בשנות ה-50 וה-60, חלק מהמתנגדים להפלרת מים התבססו על תאוריות קונספירציה ולפיהן ההפלרה היא "מזימה קומוניסטית" שנועדה לפגוע בבריאות הציבור. תיאור קומי של מתנגדי הפלרה ניתן למצוא בסרט "דוקטור סטריינג'לאב" של סטנלי קובריק (1964).
הפלרה בעולם.
גילוי הפלרת המים כאמצעי למניעת עששת התרחש באחת האוכלוסיות השותה מים מנהר הקולורדו. לאוכלוסייה זו היו כתמים חומים על השיניים בשל עודף פלואוריד במים, המכונים על שם אוכלוסייה זו "כתמי קולורדו", אך לא הייתה לה עששת.
נכון לאמצע העשור השני של המאה ה-21, כ-400 מיליון נפש ברחבי העולם שותים מים מופלרים.
מצד שני מדינות רבות אסרו את הוספת הפלואוריד למי-השתייה: מרבית מדינות אירופה, אם כי חלקן מוסיפות פלואור למלח בישול, סין, יפן.
סה"כ כ-1600 מיליון נפש בעולם שותים מים לא מופלרים בשל החלטת השלטונות בנושא.
בארצות הברית מעל ל-65% מהאוכלוסייה מקבלים מי שתייה מופלרים. ישנן מדינות, כגון קליפורניה, המחייבות הפלרה של הספקת המים ביישובים בעלי אוכלוסייה של מעל ל-10,000 נפש. למעלה מ-30 מדינות בעולם מפלירות כיום את מי השתייה שלהן. בברזיל מקבלים למעלה מ-100 מיליון נפש מים מופלרים, בסינגפור ההפלרה מלאה ובאוסטרליה ההפלרה מקיפה 75% מאוכלוסייתה.
בעבר היו ניסיונות להפליר רק את הספקת המים לבתי ספר. קיימות בעיות טכניות ביישום שיטה זו, בפיקוח עליה ובהגדרת מגזרי האוכלוסייה המפיקים תועלת ממנה.
בבריטניה בשנת 2009 הוחלט להתחיל בהפלרה בסאות'המפטון ו-South Hampshire.
הפלרת מים בישראל.
רוב מי התהום מכילים פלואוריד בריכוז נמוך מהריכוז המומלץ. ככל שמדרימים ריכוז הפלואוריד במי התהום עולה, עד שבערבה יש מספר מקורות עם ריכוז גבוה מהמומלץ. כיום, כ-68 אחוז מתושבי ישראל מקבלים אספקת מים עם פלואוריד בריכוז המיטבי.
הפלרת מים בישראל מבוצעת במערכות מים שבהן הריכוז הטבעי של פלואוריד נמוך מהערך שנקבע כרצוי בתקנות בריאות העם. הערך הרצוי עומד על 1 מ"ג לליטר ברוב חלקי המדינה ו-0.8 מ"ג לליטר באזורים החמים הנפרשים מאזור הכנרת דרך בקעת הירדן, הערבה, אילת והנגב. על מנת להגיע לריכוז הרצוי, בדרך כלל יש להעלות את ריכוז הפלואוריד. בישראל, כמו במדינות רבות אחרות, משתמשים בחומצה הקסה-פלואורוסיליצית (Hexafluorosilicic acid, H2SiF6) על-מנת להעלות את ריכוז הפלואוריד במים לריכוז שנקבע.
החומצה ההקסה-פלואורוסיליצית מיובאת מספרד כתוצר לוואי תעשייתי, ועוברת בדיקות הכוללות אנליזה כימית לפוספטים, ארסן, בריום, קדמיום, כספית, ניקל, סלן, עופרת, אנטימון וכרום. בדיקות המעבדה מתבצעות על פי דרישות התקן הישראלי מספר 5438. החומצה שבה משתמשים קיבלה את אישור מכון התקנים הישראלי, אשר אימץ את התקן האירופאי.
היסטוריה.
סקר שנעשה בישראל בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 מצא מתאם הפוך בין רמת הפלואור הטבעית במים לבין רמת העששת בקרב ילדים. בעקבות זאת המליצה ועדה של משרד הבריאות בשנת 1955 על תוספת פלואור למי השתייה. בגלל השתייה המרובה יחסית בישראל, כמדינה חמה, הומלץ על רמה של 0.65 מ"ג פלואור לליטר. למרות זאת, הנושא לא קודם ובתחילת שנות ה-70 הנושא שב ועלה על סדר היום הציבורי בטענה שרמות הפלואור במים ירדו לעומת שנים עברו. סקר שבוצע בישראל בשנות ה-70 בקרב ילדים יהודים בגיל 12 בבתי ספר ברחבי הארץ, מצא כי בצפון הארץ ריכוז הפלואוריד הטבעי במים נמוך יותר מאשר בדרומה, וכי שיעור היארעות העששת בילדים נמצא ביחס הפוך לרמת הפלואוריד במי שתייה. בשנת 1973 הודיע ראש עירית רחובות על כוונה להפליר את מי השתייה בעירו, אולם הנושא לא קודם בהיעדר סמכות חוקית. בשנת 1974 תוקנו תקנות המאפשרות את הפלרת המים, אולם אינם מחייבות הפלרה. בשנת 1980 המליצה ועדה בראשות משה רחמילביץ' על הפלרת מי השתייה בישראל.
הפלרת מי השתייה החלה באוקטובר 1981 במים שסופקו בירושלים לחלק משכונות העיר ובשנת 1983 בקיבוץ עין החורש. בשנת 1988 הוחלט בכרמיאל על הקמת מתקן להפלרת מי השתייה. ועדת נתניהו (בראשות השופטת שושנה נתניהו), שבדקה את תפקודה ויעילותה של מערכת הבריאות בישראל בשנת 1990, המליצה על האצת תהליך אספקת מי שתייה מופלרים בכל הארץ. בשנת 1998 אישרה ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת תקנה המחייבת את ספקי המים לספק מים בעלי ריכוז מיטבי של פלואוריד ליישובים בני 5,000 תושבים ומעלה. תקנות אלו נכנסו לתוקף בשנת 2002. בדיון בבית המשפט העליון בעתירה נגד הפלרה בשנת 2002, יעצו השופטים לעותרים למשוך את עתירתם שכן לא ביססו את טיעוניהם הבריאותיים והסביבתיים על מחקרים מדעיים מוכרים. בית המשפט ציין שעם כניסת הפלרה לתוקף ייעשה מעקב מסודר אחר תוצאות ההפלרה, ובמידת הצורך יהיה ניתן לשנות את המדיניות בהתאם לתוצאות.
בשנת 2007 קבעה הוועדה לעדכון תקנות איכות מי שתייה ("ועדת עדין") כי המחקר המדעי מעיד על היתרון בהפלרת המים וקיימת הוכחה שהפלואור מונע עששת בישראל. הוועדה החליטה (אף על פי שלנוכח נספח 6 - לא הייתה לה הסמכות לכך) ברוב של 6 לעומת 4 ונמנע אחד, להמליץ לבטל את חובת ההפלרה, כך שהיא לא תהיה חובה ממלכתית גורפת אלא נתונה להחלטה על פי צורכי הציבור בכל מקום, באחריותה של הרשות המקומית הרלוונטית.
ב-20 במרץ 2007 נערך דיון בנושא השלכות הפלרת מי השתייה על בריאות הציבור בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת, שקבעה: "לאור המחלוקת הקיימת לגבי היעילות של ההפלרה במניעת עששת שיניים ולאור המחקרים המצביעים על אפשרות של נזקים בריאותיים וסביבתיים פוטנציאליים, יש להקפיא את המצב הקיים ולא להרחיב את חובת ההפלרה על יישובים חדשים כפי שמחייבות התקנות... מאמצת את המלצות ועדת עדין לבטל את החובה להפלרה של מי השתייה הקיימת ביישובים המונים למעלה מ-5,000 תושבים... ממצאי הדוחות שהוצגו בפני ועדת עדין, המצביעים על כך שהשוואת מקרי העששת בארצות שונות הראתה מגמת ירידה לאורך השנים בקצב דומה הן בארצות בהן מופלרים המים, והן באלה שאינן מפלירות את מי השתייה... קוראת למבקר המדינה לבדוק מיד את סוגיית הפלרת מי השתייה בישראל על כל היבטיה."
ב-11 באפריל 2013 חתמה שרת הבריאות יעל גרמן על תקנות חדשות שמבטלות את חובת הפלרת המים בישראל החל משנת 2014. ביוני 2015 החליט סגן שר הבריאות יעקב ליצמן להחזיר את חובת ההפלרה. עתירה נגד ההחלטה נדחתה על ידי בית המשפט העליון, למרות ביקורת על היוועצות מאוחרת עם הוועדה המייעצת לעניין איכות המים. התיקון של ליצמן, שאמור להחזיר את ההפלרה, אושר בוועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת במרץ 2016. למרות זאת, האסדרה התקציבית לחידוש ההפלרה עדיין לא נעשתה, ולכן ההפלרה לא חודשה - נכון ליוני 2020.
