אלישע בן אבויה הוא גיבור הרומן של מילטון שטיינברג , "As a Driven Leaf", שיצא לאור בשנת 1939, ותורגם לעברית, בשם "כעלה נידף", בשנת 1946 בידי יונתן רטוש (בשם העט יוסף לוז), ובשנת 2015 בידי יעל ענבר (עם מבוא מאת דב אלבוים).
בשנת 1947 פורסם סיפור קצר מאת משה שמיר "על סוסו בשבת", שנקודת המוצא שלו היא הסיפור התלמודי לפי אלישע בן אבויה רכב על סוס בשבת, ותלמידו רבי מאיר הלך לצדו.
גיבור הרומן "בחזרה מעמק רפאים" מאת חיים באר הוא אלישע מילגרוים, יהודי שהתנצר. הזיקה בין אלישע מילגרוים לאלישע בן אבויה ניכרת לקורא, ואף מצוינת במפורש בתיאור קבורתו השנייה של אלישע מילגרוים.
דון דלילו
דון דלילו (באנגלית: Don DeLillo; נולד ב-20 בנובמבר 1936) הוא סופר ומחזאי אמריקאי.
כתיבתו.
דלילו ידוע במיוחד בשל ספריו המתארים את החיים בארצות הברית במאה העשרים. ביחד עם תומאס פינצ'ון וג'ון בארת' דלילו נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בזרם הפוסט מודרניסטי בספרות האמריקנית העכשווית. סופרים צעירים רבים מציינים אותו כמקור השראה.
המבקר הספרותי הרולד בלום ציין את דלילו כאחד מארבעת הנובליסטים האמריקנים המובילים של זמנו, ביחד עם תומאס פינצ'ון, פיליפ רות וקורמק מקארתי. כמו כן פרסם דלילו שני מחזות שהועלו על הבמה, וכן מאמרים וסיפורים קצרים.
דלילו זכה בפרסים ספרותיים רבים, ביניהם פרס ירושלים לספרות יפה בשנת 1999.
ספרו הראשון שתורגם לעברית הוא כלב רץ (Running Dog), מותחן קומי שחור, שיצא לאור בארצות הברית ב-1978.
יצירתו הגדולה של דלילו היא הרומן האפי "תת עולם" (Underworld), אשר נכתב ב-1997. דלילו מתאר ברומן זה את החיים באמריקה במשך ארבעה עשורים, תוך תיאור אירועי מפתח בהיסטוריה ובתודעה האמריקנית, כפי שהם משתקפים בתודעה של גיבוריו, מהם בדויים, ומהם דמויות אמיתיות כג'יי אדגר הובר או הקומיקאי לני ברוס. עלילת הרומן סובבת סביב גורלו של כדור בייסבול, שהיה הכדור המכריע במשחק אליפות הנשיונל ליג בשנת 1951 (כאשר חלקו הראשון של הספר הוא תיאורו הארוך והאמנותי של המשחק, הנפרש על פני עשרות עמודים). הכדור והאירועים הקשורים בו משמשים אך רקע לפסיפס רב דמויות המדלג בין התקופות ובין האירועים ההיסטוריים והזיכרונות האישיים, ויוצר תמונה רחבה ומדהימה של ארצות הברית במאה העשרים. הרומן תורגם לעברית בשנת 1999 בידי דוד שחם, ויצא לאור בהוצאת "כנרת זמורה דביר". בסיכומים הספרותיים שפורסמו לקראת שנת 2000, הוזכר הספר כאחד ממאה הספרים הטובים ביותר שנכתבו במאה העשרים.
דלילו הוא מחברו של הרומן "ליברה" (1988) העוסק בתיאור אומנותי של האירועים הסובבים את רצח קנדי, נושא העולה גם בספרו "תת עולם".
אליהו
אֵלִיָּהוּ הַנָּבִיא הוא דמות מקראית, נביא שפעל בזמן מלכותם של אחאב ושל אחזיה מלכי ישראל (המאה ה-9 לפנה"ס), ונודע במאבקיו באחאב ובאשתו הצידונית איזֶבֶל. לדמותו ניתנה חשיבות רבה במסורת היהודית, והוא נחשב למבשר הגאולה. מופיע בספרות יהודית מסורתית גם בשם "אליהו התשבי" ו"אליהו הגלעדי".
סיפורי אליהו.
הסיפורים המופיעים במקרא על אליהו משולבים בנוסח המסורה עם הסיפורים ההיסטוריים על אחאב ויהושפט, ומופיעים בספר מלכים א' פרק י"ז עד מלכים ב' פרק ב', למעט הפרקים כ' וכ"ב.
הבצורת והאלמנה.
אליהו מופיע לראשונה בהכרזה נבואית שבשנים הבאות לא ירד גשם אלא על פי דברו:
הכרזה זו מופיעה לאחר פירוט חטאי אחאב, וכנראה באה כתגובה אליהם. הדעות חלוקות באשר לשאלה האם דבריו של אליהו מציגים אותו או את אלוהים כשולט על הבצורת, מכיוון שלא נזכרה נבואה ישירה לאליהו בנושא זה.
הכרזתו של אליהו התקיימה ומאגרי המים והמזון בארץ הלכו והידלדלו. ה' הורה לאליהו להסתתר בנחל כרית שם סיפקו לו העורבים מזון:
אליהו המשיך לשהות בנחל עד לבוא סימן מאלוהים. לאחר זמן מה הנחל התייבש ואליהו הצטווה ללכת לצרפת שבצידון, ולסמוך את מחייתו על אישה אלמנה הגרה שם.
אליהו הלך לצרפת, מולדתה של איזבל, פוגש שם את האישה האלמנה ומבקש ממנה מים ולחם. האישה מסכימה לתת לו מים אך היא נמנעת מלתת לו לחם: אליהו דורש ממנה את המזון ומבטיח לה ש. כלומר, הוא ביקש ממנה קודם את הלחם, אף על פי שמחסור קריטי זה מציב אותה ואת בנה בסכנת חיים, והוסיף, כי אם תעשה זאת ה' יוסיף ויטיב עמה בעת הצרה, ואכן באורח נס לא חסרו לאלמנה קמח ושמן.
עד כאן מופיעים קווי דמיון רבים בין סיפור האלמנה לבין סיפור אליהו בנחל כרית:
לאחר זמן מה בן האישה האלמנה חולה ומת, והאישה מאשימה את אליהו שהביא למותו בהזכרת חטאיה. פירוש מקובל לכוונתה הוא שנוכחותו של "איש אלוהים" לצידה הדגישה את עוונותיה בהשוואה אליו. אליהו לוקח את בנה המת מחיקה, מעלה אותו לעלייה בה הוא מתגורר ומתפלל לאלוהים שיחיה אותו. אליהו מנשים אותו שלוש פעמים, הבן קם לתחייה, ואליהו מחזיר אותו לאמו. האלמנה מגיבה באמון מחודש באליהו, ואומרת . לפי פרשנויות אחדות, כאן אכן הכירה האלמנה בחשיבותו מעומק ליבה ולא רק כשליח ה' פשוט.
דברי האלמנה החותמים את הפרק – "ודבר ה' בפיך אמת" – מקבילים לתחילתו, בה הכריז אליהו על הבצורת "כי אם לפי דברי". ניתוח ספרותי של הקבלה זו עשוי ללמד שהפרק מסתיים במתן תוקף אלוהי להכרזת הבצורת של אליהו, לאחר תהליך שעבר אליהו, במהלכו השתתף בסבלות הבצורת אותה גזר.
מעמד אליהו בהר הכרמל.
לאחר שלוש שנות בצורת אליהו מצווה להתעמת עם אחאב כדי שהבצורת תסתיים. באותו הזמן אחאב ועובדיהו שר ביתו יוצאים למסע חיפוש בארץ אחרי תבן וקש, כדברי אחאב: "אוּלַי נִמְצָא חָצִיר וּנְחַיֶּה סוּס וָפֶרֶד וְלוֹא נַכְרִית מֵהַבְּהֵמָה". עובדיה, שהציל מאה מנביאי ה' בסתר, פוגש את אליהו. אליהו מורה לו להודיע לאחאב לבוא לפגוש אותו. לאחר הסתייגות, עובדיה הולך לקרוא לאחאב וזה מטיח באליהו את הכינוי "עוכר ישראל". אליהו משיב לו שחטאי אחאב וביתו הם שהביאו לבצורת על ישראל, והוא מזמין אותו ואת נביאיו למעין דו-קרב שבו יוכרע מי האל האמיתי - ה' או שמא אלוהים אחרים. .
אחאב שומע לאליהו ומקבץ את נביאי הבעל (נביאי האשרה אינם מופיעים, וייתכן שהיו תחת חסות איזבל) ואת כל העם אל הר הכרמל, ושם נקבעים תנאי המבחן: כל צד יבנה מזבח, יערוך עליו עצים ויקריב עליו פר אך לא יצית אש. האל שיענה באש מהשמים ויקבל את הקרבן הוא האל האמיתי.
נביאי הבעל מנתחים את הפר על המזבח, קוראים לבעל "מהבקר ועד הצהרים" ואף מתגודדים על המזבח, אך אין מענה. אליהו מהתל בנביאי הבעל כשהוא מייחס לאל שלהם תכונות אנוש כשינה ועייפות. לאחר שנביאי הבעל מתייאשים אליהו מקבץ את העם סביבו ומתקן את המזבח ההרוס ששימש לעבודת ה', על ידי שתים עשרה אבנים (כמניין שבטי ישראל). כדי להגדיל את האתגר, אליהו חופר תעלה סביב המזבח ושופך עליו שנים עשר כדי מים. הוא קורא ומתפלל אל ה' ונענה:
תיאור הנס הוא כל כך מרשים עד שהדים לשוניים אליו אפשר למצוא גם במשנה העוסקת בהלכות הבערת אש ביום טוב: "אין מוציאים את האוּר לא מן העצים ולא מן האבנים ולא מן העפר ולא מן המים".
העם הנדהם נופל על פניו וקורא "ה' הוא האלהים", קריאה שהפכה לאחד מפסוקי הייחוד המרכזיים ונאמרת בסוף תפילת נעילה. אליהו קורא לעם ללכוד את נביאי הבעל, ושוחט אותם אל הנחל (לא מסופר מה עולה בגורלם של נביאי האשרה, שלא נכחו במעמד). אחר כך עולה אליהו אל ראש הכרמל בציפייה לגשם. הוא שולח את נערו להביט בים וכשהלה חוזר ללא בשורות הוא שולח אותו שוב ושוב. בפעם השביעית הנער אומר שהוא ראה ענן קטן בגודל "כף יד איש". כעת שלח אליהו את נערו לומר לאחאב שיצא לביתו ביזרעאל לפני שיחל הגשם לרדת, ואכן לאחר זמן מועט השמים מתקדרים בעננים ויורד גשם חזק. אחאב יוצא ליזרעאל, ואליהו גומל לו בכבוד חסר תקדים ביחסי נביאים ומלכים במקרא, ורץ לפני מרכבתו עד ליזרעאל. כבוד זה שיקף כנראה את ההכרה של אליהו בזכויותיו של אחאב, שקיים את דברי אליהו ואסף את ישראל לכרמל, ואף במהלך המעמד לא מנע מאליהו להשפיל את נביאי הבעל שתחת חסותו, ואף לא התערב כשאליהו הרג אותם.
מעמד חורב.
כשאיזבל שומעת מאחאב על מעשי אליהו היא שולחת אליו שליח שיאמר לו:
אליהו בורח מפני איזבל לבאר שבע, שם הוא משאיר את נערו וממשיך לבדו למדבר. במדבר הוא הולך לישון מיואש תחת שיח רותם, . שם פוגש אותו מלאך, נותן לו עוגת רצפים וצפחת מים וקורא לו לקום ולאכול. אליהו אוכל מעט וחוזר לישון. המלאך שב ומעיר אותו וקורא אליו "קום אכֹל כי רב ממך הדרך". אליהו אוכל והולך "בכח האכילה ההיא ארבעים יום וארבעים לילה" עד שהוא מגיע אל הר חורב.
בהר חורב אליהו מכריז בפני האל על דרכו הקנאית, שבה הוא דבק גם לאחר חיזיון שלפיו דרך ה' היא דווקא ב"קול דממה דקה", ולא ברוח סערה, רעש ואש. בעקבות תשובתו השנייה של אליהו האל קורא לו לשוב לדרכו ולמנות שלושה אנשים – את חזאל למלך על ארם במקום המלך הנוכחי בן הדד, את יהוא למלך על ישראל במקום בית אחאב ואת אלישע בן שפט לנביא במקומו. תפקיד האנשים האלו יהיה להמשיך את קנאותו של אליהו, ולחולל את הפורענות הצפויה בעקבות חטאי העם.
אליהו הולך לאבל מחולה שם הוא פוגש את אלישע, והאחרון עוזב מיד את ביתו ואת עבודתו והולך אחרי אליהו. את שתי המשימות הנוספות אליהו לא מבצע, ואלישע יורשו יבצען כעבור שנים.
כרם נבות.
סיפור כרם נבות מופרד בנוסח המסורה (בניגוד לסדר שבתרגום השבעים) מסיפורי אליהו הקודמים. הסיפור מתאר את כישלונו של אחאב להשיג את כרמו של נבות היזרעאלי שהיה קרוב לארמונו, ולגדל בו גן ירק, כישלון בעקבותיו אחאב חוזר לארמונו "סר וזעף", נשכב על מיטתו ולא מסכים לאכול. איזבל שומעת את אשר התרחש ומבטיחה לאחאב "אני אתן לך את כרם נבות היזרעאלי".