נפסק שגם בדיני ממונות יש להחיל את מנהג המדינה באופן מוגבל. לכן, אם מנהג המדינה סותר את ההלכה – אין לו תוקף משום שאין להחליף את התורה, באופן גורף, במערכת משפט אחרת, וכן משום שהרוב רגיל לציית להלכה, ולכן אינו מקבל על עצמו מנהג הסותר את ההלכה.
מנהג גרוע.
מנהג גרוע, או מנהג הדיוט, הוא מנהג שנחשב בעיני חכמי ההלכה לבלתי ראוי או חסר היגיון, ולכן אין לו תוקף. כך ניתנה לחכמי ההלכה יכולת בקרה על מנהגי ממון שנוצרו על ידי הציבור.
להלן כמה דוגמאות בולטות למנהג שהוגדר על ידי חכמים ופוסקים כ"גרוע":
גם מנהג תושבי רודוס להשוות את הבנות לבנים בירושת האב, מנוגד לדין והוא מנהג גרוע:
יש מקום למנהג רק כשיש לו "קצת שורש מן התורה". המנהג לפיו יש להשוות בזכות הירושה את הבנים לבנות הוא בניגוד לדין תורה. לפיכך, על אף שהוא מבוסס על "תקנת ותיקין", הוא מנהג גרוע, ואינו תקף.
החוק המודרני כמנהג המדינה.
הפוסקים המודרניים נחלקו בשאלה האם נורמות משפטיות מקובלות הן בגדר מנהג מדינה. השאלה מתייחסת לנורמות שונות – חוקי המדינה, נורמות מקומיות ופרשנות בתי המשפט ביחס לחוקי המדינה.
באופן כללי ניתן לקבוע כי דיינים המזוהים עם גישת הציונות הדתית מכירים בחוקי המדינה הן כדינא דמלכותא דינא (דין המלכות הוא הדין) והן כ'מנהג המדינה'. זאת בעקבות עמדתם האידאולוגית, הרואה במדינה ערך דתי והלכתי. לעומת זאת, בתי הדין החרדיים מכירים בחוקי המדינה באופן מוגבל ומסויג, בעקיפין, מכוח "מנהג המדינה". לשיטתם, החוק עשוי להפוך למנהג המדינה רק אם בפועל ינהגו על פיו בקהילה החרדית. גישה זו נובעת, כנראה, מיחסם המסויג של החרדים כלפי המדינה ומוסדותיה. לפי גישה זו אין להכיר ישירות בחוקי הכנסת. תוקפם של החוקים אינו נובע מסמכותה הבעייתית של הכנסת, כי אם מסמכותו של הציבור, שבקיימו את החוקים מעניק להם מעמד של "מנהג מדינה". לפי קו מחשבה זה, לפסיקותיו של בית המשפט העליון אין מעמד מחייב משום שמקורן בסמכות המדינה ולא בסמכות הציבור.
פרופ' רון קליינמן ערך מחקר אמפירי על פסקי דין בעניינים ממוניים, שנתנו בבתי הדין הממלכתיים ובבתי הדין הפרטיים בישראל. לפי ממצאיו רובם הגדול של הדיינים בבתי הדין החרדים העניקו תוקף הלכתי לפרקטיקות הנוהגות בקהילה, והעדיפו אותן על פני הדין הישראלי. זאת, בדרך כלל, שלא באמצעות פסילה גלויה של הדין האזרחי, אלא באמצעות יישומם של כללים הלכתיים ועקרונות-על כגון: "תקנת הציבור", "טובת הציבור", "מנהג גרוע", "יושר, צדק, מוסר והיגיון".
הרב דוב ליאור נוקט עמדת ביניים. לדעתו, יש תוקף לכל חוק אזרחי שהפך למנהג, גם אם הצדדים לסוגיה הממונית הנידונה כלל לא היו מודעים ללשון החוק. עם זאת, אין להכיר במכלול החקיקה האזרחית, על מנת שזו לא תחליף את ההלכה דה פקטו על הדיין לבדוק מיוזמתו את החוק האזרחי, גם אם הצדדים לסכסוך הממוני לא ביקשו זאת ממנו. בירור המנהג יכול להיעשות גם על ידי פנייה למומחים ומשפטנים, תוך הסתמכות על פסקי דין אזרחיים.
