בספר בראשית מופיעים שלושה סיפורים על גבר שמציג את אשתו כאחותו: סיפור אברהם הראשון במצרים, ב; סיפור אברהם השני עם אבימלך מלך גרר ב, וסיפור יצחק ב. שלושת הסיפורים מקבילים מאוד. סקינר הניח שמדובר בסיפור מקובל בעולם העתיק, והנהוג הוא לשייך את סיפור אברהם הראשון ל-J, את סיפור אברהם השני ל-E, ואת סיפור יצחק ל-J. הסיפורים מסתמכים זה על זה, באופן שמראה שנערכו לא כלאחר יד - הסיפור השני לא מסביר מדוע אברהם מציג את שרה כאחותו, ומניח שהחשש שאברהם ייהרג בשביל לקיחת אשתו מובן מאליו, והסיפור השלישי מזכיר באגביות את הרעב מהסיפור השני - "ויהי רעב בארץ מלבד הרעב הראשון" (). פרט לנושא תגובת הבעל, שלא מופיע בסיפור הראשון (לעומת , למשל) הסיפורים מבוססים על הראשון. הסיבה מועתקת מהסיפור הראשון או לא מפורטת, וכך גם הצגת הבעיה, דברי הבעל הם מפורטים פחות ("אמרי נא אחתי את למען ייטב לי בעבורך" בסיפור הראשון, "אחתי הוא" בשני ובשלישי), בסיפור אבימלך ואברהם הלקיחה מתוארת באופן כמעט זהה ובסיפור יצחק רבקה לא נלקחת. בשני הסיפורים הראשונים אברהם מקבל מתנות, אך בסיפור השלישי יצחק לא מקבל שום דבר.
פרשנים אשר דוחים את הפרשנות של השערת התעודות רואים בסיפורים נקודת תורפה של ההשערה. נקודת המוצא של ההשערה ניתנת לניסוח באמירה "לא חוזרים על אותה אמירה פעמיים בלי סיבה". אם מופיעים שני סיפורי בריאה - הם נובעים משני מקורות שונים. אם יש שני שמות שונים לאל - הם מגיעים ממקומות שונים ואמונות שונות. אם יש קובץ חוקים המופיע פעמיים בשינויים קלים - כתבו אותו שני יוצרים עם רצונות ואינטרסים שונים, וכו'. אבל הרי תורת התעודות (בחלוקה הבסיסית שלה) מניחה שיש שני סיפורים דומים מאוד מאותו מקור J. במקרה זה, נראה כי השניים לא נבדלים בלשונם או במסר שלהם.
ברכות השבטים.
ישנן שתי מערכות של ברכות לשבטים, האחת של יעקב לבניו () והשנייה של משה בסוף ימיו (). לקורא הרגיל נראה שאין סתירה בין השניים, והם מקבילים.
אמנם לדבריו של אברהם בר-יוסף ביחס לברכות לשמעון ולוי, בדברי יעקב לשמעון יש ביקורת בוטה ומפורשת : 'ארור אפם כי עז', ובדברי משה "נעלם" כביכול שבט שמעון, וקללת הפיזור של שבט לוי הופכת לברכה - "ברך ה' חילו". מה הרקע לשינוי הגדול הזה שביניהם? היכן נעלם שבט שמעון במדבר?
הפתרון המוצע להבדלים הוא הרקע ההיסטורי שבו נאמרו הברכות:
קטע מדבריו בעניין:
וכך הוא מציע לראות את כל השינויים בברכות השונות כתלויות בהקשר ההיסטורי שלהם.
התמודדות דתית.
תורת התעודות, יחד עם חלקים גדולים מגוף מחקר המקרא הביקורתי בכלל, נתקלה בהתנגדות עזה בקרב שומרי המצוות. מרבית המפרשים האורתודוקסיים התנגדו לתאוריה זו או התעלמו ממנה לחלוטין.
רבי דוד צבי הופמן התנצח באופן ישיר עם תורת התעודות (בפירושו לספר ויקרא שיצא בימיו, וכן בפירושיו על בראשית, שמות ודברים שיצאו אחרי מותו, בתקופות שונות) ועם שיטתו של ולהאוזן בפרט (בספר "ראיות מכריעות כנגד וולהאוזן"). אף הרב הרפורמי ומבקר המקרא בנו יעקב, שהוגדר על ידי פרנץ רוזנצווייג כפרשן המקרא הטוב ביותר בזמנו, התנגד נחרצות לאסכולת גרף-ולהאוזן ואחז בגישה שמרנית יותר לאופן התפתחות הטקסט.
