DHCP relaying.
מקרה נוסף בו לא יוכל מחשב ברשת מקומית לקבל כתובת הוא כאשר אין ברשת שרת DHCP - שכן הפנייה היא ב-broadcast ועל כן לא עוברת נתב. מקרה כזה עלול לקרות כאשר השרת המקומי נפל, או כאשר יש רצון להרים שרת אחד למספר רשתות מקומיות שונות - כדי לחסוך ברכיבי רשת.
כדי להתמודד עם מקרה זה ולאפשר למחשבים להשיג כתובת גם ללא פנייה ישירה אל שרת DHCP, מוגדרים רכיבים ברשת בתור 'סוכני DHCP' - הם יקבלו את תעבורת ה-DHCP שמגיע מלקוח ברשת, ויידעו להעביר אותה ישירות אל שרת DHCP מוגדר; רכיבים אלו ידעו גם לקבל חזרה את התעבורה ולהחזיר אותה אל הלקוח, כך שהם מהווים מעין שרת פרוקסי לתעבורת DHCP.
במקרה שבו שרת DHCP אחד מוקצה למספר רשתות מקומיות, עליו לדעת מאיזו רשת מגיעה אליו הבקשה, כדי להקצות כתובת בהתאם - מידע זה ייקבע על פי הכתובת של הסוכן, שתועבר בשדה בפאקטה הנקרא GIADDR.
סמל כימי
סמל כימי הוא קיצור שמו של יסוד, המייצג אותו בטבלה המחזורית ובנוסחאות כימיות והניתן לו לפי שמו, שהוא לרוב לטיני או יווני, או על שמה של אישיות. לכל יסוד סמל כימי ייחודי, בן אות אחת או שתיים, הראשונה גדולה והשנייה קטנה. לאחדים מהיסודות המלאכותיים שאין להם שם פרטי, אלא רק שם זמני, סמל זמני בן שלוש אותיות.
דוגמאות: שמו הלטיני של החמצן - Oxygenium, ולכן הסמל שלו הוא O. שמה הלטיני של הכספית Hydrargyrum, ולכן היא מסומנת Hg. סמלו של הרובידיום הוא Rb.
הסמלים הכימיים הראשונים הומצאו בראשית המאה ה-19 על ידי ג'ון דלטון, אשר השתמש בסמלים מיוחדים שהוא עצמו המציא. הדבר אמנם הקל על רישום נוסחאות כימיות, אך הקשה מאוד על מדפיסים, שנאלצו לייצר תווים נוספים על-מנת שיוכלו להכניס את הסימולים לספרים. לכן, כעבור כמה עשרות שנים הציע הכימאי השוודי יונס יעקב ברצליוס להחליף את הסמלים של דלטון בסמלים שמורכבים מאותיות האלפבית הלטיני, ולהתאים לכל יסוד סמל לפי שמו, שזוהי גם השיטה הנהוגה כיום.
Simple Mail Transfer Protocol
Simple Mail Transfer Protocol (בראשי תיבות: SMTP; בתרגום חופשי: פרוטוקול פשוט להעברת דואר) הוא הפרוטוקול הסטנדרטי לשליחת דואר אלקטרוני דרך האינטרנט.
תיאור הפרוטוקול.
SMTP משמש למשלוח דואר אלקטרוני בין שרתים שונים, עד שיגיע לשרת היעד, אך אינו מאפשר למשתמש לשלוף את הודעות הדואר המיועדות אליו מן השרת. קיימים פרוטוקולים אחרים המיועדים לשליפה של הודעות דואר, כגון POP3 ו-IMAP.
זהו פרוטוקול טקסטואלי (ולא בינארי). השולח משתמש בפקודות טקסטואליות פשוטות על מנת לשלוח את ההודעה הרצויה. השרת מגיב בקוד מספרי ובדרך כלל גם בטקסט כלשהו על מנת להגיב לפקודות שנשלחו. כאשר יש צורך בהעברה של מידע בינארי נעשה שימוש ב-MIME.
SMTP עובר מעל TCP ומשתמש בדרך כלל בפורט 25. פורט לקבלת נתונים הוא פורט 587. SMTPS הוא חיבור SMTP מוצפן באמצעות SSL ומשתמש בדרך כלל בפורט 465.
שורשיו של פרוטוקול SMTP נעוצים ב-1982 (במסמך ). ימיו הראשונים של האינטרנט עוד בהיותו ARPANet, ומכאן פשטותו היחסית. הפשטות הזו מתבטאת בין השאר בהיעדר מנגנון אימות 'חזק' לגבי מספר שדות, בהם שדה "השולח" ("From"). חולשה זו מאפשרת לכל אדם בעולם להתחזות לכל כתובת אחרת, מה שהופך את הפרוטוקול למטרה קלה עבור ספאמרים. קיימות מספר יוזמות אשר מנסות להתמודד עם הבעיה, כגון שיטת ה-DomainKeys.
פרוטוקול SMTP עודכן בשנת 2008 באמצעות ESMTP (במסמך ) הנותן מענה לבעיית האבטחה של הפרוטוקול ומעניק לו תכונות נוספות. פרוטוקול זה נמצא בשימוש נרחב כיום.
מציאת שרת SMTP ושימוש ב-DNS.
איתור שרת ה-SMTP שאליו תנסה המערכת השולחת להעביר את ההודעה נעשה על ידי בקשת DNS מסוג MX (Mail eXchange). במידה ומוגדר יותר משרת MX אחד, המערכת תבחר את השרת בעל העדיפות הגבוהה ביותר (המספר הנמוך ביותר) במידה ומוגדרים מספר שרתים עם אותה עדיפות, יתבצע תהליך Round Robin בן השרתים.
כמו כן, שרתים רבים משתמשים בפרוטוקול ה-DNS על מנת לוודא שאכן קיים שם תחום בשם מתאים לזה שציין השולח. ברוב המקרים בקשת השליחה תידחה במידה ששם התחום לא קיים. מנגנון זה הוא חלק מההתמודדות של שרתי SMTP עם בעיית דואר הזבל האלקטרוני. בנוסף, עלתה לאחרונה הצעה להרחיב את רשומת TXT כך שתכיל את רשימת השרתים להם מאושר להעביר דואר אלקטרוני. צורת רישום זו מכונה "רשומת SPF".
בעיות אבטחה ב SMTP.
SMTP הוא פרוטקול ותיק וכתוצאה מהפריסה של המערכות והצורך לשמור על תאימות לאחור קיים אתגר בשדרוג מהפרוטוקול הזה לפרוטוקולים מתקדמים ומאובטחים יותר.
בין בעיות האבטחה של הפרוטוקול ניתן למנות:
הדגמת עבודה ב-SMTP.
כאשר נתחבר למכונה מרוחקת, שבה מותקן שרת SMTP, היא תצפה לשורה המתחילה ב-HELO ולאחריה שם התחום של השרת שמבקש להתחבר אליה. למשל:
HELO mydomain.com
לאחר מכן, נשלח "MAIL FROM" וכתובת המקור של הדואר, על מנת לציין שמדובר בשליחת הודעת דואר. למשל:
MAIL FROM:&lt;romeo@bogus.net&gt;
בשלב הבא נשלח "RCPT TO" עם כתובת היעד. למשל:
RCPT TO:&lt;juliet@fakenet.com&gt;
הפקודה DATA מציינת את תחילת המידע שנשלח. שורה שתכיל נקודה בלבד תציין את סוף המידע. למשל:
I`m sorry to say that I want to leave you.
לבסוף על מנת לסיים את ההתקשרות נכתב:
עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע
עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע (בלטינית: Philosophiæ Naturalis Principia Mathematica - פילוסופיֶה נטוראליס פרינקיפיה מתמטיקה), הנקרא לעיתים קרובות בקיצור "פרינקיפיה", הוא ספר בעל שלושה כרכים שנכתב על ידי אייזק ניוטון ויצא לאור ב־5 ביולי 1687. הוא מכיל את ניסוח חוקי התנועה של ניוטון אשר יצקו את הצורה היסודית של המכניקה הקלאסית, וכמו כן את חוק הכבידה האוניברסלי שהגה ואת גזירת חוקי קפלר על תנועת כוכבי לכת (שהתגלו לראשונה בצורה אמפירית).
מלבד החידושים הפיזיקליים היה חיבור זה הראשון בו נעשה שימוש שיטתי וכה מוצלח במתמטיקה לתיאור והסברת חוקי הטבע והתופעות. "פרינקיפיה" נחשבת לאחת היצירות המדעיות החשובות ביותר בכל הזמנים. כמו הרבה יצירות מדעיות בשנים אלו, הספר נכתב במקורו בשפה הלטינית (לטינית חדשה).
