קית מבטיח לתושבי העיר שהוא אכן יכול לפתור את בעיית העכברושים וגם להחזיר להם את המזון שנגנב מהם, אך כשתושבי העיר מביעים הסתייגות מתייצב מולם לעור יבש, אשר מותש מהקרבות ומאיים עליהם שהוא מוכן להילחם איתם ובכך יוצר אנטגוניזם. מוריס ממהר לגשר בין הצדדים והם הולכים לבניין המועצה, ובתוך כך מביאים סמל דופלפונקט ורב"ט קנופף לבנין המועצה את האוכל שגנבו לוכדי העכברושים, ולעור יבש מזועזע לגלות שסרדינים מוכן להידרדר לרמת חיית מחמד. סרדינים ומוריס מנסים להרגיע את המשתנים, ומוריס מספר לתושבי העיר על כך שהעכברושים מוכנים לנטוש את העיר אל עבר עיר אחרת שבה יעשו תושבי העיר הסכם עם העכברושים ובתמורה העכברושים ישמרו על הטריטוריה שלהם מפני מזיקים מבחוץ (כדוגמת ג'וקים), והעיר אף תהפוך למקור תיירות. הוא אף מציין שאם העכברושים המלומדים יעזבו את העיר, עכברושים אחרים יתפסו את מקומם, ואז תושבי העיר שוב יצטרכו לוכדי עכברושים, ואף יקראו לחלילן... חברי מועצת העיר, אשר מבינים את המסר, מנסים לנסח חוזה עם מועצת העכברושים, כשמוריס מגשר בין הצדדים ואף מוסיף מספר סעיפים משלו. במהלך הדיונים מזמן ראש העיר את לעור יבש לחדרו, ולעור יבש אשר מבחין ביאושו של ראש העיר מרגיע אותו ואומר שההסכם הזה יצליח, מעצם זה שהאנשים והעכברושים אינם נלחמים אלא יושבים ומדברים. הם משווים את הקושי בלהיות אחראי על התושבים ובהתמודדות עם ילד חולמני. מספר שעות לאחר מכן, מוצבים שלטים בגובה פני הקרקע עם כיתוב בכתב הציורים, וקית הופך לחלילן העיר, אשר בין תפקידיו לחלל בפני האורחים ולהרקיד את העכברושים. מוריס, אשר מגלה את כישוריו במשא ומתן מבין שהוא ראוי ליותר מאשר להיות חיית מחמד ואף מוכן לוותר על חלקו בשלל, ומספר חודשים לאחר מכן, כשפרוותו החלימה כמעט לחלוטין, הוא עוזב את העיר בחיפוש אחר נער אחר אותו יוכל להדריך.
הדמויות.
מוריס המדהים, חתול טאבי אפור בעל יכולות אנושיות, רכש את יכולותיו בעקבות אכילת אחד מהמשתנים, בתקופה שהיה חתול רגיל ולא היה מסוגל להבחין בשינוי שחל בהם. החל מאז לחוש ייסורי מצפון ומכיוון שהרגיש שונה משאר החתולים החל להתיידד עם חבורת העכברושים. הוא משתדל להוביל אותם בנתיב שמתאים לכולם - דבר שבעיקר כולל להרוויח כסף - והיחסים איתם טובים כל עוד הוא מקפיד שלא לאכול יצור אשר מסוגל לדבר. משאלתו הכמוסה היא להיות מאומץ כחיית שעשועים, והוא אף היה מוכן לשלם עבור זאת. בעקבות הפשיטה על העיר בלינצ'ס המסוכנת, גילה מוריס את יכולתו לנהל משא ומתן, והבין שהוא ראוי ליותר מלהיות חיית שעשועים, ולפיכך היה אף מוכן לוותר על חלקו בשלל.
המשתנים.