עלות הפלרת המים.
על פי חישובים נמצא כי העלות של הפלרת מי-השתייה היא כחצי דולר בממוצע לשנה לאדם, ובישראל העלות דומה ועומדת על 2–3 אגורות לכל ממ"ק מי-שתייה.
בשנת 2002 ראש עיריית הרצליה יעל גרמן העריכה את עלות ההתקנה של מערכות ההפלרה בארץ בין 140 ל-200 מיליון ש"ח, והאחזקה השוטפת עולה בין 60 ל-120 מיליון ש"ח.
חישובי עלות-תועלת (Cost-Effectiveness) מראים כי ההפלרה היא אמצעי יעיל מבחינת בריאות הציבור. כל דולר המושקע בהפלרה יחסוך כ-38 דולר בעלויות טיפולי שיניים עתידיים.
יוסף גרינטל
רדיו קול הכנרת
פרדריק בוסקה
אור תורה סטון
מוסדות "אור תורה" ע"ש ארוינג סטון הוא ארגון גג של מוסדות חינוכיים וחברתיים של האורתודוקסיה המודרנית.
אודות הארגון.
רשת אור תורה סטון הוקמה בשנת 1983. היא כוללת מספר רב של מוסדות ופרויקטים ברחבי הארץ והעולם. הרשת שמה לה למטרה "להאיר את החשיבות והרלוונטיות של היהדות והתורה בישראל ובתפוצות".
הארגון כולל רשת חינוכית ובה חטיבות ביניים, תיכונים, ישיבות תיכוניות, אולפנות, ישיבת הסדר, אולפן גיור ופרויקטים למנהיגות דתית-לאומית. בין מוסדות הרשת ניתן למצוא את תוכנית "יחד" לגיבוש זהות יהודית; ארגון "יד לאישה" המייצג נשים עגונות ומסורבות גט; תוכנית "דרכנו" במסגרתה מגיעים לישראל בני נוער יהודים עם צרכים מיוחדים; ומדרשת או"ת לינדנבאום, מדרשה לנשים המשלבת שירות מלא בצה"ל ולימוד תורה. לרשת כ-250 שליחים ברחבי העולם, אשר הוכשרו על ידי הרשת ומכהנים בתפקידי רבנות וחינוך בקרב יהדות התפוצות.
תוכניות הרשת מופעלות בקרב קהילות יהודיות מגוונות ברחבי העולם. בבסיס פעולתם של המוסדות עומד חזונו של מייסד, ראש ונשיא הרשת לשעבר, הרב שלמה ריסקין, השואף להוביל שינויים היסטוריים בעולם היהדות בהתאם להלכה האורתודוקסית. לצדו של הרב ריסקין עומד בהנהגת הרשת הרב דוד סתיו, יו"ר ארגון רבני צהר ורב העיר שוהם.
היסטוריה של הארגון.
את הארגון הקים הרב שלמה ריסקין בשנת 1983 ובמסגרתו קמה באפרת הישיבה התיכונית נווה שמואל. שנה לאחר מכן הוקמה גם האולפנה לבנות נווה חנה באלון שבות.
בשנת 1985 חבר הרב חיים ברבנדר לרב ריסקין ולמוסדות "אור תורה" הצטרפו ישיבת המבתר (לימים ישיבת או"ת מחנים) ומכללת ברוריה (לימים מדרשת לינדנבאום).
בשנת 1990 נפתח המכון להכשרת טוענות בית דין (נכון ל-2009 פועל המכון יחד עם מכללת לנדר) וב-1997 הוקם מרכז יד לאישה המטפל ומסייע לנשים המצויות בתהליכי גירושין מורכבים.
בשנת 1998 נפתחו בירושלים, בשכונת רמות, שני תיכונים של הרשת - ישיבה תיכונית לבנים ומדרשה תיכונית לבנות. בזמן האחרון נפתחו תיכון "דרך אבות" לבנים באפרת, ואולפנת "אוריה" בגוש עציון.
בשנת 2008, הוקם המרכז להבנה ושיתוף פעולה יהודי-נוצרי.
בשנת 2011 הוקמה ישיבת ההסדר מחניים על גבעה הסמוכה להתנחלות מגדל עוז.
משנת 2015 משמש כיו"ר עמית של המוסדות לצד הרב ריסקין, גם הרב דוד סתיו.