טולקין העיד על עצמו שתיאור הגמדים בכתביו, הושפע מאופן התיאור של יהודים בתרבות. לדבריו אין בעניין אנטישמיות, אלא רק אמצעי ספרותי והוא רוחש כבוד והערכה לעם היהודי. התיאור החיצוני של הגמדים כארוכי אף וקטני קומה היה דומה לצורה בה נתפסו יהודים באותה עת באירופה כמו גם אהבתם לזהב, אך הגמדים בספריו נתפסים דרך כלל כדמויות מעוררות אהדה. ניתן למצוא בסיפוריו מקבילות שונות לקשר זה:
ספריו.
זוהי רק רשימה חלקית מכתביו (יש האומרים שטולקין כתב במהלך חייו כ-600 סיפורים באורכים שונים). חלק מכתביו נערכו ויצאו לאור לאחר מותו על ידי בנו, כריסטופר.
אוגר
האוגר (שם מדעי: "Mesocricetus") הוא סוג מכרסם בתת-משפחת האוגרים ממשפחת האוגריים. הסוג כולל ארבעה מינים ונפוץ באזור דרום-מזרח אירופה.האוגרים הם חיות של לילה.
תיאור.
האוגר קיבל את שמו עקב נטייתו לאגור מזון. הוא נוהג להסתייע בכיסי הלחיים שלו למטרה זו. את המזון שאגר הוא מרגיש בנוח לפלוט רק במקום מוכר לו. שקי הלחיים של האוגר יכולים להכיל אף שגר גורים (האימהות נוהגות לעשות פעולה זו כאשר הן חוששות) אך פעולה זו יכולה להיגמר בחניקה או עריפת ראשיהם של הגורים.
לאוגר גוף קטן מאוד כ-17 ס"מ בלבד אורכו, הזכר קטן אך במקצת מן הנקבה. אוזניו קטנות אך חוש השמיעה שלו מפותח מאוד. גם חוש הריח שלו מפותח מאוד. לעומתם, חוש הראייה אינו מפותח. שיני האוגרים, כדרכם של המכרסמים, צומחות כל הזמן.
האוגר בטבע אוכל בעיקר זרעים אך הוא לא יבחל גם בחרקים ובפירות למיניהם.
האוגר מגיע לבגרות מינית בגיל 11 שבועות לערך. עונת הייחום בטבע היא בחורף. ההריון הוא הקצר ביותר במחלקת היונקים - 16 עד 18 יום בלבד. האוגרות ממליטות פעמים אחדות בשנה; בכל המלטה יופיעו בין 2 ל-6 גורים (תלוי בסוג האוגר) חסרי ישע ועיוורים.
במה חדשה
במה חדשה הוא אתר אינטרנט הפועל ככתב עת ספרותי, שהוקם במטרה לספק במה ליוצרים שונים לפרסם את יצירותיהם באופן חופשי באינטרנט.
היסטוריה.
האתר "במה חדשה" התחיל את דרכו בשנת 1998 ביוזמת בועז רימר, כשהוא מתבסס על האתר החלוצי בימה אחרת שהוקם באמצע שנות ה-90 על ידי ערן להב.
במשך השנים צבר האתר פופולריות רבה. בתחילת חודש מאי 2016, התקרב מספר דפי היוצרים באתר ל-37,000. אולם חלק מהדפים הם למעשה שמות שונים של אותו אדם, ויש דפים שיוצריהם חדלו מפעילותם באתר.
הסגנון והאיכות של היצירות בבמה מגוון ושונה, והן נעות בין יצירות ביכורים גרפומניות לפניני כישרון. האתר שימש קרש קפיצה ליוצרים רבים. אחד המפורסמים שבהם הוא יוני בלוך, שפרסם בבמה חדשה את יצירותיו. גם סופרים ידועי שם כמו אתגר קרת, יורם קניוק ורבים אחרים, מפרסמים בבמה חדשה.
כיום מאפשר האתר פרסום של יצירות מלל, מוזיקה, תמונות מכל הסוגים וכן יצירות וידאו או אנימציה ממוחשבת, וסביבו קמו קהילות מקוונות. כל יצירה חייבת באישור עורכי האתר ולעיתים הם אף חוסמים פרסום יצירות מסיבות שונות, כגון הפרת זכויות יוצרים, חוסר התאמה ערכי או סיבה אחרת. לעורכים יד חופשית באישור או פסילה של יצירות לפי שיקול דעתם. יצירה המכילה שגיאות כתיב רבות מדי, או תוכן בוטה או גס לרוב לא תאושר. בבמה אפשר לפרסם כמעט כל תוכן באתר על ידי יוצרים רשומים. ישנן דוגמאות רבות של דפי יוצר בבמה חדשה אשר לא היו זוכים לפרסום באתרי אינטרנט או כתבי עת ספרותיים אחרים.
החל מ-1999 קיימו יוצרי הבמה אירוע משותף המכונה "ערב במה". האירוע התקיים מדי חודש ביום שלישי הראשון של החודש. עם הזמן נוסדו סביב הערב המרכזי גם ערבים אלטרנטיביים. ערבי הבמה כללו הקראת שירה ופרוזה, הצגת קטעים תאטרליים והופעות חיות מסוגים שונים. ערבי הבמה לרוב התקיימו בתיאטרון תמונע והם התקיימו ברצף במשך שנים אחדות, עד אשר הופסקה ההתקשרות בין במה חדשה לתיאטרון תמונע באמצע שנות האלפיים. עקב כך ערבי הבמה נדדו לאולמות אחרים, עד אשר ערבי הבמה הופסקו לחלוטין. יש הרואים בהפסקת ערבי הבמה כאחת הסיבות לדעיכת האתר. ערבי הבמה של במה חדשה, שבהם נפגשו היוצרים, הפכו את האתר לשונה מאוד, הרבה קשרי חברות נוצרו בין חברי האתר מחוץ לאינטרנט, העורכים היו יוצרים בעצמם ורובם זכו בפעם הראשונה לערוך או להמליץ על יצירות של אדם אחר, שיטה זו גרמה לעורכי האתר להיות "מחוזרים" על ידי יוצרים אחרים שחפצו בהמלצה.
במרץ 2007 מחקו פורצים את היצירות מחצי השנה האחרונה באתר, בעקבות ניסיון פריצה אחר שעליו השתלטו בעלי האתר. עם זאת, רימר הצליח לשחזר את מרבית היצירות הפגועות. בנוסף, יוצרים ותיקים רבים הפחיתו את פעילותם באתר ואף הפסיקו את פעילותם כלל.
תקופת השיא של פעילות האתר הייתה בין 2001 ל-2005.
באתר הייתה נהוגה שיטה שיצרה תחרותיות באתר. היוצרים הרשומים בה היו יכולים לדרג כל יצירה מהציון 1 עד 5. הציון 5 ציין איכותיות של יצירה בעיני היוצר המצביע והציון 1 ציין יצירה גרועה. עקב השיטה, יוצרים רבים פתחו דפי יוצר רבים והדבר הביא לאנדרלמוסיה רבתי. ניתן לציין יוצרים באתר שהיו להם מספר רב של דפי יוצר, ולפיכך יכלו להצביע מספר פעמים ליצירה אחת ובכל פעם בשם יוצר אחר. כמו כן, יוצרים אחרים שהתאחדו יחד כדי לקדם יצירות של עצמם, באמצעות הצבעות מאורגנות (לא חל איסור על פתיחת מספר דפים ובשמות שונים לאותו אדם).
לבעל האתר, בועז רימר, הייתה יכולת בלעדית לחסום יוצרים ולגלות את זהותם. העורכים נבחרו על ידי בועז רימר עצמו, ותפקידם היה לאשר יצירות, ואף להמליץ על יצירות שיופיעו בעמוד הבית של האתר.
חרב
חרב היא כלי נשק קר שנועד לדקירה ולשיסוף. בעיצובה הבסיסי ביותר, החרב עשויה מלהב ארוך וניצב בו אוחזים את החרב. הלהב בדרך כלל עשוי מתכת, כשלפחות צד אחד שלו משויף וחד. לעיתים קרובות יש לחרב קצה מחודד לדקירה. הידית יכולה להיות עשויה מסוגים שונים של חומרים, כשהנפוצים הם עץ מצופה בעור, עורות דגים, בד עבה, שרוכים או סבכות מתכת. מבנה החרב דומה בצורה מפתיעה בתרבויות שונות, כמו גם טכניקות הסיף והלחימה הנפוצות. על-מנת לשאת את החרב נהוג להשתמש בנרתיק הנקרא "נדן", שמונע מהחרב לפגוע באדם הנושא אותה ומגן על הלהב מפני פגעי הטבע (כגון אבק ולחות).
מבנה החרב.
החרב בנויה משני חלקים עיקריים: להב וניצב.
ניצב.
הניצב הוא החלק בחרב בו אוחזים. הוא בנוי מידית שבקצה התחתון גולה שמטרתה העיקרית היא לסייע באחיזה. בחרבות דקירה מאוחרות שימשה גם לאיזון משקל הלהב ולאפשר תמרון נוח יותר בדקירה. כמו כן, הגולה יכולה גם להמם אדם במכה על הראש. באמצע נמצאה הידית, בה אוחזים. בקצה הקרוב ללהב ניצבת השמורה, או ה-hand-guard שמטרתו הייתה כפולה: למנוע מהיד להחליק על הלהב ולמנוע מלהב היריב לפגוע ביד. לחרבות שונות היו שמורות שונות: לחרבות האבירים של ימי הביניים היו שמורות בצורת מוט אופקי שיצר צלב עם הלהב והידית (cross-guard), לחרבות היפניות היו שמורות בצורת מלבן או אליפסה שהקיף את הלהב (Tsuba) ואילו לחרבות הדקות והקלות (יחסית לחרבות ימי הביניים) של המאה ה-17 ואילך (חרב סיף או דקר) השמורה הייתה מעין "סלסלה" שעטפה את היד וכללה קשת פלדה שהגנה גם על פרקי האצבעות.
להב.
הלהב הוא אחד מן הכלים הקדומים ביותר שהמציא האדם; אך להבים ארוכים מספיק כדי להיחשב חרבות נוצרו רק בתקופה הכלקוליתית, עם תחילת מלאכת עיבוד המתכת.
לחרבות שונות היו להבים שונים. הלהב כולל שפה אחת או שתיים מחודדות, ששימשו לשיסוף ולעיתים גם קצה מחודד ששימש לדקירה. החרב הארוכה בעלת שתי השפות כללה גם מעין שקע לאורך אמצע הלהב, שנועד להקטין את המשקל של החרב. שקע זה - הנקרא fuller - נודע בטעות כ"מרזב הדם".
חרבות בעלי להבים קצרים יותר (כגון הגלאדיוס ופגיונות מסוגים שונים) שימשו לרוב לדקירה, ואילו חרבות ארוכות, כמו רוב החרבות שהיו בשימוש בימי הביניים, שימשו לחיתוך. ההבדל בין חרבות אלה התבטא, כאמור, באורך, בצורת הלהב (למשל, חרבות מעוקלות שימשו רק לחיתוך, חוץ מבמקרה של חרבות סיף) ובחלקיו החדים (רק חרבות ישרות המיועדות לחיתוך היו חדות בשני צידיו של הלהב).
שיטות הייצור של הלהבים היו שונות מחרב לחרב, אך לא במידה רבה. שיטת ייצור חרבות חדשה יחסית כוללת קיפול חוזר ונשנה של המתכת בצורת הלהב, מה שמאפשר ליצור להב דק יחסית אבל חזק. ההבדלים באיכויות החרב מתבטאות בעיקר באיכות החישול שהיה שונה בין מסורת למסורת וכמו כן ישנם שינויים בין חרבות בהתאם למטרה של הלוחם וכן בהתאם למגבלות הטכנולוגיה.
היסטוריה.
חרבות היו בשימוש אצל בני האדם החל מתקופת הברונזה, כשלראשונה הומצאה הטכנולוגיה ליצירת להבים חדים וארוכים. החרבות הראשונות היו עשויות מברונזה או נחושת. הלהב היה קשה, אך מאוד שביר, והחרבות נעשו בטכניקה שכללה יציקת הנחושת הנוזלית לתוך תבנית, קירור, ואז ליטוש וחידוד בעזרת אבני ליטוש ו"פצירות". רק כשהאדם למד לעבד את מתכת הברזל נהפכו החרבות לכלי נשק חשוב. במהרה, למדו הנפחים שעם הוספת כמות מתאימה של פחם (למעשה הפחמן שנמצא בפחם) ניתן לייצר סגסוגת יעילה בהרבה: פלדה.