פול מבין שאשתו של אנתוני, אנה, ארגנה את ההתקפה והיא מנהיגת ההתנגדות. לאחר מכן הוא מחליט לעזור לה להעביר הודעות. לאחר שנפגש סוף סוף עם איש הקשר של קונר בקונסוליה היפנית, פול מגלה כי קונר ניהל רומן עם נערה יפנית בשם סומיקו ולאחר חיפוש בביתה, חושף תמונות רבות שצילם קונר בחדר חשוך סמוך. חלק מהתמונות כוללות את קפטן טנאקה, קצינים יפניים אחרים ואת נושאת המטוסים קאגה.
לא משוכנע שסומיקו בגדה בקונר, הוא קובע למצוא אותה ולקבל תשובות. לאחר כמה מפגשים נוספים עם אנה, אנתוני, קפטן טנאקה, וחקירת בית אופיום, פול מבין שסומיקו הייתה אהובתו של קפטן טנאקה, שקונר שידל אותה לרגל עבורו. סיפור הכיסוי של פול נחשף כשאיש הקשר של קונר נעצר, ופול נחקר על ידי קפטן טנאקה בנוגע למקום הימצאה של סומיקו, שאת מיקומה הוא אינו יודע. לאחר ששוחררה, אנה לוקחת את פול לבית בטוח שם הסתירה את סומיקו, שנמצאת על סף מוות בשל חשיפה לאופיום ומחלות אחרות.
אנתוני נותן לקפטן טנאקה את מיקום הבית הבטוח כדי להציל את אנה ממעצר; בתוך הבית הבטוח, טנאקה מודיע לפול שהצי היפני החל לתקוף את פרל הארבור שעה קודם וכי גם הפלישה לשנגחאי בעיצומה. טנאקה מודה בהריגת קונר, אך רק מתוך קנאה כשנודע לו על הרומן שלו עם סומיקו. טנאקה מוטרד מבקש אז את עזרתו של פול במתן תרופות כדי להקל על סומיקו. לאחר שסומיקו מתה, כולם מתכוננים לעזוב, אך טנאקה רוצה לחקור את אנה מה שמכעיס את אנתוני וגורם לו להפיל את שומרי הראש של טנאקה ולפצוע את טאנקה עצמו באופן קשה. לפני שהוא מצליח להרוג את טנאקה, אנתוני נפצע אנושות משומר ראש גוסס.
כשהוא משאיר אחריו את טנאקה הפצוע, פול מסיע את לאני-טינג ורעייתו ברחובותיה הבוערים של שנגחאי ובמילותיו האחרונות מבקש אנתוני מפול להוציא את אנה משנגחאי. לפני שעלו על ספינה העוזבת את העיר, פול ואנה נתקלים בטנאקה פעם נוספת, אך טנאקה לא מזהה אותם. מאוחר יותר מתגלה כי גם פול וגם אנה חזרו בשלב מסוים לשנגחאי.
הפקה.
במקור צילומי הסרט תוכננו להיערך בשאנגחאי . עם זאת, לאחר מחלוקת שנבעה מהסצינות המיניות הגרפיות בסרטו של אנג לי, Lust, Caution, שאך זה צולם בעיר והתרחש באותה תקופה, האישורים שחברת וינשטיין קיבלה בוטלו על ידי ממשלת סין באפריל 2008, לאחר שהושלמו כבר שלושה חודשים של עבודות הכנה בשנגחאי ורק שבוע לפני תחילת הצילומים. לפיכך, צוות הסרט נאלץ לעבור לבריטניה לצילומי פנים ולבנגקוק, תאילנד, שם הוקם סט המורכב משני בלוקים.
קבוצת המונומנטים במהאבליפורם
קבוצת המונומנטים במהאבָּליפּוּרָם (באנגלית: Group of Monuments at Mahabalipuram) היא אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו, הכוללת מונומנטים דתיים מהמאות השביעית והשמינית בעיירה (כיום ממאלאפורם), במדינת טאמיל נאדו שבדרום הודו. עיירת הנופש מהאבליפורם שוכנת על (החוף המזרחי של הודו) במפרץ בנגל, כ-60 קילומטרים דרומית לצ'נאי.
