היחסים בין המדינות הגיעו לשפל בעקבות מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה בתחילת שנת 2009. צ'אווס הגדיר את פעולותיה של ישראל כלפי תושבי הרצועה כ-"שואה" ו-"הפרה של החוק הבינלאומי" והצהיר כי ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט ונשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש "יישפטו בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג". בעקבות הצהרותיו הוכרז על גירושו של שגריר ישראל בוונצואלה, יחד עם כל סגל השגרירות. כמו כן קרא צ'אווס להעמדתו לדין של נשיא ישראל שמעון פרס בפני בית הדין באשמת פשעים כנגד האנושות. בתגובה לדברים ולגירוש השגריר הישראלי, גירשה גם ישראל את שגריר ונצואלה בישראל. ב-14 בינואר נותקו היחסים בין שתי המדינות על ידי צ'אווס.
בעצרת שהתקיימה ביוני 2010 טען צ'אווס בנאום כי "ישראל מממנת את האופוזיציה בוונצואלה. יש אפילו קבוצות של מחבלים ישראלים, מהמוסד, שרודפים אחרי ומנסים להרוג אותי". בתגובה, מנכ"ל הוועד היהודי-אמריקאי (AJC), דייוויד האריס, הצהיר כי: "ההאשמות חסרות הבסיס הללו של הנשיא צ'אווס מסוכנות לחלוטין ומשמשות אותו כדי לחזק את מעמדו הפוליטי שלו". באותו נאום, צ'אווס כינה את ישראל "מדינה טרוריסטית ורצחנית", וקילל אותה באומרו: "אני מנצל הזדמנות זו כדי לגנות שוב מעומק נשמתי ומקרבי את מדינת ישראל, ארורה, מדינת ישראל! מחבלים ומתנקשים ארורים!". במהלך ביקורו של נשיא סוריה בשאר אל-אסד בוונצואלה באותו החודש, הצהיר צ'אווס כי "יום אחד תועמד מדינת ישראל במקומה".
חרף ניסיונות לשיקום היחסים בשנים הבאות, ונצואלה נותרה מתנגדת מושבעת למדיניותה של ישראל, ותמכה בהקמתה של מדינת פלסטין. לניתוק היחסים בין שתי המדינות הייתה השפעה ניכרת על היקף הסחר בין השתיים, כאשר בין השנים 2007-2008 היקף הייבוא מוונצואלה לישראל ירד ביחס של כ-82%, והיקף היצוא ירד בכ-43% באותה התקופה. ב-13 במאי 2012 השתתף ראש עיריית קראקס, אנטוניו לדסמה, בכנס ראשי ערים של בירות ממדינות שונות בירושלים ואמר בראיון לעיתון ידיעות אחרונות כי היחסים בין ארצו לישראל "יוכלו להשתקם לאחר שצ'אווס יעזוב את תפקידו". עם זאת, גם מותו של צ'אווס ב-5 במרץ 2013 לא הביא במשך מספר שנים להתחממות היחסים בין שתי המדינות.
כהונת ניקולאס מדורו והתחממות היחסים.
בשנת 2017 הכריז נשיא ונצואלה החדש, ניקולאס מדורו, על רצון לכונן מחדש יחסים עם ישראל בעקבות פגישה עם הרב הספרדי הראשי של ונצואלה, אייזיק כהן. עם זאת, נכון לשנת 2022 לא חודשו היחסים בין המדינות.
במרץ 2017, לאחר חידוש היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לניקרגואה, החל משא ומתן על השבת היחסים בין ישראל וונצואלה. שרת החוץ של ונצואלה, דלסי רודריגז, נפגשה עם מנהיגי הקהילה היהודית במדינה והצהירה על התוכניות לשקם את היחסים עם ישראל. לאחר דיווחים רבים בעיתונות, הודיע משרד החוץ הישראלי כי היחסים בין שתי המדינות לא ישוחזרו כעת, אם כי המשרד עצמו "לא יתנגד להתפתחות כזו של אירועים, אם ההזדמנות והתנאים הנוחים לכך יתקיימו".
באוקטובר 2018 הגיעה לירושלים משלחת של אזרחי ונצואלה, כולל פקידי ממשל, אנשי עסקים וכן מנהיגים קתולים. מטרת הביקור הייתה "להתנצל בפני היהודים ולבקש מהם להסיר את הקללה שנפלה על ארצם" לאחר שהוגו צ'אווס קילל את ישראל בשנת 2010. כדי להסיר את הקללה, פנתה המשלחת לרב הירושלמי דניאל ביטון, שהחזיק בקשרים טובים עם צ'אווס בשנים הראשונות של נשיאותו.
ב-27 בינואר 2019 הכיר ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בנשיא האספה הלאומית של ונצואלה, חואן גואידו, כנשיאה בפועל של המדינה, בעקבות המשבר הנשיאותי שהחל בוונצואלה מאז ההליך והתוצאות של הבחירות לנשיאות ב-20 במאי 2018 בין מדורו וגואידו שהובילו לביקורות בינלאומיות רחבות על אמינותן . גואידו הודה לנתניהו על תמיכתו והבטיח לשקול את החזרת השגרירים בין שתי המדינות. באוגוסט 2019, מינה גואידו את הרב פנחס ברנר לשגרירה החדש של ונצואלה בישראל על אף אי קיומם של יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות.
יחסי ישראל וונצואלה
יחסי ונצואלה - ישראל
יחסי ונצואלה וישראל
יחסי ישראל-ונצואלה
יחסי ישראל - ונצואלה
רחוב ויה דולורוזה
יחסי אירלנד–ישראל
בין מדינת ישראל והרפובליקה של אירלנד קיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, וכן שיתוף פעולה ידידותי בנושאים שונים, הקשורים לשתי המדינות. עם זאת, ביחסי שתי המדינות לאורך השנים התרחשו עליות ומורדות, כאשר האירועים המרכזיים שפגעו ביחסים ההדדיים היו קשורים לסכסוך הישראלי-ערבי, ולביקורת מטעם ממשלת אירלנד ביחס להתנהלות ישראל במסגרת המשא ומתן בין ישראל והפלסטינים.
קייל או'סאליבן (Kyle O'Sullivan) הוא השגריר הנוכחי של אירלנד בישראל ואילו לירון בר שדה היא השגרירה הנוכחית של ישראל באירלנד.
היסטוריה.
הקשרים בין שתי המדינות החלו עוד טרם היווסדותן של השתיים. בתחילה, כאשר האירים תמכו במאמץ המלחמתי של היהודים בבריטים לצורך הכרה בעצמאותם והיהודים תמכו במאמץ האירים לעצמאותם. כאשר צורת הלחימה האירית אף היוותה השראה ליהודים בארץ ישראל המנדטורית. יצחק שמיר החיל בלח"י מדיניות שעל כל הלוחמים לשאת עמם נשק בכל עת, זאת בהשראת לוחם המחתרת האירית מייקל קולינס. שמיר אף קבע את כינויו המחתרתי כ-"מיכאל" על שם מייקל קולינס.
למרות זאת, לאירלנד יש מסורת ארוכת שנים של מדיניות אנטי-ישראלית עקבית, וסירבה להכיר בישראל במשך שנים ארוכות. שתי המדינות כוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים מלאים בשנת 1975, כאשר קודם לכן אירלנד נמנעה מכינון קשרים דיפלומטיים עם ישראל בשל הטענה כי ישראל אינה מיישמת במלואן את החלטות האו"ם, ובפרט אלו הנוגעות ליחסי ישראל-מדינות ערב. עם זאת, חרף כינון היחסים, אירלנד נותרה מסויגת במידת מה ביחסה למדינת ישראל, ואף ביקרה בחריפות את המתקפה הישראלית על הכור הגרעיני העיראקי, בשנת 1981. בסופו של דבר, אירלנד התירה את פתיחתה של שגרירות ישראלית רשמית בדבלין רק בשנת 1993, וזאת זמן קצר לאחר ביקורה באירלנד של משלחת רשמית מטעם הרשות הפלסטינית, בראשות היו"ר יאסר ערפאת. היא הייתה המדינה האחרונה של האיחוד האירופי לעשות זאת.
מעורבות אירלנד בסכסוך הישראלי-ערבי.
