הספר "חיית החושך" מעניק לקורא הצעיר חוויית קריאה ברבדים שונים, לבחירתו, לפי גילו ומטעניו הרגשיים. על פני השטח, הסיפור מתאר דרכי התמודדות עם הפחד הקלאסי שיש לילדים מפני החושך.. כבר ברמה הפשטנית לכאורה הזו, ניתן להבחין בבחירה אמיצה של התמודדות עם הפחד באמצעות נשוא הפחד עצמו (החושך) ואף שימוש בו להתגבר על פחדים אחרים. ברובד מעמיק יותר, הספר מתאר התמודדות מרשימה ועצמאית כמעט של ילד רך בשנים עם השכול, תהליך עיבוד האבל, הגעגועים ובכלל ההתמודדות עם הזעזוע של התא המשפחתי: אובדן אב, קבלת אחות חדשה ובתוך כל אלה גם דמות אב חורג שנכנסת לתמונה.
העיסוק בשכול כפי שבא לידי ביטוי בספר אינו טריוויאלי בספרות ילדים כפי שמתארת פרופ' יעל דר: "קודם כל, אין לזה ערך מסחרי. מי שלא זקוק לזה בעצמו לא יתנדב לתת את זה לילד שלו. את לא מתנדבת לדבר על שכול אלא אם זה קרה לך, ואז אני לא יודעת עד כמה ספר הוא מה שיסייע לכאב כל כך גדול וכזה משברי. זה גם נובע מזה שקשה לנו לדבר עם הילדים שלנו על דברים קשים".
לטענת פרופ' יעל דר ופרופ' מירי ברוך, חל שינוי מהותי בהתייחסות לשכול לאחר מלחמת יום הכיפורים שאחריה התמעט משמעותית העיסוק בנושא זה בספרות ילדים וגם כאשר הנושא עלה המיקוד היה בהתמודדות היחידנית ולא זו הקולקטיבית. השיח עבר מ"טוב למות בעד ארצנו" ו "האבא הגיבור" לקושי האמיתי והיומיומי של המשפחה וחוסר הברירה (וחוסר הרצון) ביציאה למלחמה.
טענות אלה ודומות להן משוקפות היטב בספר "חיית החושך" שאכן נכתב כשלוש שנים לאחר מלחמת יום הכיפורים.
מחבר הספר אורי אורלב רואה אף הוא בחיית החושך לאו דווקא את הייצוג של הפחד (החושך), אלא דווקא את הייצוג של היכולת להתמודד עמו. לשאלה אם הוא מאמין באלוהים הסביר: "לצערי לא. זה לא יכול להיות. היהודים, וגם בני דתות אחרות, המציאו את אלוהים. זה עוזר להם לחיות. המושג הזה, אלוהים, קצת מזכיר לי את 'חיית החושך' שבספר הילדים הראשון שלי. הילד מתחבר אליה כדי שתגן עליו. אני המצאתי את חיית החושך, ואחרים המציאו את אלוהים..."
הייחוד של הספר הזה על פני אחרים, המתמודדים אף הם עם סוגיות דומות, נעוץ בכך שהקושי והפחד הופכים להיות חלק אינטגרלי בהתמודדות, ואינם נעלמים באמת מחייו של הגיבור. האמצעי להתמודדות עימם הוא פנימי ולא חיצוני. תפיסת עולם זו שזורה בכתיבתו של אורי אורלב גם בספריו על השואה, נושא שהרבה לכתוב ולעסוק בו.
מי נטל
מֵי נֵטֶל (באנגלית: ballast water) הם מי ים (ובנהרות ובאגמים - מים מתוקים) המשמשים לייצוב אונייה בעת הפלגתה ללא מטען או עם מטען חלקי.
מכלי מי הנטל הם מכלים ייעודיים בתחתית אונייה, שניתן למלאם במי ים או לרוקנם באמצעות משאבות גדולות ומיוחדות לכך, הנקראות "משאבות מי נטל". מכלי מי הנטל משמשים לייצוב האונייה על ידי הגדלת השוקע כאשר היא מפליגה ריקה או טעונה חלקית, לחלוקה נכונה של המשקל והעומס הפועל על גוף האונייה כאשר היא מובילה מטענים במשקלים שונים בכל אחד משני צדדיה, לשינוי השוקע ולהגדלת השקיעה של המדחף במים.
הוספת מי הנטל מתחת למרכז הכובד האנכי של כלי השיט מעלה את יציבותו. היתרון של המים הוא שניתן למלא ולרוקן את המכלים בקלות יחסית על ידי שאיבה. החיסרון הוא במשקלם היחסי של המים שדורש מכלים גדולים יחסית, לאחסון.
