למרות התחייבותו שלא למנות קרדינלים חדשים, העלה ארבעה מקרובי משפחתו למעלת קרדינלים, בהם האפיפיור לעתיד אאוגניוס הרביעי. ב-4 במאי 1408 כינס את הקרדינלים בעיר לוקה והפציר בהם שלא יעזבו את הכינוס. למרות זאת יצאו שבעה קרדינלים על מנת להיוועד עם חשמניו של האנטי-אפיפיור. הדבר הוביל לכינוס ועידת פיזה, שהחליטה, בהיעדרם של שני האפיפיורים, שעל שני הטוענים לכס הקדוש להתפטר על מנת שיוכל להיבחר מועמד מוסכם. ב-5 ביוני 1409 גינתה ועידת פיזה את שני האפיפיורים כפלגניים, כופרים, שקריים, ושערורייתיים ובחרה באנטי-אפיפיור אלכסנדר החמישי, שהוחלף לאחר כשנה על ידי האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה.
כך שבו זמנית כיהנו שלושה אפיפיורים:גרגוריוס השנים עשר, בנדיקטוס השלושה עשר ויוחנן העשרים ושלושה.
בתגובה יצר גרגוריוס השנים עשר חצר אפיפיורית בצ'יבידאלה דל פריולי (Cividale del Friuli) שליד אקוויליה, תוך שהוא ממנה עשרה קרדינלים נאמנים נוספים. למרות שהכריז על תומכי אלכסנדר החמישי ככופרים שנשבעו לשקר, לא סחף אחריו תמיכה ציבורית.
ב-16 בנובמבר 1414 כינס זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועידה אקומנית בעיר קונסטנץ, היא ועידת קונסטנץ, על מנת לשים קץ לקרע המערבי. גרגוריוס מינה את הקרדינל קרלו מלטסטה (Carlo Malatesta) כשליחו ומלטסטה היה זה שהגיש לוועידה ב-4 ביולי 1415 את התפטרותו של האפיפיור. הוועידה קיבלה את ההתפטרותו ולא בחרה אפיפיור חדש. רק אחרי מותו ב-1417 בחרה במועמד מוסכם, מרטינוס החמישי, לאפיפיור מוסכם, צעד שסיים את הקרע המערבי.
את שארית ימיו בילה גרגוריוס בביתו באנקונה.
עד התפטרותו של בנדיקטוס השישה עשר בפברואר 2013 היה האפיפיור האחרון שהתפטר מתפקידו.
זלמן יהודה יפה
זלמן יהודה יפה (~1877, שקלוב, פלך מוהילב, רוסיה – 8 בספטמבר 1943, תל אביב) היה מחנך, סופר ועסקן עברי ציוני בוורשה ובתל אביב, מחלוצי החינוך העברי המודרני.
ביוגרפיה.
זלמן יהודה יפה נולד בסביבות שנת 1877 בעיירה שְקְלוֹב שבפלך מוהילב, רוסיה (רוסיה הלבנה, ליטא). התחנך בישיבות בוברויסק ומינסק.
את עבודתו החינוכית העברית, שנמשכה 48 שנה, החל כשהיה בן 18. כבר בהיותו בן עשרים הכירו בכישוריו ובאינטואיציה הפדגוגית שלו, וד"ר יוסף לוריא, מנהל החדר המתוקן (בית ספר שבו ניתן חינוך יהודי לצד לימודים כלליים) הציוני החלוצי "החינוך" בוורשה, הזמינו כמורה. אחר-כך שימש בבתי ספר נוספים מסוג זה בוורשה: בבית הספר התיכון של קרינסקי ובבתי הספר "אסכולה" ו"יהודיה".
היה בעל ידע נרחב ומעמיק בתרבות היהודית העתיקה ובספרות העברית החדשה, וביקש להשלימו בהכשרה חינוכית מדעית. הוא היה בין המורים העבריים הראשונים שנסעו ללמוד פסיכולוגיה ופדגוגיה במערב אירופה: הוא למד באוניברסיטת לייפציג ולמד את תוכניות הלימוד והארגון המונהגים בבתי הספר הגרמניים. לאחר מכן שב לוורשה לעבודתו החינוכית, ומעתה, בנוסף לכהונתו כמורה בבתי ספר, שימש גם כמורה בסמינרים עבריים למורים וגננות, בהם הסמינר העברי לגננות של יחיאל היילפרין. היה מראשוני המורים לפסיכולוגיה ופדגוגיה במוסדות אלה ולימד בהם גם היסטוריה של החינוך.
על אף צניעותו הרבה, עבודתו החינוכית הפורייה זכתה לפרסום והכרה, ובשנת תרע"ה התמנה על ידי הקורטוריון (חבר הנאמנים) הציוני (המחלקה המיוחדת לחינוך ולתרבות על יד המרכז ההסתדרות הציונית בפולין) למפקח על מוסדות החינוך העבריים של המחלקה, שהוא היה ממייסדיהם.
בחינוכו הכין במשך שנים תלמידים ואנשי הוראה לעלייה לארץ ישראל, ולבסוף עלה אליה בעצמו בשנת 1925. בארץ המשיך מיד בעבודתו החינוכית, תחילה בבית הספר לבני עדות המזרח בירושלים, ואחר-כך בבית הספר העירוני ע"ש ביאליק בתל אביב, שבו הורה עד יום מותו.
השתתף בעיתונות העברית והיידית, וחיבר מאמרים בפדגוגיה. י' צדדי כתב עליו ב"הצופה": "לאיכות דמותו הנאצלת ייאמר: הוא היה מלא התלהבות של צעיר-הצעירים גם בזקנתו, רצוף אהבה ללא-מצרים לילד, נוח תמיד לרצות, חבר מצוין לגדול ולקטן, בין מורי-הארץ היה הסניגור המובהק שלימד זכות-תמיד על הילד העברי בארץ. מצניע לכת היה מאין כמוהו, פולסי די-נורא הנתונים בתוך רפוד של קטיפה, וקטיפה זו בעלת צבע "נייטרלי", מאלה שאינם בולטים לעין."
יפה נפטר בספטמבר 1943, בגיל 66. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
הותיר בכתב יד כתבים פדגוגיים פרי עטו.
הארי פנל
הארי לווין לי פֶּנֶל (באנגלית: Harry Lewin Lee Pennell 1882–1916) היה קצין בצי המלכותי, סגן ומפקד משלחת טרה נובה. הוא היה אחראי לצפייה הראשונה של חוף אוטס ב-22 בפברואר 1911, וכינה אותו על שם סרן לורנס אוטס. תקופות שהותו באנטארקטיקה היו קצרות, כיוון שחזר עם הספינה "טרה נובה" לעשות את חודשי החורף של 1911 ו-1912 בליטלטון, ניו זילנד, ובכל מסע הביא עמו אספקה טרייה לאנטארקטיקה. פנל התמנה למפקד למפקד האוניה "קווין מרי" בקיץ 1914 ונספה ב-31 במאי 1916 בקרב יוטלנד, כשאוניות הקרב הגרמניות "זיידליץ" ו"דפלינגר" הטביעו את האוניה.
חוף פנל של ארץ ויקטוריה באנטארקטיקה קרוי על שמו.
ז. י. יפה
ז.י. יפה
ז&quot;י יפה
ויקטור לוסטיג
ויקטור לוסטיג (4 בינואר 1890 - 11 במרץ 1947) היה נוכל שהורשע בהונאה במספר מדינות. לוסטיג התפרסם בעיקר בתור "האיש שמכר את מגדל אייפל".
לוסטיג נולד באוסטרו-הונגריה בשם רוברט מילר, ועקר למערב. הוא שלט בחמש שפות, היה מבוקש ב-45 מדינות והשתמש ביותר מ-25 שמות בדויים. מייחסים לו את חיבורם של "עשרת הדיברות לנוכל".
בתחילת דרכו.
לוסטיג החל את דרכו במכירת "מכונות להדפסת כסף". הוא נהג להציג את קופסה קטנה בפני אנשים, תוך שהוא רוטן כי נדרשות שש שעות לצורך הדפסת שטר אחד של 100 דולרים.
אנשים רבים שהתפתו להאמין ביכולת ההתעשרות המהירה הגלומה במכשיר, שילמו עבורה כסף רב, לעיתים יותר מ-30 אלף דולר. במהלך 12 השעות הראשונות לאחר רכישתו, המכשיר היה פולט שני שטרות בערך 100 דולר אמריקני, אולם אחריהם היה פולט דפים חלקים. טווח הזמן הזה איפשר ללוסטיג להימלט.
הונאת מגדל אייפל.
בשנת 1925, כשצרפת התאוששה ממלחמת העולם הראשונה, קרא לוסטיג כתבה בעיתון המתארת את הקושי של עיריית פריז לתחזק את מגדל אייפל. המגדל נבנה לקראת התערוכה העולמית של פריז בשנת 1889 והוא לא היה אמור להיות קבוע. הכוונה הייתה לפרק אותו ב-1909 ולהעביר אותו למקום אחר.
על רקע זה רקם לוסטיג את ההונאה הגדולה שלו. הוא זייף נייר מכתבים של ממשלת צרפת, ושלח למספר סוחרי גרוטאות מתכת הזמנה לישיבה סודית. בישיבה אמר ויקטור, שהציג את עצמו כסגן מנכ"ל משרד הדואר והטלגרף, כי התחזוקה של מגדל אייפל כה גרועה, שהוחלט למכור אותו כגרוטאה. לוסטיג הוסיף שעל מנת למנוע התנגדות ציבורית, קיומה של ההצעה הוא סוד מדינה, עד שיושלמו כל הפרטים.
הנוכל לקח את המשתתפים לסיור במגדל, וביקש מהם הצעת מחיר ל-7,300 טון המתכת שמרכיבים אותו.
הוא בחר את ההצעה של אחד המשתתפים, אנדרה פואסון, וסיכם איתו שיעביר לו את הכסף במזומן. בנוסף, הוא גרף סכום נוסף על ידי שרמז לפואסון שעל מנת שההצעה שלו תבחר יש צורך לשחד אותו. יחד עם עוזר ועם כל הכסף הוא עזב את פריז לווינה.
להפתעתו, דבר לא קרה, פואסון היה פגוע מכדי להתלונן במשטרה ולהודות שהוא הולך שולל. כחודש לאחר מכן חזר לוסטיג לפריז, ארגן פגישה עם סוחרי מתכת אחרים, הציע להם בסוד את מגדל אייפל, וניסה לחזור על התרגיל. אלא שהפעם אחד הסוחרים פנה למשטרה ולוסטיג נאלץ לברוח.
רמיית אל קפונה.
בהמשך דרכו הצליח לוסטיג להוציא במרמה 5,000 דולרים מאיש המאפיה אל קפונה.
זיוף כסף בארצות הברית והמאסר.
בשנות השלושים החל לעסוק בזיוף שטרות כסף של ארצות הברית, והוא נעצר בשנת 1935. ב-5 בדצמבר 1935, יום לפני שהועמד לדין, נמלט מבית המעצר בניו יורק, ונלכד כעבור פחות מחודש. במשפטו הודה באישומים, ונידון ל-20 שנות מאסר בבית המעצר אלקטרז.
לוסטיג מת מדלקת ריאות ב-11 במרץ 1947 כשהוא בבית הכלא אלקטרז.
עשרת הדיברות לנוכל.
מייחסים ללוסטיג את עשרת הדיברות לנוכל, והם:
יצחק אליעזר ליזרוביץ'
יצחק אליעזר לייזעראוויטש
י. א. לייזעראוויטש
י.א. לייזעראוויטש
י&quot;א לייזעראוויטש
י. א. ליזרוביץ
י.א. ליזרוביץ
י&quot;א ליזרוביץ
ג'ורג' מארי לוויק
ג'ורג' מארי לוויק (באנגלית: George Murray Levick; ) היה חוקר אנטארקטיקה בריטי ומייסד החברה הבריטית להדרכת משלחות מחקר (BSES).
חייו.
לוויק נולד בניוקאסל. לאחר קריירה קצרה ברפואה, התגייס לצי המלכותי בשנת 1910.
משלחת טרה נובה.
זמן קצר לאחר גיוסו, קיבל היתר להיעדר מתפקידו כדי להצטרף אל רוברט פלקון סקוט במשלחת טרה נובה. כחבר בקבוצה הצפונית, עשה לוויק את חודשי הקיץ הדרומי של 1911 ו-1912 בכף אדייר בתוככי מושבת הדגירה של פינגווין אדלי. נכון ליוני 2012, זהו המחקר היחיד שבוצע אי פעם של כף אדייר (המושבה הגדולה בעולם של פינגווין אדלי), ולוויק הוא היחיד ששהה שם במשך מחזור דגירה שלם.
תצפיותיו על מנהגי החיזור, ההזדווגות וגידול האפרוחים של העופות הללו מתועדות בספרו "פינגווינים של אנטארקטיקה". תיאוריו את הרגליהם המיניים של הפינגווינים, שכללו כפייה מינית, מין בין זכרים ומין עם נקבות מתות, נחשבו לחורגים מדי ממוסכמות המהוגנות לפרסום בשעתם; הם התגלו מחדש ויצאו לאור בכתב העת "רשומות הקוטב" בשנת 2012. התגלית מבהירה באורח משמעותי התנהגות של זן, המצביעה על שינויי אקלים.