רוזין בומנדיל נולדה בעיר בלידה, בצפון אלג'יריה הצרפתית בשנת 1876 למשפחה מרקע צנוע. אביה היה בעל מאפיה ואמה עקרת בית. בילדותה למדה בבית ספר צרפתי בבילדה. בהגיעה לגיל 18 התחתנה עם רב צעיר בשם מואיז עמאר, שהיה רב של בית כנסת בקסבה של אלג'יר. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים, אך אחת מהם נפטרה כתינוקת.
בגיל 33 התגרשה מבעלה, והתחתנה בשנית עם סוחר יהודי-אלג'יראי אמיד בשם מרדכי שמוי (Chemouil). לאחר נישואיהם עברה לגור איתו בוילה מפוארת באלג'יר. היא אירחה בביתה סלון ספרותי ושמה נודע בין בני המעמד הבינוני-הגבוה באלג'יר כמספרת סיפורים. לדבריה, הסיפורים שסיפרה נמסרו לה מאמה ומסבתה כחלק מהפולקלור העשיר של קהילתה. בהמלצת מבקרים ספרותיים החלה לכתוב ולפרסם את הסיפורים בכתבי עת ספרותיים בצרפת ובאלג'יריה.
בעלה לא ראה בעין יפה את עיסוקיה הספרותיים, ולכן בשנת 1919 התגרשה בשנית ועברה לגור בפריז בניסיון לפתח קריירה כסופרת. היא הגיעה לפריז עם שני ילדיה מנישואיה הראשונים וילד מאומץ, אחיינו של בעלה השני. לאחר שפרסמה שלושה סיפורים קצרים תחת הכותרת "Le Café chantant" (הקפה המזמר) בכתב העת הפריזאי Revue des deux Mondes, נוצר קשר בינה לבין בית ההוצאה לאור הצרפתי הוותיק פלון . בהסכמתה, בית ההוצאה לאור פרסם את ספריה תחת שם העט אליסה ראיס והמציא אותה מחדש כאישה מוסלמית ילידת אלג'יריה שקיבלה חינוך צרפתי בסיסי ואשר הגיעה לצרפת לאחר שנמלטה מהרמון נשים. תחת כיסוי זה החלה בפרסום רומנים פרי עטה, שזכו להצלחה ופרסום רב בצרפת. בין ספריה "Saâda la Marocaine" (סעדה המרוקאית, 1919), "Le Café chantan" (הקפה המזמר, 1920), "Les Juifs ou la fille d’Eléazar" (היהודים או בת אליעזר, 1921) "La Fille des pachas" (הבת של הפחה, 1922) "La Fille du douar" (בת הדוור, 1924), "La Chemise qui porte bonheur" (הכתונת המביאה אושר, 1925), "L'Andalouse" (האנדלוסית, 1925), "Le Mariage de Hanita" (נישואי האניטה, 1926), "Par la voix de la musique" (דרך קול המוזיקה, 1927) "Le Sein blanc" (השד הלבן, 1928), "La Riffaine suivi de Petits Pachas en exil" (הריפית או פחות קטנים בגלות, 1929), "La Convertie" (המומרת, 1930).
ספריה פרטו על הרגשות והדימויים אשר היו נפוצים בחברה הצרפתית ביחס לאוריינט, והציגו את המזרח בצורה אקזוטית באופן המותאם לרעיון המשימה המתרבתת. היא עצמה גילמה את הדמות של אישה מוסלמית שברחה מהרמון נשים, שהמציא עבורה המו"ל פלון, וכך בעצם אישיותה שימשה כדוגמה להשפעה החיובית שיש לתרבות הצרפתית על שחרורה של האישה במזרח. למרות שהעמידה פני מוסלמית, העלילה של אחד מספריה ("היהודים או בת אליעזר") סבבה סביב יהודים בני המעמד הבינוני של קהילה צפון אפריקאית מסורתית והמתח בין מסורת לקידמה, וספר זה אף נחשב לספר המפורסם והטוב ביותר שלה. שניים מספריה האחרים כללו גם הם דמויות יהודיות, ובנוסף בשנת 1931 פרסמה סיפור קצר בשם "ילדי פלשתינה" ("Enfants de Palestine") בכתב עת צרפתי. ספריה היו לרבי מכר בצרפת וזכו לשבחים בקרב מבקרי ספרות וחוגים ספרותיים, על אף סגנונם הפשוט והמלודרמטי לעיתים כיאה לדמותה הבדיונית של הסופרת.
בשנת 1939 הייתה אמורה לקבל את אות לגיון הכבוד מממשלת צרפת, אך מעט לפני שקיבלה את הפרס, נחשפה זהותה האמיתית בכלי תקשורת אנטישמי בשם "Le Péril Juif" ("הסכנה היהודית") שביקר אותה בחריפות על ההונאה, כביכול, בהסתרת שמה האמיתי. בעקבות הפרסום אף היו שהאשימו אותה שהיא כלל איננה המחברת של ספריה. את ההאשמה זו אף העלה מחדש בשנת 1982 הבן של בנה המאומץ, שטען בספר שפרסם שאביו היה זה שחיבר את הספרים. טענותיו אף הוצגו בסרט טלוויזיוני עלילתי בשם "Le secret d'Elissa Rhaïs" (הסוד של אליסה ראיס) שהוקרן בצרפת בשנת 1993. אולם טענות אלו לא התקבלו בקרב חוקרי ספרות, אשר ממשיכים לייחס את היצירות לבומנדיל.
במהלך שנות ה-20 חזרה לגור באלג'יריה הצרפתית ופרסמה את ספריה משם, ולאחר מכן גרה תקופה מסוימת גם במרוקו. בשנת 1930 נפטרה אחת מבנותיה ממחלה ולאורך שנות ה-30 היא צמצמה את פעילותה הספרותית ולא פרסמה עוד ספרים. היא נפטרה בשנת 1940 בעיר הולדתה בלידה.
לקריאה נוספת.
עברית:
צרפתית:
אנגלית:
אליסה רעיס
רוזינה בומנדיל
אליסה רהיס
Android TV
Android TV היא מערכת הפעלה עבור טלוויזיות ומזרימי מדיה בפיתוחה של גוגל. מערכת ההפעלה הוכרזה בכנס המפתחים Google I/O 2014, ב-26 במרץ 2014. Android TV נועדה להחליף את Google TV, מערכת הפעלה לא מצליחה (מבחינת הפופולריות שלה) של גוגל.
Android TV מובנית במגוון טלוויזיות ומזרימי מדיה. למשתמשי מערכת ההפעלה ניתנת הגישה לחנות ה-Google Play Store, על מנת להוריד אפליקציות, כגון אפליקציות להזרמת מדיה, מוזיקה וסרטונים, כמו נטפליקס או הולו, כמו גם משחקים. הפלטפורמה מאפשרת חיפוש קולי כדי לאתר במהירות תוכן או לענות על שאלות (כגון אילו סרטים היו מועמדים לפרס האוסקר בשנה מסוימת). ממשק הטלוויזיה מחולק בצורה אנכית לשלושה חלקים: המלצות על תוכניות (מבוסס על הרגלי צפייה של המשתמש), יישומים באמצע, ומשחקים בתחתית. בממשק ניתן לנווט באמצעות בקר משחק, שליטה מרחוק, או דרך היישום (בטלפונים חכמים נתמכים).
קרב לכאיון
קרב לכאיון היה קרב לא גדול במהלך המלחמה הקורינתית, אך השפעתו הייתה גדולה בהרבה ממספר הלוחמים שלקחו בו חלק. הקרב התפרסם בתבוסה המוחצת שספג כוח ספרטני כבד שהורכב מהופליטים מידיהם של פלטסטים - חיילים קלי חימוש מאתונה תחת פיקודו של איפיקרטס. התבוסה בקרב הייתה אחד הסממנים לירידת כוחו של ההופליט כזרוע עיקרית של הצבא היווני בעת העתיקה. השפעת הקרב הדהדה הרבה מעבר לגבולות המלחמה שבמהלכה התרחש. בעקבות הצלחת הכוחות הקלים בקרב קיבלה תנופה גדולה בתקופה ההלניסטית, במהלכה נעלמו ההופליטים כמעט כליל משדות הקרב היווניים ובמקומם נוצר סוג חיילים חדש שחימושם היה כבד מזה של הפלטסטים, אך קל בהרבה מחימוש ההופליטים - תורופורים (ביוונית: θυρεοφόροι; thureophoroi).
מהלך הקרב.
צבא ספרטני גדול התמקם בלכאיון כחלק מהמאמץ הצבאי הספרטני להטיל לחץ על קורינתוס שנפלה בידי כוחות דמוקרטיים שקשרו עם האתונאים וסילקו את השלטון האוליגרכי הישן. חלק מצבא זה שכלל פרשים ומאות הופליטים ליווה קבוצת אזרחים גדולה מאמיקלס בדרכם לחגיגה דתית. בשלב מסוים, המשיכו הפרשים בליווי האזרחים ואילו ההופליטים שבו על עקבותיהם. דרכם עברה בסמוך לחומותיה של קורינתוס, אך המפקד הספרטני לא חשש מהעימות כי חש ביטחון רב במספריו הגדולים.
האתונאים, שלחו כוח פלסטסטים גדול בפיקודו של איפיקרטס שיירט את הכוחות הספרטנים בסמוך לחומות. הפלטסטים פתחו בהתקפות פגע וברח הרסניות - הם התקרבו בריצה לעבר הכוח הספרטני שצעד בדרך, הטילו בו כידונים ונסוגו במהירות לאחור ברגע שהספרטנים כבדי החימוש יצאו למרדף. הדבר חזר על עצמו פעם אחרי פעם כשהאתונאים חומקים כל פעם מפגיעה.
הכוח הספרטני הצליח להגיע ללאכיון, אך אבדותיו היו כבדות מאוד - כ-250 הופליטים מתוך כ-600 נהרגו. אמנם התבוסה הייתה מוחצת, לא הייתה לה השפעה כמו לקרב לאוקטרה שבו צבא ספרטני שלם שכלל למעלה מ-10,000 לוחמים ספג תבוסה מוחצת, אך היה זה סימן לבאות.
קרב לכאיום
שמואל פישר
שמואל (שמוליק) פישר (1914 – 17 ביולי 1971) היה שחקן, בדרן, קומיקאי, קונפרנסייה, קריין, פזמונאי ומערכונאי ישראלי.
ביוגרפיה.
שמואל בן יצחק פישר נולד בשנת 1917 בפרמישלן שבגליציה המזרחית, פולין. בשנת 1938, כשהיה כבן 21, עלה לארץ ישראל. תחילה עבד כפועל בניין, אך בתוך זמן קצר הצטרף לתיאטרון הסאטירי הקטן "כל הרוחות" שפעל בתל אביב מתחילת שנת 1939 ועד 1941, שם הופיע ביחד עם מתתיהו רוזין. פרט לפועלו על הבמה, בעיקר כקונפרנסייה, גם כתב לתיאטרון, ועד מהרה התפרסם בכישרונו לחיבור פזמונים, מערכונים ומונולוגים. בהמשך כתב והשתתף בתיאטרונים "לי-לה-לו" (שנוסד בשנות ה-40) ו"דו-רה-מי" (שנות ה-50).
בסוף שנת 1952 נסע למסע הופעות בן תשעה חודשים בצרפת ומערב אירופה, ובסוף 1953, זמן קצר לאחר שובו, נסע לחפש את מזלו בארצות הברית. שם הופיע בפני קהל יהודי ביחד עם שחקנים כדני קיי וקלודט קולבר, ומדי פעם היה שב לישראל להופיע. מ-1957 שהה בארץ והופיע ב"תיבת נוח" בפני חיילי צה"ל, בסוף שנת 1958 נסע שוב לארצות הברית, וב-1959 נישא לזמרת הסופרן והשחקנית היידית שרה ליפטון (פריידל'ה (פריידעלע) ליפשיץ; בתה של השחקנית היידית לנה ליפשיץ) והתגורר עִמה ברחוב ברודוויי שבמנהטן. במשך שבע שנים חי ועבד בארצות הברית, וחרף רצונו לא יכֹל היה לשוב לארץ, בשל מצבה הבריאותי של חותנתו. ב-1962 העלה עם ליפטון במכללת האנטר בניו יורק תוכנית מיצירתו של מרדכי גבירטיג.
לבסוף שב לישראל בראשית שנת 1966 עם רעייתו ואמהּ.
לאחר מספר חודשי התאקלמות, החל להכין מופעים משולבים עם אשתו – מופעי פולקלור יהודי, ביידיש, שבה שילבו השניים את כישוריהם - הוא בהגשת קטעי הומור והיא בזמרה. הוא ביקש להגשים את חלומו ולפתוח במה עצמאית, ולשם כך שכר אולם קטן בשדרות דוד המלך פינת אבן גבירול (מול קפה "רוול") וקרא לה "טווס הזהב" (די גאָלדענע פּאווע), על שם המוטיב המפורסם של איציק מאנגר. אולם המציאות הישראלית שהכיר משנות ה-40 וה-50 השתנתה, והוא נאלץ לסגור את התיאטרון הזעיר שלו כבר אחרי הצגה אחת.