ועידת הנשיאים של הארגונים היהודיים העיקריים בארצות הברית (באנגלית: Conference of Presidents of Major American Jewish Organizations) או בקיצור ועידת הנשיאים היא ארגון יהודי-ציוני הפועל בארצות הברית, ומאגד כ-50 ארגונים יהודיים לתיאום והכוונה של עמדותיהם ופעולתם בנושאים יהודיים, ישראליים וציוניים אל מול הממשל האמריקני, ממשלת ישראל וגופי שלטון אחרים.
ועידת הנשיאים משמשת כגוף התיאום המרכזי של קהילת יהדות ארצות הברית, וכקולה של היהדות האמריקנית המאורגנת. היא פועלת לליכוד השורות בין הקבוצות והארגונים השונים, ודוברת בשם הקונצנזוס בענייני השעה הנמצאים במוקד התעניינותם של יהודי ארצות הברית בכללותם – בדגש על שלומה ורווחתה של מדינת ישראל. הארגון מגדיר עצמו כ"כתובת מרכזית למנהיגים אמריקנים, ישראלים ואחרים להתייעצות בנושאי דאגה קריטיים לקהילה היהודית".
לוועידת הנשיאים נודעת השפעה רבה על הממשל האמריקני, אף שרשמית אין הוא פועל כגוף שדלנות (תפקיד זה ממלא ארגון איפא"ק). גם בישראל נחשב הארגון כבעל השפעה רבה, וכנציגה הרשמי של הקהילה היהודית האמריקנית. אחת לשנה, על פי רוב בחודש פברואר, מתכנסים צירי ועידת הנשיאים בירושלים ונועדים עם מנהיגי ישראל, פוליטיקאים, אנשי חברה ואנשי אקדמיה, כדי ללמוד מהם על בעיותיה וצרכיה של ישראל בהיבטים השונים.
היסטוריה.
ועידת הנשיאים נוסדה ב-1956 במענה לבקשת ממשלו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר. באותה עת הלכו ורבו הקבוצות והארגונים שייצגו אינטרסים יהודיים כלפי הממשל, כשבמקרים רבים עמדה בשורש ההבחנה ביניהם פוליטיקה פנים-קהילתית שבה לא חפץ הממשל להתערב. ממשלו של אייזנהאור היה מעוניין בגוף שיוכל לבטא את עמדת הקונצנזוס היהודי-אמריקני, ולייצג את קולה הקולקטיבי של הקהילה הגדולה וההטרוגנית בנושאים שעל הפרק.
במשך 30 שנות קיומו הראשונות של הארגון עמד בראשו יהודה הלמן, עד מותו ב-1986. מאז ועד היום עומד בראש ועידת הנשיאים מלקולם הונליין. הונליין נושא רשמית ודרך קבע בתואר "סגן-יו"ר ביצועי" (Executive Vice Chairman), כשלצידו יושב-ראש נבחר לקדנציה תחומה בזמן, הפועל בהתנדבות. היושב ראש הנוכחי מאז אפריל 2015 הוא סטיבן גרינברג, משפטן ואיש עסקים שמילא שורת תפקידים בחיים הציבוריים והארגוניים של יהדות ארצות הברית.
לאורך השנים ביטאה ועידת הנשיאים עמדה ציונית חזקה ועקבית, ושמה את ענייני התמיכה האמריקנית בישראל בראש סדר היום שלה.
לאון ויסמן
אבהיסיט וג'ג'יווה
אַבְּהִיסִיט וֵגָ'גִ'יוָה (בתאית: อภิสิทธิ์ เวชชาชีวะ; נולד ב-3 באוגוסט 1964) הוא פוליטיקאי תאילנדי, ראש הממשלה ה-27 של תאילנד, מ-15 בדצמבר 2008 עד 6 באוגוסט 2011, ויושב ראש המפלגה הדמוקרטית.
ביוגרפיה.