באתר 40 מונומנטים עתיקים ומקדשים הינדים, כולל אחד מתבליטי הסלע הגלויים הגדולים בעולם: אגדת או החזרה בתשובה של ארג'ונה. הקבוצה מכילה מספר קטגוריות של מונומנטים: מקדשי עם מרכבות תהלוכות מונוליתיות, שנבנו בין השנים 630–668; מנדאפה ויהארות (מקדשי מערות) עם כתובות חקוקות של נרטיבים מהכתבים של המהאבהארטה והשיוויזם, השאקטיזם והווישנויזם במספר שפות וסוגי כתב הודיים; תבליטי סלע (בעיקר תבליטים שטוחים); מקדשים חצובים בסלע שנבנו בין השנים 695–722, וחפירות ארכאולוגיות המתוארכות למאה ה-6 ומוקדם יותר.
המונומנטים נבנו בתקופת . הם כונו "שבע הפגודות" בפרסומים רבים מתקופת הקולוניאליזם, ונקראים בספרות העכשווית גם בשמות "מקדשי ממאלאפורם" (Mamallapuram temples) או "מקדשי מהאבליפורם" (Mahabalipuram temples). האתר, ששוחזר לאחר 1960, מנוהל על ידי (בראשי תיבות ASI).
מיקום ומינוח.
מקדשי מהאבליפורם נמצאים במדינת טאמיל נאדו שבדרום-מזרח הודו, כ-60 קילומטרים דרומית-מערבית לצ'נאי שבחוף קורומנדל. ניתן להגיע אל המונומנטים ב"כביש החוף המזרחי" בן ארבעת הנתיבים, המחבר בין צ'נאי לקניאקומרי, או ב"כביש רג'יב גנדי סלאי", המחבר את צ'נאי למהאבליפורם (כבישים ממלכתיים 49 ו-A49). נמל התעופה הקרוב ביותר נמצא בצ'נאי (). העיר מחוברת לשאר הודו באמצעות רשת רכבות.
מהאבליפורם ידועה בכמה שמות, כולל ממאלאפורם (Mamallapuram). משמעות המילה ממאלה היא "מתאבק גדול", והיא מתייחסת למלך נרסימאוורמן הראשון הראשון מהמאה ה-7. שמות אחרים שנמצאו בטקסטים היסטוריים כוללים ממאלאפתנה (Mamallapattana), מווליפורם (Mavalipuram), מווליווארם (Mavalivaram), מווליפורה (Mavellipore), מווליפורם (Mavvellipooram) ומהאבליפור (Mahabalipur), אשר כולם מתייחסים ל"עיר המתאבק הגדול" או "עיר המהאבלי". האחרון קשור למהאבלי המיתולוגי, מלך השדים שהובס על ידי הננס (אווטאר של וישנו). על פי נגסוואמי, השם נגזר מהמילה הטמילית mallal (שגשוג) ומשקף את היותה מרכז כלכלי עתיק לדרום הודו ודרום-מזרח אסיה. תאוריה זו נתמכת בחלקה בטקסט טמילי מהמאה ה-8 שנכתב על ידי משורר תנועת הבהקטי המוקדמת , שם קרויה ממאלאפורם "קדאל מאלאי".
העיירה נודעה בשם "שבע פגודות" על ידי מלחים אירופאים שנחתו על החוף, לאחר שראו את המגדלים של שבעה מקדשים הינדים. כתובות מהמאה השביעית מתייחסות למקום כאל "ממאלאפורם" או גרסאות קרובות; "מהאבליפורם" מופיע רק לאחר המאה ה-16, ושימש בספרות של תקופת הקולוניאליזם (יחד עם הכינוי "שבע פגודות"). ממשלת טאמיל נאדו אימצה את ממאלאפורם כשם הרשמי של האתר והעיירה בשנת 1957, והכריזה על המונומנטים ועל אזור החוף אזור תיירותי מיוחד ואתר בריאות בשנת 1964.
היסטוריה.
אף על פי שההיסטוריה העתיקה של מהאבליפורם אינה ברורה, עדויות נומיסמטיות ואפיגרפיות והמקדשים במקום מרמזים שהיה זה מקום משמעותי לפני בניית המונומטים. משערים כי זהו נמל הים סופאטמה המוזכר ביומן המסע הימי מהמאה הראשונה המכונה או נמל מלנג' המוזכר בכתב היד של תלמי מהמאה השנייה.
