ב-14 בינואר באותה השנה הודיע ח'דאם כי הוא מקים "ממשלה גולה", תוך שהוא חוזה את סיום שלטונו של הנשיא בשאר אל-אסד עד לסוף שנת 2006. מאוחר יותר טענותיו בגנותו של הנשיא בשאר אף הוחרפו, והוא טען כי הוא מאמין שבשאר עצמו נתן את ההוראה לרצוח את אל-חרירי. ח'דאם הקים את תנועת האופוזיציה "חזית השחרור הלאומית בסוריה" (בערבית: جبهة الخلاص الوطني في سورية), אשר שמה לה למטרה להחליף בדרכי שלום את השלטון בסוריה. בכינוס האחרון של התנועה, ב-16 בספטמבר 2007, נכחו כ-140 אנשי אופוזיציה סורים.
ב-16 בפברואר 2008 האשים ח'דאם את השלטון הסורי על כך שעמד מאחורי ההתנקשות בחיי עימאד מורנייה, לדבריו "עבור מדינת ישראל".
ח'דאם נפטר ב-31 במרץ 2020. בשנותיו האחרונות נתפס כאופוזיציונר למשטר הסורי, והוא התגורר בגלות מחוץ למדינה.
ז'אן אנוי
ז'אן אנוי (בצרפתית: Jean Anouilh; 23 ביוני 1910 – 3 באוקטובר 1987) היה מחזאי צרפתי.
ביוגרפיה.
ז'אן אנוי נולד בכפר קטן בפרברי בורדו להורים ממוצא בסקי. אביו היה חייט ואמו הייתה מורה למוזיקה שניגנה בכינור בתזמורת הקזינו שעל חוף הים כדי להשלים את הכנסת המשפחה. בגיל שלוש עשרה שנה, כתלמיד בית הספר התיכון שאפטאל בפריז, גילה את נטייתו לתיאטרון. הוא קרא בעניין רב את מחזהו של ז'אן קוקטו "הנשים הנשואות של מגדל אייפל" (1921) ואת מחזהו של ז'אן ז'ירודו "זיגפריד" (1928). חי חיי עוני ומחסור כסטודנט למשפטים בסורבון, אך הפסיק את לימודיו כאשר מצא משרה בתעשיית הפרסומת. שימש כמזכירו של השחקן והבמאי לואי ז'ובה מ-1929 עד 1930. ב-1931 נשא לאישה את השחקנית מונל ואלנטן שילדה לו את בתו קתרין ב-1934.
ב-1932 הוצג מחזהו הראשון "חולד ההרים" שלא זכה להצלחה בציבור, אך הוא המשיך לכתוב שרשרת מחזות. הצלחתו הראשונה היה המחזה "נוסע ללא מטען" (1937). דריוס מיו כתב את המוזיקה למחזה זה בצורת סוויטה לכינור לקלרינט ולפסנתר. ב-1938 הייתה לו הצלחה נוספת עם המחזה "נשף הריקודים של הגנבים", בבימויו של אנדרה בארסאק, שימשיך לביים את מחזותיו של ז'אן אנוי במשך 15 השנים הבאות.
מחזהו "אנטיגונה", שבו שיחקה אשתו את התפקיד הראשי, הוצג לראשונה ב-4 בפברואר 1944 בתיאטרון אטלייה בפריז. אם כי לא הביע את דעתו בציבור על שיתוף הפעולה עם הנאצים, או על תנועת ההתנגדות הצרפתית, ז'אן אנוי עשה שימוש במונחים סמליים במחזה זה כדי להביע את הטרגדיה שבה התנסתה צרפת תחת הכיבוש הנאצי. הצגת הבכורה הייתה לכישלון, אך במרוצת הזמן מחזה זה הפך ליצירת המופת שלו.
עם שחרור צרפת ז'אן אנוי צירף את חתימתו לעתירה של אנשי רוח צרפתים רבים שקראו לחנון את רובר ברזיאק שנידון למוות באשמת שיתוף פעולה עם הנאצים. הגנרל דה גול החליט להתעלם מעתירה זו וברזיאק הוצא להורג.
ב-1953 התגרש ז'אן אנוי מאשתו, ונשא לאישה את ניקול לאנסון שילדה לו שלושה ילדים. ב-1954 כתב את המחזה "ססיל" בעבור בתו קתרין שהפכה לשחקנית ושיחקה את התפקיד הראשי במחזה זה. הוא כתב גם מחזות היסטוריים ובהם "בקט" (1959) (שזכה לגרסה קולנועית מפורסמת בכיכובם של ריצ'רד ברטון ופיטר אוטול, במאי-פיטר גלנוויל) והמשיך לכתוב מחזות בשרשרת. מחזהו האחרון "הטבור" נכתב ב-1981.
