באוקטובר 2007 מונה למנהל הכללי של קבוצת פז. עם כניסתו לתפקידו בפז ביצע שינוי ארגוני למבנה של קבוצה המבוססת על שלוש חטיבות הממוקדות בפלחי שוק שונים. במהלך התקופה מאז נכנס לתפקיד, הכפיל את שווי החברה, והחברה נכנסה למדד ת"א 25 של הבורסה, הוקמה פז סולאר, זרוע האנרגיה החלופית של פז הושק המותג הפרטי Yellow, (רשת חנויות הנוחות של פז), והחברה גייסה אג"ח בהיקף של כמיליארד ש"ח וחילקה דיבידנדים בסך של כ2 מיליארד ש״ח. שימש כיו"ר פורום עסקים מקדמי נגישות לנכים ובעלי מוגבלות. בסוף 2019 פוגל הוחלף על ידי ניר שטרן.
מתגורר ברמת השרון, נשוי ואב ל-2 בנות.
מועדון הכדורגל ולנסיה
ויינרייך
ויינרייך או ויינריך (Weinreich) הוא שם משפחה.
וויינרייך
מרטין מוסקוביץ
גבר הולך לאיבוד (אלבום)
גבר הולך לאיבוד הוא אלבום האולפן ה-11 של המוזיקאי והזמר שלמה ארצי.
האלבום נחשב לאלבום ההתבגרות של ארצי, לאחר ארבעה אלבומים שנכשלו מסחרית ביקש ארצי מחברת התקליטים אשר עבד איתה (הד ארצי) הזדמנות נוספת ואחרונה בתנאי שהפעם הוא מחליט על הסגנון והחומרים. התוצאה הייתה אלבום שקט עם שירים אישיים של ארצי: "גבר הולך לאיבוד", "אל תוך העיר", "בלילות אני מתגעגע" ו"את מספרת". כמו כן נכללו באלבום ארבעה שירי משוררים: "רק עלה", "כמו ציפור" ו"האיש ההוא" של נתן יונתן ושיר אחד של שאול טשרנחובסקי - "את אינך יודעת".
שיר הנושא של האלבום היה הסמל לשינוי אותו הציג ארצי, למן נגינת הפסנתר הארוכה (של משה לוי) ועד מילות השיר המפותלות. הסגנון השונה והבוגר יותר של ארצי התקבל באהדה והיה לתחילת דרך חדשה עבורו. לימים הפכה שורת הפתיחה של השיר למטבע לשון בשפה העברית: "גבר הולך לאיבוד דרך מרפסת". בשנת 1992 סיפר ארצי בריאיון לשמואל וילוז'ני שאת מילות השיר כתב באמצע הלילה על חוף הים של תל אביב.
שיר נוסף שהפך לסמל - "האיש ההוא" שיר שכתב המשורר נתן יונתן כבלדה אוטוביוגרפית על עצמו, השיר נוכס במהלך השנים לאישים שונים שהלכו לעולמם, בהם יצחק שדה ויגאל אלון. לאחר רצח רבין הקדיש נתן יונתן את השיר לזכרו. ביצוע של ארצי בעצרת שנערכה שבוע לאחר הרצח הפך למזוהה עם ימי האבל, ומושמע עד היום בימי הזיכרון ליצחק רבין.
בשנת 1993 הוציא ארצי את האוסף המשולש בו נאספים שירים מהאלבום "גבר הולך לאיבוד" והלאה, ובכך "הגדיר" את הדיסקוגרפיה שלו מחדש - התעלמות מכל האלבומים שהקדימו את "גבר הולך לאיבוד".
בשנת 1995 הוציא ארצי גרסה מחודשת וקצבית לשיר "גבר הולך לאיבוד". בשנת 2000 התפרסמה באלבומו של ארצי "אהבתיהם" גרסה נוספת לשיר בשם "גברים הולכים לאיבוד", לצורך הקלטה זו גייס ארצי את דני סנדרסון, מיכה שטרית, קובי אוז, אריק סיני ודודו טופז, אשר מקריאים את מילות השיר על רקע מנגינת הפסנתר של משה לוי מהשיר המקורי.
בשנת 2013, שוחרר האלבום בהוצאה מחודשת על גבי תקליטור כחלק ממארז מרובע בשם "אלבומי המופת" הכולל את אלבום זה, "דרכים", "חצות" ואלבום ההופעה "שלמה ארצי ואצ'י בהופעה חיה בצוותא".
