במדינות מסוימות נתון תשלום דמי האבטלה בידי איגודי העובדים בהן, בשיטה המכונה "שיטת גנט" (Ghent System, על שם העיר בה הופעלה השיטה לראשונה). שיטה זו נוהגת בדנמרק, פינלנד, איסלנד ושוודיה. לפי שיטה זו מותנה תשלום דמי אבטלה בחברות באיגוד המקצועי. בבלגיה ובצרפת נוהגת שיטה מעורבת, שבה משתתפים איגודי העובדים והממשלה בתשלום דמי האבטלה.
דמי אבטלה בישראל.
באפריל 1967 הוענק בישראל לראשונה "מענק אבטלה". המענק נע בין 105 ל"י לרווק עד 234 ל"י למי שפרנסת 7 נפשות עליו.
תשלום דמי אבטלה באופן מסודר החל משנת 1973. במהלך השנים נעשו יוזמות חקיקה שהרחיבו במידת מה את הזכאות לקבלת דמי אבטלה. במהלך שנות ה-90 ובעשור שלאחר מכן – על רקע המשברים הכלכליים שפקדו את המדינה בשנים אלו – נעשו גם תיקוני חקיקה (בעיקר במסגרת חוקי ההסדרים במשק המדינה) אשר צימצמו את ביטוח האבטלה: התיקונים הצרו את הזכאות לקבלת דמי האבטלה, הקטינו את שיעורם וקיצרו את תקופת הזכאות לקבלתם. במיוחד הוחמרו תנאים אלו בנוגע למובטלים בקבוצת הגיל הצעירה ולאלו שאין להם תלויים (כלומר שאינם תומכים כלכלית באנשים אחרים).
בתקופת מגפת הקורונה חלו שינויים בדמי האבטלה, זאת בשל השפעת מגפת הקורונה על הכלכלה.
משנת 1996 עד 2021 עלו בכנסת הצעות רבות להענקת דמי אבטלה לעצמאים, אך הן לא התקבלו, בדרך כלל בגלל התנגדות אגף התקציבים במשרד האוצר.
חיים סומפולינסקי
חיים סוֹמפּוֹלינסקי (Haim Sompolinsky; נולד ב-14 באוקטובר 1949) הוא פיזיקאי וחוקר מדעי המוח המתמחה ברשתות נוירונים. הוא כיהן כראש המרכז לחישוביות עצבית שבמרכז אדמונד ולילי ספרא למדעי המוח באוניברסיטה העברית בירושלים, וכיום במכון רקח לפיזיקה באוניברסיטה.
ביוגרפיה.
סומפולינסקי נולד לדוד ופרדי, למשפחה יוצאת דנמרק. אביו, פרופ' דוד סומפולינסקי, ייסד את המעבדה המיקרוביולוגית בבית החולים אסף הרופא, ניהל את המעבדה בבית החולים מעייני הישועה ועוד. למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב ובישיבת פוניבז'. לאחר מכן, למד פיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, עד לסיום הדוקטורט ב-1980. בשנים 1980–1982 עבד על פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1987 התמנה כפרופסור.
כיום סומפולינסקי הוא חוקר במכון רקח לפיזיקה, חבר בהנהלת המרכז למדעי המוח ועומד בראש תוכנית שוורץ לחקר המדעים והמוח באוניברסיטת הרווארד. הוא חבר של כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. הוא זוכה פרס לנדאו למדעי המוח לשנת 2007, וכן פרס שוורץ למדעי מוח תאורטיים וחישוביים לשנת 2011, עבור "מחקריו החלוציים בפיתוח מודלים מתמטיים ומסגרת תאורטית להבנה של תהליכים ברשתות נוירונים". בשנת 2010 דורג כאחד מ-100 האנשים המשפיעים בישראל. באוקטובר 2013 זכה סומפולינסקי יחד עם פרופ' לארי אבוט בפרס עמותת "טכנולוגיות מוח לישראל", בגין תרומתו לקידום הבנה מתמטית ובניית מודלים תאורטיים להבנת המנגנונים העצביים, ההתנהגות והחשיבה. בשנת 2016 זכה בפרס א.מ.ת. בתחום חקר המוח.
עמדותיו.
סומפולינסקי גורס כי ממחֵקר מדעי המוח עולה שאין בחירה חופשית, וכי החלטות של בני-אדם מתקבלות באופן דטרמיניסטי.
חיים אישיים.
נשוי לאלישבע (לבית קירשנבאום) ואב לחמישה. בתו היא אביטל סומפולינסקי, המשמשת כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה למשפט חוקתי.
