בשנת 2013, במושב ה-37 בוועדת המורשת העולמית שהתקיימה בפנום פן בקמבודיה, הוכרז מבצר רנתמבור, יחד עם חמישה מבצרים נוספים של ראג'סטאן, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כקבוצת מונומנטים הקרויה מבצרי הגבעות בראג'סטאן.
היסטוריה.
היישוב העתיק ביותר באזור הסמוך לסוואי מדופור היה סביב מבצר רנתמבור. המקור המדויק של מבצר רנתמבור עדיין שנוי במחלוקת, אך מקובל כי היה יישוב באתר המבצר, עוד במאה ה-8 לספירה. הדעה הרווחת היא כי בניית מבצר רנתמבור החלה במהלך שלטונו של המלך ה סאפלדקשה משושלת צ'אוהאן בשנת 944 לספירה. תאוריה אחרת קובעת כי המלך ג'איאנט, גם הוא ראג'פוט משושלת צ'אוהאן, בנה את מבצר רנתמבור בשנת 1110. סביר להניח שבניית המבצר החלה באמצע המאה ה-10 ונמשכה כמה מאות שנים לאחר מכן.
תחת שושלת צ'אוהאן.
שמו הקודם של המבצר היה רנאסטמבה (Ranastambha) או רנאסטמבאפורה (Ranastambhapura). הוא היה קשור לג'ייניזם בתקופת שלטונו של פריתווירג'ה הראשון משושלת צ'האמאנה (צ'אוהאן) במאה ה-12. סידהאסנאסורי, שחי במאה ה-12 כלל את המקום הזה ברשימת הטירתות (מקום עלייה לרגל) של הג'ייניזם. בתקופה המוגולית נבנה במבצר מקדש מילינתה (ה ה-19).
לאחר התבוסה של פריתווירג'ה השלישי (פריתוויראג' צ'והאן) בשנת 1192 לספירה, המבצר היה בשליטתו של מוחמד מגהור, סולטאן השושלת הע'ורית. גובינדרג'ה הרביעי, בנו של פריתווירג'ה, שלט ברנתמבור כווסאל של השושלת הע'ורית. צאצאיו עשו ניסיונות שונים להפוך לעצמאים.
הסולטאן של דלהי שמס אל-דין אלתותמש כבש את רנתמבור בשנת 1226, אך הצ'אוהאנים כבשו אותה מחדש לאחר מותו בשנת 1236. צבאות הסולטן נאסירודין מחמוד, בראשות הסולטאן העתידי ע'יאס אל-דין בלבן, צרו ללא הצלחה על המבצר בשנים 1248 ו-1253, אך כבשו אותו מידי ג'איטראסינג צ'אוהאן בשנת 1259. שאקטי דב ירש את ג'איטראסינג בשנת 1283, וכבש מחדש את רנתמבור והגדיל את הממלכה. הסולטאן צר על המבצר לזמן קצר בשנים 1290–91, אך לא הצליח לכבוש אותו. בשנת 1299, נתן המלך המיראדווה משושלת צ'אוהאן מקלט למוחמד שאה, מצביא מורד של הסולטאן עלאא א-דין אל-ח'לג'י, וסירב למסור אותו לידי הסולטאן. הסולטאן צר על המבצר וכבש אותו בשנת 1301.
תחת שלטון מאוור.
המבצר נכבש על ידי מלכי השונים. רנתמבור היה תחת השלטון הישיר של רנה המיר סינג (1326–1364), (1433–1468) ו (1508–1528).
תחת שושלת האדה.
בתקופת שלטונו של רנה אודאי סינג הראשון (1468–1473) עבר המבצר לשלטונם של המלכים משושלת הראג'פוטית האדה צ'אוהאן מ. , שעלה על כס המלכות בשנת 1526 כסולטאן גוג'ראט כבש לזמן קצר את המבצר משנת 1532 עד 1535. אכבר, קיסר האימפריה המוגולית כבש את המבצר מידי משושלת האדה במצור על רנתמבור בשנת 1568.
תחת שלטון ג'איפור.
המצודה עברה למהארג'ות מחמולת של ג'איפור במאה ה-17, והיא נשארה חלק ממדינת ג'איפור עד לעצמאות הודו. האזור המקיף את המבצר הפך לאזור ציד של המהארג'ות של ג'איפור. מדינת ג'איפור הצטרפה להודו בשנת 1949, והפכה לחלק ממדינת ראג'סטאן בשנת 1950.
תיאור.