הפיזיקאי והמתמטיקאי הצרפתי אלכסיס קלרו כתב בשנת 1747 כי "פרסום הספר של העקרונות המתמטיים של פילוסופיית הטבע מסמל את תחילתה של תקופה של מהפכה במדע הפיזיקה. השיטה שתוארה על ידי המחבר המתעתע סר אייזק ניוטון... הפיצה את האור של המתמטיקה על מדע שעד תקופה זו היה שרוי באפלה של השערות והיפותזות לא מבוססות."
הערכה מאוחרת יותר של השפעת הספר קבעה שעל אף שקבלת התאוריות של ניוטון לא הייתה מיידית, בחלוף מאה שנים לפרסום הספר, ב-1687, "איש לא יכול היה להכחיש, כי מתוך הפרינקיפיה צמח מדע חדש אשר, לפחות במובנים מסוימים, כה התעלה על כל מה שקדם לו, שהוא ניצב לבדו כמדגים האולטימטיבי של המדע בכללותו." ייתכן שהייתה זו אולי העוצמה של ה"פרינקיפיה", שהסבירה דברים רבים כל כך על טבע העולם בסגנון מופתי, שלם, קוהרנטי והרמוני, שגרמה לשיטה המדעית הזאת להיות מזוהה עם מדע הפיזיקה מאות שנים אחר ראשיתה. ה"פרינקיפיה" נחשבה בתקופתה ליצירה המהווה תפארת של המחשבה, והיא נחשבת, גם לאחר כמה מאות שנים, למונומנט ליכולת ההבנה הכבירה של האדם.
בעת שניסח את התאוריות הפיזיקליות שלו, פיתח ניוטון תחום במתמטיקה הנקרא קלקולוס (חשבון אינפיניטסימלי), המהווה את הבסיס המתמטי לתאוריות שלו. אף על פי כך, שפת הקלקולוס המוכרת לנו היום אינה מופיעה במשפטים ובהוכחות שב"פרינקיפיה". במקום זאת השתמש ניוטון בטיעונים גאומטריים, וזאת מכמה סיבות: הראשונה היא שהסימונים של ניוטון היו שונים מן הסימונים של לייבניץ (והסימונים של לייבניץ הם הסימונים שתפסו את המקום המרכזי בשפת הקלקולוס של ימינו). בנוסף, השיקולים של ניוטון היו גאומטריים מכיוון שבאותה תקופה היה מקובל להסתכל על עקומות באמצעות הגאומטריה, ועדיין לא נוצר אותו הקישור בין הגאומטריה והאלגברה. רק בהמשך, כאשר נוצר אותו קישור וההסתכלות על העקומות הפכה להסתכלות אלגברית, החלו להשתמש בשפה המוכרת לנו היום.
בנספח שניוטון הוסיף ל"פרינקיפיה", שכותרתו הערות כלליות (General Scholium), ביטא ניוטון את מה שנודע כאמרתו המפורסמת "אינני בודה השערות".
הקשר היסטורי.
תחילתה של המהפכה המדעית.
ניקולאוס קופרניקוס קבע באופן נחרץ כי הארץ כלל וכלל איננה מרכז היקום בעזרת המודל ההליוצנטרי שהציג בספרו על תנועתם של גרמי השמיים שפורסם ב־1543. התאוריה ההליוצנטרית הושלמה כאשר יוהאנס קפלר כתב את הספר אסטרונומיה חדשה, ובו העיד על תגליתו שכוכבי הלכת נעים במסלולים אליפטיים כאשר השמש באחד המוקדים ושכוכבי הלכת אינם נעים במהירות קבועה במסלוליהם. לא די בכך, מהירותם משתנה כך שהקו המחבר את מרכזי השמש וכוכב הלכת מכסה שטחים שווים בזמנים שווים. לחוקים אלו הוא הוסיף חוק שלישי כעשור מאוחר יותר, בספרו האחר ההרמוניות של העולם. חוק זה מציב את הפרופורציה בין החזקה השלישית של המרחק הממוצע של הכוכב מהשמש וריבוע זמן ההקפה שלו.
יסודות הדינמיקה המודרנית הונחו בידי גלילאו גליליי בספרו הדיאלוג, ובו המושג של אינרציה - התמדה - היה הכרחי ושימושי. בנוסף, ניסוייו של גלילאו במישורים משופעים הניבו יחסים מתמטיים מדויקים בין זמן מחזור ותאוצה, מהירות או מרחק בעבור תנועת האצה אחידה או לא אחידה.