בקט מאמין שמישהו הסתיר במכוון את הניירת שלו כדי לתת לחברה עילה לפטר אותו, וכי הפיטורין הם למעשה בעקבות האבחנה שלו כחולה איידס. הוא מבקש מכמה עורכי דין לטפל בעניינו, כולל את עורך הדין ג'ו מילר (דנזל וושינגטון), איתו הוא היה מעורב בתיק הקודם. מילר, שהוא הומופוב ויודע קצת על האיידס של בקט, בתחילה מסרב לקחת את התיק ואף מבקר אצל הרופא שלו כדי לדעת אם ייתכן שנדבק באיידס בעת שלחץ את ידו של בקט. הרופא לועג לו ומסביר את דרכי ההידבקות באיידס, אך לאחר שמילר מתעקש הרופא מציע לקחת דגימת דם של מילר, בחושדו שמילר שואל על המחלה כי הוא יודע שנדבק בה ומנסה להסתיר זאת. מילר דוחה את הבקשה, וחושב שזו בדיחה. באותו הזמן בקט, שלא מצליח למצוא עורך דין המוכן לייצג אותו, נאלץ לפעול כעורך הדין של עצמו. בעת עיונו בספריית החוק, מילר רואה את בקט ליד שולחן סמוך. לאחר שהספרן מספר כי מצא ספר על אפליה של איידס, אחרים בספריה מביטים בחשד ולאחר מכן קמים ומתרחקים, והספרן מציע לבקט לעבור לחדר פרטי. מילר נגעל מהתנהגותם ומתקרב לבקט ודן עמו על חומר שהוא אסף, כך שניתן להבין שהוא החליט לקחת את התיק. ראש המשרד, צ'ארלס ווילר (ג'ייסון רוברדס) מקבל זימון על ידי מילר לבית המשפט, הוא דואג מהנזק שהתביעה יכולה לעשות לעסק או לשמו הטוב, אך אחד מהשותפים (רון ואווטר) מנסה ללא הצלחה לשכנע אותו להגיע להסדר מחוץ לבית המשפט עם בקט.
כאשר המקרה מגיע בפני בית המשפט, וילר עולה לדוכן העדים, וטוען כי בקט היה בלתי כשיר וטוען כי ניסה בכוונה להסתיר את מצבו, כמו כן מנסה התביעה לחזק את גרסתה שבקט איננו אחראי על ידי הוכחה שלא סיפר למיגל בן זוגו על קיום יחסי מין במועדון והיתכנות שנדבק באיידס. ההגנה שוב ושוב טוענת כי בקט אשם במחלתו בעקבות ההפקרות המינית שלו ועל כן הוא לא קורבן. במהלך עדותו, הוא גילה כי אחד השותפים שם לב לנגעים של בקט כי עבד בעבר עם אישה שנדבקה באיידס לאחר עירוי דם ולכן זיהה את הנגעים כמו כאיידס. כדי להוכיח שהנגעים היו גלויים, מילר מבקש מבקט להתיר את כפתורי החולצה שלו בזמן שהוא על דוכן העדים, עקב כך מתברר כי הנגעים שלו נראו אכן לכל.
במהלך החקירה הנגדית, בקט מודה שהוא תכנן לספר לעמיתיו עורכי הדין שהוא הומו, אך שינה את דעתו אחרי ששמע אותם מספרים בדיחות הומופוביות בסאונה של מועדון בריאות. כשנשאל איך הוא נדבק, הוא מאשר כי קיים יחסי מין עם גבר אנונימי בקולנוע פורנוגרפי. עם זאת, הוא ומילר משיגים יתרון כאשר השותף שיעץ לבצע עסקת טיעון מחוץ לכותלי בית המשפט מודה שהוא חשד שבקט חולה איידס מזה זמן רב, אך לא אמר דבר, והוא מצר על חוסר המעש שלו.
בקט מתמוטט במהלך עדותו של וילר. במהלך האשפוז שלו, מגיע פסק הדין ובו פסקו המושבעים לטובתו, פיצוי בגין כאב וסבל וכן פיצויים עונשיים בסכום כולל של קרוב ל-4.5 מיליון דולר. מילר מבקר את בקט בבית החולים לאחר פסק הדין ואז מתגבר על הפחד שלו ונוגע בפניו של בקט. אחרי שהמשפחה של בקט עוזבת את החדר, הוא אומר לבן זוגו מיגל כי הוא מוכן למות. מיד לאחר מכן נראה מילר מקבל את ההודעה על מותו. הסרט מסתיים בקבלת פנים בביתו של בקט לאחר ההלוויה, כשאבלים רבים, כולל מילר, רואים סרטים ביתיים של בקט כילד בריא.
