ב-13 ביוני 1906, בעת שהיו במסע מקהיר לאלכסנדריה, יצאו חמישה קצינים בריטיים, מלווים במתורגמן ובשוטר מצרי, לציד באזור כפרי בדלתה של הנילוס. הם החלו לירות ביונים מבויתות שהחזיקו הכפריים וכתוצאה מהירי נפצעו מספר מקומיים ותבואה החלה לעלות באש. אחד מהמצרים, שאשתו נפצעה קשה מהירי, תקף את הבריטים במקל. אליו הצטרף מצרי נוסף שיוניו נפגעו וכפריים נוספים יידו אבנים על הבריטים. הבריטים מסרו את נשקם, שעוניהם וכספם לכפריים אך בכך לא שכך זעמם של המצרים. שני קצינים נמלטו מהכפר, אחד מהם הצליח להזעיק עזרה בעוד שהשני התמוטט ומת כתוצאה ממכת חום. פלאח מצרי שניסה לסייע לקצין שהתמוטט נורה למוות על ידי הכוח הבריטי המסייע ובינתיים בכפר, התערבו זקני הכפר ואפשרו לשלושת הקצינים הנותרים לשוב לבסיסם בשלום.
התגובה הבריטית.
הבריטים, שחששו מהתגברות הלאומנות המצרית, בחרו להגיב ביד קשה על התנגדות כלשהי לממשל וליצור בכך הרתעה. למחרת הגיע כוח צבאי בריטי לכפר ועצר 52 גברים. במשפט קצר שנערך בשיבין אל-קום, ובו ישב כנשיא בית הדין שר המשפטים בוטרוס ראלי הקופטי-נוצרי ושלושה שופטים נוספים היו פקידים בריטיים, נשפטו הנאשמים על פי תקנה מיוחדת שהייתה קיימת מ-1895, שעל פיה אסורה הפגיעה באנשי צבא בריטיים. ארבעה גברים הורשעו ברצח הקצין שמת ממכת חום ונדונו למוות. שני מקומיים נוספים נדונו למאסר עולם ו-26 נוספים נדונו לעונשי מאסר שונים, לעבודת פרך ולהלקאה. גזרי הדין ניתנו ב-27 ביוני 1906 ולמחרת, הוצאו לפועל באופן פומבי.
בעדותם טענו הקצינים הבריטיים כי היו אורחי הכפר וכי כל פעולותיהם היו כשורה. השוטר המצרי שנלווה אליהם העיד כי הקצינים ירו פעמיים אל ההמון לאחר פציעתה של האשה. בעקבות עדותו זו, פוטר השוטר ממשרתו ונגזרו עליו שנתיים מאסר ו-50 מלקות.
הדי התקרית והמשפט שבא בעקבותיה הגיעו גם לבריטניה. אנשי ציבור שמתחו ביקורת על התגובה הבריטית הואשמו בחוסר פטריוטיות והוקעו כתומכים ב"תועמלנים המצרים המושחתים". האנרכיסט הבריטי, גאי אלדרד (Guy Aldred), שהישווה ב-1907 את הוצאתו להורג של מתנקש הודי להוצאתם להורג של הכפריים המצריים, נדון ל-12 חודשי מאסר עם עבודת פרך על פרסום דבריו. גם המחזאי הבריטי, ג'ורג' ברנרד שו, התבטא כנגד התקרית וגזר ממנה כי החובה הפוליטית הקדושה והחשובה ביותר היא דיכוי האימפריאליזם והתומכים בו.
תוצאות התקרית במצרים.
התקרית הובילה למרד רבתי במצרים, ולהתנגדות עזה של התושבים המקומיים נגד הפרוטקטורט הבריטי. האירוע היה אחד משורת מקרים בהם חשו המצרים כמדוכאים על ידי הקולוניאליזם הבריטי, אך חומרתו העניקה למצרים את הלגיטימציה לפתוח בשורת פעולות שנועדו להוציא את השלטון הבריטי ממצרים. התקרית נוצלה על ידי שני התועמלנים הלאומנים, השייח' עלי יוסוף ומוסטפא כאמל, לפרסום עשרות מאמרים בעיתונות שליבו את הרגש הפאן-איסלאמי בקרב האוכלוסייה. התקרית הובילה, בסופו של דבר, להתפטרות הלורד קרומר (1907) וליצירת מפלגות אידאולוגיות לאומיות, כגון המפלגה הלאומית של מוסטפא כאמל ומפלגת אל-אומה של אחמד לוטפי א-סייד ולראשונה, נשמעה קריאה להקמת מדינה מצרית עצמאית.
