אוטה פרוורט ("'Ute Frevert"; נולדה ב-10 ביוני 1954) היא פרופסורית גרמניה להיסטוריה המתמחה בהיסטוריה גרמנית מודרנית ועכשווית, ובהיסטוריה חברתית ומגדרית. היא מלמדת היסטוריה והיסטוריה גרמנית במגוון אוניברסיטאות בכל העולם וביניהן ייל, קונסטנץ (University of Konstanz), ביילפלד (Bielefeld University) וסטנפורד. בין תחומי העניין המחקריים שלה: ההיסטוריה של הרגשות, היסטוריה חברתית ותרבותית בעת החדשה, היסטוריה של המגדר והיסטוריה פוליטית. בפרסומיה הבולטים בחנה פרוורט את ההיסטוריה של הנשים ואת יחסי המגדר בגרמניה המודרנית, מדיניות חברתית ורפואית בגרמניה של המאה ה-19, והשפעתו של הגיוס לצבא על החברה הגרמנית מ-1814 ועד ימינו. בשנת 1998 זכתה פרוורט בפרס לייבניץ, המוענק על ידי קרן המחקר הגרמנית למדענים ולאנשי אקדמיה בולטים בתחומם, אשר השיגו הישגים יוצאי דופן במחקר. החל משנת 2008 פרוורט חברה בחבר המדעי של "אגודת מקס פלאנק" ומנהלת את שבברלין.
קורות חיים.
אוטה פרוורט נולדה ב -10 ביוני 1954 שבגרמניה. כיום היא מתגוררת בברלין.
השכלה.
בגיל 17 עברה פרוורט את בחינות "כישורים ברמה מתקדמת" (Level A Test) שבאנגליה. משם, המשיכה ללמוד במשך שש שנים היסטוריה ומדעי החברה באוניברסיטת מינסטר ואוניברסיטת ביילפלד שבגרמניה ובית הספר לכלכלה של לונדון. את לימודיה עשתה תחת מלגה מטעם "הקרן הלאומית לאקדמיה הגרמנית" ("Studienstiftung"). בשנת 1977 קיבלה פרוורט תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת ביילפלד, וחמש שנים מאוחר יותר קיבלה מלגה נוספת מטעם "הקרן הלאומית לאקדמיה הגרמנית" והשלימה בעזרתה את הדוקטורט שלה. ב-1989 מונתה פרוורט לפרופסור להיסטוריה מודרנית.
קריירה.
בין השנים 1991–1997 עבדה פרוורט כפרופסורית להיסטוריה מודרנית, תחילה באוניברסיטה החופשית של ברלין ולאחר מכן באוניברסיטת קונסטנץ. לאחר מכן עבדה כפרופסורית להיסטוריה כשש שנים באוניברסיטת ביילפלד. בשנת 1993 קיבלה מינוי באוניברסיטה החופשית של ברלין ולבסוף עברה לאוניברסיטת קונסטנץ ואוניברסיטת ביילפלד כפרופסורית. בשנת 2000 הצטרפה למרכז ללימודים מתקדמים במדעי ההתנהגות שבסטנפורד. בין השנים 2000–2003 שימשה פרוורט כפרופסורית אורחת במספר אוניברסיטאות, ביניהן: המוסד למדעי האדם שבווינה, הבית למדעי האדם שבפריז וקולג' דארתמורת' (Dartmouth College) שבניו המפשייר. לאחר מכן עבדה כפרופסורית להיסטוריה גרמנית באוניברסיטת ייל שבארצות הברית כארבע שנים.
בשנת 2004 פרוורט מונתה כחברה באקדמיה הלאומית הגרמנית למדעים, לאופולדינה (German National Academy of Sciences Leopoldina) ובשנת 2005 המשיכה את עבודתה במכון ללימודים מתקדמים שבברלין. החל משנת 2008 פרוורט מכהנת כחברה בחבר המדעי של חברת "מקס פלאנק" ומנהלת את "מכון מקס פלאנק להתפתחות האדם" שבברלין. בשנת 2009 קיבלה חברות ב-אקדמיה למדעים ומדעי הרוח ברלין-ברנדנבורג, וב-2013 מונתה לעמיתה באקדמיה הבריטית למדעי הרוח והחברה שבלונדון. החל משנת 2020 משמשת פרוורט כחברת נשיאות באקדמיה הלאומית הגרמנית למדעים, לאופולדינה.
פרסומיה.
