השלטונות הפורטוגזים לא הצליחו להביס את לוחמי הגרילה כולה במהלך המלחמה הקולוניאלית הפורטוגזית, במיוחד בגינאה הפורטוגזית, וסבלו אבדות כבדות ב-13 שנות הסכסוך. לאורך המלחמה פורטוגל התמודדה עם התנגדות גוברת, חרם על נשק וסנקציות אחרות מרוב הקהילה הבינלאומית. המלחמה הפכה לבלתי פופולרית עוד יותר בחברה הפורטוגלית בשל אורכה והעלויות שלה, החרפת היחסים הדיפלומטיים עם חברות אחרות באו"ם והתפקיד שמילאה כגורם בהנצחת משטר אסטדו נובו. הסלמה זו היא שתוביל ישירות למרד של חברי ה-FAP במהפכת הציפורנים של אפריל 1974 - אירוע שהוביל לעצמאותן של כל המושבות הפורטוגזיות לשעבר באפריקה.
ב-25 באפריל 1974 נפלה ממשלת פורטוגל של משטר אסטדו נובו בפיקודו של מרסלו קאאטנו (Marcelo Caetano), (המשטר שהוקם על ידי אנטוניו דה אוליביירה סלזאר ששלט בפורטוגל מאז שנות ה-30), במהפכת הציפורנים - התקוממות צבאית בליסבון. במאי של אותה שנה הכריזה ה-Junta de Salvação Nacional (הממשלה המהפכנית החדשה של פורטוגל) על שביתת נשק עם כוחות הגרילה של האפריקאים התומכים בעצמאות במאמץ לקדם שיחות שלום ועצמאות. המהפכה שהוביל הצבא החזירה את הדמוקרטיה לפורטוגל, סיימה את המלחמה הקולוניאלית הלא פופולרית והחליפה את המשטר הסמכותי אסטדו נובו והמשטרה החשאית שלו שדיכאה את האזרחים. המהפכה התחיל כמחאה במעמד המקצועי של הקפטנים של הצבא של פורטוגל נגד צו חוק מספר 353/73, שהוצא על ידי ממשלתו של ראש הממשלה מרסלו קאאטנו. צו חוק קבע כי קצינים שאינם סדירים, יורשו לעבור לשירות סדיר בדרגת הגיוס שלהם ולקבל את אותה תמורה לקידום כמו אלה שסיימו את האקדמיה הצבאית. קציני קריירה חשו כי הגזירה מערערת את מעמדם בצבא, כמו גם בחברה.
אירועים אלה גרמו ליציאה המונית של אזרחים פורטוגזים, רובם לבנים אך חלקם מגזע מעורב (mestiço) או שחורים, מהשטחים האפריקניים של פורטוגל, ויצרו מאות אלפי פליטים חסרי כל - הרטרנדוס (מאנגלית: retornados). אנגולה הפכה למדינה ריבונית ב-11 בנובמבר 1975 בהתאם להסכם אלבור והמדינה העצמאית החדשה הוכרזה כ"רפובליקה העממית של אנגולה".
גאוגרפיה.
אנגולה הפורטוגזית הייתה טריטוריה המשתרעת על פני 1,246,700 קמ"ר, שטח גדול יותר מצרפת וספרד ביחד. היו לה 5,198 ק"מ של גבולות יבשתיים וקו חוף של 1,600 ק"מ. הגאוגרפיה שלה הייתה מגוונת. ממישור החוף, ברוחב הנע בין 25 קילומטרים בדרום ל-100 עד 200 קילומטרים בצפון, הקרקע מתנשאת בשלבים לעבר הרמה הגבוהה הפנימית המשתרעת על כמעט שני שלישים מהארץ, עם גובה ממוצע של בין 1,200 ל-1,600 מטר. שתי הפסגות הגבוהות ביותר של אנגולה היו ממוקמות ברמות המרכזיות הללו. הם היו הר מוקו (2,620 מ') והר מקו (2,538 מ').
רוב הנהרות של אנגולה עלו בהרים המרכזיים. מבין הנהרות הרבים שהתנקזו ל הם נהרי הקואנזה וקוננה שהיו החשובים ביותר. נחלים מרכזיים אחרים כללו את נהר קוואנגו, המתנקז צפונה למערכת נהר קונגו, ואת נהרות קוואנדו וקובנגו, שניהם מתנקזים באופן כללי לדרום-מזרח לדלתת האוקבנגו. בירידה מהרמה, זרמי מים ומפלים רבים חותרים כלפי מטה אל הנהרות. באנגולה הפורטוגזית לא היו אגמים גדולים, מלבד אלה שנוצרו על ידי סכרים ומאגרים שנבנו על ידי הממשל הפורטוגזי.
השלטונות הפורטוגזים הקימו מספר פארקים לאומיים ושמורות טבע ברחבי השטח: Bicauri, Cameia, Cangandala, Iona, Mupa, Namibe ו-Quicama. איונה(Iona) היה הפארק הלאומי הוותיק והגדול ביותר באנגולה, הוא הוכרז כשמורה ב-1937 ושודרג לפארק לאומי ב-1964.
אנגולה הייתה טריטוריה שעברה התקדמות רבה לאחר 1950. ממשלת פורטוגל בנתה סכרים, כבישים, בתי ספר וכו', הייתה גם פריחה כלכלית שהובילה לגידול עצום של האוכלוסייה האירופית. האוכלוסייה הלבנה גדלה מ-44,083 ב-1940 ל-172,529 ב-1960. עם כ-1,000 מהגרים מגיעים בכל חודש. ערב תום התקופה הקולוניאלית, התושבים האתניים האירופים מנו 400,000 (1974) (לא כולל חיילים מגויסים ומוזמנים מהיבשת) ואוכלוסיית הגזע המעורב עמדה על כ-100,000 (רבים היו מהגרי כף ורדה שעבדו בשטח). האוכלוסייה הכוללת הייתה בערך 5.9 מיליון באותה תקופה.
בירת הטריטוריה הייתה לואנדה, לואנדה נוסדה בשנת 1575 עם הגעתו של החוקר הפורטוגלי פאולו דיאז דה נובאיס(Paulo Dias de Novais) בשם "סאו פאולו דה לואנדה". לואנדה גדלה מעיירה של 61,208 כאשר 14.6% מהתושבים הם לבנים ב-1940, לעיר קוסמופוליטית גדולה של 475,328 ב-1970 עם 124,814 אירופאים (26.3%) וכ-50,000 תושבים מעורבים. ברוב הערים הגדולות האחרות באנגולה היה בערך אותו יחס של אירופאים באותה תקופה, למעט סא דה בנדיירה (לובנגו), מוצ'מדס (נמיבה) ופורטו אלכסנדר (אפריקאית: טומבואה) בדרום שם האוכלוסייה הלבנה הייתה מבוססת יותר. בכל הערים הללו היה רוב אירופי מ-50% ל-60%.
המובלעת של קבינדה הייתה מצפון. קונגו הפורטוגזית (קבינדה) הוגדרה כמדינת חסות פורטוגזית על ידי הסכם סימולמבוקו משנת 1885. מתישהו במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, היא שולבה במושבה הגדולה יותר (לימים המחוז מעבר לים) של אנגולה הפורטוגזית. שתי המושבות היו תחילה רצופות, אך לאחר מכן הופרדו גאוגרפית על ידי מסדרון צר של אדמה, שפורטוגל ויתרה לבלגיה, מה שאפשר לקונגו הבלגית גישה לאוקיינוס האטלנטי. לאחר הדה-קולוניזציה של אנגולה הפורטוגזית עם הסכם אלבור מ-1975, הרפובליקה קצרת המועד של קבינדה הכריזה באופן חד-צדדי על עצמאותה. עם זאת, קבינדה הוכרעה עד מהרה וסופחה מחדש על ידי הרפובליקה העממית של אנגולה שהוכרזה לאחרונה ומעולם לא השיגה הכרה בינלאומית.
ממשל.
במאה ה-20, אנגולה הפורטוגזית הייתה כפופה למשטר אסטדו נובו. בשנת 1951 שינו השלטונות הפורטוגזים את הסטטוס של השטח ממושבה למחוז מעבר לים של פורטוגל. מבחינה חוקית, השטח היה חלק מפורטוגל כמו ליסבון, אך כמחוז מעבר לים נהנה מהחרגות מיוחדות כדי להסביר את מרחקו מאירופה. רוב חברי ממשלת אנגולה היו מפורטוגל, אך מעטים מהם היו אנגוליים. כמעט כל חברי הבירוקרטיה היו מפורטוגל, מכיוון שלרוב האנגוליים לא היו הכישורים הדרושים כדי לקבל תפקידים.