ב"אוונטיסונדרי קאתה" (Avantisundari Katha) שלו, משבח , מלומד שכתב בסנסקריט במאות ה-7–8, שהתגורר בטאמיל נאדו והיה קשור לחצר שושלת פלאווה, אמנים על תיקון פסל וישנו בממאלאפורם. עם זאת, יש החולקים על כך שדנדין היה מחבר טקסט זה. הטקסט בסנסקריט מימי הביניים מזכיר את המונומנטים של ממאלאפורם, מסורת מוקדמת של תיקונים, והחשיבות של וישנויזם.
כאשר מרקו פולו (1271–1295) הגיע להודו בדרכו חזרה לוונציה מדרום-מזרח אסיה, הוא הזכיר (אך לא ביקר) את "שבע הפגודות", והשם נקשר למקדשי החוף של מהאבליפורם בפרסומים של סוחרים אירופאים מאות שנים אחר כך. הוא הופיע באטלס הקטלאני של אברהם קרסקס ב-1375 בשמות "Setemelti" ו-"Santhome", מפה גסה של אסיה אך מדויקת במיקומם היחסי של שני הנמלים; הראשון הוא ממאלאפורם והשני (כיום חלק מצ'נאי). הנוסע הוונציאני מזכיר את "שבע הפגודות" ו"שמונה גבעות נעימות" בשנת 1582, שנגסוואמי משער שהוא מתייחס למונומנטים. על פי פטר שאלק, בלבי כינה אותה "שבע הפגודות של סין" (פרשנות מחודשת לקריאתו של הנרי יול על בלבי, שראה את בלבי כבלתי אמין, ואחריה תיקון סלקטיבי שכנראה התכוון לממאלאפורם).
כיוון שיש כיום פחות משבעה מגדלים, עורר השם "שבע הפגודות" ויכוחים וספקולציות. הצונאמי בדצמבר 2004 חשף לזמן קצר את חוף הים ליד סלובנקופם (Saluvankuppam, כיום צפונית למהאבליפורם), וחשף כתובות ומבנים. בדרינראיאנן, לשעבר המנכ"ל של הסקר הארכאולוגי של הודו, אמר בדו"ח של ה-BBC כי הם מתוארכים למאה ה-9 וייתכן שהושמדו על ידי צונאמי מהמאה ה-13. הצונאמי חשף גם מבנים גדולים על קרקעית הים כקילומטר מהחוף, שהארכאולוגים משערים שהם האתר הקדום של מהאבליפורם. על פי מאמר ב-Science, הצונאמי חשף סלעים עם "ראש מפוסל של פיל וסוס בדהרתו", "גומחה קטנה עם פסל של אלוהות; סלע אחר עם אריה רובץ" ואיקונוגרפיה דתית הינדית אחרת. ארכאולוגים ימיים וצוותי צלילה מתחת למים חקרו אתר שממזרח למקדש החוף, אחד המונומנטים, לאחר הצונאמי של 2004. המחקר חשף חורבות של קירות שנפלו, מספר רב של גושי סלע מלבניים ומבנים אחרים במקביל לחוף, וארבעים המונומנטים ששרדו.
דיווחים מודרניים.
מלחים וסוחרים אירופאים, שהיו חלוצים בסחר עם אסיה לאחר המאה ה-16, הזכירו את האתר. דיווחים מוקדמים, כמו אלה של (1653–1708) (שמעולם לא ביקר באתר, אך ראה את המונומנטים מרחוק ושמע עליהם) יצרו קשר בין עיצובים של פגודות בודהיסטיות סיניות ובורמזיות לבין המקדשים ההינדים, והניחו שהמקדשים נבנו על ידי הסינים. על פי "דיווח חדש על איי הודו המזרחית" (New Account of the East Indies) של אנתוני המילטון משנת 1727, היה האתר מרכז עלייה לרגל, והפסל החיצוני שלו היה "מגונה וגס" בדומה להופעה בתיאטרון דרורי ליין בלונדון. הסופר הצרפתי היה ביקורתי כלפי הגזענות האירופית כלפי ההודים, ושיער שמקדשי מהאבליפורם עתיקים מאוד.