הוועדה הציבורית לבדיקת ענייני הנכים וקידום שילובם בקהילה הוקמה לפי החלטת הממשלה ב-2005, כתוצאה מהסכם לסיום שביתת הנכים ב-2002 שנחתם בין הממשלה ובין מטה מאבק הנכים. השופט בדימוס לרון מונה ליו"ר הוועדה וחבריה כללו אישי ציבור ואקדמיה מתחום הכלכלה, העבודה הסוציאלית והשיקום וכן נציגים מהממשלה ומהמוסד לביטוח לאומי ונציגי ציבור הנכים.
"ועדת לרון מסמלת את אחת התמורות העיקריות ביחס המדינה והחברה אל אנשים עם מוגבלות בכלל ושילובם בתעסוקה בפרט. בעקבות הוועדה חלו שינויי חקיקה וכאמור, הוקם גם המטה לשילוב אנשים עם מוגבלות שבמשרד הכלכלה. כמו כן, פעילות והמלצות הוועדה שפכו אור על ליקויים בתפקוד המשרדים הממשלתיים האמונים על הטיפול באוכלוסיית האנשים עם מוגבלות ובתוך כך, הביאו להצפת והטמעת גישות חדשות להתמודדות עם ליקויים אלו והגברת השילוב התעסוקתי של אנשים עם מוגבלות"
הדו"ח הוגש לראש הממשלה אריאל שרון ב 2005. במעמד הגשת הדו"ח אמר ראש הממשלה: "אני רוצה להודות לכבוד השופט בדימוס, אפרים לרון ולכל חברי הוועדה המכובדת על השעות הרבות שהקדשתם לנושא ועל העבודה המאומצת והמבורכת שביצעתם. עיקרו של הדו"ח הוא קביעת דרכים לעידוד אנשים עם מוגבלות להשתלב ולהתמיד בשוק העבודה על ידי שיפור תנאיהם של מקבלי קצבת נכות כללית העובדים באמצעות הפחתה הדרגתית של הקצבה, ככל שגדלה ההכנסה מהעבודה. החלטת הממשלה מיום 8 במאי 2005 אימצה את הדו"ח במלואו, הורתה להכין תיקוני חקיקה בהתאם והקימה וועדת מעקב אחר ביצוע ההחלטות. בהחלטת הממשלה נאמר: "הממשלה מודה ליו"ר הוועדה, השופט (בדימוס) אפרים לרון ולכל חברי הוועדה הציבורית על עבודתם המאומצת והמבורכת". נשיא בית המשפט העליון השופט אהרון ברק אמר: "זהו דו"ח מעמיק ויסודי, המקיף למעלה מ-150 עמודים, כפי שרק אפרים יודע לכתוב. כמוטו של הדו"ח הביא אפרים את הפסוק מישעיהו, לפיו: 'איש את רעהו יעזורו ולאחיו יאמר חזק'"
התיקון לחוק הביטוח הלאומי התקבל סופית בשנת 2009, כ־3 שנים לאחר פטירת השופט לרון, והוא מוכר עד היום כ"חוק לרון". החוק צמצם את הפגיעה בקצבת הנכות של מקבלי קצבת נכות היוצאים לעבוד, ובכך עודד נכים להשתלב בשוק העבודה. החוק מוכר גם בכינוי "החוק לשילוב נכים בעבודה".
הערכת פועלו המשפטי ואישיותו.
לרון נחשב למומחה בתחום דיני הנזיקין וחוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, אך גם בנושאים אחרים הוא הותיר חותם: ב-1987 אישר, בפסק דין עקרוני, כריתת כליה מגבר בן 39 שסכל מפיגור שכלי 39 והשתלתה באביו חולה הכליות בן ה-65; ב-1996 אישר את הקמת איל"ח (אזור לייצור חופשי) ליד באר שבע; הוא גם אישר את הסכם הפשרה בתביעה הייצוגית נגד עיריית ערד ועמותת פסטיבל ערד. פסיקות תקדימיות נוספות שלו בתחומי הרפואה עסקו בחובותיו של הרופא התורן והרופא הכונן בבתי החולים וכללים לביצוע בדיקות סונוגרפיות בנשים בהריון.
בטקס הלווייתו ספד לו נשיא בית המשפט העליון, השופט אהרון ברק: "אפרים היה שופט למופת. את המשפט ניהל בתבונה, בשקט ובכבוד. בפסקי דינו הרבים התגלה כישרונו הגדול, בעיקר בתחום האזרחי. הלכות שפסק בבית משפט השלום והמחוזי היו ראשוניות, ואושרו בבית המשפט העליון. הוא היה ללא ספק מגדולי השופטים בתחום האזרחי בכלל ובדיני הנזיקין בפרט. ברק הוסיף, שלרון היה גם "איש מנהל-שיפוטי מוכשר ביותר. הוא ניהל את בית המשפט המחוזי למופת. בתפקידו כנשיא נפגשתי עמו פעמים הרבה. למדתי להכיר את אהבתו לבית המשפט המחוזי ושופטיו, את מאמציו לקיים יחסי חברות טובים בבית המשפט, ואת פעולתו לייעול עבודתו של בית המשפט".
בנימה אישית ברק ציין שהייתה לו "הזכות להכיר את אפרים במסגרת משפחתו. הוריו – משפחת לרנר – היו ידידים קרובים של הוריה של אליקה, רעייתי אלישבע ברק. אני זוכר את ביקוריי שלי ושל אליקה בביתם ברחוב רמב"ן בירושלים. היה זה בית ציוני חם. אוהב אמנות. שאגאל היה מבאי ביתם. אימו של אפרים הייתה רופאה ידועה בירושלים. ואני מכיר ומוקיר את משפחתו הקרובה של אפרים, אשתו פנינה, מורה למופת, וילדיו – אשר שניים מהם הם משפטנים מוכשרים וטובים. כולם טיפלו בו באהבה אין קץ עם פרוץ מחלתו, עד שעותיו האחרונות".
נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, השופט אורי גורן, אמר ל"גלובס" כי לרון "היה אישיות ממדרגה ראשונה. הוא היה שופט מאוד מנוסה, מקצועי ובעל מומחיות מיוחדת בנזיקין. בעלי דין ופרקליטיהם לא יכלו לעמוד מול קסם ניהול המשפט שלו, ובמיוחד בניווטו לקראת פשרה. כשהופעתי לפניו כפרקליט צעיר התרשמתי ממנו מאוד. ניסיתי גם לחקות אותו בטכניקה של ניהול המשפט והפשרה. מערכת המשפט כולה מצטערת צער רב על פטירתו המפתיעה".
בינואר 2010 נחנך רחוב ראשי על שמו בשכונת "פלח שבע" בבאר שבע.
משפחתו.
בשנת 1955 נשא לרון לאשה את פנינה לבית באוך. ילדיהם הם ד"ר אלעד לרון, מ"מ מנהל מחלקת נשים ויולדות ב' ואחראי היחידה לכירורגיה גינקולוגית במרכז הרפואי סורוקה; עו"ד רותלי פלאי לרון; עו"ד חגי לרון מפרקליטות מחוז תל אביב.
קורנליוס רוסט
קורנליוס רוסט (; 27 במרץ 1919, קופשטיין, אוסטריה – 18 באוקטובר 1983, מינכן, גרמניה המערבית) היה חייל בצבא הגרמני הנאצי במלחמת העולם השנייה שנודע בשל בריחתו מהגולאג הסובייטי בכף דז'נב, חצי האי הצ'וקצ'י, סיביר. הסיפורים והחוויות של רוסט היוו בסיס לספר, סדרת טלוויזיה וסרט. סיפוריו של רוסט שנויים במחלוקת, ולא ידוע אם התרחשו במציאות.
ביוגרפיה.
קורנליוס רוסט נולד ב-27 במרץ 1919 בקופשטיין שבחבל טירול, אוסטריה. רוסט חי במינכן בזמן פריצת מלחמת העולם השנייה, הוא התגייס לוואפן אס אס ונפל בשבי הסובייטי. על פי הצהרתו של רוסט, ב-1942 הוא החזיק בדרגת טוראי, ולמרות זאת, בדמותו בסיפור שכתב הוא מוצג כקצין ורמאכט ובשם בדוי – קלמנס פורל.
