הלוח של הקלאפר המסורתי היה עשוי מעץ, אך כיום הוא מורכב לרוב משני מקלות עץ המוצמדים ללוח מחיק או ללוח שקוף מזכוכית אקרילית, כך שאין צורך בתאורה נוספת מכיוון המצלמה כדי שהכיתוב ייראה בבירור. אולם, חלק מהגרסאות המודרניות של המכשיר נזקקות לתאורה אחורית. ישנם גם "לוחות חכמים" או "לוחות דיגיטליים", שכוללים שעון דיגיטלי המואר בנורות לד. מקלות הנקישה כוללים באופן מסורתי מארג של קווים אלכסוניים, שחורים ולבנים, שנועדו לכך שניתן יהיה להבחין בקלאפר בבירור במרבית תנאי התאורה. כיום נפוצים גם מקלות הכוללים מארג של פסים צבעוניים.
אופן השימוש.
על לוח הקלאפר נכתבים הפרטים של הטייק הבא, שכוללים לרוב את התאריך, שם ההפקה, שם הבמאי, שם הצלם ומידע על הסצנה - שנכתב לפי שני פורמטים מקובלים:
פעמים רבות מספר הסצנה ייכלל גם בפורמט האירופאי. אולם, אם מספר הסצנה איננו מצוין על גבי הלוח, ייעשה שימוש ב"דף המשכיות" (continuity sheet), שממפה בין מספר הלוח למספר הסצנה, זווית הצילום ומספר הטייק. עם זאת, בסרטים קצרים חשיבות העניין פחותה. טוען הקלאפר (clapper loader), הנקרא גם עוזר הצלם השני, הוא האחראי על התחזוקה והתפעול של הקלאפר, בעוד שמנהל התסריט (או "מנהל ההמשכיות") אחראי על קביעת הפורמט שבו יצוינו הפרטים על הלוח, ואילו מספרים יינתנו לכל טייק. אף שמדובר לרוב במשימה יחסית פשוטה מהרגע שנקבע פורמט הכתיבה, מנהל התסריט הוא הפוסק הסופי כאשר ישנו מצב לא ברור המעורר מחלוקת.
לאחר הפעלת מקלט הקול, מתבצעת הקראה של מזהי הטייק, שמכונה "הכרזה". באותו זמן או זמן קצר לאחר מכן, המצלמה תתחיל לצלם, ואז יצולם לזמן קצר הקלאפר בתחילת הטייק, ותהיה נקישה במקלות הנקישה, מיד לאחר שהמצלמה הגיעה לסנכרון. אולם התיאור לעיל מתאר נוהגי עבודה כלליים, ונוהג העבודה הספציפי עשוי להשתנות, בהתאם לאופי ההפקה (סרט תיעודי, צילומים לטלוויזיה, סרט קולנוע, פרסומת וכו') והמוסכמות באזור הצילום. לעיתים, במקום להשתמש בלוח, תיעשה הקראה של פרטי הסצנה ("הכרזה"), לרוב בידי אחד השחקנים בסצנה, ואז ימחא השחקן כף, לאות סנכרון.
לעיתים יצולם הלוח בסוף הטייק, ואז הוא ייאחז במהופך. בשיטה זו משתמשים כאשר לא ניתן היה לצלם את הקלאפר בתחילת הטייק, בשל כיוון או הצבת המצלמה בצורה מסוימת שלא אפשרה לצלם גם את הקלאפר; למשל, כאשר מוקד המצלמה כוון בצורה מסוימת שלא ניתן לשנותה עד שצילום הטייק מסתיים. הקלאפר משמש בדרך כלל לזיהוי כל הטייקים במהלך ההפקה, גם כאלו שאינם דורשים סנכרון קול. כאשר הלוח משמש לסימון סצנה שאינה דורשת סנכרון קולי, הוא ייאחז חצי פתוח, עם יד המפרידה בין המקלות, או שהוא ייאחז סגור, עם יד מעל המקלות.
קלאפר (קולנוע)
נקש
נקש הוא שם משפחה יהודי הנפוץ בקרב יהדות תוניסיה ויהדות עיראק.
צבאות היחוד והג'יהאד בפלסטין
תריסר של השטן
מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה
מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה הוא מכון מחקר בינתחומי לחקר ההיסטוריה המודרנית של המזרח התיכון ואפריקה.
