בחודשי יולי ואוגוסט 1942, לאחר מצוד וול דהיב בו נאספו רבים מיהודי פריס, נשלחו אל המחנה יותר מ -3,000 יהודים, בעיקר משפחות שכללו גברים, נשים וילדים, והם חיו שם בתנאים קשים מאוד. אחת הסצנות הכאובות שהתרחשו במחנה, היה הרגע בו אמהות הופרדו בכוח מילדיהן שיועדו לגירוש לפניהן, בתחילת אוגוסט 1942. רובם (2,773 נפש) נשלחו לאחר זמן קצר למחנה ההשמדה אושוויץ בפולין (בתאריכים 28 ביוני, 5 ו-7 באוגוסט ו-23 בספטמבר 1942). במרץ 1943, יותר מ-1,200 עצירים יהודים הגיעו לבון לה-רולנד מדראנסי ונשלחו זמן קצר לאחר מכן אל מותם במחנות ההשמדה, כשהם בטוחים שהיעד של השילוחים הוא גרמניה. בסך הכל נכלאו במחנה כ-18,000 יהודים.
המחנה נסגר ב-4 באוגוסט 1943 על ידי אלויס ברונר, שנשלח לצרפת בידי אדולף אייכמן על מנת לסייע בגירוש היהודים.
לאחר המלחמה.
עם התקדמות כוחות בעלות הברית, שוכנו בו הולנדים לפני שהוחזרו לארצם. לאחר הרס המחנה בשנת 1947, הוקם במקום בית ספר לעקרות בית, ולאחר מכן בית ספר חקלאי שעדיין פועל במקום.
לוח הנצחה הוצב בחזית תחנת הרכבת הישנה בעיירה. בשנת 1965 הוקם במקום שבו שכן המחנה מונומנט זיכרון, שבא להנציח את גירוש המשפחות היהודיות. החליפה אותו "אנדרטת ההזדקנות" שנחנכה במאי 1989, ובה חקוקים שמותיהם של חלק מהאנשים והמשפחות שנכלאו במחנה. בכל שנה מתקיים במקום טקס אזכרה, הנערך על ידי ארגונים יהודים-צרפתיים בשיתוף עיריית בון-לה-רולנד.
המחנה מתואר בסרט הקולנוע "נקודת איסוף", אליו נשלחים גיבורי הסרט לאחר מצוד ול ד'איב.
רונה סלע
רונה סלע היא אוצרת וחוקרת של היסטוריה ואמנות חזותית ומומחית לתולדות הצילום הישראלי. אצרה תערוכות רבות במוזיאונים וגלריות וכתבה מאמרים, קטלוגים, וספרים רבים, בעיקר בתחום צילום ישראלי.
ביוגרפיה.
סלע נולדה וגדלה בפתח תקווה. מאז סוף שנות ה-90 אוצרת סלע תערוכות המתקשרות לנושאים חברתיים ופוליטיים של תולדות הצילום המקומי, הישראלי והפלסטיני. התערוכה המשמעותית הראשונה שאצרה ולה נלווה ספר הייתה "צילום בפלסטין/ארץ-ישראל בשנות השלושים והארבעים" בשנת 2000. בשנת 2007 אצרה את התערוכה "שישה ימים ועוד ארבעים שנה" במוזיאון פתח תקווה לאמנות וב-2009 את התערוכה "לעיון הציבור, תצלומי פלסטינים בארכיונים צבאיים בישראל" בגלריה שבמכללת מנשר.
כאוצרת במוזיאונים הייתה סלע האוצרת הראשית של מוזיאון העיר חיפה ואוצרת הצילום של מוזיאון תל אביב לאמנות. סלע התמקדה בהצגת אמנים בינלאומיים כמו לורנה סימפסון, אנדרה סרנו, סינדי שרמן, רוברט מייפלת'ורפ, ווילי דוהרטי, קתרין יאס וסטיבן פיפן, שסימנו את המהפך שחל בצילום משנות השבעים של המאה העשרים ואת העיסוק החברתי והפוליטי בצילום פוסטמודרני, מגמה שלא הוצגה עד אז במוזיאון.
חוץ מעבודתה כאוצרת וחוקרת עצמאית יזמה שני פרויקטים בתחום הצילום ותולדות הצילום בארץ: הספרייה הראשונה המוקדשת לצילום מקומי בבית אבי חי בירושלים, ועמותת המרכז למחקר ושימור של צילום מקומי שהוקמה ב-2002.
סלע גם עוסקת בהוראה ובין השאר לימדה באוניברסיטת תל אביב, בבצלאל, ובמכללת הדסה. מתגוררת ברמת השרון.
Looted and Hidden - Palestinian Archives in Israel.
ב-2017 הציגה סלע את הסרט "Looted and Hidden - Palestinian Archives in Israel" המבוסס על חומרי ארכיון, ומחקר רב שנים כולל ראיונות עומק עם הדמויות המגולמות בסרט. הסרט, שהוקרן לראשונה במוזיאון תל אביב, חושף צילומים נדירים מארכיון הסרטים והצילומים הפלסטיני המתעד עשרות שנים של היסטוריה פלסטינית בארץ – עוד מלפני ה-48 וגם לאחר הנכבה. רובו ככולו של הארכיון נבזז והוסתר מעיני הציבור משנת 1982, עת פלש הצבא הישראלי למשרדי אש״ף בביירות. תמלילי הראיונות עובדו למונולוגים או למכתבים אישיים ומגוללים את סיפור הארכיונים. הסרט מתמקד בעיקר ביצירה הקולנועית שנוצרה במוסד לקולנוע וביחידה לתרבות ולאמנות. הסרט, הראשון המוקדש לנושא, אף עוקב אחר מעשה הביזה ואחר כללי הניהול של ישראל בשליטה בארכיונים הפלסטינים.
מה שניכר בעבודתה מרובת השנים של סלע, ובסרט הזה בפרט, הוא שימת הדגש המרכזי על האלמנטים הוויזואליים. כחוקרת תרבות חזותית, היא מעידה על עצמה כי היא "מבינה את החשיבות של הדמויים הוויזואליים בבניית תודעה וזהות לאומיות, והחשיבות של התרבות וההיסטוריה לכל חברה".
ועתה, הנוסע
ועתה, הנוסע (באנגלית: Now, Voyager) הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של ארווין ראפר משנת 1942. תסריט הסרט נכתב על ידי קייסי רובינסון והוא מבוסס על ספר בעל שם זהה של אוליב האגיס פראוטי משנת 1941. בסרט משחקים בטי דייוויס, פאול הנרייד, קלוד ריינס וגלדיס קופר. שם הסרט הובא מהפואמה "The Untold Want" של וולט ויטמן.
בשנת 2007, ארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית בחר בסרט לשימור בידי ספריית הקונגרס בשל היותו "חשוב תרבותית, היסטורית או אסתטית". הסרט דורג על ידי מכון הסרטים האמריקאי ברשימת "מאה שנים... מאה תשוקות" במקום ה-23.
עלילה.
שארלוט וייל (בטי דייוויס) היא רווקה זקנה המתגוררת עם אמהּ, וונדיל וייל (גלדיס קופר), המשתייכת לשושלת של משפחה מכובדת מבוסטון. וונדיל מתייחסת בחומרה לבתהּ והדבר מביא את שרלוט לסף התמוטטות עצבים. בעקבות כך גיסתה של שרלוט, ליסה (אילקה צ'ייס), מפגישה אותה עם הפסיכיאטר ד"ר ג'אקוויב (קלוד ריינס) במטרה לעזור לה. הוא ממליץ לשרלוט לשהות לזמן מה בסנטוריום.
בסנטוריום, רחוק מאמה, שארלוט מחלימה ומשתנית ללא היכר. היא מחליטה בעצת ליסה לשוב הביתה אל אמה רק לאחר שיט תענוגות ארוך. בשיט היא פוגשת את ג'רמיה "ג'רי" דובאקס דוראנס (פאול הנרייד) המטייל ביחד עם חבריו דב (לי פאטריק) ופרנק מקלינטיר (ג'יימס ראני). מהם נודע לשארלוט על מסירותו של ג'רי לבתו, כריסטין "טינה", העוברת התעללות על ידי אמה הקנאית. בנוסף מתברר לה שג'רי נטש את חיבתו למקצוע האדריכלות עקב אשתו.
שארלוט וג'רי מתיידדים, והולכים לטייל בהר הסוכר שבריו דה ז'ניירו. הם מבלים יחדיו כמה ימים ואז שארלוט נאלצת לטוס לבואנוס איירס כדי לשוב לשיט. אף על פי שהשניים מתאהבים הם מחליטים לא להיפגש שנית.
כששארלוט שבה לביתה, סביבתה הקרובה ומשפחתה מביעים תדהמה מהשינוי הקיצוני. וונדיל מנסה שנית לשלוט בשארלוט, אך האחרונה נחושה לא לחזור על טעויות העבר.
במהלך שיקומה של שארלוט היא מתארסת עם אדם עשיר בשם אליוט ליווינגסטון (ג'ון לודר). אולם לאחר מפגש חטוף עם ג'רי היא מבטלת את הנישואים עם אליוט. כששארלוט מספרת זאת לאמה השתיים רבות, ווונדיל חוטפת התקף לב ומתה. אכולת צער ונקיפות מצפון שארלוט חוזרת לסנטוריום.
כששארלוט חוזרת לסנטוריום היא פוגשת את טינה, בתו של ג'רי, הנמצאת במצב דומה למה שהיא עברה בעבר עם אמה. שארלוט לוקחת תחת חסותה את טינה והשתיים מתיידדות במהירות. לבסוף ג'רי ושארלוט נפגשים שנית אך הם מסכימים להשאיר את מערכת היחסים שלהם בצד לטובתה של טינה, ושרלוט מסכמת במשפט הנודע "או ג'רי, בוא לא נבקש את הירח. יש לנו את הכוכבים".
הפקה.
זהו סרטו העצמאי הראשון של המפיק האל ואליס באולפני "האחים וורנר". ווליס שקל ללהק את איירין דאן, נורמה שירר וג'ינג'ר רוג'רס לגלם את שארלוט וייל. אולם כשבטי דייוויס שמעה על הסרט היא ניסתה והצליחה לקבל את התפקיד. דייוויס, בניגוד לסרטיה הקודמים, הייתה עסוקה בלהתאים את עצמה לדמות של שארלוט. היא קראה את הספר שעליו התבסס הסרט. בנוסף היא בחרה בגדים מיוחדים לצדדיה השונים של שארלוט.
כשנערך לפאול הנרייד מבחן בד לתפקיד הגברי הראשי הוא היה לבוש ומאופר בצורה שלא התאימה לדייוויס שהתעקשה לערוך לו מבחן בד נוסף. לבסוף הוא קיבל את התפקיד. קלוד ריינס לוהק לסרט כד"ר ג'אקוויב. בשנת 1987 דייוויס הזכירה את ריינס כשחקן העמית האהוב עליה ביותר ביומנה "This 'N That".
פרסים ומועמדויות.
מקס שטיינר זכה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר. בטי דייוויס וגלדיס קופר היו מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בהתאמה. בשנת 2007, ארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית בחר בסרט לשימור בידי ספריית הקונגרס בשל היותו "חשוב תרבותית, היסטורית או אסתטית".
קטע הסיום של הסרט מופיע בסרט "הקיץ של 42'" משנת 1971.
מכון הסרטים האמריקאי.
במרוצת השנים מכון הסרטים האמריקאי דירג הסרט בכמה מרשימותיו:
המשרתות
המשרתות (בצרפתית: Les Bonnes) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הצרפתי ז'אן ז'נה. הצגת הבכורה שלו הייתה בתיאטרון האתינה בפריז ב-17 באפריל 1947, בבימויו של לואי ז'ובה. סרט נעשה על פי המחזה ויצא להקרנה בבתי הקולנוע ב-1974.
הרקע.
ז'נה שאב את הרעיון הכללי למחזה מהאחיות פאפן, לאה וכריסטין, שרצחו באכזריות את מעבידתן ובתה בלה מאן, צרפת, 1933, למרות שהמחזה לא סיפר את סיפורן של האחיות פאפן. כוונתו המקורית של ז'נה הייתה ששחקנים גברים יגלמו את דמויותיהן של שלוש הדמויות במחזה: מאדאם והמשרתות סולאנז' וקלייר.
תקציר העלילה.
סולאנז' וקלייר הן שתי משרתות שמשחקות בריטואלים סאדו-מזוכיסטיים כשגבירתן (מאדאם) אינה בבית. במוקד משחקי התפקידים נמצא רציחתה של מאדאם והן מחליפות ביניהן תפקידים, כשכל אחת בתורה מגלמת את דמותה של מאדאם והשנייה את דמותה של המשרתת. משחק התפקידים הפרטני גורם לכך שהפנטזיות שלהן לגבי "רציחתה" של המאדאם לעולם אינו מתגשם בסופו של הריטואל.
ההיסטוריה של ההפקה.