הרובה העיקרי בו צוידו חיילי הרגלים הבולגרים היה מדגם שטייר מנלישר M1895 מוזן מחסנית מתוצרת אוסטרו-הונגרית. רובים נוספים היו מוסין נגאן, ברדאן וקרנקה M-1867 מתוצרת האימפריה הרוסית וכן מאוזר 98 מתוצרת גרמנית. הקצינים צוידו גם באקדחים ואקדחי תופי. יחידות הרגלים צוידו במקלעי מקסים אשר סופקו לצבא הבולגרי על ידי הגרמנים החל מ-1908. חיילי חיל הפרשים צוידו ברובי קרבין. הארטילריה הבולגרית התבססה על תותחי 75 מילימטרים מתוצרת שניידר מצרפת וכן מתוצרת קרופ הגרמנית, תותחי הרים בקוטר 75 מילימטרים וכן מספר סוללות תותחי הוביצר, רובן בקוטר 120 מילימטרים ועוד תותחים בודדים בקטרי 105 ו-150 מילימטרים. פגזי התותחים היו מתוצרת קרופ וריינמטאל מגרמניה.
כמו כן שלח הצבא הגרמני מדריכים וכוחות עזר במיוחד בתחום האווירי. הצי הבולגרי היה עדיין בחיתוליו, והפעיל 6 ספינות טורפדו מסוג "דראזקי". אחת מהן טובעה על ידי מוקש ימי רוסי בים השחור ב-16 בספטמבר 1916.
הפיקוד הצבאי.
המלך פרדיננד הראשון היה המפקד העליון של הצבא ומפקד הצבא בפועל היה הגנרל ניקולה ז'קוב. ב-1915 כיהן ז'קוב בתפקיד שר ההגנה הבולגרי, וב-1916 מונה למפקד כוחות הצבא בחזית הבלקן. ז'קוב היה בעל ניסיון צבאי רב. ב-1885, בעת המלחמה מול הסרבים, שירת כקצין צעיר בדרגת סגן, ולאחריה השתתף באופן פעיל בהפיכה שבה הודח הנסיך אלכסנדר בטנברג. במלחמות הבלקן שירת כקולונל בחזית תראקיה. הוא היה לאומן חסר פשרות וחסיד של "בולגריה הגדולה". לאחר מלחמת העולם הראשונה הודח מתפקידו.
הפיקוד הצבאי הבולגרי הורכב בעת ההיא מקצינים שנחשבו מיליטנטים בדעותיהם, רבים מהם יוצאי האופלצ'נצי אשר שאפו להחזיר בכל מחיר את האבדות הטריטוריאליות של מלחמת הבלקן השנייה, וחלקם היוו את גרעין ההפיכה הצבאית שהובילה להדחתו של הנסיך בטנברג באוגוסט 1886. הצבא הבולגרי אורגן ב-4 ארמיות. הארמייה הראשונה הוצבה במרכז מקדוניה בקבוצת ארמיות תחת פיקודו של אוגוסט פון מקנזן. הארמייה השנייה הוצבה בדרום מזרח מקדוניה. הארמייה השלישית בגזרה הרומנית באזור דוברוג'ה והארמייה הרביעית באזור מזרח תראקיה. עם התמשכות הלחימה וניודן של יחידות צבא גרמניות לחזית המערבית, סופחו יותר אוגדות בולגריות ל"קבוצת שולץ" בחזית המקדונית בצמוד לארמייה הגרמנית ה-11. בספטמבר 1918 נכללו 6 אוגדות רגלים בולגריות ב"קבוצת שולץ" (האוגדות: 1, 2, 3, 4, 6 ו-12) וכוח זה נקלע לחיכוכים קשים מול הפיקוד הגרמני על רקע תחושת הזלזול שחשו הבולגרים מצידו.
הגנרל גאורגי טודורוב היה אחד מקציני הצבא המנוסים ביותר בשורות הצבא הבולגרי. הוא נלחם עוד במלחמה העות'מאנית-רוסית, שהובילה לעצמאות בולגריה. טודורוב שירת בתפקידי פיקוד פעיל בכל מלחמות בולגריה, ונמנה עם חבורת הקצינים שהדיחה את הנסיך בטנברג בהפיכה של 1886. במלחמת העולם הראשונה, כשהוא בן 58, פיקד על הארמייה הבולגרית השנייה שפעלה בחזית המקדונית, ותחת פיקודו ניצחו הבולגרים בקרב אובצ'ה פולה. ב-8 בספטמבר 1918 החליף טודורוב את הגנרל ז'קוב שחלה, מונה למפקד החזית, ונחל ביחד עם צבאו את תבוסתם הצורבת בקרב דוברו פולה, שהובילה לפריצת החזית ולבקשת הבולגרים להפסקת אש. לאחר המלחמה נתפש טודורוב כאחראי לכישלון בחזית.
