מטען חבלה מועף "זאב 500" הוא רקטה שפותחה והופעלה על ידי יחידת יפת"ח של חיל ההנדסה במהלך מלחמת ההתשה. ה"זאב" כולל גוף מטען נפיץ, מנוע רקטי 240 מ"מ, סנפירי ייצוב ומרעום הפעלה בעל שני מצבים: מצב מיידי ומצב השהייה. משקלו הכולל של המטען הוא כ-580 ק"ג, מתוכם כ-250 ק"ג חומר נפץ (חנ"מ) יצוק. השיגור לטווח של 1,000 מטר בוצע באמצעות משגר מקובע בזווית קבועה של 50 מעלות.
מטעני ה"זאב 500" נתנו מענה הולם להפגזות הארטילריה המצרית לאורך תעלת סואץ. בכל פעם שהופעלו מטעני ה"זאב" שקטה הגזרה למשך מספר ימים. מטען "זאב 500" פגע ביעילות במטרות קרקעיות בגודל של 200X200 מטרים. פגיעת המטען בקרקע בהשהיה יצרה מכתש בקוטר 12 מטר ועומק מרבי של 5 מטרים. במצב השהיה, היה המטען יעיל במיוחד נגד עמדות ובונקרים מחופרים. אפקט הפגיעה של "הזאב" היה זהה לפצצת אוויר במשקל 500 ק"ג חנ"מ.
"זאב 250".
כאשר רבו פעולות חבלה של מסתננים מגבול ירדן, בחסות הלגיון הירדני, פותח "זאב 250". טווח הפעלתו של מטען זה היה 4,500 מטרים. הרקטה פותחה מכיוון שמחנות הלגיון היו במרחקים גדולים מ-1,000 מטרים ו"זאב 500" לא יכול היה להגיע אליהם. יעילותו של "זאב 250" הייתה דומה לזו של פצצת אוויר 250 ק"ג.
הבית בו אני גר
הבית בו אני גר (באנגלית: The House I Live In) הוא סרט קצר בן 10 דקות משנת 1945, שנכתב בידי אלברט מלץ, הופק בידי פרנק רוז ומרווין לרוי ובכיכובו של פרנק סינטרה. הסרט נוצר כדי להתנגד לאנטישמיות ולגזענות בסופה של מלחמת העולם השנייה. הסרט זכה בפרס אוסקר לשם כבוד ובפרס מיוחד של גלובוס הזהב בשנת 1946.
בשנת 2007 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בשל היותו "בעל חשיבות תרבותית והיסטורית".
שיר הנושא.
בסרט שר סינטרה את שיר הנושא, וההקלטה הפכה ללהיט ארצי. המילים נכתבו בשנת 1943 בידי אייבל מירופול תחת שם העט לואיז אלן. מאוחר יותר התפרסם מירופול, כאשר אימץ את מיקל ורוברט, שני הילדים היתומים של יוליוס ואתל רוזנברג לאחר הוצאתם להורג בשנת 1953. מירופול כעס כאשר גילה כי הגרסה השנייה של הסרט הפונה ל"שכני השחורים והלבנים" נמחקה, כאשר סרטו של סינטרה הוצג לראשונה. את המוזיקה כתב ארל רובינסון.
השיר זכה לביצועים רבים ברבות השנים ביניהם של פול רובסון, מהליה ג'קסון וג'וש וייט. סינטרה המשיך להכליל את השיר ברפרטואר שלו כאשר שר אותו בהופעותיו.
וראנגל-סנט אליאס
הבית שבו אני גר
גדר ההפרדה בין מקסיקו לארצות הברית
סי. די. אי.
לב העברי
סאו ז'וזה דוס פיניאיס
סאו ז'וזה דוס פיניאיס (בפורטוגזית: São José dos Pinhais, יוסף הקדוש של יערות האורן) היא עיר במדינת פרנה בברזיל. העיר שוכנת באזור המטרופולין קוריטיבה ומתגוררים בה כ- 270 אלף תושבים. שטח השיפוט של העיר הוא כ- 945 קמ"ר והיא נמצאת בגובה של כ- 900 מ' מעל פני הים, דבר המקנה לעיר אקלים קריר.
