יהודים התיישבו בטיסבזדד במחצית השנייה של המאה ה-18. רובם עסקו במסחר ובחקלאות והקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי ומשנת 1867 הייתה תחת קהילת מאנדוק. בית הכנסת בכפר הוקם בשנת 1900.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה החלו להופיע בטיסבזדד גילויי אנטישמיות, יהודים הוכו בידי כנופיות פורעים ובתיהם נשדדו. משפחה יהודית שלא הייתה לה אזרחות הונגרית גורשה בשנת 1941 לקאמנץ-פודולסק באוקראינה, שם נרצחו כ-20,000 יהודים מגורשי הונגריה בידי חיילים גרמנים וחיילי הז'אנדרמריה ההונגרית.
באפריל 1944, זמן קצר לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי טיסבזדד לגטו קישווארדה בו רוכזו כ-7,000 יהודי הסביבה. כעבור שבועות מספר שולחו כולם למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לטיסבזדד כמה יהודים ששרדו, רובם צעירים. הם מצאו את בניין בית הכנסת הרוס, ועזבו את המקום תוך זמן קצר.
עשור (פירושונים)
אנני לונדונדרי
אנני לונדונדרי (באנגלית: Annie Londonderry; 1870 - 11 בנובמבר 1947) הוא השם שבו נודעה אנני כהן קופצ'ובסקי, יהודייה אמריקאית שבשנים 1894–1895 הייתה האישה הראשונה שהקיפה את העולם באופניים.
ביוגרפיה.
אנני כהן נולדה ב–1870 בלטביה ללייב ובאשה כהן, בת שלישית מתוך חמישה ילדים. בשנת 1875 היגרה עם משפחתה לארצות הברית, והמשפחה התיישבה בבוסטון. בגיל 17 התייתמה משני הוריה. שנה לאחר מכן נישאה לרטכל סיימון קופצ'ובסקי, יהודי אורתודוקסי, שעבר להתגורר בביתה שבבוסטון. במהלך ארבע השנים הבאות נולדו להם שלושה ילדים. אנני התפרנסה ממכירת שטחי מודעות באחדים מעיתוני בוסטון.
מסעה מסביב לעולם.
בשנת 1887 תומאס סטיבנס היה האדם הראשון שהקיף את העולם על אופניים. בשנות ה-90 של המאה ה-19 אופניים הפכו לפופולריים בקרב נשים, ובגדי הנשים הותאמו לכך. על פי המסופר, אך ספק האם כך היה, בשנת 1894 התערבו שניים מעשירי בוסטון שאישה לא תוכל להקיף את העולם ברכיבת אופניים תוך 15 חודשים. למי שתצליח במשימה הובטח פרס של 5,000 דולר.
אנני לא הייתה מועמדת אידיאלית למשימה זו. שמה הבהיר שהיא יהודייה, בעיר ובמדינה שבה האנטישמיות הייתה נפוצה. היא למדה לרכב על אופניים רק ימים מעטים קודם שיצאה לדרך. בנוסף הייתה נשואה ואם לשלושה פעוטות, המבוגר שבהם בן חמש.
חסות הייתה חיונית למימון הנסיעה ולפרסומה. אנני קיבלה אופניים מיצרן אפניים בוסטוני. יצרן מים מינרליים בשם "לונדונדרי ליתיה" העניק לאנני 100 דולר, ובתמורה היה באחורי האופניים שלט שפרסם מותג זה, ואנני אמצה לעצמה את השם אנני לונדונדרי למשך המסע.
ב-27 ביוני 1894 אנני יצאה לדרך מבית הממשל של מסצ'וסטס בביקון היל שבבוסטון. בדרכה לשיקגו הסתמכה על ספרי הדרכה של ליגת רוכבי האופניים של אמריקה . ב-24 בספטמבר הגיעה לשיקגו, כשבדרך לשם איבדה כתשעה קילוגרם ממשקלה. להמשך הדרך החליפה את החצאית הארוכה שלבשה ב (מכנסי נשים), ומיצרן מקומי קיבלה אופניים קלים ב-18 ק"ג מאופניה הקודמים. משיקגו רכבה לניו יורק, וב-24 בנובמבר עלתה על אונייה שהפליגה לנמל לה האבר שבצפון צרפת, והגיעה לשם ב-3 בדצמבר. האופניים שלה עוקלו על ידי המכס, כספה נלקח ממנה, והעיתונות הצרפתית פרסמה מאמרים בגנות הופעתה. כך לדוגמה כתב עליה "לה פיגארו" כאשר עברה בפריז בדצמבר 1894:
היא התגברה על המכשולים הביורוקרטיים, ורכבה מפריז למרסיי. למרות מזג האוויר הגרוע, עשתה דרך זו בשבועיים, תוך שהסתייעה ברכבת. ממרסיי הפליגה באונייה לסידני שבאוסטרליה, כשגבל תחנה של האונייה יצאה לרכיבה באופניים. בדרך זו ביקרה באלכסנדריה, קולומבו, סינגפור, סאיגון, הונג קונג, שנגחאי, נגאסאקי וקובה שביפן.
ב-9 במרץ 1895 אנני הפליגה מנמל יוקוהמה, וב-23 במרץ הגיעה לסן פרנסיסקו. משם רכבה על אופנים ללוס אנג'לס, ומשם המשיכה, דרך אריזונה וניו מקסיקו לאל פאסו. משם המשיכה צפונה, וב-20 ביולי יצאה מאלבקרקי לכיוון דנבר, שאליה הגיעה ב-12 באוגוסט. מחמת הדרכים הבוציות עברה את רוב נברסקה בנסיעה ברכבת. ליד גלדברוק שבאיווה שברה את מפרק כף היד כאשר התנגשה בעדר חזירים, והמשיכה עם יד מגובסת עד סוף מסעה. ב-12 בספטמבר הגיעה לשיקגו, מלווה בשני רוכבי אופניים שאותם פגשה באיווה, וקיבלה את הפרס בסך 10,000 דולר.
ב-24 בספטמבר חזרה לביתה בבוסטון, 15 חודשים לאחר שיצאה לדרך. ב-20 באוקטובר פרסמה את חוויותיה מהמסע בעיתון New York World.
יזמות.
אנני לונדונדרי פעלה לאורך מסעה ולאחריו כאשת מכירות וכמספרת סיפורים, וכך גייסה כסף למימון מסעה ולכדה את תשומת הלב של אמצעי התקשורת שתרמה להצלחת המסע. הכנסתה העיקרית נבעה ממכירת פרסומות על אופניה ועליה, שכללו מוצרים מצמיגי אופניים ועד בושם. נותנת החסות הראשונה שלה הייתה חברת המים המינרליים "לונדונדרי ליתיה". בשיקגו זכתה לחסות של חברת האופניים "סטרלינג סייקל" .
במהלך מסעה הרצתה על חוויותיה, פעמים רבות תוך הגזמות. בצרפת, למשל, הציגה עצמה כיורשת עשירה, סטודנטית לרפואה באוניברסיטת הרווארד וממציאה של שיטת קצרנות חדשה וכאחיינית של סנטור. בארצות הברית סיפרה שצדה נמרים בהודו עם בני משפחת המלוכה הגרמנית ונשלחה לכלא ביפן עם פצע ירייה בכתפה.
לאחר פרסום חוויותיה מהמסע בעיתון New York World קיבלה טור בעיתון זה, שבו כתבה במסגרת האידיאל הפמיניסטי של "האישה החדשה". לשם כך עברה עם משפחתה לניו יורק.
מורשתה.
אנני לונדונדרי נפטרה ב-1947. בשנת 2007 יצא לאור ספרו של קרוב משפחתה, הסופר פיטר זויטלין, "Around the World on Two Wheels: Annie Londonderry's Extraordinary Ride", שסיפר את סיפור מסעה. ביוני 2021 יצא לאור ספר נוסף של זויטלין, "Spin: A Novel Based on a (Mostly) True Story" - רומן המבוסס ברובו על סיפורה של לונדונדרי.
בשנת 2011 יצאה האמנית הקנדית במופע "SPIN" העוסק באופניים, ובו שיר העוסק בלונדונדרי ("The Ballad of Annie Londonderry").
גיליאן קלמפנר יצרה סרט תיעודי בן 26 דקות בשם "The New Woman - Annie 'Londonderry' Kopchovsky", שהקרנת הבכורה שלו הייתה בפברואר 2013.
אנני כהן קופצ'ובסקי
טיסמוגיורוש
טיסמוגיורוש (בהונגרית: Tiszamogyorós) הוא כפר על גדות נהר הטיסה במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית טיסמוגיורוש קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בכפר 693 תושבים ובשנת 2020 רק 802 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13.
יהודי טיסמוגיורוש.
יהודים חיו בטיסמוגיורוש במאה ה-18 ובמאה ה-19. החל משנת 1867 הייתה הקהילה כפופה לקהילת מאנדוק, בשנת 1944 נרצחו יהודים רבים מהכפר בשואת יהודי הונגריה
שיבין אל קום
ויליאם הנרי ג'ונסון
ויליאם הנרי ג'ונסון (באנגלית. William Henry Johnson; 18 במרץ 1901 - 13 באפריל 1970) היה צייר אמריקאי. נולד בדרום קרוליינה, הפך לסטודנט באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק. מאוחר יותר חי ועבד בצרפת, שם נחשף למודרניזם. סגנונו של ג'ונסון התפתח מריאליזם לאקספרסיוניזם לסגנון עממי רב עוצמה.
השכלה.
ויליאם הנרי ג'ונסון נולד ב -18 במרץ 1901 בדרום קרוליינה להנרי ג'ונסון ואליס סמוט. הוא למד בבית הספר הציבורי הראשון בפלורנס עיר מולדתו. הוא עבר לניו יורק בגיל 17 ועבד במגוון עבודות, חסך מספיק כסף כדי לשלם עבור שיעורים באקדמיה הלאומית לעיצוב היוקרתית. הוא למד במכינה עם צ'ארלס לואיס הינטון, ולאחר מכן למד אצל צ'ארלס קורטני קארן וג'ורג' וילובי מינארד, שכולם הדגישו את נושא הדיוקנאות הקלאסיים.
החל משנת 1923 עבד ג'ונסון עם הצייר צ'ארלס ובסטר הות'ורן, שהדגיש את חשיבות הצבע בציור. ג'ון למד אצל הות'ורן בבית הספר לאמנות בקייפ קוד בקווינסטאון, מסצ'וסטס במהלך הקיץ, ושילם עבור שכר הלימוד, האוכל והלינה שלו על ידי עבודה כאיש תחזוקה כללי בבית הספר. ג'ונסון קיבל מספר פרסים. באקדמיה הלאומית לעיצוב, והגיש בקשה למלגת נסיעה של פוליצר בשנתו האחרונה. כאשר הוענק לתלמיד אחר הפרס, גייס הות'ורן כמעט 1000 דולר כדי לאפשר לג'ונסון לצאת לאירופה ללמוד.
קריירה.
ג'ונסון הגיע לפריז, בסתיו 1927. הוא בילה שנה בפריז, והציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו במועדון הסטודנטים והאמנים בנובמבר 1927. לאחר מכן עבר לדרום צרפת, בהשפעת עבודתו של הצייר האקספרסיוניסטי חיים סוטין בצרפת למד ג'ונסון על המודרניזם. בתקופתו כאמן עבד ג'ונסון במגוון מדיות: חיתוכי עץ, שמן, צבעי מים, עט ודיו. לעיתים קרובות הוא השתמש בכל החומרים הקיימים בהישג יד כדי להביע את עבודתו.
בתקופה זו פגש ג'ונסון את אמנית הטקסטיל הדנית הולצ'ה קראק (6 באפריל 1885 - 13 בינואר 1944). הולצ'ה נסעה עם אחותה ארנה, שהייתה גם היא ציירת, ובעלה של ארנה, הפסל האקספרסיוניסטי כריסטוף פול (Christoph Voll). ג'ונסון הוזמן להצטרף אליהם לסיור בקורסיקה. ג'ונסון והולצ'ה נמשכו הדדית למרות ההבדלים הבין גזעיים, תרבותיים והגילאים ביניהם.
ג'ונסון חזר לארצות הברית בשנת 1929. האמן העמית ג'ורג' לוקאס עודד את ג'ונסון להציג את עבודתו בקרן הרמון כדי להתמודד על פרס קרן ויליאם א' הרמון להישגים בקרב אפרו-אמריקאיים בתחום האמנות. כתוצאה מכך, ג'ונסון קיבל את מדליית הזהב של הרמון באמנויות. הוא זכה לתהילה כ"מודרניסט אמיתי, ספונטני, נמרץ, תקיף וישיר ".