מבצר רנתמבור הוא מבצר יער טיפוסי של השליטים הראג'פוטים. שלושה אגמים גדולים, פדאם טלאב, מאליק טאלאב וראג' באג, נראים מקירות הביצורים ומוספים לנוף היערות שהוא בית הגידול של הטיגריס ההודי. הג'ונגל הצפוף סביב המבצר היה מאפיין הגנתי מרכזי במבצרי היער ראג'פוטיים.
החומות שמסביב מותאמות למאפיינים הטבעיים של הגבעה, שלעיתים מתנשאת אנכית מעל העמק ודורשת הגנות נוספות מינימליות בלבד. במידת הצורך נבנו חומות חזקות שלעיתים קרובות מכילות חרכים מרובעים המיועדים לנשק חם, ומצדיות עגולות.
הגישה העיקרית למצודה היא מצפון דרך מדרגות שנחצבו בסלע. בתוך החומה ההיקפית באורך 5.4 קילומטרים, נמצאים ארבעה שערים (פול בהינדית) הנקראים נאולקה פול, האתי פול, גנש פול ואנדרי פול. בעקבות העלייה בזיגזג, השער הסופי מוביל אל אזור הארמון, שמעבר לו נמצאים מקדשים נוספים, ביתני צ'אטרי (ביתנים עם כיפה, אופיינים לאדריכלות המוסלמית) ומתחמים אחרים מוקפי חומה.
אדריכלות.
בניגוד למיקום המערבי של אזור הארמון במבצרים האחרים, מבני המגורים והרשמיים נמצאים ברנתמבור במרכז המתחם. המיר מאהל (1281–1301) ורני מאהל (1283–1381) ארמונות בסגנון הינדי, שהורחבו על ידי תוספות במאות ה-17 וה-18, של הארמונות סופרי מאהל ודולה מהאל.
בתוך מבצר רנתמבור יש שלושה מקדשים הינדים המוקדשים לגנש, שיווה וראמה שנבנו במאות ה-12 וה-13 מאבן קראולי (Karauli) אדומה. יש גם מקדש ג'ייני של הלורד סומאטינת ((ה ה-19) החמישי) ולורד סמבאוונת (הטירתנקרה ה-3).
כמו כן יש במבצר שרידים של מסגד ובית קברות מוסלמי.
תרבות.
קבוצה של שישה מבצרים של ראג'סטאן: מבצר רנתמבור, מבצר צ'יטורגר, מבצר קומבלגר, מבצר גאגרון, מבצר אמבר ומבצר ג'איסלמר נוספו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשם מבצרי הגבעות בראג'סטאן במהלך הישיבה ה-37 של ועדת המורשת העולמית בפנום פן ביוני 2013. הם נכללו ברשימת אתרי המורשת העולמית כנכס תרבותי סדרתי ודוגמאות לאדריכלות הצבאית של הראג'פוטים.
סטאר סיטיזן
ג'וליוס קרוג
ג'וליוס אלברט קרוג (באנגלית: Julius Albert Krug; ) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא הארי טרומן בשנים 1946–1949.
ראשית חייו.
ג'וליוס קרוג נולד במדיסון, ויסקונסין כבנם של ג'וליוס ג'. קרוג ושל אמה מ. קורפמאכר. ב-1929 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
עבודותיו הבולטות הראשונות היו ברשות עמק טנסי, שם הוא החל לעבוד ב-1938 כמהנדס תחנות כוח, וב-1940 כמנהל מערך תחנות הכוח. ב-1941 קודם קרוג לתפקיד מנהל החשמל של משרד ניהול הייצור. לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה הפך משרד זה למועצת הייצור המלחמתית. ב-1943 קודם קרוג לתפקיד מנהל משרד התשתיות המלחמתיות. באפריל 1944 הוא התגייס לצי ארצות הברית. באוגוסט אותה שנה הוא נבחר מחדש כיושב ראש מועצת הייצור המלחמתית, תפקיד בו הוא שימש עד פירוק המועצה בנובמבר 1945.
מזכיר הפנים של ארצות הברית.
ב-26 בפברואר 1946 מינה הנשיא הארי טרומן את קרוג כמזכיר הפנים של ארצות הברית, וב-18 במרץ הוא החל לכהן בתפקיד. כמזכיר הפנים התנגד קרוג למאמציהן של חברות עץ להשיג זכויות כריתה ביערות הענק של מדינת וושינגטון, והתנגד לבניית סכרים מיותרים. כמי שבתחום אחריותו היו מכרות הפחם בארצות הברית, הוא ניהל משא ומתן כושל בין ג'ון ל. לואיס, נשיא איגוד עובדי המכרות, ובין בעלי המכרות לסיום השביתה הארצית בענף.
ב-1948 חתם קרוג על חוזה על פיו השבט האינדיאני שחי בשמורת האינדיאנים פורט ברתולד בדקוטה הצפונית אולץ למכור 155,000 אקר (627 קמ"ר) של אדמותיו לצורך בניית מאגר המים של סכר גריסון בניו טאון, דקוטה הצפונית. מימי המאגר הציפו רבע משטח השמורה, החריבו את המרכז של השבט, את בית החולים ו-154,000 אקרים של אדמה פורייה. ג'ורג' ג'ילט, מנהיג שבטי האינדיאנים באזור הגיב על כך ב-1948, .
באוגוסט 1949 ישב קרוג בראש וועדה של 19 חברים שהשתתפו בוועידה מדעית של האומות המאוחדות לשימור ולניצול של משאבים, שהתקיימה בלייק סקסס. בין שאר החברים בוועדה היו הרברט הובר, תומאס ווטסון, אדוארד בבקוק ורנדולף גרין פק.
שנותיו האחרונות.
קרוג התפטר מתפקידו כמזכיר הפנים ב-1 בדצמבר 1949, ועבר למגזר התעשייתי הפרטי כיועץ לענייני תשתיות בוושינגטון.
ג'וליוס קרוג נפטר ב-26 במרץ 1970 בנוקסוויל, טנסי, בגיל 62. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. הותיר אחריו את רעייתו מרגרט קתרין דין, בן ובת.
לומונוסוב (רוסיה)
לומונוסוב (ברוסית: Ломоно́сов; לפני 1948 – אורניינבאום, ) היא עיר בנפת פטרודבורץ בעיר הפדרלית סנקט פטרבורג שברוסיה, הממוקמת בחוף הדרומי של מפרץ פינלנד, ממערב לסנקט פטרבורג. אוכלוסייתה מונה 43,029 (על פי אומדן 2021). בלומונוסוב ישנו פארק וארמון מהמאה ה-18 הנקרא ארמון אורניינבאום, שהוא הארמון היחיד בסביבת סנקט פטרבורג שלא נכבש על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
אורניינבאום, כפי שנקראה תחילה, קיבלה מעמד של עיר בשנת 1710, ובתחילה הוחל על מתחם ארמון אורניינבאום, שנבנה בשנים 1710–1725 מול קרונשטאדט, באזור בית המלוכה ארמון פטרהוף, על ידי האדריכלים ג'ובאני מריו פונטנה וגוטפריד יוהאן שאדל, ונועד עבור אלכסנדר מנשיקוב, מקורבו של פיוטר הגדול. שמה המקורי של העיירה מתורגם כ"עץ תפוז" בגרמנית (בגרמנית המודרנית, המילה Orangenbaum), מקור השם במתחם הארמון שבו היו חממות לגידול צמחים אקזוטיים כגון עצי תפוז. על פי גרסה אחרת, פירוש השם הוא "העץ הכתום", לכבוד ויליאם השלישי מאורנג', מלך אנגליה ומושל הולנד, שהיה אלילו של פיוטר הגדול, או שהוא הושאל מגרמניה (העיר אורניינבאום בנסיכות אנהלט נקראה על שם הנסיכה הנרייטה קתרינה נסאו-אורנסקי על שם ביתה).
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה העיר מעורבת מאוד במצור על לנינגרד, שם הצליחו כוחות הצבא האדום לבסס דריסת רגל באורניינבאום, בעורף הכוחות של גרמניה הנאצית. לדריסת הרגל הזו הייתה חשיבות מרכזית בהשקת מתקפת לנינגרד—נובגורוד בתחילת 1944, שבסופו של דבר סיימה את המצור. בשנת 1948, שמה של העיר שונה לשמה הנוכחי לומונוסוב, לכבוד המדען, המשורר ונפח הזכוכית מיכאיל לומונוסוב. בשנת 1754 ייסד לומונוסוב מפעל לזכוכית צבעונית ליד אורניינבאום, בכפר אוסט-רודיצה.
בשנות ה-90 שוחזרו השמות ההיסטוריים של רחובות העיר, ומבני הכנסייה הוחזרו למאמינים, לאחר ששימשו את המדינה כמוזיאונים בתקופה הסובייטית.