בכתובת רשימת תורמים למוסד קהילתי יהודי, שזהותו אינה ברורה ("פּאַטֶלָה"). הכתובת מהווה עדות חשובה על אודות הקהילה היהודית שהייתה בעיר. בכתובת רשימת שמות ובעלי תפקידים מהם ניתן ללמוד על ההרכב המגוון של האנשים שתרמו לאותו מוסד. הכתובת מתוארכת, לדעת ריינולדס וטננבאום, לסוף המאה ה-2 או תחילת המאה ה-3 לספירה. היא מורכבת משני טורים ומשתרעת על פני יותר משמונים שורות.
תרגום הכתובת.
טור א':
(מכאן השמות):
טור ב':
משמעויות.
כפי העולה מן הכתובת, הרכבה של הקהילה היהודית באפרודיסיאס היה מגוון. היו יהודים נכרים, גרים, יראי אלוהים
ניתן ללמוד על המקצועות השונים וכן על בעלי התפקידים שהיו בקהילה היהודית.
ניתן גם לראות שהרכב השמות היה מגוון: שמות יווניים מובהקים (דיוגנס, אנטיוכוס, קליניקוס ועוד), שמות עבריים (יעל, יושוע, יוסף, שמואל וכדומה), שמות יווניים אופייניים ליהודים (תיאודורוס, תיאודוטוס), ושמות רומיים, אם כי הללו כתובים ביוונית (אנטונינוס, קלאודיאנוס, ואלריאנוס).
בנוסף, מן הכתובת ניתן גם ללמוד שאישה יכלה למלא משרה ציבורית בקהילה היהודית באפרודיסיאס (נשיאה).
עזאם
עזאם (בערבית: عزام) הוא שם משפחה ממקור ערבי.
חנניה בן נדבאי
חנניה בן נדבאי או נבדאי (בתלמוד: יוחנן בן נדבאי או נרבאי; ? - 66 לספירה) היה כהן גדול בבית המקדש השני ואביו של אלעזר בן חנניה, ממנהיגי המרד הגדול.
תקופת כהונתו.
בשנת 48 לספירה, הורדוס (מלך כלקיס), שבידיו מסרה רומא את הסמכות, העביר לפני מותו את משרת הכהונה הגדולה מיוסף בן קמי (קמחית) לחנניה בן נדבאי.
בשנת 52, בעקבות פעולות איבה בין יהודים מהגליל ושומרונים מצפון השומרון, שלח אומידיוס קוואדראטוס, הנציב הרומי בסוריה, את יונתן בן חנן (הכהן הגדול לשעבר) וחנניה (הכהן הגדול המשרת) יחד עם חנן, בנו של חנניה וראש ("איסטרטאגוס") משמרות הכהונה במקדש (כנראה "סגן הכהנים" - פקיד השוטרים של בית המקדש או ממלא-מקום הכהן הגדול), כשהם כבולים, לתת את הדין בפני הקיסר קלאודיוס ברומא "על מעשיהם". המשלחת היהודית במשפט מצאה עצמה בעמדת נחיתות, בגלל השתדלותם של ידידי הקיסר לטובת אנשי קומאנוס, הנציב הרומי ביהודה, והמשלחת השומרונית. אלא שהמלך אגריפס השני, שהיה גם הוא ברומא באותה עת, "הפציר מאוד באגריפינה אשת הקיסר, שתפתה את בעלה שיקשיב יפה (לטענות) כיאה לצדקתו". קלאודיוס פסק בהתאם. הוא זיכה את היהודים, הוציא להורג את המאשימים השומרונים ושלח את קומאנוס לגלות.
בשנת 59, לאחר 11 שנים בהן שירת חנניה ככהן גדול, מינה המלך אגריפס השני למשרה זו את ישמעאל בן פיאבי.
בברית החדשה.
חנניה נזכר בברית החדשה כדמות הבכירה בממסד היהודי, שהאשים את שאול התרסי (פאולוס), שבפעילותו בעולם הסית נגד היהודים ותורתם והדיח יהודים להמרת דתם, ובנוסף אשם כמנהיג כת הנוצרים ובחילול המקדש.
לאחר שהותקף שאול על ידי המון בבית המקדש, הובא על ידי המפקד הרומאי לשימוע בפני הסנהדרין והכהן הגדול:
למחרת בבוקר, לאחר שבילה שאול את הלילה במאסר, הגיעה קבוצה בת מעל 40 איש אל ראשי הכהנים ודרשו מהם שיבקשו מהמפקד הרומאי לשלוח את שאול לסנהדרין לחקירה נוספת, כדי שיוכלו לארוב לו ולהרוג אותו בדרכו לשם. כששמע המפקד הרומאי על המזימה, הבריח את שאול לנציב פליקס בקיסריה, לשם הגיעה גם ההנהגה היהודית:
פליקס החליט להותיר את שאול-פאולוס במאסר, שנמשך גם לאחר תום כהונתו של חנניה.
בתלמוד.
הכהן הגדול חנניה בן נדבאי נזכר בבריתא המופיעה בשני מקומות:
הפירוש המסורתי הוא שיצאה בת קול, או שהסכימו כל הנוכחים בעזרה,שראוי יוחנן בן נדבאי להיכנס לעזרה ולאכול בקודשים. ורצו חכמים לשבח את יוחנן בכך שגם היה ראוי לאכילת קודשים ובנוסף דאג לכך שלא ישאר נותר מהם. וכן דייקו בלשון תלמידו של פינקאי לשבח.
ישנו פירוש לא מסורתי הטוען שהעזרה צווחה, כלומר העם היה אומר עליו: יוחנן בן נדבאי בנו של פינקאי, כלומר מפנק עצמו...היה אוכל כמות גדולה של עוף גם לקינוח...בתקופת כהונתו לא נשאר קרבן שלא נאכל בזמן שהוקצב לו ("נותר"). אף לשיטה זאת למרות העוקץ הסאטירי שבפתגם, משתמע ממנו יחס של כבוד לחנניה, שלא גרשה אותו העזרה כמו שעשתה לבני עלי.
במסכת פסחים תיאור זה של הכהן הגדול הוא מפורט ואף קיצוני יותר:
כהן גדול בדימוס.
יוסף בן מתתיהו מספר על חנניה בזמן שכבר היה כהן גדול לשעבר, בתוך תיאורו את השחיתות שסבבה את משרת הכהן הגדול ואת מלחמות הכהנים הגדולים בינם לבין עצמם:
מעמדו ועושרו של חנניה היו לו לרועץ, כשנוצלו לסחיטה ואיומים לצורך השגת מטרות פוליטיות. הסיקריים נכנסו לירושלים בליל חג, חטפו את סופרו של אלעזר בן חנניה ודרשו תמורת שחרורו, שחנניה ישדל את אלבינוס, הנציב הרומאי ביהודה, לשחרר 10 אסירים מאנשיהם. חנניה נכנע לדרישות הסיקרים וקיבל את מבוקשו מאלבינוס. כניעתו של חנניה הביאה למאמץ מוגבר של הסיקריים לחטיפות נוספות של כמה מאנשי חנניה. הם הוחזקו שבויים בידיהם עד לשחרורם של אסירים נוספים "וכשהגיעו שוב למספר לא קטן חזרו והתאוששו והרעו לכל הארץ".
עם זאת, עושרו של חנניה היווה גורם מכריע במאבק האלים בין הכהנים הגדולים, שיב"מ רואה בו נקודת מפנה בדרך להתקוממות עממית:
אין תימה, אפוא, שתסכולם של הכהנים הפשוטים ממצבם העגום, שנגרם במישרין מהשחיתות שפשטה בכהונה הגדולה, דחף אותם לזרועות מחנה הקנאים, יריביה של האליטה, המסיתים למרד ברומאים.
המרד הגדול.
בשנת 66 לספירה (בזמן שירותו של מתתיהו בן תאופילוס ככהן גדול), אלעזר, בנו של חנניה, ששירת כפקיד בבית המקדש, הסית את הכהנים המשרתים לסרב לקבל זבחים מידי נוכרים ובכך לבטל את זבח התמיד לשלום הקיסר (קורבן הקיסר). בניגוד לעמדת הכהנים הגדולים, בנו של הכהן הגדול לשעבר נתן את האות באופן רשמי שזהו מרד באימפריה הרומית.
לאור המצב, התכנסו גדולי העם והכהנים הגדולים עם חשובי הפרושים, ולאחר כישלונם לשכנע את המורדים לעצור את המרד, שלחו שליחים אל הנציב גסיוס פלורוס ואל המלך אגריפס, בבקשה שישלחו צבא לירושלים כדי להכניע את המורדים בטרם יהיה מאוחר מדי. פלורוס, ששמח לשמוע את החדשות על מלחמה, לא הגיב לבקשה, ואילו אגריפס שלח מממלכתו בצפון הארץ צבא של 3000 פרשים.
חייליו של אגריפס כבשו את העיר העליונה, בה התגוררה האוכלוסייה העשירה והאוהדת, אולם בעיר התחתונה והר הבית התחזקו המורדים. לאחר שבוע של קרבות בו ניסו המורדים תחת פיקוד אלעזר לתפוס גם את העיר העליונה, ביום קורבן העצים בט"ו באב עלו המוני העם להר הבית, ובעוד שכניסת תומכי השלום נמנעה על ידי המורדים, חברו אליהם בין פשוטי העם גם סיקריים רבים. התגבורת החדשה הביאה למפנה וצבאו של אגריפס, שלא הצליח לעמוד בפני הכמות והתעוזה של הסיקריים, נהדף מהעיר העליונה, אזור מגורי הכהנים והעשירים.
המורדים שרפו את ביתו של חנניה, כמו גם את ארמונות אגריפס וברניקי, ואת בית הארכיון. רבים מהכהנים ונכבדי העם ירדו להסתתר במנהרות, כאשר רבים אחרים וביניהם חנניה עצמו, ברחו עם צבא המלך (אגריפס) אל "חצר המלך", מצודת ארמון המלך הורדוס מעל העיר העליונה, שם ישב הגדוד הרומאי של הנציב גסיוס פלורוס.
בי"ח באב צרו המורדים על חצר המלך, מקום התבצרותם של חיילי אגריפס, כשהם מנסים להבקיע את החומה מארבעה כיוונים.
בשלב זה איבד אלעזר את מעמדו כמנהיג המרד, כשמנחם בן יהודה ואיתו "עם הארץ" ו"שודדים אחרים" אותם חימש בנשק שלקח ממחסנו של הורדוס במצדה, עלה לירושלים והתיצב בראש המורדים בניהול המצור על ארמון המלך, בו התבצר גם חנניה.
ב-ז' באלול, נתפס חנניה כשהוא מסתתר בצינור המים מסביב לחצר המלך, ויחד עם אחיו חזקיה הוצא להורג על ידי מנחם. נקמת אלעזר ברוצח אביו לא אחרה לבוא. כאשר עלה מנחם לבית המקדש להתפלל ואיתו הסיקריים החמושים, התנפלו עליו אנשי אלעזר בעזרת בית המקדש, ואליהם הצטרף גם "יתר העם", שרגם אותו באבנים. מנחם ברח לעופל, נתפס ועונה למוות בייסורים.
גדעון טיש
גדעון טיש (נולד ב-13 באוקטובר 1939) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר בשנות ה-50 וה-60, ונחשב לאחד הכדורגלנים הבולטים של הפועל תל אביב בכל הזמנים.
קריירה.
טיש גדל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב וכבר בגיל 16 שותף במשחקי קבוצת הבוגרים. ב-17 בדצמבר 1955 כבש את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 5–1 על הפועל כפר סבא. בשנת 1957 זכה עם הפועל תל אביב באליפות הראשונה של המועדון מאז קום המדינה, והשישית בסך הכל. לאחר מכן הפך טיש לשחקנה המוביל של הקבוצה, לצידם של יעקב חודורוב, אמציה לבקוביץ' ורחביה רוזנבוים, ולאחד הקשרים הטובים בישראל. בשנת 1961 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה הראשון שלה מאז קום המדינה (והשביעי בסך הכל), כאשר במשחק הגמר מול האלופה הפועל פתח תקווה כבש טיש את שער הניצחון. באותה שנה היה טיש מלך השערים של הפועל תל אביב, הישג אותו שיחזר גם בשנת 1963. בעונת 1962/1963 זכה טיש בתואר כדורגלן העונה בישראל ביחד עם יעקב חודורוב.
בשנת 1964, במהלך משחק מול הפועל באר שבע באצטדיון בלומפילד, שבר טיש את רגלו ונדרש לתקופת החלמה ארוכה. כשחזר לשחק בעונה שלאחר מכן התקשה לשחזר את יכולתו מלפני הפציעה, אך בשנת 1966 כבר הוביל את הקבוצה לאליפות נוספת כשהוא מסיים כמלך השערים של הקבוצה בצוותא עם יחזקאל חזום, וכשלצידו מככבים שייע פייגנבוים, דוד פרימו שים בן יהונתן, שבי בן ברוך ודני בורסוק. לאחר מכן עזב את הקבוצה ועבר להפועל הרצליה, שם שימש כמאמן-שחקן, אך כעבור שנתיים חזר להפועל תל אביב וזכה עמה באליפות נוספת בשנת 1969, שאחריה פרש ממשחק פעיל.
בסך הכל כבש טיש 55 שערים במדי הפועל תל אביב, והוא מדורג במקום השביעי בטבלת מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים.