לאורך המאה התשע-עשרה, מעולם לא ציפו מנשים ונערות לעבור אוריינות בסיסית בתפילות יומיות וחגים. רק בתחילת המאה העשרים, כשהתברר שלנשים רעב לאוריינות היו לרכוש השכלה דרך בתי ספר ממלכתיים חילוניים (או תנועות אסור הציונות והסוציאליזם), פתחו מוסדות חינוך לנערות לפתח במזרח אירופה, למשל את בית יעקב, שנוסד על ידי שרה שנירר בפולין.
בחסידויות השונות.
בחסידות חב"ד.
האדמו"ר החמישי, רבי שלום דובער שניאורסון, האשים את הנשים במשיכה לחינוך מודרני ובהורדת רמת קיום המצוות עם זאת הוא טען כי מקומה של האישה מכריע ברמת יהדותו של הדור הצעיר.
האדמו"ר האחרון, רבי מנחם מנדל שניאורסון הדגיש את עניין לימוד תורת החסידות לנשים.
בחסידות גור.
מאז הדור החמישי לחסידות גור, היא ידועה בהקפדתה על הפרדה בין המינים במגבלות על היחסים בין בני הזוג ובהקפדה על "שמירת הברית". ההפרדה באוטובוסים החלה במידה רבה בהשפעת חסידי גור.
האדמו"ר החמישי, רבי ישראל אלתר, קבע תקנות מחמירות בנושא היחסים בין הבעל ואשתו (המכונות "תקנות ל"ט", ראשי תיבות: ליל טבילה). התקנות מכונות בחסידות גור "יידישקייט" (תרגום מילולי: יהודיוּת). בין התקנות: חסיד לא ילך או יעמוד לצד אשתו ברחוב העיר ולא ישיח עמה בפומבי; לא יקראו אחד לשני בשמם; יש לקצר ככל הניתן ביחסי אישות; אין לקיימם אלא פעמיים בחודש, אחת מהן בליל הטבילה והשנייה בליל שבת; הימנעות מקיום יחסי אישות מספר חודשים לאחר הלידה; איסור על בני הזוג לגעת זה בזה או ליצור קרבה גופנית שלא לצורך קיום יחסים ואיסור על העברת חפצים מיד ליד בין בני הזוג.
תקנות אלו נתפשו כדיכוי נשים. הם עוררו התנגדות גם בקרב רבנים, כמו הרב יעקב ישראל קניבסקי (הסטייפלר). הוא כתב מכתב בנושא באמצע שנות ה-60. בעקבות התקנות המחמירות בתחום האישות נמנעו בנות מסמינרים בבני ברק להינשא לבחורים מחסידות גור, ובעיה זו הייתה אחד הגורמים להקמת סמינר מיוחד לבנות החסידות בעיר. בשנות השמונים כתב אמנון לוי שקיום התקנות נמצא בנסיגה, ושחסידים בגור אומרים שהן נועדו בעיקר ליחידים שיכולים לעמוד בהן ולא לכלל החסידות.
בשנת 2016 עלה לכותרות מעמד הנשים בחסידות גור בעקבות פרסום הספר "עושה כרצונו" המתאר את סיפורה של אסתי וינשטיין, חסידת גור שיצאה בשאלה והתאבדה.
חסידות תולדות אהרן.
הדרישה לשמירת העיניים הופיעה כבר בכתביו של רבי אהרן ראטה, מייסד חסידות תולדות אהרן, שהדגיש את האיסור להסתכל ולהרהר בנשים, וטען שחומרת כל דבר הקשור לכך רבה לאין שיעור שמא יבוא לידי "הרהורים רעים".
בחסידות קיים פיקוח הדוק על הנשים. הן נדרשות ללבוש שמלה ארוכה ופשוטה שאינה מבליטה את איברי הגוף הנשיים, לגרוב גרביונים שחורות ואטומות, לגלח לחלוטין את שיער ראשן מאז נישואיהן ולכסותו במטפחת שחורה בלבד. לנערות אסור ללכת בשיער פזור והן נדרשות לקולעו בצמות.
על הדרתן של בנות החסידות מתהליך השתדכותן, סיפר בכיר בחסידות: "כמעט לא קורה שבת תגיד להורים שהיא רוצה בחור מסוים, כי כשהרגש עובד השכל נודד, וזה לא טוב".
חיים זונדל מכבי
הרב חיים זונדל מַכָּבּׅי (ה'תרט"ז, 1856, קוברין – א' בניסן ה'תרע"ו, 1916, לונדון) היה דרשן ומטיף ציוני מטעם חובבי ציון, נודע בכינוי "המגיד מקמניץ".