השפעה נוספת של התקרית הייתה הגברת המתיחות בין המוסלמים והנוצרים, מתח שהפך לגורם פעיל ביחסי הפנים במצרים והתקיים ברמה גבוהה עד 1913.
ב-1956 תיאר העיתונאי המצרי מוחמד חסנין הייכל את תבוסתם המדינית של הבריטים לאחר מבצע מוסקטר במילים: "היונים של דינשאווי שבו הביתה ללול".
ב-1999 הוקם באזור התקרית "מוזיאון דינשאווי". במוזיאון, הנמצא במרכז תרבותי אזורי הכולל גם תיאטרון פתוח, מונצחת התקרית והמאבק המצרי לעצמאות.
לאמה מצויה
ברטראן טברנייה
ברטראן טברנייה (בצרפתית: Bertrand Tavernier; 25 באפריל 1941 – 25 במרץ 2021) היה במאי, תסריטאי, שחקן ומפיק צרפתי.
ביוגרפיה.
טברנייה נולד בליון, הוא רצה להיות במאי מאז היותו בן 13 או 14. הוא טען שהשפעותיו הקולנועיות כללו את הבמאים ג'ון פורד, ויליאם ולמן, ז'אן ויגו וז'אק בקר (Jacques Becker). הבמאי הראשון איתו עבד בסרט היה ז'אן-פייר מלוויל. סרטו הראשון (The Clockmaker, 1973) זכה בפרס Prix Louis Delluc ובדוב הכסף בפסטיבל הסרטים בברלין. בתחילת הקריירה שלו כבמאי, סרטיו אופיינו במסתורין, אולם עבודתו בשנים שאחרי כן הפגינה פרשנות חברתית ביקורתית, הדגישה את הפציפיזם שלו (בסרטים Life and Nothing But, קפטן קונאן) והציגה קולנוע ביקורתי של החברה הצרפתית בת הזמן ההוא (הכל מתחיל היום, Histoires de vies brisées : les double-peine de Lyon). הוא זכה בפרס באפט"א ב-1990 עבור הסרט הטוב ביותר בשפה שאינה אנגלית וזכה בסך כולל של ארבעה פרסי סזאר.
ברטראן טברנייה נפטר ב-25 במרץ 2021. היה נשוי לקולו אוהאגן (Colo O'Hagen) בשנים 1965–1980. בנו, ניל טברנייה (Nils Tavernier) הוא במאי ושחקן.
קייזר צ'יפס (להקה)
קייזר צ'יפס (באנגלית: Kaiser Chiefs) היא להקת אינדי-רוק בריטית מלידס שהוקמה בשנת 2000. מקור שם הלהקה הוא בקבוצת הכדורגל הדרום-אפריקאית קייזר צ'יפס. חברי הלהקה הם ריקי וילסון - זמר ראשי וכלי הקשה; ניק הודגסון - תופים וקולות רקע; אנדרו ווייט - גיטרה וקולות רקע; סימון ריקס - גיטרת באס וקולות רקע; ניק ביינס - קלידים.
דיסקוגרפיה.
אלבומה הראשון של הלהקה - "Employment" - יצא לאור בשנת 2005. האלבום זכה להצלחה בינלאומית ונמכר ביותר משלושה מיליון עותקים. חברי הלהקה הצהירו כי המוזיקה באלבום הושפעה בעיקר משירי פאנק-רוק של שנות ה-70 המאוחרות. אלבומה השני יצא בשנת 2007 ונקרא "Yours Truly, Angry Mob", מתוכו הסינגל "Ruby" זכה להצלחה באנגליה. בשנת 2008 הלהקה הוציאה אלבום שלישי שנקרא "Off with Their Heads". ומתוכו הסינגל "Never Miss a Beat".
ג'וזף לוסי
ג'וזף לוסי (באנגלית: Joseph Losey; 14 בינואר 1909, לה קרוס ויסקונסין - 22 ביוני 1984, לונדון) היה במאי סרטים ותיאטרון אמריקאי.
ביוגרפיה.
