במחצית השנייה של המאה ה-19 הפך היישוב למקום יריד חשוב. פעמיים בשנה התקיימו בו ירידים עבור כל מערב המחוז פגראש. היישוב התפרסם גם הודות לאמנות ציורי האיקונות על זכוכית. אחרי 1843 פעל בו צייר הזכוכית סאבו מוגה. בשנת 1900 נפתח בית מרקחת היישוב.
ב-27 ביולי 1889 הכפר ארפאשו דה ז'וס נשרף במלואו בדליקה ובהמשך נבנה מחדש.
בשלהי המאה ה-19 כמחצית התושבים היגרו לארצות הברית והתיישבו בעיקר בקליוולנד. בשנים 1892 -1884 המשפטן ואיש העסקים היהודי שאנדור אולמן היה נציג של ארפאשו דה ז'וס (אלשוארפאש) בפרלמנט בבודפשט.
על אף החרמת הבחירות על ידי המפלגה הלאומית הרומנית, לבסוף נבחר נציג רומני מחבל פגראש לפרלמנט ההונגרי, ניקולאיה שרבאן, בן הכומר של הכפר ווילה. הוא הצטרף לסיעת הליברלים ובשנת 1906 למפלגה הלאומית הרומנית.
בשנים 1904 -1910 בביתו של פטרו שרב פעל בית ספר ממלכתי ראשון עם שפת ההוראה הונגרית. הוא עבר בהמשך לבית חדש שנבנה לפי תוכניותיו של אישטוואן מדגיאסאי שעבר לימים שיפוצים משמעותיים.
בסוף המאה ה-19 ביקר בכפר ניקולאיה יורגה שהתרשם מהמעמד המרכזי של הכפר באזור. הפרטור הראשי גאורגה בוייריו שישב בארפאשו דה ז'וס היה אחראי על תריסר כפרים.
בשנת 1900 התקיימו בכפר רק 17 משקי בית. מספרם הכפיל והגיע ל-33 עד לתחילת מלחמת העולם הראשונה ב-1914.
ב-1902 ארפאשו דה ז'וס הפך מכפר קטן לכפר גדול.
בשנת 1910 אלכסנדרו ואידה-וויבוד, נציג המפלגה הלאומית הרומנית הביס את נציג מפלגת העבודה הלאומית, גאורגה אודריה, ונכנס לפרלמנט ההונגרי.
החל מ-1912 ישב בארפאשו דה ז'וס דקאן של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית באזור.
במאה -20.
בהתחלת המאה ה-20 נבנתה מסילת ברזל ותחנת רכבת. מאוחר יותר נסלל הכביש הלאומי. הכפר צויד בדואר, טלפון, תחנת יערנות, מרפאה ומרפאה וטרינרית.
אחרי 1918 כשסופח לרומניה, הפך חבל פגראש למחוז פגראש של רומניה.
המשקים הראשונים ששוקמו היו במרכז הכפר. בתים נוספים שנבנו לאורך הדרך הראשית החוצה את היישוב הרחיבו את הכפר מחדש.
בתקופה שבין מלחמות העולם תחת השלטון המלכותי הרומני מספר משקי הבית לאורך הדרך הראשית עלה פי שלושה. נפתחו חנויות, אטליזים, סנדאות לסנדלרות, נפחות, נגרות ומאפיה.
בימי מלחמת העולם השנייה גברי הכפר גויסו למלחמה נגד ברית המועצות ואחרי אוגוסט 1944 השתתפו לצד הסובייטים במלחמה נגד גרמניה הנאצית והונגריה.
בשנות ה-1950 פעלו באזור קבוצות של לוחמים אנטיקומוניסטים - שכללו חברים בעבר במשמר הברזל או במפלגה הלאומית של האיכרים והן שהסתתרו בהרים. ידועים היו הכומר קורנל דסקל, המורה רמוס בודאק, וסילה מגוריאן ומיקולאיה טרנדפיר (ניאגלו). מאבקם דוכא על ידי המשטרה והסקוריטטה.
אחרי 1945 המשיכה התפתחות הכפר. תוך 15 שנה נבנו 100 משקי בית נוספים. בתים רבים נבנו גם בבקעת הנהר אולט בצפון (מרסה Mârsa) וכן דרומה אל הרי הפגראש. מרסה והיישוב ויקטוריה בסביבה הפכו ליישובי פועלים. חלק מהתושבים עסקו בבניין. קמו שלוש טחנות מים. הוקמה אגודה לתרבות בשם "ארפשאנה".
