החברה דרשה "היוון דחוף של בעלי מניות" בסך של 1.6 מיליארד NAD שישולם בשני תשלומים של NAD800 מיליון כל אחד עד 31 באוגוסט וב -30 בספטמבר, כך דחק המכתב לשר התחבורה והאוצר, שבלעדיו "הפסקת הפעולה הממשמשת ובאה היא ההשפעה הסבירה ביותר".
ב-11 בפברואר 2021 הודיעה ממשלת נמיביה על השבתה מיידית של החברה עקב חוב מצטבר. בזמן הפסקת פעילותה היה לחברה 9 מטוסים ו-600 עובדים.
צי המטוסים.
צי המטוסים של החברה נכון לאוגוסט 2019:
פואה גרינשפון
פּוּאָה גרינשפּוֹן (16 באפריל 1900 – 26 בספטמבר 1966) היה מלחין, מורה למוזיקה ויצרן כלי נגינה ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד באודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה) ב-1900, וב-1904 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, לאחר שאביו, נחום גרינשפון, שהיה יוצק ברזל במקצועו, הוזמן לנהל את בית היציקה של ליאון שטיין, חלוץ התעשייה הישראלית, בנווה צדק.
למד בגימנסיה הרצליה והיה תלמידו של המורה למוזיקה והמלחין חנינא קרצ'בסקי. גרינשפון היה מהתלמידים הראשונים של קונסרבטוריון שולמית ולמד נגינה בכינור אצל משה הופנקו.
ב-1917 גורש ביחד עם תושבי תל אביב על ידי הטורקים. משפחתו השתקעה בחיפה, שם היה אביו למנהל בית יציקה ומורה בבית המלאכה שליד הטכניון. גרינשפון הופיע שם בקונצרטים של מוזיקה קאמרית. הוא ניגן גם לפני גנרל אוטו לימן פון סנדרס שהיה באותה תקופה מפקד כוחות הצבא העות'מאני בארץ ישראל. גרינשפון לימד מוזיקה בבית הספר הריאלי ובאותו זמן החל להלחין את שיריו הראשונים.
ב-1923 יצא לאיטליה להשתלם בנגינה ובלימוד הוראת כינור בקונסרבטוריון וֶרדי במילאנו.
ב-1928 חזר ארצה ומונה למורה לזמרה ומוזיקה בגימנסיה הרצליה, לאחר שתפקיד זה התפנה עקב מותו של חנינא קרצ'בסקי. הוא הדריך גם מורים ומחנכים בהוראת זימרה וסולפג'. הקים מכונים ללימוד מוזיקה לתלמידי בבתי ספר בתל אביב, ירושלים וחיפה. ניהל את המכון להשכלה מוזיקלית בבתי הספר העירוניים בתל אביב.
הכלי האהוב עליו היה חלילית. הוא טבע מונח זה בעברית כדי להבדילו מחליל צד. הוא הדריך גם בבניית חליליות וכאשר פרצה מלחמת העולם השנייה ואי אפשר היה לייבא חליליות, קבל אישור מהשלטונות הבריטיים להשתמש בעץ מאדני מסילת רכבת. באותו זמן פתח את מפעל "חלילית" (חלילית גרינשפון פ. ובניו) לייצור ושיווק כלי נגינה הקיים עד היום.
נפטר ב-1966. נקבר בבית עלמין הדרום.
הותיר אישה, וירה פנינה גרינשפון (1902–1989), וילדים.
אחותו יונה נישאה ליצחק בן-יעקב. אחיו, הרצל גרינשפון היה מחלוצי תעשיית המתכת בארץ וחלוץ הקמת ענף הספנות בישראל.
ב-18 ביוני 2012, במסגרת המפעל להנצחת אמנים של עיריית תל אביב, נערך טקס הסרה הלוט מעל ביתו של פואה גרינשפון בתל אביב. בטקס הושרו שיריו ואליהו הכהן סיפר על פעלו בחינוך המוזיקלי ובזמר העברי.
פמיניזם אסלאמי
פמיניזם איסלאמי הוא סוג של פמיניזם, הדוגל בשחרור האישה מתוך אמונה בדת האסלאם. הוא מבקש לקדם שוויון מלא של כל המוסלמים, ללא הבדל מגדר, במרחב הציבורי והפרטי. פמיניסטיות אסלאמיות תומכות בזכויות נשים, שוויון בין מינים, וצדק חברתי המעוגן מסגרת אסלאמית. הפמיניזם האסלאמי משתמש גם בשיח חילוני ורואה את עצמו כחלק מהפמיניזם העולמי. תומכים בפמיניזם אסלאמי מדגישים את שוויון הזכויות בקוראן ומתנגדים לפרשנות פטריארכית של הקוראן, החדית' והשריעה.
במדינות בעלות רוב מוסלמי, נשים כיהנו בתפקידים בכירים כגון: לאלה שבקט (Lala Shevket) מזכירת המדינה של אזרבייג'ן בין השנים 1993-1994; בנזיר בהוטו מפקיסטן, ממה מדיור בויה (Mame Madior Boye) ראש ממשלת סנגל בין השנים 2001-2002; טנסו צ'ילר מטורקיה; מגוואטי סוקרנופוטרי מאינדונזיה וראשי הממשלה הסינה ואזד וחאלדה זיה (Khaleda Zia) מבנגלדש.
פמיניזם באסלאם.
הפמיניזם האיסלאמי הפך נפוץ מאז שנות ה-90 ולסימן למידה חדשה ואקטיביזם פמיניסטי של המותג הקשור לאסלאם. המונח "פמיניזם איסלאמי" זכה למטבע בשנות התשעים כתווית למותג מלגות פמיניסטיות ואקטיביזם הקשור לאסלאם ומוסלמים. מאז היו דיונים רבים ודיונים וספרות הולכת וגדלה על 'פמיניזם איסלאמי'. באופן בלתי נמנע, ישנם דיווחים שונים על אופי התופעה ועל מקורותיה והתפתחותה. הבעיות הן בסוגיה המפורשת של אופן הגדרת המונח והן במשמעויות הגלויות שרכש בשימוש. שניהם האסלאם והפמיניזם אלו מושגים שנויים במחלוקת שמשמעותם דברים שונים לעמים שונים ובהקשרים שונים. כל אחד מהם הוא נושא לשיחות מרובות ותפיסות נרחבות שניתן להתייחס אליהן ברמות שונות. המונח "פיניזם איסלמי" הגיע לשיאו בשני אירועים בשנת 2009, השקת מוסווה, תנועה עולמית לשוויון וצדק במוסלמי והופעתה של התנועה הירוקה באיראן.
פמיניזם בעולם.
מעמד האישה במרוקו.
השינוי במעמד האישה המרוקאית נגרם במידה רבה בשל מדיניות מכוונת "מלמעלה", כלומר, מן הממסד הפוליטי־דתי, והוא מתחיל קודם כל בתחום החקיקה. למשל, כבר ב־2004, שנה לאחר פיגועי טרור רבי נפגעים בקזבלנקה, החליט המלך על שינוי חוק המעמד האישי (המכונה מוּדַוַנַה). במסגרת השינוי נקבע בפעם הראשונה ששני בני הזוג הם ראשי משפחה משותפים, כתוצאה מכך בוטלה התפיסה שהאישה תלויה אך ורק ברצון בעלה, בנוסף, הועלה גיל הנישואין המינימלי (מ־15 ל־18), הפוליגמיה הוגבלה, גם בנושא הגירושין לנשים ניתנו יותר זכויות כמו היכולת והזכות לשמור בחזקתן את ילדיהן לאחר הגירושין. ניתן לראות כי מגמת השינוי בתחום זה נמשכה מאז, חרף התנגדויות והסתייגויות, בעיקר מצדם של גורמים אסלאמיסטיים, ובהם מפלגת "הצדק והפיתוח" (PJD), מפלגת השלטון בשנים האחרונות.
מלך מרוקו אינו עומד לבדו מול התהליך, לצידו ניצבים ארגוני החברה האזרחית החזקים של מרוקו, וארגוני הנשים שהלכו והתעצמו בשנים האחרונות. הארגונים הללו שבראשם עומדות לרוב נשים חילוניות ומשכילות מהערים הגדולות שהחלו להתרבות בשנים האחרונות יותר ויותר. כל הפעולות שעושות הנשים תורמות לתהליך באופן ישיר. לדוגמה נשים אלו השתתפו בהפגנות האביב הערבי במרוקו ב־2011, שבעקבותיהן שונתה חוקת הממלכה ועוגן בה בפעם הראשונה עקרון השוויון בין גברים לנשים.
פמיניזם בטורקיה.
קבוצת הליבה של הפמיניסטיות החלה את פעילותן הפוליטית בתנועות שמאל לפני שנת 1980. לאחר ההפיכה הצבאית בשנת 1980 שבלמה את התנועות החברתיות מצד שמאל וימין, החלה להתאסף קבוצה קטנה של נשים, בעיקר מאנקרה ומאיסטנבול, תחילה בבתים. אחר כך במקומות מפגש אחרים, כדי לדון ב"שאלת האישה". עד מהרה, הפעילות שלהם עברה לרחובות. הם פתחו בקמפיינים, פרסמו כתבי עת וארגנו הפגנות. לאחר שנות הרחוב של הפמיניזם התקיימה תקופת מיסוד שהחלה בתחילת שנות התשעים. פמיניסטיות חילוניות הפכו לשחקניות חשובות בארגונים ובאוניברסיטאות. האקטיביזם הפמיניסטי התפשט מהערים הגדולות לאזורים שונים בטורקיה. שמירת האלימות נגד נשים התמקדה בתחילת שנות האלפיים הפמיניסטיות היו מעורבות בתהליך הדיון של תיקון חוקים שיזמה הממשלה כחלק מהצעה להצטרף לאיחוד האירופי. הם גם הגבירו את הפעילות שלהם כדי לשפר את השתתפותן של נשים בפוליטיקה כמועמדות פוליטיות.
התקשורת האיסלמיסטית.
התקשורת האיסלאמיסטית מתארת בכל מקום את הפמיניסטיות החילוניות כאויבות האיהות והמשפחה. מתארת את הפמיניסטיות החילוניות כנשים שמזלזלות בקונוטציות הקדושות הקשורות לבתולים במטרה להשיג חופש מיני. בנוסף, מדגישה כי הפמיניסטיות מנסות ליצור אנטגוניזם בין גברים ונשים ולא לשמור על השלום הקיים ביניהן. התקשורת מתארת את הפמיניסטיות החילוניות במונחים שליליים, העיתונות האיסלאמיסטית נותנת תמונה של נשים אסלאמיסטיות כקדושות, שבמאמציהן ללבוש מטפחות ראש באסלאם, מדוכאים על ידי המדינה החילונית.
מחקרים בנוגע לשיח פמיניסטי.
שיח זה מייצג את קולות הנשים מהשוליים, קולות אלו בעצם אינם נראים ואינם נשמעים. מטרתו של שיח זה הוא לשפר את מעמדן של הנשים ובעצם להיאבק במעמדתן כקורבנות מוחלשים. הנשים הערביות והמוסלמים צריכות להתמודד עם דימוין בעייני העולם המערבי ובמקביל במאבקן הפנימי נגד דיכוין הפטריארכלי. כניסתן של נשים ערביות ומוסלמיות לשיח המחקרי מאפשרת שינוי בעל השפעה משמעותית במאבקים אלו. החוקרות הערביות אתגרו את המחקר והמהות הפמיניסטית האירופוצנטרית, והן הציעו תפיסות תאורטיות, מתודיות ואפיסטימלוגיות חלופיות לידע הקיים. מחקרים אלה אפשרו להן להגדיר את השיח על תרבותן שנעשו על ידי הבלטת התנאים הפוליטיים, הכלכליים, החברתיים והרב־גוניים בתוך קטגוריות הנשים הילידיות אשר טוענות כי גורמי הדיכוי השונים חוברים יחד להחלשת הנשים וזו בעצם הדעה הרווחת בקרבן בהקשר של מעמד, שייכות אתנית וגזע. טענתן היא כי דיכוי נשים מהעולם השלישי נקשר גם לדיכוי אימפריאלי ולא רק לדיכוי מגדרי ומעמדי.
היסטוריה.
בתחילת יסוד האסלאם זכו הנשים לרפורמה בזכויותיהן בתחום הנישואין, הגירושין והירושה. בכך התקדמו הנשים כבר אז יותר מאשר בתרבויות רבות אחרות, כולל התרבות הנוצרית באירופה. על פי מילון אוקספורד של האסלאם תהליך השינוי שעבר מעמד האישה בחברות הערביות כלל איסור רצח תינוקות ממין נקבה והכרה בנשים כבנות אדם.
בשנת 1928 נזירה זיין א-דין סופרת לבנונית פרסמה מספר ספרים שנתקלו בהתנגדות עזה מצד הממסד.
בעידן המודרני נחשב קאסם אמין כאבי התנועה הפמיניסטית במצרים. הוא ביקר את מנהג ריבוי הנשים, את הרעלה ואת המנהג להפרדת עיסוקים מגדרית, וטען שמנהגים אלה סותרים את האסלאם.