למד בישיבת הרמב"ם בתל אביב אצל הרב אברהם חפוטא, ובישיבת תומכי תמימים של חסידות חב"ד באושן פארקווי בברוקלין. הוסמך לרבנות על ידי הרב עובדיה יוסף.
באביב 1978, כשהיה כבן 22 בלבד, התמנה כרב היישוב מצפה רמון, תפקיד שמילא במשך כ-39 שנים, עד למותו.
ב-24 במאי 2017 (כ"ח באייר ה'תשע"ז) נהרג בתאונת דרכים בגדרה, בעת שהרכב שבו נהג סטה ממסלולו. ההערכה היא שהתאונה ארעה בעקבות אירוע לבבי שהרב בר מוחא לקה בו, בשל מחלת סרטן הריאה שממנה סבל. הוא נקבר באותו היום בבית העלמין בגדרה. על שמו נקרא בית הכנסת "אחוות דניאל" במצפה רמון.
היה נשוי לקלוטילד, בתו של חלל צה"ל , ואב לארבעה.
משפחת עפיפי
משפחת עפיפי (בערבית: عفيفي) היא משפחה ערבית-ישראלית בצפון ישראל, בעליה של חברת אחזקות מהגדולות במגזר הערבי בישראל, המכונה קבוצת עפיפי.
המשפחה משקיעה בעסקים מענפים מגוונים במשק הישראלי, אך עיסוקה המרכזי בראשית דרכה (שנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20) וגם בעשורים הראשונים של המאה ה-21 היה ענף התחבורה הציבורית.
היסטוריה.
דור ראשון.
משפחת עפיפי התגוררה בכפר ספוריה, שליד נצרת. ב-1927, בעקבות התרחבות פעילותה החקלאית של המשפחה וריבוי היבול וכוונת המשפחה לייצא תוצרת חקלאית אל מחוץ לישראל, רכשה המשפחה משאית לשם הובלת התוצרת החקלאית אל נמלי הארץ בחיפה וביפו.
תחילה הציעו בני משפחת עפיפי לחקלאים אחרים להשתמש בשירותיהם לתובלה; בהמשך הותקנו במשאית גם ספסלים, ובני המשפחה הציעו גם שירותי הסעה בתשלום. ב-1932 רכשה משפחת עפיפי את האוטומוביל הראשון שלה, הראשון במה שיהפוך ברבות הימים להיות "חברת הנסיעות והתיירות נצרת".
דור שני.
הדור השני של משפחת עפיפי, האחים תופיק וצלאח עפיפי, הפכו את "חברת הנסיעות" לחברת תחבורה ציבורית במלוא מובן המילה. קווי התחבורה המקומיים של החברה הובילו נוסעים בכל רחבי הגליל בשנות ה-40 של המאה ה-20 בין ריכוזי אוכלוסין ערביים, בקווים קבועים, דוגמת חיפה–טבריה וחיפה–נצרת. עד להקמת מדינת ישראל הפעילה החברה גם קווים מארץ ישראל אל מחוצה לה: ירדן, לבנון, סוריה ועיראק.
עם פרוץ מלחמת 1948 ברחו ראשי משפחת עפיפי ללבנון, אך הצליחו לחזור מבעוד מועד והתיישבו באירביד (צלאח ומשפחתו) ובנצרת (תופיק ומשפחתו). ברוב שנותיה של מדינת ישראל הייתה התחבורה הציבורית נתונה לידיהם של הקואופרטיבים אגד ודן ומשפחת עפיפי לא יכלה להמשיך לפעול בתחום הזה בצורה רשמית, אך פיתחה במקביל את עסקי המשפחה בשלל תחומים.
עם פתיחת התחבורה הציבורית לתחרות חופשית בראשית המאה ה-21, הקימו בני המשפחה את חברת "נתיב אקספרס" שבאמצעותה זכו בזיכיונות להפעלת תחבורה ציבורית ברחבי ישראל.
דור שלישי ורביעי.
תופיק עפיפי מת בשנת 2001. לאחר מותו מנהלים את קבוצת עפיפי חמשת בניו כשלצידם בדירקטוריון שלושה דירקטורים חיצוניים, כולם יהודים ישראלים. יו"ר הקבוצה הוא אחמד עפיפי, בנו הבכור של תופיק. ארבעת האחים האחרים, כולם חברי הדירקטוריון, הם: וליד, עאמר, עומר ועזמי.
בני הדור הרביעי השתלבו אף הם בהנהגת החברה: מנכ"ל הקבוצה הוא עפיף עפיפי, בנו של עומר עפיפי. ג'עפר עפיפי, בנו של עמאר הוא מנכ"ל חברת התיירות של קבוצת עפיפי, וגם תאופיק בנו של אחמד מנהל את אחת החטיבות בקבוצה.
