באותו זמן החל גדיר להפיק גם עבור אמנים אחרים. הוא הפיק את האלבומים: "אור מתוך החושך"(אביתר ברנוביץ'), "בינתיים"(תמיר קרן), "מרוב שאהבתי אותך"(אביתר ברנוביץ'), "נינה" (איתי יצחקי), "יושב לי על הלב" (זוהר זביב), "אוסף צוזאמן - קול ההתחלות" (אמנים שונים), "אוסף צוזאמן 2"(אמנים שונים), "נווה מדבר" (ערן בן טוב), "מעל לטבע"(ליזה מסיקה), ו"לא ארחף בחלל" (חגית והילה כפיר).
גדיר הפיק שירים גם לאמנים נוספים, בהם יונתן רוזן, איתי פרלמן נסיך, יעל נטף, ללי כהן, בן טל ומורן אריאל.
ב-2006 החל לנהל מוזיקלית את להקת תיכון מקיף רמת גן אותה ניהל במשך 8 שנים.
ב-2007 הוציא לאור אלבום שני, "חלומות חורפיים". האלבום יצא בהפצת חברת התקליטים נענע דיסק, והופק בחלקו בשיתוף עם המוזיקאי אייל (פרסון) שחר. מתוכו גרסת הכיסוי ל"בואי נעשה לנו חג" (מאת יענקל'ה רוטבליט ויגאל בשן) זכתה להשמעות רבות. האלבום זכה לאהדת המבקרים.
ב-2008 החל ללוות בקלידים את קבוצת תיאטרון פלייבק "אלתרנתיב" והופיע עמם במשך 6 שנים עד שנת 2014.
ב-2009 יצא האלבום השלישי של גדיר, "כשהלוויתן ישן", הכולל 15 שירים אותם כתב והלחין. העיבודים כוללים הרכב אקוסטי, כמעט ללא העלאות, והמוזיקה הוקלטה ללא מטרונום. מתוכו בלט השיר "ענייני זהות". בעיבוד השיר נכלל תכנות של רקיעות רגליים, מחיאות כפיים ושלושה טרומבונים. רוב שירי האלבום הושמעו ברדיו והביקורות היו חיוביות.
ב-2010 הלחין וניהל מוזיקלית את ההצגה "הבימה - הסטודיה הדרמטית מציגה", מאת ובבימויה של חגית רכבי ניקולבסקי. ההצגה הוצגה בתיאטרון הבימה.
ב 2011 יצא האלבום "אוסף צוזאמן - אמנים שונים" אותו הפיק מוזיקלית. השתתפו, בין השאר : נועם רותם, איתי פרל, אדם בן אמיתי.
ב-2011 הצטרף לסגל האקדמי של בית הספר מוזיקה הקריה האקדמית אונו והוא מרצה שם בנושאים הפקה מוזיקלית, כתיבה והלחנת שירים.
ב-2012 הוציא לאור אלבום רביעי. את המילים חיבר חברו, המשורר רפי וייכרט. גדיר הופיע עם שירים מתוך האלבום, בהשתתפות הנגניות טליה יונה קליגר – פסנתר וקולות, והילה אפשטיין – צ'לו. בשיר הנושא של האלבום הוא שיתף פעולה עם הזמרת רונית שחר.
ב-2013 השתתף בפסטיבל הפסנתר תל אביב, כמעבד ופסנתרן במופע "לבן על פסנתר" של היוצר דן תורן. במופע גם ביצע עם תורן דואטים וביצע איתו את שירו של גדיר, "זרים".
ב-2014 השתתף בפסטיבל הפסנתר תל אביב במופע סולו, בו אירח את היוצר דודי לוי. מייד לאחר מכן הוציא לאור אלבום חמישי - "סופר עד שלוש". האלבום זכה למאות השמעות בתחנות הרדיו השונות ולביקורות חיוביות.
גם אלבום זה לווה בסיבוב הופעות אקוסטי בהשתתפות טליה יונה קליגר - כלי הקשה וקולות.
ב-2015 יצא הסינגל "דינג דונג", בדואט של גדיר עם דן תורן. מילים לחן והפקה של גדיר.
ב-2016 יצא לאור האלבום "מעבר למרחק - בהשראת נערים בכלא 'אופק' 2015". גדיר כתב, הלחין והפיק את כל שירי האלבום וביצע שניים מהם. שאר השירים בוצעו על ידי אמנים שונים: אהוד בנאי, ארז לב ארי, אבי בללי, השחקן ליאור אשכנזי, שילה פרבר, רודי ביינסאי, עדי אדוניה וניר אטנלוב. ניהל אמנותית: חיים שמש. כל שירי האלבום נכתבו והולחנו בעקבות חצי שנה בה עודד גדיר ניפגש פעם בשבוע עם נערים בני 14–18 הכלואים בבית סוהר 'אופק' אשר נמצא במתחם כלא השרון.
