אף על פי שהח'וואריזמים לא היו ערוכים להטלת מצור על ירושלים, נתקפה האוכלוסייה המקומית בהלה משהוברר כי צבאות המדינה הצלבנית ובני בריתם החדשים אינם מוכנים לסטות מצעדתם לכיוון דרום ואינם מתכוונים להסיר את איום המצור והכיבוש מעל ירושלים. תושבי העיר החליטו לעזוב את העיר בליל 21 באוגוסט, ובדרך סבלו הפליטים מהתקפות של תושבים מקומיים. אלא שלפתע הסתובב חלק מהנסים ממחנה תושבי ירושלים ושב לירושלים. על פי הסיפור הבחינו הבורחים בדגלים נוצריים המונפים על חומות ירושלים, והאמינו כי צבא נוצרי כבש את העיר. הנוצרים, שאיתרע מזלם וחזרו לירושלים, נפלו בידי הח'וואריזמים ונטבחו כולם. הכנסיות בירושלים בתוך החומות ומחוצה להן הוחרבו, ותשומת לב מיוחדת הוקדשה להרס כנסיית הקבר.
בין הפליטים שברחו מירושלים היו היהודים, תושבי העיר מאז כיבושה בשנת 1187 בידי צלאח א-דין. חורבן זה, האחרון בסדרה של אסונות, הביא את ירושלים לשפל המדרגה. חיסול ממלכת ירושלים על ידי הממלוכים בשנות ה-90 של המאה ה-13 הכניס את ארץ ישראל ואת ירושלים לתקופה הממלוכית, שבמהלכה שקעה ירושלים למעמד של עיר משנית ללא ביצורים וחסרת חשיבות כלכלית ומדינית, מלבד היותה מקום משכנם של אתרים קדושים לאסלאם.
מעמד וסדרי שלטון.
ירושלים, כעיר בירה של ממלכה פיאודלית, נהנתה ממעמד מיוחד בממלכת ירושלים (Regnum Hierosolymitanum). מחד גיסא - מרכז השלטון ומושב כס המלוכה שתחומה השתרע מביירות בצפון ועד למבצר דרום, ומאידך גיסא מרכזה של הסניורה הגדולה והחשובה בתוך הממלכה - רכושו של המלך - הסניור הפיאודלי החשוב ביותר, כלומר מרכז השטחים בשליטתו הישירה של המלך, שלא הועברו לידי וסלים של הכתר. נוכחות המלך הביאה להתגבשות חצר מלוכה, ונוכחות מתמדת של אצילים מקומיים ותושבי חוץ הביאה איתה אוכלוסייה מבוססת ופעילה. השלטון החילוני של ממלכת ירושלים התגבש בעיר ויצר מערכת אדמיניסטרטיבית ומערכת היררכית שלטונית המיוחדת לעיר בירה, כמו גם מערכת משפט מורכבת ופעילה.
מעמדה הייחודי של ירושלים נגזר גם מהיותה מרכז הכנסייה הלטינית המקומית - בגלל נוכחות כנסיית הקבר ובזכות מושבו של הפטריארך הלטיני של ירושלים, העומד בראש הפירמידה הכנסיתית. היחסים בין שני כוחות שלטוניים אלו התגבשו מיד לאחר כיבוש ירושלים. ביום 2 בפברואר 1100 מסר גוטפריד מבויון לפטריארך הלטיני של ירושלים רבע מהעיר יפו ובפסחא של אותה שנה מסר לידיו את העיר ירושלים תמורת הבטחה לחלוקה בשלל מכיבושים עתידיים, אך גוטפריד מבויון, עתה מגן הקבר הקדוש, נפטר זמן קצר לאחר מכן וההסכמים לא התממשו. ראש הכנסייה נאלץ להסתפק בשליטה ברובע הפטריארך בו שכנה כנסיית הקבר. רובע זה היה אוטונומי והיה - פרוצדורלית - לסניורה פיאודלית עצמאית בראשות הכנסייה - בתוך הסניורה המלכותית ירושלים.
בירושלים ישבו מספר בעלי תפקידים בכירים בממלכה. הסנישאל (Seneschal) - סגנו של המלך, הקוניטאבל - מפקד העליון של הצבא וסגנו המארשל (Mareschal). שניהם חלק המאצולה והאדמיניסטרציה המלכותית שישבה בארמון המלך.