אחזקות הקבוצה.
תחבורה.
בתחום התחבורה והתחבורה הציבורית מחזיקה הקבוצה בחברת "נתיב אקספרס" ושותפה עם חברת קרסו מוטורס בחברת ייבוא הרכב למגזר הערבי "עפיפי-קרסו". כמו כן מחזיקה הקבוצה בחברות: "חברת הנסיעות והתיירות נצרת" הפעילה בחיפה וכרמיאל ויישובים רבים בגליל; "שרותי אוטובוסים מאוחדים נצרת" (UNBS) המפעילה קווי תחבורה בנצרת והסביבה; "נזרין אקספרס" חברת אוטובוסים לתיירים ולהסעת עובדים ותלמידים; "UBSI", הזכיינית הבלעדית של "סולאריס" הפולנית ושל "אוטוקאר" הטורקית לייבוא אוטובוסים לישראל; חברה של מרכזי שירות ומוסכים המשרתת את כל חברות האוטובוסים בישראל; חברה לייבוא חלקי חילוף לאוטובוסים; בית ספר לנהיגה; סוכנות ביטוח ייעודית לתחומי העיסוק של הקבוצה; ואף חברת דלק "אפסילון דלקים" שהלקוחות העיקריים שלה הן החברות השונות של הקבוצה.
נדל"ן.
בתחום הנדל"ן המניב, שותפה המשפחה בבעלות על מספר בנייני משרדים בנצרת עם משפחת עוואד. שתי המשפחות, יחד עם משפחת טנוס, שותפות לקבוצה המחזיקה ביחד עם חברת ביג בקניון "ביג פאשן נצרת".
מרכז הקניות "נצרת סיטי סנטר" אף הוא בבעלות המשפחה ובו ממוקם מטה הקבוצה.
תיירות ומלונאות.
הקבוצה מחזיקה מלון בוטיק ליד העיר העתיקה בירושלים, וכן את מלון היוקרה "לגאסי" בנצרת. בעבר החזיקה בשותפות מלון בוטיק גם בחיפה, אך הוא נסגר.
חברת התיירות "נאזרין טורס" שנחשבה בעבר לחברת התיירות הגדולה במגזר הערבי בישראל, הוקמה בידי בני המשפחה כבר בשנות ה-70 של המאה ה-20 ומנוהלת בידי הדור הרביעי של המשפחה.
הייטק.
המשפחה משקיעה בקרנות הון סיכון בתחומי הטכנולוגיה הגבוהה, וגם ישירות בחברות הייטק ומכשור רפואי מתקדם.
כמו כן מחזיקה המשפחה בחברת "אפסילון דלתא" העוסקת בפיתוח פתרונות IT מתקדמים, שאותם היא מספקת בין היתר לחברות האוטובוסים של המשפחה ולעסקים נוספים של הקבוצה.
קבוצת עפיפי
חיים בן-דור
חיים בן-דור (1 באפריל 1924 – 1 בינואר 1948) היה איש הפלמ"ח, שנפל בקרבות מלחמת העצמאות. שכונת בן-דור בעיר נשר נקראה על שמו.
ביוגרפיה.
חיים בן-דור נולד בירושלים. למד בבית החינוך לילדי עובדים בעיר, ולאחר מכן המשיך בלימודים בבית הספר המחוזי בקיבוץ יגור. אז החל להיות פעיל בתנועת המחנות העולים. התבלט כבעל כושר כתיבה והבעה. סיים את לימודיו התיכוניים בקיבוץ גבעת השלושה ויצא עם קבוצה לקיבוץ בית השיטה.
בשנת 1942 התגייס בן-דור לפלמ"ח ושירת בו כשנה. הידיעות על שואת יהודי אירופה גרמו לו לעזוב את הפלמ"ח ולהתגייס לשירות בצי המלכותי הבריטי. לאחר סיום שירותו שם עבד זמן מה בתעשיית הקולנוע, במסגרת הפקת הסרט "בית אביו". בשנת 1946 שב והתגייס לפלמ"ח. הוא התאמן במקומות שונים בארץ ולבסוף בקיסריה ויגור, כדי להכשיר את עצמו לשירות בפלוגה הימית.
בעקבות טבח בתי הזיקוק בחיפה יצא הפלמ"ח לפעולת עונשין נגד הכפר בלד א-שייח' שליד נשר. יחידתו של בן-דור לא נועדה להשתתף בהתקפה, אך כיוון שהיה מזועזע מהטבח התעקש והשיג אישור לצאת. במהלך הפעולה, בשעות המוקדמות של 1 בינואר 1948, נפל בקרב. באותה פעולה נהרגו עוד שני אנשי פלמ"ח.