האלבום הושק בפסטיבל הפסנתר 2016 בהשתתפות אמנים שונים ביניהם דן תורן ודודי לוי.
ב-2018 יצא לאור האלבום "ז'ורנל", הכולל תשעה לחנים של גדיר לשירים שכתב המשורר רפי וייכרט. התארחו באלבום: ערן צור בקריאה בשיר "כשאת אוחזת בי", אפרת גוש בדואט בשיר "ז'ורנל" ודודי לוי אשר ביצע את השיר "שעוד בוערת". חיים שמש הוא המנהל האמנותי של האלבום. לארבעה משירי האלבום הופקו קליפים המבוססים על תיאטרון צלליות שיצרה עבורם טל בן בינה וצילמה וערכה מיה טאנר. האלבום הושק במופע חגיגי באוזןבר ת"א, בהשתתפות כל האורחים ובנוסף גם רוני סומק ומיכל בת-אדם שקראו משיריו של וייכרט.
ב-2020 יצא ספר שירה ראשון, "אוניות שודדים אדומות - שירים ותשע מחשבות", המסכם יותר משלושים שנים בהן עודד גדיר כותב שירה. הספר כולל בחלקו השני גם מחשבות של גדיר על נושאים שונים כמו חינוך, מגדר, זוגיות, ה'אני' ועוד.
באותה שנה, לרגל יום הולדתו החמישים, יצא אלבום האוסף "חזרתי אל היער - המיטב 2002-2020".
ב-2022 יצא לאור האלבום 'כפול' הכולל 14 שירים. יצירת האלבום ארכה מספר שנים. בין השירים תרגום של גדיר לעברית לקלאסיקה MY WAY.
ב-13.7.22 התקיים 'מופע המיטב עם להקה' במועדון 'גיטרלופט' בתל אביב בו עודד גדיר חגג את יציאת האלבום, ועשרים שנה מאז יצא אלבום הבכורה שלו, 'הכי חזק בעולם'.
תיאטרון וטלוויזיה.
גדיר השתתף בהצגות תיאטרון רבות כמלחין, קלידן, סמפלריסט, מנהל מוזיקלי ומעבד. בין היתר הופיע
בתיאטרון הקאמרי, בתיאטרון הבימה, בתיאטרון באר שבע, בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, בחני עמותה לתיאטרון מובחר, בסטודיו למשחק ניסן נתיב, בחוג לתיאטרון סמינר הקיבוצים, בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
בין ההצגות בהן השתתף : "מחכים לגודו" (בתרגום ליידיש ובבימויו של יהושע סובול), "יונה יונה" (פרס ראשון בפסטיבל עכו על פי ביוגרפיה של יונה וולך מאת יגאל סרנה), "הכיסאות" (בבימוי מוני מושונוב), "המורדים" (מאת עדנה מזי"א), "גפילטעפיש" (מופע יחיד של אורנה רוטברג), "הנסיך הקטן" (מחזמר בהפקת צוותא תל אביב), "ד"ר דוליטל" (מחזמר מאת ובבימוי נתן נתנזון, יצא גם בדי.וי.די), "גטו" (מאת יהושע סובול), "הסטודיה הדרמטית מציגה" (מאת חגית רכבי ניקוליבסקי ובבימויה), "ינשופים" (מאת ובבימוי גדי עינבר בתיאטרון באר שבע) ועוד.
בשנת 2005 החל להשתתף בתוכנית הטלוויזיה "חטף פתח" בהטלוויזיה החינוכית החינוכית הישראלית כמלחין וכמנהל מוזיקלי וליווה חמש עונות של התוכנית.
המלך אדוארד השני
מהנדס אווירונאוטיקה
סאליוט 3
סאליוט 3 (OPS-2) הייתה תחנת חלל סובייטית, אשר שוגרה בשנת 1974 כחלק מתוכנית סאליוט. תחנה זאת הייתה השנייה מסדרת תחנות חלל צבאיות בשם אלמאז והראשונה המוצלחת. למרות זאת, תחנה זו נכללת כחלק מתוכנית סאליוט על מנת להסתיר את מטרתה האמיתית. בשל האופי הצבאי של התחנה, לא שחררה ברית המועצות מידע רב באשר לתחנה והמשימות אליה.
