חיסרון עיקרי בסוללה הוא קצב פריקה-עצמית גבוה. הסוללה מאבדת עד כ-3% מהמטען בכל שבוע של אחסון. הפריקה העצמית מתחילה ב-5-10% ביום הראשון ומתייצבת על 0-1% ליום בטמפרטורת החדר. דבר זה לא מהווה בעיה עבור יישומים שמשתמשים בסוללה לטווח הקצר לאחר טעינה (צילום או נסיעה ברכב חשמלי) אך הוא בעייתי עבור יישומים ארוכי טווח (שעונים, שלטים, התקני בטיחות). קצב הפריקה העצמית גם תלוי בטמפרטורת האחסון לאחר הטעינה, ככל שהטמפרטורה גבוהה יותר היא תתפרק בקצב גבוה יותר. על מנת להתמודד עם בעיה זו, בשנת 2005 פותחה סוללה בעלת "פריקה עצמית נמוכה". על פי היצרן, היא בעלת ספרטור חדשני שמונע פריקה עצמית עד לשמירה של בין 70-80% מהקיבול לאחר אחסון של שנה. לעומת זאת, הקיבול הנקוב של סוללות אלה הוא נמוך ב-20-30% מהסוללות הרגילות עקב תפיסת יותר נפח על ידי הספרטור.
יתרונות הסוללה לעומת סוללות אחרות הן מספר המחזורים הגבוה. כתלות בעומק פריקת הסוללה (עד כמה השימוש "מגיע עד הסוף") ניתן לפרוק ולטעון אותה במשך אלפי ואפילו עשרות אלפי מחזורי פריקה וטעינה. לעומת זאת, לסוללה המתחרה העיקרית, ליתיום-יון, יש מספר מחזורים מוגבל של 2000-3000 (עבור DOD אופייני) עד לסוף חייה.
ניתן לפרוק את הסוללה עד הסוף, זאת בניגוד לסוללת ליתיום-יון אשר עלול לגרום לה נזק בלתי הפיך.
אלקטרוכימיה.
בתגובה האלקטרוכימית, M מייצגת את הסגסוגת המתכתית שמכילה את אטומי המימן באנודה.
סגסוגות רבות פותחו עבור האנודה. האנודה הנפוצה ביותר היא מסוג AB5 (סטוכיומטרית על כל אטום A יש 5 אטומי B) כאשר A היא תערובת של מתכות נדירות כגון לנתן, צריום, נאודימיום, פרסאודימיום, ו-B מייצג תערובת של מתכות מעבר כגון ניקל, קובלט, מנגן ואלומיניום. סוג נפוץ פחות נקרא AB2. מטרתן של כל הסגסוגות מכל ההרכבים והסוגים היא אחת: לאגור את המימן.
האלקטרוליט עשוי ממים עם 30% משקלי KOH, הספרטור (הגוף שמפריד בין האנודה לקתודה) עשוי מפולימרים שונים.
על מנת לשפר את הזרמים המקסימליים של הבטרייה וכדי לשפר את ביצועיה בטמפרטורות נמוכות, נעשו שינויים הנדסיים רבים באנודות לאורך השנים. בין היתר, עשרות תערובות והרכבים כימיים באנודות נוסו עד שהגיעו להרכבים אופטימאליים מבחינת ביצועים ומחיר. בנוסף לכך, נוספו קטליסטים על בסיס ננו-חלקיקים של סגסוגות ניקל על פני שטח האנודה על מנת להגביר את הזרמים המקסימליים בבטריה. שיפור נוסף נעשה על מנת להגביר את הביצועים בטמפרטורות נמוכות. לשם כך נוספו ננו-תעלות על פני שטח האנודה. תעלות אלו מעלות את השטח האפקטיבי שלה ויוצרות מסלולים מהירים לצורוני התגובה כדי שיוכלו להגיב עם מימן נוסף בעומק האנודה.
הסוללה כוללת מנגנון כשל אופייני שקובע את אורך חיי הסוללה; קורוזיה באנודה שמתגברת ככל שמספר מחזורי הטעינה-פריקה עולה עקב התרחבות סדקים וחדירת אלקטרוליט.
נתונים מסחריים.
כ-22% מהסוללות-ניידות הנטענות שנמכרו ביפן ב-2010 היו מסוג ניקל מתכת-הידריד. בשווייץ ב-2009, הנתון המקביל היה 60%. אחוז זה דעך עם הזמן הודות לייצור המוגבר של סוללות מסוג ליתיום-יון. בשנת 2000, כמעט חצי מכל הסוללות הניידות הנטענות ביפן היו מסוג ניקל מתכת-הידריד.