קומינו
קומינו (Comino; במלטזית: קמונה - Kemmuna) הוא אחד משלושת האיים המיושבים בארכיפלג איי מלטה, הקטן שבהם מבחינת שטחו ואוכלוסייתו. שטחו של האי הוא 3.5 קמ"ר, ודרך קבע מתגוררים בו שלושה תושבים בלבד. כומר ושוטר מהאי השכן גוזו, מעניקים שירותי דת ושיטור לתושבים הספורים ולתיירים הרבים הפוקדים את האי, בעיקר בחודשי הקיץ. מבחינה מנהלית שייך קומינו לאי גוזו, והוא כלול באוטונומיה החלקית שהוענקה לזה האחרון בשנת 1987. השר לענייני גוזו בממשלת מלטה אחראי גם על קומינו. שמו של האי נגזר משורש הכמון שגדל בו בעבר.
גאוגרפיה.
קומינו שוכן במצר הים שבין האי מלטה מדרום-מזרח לאי גוזו מצפון-מערב, ובסיסו עשוי מגרניט. אורכו של האי מצפון-מערב לדרום-מזרח הוא כ-2.5 ק"מ ורוחבו מצפון-מזרח לדרום-מערב הוא 1.5 ק"מ לכל היותר. קו החוף של האי מפורץ ומתאפיין בצוקי אבן גיר לבנים ותלולים, שבהם מערות. בצידו הדרומי שוכנים האי הבלתי נושב קומינוטו ומספר צוקים, וכל אלה סוגרים על אתר התיירות החשוב ביותר באי - הלגונה הכחולה (אנגלית - "the Blue Lagoon"; מלטזית "Bejn il-Kmiemen" - מילולית: בין (שני איי) קומינו). קרקעיתה של הלגונה עשויה חול לבן המעניק לה גוון תכלת, והיא פופולרית מאוד בקרב תיירים בכלל, וחובבי שנורקל וצלילה בפרט.
היסטוריה.
קיים תיעוד המנציח את קומינו כבר בתקופת רומא העתיקה, אך משך שנים רבות הוא היה נטוש לחלוטין, מיושב בדלילות או שייך לידיים פרטיות. בימי הביניים שמשו המפרצים והמערות באי בסיס לשודדי הים שתקפו סירות שעשו את דרכן מהאי מלטה לגוזו. במאה ה-13 שימש קומינו כמקום גלותו של אברהם אבולעפיה, רב ומקובל שראה עצמו כנביא וכמשיח, ובאי הוא כתב את חיבוריו "ספר האות" ו"אמרי שפר". לאחר שהאבירים ההוספיטלרים הגיעו למלטה בשנת 1530, הם עשו שימוש באי למנוחה ולציד חזירי בר וארנבות.
בשנת 1618 הקימו האבירים את "מגדל מריה הקדושה" (it-Torri ta' Santa Marija) באי, המוכר גם בשם "מגדל קומינו". המגדל הוקם בפינה הדרום-מערבית של האי, על גבעה בגובה של כ-45 מטרים מעל פני הים, והיה חלק ממערך מגדלי הגנה שהוקמו גם באיים מלטה וגוזו. המגדל הוא מבנה רבוע שקירותיו בעובי של כשישה מטרים, ובארבע פינותיו קבועים מגדלי שמירה. גובהו של המגדל 12 מטרים והוא הוקם על רחבה רבועה בגובה של שמונה מטרים נוספים, ואורך כל אחת מצלעותיה הוא כ-35 מטרים. במגדל הוצבו 18 תותחים, והוא יכול היה לשמש עד 130 איש. החל במאה ה-16 הפך האי למקום מאסר או גלות לאבירים סוררים, ובעת המצור ששם נפוליאון על מלטה בשנת 1798 נכלאו בו אבירים שנחשדו בריגול. במאה ה-19 המגדל נזנח, ושימש שוב כעמדה צבאית של הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
בצפונו של האי, במקום בו שכנה קפלה מהמאה ה-12, הקימו האבירים ב-1618 קפלה שהוקדשה לבשורה. המבנה הורחב ב-1667 ושוב ב-1716, והוקדש לבסוף למשפחה הקדושה. בקפלה נערכות מיסות בסופי שבוע.
ב-1715 הקימו האבירים סוללת תותחים בפינה הדרום-מזרחית של האי, הצופה לעבר האי מלטה. בסוללה הבנויה בצורת חצי מעגל מוקמו ארבעה תותחים במשקל שש ליברות ושניים נוספים במשקל של 24 ליברות. הסוללה שוחזרה ב-1996 ושני התותחים הכבדים עדיין ניצבים בה.
בשנות ה-60 הוקם בקומינו מלון שלו שני חופים פרטיים בצפון האי. המלון עצמו ובו כ-150 חדרים שוכן במפרץ ניקולס הקדוש (Bajja San Niklaw), וכחמש מאות מטרים מזרחית לו, ליד קפלת המשפחה הקדושה ומפרץ מריה הקדושה (Ramla ta' Santa Marija), שוכן אתר הבונגלו שלו. בשני האתרים מגרשי טניס ובריכות שחייה, אך המלון פועל רק בחודשי הקיץ. בעונת הקיץ מפעיל המלון שירות סירות מהאי אל גוזו ואל מלטה, אך סירות תיירים רבות פוקדות את האי במהלך עונת התיירות.
בין היתר נערכו באי חלק מצילומי הסרטים טרויה והרוזן ממונטה כריסטו.
צוות הבדיקה של האו&quot;ם למבצע עופרת יצוקה
חיים זנדברג
חיים זנדברג (נולד ב-24 באוגוסט 1963 בחיפה) הוא משפטן ישראלי, פרופסור למשפטים ומומחה לדיני מקרקעין ודיני קניין.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בחיפה. בוגר בית הספר הריאלי העברי. את שירותו הצבאי עשה בחיל המודיעין. כיום משמש כשופט (במיל.) ביחידת בתי הדין הצבאיים באזור יהודה ושומרון. סיים לימודי תואר ראשון במשפטים בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1990. אחריהם המשיך במסלול ישיר לדוקטורט בהנחיית פרופ' יהושע ויסמן. במסגרת זו קיבל תואר שני במשפטים בשנת 1995 ותואר שלישי בשנת 1999.
במהלך לימודיו זכו חיבוריו בפרסי הקרן ע"ש אהרון ויוסף בן שמש (1990), הקרן ע"ש משה דוכן (1991) ופרס בנק טפחות (1992). עבודת הדוקטורט שלו זכתה בפרס מרכז יצחק רבין לחקר ישראל (2000).
במהלך לימודיו שימש מרצה גם באוניברסיטת חיפה (1994–1996) ובמרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן (1997–1998). בשנת 2002 שימש מרצה מן החוץ באוניברסיטת בר-אילן, ומשנת 2005 לימד במכללת שערי משפט.
התמחה במשרד עורכי הדין אפרים אברמזון ושות' בירושלים. חבר לשכת עורכי הדין מאז שנת 1991. עד שנת 2002 עבד כעורך דין במסגרת משרד עורכי דין מרדכי ברקוביץ' בירושלים. כיום מייעץ לגופים מוסדיים ולעורכי דין.
בשנת 1999 הצטרף לסגל בית הספר למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למינהל בו החל ללמד בשנת 1996. עמד בראש תחום ההתמחות במשפט אזרחי ובמשפט מסחרי של בית הספר והיה המנהל האקדמי של תוכנית התואר השני ועורך כתב העת "המשפט" בהוצאת המכללה למינהל. בשנת 2002 מונה לשופט בבית הדין המשמעתי העליון של המכללה. משנת 2001 מלמד גם בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
כמשפטן מומחה בתחום הקניין והמקרקעין מונה בשנת 2003 על ידי משרד המשפטים ליושב ראש ועדת הערר על בחינות מועצת שמאי המקרקעין.
בשנת 2005 מונה על ידי משרד הפנים ליושב ראש הוועדה לקביעת הגבולות בין מועצה אזורית גזר לבין העיר המאוחדת מודיעין-מכבים-רעות. בשנים 2010–2011 היה נציג ציבור בוועדה הממשלתית-ציבורית לבחינת המדיניות הקרקעית לניהול הקרקע החקלאית הנכללת בגדר מקרקעי ישראל.
כיהן כחבר המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג) ה-12 ועמד בראש ועדת המשנה של המועצה לתחומי המשפט ומדעי החברה. כמו כן היה חבר הוועדה לבדיקת ההיתכנות של קיום לימודים לקראת תואר ראשון (LL.B.) בשפה האנגלית ועמדתו לפיה אין מקום להתיר לימודים אלה התקבלה על ידי המועצה.
משנת 2015 מכהן כיו"ר הצוות הבין-משרדי המלווה את עבודת הגף להערכת תארים אקדמיים מחו"ל, משרד החינוך.
ב-6 בנובמבר 2016 פורסם שמו ברשומות כמועמד לכהונת שופט בבית המשפט העליון.