רק שלוש משימות תוכננו להגיע לתחנה, אך לבסוף רק שתיים שוגרו: סויוז 14 שהביא לתחנה את צוותה הראשון והיחיד, וסויוז 15 אשר כשלה לעגון ולהביא את הצוות השני. על אף שפורסם מידע מועט מאוד אודותיה, מספר מקורות מדווחים כי היו עליה מספר מצלמות שפנו אל כדור-הארץ ואף תותח אוטומטי. התחנה סיימה את חייה 24 בינואר 1975 כאשר חדרה לאטמוספירה.
רקע כללי.
תחנת החלל הראשונה הייתה סאליוט 1 (נקרא גם DOS-1) אשר שוגרה על ידי ברית המועצות באפריל 1971. אך רק משימה אחת הצליחה לעגון בה, סויוז 11 שנשארה בה 23 יום במהלך יוני של אותה שנה, וחרף הצלחה זאת הצוות מת במהלך החזרה לכדור הארץ.
באותו הזמן התקיימו בברית המועצות שתי תוכניות נפרדות עבור הקמת תחנות חלל. סאליוט 1, למשל, השתייכה לתחנות האזרחיות אשר נקראו: Durable Orbital Stations או בקיצור DOS. דוגמאות נוספות הן DOS 2 ב-1972 וDOS 3 ב-1974 הבלתי מוצלחות ובהמשך סאליוט 4, סאליוט 6, סאליוט 7 המוצלחות.
תחנות החלל הצבאיות פותחו וממנו על ידי הצבא ונראו אלמאז, באופן כללי הן היו מאוד דומות לתחנות החלל האזרחיות הן בצורתן ובגודלן. אך בניגוד לתחנות האזרחיות פנים התחנה היה שונה מאוד, זאת תודות לולדימיר חלומי. תחנת החלל הצבאית הראשונה ששוגרה היא סאליוט 2 באפריל 1973, אך בשל תקלה מספר ימים לאחר שהוכנסה למסלול מעולם לא אוישה.
תיאור התחנה.
סאליוט 3 הורכבה ממנעל אוויר, רכיב עבודה בעל היקף גדול, מרכב מחיה בעל היקף קטן, כל אלו נתנו לתחנה מרחב מחיה כולל של 90 מטרים מעוקבים. נוסף על כך התחנה כללה זוג לוחות סולאריים, מעגן אחד, ושני מנועים ראשיים אשר יכלו לייצר דחף שווה ערך ל-3,900 ניוטון. מסת התחנה בזמן השיגור הייתה 18,900 ק"ג.
התחנה הייתה מאובזרת עם מקלחת, עמדת שנה אנכית וגם מיטות מתקפלות. הרצפה כוסתה בצמדן כדי לסייע לקוסמונאטים להתנייד בתחנה. התחנה כללה גם בידור, בין השאר סט שח מגנטי, טייפ וקסטות. נוסף על כך היו בתחנה מספר מכונות כושר כגון הליכון. מערכת מחזור המים הראשונה נבדקה על תחנה זאת, ונקראה פריבוי.
מצלמות צפייה בכדור הארץ.
התחנה נשלטה על ידי רכיב "האגאט-1" אשר שימש טלסקופ לצפייה בכדור-הארץ. הטלסקופ היה בעל אורך מוקד של 6.375 מטר ובעל רזולוציה אופטית יותר משלושה מטר, על פי מקורות פוסט-סובייטים. היסטוריונים של נאס"א העריכו שעל פי גודל המראה הטלסקופ היה בעל רזולוציה אופטית של פחות ממטר אחד. הטלסקופ עבד לצד מצלמות רחבות ושימושו העיקרי היה צבאי. נאמר כי הקוסמונאטים ששהו בתחנה צפו במטרות שהונחו על האדמה בשטח בייקונור. נוסף על כך היו משימות משניות כמו חקר זיהום מים, שטחים חקלאיים וכו'.
הקוסמונאוטים יכלו לפתח תמונות חשובות על פני התחנה ולהדפיסן לבחינה נוספת, ובמידת הצורך אף סריקתן כדי לשלוח אותן בשידור טלוויזיה לכדור-הארץ. אך התהליך היה ארוך מאוד - עד כדי חצי שעה, ולכן תמונות לא חשובות נארזו לתוך קפסולת חזרה קטנה שיכלה להשתחרר מהתחנה.
נוסף לטלסקופ היו על התחנה מצלמות נוספות כמו: מצלמה טופוגרפית, מצלמת כוכבים, מצלמת הוולגה שצפתה בגלים האינפרה אדומים והייתה בעלת כושר הפרדה של 100 מטר. הקוסמונאוט פאבל פופוביץ' אשר ביקר בתחנה במשימת סויוז 14 נזכר כי התחנה הייתה מאובזרת בעד 14 מצלמות.
התותח בתחנה.