מרי פולנטי
מרי אליזבת אנדרסון פולנטי (באנגלית: Mary Elizabeth Anderson Pawlenty; נולדה ב-13 בינואר 1961) היא שופטת אמריקאית, וכרעייתו של טים פולנטי, הייתה הגברת הראשונה של מינסוטה בשנים 2003–2011.
ביוגרפיה.
פולנטי נולדה בשם מרי אנדרסון בעיר אידינה (Edina) שבמחוז הנפין במינסוטה, הצעירה מבין חמש בנות.
בשנת 1983 השלימה באוניברסיטת בת'ל לימודי תואר ראשון במדע המדינה, לאחר מכן החלה ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מינסוטה, שם השלימה ב-1986 לימודי תואר שני במשפטים. יתרה מזאת, כסטודנטית באוניברסיטה זו הכירה את בעלה לעתיד טים פולנטי. בתום הלימודים התמחתה בעריכת דין ביוסטון שבטקסס. אחר כך שבה למינסוטה ונישאה לטים. לזוג שתי בנות.
ב-1994 מונתה לשופטת בידי ארני קלרסון , מושל המדינה. היא ישבה בכס השיפוט של בית המשפט המחוזי עבור מחוז דקוטה, אשר משכנו בעיר הייסטינגס. ב-2003 נבחר בעלה טים למושל מינסוטה ובעקבות כך נהייתה לגברת הראשונה של המדינה. במהלך כהונתו של פולנטי כמושל, בני הזוג המשיכו לתהגורר בבית מגוריהם הפרטי, ובחרו שלא לעבור אל המעון הרשמי של המושל. כגברת הראשונה, יזמה פולנטי תוכנית אינטרנטית המקשרת בין ארגונים קהילתיים שונים.
בינואר 2007, לאחר שבעלה נבחר לכהונה שנייה הכריזה פולנטי כי תעזוב את כס השיפוט, החל מ-12 בפברואר 2007. לזמן מה שימשה כיועצת משפטית בארגון "National Arbitration Forum", אך היא פרשה מתפקיד זה בספטמבר אותה שנה. אחר כך עבדה כמגשרת ב"מרכז הגישור גילברט", שם היא סייעה ביישוב סכסוכים בין גורמים שנקלעו למחלוקת, בטרם ובמהלך נקיטת הליכים אזרחיים. מינואר 2009 עד ינואר 2010 היא הייתה מנהלת דיפלומטיה רפואית ב-Children's HeartLink, מוסד ללא כוונת רווח בין-לאומי.
לוציה וונדראצ'קובה
לוציה וונדראצ'קובה (בצ'כית: Lucie Vondráčková; נולדה ב-8 במרץ 1980 בפראג, צ'כוסלובקיה) היא זמרת ושחקנית תיאטרון וקולנוע צ'כית. היא זכתה במספר פרסים, כולל פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים העצמאיים בפראג 2020 על תפקידה בסרט "מעבר לעדשה שלה".
לוציה וונדראצ'קובה באה ממשפחה מוזיקלית. אביה ייז'י וונדראצ'ק הוא מוזיקאי, ואמה, האנה סורוסה וונדראצ'קובה, היא כותבת טקסטים מוערכת. היא דוברת חמש שפות ויש לה שורשים אקוודוריים דרך סבה מצד האם.
וונדרראצ'קובה למדה בבית ספר יסודי בפראג. היא למדה מוזיקה ודרמה בקונסרבטוריון בפראג, וסיימה את לימודי התרבות עם תואר שני באמנויות. היא קיבלה את התואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 2006 באוניברסיטת קרל בפראג.
ב-17 ביוני 2011 היא התחתנה עם שחקן ההוקי הבינלאומי הצ'כי טומאש פלקאנץ ששיחק במונטריאול קנדיינס ובטורונטו מייפל ליפס בליגה הלאומית להוקי. נולדו להם 2 בנים, מתיאס ואדם. ב-2018 הודיעו על פרידתם.
יחסי חוף השנהב–תוניסיה
יחסי חוף השנהב–תוניסיה הם היחסים הדיפלומטיים, כלכליים, מדיניים, תרבותיים וחברתיים המתקיימים בין הרפובליקה של תוניסיה לחוף השנהב.
היסטוריה.
בין חוף השנהב לתוניסיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
בשנת 2014 שיתפו שתי המדינות פעולה, יחד עם מדינות נוספות מאזור הים התיכון ואפריקה שמדרום לסהרה, ויוסד הארגון "RSMMS", רשת סחר ימי באזור מפרץ גינאה.
בשנת 2019 התגלה כי מהגרים רבים מחוף השנהב לארצות אירופה נחטפים על ידי תושבים תוניסאים ולעיתים מוחזקים בתנאי עבדות. ארגון ההגירה הבינלאומי דיווח כי הארגון, בשיתוף עם ממשלות תוניסיה, חוף השנהב והאו"ם, הציל 575 קורבנות סחר בבני אדם בין השנים 2012–2019, רובן נשים (בהן אף שלוש קטינות), שהוחזקו בתנאים קשים בערים ספקס, סוסה וגאבס. משום שתוניסיה היא יעד ביניים בין חוף השנהב לאירופה, מהגרים רבים עוצרים בתוניסיה בדרכם לאיטליה, וחלקם נלכדים על ידי סוחרים בבני אדם. בין 2016–2019 עברו דרך תוניסיה למעלה מ-23,000 מהגרים מחוף השנהב.
טחנת המשי בטומיאוקה
בן אדם עלה למעלה עלה
פרנסיס הודג'קינס
פרנסיס מרי הודג'קינס (באנגלית: Frances Hodgkins; 28 באפריל 1869 – 13 במאי 1947) הייתה ציירת ניו זילנדית. היא נולדה וגדלה בניו זילנד, אך בילתה את מרבית חייה באנגליה. היא נחשבת לאחת הציירות המשפיעות ביותר של ניו זילנד.
ביוגרפיה.
הודג'קינס נולדה בדנידין, ניו זילנד בשנת 1869, בתם של רייצ'ל אוון פרקר וויליאם הודג'יקנס, עורך דין, צייר חובב ודמות מובילה בחוגי האמנות בעיר.
בילדותן היא ואחותה איזבל (לימים פילד) למדו בבית ספר פרטי לבנות; שתי האחיות הפגינו כישרון אמנותי בשלב מוקדם וכל אחת הפכה לציירת נוף מצליחה בפני עצמה. הודג'קינס הציגה לראשונה ציורי נוף כפריים ודיוקנאות בשנת 1890 בתערוכות שאצרו אגודות אומנים בכריסטצ'רץ ובדנידין. בשנת 1893 הייתה הודג'קינס לתלמידתו של ג'ירולמו נרלי וציירה דיוקנאות רבים, שאחד מהם, דיוקן ראש אישה זקנה, זיכה אותה בפרס לציור מושאים מהחיים מטעם האקדמיה לאמנות של ניו זילנד בשנת 1895. דיוקנאות המאורים של הודג'קינס, כמו אלה של אלן פון מיירן וגוטפריד לינדאואר, הם דיוקנאות סימבוליים של נשים עם ילד או בלעדיו. בשנים 1895–1896 למדה בבית הספר לאמנות בדנידין ובהמשך עבדה כמורה לאמנות וחסכה כסף כדי לנסוע לאנגליה.
ב־1901 הודג'קינס עזבה את ניו זילנד ונסעה לאירופה. היא נרשמה ללימודי אמנות בלונדון, אך גם נסעה לצרפת, להולנד, לאיטליה ולמרוקו בחברתה של האמנית הדתית דולה ריצ'מונד שאותה תיארה כ"אישה היקרה ביותר עם הפנים וההבעה היפים ביותר. אני קבצנית בת מזל על כך שהיא בת לוויתי לטיוליי." בשנת 1903 אחד מציורי צבעי המים של הודג'קינס (פאטימה) היה ליצירה הראשונה של צייר מניו זילנד שנתלה במקום מרכזי, "על הקו", באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
הודג'קינס חזרה לניו זילנד בשנת 1903 והקימה סטודיו להוראה בוולינגטון, שם הציגה בתערוכה משותפת עם ריצ'מונד בשנת 1904. בין תלמידיה הייתה אדית קייט בנדל, מאהבתה של קתרין מנספילד. באותה שנה הודג'קינס התארסה לגבר בריטי, ט'בוטון וילבי, אך האירוסין בוטלו והיא חזרה ללונדון בשנת 1906 כדי להמשיך בקריירה האמנותית שלה.
באירופה, הודג'קינס הציגה לראשונה את יצירותיה בתערוכת יחיד בגלריית פטרסון בלונדון בשנת 1907 ועברה לפריז בשנת 1908. בשנת 1910 החלה ללמד בפריז באקדמיה של קולארוסי והייתה האישה הראשונה שמונתה למדריכה בבית הספר. היא גם הקימה את בית הספר לצבעי מים. במהלך תקופה זו הציגה מספר רב של ציורים בצבעי מים בסלון פריז ופגשה את האמנית הקנדית אמילי קאר שאותה לימדה בזמן שעבדה על נופי ים בקונקרנו שבבריטני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בילתה זמן מה בזנור שבקורנוול, שם עבדה עם סדריק מוריס שצייר את דיוקנה בשנת 1917. היא עצמה החלה לצייר בצבעי שמן בשנת 1915.
לאחר המלחמה, בשנת 1919, נסעה הודג'קינס לצרפת שם הושפעה מהציירים אנרי מאטיס ואנדרה דרן, אך פיתחה את סגנונה האישי. סגנונה זה השאיר רושם בתערוכת היחיד שלה בלונדון בגלריה קלרידג' בשנת 1928. במהלך שהותה בצרפת ביקרה הודג'קינס בניס בשנת 1924 ופגשה את מרגרט באטלר, פסלת ניו זילנדית בולטת.
החל מסוף שנות העשרים של המאה העשרים אימצה הודג'קינס מאפיינים סיגנוניים מודרניסטיים כמו צורות מופשטות ומפושטות ודגש חזק על ערכי צבע וקומפוזיציה. על אף שהיא המשיכה לצייר פורטרטים, עבודתה מתקופה זו מעידה על עניין שגילתה הודג'קינס גם במיזוג מוסכמות של ציור נוף וציור טבע דומם. בשנת 1929 הוא חברה לקבוצת ציירים ופסלים ועבדה לצד אמנים צעירים יותר ובהם ברברה הפוורת', בן ניקולסון והנרי מור.
במהלך שנות השלושים הציגה הודג'קינס בגלריות חשובות רבות בלונדון וחתמה על חוזה עם גלריית לפבר להציג עבודות במסגרת תערוכה כל שנתיים. בשנת 1931 התיידדה הודג'קינס עם האמנית הניו זילנדית מוד ברג' והשתיים ציירו יחדיו. הודג'קינס ציירה טבע דומם במרפסת הגן בווילה של ברג' שבסן טרופה. הודג'קינס המשיכה להתנסות בעירוב ז'אנרים אמנותיים וכתוצאה מכך ציירה דיוקנאות עצמיים המשלבים טבע דומם על מנת להתחמק מהתמודדות עם תיאור המראה הפיזי בייצוג העצמי. בשנת 1939 הוזמנה לייצג את בריטניה בביאנלה בוונציה, אך מגבלות מסע בתקופת המלחמה לא איפשרו לשלוח את עבודתה לוונציה. הודג'קינס הייתה אומנית נחשבת בקרב חברי האוונגרד הבריטי ובזכות יצירתה המאוחרת היא נודעה כדמות מפתח במודרניזם הבריטי.
בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה הודג'קינס בילתה את שארית חייה בבריטניה. היא המשיכה לצייר עד שנות השבעים לחייה, אף על פי שסבלה מראומטיזם ומברונכיטיס.
הודג'קינס נפטרה בדורצ'סטר, דורסט ב־13 במאי 1947.
במותה נחשבה לאחד האמנים המובילים בבריטניה.
אינפרא סאונד
זילופה
זילופה (Zilupe; בלטגלית: Sīnuoja," מהמילה "סינה""," גבול. בגרמנית: Rosenau." ברוסית: Розеново) היא עיירה בלטביה, ליד נהר זילופה, על הגבול עם רוסיה. בשנת 2020 גרו בה 1,343 נפש. תחנת הרכבת של זילופה היא התחנה האחרונה בקו הרכבת ריגה-זילופה, אחד מקווי מסילת הברזל הארוכים ביותר בלטביה.
היסטוריה.
העיירה החלה להתגבש לראשונה במהלך בניית קו הרכבת ונטספילס - מוסקבה בשנת 1900, סביב התחנה שקיבלה את השם רוזנובה, על שם בעל הקרקע לשעבר. ליד התחנה הוקם יישוב קטן של סוחרים ועובדי רכבת. בשנת 1908 כבר הייתה ברוזנובה מחלקת משטרה, בית ספר וסניף דואר.
פיתוח ההתיישבות הופרע על ידי מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1918 נהרס גשר הרכבת מעל נהר זילופה. משנת 1918 ועד 1920 הייתה רוזנובה - כמו כל מזרח לטביה - תחת שלטון סובייטי. בינואר 1920 רוזנובה שוחררה על ידי צבא לטביה בשלב האחרון של מלחמת העצמאות הלטבית .