לעומתם, בניגוד לדעה האורתודוקסית המקובלת, הרב מרדכי ברויאר קיבל חלקים מטענות הביקורת, אך ראה הן את חיבור המקורות השונים והן את פעולת העריכה שצירפה אותם כמעשים שנעשו בידי ה' לפני בריאת העולם. שיטה זאת, הרואה כל אחד מהמקורות כמבטא בחינה אחרת שבה אלהים פועל בעולם, מכונה "שיטת הבחינות".
ביקורות מחקריות.
מראשית חקר המקרא הישראלי (בתחילתו באוניברסיטה העברית, לאחר מכן בתל אביב ולבסוף בבר-אילן), קמו חוקרים ישראלים שחלקו על המסקנה המחקרית שיש לחלק את התורה למקורות.
משה דוד קאסוטו מהאוניברסיטה העברית יצא באופן נחרץ נגד תורת ולהאוזן. קאסוטו שאף למוטטה מיסודה, ואף הציג שיטה חלופית, שלא מצריכה הזדקקות לתעודות נפרדות. למשל, הוא טען כי חילופי שמות האל אינם עדות למקורות שונים, אלא משרתים מטרות שונות. קאסוטו טען כי מצדדי השערת התעודות מנתחים את הטקסט המקראי כפי שמנתחים ספרות מודרנית, מבלי להתחשב בכך שספרות המזרח הקדום שונה בתכלית ושופעת חזרות והקשרים. את שיטתו ביסס קאסוטו בין היתר בחיבורו "ספר בראשית ומבנהו", בפירושיו על בראשית ושמות, וכן במאמרים ובערכים שכתב באנציקלופדיה המקראית.
במקביל לקאסוטו, גם משה צבי סגל מהאוניברסיטה העברית התנגד להשערת התעודות. את מאמריו בהם ביסס את טענותיו כנגד אסכולת ביקורת המקרא כינס לתוך ספר "מסורת וביקורת". במאמרים אלו חולק סגל על אבני יסוד בתורת המקורות, וטוען להרמוניה בפרשיות שלפי האוחזים בהשערת התעודות מחולקות למקורות שונים.
מבקר חריף נוסף לאסכולה זו הוא יהושע מאיר גרינץ, ממייסדי המחלקה לתנ"ך באוניברסיטת תל אביב ותלמידו של קאסוטו. גרינץ במחקריו ניסה לערער על יסודות משמעותיים של האסכולה. לדוגמה, גרינץ טען כי חלוקת סיפור המבול לשני מקורות (J ו-P על פי רוב החוקרים) היא מוטעית, כאשר משווים את סיפור המבול לעלילות גילגמש. בנוסף, הראה גרינץ במחקריו כי מונחים רבים בספר ויקרא יסודם בלשון המצרית (לדוגמה שש, פטדה, ברקת ועוד), מה שמראה השפעה חזקה של לשון מצרים על ספר זה, מה שלא ייתכן לאחר הכיבוש ובוודאי לא בזמן בית שני. את עיקרי מחקריו פרסם גרינץ בספריו "מוצאי דורות", "יחודו וקדמותו של ספר בראשית", "מבואי מקרא" ובמאמרים נוספים, וכן בערכים שכתב באנציקלופדיה העברית (למשל הערך "ספר דברים").
קבוצת חוקרים נוספת המתנגדת להשערת התעודות היא קבוצת מחברי סדרת דעת מקרא, פירוש מודרני לתנ"ך השואף להציג פירוש מדעי המתבסס הן על הפרשנות המסורתית והן על המחקר העכשווי. אחת ממטרות מחברי הפירושים בסדרה זו היא ליישב את הסתירות שהעלתה הביקורת, בדרך כלל רק אגב פירוש הפסוק, ומבלי להתייחס למבקרי המקרא באופן ישיר. בסדרה זו השתתפו חוקרים חשובים כדוגמת יהודה אליצור, יהודה קיל, משה זיידל ועוד. יהודה אליצור הרבה להתפלמס עם הביקורת במאמרים שונים, וטען כי הביקורת מתאפיינת בחוסר ידע ומיומנות בתנ"ך, ובהנחות יסוד מוטעות.
חוקרים נוספים שחלקו על יסודות עיקריים בתורת המקורות הם שמואל ייבין, בנימין אופנהיימר, מאיר וייס, יואל אליצור, צבי קארל, אשר וייזר ועוד.
ביקורת שונה על חקר מקורות התורה המקובל, הובאה על ידי מחקרי מחשב. בשנות ה-70 וה-80 פרסמו קבוצת חוקרים, בהם יהודה רדאי וחיים שור, מספר מחקרים הבודקים על ידי ניתוחי מחשב כיצד ומכמה מחברים מורכבים ספרי המקרא. בנוגע לספר ישעיהו החוקרים הגיעו למסקנות חוקרי המקרא, אולם בנוגע לספר בראשית המחקר העלה כי אין שני מקורות E ו-J וסגנונו של ספר בראשית אחיד, ומחבר אחד אחראי ככל הנראה לחיבור הספר. נמצאו הבדלים בין הקטעים המיוחסים ל-J-E לבין כמה מן הקטעים המיוחסים ל-P, אך החוקרים העירו כי ההבדלים נובעים מסגנונו הפורמלי של המקור הכוהני, שאינו מתאר את המאורעות בצורה סיפורית-שירית, אלא בצורה פורמלית-רשימתית, והבדלת המקור הכוהני משאר הספר והצגתו כנכתב על ידי אדם אחר אינו אלא הנחת המבוקש. בסיכום המאמר נכתב: "ספר בראשית נכתב בידי אדם אחד, בהתאם למסורת היהודית, ולא על ידי מספר אנשים, כפי שגורסת האסכולה הביקורתית".
במחקר שפרסמה קבוצת חוקרים ישראלים בשנת 2015, ניתוח ממוחשב של מאפייני כותב (להבדיל מהבדלי תוכן) הפריד בין המקור הכהני (P) ללא-כהני, אך לא בין E ו-J. גם במחקר זה התברר כי ההפרדה אותה ביצע המחשב התרחשה רק בין חוקי הקורבנות (ומנייני השבטים) של P, לבין שאר התורה. למעשה, מחקר ממוחשב זה גם הוא לא מצא הבדל בין חלקי הפרוזה של P לחלקי הפרוזה של J ו-E.
עם כל זאת, על אף שהחלוקה הקלאסית של השערת התעודות נדחתה על ידי חוקרי מקרא רבים כבלתי מבוססת, גם כיום הרוב המכריע של החוקרים מקבלים את מסקנותיה היסודיות שהתורה אינה אחידה מבחינה ספרותית, שהיא פרי עטם של מחברים שונים בני תקופות שונות וממקומות שונים, וששזורות בה תפישות דתיות שונות זו מזו.
רלבג
צוותא
מועדון צוותא בתל אביב הוא מהמרכזים הוותיקים לאירועי תרבות ואמנות. "צוותא" הוקם כ"מרכז לתרבות מתקדמת" על ידי השומר הצעיר כזרוע אמנותית לביטוי ערכי התנועה, לצד מפ"ם בפוליטיקה והקיבוץ הארצי בפיתוח הקיבוצים בארץ. המשורר אברהם שלונסקי היה הוגה הרעיון וממייסדיו ופעיליו המרכזיים של "צוותא" ואף העניק למועדון את שמו. בחודש פברואר 1972 עבר מועדון "צוותא" למשכנו הנוכחי ברחוב אבן גבירול 30 (בניין לונדון מיניסטורס). הצייר יחזקאל קמחי עיצב את הסמל של "צוותא".
"צוותא", מוגדר כ"מרכז לתרבות מתקדמת". המרכז משמש במה להופעות בידור, תיאטרון ומוזיקה, לצד פעילויות תרבות ואמנות שונות ומגוונות. במקום ישנם שני אולמות בהם מתקיימים כ-90 אירועים בחודש.
ארכיון "צוותא" נמצא בארכיון המרכזי של השומר הצעיר, ארכיון יד יערי בגבעת חביבה.
משכן צוותא.