מתחת לרצועה ברוחב של 10 עד 30 קילומטרים לאורך חופו המזרחי של האי אלכסנדר יש שכבה בעובי 7 קילומטרים של "חבורת פוסייל בלף" (Fossil Bluff Group – "חבורת צוק המאובנים") המכילה אבן חול, אבן בוץ וקונגלומרט שהושקעו בסביבה ימית רדודה או בסביבת נהרות עשירה מאוד במאובנים. השכבות הימיות בחבורה זו מכילה שפע של מאובנים ימיים: אמוניטים, צדפות, חלזונות ועוד. שכבות הסלע שהושקעו בסביבת נהרות מכילות יערות מאובנים ובהן גזעים עומדים בגובה של עד 5.5 מטרים, מאובני צמחים נוספים, והקרקע הקדומה כפי שנתגלו בנונאטאק המכונה "סיטאדל בסטיון" (Citadel Bastion – "מבצר המצודה"). סלעי משקע אלו לא עברו התמרה וקימוט קל בלבד. הם הושפעו מהעתקי חילוף, העתקים נורמליים והעתקי דחיפה בזמנים שונים. כפי שנקבע מהמאובנים שנמצאו בו, חבורת פוסייל בלף הצטברה על פני תקופה מתחילת היורה ועד קרטיקון תיכון. סלעי המשקע של חבורת פוסייל בלף משתרעים תוך אי התאמה ותוך יצירת העתקים מעל סלעי חבורת למאי.
שתי חבורות שונות של סלעי יסוד נתגלו באי אלכסנדר. חבורה אחת של סלעי יסוד מורכבת מסלעים געשיים ופלוטוניים של שבין הקרטיקון העליון לפלאוקן. הם מכסים תוך אי התאמה וחודרים לסלעים המותמרים של חבורת למאי וסלעי המשקע של חבורת פוסייל בלף. כמה מסלעים געשיים אלו מורכבים מאנדזיט עשיר במגנזיום, שנוצר בהפחתה מקוטעת של רכס מרכז אוקייני לפני כ-80 מיליון שנים. ולבסוף, קיימים מחשופים קטנים אחדים של סלעים געשיים אלקליים מהנאוגן שנוצרו לאחר שההפחתה נעצרה.
חידת ערך C
גלונים
גלונים הם מבנים גאולוגיים קטנים (בקנה מידה של ס"מ) דמויי גלים הנוצרים בסלעי משקע כתוצאה מתנועת מים (זרמים או גלים) או רוח – המשתמרים על פני הסלע.
יחסי ניגריה וישראל
יחסי ישראל - ניגריה
יחסי ישראל וניגריה
יחסי ניגריה-ישראל
יחסי ניגריה - ישראל
צפרדע ארגנטינאית רחבת-פה
צפרדע ארגנטינאית רחבת-פה (שם מדעי: "Ceratophrys ornata"), ידועה גם כצפרדע הפקמן, היא מין ממשפחת הלפטודקטיליים, הנפוץ בעיקר ביערות הגשם של ארגנטינה, אורוגוואי וברזיל. בהיותה אכלנית כפייתית, היא תנסה לבלוע כל דבר שיתקרב לפיה הרחב, כגון חרקים, מכרסמים, לטאות וגם צפרדעים, אפילו אם גודל הטרף שלה יגרום לה לחנק.
צפרדע זו נחשבת לחלק ממשפת הלפטודקטיליים, אך ע"פ כמה חלוקות היא שייכת למשפחה של קרפדות מקרינות.
מאפיינים.
הנקבות גדלות עד לאורך של 16.5 ס"מ, ואילו הזכרים עד לאורך של 11.5 ס"מ. תוחלת החיים הממוצעת היא בין 6 ל-7 שנים, אם כי צפרדע זה יכולה לחיות עד ל-10 שנים בשבי ואף יותר. המאפיין הבולט ביותר שלה היא פיה הרחב, שתופס כמחצית מגודל גופה. צבעו עורה הנפוץ ביותר הוא ירוק בהיר עם פסים אדומים, וכן קיימים פרטים בעלי גוון ירוק כהה, גוון שחור ואף פרטים לבקנים. קשה לקבוע את מין הצפרדע לפני שהגיעה לבשלות מינית. הדימורפיזם הזוויגי בין המינים מתבטא בהבדלי גודל וכן שלזכרים צוואר בעל גוון כהה יותר.
תזונה.
הצפרדע הארגנטינאית רחבת-הפה אינה רודפת אחר הטרף שלה אלא עומדת ללא תנועה ומחכה לטרף שיתקרב אליה. היא תנסה לאכול כל דבר שיכול להיכנס לפיה, וגם דברים הגדולים ממנה. בטבע, התפריט העיקרי של צפרדע זה כולל מכרסמים כגון עכברים, זוחלים קטנים וכן עכבישים וחרקים כגון ארבה.