בעת השלטון הקומוניסטי נכלל הכפר עם המחוז לאזור סטלין שבירתו הייתה ה"עיר סטלין" (שמה של בראשוב בשנות ה-1950), ובשנת 1960 באזור בראשוב. אחרי הרפורמה בחלוקה המנהלית של רומניה בשנת 1968 בימי שלטונו של ניקולאיה צ'אושסקו שויך הכפר ארפאשו דה ז'וס למחוז סיביו
בשנות ה-1970 התחילה תקופת שפל. בשלהי המשטר הקומוניסטי והתחלת המשטר הפוסט-קומוניסטי החדש בשנים 1986–1990 קמו רק חמישה משקי בית חדשים. בדצמבר 1989 הונהגה האספקה עם גז מתאן. אחרי מהפכת 1989 נסעו תושבים רבים לעבוד במערב אירופה ובנו אחר כך בתים חדשים בכפרם.
גאוגרפיה.
מיקום ונופים.
הכפר נחצה מדרום אל הצפון על ידי הנחל ארפאש וכן על ידי הנחל גוסטאיה, והוא שוכן למרגלות הרי פגראש בגדה בשמאלית של הנהר אולט ליד אחד המאגרים שלו. על יד הכפר שביל מסומן במשולש כחול המוביל לכביש טרנספגרשאן (הכביש החוצה את הרי פגראש)
ארפאשו דה ז'וס נמצא 47 ק"מ מזרחית מהעיר סיביו, 78 ק"מ מערבית מהעיר בראשוב, 135 ק"מ דרומית-מזרחית מהעיר קלוז'-נפוקה ו-188 ק"מ צפונית-מערבית מבוקרשט, בירת רומניה.
מן הבקעה שבה שוכן הכפר נשקפים הרי פודראגו, ארפאשו מארה (גובה 2468 מ'), ונטואריה לוי בוטיאנו (Vânătoarea lui Buteanu= הציד של בוטיאנו) והקו המשונן של ההר שיאואה קאפריי (Șeaua Caprei= אוכף העז) שהם חלק מהרי פגראש.
מצפון לכפר פרט לנהר אולט נראות גבעות החרטיבאץ' (Hârtibaci)
דמוגרפיה.
828 רומנים, 53 צוענים, ו-16 גרמנים.
550 נוצרים אורתודוקסים, 331 נוצרים יוונים-קתוליים רומנים, 16 נוצרים רומיים-קתוליים.
בשנת 1924 פעל בכפר רוקח יהודי בשם הרמן שנברגר. בכפר השכן אוצ'ה דה ז'וס היה בעל בית מרזח (אחד מתוך שלושה) יהודי בשם מאייר אורנשטיין.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין של רומניה משנת 2002 בכפר גרו 1127 תושבים.
שפת האם לפי ההצהרה
1114 תושבים הצהירו את עצמם כנוצרים אורתודוקסים.
אישים.
בשנת 1996 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית חבר ראשון ממוצא רומני, מרטין הוק, בן למהגרת מארפאשו דה ז'וס.
האסטרופיזיקאי והממציא גדעון שרבו (יליד אוהיו 1925) הוא גם צאצא של רומנים מארפאשו דה ז'וס.
לקריאה נוספת.
in: Arhiva genealogică vol. 1, 1/2 1994 pp. 55-63
קישורים חיצוניים.
Editura Altip, Alba Iulia 2013
משפחת מודיאנו
משפחת מודיאנו (באיטלקית: Modiano, ביוונית: Μοδιάνο) היא משפחה יהודית-איטלקית, שהצמיחה מתוכה בנקאים, רופאים, אדריכלים, סוחרים ואישי ציבור. אחת ממשפחות ה'פראנקוס' העשירות והחשובות בסלוניקי, יוון.
אטימולוגיה.
שם המשפחה הוא טופונימי ונגזר משמה של העיירה מודיליאנה הנמצאת במחוז אמיליה-רומאניה, שבצפון איטליה. הרובע היהודי של העיירה מודיליאנה מתועד כבר במאה ה-13.
היסטוריה.
מוצא המשפחה מצפון איטליה מהערים מודיליאנה, פרארה, ואימולה שבמחוז אמיליה-רומאניה. השם מודיאנו מתועד בכתב זכויות משנת 1465 בפרארה שבאיטליה.
