ויליאם מוריס דייוויס (באנגלית: William Morris Davis, 12 בפברואר 1850 - 5 בפברואר 1934) היה גאוגרף, גאולוג, גאומורפולוג ומטאורולוג אמריקאי, שכונה לעיתים קרובות "אבי הגאוגרפיה האמריקאית"
דייוויס היה פרופסור לגאוגרפיה פיזית ולגאולוגיה באוניברסיטת הרווארד. דייוויס תרם תרומה חשובה לחקר הגאוגרפיה ולהוראתה השיטתית כמקצוע מדעי במערכות החינוך. בשנת 1904 נמנה עם מייסדי איגוד הגאוגרפים האמריקאים וישב שלוש קדנציות בראשו, וכן נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
רקע משפחתי, ילדותו ושנות לימודיו.
ויליאם מוריס דייוויס נולד ב-1850 למשפחה של קווייקרים בפילדלפיה, פנסילבניה. הוא היה בנם הקטן מבין שלושת ילדיהם של איש העסקים אדווארד מ. דייוויס ושל מריה לבית מוט. אמו הייתה בתה של הפעילה למען זכויות הנשים לוקרישה מוט, שהייתה גם מתנגדת נחרצת לעבדות השחורים וארגנה "רכבת מחתרתית" שהבריחה עבדים שנמלטו מהדרום צפונה. אביו של דייוויס גורש מקהילת הקווייקרים בעקבות התגייסותו לצבא הצפון (ה"יוניוניסטים") במלחמת האזרחים האמריקנית והאם עזבה את הקהילה אחריו. דייוויס הבן לא היה שוב פעיל כקווייקר.
דייוויס תואר כילד מסוגר שלא נמשך לספורט אלא יותר ללימודי טבע ולרישומים. מורתו הראשונה הייתה אמו. אחר כך למד בבית ספר פרטי כשהוא הצטיין במינרלוגיה, אנטומולוגיה ואסטרונומיה.
בגיל 16 נרשם למכללת אוניברסיטת הרווארד בה השקיע במיוחד בלימודי גאולוגיה. בשנת 1869 סיים לימודי תואר שני במדעים באוניברסיטת הרווארד וכעבור שנה סיים שם גם את התואר השני בהנדסה.
הקריירה האקדמית.
בשנת 1869 דייוויס התלווה כסטודנט לפרופסור ז'וזייה ויטני בטיול קיץ מדעי שנועד למדידת גובהן של כמה מפסגות ההרים במדינת קולורדו. מסע זה היה מקור ההשראה לעבודות השטח בהן עסק כל חייו.
אחרי שנת 1870 עבד למשך שלוש שנים בקורדובה (ארגנטינה) כעוזר מטאורולוג לצידו של האסטרונום בנג'מין גולד, שהקים את המצפה הלאומי של ארגנטינה. באותה תקופה עסק בזמנו הפנוי בחקר חרקי הסביבה. בשובו לבית הוריו עבד שלוש שנים כמנהל החשבונות של אביו ושל אחיו, עבודה שתיסכלה אותו מאוד. אחר כך בשנת 1874 היה לעוזר שטח של רפאל פאמפלי בסיור התצפית אל האוקיינוס השקט הצפוני ובקיץ של שנת 1875 התלווה אל נתניאל ס. שאלר, פרופסור לגאולוגיה מהרווארד בעבודות שטח במדינות קנטקי וטנסי. בשנת 1877 אחרי חזרתו מחופשה של מסעות ברחבי העולם (החוף המערבי של ארצות הברית, יפן, סין, הודו, מצרים ומערב אירופה), הפך דייוויס לעוזרו של שאלר בקתדרה לגאולוגיה של אוניברסיטת הרווארד. בשנים 1879–1885 כיהן כמדריך בגאולוגיה וקיבל הערות שליליות מהנהגת המוסד. עם הזמן שיפר את הרצאותיו והחל משנת 1885 עבד שם למשך 5 שנים נוספות כמרצה (assistant professor) לגאוגרפיה פיזית. ב-1890 קודם למעמד פרופסור מן המניין בתחום. ב-1899 דייוויס התמנה כפרופסור לגאולוגיה, תפקיד שבו פעל עד שנת 1912 כשפרש. בהמשך היה למשך עוד 22 שנה פרופסור אמריטוס. הוא לא השלים בסופו של דבר את עבודת הדוקטור שלו. ב-1908 היה פרופסור אורח בברלין ובשנת 1911 במספר אוניברסיטאות בצרפת.
הוראת הגאוגרפיה.
דייוויס היה חבר בוועדה שקבעה את הסטנדרטים של הוראת הגאוגרפיה במערכת החינוך בארצות הברית. הדגיש במיוחד את חשיבות הגאוגרפיה הפיזית כמקצוע בתחום מדעי הטבע שיש ללמדו בכל בבתי הספר היסודיים והתיכונים והיה מעורב גם בביסוס הוראת הגאוגרפיה גם במוסדות לחינוך גבוה. הוא עצמו כתב ספרי לימוד המאוירים בדיאגרמות וציורים המסייעים בלמידה.
עם תלמידיו של דייוויס נמנו מארק ג'פרסון, איסאיה באומן, אלסוורת' הנטינגטון ואחרים.
תאוריית מחזור הסחיפה והתפתחות תצורות הנוף.
תרומתו החשובה ביותר למדע הייתה תיאורו את מחזור הסחיפה, אותו הגדיר לראשונה בסביבות שנת 1884. רעיונותיו באו לידי ביטוי במאמרו על הנהרות והעמקים של פנסילבניה שפורסם בשנת 1889. היה מדובר במודל על היווצרות תצורות הנוף על ידי נהרות. לפי תאוריית מחזור הסחיפה, לנהרות הגדולים יש שלושה חלקים: עליון, אמצעי ותחתון ולכל אחד מהם יש קשר לתצורות נוף מסוימות ותכונות מיוחדות אחרות.
השקפתו הושפעה על ידי המדענים שדגלו בעקרון האחידות לפיו תהליכים בעבר יכולים להיות משוחזרים על בסיס ידיעת התהליכים שבהווה. הוא גם שאל רעיונות מגאולוגים כמו גרוב קארל גילברט, קלרנס דטון, ג'ון וסלי פאוול ויליאם ג'ון מקגי. חשיבתו הושפעה השפעה מכרעת מצד תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין. הראייה האבולוציונית משתקפת במסות הגאוגרפיות שלו. כפי שהתבטא בשנת 1889,
תורת הסחיפה שלו (הקרויה גם - מעגל הסחיפה, המעגל הגאוגרפי או המעגל הגאומורפי) הוא ניסיון לתאר את התעצבות הנוף עלי אדמות.
לפי דייוויס, הנוף עובר תהליך רב שלבי: שלב הצעירות, שלב הבגרות ושלב ההזדקנות. ושלבים האלה חוזרים על עצמם במחזורים.
בשלבים המוקדמים האדמה שטוחה, וזורמים בה נהרות עם גאונות פחות מפתוחים. בגלל הניקוז הדל, שכיחים בנוף אגמים וביצות. כשזרמי המים מתחילים לסחוף מטה, האגמים וגופי מים דוממים אחרים הולכים ונעלמים. מדרוני הזרימה הופכים תלולים, והיא מעצבת טראסות, צוקים, ועמקים בצורת V.
בשלב הביניים, של ה"בגרות", הסחיפה המתקדמת והובלת המשקעים באפיקים גוברת. חתך הזרימה מתמעט, ולעומת זאת מתעצם לחץ המים בצדדים, תוך היווצרות נפתולי נהר בולטים (מיאנדרות). עם הגברת העיקולים, העמקים מאבדים את צורת ה-V שלהם. רבות מתצורות הנוף הגבוהות מתחילות להיעלם.
בשלב ההזדקנות נוצרים גאונות שטוחים, עם אגמי נפתול (Oxbow Lakes) וביצות המתרבים בסביבה. העמק מתחיל להשתטח ומגיע במצב של peneplain
ה-peneplain הוא אזור כמעט שטוח, ובו חלקים עמידים יותר הקרויים monodnocks.
למרות חשיבותו המכריעה של תורה מוקדמת זו של דייוויס לגאומורפולוגיה, רבות מהתאוריות שלו בנוגע להתפתחות הנופים, המוכרות במונח הכולל של גאומורפולוגיה דייוויסית, עוררו בקורת קשה בקרב הגאומורפולוגים המודרניים. גאולוגים גרמנים העירו שדייוויס התעלם מהשפעות מזג האוויר והאקלים.
קם כעס גם על נטייתו לרדוף אחרי גאומורפולוגים שלא הסכימו עם דעותיו ונוהגו לעשות דיסקרדיטציה שלהם.
למעשה עד שפרש לגמלאות יצר דייוויס לעצמו מעין "מונופול" על חקר הפתחותם של הנופים.
ויליאם מוריס דייוויס ייסד בשנת 1904 את איגוד הגאוגרפים האמריקאים והיה מעורב מאוד בפעילות החברה "ניישנל ג'אוגרפיק" בשנותיה המוקדמות, במיוחד על ידי כתיבת מאמרים במגזין שלה.
דייוויס פרש מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1911. באותה שנה ניהל "עליית רגל" גאוגרפית שנמשכה 9 שבועות מוויילס ועד איטליה. ב-1912 הוביל סיור מדעי ברחבי ארצות הברית, בחסות החברה הגאוגרפית האמריקאית.
בשנים האחרונות לחייו לימד גאוגרפיה פיזית במכון הטכנולוגי של קליפורניה (1934-1930).
הוא היה נשוי החל משנת 1879 לאלן ב. ווארנר מספרינגפילד, מסצ'וסטס. היא ילדה את שלושת ילדיו.
אחרי מותה התחתן שוב בשנת 1914 עם מרי מ. ויימן, ידידה ותיקה מקיימברידג' (מסצ'וסטס), ואחרי מותה התחתן בשלישית בשנת 1928, עם לוסי טננט, מורה בדימוס ממילטון, מסצ'וסטס, אותה הכיר באריזונה.
ויליאם מוריס דייוויס הלך לעולמו בפסדינה, קליפורניה, שבוע לפני יום הולדתו ה-84.
מבחר פרסומים.
במהלך הקריירה שלו פרסם דייוויס מעל 500 פרסומים מדעיים, בעיקר בתחום הגאוגרפיה הפיזית, ובנוגע להוראת הגאוגרפיה. כמו כן כתב 46 מאמרים בתחום המטאורולוגיה וספר לימוד "יסודות המטארולוגיה" (Elementary Meteorology)
מסה בת 70 עמודים, במבוא מסביר כמה מהנחותיו וארגון המאמר, מביא תיאור של אזור פנסילבניה על ידי לואיס איוואנס משנת 1755, אחר כך דן בתרומותיהם של פשל, טיצה, לואול, פיליפסון ולזלי חקר האזור.
הפרק השני מוקדש להיסטוריה הגאולוגית של פנסילבניה ומתאר את יצירת תצורות הנוף שלה, תוך ליווי במספרים ואיורים גרפיים.
בפרק השלישי מסביר את המושגים שפיתח אותם - על מעגל החיים של נהר:צעירות, התבגרות, בגרות וזקנה. מציג תחילה היסטוריה של חיי נהר. באופן אידיאלי המחזור מתחיל ב"נהר המקורי". דייוויס מתאר את כל שלבי המחזור ומצביע כי מחזור התפתחותי כזה יכול להשתנות על ידי שינויי מבנה המקומות. הפרק האחרון דן בהתפתחות זרמי הנהרות והנחלים של פנסילבניה. מציג את השלבים השונים בהם נמצאים הנהרות של האזור. מאמר זה הנחשב בעצמו שלב בהתפתחות החשיבה הגאוגרפית, נותר אבן דרך עד לימינו בחקר התפתחות הנהרות.
המאמר מתאר את התכונות הפיזיות של היבשות. דן בהתפתחויות מדעי הארץ, בתרומותיהם של כמה גאוגרפים להתפתחויות אלה, וכן באינטראקציות בין האפיונים הפיזיים השונים של חלקי כדור הארץ.
קישורים חיצוניים.
Reginald A Daly "William Davis Morris - Biographical Memoir vol. XXIII 11th Memoir, autumn 1944 "
Lee, Jeffrey - Davis, William Morris in "Encyclopedia of Earth" (ed. Peter Saundry) (2009)
מצר דה לונג
מצר דה לונג (באנגלית: De Long Strait; ברוסית: Пролив Лонга) הוא מצר ים בצפון-מזרח רוסיה בין האי וראנגל ליבשת סיביר (במחוז האוטונומי צ'וקוטקה). המצר מקשר בין הים הצ'וקצ'י שממזרח לו לים סיביר המזרחי שמערבה ממנו.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא 141 ק"מ (בין כף בילינגס ביבשת לבין כף בלוסום באי וראנגל). עומקו נע בין 36 מ' ל-50 מ'. אורכו – 128 ק"מ.
המצר שמכוסה קרח מרבית ימות השנה קרוי על שמו של קפטן יו אס אס ג'נט ומגלה ארצות אמריקני ג'ורג' וושינגטון דה-לונג (George Washington DeLong) (1844–1881).
מגילת אנתוני