כעבור כ-5 שנים נבנה סניף נוסף לבית הספר ברחוב מונטיפיורי בחיפה ובית הספר הפך לבית ספר 12 שנתי. כיתות התיכון עברו לסניף החדש וכיתות היסוד נשארו בהדר, בית הספר נוהל כקואופרטיב בו היו חברים כל המורים הוותיקים וחלק מהמורים שהצטרפו לסגל בית הספר.
לאחר פטירתו של חיים נחמן ביאליק הוחלט לקרוא את בית הספר על שמו.
בשנים שלפני מלחמת השחרור, הטילה ההגנה בחיפה על מפקדים לפעול במסגרת בתי הספר. התלמידים הצעירים פעלו במסגרת שנקראה חג"ם - חינוך גופני מורחב" שכללה הכשרה טרום צבאית, והייתה הפעילות הגלויה. התלמידים הבוגרים יותר גויסו לפעילות במסגרת גדודי הנוער של ההגנה שפעלו במחתרת וכללו גם אימון בנשק. הפעילות אורגנה בתוך מבנה בית הספר, לא תמיד בידיעת הנהלת הגימנסיה. בוגרי החג"ם והגדנ"ע גויסו במלחמת השחרור בחלקם הגדול לחי"ש וחטיבת כרמלי. שלושה מתלמידי בית הספר נפלו בקרבות משמר הירדן.
בשנת 1955, עם ביטול הזרמים בחינוך, נעשה חילוף בין המבנים, בית הספר היסודי הועבר למבנה ברחוב מונטיפיורי, בניהולו של נפתלי סנסני (שגם אשתו, אטקה, הייתה מורה בבית הספר) וכיתות התיכון עברו למבנה בהדר בניהולו של מר זאב גולדשטיין, המנהל הבא היה ד"ר אריה מנצר, אחריו ניהלה את בית הספר המורה לחקלאות ולביולוגיה, הגב' חנה זמל (אחותו של המנהל צבי זמל), אחריה ניהל את בית הספר ד"ר נחום זימנא ולקראת סגירת בית הספר נבחר אברהם צ'רני (טשרני) כמנהל.
מבנה בית הספר היסודי היה קטן ויכלו ללמוד בו תשע כיתות בלבד, אזור הרישום של בית הספר התפתח ונבנו סביבו מבנים רבים חדשים, ולכן נוספו לבית הספר תלמידים רבים, עובדה שהכתיבה ממחצית שנות ה-50 למשך כ-3 שנים, לימודים בשתי משמרות, משמרת בוקר ומשמרת צהריים.
בית הספר התיכון בהדר נהנה גם הוא מביקוש רב ולכן שכר בית הספר מבנה נוסף ברחוב יונה וגם בו התקיימו לימודים של כיתות התיכון.
במחצית שנות ה-60 נהרס בית הספר היסודי ועל מיקומו נבנה האגף החדש של בית חולים רוטשילד בחיפה (המרכז הרפואי בני ציון).
בית הספר התיכון גבה שכר לימוד נמוך יחסית לבתי ספר אחרים בחיפה ונחשב כבית ספר טוב בו יש יחס אישי לכל תלמיד ולכן במשך שנים רבות נהנה מביקוש רב, אולם התיישנות המבנה, מיקומו הלא-אטרקטיבי בהדר והחלת חוק חינוך חינם לכיתות ט' ובהדרגה עד י"ב הביאו להקטנת מספר הנרשמים לבית הספר עד שהוחלט לסגור אותו ב-1983.
לחברי קואופרטיב בית הספר התיכון ביאליק היה חלום לבנות בית ספר מודרני וגדול על הכרמל והקואפרטיב אף רכש שטח מתאים לשם כך. אולם למרות מגביות שערכו, לא היה להם תקציב מספיק לבניית מבנה בית הספר. השטח שרכש הקואופרטיב נמסר לרשת אליאנס, לצורך העתקת בית ספר אליאנס מהדר הכרמל למיקומו הנוכחי. בי"ס אליאנס קיבל על עצמו להמשיך את מורשת תלמידי בית הספר ביאליק שנפלו.
בין מורי בית הספר היו פעילי ציבור רבים ומורים רבים בעלי תואר שלישי. בין המורים היו אברהם כלפון שהיה חבר הכנסת (סבה של העיתונאית נרי ליבנה) והכדורגלן לשעבר ד"ר אהרון גרשגורן, מרצה בכיר וראש יחידת הספורט בטכניון. מסגל המורים של בית הספר מונו שני מפקחים במשרד החינוך, ד"ר אריה מנצר כמפקח תיכונים במחוז הצפון ומר גרשון מנגל, שהיה המפקח הארצי להוראת הספרות וההבעה במשרד החינוך.
הדיוויזיה הראשונה (סוריה)
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה היא דיוויזיה משוריינת בצבא הסורי, המשתייכת לקורפוס השני.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שימשה הדיוויזיה כוח עתודה, היא נכנסה לפעולה בערב היום הראשון למלחמה וניצלה את הישגי הדיוויזיה ה-5 בפריצת מערך ההגנה הישראלי בדרום הרמה. בשלושת הימים הבאים לחמה הדיוויזיה במובלעת הסורית בדרום הרמה, כשהיא משתתפת בין היתר בקרב על נפח ובלחימה באזור חושניה. במהלך מלחמת לבנון הראשונה ישבה הדיוויזיה בבקעת הלבנון והשתתפה בין היתר בקרב סולטאן יעקוב.
היסטוריה.
מלחמת יום הכיפורים.
במלחמת יום הכיפורים שימשה הדיוויזיה, בפיקודו של תופיק ג'האני, כוח עתודה שיועד להיכנס לתוך הגולן הישראלי ברגע שאחת משלשת דיוויזיות הקו (ה-7 בצפון, ה-9 במרכז וה-5 בדרום) יצליחו לחדור את מערך ההגנה. בתקופה זו הורכבה הדיוויזיה מארבע חטיבות לוחמות; החטיבה המשוריינת ה-76, החטיבה המשוריינת ה-91, החטיבה הממוכנת ה-58 והחטיבה הארטילרית ה-64.
בבוקר היום השני למלחמה ב-7 באוקטובר 1973, הוכנסה הדיוויזיה ללחימה ותפקידה היה לנוע באזור הפריצה של הדיוויזיה ה-5 בכודנה ורפיד. משם היא הייתה אמורה לנוע לכיוון חושניה, רמת'ניה ולעבר מחנה נפח. כוחות הדיוויזיה ה-5 התעכבו באזורים מדרום לנפח ובאזור אל-על כאשר נתקלו בלחימה עיקשת של שאריות חטיבה 188 וכוחות המילואים הראשונים שהגיעו לרמה, לכן הדיוויזיה הראשונה התעכבה אף היא באזור חושניה. בסיבות השעה 13:30, כוחות מחטיבה 91 וחטיבה 43 (מדיוויזיה ה-5) הצליחו להגיע ולהצטרף ללחימה באזור נפח. בין היתר נלחמו כוחות החטיבה ה-91 בכוח של חטיבת המילואים 679 ("כוח רן") באזור צומת נפח, צפון-מזרחית לגדרות המחנה.
ישנם כיום עדויות לכך שהמשימה של הדיוויזיה הייתה מעט שונה ממה שהיא נתפסה במהלך ולאחר המלחמה. תנועת הדיוויזיה לכיוון נפח רמזה לכך שכנראה היא תכננה לכבוש את אזור מרכז הרמה ולנוע מערבה כדי לכבוש את קו נהר הירדן ולמנוע תגבורות ישראליות לרמה, בדומה לתוכנית הקרב של שאר יחידות הצבא הסורי. במאמרו של דני אשר "סיפורה של מפה" משנת 1999, מציין אשר כי במפות קרב שנתגלו לאחר המלחמה, מסתמן כי תוכנית הקרב של הדיוויזיה הייתה לנוע דווקא צפונה ולאגף את הגזרה הצפונית (של כוחות חטיבה 7), היכן שמאמץ ההבקעה הסורי לא צלח. עצירת הדיוויזיה במהלך הקרב על נפח מנע ממנה להשיג את האיגוף המסוכן ומנע את האפשרות להבקעה נוספת ומסוכנת בצפון הרמה. לבסוף, ההגעה של יחידות המילואים של צה"ל בדרום ובמרכז הרמה, הצליחו לבלום את ההתקפה של הדיוויזיה החמישית, הראשונה וחלקים מהדיוויזיה התשיעית ואף לדחוף אותם חזרה אל מעבר לקו הגבול.
בין ה-8 וה-10 באוקטובר, פעלו יחידות הדיוויזיה באזור שנודע ככיס חושניה, השטח שנותר בשליטת הצבא הסורי במרכז רמת הגולן. במהלך הלחימה ב-8 וב-9 באוקטובר נשחקו רוב יחידות הדיוויזיה, וב-10 באוקטובר נסוגו שרידיה אל מעבר לקו הסגול.
מלחמת לבנון הראשונה.
בפרוץ מלחמת לבנון הראשונה, הדיוויזיה בפיקודו של איברהים סאפי הייתה מוצבת בבקעת הלבנון. היא הורכבה באותה עת מהחטיבה המשוריינת ה-91, החטיבה המשוריינת ה-76 והחטיבה הממוכנת ה-58, כל חטיבה משוריינת הכילה כ-160 טנקים והחטיבה הממוכנת הכילה כ-40, כלומר סך הכל הכילה הדיוויזיה כ-360 טנקים (לרוב מסוג T-62). בנוסף ליחידות אלו, תחת פיקוד הדיוויזיה היה גם גדוד הקומנדו ה-20, אשר שימש בעיקר ככוח נגד טנקים ולצד יחידות הדיוויזה לחמה גם חטיבת חיל הרגלים ה-62 העצמאית. המפגש הראשון בין כוחות סורים וכוחות צה"ל התרחש בסביבת העיירה ג'זין, בחלקו הדרומי של הבקע הלבנונית. כדי להגן על העיירה מפני הכוחות הישראלים המתקדמים, נשלחו למקום מספר יחידות חיל רגלים וקומדו בסיוע גדוד שריון (טנקי T-62) מחטיבת השריון ה-76. בקרב ג'זין שהתפתח, הצליח צה"ל להביס את הכוחות המחופרים ולכבוש את העיירה.
מספר ימים לאחר מכן, כוחות הדיוויזיה נכנסו ללחימה עם כוחות צה"ל אשר תקפו את המתחם הדיוויזוני בו הם ישבו ב-11 ביוני 1982, בקרב סולטאן יעקוב. במהלך הקרב, נסוגו החטיבה ה-91 וה-76 פנימה למבנה הגנתי והחטיבה ה-58 נשארה כעתודה, באותה העת כוחות הדיוויזיה השלישית החלו לנוע דרומה לאורך בקעת הלבנון במטרה לסייע כנגד ההתקפה הישראלית. לבסוף, לאחר קרבות קשים, הצליחה הדיוויזיה לבלום את ההתקדמות הישראלית והמשיכה להחזיק את החלק המזרחי של כביש ביירות-דמשק. למרות האבדות הקשים שספגו הסורים בקרב, הוא נחשב להצלחה רבה משום בלימת המאמץ הישראלי אל מול עדיפות מספרית של צה"ל.
מבנה ויעוד.
הדיוויזיה הראשונה נמצאת תחת פיקוד הקורפוס השני, אשר מפקדתו בעיר זבדאני שמצפון-מערב לדמשק על גבול לבנון. תחום האחריות של הקורפוס הוא כל האזור מצפון לדמשק ועד חומס כולל לבנון, כוחות הקורפוס אף הוצבו בלבנון בתקופת הנוכחות הסורית שם בין השנים 1976–2005. הדיוויזיה הראשונה יושבת בבסיס באל-כיסווה, סמוך לעיר דמשק.
לפי הערכות שונות, לפני פרוץ מלחמת האזרחים בשנת 2011, הרכבה מארבע חטיבות; החטיבה הממוכנת ה-58, החטיבה המשוריינת ה-76, החטיבה המשוריינת ה-91 והחטיבה המשוריינת ה-153.
נכון לסוף שנת 2018 הדיוויזיה עברה שינוי משמעותי כחלק מבנייה מחודשת של הצבא הסורי בסיוע רוסיה. מבין היחידות שהרכיבו את הדיוויזיה רק החטיבה המשוריינת ה-91 והממוכנת ה-58 נותרו כפי שהיו, בעוד שהחטיבות ה-76 וה-153 פסקו מלהתקיים - במקומן הוקמו החטיבות הממוכנות ה-171, ה-68, ה-61 וה-57. כחלק משינויים אלו, ככל הנראה במהלך תחילת 2019 הדיוויזיה משנה את ייעודה מדיוויזיה משוריינת לממוכנת עם חטיבה משוריינת אחת בלבד.
קונראד שומאן
האופטמן (פירושונים)
האופטמן הוא שם משפחה ממקור גרמני וכן קצין בדרגת קפטן.
מסוף צומת רעננה
מסוף רעננה הוא תחנת אוטובוסים גדולה ומרכזית ברחוב דרך השרון הצמודה לצומת רעננה ולמטה חברת אמדוקס בישראל. המסוף ממוקם ממזרח לצומת רעננה, וגובל ברחובות דרך השרון מצפון הפנינה ממערב היהלום מדרום ונתיב האבות ממזרח. המסוף נקרא גם "מסוף רעננה" או "מרכזית השרון" והוא מסוף האוטובוסים העמוס ביותר באזור השרון. המסוף תוכנן בתחילת 1967 לקראת פתיחת הקטע של כביש 4 המחבר את צומת רעננה עם מחלף מורשה.
שירות האוטובוסים בתחנה.