זלדה עברה בחצרות וקראה ליהודים לצאת ממקומות המחבוא ולהצטרף לשורותיהם. הוראות המפקדה נשלחו כמעט כל שעה לכל היחידות המפוזרות בשטח, כיצד לנהוג עם הגרמנים מתקרבים. לרוע מזלה נקלעה לחצר סטראשון 1, שם נמצאו שוטרים שעצרו אותה. סמוך לשעה 12 עזבו הליטאים והלטבים את הגטו בסמכם על המשטרה היהודית, שתבצע את המלאכה לבדה. בשעה זו עלה בידיה לפרוץ את השער ולהגיע לחצר הבית בסטראשון 8. המתח הגיע לשיא, הלוחמים חשו כי בכל רגע הם צפויים למוות. בסטראשון 6 כולם היו מוכנים לפתוח באש ברגע שהגרמנים יפרצו לחצר. .(24) ראש הגטו ידע כי המחתרת מצויה שם ואמר לגרמנים כי אין שם איש, כך פסחו על בית מספר 6. לאחר ארבעה ימים, עזבו הגרמנים את הגטו. לאחר האכזבה, עקב מניעת ההתנגשות הוחלט להוציא קבוצות לוחמים ליער.
לאחר מכן נסגר הגטו וראש הגטו נורה על ידי הגסטאפו. סביב הגטו ומבואותיו הוגברה השמירה. קרבו ימי החיסול של הגטו. התוכנית של המחתרת הייתה להוציא את החברים מהגטו דרך תעלות הביוב. לאחר כמה ימים הגיעו כל הלוחמים לבסיס המיועד, יער רודניקי. ביערות אלו חנו באותו זמן יחידות פרטיזניות אחדות. בתקופה הראשונה היו שם כ-400 יהודים, מחולקים לארבעה גדודים. הגדוד שזלדה השתייכה אליו כונה "נקמה" ומפקדו היה אבא קובנר. לאחר ההתמקמות ביער נשלחה זלדה להיות מקשרת בין גדוד הפרטיזנים לאנשי המחתרת בעיר וילנה.
זלדה ה"קשרית".
חלקה של החָבֵרָה במרקם החברתי ובאחריות הציבורית היה נושא טבעי ומובן מאליו בתוך התנועות. מקומן של החברות התבלט בתפקידים שונים בימי המלחמה והחורבן, אז לראשונה התהווה המושג "קשריות"- אלו החברות הפוקדות את הסניפים ועוברות משטח אחד למשנהו בסכנת נפשות: מן האזור הסובייטי לשטח הכיבוש הנאצי ובכיוון ההפוך. המשימה העיקרית בתחום הקשר היה הצלת קבוצות יהודים שהחליטו לברוח מן המחנה ולהגיע ליער. חברות לא מעטות מילאו משימה זו, זלדה היא אחת מהן והיא מגלמת את "צבא הקשר" הנשי של הלחימה היהודית.
הסיבה שתפקידי הקישור היו בעיקר של נשים הייתה משום שהמחתרת היהודית הניחה שהנאצים לא ימהרו לחשוד שנשים יכולות להוות מוקדי פעילות - ואף לתפוס מעמד של פיקוד. אחד מתפקידיה החשובים של זלדה היה להעביר לפרטיזנים תרופות. משימתה הייתה גם להעביר לבסיס יהודים שנותרו בעיר והיו מרוכזים בבלוקים. היא שימשה קשרית גם בין מטה הפרטיזנים לבין המחתרת העירונית ובמיוחד עם סוניה מאדייסקר, קומוניסטית וחברת פ.פ.או. עם חשיפת המחתרת העירונית על ידי הנאצים, סוניה עונתה ונרצחה בגסטאפו, נותק הקשר עם העיר וזלדה המשיכה בלוחמה בשורות הפרטיזנים.
זלדה, נערה קטנה וצנומה, בעלת שיער זהבהב הייתה בין הבנות הווילנאיות הגיבורות, הסתננה שמונה-עשר פעמים בין יחידות הצבא הגרמניות והעבירה מידע חשוב מהעיר, נשק, ספרות תעמולה וכו'. כקשרית של המטה הפרטיזאני עם ארגון המחתרת, מעולם לא חזרה זלדה ליער בידיים ריקות, היא חדרה למחנות ההסגר והצילה אנשים, עשרות כלי-נשק הובאו על-ידה מהעיר לפרטיזנים, פעמיים נפלה לידי הגסטאפו, פעם אחת לידי המשטרה ופעם לידי הפולנים הלבנים, אך הודות לקור רוחה ונחישותה הצליחה בכל ארבע הפעמים להימלט.