המכון שם לו למטרה להעשיר את השיח בנושאים האקטואליים העוסקים במזרח התיכון באמצעות מחקר, פרסומים, כנסים, אוספים דוקומנטריים וראיונות בכלי התקשורת. המנהל הנוכחי של המרכז הוא פרופ' עוזי רבי המכהן גם כראש החוג להיסטוריה של המזרח תיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
היסטוריה.
מקורותיו של מרכז דיין במכון ראובן שילוח, אשר נוסד ב-1959 תחת חסות "החברה המזרחית הישראלית". ב-1983, אוניברסיטת תל אביב ייסדה את מרכז משה דיין, אשר כלל בתוכו את מכון שילוח, כמו גם יחידות ארכיוניות העוסקות במזרח התיכון. הקמתו ותפקודו השוטף של מרכז דיין התאפשר בעזרת תרומתם הנדיבה של חבריו של משה דיין המנוח. מרכז דיין הוא חלק מבית הספר להיסטוריה והפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין באוניברסיטת תל אביב.
ספריות.
ספריית מרכז משה דיין.
ספריית מרכז דיין מחזיקה באוספים נרחבים של ספרים, כתבי עת, מאמרים, מידע כלכלי וחומר עיוני נוסף בנושאים הקשורים למזרח התיכון המודרני, צפון אפריקה והאסלאם. כל החומר העיוני מקוטלג במסד נתונים ממוחשב שניתן לחפש בו באמצעות מילת מפתח, שם המחבר, כותרת ופרמטרים נוספים. נכון להיום, ישנם מעל 250,000 פריטים בקטלוג. בנוסף, הספרייה מחזיקה באוסף ארכיוני של תדפיסי מסמכים של ממשלת בריטניה ובמידע סטטיסטי רב בנוגע למדינות המזרח התיכון. כמו כן, דרך מאגר הספרייה, ישנה גישה לחומר עיוני דיגיטלי כגון תשדירי ה-BBC, דוחות מרכזי מחקר ברחבי העולם ועיתונים יומיים.
הספרייה האודיו-ויזואלית במרכז דיין.
ספריית המקורות האודיו-ויזואליים של מרכז משה דיין היא מרכז מדיה המציע לסטודנטים ולחוקרים הזדמנות לחקור את ההיסטוריה של המזרח התיכון מבעד לעדשת הקולנוע, הסרטים התיעודיים, המוזיקה והשידורים מרחבי האזור. לספרייה אוסף סרטים נרחב, במגוון נושאים הנוגעים למזרח התיכון (מקומות, אישים, תרבות, מוזיקה, סכסוכים). בנוסף, הספרייה מעניקה גישה לשירותים לווייניים ולשידורי ערוצים אזוריים חשובים.
ארכיון העיתונות הערבית.
במרכז משה דיין מצוי אוסף עיתונות ערבית מן הגדולים בעולם. האוסף כולל אלפי כותרים (כתבי עת, שבועונים וירחונים), מחזיק מאות אלפי פריטים (קרוב לעשרים מיליון דפי עיתון) וכולל גם מדיה אלקטרונית, עם מעבר חלקי של העיתונות הערבית לתחום האינטרנט.
פטרודקטילוס
פטרודקטילוס או פטרודקטיל (שם מדעי: Pterodactylus; השם נגזר מיוונית, כאשר פטרון ["πτερόν"] - משמעותו "כנף", ודקטילוס ["δάκτυλος"] - משמעותו אצבע. השם מתייחס לדרך בה הכנף נתמכת על ידי אצבע ענקית אחת) הוא סוג של זוחל מסדרת הפטרוזאוריה, וראשון הזוחלים המעופפים שזוהו, כבר מ-1809 בידי החוקר ז'ורז' קיוויה ממאובנים שנתגלו באזור בוואריה, גרמניה, והם תוארכו לסוף תקופת היורה, לפני בערך 150.8–148.5 מיליוני שנים. כיום נכלל בסוג מין אחד - "Pterodactylus antiquus", אך בעבר נכללו בו מינים רבים שהופרדו לסוגים אחרים.
הפטרודקטילוס היה טורף עם מוטת כנפיים של מטר אחד, והוא ככל הנראה ניזון מדגים וחיות קטנות אחרות. היה לו נרתיק גרון דומה לזה של שקנאי, וייתכן כי שימש לאחסון מזון. למעשה, יש קווי דמיון בין המין לעטלפים יותר מאשר לעופות. מאובנים נוספים התגלו ברחבי אירופה ואפריקה ומעידים שהיה זה יצור נפוץ בתקופתו.