ההיבט הסביבתי.
מי נטל נוספים למטען הספינה לאחר פריקת מטענים בנמלים. כאשר האונייה מוסיפה מטען, היא נפטרת ממי הנטל העודפים, ומאחר ומדובר במים שנאספו באזור אחר בעולם, המים הנשפכים לים עלולים לכלול מגוון של אורגניזמים ביולוגיים, כולל צמחים, בעלי חיים ומיקרואורגניזמים, שאזור הריקון של מכלי המים אינו בית הגידול הטבעי שלהם. אלה כוללים מינים אקזוטיים העלולים לגרום נזק אקולוגי רב למערכות אקולוגיות ימיות.
מי נטל הם ככל הנראה המקור העיקרי של מינים פולשים ימיים במימי העולם. בעיה זו הביאה את ארגון הימאות הבינלאומי (IMO) להחליט ב-2004 על אימוץ אמנה בינלאומית הקובעת כי ספינות יידרשו להתקין מערכות לטיפול וסינון מי נטל.
תלפיות (פירושונים)
אדמונד קין
אדמוּנד קִין (באנגלית: Edmund Kean; 17 במרץ (?) 1789 - 15 במאי 1833) היה שחקן תיאטרון אנגלי. גילם בעיקר דמויות שייקספיריות בתיאטרון דרורי ליין ונחשב לשחקן הגדול של תקופתו.
תולדות חייו.
קין נולד בלונדון. אביו היה פקיד ואמו שחקנית. כבר בגיל ארבע הופיע על הבמה כקופידון. חיי הבמה משכו אותו יותר מלימודים ולאחר תקופה קצרה כנער סיפון, חבר לדודו מוזס שהיה בדרן, פנטומימאי ופיתום ממנו למד יכולות אלו וכן נחשף למחזותיו של שייקספיר. עם מות דודו עבר לחסותה של השחקנית שרלוט טידסוול (Charlotte Tidswell) שלימדה אותו את עקרונות המשחק ובפרט המשחק השייקספירי.
בגיל 14 הופיע לראשונה בתפקיד המלט ביורק ובהמשך היה לחבר בלהקת תיאטרון נודדת, שהגיעה אף לחצרו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת בטירת וינדזור. ב-1807 הופיע בבלפסט לצידה של גדולת השחקניות באותה תקופה, שרה סידונס (שלא העריכה אותו, ייתכן משום שפיתח פרשנות שונה לדמויות השייקספיריות מאשר זו שטבע אחיה, ג'ון פיליפ קמבל).
ב-1814 התקבל כשחקן קבוע בתיאטרון דרורי ליין בלונדון והקריירה שלו החלה לפרוח. תפקידו הראשון בתיאטרון זה היה שיילוק במחזה "הסוחר מוונציה". בבוקר לאחר מכן דיווח ויליאם הזליט: "מר קין... הופיע אמש בתיאטרון דרורי ליין בדמותו של שיילוק. באשר לשימוש בקול, עיניים, פעולה והבעה, אף שחקן, במשך שנים רבות, לא השתווה לו. התשואות, מהתמונה הראשונה לאחרונה, היו כלליות, רמות, ולא הופרעו לרגע". הופעתו זכתה להצלחה גדולה ואחריה עקבו הופעות בתפקידים הראשיים במחזות ריצ'רד השלישי, המלט, אותלו, מקבת' והמלך ליר. קין היה הראשון שיזם את החזרת הסוף הטראגי המקורי של "המלך ליר", לאחר שבמשך שנים הופיעו תיאטראות עם התחליף (האופטימי) שכתב נחום טייט לסיום המחזה במסגרת שכתובו "ההיסטוריה של המלך ליר". החזרה למקור השייקספירי לא התקבלה ברצון על ידי הקהל.
קין זכה להערכה רבה כמפרש של שייקספיר וכעמוד התווך של התיאטרון. קריקטורה בת הזמן מתארת אותו כאטלס הנושא על גבו את התיאטרון. סמואל טיילור קולרידג' כתב שלראות את קין משחק זה כמו לקרוא את שייקספיר לאורם של ברקים.
ב-29 בנובמבר 1820 הגיע קין לניו יורק במסע הופעות והופיע בתפקיד ריצ'רד השלישי. קין שהה בארצות הברית עד יוני 1821 והופיע בין היתר גם בבוסטון עם תיאטרון מקומי. קין שב לבקר בארצות הברית ובקנדה בין אוקטובר 1825 לדצמבר 1826.