מפקדי ארמיות נוספים היו הגנרל קלמנט בוידז'ייב, מפקד הארמייה הבולגרית הראשונה שפעלה בגזרה הסרבית, ותחת פיקודו ניצחה בקרב מוראבה ובקרב קוסובו, שהוביל להכנעתה של סרביה, והגנרל סטפן טושב, מפקד הארמייה הבולגרית השלישית שנלחמה בחזית הרומנית, בקרב דובריץ' ובקרבות ליד העיירה קובאדין שהובילו לכיבוש חבל דרום דוברוג'ה והעיר קונסטנצה. במהלך המלחמה מונה טושב למושל מקדוניה, ומכיוון שנחשב גיבור מלחמה, הותר לו להמשיך ולשרת גם לאחריה, בניגוד לקצינים רבים אחרים.
מפקדים בכירים נוספים היו הגנרל ולדימיר ואזוב, מפקד האוגדה התשיעית הבולגרית, שפיקד על קרב דויראן השלישי, שבו הביסו הבולגרים את כוחות הצבא הבריטי, והגנרל פנטליי קיסלוב, מפקד אוגדת חיל הרגלים הרביעית של צבא בולגריה, שלחמה בקרב טורטוקאיה בגזרה הרומנית. קיסלוב נודע באומץ לבו, ובכך שלא אחת נלחם בקו הקדמי יחד עם יחידות החוד של אוגדתו.
מהלך המלחמה.
המערכה על סרביה.
המערכה בבלקן רקע כללי.
בעקבות הירצחו של יורש העצר האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד, הציבה האימפריה האוסטרו-הונגרית אולטימטום לסרבים, אשר כלל בין היתר דרישה לפרוק את האגודות הלאומיות מנשקן, להטיל פיקוח על העיתונות, ולהתיר לנציגי אוסטריה לחקור את הרצח. על אף שהסרבים הסכימו לקבל את מרבית הדרישות, הכריזה ב-8 ביולי 1914 אוסטרו-הונגריה מלחמה על סרביה. בעקבות הכרזה זו הופעלה מערכת הבריתות האירופית, ובתוך כחודש ימים היו כל מעצמות אירופה מעורבות במלחמה. הצבא הסרבי, שמנה 250,000 חיילים בפיקודו של רדומיר פוטניק, הצליח לבלום ובהמשך אף להדוף את הצבא האוסטרו-הונגרי שמנה כ-450,000 לוחמים. ב-14 בדצמבר 1914 הביסו הסרבים את האוסטרו-הונגרים בקרב קולובארה והדפו אותם אל מחוץ לגבולות סרביה.
עם הפלישה האוסטרו-הונגרית לסרביה, הכריזה מונטנגרו בעלת בריתה מלחמה על אוסטרו-הונגריה. צבא מונטנגרו הדף את הצבא האוסטרו-הונגרי ואף הצליח לחדור לשטחי בוסניה. אלבניה זכתה בעצמאותה לאחר מלחמות הבלקן, וב-14 בפברואר 1914 הכריזה על עצמה רשמית כנסיכות עצמאית. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה שרר חוסר יציבות פוליטית בנסיכות שאילץ את שליטה, הנסיך וילהלם שתמך במעצמות המרכז, לעזוב את הנסיכות. באוקטובר פלש צבא יוון לשטח אלבניה והשתלט על חבל צפון אפירוס ובכלל זה על הערים ג'ירוקסטרה וקורצ'ה. ממלכת איטליה פלשה לאלבניה וצבאה כבש את ולורה. במקביל כבשו צבאות סרביה ומונטנגרו חלקים מצפון אלבניה.
הרקע להצטרפות בולגריה למערכה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הכריזה בולגריה על נייטרליות. הן מעצמות המרכז והן מדינות ההסכמה חיזרו אחרי הבולגרים במטרה לצרפם לצידן, תוך מתן הבטחות טריטוריאליות שונות. ב-6 באוגוסט 1914 חתמו בולגריה והאימפריה העות'מאנית על הסכם הגנה הדדי ובמסגרתו התחייבו שלא לתקוף מדינה בלקנית מבלי ליידע האחת את השנייה. במקביל, החלו הבולגרים לשאת ולתת עם נציגי שני הצדדים הלוחמים. הבריטים היו מוכנים להציע לבולגרים את שטחי מקדוניה הווארדארית, אך הסרבים התנגדו בעיקשות. במאי 1915 הציעו מדינות ההסכמה לבולגריה שטחים במזרח תראקיה ובמקדוניה בתמורה להצטרפות בולגריה למערכה ותקיפת האימפריה העות'מאנית. עוד הובטח סיוע כלכלי. הצעתן של מדינות ההסכמה לא תואמה עם יוון וסרביה, הן התנגדו למהלך והעניין הוביל לחוסר אמון בקרב הבולגרים.
מעצמות המרכז מצידן, ידעו על המשא והמתן מול נציגי מדינות ההסכמה ובשלהי מאי הבטיחו לבולגרים את אזור מקדוניה הווארדארית וציינו שלאחר המלחמה ידונו ברוח אוהדת עם יוון ורומניה על השבת השטחים במזרח תראקיה ודרום דוברוג'ה. במהלך כל קיץ 1915 התקיימו מגעים דיפלומטיים קדחתניים של שני הצדדים מול הבולגרים כדי לשכנעם להצטרף למערכה. מגעים אלו כונו מאוחר יותר "הקיץ הבולגרי". הבולגרים החליטו לקבל את הצעת מעצמות המרכז.
וסיל רדוסלאבוב, ראש הממשלה הבולגרי, ציין באוקטובר 1915, כי הנימוקים לכניסתה של בולגריה למלחמה תוך קבלת הצעת מעצמות המרכז, נעוצים הן בצורך בהגנה נגד התוקפנות הסרבית, והן מסיבות כלכליות, מאחר שמעצמות המרכז הן המדינות העיקריות עמן סוחרת בולגריה. עוד ציין רדוסלאבוב, כי הן מדינות ההסכמה והן מעצמות המרכז הציעו לבולגריה הצעות כלכליות וטריטוריאליות מפתות, אך זו הגרמנית הייתה הכנה מכולן. ראש הממשלה הבולגרי הוסיף ואמר, כי המלחמה בבלקן איננה אידאולוגית, אלא נועדה למימוש צורכיהן החומריים של האומות הלוחמות, ולעניין זה המטרה מקדשת את האמצעים ואין מניעה לשתף פעולה עם האויב לשעבר, האימפריה העות'מאנית, שכן אם תיפול איסטנבול לידי הרוסים, כלכלת בולגריה ורמת חיי תושביה יהיו הראשונות להיפגע.
גרמניה ואוסטרו-הונגריה הוכיחו את העומק הכלכלי שלהן גם בעתות מלחמה. רדוסלאבוב הוסיף וציין, שסרביה היא אויבתה ההיסטורית של בולגריה, עושקת חבל מקדוניה, שהוא חלק מהמולדת הבולגרית, ופוגעת פיזית וכלכלית באזרחי החבל ממוצא בולגרי. סיבה נוספת להצטרפות בולגריה למעצמות המרכז היא שמדינות ההסכמה תמכו בסרביה והיו מעוניינות בהרחבת הטריטוריה שלה על חשבון בולגריה. בנוסף, ההישגים העות'מאניים במערכת גליפולי העמיקו את ביטחונם של מדינאים בולגרים ושל ראשי הצבא הבולגרי, בבחירת מעצמות המרכז כבעלות ברית שיובילו את המערכה להכרעה מהירה לטובת הבולגרים.
ב-6 בספטמבר חתמו בסופיה וסיל רדוסלאבוב מטעם בולגריה וגיאורג מיכאליס מטעם הקיסרות הגרמנית על ברית הגנה הדדית ובולגריה הצטרפה רשמית למעצמות המרכז. במסגרת ההסכם התחייבו הבולגרים לנקוט במדינות נייטרלית כלפי יוון ורומניה כל עוד הן לא יתקפו את בולגריה או מי ממעצמות המרכז.
בולגריה במערכה על סרביה.
ב-22 בספטמבר הכריזה בולגריה על גיוס כללי ולאור ההכרזה פנו הסרבים לבריטים ולצרפתים בבקשת עזרה דחופה. אף על פי שראש ממשלת יוון אלפתריוס וניזלוס צידד במדינות ההסכמה ואף הציע לבריטים ולצרפתים להשתמש בנמל סלוניקי כדי להנחית כוחות סיוע לסרבים, הגיע המלך היווני קונסטנטינוס הראשון להבנות עם הבולגרים על שמירת מצב של אי לוחמה לכשיתקפו הבולגרים בסרביה ולמרות הסכם ההגנה הקיים בין היוונים לסרבים. העניין גם תאם את סיכומם של הבולגרים מול מעצמות המרכז. ב-14 באוקטובר 1915 הכריזה בולגריה מלחמה על סרביה וצבאה תקף בשתי חזיתות, מצפון בולגריה לכיוון העיר ניש ומדרומה לכיוון העיר סקופיה.