אלווין ברנשטיין (Elvin Bernstein; נולד ב-24 באוגוסט 1927) הוא סופר, פובליציסט, מבקר ספרות ותיאטרון, עורך כתבי עת ספרותיים ומזכיר ספרותי של תיאטראות, יהודי רומני המוכר בעיקר לפי שם העט "ב. אלווין" (B. Elvin) ושמות עט נוספים.
אלווין ברנשטיין נולד במוינשט, מחוז בקאו, רומניה, להרמן ברנשטיין בעליו של בית זיקוק קטן לנפט ורלה ברנשטיין לבית בראונשטיין. הוא למד בתיכון היהודי "קולטורה" בבוקרשט, בעקבות החקיקה האנטישמית שאסרה על יהודים ללמוד בתיכון הכללי. מורו לרומנית היה מיכאיל סבסטיאן. במלחמת העולם השנייה הועסק ברנשטיין בעבודות כפייה שכללו חפירות, עישוב, קטיף ירקות ובהמשך גם איסוף גופות מהריסות בנינים מופצצים. בתום המלחמה, ב-1946 השיג את תעודת הבגרות והצטרף למפלגה הקומוניסטית הרומנית. ב-1950 סיים את הפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת בוקרשט. ב-1953 סולק מהמפלגה הקומוניסטית ומעבודתו בהוצאה לאור של הנוער והתקשה למצוא עבודה חדשה.
התחלת פעילותו הפובליציסטית הייתה בשנת 1943 בכתב העת "Caiete culturale" (מחברות תרבותיות) אותו ערך בעצמו. פעילותו הספרותית התפרסמה לראשונה ב-1944, בעיתון Ecoul (ההד), שם פרסם מאמר על ברנרד שו תחת שם העט Paul Scorţeanu (פאול סקורצאנו). הוא המשיך את הפובליציסטיקה שלו בכתבי העת Contemporanul, Gazeta literară, Luceafărul, Viaţa românească וב-1948 פרסם תחת שם העט Mircea Slavu (מירצ'אה סלאבו) את הנובלה Armă vicleană (נשק ערמומי). ב-1955 פרסם מחקר ביקורתי על ג'או בוגזה ובאותה שנה גם מחקר מעמיק על Teatrul lui Mihail Sebastian (התיאטרון של מיכאיל סבסטיאן). ב-1957, בעקבות דיכוי המרד ההונגרי, כתב ספר על אנטול פראנס, ספר שהיה מכוון נגד הפנטיות ונגד חוסר הסובלנות. הספר עורר זעם בקרב החוגים השליטים, שדרשו את הרחקתו מהמדיה. לאונטה ראוטו (לשעבר לב אויגנשטיין), שהיה בעל מעמד חשוב מאוד ואפילו כונה בדו"ח טיסמנאנו "הדיקטטור של התרבות הרומנית" ניסה להגן עליו, אך לא לאורך זמן וכך, ביולי 1958 פוטר ונחסמה דרכו למערכות העיתונים. במשך שלוש שנים היה מובטל ורק כתב העת הספרותי Gazeta literară פרסם מפעם לפעם מאמר שלו, כשהעורך, פאול ג'אורג'סקו נאבק עם הצנזורה על כל מאמר בנפרד. הוא שב לעבודה סדירה בעזרתו של אלכסנדרו מירודן. מירודן, שהיה באותה תקופה המזכיר הספרותי של התיאטרון לקומדיה, רצה לפרוש מתפקידו, כדי להקדיש עצמו לספרות. הוא המליץ על אלווין ברנשטיין בפני מנהל התיאטרון, ראדו בליגן שקיבל את ההמלצה ומינה את ברנשטיין לתפקיד המזכיר ב-1961.
ברנשטיין השתלב היטב בעולם התיאטרון ובמהרה הפך לסמכות בנושא. הוא הפיק את כתב העת Caietele Teatrului de Comedie (מחברות התיאטרון לקומדיה) וב-1969 בעת שכיהן בתפקיד המזכיר הספרותי בתיאטרון הלאומי על שם יון לוקה קאראג'יאלה, ייסד שם את כתב העת היוקרתי Caietele Teatrului Naţional (מחברות התיאטרון הלאומי). כתב עת זה הופץ ב-50,000 עותקים לכל כותר, יצאו לאור 80 כותרים.
כדי לסייע במימון התיאטרון הפיק ברנשטיין את כתב העת האינטלקטואלי Jocul de-a vacanţa (המשחק כאילו חופשה) שהופץ ב-200,000 עותקים. ברנשטיין היה מעורב בעריכת כתבי העת Litere (אותו ייסד, מאוחר יותר שונה שמו ל-Arc) ו-Lettre Internationale שעבורו היה עורך ראשי של המהדורה הרומנית.
אלווין ברנשטיין הוא אחיין של מרדכי ברנשטיין.
אנדראה רייסבורו
אנדראה לואיז רייסבורו (באנגלית: Andrea Louise Riseborough; נולדה ב-20 בנובמבר 1981) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה. התפרסמה בזכות הופעותייה בסרטים "ווליס ואדוארד", "בירדמן", יצורים ליליים", "סטלין מת!", "קרב המינים" ו"מנדי".
ביוגרפיה.
רייסבורו נולדה וגדלה בעיירה ווית'לי ביי שבמחוז טיין אנד ויר, צפון-מזרח אנגליה.
התאמנה בתיאטרון הציבורי שבעיר ניוקאסל וסיימה בהצטיינות את לימודי המשחק שלה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
קריירת משחק.
החלה את דרכה כשחקנית תיאטרון והתגלתה בבריטניה לראשונה בקומדיות "חופשייה ומאושרת" ו"קוסמים".
בשנת 2008 הייתה רייסבורו מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בתפקיד המדינאית הבריטית מרגרט תאצ'ר בתחילת דרכה בסרט "מרגרט תאצ'ר: ההליכה הארוכה לפינצ'לי". בנוסף קיבלה ביקורות טובות על הופעתה במיני סדרה "פילגש השטן" בה הופיעה לצידם של דומיניק וסט וג'ון סים.
ב-2010 הופיעה בסרט הפשע "ברייטון רוק" בתפקיד המלצרית הצעירה רוז המתחברת לחבר הכנופיה פינקי בראון (סם ריילי) והשתתפה בדרמות "איזה מין שוויון" ו"לעולם אל תתן לי ללכת".
לקראת סוף 2011 התפרסמה רייסבורו בסרטה השני של מדונה כבמאית "ווליס ואדוארד" בתפקיד ווליס סימפסון, אשתו האמריקאית של מלך אנגליה אדוארד השמיני.
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של טום פורד "יצורים ליליים", בכיכובם של איימי אדמס, ג'ייק ג'ילנהול, איילה פישר ואהרון טיילור-ג'ונסון.
ז'ליו ז'לב
זֶ'ליוּ מִיטֶב זֶ'לֵב (בבולגרית: Желю Митев Желев; 3 במרץ 1935 - 30 בינואר 2015) היה פוליטיקאי וסופר בולגרי, אשר בין 1990 ל-1997 כיהן כנשיאה הראשון של בולגריה, היה הראשון שקיבל את אמון העם הבולגרי ונבחר לתפקידו בבחירות דמוקרטיות אשר נערכו ב-1992.
ז'לב נולד בכפר וסלינובו שבמחוז שומן, בממלכת בולגריה. ב-1958 הוא רכש תואר בפילוסופיה מאוניברסיטת סופיה וב-1974 הוסמך כדוקטור לפילוסופיה.
ז'לב היה חבר המפלגה הקומוניסטית הבולגרית, אך ב-1965 סולק ממנה, ונאסר עליו להתגורר בסופיה. ב-1981 פרסם את ספרו "הפאשיזם", ובו ניתח את המשטרים הפאשיסטיים בגרמניה הנאצית, באיטליה הפאשיסטית ובמדינה הספרדית. הספר הציג עקרונות בסיסיים להתנהלות משטרים פאשיסטיים, ומבלי למתוח ביקורת ישירה על השלטון הקומוניסטי, הציג מאפיינים דומים בין שתי שיטות המשטר. הספר הפך את ז'לב לדיסידנט של המשטר, ובהוראת השלטונות נגנז הספר וכל העותקים שפורסמו רשמית הושמדו. עם זאת פורסם הספר באופן מחתרתי במדינה וזכה לתפוצה נרחבה.
במהלך סתיו העמים היה ז'לב ממקימי תנועת איחוד הכוחות הדמוקרטיים, אשר עם קריסת השלטון הקומוניסטי התמודדה בבחירות לפרלמנט. ב-1990 הוא נבחר לפרלמנט הבולגרי, וב-1 באוגוסט, לאחר התפטרות הנשיא המכהן פטר מלאדנוב, הוא נבחר על ידי האספה הלאומית לנשיאה השני של בולגריה. ב-1992 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות לנשיאות בולגריה לאחר תום השלטון הקומוניסטי, וז'לב נבחר לתקופת כהונה של חמש שנים. בדצמבר 1993 הוא ביקר בישראל ונאם בפני מליאת הכנסת. ב-1996 הגיש את מועמדותו לתקופת כהונה שנייה, אך בבחירות שנערכו ב-1997 הפסיד לפטר סטויאנוב.
בשנת 2009 הביע את רצונו להחלפת המשטר הפרלמנטרי בבולגריה במשטר נשיאותי, בו "למדינה יש ראש ממשלה וגם נשיא, אך לנשיא יש סמכויות מקיפות מספיק לשלוט ברשות המבצעת".
דוגרלנד
דוגרלנד הוא שם הניתן על ידי ארכאולוגים לשטח אדמה לשעבר בדרום הים הצפוני שחיבר בין האי הבריטי לבין אירופה היבשתית במהלך ולאחר עידן הקרח האחרון, אשר התקיים עד 6500 או 6200 לפנה"ס, עד שבהדרגה נבלע על ידי גובה הים העולה. הוא נקרא על שם שרטון דוגר שנמצא במרכזו.
מחקר גאולוגי מעלה את האפשרות שדוגרלנד היה שטח אדמה יבש שהשתרע מחופה המזרחי של בריטניה עד לחופה של הולנד המודרנית ועד החופים המערביים של גרמניה ודנמרק.
דוגרלנד כנראה הייתה סביבת מחיה עשירה, עם התיישבות אנושית במהלך התקופה המזוליתית.
אודות הפוטנציאל הארכאולוגי של האזור דובר כבר בתחילת המאה ה-20, אך העניין בו גבר ב-1931 כאשר ספינת דייגים מסחרית דגה בין שרטונות בגדותיו של הלימן והאוור מזרחית לסחף גררה שפיץ של קרן מחודדת מהודרת שתוארכה לזמן שבו האזור היה טונדרה.
מאוחר יותר כלי שיט גררו שרידי אריה וממותה, יחד עם שרידים נוספים של חיות יבשה, וכמות קטנה של כלים ונשק פרהיסטוריים ששימשו את המתיישבים המקומיים.
נילי רוגל
נילי רוגל (נולדה ב-28 בינואר 1982) היא שחקנית ישראלית.
קורות חייה.
נילי רוגל גדלה ברעננה ומגיל תשע למדה בחוגים רבים, כולל משחק. נילי לא באה מבית של אנשי תיאטרון, פרט לסבתה שהתקבלה ב-1939 ללימודי משחק בהמבורג וסולקה לפני שהספיקה להתחיל ללמוד, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והאיסור על יהודים ללמוד במוסדות גבוהים בגרמניה. סבה מצד אביה היה העיתונאי והסופר נקדימון רוגל; אביה הוא איש יחסי הציבור רענן רוגל, הבעלים של "דורן תקשורת". למדה במגמת תיאטרון בבית הספר לאמנויות תלמה ילין. בסוף שנות התשעים השתתפה ביחד עם בני כיתתה מתלמה ילין בהצגה "רצח" של חנוך לוין, בבימויו של עמרי ניצן שהוצגה בתיאטרון הקאמרי, איתה היו בסבב הצגות במשך שנה וחצי ברחבי ישראל. בהצגה שיחקו בין השאר סלים דאו, ארז שפריר, נורמן עיסא, מירב גרובר ומכרם ח'ורי. בין חברי כיתתה בתלמה ילין היו יעל טוקר, אילנית גרשון, דקלה הדר, דניאל אפרת ומיכאל רונן.
בתום שירותה הצבאי הופיעה נילי רוגל עם להקת "טררם" במשך שנה וחצי ונסעה לטיול בדרום אמריקה. למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב (2005–2007), שם הכירה את מיקי גורביץ', המנהל אמנותי של החאן, שלקח אותה בתום לימודיה לחאן, ביחד עם שני חבריה לכיתה שמרית לוסטיג וויטלי פרידלנד.
בקומדיה "בעלי המתוק ואשתי היקרה", מאת ז'ורז' פדו, בבימויו של אודי בן-משה, היא שיחקה אשת פוליטיקאי (יוסי עיני) שנוהגת להסתובב עירומה כמעט לחלוטין למורת רוחו, גם כשמגיעים אורחים לבית.
ב"תעלולי סקפן" של מולייר מגלמת רוגל את זרבינט – צועניה, בתו של ארגנט (אריה צ'רנר) שמנהלת רומן עם ליאנדר (אריאל וולף), בנו של ז'רונט (יהויכין פרידלנדר), למורת רוחם של הוריהם.