צ'יקמה, וירו, צ'או וסנטה. משערים שנאנסן-פינקו שלט בסביבות שנת 1370 ואחריו הגיעו שבעה שליטים ששמותיהם אינם ידועים. השליט העשירי היה מינצ'אנקמן (Minchancaman) והוא שלט בממלכה בשנים בין 1462 ל-1470, עד שהיא נכבשה על ידי אימפריית האינקה. הוא הוביל את הממלכה לשיא כוחה וכבש רצועת חוף באורך 200 ליגות (כ-1,000 קילומטרים) עד טומבס.
ידוע מחפירות ארכאולוגיות שממלכת צ'ימור התרחבה וכללה אזור עצום וקבוצות אתניות רבות ושונות. נראה שהעמקים הראשונים התאחדו מרצון עם הממלכה, אך עמקי סופחו באמצעות כיבוש. בשיאה הגיעה ממלכת צ'ימור עד לגבול החוף המדברי בעמק הנהר בצפון. גם העיר , אתר ארכאולוגי בעמק למבייקה, נשלטה על ידי הצ'ימו.
דרומה התרחבה האימפריה עד לקראבאייו (Carabayllo). התפשטותם דרומה נעצרה על ידי הכוח הצבאי של העמק הגדול של לימה. היסטוריונים וארכאולוגים חלוקים בשאלה עד כמה הם הצליחו להתרחב דרומה.
ההערכה היא שההתרחבות הגדולה הזו התרחשה במהלך התקופה המאוחרת של תרבות צ'ימו, הנקראת: "צ'ימו מאוחר", אך התפתחות הטריטוריה של צ'ימו השתרעה על פני מספר שלבים ויותר מדור בודד. נאנסן-פינקו, "אולי דחף את גבולות הקיסרות לחקטפקה ולסנטה, אבל כיבוש האזור כולו היה תהליך מצטבר שיזמו שליטים קודמים".
שלטון.