בבית החולים 125 מיטות ב-6 מחלקות אשפוז וחדר מיון. כמו כן ישנן 20 מרפאות חוץ לרפואת ילדים. סגל בית החולים מונה 300 עובדים, מתוכם 60 רופאים מומחים ו-150 אחיות.
בית החולים פועל בשיתוף עם הפקולטה לרפואה של הטכניון.
לאחר מלחמת לבנון השנייה התעורר צורך בבניית בית חולים ממוגן במתחם רמב"ם, והוחל בבנייתו של בית חולים חירום תת-קרקעי בעל 3 קומות, אשר בשגרה משמש כחניון. מעל הקומות התת-קרקעיות נבנה בניין חדש בן 9 קומות, בתכנונו של האדריכל ארד שרון, והפך לבניין הראשי של בית החולים לילדים, תוך ששמו שונה ל-"רות רפפורט", להנצחת אשתו של הנדבן ברוס רפפורט אשר תרם 80 מיליון שקלים לבנייתו (בנוסף, 30 מיליון שקלים הקציבה מדינת ישראל, ו-70 מיליון הגיעו מתורמים אחרים). כל קומה בבניין החדש עוצבה על פי נושא מסוים, למשל קומת הים, הפרדס, הכרם ועוד.
על אף הגדלת שטח בית החולים, מספר מיטות האשפוז לא גדל. שטח חדר המיון לילדים גדל פי שלושה יחסית לגודלו בבניין הישן.
בית החולים המחודש נחנך ביוני 2014, ובמהלך אותה שנה הועברו המחלקות מהבניין הישן. על פי התכנון, לבניין מאייר יועברו המחלקות אשר ממוקמות בביתנים. במקום הביתנים אשר יהרסו יוקם גן גדול לרווחת החולים והמבקרים.
דיומדס
במיתולוגיה היוונית, דיומדס (ביוונית Διομήδης, Diomếdes) הוא שמו של גיבור אכאי ובנו של טידאוס מלך אטוליה ושל דאיפילה בתו של אדרסטוס מלך ארגוס.
חייו.
הנקמה בבני אגריוס.
דיומדס נחלץ לעזרת סבו מצד אביו, אנאוס מלך קלידון, כאשר בניו של אגריוס אחיו של אנאוס (ובראשם תרסיטס) הדיחו אותו והמליכו במקומו את אגריוס. דיומדס הרג את כל בניו של אגריוס מלבד אונכסטוס ותרסיטס שלאחר מכן התנקשו בחייו של אנאוס הזקן. למרות זאת, שושלתו לא נקטעה ובתו גורגה המשיכה אותה.
מלחמת תבי.
יחד עם אביו טידאוס, דיומדס היה אחד מהשבעה נגד תבי שנכשלו בניסיונם להביס את הממלכה הבויאוטית. דיומדס השתתף כאחד מן האפיגונים אשר בהנהגת אלקמאון הרסו את חומתה של תבאי במלחמה השנייה שנועדה לנקום את מותם של אבותיהם במלחמה הראשונה.
מלחמת טרויה.
מלחמת טרויה היא שהפכה את דיומדס לגיבור מלחמה עטור תהילה, שני בגבורה אולי רק לאכילס ובכל אופן בלתי מנוצח בקרב. כאחד ממחזריה של הלנה, הוא יצא לטרויה בראש צי של שמונים ספינות ומתחילת העלילה הוא פועל כאחד מן הגיבורים הראשיים בקרבות המרכזיים שעליהם מספר לנו הומרוס. עם חברו אודיסיאוס הוא נסע לסקירון מלך ליקומדס כדי למצוא את אכילס אשר הוחבא שם על ידי אמו כאשר הוא מחופש לאישה כדי שלא יצטרך לחזור לטרויה שם חזה האורקל את מותו.
כאשר ארטמיס כעסה על אגממנון בעוד הצי האכאי חונה במפרץ אאוליס, כדי לפייס אותה, דיומדס היה מאלה שלחצו על אגממנון להקריב את בתו איפיגינאה לאלה בתור כפרה וכך להחזיר את הרוח כדי שיוכלו להמשיך. דיומדס גם נבחר להיות אחד מן המנהיגים האכאים שנשלחו במשלחת לפריאמוס שניסתה, ללא הצלחה, לשים קץ למלחמה בהשבתה של הלנה למנלאוס. הוא גם לא הצליח לשכנע את אגממנון להחזיר לאכילס את בְּריסֵאיס וכך לפייסו כדי שיעזור להם במלחמה.