בתרבות.
הפטרודקטילוס מוכר ממספר ספרים, סרטים וסדרות טלוויזיה. הוא תואר בספרו של ארתור קונאן דויל מ-1912 "העולם שאבד" (The Lost World), אלא שהתיאור שלו דמה יותר לפטרנודון. כמו כן הוא מתואר בסרטי קינג קונג וגודזילה, אך גם שם מוצג כגדול בהרבה מהיצור האמיתי.
פרטי פטרודקטילוס נראים בסרטי המסע לעמק החלומות, במהלך לידתו של ליליפוט, שם נראים 2 מינים שונים: "Pterodactylus antiquus" ו-"Pterodactylus kochi". כמו כן הוא מתואר בתוכנית הילדים דינו דן.
הפטרודקטילוס לא הופיע בסרטי פארק היורה, אך נראה במשחקים שיצאו על הסדרה, בין השאר בJurassic Park Builder, ו, בו הוא מזכיר מאוד את הפטרנודון הגדול בהרבה. הוא מופיע גם בסדרת האנימציה של המשחק: "Jurassic Park animated series".
ריאליזם ופורמליזם
כבר לפני סוף המאה התשע-עשרה התחילו הסרטים להתפתח בשני כיוונים עיקריים: הריאליסטי והפורמליסטי. באמצע שנות התשעים של המאה התשע-עשרה בצרפת שעשעו האחים לומייר את הקהל בסרטיהם הקצרים, שטיפלו בהתרחשויות של חיי יום-יום. סרטים כמו "רכבת מגיעה לתחנה" קסמו לצופים דווקא משום שנדמה היה שהם תופסים את הזרימה והספונטניות של מאורעות, כפי שהם נתפסים בחיים. באותו הזמן בערך יצר ז'ורז' מלייס כמה סרטי פנטזיה, שהדגישו מאורעות על טהרת הדמיון. סטים כמו ה"מסע לירח" היו תערובת אופיינית של סיפור שרירותי ותחבולות צילום. במובנים רבים אפשר לראות באחים לו'מייר את אבות המסורת הריאליסטית בקולנוע ובמלייס את אבי המסורת הפורמליסטית.
"ריאליזם" ו"פורמליזם" הם מונחים יחסיים ולא מוחלטים. כאשר משתמשים בהם לציון נטייה לקיצוניות זו או אחרת, תוויות כאלה יכולות להועיל, אבל בסופו של דבר אלה הן תוויות בלבד. רק סרטים מעטים הם פורמליסטיים לגמרי בסגנונם, ועוד פחות מהם ריאליסטיים לחלוטין. יש גם הבדל גדול בין ריאליזם לריאליה (מציאות), אם כי לעיתים קרובות שוכחים את ההבחנה הזאת. ריאליזם הוא סגנון מסוים, ואילו המציאות (הריאליה) הפיזית היא המקור של כל חומרי הגלם לסרטים, הן הריאליסטיים והן הפורמליסטיים. כמעט כל במאי הסרטים פונים אל עולם שמאפשר לצלמו בחיפוש אחר נושא. ואולם, דרך השימוש שלהם בחומר- כיצד הם מעצבים ומתמרנים אותו- היא הקובעת את הדגש הסגנוני שלהם.
באופן כללי, סרטים ריאליסטיים מנסים לשעתק את פני המציאות בעיוות קטן ככל האפשר. בצילום עצמים ואירועים, יוצר הסרט מנסה להראות את שפעת החיים. במאים ריאליסטים ופורמליסטים כאחד חייבים לבחור (ולפיכך, להדגיש) פרטים מסוימים מתוך הריבוי הכאוטי של המציאות, אבל בסרטים ריאליסטיים יסוד הבחירה בולט פחות. בקיצור, הריאליסטים מנסים לשמר את האשליה, שלפיה העולם בסרטיהם לא עבר מניפולציה, וכי הוא בבואה אובייקטיבית של העולם הממשי. לעומת זאת, לפורמליסטים אין יומרה כזאת. הם מסגננים ומעוותים את חומרי הגלם שלהם במתכוון, באופן שרק צופה תמים במיוחד יטעה לחשוב שהדימוי הקולנועי של עצם או אירוע הוא הדבר עצמו.