בשנת 1998, אנדרו וייקפילד פרסם מאמר )שהתברר כהונאה (בכתב העת הלאנסט ובו טען כי 12 ילדים פיתחו תסמינים מהקשת האוטיסטית ובעיות מעיים, רובם זמן קצר לאחר קבלת החיסון, ותמך בחיסון מתחרה לחיסון ה-MMR. בשנת 2010, המחקר של וייקפילד נמצא על-ידי המועצה הרפואית הכללית של בריטניה כשקרי, וכתב העת הלאנסט חזר בו לחלוטין מן המסמך. שלושה חודשים לאחר נסיגת הלאנסט, נשלל רישיון הרפואה של וייקפילד בבריטניה, יחד עם הצהרה בה נכתב כי זייף באופן מכוון את מחקרו. המחקר הוכרז כהונאה בשנת 2011 על-ידי ה-British Medical Journal.
מאז פרסומו של ווייקפילד, מחקרים רבים שנבדקו על ידי עמיתים לא הצליחו להראות קשר כלשהו בין החיסון לאוטיזם.המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן )CDC(, המכון לרפואה של האקדמיה הלאומית למדעים ושירות הבריאות הלאומי בבריטניה יחד עם ספריית Cochrane הגיעו כולם למסקנה לפיה אין ראיות המקשרות בין החיסון לבין אוטיזם.
מתן החיסונים בשלוש מנות נפרדות אינו מפחית את הסיכויים לתופעות לוואי, ואף מגדיל את האפשרות להידבקות בשתי המחלות שעדיין לא חוסנו כנגדן )בין המנות(. מומחי בריאות מתחו ביקורת על הדיווח בתקשורת לפיו קיימת מחלוקת, כביכול, בנוגע לקשר שבין החיסון לאוטיזם וטענו שהפרסום המוטעה גרם לירידה בשיעורי ההתחסנות בקרב הציבור. ולראייה, לפני פרסום הממצאים של ווייקפילד שיעור ההתחסנות בחיסון ה-MMR בבריטניה היה 92%. לאחר הפרסום, השיעור ירד מתחת ל-80%. בשנת 1998, היו 56 מקרי חצבת בבריטניה. עד 2008, היו 1348 מקרים, עם שני מקרי מוות.
ביפן לא משתמשים בחיסון המשולש ובמקום זאת משתמשים בחיסון משולב לחצבת ואדמת, ולאחר מכן חיסון נגד חזרת בלבד. זה לא השפיע על שיעורי האוטיזם במדינה, מה שמפריך עוד יותר את השערת האוטיזם.
היסטוריה.
זני הנגיפים מהם מורכב החיסון פותחו על-ידי היתרבות בתאים של בעלי-חיים ובני אדם וזאת מפני שכל הנגיפים זקוקים לתא מארח על-מנת להתרבות.
לדוגמה, במקרה של נגיפי החזרת והחצבת, זני הנגיף גודלו בביצי תרנגולות. באמצעות שיטה זו, נוצרו זני וירוס המותאמים יותר להדבקת תאי תרנגולות ופחות וירולנטיים לתאי אדם. זו הסיבה שזנים אלו נקראים זנים ״מוחלשים״. לפעמים הם אף מכונים ״מוחלשים עצבית״ מכיוון שהזנים הללו פחות ארסיים לתאי העצב האנושיים מאשר הזנים המקוריים של הווירוס.
רכיב האדמת, מרובקס )Meruvax(, פותח בשנת 1967 באמצעות היתרבות בתאי רקמת ריאה עוברית אנושית, הנקראת WI-38 )על שם מכון ויסטאר (אשר נקצרה שש שנים מוקדם יותר, בשנת 1961.
המונח ״חיסון MPR״ מתייחס גם הוא לחיסון זה )האות P מתייחסת למילה פרוטיטיס, דלקת בבלוטת הפרוטיד הנגרמת ע״י נגיף החזרת(.
גרסתו השנייה של החיסון של חברת Merck מסופקת בטכניקה של ייבוש בהקפאה )ליופיליזציה( ומכילה וירוסים חיים. לפני ההזרקה, היא מורכבת מחדש יחד עם ממס מיוחד.
