רוב סיפוריו שפורסמו בימי חייו הופיע בשני המגזינים: אסטאונדינג ו־וונדר סטוריז . עם זאת, כמה מיצירותיו של ויינבאום הופיעו לראשונה בפנזין מוקדם (יורשו של "סיינס פיקשן דייג'סט") בשנות ה־30, ובכלל זה "סקיצה אוטו־ביוגרפית" בגיליון יוני 1935. הוא תרם לסיפור רב־המחברים "האתגר מעבר" (The Challenge From Beyond), שפורסם ב"פנטזי־מגזין" בספטמבר 1935. לפני מותו, ויינבאום שקד על רומן, "שלוש שרקדו" (Three Who Danced). בשנת 1993, אלמנתו, מרגרט הוטוף קיי (Margaret Hawtof Kay), תרמה את ניירותיו לספריית אוניברסיטת טמפל בפילדלפיה, פנסילבניה. בכללם היו כתבי יד שלא פורסמו, וביניהם "שלוש שרקדו", כמו גם סיפורים אחרים שלא התפרסמו (אך אף אחד מהם לא מדע בדיוני).
עיבוד קולנועי לסיפורו הקצר "המסתגל האולטימטיבי" התפרסם בשנת 1957 תחת הכותרת "היא השטן", בכיכובם של מארי בלנשרד , ג'ק קלי , ואלברט דקר . הסיפור אף הומחז לטלוויזיה בשם "Zelas KYRA" (על שם הדמות הראשית) בידי סטודיו וואן ושודר ב־12 בספטמבר 1949. הוא גם עובד כתסכית רדיו בשנת 1950, אף כי מסיבה כלשהי וינבאום לא קיבל קרדיט שם, כמחבר.
מכתש על מאדים נקרא על שמו, וב־18 ביולי 2008, הוא זכה בפרס ה"גילוי מחדש" על שם קורדוויינר סמית.
תת ממלכת ספרד החדשה
חוק שגרירות ארצות הברית בירושלים
חוק שגרירות ארצות הברית בירושלים (באנגלית: Jerusalem Embassy Act of 1995, בתרגום חופשי לעברית: חוק השגרירות בירושלים של 1995) נחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית והפך לחוק, ללא חתימתו של הנשיא ביל קלינטון, ב-8 בנובמבר 1995. בחוק נאמר כי יש להכיר בירושלים כבירת מדינת ישראל, ושגרירות ארצות הברית בישראל תועבר לירושלים לא יאוחר מסוף מאי 1999. עם זאת, החוק אפשר לנשיא לדחות את ביצוע מעבר השגרירות בחצי שנה, והנשיאים קלינטון, בוש ואובמה דחו את המעבר מדי חצי שנה לפי סעיף זה.
הנשיא דונלד טראמפ יישם בסופו של דבר את החוק. ב-14 במאי 2018 הועברה השגרירות האמריקאית לשכונת ארנונה בירושלים.
רקע.
לפי תוכנית החלוקה אמורה הייתה ירושלים להיות חלק מאזור בשליטה בינלאומית אולם תוכנית החלוקה לא התממשה ולכן בדצמבר 1949 הכריזה ממשלת ישראל על ירושלים כבירת ישראל, והחלה להעביר את מוסדותיה לעיר. בעת שישראל הכריזה על העברת משרד החוץ לירושלים, בשנת 1952, הביעו ארצות הברית ומדינות אחרות מורת רוח מכך. בשנת 1970 כתב סטיבן שוובל, היועץ המשפטי של מזכירות המדינה בארצות הברית, חוות דעת לפיה "יש לישראל זכות בעלות עדיפה בשטח שהיה פלשתינה (א"י), לרבות ירושלים כולה, מאשר לירדן או למצרים". שוובל נימק את עמדתו בכך שמעמדה הקודם של ירדן בירושלים נבע מפלישה בלתי חוקית בתוקפנות צבאית, ולעומת זאת ישראל נכנסה לשטח ב-1967 במלחמת מגן. דברי שוובל צוטטו בפי שגריר ישראל באו"ם ב-1977, כדי להדוף יוזמות אנטי-ישראליות בעצרת הכללית.
בשנת 1981 תמך נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בריבונות ישראל בירושלים המאוחדת.
החקיקה.
על יוזמי החוק נמנו שני מנהיגי המפלגות בסנאט, הרפובליקני בוב דול והדמוקרטי טום דאשל.
החוק זכה לרוב גדול בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית. בבית הנבחרים של ארצות הברית תמכו בו 347 לעומת 37, ובסנאט תמכו בו 93 לעומת 5 סנטורים.