הצפרדע ידועה כבעלת תיאבון פראי. היא תנסה לאכול טרף אפילו בגודל שלה. במקרה של איום על ידי בעל חיים גדול יותר, הצפרדע תיתן נשיכה חזקה לחיה המאיימת, שכן יש לה בליטות דמוי-שן בלסת התחתונה והעליונה. לעיתים היא אף תסתער קדימה לעבר בעל החיים המאיים, ללא קשר לגודלו או לחוזקו של המאיים. יש המגדלים את הצפרדע כחיית מחמד, ומאכילים אותה בחרקי ארבה בוגרים, צרצרים חומים ושחורים ועכברים. ישנם פרטים שניזונים גם מדגים. מחקרים הראו שאם צפרדע זו תאכל רק עכברים ומכרסמים אחרים היא תתחיל לצבור שומן והדבר יוביל לעיוורון ולמוות.
רבייה.
נקבת הצפרדע מטילה כמעט 2,000 ביצים במים ותוך כשבועיים הם נהפכים לראשנים.
גידול כחיית מחמד.
בתעשיית חיות המחמד, הצפרדע מוכרת כצפרדע "פקמן". מין זה מאריך ימים בהשוואה למיני צפרדעים אחרים וקל לטפל בו. לצפרדע הארגנטינאית רחבת-הפה דרישות פשוטות כחיית מחמד. מיכל בגודל של לפחות 37 ליטרים יספיק לגידולה. מכיוון שצפרדע זו חלשה בשחייה ומעבירה את רוב זמנה תחת אדמה ורקב עלים בטבע, המים היחידים שצריכים להיכנס למיכל הם מים בקערה שטוחה שהצפרדע לא תוכל לטבוע בה. את שאר המיכל יש למלא בטחב, סיבי קוקוס או בחומר דומה בגובה מספיק על מנת שהצפרדע תוכל להסתתר תחתיו. יש לוודא שלמיכל לא ייכנסו אבנים קטנות או חצץ, שהצפרדע תוכל בטעות לבלוע אותם ולסבול מחסימה בבטנה.
מומלץ לגדל צפרדע אחת במיכל משלה כדי למנוע קניבליזם. החום במיכל צריך לעמוד על 26 עד 28 מעלות צלזיוס, והלחות צריכה להיות בין 60 ל-70 אחוז. ניתן להשתמש בפד חימום כדי לווסת את החום, ויש להניחו על אחת מפאות המיכל ולא מתחתיו כדי למנוע התחממות של הצפרדע כאשר היא מסתתרת. יש להיעזר במדחום ובמד-לחות כדי להעריך את הטמפרטורה ואת הלחות. טפטוף יומי של מים מזוקקים למיכל יכול לעזור על מנת להשיג את הלחות הרצויה. אין לטפטף מים מזוקקים על הצפרדע עצמה, ניתן לשטוף אותה מעט במי ברז שעברו חיטוי עם כלור.
ניתן להאכיל צפרדעים צעירים ב-3 עד 4 צרצרים קטנים מכוסים בוויטמין או בסידן כל יום שני. עדיף להאכיל את הצפרדע בצרצרים מפני שהם עשירים בחלבונים. צפרדעים בוגרות ניתן להאכיל בצרצרים גדולים, תיקנים או בתולעים 3 פעמים בשבוע. יש לאבק בתוספים גם את מזונם של הצפרדעים הבוגרות אחת לשבוע. ניתן להאכיל את הצפרדע בעכבר פעם עד פעמיים בחודש, אך לא כמזון קבוע. לצפרדעים קשה לעכל רקמות של יונקים, וכן השומן הרב שבעכברים יכול לגרום למחלה בכבד.
גסות רוח
גסות רוח היא התנהגות המבטאת חוסר כבוד כלפי הזולת. התנהגות זו סותרת כללי נימוס והתנהגות לזולת אשר מקובלים בדרך כלל בחברה.
בתלמוד, מוצגת משמעות אחרת של הביטוי, שמשמעה חוסר יכולת להתחבר רגשית לליריקה (ירוש' פסח' ה לב.).
ביטויים לגסות רוח.
גסות רוח יכולה לבוא לידי ביטוי בדיבור או בתקשורת בלתי-מילולית כמו הבעות פנים, נימת דיבור ומחוות גופניות.
דוגמאות לגסות רוח: חוצפה, חוסר התחשבות, חוסר רגישות, פגיעה בכוונה, חוסר נימוס, עלבון, הפרת איסורים, סטייה ותועבה.
הבדלים תרבותיים.
פעולות שנחשבות במקומות מסוימים כגסות רוח לא בהכרח נחשבות גם במקום אחר כגסות רוח; תפיסת הפעולה יכולה להשתנות בהתאם למקום, לזמן ולהקשר. הבדלים מבחינה חברתית, דתית וזהות מגדרית יכולים להשפיע על ההסתכלות על התנהגות מסוימת. כתוצאה מכך, התנהגות מסוימת שנחשבה למקובלת לחלוטין על ידי קבוצת אנשים אחת, יכולה להיחשב כגסת רוח לחלוטין על ידי קבוצה אנשים אחרת.
למשל, בזמן שקטיפת פרות מעצים שמוצבים ברחוב ברשות הכלל יכולה להיות מעשה לגיטימי במדינה מסוימת, אזי במדינה אחרת יכול הדבר להיות לא מכובד ולא ראוי, אף על פי שאינו מוגדר בחוק כדבר אסור.
היבטים חברתיים.
היכולת להבחין בין התנהגויות הנחשבות לגסות רוח בתרבות מסוימת לבין התנהגויות אחרות חשובה ליצירת קשרים בין-אישיים ולהשתלבות בחברה. התנהגות גסת רוח יכולה להשפיע על הרושם הראשוני שהאדם יוצר. במקרים מסוימים, גסות רוח קיצונית עלולה להוות עבירה פלילית. בישראל, למשל, קיימת עבירת לשון הרע שבה מי שמפרסם דברים משפילים ולא מכבדים על אודות אדם אחר, יכול להסתכן בכך שייתבע על ידו וייאלץ לשלם לו פיצויים לפי חוק איסור לשון הרע.
המודעות להתנהגויות גסות רוח והשלכותיהן נרכשת במהלך ההתפתחות החברתית, כחלק מתהליך החיברות, תוך צפייה, למידה וחינוך של ההתנהגויות החברתיות במהלך הצמיחה התרבותית.
קריאה שנייה ושלישית
לטיני
מרים מרגולין-ייבין
מרים עטרה מַרְגוֹלִין-ייבין (מאי 1896 – 4 בדצמבר 1966) הייתה מורה וסופרת ילדים יידית ועברית.
קורות חיים.
מרים מרגולין-ייבין נולדה בשנת 1896 בעיר מינסק שברוסיה (כיום בירת בלארוס), בתו של המו"ל והעורך שרגא פייבל מרגולין וחנה מלכה בת הנדבן העשיר יעקב אליהו ריבקין.
בצעירותה התחנכה בחינוך יהודי מסורתי, ובגיל 19 סיימה את לימודיה בסמינר למורים יהודיים בווילנה. בזמן מלחמת העולם הראשונה הקימה כיתת לימוד בעיקר עבור ילדים פליטים, שבה למדו כ-70 תלמידים. מפאת המחסור בספרי לימוד וספרי קריאה, ולאחר שכשלו מאמציה להשיגם, חיברה מרגולין בעצמה עשרות סיפורי ילדים ביידיש, העתיקה אותם ידנית ואגדה אותם בכרכים.
בשנת 1922 נישאה בברלין ליהושע השל ייבין, עיתונאי, פובליציסט וסופר, ממנהיגיה הרוחניים של התנועה הרוויזיוניסטית. בין השנים 1922–1924 הייתה שותפה לניהול האגף לחינוך הגיל הרך בווילנה במחלקה היהודית של משרד החינוך המקומי. כמו כן פרסמה מסיפוריה בעיתוני ילדים יהודיים ביידיש. בשנת 1923 נולד בנה הבכור, ישראל.
בשנת 1924 עלתה לארץ ישראל עם בעלה ובנם. תחילה לימדה בכפר יחזקאל, שם נולד בשנת 1926 בנה השני, זאב. לאחר מכן עברו לירושלים, ומשם לתל אביב. ב-1930, עקב קשיי כלכלה, שבה עם שני בניה לברלין, שם התגוררו אצל הוריה.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, שבו לתל אביב.
בארץ ישראל הוסיפה מרגולין-ייבין לחבר סיפורים וספרים, מהם בעברית, ועליהם חתמה בשמה הפרטי בלבד: "מרים עטרה". חלק מספריה איירה בעצמה.
על סיפוריה נאמר כי הם מתאימים לגיל הרך, מתארים היטב את חיי היום-יום של הילד. הם בעלי עלילה פשוטה, ומכילים מוסר השכל מרומז.
משפחתה.
בנה פרופ' ישראל ייבין (1923–2008) היה חוקר המסורה והלשון העברית (חתן פרס ישראל על תרומתו למחקר הלשון העברית, תשמ"ט).