ביוגרפיה.
רבי חיים זונדל נולד לשמחה בשנת 1856 בעיר קוברין, ובגיל שתים עשרה עבר לבריסק, למד שם בישיבה המקומית והתקרב לרבנים ולמשכילים המקומיים. בהגיעו לגיל שש עשרה נשא לאשה את חיה בלומה בתו של רבי מרדכי בלכר, יהודי בעל השפעה בפרוז'ני, הודות למעמדו של חמיו התקרב לחצר הפריץ המקומי ולמד שפות זרות וספרים חיצוניים. רצונו של חמיו היה שילמד רבנות וישמש כרב באחת העיירות, אך מכיוון שמכבי לא חפץ בכך נפרדו דרכיהם. מכבי עזב את בית חותנו ועבר לאחד הכפרים ושימש בו כמלמד תינוקות, בכפר התגלגל לידיו ספרו של רבי יהונתן אייבשיץ יערות דבש וממנו נמשך לדרשנות.
כמגיד.
דרשתו הראשונה של רבי חיים הייתה בעיר פרוז'ני. האגדה מספרת שהדרשה התגלגלה כך: חמיו שהתנגד לרעיון הדרשה אסר עליו לדרוש, ועל כן תלה רבי חיים מודעות בבית הכנסת וכתב שידרוש בשבת מגיד מפורסם, בהגיע שבת ולא היה דרשן דרש במקומו, ומאז התפרסם כדרשן.
לאחר תקופה התקבל למשרת מגיד בקמניץ. על אף ששימש בתפקיד רק שנתיים דבק בו הכינוי "המגיד מקמניץ".
בהיותו בן עשרים וחמש יצא בשליחות חובבי ציון לעבור בערי רוסיה בתור "מטיף לאומי", לפרסם את הרעיון הציוני בקרב העם.
מכבי הקים אגודות של חובבי ציון בנייסוויז', באיוויינייץ, בבוריסוב, בטולוצ'ין, בוילקומיר, בראסיין, ובבריסק,
בהגיעו לנובהרדוק אסר עליו רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין לדרוש בשל היותו מתנגד לחובבי ציון, לאחר שהקהל איים שישברו את בתי הכנסת בעיר חזר בו בעל הערוך השולחן מאיסורו.
מכבי נודע בסגנונו העוקצני והמשתלח בשל כך עבר רדיפה מצד השלטונות, מצד מתנגדי הציונות, ומצד הציונים החילונים, ועל כן החליט לעבור להתגורר באנגליה ואף קיבל את המלצת הרב שמואל מוהליבר.
דרשותיו נמשכו לעיתים כשש שעות ומעלה.
בשנת 1890 עבר לאנגליה, הרב נפתלי הרמן אדלר סידר לו משרת מגיד בבית כנסת אורח צדקה ובבית כנסת נצח ישראל, לאחר תקופה התפרסם כמגיד ומסר דרשות רבות מטעם ארגונים רבים, בהיותו באנגליה התבטא בחריפות נגד תיאודור הרצל וראה בו ממשיך של שבתי צבי.
מכבי נהג באורח חיים צמחוני כהשקפת חיים, ואף לא נעל נעלי עור בשל כך.
מכבי נפטר בשנת תרע"ו ונקבר בבית קברות בוסטמינסטר, לזכרו הוקמה ספריה לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
בנו הוא רבי אפרים מאיר מחבר ספר קול אפרים על קהלת, נכדו הוא פרופסור חיים מקובי.
כתביו.
בכתב ידו נשארו מכתמים דרשות.
במספר מכתבים חתם בשם "חז"ו בש"ם" המהווים ראשי תיבות של שמו שם אביו ומשפחתו.
ראס טנורה
ראס טנורה (ערבית: أس تنورة, כף התנור נקראת כך בשל החום החריג הנפוץ בכף המשתרע לים) היא עיר במחוז המזרחי א-שרקייה של ערב הסעודית הממוקמת על חצי אי ומשתרעת לתוך המפרץ הפרסי. השם ראס טנורה חל הן על מתחם מגודר של עובדי עראמקו (המכונה גם "נג'מה") ונמל במרכז תפעול נפט של עראמקו הסעודית, החברה הגדולה בעולם.
כיום מתגוררים במקום כ-3,200 תושבים, ביניהם מספר אמריקאים ובריטים.