לאחר החקיקה.
בעקבות החוק, ירושלים החלה להיות מוזכרת כבירת ישראל במסמכים רשמיים ובאתרי אינטרנט של ממשלת ארצות הברית. עם זאת, השגרירות נותרה בתל אביב. על פי החוק, נשיא ארצות הברית היה רשאי לדחות את ביצוע העברת השגרירות מדי שישה חודשים, וכך נעשה עד 2018 (ראו להלן). דחיית יישום החוק הוסברה על ידי הבית הלבן בכך שהחוק "משבש את סמכויות הנשיא על פי החוקה". הודעת הנשיא על דחיית ההעברה לוותה במשפט: "הממשל שלי נשאר נאמן לתחילת תהליך העברת השגרירות שלנו לירושלים". ב-2003 אישר הקונגרס האמריקני הצהרה המאיצה בנשיא ארצות הברית ליישם את החוק, אולם הדבר לא שינה את מדיניות הנשיאים.
החלטה דומה של הקונגרס.
ביוני 2007, עם ציון 40 שנה למלחמת ששת הימים, קיבל בית הנבחרים של ארצות הברית את החלטה מס' 152, שבה כלולים הסעיפים הבאים:
ההחלטה איננה מחייבת חוקתית.
מימוש החוק.
ב-6 בדצמבר 2017 הכריז הנשיא דונלד טראמפ על כך שארצות הברית מכירה רשמית בירושלים כעיר הבירה של מדינת ישראל, וכן על התחלת ההכנות להעברת שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים. ב-14 במאי 2018 הועברה השגרירות לשכונת ארנונה בעיר. עם זאת, לאחר כשלושה שבועות חתם טראמפ על דחייה נוספת של יישום החוק למשך חצי שנה, משום שמעון השגריר עדיין לא עבר. ב-8 במאי 2019 הודיע מזכיר המדינה האמריקאי כי מעון השגריר עבר לירושלים ובכך הושלם יישום "חוק ירושלים".
תת ממלכת פרו
תת ממלכת ריו דה לה פלטה
תת ממלכת גרנדה החדשה
פרו עילית
תת ממלכה
ניקולאי קוסטר-ולדאו
ניקולאי קוֹסְטֶר-וֶלְדַאוּ (בדנית: Nikolaj Coster-Waldau; נולד ב-27 ביולי 1970) הוא שחקן דני. התפרסם בעיקר בשל דמותו של ג'יימי לאניסטר בסדרת הטלוויזיה מבית HBO "משחקי הכס". עבור תפקיד זה היה מועמד לשני פרסי אמי לשחקן משנה מצטיין בסדרת דרמה.
ביוגרפיה.
קוסטר-ולדאו נולד בעיירה רודקובינג שבדנמרק, לאם ספרנית ולאב שנפטר בשנת 1998. קוסטר-ולדאו סיפר בראיונות על בעיית השתייה של אביו, וכן הגירושים של הוריו. לקוסטר-ולדאו שתי אחיות גדולות.
בגיל 19 החל את לימודיו בבית הספר הלאומי לתיאטרון בדנמרק שנמשכו 4 שנים. תפקידו הראשון היה במחזה "המלט" בתפקיד לארטס בתיאטרון בטי ננסן.
קוסטר-ולדאו חי בדנמרק. נשוי לשחקנית והזמרת הגרינלנדית נוקאקה קוסטר-ולדאו (מוצפלדט), בתו של הפוליטיקאי הגרינלנדי יוסף מוצפלדט, ולהם שתי בנות ושני כלבים.
קריירה.
ב-1994 הופיע בסרט הדני "משמר הלילה", תפקיד שפרסם אותו בדנמרק. לאחר מכן המשיך במספר תפקידים בדנמרק, עד שבתחילת שנות האלפיים החל גם להופיע בתעשיית הקולנוע האמריקאית.
בשנת 2001 קיבל את תפקידו הראשון בסרטו של רידלי סקוט "בלק הוק דאון", בתפקיד גארי גורדון. לאחר מכן הופיע בתפקיד הראשי בסרטו של מייקל אפטד "אניגמה", עם קייט וינסלט ודוגארי סקוט. רידלי סקוט ליהק את קוסטר-ולדאו גם לסרט "ממלכת גן עדן" יחד עם אורלנדו בלום וליאם ניסן. הוא הופיע גם בסרטים "וימבלדון - אהבה בלבן" (עם קירסטן דנסט) ו"חומת אש" (עם האריסון פורד). במקביל גם כתב, הפיק וביים סרטים דניים בדנמרק. הוא הופיע בתפקיד הבלש ג'ון אמסטרדם בסדרה "ניו אמסטרדם", ברשת Fox.