סוללות ניקל מתכת-הידריד מהוות מרכיב עיקרי במכוניות היברידיות ובחלק מהמכוניות החשמליות ה"מלאות". הסוללות פותרות את בעיית חומרי הגלם הנדירים הנמצאים בחלקם הגדול בסין ובכך ניתן להוריד את מחיר המכוניות. נכון לשנת 2011, שני מיליון מכוניות היברידיות השתמשו בסוללות אלו, רבים מהם מיוצרים על ידי החברות פנסוניק וסאניו. הסוללה נמצאת גם בסדרה של כלי רכב חשמליים מלאים.
רוב הסוללות הנטענות מהסטנדרטים AA ו-AAA הם מסוג זה.
מיכאל גולדמן-גלעד
מיכאל (מיקי) גולדמן-גלעד (נולד ב-26 ביולי 1925 בקטוביץ) הוא ניצול שואה, מקציני המשטרה שניהלו את חקירתו של אדולף אייכמן לאחר לכידתו. סיפורו האישי היווה השראה לסרט "המכה ה-81". הוא נבחר להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה'תשע"א, 2011.
ביוגרפיה.
בתקופת השואה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח גולדמן-גלעד עם הוריו, אחיו ואחותו בת השמונה לעיר פשמישל, משם גורש למחנה שבניה. בנובמבר 1943 גורש לאושוויץ ונשלח למחנה בירקנאו. לאחר כחודש וחצי הועבר למחנה בּונה-מונוביץ (אושוויץ III) שם עבד במפעלי אי גה פארבן עד לפינוי המחנה בינואר 1945. גולדמן-גלעד הוצא בצעדת המוות, הצליח לברוח ממנה, והסתתר אצל משפחה פולנית, חסידי אומות העולם, עד השחרור. בפברואר 1945 התנדב לצבא האדום ונפצע בקרב.
לאחר השואה.
בספטמבר 1945 הגיע למחנה העקורים פוקינג שבגרמניה, ובמאי 1947 עלה על אניית המעפילים "התקווה", שהפליגה ארצה. האונייה נתפסה בלב ים על ידי הבריטים, והוא גורש עם יתר העולים למחנות המעצר בקפריסין, שם שהה כשנה וחצי במחנה הסגר. לאחר קום המדינה עלה ארצה, התגורר בתל אביב והתגייס למשטרה.
משפט אייכמן.
בשנת 1960, לאחר לכידתו של אדולף אייכמן, צורף גולדמן-גלעד כקצין חקירות ללשכה 06 – יחידה מיוחדת שהוקמה לשם ניהול החקירה. הוא היה עוזרו האישי של גדעון האוזנר, היועץ המשפטי לממשלה, שעמד בראש התביעה.
במהלך משפט אייכמן נחשף מעט מעברו של גולדמן כנער בזמן השואה, כאשר תושב גטו פשמישל, רופא השיניים ד"ר בוז'מינסקי (לשעבר דיאמנט), סיפר בעדותו שראה נער שהוכה 80 מלקות על ידי פרנץ שוומברגר, מפקד הגטו מטעם הס"ס. כאשר נשאל על ידי האוזנר אם הוא רואה באולם בית המשפט את הנער שהוכה, ענה בוז'מינסקי: "זהו קצין המשטרה שיושב לידך" והצביע על גולדמן. שם הסרט "המכה ה-81" לקוח מעדותו זו, באשר המכה השמונים ואחת באה, לדבריו, כתוצאה מההתעלמות שהייתה בארץ לסיפורי הניצולים.
בסרטו של נועם זיו "תנור" שהוקרן בפסטיבל אפוס 2020 במוזיאון תל אביב לאמנות, מיכאל גולדמן הוא אחד מגיבורי הסרט שעוסק במשפט אייכמן.
גולדמן נכח בהוצאתו להורג של אייכמן בכלא רמלה, ויחד עם אריה ניר פיזר את אפרו מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל. בשנת 1987 עצרה משטרת ארגנטינה את שוומברגר ולאחר מכן הסגירה אותו לשלטונות גרמניה.
המשך חייו.
בשנת 1963 עזב גולדמן-גלעד את המשטרה. הוא נשלח פעמיים כשליח מטעם הסוכנות היהודית לאמריקה הלטינית. עם שובו ארצה שימש ראש המינהל המרכזי לשליחות בהנהלת הסוכנות היהודית עד לפרישתו בשנת 1995. כיום הוא חבר מועצת יד ושם, חבר הוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם וחבר בדירקטוריון של מוסד ביאליק.
