דוֹרֶה הוֹיֶר (12 בדצמבר 1911 – 31 בדצמבר 1967) הייתה רקדנית וכוריאוגרפית אקספרסיוניסטית גרמנייה. היא נחשבת "אחת מרקדניות הסולו החשובות ביותר במסורת המחול האקספרסיוניסטי". בהשראת מרי ויגמן, פיתחה הוייר יצירות סולו משלה, וערכה מסעות הופעות נרחבים לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה. ויגמן כינתה את הוייר "הרקדנית המודרנית הגדולה האחרונה באירופה".
ביוגרפיה.
דוֹרֶה הוייר נולדה בדרזדן למשפחה ממעמד הפועלים ב-12 בדצמבר 1911. כנערה צעירה למדה ריתמיקה והתעמלות. היא התאמנה בסגנון הלראו־לאקסנבורג (Hellerau-Laxenburg) בשנים 1927–1928, ובמהלך 1929–1930 למדה מחול אקספרסיוניסטי במשך שנה אצל גרט פלוקה. ב־1931 הועסקה כסולנית בעיר פלאואן, ובשנת 1933 הפכה למנהלת בלט באולדנבורג. בשנת 1932 פגשה הוייר מוזיקאי בן 18 בשם פטר צ'ישלאק והתאהבה בו. צ'ישלאק הלחין מספר קטעי מחול סולו שלהם יצרה הוייר כוריאוגרפיה וביצעה אותם. ב־5 באפריל 1935 מת צ'ישלאק, אולי כתוצאה מהתאבדות.
בשנים 1935–1936 הופיעה הוייר עם להקת המחול של מרי ויגמן בגרמניה, הולנד, דנמרק ושוודיה. במהלך מסע ההופעות צילם האמן אדמונד קסטינג את הוייר ואת הרקדניות האחרות. בשנת 1937 צייר הנס גרונדיג, צייר אקספרסיוניסטי מדרזדן, את הוייר בדרך כפרית שוממת בשעת הדמדומים, לבדה לגמרי בחושך המתכנס.
בשנים 1940–1941 הצטרפה הוייר ל"במת המחול הגרמנית" ("Deutsche Tanzbühne") של הנס נידקן גבהרד בברלין. במהלך מלחמת העולם השנייה, הופיעה הוייר במקומות שונים, ובהם גראץ ב־1943. לאחר המלחמה, החלה לנהל את בית הספר למחול בדרזדן, שהיה של מרי ויגמן, עכשיו תחת השם "סטודיו דורֶה הוייר". מרי ויגמן איבדה את הבעלות על בית הספר מסיבות פוליטיות. בניהול הוייר, חוברה בבית הספר היצירה "ריקודים עבור קתה קולוויץ. האמנית הגרמנייה המבוגרת הזו הייתה מושא הזדהות עבור הוייר, וחלקה את הסתייגותה של הוייר מאלימות ומאליטיזם, ואת הזדהותה עם משוללי הזכויות והמדוכאים. בשנת 1948 נסגר הסטודיו, בגין רפורמת המטבע הגרמני, אשר הקשתה על קבוצות ללא מימון ממשלתי לשרוד.
בשנת 1949, הפכה הוייר למנהלת הבלט באופרה הממלכתית של המבורג, שם ניתן לה חופש אמנותי מוחלט. היא עזבה ב־1951, לאחר שתוכניותיה השאפתניות לא צלחו. היא המשיכה לקריירה משלה כסולנית וככוריאוגרפית.
הוייר בילתה עונות במנהיים (1952), באוּלם (1954), באתונה (1956), בברלין (1957), בזלצבורג (1963) ובפרנקפורט (1965). עד 1963 ערכה חמישה סיורים לאמריקה הדרומית ומשנת 1962 היא הרצתה באקדמיה לאמנות של המבורג.
בשנת 1962 יצרה הוייר מחזור כוריאוגרפי בשם "Affectos Humanos", שאותו הלחין שותפה הוותיק דימיטרי ויאטוֹביץ'. במחזור חמישה פרקים, וכל פרק עוסק באחד מסוגי הרגש שזיהה שפינוזה: "גאוות שווא", "תאווה", "פחד", "שנאה", ו"אהבה". היצירה בישרה סגנונות מחול פוסט־מודרניים, בהיותה קומפוזיציה תנועתית טכנית ביותר ומופשטת מאוד. היצירה נחקרה ובוצעה מחדש מספר פעמים, גם בשנת 2010.
הופעתה האחרונה של הוייר התרחשה ב־18 בדצמבר 1967 ב"תיאטרון המערב" בברלין. היא נשאה בכל עלויות ההופעה, שלא הצליחה למשוך קהל רב. היא הייתה שקועה בחובות, והתמודדה עם האפשרות שלא תוכל עוד לרקוד בגלל פציעה בברך. היא התאבדה בברלין ב־31 בדצמבר 1967. באחד המכתבים האחרונים שכתבה לפני מותה, קוננה הוייר: "רק במחול הצלחתי לתקשר".
לאחר מותה, החזיקה ואלטראוד לולי במסמכים ובארכיון של הוייר, אשר לימים נתרמו לארכיון המחול הגרמני בקלן.
דורה הויר
הר קינזי
הר קינזי (באנגלית: Mount Kinsey) הוא הר ברכס סאפורטרז, אזור חוף דופק, של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
הר קינזי ממוקם בקצה המזרחי של קרחון בירדמור.
הר קינזי ממוקם 9 קילומטרים דרומית-מערבית לנקודת רנפרלי, שבקצה רכס סאפורטרז.
גובהו של הר קינזי 3,110 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
מקור השם.
שמו של ההר ניתן לו על ידי המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה 1907–1909 (משלחת נמרוד).
ההר נקרא על שם ג'יי. ג'יי. קינזי (J.J. Kinsey), מהעיר כרייסטצ'רץ' שבניו זילנד, אשר טיפל בצרכי המשלחת הבריטית באנטארקטיקה, בניו זילנד.
אגדת אבן משעל
אגדת אבן משעל היא אגדה מרוקאית שמקורה במאה ה-17. האגדה עוסקת ביהודי מרוקאי בשם "אהרון אבן משעל" אשר פרק את עול האסלאם מעל היהודים, והכתיב למוסלמים את סדר היום. האגדה מהללת את הסולטאן, מולאי ראשיד, מייסד השושלת העלווית שהיגרה מסוריה לתפוס את השלטון במרוקו, ולהסביר את חגיגות ה"טולבה" לזכרו.
סיפור האגדה.
אהרון אבן משעל היה יהודי מהעיר תאזה שמאס בתשלום מס הגולגולת - ג'יזיה לשלטונות המוסלמיים (המרינים).
הוא גיבש צבא של יהודים והצליח להשתחרר משלטון המוסלמים על אזור מגוריו. לאחר מכן, הכתיר את עצמו כ"מלך היהודים" והחל לנהוג במוסלמים כפי שנהגו ביהודים: הוא החשיב אותם לסוג ב', אך נתן להם להתקיים בחסותו ולא הציב בפניהם את אפשרות הגיור או מוות (בניגוד למוחמד עם הקמת דתו החדשה, האסלאם).
הוא אפשר ליהודים לשגשג באלפיהם, בנה לו ולחייליו טירה מבוצרת שממנה התנהל צבאו כמפקדה, והגביל את ישיבת המוסלמים למקומות ייעודיים בשולי החברה ובכל שנה למלכותו ערך משתה וחגיגות שבמהלכן הורה למוסלמים לספק לו ולאנשיו נשים בתולות עבור ההרמון שלו.
לבסוף, חששו המוסלמים כי יכבוש אבן משעל את כל מרוקו וישים קץ לשלטון האסלאם. יום אחד קם מוסלמי בשם "א-ראשיד" שמאס בעריצות של אבן משעל כלפי המוסלמים, הווא אסף 500 לוחמים מוסלמים במטרה לשדוד ולרצוח את אבן משעל שכן "ממונו הרב הוא מקור כוחו". ראשיד התחזה לעני מרוד (או לפי גרסה אחרת לאישה בתולה שמועלה כמס להרמונו המתרחב של אבן משעל) והתדפק על דלת הטירה בבקשה למזון ולשתייה, כאשר אבן משעל חס עליו והכניסו בהכנסת אורחים לביתו. בשעת הלילה כאשר ישן המלך היהודי, ניצל זאת א-ראשיד השתלט עליו וביחד עם חייליו המוסלמיים, עינה את אבן משעל כדיי לדעת היכן מוחבא ממונו ורצח אותו לאחר שזה ענה לו. חלק מהגרסאות מספרת כי עשה זאת בשם "כבוד הנשים המוסלמיות שחולל". א-ראשיד ניצל את הממון של אבן משעל ואת התשתית שנותרה אחריו (אמצעי לחימה) כדיי לעלות על העיר פאס ולכבושה.
מחקר.
האגדה נחקרה על ידי האקדמאים, פרופסור חיים זאב הירשברג מאוניברסיטת בר-אילן ושנים לאחר מכן גם על ידי הפרופסור אנדרה לוי מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומתועדת באתר הפדרציה של יהודי מרוקו ובאתר "מורשת מרוקו".