השראה.
הסרט העוסק בדעות קדומות כלפי נשאי איידס וכלפי הומואים. הסרט בכיכובם של טום הנקס ודנזל וושינגטון ובבימויו של ג'ונתן דמי. התסריט מבוסס על סיפורו האמיתי של ג'פרי באוורס, עורך דין אשר תבע את מעסיקיו בגין פיטורים בלתי חוקיים מאחר שנדבק במחלת האיידס.
האירועים בסרט דומים לאירועים בחייהם של עורכי הדין ג'פרי באוורס וקלרנס ב'קיין.
באוורס היה עורך דין, אשר בשנת 1987 תבע את משרד עורכי הדין בייקר אנד מקנזי על פיטוריו לא חוקיים באחד המקרים הראשונים של אפליה על רקע הידבקות באיידס. קין היה עורך דין לשירותים משפטיים בהייאט שפוטר לאחר שמעבידו גילה שיש לו איידס. הוא תבע את הייאט בשנת 1990 וזכה רק לפני מותו.
המשפחה של באוורס תבעה את הכותבים והמפיקים. שנה לאחר מותו של באוורס, המפיק סקוט רודין ראיין את המשפחה של באוורס ועורכי הדין שלהם, על פי המשפחה, הוא הבטיח תמלוגים על השימוש בסיפורו של באוורס כבסיס לסרט. בני המשפחה טענו כי 54 סצינות בסרט כל כך דומות לאירועים בחייו של באוורס שהן יכלו לבנות רק על ידי הראיונות שלהם. עם זאת, בהגנתו אמר רודין כי נטש את הפרויקט לאחר שכירת סופר שלא היה שותף לכל מידע שהמשפחה סיפקה. התביעה יושבה לאחר חמישה ימים של עדויות, אך תנאי ההסכם לא פורסמו, הנתבעים הוסיפו הצהרה כי "הסרט נוצר בחלקו בהשראת סיפורו של באוורס".
במאי הסרט הצהיר כי הוא פנה לביים את הסרט אחרי שחברו, חואן סוארז, אובחן כחולה איידס.
פרסים.
הסרט זכה לפרסים רבים;
ראו גם.
ג'פרי באוורס
הלילה (ספר)
הלילה (בצרפתית: La Nuit, ביידיש: און די װעלט האט געשװיגן – "והעולם שתק") הוא ספרו הראשון של הסופר היהודי-אמריקאי אלי ויזל, שיצא לאור בצרפתית ב־1958 לאחר שתורגם מהמקור שנכתב בשנת 1954 ביידיש. הספר הוא ספר אוטוביוגרפי המספר את קורותיו של אלי יחד עם אביו שלמה בתקופת השואה במחנות הריכוז אושוויץ ובוכנוואלד בשנים 1944–1945.
תוכן.
בכ-100 עמודי הספר, מספר ויזל על ההתמודדות שלו עם הגרמנים הנאצים, עם הקאפו ועם עמיתיו היהודים, וכן עם עצמו ועם אמונתו החזקה באל, שמתערערת במהירות עם הגיעו לאושוויץ. הגעתו למחנה בגיל 15 ביגרה אותו במהירות, והפכה אותו למעין אפוטרופוס של אביו בן החמישים. בשלב מסוים הוא אף התייאש ממנו: "הלוואי שלא אמצא אותו! אילו יכולתי להיפטר מן המשא המת הזה, כדי שאוכל להילחם בכל כוחי למען חיי שלי, לדאוג רק לעצמי... מיד חשתי חרפה, חרפה על חיי, על עצמי". שמונה ימים אחרי שהגיעו לבוכנוואלד, שהיה גם היום בו מת אביו, אמר לו הבוקסאלסטר שחילק את האוכל לוויזל הצעיר "כל איש חייב להילחם למען חייו, ולא לחשוב על זולתו, אפילו לא על אביו. כאן אין אבות ואחים וידידים. כל איש חי או מת לעצמו. אתה לא צריך לתת לו את האוכל שלך, אלא להפך, האוכל שלו שייך לך".
בעת שחרור מחנה בוכנוואלד, עת הגיעו הכוחות האמריקניים למחנה באפריל 1945, היה ויזל בן 16 בלבד, מאוחר מדי עבור אביו, שמת שלושה חודשים קודם לכן בדרגש מתחתיו, לאחר שספג מכות נמרצות משום שדיבר בקול וקרא לבנו בעת מסדר.
מאורע זה מתואר בספרו בכאב ובדרמטיות "את בקשתו האחרונה, שאשהה לידו בשעת גסיסה לא מילאתי... לעולם, לעולם לא אסלח לעצמי, לעולם לא אסלח לעולם שהוליד בי את השטן, שהוליד בי את האינסטינקטים החייתיים ביותר".
הספר תורגם ופורסם בתחילה בצרפתית בצירוף הקדמה של פרנסואה מוריאק, ובהמשך תורגם לעברית על ידי חיים גורי בשנת 1974. בשנות המאבק לחיים במהלך השואה, מתעוררות בוויזל הצעיר שאלות מהותיות על אודות מוסר ואמונה, והוא מבטיח לעצמו כי לעולם לא ישכח את הלילה הראשון במחנה אושוויץ ואת הזוועות שליוו את תקופת שהותו במחנה.
הספר הוא בין הספרים הנפוצים ביותר בנושא השואה, תורגם ל-35 שפות, והוא מהווה חלק מתוכנית הלימודים במדינות רבות ובהן ישראל וארצות הברית.
הלמה של בורל-קנטלי
הלמה של בורל-קנטלי הוא שם כולל לשניים או שלושה משפטים יסודיים בתורת ההסתברות, שנוסחו והוכחו על ידי אמיל בורל ופרנצ'סקו פאולו קנטלי בראשית המאה ה-20. המשפטים עוסקים בסדרת מאורעות בת-מניה, וקובעים בתנאים מסוימים את ההסתברות של המאורע שבו מתרחשים אינסוף מתוך מאורעות הסדרה.
נוסח פורמלי.
יהי formula_1 מרחב הסתברות, ותהי formula_2 סדרה של מאורעות.
נתבונן במאורע הבא, formula_3.
הלמה הראשונה של בורל-קנטלי.
אם מתקיים כי formula_4, אז formula_5
הלמה השנייה של בורל-קנטלי.
נניח כי המאורעות כולם בלתי-תלויים....,A_{i_{k}}&lt;/math&gt;, מתקיים כי formula_6.}} אם מתקיים כי
formula_7, אז formula_8.
נשים לב שמתוך הנחת אי התלות יחד עם התובנה כי המאורע formula_9 הוא מאורע זנב, נובע מחוק האפס-אחד של קולמוגורוב כי ההסתברות למאורע זה היא בהכרח 0 או 1. הלמה השנייה של בורל-קנטלי קובעת כי אם הטור הנ"ל מתבדר, הרי שההסתברות למאורע זה היא 0.
הערה: למעשה ניתן להחליש את דרישת אי התלות ולדרוש אי-תלות בזוגות בלבד. כלומר, שכל זוג של מאורעות מתוך האוסף הוא בלתי-תלוי.
הלמה של בורל-קנטלי לסדרה עולה של מאורעות.
נניח כי סדרת המאורעות עולה, כלומר formula_10. נשים לב כי במקרה זה, formula_11. אזי הסתברותו של מאורע זה היא 1, אם ורק אם קיימת סדרה עולה ממש של אינדקסים formula_12 שעבורה formula_13.
הכרחיות דרישת אי התלות בלמה השנייה.
הלמה השנייה של בורל-קנטלי משלימה את הלמה הראשונה בכך שהיא מוכיחה את הכיוון ההפוך, אלא שהיא חלה רק כאשר המאורעות בלתי-תלויים. אכן, אם המאורעות תלויים הטענה אינה נכונה, כפי שמראה הדוגמה הנגדית הבאה.
נתבונן במאורעות formula_14 במרחב ההסתברות של ההתפלגות האחידה על formula_15. מאורעות אלה תלויים כמובן, שכן formula_16 גורר את formula_17 לכל formula_18. ואכן, למרות שמתקיים formula_19, עדיין formula_20.
יוסף וויטקין
גשר האקדמיה
גשר האקדמיה (איטלקית: Ponte dell'Accademia) הוא אחד מארבעת הגשרים החוצים את התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה. הגשר נקרא על שם גלריית האקדמיה שנמצאת ברובע דורסודורו של העיר, ומקשר בין רובע דורסודורו לבין רובע סן מרקו.
היוזמה להקמת הגשר הועלתה לראשונה בשנת 1488 אולם הגשר הוקם בשנת 1854. גשר זה, העשוי פלדה, תוכנן על ידי אלפרד נוויל, ופורק בשנות ה-30 של המאה ה-20 כאשר במקומו נבנה ב-1933 גשר עשוי עץ.
שמפיין