יצירתו.
ז'אן אנוי משתמש תמיד באותם נושאים: מחאה נגד העושר ונגד בעלי זכויות היתר, דחיית עולם הצביעות והשקר, כיסופים לגן העדן האבוד של הילדות, אהבה נכזבת ומוות. הוא משתמש בסאטירה כדי לתאר את הטרגדיה האנושית, אך שם את הדגש בראש ובראשונה על משחק תיאטרלי משובח. ברבים ממחזותיו הוא מעמיד את הצופה בפני הניגוד הבלתי נמנע בין אידיאליזם לבין ריאליזם. האדם כפרט נמצא תמיד במצב של מאבק נגד החברה. באחדים ממחזותיו מושגת פשרה, אך ברבים אחרים הפרט נידון לכישלון מלכתחילה. גיבוריו של אנוי אינם מסוגלים להשתחרר מעברם, ונשארים מקוללים כאסירים של העבר, של מעמדם החברתי ושל אומללותם, וברוב המקרים אין להם מוצא אחר מלבד המוות.
במרוצת חמישים שנה (1932–1981), כתב ז'אן אנוי 36 מחזות. יצירתו הספרותית כוללת גם אוסף מְשָׁלים, סיפורים אחדים, ליברטו למספר אופרות ועיבודים רבים לקולנוע ולטלוויזיה. הוא תרגם מאנגלית מחזות של שייקספיר, של אוסקר ויילד, של יוג'ין או'ניל ושל גרהם גרין ועיבד אותם להצגה בלשון הצרפתית.
ח'דאם
עבד אלחלים ח'דאם
פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה
פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה (Federaţia Comunităţilor Evreieşti din România) הוא הגוף המאגד את יהדות רומניה על פלגיה ומייצג אותה כלפי השלטון ברומניה וביחסי יהדות רומנים עם גופים אחרים.
ביום 16 בפברואר 1936 התכנסו נציגי איחוד הקהילות היהודיות של הממלכה הישנה (Uniunea Comunităţilor Evreiești din Vechiul Regat – UCEVR), איחוד הקהילות היהודיות של טרנסילבניה ובאנאט (Uniunea Comunităţilor Evreiești din Ardeal și Banat – UCEAB), איחוד הקהילות היהודיות של בוקובינה (Uniunea Comunităţilor Evreiești din Bucovina – UCEB) ואיחוד הקהילות היהודיות של בסרביה (Uniunea Comunităţilor Evreiești din Basarabia – UCEB) והחליטו להתאחד בפדרציית איחודי הקהילות היהודיות של רומניה Federatia Uniunilor Comunităţilor Evreieşti din România. במהלך כנס היסוד נבחר הנשיא הראשון של הפדרציה, הנדבן והתעשיין זיגמונד בירמן Sigmund Birman, מי שהיה עד אז נשיא איחוד הקהילות היהודיות של הממלכה הישנה.
בשנים 1940–1941; 1945–1947 הנהיג את הפדרציה וילהלם פילדרמן (בשנים 1941-1945 הפדרציה פורקה בצו שלטוני והוחלפה במרכז היהודים), בשנים 1947-1948 הרופא המקורב לחוגים קומוניסטים, דר סנדו ליבליך (הודח ונעצר באשמת השתתפות ב"קנוניה אימפריאליסטית"), בשנים 1951-1948 הפרופ' מקסימיליאן פופר Maximilian Popper.
בשנת 1949 שינתה פדרציית איחודי הקהילות היהודיות של רומניה את שמה לשם הנוכחי, פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה.
ביום 11 באוגוסט 1949, בצו ממשלתי, אוחדו כל ארגוני הקהילות האוטונומיים שהיו קיימים עד אז (של הממלכה הישנה, של היהודים הספרדים ואלו של הפולחן המערבי והנאולוגים וכמו כן של ה"אורתודוקסים" השמרנים, כולל של טרנסילבניה ובאנאט) לתוך מסגרת אחת בהנהלתו של ועד יחיד המורכב מהנשיא לאון שטרן Leon Stern וסגני הנשיאים פיליפ סטופלר Filip Stopler, י. קמפוס I. Campus, וס. אלנבוגן S. Ellenbogen.