תפיסה אחרת מובאת בדבריו של הרב זלמן נחמיה גולדברג. לדעתו, יש לתת תוקף למנהג בתחום דיני הקניין, רק אם המנהג נוצר באופן אותנטי על ידי הציבור, בטרם נחקק הדבר כחוק, אך לא כאשר המנהג נוצר בהשפעתו של חוק אזרחי קיים. ביתר הסוגיות הממוניות, הרב גולדברג סבור כי לכל חוק אזרחי, שרבים נוהגים על פיו, יש תוקף של "מנהג", ויש לבחון לעניין זה כל חוק לגופו. החוק האזרחי יהפוך למחייב כמנהג המדינה אם יוכח שרבים נוהגים על פיו, ללא קשר להיותו מוכר על ידי הצדדים לדין.
הרב משה פיינשטיין סבור כי בבואנו לבחון את משקלו של מנהג המדינה בסוגיות ממוניות, יש להבחין בין חוקי המדינה שניתן להתנות עליהם לעומת אלה שאינם בני-התנאה. חוקים שאינם בני-התנאה תקפים כמנהג, משום שהצדדים מחויבים להם, ויש להניח שהצדדים מקבלים עליהם את החוקים הללו מתוך הסכמה. עם זאת, מפסיקותיו של הרב פיינשטיין נראה שהוא לא פנה מיוזמתו לבחון את החוק האזרחי כדי לפסוק על פיו כמנהג מדינה. לדעת הרב פיינשטיין גם מנהג גויים מקומי עשוי להיחשב למנהג המדינה והוא בעל תוקף.
דוגמאות להתנגשות בין חוקי המדינה לכללים ההלכתיים.
פסיקותיהם של דיינים משקפות לעיתים את המתח שבין חוקי המדינה להלכה. כך לדוגמה הרב נסים קרליץ התייחס לתקפו של התקנון המצוי בבית משותף כפי שהוא מופיע בחוק המקרקעין. לדבריו חוק המקרקעין הוא זר לדין התורה, ולכן אין להניח את קבלת התקנון (המצוי בחוק) על ידי דיירי בנין משותף.
הרב יקותיאל כהן, סבור שהמגזר החרדי ברובו אינו מציית לחוקי מגן בתחום דיני עבודה, ולכן עבורו הם אינם נחשבים מנהג מחייב. לטענתו, מנהלי מוסדות החינוך החרדים מתחייבים כלפי משרד החינוך לשלם לעובדים המועסקים במוסדותיהם לפי כמות השיעורים ולפי הכללים הנהוגים בדיני עבודה. עם זאת, צעד זה נעשה למראית עין בלבד, ואותם המנהלים כלל לא התכוונו לקיים הבטחה זו, ולכן היא נעדרת תוקף.
מנגד, הרב שלמה דיכובסקי חלק על גישה זו. לדעתו, יש לתת תוקף הלכתי לחוקי המדינה, ולחוקי המגן בתוכם ולכן פסק פעמים רבות על פי "דין המלכות", תוך בחינת כל מקרה לגופו ולמידת הנסיבות המשתנות. כך סבורים גם פוסקים נוספים. הרב אשר וייס קובע כי יש תוקף קוגנטי לחוקי המגן שנועדו להגן על העובד, וכי התעלמות מהם מקפחת את המאמינים בדין תורה, והיא בבחינת "חילול השם". הרב מיכאל צדוק טוען שהמגזר החרדי הוא חלק מהחברה הישראלית, ולכן חוקי המגן חלים עליו, ומחייבים אותו כשם ששאר חוקי מדינת ישראל מחייבים אותו.
ריקרול
די פאלמר
די פאלמר (באנגלית: Dee Palmer; נולדה ב-2 ביולי 1937) היא מלחינה, קלידנית ומפיקה מוזיקלית אנגליה, הידועה בעיקר בזכות היותה חברה לשעבר בלהקת הרוק המתקדם ג'ת'רו טאל בין השנים 1976 ל-1980 (אף שעבדה כמפיקת הלהקה החל מהיווסדה בשנת 1968).
ביוגרפיה.
פאלמר נולדה ב-2 ביולי 1937 בלונדון, בריטניה בשם דייוויד פאלמר. בזמן שירותה בחיל הפרשים הבריטי אליו נשלחה בעל כורחה למדה לנגן על קלרינט בהפסקות. לאחר שירותה למדה בקנלר הול , בית הספר המלכותי למוזיקה. בהמשך למדה קומפוזיציה באקדמיה המלכותית למוזיקה אצל המוזיקאי ריצ'רד רודני בנט, ובזמן לימודיה לתואר שני זכתה בשני פרסי מוזיקה על יצירותיה לקלרינט. לימים, בשנת 1994, הייתה לפרופסור מן המניין באקדמיה.
