לפי הסטילובטים שנמצאו בשטח מניחים כי במקום הייתה חצר גדולה המוקפת עמודים, ששרידיהם נמצאו באתר. סגנון הבנייה: העמודים, הכותרות, הפסיפסים ושאר הממצאים אופייניים לסגנון הרומי של אותה תקופה.
התקופה הביזנטית.
עיקר הממצאים עד היום (2009) הם מסוף התקופה הביזנטית: שכונת מגורים ומבנים גדולים של אנשים אמידים. חומת המבנה הגדול שהתגלה מעידה על שימוש באבני בנייה החצובות היטב ומשלימות זו את זו. כן נמצא אוסף רחב של אבני בנייה, לשימוש משני, מימי הבית השני.
לדעת החוקרים, דורון בן עמי ויאנה צ'חנוביץ, בראשית התקופה הביזנטית פקדה את העיר תנופת התיישבות שהתבטאה בבניה אינטנסיבית. והבנייה התרחבה דרומית מירושלים אל מורדות עיר דוד. ביטוי לכך בשרידי הרחוב המרוצף שירד מצפון לדרום. רעידת האדמה שהתרחשה ביום שני, 19 במאי 363, הביאה לחורבן המבנים ותוצאותיה נראות על פני השטח. יש עדויות לקריסת הקומה השנייה. קירות הקומה הראשונה נוטים לכיוון מזרח - זהה לכיוון נפילת קירות הקומה השנייה.
לאחר ההרס, המבנים לא שוקמו, בחלקם נעשה שימוש חקלאי. עם הזמן, בתקופה הביזנטית המאוחרת, נבנה האזור מחדש ועדות לכך ביתו של פקיד עשיר במינהל ביזנטי, בו נמצא מטמון מטבעות הזהב (ראו להלן).
ביתו של פקיד ביזנטי עשיר.
בצפון האתר נחשף מבנה מהמאה ה-7. חלקו העיקרי הוא מתחת לכביש היורד מהכותל המערבי ואולי ייחשף רק בעתיד. בחדר המערבי ביותר נמצא מטמון של 264 מטבעות זהב. המטבעות נמצאו בצורה מסודרת, קבוצות קבוצות, זו על גבי זו. מהעובדה שהמטבעות לא נמצאו בכדי חרס, החוקרים סבורים כי הן היו צבורות בבד או בחומר אורגני אחד שלא השתמר.
מטבעות הזהב זהות לחלוטין והוטבעו במקום אחד, כנראה בקונסטנטינופול. הן נושאות את דיוקן הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית שמשל בשנים 610-641. המטבעות זוהו ככאלה שהוטבעו בין השנים 610-613. המטבעות הן חדשות, ללא בלאי הן לא הצטברו עם הזמן, אלא הגיעו לעיר בבת-אחת. החוקרים סבורים כי הייתה דחיפות בביצוע המשלוח. אשר לבעלות על המטמון, קיימת השערה כי הוא היה שייך לפקיד ביזנטי בכיר - בעל המבנה.
המבנה נחרב בשנת 614, מועד כיבוש ירושלים על ידי האימפריה הסאסאנית.
התקופה המוסלמית הקדומה.
השרידים הראשונים שנחשפו בשטח היו מהתקופה המוסלמית הקדומה. המסקנה העיקרית הייתה כי שטחה של העיר ירושלים באותה תקופה היה מעבר לתחום החומות המוכר. נמצאו שרידים המעידים על קיום אזור שווקים בעיר דוד. בנוסף נמצאה במקום רשת תעלות ניקוז ראשיות ומשניות בנויות היטב, המעידות על רמת השלטון העירוני.
ג'וזפינה סטרפוני
ג'וזפינה סטרפוני (איטלקית: Clelia Maria Josepha (Giuseppina) Strepponi; 8 בספטמבר 1815 - 14 בנובמבר 1897) הייתה זמרת סופרן אופראית איטלקייה מפורסמת, ואשתו השנייה של המלחין ג'וזפה ורדי. לזכותה זוקפים חלק מהצלחתו של ורדי כמלחין אופרות, כאשר הופיעה בכמה מהאופרות המוקדמות שלו, ובפרט בהופעת הבכורה העולמית של האופרה נבוקו בשנת 1848, שהביאה לפרסומו של ורדי.
כזמרת קולורטורה מוכשרת במיוחד, הצטיינה סטרפוני בתפקידי בל קנטו, ובמהלך הקריירה שלה הופיעה באופרות מאת וינצ'נצו בליני, גאטנו דוניצטי, ג'ואקינו רוסיני וורדי. דוניצטי אף כתב במיוחד עבורה תפקיד - את האופרה אדליה. סטרפוני תוארה כבעלת "קול רך, שלו וחודרני, כושר משחק מכובד, דמות אהובה אשר הוסיפה לכישרונה הטבעי טכניקה מצטיינת".
ביוגרפיה.
סטרפוני נולדה בעיר לודי שבמחוז לומברדיה באיטליה, כבת בכורה לרוזה קורנלבה ופליצ'אנו סטרפוני שהיה נגן עוגב בקתדרלת מונצה ומלחין אופרות בינוני. את השכלתה המוזיקלית הראשונית רכשה מאביה שהתרכז בלימודי פסנתר. לאחר מות אביה ב-1832, למדה שירה ונגינה בפסנתר בקונסרבטוריון של מילאנו, ואף זכתה בפרס על שירת בל קנטו בשנתה האחרונה שם. בשנת 1834 הופיעה לראשונה בתיאטרון אורפאו, באופרה Chiara di Rosembergh מאת לואיג'י ריצ'י. הצלחתה הראשונה באופרה הייתה באביב הבא, באופרה מטילדה משאבראן מאת רוסיני, בתיאטרון גראנדה. הצלחה זו הביאה לסטרפוני חוזים מבתי אופרה גדולים ברחבי איטליה, ועד מהרה הפכה למפרנסת העיקרית של משפחתה. בקיץ 1835 נסעה לווינה להופיע בשתי אופרות של בליני - "נורמה" ו"הסהרורית". אף על פי שהופעותיה בווינה זכו לתשבחות מצד המאזינים והמבקרים, סטרפוני לא הופיעה מאז מחוץ לגבולות איטליה.
זמן מה לאחר חזרתה מאוסטריה, החלה לנהל מערכת יחסים עם הטנור נפוליאונה מוריאני, ממנו ילדה שני ילדים לא-חוקיים. מוריאני וסטרפוני הופיעו יחד רבות על הבמה בתפקידים ראשיים באופרות של בליני ודוניצטי, בסוף שנות ה-30 ובתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19. הקשר לא נמשך, וסטרפוני עזבה את מוריאני לטובת ברתולומיאו מרלי, מנהל הלה סקאלה ממנו ילדה ילד לא חוקי נוסף. גם הקשר הזה נמשך רק שנים ספורות.במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 התפרסמה סטרפוני, והופעותיה עוררו התלהבות רבה באיטליה. בשנת 1836 הופיעה כנינטה באופרה "La gazza ladra" לכלוכית של רוסיני, אלוירה בהפוריטנים של בליני, ותיאטרון לה פניצ'ה בוונציה. בשנה לאחר מכן שחזרה את הצלחתה כאלוירה, והוסיפה את תפקיד אלנה מאריו פאליירו ולוצ'יה די למרמור של דוניצטי בתיאטרון קומונאלה די בולוניה. בשנת 1838 הופיעה בליוורנו בתפקידים מריה די רודנז של דוניצטי וביאטריס די טנדה של בליני ובאופרה קתרינה די גואיזה מאת קרלו קוצ'ה. את הופעת הבכורה שלה בלה סקאלה עשתה סטרפוני בשנת 1839, באופרה הראשונה של ורדי - "אוברטו", הופעתה נחשבה כאחד האלמנטים החזקים בהפקה, ובזכות הופעתה התקבלה האופרה היטב.
סטרפוני המשיכה להיות פופולרית בשנות ה-40, במיוחד הופעתה כאדליה באופרה הנושאת שם זה, שנכתבה במיוחד עבורה על ידי דוניצטי. לאחר מכן נחלה הצלחה גדולה כ"אביגיל" בהופעת הבכורה של נבוקו מאת ורדי בלה סקאלה בשנת 1842. סטרפוני שחזרה את הצלחת "אביגיל" במספר בתי אופרה ברחבי איטליה, מה שהביא לפרסום האופרה - והמלחין.
ב-1844 לערך החלה סטרפוני לסבול מבעיות בקול, שנבעו מלוח הזמנים הצפוף שלה. בעיות אלו הובילו לעונה גרועה במיוחד בפלרמו, שם צעקו אליה המאזינים קריאות בוז. קולה מעולם לא התאושש, ומאז הפסיקה להופיע באופן סדיר עד לפרישתה הסופית בפברואר 1846. רוב הופעותיה האחרונות היו באופרות מאת ורדי, למשל ב"ארנאני" וב"שני הפוסקארים".
באוקטובר 1846 עברה סטרפוני לפריז שם החלה ללמד פיתוח קול ושירה. היא ניסתה לחזור לשירה בהופעה אחת בקומדי איטאליאנה אך לא התקבלה טוב. ורדי הגיע לפריז בקיץ של 1847 ובין השניים התפתחה מערכת יחסים רומנטית. מאז היה ורדי בן זוגה של סטרפוני עד מותה, אף על פי שהתחתנו רשמית רק ב-1859 בז'נבה. חיי הנישואים היו מאושרים, וצער רב עטף את ורדי במותה בשנת 1897.
ג'ונבנט ראמזי
אדריאנה בראסה
אדריאנה בראסה (בספרדית: Adriana Barraza; נולדה ב-5 במרץ 1956) היא שחקנית, מורה למשחק ובמאית טלוויזיה מקסיקנית, אשר הייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשנת 2006 על תפקידה בסרט "בבל".
ביוגרפיה.
בראסה נולדה בטולוקה, מקסיקו, בתם של סיליה (לבית גונזלס פלורס) ואדוארדו בראסה קארל, חקלאי במקצועו. אמה נפטרה כשהייתה בת עשר מדלקת שריר הלב. בראסה עצמה חוותה שני התקפי לב. יש לה אחות בשם מריה אאחוניה, ושלושה אחים, אדוארדו, פורפיריו וחוסה.
בראסה היא בוגרת לימודי משחק באוניברסיטה האוטונומית של צ'יוואווה.
קריירה.
בשנת 1985 עברה למקסיקו סיטי והחלה לעבוד כבמאית תיאטרון. מאותה שנה התארחה ואף ביימה את הטלנובלה "Mujer, Casos de la Vida Real"""
בשנת 1994 גילמה את פלורה בטלנובלה המקסיקנית "אימפריית הקריסטל", בתור האנטגוניסטית. בשנת 1997 גילמה את האנטגוניסטית קלרה דומינגז בטלנובלה "האם יהיה לנו אי פעם כנפיים" מבית היוצר של טלוויסה.
בשנת 2000 קיבלה בראסה לראשונה חשיפה בינלאומית כשהשתתפה בדרמת המותחן המצליחה של אלחנדרו גונסלס איניאריטו "אהבה נושכת".
בשנת 2006 שיחקה בסרט נוסף של אלחנדרו גונסלס איניאריטו "בבל" לצד בראד פיט וקייט בלאנשט.
בסרט גילמה בראסה את דמותה של אמיליה, אישה מקסיקנית ללא אזרחות אמריקאית, שעומדת בפני דילמות.
על תפקידה בסרט קיבלה מועמדות לפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר והפכה בכך לשחקנית המקסיקנית הראשונה בהיסטוריה שמועמדת לפרס זה. כמו כן קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב. שנה לאחר מכן הוזמנה בראסה להצטרף לאקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בשנת 2009 השתתפה בראסה במותחן האימה של סם ריימי "קחי אותי לגיהינום". שיחקה בין היתר בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "ER" ו"".
בשנת 2010 גילמה את לואיז בדרמה הקומית "דקלים בוערים" של הבמאי כריסטופר ב. לאנדון.
בשנת 2018 גילמה את גוואדלופה מנדוזה בסדרת הפשע "אסיר", המשודרת בהזרמת המדיה נטפליקס. באותה השנה גילמה את כרמן רוזלס דה רומרו בטלנובלה האמריקאית "החומה" של ערוץ טלמונדו. בשנת 2019 שיחקה בסרט "דורה והעיר האבודה". באותה שנה שיחקה גם בסרט "", ובסרט "אגם קויוטי".
בשנת 2020 החלה לשחק את מריה וגה בסדרת הפנטזיה והאימה "" של רשת Showtime.
חיים אישיים.
היא נכנסה להריון בגיל 18 והביאה לעולם את בתה, השחקנית קרולינה ולסגנה. אבי בתה אינו ידוע, שכן ידוע כי הוא נטש אותה. בעלה הראשון היה קרלוס ולסגנה, לו נישאה ב-1978, והוא אימץ את בתה ונתן לה את שמו. ב-1985 השניים התגרשו. בעלה השני הוא הארגנטינאי ארנלדו פיפקה, לו היא נשואה עד היום והשניים מתגוררים יחדיו בצ'יוואווה שבמקסיקו.
דבר שאינו מתכון
פסיק רישיה
פסיק רישיה ולא ימות
נקשבנדי
איזידור החקלאי
המוח התיכון
תהומי
ג'ון בארת'