יחסי ארמניה ופורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים שבין ארמניה לפורטוגל. בשום מדינה אין שגריר תושב. ארמניה מיוצגת בפורטוגל באמצעות שגרירותה ברומא (איטליה). פורטוגל מיוצגת בארמניה באמצעות שגרירותה במוסקבה (רוסיה). בנוסף פורטוגל מיוצגת בארמניה דרך קונסוליית הכבוד שלה ברחוב נלבנדיאן בירוואן. הקונסול הוא מר סמואל סמואליאן.
פורטוגל, הכירה רשמית בעצמאותה של ארמניה ב-10 באוגוסט 1920 "ונכנסה לברית חגיגית, לא רק של כבוד, אלא כדי לשמור כנגד תוקפנות חיצונית, את שלמותה הטריטוריאלית ועצמאותה הפוליטית של ארמניה ..."
גלות ארמניה בפורטוגל.
אחד הארמנים הבולטים שהתגוררו בפורטוגל היה קאלוסט גולבנקיאן. הוא היה איש עסקים ופילנתרופ ארמני עשיר, שהפך את ליסבון למרכז של עסקיו. הוא הקים ארגון צדקה בינלאומי, קרן קלוסט גולבנקיאן, בליסבון. הוא גם ייסד את מוזיאון קלוסט גולבנקיאן בליסבון.&lt;ref&gt;
פארוק א-שרעא
סרז' סרגסיאן
הקרב באל עלמיין(סרט)
יחסי ארמניה–שוודיה
יחסי ארמניה–שוודיה הם יחסי החוץ בין ארמניה ושוודיה.
סקירה כללית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-10 ביולי 1992. בשנת 2010 הכירה שוודיה ברצח העם הארמני. בשנת 2014 פתחה שוודיה שגרירות בירוואן.
בסביבות 5,000–8,000 ארמנים חיים בשוודיה.
שתי המדינות הן חברות מלאות במועצת אירופה.
יחסי ארמניה–סוריה
יחסי ארמניה–סוריה הם היחסים הדיפלומטיים שבין ארמניה לסוריה. לארמניה יש שגרירות בדמשק וקונסוליה כללית בחלב. בשנת 1997 פתחה סוריה שגרירות בירוואן. שר החוץ הסורי פארוק א-שרע ביקר בארמניה במרץ 1992.
סוריה כוננה יחסים דיפלומטיים עם ארמניה זמן קצר לאחר קריסת ברית המועצות. נשיא סוריה חאפז אל-אסד שמר על יחסים טובים בין השאר בגלל הקהילה הארמנית הגדולה בסוריה. בסוריה חיים כ-120,000 איש ממוצא ארמני. הם מרכיבים רוב בעיירות כסב ויעקוביה , ולוקחים חלק בחיים הפוליטיים של סוריה.
בתקופת רצח העם הארמני השתמשה האימפריה העות'מאנית בסביבות העיר דיר א-זור שבסוריה כשדות ההריגה העיקריים של הארמנים. הערבים הילידים הסתתרו ותמכו בארמנים. מתחם זיכרון לזכר הטרגדיה הזו נפתח בעיר. הוא תוכנן על ידי סרקיס בלמנוקיאן ונחנך רשמית בשנת 1990 בנוכחות הקתוליקוס השל הכנסייה האפוסטולית הארמנית. המתחם מכיל עצמות ושרידים שהושגו ממדבר דיר א-זור של קורבנות רצח העם והפך ליעד עלייה לרגל עבור ארמנים רבים לזכר מתיהם, לפני שנהרס חלקית על ידי המדינה האסלאמית.
מלחמת האזרחים בסוריה.
למרות מלחמת האזרחים הסורית המתמשכת במדינה, שגרירות ארמניה עדיין פתוחה בדמשק והמדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים.
לאחר ניצחונו של הנשיא בשאר אל-אסד בבחירות לנשיאות סוריה בשנת 2014, בירך נשיא ארמניה סרז' סרקיסיאן את אסד באומרו: "אני מאחל לך [בשאר אל-אסד] בריאות טובה והצלחות ואני מאחל לעם הסורי הידידותי שלום נצחי."
ארמניה סיפקה גם טונות של סיוע הומניטרי לסוריה לאורך כל מלחמת האזרחים, ובמיוחד העבירה 40 טונות של סיוע הומניטרי כולל סיוע ומוצרי מזון בשנת 2017. שגריר ארמניה ארשק פולדיאן הצהיר כי הסיוע "היה תחת הוראות הנשיא ארמניה והוענק על ידי העם הארמני."
