דיואי, מועמדה של המפלגה ב-1944 וב-1948, הוביל את האגף המתון במפלגה שהתרכז במזרח המדינה, שתמך במדיניות של התערבות בינלאומית, ובמאבק במלחמה הקרה ובברית המועצות. בנוסף קיבל האגף את רוב מאפייני מדינת הרווחה שנוצרו במהלך הניו דיל. דיואי סירב לרוץ בפעם השלישית והמתונים ביקשו להשתמש בהשפעתם כדי להשיג מועמד נשיאותי שיתאים להם. המושלים הרפובליקנים תמכו באייזנהאואר. ביוני 1952 התפטר אייזנהאואר מהפיקוד על נאט"ו כדי לערוך את מסע הבחירות.
כשהוועידה הרפובליקנית הלאומית נפתחה בשיקגו, רוב המומחים טענו שטאפט צמוד לאייזנהאואר. מנהלי מסע הבחירות של אייזנהאואר, דיואי ולודג', האשימו את טאפט בגנבת צירים ממדינות דרומיות כטקסס וג'ורג'יה, וטענו שמנעו מינוי צירים תומכי אייזנהאואר ממדינות אלו. הם הציעו להחליף את הצירים התומכים בטאפט ממדינות אלו בצירי אייזנהאואר. טאפט ותומכיו התנגדו להאשמות, אולם הוועידה קיבלה זאת וטאפט איבד צירים דרומיים רבים. אייזנהאואר קיבל גם את תמיכת רוב המשלחות הלא מחויבות, כאלו ממישיגן ומפנסילבניה, וגם את תמיכתו של סטאסן שתמך במדיניותו המתונה. אייזנהאואר נבחר בקלות בסיבוב הראשון.
אייזנהאואר השתמש בסיסמה "I Like Ike". הוא הביע התנגדות למדיניותו של טרומן בקוריאה ובסין. כדי לרצות את האגף השמרני במפלגה, בחר בריצ'רד ניקסון כסגנו. ניקסון היה אנטי קומוניסט חריף וצעיר בניגוד לאייק.
בבחירות הכלליות, למרות יועציו, תמך אייזנהאואר בניהול מסע בחירות בדרום, ותקף את ממשל טרומן על שלושה נושאים: קוריאה, קומוניזם ושחיתות. הוא טען שיש לשחרר את מזרח אירופה אך ורק בדרכי שלום.
שתי מחלוקות פרצו במהלך מערכת הבחירות. אחת מהן הייתה טענה שניקסון קיבל מתנות מתומכים בשווי 18,000 דולר, כשהתרומות היו חסויות ומעל שווי של 1,000 דולר. אייזנהאואר שקל להחליף את ניקסון, אולם נאומו של ניקסון מנע כל נזק בנושא. ב"נאום צ'קרס" ב-23 בספטמבר, הכחיש ניקסון כל פשע, פירט את נכסיו הכספיים המועטים ושיבח את אייזנהאואר. הוא טען שקיבל מתנה אחת - כלב בשם "צ'קרס" - אולם שלא יחזיר אותו כי בנותיו אוהבות אותו. הנאום זכה לתמיכה מוחלטת והציל את ניקסון, אולם הרחיק בינו לבין אייזנהאואר. המחלוקת השנייה הייתה החלטתו של אייזנהאואר לא להתעמת עם הסנאטור ג'וזף מקארתי במהלך סיור בוויסקונסין. שבועיים לפני הבחירות, הודיע אייזנהאואר שיסיים את המלחמה בקוריאה, הבטיח להילחם בקומוניזם ונמנע מלדבר על נאט"ו. הוא הדגיש את הצורך בממשל ישר מבית.
הצירים בוועידה הדמוקרטית הלאומית שהתרחשה גם היא בשיקגו בחרו במושל אילינוי לשעבר, עדלי סטיבנסון, בסיבוב השלישי. הסנאטור ג'ון ספרקמן מאלבמה נבחר לסגנו. רבים היו בטוחים שסטיבנסון יוכל להיות מאתגר רציני לאייק.
אייק נסע ל-45 מדינות מבין 48. הוא משך קהל גדול לראות אותו. הוא לא התייחס לסטיבנסון ותקף בעיקר את טרומן. בנוסף הטלוויזיה שיחקה תפקיד מרכזי במערכת הבחירות: אייזנהאואר הופיע בתשדירים בני שלושים שניות.
סטיבנסון התמקד בנאומים מתוחכמים ברחבי המדינה ומשך קהל גדול. אף על פי שסגנונו הלהיב אינטלקטואלים ואקדמאים, רבים תהו האם הוא דיבר "מעל ראשי" תומכיו. חולשתו הייתה הנשיא טרומן. סטיבנסון לא היה חלק מממשל טרומן אולם המצביעים קישרו אותו עם טרומן. ארצות הברית, המומה מסיום המלחמה ומתחילת המלחמה הקרה, ומסוכסכת בינה לבין עצמה, האמינה בצורך בשינוי.
לבסוף, נטל מלחמת קוריאה, האיום הקומוניסטי והשערוריות בממשל טרומן היו קשים מדי לסטיבנסון. ביום הבחירות ניצח אייזנהאואר ניצחון סוחף, עם 55.2% מהקולות ו-442 אלקטורים. סטיבנסון השיג 44.5% מהקולות ו-89 אלקטורים בלבד. אייזנהאואר היה הנשיא הרפובליקני הראשון מזה עשרים שנה, ובנוסף השיג רוב של שמונה חברים בבית הנבחרים למפלגה, ורוב בסנאט (תיקו, כשניקסון שובר את השוויון).
אייזנהאואר היה הנשיא האחרון שנולד במאה התשע-עשרה, ובגיל 62 היה הנשיא המבוגר ביותר שמונה לתפקיד מאז ג'יימס ביוקנן ב-1856 (הנשיא טרומן היה בן 64 ב-1948, ומונה לנשיאות ב-1945 עם מותו של רוזוולט). הוא היה הגנרל היחיד ששירת כנשיא במאה העשרים והנשיא האחרון עד דונלד טראמפ שלא נבחר לשום תפקיד לפני נשיאותו. נשיאים אחרים שלא נבחרו והיו לפניו היו זאכרי טיילור, יוליסס סימפסון גרנט, ויליאם הווארד טאפט והרברט הובר.
נשיאותו (1953–1961).
נשיאותו של אייזנהאואר החלה ב-20 בינואר 1953 כשהושבע לנשיאה ה-34 של ארצות הברית, והסתיימה ב-20 בינואר 1961. בהיבחרו ניצח את קואליציית הניו דיל ששלטה בפוליטיקה האמריקנית מזה עשרים שנה. כעבור ארבע שנים, ב-1956, שוב ניצח את סטיבנסון ונבחר לכהונה שנייה. הוא הוחלף בתפקידו בידי ג'ון פיצג'רלד קנדי הדמוקרט לאחר שזה נבחר לנשיאות ב-1960.
בתור "שמרן פרוגרסיבי", הצליח אייזנהאואר לזכות בכמה ניצחונות בקונגרס, אף על פי שפרט לשנתיים הראשונות של כהונתו, היה לדמוקרטים רוב בבית הנבחרים ובסנאט. אייזנהאואר המשיך בתוכניות הניו דיל והרחיב את תוכנית הביטוח הלאומי. בנוסף דחף להקמת מערכת הכבישים הבין-מדינתיים ב-1956, ולאחר שברית המועצות שיגרה לחלל את ספוטניק 1 ב-1957, הקים את נאס"א. במלחמת סיני שכנע את בריטניה וצרפת לסגת מתעלת סואץ. הוא חתם על חוק זכויות האזרח הראשון במאה העשרים ושלח חיילים לארקנסו כדי לאכוף את החלטת בית המשפט שביטלה את ההפרדה הגזעית.
חצי שנה לאחר כניסתו לתפקיד, הגיעה ארצות הברית להסכם שביתת נשק שסיים את מלחמת קוריאה. גם בעת שלום נותר תקציב הביטחון גבוה, לצורך ניסיון הממשל לבלום את ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה. אייזנהאואר הסמיך את ה-CIA להדיח ממשלות לא ידידותיות ולהגן על מדינות אנטי-קומוניסטיות, והתמקד בביטחון לאומי מבוסס על נשק גרעיני לפי תורת ההרתעה, כדי להגן על המערב מפני ברית ורשה.
אייזנהאואר היה הנשיא הראשון שהוגבל לשתי כהונות, לאחר העברת התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית. הוא נחשב לאחד מגדולי הנשיאים בתולדות המדינה.
בחירות 1956.
ביולי 1955, שיבח הטיים מגזין את אייזנהאואר ואת השגשוג בתקופתו. המדינה נהנתה משגשוג ומביטחון, והאהדה כלפיו נעה בין 68% ל-79%. מעטים פקפקו בכך שייבחר מחדש ב-1956.
בספטמבר 1955, סבל מהתקף לב רציני. במשך כמה חודשים, כשהתאושש, היו ספקות בנוגע לריצתו לכהונה נוספת. בתחילת 1956 חזר לתפקוד מלא, ובפברואר 1956 קיבל אישור רפואי מרופאו. בהתחשב באהדה כלפיו, הוא נבחר להיות שוב המועמד הרפובליקני ללא התנגדות.
במהלך מחלתו, דיברו מנהיגי המפלגה על הצורך לסלק את סגן הנשיא ניקסון בבחירות הקרובות. הרולד סטאסן ניסה להוביל להדחת ניקסון. במרץ 1956 הכריז אייזנהאואר רשמית שניקסון ימשיך להתמודד איתו. ניקסון היה עדיין אהוד בקרב המצביעים. לאחר מכן נבחר ניקסון לעוד כהונה פה אחד.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1956, נבחר שוב עדלי סטיבנסון בסיבוב הראשון, למרות אתגר מצד מושל ניו יורק אייווריל הרימן שנתמך בידי הנשיא לשעבר טרומן. סטיבנסון העניק לוועידה את הזכות לבחור בסגנו, ולא הודיע על תמיכה באף מועמד. בסיבוב השני נבחר הסנאטור אסטס קאפובר.
סטיבנסון הציע להעלות את תקציב הממשלה בתוכניות חברתיות והגעה להסכמים עם ברית המועצות כדי להקטין את תקציבי הביטחון והניסויים הגרעיניים בשני הצדדים. בנוסף הציע לבטל את גיוס החובה ולעבור לצבא של מתנדבים. אייזנהאואר התנגד לרעיונות אלו, אף על פי שגם הוא ניסה להגיע להסכם להקטנת הניסויים הגרעיניים באטמוספירה. אייזנהאואר הוביל בכל הסקרים במערכת הבחירות, והתמודדותו עם משברי חוץ במזרח התיכון ובמזרח אירופה לפני הבחירות רק חיזקה אותו.
ביום הבחירות, נבחר אייזנהאואר בניצחון סוחף עוד יותר מהקודם. הוא השיג 457 אלקטורים לעומת 73 של סטיבנסון. הוא גם השיג 35.6 מיליון קולות לעומת 26 מיליון. בהשוואה לבחירות של 1952, הוא גם ניצח בקנטקי, לואיזיאנה, ובמערב וירג'יניה, אף על פי שהפסיד במיזורי. צמיחת הפרוורים הובילה לגדילת בסיסו הרפובליקני. הוא זכה לתמיכה בקרב קתולים צפוניים ודרומיים לבנים עירוניים. בוחריו הדגישו את מאפייניו - כנותו, כבודו והלהט שהפגין בתפקידו.
ממשלו.
קבינט.
אייזנהאואר ארגן את ממשלו כמו מטה צבאי. האנשים שעבדו מתחתיו היו אמורים לשלוט בפרטי פרטים במה שעשו, והוא היה אמור להחליט את ההחלטות הסופיות. כיוון שהמחלקות השונות המליצו לו המלצות שונות, נאלץ אייזנהאואר לפשר ביניהם כדי להגיע להחלטות.
אייזנהאואר נתן לשני יועציו הקרובים, הרברט בראונל ולושיוס קליי, לבחור את השרים שלו. בראונל, שהיה יועצו המשפטי של דיואי, מונה לתובע הכללי. ג'ון פוסטר דאלס, גם הוא עורך דין בעל קשרים עם דיואי, מונה למזכיר המדינה. דאלס היה מומחה ליחסי חוץ, לקח חלק בניסוח מגילת האומות המאוחדות וחוזה סן פרנסיסקו, ונסע יותר מ-900,000 קילומטרים במהלך שש השנים בהן כיהן כמזכיר המדינה.
אייזנהאואר ביקש למנות מנהיגים מהקהילה העסקית אל הקבינט שלו. צ'ארלס ארווין וילסון, מנכ"ל ג'נרל מוטורס, היה מזכיר ההגנה הראשון שלו. ב-1957, הוחלף בנשיא פרוקטר אנד גמבל, ניל מקלרוי. עבור תפקיד מזכיר האוצר, בחר בג'ורג' האמפרי, מנכ"ל כמה ארגוני פחם. מזכיר הדואר שלו, ארתור סאמרפילד, ומזכיר הפנים הראשון שלו, דאגלס מקיי, היו יבואני מכוניות. הסנאטור לשעבר סינקלייר וויקס, שהיה יו"ר איגוד היצרנים, מונה למזכיר המסחר. כמה אנשי עסקים שמונו למשרות בקבינט - וילסון, האמפרי וגם הרולד טלבוט, מזכיר חיל האוויר, ורוברט רוס, סגן מזכיר ההגנה - נחקרו בידי הסנאט בגלל השקעותיהם וניגוד עניינים אפשרי במינויים. טלבוט ורוס נאלצו להתפטר כתוצאה מכך.