נבחר להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות התשע"א, 2011.
חיים אישיים.
מיכאל נשוי לאוה והוא אב לחמישה ילדים, ביניהם התסריטאי והסופר טל גלעד.
לקריאה נוספת.
מיכאל גולדמן גלעד, מי באש ומי במים - מיומנו של שריד השואה, הוצאת משכל, 2011
שירת הגורל
שחף הגפני
שחף הגפני (נולד ב-19 ביולי 1950) הוא איש מדעי המידע ומרצה בכיר בתחום. בשנים 2010–2015 שימש יו"ר אסמ"י - ארגון הספרנים והמידענים בישראל.
ביוגרפיה.
הגפני נולד בחיפה בשנת 1950. למד ב"תיכון חדש" בחיפה. את שירותו הצבאי עשה בחיל השריון, בסיירת של חטיבה 7.
עם שחרורו מהצבא, החל ללמוד באוניברסיטת חיפה. בעל תואר שלישי בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת חיפה. התמחותו היא בהיסטוריה התרבותית והחברתית של צרפת, איטליה וספרד במאות ה-18 וה-19.
בשנים 1978–1982 שימש מנהל הספרייה במכללת אורנים, ב-1993–1996 ניהל את ספריית מכללת אורט בראודה ובשנים 1996–2017 שימש מנהל הספרייה באקדמית גורדון.
בשנת 1993 החל ללמד במסלול "העת החדשה" בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה. במשך השנים עברה התמקדותו בהוראה לנושאים הקשורים במידענות ובספרנות. בעשור השני של המאה ה-21 משמש הגפני מרצה באוניברסיטת חיפה, במכללת גורדון, במכללה האקדמית גליל מערבי ובמכון מופ"ת. הקים את החוג ללימודי מידע וספרנות במכללת גורדון וניהל אותו בין השנים 2001–2009.
משנת 2005 ועד סוף 2012 שימש הגפני גם כיו"ר פורום מנהלי הספריות במכללות, במוזיאונים ובמכוני מחקר (המכונה גם "מאגד המכללות"), התארגנות הפועלת להטבת תנאי הרכישה של ספרות אקדמית וכתבי עת וליעול ההשאלה הבין-ספרייתית. הפורום מונה, נכון ל-2012, 50 מכללות, שני מוזיאונים ושלושה מכוני מחקר.
בשנת 2010 נבחר לשמש כיו"ר אס"י-אסמ"י, ארגון הספרנים והמידענים בישראל. בתוקף תפקידו כיו"ר הארגון פעל, בין היתר, נגד נעילתה של הספרייה העירונית בקריית שמונה. בבחירות לראשות הארגון, שנערכו בשלהי 2015, בחר הגפני לא להתמודד לתקופת כהונה נוספת.
נוסף על תפקידיו הרשמיים, אחראי הגפני גם על מפעל ייחודי, אשר זכה לפרסום בקהילת הספרנים הישראלית. מאז 2004 ועד אמצע 2017, הוא עסק בבניית קטלוג וירטואלי של ספרים חדשים, אשר יצאו לאור בעברית במדינת ישראל, ובו מטא-דאטא על הספרים. במידע שבקטלוג זה עושות שימוש ספריות רבות בארץ לצורכי קיטלוג ורכש.
ד"ר הגפני שימש כחבר מערכת כתב העת "מידע וספרנות". בשנת 2014 יצא לאור ספרו "'אגרופים' ו'קפה' במילנו" בהוצאת אוריון. ספר זה הוא החלק הראשון בטרילוגיה "איטליה במאה ה-18". החלק השני, "לכתוב היסטוריה בנאפולי", פורסם במרץ 2015 והחלק השלישי, שיעסוק בעיר ונציה, יקרא "קזנובה - בן ונציה, אזרח אירופה".
בסוף יולי 2017 סיים את תפקידו כמנהל הספרייה באקדמית גורדון, עת יצא לגמלאות. הוא ממשיך להעביר הדרכות והכשרות שונות בנושאי ספרנות במוסדות שונים ובמשך כשנה, עבד גם בהוצאת הספרים "פרדס". בהמשך, אף חזר לעסוק בספרנות ב.
נשוי לנורית ואב לשלושה. מתגורר בקריית חיים.
בריאן ג'וזפסון