ננה החל את קריירת הכדורסל שלו בשנת 1999, בקבוצת ואסקו דה גאמה מליגת העל הברזילאית. בעונות 2000 ו-2001 זכה עמה באליפות הליגה.
דנוור נאגטס.
הוא נרשם לדראפט ה-NBA‏ 2002 ונבחר במקום השביעי על ידי ניו יורק ניקס שהעבירו אותו מיד לדנוור נאגטס. הוא החל את עונת כשחקן ספסל, אך סיים אותה כשחקן חמישייה קבוע, הוא קלע 10.5 נקודות, הוריד 6.1 ריבאונדים וחטף 1.6 פעמים בממוצע למשחק ונבחר לנבחרת הרוקיז של העונה.
ב-1 בנובמבר 2005, במשחק נגד סן אנטוניו ספרס, ננה נפצע באופן רציני לאחר נפילה לא נכונה שגרמה לפציעה ברצועה הצולבת הקדמית וקרע במניסקוס ברגלו הימנית, מה שגרם לו להיעדר עד למשחקי הפלייאוף.
בעונת הפך ננה לשחקן מרכזי בקבוצה ופתח ב-76 מ-77 המשחקים בהם שותף בעונה הסדירה. גם יכולתו השתפרה בצורה משמעותית, הוא קלע 14.6 נקודות, הוריד 7.8 ריבאונדים וחסם 1.3 פעמים בממוצע למשחק וסייע לקבוצתו להגיע לגמר המערב בפלייאוף.
בדצמבר 2011 חתם על הארכת חוזה בדנוור ל-5 עונות נוספות, עבור כ-67 מיליון דולר.
וושינגטון ויזארדס.
במרץ 2012 עבר ב בין שלוש קבוצות לוושינגטון ויזארדס. במהלך תקופתו עם הוויזארדס הפך לשחקן ספסל, כמחליפו של מרצ'ין גורטאט. ב-4 וחצי עונותיו בקבוצה העמיד ממוצעים של 11.8 נקודות ו-5.6 ריבאונדים למשחק.
יוסטון רוקטס.
לקראת עונת חתם על חוזה ביוסטון רוקטס, ושנה לאחר מכן חתם בקבוצה על חוזה ל-3 עונות נוספות. בפברואר 2020 הועבר בטרייד לאטלנטה הוקס, ומיד שוחרר מהקבוצה.
את חפירה
המדונה של קא' פזארו
משה אוסטרובסקי
הממשלה הבריטית
בכחוס ואריאדנה
באכחוס ואריאדנה (באנגלית: Bacchus and Ariadne) הוא ציור שמן על בד מעשה ידי טיציאן.
הציור הוזמן על ידי אלפונזו הראשון ד'אסטה, דוכס פרארה עבור חדר העבודה שבארמונו (ה-Camerino d'Alabastro). הציור הוזמן מרפאל אשר קיבל מקדמה עבור היצירה, אולם נפטר בשנת 1520 בטרם השלימה. בעקבות מותו של רפאל התבקש טיציאן ליצור את היצירה.
הציור מוצג כיום בגלריה הלאומית שבלונדון, ונחשב לאחת מהמפורסמות ביצירותיו של טיציאן.
תיאור היצירה.
היצירה מבוססת על כתביהם של המשוררים הרומיים קטולוס ואובידיוס.
ביצירה מתוארת אריאדנה שהושארה על האי נקסוס לאחר שאהובה תזאוס זנח אותה.
האל בכחוס (דיוניסוס) מגלה אותה על החוף, ומזנק להצילה משני נמרים המתקרבים אליה. לפי פרשנות אחרת, בכחוס, המתאהב באריאדנה מזנק ממרכבתו אליה היו רתומים שני נמרים.
במחצית התמונה העליונה מופיעים השמים הים תיכוניים שצוירו בלפיס לזולי (צבע יקר באותה עת), ואילו במחצית התחתונה מתואר האי ותהלוכה מתושביו בצבעי ירוק/חום.
קיימת גם פרשנות המתייחסת לפרטים קטנים המופיעים בציור (דוגמת פרח הצלף בתחתית התמונה) הטוענת שלהעמדה של הדמויות בציור יש הסבר אחר. טיציאן השתמש בהומור בתי שימוש בתיאור גיבוריו.
שיקום היצירה.
הבד עליו צוירה היצירה גולגל פעמיים במהלך המאה ה-16. גלגול זה הזיק ליצירה, ובמהלך המאה ה-19 החל הצבע להתקלף ממנה. מספר ניסיונות לשקם את היצירה כשלו, ובשנת 1967 נערך ניסיון נוסף לשקמה על ידי הסרת הציפוי שמעל הצבע - הסרה שהובילה להורדת חלק מהצבע ודרשה שחזור נוסף בשנת 1968. מבקרי אמנות ביקרו עבודת שיקום זו וטענו כי הציפוי נוסף ליצירה על ידי טיציאן שהתכוון שיראו את הצבעים מבעדו (ולכן הצופה בצבעים רואה אותם מעומעמים יותר).
לאפיס לאזולי
שואה (סרט)
שואה (במקור: Shoah) הוא סרט תיעודי על השואה משנת 1985. אורכו כתשע שעות, והוא בוים על ידי קלוד לנצמן, שעבד על הפקתו במשך 11 שנים. על אף שהסרט מסווג בהתאם למוסכמות כסרט תיעודי, לנצמן עצמו לא שייך אותו לז'אנר זה, משום שבניגוד לסרטים תיעודיים אחרים, הסרט הזה אינו מתעד מצבים היסטוריים שקרו בעבר. במקום זאת הוא כולל בתוכו ראיונות עם אנשים, אשר היו מעורבים באופן מסוים בשואה, ומבקר באתרים הקשורים לשואה.
תמצית הסרט.
אף על פי שמבנהו רופף, עיקר הסרט מתייחס לארבעה נושאים: חלמנו, שם השתמשו לראשונה במשאיות גז כנשק להשמדת יהודים; מחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ; וגטו ורשה עם עדויות מניצולים, עדי ראייה ונאצים.
הקטעים על טרבלינקה כוללים עדויות של ריצ'רד גלזר, אסיר במחנה, וראיון נדיר עם קצין פלוגת האס אס, פרנץ סוכומל, בו חשף פרטים מורכבים על תאי הגזים. סוכומל הסכים לספר ללנצמן פרטי רקע על תאי הגזים בעילום שם; אך לנצמן צילם את הראיון בחשאי, על ידי הסתרת מצלמה.
את העדויות על מחנה ההשמדה אושוויץ מסרו רודולף ורבה, שנמלט ממחנה ההשמדה לפני סיום המלחמה ופיליפ מולר, שעבד בשריפת גופות של יהודים, לאחר שנחנקו בתאי הגזים. בנוסף, ישנן עדויות של תושבים פולניים אחדים, אשר ראו את הרכבות מובילות יהודים למחנות וחוזרות ריקות, ומיד שיערו את גורל היהודים שהובלו למחנות.
בסרט מרואיינים שניים משלושת היהודים היחידים ששרדו את מחנה ההשמדה חלמנו: שמעון סרבניק ומיכאל פודכלבניק. בנוסף, מתועד בסרט ראיון חשאי עם אחד השומרים במחנה, פרנץ סקולניק.
על גטו ורשה מדובר בסוף הסרט, והתנאים המחרידים שם מתוארים על ידי יאן קרסקי, שפעל עבור הממשלה הפולנית הגולה, ופרנץ גרסלר, מנהלן נאצי, שקשר קשרים עם מנהיגים יהודים. בנוסף, כולל הסרט תיעוד ממשתתפי מרד גטו ורשה. אמנם מרבית הסרט מורכב מעדויות של אנשים הקשורים באופן ישיר לשואה, אך לנצמן מראיין בנוסף את ההיסטוריון ראול הילברג שמסביר על חשיבותה של התעמולה הנאצית נגד יהודי אירופה.
אף על פי שהסרט קיבל שבחים רבים, פולנים אחדים מתחו ביקורת על לנצמן על כך שהיה בררני בבחירת הנושאים על פולין, שלא תרגם כהלכה את הדיאלוגים, שמתקבל מהסרט הרושם המוטעה שהפולנים שיתפו פעולה עם הנאצים בשמחה ושהוציא מהסרט כל עדות שמעידה על ההפך.
אבטיפוס בשואה.
הסרט כולל שעות רבות של ראיונות ועדויות על השואה. סגנון הראיונות של לנצמן והבחירה שלו להפריד בין הסצנות לראיונות, מובאים בסרט בשלושה חלקים: ניצולים, עדי ראייה ומבצעים. לנצמן עשה מאמץ לתאר כל חלק בשוני מוחלט.
ניצולים.
הניצולים הם אלה שחוו באופן ישיר את אימי השואה, ושרדו כדי לספר. כל הניצולים שמראיין לנצמן הם יהודים. לנצמן משתמש באותם ניצולים, על מנת לייצג עדות היסטורית. מרבית הניצולים מוסרים עדות ארוכה, בעלת תיאורים של האירועים אותם חוו. לדוגמה, בחלקו הרביעי של הסרט, אנו שומעים את פיליפ מולר ורודולף ורבה מתארים את חיסול המשפחות במחנה ההשמדה אושוויץ. עדויותיהם יוצרות תיאור היסטורי.
ניצולים אחרים משתפים בחוויותיהם האישיות בשואה. מולר לא רק מתאר את השימוש בגז באסירים; אלא גם משתף בדברים שסיפרו לו האסירים, ומתאר את התחושות שהרגיש כאשר צעד אל תא הגזים לבדו. עדות זו היא סיפור אישי. הניצולים מגיבים ברגש לדברים שחוו. מולר כואב כאשר הוא נזכר באסירים מתחילים לשיר בעוד הם נאלצים להיכנס לתאי הגזים. המצלמה מתקרבת למרואיין כדי ללכוד כל פרט במצוקתו. לנצמן מעודד את מרואייניו להזכר בכמה שיותר פרטים במקרה שחוו.
בחלקו השלישי של הסרט, מראיין לנצמן את אברהם בומבה, שהיה ספר בטרבלינקה, בשעה שהוא מסתפר במספרה לגברים. הוא פורץ בבכי כאשר הוא נזכר שחברו נתקל באשתו וראה אותה גוזזת את שיערה לפני כניסתה לתא הגזים. בזמן שהמצלמה לוכדת את ייסוריו, סיפורו האישי של בומבה מועבר רק על פי הבעות פניו.
עדי ראייה.
עדי הראייה הם אלה שנכחו באירועי השואה אך לא היו חלק מהם. חלקם היו מעורבים בצורה עקיפה בעוד אחרים היו עדים למתרחש. כל עדי הראיה שראיין לנצמן היו פולנים. לנצמן השיג סיפורים אישיים מאותם עדי ראייה. הוא ראיין רבים מהם באותו אופן בו ראיין את הניצולים.
בחלקו הראשון של הסרט עולה פאן פלבורסקי, עד ראייה פולני, לרכבת לטרבלינקה בעוד לנצמן צופה בתגובתו. לנצמן מסיע אותו לאורך רחובות ולודבה בשעה שהוא מדבר על היהודים אשר גרו באותם בתים. בחלקו השני של הסרט, מספר פלבורסקי על משאיות הגז ועל קברי האחים. קרסקי נותן פרטי רקע מרגשים על הגטו.
לנצמן מראיין עדי ראייה רבים בקבוצות ציבוריות. הוא אינו מבקש מהם שמות או פרטים מזהים. עדי ראייה רבים הוא שואל מה הם ראו או שמעו והאם הם ידעו מה מתרחש במחנות ההשמדה. שאלותיו חשפו עד כמה מעט ידעו התושבים על המתרחש, ושאנשים שידעו על המתרחש לא פעלו כנגדו. בחלקו השני של הסרט משוחח לנצמן עם קבוצה של נשים פולניות מגרבו. מעבר לשאלותיו הן חשפו שהן לא אהבו את הנשים היהודיות שגרו בגרבו, משום שהן היו עשירות ויפות ולא נאלצו לעבוד. עד ראייה אחר, גבר, סיפר שהוא היה שמח כאשר היהודים הושמדו, אך העדיף שהם יהגרו לישראל מרצונם ולא יושמדו. בראיון מחוץ לכנסייה קתולית עם שמעון סרברניק, הוא אומר שהוא חושב שיש להתייחס לשואה כרצח תנכי ולא כרצח.
מבצעים.
המבצעים הם אלו שהיו מעורבים באופן ישיר בניהול השואה. כל המבצעים שלנצמן ראיין הם גרמנים. מאותם מבצעים הוא ביסס תאוריה היסטורית.
בחלק השני של הסרט פרנץ סקלינג מתאר את עבודת הפרך בחלמנו, שם הוא שירת כאיש ביטחון. בחלקים 1, 2 ו-3, פרנץ סוכומל מספר על עבודות הפרך בטרבלינקה, שם שירת כקצין פלוגת האס אס. בחלק השלישי, וולטר שטיר, פקיד נאצי במלחמת העולם השנייה, מתאר את העבודה במסילות הברזל. סקלינג מביע סימפתיה לקורבנות היהודים, אך לנצמן ממשיך בראיון. הוא מעוניין להעמיק את הידע שלהם בכל הקשור לשואה. רבים מן המבצעים מצהירים את בורותם על המתרחש. סוכומל טוען שהוא לא ידע על ההשמדה בטרבלינקה עד שהגיע לשם. שטיר טוען שהיה עסוק מכדי לגלות שהרכבות בהן עבד הובילו יהודים למותם. בכל אופן לנצמן מאתגר את טענותיהם בשאלות קשות ודרישת תשובות מתאימות.
אחרים.