רצח העם הארמני ומלחמת נגורנו קראבך.
סוריה הכירה ברצח העם הארמני בשנת 2015, והפכה למדינה הערבית השנייה אחרי לבנון שעשתה זאת, צעד שנתפס בחיוב על ידי ארמניה. זה קרה על רקע מתיחות היחסים בין סוריה וטורקיה. ממשלת טורקיה כעסה על ההכרה. ארמניה מואשמת על ידי טורקיה וגם אזרבייג'ן בכך שהיא מאפשרת לפליטים סורים להתיישב מחדש בנגורנו קרבאך, על רקע מתיחות דיפלומטית בין טורקיה לסוריה. בשנת 2020, כאשר פרצה מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, הביע מנהיג סוריה בשאר אל-אסד את תמיכתו בארמניה, והאשים את טורקיה בשליחת מחבלים לאזור.
יניב שפירא
יניב שפירא (נולד ב-1967) הוא אוצר אמנות ישראלי ומנהל המשכן לאמנות בעין חרוד.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בקיבוץ יזרעאל בעמק יזרעאל. אביו הוא פרופ' אברהם (פצ'י) שפירא, מרצה להיסטוריה של עם ישראל ולפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב, עורך כתב העת "שדמות" מעורכי הקובץ "שיח לוחמים". אימו היא איריס שפירא, מורה ומטפלת באמנות (בפנסיה). בצבא שירת בגדוד 50, נח"ל מוצנח.
בשנים 1991–1993 שהה שפירא באמסטרדם, שם פגש את האמן העכשווי רולנד ואן דר ברכה (נ. 1943 Roland van der Berghe) ושימש כאסיסטנט שלו בהולנד, בלגיה וגרמניה, וכן ליווה אותו במסעו בישראל. מהלכיו האמנותיים של ואן דר ברכה השפיעו על תפיסת האמנות של שפירא. בשנת 1995 הצטרף לצוות המשכן לאמנות בעין חרוד כעוזר לאוצרת ומנהלת המשכן לשעבר ד"ר גליה בר אור, וכן לצוות השימור. השתלם ברסטורציה אצל האדריכל והמשמר יון ננו, שתכנן במשכן את אגף ספריית מאיר אגסי, קפה ביקלס ואת האודיטוריום ע"ש מירון סימה. באותן שנים שימש גם כמתקין ותולה תערוכות. בין השנים 2004 ל 2009 ניהל שפירא את גלריית הקיבוץ בתל אביב ושימש בה אוצר ראשי. בשנת 2016 התמנה מנהל אוצר ראשי של המשכן לאמנות בעין חרוד.
שפירא הוא בעל תואר ראשון בתולדות האמנות ופילוסופיה יהודית (1995), ותואר שני בתולדות האמנות (1997) שניהם מאוניברסיטת תל אביב. התזה שכתב לתואר השני עסקה בנושא "ממתחים בין ניגודים לשאיפה לאחדות: הפיקטוגרפים של אדולף גוטליב 1942-1953". כמו כן סיים את התכנית ללימודי תעודה במוזיאולוגיה באוניברסיטת תל אביב (2003). פרויקט הגמר שלו מוזיאון מאיר אגסי: חלל מנטלי, מטאפורי, ממשי נבחר להיות מוצג בגלריה האוניברסיטאית, תל אביב (2003) ונדד לאחר מכן אל המשכן לאמנות בעין חרוד. בשנת 2010 החל בלימודי דוקטורט בהנחיית פרופ' מרדכי עומר ופרופ' גילה בלס אך עדיין לא סיים.
פעילות אוצרותית.
פעילותו האוצרותית של שפירא החלה בתערוכה בין אמנות היצירה ליצירת אמנות (1998), שהייתה פרויקט מתמשך משותף של אמני קיבוץ והכילה תערוכות רשימות ומפגשים ולוותה בטקסטים שפורסמו בעלון הקיבוץ. התערוכה התקיימה בקיבוצו, יזרעאל, ואופיינה כפעילות אוצרותית אינטגרטיבית ומולטי-דיסציפלינרית המפגישה תהליך, תוצר, פעולה ותצוגה. בשנת 2003 אצר את התערוכה מוזיאון מאיר אגסי: חלל מנטלי, מטאפורי, ממשי שעסקה במכלול יצירתו האנציקלופדי של האמן, סופר, משורר ומבקר אמנות, מאיר אגסי. העיסוק בעיזבונו של אגסי, שהועבר לאחר מותו למשכן לאמנות בעין חרוד, זימן התבוננות בעולמו הפנימי המורכב של האמן, והרהור על מוזאון כמרחב קונקרטי ומטפורי. המסמך הארכיוני נתפש בתערוכה לא כעדות ל"מה שהיה" ול"אמת", אלא כמפגש עם אי ודאות, מרחבים פנימיים, נפש רוח ומוח.
עם כניסתו לתפקיד האוצר הראשי של גלריית הקיבוץ בתל אביב, בשנת 2004, נדרש להתמודד עם תפקידה הקהילתי ומשמעותה של גלריה קיבוצית לא מסחרית במרכז העיר. וכן החל שפירא במהלך של כינון הגלריה התל אביבית כגלריית אם, כלומר, גלריה שתהווה מרכז משותף לכל הגלריות הפועלות בקיבוצים ותפעל לקשור ביניהן כך שיתפקדו כרשת הנותנת ביטוי למהלך אמנותי תרבותי מתמשך. המיזם שיתף בשיאו 30 גלריות קיבוציות מהצפון ועד הדרום, ייצר פלטפורמה של עבודה משותפת, איגד את הגלריות באתר במרשתת, יצר אינדקס תערכות ואפשר חשיפה משמעותית של אמני הקיבוץ ושל הגלריות הקיבוציות. במסגרת זו אצר שפירא (בשיתוף עם זיוה ילין ודרורה דקל) שני פרויקטים משותפים לכל 30 הגלריות: נלבישך שלמת בטון ומלט (2008) ומדרש קיבוץ (2009). פרויקטים אלה הציגו את מכלול פעילות הגלריות הקיבוציות כאלטרנטיבה לגלריות מסחריות והציעו להתבונן מחודש על הקיבוץ ועל מקומם של אמני הקיבוץ בשיח האמנות הכללי. בכל אחד מהפרויקטים הללו פעלו הגלריות באופן עצמאי אך עשו זאת מתוך תגובה לנושא המשותף.
עם כניסתו לתפקיד מנהל המשכן לאמנות בעין חרוד בשנת 2016, החל שפירא לבחון את המוזיאון עצמו, את שלבי הקמתו ואת אוספיו כמעצבי היסטוריה וזהות לאומית וחברתית, וזאת בהמשך לכיווני המחקר שפיתחה ד"ר גליה בר אור בשנות ניהולה הארוכות (2015-1985). בפעילותו עד כה הוא חוקר את מבנה המוזיאון, את האופנים שבהם הוא מחזיק זיכרון ואת משמעותו כנכס תרבותי מעורר השראה. עם השנים הפך העיסוק בזיקות בין-דוריות, ובהיסטוריה של האמנות הישראלית למוטו אוצרותי מאפיין. כמו כן הוא פועל להידוק המחויבות לחקר הקהילה שכוננה את המשכן ולשיקוף תרבותי שלה. במסגרת תפקידו אצר יניב שפירא את התערוכה אופק חדש לאופקים חדשים (2016) במשותף עם פרופ' גילה בלס ודליה דנון. התערוכה זימנה למבקרים מפגש מחודש עם אמני קבוצת אופקים חדשים, עם התפתחות הקבוצה ועם התפתחותו האישית של כל אחד ממשתתפיה. פרק אחד של התערוכה בחן זיקות בין אמני אופקים חדשים לבין אמנים עכשוויים שהגיבו אל האבות המייסדים באופנים שונים של ציטוט, מחווה או מרידה. במלאת 50 שנה למלחמת ששת הימים אצר שפירא ולצידו מיקאלה זיס, אלעד ירון, דנה אריאלי הורביץ וטל גלפר כאוצרים שותפים את פרויקט אופוריה (2017). התערוכה הציפה שאלות על החברה הישראלית חמישים שנה אחרי המלחמה ועל תפקידם של יצירת האמנות ושל המוזאון במציאות החברתית הישראלית. הפרויקט הורכב מחמש תערוכות שהוצגו בחלל המוזאון והציעו מגוון קולות של אמנים בני דורות שונים המשתמשים בטכניקות שונות: סדנת הדפס פעילה (גיא ברילר), תערוכת צילום (ג'יל קארון), מיצב משוחזר (שוקה גלוטמן) ותערוכה היסטורית. שפירא אצר את אחד הפרויקטים 50 שנה, אותה המנגינה של האמן דני לביא. הפרויקט כלל את ההקלטות של השיחות המקוריות של "שיח לוחמים", ספר שהתפרסם אחרי מלחמת ששת הימים ושאביו של יניב שפירא, אברהם שפירא, היה מיוזמיו ועורכיו.