על פי סקירה שפורסמה בשנת 2018, חיסון ה-GlaxoSmithKline (GSK) הידוע בשם פלוסריקס )Pluserix( מכיל את נגיף החצבת מזן שוורץ )Schwarz(, זן החזרת דמוית ג'ריל לין ונגיף האדמת מסוג RA27/3. השימוש בפלוסריקס הונהג לראשונה בהונגריה בשנת 1999. זן אנדרס-אדמונסטון נמצא בשימוש מאז 1999 בהונגריה בתוך המוצר MMR II של Merck. בשנת 2003 בהונגריה נעשה לראשונה שימוש בחיסון הפלוסריקס )GSK(, העושה שימוש בזן החצבת שוורץ.
חיסון MMRV.
חיסון הMMRV, המורכב מחיסונים כנגד חצבת, חזרת אדמת ואבעבועות רוח, הוצע כתחליף לחיסון ה-MMR על-מנת להקל על מתן החיסונים. נתונים ראשוניים מצביעים על שיעור היארעות של פרכוסי חום של 9 לכל 10,000 חיסונים בחיסון הMMRV, לעומת 4 לכל 10,000 במתן חיסון MMR וחיסון כנגד אבעבועות רוח בנפרד. עקב כך, גורמי הבריאות בארה״ב אינם מביעים העדפה לשימוש בMMRV על-פני זריקות נפרדות.
במחקר משנת 2012, נשלח סקר לרופאי ילדים ורופאי משפחה כדי לאמוד את רמת המודעות שלהם לסיכון המוגבר לפרכוסי חום בעקבות חיסון ה-MMRV. MMRV. מתוצאות הסקר עלה כי 74% מרופאי המשפחה ו29% מרופאי הילדים אינם היו מודעים לסיכון המוגבר לתופעות אלו. לאחר קריאת המידע רק 7% מרופאי המשפחה ו20% מרופאי הילדים היו ממליצים על חיסון MMRV לילדים בריאים בגילאי 12 עד 15 חודשים. הגורמים המשמעותיים ביותר אשר דווחו כתורמים להמלצה לביצוע חיסון MMRV לעומת חיסון MMR ואבעבועות רוח בנפרד היו המלצות האיגודים המקצועיים לרפואת משפחה, ילדים ואימונולוגיה )לפי 77% מרופאי הילדים ו73% מרופאי המשפחה(.
חיסון MR.
חיסון זה מכסה חצבת ואדמת, אך לא חזרת. החל משנת 2014 הוא היה בשימוש ב״מספר מדינות )לא מזוהות(״.
חששות דתיים.
גרסאות מסוימות של חיסון זה עושות שימוש בג'לטין, כמייצב, המופק מחזירים. עובדה זו הובילה לירידה בהיענות לנטילת החיסון, וכתוצאה מכך גרמה לעלייה ברמות התחלואה בקרב קהילות עם שיעור גבוה של מוסלמים או יהודים אורתודוקסים. זאת, על-אף העובדה שקיימים חיסונים חליפיים המאושרים לשימוש ושאינם עושים שימוש בחזיר. ייתכן שירידה זו נגרמה בעקבות מידע מוטעה לצד החששות הדתיים.
הבריגדה האלפינית יוליה
הבריגדה האלפינית יוליה (באיטלקית: Brigata alpina "Julia") היא בריגדת אלפיני של צבא איטליה הבריגדה הוקמה ב-1949 על בסיס הדיוויזיה האלפינית השלישית יוליה אשר נקראה כך משום שחייליה גויסו מהאלפים היוליאניים.
היסטוריה.
הדיוויזיה האלפינית השלישית יוליה הוקמה ב-1935 מחיילים שגויסו מהאלפים היוליאניים. בצבא האיטלקי, האלפיני הם חיילי עלית מיוחדים המתמחים בלוחמה הררית. ב-1943 פורקה הדיוויזיה האלפינית השלישית במהלך הכיבוש הגרמני של צפון איטליה בימי מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה, ב-15 באוקטובר 1949, הוקמה מחדש יחידת אלפיני מהאלפים היוליאניים בגודל של בריגדה מורחבת, שנקראה "הבריגדה האלפינית יוליה". הבריגדה כללה באותה תקופה 10,000 חיילים והייתה הבריגדה הגדולה ביותר בצבא האיטלקי. היא הייתה חלק מהקורפוס החמישי של הצבא האיטלקי אשר היה אחראי על הגנת צפון איטליה במסגרת ברית נאט"ו. הבריגדה האלפינית הוצבה במעברי הגבול עם אוסטריה.
הבריגדה השתתפה במשימות שמירת שלום באפגניסטן במסגרת כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי. ב-2002 סופחו לבריגדה גדודים מהונגריה וסלובניה, ועל בסיסה הוקם כוח הקרקע הרב-לאומי הכולל חיילים משלוש המדינות. מפקד הבריגדה משמש בו זמנית כמפקד הכוח. יחד עם החיילים הסלובנים וההונגרים, השתתפה הבריגדה גם במשימת שמירת שלום בבוסניה והרצגובינה במסגרת כוח הייצוב, ובקוסובו במסגרת כוח קוסובו.