על פי משרד הרישום הגרמני בעיר מינכן, חזר רוסט משבי המלחמה ברוסיה ב-28 באוקטובר 1947. ב-1953 התחיל לעבוד בהוצאה לאור של פרנץ אהרנווית' במחלקת ההדפסה. לאחר שהרס מספר כריכות של ספרים, רוסט אמר כי הוא עיוור צבעים בעקבות תקופתו במכרה עופרת בשבי הסובייטי. אהרנווירת' ביקש הסבר, וכך למד על תקופתו של רוסט בשבי הסובייטי לפרטי פרטים. אהרנווית' הרגיש כי מדובר בסיפור מעניין וביקש מרוסט לכתוב את הסיפור שלו. התוצרים שרוסט הכין היו כתובים בצורה גרועה, אך אהרנווית' התעניין עד מאוד בסיפור ושכר כותב מקצועי, ג'וזף מרטין באואר, שיכתוב את סיפורו של רוסט.
רוסט פחד מציד הרשויות של בעלות הברית אחריו, אז הסכים לראיון בעל פה, ולשימוש בשם "קלמנס פורל" כשמדובר בו. באואר עיבד את הראיון המוקלט בן שמונה השעות לספר So weit die Füße tragen (רחוק ככל שישאו הרגליים).
בשנות השישים המוקדמות, רוסט השתמש בעדויות של עצמו על מנת לכתוב את הספר "Unternehmen Konterbande" אך זה לעולם לא הודפס ולא יצא לאור. ספרו של באואר, לעומת זאת, תורגם לחמש עשרה שפות וממשיך לצאת מדי פעם במהדורות חדשות. ב-1959 הספר לסדרה בת 6 פרקים, וב-2001 עובד הספר שנית לסרט.
רוס נפטר ב-1983 ונקבר בבית העלמין המרכזי של מינכן.
כמעט כ-20 שנים לאחר מותו של רוסט, חשף בנו של אהרנווית', מרטין, כי זהותו האמיתית של קלמנס פארל היא קורנליוס רוסט. חשיפה זו התקיימה בפני שדר הרדיו ארתור דיטלמן שחיפש את מקור הסיפור בסימן מאה שנה להולדתו של באואר.
טענות לזיוף הסיפורים.
בחלוף השנים החלו היסטוריונים רבים לפקפק באמיתות סיפוריו של רוסט, בעקבות סתירות רבות בין סיפוריו של זה לתיעודים היסטוריים חדשים שנחשפו. ביניהם, למשל, אי קיומו של מחנה שבויים בכף דנז'ב שבחצי האי הצ'וקצ'י שבמזרח הרחוק הרוסי.
שמעון גפשטיין
שמעון גפשטיין (נולד ב-1944) הוא נשיא המכללה "האקדמית כנרת" ופרופסור אמריטוס בפקולטה לביולוגיה בטכניון.
ביוגרפיה.
גפשטיין נולד וגדל בפתח תקווה. סיים תואר ראשון בביולוגיה בשנת 1969, תואר שני בפיזיולוגיה של הצמח (1973) ודוקטורט בפיזיולוגיה של הצמח (1979), כולם מאוניברסיטת תל אביב. את השתלמות הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. עם שובו לישראל התקבל כחבר סגל בפקולטה לביולוגיה בטכניון. בין השנים 1994–1997 שימש דִּקָאן הפקולטה לביולוגיה ובין השנים 2002–2003 שימש סגן דקאן הפקולטה לביולוגיה לענייניי הוראה ויו"ר ועדת ההוראה בפקולטה לביולוגיה. בהמשך, בין השנים 2003–2006 שימש כראש המרכז הקדם אקדמי של הטכניון. גפשטיין כיהן כחבר בוועדת הקבע (סנאט) ללימודי הסמכה ומוסמכים, חבר בוועדות מכינות (אקדמיות) של הפקולטות ביולוגיה, הוראת המדעים והטכנולוגיה ולימודים הומניסטיים ושל הפקולטה ללימודי חוץ של הטכניון. חבר ועדה לשיפור ההוראה בטכניון, יו"ר הוועדה הכלל טכניונית של סגל וסטודנטים וכן יו"ר בית הדין המשמעתי (לערעורים) לסטודנטים בטכניון. כיהן בוועדת רוזן לשיפור ההוראה בטכניון מטעם מוסד נאמן והיה חבר בוועדות מרכזיות הקשורות במחקר ופיתוח כמו ועדת הפיתוח של סנאט הטכניון, חבר במכון המים ע"ש גרנד בטכניון, חבר במכון גרנד לאנרגיה בטכניון, וחוקר במסגרת מרכז המצוינות למחקר בישראל – ICORE בנושא של אנרגיה חליפית (קונסורציום בין הטכניון, מכון ויצמן למדע ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב).