תחילת הדרך ביער היערנים על כביש 7212 בעיר נשר ליד סימן הק"מ השלישי. זוהי הנקודה הצפונית ביותר של הדרך. סופה בקרן הכרמל והיא הנקודה הדרומית ביותר. חלק הדרך מיער היערנים כק"מ מזרחה עובר בשטחה המוניציפלי של נשר.
לאורך הדרך נמצאים תצפיות נוף ואטרקציות למטיילים. בתחילת הדרך נמצא חניון יער היערנים הכולל שולחנות פיקניק וגם ברזי מים. בהמשך נמצא חניון שבילי רון לזכרם של אלוף-משנה אביאל רון וילדיו עופר וענת שנרצחו בפיגוע בפיגוע במסעדת מצה בשנת 2002. לאחריו מצפור מיכל סיטון מקריית טבעון שהוקם לזכרה לאחר שנהרגה ב-2007 בדרך לחופשה בסיני.
לאחר התצפית אנדרטה לזכרו של הטייס מוטי שרון שנהרג בתאונת מסוק ב-1988 בעת הצבת אבן גבול מספר 51. הדרך מסתיימת במצפה עופר שבו מגדל לגילוי שריפות. מצפור נוסף על הדרך הוא מצפור טייסת העמק שצופה אל בסיס רמת דוד ועמק יזרעאל לזכרו של הנווט ליאור הררי שנהרג בתאונת אימונים במרץ 2007. באזור המצפור קיים חניון פיקניקים.
לאורף הדרך בעונות הפריחה סתיו, חורף ואביב, פרחים האופייניים לכרמל כגון כלניות מצויות, רקפות, נוריות, סוגי סחלבים וצבעונים. בחורש עצי אלון קטלב וצמחייה האופיינית לחורש ים-תיכוני.
רשות ניקוז ונחלים ערבה
רשות ניקוז ונחלים ערבה היא רשות ניקוז ותאגיד סטטוטורי, אשר אחראית על ניקוז וטיפוח הנחלים בערבה ודרום הנגב. רשות הניקוז כפופה למשרד להגנת הסביבה. הרשות הוקמה בשנת 1997 כתוצאה מהרפורמה שבוצעה ברשויות הניקוז. יושב ראש הרשות הוא ראש מועצת חבל אילות, חנן גינת. המנהל הכללי הוא גיל סלוין. שטח הרשות הוא 4.9 מיליון דונם (4,900 קמ"ר), והיא השנייה בגודלה בארץ, אחרי רשות ניקוז ונחלים שקמה בשור. הנחל המרכזי בשטח הרשות הוא נחל הערבה. נחלים נוספים הם ביתרון, בת שבע, חולית, יהב, כרמה וצופר.
בשנת 2021 תקציב רשות הניקוז עמד על כ-43 מיליון שקלים חדשים.
הרשות פועלת מתוקף "חוק הניקוז וההגנה מפני שיטפונות" (1957), צו הניקוז (1960), אכרזת הניקוז (1996), וצו רשויות נחלים ומעיינות (2003).
דקלה (דמות מקראית)
דִּקְלָה הוא דמות מקראית. הוא בנו של יקטן ואחיהם של 12 אחיו: אַלְמוֹדָד, חֲצַרְמָוֶת, שָׁלֶף, יֶרַח, הֲדוֹרָם, אוּזָל, אֲבִימָאֵל, עוֹבָל, שְׁבָא, אוֹפִר (אופיר), חֲוִילָה ויוֹבָב.
דקלה, ככל הנראה התגורר כמו שאר אחיו בערב ובעיקר באזור תימן. יש חוקרים מסוימים שהעידו על מקום בתימן בשם דקלה.
השם דקלה מגיע מעץ הדקל.
רשות ניקוז ירדן דרומי
גנון לבן-אף
גנון זאב
מקלט לנשים מוכות
מקלט לנשים נפגעות אלימות, המכונה גם מקלט לנשים מוכות (באנגלית מכונה בקצרה
Women's shelter), הוא מבנה או יחידת מגורים, שהוקם או הוסב במטרה לאפשר לנשים נפגעות אלימות ולילדיהן הגנה מיידית מפני אלימות במשפחה המופנית כלפיהן, מחסה, טיפול פיזי ונפשי.
המקלטים מופעלים על ידי עמותות חברתיות שונות ללא מטרת רווח. מנהלת המקלט היא לרוב עובדת סוציאלית בהכשרתה, ובמקום מועסקות עובדות סוציאליות, עורכות דין ומדריכות, וכן מתנדבים שונים.