כמלחינה, פרסמה פאלמר את אלבומה המשותף הראשון, "Nicola", בשנת 1967 יחד עם ברט יאנש. לאחר מכן הופנתה לטרי אליס, דאז מנהל להקת ג'ת'רו טאל ובהמשך מנהל חברת התקליטים קרייסליס רקורדס. בהתראה קצרה הצליחה פאלמר לכתוב עיבודים לכלי קשת וכלי מיתר לשירו של מייק אברהמס, גיטרסיט הלהקה, "Move on Alone" מתוך האלבום This Was. העבודה וההופעה המקצועית של פאלמר מצאה חן בעיני הלהקה והקבוצה הזמינה ממנה עיבודים נוספים לעיתים קרובות. פאלמר כתבה עשרות תפקידים לכלים שונים, בהם כלי נשיפה, כלי מיתר, כלי קשת וכלי מקלדת לשירי ג'ת'רו טאל בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות השבעים, לפני שהצטרפה רשמית ללהקה בשנת 1976 על הקלידים.
בשנת 1980, סולן הלהקה איאן אנדרסון רצה להוציא את האלבום "A" יחד עם מוזיקאים אחרים כפרויקט סולו, אך חברת התקליטים שכנעה אותו לבצע את האלבום עם הלהקה במקום זאת. תוכן האלבום, כמו גם גישתו התקיפה והדרשנית של אנדרסון, לא מצא חן בעיני שאר הקבוצה והביא לכך שכל חברי הלהקה, כולל פאלמר, עזבו למעט הגיטריסט מרטין באר ואנדרסון עצמו. פאלמר הקימה להקה חדשה בשם 'טאליס' יחד עם הפסנתרן לשעבר של ג'ת'רו טאל ג'ון אוואן. הקבוצה החדשה לא הצליחה מבחינה מסחרית, ופאלמר שבה לכתוב מוזיקה לפי בקשות עבור סרטי קולנוע ואלבומים אחרים.
החל משנות השמונים, פאלמר הפיקה מספר רב של אלבומים וכתבה מוזיקה ללהקות רוק רבות וידועות, בהן ג'ת'רו טאל, פינק פלויד, ג'נסיס, הביטלס וקווין.
בשנת 2017, בגיל 80, הודיעה פאלמר על צאת אלבום הסולו הראשון שלה, בשם "Through Darkened Glass", שיצא בינואר 2018 ובו הופעת אורח של חבר הלהקה לשעבר מרטין באר.
זהות מינית ומגדרית.
בשנת 1998, בגיל 61, פאלמר יצאה מהארון כטרנסג'נדרית. לאחר מכן שינתה את שמה מדייוויד לדי. פאלמר נולדה כאינטרסקס, כלומר ללא איבר מין ברור. החל מילדותה עברה מספר רב של ניתוחים שהקצו את איבר מינה לאיבר זכרי, האחרונים בסוף שנות העשרים לחייה. פאלמר אמרה כי הדיספוריה המגדרית שלה הייתה חלק מחייה מאז שהייתה צעירה, וכי הדיספוריה "החלה לחזור על עצמה" בשנה שלאחר מותה של אשתה מגי בשנת 1995.
רוברט דורסט
רוברט אלן דורסט (באנגלית: Robert Durst; 12 באפריל 1943 – 10 בינואר 2022) היה יורש נדל"ן אמריקאי, ששלושה סיפורי רצח נקשרו בשמו, והוא עומד במרכזה של סדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית "הג'ינקס".
דורסט בנו של איל הנדל"ן הניו יורקי סימור דורסט; ואחיו הבכור של דגלאס דורסט, ראש ארגון דורסט. על פי החשד, רצח שלושה אנשים במדינות שונות: קתלין מקורמק דורסט, אשתו הראשונה, שנעלמה בניו יורק בשנת 1982; סוזן ברמן, חברתו הוותיקה, שנהרגה בקליפורניה בשנת 2000; ושכנו מוריס בלק שנהרג בטקסס בשנת 2001.התביעה הציגה תרחיש שבו מוריס גילה את זהותו המוסווית של שכנו ועל שום כך נרצח.
אף על פי שדורסט הודה בביתור גופתו של בלק הוא זוכה מהרצח עצמו בעילה של הגנה עצמית. עורכי דינו של דורסט הסבירו לחבר המושבעים שהם נקראו להכרעה אך ורק בשאלה האם התבצע רצח, ואילו שאלת ביתור הגופה והשלכתה למים היא שאלה אחרת שכלל לא התבקשו להכריע בה בבית הדין.