חבורה של עכברושים בעלי יכולות אנושיות, המכנים עצמם "משתנים", להבדיל מהעכברושים הרגילים, אותם הם מכנים "קיקים". העכברושים רכשו את יכולותיהם - אותן הם מורישים לצאצאיהם - בעקבות אכילת אשפה מערימת הזבל מאחורי האוניברסיטה הנעלמת. את שמותיהם בחרו העכברושים כאשר למדו לזהות מילים כתובות ובטרם למדו את משמעותם, כך שכל עכברוש העניק לעצמו כל שם שמצא חן בעיניו. פרט לזהירות פול ולאפרסקים מתחלקים העכברושים לשלוש מחלקות - מחלקת פיפי, הכוללת עכברושים צעירים אשר מתרוצצים מתחת לרצפות הבתים ומצייצים בכל מקום, וכן משתינים בתוך האוכל שבמזווה; מחלקה שתיים הכוללת עשרים עכברושים מבוגרים וערמומיים ושבעי קרבות, אשר קיבלו את התבונה בהיותם בוגרים. בין תפקידיהם לגנוב את האוכל של החתול, לגנוב את העוגה מהטבח וכיוצא באלה. את רוב התגובות מקבל סרדינים, אשר נוהג לרקוד סטפס בפני האנשים המבוהלים; ומחלקת פירוק המלכודות בהנהגת לעור יבש. הם הולכים בזהירות בנתיבים התת-קרקעיים (אותם לעור יבש סימן במפה) בעקבות עכבר מכני המכונה "מר קליקי" (אשר למעשה משמש כפיתיון להפעלת המלכודות) ומנטרלים את המלכודות אשר הם מוצאים בדרכם ומאתרים רעלים (אשר לחלקם הכינו העכברושים סמי נגד) אותם הם קוברים באדמה ומסמנים אותם בשתן.
נחמה דוידית
נחמה דוידית (31 במרץ 1924 - 10 ביוני 2015) הייתה שחקנית ישראלית. בוגרת המחזור הראשון של בית הספר הדרמטי של תיאטרון "הבימה", ה-Neighborhood playhouse ואולפן השחקנים בניו יורק. בין מוריה היו הבמאים שמעון פינקל, מנחם גנסין, איליה קאזאן ולי שטרסברג. בשנת 1962 פרשה מן הבמה.
תחילת דרכה.
נולדה בשם נחמה סטוקלין למלכה ודוד סטוקלין בתל אביב. היא למדה בבית הספר "לדוגמה" בתל אביב ולאחר מכן בסמינר לוינסקי. על פי דרישת הסמינר, עיברתה את שם משפחתה ל"דוידית" (על שם אביה).
כמורה צעירה, נבחנה והתקבלה בשנת 1945 למחזור הראשון של בית הספר הדרמטי שליד תיאטרון הבימה, בניהולו של הבמאי, השחקן והמורה למשחק צבי פרידלנד. בין השנים 1947–1950 השתתפה דוידית כתלמידה וכשחקנית מן המניין בהצגות "הבימה", ביניהן: "המשרת והלורד", "אהבת ציון" (אברהם מאפו), "משפחת היינה" (סמי גרונמן), "המבול" (של המחזאי השוודי הנינג ברגר), "יום ולילה" (שלמה אנסקי), "בני ערובה" (עמנואל רובלס), "בערבות הנגב" (יגאל מוסינזון), "שאול" (מקס צוויג) ו"חליל הכשפים" (רוברט מק-אנרו).
לימודי משחק בניו יורק.
הבמאי האמריקני הרולד קלורמן (Harold Clurman), שהוזמן לארץ ישראל בשנת 1947 לביים ב"הבימה", התרשם מכישרונה של דוידית והציע לה מלגה להמשך לימודי משחק בארצות הברית. בשנת 1950 נסעה דוידית לארצות הברית ולמדה בניו יורק ב-Neighborhood playhouse. לאחר מכן המשיכה את לימודיה בActor's studio של הבמאי איליה קאזאן ובאולפנים למשחק של המורים לי שטרסברג וסטלה אדלר (אשתו של קלורמן).
בין חבריה לספסל הלימודים היה גם השחקן הצעיר מרלון ברנדו. בניו יורק החלה לעסוק בבימוי במחנות נוער לילדים דוברי עברית, "מסד", "מנורה" ואחרים, נישאה וילדה תאומות.
בתיאטרון אוהל.
בסוף 1951 שבה לישראל עם משפחתה. עם חזרתה, עבדה עם שחקנים חובבים וביימה מחזות של תלמידים. בשנת 1955 היא חתמה על חוזה עם תיאטרון האוהל שתואר במעריב:
בראשית 1956 היא גלמה את התפקיד הראשי בהצגה ״ג׳וני בלינדה״ בתיאטרון האוהל. לצורך הכנת התפקיד המורכב של בלינדה, הנערה החירשת-אילמת, הרבתה דוידית לבקר בגן הילדים לחרשים-אילמים בקריה ובערבים בילתה שעות רבות בחברת חרשים-אילמים מבוגרים, חברי אגודת "אח"א. על עבודת ההכנה לתפקיד, ספרה נחמה:
מבקרי התיאטרון שבחו את משחקה, אשר לדבריהם "התעלה על למשחקה של ג'יין ויימן בסרט ההוליוודי" ו"כי בכישרונה המקורי היא מהווה תרומה חשובה לתיאטרון העברי". הצלחתה הובילה להשתתפותה בהצגות נוספות ביניהן: ״קערת העץ״ לצדם של יהודה שחורי ואברהם רונאי, "כוכב השחר" ,"נערה לרוח", ״החייל טנקה״ לצד אילן דר ו״תרגיל בחמש אצבעות״ לצדם של יהודה גבאי ואילן דר. בשנת 1957 נסעה לתקופת השתלמות במשחק בפריז, במהלכה עבדה עם השחקן ז'אן לואי בארו ונכחה בחזרות ה"קומדי פראנסז".
מרצה וציירת.
בראשית 1960, בגלל קשיים כלכליים, עבר תיאטרון האהל לשלם לשכיריו לפי הצגה במקום משכורות קבועות ובעקבות זאת פרשו רבים מהשכירים הוותיקים, ובהם גם דוידית. דוידית עשתה קורס דיילות של משרד התיירות והחלה לעבוד במלון דן תל אביב כמארחת. בראשית 1961 היא סירבה להצעת "אהל" לשוב לעונה נוספת של "תרגיל בחמש אצבעות". במקום זאת, עברה לעבוד כמנהלת מלון שדה התעופה לוד שסיפק את הארוחות לכל הטיסות של אל על. בהמשך שבה לעבוד כמנהלת יחסי ציבור של מלון השרון.
בשנת 1966 הופיעה בסרט פרסומת להעלאת המודעות לסרטן השד.
במקביל, החלה דוידית לצייר ואף הציגה מיצירותיה במספר תערוכות שנערכו בגרמניה ובארצות הברית. ב-1973 למדה ציור בבית הספר לאמנות "בצלאל" בירושלים. לאחר שהשלימה תואר שני בריפוי באמנויות ב- Leslie College בבוסטון, לימדה בין השנים 1981–2004 הוראה מתקנת בשילוב אמנויות בבתי ספר יהודיים בארצות הברית.
בשנת 2010 חזרה לישראל. התגוררה ברעננה והמשיכה לעסוק בציור.
הלכה לעולמה ב-10 ביוני 2015 ונטמנה בבית העלמין החדש כפר נחמן.
שפופרת קתודית
תחנת הכוח הגרעינית איגנלינה
תחנת הכוח הגרעינית איגנלינה (בליטאית: Ignalinos atominė elektrinė) היא תחנת כוח גרעינית שנבנתה בשטח ליטא הסובייטית ופעלה בשנים 1984-2009. לצורכי הקמה ותפעול המתקן הוקמה עיר חדשה, סנייצ'קוס (על שמו של מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של ליטא, אנטנס סנייצ'קוס). ב-1992 שונה שם העיר לויסגינס. תחנת הכוח הייתה מורכבת מ-2 כורים גרעיניים בהספק של 1000 מגוו"ט כ"א.
היסטוריה.
תחנת הכוח ממוקמת על שפת אגם דריסביאטי. תחילה תוכנן להקים את המתקן בצד הבלארוסי של האגם, אך לאחר בדיקת הקרקע הוחלט להזיז את מיקום תחנת הכוח לצד המערבי של האגם. עבודות מוקדמות החלו בשנת 1974. התכנון המקורי כלל תחנת הכוח בעלת 4 כורים גרעינים זהים לאלו שהותקנו בתחנות כוח אחרות שנבנו בברית המועצות באותה תקופה, לרבות כורים שגרמו לאסון צ'רנוביל.
בשנת 1984 הכור הראשון החל לעבוד בצורה מסחרית. היה מתוכנן שהכור השני יתחיל לעבוד זמן קצר אחריו. אולם, בעקבות אסון צ'רנוביל עבודות הכנסה לניצול הוקפאו והוא נכנס לניצול מסחרי רק במהלך שנת 1987. בסוף שנת 1987 לאור החששות בציבור מתחנת הכוח הוחלט על עצירת בניית הכור השלישי וביטול תוכניות להקמת הכור הגרעיני הרביעי. כמו כן, סוכם שהכורים הקיימים יעבדו בהספק של כ-85% מיכולתם.
לאחר שליטא קיבלה את עצמאותה, תחנת כוח איגנלינה הייתה ספקית החשמל העיקרית של למדינה. היא סיפקה 70-80% מסך האנרגיה הנצרכת במדינה ואיפשרה למדינה להסתמך על מקורות חשמל עצמאיות.
סגירת תחנה הכוח.