בעולם קיימים שני סוגים מרכזיים של סולפז', דו-קבוע, ודו-נייד. בדו-קבוע, הקרוי גם דו-מוחלט או דו-אבסולוטי, כל שם צליל מייצג גובה צליל מסוים קבוע (אבסולוטי). שיטה זו נמצאת בשימוש בארצות הדוברות שפות רומאניות, סלאביות, ספרדיות, וב-מזרח התיכון, כולל ישראל. בשיטה זו שמות הצלילים הם לרוב: דו, רה, מי, פה, סול, לה, וסי (או טי). בסוג השני של סולפז', דו נייד, הקרוי גם סולפז' טונאלי, שמות הצלילים (דו, רה, מי וכו') מייצגים כל אחד דרגה בסולם, ולא גובה-צליל מסוים. שיטה זו נמצאת בשימוש בארצות גרמאניות, בחבר העמים הבריטי ובארצות הברית. בשיטה זו, על מנת לציין גובהי צליל מסוימים משתמשים באותיות הא"ב הלועזיות A, B, C, D, E, F, G, כאשר האות A מקבילה בגובהה האבסולוטי (כלומר בתדר שלה) לגובה שמיוצג על ידי הצליל "לה" בשיטת הדו הקבוע. ההקבלה בין A לצליל לה, שהוא הצליל השישי דווקא בסולם, במקום לצליל הראשון, דו, נובעת על פי סברה אחת מכך שהתדר של הצליל לה הוא בעל מספר עגול, כלומר ללא ספרות לאחר הנקודה העשרונית, ולפי סברה אחרת, נובע הדבר מכך שבכלי נגינה רבים בהם נעשה שימוש כאשר התקבעו היחסים בין האותיות לבין גובהי הצליל, היה הצליל לה הנמוך ביותר (הראשון) שניתן להפיק, כגון בפסנתר המודרני.
שמות הצלילים דו, רה וכו׳ נובעים ממזמור נוצרי בן 6 שורות מהמאה ה-11, "המנון ליוחנן הקדוש", שנכתב על ידי תאורטיקן המוזיקה גווידו ד'ארצו, בו כל שורה התחילה בצליל מסוים ובהברה מסוימת, כאשר השורה הראשונה התחילה בהברה "אוט", השנייה בהברה "רה", השלישית בהברה "מי", הרביעית בהברה "פה", החמישית בהברה "סול" והשישית בהברה "לה". כעבור זמן קצר התווספה ההברה "סי" לצליל השביעי בסולם, שהיא ראשי התיבות של השם יוהאנס הקדוש (Sancte Iohannes) ו"אוט" הוחלף במאה ה-17 ל"דו" על שמו של המוזיקולוג ג'ובאני בטיסטה דוני.
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:טכניקות מוזיקליות]]
[[קטגוריה:זמרה]]
סילט
נויה זינאגוגה
ארגון לתת
ארגון לתת – סיוע הומניטרי ישראלי, עמותה הפועלת לצמצום העוני בישראל. לתת משמש כארגון גג ובנק מזון ארצי המקיים שותפות עם כ-200 עמותות וארגונים מקומיים ומפעיל 27,000 מתנדבים בשנה. הארגון מסייע בצורה שוויונית בכל רחבי ישראל בכל המגזרים בחברה הישראלית ותומך באופן קבוע בעשרות אלפי משפחות לאורך השנה. רוב תקציבו של הארגון ממומן מתרומות, תמיכת החברה האזרחית בישראל: תוכניות טלוויזיה, אנשים פרטיים, חברות עסקיות וקרנות נדבנות. הארגון הוקם בשנת 1996 על ידי ז'יל דרמון.
לארגון לתת יש הרבה חברות ועמותות שותפות לדרך דוגמת: סח"י, סופרבוס, קוקה קולה, עוף טוב, יפוארה, טמפו משקאות, אסם, קרן לידידות, פנגו, ותן ביס.
ההיסטוריה של לתת.
עם הקמתו ב-1996, בנוסף למאבק בעוני בישראל, התמחה הארגון במשלחות סיוע חירום וסיוע הומניטרי בחו"ל בעקבות מלחמות ואסונות טבע: קוסובו ורואנדה לאחר מלחמת האזרחים ב-1997 וב-1999, הודו לאחר רעידת האדמה ב-1999, סרי לנקה לאחר הצונאמי בשנת 2005 והאיטי בעקבות רעידת האדמה בשנת 2010.
לאחר משלחת החירום להאיטי, שינה הארגון את דרכו להתמקדות בהפחתת העוני ובסיוע לישראל בלבד.
