לאחר שקיבלה ובדקה את הנספחים להסכם השלום המוצע עם איטליה בנוגע ליצירת הטריטוריה החופשית של טריאסטה ולממשלה (כולל הסדר לנמל החופשי), [1]
רושמת בזאת את אישורה לשלושה מסמכים הבאים: (1) המערכת למשטר הזמני של הטריטוריה החופשית של טריאסטה; (2) החוק הקבוע לטריטוריה החופשית של טריאסטה; (3) הכללים לנמל החופשי של טריאסטה; וקיבלה את האחריות המוטלת עליה במסגרתו.
הצבעה.
ההחלטה התקבלה בתמיכת 10 קולות, בהימנעות מאוסטרליה.
השפעה.
הטריטוריה לא תפקדה מעולם כגוף עצמאי, אך באופן רשמי נשמר מעמדה והיא הנפיקה כסף ובולים משלה. הדיווחים באשר לגודל האוכלוסייה ולשיוכה האתני היו סותרים. הממשל האנגלו-אמריקאי בצפון העריך את אוכלוסיית אזור A בכ-310,000 תושבים ב-1949, מהם 239,000 איטלקים ו-63,000 סלובנים, אך האיטלקים טענו כי מספר הסלובנים נמוך בהרבה. ברוח דומה קבע מפקד יוגוסלבי מ-1945, שאמינותו מוטלת בספק, כי באזור B התגוררו 67,461 תושבים, שמתוכם פחות מ-30,000 היו איטלקים. מקורות איטלקיים העריכו את מספר התושבים האיטלקים ב-36,000 עד 55,000 איש.
ב-1954 נחתם בלונדון הסכם הבנות שהעניק את הניהול האזרחי הזמני באזור A לאיטליה, ובאזור B - ליוגוסלביה ב-26 באוקטובר 1954. ב-10 בנובמבר 1975 חתמו הצדדים על אמנת אוזימו, שהנציחה את המצב הקיים והעניקה לשתי המדינות ריבונות מלאה בשטח שניהלו.
קישורים חיצוניים.
ההחלטה באתר undocs.org
יוהאן כריסטוף גוטשד
יוהאן כריסטוף גוֹטְשֶד (בגרמנית: Johann Christoph Gottsched; 2 בפברואר 1700 - 12 בדצמבר 1766) היה פילוסוף, סופר ומבקר מעידן הנאורות.
ביוגרפיה.
גוטשנד נולד במנדלייבו, קלינינגרד, סמוך לקניגסברג, ברנדנבורג-פרוסיה, בנו של כהן דת לותרני. הוא למדפילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת קניגסברג, אבל מיד לאחר קבלת תואר מוסמך בשנת 1723, נמלט ללייפציג כדי להימנע מגיוס לצבא הפרוסי. בלייפציג נהנה מחסותו של י. ב. מנקה, שנודע בשם "פילנדר פון דר לינדה" כמשורר וכנשיא "החברה לשירה גרמנית" (Deutschübende poetische Gesellschaft) בלייפציג. בחברה זו נבחר גוטשד ל"סניור" בשנת 1725 וכעבור שנה ארגן אותה מחדש בשם "החברה הגרמנית".
כעורך השבועונים "Die vernünftigen Tadlerinnen" (1726-1725) ו"Der Biedermann" (1727), החל גוטשד בקריירה של פעילות ביקורתית בלתי נלאית, והמשיך לז'ורנאלים ספרותיים אחרים. תחילה כיוון את ביקורתו בעיקר כלפי הפוזות הבומבסטיות והמגוחכות של האסכולה השלזית השנייה, ובהמשך קבע חוקים מחמירים לחיבור דברי שירה. הוא עמד על כך, שהספרות הגרמנית תהיה כפופה לחוקי הקלאסיציזם הצרפתי. חוקים שקבע לכתיבת מחזות לא היה עוד מקום לבומבסטיות וליצנות על הבמה הרצינית. הוא עמד בכל תוקף על שמירת חוקי התיאטרון הקלאסי.
במאמציו לתיקון הדרמה הגרמנית, נעזר גוטשד באשתו, לואיזה, כותבת פוריה ומתרגמת, ובשיתוף פעולה עם מנהל התיאטרון יוהאן נויבר ואשתו, קרולינה. הם הצליחו לחולל שינוי משמעותי במצב הבמה הגרמנית בהכנסת דרמות צרפתיות מתורגמות ומחזות מקוריים במקום הביצועים האופראיים שהיו מקובלים עד אז, ובהרחקת הליצנות הגסה מן הבמה הרצינית.
בשנת 1730 התמנה גוטשד לפרופסור במינוי מיוחד לשירה, וב-1734, לפרופסור מן המניין ללוגיקה ומטפיזיקה באוניברסיטת לייפציג.
הגינ הרגע, שגוטשד הרחיק לכת יותר מדי בביקורתו. הוא שירב להכיר ביצירותיהם של קלופשטוק ולסינג. ב-1740 הסתכסך עם הסופרים השווייצריים יוהאן יאקוב בודמר ויוהאן יאקוב ברייטינגר. בהשפעת אדיסון ומבקרים איטלקיים בני התקופה, עמדו על כך, שאין להגביל את הדמיון הפיוטי בכללים מלאכותיים. להמחשת טענותיהם, הצביעו על המשוררים האנגלים, בייחוד מילטון. גוטשד, אף כי לא התעלם מיופיין של יצירות הכותבים האנגלים, דבק בעקשנות בעיקרון, לפיו חייבים דברי שירה להיות תוצר של כללים קבועים, ובמחלוקת המשולהבת שסערה למשך זמן בין לייפציג לציריך, הובס גוטשד בסופו של דבר.
ב-1741, הסתכסך עם קרולינה נויבר בנוגע לענייני במה מעשיים, ואפילו הציב עצמו כיריב לאשתו. השפעתו דעכה במהירות, ולפני מותו, היה שמו סמל להשתטות קטנונית. הוא מת בלייפציג בגיל 66.
יצירות.
יצירתו העיקרית של גוטשד הייתה "Versuch einer kritischen Dichtkunst für die Deutschen" (1730), המסה השיטתית הראשונה בגרמנית על אמנות השירה מנקודת ראותו של ניקולא בואלו. ה-"Ausführliche Redekunst" שלו משנת 1728 וה-"Grundlegung einer deutschen Sprachkunst" משנת 1748 היו חשובות להתפתחות הסגנון הגרמני ולטיהור השפה. הוא כתב מחזות אחדים, שמהם "Der sterbende Cato" משנת 1732, עיבוד של הטרגדיה של ג'וזף אדיסון ומחזה צרפתי על אותו נושא, שמר על מעמדו על הבמה לתקופה ארוכה. "Deutsche Schaubühne" (שישה כרכים, 1745-1740) הכיל בעיקר תרגומים מצרפתית, אבל גם כמה יצירות שכתבו הוא עצמו, אשתו ואחרים. בכך, סיפק לבמה הגרמנית רפרטואר גרמני. הביבליוגרפיה שלו של דרמה גרמנית, "Nötiger Vorrat zur Geschichte der deutschen dramatischen Dichtkunst" (1766-1757), שנועדה להכיל דין וחשבון של כל המחזות הגרמנים הקודמים, אם כי אינה שלמה, היא בכל זאת רבת-ערך. הוא היה גם עורך של כמה ג'ורנאלים, שהוקדשו לביקורת ספרות.
גוטשד כתב את הטקסטים של שתי קנטטות מאת יוהאן סבסטיאן באך: Laß, Fürstin, laß noch einen Strahl, 198 ברשימת יצירות באך ו-Willkommen! Ihr herrschenden Götter der Erden 13 ברשימת יצירות באך. (המוזיקה אבדה)
משפחה.
אשתו הראשונה, לואיזה קולמוס, הייתה גם היא סופרת בעלת-שם. היא מתה בשנת 1762. לאחר תקופת אבל של שלוש שנים, ב-1765, התחתן גוטשד עם אשתו השנייה, ארנסטינה סוזנה קתרינה נוינז בת ה-19.
החלטה 17 של מועצת הביטחון של האו&quot;ם
החלטה 17 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-10 בפברואר 1947, החליטה כי הוועדה שנוצרה על ידי החלטה 15 של מועצת הביטחון של האו"ם אינה מוסמכת לבקש מממשלות יוון, אלבניה, בולגריה או יוגוסלביה לדחות את ההוצאות להורג של האסירים הפוליטיים שלהן, אלא אם כן יוכלו למסור עדות שתסייע לוועדה במשימתה.
ההחלטה התקבלה בתמיכתם של 9 קולות, בהימנעות מפולין וברית המועצות .
הריגת אבנר
החלטה 18 של מועצת הביטחון של האו&quot;ם
החלטה 18 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-13 בפברואר 1947, יצרה ועדה שתנסה לתת תוקף להחלטה 41 של העצרת הכללית של האו"ם, שקבעה כי רגולציה והפחתה בנשק העולמים ובכוחות המזוינים הם אמצעי חשוב לחיזוק השלום הבין-לאומי .
ההחלטה התקבלה בתמיכת 10 מדינות, ובהימנעות ברית המועצות.
החלטה 19 של מועצת הביטחון של האו&quot;ם
החלטה 19 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-27 בפברואר 1947, יצרה ועדת משנה בת שלושה חברים כדי לבחון את כל העובדות הכרוכות במחלוקת בין בריטניה לאלבניה על תקרית מיצר קורפו, בו שתי ספינות הוטבעו על ידי מוקשים במיצר שבין האי קורפו ליבשת ב-22 באוקטובר 1946, ולמסור דיווח למועצה לא יאוחר מ-10 במרץ 1947.
ההחלטה התקבלה בתמיכת 8מדינות, עם שלושה נמנעים מפולין, ברית המועצות וסוריה .
החלטה 20 של מועצת הביטחון של האו&quot;ם
החלטה 20 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד ב-10 במרץ 1947, עיינה בדו"ח הראשון של הוועדה לאנרגיה אטומית, דחקה בוועדה להמשיך בחקירת השליטה הבינלאומית באנרגיה אטומית וביקשה ממנה להציג דו"ח נוסף לפני המושב הבא של העצרת הכללית.
הנחות מכניקת הקוונטים
מלחמת אבנר ויואב
מלחמת אבנר ויואב הייתה מלחמה בין שבט יהודה, שמלכו היה דוד ושר צבאו יואב בן צרויה, לשאר ישראל, שמלכם היה איש בושת ושר הצבא אבנר בן נר, המתוארת בספר שמואל ב. המלחמה החלה בבריכה בגבעון והתפרסה על כל אזור גבעון ומדבר גבעון.
רקע.
המלחמה בגלבוע.
במלחמה בגלבוע, שהתקיימה בין ישראל לפלשתים, מתו שאול ושלושה מילדיו: יהונתן, מלכישוע ואבינדב. לאחר מותו הומלך דוד למלך יהודה בחברון, על ידי אנשי יהודה, ואיש בושת, בנו של שאול, מונה למלך ישראל על ידי שר צבאו, אבנר. בין שתי הממלכות הייתה יריבות קשה.
המלחמה.
קרב הנערים.
באחת מן הפעמים, נפגשו אבנר וצבאו, שיצא ממחניים, עם יואב וצבאו, שיצאו מחברון, מסביב לבריכה בגבעון. בעם פגישתם, הציע אבנר ליואב: . יואב מסכים, ומכל אחד מן הצדדים קמים 12 נערים. כל אחד מן הנערים נלחם בנער מן הצד השני, עד לנפילתם. המלבי"ם מפרש, שבתחילה נאבקו אחד בשני בידיהם, ולאחר מכן החלו להילחם בחרבות, אולם יש הסוברים שהנערים החזיקו בראשי הנערים האחרים כדי למנוע מהם להתחמק, ואז לדקור אותם. למקום בו התרחש הקרב בין הנערים ניתן השם "חלקת הצורים".
מרדף עשהאל אחר אבנר.
לאחר המקרה עם הנערים, התחזק הקרב בין שני הצדדים למלחמה קשה. במלחמה, אבנר וצבאו נחלו הפסדים והחלו להימלט. כשהחל אבנר לברוח, התחיל לרדוף אחריו עשהאל בן צרויה, אחיו של יואב, שתואר כאדם מהיר: .
אבנר מבקש מעשהאל להפסיק לרדוף אחריו, אלא לרדוף אחר אחד מן נעריו, אך עשהאל לא מסכים. אבנר מבקש שוב, ומזהיר אותו שאם ימשיך לרודפו, יהרגהו, אך עשהאל ממשיך לרדוף אחריו, ואבנר מכה אותו בחניתו בצלע החמישית, שבאזור הלב, ומרב חוזק המכה, החנית יוצאת מגבו של עשהאל והוא מת במקום. הוא נקבר בקבר אביו בבית לחם.
אבדות.
במלחמה היו לשני הצדדים אבדות: מצבאו של אבנר נהרגו 360 איש, ומצבא יהודה נהרגו 20 איש, ביניהם עשהאל.
סיום המלחמה.