במהלך שהותן במקלט מקבלות הנשים טיפול רגשי, תמיכה, חיזוקים, סיוע ברכישת מיומנויות כגון אסרטיביות בלחימה על זכויותיהן - הן בהגנה חוקית מפני בן הזוג האלים, הן כלפי הרכוש אותו השאירו בביתן, והן בנוגע לזכויותיהן על הילדים המשותפים. הן נחשפות למידע רב, שחלקו או כולו לא היה ברשותן קודם, בדבר זכויותיהן כאזרחיות. הן מופנות לסעד משפטי, ולטיפול רפואי מתמשך, לעיתים לאחר שנים של הזנחה במצבן הגופני והתעללות פיזית קשה שעברו במהלך השנים. במקלטים מוענקים סיוע וטיפול מקיף גם לילדיהן של הנשים, אם ברחו עמן.
רקע.
אלימות נגד נשים היא בעיה רבת פנים החוצה תרבויות, מגדר, דתות, מצב חברתי-כלכלי ורמת השכלה. אלימות במשפחה יכולה להתבטא במגוון דרכים, ביניהן אלימות פיזית, אלימות מינית, התעללות רגשית או אלימות כלכלית, המתרחשים במשפחה או בתא המשפחתי.. נשים הנתונות במערכת יחסים אלימה מתמשכת עשויות להיות במצב של פוסט טראומה, המלווה בתחושות של פחד, חרדה וחוסר אונים, וכן תלות בבעל המכה, מבחינה פסיכולוגית, חברתית, כלכלית, ואחרות. התלות והחרדה מקשות עליהן לצאת מהמצב בו הן נתונות.
מטרת המקלט לנשים נפגעות אלימות, היא לאפשר את ההתנתקות, במסגרת טיפולית תומכת, ובכך לאפשר לאותן נשים לאזור כוחות ולהשתקם.
היסטוריה.
בעולם.
בסוף שנות השישים וראשית שנות השבעים התבססה התנועה הפמיניסטית ברוב מדינות המערב והעלתה לתודעה ולשיח הציבורי את בעיית האלימות נגד נשים בכלל ובמסגרת התא המשפחתי בפרט תוך ניסיון להציע ולייצר מענים לבעיה זו. בשנת 1971 הוקם המקלט הראשון בלונדון על ידי ארין פיצי. בשנת 1973 הוקם המקלט הראשון בארצות הברית.
אף על פי שרבים מהמקורות העדכניים גורסים כי ראשוני המקלטים הוקמו רק במחצית השנייה של המאה העשרים ישנם מדעני חברה והיסטוריונים שמסמנים את שורשיהם המוסדיים כבר במאות ה-16 וה-17. חוקרים אחרים רואים את תחילת הופעת המקלטים לנשים מוכות כתוצאה של קידום חקיקה פרוגרסיבית בתחומי ההגנה על ילדים וחסרי ישע, במיוחד באנגליה ובארצות הברית במאות ה-18 וה-19. חקיקה זו הובלה בעיקר על ידי קבוצות דתיות- נוצריות לעזרה וטיפול בבעיות שונות, דוגמת אלכוהוליזם בתוך המשפחה. כך, רבים מהמקלטים לא הוקמו על ידי ארגונים עם אידאולוגיה פמיניסטית כפי שמקובל לחשוב – אלא דווקא על ידי ארגונים דתיים אשר הניחו את המסד ל "תנועת מקלטי הנשים המוכות" בשנות השבעים של המאה הקודמת.
הדיונים והמחלוקות סביב ניסוחה, אשרורה וכניסתה לתוקף של אמנת איסטנבול בעשור האחרון העלתה שוב לכותרות את סוגיית המקלטים לנשים מוכות. האמנה, שקבעה כי אלימות נגד נשים הן בספירה הביתית והן במרחב הציבורי היא הפרה של זכויות אדם, הרחיבה את הקטגוריה של אלימות נגד נשים והחילה אותה גם על רצח על חילול כבוד המשפחה, נישואין בכפייה, מילת נשים, אונס והטרדות מיניות וחייבה את המדינות החתומות עליה בהקמת מקלטים להגנה לנשים נפגעות אלימות ולילדיהן בכמות מספקת ובתקינה נאותה.
המקלטים בישראל.
היסטוריה.
בתקופה שקדמה להקמת המקלטים, לשכות הרווחה הממשלתיות ניסו להתמודד עם אלימות במשפחה באמצעות מענים בקהילה תוך המשך מגורים משותפים עם בן הזוג האלים. בעקבות הקמת המקלטים, גברה המודעות לקיומה של סוגיה רחבה אודות אלימות כלפי נשים והמקלט יועד להרחקת הקורבן ממקור האלימות. את הקמת המקלטים בישראל ניתן לחלק לשני דורות: הדור הראשון של המקלטים החל בסוף שנות השבעים בידי קבוצות פמיניסטיות חוץ ממסדיות שלא קיבלו מימון מהממשלה. הדור השני נוסד באמצע שנות השמונים בידי ארגוני נשים בשיתוף ממשלתי. ככל שגדלה ההשתתפות הכספית של המדינה, כך גדלה גם מידת המעורבות המקצועית ורמת הפיקוח של המשרדים הממשלתיים.
בשנת 1977, מרשה פרידמן, פעילת זכויות נשים וחברת כנסת לשעבר, הציגה בפני הכנסת תוכנית להקמת מקלט לנשים הטוענות להגנה. המקלט הראשון נפתח בחיפה בשם "נשים למען נשים". בתחילה זרם הפונות היה מועט, אך לאחר פרסום כתבה על המקלט בעיתון ידיעות אחרונות ב־3 בפברואר 1978 החלו להגיע אל המקלט מאות פניות. בשנת 1978, רות רזניק סייעה להקמת מקלט לנשים מוכות בהרצליה. בשנת 1981 עמותת "אישה לאישה" הקימה את המקלט הראשון בירושלים. בשנת 1983 הוקם המקלט באשדוד אשר היה שונה מקודמיו ולא שימש רק כמקלט הגנה פיזי, אלא אפשר טיפול רציף שמתחיל בשהות במקלט וממשיך עם היציאה ממנו עד לשילוב של האישה וילדיה בקהילה.
מאז ועד היום, התפיסה הטיפולית הרווחת במקלטים לנשים מוכות בישראל היא שהמקלט מספק ביטחון, תמיכה רגשית, תמיכה חומרית וסיוע בביסוס חיים חדשים לקראת היציאה מהמקלט. בנוסף, המקלט מקיים קשר מתמיד עם הגורמים בקהילה כמו מחלקות לשירותים חברתיים, משטרה ושירותים פסיכולוגיים, במטרה ליצור הזדמנות לשינוי באורח החיים, בדפוסי החשיבה ובהתנהגות של הנשים. ההתערבות הטיפולית מכוונת לאפשר לנשים לעמוד על שלהן ולקבל החלטות הנכונות עבורן ועבור ילדיהן.
מאפיינים ונתונים.
השכיחות הגוברת של מקרי האלימות כלפי נשים בתוך הספירה הביתית הפכה את הבעיה לסוגיה חברתית. נכון ל-2021, פועלים בישראל כ־14 מקלטי חירום אשר מתוקצבים על פי גודלם, בהתאם לסל שירותים בסיסי ולפי תעריף יומי לאישה. החל משנת 2001, משרד הרווחה והשירותים החברתיים מתקצבים באופן בלעדי את המקלטים. תקציב משרד הרווחה עבור הפעלת המקלטים עמד בשנת 2019 על כ־27 מיליון.
מנתוני ארגון ויצו עולה כי בשנת 2019 שהו במקלטים 654 נשים ו- 1,046 ילדים. תקופת השהות של הנשים במקלטים היא לרוב חודשים ספורים עד שנה. דווח כי מרבית הנשים שטופלו במקלטים סבלו מאלימות באופן מתמשך. ממחקר שנערך בשנת 2015 נמצא כי 76% מהנשים שהו במקלטים פעם אחת, 19% פעמיים ו 5% שלוש פעמים או יותר. בנוסף, 55% מהנשים ששהו במקלטים היו נשים מהמגזר הערבי, 17% היו נשים דתיות וחרדיות, 16% יוצאות אתיופיה ו-10% יוצאות ברית המועצות. על פי נתוני משרד הרווחה, כ־40% מהנשים ששהו במקלטים שבו לגבר האלים - חלק ניכר מהן בשל המצב הכלכלי אליו נקלעו.
אף על פי שרק כ-18 אלף נשים מתלוננות במשטרה על אלימות במשפחה, מצביעים אומדני המשטרה על כך שכעשרה אחוזים מהנשים בישראל סובלות מאלימות מצד בני זוגן. חלק מהנשים הסובלות מאלימות במשפחה חיות תחת טרור רגשי ופיזי תמידי, נמצאות במצב של בידוד חברתי, תחושת ערך עצמי ירודה, ובמצב של פגיעות רגשית קשה. לעיתים דווקא בגלל מצבן הן מתקשות לאזור כוחות ולהימלט.