מטרת הארגון.
על פי דו"ח של המוסד לביטוח לאומי לשנת 2020, 21.7% מהמשפחות בישראל חיות בעוני ו- 30.9% מהילדים. במאמציה להקל על העוני ולהקל על אי-הביטחון התזונתי, פיתחה "לתת" מודל תפעולי המאפשר חלוקת מזון בשווי 100 מיליון ש"ח ל-80,000 משפחות נזקקות ברחבי הארץ. מתוך אמונה שהחברה האזרחית הישראלית היא חלק בלתי נפרד מהפתרון לצמצום העוני, ארגון לתת מקיים מספר רב של יוזמות שנתיות להגברת המודעות בקרב הציבור הרחב: מייצגים ציבוריים, מבצעי איסוף מזון ומשדר התרמה ארצי. הארגון מסתמך על יותר מ-27,000 מתנדבים אשר מצטרפים מדי שנה לפעילות של לתת, ומעניקים למעלה מ-470,000 שעות התנדבות.
תחומי פעילות הארגון.
דו"ח העוני האלטרנטיבי - שינוי מדיניות.
ארגון לתת מפרסם משנות ה-2000 "דו"ח עוני אלטרנטיבי", המשקף את המגמות העדכניות בנושא ומשמש כלי משלים להיכרות והבנה מעמיקה של התופעה. באמצעות אינטגרציה בין נתונים וממצאים הנאספים מנתמכי הסיוע, עמותות החברה האזרחית והציבור הרחב. החל משנת 2014 נכלל בדו"ח, לראשונה בישראל, מדד עוני אלטרנטיבי רב ממדי, אשר פותח על ידי ארגון לתת ומכון המחקר ERI ומתבסס על מודל חדשני, הקובע האם ועד כמה אדם הוא עני בהתאם למידת המחסור שלו בחמישה ממדים חיוניים: אי-ביטחון תזונתי, השכלה, בריאות, דיור ויוקר המחיה.
בנוסף ארגון לתת מפיץ ניירות עמדה בנושא הטיפול הממשלתי בעוני, בפערים החברתיים ובאי-הביטחון התזונתי מקדם הצעות חוק ורגולציה– כמו הקמת גוף כללי למלחמה בעוני, הכנסת תקציבים לסיוע למשפחות הנמצאות באי ביטחון תזונתי חמור בבסיס תקציב המדינה, עידוד הצלת מזון וכו'.
מעגלי ההשפעה.
ארגון לתת מקבל תמיכה ציבורית רחבה מהחברה הישראלית, מאז הקמתו בשנת 1996, כמעט 2,000,000 ישראלים תרמו זמן, כסף ומוצרי מזון כדי לתמוך במאמציו של הארגון ויותר מ-100,000 מתנדבים לקחו חלק ותרמו לפעילות ולתוכניות שהארגון מפעיל.
ג'ון פרדריק צ'רלס פולר
מלאכת אוכל נפש
בהלכה, מלאכת אוכל נפש היא מלאכה הנעשית לצורך הכנת מזונות האדם לאותו יום, והיא מותרת מדין התורה לעשותה ביום טוב (בניגוד לשבת, בה פעולה כזו היא מלאכה האסורה מהתורה). אך מלאכות שדרך עשייתם לזמן מרובה, בהגדרת חז"ל לימים הרבה על אף שהם גם לצורך אוכל נפש, כגון קוצר, צד, דש וכו' נקראות "מלאכת עבודה" והן אסורות.
ביום טוב.
היתר מלאכת אוכל נפש מפורש בתורה: "וּבַיּוֹם הָרִאשׁוֹן מִקְרָא קֹדֶשׁ וּבַיּוֹם הַשְּׁבִיעִי מִקְרָא קֹדֶשׁ יִהְיֶה לָכֶם, כָּל מְלָאכָה לֹא יֵעָשֶׂה בָהֶם, אַךְ אֲשֶׁר יֵאָכֵל לְכָל נֶפֶשׁ הוּא לְבַדּוֹ יֵעָשֶׂה לָכֶם". כך הותרו שחיטה, לישה, אפייה וכיוצא באלה.
חכמים אסרו לעשות כל מלאכה שאפשר לעשותה בערב יום טוב מבלי שיהיה בה הפסד או חיסרון, זאת כדי שאדם לא ידחה ליום טוב את כל המלאכות שהן לצורך אוכל נפש כגון טחינה וניפוי הקמח וכיוצא באלה, ואז ייטרד בהן כל היום ויימנע משמחת החג.
להלכה נפסקה דעת בית הלל, שכיוון שמלאכות ההוצאה וההבערה הותרו כמלאכת אוכל נפש, הם הותרו גם לצורך שאר הנאות, גם אם אינן קשורות דווקא באוכל, בתנאי שהם צורך "השווה לכל נפש".
הגם שמלאכת הבערה הותרה לצורך אוכל נפש, היינו דווקא מאש לאש משום איסור מוליד ביום טוב
האחרונים נחלקו לגבי העישון ביום טוב, לדעת חלק מן הפוסקים, העישון מותר למי שהורגל בכך, משום שזה צורך "השווה לכל נפש", אולם הדלקת הסיגריה צריכה להיעשות מאש הדלוקה מערב יו"ט, כשם שנאסרה הדלקה לבישול, והותרה רק מאש לאש, אך ישנם פוסקים רבים האוסרים זאת, בטענה שאין זה צורך אוכל השווה לכל נפש, שהרי ישנם אנשים רבים שאינם נהנים מעישון, ואף אינם סובלים את הריח.
מכשירי אוכל נפש.
רבי יהודה וחכמים נחלקו במסכת ביצה האם גם עשיית מכשירי או כל נפש הותרו או רק מלאכות לצורך אוכל נפש עצמו. לפי רבי יהודה גם מכשירי אוכל נפש הותרו.
הראשונים נחלקו בגדר מכשירי אוכל נפש. לפי שיטה אחת, מכשירי אוכל נפש הוא כל דבר שאינו נעשה לצורך האוכל עצמו, אלא לצורך פעולה אחרת או חפץ אחר שנועד להכשרת האוכל, כמו סכין, אבל פעולה הנעשית לצורך מכשיר צדדי להכנת האוכלת ולא באוכל עצמו אינו נחשב לאוכל נפש, אף על פי שלא ניתן להסתדר בשום אופן בלעדיו. לפי שיטה שנייה, כל דבר שניתן לעשות ללא אוכל נפש, נחשב למכשירין, כך למשל סכין לחיתוך הבשר נחשב למכשירין מכיוון שניתן לבשל את הבשר באופן בלתי חתוך והאוכל עצמו יהיה מוכן ללא זה, אבל פעולה שמוכרחת לצורך האוכל נחשבת לצורך אוכל נפש.
בין שתי השיטות מספר הלכות הנתונות במחלוקת: אחת מהם היא הדילמה הבאה: בזמן הראשונים, היו מחממים את התנור על ידי פיזור גחלים על רצפת התנור כדי לחממו, ואחר מכן היו מפנים את הגחלים מרצפת התנור, ואז היו אופים את הלחם, אך פינוי הגחלים מתבצע תוך כדי כיבוי חלקי, לפי השיטה הראשונה מכיוון שפינוי הגחלים היא פעולה עקיפה היא נחשבת למכשירי אוכל נפש, ולפי שיטת הרא"ש היא מותרת מכיוון שאי אפשר לאפות את הלחם על הגחלים והיא פעולה המוכרחת לצורך האוכל.
במשכון.
המושג אוכל נפש מוזכר גם לעניין איסור משכון כלי אוכל נפש. ומשמש כנימוק "כי נפש הוא חובל", היינו שאלו כלים שנצרכים לכדי חייו של האדם, ולכן אין לקחתם. מדובר בכלים המשמשים להכנת מזון כמו רחיים של תבואה וסכין שחיטה.
גדרי המצווה.
לשיטת התוספות גדרי המצווה הוא של"ט מלאכות שבת ביחס ליו"ט מתחלקים לג' חלקים, חלק ראשון הם מלאכות שאין בהם צורך אוכל נפש כלל, כגון טווה שתי בתי נירין, תופר וכו' ובמלאכות אלו התורה לא התירה ביו"ט. החלק השני, הם מלאכות שייסודם אוכל נפש אלא שאינם מלאכות בגוף המאכל דהיינו הפעולה היא איננה מתקנת את המאכל עצמו אלא הכנה מקדימה לצורך האוכל נפש כגון קוצר, דש וכו' שהם לשיטת התוספות בשם הירושלמי אסורים מחמת שהם מלאכות הקודמות למלאכת לישה, נחלקו הראשונים האם ההבנה בדברי הירושלמי לאסור מלאכות אלו מדאורייתא או שזה אסמכתא בעלמא, והחלק השלישי הם מלאכות אוכל נפש ממש כגון מבעיר, אופה, מבשל וכו' שעל זה דיברה התורה "אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו ייעשה לכם"