וג'ג'יווה נולד בניוקאסל על נהר הטיין באנגליה למשפחת רופאים תאילנדית. את השכלתו רכש במוסדות החינוך היוקרתיים איטון קולג' ואוניברסיטת אוקספורד. לאחר ההפיכה הצבאית בתאילנד, בשנת 1991, הוא התמודד בהצלחה על משרת חבר בית הנבחרים במחוז הבחירה של בנגקוק מטעם המפלגה הדמוקרטית. בשנת 2001 ניסה, ללא הצלחה, להיבחר לראשות המפלגה הדמוקרטית. הוא נבחר לתפקיד זה רק לאחר מפלתה של המפלגה בבחירות בשנת 2005.
וג'ג'יווה עומד בראש המפלגה הדמוקרטית בתאילנד מאז פברואר 2005, ושימש ראש האופוזיציה בבית הנבחרים התאילנדי עד למועד היבחרו לתפקיד ראש הממשלה. בעת המשבר הפוליטי בתאילנד בשנים 2005–2006 קרא וג'ג'יווה למלך תאילנד למצוא מחליף לראש הממשלה תאקסין שינאוואטרה. ב-15 בדצמבר 2008 נבחר לראשות ממשלת תאילנד, ויומיים לאחר מכן המינוי קיבל את תמיכתו של מלך תאילנד. בתפקיד זה כיהן עד 6 באוגוסט 2011, אז הוחלף בידי יינגלאק צ'ינוואט.
ריצ'י
היו ימים
ועידת הנשיאים של הארגונים היהודיים העיקריים בארצות הברית
פונזי
סין במשחקים האולימפיים
הרפובליקה העממית של סין השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הלסינקי (1952). לאותה אולימפיאדה, הראשונה מאז סיומה של מלחמת האזרחים הסינית, הוזמנו שתי המדינות שנוצרו בעקבותיה - הרפובליקה העממית של סין והרפובליקה הסינית, והאחרונה העדיפה להחרים אותה. בהמשך, החרימה הרפובליקה העממית את המשחקים, כמחאה על כך שהוועד האולימפי הבינלאומי התיר לרפובליקה הסינית להשתמש בשם הכולל את המילה "סין" (Republic of China). ב-1979 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי כי משלחת הרפובליקה הסינית תכונה "טאיפיי הסינית" (Chinese Taipei). החלטה זו גררה חרם בן מספר שנים מצדה של הרפובליקה הסינית, אך סללה את דרכה של הרפובליקה העממית חזרה למשחקים. עם זאת, ב-1980 נטלה חלק רק באולימפיאדת החורף בלייק פלאסיד. את משחקי הקיץ החרימה, הפעם כמחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) משתתפת הרפובליקה העממית של סין במשחקים באופן סדיר.
מאז שבה סין להשתתף במשחקים, היא הגיע להישגים ספורטיביים גבוהים, ובכל חמש האולימפיאדות שנערכו במאה ה-21 הייתה בין שלוש המדינות המובילות בטבלאות המדליות. בסך הכל, צברה סין במשחקים 634 מדליות, מהן 262 מדליות זהב, והיא מדורגת במקום הרביעי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות ובריטניה.
בשלושה ענפים מוליכה סין את טבלאות המדליות: טניס שולחן (60 מדליות, מהן 32 מדליות זהב), בדמינטון (47 מדליות, מהן 20 מדליות זהב) וטרמפולינה (11 מדליות, מהן 3 מדליות זהב). הדומיננטיות הסינית בענף הטניס שולחן כה חזקה (סין זכתה ב-28 מתוך 32 מדליות הזהב שחולקו מאז החלו התחרויות בענף באולימפיאדת סיאול), עד כי לקראת אולימפיאדת לונדון (2012) הוחלט להגביל את מספר הספורטאים מכל מדינה לשניים. ענפים נוספים בהם בולטת סין כוללים קפיצה למים (81 מדליות, מהן 47 מדליות זהב; סין מדורגת במקום השני בענף זה, אחרי ארצות הברית), התעמלות מכשירים (84 מדליות, מהן 33 מדליות זהב; סין מדורגת במקום הרביעי בענף זה, אחרי ברית המועצות, ארצות הברית ויפן), הרמת משקולות (62 מדליות, מהן 38 מדליות זהב; סין מדורגת במקום השני בענף זה, אחרי ברית המועצות) וקליעה (67 מדליות, מהן 26 מדליות זהב; סין מדורגת במקום השני בענף זה, אחרי ארצות הברית).
במשחקי החורף משתתפת סין מאז אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980), אך רק בשנות ה-90 החלה להגיע להישגים. בסך הכל, צברו הספורטאים הסינים במשחקי החורף 62 מדליות, מהן 13 מדליות זהב. הענף בו זכתה להישגים הרבים ביותר הוא החלקה מהירה במסלול קצר, בו היא מדורגת במקום השני, אחרי קוריאה הדרומית, עם 33 מדליות, מהן 10 מדליות זהב.
אירוח המשחקים.
סין אירחה את המשחקים פעמיים, באולימפיאדת בייג'ינג (2008) ובאולימפיאדת בייג'ינג (2022).
בייג'ינג התמודדה לראשונה על אירוח המשחקים של שנת 2000, אך הפסידה לסידני על חודם של שני קולות. היא הגישה את מועמדותה בשנית לקראת המשחקים של 2008, וגברה על טורונטו, פריז, איסטנבול ואוסקה. היא ארחה גם את אולימפיאדת החורף ב-2022, לאחר שמועמדותה גברה על זו של אלמטי, ובכך הפכה לעיר הראשונה בהיסטוריה שמארחת גם משחקי קיץ וגם משחקי חורף. עיר סינית נוספת, חרבין, הגישה את מועמדותה לאירוח אולימפיאדת החורף של 2010, אך מועמדותה לא הגיעה לשלב המיונים הסופי.
המשלחת של הונג קונג.
הונג קונג הועברה מבריטניה לסין ב-1997, ומאז היא מהווה אזור מנהלי מיוחד. על אף הריבונות הסינית, ספורטאים הונג קונגים אינם מתחרים במסגרת המשלחת הסינית, אלא במשלחת נפרדת. כך היה גם כשהייתה מושבה בריטית.
היסטוריה.
אולימפיאדת הלסינקי (1952).
את ההחלטה לאפשר לרפובליקה העממית של סין להשתתף במשחקים קיבל הוועד האולימפי יום אחד בלבד לפני תחילת המשחקים. הסינים שלחו משלחת בת 40 ספורטאים, שבהיעדר קווי טיסות סדירים להלסינקי הגיעו באיחור של עשרה ימים. רק השחיין וו צ'ואניו הספיק להשתלב בתחרויות, ואילו נבחרת הכדורגל קיימה שני משחקי ידידות.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
הבכורה המחודשת של הרפובליקה העממית של סין במשחקים הייתה מוצלחת יותר מהופעתה הקודמת. 216 הספורטאים הסינים צברו 32 מדליות, מהן 15 מדליות זהב, ודורגו במקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, רומניה וגרמניה המערבית.
הענף הבולט ביותר היה התעמלות (11 מדליות, מתוכן 5 מזהב). הספורטאי המעוטר ביותר במשלחת כולה היה המתעמל לי נינג. נינג זכה במדליות זהב בתרגיל הקרקע, בסוס הסמוכות ובטבעות, במדליית כסף בקפיצות ובמדליית ארד בקרב-רב, וכן היה שותף לזכיית הנבחרת הסינית במדליית הכסף בתחרות הקבוצתית. 24 שנים מאוחר יותר נבחר לי להדליק את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת בייג'ינג, כשהוא משתלשל מכבל מעל אצטדיון "קן הציפור". בנוסף לנינג, זכה לו יון במדליית זהב בקפיצות ובמדליית כסף בקרקע, וטונג פיי זכה במדליית כסף במתח. בתחרויות לנשים זכתה מה יאנהונג במדליית זהב במקבילים המדורגים ובמדליית ארד בתחרות לנבחרות.