בעבר נכתבו מרשמים רפואיים בכתב-יד, על טופס מובנה, הנמצא בדרך כלל בפנקס. בתחילת המאה ה-21 מודפסים רבים מן המרשמים במדפסת מחשב. על מסמך המרשם הרפואי תופיע כותרת ברורה המזהה אותו כמרשם, פרטים נוספים במרשם הם שמו וכתובתו של הרושם וכן מספר רישיונו לעסוק ברפואה (אם הדבר נדרש על פי חוקי המדינה). על המרשם מופיע שמו של המטופל. בבריטניה חייב המרשם להכיל אף את כתובתו של המטופל. על המרשם מופיע אף תאריך הוצאתו. יש מדינות שבהן קיים מועד תפוגה למרשם רפואי.
תוכן.
ברוב מדינות העולם בעלי מקצועות הרושמים מרשמים והרוקחים הממלאים אותם, הם מקצועות הנמצאים בפיקוח על פי חוק. התקשורת בין הרושם לרוקח באמצעות המרשם, אף היא נמצאת בפיקוח ומהווה מסמך משפטי. חוקי המדינה עשויים להגדיר מהן דרישות הצורה והתוכן של מרשם רפואי (לעיתים אף קובע החוק את גודל דף הנייר עליו יכתב) וכן כיצד יש לטפל במרשם ולתייק אותו בבית המרקחת. במדינות מודרניות רבות ניתן, בתחילת המאה ה-21, להעביר מרשם לבית המרקחת באמצעות מכשיר פקס, או בהוראה טלפונית.
לתרופות רבות בימינו קיימת חלופה של תרופה גנרית השווה לה מבחינת פעילותה הפרמקולוגית. יש והמרשם אף יכיל הוראות בשאלה האם הרוקח רשאי לתת למטופל תחליף גנרי. במרשם יכול המטפל אף לציין האם על הרוקח להדביק על עטיפת התרופה את הוראות המרשם באשר לאופן נטילת התרופה, או שהוא יכול להסתפק במתן מידע על התרופה בלבד. קיימים מרשמים בהם הרושם אף מציין את המחלה, או הנסיבות המיוחדות שבהן יש ליטול את התרופה. מידע נוסף זה עשוי לסייע לרוקח למתן מידע מדויק למטופל, היות שקיימות תרופות רבות הניתנות למספר מחלות ומצבים.
קיימים מרשמים הניתנים למספר מחזורי טיפול תרופתי, כך שב המטופל עם אותו המרשם ומקבל מנת תרופה נוספת, לאחר שסיים את מנת התרופה הקודמת.
טיפול במרשם.
כאשר רוקח ממלא אחר מרשם, יש והוא מציין בכתב מידע על גבי טופס המרשם. לעיתים רישומים אלה נדרשים על פי חוק. כך למשל, הרוקח עשוי לרשום על גבי טופס המרשם את שם יצרן התרופה, את התאריך שבו ניתנה התרופה למטופל, ועוד. קיימות מדינות בהן החוק מחייב את הרוקח לחתום על המרשם את שמו. בבתי מרקחת ממוחשבים, מידע כזה יודפס ויהודק אל טופס המרשם, או יודפס על גבי מדבקה ויודבק על המרשם.
כאשר רוקח ממלא מרשם, אותו מרשם מקבל בדרך כלל מספר סידורי ייחודי לבית המרקחת. המספר יכתב על גבי המרשם על ידי הרוקח ויסייע בזיהוי המרשם בכל שלב מאוחר יותר. מדבקת הזיהוי תודבק אף לאריזת התרופה הניתנת למטופל. אם המרשם הוא למספר מנות תרופה, ייתכן והמטופל יחויב להביא עמו את המספר המזהה לבית המרקחת לצורך קבלת מנת תרופה נוספת. במדינות מסוימות קיימת דרישה חוקית לזיהוי ייחודי למרשמים.
מרשם רפואי בישראל.
על מרשמים רפואיים בישראל חלות בין היתר הוראות תקנות הרופאים (מתן מרשם), התשמ"א-1981. תקנה 2 לתקנות קובעת שמונה פרטי מידע הצריכים להיות במרשם הרפואי:
תוקף מרשם רפואי בישראל הוא בדרך כלל למשך שנה מיום הינתנו (מרשמי קופות חולים לרוב קצרים יותר).
ביקורת.
קיימים מקרים בהם רופאים נרתעים להנפיק מרשם גם כאשר לכאורה יש צורך בהנפקה (לעיתים בשל אי הרצון לקחת אחריות על תגובת המטופל לתופעות לוואי אפשריות של הטיפול). כך למשל, ביקורת נשמעה על רופאים שאינם רושמים תרופות מסוימות לטיפול בהשמנה (דוגמת סקסנדה) למטופלים הנאבקים עם השמנה כרונית עם BMI שאינו שווה ערך ל BMI המומלץ באופן רשמי על ידי ה-FDA.
הרמן גותה
הרמן גוּתֶה (בגרמנית: Hermann Guthe; 10 במאי 1849, וסטרלינדה - 11 באוגוסט 1936 לייפציג) היה חוקר ארץ ישראל וחוקר מקרא גרמני. היה בין מקימי האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל, ושימש שנים רבות עורך כתבי העת המדעיים שלה.
משנת 1867 ועד 1870 למד תאולוגיה בגטינגן ובארלנגן. ב-1877 קיבל הביליטציה בלייפציג וכיהן שם כפרופסור לתנ"ך עד פרישתו ב-1921.
בעקבות גילוי כתובת השילוח בנקבת השילוח שבירושלים, נשלח בשנת 1881 מטעם האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל לערוך חפירות ארכאולוגיות בגבעת עיר דוד, אך לא חשף במקום שרידים בעלי חשיבות כלשהי. הרמן גותה טרח עם גאורג אברס על תרגום לגרמנית של ספרי צ'ארלס וילסון, "ירושלים, העיר הקדושה" ו"ארץ ישראל הציורית". בשנת 1911 הוציא לאור אטלס של המקרא, שהיה האטלס המוביל בתחום זה במשך עשרות שנים.
חרדל (ממרח)
חרדל (מכונה גם קרם חרדל או ממרח חרדל) הוא ממרח שרכיבו העיקרי הוא זרעים של צמח החרדל.
הכנה.
הממרח עשוי זרעי החרדל טחונים המעורבבים עם מים, חומץ או נוזלים אחרים, וכן עם חומרי טעם ותבלינים אחרים, ויוצרים עיסה צמיגה בגוון צהוב. ערבוב זרעי החרדל עם נוזל קר גורמת לשחרור האנזים מירוזין ומקנה לחרדל טעם חריף ואת צבעו הצהוב.
שימושים.
חרדל פופולרי בכריכים, בדרך כלל עם בשרים וגבינות, עם המבורגרים ונקניקיות ומשמש גם כמרכיב במילויים רבים, מרקים ותחמיצים. כמו כן הוא עשוי לשמש כמטבל במטבח האסיאתי וכבסיס לרוטב חרדל.
אחסון וחיי מדף.
חרדל נמכר בצנצנות זכוכית, בקבוקי פלסטיק או שפופרות מתכת. הודות לתכונותיו האנטי-בקטריאליות, הוא לא דורש קירור, והוא לא יגדל עובש או בקטריות מזיקות.
כאשר מרטיבים ומרסקים זרעי חרדל שלמים מופעל אנזים אשר משחרר תרכובות גופריתיות חריפות, אולם הן מתנדפות במהירות. הוספה של נוזל חומצי כגון יין או חומץ עוזרת לממרח לשמר את החריפות לזמן ארוך יותר, אך החריפות עדיין נחלשת בסופו של דבר. ניתן להאט זאת על ידי שמירת החרדל במיכל אטום במקום קריר או במקרר.
חרדל יכול להחזיק מעמד לתקופה בלתי מוגבלת ועדיין להישאר אכיל ולא מזיק. עם זאת הוא עלול להתייבש, לאבד טעם או להשחים עקב חמצון. הוספה של מעט יין או חומץ יכולה לשפר חרדל שהתייבש. אחרי אחסון ממושך, חרדל עלול לקבל טעם מעט מריר.
תכונות בריאותיות.
חרדל עלול לגרום לתגובות אלרגיות: מאז שנת 2005, מחייב האיחוד האירופי תיוג מוצרים כאלרגנים פוטנציאליים אם הם מכילים חרדל.
היסטוריה.
חפירות ארכאולוגיות באזור עמק האינדוס גילו ששם תורבת החרדל. תרבות עמק האינדוס התקיימה עד שנת 1800 לפני הספירה. הרומאים היו כנראה הראשונים שהתנסו בהכנת החרדל כממרח באמצעות ערבוב של מיץ ענבים לא מותסס עם זרעי חרדל טחונים. מתכון לחרדל מופיע ב"דה רה קוקווינאריה", ספר בישול רומאי מסוף המאה ה-4 או מתחילת המאה ה-5 לספירה. המתכון מצריך תערובת של זרעי חרדל טחונים, פלפל, קימל, עירית, זרעי כוסברה צלויים, שמיר, סלרי, טימין, אורגנו, בצל, דבש, חומץ, רוטב דגים ושמן, והוא יועד במקור כזיגוג לחזיר בר צלוי.
הרומאים ככל הנראה ייצאו זרעי חרדל לגאליה, ועד סוף המאה ה-10 לספירה, נזירים מכנסיית סן ז'רמן דה פרה בפריז למדו את סודות הכנת החרדל מהרומאים והחלו לייצר חרדל משלהם. חרדל מופיע לראשונה ברישומים המלכותיים בפריז בשנת 1292. העיר דיז'ון התפרסמה כמרכז לייצור חרדל במאה ה-13. הפופולריות של הממרח ניכרת בתיעוד משנת 1336 של אירוע שערך הדוכס מבורגונדי ובו האורחים כילו כ-265 ליטרים של ממרח חרדל בארוחה אחת. ב-1777 נוסדה אחת מחברות החרדל המפורסמות ביותר, גריי-פופון, כשותפות בין מוריס גריי, יצרן חרדל עם מתכון ייחודי שכלל יין לבן, לבין אוגוסט פופון, התומך הכספי שלו. להצלחתם סייעה המצאתה של המכונה האוטומטית הראשונה לייצור חרדל. בשנת 1937 הוענק לחרדל דיז'ון תו התקן של כינוי מקור מבוקר. הודות למסורת הארוכה של ייצור חרדל בדיז'ון, היא נחשבת כיום לבירת החרדל העולמית.
התיעוד הראשון של שימוש בחרדל כממרח באנגליה מופיע בספר The Forme of Cury (מילולית: שיטת הבישול) משנת 1390, שנכתב על ידי טבחיו הראשיים של המלך ריצ'רד השני. המתכון הוא לכדורי חרדל - זרעי חרדל בטחינה גסה, מעורבבים עם קמח וקינמון, אותם מרטיבים קלות, מגלגלים לכדורים ומייבשים. הכדורים היו נוחים לאחסון, ובמידת הצורך ניתן היה להוסיף להם חומץ או יין ליצירת ממרח חרדל. העיר טיוקסבורי הייתה מפורסמת בכדורי החרדל האיכותיים שלה, שיוצרו במקור מחרדל טחון וחזרת. הם אף מוזכרים במחזה הנרי הרביעי, חלק שני מאת ויליאם שייקספיר.
מילת ביטחון
במסגרת יחסי BDSM, מילת ביטחון היא מילה מיוחדת, או סדרה של מילים, המשמשות את הצד הנשלט, או הכנוע, כדי להודיע באופן חד-משמעי לצד השולט על כאב פיזי או רגשי. לעיתים נהוגה מילת ביטחון אחת על מנת לעצור את המפגש באופן מיידי, ומילת ביטחון אחרת שמשדרת נכונות להמשיך, אבל ברמה מופחתת של עוצמה.
מילות הביטחון מוסכמות לפני מפגש BDSM על ידי כל המשתתפים. לעיתים, באירועים מאורגנים של קבוצות BDSM, קובעים מראש כמה מילות ביטחון המוסכמות על כל חברי הקבוצה, כדי למנוע בלבול.
בחירת מילת ביטחון.
ב-BDSM, השימוש במילות הביטחון מאפשר לצד הכנוע לצרוח "די, תפסיק" וקריאות דומות, מבלי שהוא באמת יתכוון לכך. צד זה יגיד את מילת הביטחון במידה והוא באמת ירצה לעצור את המפגש. לפיכך, מילת ביטחון היא בדרך כלל מילה שאותו אדם לא נוהג לומר בזמן סקס, כמו אור אדום, עץ גדול, כוסברה, רחוב שומשום, אוקלהומה, שנבוב וכדומה. המילה "אדום" נפוצה במיוחד כמילת ביטחון, כי קל לזכור אותה בעיצומו של מפגש BDSM אינטנסיבי. מילה זו משמשת גם בדרך כלל כברירת המחדל במסיבות מרובות משתתפים, או מקובלת כמילת ביטחון בנוסף למילות ביטחון אחרות שהוסכמו. סביר לצפות שמנהל המסיבה (Dunngeon Monitor) יכבד מילה זו.
מכיוון שמילים רבות מקובלות כמילות ביטחון, חשוב להסכים מראש מה יהיו מילות הביטחון שיהיו בשימוש במפגש.
ירוק, צהוב ואדום.