פרוורט כתבה במהלך חייה ספרים אקדמיים ומחקריים רבים. ביניהם:
Women in German History: From Bourgeois Emancipation to Sexual Liberation (1990). בספר זה מציגה פרוורט את המחקר המקיף הראשון על אודותיהן של נשים בחברה הגרמנית המודרנית. היא בוחנת את ההמשכיות והשינוי בחייהן של נשים לאורך 200 השנים האחרונות, ומנתחת את ההבדלים החברתיים והמכנים המשותפים הקיימים בין נשים ממעמדות שונים.
בספרה Learning How to Feel: Children's Literature and Emotional Socialization, 1870-1970 (2014) בוחנת פרוורט את הדרכים בהן ילדים ובני נוער לומדים כיצד להרגיש. על פי הספר היכולת העוברית לחוש מתפתחת בעזרת דיאלוג עם הסביבה החברתית והתרבותית ובעזרת חומרי קריאה. הספר מתבסס בין היתר על ספרות ילדים ומדריכי ייעוץ, במטרה להבין את שיטות האימון ותהליכי הלמידה של רגשות בעידן המודרני (1870–1970). המחקר מתייחס לאספקטים חברתיים, תרבותיים ופוליטיים, ונוקט בגישה בין-לאומית.
The Politics of Humiliation: A Modern History (2020). בספר זה, בוחנת פרוורט את התפקיד שמילאה ההשפלה הציבורית בחברה המודרנית ומראה כיצד ההשפלה שימשה כאמצעי כפייה ושליטה, החל מעולמות הפוליטיקה והדיפלומטיה הבינלאומית וכלה בחינוך ילדים ובניהול הצדק. פרוורט מספקת דוגמאות היסטוריות בכדי להציג את האופן שבו השפלות היו מובאות ועדיין מובאות לקהל, ודנה בשאלה כיצד בתחומים שונים, השפלה- והרגשת הבושה הנלווית- הופכות לאמצעי כוח.
לרשימת ספרים מלאה-
לרשימת ספרים מלאה ראה.
יחסים עם ישראל.
בשנת 1997, לאחר סיום תקופת הפרופסורה שלה בהיסטוריה באוניברסיטת ביילפלד, הגיעה פרוורט לאוניברסיטה העברית שבירושלים כפרופסורית אורחת. כ-21 שנים מאוחר יותר, בשנת 2018 הצטרפה פרוורט לחבר הנאמנים של מכון ון ליר בירושלים. בשנת 2015, השתתפה פרוורט בסמינר המשותף של גרמניה וישראל- "הסמינר האקדמי: לעצב מודעות לאומית" שנערך בבית לוחמי הגטאות, בסמינר הרצתה בנושא: "התלהבות ופיתוי: המדיניות הרגשית של הנאציונל-סוציאליזם". הסמינר שנערך בשיתוף עם קרן אברט קידם דיאלוג ישראלי-גרמני, אשר היווה תשתית למחקר חדש בתחום לימודי השואה.
בשנת 2013 הצטרפה פרוורט לוועד הנאמנים של "קרן גרמניה-ישראל למחקר ולפיתוח מדעי" כאחת משמונת הנגידים [GK2] שייצגו את גרמניה בחבר הנאמנים של הקרן. ב-25 באוגוסט 2018, בעקבות החלטת השר אקוניס שלא למנות את פרופסור יעל אמיתי לנגידה מטעם ישראל בקרן, התפטרה פרוורט מתפקידה כאות מחאה[4][5]. במכתב התפטרותה טענה ש"פסילת מועמדותה של פרופסור יעל אמיתי פוגעת ביושרה של הקרן". התפטרות זאת התרחשה לאחר שכ-450 מדענים ישראליים הודיעו כי לא יעבדו עם הקרן עד שפרופסור אמיתי תמונה לתפקיד. ממשלת גרמניה בתגובה לא מינתה מחליף לפרוורט עד שהתבהרה הפרשה.
אנג'ליקה נויבירט
אנג'ליקה נויבירט (בגרמנית: Angelika Neuwirth; נולדה ב-4 בנובמבר 1943), היא פרופסור ללימודי הקוראן באוניברסיטה החופשית של ברלין, גרמניה. היא זכתה במספר פרסים ועיטורים על עבודותיה, ביניהם פרס זיגמונד פרויד בשנת 2013 ודוקטור לשם כבוד מטעם החוג ללימודי דת באוניברסיטת ייל בשנת 2012.
ביוגרפיה.
אנג'ליקה נויבירט נולדה בשנת 1943 בנינבורג , גרמניה. היא למדה שפה וספרות פרסית באוניברסיטת טהרן, ולימודים שמיים, לימודי ערבית, לימודי אסלאם ופילולוגיה קלאסית באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
הישגים אקדמיים.
לאחר שסיימה את הדוקטורט שלה ב-1972 באוניברסיטת גטינגן היא הוסמכה ללמד קורסים אקדמיים בשנת 1977 באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן. כמו כן, נויבירט לימדה קורסים באוניברסיטת ירדן שבעמאן. היא מילאה תפקידים שונים באוניברסיטאות במינכן, בקהיר ובבמברג לפני שהצטרפה לאוניברסיטה החופשית של ברלין בשנת 1991 כפרופסור ללימודי ערבית. בין השנים 1994- 1999 נויבירט ניהלה את המכון המזרחי של החברה המזרחית הגרמנית (Deutsche Morgenländische Gesellschaft) בביירות ובאיסטנבול. בשנת 2008 זכתה בתואר דוקטור לשם כבוד בתאולוגיה קתולית מאוניברסיטת במברג. בשנת 2009 היא נבחרה לחברה בלאופולדינה, האקדמיה הלאומית הגרמנית למדעים, ובשנת 2011 התקבלה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בארצות הברית. מחקרה מתמקד בספרות ערבית קלאסית ומודרנית ובקוראן בתקופה המאוחרת. משנת 2012, נויבירט עומדת בראש פרויקט המחקר של "קורפוס קורניקום" של האקדמיה למדעים ומדעי הרוח של ברלין-ברנדנבורג, שמטרתו היא לתעד את המסורות בכתב היד ובעל פה של הקוראן על מנת לפתח הבנה קונטקסטואלית טובה יותר במערב.
פרסים.
בשנת 2011 נבחרה נויבירט לחברת כבוד באקדמיה האמריקאית לאומנויות ומדעים ובשנת 2012 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהחוג ללימודי דת באוניברסיטת ייל. בשנת 2013, האקדמיה הגרמנית לשפה ושירה העניקה את פרס זיגמונד פרויד כאות להכרה במצוינותה בכתיבה מדעית, בדגש על יכולתה לשלב את הקוראן בתוך שיח פילוסופי-דתי מערבי רחב. ביולי 2018 נבחרה כעמיתת האקדמיה הבריטית.
פרסומים ועבודות.
בספרה "The Qur'an and Late Antiquity", נויבירט מספקת גישה חדשה להבנת הטקסט המייסד של האסלאם. בדרך כלל מתייחסים אל הקוראן כאל טקסט מוגמר, כהעתק או כתקציר של התנ"ך בערבית. בניגוד לכך, נויבירט ניגשת לקוראן כתוצר של קהילה ספציפית בחצי האי ערב, שנחשפה לעולמות הרחבים של האימפריות הביזנטיות והסאסאניות, ולמסורות האינטלקטואליות העשירות של היהדות הרבנית והנצרות הקדומה. היא מאפשרת לקוראים לראות את הטקסט כמסורת שבעל פה שהתפתחה בתוך הקהילה, לפני שהיא נאספה ואוגדה כספר. ניתוח זה שופך אור נחוץ על התפתחות השקפתו ההיסטורית, התאולוגית והפוליטית של הקוראן.
בשנת 2008 פרסמה נויבירט מחקר בשם ""Two Views of History and Human Future: Qur'anic and Biblical Renderings of Divine Promises". המחקר התחקה אחר הפניות של הקוראן למזמור תהילים מספר 136, הידוע גם בשם "הלל הגדול". לדברי נויבירט, מן ההיבט הדוקטרינרי ניתן לראות השפעות של המזמור בצורה חדשה יותר ב"סורת אל-רחמן", הפרק ה-55 בקוראן. המחקר משווה בין שני הפרקים ומראה שהקוראן דוחה את הרעיון של התנ"ך - "ההיסטוריה כהבטחה לעתיד".
הספר "Scripture, Poetry and the Making of a Community: Reading the Qur'an as a Literary Text" פורסם בשנת 2014. הוא מציע גישה מתודולוגית חדשה לחקר הקוראן ומקשר את מורשתו עם המורשת הפואטית התנ"כית והערבית.
ג'יין גרייבס סמיילי