החל משנת 1978, אירלנד לקחה חלק בהקמתו של ארגון יוניפי"ל, אשר נועד לשמור על השלום בין ישראל ולבנון ולהבטיח את הישמרות השקט באזור דרום לבנון. בין השנים 1978–2000, אירלנד שיגרה למעלה מ-40,000 חיילים אירים לאזור במסגרת הארגון, מה שהיווה בפועל את המעורבות הצבאית הגדולה ביותר של אירלנד מחוץ לגבולותיה. לאורך השנים, התקבלו תלונות רבות בממשלת אירלנד מצד הכוח האירי כלפי ההתנהלות הישראלית כלפי הארגון, מה שהוביל למתיחות נוספת בין שתי המדינות. בין היתר, שר החוץ האירי בריאן לניהאן הצהיר, כי הרבה מאהדתו לישראל נעלמה בשל העדויות בדבר ההתייחסות הלא ראויה של ישראל כלפי החיילים האירים.
בשנת 1978, אייר לינגוס, חברת התעופה הלאומית של אירלנד, ניהלה בחשאי תוכנית הכשרה אווירית עבור טייסי חיל האוויר המצרי, וזאת ללא אישורה המוקדם של ממשלת אירלנד. יצוין, כי בתקופה זו הסכם השלום בין ישראל למצרים היה אך בשלב השיחות, וטרם נחתם, כך שבפועל מצרים הייתה מוגדרת כמדינת אויב של ישראל.
היחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
גם לאחר הקמת השגרירויות הרשמיות בשתי המדינות, אירועים מדיניים שונים המשיכו לייצר חילוקי דעות בין שתי המדינות. בין היתר, אירלנד התנגדה להחלטת ישראל להקמת גדר הפרדה בין שטח ישראל והגדה המערבית, וזאת בטענה כי בניית הגדר אינה חוקית שכן היא נבנית על שטח פלסטיני, ופוגעת בזכותם של תושבים פלסטינים לעבד את אדמתם בשטח שממערב לגדר. כמו כן, במסגרת פרשת ויקיליקס התגלה כי במהלך מלחמת לבנון השנייה, אירלנד ניסתה למנוע ממטוסי צבא ארצות הברית לעבור בשטחה, וזאת בדרכם לספק ציוד צבאי ואמצעי לחימה לישראל.
ב-20 בינואר 2010, מחמוד אל-מבחוח, בכיר בארגון החמא"ס אשר עסק בהברחת נשק ואמצעי לחימה לשטח רצועת עזה, נמצא מת בבית מלון בדובאי. ב-15 בפברואר 2010 פרסמה משטרת דובאי תצלומים ושמות של 11 חשודים בחיסולו של אל-מבחוח. כל ה-11 הגיעו לדובאי בדרכונים אירופיים. תוך ימים אחדים התברר שחלק מהשמות הם של תושבי ישראל, בעלי אזרחות בריטית ואירית, שהכחישו כל מעורבות בחיסול, ביניהם שמו של אדם שנהרג במלחמת יום הכיפורים. בעקבות הטלת חשד בזיופי הדרכונים של מחסלי מבחוח על ישראל, נוצר משבר דיפלומטי חריג בין אירלנד לישראל, כאשר בתגובה הכריזה אירלנד על גירושו של איש צוות בשגרירות ישראל בדבלין מהמדינה. בהמשך, אירלנד מנעה את חתימתו של הסכם בין איחוד האירופי לישראל, אשר במסגרתו התאפשרה לישראל גישה למידע רגיש על אזרחי האיחוד האירופי, ודרשה מישראל כתנאי מוקדם לשדרג את חוקיה הנוגעים לאבטחת נתונים.
מאוחר יותר באותה שנה, במאי 2010, יצא משט אוניות מטורקיה לכיוון רצועת עזה, במטרה לשבור את הסגר על רצועת עזה. בין הספינות שהשתתפו במשט הייתה ספינה אירית, אשר נקראה על שמה של רייצ'ל קורי, פעילה אמריקנית בתנועת הסולידריות הבינלאומית (ISM) שנהרגה בתאונה על ידי דחפור די-9 צה"לי בעת שניסתה למנוע בגופה פעולות חישוף והריסת בתים שעשה צה"ל בסמוך לגבול בין רצועת עזה למצרים, בשנת 2003. בעקבות יירוט המשט על ידי חיל הים הישראלי, וההאשמות בדבר התנהגות ברוטלית של חיילי צה"ל כלפי משתתפי המשט, נוצרה מתיחות נוספת בין ישראל ואירלנד.
ב-25 בינואר 2011 הודיעה אירלנד על שדרוג מעמדה של המשלחת הפלסטינית הרשמית באירלנד, לדרגת שגרירות מלאה. בעקבות זאת השגריר האירי בישראל זומן לשיחת הבהרה, ומדינת ישראל הביעה צער על ההחלטה האירית.