חיים בן-דור נקבר בקיבוץ יגור. אביו, העיתונאי יצחק בן-דור, מת חמישה חודשים אחרי מות בנו, לאחר שנפגע בהפגזה בירושלים.
הנצחה.
שלוש שכונות בנשר נקראו על שם הנופלים בקרב בלד א-שייח' - חיים בן-דור, חנן זלינגר ועמוס גלילי.
שמו של בן-דור הונצח על גבי האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל, באנדרטה בקיבוץ יגור וכן ב"גן הבנים" בעיר תל אביב ובבית יד לבנים שם. בשנות החמישים הוצב בנשר לוח זיכרון הנושא את שמותיהם של בן-דור וזלינגר, אך הוא נעלם בשנות ה-90 בעקבות עבודות בנייה באתר, ושב והתגלה בשנת 2016.
בשנת 1949 פרסמה הוצאת הקיבוץ הארצי ספר ובו מבחר מעזבונו הספרותי הרחב, שכלל שירים, סיפורים, תרגומים, מכתבים, כתבים עיוניים וביקורת ספרות. כתבים משלו פורסמו גם במסגרת מפעל גווילי אש.
בספרו של חיים גורי, "הספר המשוגע", שיצא לאור ב-1971, מופיעה דמותו של "חמדורי" המבוססת על דמותו של בן-דור.
ההפיכה הצבאית בסודאן (2021)
ההפיכה הצבאית בסודאן היא הפיכה צבאית שהחלה ב-25 באוקטובר 2021, כאשר צבא סודאן, בהובלת עבד אל-פתאח אל-בורהאן, עצר מספר בכירים בממשלה, כולל את ראש הממשלה עבדאללה חמדוכ, פיזר את מועצת הריבונות הסודאנית ולקח לעצמו את השליטה במרבית מנגנוני הממשלה.
ב-21 בנובמבר 2021, חתמו אל-בורהאן וחמדוכ, שהיה עד אז במעצר בית, על הסכם, לפיו חמדוכ יעמוד בראש ממשלה טכנוקרטית עד תום תקופת המעבר, שאמורה להסתיים בבחירות ביולי 2023. הפגנות של אזרחים שמתנגדים לשלטון הצבאי המשיכו לאחר חתימת ההסכם, שבו לא הוזכרו המפלגות שחלקו את השלטון עם חמדוכ לפני ההפיכה. חלק מהמפגינים טענו שההסכם יוביל לשליטה של הצבא בממשלה האזרחית. ההסכם כולל גם את שחרורם של העצירים הפוליטיים שנתפסו על ידי הצבא במהלך ההפיכה. מספר מדינות במערב, בכללן ארצות הברית, בירכו על ההסכם.
מוקדם יותר בשנת 2021 התרחש ניסיון אחר להפיכה צבאית, שנכשל.
רקע.
המהפכה הסודנית.
הנשיא עומר אל-בשיר, ששלט במדינה מאז ההפיכה ב-1989, הופל מהשלטון על ידי הצבא בשנת 2019 לאחר שבועות של הפגנות המוניות. מועצת המעבר הצבאית השתלטה על המדינה. המפגינים קיבלו ייצוג על ידי הארגון הפוליטי כוחות החופש והשינוי , שהסכימו להסכם חלוקת כוחות עם הצבא, תוך הקמת מועצת הריבונות סודאנית. על פי הסכם בין כוחות החופש והשינוי לבין מועצת המעבר הצבאית , תהליך המעבר היה אמור להימשך כשלוש שנים ושלושה חודשים. בהסכם נקבע שמועצת הריבונות תורכב מחמישה אזרחים שייבחרו על ידי ה-FFC, חמישה אנשי צבא שייבחרו על ידי ה-TMC ואזרח נוסף שייבחר בהסכמה בין שני הארגונים. בנוסף נקבע שהמועצה תונהג על ידי איש צבא למשך 21 חודשים – אל-בורהאן – ולאחר מכן על ידי מנהיג אזרחי במשך 18 חודשים. העברת ההנהגה תוכננה להתקיים בנובמבר 2021, זמן קצר לפני ההפיכה, שבמהלכה פוזרה המועצה.
ב-20 באוגוסט 2019 מועצת המעבר מינתה את עבדאללה חמדוכ לראשות הממשלה, והוא הושבע לתפקידו יום לאחר מכן. חמדוכ היה המועמד המועדף על ה-FFC.
ניסיון ההפיכה הצבאית בספטמבר.