עם הזמן עלתה גם ביקורת על השיר, המתאר את התושבים הלבנים בדרום ארצות הברית ומתייחס לתקופה כנוסטלגית, מבלי להתייחס לסבלם של השחורים, ששועבדו ועברו מאות שנים של עבדות ופגיעה בזכויות האדם.
בואש מכורבל
בואש מכורבל (שם מדעי: "Mephitis macroura") הוא מין של בואש החי באמריקה הצפונית. הוא קרובו של הבואש המפוספס, אך בעל זנב ארוך יותר ובעל פס לבן מעל ראשו שמתרחב לעבר החלק העליון של הראש ולאורך כל פלג הגוף העליון. גם הפרווה שלו ארוכה יותר, אך ממדיו קטנים יותר.
הבואש נמצא במדבריות והערבות שבדרום ארצות הברית ובמקסיקו, שם הוא הכי נפוץ והם מעדיפים אזורים הקרובים לנהרות. הם חיים בזוגות קטנים כשהנקבות קטנות מהזכרים ויוצאים מהמאורה בלילה לחיפוש אחרי מזון. הם אוכלי כל וניזונים מקקטוסים, חרקים, עכברים, עופות וביצים. כמו רוב הבואשים אין להם הרבה טורפים.
מוניות בניו יורק
המוניות של ניו יורק (באנגלית: Taxicabs of New York City), הן מוניות המוכרות כאחד מסמלי ההיכר של העיר ניו יורק.
משנות הששים של המאה העשרים בלטו בניו יורק דגמי הצ'קר מרתון
המוניות קיימות בשני צבעים: ירוק וצהוב. מוניות הצבועות בצבע צהוב קנרי (מוניות מדליון) מורשות לאסוף נוסעים ברחבי רובעי העיר. אלו הצבועות בירוק (הידועות כמוניות בורו), שהופיעו לראשונה באוגוסט 2013, מורשות לאסוף נוסעים בצפון מנהטן, הברונקס, ברוקלין, קווינס (לא כולל נמל התעופה לה גוארדיה וקנדי) ובסטטן איילנד). לשני סוגי המוניות אותו מבנה ארגוני. הן מופעלות ומוחזקות על ידי חברות פרטיות, ואת הרישיונות מאשרת ועדת המוניות והלימוזינות של ניו יורק (TLC), שגם מפקחת על 40,000 כלי רכב להשכרה, כולל "רכבים שחורים".
נכון למרץ 2014, קיימים בניו יורק 51,398 גברים ונשים בעלי רישיונות לנהוג במוניות מדליון. נכון ל-2015 יש כ-13,605 מוניות טקסי מורשות. העיר ניו יורק הציעה 368 מהן למכירה פומבית בין נובמבר 2013 לפברואר 2014. כל אחת מהמוניות הללו נועדו לשימוש, הן נגישות לכיסאות גלגלים, והן היו אמורות להיות מוצעות לשירות בתוך חודשים ספורים לאחר מכן. מוניות ניו יורק, אשר לכל אחת מהן נדרש רישיון ייעודי על מנת להיות פתוחה לשירות, עוברות בממוצע כ-180 מיילים במשמרת, ובסך הכל נותנות שירות לכ-241 מיליון נוסעים בשנה. החל מספטמבר 2012, קיימות כ-7990 מוניות היברידיות, המייצגות כ-59 אחוזים מהמוניות הנותנות שירות, יותר מאשר כל עיר ברחבי ארצות הברית.
רכב מסוג ניסאן NV200 זכה בזיכיון להיות "רכב העתיד" כדי להחליף את רוב מוניות העיר. החלטה זו גררה ביקורת ותביעות משפטיות רבות. בנוסף, החל ממרץ 2014, 6000 עיצובי סטריט הייל בעלי היתרים הוצעו לשירות, 20 אחוזים מהם מחויבים להיות בעלי גישה לנכים; 4478 כלי רכב בעלי עיצוב סטריט הייל כבר נמצאים בשימוש החל מ-14 במרץ 2014.
בואשן הגירית
בואשן הגירית (שם מדעי: "Mydaus javanensis") הוא מין של בואש המזכיר מעט גירית שנחשב בעבר לחלק ממשפחת הסמוריים. לאחר בדיקות DNA הוחלט לשייכו למשפחת הבואשיים.
מאפיינים.
הבואש חי בטבע באיי אינדונזיה כמו ג'אווה, בורנאו וסומטרה וגם בפיליפינים וכן באיים קטנים יותר.