יום אחד נודע כי האויב יודע על מקום הבסיס של המחתרת, נמסר כי גרמנים וליטאים מתכוננים לערוך מצוד על היער בו שכנו. קו החזית התקרב, חלה התעוררות עצומה בבסיס והיה ברור שהם עומדים לנטוש את היער ולהיכנס לווילנה. חלק גדול מהעיר כבר מצוי בידי הצבא האדום. בית-הנתיבות המרכזי נמצא עדיין ברשות הגרמנים. הפרטיזנים התקרבו לבית-הנתיבות, הגרמנים התבצרו בבתים בעלי קומות ופתחו באש מלמעלה. לוחמים נפלו ורבים נפצעו. יחידות לוחמי היער התאחדו עם הצבא האדום וערכו קרב משותף. בעזרת חיל-סיוע גדול הוכרע הקרב והעיר שוחררה. הגרמנים נכנעו. וילנה ניזוקה קשה, רחובות שלמים נמחקו והפכו לתלי חורבות. ב-14 ביולי 1944 שוחררה וילנה.
אחרי השחרור.
מיד לאחר השחרור התאספה קבוצה קטנה של חברי תנועת השומר הצעיר מרודניקי והתחילה לאסוף את שרידי התנועה. את הפקודות קיבלו עדיין מאבא קובנר. הקבוצה התארגנה כמחתרת של כ־9-10 אנשים אשר משימתה הייתה לגאול יהודים מארצות ההרג ולהביאם לחוף המיוחל – ארץ-ישראל גם קבוצות בורחים מתנועות "בית"ר" ו"הנוער הציוני" נעזרו בזלדה. לאחר יציאת הקבוצה עם אבא קובנר ללובלין החל זינוקה מחדש, יחד עם חברים נוספים נוצר מעין מרכז "בריחה". היעד היה צ'רנוביץ ומשם מעבר הגבול לגרמניה. התארגנה גם קבוצת "נקם". אבא קובנר מגייס אליה את זלדה ונתנאל (סנקה) בעלה, אותו הכירה לראשונה בפרטיזנים. הקבוצה יצאה לאיטליה, התפקיד של זלדה היה להיות המאבטחת, לקבל את האנשים אחרי פעולת הנקם שהייתה אמורה להתבצע ולהעבירם את הגבול.
זלדה עלתה עם בעלה לארץ-ישראל בשנת 1946, הם החליטו לא להצטרף ל"גרעין הפרטיזנים" בקיבוץ עין החורש והקימו את ביתם בנתניה, נולדו להם שני ילדים, גלעד ודורית. ביתם היווה אבן שואבת לחבריהם הרבים. גם לאחר העלייה לארץ-ישראל זלדה רואה במנוחה מותרות וממשיכה בפעולותיה: פעילה באיגוד יוצאי וילנה, מופיעה בפני חיילים ובני-נוער, תלמידי בתי-ספר ומספרת על השואה, המחתרת, היער. היא רואה לעצמה חובה קדושה להמשיך לספר את סיפורה.
מחברותיה של זלדה.
זלדה החלה לרשום את קורותיה עם ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, באותו יום שוחררה מבית-החולים בווילנה לאחר מחלת טיפוס קשה. האירועים שלאחר מכן לא איפשרו לה להתמיד בכתיבה. אף-על-פי-כן המשיכה לרשום את הקורות אותה בהזדמנויות שונות, הן בהיותה בחלק "הארי" של העיר והן בין חומות הגיטו. בתקופת היער עסקה גם בהעתקת ה"איגרת לשומרים-פרטיזאנים" שכתב אבא קובנר, כדי להשאיר זכר לתנועת ההתנגדות היהודית. את הרישומים האחרונים במחברותיה סיימה זלדה בווילנה, מיד לאחר שובה אליה עם הפרטיזאנים המשחררים. אז החל המסע הארוך לעבר ארץ-ישראל – בשליחות השרידים, ב"בריחה" ובקבוצת הנקם. במצוותו של אבא קובנר השאירה זלדה את מחברותיה – יחד עם שאר התעודות, המסמכים, התצלומים ושאר דברים שבכתב – בלבוב, כדי להעבירם בנפרד לארץ. צעד זה נראה היה אז הכרחי מטעמי ביטחון וסודיות. בשל התנאים והנסיבות לא הגיעו המסמכים לארץ, נראה שהם אבדו בדרך. סמוך לבאה ארצה, ב-1946, ניסתה זלדה לשחזר את רישומיה כפי שהיו במחברות המקוריות. את הדברים רשמה ביידיש. אף שהיו לה כוונות להמשיך ולרשום את אשר עברה בדרך הנדודים, ב"בריחה" וב"נקם", לא הצליחה להגשים כוונות אלו, אולי מן הטעם הפשוט שנושא הנקם היה עדיין חסוי במשך שנים רבות.
העתקת סגרה
גפניים
גַּפְנִיִּים (שם מדעי: Vitaceae) היא משפחה של צמחים דו-פסיגיים קדומים הכוללת 700 מינים המחולקים ל-17 סוגים שברובם הגדול מטפסים,שיחים ואפילו עצים הנפוצים בעיקר באזוריים תת-טרופיים וטרופיים. זו המשפחה היחידה בסדרת הגפנאים והיא התפתחה לפני 90 מיליון שנים בתקופת הקרטיקון עליון.
המין המוכר ביותר במשפחה זו הוא גפן היין אשר מוציא ענבים מהם מייצרים את היין.
יאיר יעקבי
יאיר יעקבי (נולד בט' בתמוז תשמ"ג, 20 ביוני 1983) הוא קומיקאי, סטנדאפיסט, במאי, תסריטאי ישראלי, שחקן, חבר בהרכב הקומי אנדרדוס וכותב טור שבועי בעיתון מוסף 'אתנחתא' מבית העיתון "בשבע".
ביוגרפיה.
נולד ברעננה לשוש והרב יוסי יעקבי, למד בישיבת ההסדר קריית שמונה, ב-2008 סיים תואר ראשון בחינוך ותואר שני במנהל עסקים בהתמחות במערכות מידע באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2009–2012 עבד במערכות המידע בבנק אגוד לישראל.
קריירה.
בשנת 2011 פנה אליו נדב נוה והציע לו להצטרף להרכב קומי דתי, יחד עם חברם לספסל הלימודים מתן צור. יעקבי נענה והמליץ לצרף חבר נוסף שהכיר משירותו הצבאי בשם אשר בן-אבו. כך קם ההרכב הקומי 'אנדרדוס'. כיום להרכב סרטוני רשת רבים, קליפים, פרסומות, שלושה מופעי מערכונים וארבעה מחזות זמר לילדים, וכן אלפי עוקבים ברשתות החברתיות.
ב-2013 התחיל לעבוד בחברת ההפקות רוגטקה של שלמה בלס (ממפיקי לאטמה בעבר) ככותב ובמאי וידאו. בין השאר בקמפיינים עבור ניר ברקת, אבי וורצמן ויריב לוין, כמו גם בסרטוני הסברה עבור דני אילון, צעירי אגודת חב"ד, מועצת יש"ע ועוד. בין השאר כתב יחד עם האחרון את סדרת מערכוני "ג'ון קרי פתרונות בע"מ" שהתפרסמו בארצות הברית והביאו אף לתגובה של מחלקת המדינה של ארצות הברית.
בין השנים 2016–2017 כתב מדור שבועי סאטירי במגזין "מוצש" של "מקור ראשון".
בשלהי שנת 2016 העלה יחד עם אורי מלמד ואמיר מויאל את מופע הסטנדאפ המשולש שכלל קטעי סטנדאפ שונים משולבים בערב אחד.
באפריל 2017 החל לכתוב טור אישי שבועי בעמוד האחורי של "בשבע", הטור כולל בדרך כלל סיפורים סאטיריים על הנעשה במגזר ומחוצה לו וכן הצצה מבודחת לחייו האישיים של יעקבי. בינואר 2020 עבר הטור למוסף "אתנחתא" על פני עמוד שלם.
בינואר 2018 השיק יעקבי את מופע הסטנדאפ המלא שלו "אומר מעט מדבר הרבה". המופע עוסק בזוגיות, רווקות מאוחרת, יחסי דתיים-חילונים ועוד. מאז השקתו עלה המופע מאות פעמים ברחבי ישראל.
כותב ומפיק סרטונים הומוריסטיים יחד עם המאייר הלל שלפין בערוץ "שלפין ויעקבי עושים מה בא להם" ביוטיוב. בין הסרטונים: "מרחשוון" ו"אם טראמפ נשיא" שגרפו אלפי צפיות ביוטיוב ובפייסבוק.
מיולי 2019 ועד דצמבר 2019 הוא שידר פודקאסט קומי-פוליטי-מיגזרי-אקטואלי-שבועי "יורים בנגמ"ש" יחד עם מתן צור.
ממאי 2021 הוא ומתן צור משדרים הסכת בכאן הסכתים בשם "צור ויעקבי" שמהווה המשך ל"יורים בנגמ"ש".
ביוני 2021 הוציא את ספרו לא עשו חכמינו בהוצאת ידיעות ספרים שמאגד את סיפוריו הסאטירים מ"בשבע" ובמות אחרות.
חיים אישיים.