בסוף המאה ה-16 מהגרים חלק מבני המשפחה אל סלוניקי שביוון ונמנים שם על הפראנקוס, העלית החברתית והכלכלית של העיר. שכבת העלית של הקהילה היהודית בסלוניקי כללה מספר משפחות יהודיות אריסטוקרטיות ממוצא איטלקי שבלטו בעושרן, ברמת החינוך הגבוהה שהעניקו לבניהם ובקשריהן הכלכליים. בני משפחת מודיאנו השתלבו בפיתוח התעשייה ותרמו לפיתוחה של העיר בהקמת תשתית תאורה, ביצור ובהפצת גז טבעי, בפיתוח אמצעי תחבורה, טחנות מים שסייעו ליצור הטקסטיל, יסדו בתי חרושת, בתי חולים ובתי ספר, תקעו יתד בתעשיית הטבק ובקידום התיעוש והמודרניזציה של העיר.
בסלוניקי השתייכו בני המשפחה ל'קהל קדוש איטליה ישן'.
ב-1833 נרשמו כל בני מודיאנו בסלוניקי (כ-40 בתי אב), כאזרחים של טוסקנה על ידי הקונסול של ליבורנו בתעודת האזרחות (Matricola) שהקנתה לבני מודיאנו אזרחות איטלקית.
ב-1857 הקימו בני המשפחה טחנת קמח מודרנית ביחד עם משפחת אלטיני, סחרו בדגנים, הקימו בית חרושת ללבנים ובסוף המאה ה-19 ייסדו את 'בנק מודיאנו' והקימו את מזקקת 'אולימפוס' ביחד עם משפחת פרננדס-דיאס.
בתחילת המאה ה-20 השתלבו בני המשפחה בסחר ימי בעיקר לאיטליה וצרפת אך גם לליברפול שבאנגליה. לאחת מהספינות בבעלות המשפחה קראו 'יהודית מודיאנו' על שם אשת הגביר אליאטו מודיאנו.
בשנת 1911 גורשו רבים מבני המשפחה שהיו נתינים איטלקים על-ידי הממשל העות'מאני בזמן המלחמה האיטלקית–עות'מאנית ובעקבות גירוש זה פונים חלק מבני המשפחה לבודפשט שבהונגריה והליופוליס שבקהיר, מצרים. בסיום המלחמה בסוף שנת 1912 שבו מרבית בני המשפחה לסלוניקי.
ב-1917 התחוללה בסלוניקי שריפת ענק ובעקבותיה מהגרים חלק מבני המשפחה לארצות שונות בבלקן, לצרפת, איטליה ומצרים.
בני משפחת מודיאנו היו ברובם נתינים איטלקים ונהנו מחסות הקונסול האיטלקי. בזמן מלחמת העולם השנייה נמלטו חלק מבני המשפחה לאזורי השליטה של הכוחות האיטלקים ולאיטליה עצמה.
דונלד פיין
דונלד מילפורד פיין ג'וניור (באנגלית: .Donald Milford Payne Jr; נולד ב-17 בדצמבר 1958) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של מדינת ניו ג'רזי, מאז שנבחר בבחירות מיוחדות לקונגרס בשנת 2012. פיין, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן טרם היבחרו אל הקונגרס של ארצות הברית כנשיא מועצת העירייה של ניוארק בשנים 2010–2012.
ביוגרפיה.
פיין נולד וגדל עם שתי אחיותיו, וונדה וניקול, בניוארק שבניו ג'רזי. אביו, דונלד מ. פיין, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית משנת 1989 ועד מותו ב-2012, האפרו-אמריקאי הראשון שייצג את מדינת ניו ג'רזי בקונגרס. אמו הייזל פיין (לבית ג'ונסון) נפטרה בשנת 1963 כשפיין היה בן חמש. בנעוריו הקים פיין ארגון של צעירים חברי המפלגה הדמוקרטית בשכונה סאות' וורד שבניוארק. באוניברסיטת קיין (Kean University) למד אמנויות גרפיות, והיה יועץ בתוכנית הנוער הממשלתי של ימק"א. פיין עבד ברשות הכבישים של ניו ג'רזי מ-1991 ועד הצטרפותו למועצת שירותי החינוך של מחוז אסקס ב-1996, שם עבד כמפקח על תחבורה של סטודנטים.