בואשן הגירית הוא מבין הבואשים הגדולים ביותר: אורכו 32-46 ס"מ ומשקלו 0.85-2.5 ק"ג. אך במראהו הוא שונה מאוד מרוב הבואשים. הוא בעל חוטם מחודד, עיניים קטנות, גוף כבד בעל רגליים קטנות ובעלות טפרים העוזרים לו לחפור באדמה ופס לבן על פרוותו בחלק העליון כששאר הפרווה חומה-שחורה ומלמטה בהירה יותר. כמו לרוב הבואשים יש לו בלוטות ליד פי הטבעת ובהם הוא יכול לפלוט נוזל מסריח.
הוא חי ביערות גשם וביערות הררים עד גובה 2,200 מטר. רק לעיתים נדירות הם נמצאים בשפילת היער. בהם חיים בבדידות וצדים יצורים קטנים כמו חסרי חוליות, ביצים ואף פגרים, אך כמו גיריות רגילות המזון המועדף עליהם הם תולעים.
מוניות בניו-יורק
הרולד קרוטו
הרי קרוטו
בואשן מצחין
בואשן מצחין (שם מדעי: "Spilogale gracilis") הוא מין של בואשן וקרוב לבואשן המזרחי. בניגוד אליו הם נפוצים בחלק המזרחי של אמריקה.
אורכו 35-45 ס"מ. משקלם של הזכרים 337-734 גרם, ומשקלן של הנקבות 227-482 גרם. לבואשן 3 פסים לבנים לאורך הגוף מהראש עד לאמצע הגב וכמה פסים אנכיים דומים מצידי הגוף. הזנב פרוע מאוד ובקצה בעל שערות לבנות. החוטם והעיניים קטנים וביניהם עובר פס לבן קטן. האוזניים עגולות וקטנות בצבע ורוד. יש לבואשן רגליים קצרות אבל טפרים ארוכים המתאימים לחפירה.
הם חיים במחילות בזוגות ויוצאים בחשיכה. הם חיים ביערות ואוכלים מגוון מזונות מהחי ומהצומח בין השאר חרקים, עכברים, זוחלים קטנים, ביצים ופירות יער. יש להם מעט מאוד טורפים עקב ריחם, אך עופות דורסים בכל זאת עלולים לתפוס אותם (לרוב העופות אין חוש ריח). נגד טורפים אחרים הם יפגינו הרתעה הכוללת עמידה על 2 רגליים ונפנוף הזנב כהכנה לריסוס. רוב הטורפים נסוגים בשלב זה ואם לא הם בורחים עקב הריח.
בואשן מזרחי
בואשן מזרחי (שם מדעי: "Spilogale putorius") הוא מין של בואשן החי באמריקה הצפונית, וכמו רוב הבואשיים מסוגל לפלוט נוזל מסריח במקרה שהוא מרגיש מאוים. מצוי בעיקר במזרח ארצות הברית ובכמה חלקים של קנדה ומקסיקו.
מאפיינים.
הבואשן מזכיר מאוד את קרובו, בואשן מצחין, וכמוהו בעל שלושה פסים לבנים לאורך הראש עד הגב. גם זנבו פרוע ולבן בקצה[ והפנים קטנות ושחורות למעט פס לבן מול העיניים. הזכרים מגיעים לאורך 46–68 סנטימטרים וגדולים מהנקבות שאורכם 35–54 סנטימטרים. משקלם מגיע ל-1.2 עד 1.8 קילוגרם.
הם חיים במחילות באדמה ויכולים לטפס ולהתחפר, והם יכולים להימצא בקבוצות של עד 8 בואשים בחורף.
הם אוכלי כל ויצודו יצורים קטנים כמו חרקים, עכברים ולטאות ואף פגרים, אך גם יאכלו פירות וזרעים.
יש להם מעט טורפים (בעיקר עופות דורסים כמו עיטים וינשופים), והם מרתיעים טורף שמגיע בכך שהם עומדים על רגליהם האחוריות ומנפנפים בזנבם. אם ההרתעה לא עוזרת הם מרססים את הטורף בבלוטות המסריחות שלהם.
סלמאן אלפארסי
סלמאן אל-פארסי
מרדכי וייצל
בילשיבצי
בילשיבצי (באוקראינית: Більшівці; בפולנית: Bołszowce, "בולשובצה"; ביידיש: באלשוועץ) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה.
תולדות היישוב.
היישוב נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-15, ובסוף מאה ה-16 קיבל זכויות עירוניות.