מתחם ראס טנורה ממוקם דרומית לעיר הנמל התעשייתית המודרנית ג'ובייל (לשעבר כפר דייגים) וצפונית למפרץ טארות ועיר הנמל העתיקה (אל-) דמאם. אף על פי שאזור הנמל של ראס טנורה ממוקם על חצי אי קטן, מכליות נפט מודרניות שטות במים עמוקים יותר, עראמקו הסעודית בנתה מספר איים מלאכותיים לעגינה קלה יותר. בנוסף, הוקמו אסדות נפט ומתקני ייצור בים במים הסמוכים, בעיקר על ידי ארמקו הסעודית, שלומברגר והליברטון.
דמוגרפיה.
ראס טנורה הוא אחד מארבעה מתחמי מגורים שנבנו על ידי עראמקו בשנות ה-40 המתחם ממוקם על חוף המפרץ הפרסי.
בית הזיקוק ראס טנורה מוקף בגדר אבטחה בשמירה כבדה. עובדים סעודים ופועלים נוספים מתגוררים במתחם המגורים נג'מה המאובטח פחות. המתחם נבנה כדי לאפשר לעובדי חברת הנפט המערביים (בעיקר אמריקאים) מידה של נוחות מערבית והפרדה מהמגבלות של החוקים הסעודיים והאיסלאמיים, עם הזמן הקהילה השתנתה בהתאם לצמצום התושבים המערביים לפסיפס של סעודים, מצריים, ירדנים, פיליפינים, הודים, פקיסטנים ומספר אמריקאים ובריטים. אנגלית משמשת כשפה המשותפת במקום.
תחבורה.
כביש מהיר.
ראס טנורה מחובר בכביש מהיר דו-נתיבי אחד עם הכביש המהיר Dhahran-Jubail, המחבר אותו עם ערים שכנות כמו ג'ובייל ו-דמאם, כמו גם עם המטה האזורי של עראמקובדהראן.
שדה תעופה.
העירה משתמשת בנמל התעופה הבינלאומי המלך פאהד.
אף על פי שיש שדה תעופה קטן בעיר ראס טנורה, הוא מיועד לשימוש בלעדי של עראמקו הסעודית, בעיקר למסוקים. המרחק ממרכז העיר לטרמינל בנמל התעופה דמאם הוא כ . עם זאת, פרויקט בבניה מיועד לקצר את המרחק הזה ל כאשר הכביש החדש יושלם.
בתרבות הפופולרית.
סרט דקומנטרי של ערים שנבנו על ידי חברת ארמקו הסעודית, כולל מחנה העובדים ראס טנורה נג'מה בשם Home: The Aramco Brats Story יצא בדצמבר 2006.
קונסטנטין זמפיר וסיליו
קונסטנטין זמפיר וסיליו המכונה פיקי (ברומנית: Constantin Zamfir Vasiliu; 16 במאי 1882 – 1 ביוני 1946) היה איש צבא ופוליטיקאי רומני, מפקח כללי של הז'נדרמריה הרומנית ותת מזכיר מדינה במשרד הפנים הרומני ולפני כן ראש עיריית קראיובה. נשפט על ידי בית דין עממי על ביצוע פשעי מלחמה במהלך מלחמת העולם השנייה, הורשע והוצא להורג בירייה.
קונסטנטין וסיליו נולד בפוקשאן, רומניה, בנו של הגנרל הרומני זמפיר וסיליו. הוא בוגר בית הספר לקציני חיל רגלים ופרשים של בוקרשט ובית הספר המיוחד לפרשים של טרגובישטה, שם התיידד עם יון אנטונסקו.
ב-1 בנובמבר 1920 הועלה לדרגת לוטננט קולונל בחיל הז'נדרמריה. ב-1 בדצמבר 1923 הועלה לדרגת קולונל בז'נדרמריה. בהמשך הועלה לדרגות בריגדיר גנרל, מייג'ור גנרל ולבסוף לוטננט גנרל. בסוף שנות השלושים של המאה העשרים פרש והיה לראש עיריית קראיובה. כשהוחזר לשירות צבאי בז'נדרמריה, התמנה למפקח הכללי של הז'נדרמריה ותחת פיקודו הז'נדרמריה לקחה חלק גדול בהגליית ורציחת יהודים וצוענים ברחבי בסרביה ובוקובינה.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 נעצר ונמסר לידי הצבא האדום והועבר למוסקבה לחקירה. לאחר החזרתו לרומניה נשפט על ידי בית דין עממי על ביצוע פשעי מלחמה במהלך מלחמת העולם השנייה, הורשע, נידון ל-4 עונשי מוות ול-4 עונשי מאסר של 20 שנה. ב-1 ביוני 1946 הוצא להורג בירייה בבית הכלא ז'ילבה.
אורט פלך בנים ע&quot;ש ספניאן