בתוך הפדרציה המשיכה לפעול מחלקה אורתודוקסית ומחלקה ספרדית בבוקרשט, ללא זכות לאוטונומיה.
במתכונת החדשה הפדרציה הונהגה בשנים 1951–1961 על ידי עורך הדין ישראל באקאל Israel Bacal, ואחר כך במשך שנות דור, 1964–1994, שימש בהיושב ראש שלה הרב הראשי מוזס רוזן .לאחריו כיהנו כיושבי ראש פרופ' ניקולאה קאז'אל- בשנים 1994–2004, לתקופת ביניים יוליאן סורין Iulian Sorin ומשנת 2005 דר' אאורל ויינר Aurel Vainer .
בשנת 2005 הפדרציה הקימה מועצת הנהלה שנבחרה לראשונה על ידי קונגרס.
שינויים והשלמות בתקנון בשנת 2010.
בשנת 2010 ממשלת רומניה בראשות אמיל בוק הנהיגה שינויים והשלמות בתקנון פדרציית הקהילות היהודיות ברומניה - דת משה. בהתאם להחלטה זו מצוין כי המיעוט הלאומי היהודי מוגדר על ידי צירוף שני קריטריונים:אתני ודתי. פדרציית הקהילות היהודיות חברה במועצת המיעוטים הלאומיים ברומניה ומייצגת את המיעוט היהודי בפרלמנט הרומני (בסעיף 3). הפדרציה מוכרת כממשיכה לפי החוק של פדרציית איחוד הקהילות היהודיות ברומניה, שנוסדה בשנת 1936 ועברה ארגון מחדש ב-1949, ושל כל הארגונים היהודים, שפעלו בעבר ברומניה בתחום הדת, החיוך, הרווחה, הבריאות, התרבות, הספורט, ו"שנשאו שמות שונים כמו: קהילות ישראל בעלות מנהג מזרחי, ספרדי, אורתודוקסי, נאולוגי, ומנהלות (אפיטרופיות) יהודיות וכו'". מובטחת פעילות ללא הפרעה של הפדרציה בתחום דת משה, החינוך היהודי, רווחה וסיוע רפואי. נקבע מעמדם של מוסדות הפדרציה: האספה הכללית - הכוללת את מועצת ההנהלה ואת ראשי הקהילות שאינם חברי מועצת ההנהלה, ומשתתפים בה גם אורחים, כמו יושב ראש ועדת האתיקה והבוררות וכו'.
מועצת ההנהלה נבחרת פעם ב-4 שנים על ידי קונגרס ויש בה 31 חברים, מתוכם 27 בעלי זכות הצבעה. 4 מהחברים הם יושב הראש, סגן יושב הראש, המזכיר הכללי והרב הראשי של דת משה ברומניה או ממלא מקומו. חברים בה גם 16 ראשי קהילות, מתוכם 14 חברים מן המניין. מתוך מועצת ההנהלה נבחר כל 4 שנים ועד מנהל בן 7 חברים. מצוין כי בבתי העלמין היהודים מובאים לקבורה רק בני דת משה. בבתי הקברות שיש בהם חלקות מיוחדות לבני זוגות מעורבים ניתן לקבור גם את בני הזוג הלא יהודים, תוך שמירת תקנון בתי העלמין היהודים (סעיף 42). לפי הסעיף 55 יכולים להיות חברים הקהילות היהודיות יהודים (בני אם יהודייה), צאצאים של לפחות סב יהודי אחד, גרי-צדק, שגיורם מוכר על ידי הקנצלריה הרבנית של הפדרציה, ובני /בנות זוג לא יהודים של חברי הקהילה.
לא מתקבלים כחברים בקהילה היהודית יהודים שהמירו את דתם לדת אחרת ולא מתאפשרת השתייכות לשתי קהילות דתיות בו זמנית. הוקמה ועדת אתיקה ובוררות (בסעיף 78), הנבחרת על ידי קונגרס הפדרציה והכוללת גם את הרב הראשי.
קלאס-יאן הונטלאר
ניקלאס אנלקה
דמיון משפחתי
דמיון משפחתי הוא מושג שהגה הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין במטרה לנמק מיון של עצמים לקבוצות במקרים בהם אין לעצמים הגדרה משותפת. על פי הסיווג לקבוצות בעזרת דמיון משפחתי, שני עצמים שאין להם לכאורה דבר במשותף יכולים להתמיין לאותה קבוצה בזכות העובדה שלכל אחד מהם יש מן המשותף עם עצם שלישי בקבוצה.
דוגמאות: