נפת קאיפינג שוכנת בחלק הדרומי של מרכז מחוז גואנגדונג, מערבית לדלתה של נהר הפנינה, כ-110 קילומטרים מגואנגג'ואו בירת המחוז. האזור שופע במים וזורם בו הנהר טָאנְגְ'יָאנְג (潭江) ויובלים רבים הנשפכים אליו. הגורם לשפע המים הוא האקלים הטרופי והשפעה של רוחות המונסון מהאוקיינוס. כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 1,700 מ"מ ל-2,400 מ"מ. שפע הגשמים ומזג האוויר החמים אידיאלי לגידול אורז והכפריים מסוגלים לגדל שני יבולים מדי שנה.
האזור יושב לראשונה לפני כ-5,000-4,000 שנים. התושבים הראשונים היו בני העמים אותם כינו הסינים יְוֵּ'ה (越), שהתפרנסו מגידול אורז ודיג. הם התגוררו בבקתות עשויות מענפי עצים שברבות השנים השתכללו והיו מבוססות על עמוד מרכזי מגזע עץ וקורות תומכות בהיקף. הקירות היו עשויים מחזרן והקירוי היה עשב. לאחר תקופות שושלות צ'ין והאן (מ-255 לפנה"ס ועד 220 לספירה) החלו בני הקבוצה האתנית של ההאן מהמישורים המרכזיים של סין להגר באיטיות לאזור ובהדרגה הפכו לתושבים הדומיננטיים ותרבותם הפכה לתרבות השלטת. הם נהגו להתיישב על פי השיוך המשפחתי בכפרים שנבנו על פי עקרונות הפנג שווי כשהם בונים את בתיהם מלבני בוץ, לבנים שרופות ועץ.
מתקופת שושלת מינג (1644-1368) היה האזור שכיום הוא נפת קאיפינג חלק מארבע הנפות טָאיְשָׁאן, שִׂינְפִּינְג, שִׂינְחְווֵי ואֶנְפִּינְג. הוא היה מרוחק ממרכזי המנהל של האימפריה הסינית ועקב כך היה מצב ביטחונם האישי של הכפריים בכי רע בשל פעילות רבה של שודדים. בעיה קשה נוספת הייתה השיטפונות החוזרים ונשנים שמקורם בגשמי זעף שהביא רוחות המונסון. כדי להתגבר על שתי הבעיות החלו הכפריים לבנות במרכז הכפרים מגדלי שמירה המכונים בסינית דְיָאולוֹאוּ (碉樓) שנועדו לשמש כמקום מקלט לבני הכפר בפני התקפות שודדים וכמקום שבו אפשר לשהות בקומות העליונות בעת שיטפון. מבני הדְיָאולוֹאוּ מתקופת מינג היו מבנים פשוטים בנויים מלבנים ועץ. מתקופה זו שרד המגדל המכונה יִינְגְלונְג לוֹאוּ.
בשנת 1649, השנה השישית לשלטונו של הקיסר שׁוּנְגְ'ה משושלת צ'ינג, נוסדה נפת קאיפינג. שם הנפה (בסינית "תחילת השלום") ניתן לה מתוך תקווה שהחלוקה המנהלית החדשה תשפר את מצב הביטחון, ואכן בתקופת שושלת צ'ינג בעיית השודדים כמעט ונעלמה. עקב כך נבנו מעט מאוד דיאולואו בתקופת שושלת צ'ינג.
את השינוי הבולט באדריכלות של מבני הדיאולואו ניתן לייחס לפרוץ מלחמת האופיום הראשונה ב-1841. בשל קרבת קאיפינג לחוף היו התושבים חשופים להשפעות תרבותיות זרות. בניגוד לסינים שבלב האימפריה, שהעדיפו להתבדל משכניהם מתוך אמונה שהידע והתרבות סינית עולות על שאר העולם שאליו התייחסו כאל ברברים, רצו רבים מתושבי קאיפינג לבקר ואף להגר למקומות אחרים. כבר מאמצע המאה ה-16 שטו תושבים בג'ונקות והתיישבו ברחבי דרום-מזרח אסיה. ב-1839 החלו תושבים מקאיפינג להגר לארצות הברית, ומספרם גדל לאחר סיום מלחמת האופיום הראשונה. השגשוג שחל עם גילוי זהב בארצות הברית (1848), אוסטרליה (1851) וקנדה (1858) יצר מחסור בידיים עובדות להפעלת המכרות ולבניית מסילות ברזל שנמתחו לרוחב היבשת. מפעילי המכרות וחברות הרכבת תרו אחר סינים מקומיים שהגרו מקאיפינג ושלחו אותם חזרה לסין לגייס עובדים.
במקביל התדרדר מצב הביטחון בקאיפינג. ב-1850 ואחר-כך בשנים 1857-1856, בתקופת שושלת צ'ינג ובמהלך מרד טאיפינג פרצה מלחמת אזרחים בין התושבים דוברי הקנטונזית המכונים פונטי לתושבים דוברי הניב הקרוי האקה המכונים האקה (客家). עד שצבא שושלת צ'ינג, שהיה עסוק חלק גדול מהתקופה בדיכוי מרד טאיפינג, הגיע סוף סוף לאזור במטרה לעצור את המלחמה נהרגו לפי הערכה כמיליון אזרחים. בנוסף, האוכלוסייה בנפה גדלה במהירות ונוצר חשש שייצור המזון לא יספיק לכולם. צירוף כל הגורמים: הביטחון האישי, הגידול באוכלוסייה וההבטחה של הקרובים שהגיעו מחו"ל לחיים טובים יותר יצרו גל גדול של הגירה. תושבים נטשו את הכפרים עברו להונג קונג או למקאו במטרה לעלות על ספינה שתיקח אותם לארצות הברית, קנדה או אוסטרליה.
לאחר שנים קשות ראשונות של עבודה מאומצת בסלילת מסילות ברזל, בעבודה במכרות הזהב או בחקלאות החלו המהגרים לצבור רכוש, בייחוד בשגשוג הכלכלי שמיד לאחר מלחמת העולם הראשונה. עם זאת, היחס אליהם היה כאל תושבים מדרגה שנייה והם היו כפופים לחוקים ותקנות שהפלו בינם לבין אזרחי ארצות הברית. משום כך היו רבים מביניהם שרצו לחזור לכפריהם בקאיפינג ולהשתמש בהון שצברו על מנת להשתקע בהם. בכפרים אלו החלו לצוץ חווילות ודיאולואו שבנו התושבים החוזרים. תושבים אלו נחשפו לתרבות המערבית ואת המבנים בנו בסגנון שעירב בין הסגנון הסיני המסורתי לאלמנטים מערביים.
רמת החיים בכפרים השתפרה, הן בשל הכספים שהעבירו הקרובים מחו"ל והן בשל התושבים החוזרים. עושרם של הכפרים משך שודדים לאזור שהחלו לפשוט ולשדוד את הכפריים. לא רק שהשודדים נהגו לשדוד חפצי ערך מהתושבים אלא גם נהגו לחטוף תושבים ולדרוש כופר נפש. בין 1912 ל-1930 הוא 71 מקרי שוד גדולים, מעל 100 תושבים נרצחו ומספר רב של חפצי ערך נשדדו. באחד המקרים נחטף ג'וּ גְ'ייֵנְגְ'יָאנְג, מושל הנפה, ושימש בן ערובה עד ששולם כופר עבורו.
בשל סכנת השוד החלו הכפריים לבנות מגדלי שמירה (דיאולואו). מגדלים אלו נבנו ביוזמה פרטית או שזקני הכפר ארגנו מגבית מיוחדת ואספו תרומות מתושבי הכפר ומתושבים שהיגרו מעבר לים לשם בניית דיאולואו. משום כך נבנה מספר רב של דיאולואו בשנים אלו. מתוך 1,833 דיאלואו הקיימים עדיין בקאיפינג 1,648 (כ-90%) נבנו בין 1900 ל-1931. המהגרים לא רק תרמו כסף לבניית הדיאולואו ולהרחבת הכפרים אלא גם תרמו רעיונות חדשים כיצד יש לבצע זאת. חומרי בנייה מערביים, תוכניות בנייה בסגנון מערבי ואלמנטים קישוטיים. רעיונות אלו התקבלו בברכה על ידי התושבים וכך נוצרו מבנים שונים מאוד ממבני הכפר הסיני המסורתי.
השפל הגדול בארצות הברית (1933-1929), שפגע בהכנסותיהם של המהגרים מקאיפינג הקטין במידה רבה את התרומות שהגיעו לתושבי קאיפינג מקרוביהם וגרם לירידה משמעותית בקצב בניית דיאולואו חדשים בשנות ה-30 של המאה ה-20. גורם נוסף לכך הייתה פריצת מלחמת סין–יפן השנייה (1945-1937) זמן קצר לאחר שהמשבר הכלכלי בארצות הברית הסתיים. בשלהי 1941 הצטרפה יפן לצד מדינות הציר במלחמת העולם השנייה וכבשה את הונג קונג. בכך בא קץ לתרומות שקיבלו תושבי קאיפינג ממדינות המערב. עד כניעת יפן לא היה מספיק מימון לבניית דיאולואו או לפיתוח הכפרים וכל הפיתוח נעצר לחלוטין.
בין 1943 ו-1947 ביטלו קנדה וארצות הברית את ההגבלות על הגירת סינים לארצם. וסינים רבים הצטרפו לבני משפחתם בחו"ל. בתקופה זו לא רק שלא הייתה בנייה מחודשת אלא שמבנים רבים ניטשו.
עם הקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1949 עברה תרבותם של תושבי קאיפינג, הן תושבי הערים והן תושבי הכפרים, שינויים כבירים. הגורמים המקוריים לבניית דיאולואו כבר לא היו קיימים. הממשל המרכזי טיפל בשודדים, והפעיל אמצעים לבקרת שיטפונות. עם זאת, אורח החיים, שהיה מיזוג בין תרבותם של הסינים מעבר לים ותושבי הכפרים, לא נעלם לחלוטין. רבים מבעלי הדיאולואו נולדו בהם וחיו בהם במשך תקופה ארוכה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 לאחר שסין נפתחה מחדש לעולם והכלכלה הסינית החלה לשגשג החלו כפריי קאיפינג לנטוש את כפריהם. חלקם הצטרפו לקרוביהם בחו"ל וחלקם עקר לערים. חלק מהכפרים התרוקן לחלוטין מתושביהם והדיאולואו של קאיפינג הפכו לשרידים מן העבר הקרוב. מהגרים סיניים רבים נוהגים לתרום לקרוביהם כסף על מנת שבמסגרת החגים העיקריים יחזרו לדיאולואו או לבית המשפחה בכפר, ינקו אותם, וידליקו קטורת לכבוד האבות הקדמונים. לעיתים, כאשר סינים מהגרים נישאים, שולחים הורי החתן את הזוג לכפר שממנו הגיע אבי המשפחה על מנת לסגוד לאבות הקדומים ולקבל את ברכת זקן הכפר. בשנים האחרונות החלו מהגרים סיניים לשלוח כסף שנועד לשפץ ולשקם את הבתים והדיאלואו.
מתוך כ-3,000 דיאולואו שנבנו באזור נותרו בקאיפינג 1,833 ובטאישאן כ-500 נוספים.
במאה ה-11 נוסדה קהילה יהודית בעיר, וזוהי הקהילה היהודית העתיקה ביותר בסין. בית הכנסת שלה הוקם בשנת 1163.
הדיאולואו – שימוש וסגנונות בנייה.
בניית דיאולואו החלה כאמור בתקופת שושלת מינג בתגובה לפעילות של שודדים ולאסונות טבע, בעיקר שיטפונות. אף שחלקם שימש כבתי ספר או כמחסנים היה עיקר מטרתם דיור והגנה. הקומות העליונות שימשו למגורים, והתחתונות תוכננו להגנה. קירות המבנה היו עבים וחסונים יותר מקירות של בתים רגילים, החלונות היו קטנים ונחסמו על ידי סורגים או חלונות מתכת. הכניסה הראשית הייתה מוגנת על ידי שער מסבכת ברזל ודלת מתכת. עם סגירת הדלת והחלונות היה המבנה מוגן אפילו בפני כלי ירייה. בדרך כלל נבנו צריחים שבלטו מארבע פינות הגג שבהם נפתחו חרכי ירי כלפי חוץ. חרכי ירי נבנו גם בכל קומה. כדי להתגונן מהתקפות בחסות החשיכה נהגו משפחות עשירות להסתגר כל לילה בדיאולואו, ועל מנת לאפשר זאת הוכנו הדיאלואו למגורים.
סיווג דיאולואו על פי שימוש.
בחלוקה לפי שימוש קיימים שלושה סוגים של דיאולואו:
סיווג דיאולואו על פי חומרי הבנייה.
בחלוקה על פי חומרי הבנייה קיימים ארבעה סוגים של דיאולואו:
סגנונות.