בסאו חוסה דוס פינהאיס יש תערובת של האדריכלות של המתיישבים הראשונים ושל האמנות העכשווית. אלפי אנשים מסתובבים מדי יום על המדרכה של רומא XV de Novembro, שם נמצאת כנסיית האם של סאו חוסה דוס פאנחייס. בנוסף לבניין ההיסטורי של הספרייה העירונית שרפנברג של קוואדרוס, ישנו מוזיאון אטיליו רוקו, שיש בו אוסף של יותר מ -10,000 פריטים והמרכז ההיסטורי והתרבותי ז'ואו סנגוליה, שעובר התחדשות לשמירה על מאפייני הזמן. Caminho do Vinho (שביל היין) הוא אחת האטרקציות הכפריות העיקריות של סאו חוסה דוס פינהאיס. שם, ניתן לנסות את היינות המיוצרים, המטבח האיטלקי במסעדות טיפוסיות ובבתי קפה קולוניאליים.
בשטח שיפוטה של העיר שוכן נמל התעופה על שם אפונסו פנה המשרת את קוריטיבה וסביבתה, שבו עוברים יותר מחמישה מיליון נוסעים בשנה. העיר מהווה מרכז תעשייתי חשוב באזור הכולל את מפעלי המכוניות רנו ואאודי ואת חברת הקוסמטיקה או בוטיקאריו.
העיר מחוברת לרשת התחבורה הציבורית של קוריטיבה.
ויטאלה פאליירו
ויטאלה פאליירו דודוני (באיטלקית: Vitale Faliero Dodoni ; מת בשנת 1095) היה הדוכס ה-32 של ונציה. ויטאלה כיהן כדוג'ה מאז הדחתו של קודמו, דומניקו סלוו בשנת 1084 ועד מותו.
ויטאלה היה בן למשפחת אצולה ונציאנית, וחבר "המועצה הקטנה" (מועצת יועצי הדוג'ה). הוא נבחר לתפקיד הדוג'ה בדצמבר 1084 לאחר הדחת קודמו.
בעת בחירתו תמכה ונציה באימפריה הביזנטית במלחמתה כנגד הנורמנים. באביב 1095 ניצח הצי הוונציאני בקרב ימי בבוטרינתוס (באלבניה של ימינו) ובכך השיב את כבודו לאחר ההפסד הימי בקורפו (שהביא להדחתו של סלוו).
בשלהי כהונתו של ויטאלה נפגעה העיר ברעידת אדמה ובסופות קשות שהביאו לרעב בעיר.
ויטאלה מת בשנת 1095. לימים בנו, אורדלאפו נבחר לכהן כדוג'ה.
ויטאלה פליירו
ויטאלה פליירו דודוני
ויטאלה פאליירו דודוני
ויטאלה פאליירו דה דוני
ויטאלה פליירו דה דוני
ויטאלה מיקלה הראשון
ויטאלה מיקלה הראשון (באיטלקית: Vitale I Michele; נפטר בשנת 1102) היה הדוכס ה-33 של ונציה. ויטאלה כיהן כדוג'ה ממותו של קודמו, ויטאלה פאליירו בשנת 1095 ועד פטירתו.
ויטאלה היה לבן לאחת מ-12 משפחות האצולה של ונציה (שכונו "משפחות המבשרים". הוא נישא לפיליצ'יה קורנארו.
כאשר האפיפיור אורבנוס השני קרא לפתיחה במסע הצלב הראשון, לא תמכו ויטאלה (וונציה) במסע הצלב.
רק כאשר יצאו גוטפריד מבויון, ואחיו בלדווין מדרום איטליה באוגוסט 1096 בראש צבא שמנה 120 ספינות ו-40,000 לוחמים הבין ויטאלה את החשיבות הכלכלית של המלחמה, ואת היתרונות של ונציה בהצטרפות אליה. ביולי 1099 יצאו 207 ספינות מוונציה לתמוך בלוחמים. ויטאלה מינה את בנו, ויטאהל ג'ובאני, ואת בישוף קסטלו אנריקו קונטאריני כמפקדי הצי, בדצמבר 1099, בקרב שנערך ברודוס הביס הצי הוונציאני את הספינות המוסלמיות. באביב 1100 יצא הצי לעבר ארץ הקודש. באותה עת, ספינות מוסלמיות מנעו העברת אספקה ללוחמים הצלבנים, וגודריפד מבויון נשא ונתן עם הוונציאנים לצורך קבלת אספקה והעברת לוחמים, ובתמורה הובטח לוונציה רובע בערי החוף של ארץ ישראל בו הם לא יהיו נתונים למיסים ולמכסים המקומיים.
בשנת 1101 ויטאלה סייע למטילדה, מרקיזת טוסקנה ברכישת פרארה, ובתמורה זכה לזכויות סחר עבור וונציה בטוסקנה.
ויטאלה נפטר באביב 1102 ונקבר בבזיליקת סן מרקו.
