דיגמי עשה את שירותו הצבאי בחיל השריון. הוא פיקד על גדוד 52 של חטיבה 401 במהלך הלחימה ברצועת עזה בשנים 2007-2008, פעילות עליה זכתה היחידה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות. במבצע עופרת יצוקה שירת כסגן מפקד חטיבה 401. בתפקידו הבא שירת כראש זירת דרום באגף המבצעים. באוגוסט 2012 מונה למפקד חטיבה 130, חטיבת שריון במילואים ופיקד עלייה עד סגירתה ב-2014. לאחר מכן שימש ראש מטה עוצבת עידן. באוגוסט 2015 מונה למפקד מחוז הדרום בפיקוד העורף.
דיגמי מתגורר בנגבה, נשוי ללירון ואב לחמישה, בעל תואר שני בלימודי ביטחון מאוניברסיטת חיפה
לאחר שחרורו מכהן כמנהל הקהילה בקיבוץ נגבה.
רונן דגמי
מירב אלוש לברון
מירב אלוש לברון (נולדה ב-26 באפריל 1975) היא חוקרת תרבות ופעילה חברתית. מתמחה בחקר זהויות בתקשורת החזותית ובתרבות פופולרית מתוך פרספקטיבות של לימודי תרבות. בין תחומי עיסוקה האקדמי: רב-תרבותיות, ייצוג מיעוטים ונשים בתרבות הישראלית, מזרחיות, אתניות, מגדר, מעמד ולאומיות ומופעיהם בתרבות, הזהות הישראלית בקולנוע ובטלוויזיה, קולנוע ויהדות, קולנוע ישראלי עלילתי ודוקומנטרי.
ביוגרפיה.
נולדה וגדלה בשכונת שיכון-דרומי באשקלון, בת להורים שעלו מאלג'יר ומתוניס. מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה ושני ילדיהם. אמה, לבית טויטו, עסקה בחינוך, ואביה היה עובד שכיר ב"אגד". ב-1948, עם עלייתה לישראל, משפחתה של אמה הועברה למעברה ברמלה ולאחריה השתכנה במעברה ג' באשקלון, לשם הגיעה מאוחר יותר גם משפחתו של אביה. את לימודי התיכון עשתה בבית הספר המקיף-דתי רוגוזין באשקלון במגמה תורנית-עיונית. שירתה שנתיים בשירות לאומי בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים.
קריירה אקדמית.
בין השנים 1991–2001 למדה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן במחלקות למדע המדינה וספרות עולם, שנתיים של לימודי תעודה בעיתונאות ותקשורת ולאחר מכן לימודי תואר שני בתקשורת ציבורית-פוליטית. בעבודת התיזה שלה בחנה את מאפייני הסיקור והשיח העיתונאי על "המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים" בעיתונות הכתובה למן הקמת הארגון ועד להתנקשות בח'אלד משעל בשנת 1997. בין השנים 1995–2000 עסקה בייעוץ תקשורת לחברות מסחריות ולאישי ציבור.
לימודי התואר השלישי שלה בשנים 2004–2007 היו בתחום של לימודי תרבות. עבודת הדוקטור שלה עסקה בפרויקט הייצוג העצמי המזרחי של בני-דור שני-שלישי של מזרחים בקולנוע התיעודי הישראלי. במחקר דנה בשאלות של טראומת ההגירה וההעברה הבין-דורית שלה, ייצוגי המרחב והבית ביצירה התיעודית, נרטיב הזיכרון המזרחי, אוטוביוגרפיה ואוטו-אתנוגרפיה קולנועית ואסתטיקה תיעודית. המנחים שלה היו פרופ' יהודה ג'אד נאמן ופרופ' רז יוסף מאוניברסיטת תל אביב.
בעבודתה המחקרית אלוש-לברון המשיכה להתעמק בחקר טקסטים מתוך זיקה לשדה הידע הפוסט-סטרוקטורליסטי, לתאוריות תרבות ולשאלות של זהות, התנגדות וייצוג של קבוצות מינוריות בשדה החזותי. היא מרצה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב. לימדה בבית הספר לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה, באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת ספיר. חברה במועצת מערכת כתב העת "תיאוריה וביקורת".
פעילות ציבורית וחברתית.
אלוש לברון הצטרפה לתנועת הקשת הדמוקרטית המזרחית בשנת 1997 ופעלה ביחד עם חבריה לתנועה להנחלתו של סדר יום פוליטי המעמיד במרכזו צדק חלוקתי וזכויות חברתיות. לקחה חלק בקידומו של חוק הדיור הציבורי, במאבק הקרקעות ובג"ץ הקרקעות. פעלה לקידומם של הסדרים רב-תרבותיים ויזמה עם חבריה בקשת המזרחית פעולות ציבוריות למען ייצוג שוויוני של מזרחים במרכזי הכוח בחברה הישראלית. היא אינה חברה עוד בתנועה זו, אך ממשיכה לקדם ערכים אלה בשיח הציבורי ובחברה האזרחית. אלוש-לברון היא מן הדוברות והפעילות הבולטות במאבקים לשוויון בייצוג של מיעוטים ונשים בתקשורת, באקדמיה, במשפט ובתרבות. שותפה למאבק לשינוי תחומי שיפוט בישראל ורואה ברפורמה זו תנאי הכרחי לחיזוק מעמדן של עיירות הפיתוח.
בשנת 2010 הצטרפה למועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו המפקחת על הטלוויזיה והרדיו המסחריים ושימשה בה כחברה בוועדת טלוויזיה ויו"ר הוועדה לפיתוח תקשורתי האחראית על תחום הפקות הטלוויזיה של הרשות. המשיכה לפעול ברשות השנייה בהתאם למטרות שקידמה בה חברתה הקרובה ד"ר ויקי שירן, אותה הכירה בקשת הדמוקרטית המזרחית, ואשר יזמה בהיותה חברת מועצת הרשות השנייה את המחויבות של ערוצי המדיה לרב-תרבותיות. פעילותה של אלוש לברון ברשות התמקדה בקידום הייצוג במדיה של קבוצות לא הגמוניות, בחיזוק היצירה הישראלית והפקות המקור, בהגנה על זכויות יוצרים ובעמידה על ערכים של שקיפות ומנהל תקין ברשות השנייה עצמה. היא קידמה מדיניות של העדפה מתקנת בנושאי הפקות הרשות ומכרזיה תוך התמקדות ביצירה רב-תרבותית של נשים ועל נשים ובהוצאת מכרזים ייעודיים לפרויקטים תיעודיים העוסקים בעיירות הפיתוח, הפריפריה ופערים חברתיים. היוזמה שלה ליצירה תיעודית היסטורית על תולדות הקמתן של עיירות הפיתוח הולידה את הסדרה והסרט 'סאלח פה זה ארץ ישראל' (דוד דרעי, דורון גלעזר, רותי יובל). באפריל 2014 התפטרה ממועצת הרשות השנייה, במחאה על אי-חשיפת הפרוטוקולים המלאים של הדיון בו נקבע שחדשות 10 יתנצלו בפני שלדון אדלסון על כתבת תחקיר ששידורו עליו. אלוש לברון הסבירה כי: "סוגיות של שקיפות ומינהל תקין הגבירו את חוסר האמון שלי בתפקוד המועצה".
בשנים 2017–2018 הייתה עמיתה במכון "שחרית" – לקידום פוליטיקה של טוב משותף.
חברת וועדת ההיגוי של "פורום דב לאוטמן לחינוך" ופעילה במועצת "בית רות" – כפר לנערות בסיכון.
בדצמבר 2018 הייתה בין מייסדי מפלגת גשר בראשות אורלי לוי-אבקסיס.
קישורים חיצוניים.
מכּתביה:
התזמורת הסימפונית של פורטו אלגרה
התזמורת הסימפונית של פורטו אלגרה (בפורטוגזית: Orquestra Sinfônica de Porto Alegre) היא תזמורת סימפונית השוכנת דרך קבע בפורטו אלגרה, ברזיל. התזמורת נוסדה בשנת 1950 בניהולו של המנצח פאבלו קומלוש. מאז ינואר 1965 הוא פועלת בתמיכת ממשלת המדינה.
התזמורת כוללת כ-100 נגנים מקצועיים ומקהלה סימפונית, המופיעה עמה לפי הצורך.
ארתור פאדן
סר ארתור ויליאם פאדן (באנגלית: Arthur William Fadden; 13 באפריל 1894 – 21 באפריל 1973) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה השלושה עשר.
ראשית חייו.
ארתור פאדן נולד בעיירה אינגהם שבקווינסלנד. אביו היה שוטר שאמונתו הדתית הייתה פרסביטריאנית. פאדן התחנך בבתי ספר ציבוריים ובהמשך למד ראיית חשבון ובמקביל עבד כפקיד. עם הסמכתו הוא מונה להיות עוזר הפקיד הראשי (Town Clerk) של העיר מאקאי ובהמשך מונה להיות הפקיד הראשי. בשנות העשרים של המאה ה-20 הקים עסק מצליח לראיית חשבון עם סניפים בבריזביין ובטאונסוויל. הוא היה פעיל במפלגת הכפר מיום הקמתה.
קריירה פוליטית.
ב-1932 נבחר פאדן לאספת הנבחרים של קווינסלנד וב-1935 הוא הפסיד בבחירות ואיבד את מושבו. בשנה שלאחר מכן הוא ניצח בבחירות הביניים למושב שהתפנה בפרלמנט האוסטרלי. פאדן היה דיבייטור גלוי לב ומשפיע ועד מהרה עשה רושם טוב על הסובבים אותו. כאשר התפטר ארצ'י קמרון באופן פתאומי מתפקידו כמנהיג מפלגת הכפר ב-1940, נוצר מבוי סתום בתהליך הבחירה לתפקיד המנהיג החדש כאשר התמדדו עליו ארל פייג' וג'ון מק'איוון ופאדן נבחר כמועמד של פשרה. הוא מונה להיות שר האספקה והפיתוח, לאחר מכן שר האווירייה ולבסוף שר האוצר.
ראש ממשלה.
באוגוסט 1941 התפטר רוברט מנזייס מתפקידיו כראש ממשלה וכמנהיג המפלגה הבכירה בקואליציה, מפלגת אוסטרליה המאוחדת. למרות שקואליציית האנטי-לייבור הייתה בשלטון מזה כעשור, סבלה מפלגת אוסטרליה המאוחדת ממשבר מנהיגות עד שהיא נאלצה לבחור בראש הממשלה לשעבר, בילי יוז, כמנהיגה. עם זאת, יוז היה כבר בן 78 ונתפס כמנהיג לתקופת מעבר. מתוך נסיבות אלה, ב-28 באוגוסט, בחרה ועידה משותפת של מפלגת אוסטרליה המאוחדת ומפלגת הכפר בפאדן כמנהיג הקואליציה, למרות שמפלגת הכפר הייתה השותף הזוטר בקואליציה. למחרת היום הושבע פאדן כראש הממשלה.
בסופו של דבר, תקופת כהונתו של פאדן הייתה קצרת ימים. ב-3 באוקטובר אותה שנה, שני חברי הפרלמנט העצמאיים שהעניקו רשת תמיכה לקואליציה בשנה החולפת, ארתור קולס ואלכס וילסון, הצביעו נגד התקציב שהגיש פאדן. קולס ווילסון סלדו מהיחס לו זכה מנזייס עד שהחליטו ללא לתמוך יותר בקואליציה. עקב נפילת חוק התקציב, נאלץ פאדן להגיש את התפטרותו ואת התפטרות כל הממשלה למושל הכללי, הלורד גאורי. הייתה זו הפעם האחרונה בה אולצה ממשלה אוסטרלית להתפטר לאחר תבוסה בבית הנבחרים. פאדן התלוצץ על כך שהוא היה כמו המבול, "משל ארבעים יום וארבעים לילה".
גאורי זימן את קולס ווילסון ודרש מהם, שבמידה והוא יטיל על מנהיג האופוזיציה, ג'ון קרטין להרכיב את הממשלה הבאה, הם יתמכו בו וישימו קץ לאי היציבות השלטונית. השניים הסכימו וב-7 באוקטובר הושבע קרטין כראש הממשלה.
המשך הקריירה הפוליטית.
ועידה משותפת של מפלגת אוסטרליה המאוחדת ומפלגת הכפר אישרה את מינויו של פאדן כמנהיג האופוזיציה, למרות שמפלגת אוסטרליה המאוחדת הייתה המפלגה הבכירה בקואליציית האנטי-לייבור. קואליציה זו חוותה שיתוק בהיותה באופוזיציה. בבחירות של 1943 ירד מספר המושבים שלה בפרלמנט ל-19, מתוכם שבעה מושבים למפלגתו של פאדן, מפלגת הכפר. פאדן קיבל על עצמו את האחריות לתבוסה זו והעביר את תפקיד מנהיג האופוזיציה בחזרה לידיו של מנזייס, שנבחר מחדש להיות מנהיגי מפלגת אוסטרליה המאוחדת.