קיים דמיון רב במנגנון ההאבקה בין הספלול לבין צמח הלוף. לעומת זאת, אין ביניהם קרבה גנטית כלשהי.
בדומה ללופיים סוג זה הוא "פרח מלכודת" המאופיין בצורה מיוחדת המותאמת ללכידה, בריח לא נעים ובצבע המזכיר צואה או בשר מרקיב. בשל תכונותיו מושך אליו הפרח חרקים מסוימים, דוגמת זבובים הנמשכים לצואה או בשר מרקיב, אלה נוחתים על הפרח ונכנסים לתוך תעלה שלאורכה שעריות חד כיווניות המאפשרות רק כניסה לתוכה ולא יציאה ממנה. כך מובל החרק בעל כורחו אל אזור אברי הרבייה של הפרח וגורם להאבקתו. לאחר ההאבקה מתייבשות השעריות והחרק יכול לעזוב את ה"מלכודת". חרקים רבים שוב נופלים בפח ומיד לאחר שהשתחררו, הם נלכדים בפרח שכן ומביאים גם כן להאבקתו.
צורת הפרח המיוחדת זכתה לכינויים שונים, הן בעברית: מקטרת, אוזן, אוזניות (שם הסוג הקודם בעברית) חצוצרה, ובאנגלית Dutchman's Pipe ('מקטרת ההולנדי'). כינויים אחרים לצמח זה, משווים בין צורת הפרח לבין צורתו החיצונית של איבר המין הנקבי.
מקור שמו המדעי של הסוג הוא בהלחם של שתי מילים ביוונית עתיקה - aristos שפירושו טוב מאוד, ו- lochia שפירושו לידה. שם זה הוא עדות לשימוש בצמח כמקל על הלידה ולשימושים שונים ברפואה העממית. ייתכן ושימושים אלו קשורים לדמיון של צורת וריח הפרח לאיבר המין הנקבי ומערכת ההולדה.
פרחיו רבי הרושם של הצמח, מהווים סיבה לגידולו כצמח נוי, ומספר מינים תורבתו לשם כך, והם גדלים בגנים ואוספי צמחים ברחבי העולם. בישראל, המין המטפס ספלול נאה מגודל בהיקף קטן.
מורפולוגיה.
על סוג זה נמנים עשבים רב-שנתיים, חלקם מטפסים וחלקם גאופיטים. עלי הצמח הם דמויי-לב לרוב. העלים מסורגים: בצמח זה התכונה בולטת יחסית, שכן המרחק היחסי בין עלה לעלה בגבעול הוא גדול. העלים פשוטים, בעלי פטוטרת וחסרי עלי לוואי.
עטיף הצמח (החלק שמקביל לעלי הגביע) אינו סימטרי. חלקו התחתון של העטיף רחב במקצת, חלקו התיכון צר כדוגמת צוואר, וחלקו העליון - החיצוני- רחב מאוד יחסית, ויוצר צורה דמוית אוזן, או ספל, בעל סימטריה דו-צדדית.
ברוב המקרים צבע עלי הכותרת שחור, קרם או תערובת של שני אלו. במינים רבים גודל הפרחים מגיע ל-40 ס"מ ויותר.
מספר האבקנים בפרח- 6-36, לרוב 6. מספר עמודי העלי משתנה אף הוא - 4-6, לרוב מאוחים. פרי הספלול הוא מטיפוס הלקט, שנפתח ב-6 סדקים עם ההבשלה. מספר הזרעים בפרי רב.
סיסטמטיקה.
כאמור, זהו הסוג היחיד ממשפחת הספלוליים שמיוצג בצמחיית ארץ ישראל. זהו גם הסוג העיקרי במשפחה, שכוללת 7–8 סוגים אחרים. סך כל המינים האחרים במשפחה, שאינם שייכים לסוג זה, הוא כרבע עד חצי מהמינים ששייכים לסוג. 'נזילות' המספרים מקורה בהשקפות סיסטמטיות שונות. לדוגמה, החלוקה המסורתית של הסוג מכלילה בתוכו צמחים של העולם הישן בלבד, וככזה הוא כולל כ-300 מינים; ואילו החלוקה המעודכנת כוללת בתוכו גם צמחים מיבשות העולם החדש (אמריקה הצפונית והדרומית) ומגדילה את מספר המינים בו ל-400–500.
סוג זה נמנה עם סדרת ה'פלפליים' ובה חמש משפחות אחרות. אחת מן המשפחות, משפחת הפלפליים כוללת את המטפס הטרופי הקרוי 'פלפל שחור' שמפירותיו מופק התבלין המוכר.
הספלול ומשפחתו נחשבים לפרימיטיביים בסולם הפילוגנטי, משמע- הם נוצרו בתקופה מוקדמת יחסית באבולוציה של צמחי הפרחים. יעידו על כך מספר לא-קבוע של איברי רבייה בפרח, ושינוי תפקוד אצל איברי הפרח. ניתן להשוותם, לדוגמה, למשפחת השושניים שנחשבת למפותחת.
רעילות.
צמחי סוג זה הם רעילים, וזאת הודות לרעלן בשם 'Aristolochic acid' ('חומצה אריסטולוצית') שנמצא בעלי הצמח. חרקים מסוימים פיתחו עמידות לרעלן זה. מבין חרקי ארץ ישראל, בולטים פרפראים המכונים בעברית צבעוני ונמנים עם הסוגים Archon ו-Allancastria. בעברית, שמם 'צבעוני קשוט', 'צבעוני צהוב' ו'צבעוני שקוף'.
פרפרים אלו נמנים עם משפחת הצבעוניים (Papilionidae) שכוללת גם את הסוג 'זנב סנונית'. זחלי משפחה זו ניזונים לעיתים קרובות מצמחים רעילים עבור רוב בעלי-החיים. לזחלים של פרפרי משפחה זו איבר המכונה 'בלוטת מזלג'. איבר זה חבוי לרוב, באחורי גוף הזחל. כשנוצר מגע על גוף הזחל - מצב שבאופן טבעי מתרחש בעיקר בעת לכידת הזחל על ידי טורף - יוצאות הבלוטות החוצה. מן הבלוטות מופרש ריח דוחה, וכן צבען בולט ומזהיר. זהו מנגנון הגנה חיוני של הזחל מפני טריפה, שכן הזחל הוא איטי וחסר הגנה חיצונית.
מיני הסוג.
מיני הסוג בארץ ישראל.
כאמור, שישה מינים מסוג זה גדלים בארץ ישראל כצמחי בר. המשותף להם, הוא דגם תפוצה פזור בשטח- כלומר, אין הפרטים גדלים במרוכז. הם גדלים בבתי גידול טבעיים בלבד, ומעדיפים בתי גידול מתצורות ים-תיכוניות מפותחות- כלומר, בתה, גריגה וחורש. המין 'ספלול השדה' יוצא מכלל זה.
מספר מיני הספלול בארץ עולה כלפי צפון; אין בכך משום מגמה ביוגאוגרפית עולמית, שכן רוב מיני הסוג טרופיים.
"רשימת מיני הספלול בארץ- על פי סדר סיסטמטי"
אבישי
עמק קואה
אתרי אמנות הסלע הפרהיסטוריים בעמק קואה כוללים אלפי ציורי תחריט של סוסים, בקר ובעלי חיים אחרים, בני אדם ודמויות אחרות, והם נמנים עם האתרים הגדולים ביותר מסוגם, הפתוחים לציבור הרחב. הציורים מרוכזים ב-16 אתרים שונים המתפרסים על פני קטע באורך של 17 ק"מ בעמק נהר קואה התחתון, ליד העיירה וילה נובה דה פוש קואה בצפון-מזרח פורטוגל.
הציורים התגלו לראשונה בשנות ה-80, והם נחקרו וקוטלגו על ידי קבוצה של ארכאולוגים. על מנת להתמודד עם מספר המבקרים הוחלט להקים במקום פארק. האתר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1998.
היסטוריה.
ההתיישבויות המוקדמות באזור נהר דורו מתוארכות לתקופה שלפני 90,000 שנים, וקיימים מספר ציורי סלע ונקודות יישוב לאורך הדורו ויובליו, בהם נהר קואה. ההתיישבויות שזוהו בעמק קואה שוכנות בקטע שבין קינטה דה בארקה לבין סאלטו דו בוי, אך בשל פעילויות עיבוד שונות שבוצעו באזור בשנים האחרונות, נהרסו חלק מהיישובים העתיקים, ללא כל יכולת לשחזרם.
בבדיקה של השרידים הארכאולוגיים התברר כי העמק אוכלס באופן מחזורי בתקופה הפלאוליתית. האנשים התיישבו על מצע של חלוקים וצפחה, עליהם נמצאה פסולת סיתות של כלי אבן. שרידים אורגניים לא השתמרו עקב חומציות הקרקע. הפעילות העיקרית של תושבי המקום באותה תקופה כללה, בין היתר, שחיטת בעלי החיים הניצודים וסיתות אבנים. לפי פיזור מקורות חומר הגלם לסיתות הוסק כי תושבי האזור התפרסו על פני שטח שאורכו כ-200 קילומטרים. צורת ההתיישבות הזו התקיימה החל משנת 22,000 לפנה"ס, וככל הנראה נמשכה עד סביבות שנת 10,000 לפנה"ס. לאחר מכן אין עדויות להתיישבות כלשהי של בני אדם עד לאלף ה-6 לפנה"ס, כאשר מהגרים מצפון-מערב חצי האי האיברי הגיעו לעמק והחלו לעסוק בחקלאות.
תיארוך.
רוב הציורים מתוארכים לתקופה הפלאוליתית העליונה, והקדומים שבהם מתוארכים ל-30,000 שנים לפני זמננו. בשנות ה-90 התעוררה מחלוקת בנוגע לגיל הציורים, וחלק מהמומחים הביע ספק באשר לדיוק התארוך. בעקבות מחקרים נוספים שנערכו במקום ותיארוך פחמן-14 המחלקות יושבה, וכיום סוברים רוב החוקרים כי תיארוך זה נכון.
לא כל הציורים משתייכים לתקופה הפלאוליתית. חלקם מתוארכים לתקופה הנאוליתית ואף לתקופה מאוחרת עוד יותר. חלק מהדמויות שצוירו בתקופה הפלאוליתית מכוסות על ידי דמויות מתקופות מאוחרות יותר. החוקרים יכולים להבחין בין ציורים פלאוליתיים לציורים מאוחרים יותר, ואף להבחין בין תקופות זמן שונות בתוך התקופה הפלאוליתית העליונה.
תיאור.
הציורים נוצרו בארבע דרכים: חיתוך עדין על משטח קשה על מנת ליצור קווי מתאר, נקירה בסלע, שריטה של הסלע לצורכי הדגשת הדמות, וקירצוף של שכבות שונות על מנת ליצור אפקט של צבע.
האתרים בקואה מחולקים לשלוש קבוצות ראשיות. בדרום העמק שוכנת קבוצה קטנה של מקלטי-סלע גרניט, המכונה פאיה. במרחק 8 קילומטרים במורד הזרם שוכנת קבוצת ציורי השיסט קינטה דה בארקה ופֶנַשְׁקוֹזָה, ובין ריביירה דה פִּישְׁקוּשׁ להצטלבות עם הדורו נמצאת הקבוצה השלישית. עד כה התגלו 214 פאנלים מקושטים ב-22 קבוצות נפרדות, ומתוכן 17 נמצאות בגבולות השטח שהוכרז על ידי אונסק"ו. 15 פאנלים מתוך הקבוצה הזו כוללים בסך הכל 184 ציורים פלאוליתיים, שעליהם יש כ-1,200 דמויות של בעלי חיים. הדמויות המיוצגות בציורים הללו הן בקר-בר, סוסים, איילים אצילים, יעלים, ודגים. לא נמצא מתאם בין אופי הציורים בפאנלים ובאתרים השונים.
אחד המאפיינים הייחודיים של ציורי קואה הוא ההוספה של יותר מראש אחד לגוף בודד, בניסיון לדמות תחושה של תנועה. אלמנט זה נפוץ בעיקר בציורי הסוסים. במקרים אחדים התגלו רק קווי המתאר של הציורים, והחוקרים שיערו כי צביעת הציורים נעשתה עם צבעים מינרליים שונים שדהו עם הזמן. התחריטים נמצאים תמיד על משטחי סלע אנכיים, ולא ברור האם היו תחריטים גם על פני סלע אופקיים או משופעים.
פארקו דל קארדטו
פארקו דל קארדטו (מאיטלקית: Parco del Cardeto) הוא פארק המשתרע על שטח של 140 דונם, במורד הר קארדטו, מעל המרכז ההיסטורי של העיר אנקונה. פארק זה, הכולל אתרים היסטוריים ושמורת טבע, הוא הפארק הגדול של העיר, והוא נחנך בשנת 2005.
בין האתרים המרכזיים של הפארק מצוי בית הקברות העתיק של יהדות אנקונה שהוא מרכיב ב"מוזאון המרחב העירוני".
עיריית אנקונה מקיימת בפארק, מדי קיץ, פעולות תרבות לכל הגילאים כולל הצגות תיאטרון, ערבי מוזיקה, וקונצרטים, כל זאת על רקע מבנה המגדלור הישן.
תולדות הפארק.