תכליתנות
סוללת יהלום גרעינית
סוללת יהלום גרעינית או NDB (ראשי תיבות באנגלית של: Nuclear Diamond Battery) היא מודל של סוללה גרעינית שפורסם על ידי מכון קאבוט של אוניברסיטת בריסטול במהלך ועידה שנתית שהתקיימה ב-25 בנובמבר 2016 בבניין הזיכרון לווילס. סוללה זו מוצעת לפעול על רדיואקטיביות של גושי פסולת גרפיט (ששימשו בעבר כחומר מנחה נייטרונים בגרפיט) ותייצר כמויות קטנות של חשמל אך לאורך זמן רב.
הסוללה היא תא בטא-וולטאי המשתמש בפחמן-14 (C14) בצורה של פחמן דמוי יהלום (DLC) כמקור קרינת בטא, ו-DLC נוסף של פחמן רגיל כדי ליצור את צומת המוליכים-למחצה הדרוש ולעטוף את הפחמן-14.
אם תהפוך סוללה כזו לברת ייצור סדרתי היא עלולה לשנות לחלוטין את שוק הסוללות מפני שאף שמחירה עלול להיות יקר (עשרות אלפי דולרים ליחידה), היא תוכל לספק אנרגיה במשך מאות ואלפי שנים ברציפות.
אבות טיפוס.
נכון לעכשיו, אין אב טיפוס ידוע המשתמש ב C14 כמקורו, עם זאת ישנם כמה אבות-טיפוס המשתמשים בניקל-63 (Ni63) כמקור שלהם עם מוליכים למחצה יהלומיים להמרת אנרגיה, אשר נתפסים כאבן דרך לאב-טיפוס אפשרי של סוללת יהלום C14.
פחמן-14.
חוקרים מנסים לשפר את היעילות ומתמקדים בשימוש ב C14 רדיואקטיבי, מכיוון שהוא תורם מינורי לרדיואקטיביות של פסולת גרעינית.
C14 עובר דעיכת בטא, שבו הוא פולט חלקיק בטא בעל אנרגיה נמוכה כדי להפוך לחנקן-14, שהוא יציב (לא רדיואקטיבי).
חלקיקי בטא אלה, בעלי אנרגיה ממוצעת של 50 keV, עוברים התנגשויות לא אלסטיות עם אטומי פחמן אחרים, ובכך יוצרים זוגות אלקטרונים-חורים אשר תורמים לאחר מכן לזרם חשמלי. ניתן לנסח זאת במונחים של תורת הרצועות בכך שבשל האנרגיה הגבוהה של חלקיקי הבטא, אלקטרונים בפסי הולכה הפחמן "קופצים" לפס ההולכה שלו, ומשאירים מאחוריהם חורים בפס הערכיות שבהם היו אלקטרונים קודם לכן.
שימושים.
בשל צפיפות ההספק הנמוכה מאוד שלו, יעילות ההמרה והעלות הגבוהה שלו, מכשיר בטא-וולטאי C14 דומה מאוד להתקנים אחרים הקיימים בטא-וולטאיים אשר מתאימים ליישומי נישה הזקוקים למעט מאוד הספק (מיקרו-וואט) במשך מספר שנים במצבים שבהם לא ניתן להשתמש בסוללות קונבנציונליות. הוחלף או נטען מחדש באמצעות טכניקות קציר אנרגיה קונבנציונליות. בשל זמן מחצית חיים הארוך שלה, C14 בטא-וולטאי עשוי להיות יתרון בחיי שירות בהשוואה לבטא-וולטאיים אחרים המשתמשים בטריטיום או באיזוטופים של ניקל. עם זאת, זה כנראה ילווה ב"מחיר" של צפיפות הספק מופחתת.
מסחור.
בספטמבר 2020, מורגן בורדמן, עמית תעשייתי ויועץ אסטרטגי מקבוצת Aspire Diamond במרכז הגרעיני הדרום-מערבי של אוניברסיטת בריסטול, מונה להיות מנכ"ל חברה חדשה בשם "Arkenlight", אשר נוצרה במפורש כדי למסחר טכנולוגיית סוללת היהלומים שלהם ואולי מכשירי קרינה גרעיניים אחרים במחקר או פיתוח באוניברסיטת בריסטול.
מאיטג
מאיטג (באנגלית: Maytag) הייתה חברה אמריקאית לייצור מכשירי חשמל לבית. היא נרכשה על ידי וירפול ומאז קיים רק מותג שמיוצר במספר מפעלים.
היסטוריה.