לוסי נולד בלה קרוס שבויסקונסין. בצעירותו טס לוסי לגרמניה, שם למד עם ברטולט ברכט, הוא שב לארצות הברית ופילס את דרכו להוליווד. בתקופת המקארתיזם נחקר ונחשד לוסי בקשרים עם המפלגה הקומוניסטית והיה ברשימה השחורה של הוליווד. הקריירה שלו התנהלה בעצלתיים והוא עבר ללונדון, שם המשיך את עבודתו כבמאי. אפילו בבריטניה הוא נתקל בבעיות, בסרטו הבריטי הראשון The Sleeping Tiger, מותחן פשע המשתייך לסוגת הסרט האפל שיצא לאקרנים בשנת 1954 הוא השתמש בשם העט ויקטור הנבורי (Victor Hanbury) ולא בשמו האמיתי בכתוביות הקרדיט לבמאי; היות שכוכבי הסרט, אלקסיס סמיט (Alexis Smith) ואלכסנדר נוקס (Alexander Knox) חששו שהוליווד תחרים אותם בגלל עבודתם עם הבמאי. לוסי נשכר מטעם חברת הסרטים Hammer Film Productions לביים ב-1956 את הסרט X the Unknown, אולם לאחר מספר ימים שעבד על הפרויקט, כוכב הסרט, דין ג'אגר (Dean Jagger) סירב לעבוד עם לוסי בגלל שהוא חשב שהוא קומוניסט ולוסי הועבר מהפרויקט.
שיתוף פעולה עם הרולד פינטר.
במהלך שנות השישים נכנס לוסי לשותפות בהפקה עם המחזאי הרולד פינטר, פעילות שהותירה את חותמה על קריירת התסריטאות שלו. השניים שיתפו פעולה בשלושה סרטים: "המשרת" (1963), "תאונה" (1967) ו"המקשר" (1970). כל שלושת הסרטים קצרו תשבחות רבות מהביקורת והיו מועמדים לפרסים יוקרתיים. "המקשר" זכה בפרס דקל הזהב. פינטר גם כתב עיבוד לפרוסט בשביל לוסי, אולם לא נמצאו המשאבים על מנת להפיק את הסרט.
כל אחד מהסרטים של פינטר ולוסי בחנו היבט אחר של מערכת המעמדות החברתיים בבריטניה ויחסי האדון-משרת (כמו ב"המשרת") והרומן הלא-חוקי בין ג'ולי כריסטי (מן המעמד העליון) לבין אלן בייטס (מן המעמד הבינוני) ב"המקשר"; בעוד שבסרט "תאונה" תואר עולמם של אנשי אוקספורד ומערכות היחסים שלהם מחוץ לנישואים, שחשפו צביעות בקרב המעמד הבינוני המשכיל.
יכולתו של פינטר לטעת רבדים שונים של משמעות בדיאלוגים שלו, צמצמה את מספר השורות בהן השתמשו הדמויות, מה שנראה על פני השטח כשיחת חולין, כל אלו הועצמו בשל יכולתו של לוסי ליצור דימויים קולנועיים רבי משמעות והיו חלק ממרכיבי ההצלחה של הסרטים הללו באותה עת.
שלהי הקריירה שלו.
לוסי תכנן מזה זמן רב עיבוד קולנועי למחזה "גליליאו" של ברכט, אותו הוציא לבסוף לפועל ב-1975.את תפקיד גלילאו העניק לחיים טופול, באחת מהופעותיו המרשימות. גליליאו הופק עבור הטלוויזיה ומומן בחלקו בידי American Film Theatre, אם כי הוא הוסרט באנגליה. ב-1976 ביים את "מר קליין" בכיכובו של אלן דילון המספר על צרפת בימי הכיבוש הגרמני. הסרט התקבל בהערכה רבה ונחשב לאחת מיצירותיו הטובות ביותר.
לוסי ביים את האופרה "דון ג'ובאני" של וולפגנג אמדאוס מוצרט ב-1979, אותה צילם בוילה קפרה "לה רוטונדה" ובונטו שבאיטליה. הסרט הזה היה מועמד למספר פרסי סזאר ב-1980, בכללם עבור הבמאי הטוב ביותר.
חייו הפרטיים.
לוסי היה נשוי שלוש פעמים. בשנים 1956–1963 היה נשוי לשחקנית הבריטית דורותי ברומילי (Dorothy Bromiley) ונולד להם בן, ג'ושוע לוסי (Joshua Losey), שנהיה שחקן. בן אחר שלו, גבריק לוסי (Gavrik Losey), נולד מנישואיו למעצבת האופנה והסופרת אליזבט הוק (Elizabeth Hawes). גבריק עזר לאביו בהפקת כמה מסרטיו. לוסי נישא בשלישית לפטרישיה מוהן (Patricia Mohan), שעיבדה את הלברית של לורנצו דה פונטה ל"דון ג'ובאני" ואת מחזהו של ניל דון (Nell Dunn) (1985). נישואיו אלה של לוסי נמשכו עד לאחרית ימיו.
ברייס דאלאס הווארד