כיום הוא משחק בתפקיד ג'יימי לאניסטר בסדרת הטלוויזיה של HBO "משחקי הכס", המבוססת על ספרי "שיר של אש ושל קרח" של ג'ורג' ר. ר. מרטין. על דמותו הוא אומר
הוא גם מספר כי הביע "התלהבות ויראת כבוד" כאשר נכנס לסט.
בשנת 2013 כיכב בסרט האימה "מאמא" יחד עם ג'סיקה צ'סטיין, וכמו כן הופיע בסרט "אבדון" יחד עם טום קרוז ומורגן פרימן. בנוסף גילם את מארק קינג בסרט "האישה האחרת" יחד עם קמרון דיאז וקייט אפטון בשנת 2014.
פילמוגרפיה נבחרת.
סרטים שלא צוינה ליד שמם שפת הסרט הם סרטים דוברי אנגלית.
אוניברסיטת סיינה
אוניברסיטת סיינה (באיטלקית: Università degli studi di Siena) היא אחת האוניברסיטאות הציבוריות העתיקות באיטליה ובעולם, הפועלת בעיר סיינה בחבל טוסקנה.
קרויה במקור "סטודיום סנזה" (Studium Senese), היא נוסדה בשנת 1240. לומדים בה כמעט 20,000 סטודנטים, המהווים כמעט מחצית מאוכלוסיית העיר, המונה 54,000 תושבים. בימינו אוניברסיטת סיינה ידועה בעיקר בגלל הפקולטה למשפטים והפקולטה לרפואה שלה. יש לה שלוחות בערים ארצו וגורסטו.
"האוניברסיטה לזרים" של סיינה, בהתחלה חלק מאוניברסיטת סיינה, מהווה בימינו מוסד אוניברסיטאי נפרד.
אחרי שנת 1985 אוניברסיטת סיינה נמנית עם האוניברסיטאות מקבוצת קוימברה.
התחלתה.
התעודה הראשונה שבה מוזכר המוסד הייתה מסמך משנת 1240 שבו דובר על קיומו בסיינה של "סטודיו פרובינצ'אלה" (אולפן אזורי) במימון מועצת העיר, ומורכב מבתי ספר למשפטים, לדקדוק ולרפואה.
התיעוד הוודאי הבא המעיד על קיומה בעיר של אוניברסיטה במימון העיר מגיע משנת 1260. מדובר בצו של ראש העיר (פודסטה)
אילדברנדו קאצ'אקונטי שבו נכפה על כל המשכירים מגורים לפרופסורים ולסטודנטים בעיר תשלום מס לעירייה, שנועד לממן את הסגל של ה"סטודיו סנזה". בבית הספר לרפואה לימד באותן השנים גם פדרו ז'וליאו או "פדרו הספרדי" (Pietro Ispano), שבשנת 1276 נבחר לאפיפיור תחת השם יוחנן העשרים ואחד. בשנת 1252 החליט האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי פטור ממסים למורים ולסטודנטים.
מן המאה ה-14 ועד המאה ה-21.
בשנת 1321 בעקבות ריב קשה בין הסטודנטים באוניברסיטת בולוניה ובראשם אחד מהמורים למשפטים, גוליילמו טולומאי, ובין ראש העיר, סיינה אירחה רבים מקרב התלמידים שנאלצו לנטוש את האוניברסיטה הבולונזית.
בשנת 1357 הקיסר קארל הרביעי הכיר ב"אולפן של סיינה" כ-Studio Generale
("אולפן כללי") והעמיד אותו תחת חסותו. אחרי שנת 1392 דובר על ה"Casa della sapienza" ("בית החכמה"), מעון סטודנטים שנועד לתלמידים מחוץ לעיר. בית הארחה זה קיבל את דייריו הראשונים בשנת 1416 תמורת דמי שכירות של חמישים פלורינים.
בעתות שפל של העיר, ה"סטודיו סנזה" היה אחד המרכזים המעטים לפיתוח ולחדשנות שהיו פעילים ביישוב והוא הצליח לייבא לסיינה את
ההמצאות ואת הרעיונות בני התקופה. גם אחרי שהעיר נפלה לידי פירנצה, שמרה סיינה את הזכות לאוניברסיטה משלה.
בשנת 1808 הפלישה הצרפתית הביא לסגירת המוסד, שנפתח רק עם "הרסטורציה".