וילהלם דייטרס (Wilhelm Deiters) היה מנהל מושבת האומנים. ביתו תוכנן על ידי יוזף מריה אולבריך, שהיה אחראי גם על פנים קומת הקרקע. הוא הקטן מבין הבתים וצורתו המיוחדת היא תוצאה של הצורה הריבועית של החלקה שעליה הוא בנוי, הנמצאת בצומת של שני רחובות. הוא שרד את המלחמה ללא פגע והוחזר למראהו המקורי בשנים 1991–1992 בעקבות מספר ניסיונות פחות מוצלחים לשפץ ולעצב אותו מחדש. הבניין היה משכן המכון הגרמני הפולני (Deutsche Polen-Institut) בשנים 1996–2016.
בית גליקרט הגדול.
יוזף מריה אולבריך עיצב גם את הבית הזה עבור יוליוס גליקרט. זה היה המבנה הגדול בתערוכה. יוליוס גליקרט היה יצרן רהיטים ומקדם חשוב של מושבת האומנים. הוא תכנן למכור את הבית מיד עם סיומו, אך החליט זמן קצר לפני השלמתו להשתמש בבניין לתערוכת קבע של רהיטים שיוצרו במפעל שלו. הבית נהרס חלקית במלחמת העולם השנייה, מאוחר יותר נבנה ולאחר מכן שוחזר בשנות השמונים. כיום הוא משמש את האקדמיה הגרמנית לשפה ולשירה (Deutschen Akademie für Sprache und Dichtung).
בית גליקרט הקטן (בית רודולף בוזלט).
גם בית זה תוכנן על ידי יוזף מריה אולבריך. הפסלים בחזית הם יצירתו של רודולף בוזלט. פטריץ הובר היה אחראי על עיצוב הפנים. בוזלט החל לעבוד על הבית, אך לא הצליח לכסות את עלויות הבנייה. בכך השתלט גליקרט על הבית ושילם על השלמתו. מראהו הנוכחי מתקרב לצורתו המקורית.
בית פטר ברנס.
פטר ברנס היה אדריכל אוטודידקט. תכנון הבית שלו ועיצוב הפנים שלו היו העבודה הראשונה שלו. משום שברנס היה גם הבעלים של הבניין, גם האדריכל וגם מעצב פנים יש לבית עקביות בולטת במיוחד. אולם זה היה גם הבית היקר ביותר בתערוכה, בעלויות כוללות של 200,000 מארק. ברנס מעולם לא חי בו, ובחר במקום זאת למכור אותו זמן קצר לאחר התערוכה. הוא נפגע קשות במלחמת העולם השנייה, אך לפחות החלק החיצוני שוחזר במידה רבה למצבו המקורי. כמה פריטים ורהיטים נלקחו כנראה מהבית במועד מוקדם יותר וכך שרדו.
בית יוזף מריה אולבריך.
הבית של אולבריך עצמו היה זול יחסית, כ-75,000 מארק. לבניין היה גג אדום משופע בכל הכיוונים שהמשיך למטה מעל קומת הקרקע בצד הצפוני. אולבריך עצמו עיצב גם את כל חלל הפנים. הבית ניזוק מאוד במלחמת העולם השנייה. הוא נבנה מחדש בשנים 1950–1951, אם כי כל מה שמעל לקומת הקרקע השתנה לחלוטין. רק האריחים הלבנים והכחולים בחזית הם מהמבנה המקורי. הוא שימש את המכון הפולני הגרמני בשנים 1980–1996.
בית לודוויג הביש.
יוזף מריה אולבריך היה האדריכל של בית לודוויג הביש, שהיה הסטודיו ומעונו של הפסל לודוויג הביש. פטריץ הובר היה אחראי על עיצוב הפנים. הבניין בולט בגג השטוח ובהנדסת המרחב עם העיטור הספרטני שלו. לאחר שנגרם לו נזק קשה במהלך המלחמה, הוא נבנה מחדש בשנת 1951 עם שינויים מסוימים בפרטים, אך בהתאם לתוכניות המקוריות.
בית האנס כריסטיאנסן.
הבית של כריסטיאנסן תוכנן על ידי אולבריך בהתאם לדרישותיו של הצייר האנס כריסטיאנסן. החזית נשלטת על ידי שטחי צבע גדולים, אך העיטור היה לעיתים גם פיגורטיבי. הוא צויר על ידי כריסטיאנסן והציע הרבה חומר לדיון. האומן ומשפחתו גרו בבית זמן רב, אף על פי שכריסטיאנסן עבד לרוב מחוץ לדרמשטאדט בשנים מאוחרות יותר. הבניין נהרס כליל במלחמת העולם השנייה ולא שוחזר. פער נותר במקום בו הוא עמד, ובכך הוא נהרסה גם הסימטריה המקורית של האזור.
בית גאורג קלר.
בית זה, המכונה "בוליו" (Beaulieu, בצרפתית: "מקום יפה"), הוקם עבור גאורג קלר האמיד על פי תוכניות שנערכו על ידי יוזף מריה אולבריך. לאחר חורבנו במלחמה, הוא נבנה אחרת לגמרי.
התערוכה השנייה (1904).
התערוכה השנייה הציגה כמעט רק מבנים זמניים לאחר ההפסדים הכספיים הגדולים של התערוכה הראשונה. אל החברים הנותרים אולבריך והביש הצטרפו בשלב זה שלושה חברים חדשים: יוהאן וינצנץ ציסרץ (Johann Vincenz Cissarz), דניאל גריינר (Daniel Greiner) ופאול האושטיין (Paul Haustein).
קבוצת שלושת הבתים.
שלושת הבתים המחוברים זה לזה בפינת רחוב שטיפטשטראסה (Stiftstraße) ופרינץ-כריסטיאן-וג (Prinz-Christians-Weg) נבנו בשנת 1904 על פי תוכניותיו של יוזף מריה אולבריך. הבית הפינתי (עם רצועות פילסטר עשויות לבנים) וה"בית הכחול" (קומת הקרקע מכוסה באריחים מזוגגים בכחול) הוקמו למכירה, ואילו "הבית האפור", המכונה גם "בית הבשר" (בעל משטח טיח גס כהה), תוכנן למגורים של מטיף החצר. אולבריך עיצב את פנים הבית האפור; פאול האושטיין ויוהאן וינצנץ ציסרץ היו אחראים לעיצוב הבית הכחול וחלק מחדרי הבית הפינתי. שלושת הבתים נועדו להדגים אפשרויות מגורים למעמד הביניים. הם נפגעו מאוד במלחמת העולם השנייה. הבית האפור נהרס ובמקומו קמה בנייה חדשה, בעוד השניים האחרים שוחזרו תוך שינויים רציניים.
התערוכה השלישית (התערוכה האזורית של הסן, 1908).
התערוכה השלישית, שהייתה פתוחה לאומנים ובעלי מלאכה מהסן, התרכזה במושבה של בתי מגורים קטנים, על מנת להראות כי צורות חיים מודרניות ניתנות להשגה באמצעים כספיים מוגבלים. נושא התערוכה היה אמנות חופשית ויישומית. מלבד אולבריך, היו במושבה באותו הזמן גם אלבין מילר (Albin Müller), יאקוב יוליוס שרפוגל (Jakob Julius Scharvogel), יוזף אמיל שנקנדורף (Joseph Emil Schneckendorf), ארנסט ריגל (Ernst Riegel), פרידריך וילהלם קלוקנס (Friedrich Wilhelm Kleukens) והיינריך יובסט (Heinrich Jobst).
בניין התערוכה.
יוזף מריה אולבריך תכנן את מגדל החתונה (Hochzeitsturm) ואת בניין התערוכה השכן, שנפתח בשנת 1908 כמקום בו יוכלו חברי המושבה לאומנים להציג את יצירותיהם האמנותיות. הבניין ניצב על מאגר מים לשעבר, חלק מרשת המים של דרמשטאדט, שבמקור נאטם רק באדמה.
בניין התערוכה של הסן העליונה.
הבית הזה תוכנן על ידי אולבריך כמקום לתצוגות של מוצרים תעשייתיים ומסחריים מהסן העליונה וגם מרבית עיצוב הפנים היא בתכנון אולבריך גם כן. כיום הבניין הוא משכן, "המכון לחינוך מוזיקלי ומוזיקה חדשה" (Institut für Neue Musik und Musikerziehung).
בית קונרד זוטר.
האדריכל קונרד זוטר (Conrad Sutter) תכנן ובנה את בית זה, כמו גם את עיצוב הפנים כולו. הבניין נכלל בתערוכה בניגוד לחוות הדעת של חבר השופטים, על דעתו של זוטר.
בית וגנר-גווין.
האדריכל יוהאן כריסטוף גווין (Johann Christoph Gewin) גיבש תוכניות לבית עבור הקבלן וגנר. הוא נהרס במלחמה.
מושבת המגורים הקטנה.
מושבת המגורים הקטנה (Kleinwohnungskolonie) הוקמה על המדרון המזרחי של מתילדנהוהה כמודל למגורים למעמדות פחות אמידים. היא כללה בית אחד דו-משפחתי, שני בתים צמודי קרקע ושלושה בתים שבהם דירה אחת. הבתים לדוגמה הוצגו ביחד על ידי חברת ארנסט לודוויג והחברה המרכזית של הסן לבניית דירות זולות יותר. שישה תעשיינים בולטים מהסן סיפקו את המימון. התנאים דרשו מהבתים לכלול לפחות שלושה חדרי מגורים, שיהיו עשויים מחומרי בניין מקומיים, ולא יעלו יותר מ-4,000 מארק עבור בית בן דירה אחת או 7,200 מארק לבית דו-משפחתי. יתר על כן, האדריכלים נדרשו לתכנן פנים בעלות של פחות מ-1,000 מארק למגורים. הבניינים תוכננו על ידי האדריכלים המקומיים לודוויג מאהר (Ludwig Mahr), גאורג מצנדורף (Georg Metzendorf), יוזף רינגס (Josef Rings), היינריך ולבה (Heinrich Walbe), ארתור וינקופ (Arthur Wienkoop) ויוזף מריה אולבריך. הבניינים המרוהטים במלואם הוצגו בשנת 1908, אך פורקו זמן קצר לאחר סיום התערוכה.
בית עובדי אופל.
אולבריך הוזמן על ידי חברת אופל (Opel) מריסלהיים (Rüsselheim) לתכנן בית לדירה אחת עם עיצוב פנים כחלק ממושבת המגורים הקטנה. במקום מטבח הכולל פינת אוכל, שהיה נפוץ באותה תקופה, היה בקומת הקרקע מטבח קטן וסלון גדול. בקומה השנייה היו שני חדרי שינה גדולים וחדר אמבטיה.
בתי עובדים, ארבכר שטראסה 138–142.
שלושת הבתים שתוכננו על ידי מאהר, מצנדורף ווינקופ נהרסו לאחר התערוכה ב-1908 ונבנו באותה צורה ברחוב ארבאכר של ימינו בהזמנת מחלבת הדוכס (großherzoglichen Meierei) הסמוכה (כיום Hofgutes Oberfeld).
התערוכה הרביעית (1914).
המוקד המיוחד של התערוכה האחרונה היה בית המגורים להשכרה, שבגינו הקים אלבין מילר קבוצה של שמונה בנייני דירות להשכרה בני שלוש קומות על המדרון הצפוני של מתילדנהוהה. שלושה בתים כללו עיצובי דגם של חברי מושבה שונים. האגף האחורי של קבוצה זו היה אטלייה בן חמש קומות. שורת בנייני דירות זו נהרסה במלחמת העולם השנייה, אך האטלייה עם חזית הפסים החומה הדרומית שלו שרדה. ניתן לראות את חורשת השקמים ושער האריות (כיום שער הכניסה לפארק רוזנהוהה) עד היום. חברי המושבה בתקופה זו היו היינריך יובסט, פרידריך וילהלם קלוקנס, אלבין מולר, פריץ אוסוולד (Fritz Osswald), עמנואל יוזף מרגולד (Emanuel Josef Margold), אדמונד קורנר (Edmund Körner) וברנהרד הוטגר (Bernhard Hoetger).
פיתוח סביבתי.
האדריכלים המקומיים של דרמשטאדט לא השתתפו בתערוכה הראשונה במתילדנהוהה. עם זאת, האדריכלים המסורתיים אלפרד מסל (Alfred Messel, מקום מגוריו של מנהל המוזיאון פאול אוסטרמן פון רות), גאורג מצנדורף (Georg Metzendorf, מקום מגוריו של גאורג קייזר), היינריך מצנדורף (Heinrich Metzendorf, מקום מגוריו של הופראט אוטו שטוקהאוזן) ופרידריך פיצר (בין היתר ביתו שלו, מעונו של ד"ר מילברגר ובית מגורים כפול עבור פינאנצרט ד"ר בקר ופינאנצרט בורנשאואר) הצליחו להציג את רעיונותיהם בשולי מושבת האומנים. שטח התערוכה היה מוקף בגדר רק למשך התערוכה. הבתים של מושבת האומנים ושל שאר האדריכלים היו צמודים זה לזה.