הקריירה של קין נפגעה בשל אורח חייו. בעת שהות בשווייץ פגש בשרלוט קוקס, רעייתו של חבר מועצת העיר לונדון. עם שובו הואשם קין בניאוף עם אשת איש. בית המשפט פסק נגדו, אשתו עזבה אותו והטיימס הלונדוני יצא נגדו בסדרת כתבות אלימה. עקב האווירה הציבורית זכה קין לקריאות בוז ולהשלכת פירות וחפצים אל הבמה נגדו הן בבריטניה והן בארצות הברית.
לאחר ששב מארצות הברית, נחלש קין פיזית ומנטלית. הוא לא זכר את תפקידיו ולא היה יכול עוד לתפקד ללא לחשן. ב-25 במרץ 1833 הופיע בפעם האחרונה בתיאטרון קובנט גרדן כשהוא מגלם את אותלו, עם בנו צ'ארלס בתפקיד יאגו. במהלך ההצגה התמוטט על הבמה ולא שב עוד לאיתנו. הוא נפטר פחות מחודשיים לאחר מכן בביתו בריצ'מונד שעל התמזה.
נדל&quot;ן
גמילה מחיתולים
גמילה מחיתולים הוא תהליך שבו מאמנים פעוטות לעשות את הצרכים באסלה או בסיר פלסטיק קטן דמוי סיר לילה, על מנת שיחדלו להשתמש ולהסתמך על חיתולים. תהליך הגמילה מהחיתולים נעשה בדרך כלל עד גיל 4. עם זאת, גורמים תרבותיים וטכנולוגיים עשויים להשפיע על הגיל שבו בדרך כלל הפעוטות נגמלים מחיתולים.
ברחבי העולם קיימות שיטות שונות לגמילת תינוקות מחיתולים, המיושמות במגוון גילאים. בחלק ממדינות העולם השלישי ידועה השיטה לגידול תינוקות ללא חיתולים, שמיושמת החל מהשבועות הראשונים לחיי התינוקות. במשאל שנערך ב-1974 בקרב אנשי הדיגו בקניה הפועלים לפי שיטה זו, מרבית האמהות העידו על השלמת תהליך הגמילה בתקופת הגיל של 4–6 חודשים. על פי נתונים שפורסמו בשנת 2012, אמהות בווייטנאם משתמשות בצליל שריקה על מנת לאמן את תינוקן לעשות את צרכיו בזמנים קבועים, כך שעד גיל שנתיים הפעוט שולט לחלוטין בעשיית צרכיו. גם באזורים שונים בסין נהוגה שיטת הגמילה ללא חיתולים. שיטה נוספת הנהוגה שם היא שימוש ב"מכנסי חריץ", המאפשרים לילד לעשות את צרכיו בישיבה שפופה, ללא צורך להפשיל את מכנסיו.
מחקר שפורסם בשנת 2013 מראה כי באיראן נהוגות שיטות שונות לגמילה מחיתולים: שיטת "הילד במרכז", שבה ההורים ממתינים לכך שהפעוט יחל לגלות עניין בהליכה לשירותים מיוזמתו על מנת להתחיל בתהליך הגמילה, או לחלופין "השיטה האינטנסיבית", שבה ההורים מתחילים את התהליך מיוזמתם ולוקחים את הפעוט לשירותים בזמנים קבועים. גמילה בשיטה זו מתחילה בסביבות גיל שנה.
באנגליה ממליץ ארגון שירותי הבריאות הממלכתי על שימוש בתחתוני גמילה כצעד לקראת שימוש בתחתונים רגילים, וכן ממליץ להורים לעודד את הפעוטות לגשת לשירותים לאחר ארוחות כחלק מתהליך הגמילה, לא להתרגש יתר על המידה כשקורות תקלות, ולשבחם כאשר הם מצליחים.
בארצות הברית נמצא גיל הגמילה מחיתולים במגמת עליה: בשנת 1947 היו יותר ממחצית הילדים בארצות הברית גמולים מחיתולים בגיל שנה וחצי, אך בשנת 2003 הגיל הממוצע לגמילה מחיתולים היה גיל 3 שנים.
בועת דיבור
בועת דיבור או בלון קומיקס (באנגלית: Speech balloon - בלון דיבור) היא מוסכמה גרפית נפוצה בספרי קומיקס, רצועות קומיקס וקריקטורה המאפשרת למילים, ולעיתים רחוקות גם תמונות, לייצג את הדיבור או המחשבה של דמות קומיקס מסוימת.