במהלך השנים סבל היישוב מפשיטות השוודים, הקוזקים, הטורקים והטטרים. כמו כן, נפגע היישוב קשות במלחמת העולם הראשונה.
בעיירה נותר מבנה בית כנסת מהמאה ה-18.
יהודי בילשיבצי.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1635, ומסוף המאה ה-19 התקיימה במקום קהילה עצמאית.
לאחר מאורעות מלחמת העולם הראשונה ופרעות פטליורה, עזבו את העיירה רוב יהודיה. בשנים אלו נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, למעלה ממחצית מסך תושביה.
בסיוע הג'וינט ומוסדות עזרה הדדית השתקמה הקהילה, ובשנות העשרים והשלושים פעלו בעיירה מפלגות ציוניות שונות, וכן תנועות הנוער השומר הצעיר ובית"ר. כמו כן, פעלו בעיירה בית ספר מרשת תרבות וספרייה יהודית.
בשואה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנסו לעיירה הסובייטים. ביום 3 ביולי 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, ובו ביום ירו למוות בכ-450 מיהודי המקום.
כ-1,500 היהודים שנותרו בעיירה רוכזו בגטו, והועברו בשתי אקציות, בספטמבר ובאוקטובר 1942, למחנה ההשמדה בלז'ץ. היהודים האחרונים מהעיירה הועברו לרוהטין.
נוסיירים
נצירים
נוציירים
חיים פסחוביץ
הרב חיים פסחוביץ (ה'תרל"ט, 1879 - כ"ב בשבט ה'תשט"ז, 4 בפברואר 1956) היה רב ליטאי, שנטה בסוף ימיו בירושלים, לקומוניזם, והתפרסם בשל כך בכינוי: הרב האדום.
ביוגרפיה.
נולד בליפנישקי במחוז וילנה, רוסיה (ליטא) לחיה שרה בת הרב יצחק קוזנצקי מרוז'ינוי ולרב יחזקאל פסחוביץ, שהיה דרשן מפורסם. למד בישיבה שבבית המדרש "זובחי צדק" בווילנה, ואחר כך ב"קיבוץ" באיישישוק ובוולוז'ין. תקופה מסוימת עשה בישיבת לידא והתקרב לרב יצחק יעקב ריינס, ראש הישיבה. למד במשך שנה ב"כנסת ישראל" בסלובודקה, לפי דוד תדהר הורחק פסחוביץ מהישיבה לאחר שנתפס קורא בספרות השכלה, והוחזר בהתערבותו של הרב צבי הירש רבינוביץ לאחר שהחתים את רוב בחורי הישיבה על חוות דעת שצידדה בהיתר קריאת ספרים כאלו. לדברי תדהר היה פסחוביץ האחראי לפילוג הישיבה בעת פולמוס המוסר. אחרי לימודיו בסלובודקה נסע ללמוד אצל רבי חיים סולובייצ'יק בבריסק. לפי בקשת רבו זה, דרש באירוע התרמה לבית המדרש, והתפרסם כדרשן מוצלח, בעקבות פרסומו, הוזמן בידי העסקן הציוני בן ציון ניימרק, לדרוש בבית המדרש "הקדש" בבריסק בשבח הציונות לקראת הקונגרס הציוני העולמי הראשון.
התגייס לצבא הרוסי והוצב ליד רוגצ'וב, תנאי השירות שלו היו קלים בשל שדלנות של הרב מרדכי וייצל מאושמינה, ומאוחר יותר הוא השתחרר בשל גילו של אביו. לאחר השחרור, חזר לבית הוריו ועזר בפרנסתם באמצעות דרשותיו, הוא נישא לרבקה בת ישעיה לנדמן מהעיירה טראב, ולאחר חצי שנה במחיצתה, נפרד ממנה ונסע לקיבוץ הפרושים באיישישוק לחצי שנה. אחרי שהות בביתו למשך חגי תשרי, נסע ללמוד בכולל קובנה. בהיותו בקובנה נולד לו בנו הבכור אליעזר יצחק, בשל שיקולי ביטול תורה, לא נסע לשהות לצד אשתו או להשתתף בברית המילה, ואת פדיון הבן ביצע שלא בנוכחות התינוק, בקובנה. בהמשך נסע לווילנה ובה נסמך לרבנות בידי הרב שלמה הכהן ורבנים וילנאיים נוספים, כמו גם בידי הרב חיים יהודה ליב ליטווין, הרב מרדכי וייצל והרב פנחס רוזובסקי משווינציאן.