ממשלת אנגולה, כפי שהייתה בפורטוגל, הייתה קטנה מאוד. הכוח היה מרוכז ברשות המבצעת, וכל הבחירות שהתרחשו התבצעו בעזרת שיטות עקיפות. מלשכת ראש הממשלה בליסבון, הסמכות השתרעה עד למשרות המרוחקות ביותר של אנגולה באמצעות שרשרת פיקוד נוקשה. סמכותה של ממשלת אנגולה הייתה שיורית, ומוגבלת בעיקר ליישום מדיניות שכבר הוכרעה באירופה. ב-1967 שלחה אנגולה גם מספר צירים לאספת הרפובליקה בליסבון.
הפקיד הגבוה ביותר במחוז היה המושל הכללי, שמונה על ידי הקבינט הפורטוגלי בהמלצת השר שמעבר לים. למושל הכללי הייתה סמכות מבצעת ומחוקקת כאחד. מועצת ממשלה ייעצה למושל הכללי בניהול המחוז. הקבינט הפונקציונלי כלל חמישה מזכירים שמונו על ידי שר החוץ בעצת המושל. למועצה מחוקקת היו סמכויות מוגבלות ועיקר פעילותה הייתה אישור תקציב המחוז. לבסוף, היה צריך להתייעץ עם מועצה כלכלית וחברתית על כל טיוטות החקיקה, והמושל הכללי נאלץ להצדיק את החלטתו בפני ליסבון אם יתעלם מעצותיה.
בשנת 1972 שינתה האספה הלאומית הפורטוגלית את מעמדה של אנגולה ממחוז מעבר לים ל"מדינה אוטונומית" בעלת סמכות על כמה ענייני פנים; פורטוגל הייתה אמורה לשמור על אחריות על ההגנה ויחסי החוץ.
כלכלה.
מגלי ארצות ומתיישבים פורטוגזים הקימו עמדות מסחר ומבצרים לאורך חופי אפריקה מאז המאה ה-15, והגיעו לחוף אנגולה במאה ה-16. לואנדה נוסדה בשנת 1575, והאזור התפתח כשוק סחר עבדים בעזרת מקומיים מאימבנגלה ומאמבונדו שהיו ציידי עבדים בולטים. הסחר היה בעיקר עם המושבה הפורטוגלית של ברזיל בעולם החדש. הספינות הברזילאיות היו הרבות ביותר בנמלי לואנדה ובנגואלה. בשלב זה, אנגולה, מושבה פורטוגזית, הייתה למעשה יותר כמו מושבה של ברזיל, עוד מושבה פורטוגזית. השפעה ברזילאית חזקה הופעלה גם על ידי הישועים בדת ובחינוך.
הפילוסופיה של המלחמה פינתה את מקומה בהדרגה לפילוסופיית המסחר. נתיבי המסחר הגדולים וההסכמים שאפשרו אותם היו הכוח המניע לפעילות בין האזורים השונים; המדינות שהיו במלחמה מתמדת הפכו למדינות שמוכנות לייצר ולמכור. בפלנלטו, או במישורים הגבוהים, המדינות החשובות ביותר היו אלה של וביילונדו (Bailundo), שהאחרונה ידועה בייצור של מוצרי מזון וגומי. המעצמה הקולוניאלית, פורטוגל, שהולכת ונעשתה עשירה וחזקה יותר, לא סבלה את צמיחתן של המדינות השכנות הללו והכניעה אותן אחת לאחת, מה שמאפשר מונופול פורטוגזי על חלק גדול מהאזור. בתקופת האיחוד האיברי (1580–1640), פורטוגל איבדה השפעה וכוח ויצרה אויבים חדשים. ההולנדים, אויב עיקרי של קסטיליה, פלשו לנכסי פורטוגל רבים מעבר לים, כולל לואנדה. ההולנדים שלטו בלואנדה מ-1640 עד 1648 כפורט ארדנבורג. הם חיפשו עבדים שחורים לשימוש במטעי קני סוכר בצפון מזרח ברזיל (פרנמבוקו, אולינדה ורסיפה), שאותם תפסו גם מפורטוגל. יוהאן מאוריץ (הולנדית: Johan Maurits van Nassau-Siegen) כבש את הנחלה הפורטוגזית של סנט ג'ורג' דל מינה, סנט תומאס ולואנדה בחוף המערבי של אפריקה. לאחר פירוק האיחוד האיברי ב-1640, פורטוגל השיגה מחדש את סמכותה על השטחים האבודים של האימפריה הפורטוגזית.