לפי גרסאות מסוימות, הוא נסע ללמנוס כדי לקבל מפילוקטטס את נשקו של הרקולס שעל פי נבואה היה הכרחי כדי לכבוש את טרויה. פילוקטטס שמר על קשתו של הרקולס מאז מותו. דיומדס לוקח חלק באירועים נוספים במהלך המלחמה כמו למשל לכידתו והריגתו של דולון, הפשיטה הלילית על המחנה התראקי וגנבת סוסיו של המלך רזוס יחד עם אודיסאוס.
בית החולים לילדים ע&quot;ש רות רפפורט
מספרי אייזנשטיין
F-16I סופה
לינקולן צ'ייפי
לינקולן דבנפורט צ'ייפי (באנגלית: Lincoln Davenport Chafee; נולד ב-26 במרץ 1953) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל רוד איילנד בין השנים 2011–2015. קודם לכן כיהן כסנאטור מטעם רוד איילנד בין השנים 1999–2007, כחבר המפלגה הרפובליקנית. בשנת 2007 עזב את המפלגה והפך לעצמאי, ובבמאי 2013 הודיע כי הוא מצטרף למפלגה הדמוקרטית.
ביוני 2015 הכריז צ'ייפי על התמודדותו בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016, אך פרש באוקטובר באותה השנה, לפני הפריימריז.
ביוגרפיה.
צ'ייפי נולד וגדל בפרובידנס, רוד איילנד. אביו היה הפוליטיקאי הרפובליקני ג'ון צ'ייפי, אשר כיהן כמושל רוד איילנד בשנים 1963–1969, כמזכיר הצי של ארצות הברית מ-1969 ועד 1972, וכסנאטור מטעם רוד איילנד בשנים 1976–1999. הוא למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת בראון. לאחר סיום לימודיו עבר לבוזמן, מונטנה, כאשר למד פרזול סוסים באוניברסיטה מקומית, ולאחר מכן עבד במרוצי סוסים בארצות הברית ובקנדה.
לאחר מכן חזר לרוד איילנד ונכנס לפוליטיקה כאשר נרשם כנציג רפובליקני לוועידה המפלגתית של המדינה. שנה לאחר מכן נבחר למועצה העירונית של העיר ווריק, שם שירת עד לבחירתו כראש העירייה ב-1992. כאשר אביו מת בשנת 1999, בעודו מכהן בסנאט, מינה מושל רוד איילנד לינקולן אלמונד את צ'ייפי לרשת את מושבו של אביו בסנאט. בשנת 2000 נבחר לכהונה מלאה, כאשר הביס את יריבו הדמוקרטי.
צ'ייפי זוהה תמיד כרפובליקני מתון וליברל, ונחשב לרפובליקני הכי פחות שמרן בסנאט, ואף פחות מכמה סנאטורים דמוקרטים. הצבעותיו היו לרוב בעד יוזמות שמאליות ונגד כאלה של מפלגתו. כך למשל, תמך בהעלאת שכר המינימום ובהעלאת מס הרווח הפדרלי, הצביע נגד קידוח בשמורת טבע באלסקה, והיה לרפובליקני היחידי שהצביע נגד מלחמת עיראק בסנאט. הוא גם מתנגד לעונש מוות. בנוסף תמך עוד מתקופה זו בחופש הבחירה לביצוע הפלות, בנישואים חד-מיניים, במימון פדרלי למחקר בתאי גזע עובריים ובפיקוח על אחזקת נשק.
צ'ייפי לא הצביע לדבריו עבור ג'ורג' ווקר בוש עת הבחירות ב-2004, ובמקום זה רשם על פתק ההצבעה את שם אביו ג'ורג' הרברט ווקר בוש, כסימן לכך שהוא מתנגד לדעותיו של בוש הבן אך אין לו דבר אישי נגדו. הוא רץ לבחירה מחודשת לסנאט ב-2006, וזכה לתחרות מימין בפריימריז הרפובליקנים. צ'ייפי נתמך על ידי האליטה הרפובליקנית, וגם על ידי הגברת הראשונה לורה בוש, נוכח ההערכה שהוא היחיד בעל אפשרות היבחרות במדינה הדמוקרטית העמוקה רוד איילנד. צ'ייפי ניצח את יריבו השמרן בפריימריז אך הובס בבחירות הכלליות על ידי הדמוקרט שלדון וייטהאוס, התובע הכללי לשעבר של המדינה, ברוב של 54%-46%. צ'ייפי עזב את המפלגה הרפובליקנית ב-2007 ובאותה השנה נהיה לעצמאי.
לאחר מכן תמך במועמדותו של ברק אובמה לנשיאות ב-2008 וכן לבחירתו המחודשת של הנשיא ב-2012 כשלקח חלק פעיל בקמפיין, ומונה ליושב ראש משותף של מסע הבחירות. ב-2010 נבחר למושל רוד איילנד. ב-2013 הצטרף רשמית למפלגה הדמוקרטית. בשנת 2014 החליט לא להתמודד לכהונה שנייה כמושל רוד איילנד, בין השאר בעקבות סקרים לא מחמיאים אשר העידו על חוסר הפופולריות של צ'ייפי במדינתו. החליפה אותו בתפקיד הדמוקרטית ג'ינה ריימונדו.
צ'ייפי נשוי לסטפני ואב לשלושה ילדים.
רות מרקוס
רות מרקוס (נולדה ב-1944) היא דוקטור והיסטוריונית של האמנות ומרצה בגמלאות בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב. מתמחה באמנות מודרנית ועכשווית, בתולדות העיצוב והאדריכלות, באמנויות המופע והמיצג ובלימודי נשים ומגדר. פרסמה ספרים ומאמרים בנושאים שונים בכתבי עת אקדמיים, בספרים ובקטלוגים. בכתביה היא מבטאת גישה מחקרית רב-תחומית המנתחת אמנות דרך תהליכים תרבותיים מתחומים שונים. מרקוס היא אחת מחלוצות המחקר בישראל על נשים ומגדר באמנות המודרנית בכלל ובאמנות בישראל בפרט. כחלק מפעילותה יסדה ב-2015 את העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל, שפועלת בחסות החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, ומכהנת כיושבת-הראש שלה. כמו כן כיהנה כמנהלת הארכיון כמנהלת הארכיון לתיעוד ולחקר האמנות בישראל (בית ציפר) באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן שימשה כיועצת אקדמית לארכיון.
ביוגרפיה.
נולדה ברמת גן, דור רביעי בארץ ישראל. בשנים 1964-1962 שירתה בנח"ל בקיבוץ תל קציר. לאחר שחרורה למדה ועבדה כחמש שנים בנציגות ישראל ליד האו"ם בז'נבה, שם נישאה והתגרשה. עם שובה ארצה, בין 1972-1969, למדה עיצוב פנים בשלוחה של הטכניון בתל אביב. החלה את דרכה האמנותית בתחום התיאטרון: בשנים 1984-1969 עבדה כמנהלת משרד ארנון אדר לעיצוב במה ותאורה, כמעצבת ומפיקת הצגות, אירועים שונים פרטיים וממלכתיים, ומופעים אור-קוליים, כגון המופע האורקולי במצדה (שפעל בין 2018-1974), שבו שימשה כמעצבת, במאית ומנהלת הפקה.
מרקוס בוגרת B.A. אוניברסיטת תל אביב בהצטיינות באמנות התיאטרון, מוסמכת אוניברסיטת תל אביב .M.A בהצטיינות בתולדות האמנות. כותרת עבודת התזה שלה, בהנחיית פרופ' מרדכי עומר: 'השאיפה לביטול החומר: לקראת פיסול קווי, קוביזם, פוטוריזם, קונסטרוקטיביזם'. ב-1998 קיבלה מאותה אוניברסיטה תואר שלישי PhD. עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית פרופ' גילה בלס, עסקה ב'פיסול הקווי בין שתי מלחמות העולם'. בשנת 2008 פרסמה את ספרה פיסול בקו ובחלל, בהוצאת קו אדום אמנות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, שמשלב בין מחקריה לתואר שני ושלישי. זה הספר הראשון שנכתב בישראל על פיסול מודרני במחצית הראשונה של המאה העשרים והספר הראשון בכלל שמתמקד בסוגה של פיסול קווי.
פעילות אקדמית.
בשנים 1981–2013 (עד צאתה לגמלאות) לימדה מרקוס באוניברסיטת תל אביב בחוג לתולדות האמנות ובמקביל, בחלק מהזמן, לימדה בחוג לאמנות התיאטרון או בתוכנית הרב-תחומית לאמנויות, שם כיהנה גם כיועצת התוכנית. קודם לכן הרצתה בסמינר תלפיות (בשנים 1975-1987) בקמרה אובסקורה (ב-1985–1990) וכן, בין 2007-2004 הרצתה במכללה האקדמית של תל אביב.