מרסוכוס
מרסוכוס (שם מדעי: "Marasuchus"; מילולית: "תנין מארה") הוא סוג של זוחל מהקבוצה דמויי דינוזאורים שהתקיים במשך תור הטריאס מלפני 235 עד 234 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו בתצורות במחוז לה ריוחה, ארגנטינה. הסוג תואר למדע ב-1994 בידי החוקר פול סרנו ואנדרי מרקוקי (andrea marcucci).
המרסוכוס היה קרובו של הלגוסוכוס והיה ארכוזאור מפותח וכנראה דו-רגלי בעל עצמות קרסול כדוריות וגפיים ארוכות ודקות יחסית. בעבר סברו שהיה דינוזאור אמיתי אך כיום רואים בו סוג קדום יותר בעל מבנה לסתות פרימיטיבי והיה חסר את המרחשת ועצמות גפיים של דינוזאור אמיתי.
עם זאת מבנה גופו מרמז שהיה קרוב ביותר לדינוזאור אמיתי. הוא היה בעל גפיים ארוכות ושריריות, שאולי התאימו לקפיצה ולטיפוס אך לא להליכה זקופה כמו של דינוזאורים. הוא הגיע לאורך 1.3 מטר והיה כנראה אול חרקים זריז, מה שסייע לו להתגונן מטורפים.
מגפנוזאורוס
מגפנוזאורוס (שם מדעי: Megapnosaurus; מילולית: "לטאה מתה גדולה") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצלופיזיים, אשר התקיים במשך היורה תחתון שלפני 199 עד 188 מיליון שנה מזמננו. הסוג מכיל 2 מינים: "Megapnosaurus kayentakatae"? ו-"Megapnosaurus rhodesiensis". הסוג נקרא במקור בשם Syntarsus, שניתן בהמשך לסוג חיפושיות. במשך שנים מאז התגלו המאובנים שלו בזימבבואה ובדרום אפריקה הוא נחשב לשייך לסוג הקרוב צלופיזיס. רק ב-2001 החליטו מספר חוקרים להחזיר אותו בשם הנוכחי.
דינוזאור קדום זה הגיע לאורך 3 מטרים ומשקל של 32 ק"ג והיה בעל גפיים קצרות ורגליים ארוכות, כשייתכן שנע בדומה ללבלר מודרני בערבות הקדומות. מספר חוקרים אף טוענים שהיה מכוסה נוצות, אך הדבר לא הוכח. אם הדבר נכון זהו מראשוני המינים שכוסו נוצות בעולם.
הוא היה דו-רגלי מהיר שצד לטאות, חרקים ויצורים קטנים שאותם חטף ברגליו הקדמיות. הלסתות שלו אומנם מתאימות לאכילת בשר אך הוא לא היה מתמחה ואף היה אוכל כל.
מספר מאובנים מראים הבדלים בין מבוגרים, להם טבעות בולטות בחוליות, לבין צעירים. מספר חוקרים אף טוענים שהיה יצור ליילי.
זאנסטאד
כל בו חצי חינם
תעתועי שחור הזקן
תעתועי שחור הזקן (באנגלית: Blackbeard's Ghost) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1968 בבימויו של רוברט סטיבנסון, עם דין ג'ונס, פיטר יוסטינוב וסוזן פלשט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "רוחו של שחור הזקן", מאת בן סטאהל (1965) שמתבסס על דמותו של הפיראט הידוע קפטן אדוארד טיץ' שהיה מוכר יותר בכינויו שחור הזקן.
זה סרט פנטזיה, סוגה הנפוצה בסרטי וולט דיסני. הפיראט המפורסם שהוצא להורג, מופיע כאן בתור רוח רפאים שרק גיבור העלילה יכול לראותו ומכאן כל האירועים המשעשעים בעלילה.
תקציר העלילה.
סטיב ווקר (דין ג'ונס) מגיע לעיירה גודולפין כדי לשמש כמאמן אתלטיקה בקולג' המקומי. הוא משתכן במלון המקומי הנקרא על שם שחור הזקן ומנוהל בידי נשים מבוגרות שטוענות שהן צאצאיות של פיראטים מאוניית שחור הזקן. בראשן עומדת מיס סטוקרופט (אלזה לנצ'סטר).