בית הכנסת של מושב זקנים
בית הכנסת של מושב זקנים הוא בית כנסת הממוקם ברחוב אלנבי 89 בתל אביב-יפו.
בית הכנסת שייך לבית אבות "מושב זקנים" - עמותה שנוסדה בשנת 1910 על ידי זרח ברנט. בשנת 1926 הונחה אבן הפינה למבנה בית הכנסת שתוכנן על ידי יהודה מגידוביץ' בסגנון אקלקטי מתון. בחזית הבניין שני טורי מדרגות קטנים המובילים אל דלת הכניסה הקבועה בתוך קשת גדולה. סביב הדלת נבנה משקוף מפואר הכולל שני עמודים (המזכירים את יכין ובועז), בעלי כותרות מגולפות בדמות פרחי לוטוס הנושאים כרכוב המעוטר בלוחות קרמיקה. בתוך הכרכוב קבועה לונטה ובה הכתובת "אל תשליכנו לעת זקנה". משני צידי המשקוף קבועים שני פסי קרמיקה המעוטרים בסמלי המזלות וחודשי השנה, שנעשו על פי עיצובו של זאב רבן. פנים בית הכנסת מעוטר באריחים בדוגמת גפנים.
כיום המבנה, שהוכרז כמבנה לשימור, סגור.
סבניקו
זארה
אורדלאפו פאליירו
אורדלאפו פאליירו או אורדלאפו פאליירו דודוני או דה דוני (באיטלקית: Ordelafo Faliero או Ordelafo Faliero de Doni או Dodoni; נפטר בשנת 1117 בזארה) היה הדוכס ה-34 של ונציה. ויטאלה כיהן כדוג'ה ממותו של קודמו, ויטאלה מיקלה הראשון בשנת 1102 ועד נפילתו בקרב.
פאליירו היה חבר המועצה הקטנה של ונציה (ה-"minor consiglio"), אשר הורכבה מחבי 12 "משפחות המבשרים" של ונציה - משפחות האצולה העיקריות של העיר.
פאליירו נבחר לאחר מות קודמו. בתקופת שלטונו יצאה ונציה למלחמה כנגד ממלכת הונגריה. המלחמה נמשכה בין השנים 1105–1115, ובמסגרתה כבשה ונציה את זארה ואת סבניקו.
פאליירו יצא בראש צי שכלל 100 ספינות ונציאניות לסוריה וארץ הקודש במסגרת מסע הצלב הראשון, וכבש חלק מהעיר עכו. בתקופת כהונתו פיתח פאליירו את הצי, והקים את הבסיס של המספנות - לימים הארסנאלה.
פאליירו נהרג בקרב נגד ההונגרים בזאדאר, בשנת 1117.
אורדלאפו פליירו
אורדלאפו פאליירו דודוני
אורדלאפו פאליירו דה דוני
קראל שלמון
קַרְאֶל שַׂלְמוֹן (Karel Salmon) או קרל סלומון (Karl Salomon) (13 בנובמבר 1897, היידלברג, גרמניה - 15 בינואר 1974, בית זית) היה מלחין, מנצח, פסנתרן, נגן עוגב וזמר בריטון ישראלי יליד גרמניה.
חייו.
קראל שלמון נולד בשנת 1897 בשם קרל סלומון (Karl Salomon) בהיידלברג שבגרמניה, בנו של סוחר. בראשית דרכו המוזיקלית למד אצל פרופ' פיליפ וולפרום (Wolfrum), מנצח ומנהל מוזיקלי של אוניברסיטת היידלברג. וולפרום הפנה את תלמידו אל מקס רגר, שהשפעתו ניכרה במוזיקה של סלומון; בשנת 1916 נסע סלומון לווינה, אך זמן קצר אחרי שהחל את לימודיו אצל רגר, נפטר המורה, וסלומון עבר, בהמלצת וולפרום, ללמוד אצל ריכרד שטראוס בברלין, שם השלים את לימודיו.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, אחרי קריירה של ניצוח והלחנה בגרמניה, עלה סלומון לארץ ישראל. בשנת 1936, עם הקמתה של תחנת הרדיו של שירות השידור של פלשתינה (א"י), התמנה כמנהל מחלקת המוזיקה של התחנה. כעבור שנתיים ייסד את תזמורת שירות השידור (כיום התזמורת הסימפונית ירושלים).
משנת 1948 ניהל את מחלקת המוזיקה של קול ישראל ובשנת 1962 פרש לגמלאות.
עם קום המדינה שיווה לשמו אופי עברי תוך שמירה על הצליל המקורי.
יצירתו.