לכבוד החנוכה
לכבוד החנוכה הוא שיר ילדים עברי לחג החנוכה מאת המשורר חיים נחמן ביאליק. השיר פורסם לראשונה בשנת 1916 באודסה.
מילות השיר זכו למספר עיבודים, בין השאר של הסופר ש. בן-ציון, והולחנו בלחן עממי על ידי המלחין יצחק אדל.
הדובר בשיר הוא ילד, הפונה אל רבים, ושואל שאלות דידקטיות, אשר התשובות עליהן מלמדות על מנהגי חג החנוכה: מצווה מדרבנן - הדלקת נרות חנוכה בחנוכייה, ומנהגי ישראל: משחק ב„כִּרְכָּר” - שם שהמציא המשורר לסביבון, הכנת לביבות או סופגניות, והענקת "דמי חנוכה" לילדים. המנהגים מתוארים כפעולותיהם המשמחות והמהנות, בהווה החג, של דמויות קרובות ומוכרות: ההורים, האב והאם, הדוד והמורה.
צמד המילים "עוֹפֶרֶת יְצוּקָה" נלקחו מהשיר אל שמו של "מבצע עופרת יצוקה" של צה"ל, שהתחיל בתקופת חנוכה, בדצמבר 2008 - ינואר 2009.
שרגא פייבל מרגולין
שרגא פייבֶל (פָּאבֶל) מַרגוֹלין (בכתיב יידי: מאַרגאָלין; ברוסית: Павел Васильевич (Шрага Файвель) Марголин; 1870 – 2 בדצמבר 1942) היה מו"ל ועורך ומשכיל, פעיל ציבור בווילנה ובברלין.
קורות חיים.
מרגולין נולד ב-1870 בעיירה הלוּסְק (גלוּסְק; ברוסית: Глуск) שעל יד בוברויסק, בפלך מינסק של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה), במשפחת רבנים, בנו של ישעיהו זאב מרגולין. קיבל חינוך יהודי מסורתי.
נישא לחנה מלכה, בתו של הנדבן העשיר יעקב אליהו ריבקין.
בעקבות פרסום מהפכני ביומן העברי "הזמן", שיצא בסנקט פטרבורג, הסתבך עורכו בן-ציון כ"ץ עם השלטונות, ישב במאסר והעיתון נקלע לחובות. על רקע זה פנה המו"ל בן-אביגדור למרגולין בהצעה כי יוציא את העיתון בווילנה בעברית וביידיש. העיתון החדש עבר לווילנה, בהוצאת ריבקין ומרגולין, כשעורכו בן-ציון נותר בפטרבורג. לדרישת השלטונות, החל ב-20 באוגוסט 1907 פרש בן-ציון מעריכתו, ומרגולין היה לעורך העיתון, ששינה את שמו ל"הד הזמן". (מ-1914 ועד סופו ב-1915 יצא שוב בשם "הזמן").
בשנים 1914 עד 1918 ערך מרגולין, שהיה חובב יידיש, את העיתון היידי "לעצטע נייעס" ('ידיעות אחרונות').
בשנת 1918 עבר להתגורר בברלין בירת גרמניה, ועסק בהוצאה לאור.
מרגולין, שאהב את לשון הקודש ואהד את המאמצים לתחיית הלשון העברית, עבד במשך שנים על מהדורה חדשה ומתוקנת של "היכל הקודש" – הקונקורדנציה לתנ"ך של שלמה מנדלקרן, שבה הכניס אלפי תיקונים, והוציא אותה בשנת תרפ"ה במהדורה בת אלפי עותקים. מפעל מו"לי זה עתיד היה על פי תוכניתו להיות בסיס להוצאת ספרים עברית מקיפה; אולם בתום כעשור וחצי של מאבק משפטי מפרך שגבה את מרצו וממונו, הפסיד את הזכויות על המהדורה להוצאת שוקן.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל. מרבית ילדיו, פרט לשניים, עלו אף הם. מרגולין התגורר ברחוב מזא"ה בתל אביב וחי בעוני.
שרגא פייבל מרגולין נפטר בדצמבר 1942, בגיל 72. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק בהלוויה שבה נכח קהל סופרים, עיתונאים ועסקנים.
אלמנתו חנה מלכה נפטרה ב-1961 ונקברה אף היא בנחלת יצחק.
ביולי 1965 מסרה בתו מרים ייבין את ארכיונו מהשנים 1891–1939, ובו תכתובות בענייני העבודה העיתונאית והספרותית, מכתבים למערכת "הזמן" וכתבי יד שנשלחו אליו, לספרייה הלאומית, והוא שמור במכון גנזים.
משפחתו.
מרגולין היה אב לעמינדב, מרים מרגולין-ייבין, אברהם-שמחה ורחל מרגולין-פרלמן, קציעה רטנר, צפורה שרגאי, ויהודית (שנפטרה בגיל 20).
בתו מרים (1896–1966) הייתה מורה וסופרת ילדים יידית ועברית. ב-1922 נישאה ליהושע השל ייבין, עיתונאי, פובליציסט וסופר, ממנהיגיה הרוחניים של התנועה הרוויזיוניסטית, ובהמשך התיישבו בארץ ישראל.
בנם ישראל ייבין (1923–2008) היה חוקר המסורה והלשון העברית, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל על תרומתו למחקר הלשון העברית (תשמ"ט).
בנם זאב ייבין (1926–2015) היה ארכאולוג, מבכירי רשות העתיקות.
בתו רחל מרגולין הייתה עוזרת ראשית לפרופ' פליקס שפירא בהכנת המילון העברי–רוסי שלו (1963), והשתתפה בסיומו לאחר מותו. היא עלתה לישראל ב-1963, ונהרגה בתאונת דרכים ב-1971.
בתו קציעה רַאטנֶר-מרגולין (ראטנער-מארגאלין; 1905–1999) הייתה משוררת יידית. נישאה ליבסיי (יהושע) אידלביץ' ראטנר (Евсей (Иегошуа) Иделевич Ратнер; 1900–1978), פרופסור לפיזיולוגיה של הצמח, מנהל המעבדה במכון לפיזיולוגיה של הצמח ע"ש ק"א טימיריאזב של האקדמיה למדעים של ברית המועצות במוסקבה. בשנת 1973 עלו בני הזוג לישראל.
בתה של קציעה, יוליה (יהודית) פבלובנה רטנר-ביאליה (1935), כימאית, ובעלה ליאוניד, מהנדס אלקטרוניקה, היו מסורבי עלייה מ-1975. היא הייתה פעילה בתנועת הנשים מסורבות העלייה, והצליחה לעלות לארץ עם בן-זוגה ושני בניהם רק כעבור יותר מעשור, בפברואר 1988.
בנה מיכאל בּיַאלי הוא פרופסור בחוג למתמטיקה עיונית באוניברסיטת תל אביב.
בתה הצעירה של קציעה, מרינה ראטנר (1938-2017), הייתה פרופסור לאנליזה מתמטית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כלת פרס אוסטרובסקי וחברת האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
פייבל שרגא מרגולין
פייבל מרגולין
פ. מרגולין
פ' מרגולין
ש. פ. מרגולין
ש&quot;פ מרגולין
איאבה (עיר)
המצודה
יהושע יבין
יהושע השל יבין
צפורה רוזנבאום
אולימפיאדת הנכים סטוק מנדוויל (1984)
צפורה רובין
כף קנוורל
כף קנוורל (באנגלית: Cape Canaveral, מספרדית: Cabo Cañaveral), שנודע בין 1963 ל-1973 ככף קנדי, הוא לשון יבשה במחוז ברווארד, פלורידה, ארצות הברית. הכף נמצא מזרחית לאי מריט, ומופרד ממנו על ידי נהר הבננה .
הכף הוא חלק מחוף החלל ושוכן בו נמל החלל קייפ קנוורל. מכיוון שחלליות ומשימות חלל רבות של ארצות הברית שוגרו מהנמל וממרכז החלל קנדי (שנמצא באי מריט), המונחים "קייפ קנוורל" (או כף קנוורל), "קנוורל" או "הכף" הפכו למטונימיה המתייחסת לאתר לשיגור חלליות. קוד המחוז של הכף, שניתן לו על ידי נציבות השירות הציבורי של פלורידה ב-1999, הוא "321" כהוקרה לספירה לאחור שלפני כל שיגור.
כף קנברל
אליפות אירופה באתלטיקה 2012
אליפות אירופה באתלטיקה ה-21 נערכה בפעם השלישית באצטדיון האולימפי שבהלסינקי, בירת פינלנד בין ה-27 ביוני ל-1 ביולי 2012, כחודש לפני המשחקים האולימפיים שנערכו בלונדון. הפעמים הקודמות בהן אירחה הלסינקי את אליפות אירופה היו בשנת 1971 ובשנת 1994.