העיר עצמה הייתה בעלת מערכת ניהולית נפרדת בראשות מפקד המצודה (קסטלנום - Castellanus), האחראי על כוחות הצבא בעיר עצמה - חיל המצב. תפקיד זה התמזג לעיתים קרובות עם תפקיד הויצקומס (Vicecomes) - הפקיד האזרחי העליון בירושלים. תפקיד זה שמקורו באירופה כאציל המשרת את המלך, שימש בירושלים ובממלכת ירושלים כנציב מטעם אדון העיר. משרה זו לא עברה בירושה ונושא המשרה הוחלף על פי פקודת האדון. תפקיד מוניציפלי נוסף ייחודי לירושלים היה ה מחתסב (Mathessep) שהיה אחראי על קיום החוקים העירוניים ושגרת החיים בעיר.
פרטים רבים בנוגע למוסדות וסדרי השלטון בירושלים אינם ברורים - מאחר שארכיוני העיר וארמון המלך לא שרדו את שיני הזמן, ונעלמו במהלך כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין ולאחר מכן - עכו על ידי הממלוכים בשנת 1291.
טופוגרפיה של ירושלים הצלבנית.
מערכת הביצורים ומארג הדרכים בעיר העתיקה של ירושלים לא השתנה באופן משמעותי במעברים בין התקופות מאז ייסוד איליה קפיטולינה ועד היום. ירושלים הצלבנית הייתה, בשיאה, עיר פעילה ומפוארת ובה ביצורים מרשימים ומבני ציבור מרשימים לא פחות. ההרס שחוותה העיר עם תום התקופה מותיר את יופייה על דפי ספרי התקופה - כתבי עולי רגל והיסטוריוגרפים של התקופה ומספר מפות סכמתיות שצוירו במהלך ימי הביניים. המחקר הארכאולוגי מתקשה - לאור מיעוט הממצאים - לצייר תמונה מלאה של הטופוגרפיה הייחודית לעיר הצלבנית.
ביצורי העיר.
מגדל דוד.
המבנה המרכזי בביצורי ירושלים ואחד המבנים הצלבניים ששרדו את שיני הזמן הוא מגדל דוד (Turris David). המצודה נבנתה על בסיס מצודה מוסלמית שבתורה נבנתה על שרידי מצודת המגדלים ההרודינית, מגדל דוד, שגובהו היה כ 35 מטר ועשוי מאבנים ענקיות מסותתות היטב ומחוברות על ידי עופרת, ישב על הביצור ההרודייני מגדל פצאל.
עיקר הבנייה הצלבנית נערך במצודה בשנות השישים של המאה ה-12, אז הגדילו הצלבנים את שטח החומה לכוון מערב וצפון. כך נוצר מבצר בגודל של כ-750 מטר רבוע ובו שישה מגדלים שהקיפו חצר פנימית. המצודה הופרדה לחלוטין משטח העיר, הוקפה חומה וחפיר מכל צדדיה, וחלקלקה נבנתה בצידה החיצוני תוך ניצול תווי נחל המצודה - קו זרימה של מים לכוון גיא בן הינום.
השער המערבי של ירושלים, הידוע כשער יפו ונקרא בימי הצלבנים בשם שער דויד (Porta David), הועבר ממקומו העתיק בצמוד למגדל דוד והוסט למקומו הנוכחי תוך יצירת רצף מבוצר אחד. הכניסה למצודה נקבעה על גבי גשר עץ הניתן להריסה שנמתח מעל החפיר הפנימי. פתח נוסף קישר, ככל הנראה, בין המצודה עם ארמון המלך (curia Regis) ששכן באזור הידוע כקישלה. במצודה שכן חיל המצב המלכותי בפיקודו של קסטילאן (לטינית: Castellanus) שנשא בתואר הקסטילאן של מגדל דויד שהיה ככל הנראה האחראי גם על המכסים על סחורות הנכנסות בשער העיר.
עשרים שנה לאחר כיבוש העיר עבר ארמון המלך ממסגד אל-אקצא למבנה הצמוד למצודה על חורבות ארמון הורדוס. המצודה, שלמרות קרבות קשים ניצלה מהרס ומאובדן, שוקמה על ידי צלאח א-דין לאחר כיבוש ירושלים בשנת 1187 ועל ידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונציגיו בשנת 1229, לאחר ההרס של חומות העיר בשנת 1219.
הנוסע היהודי בנימין מטודלה מספר בשנת 1170 כי
חומות העיר.
כאמור, ההרס המוחלט שעברו מבני העיר במהלך מסע הצלב החמישי לא הותיר שרידים רבים ממערך החומות הצלבני של ירושלים. עם זאת ניתן לקבוע כי קו הביצורים של החומה העות'מאנית עוקב בנאמנות יחסית אחר קו החומה הצלבני - שהיה מאסיבי ומורכב יותר; חפיר "יבש" - כ-15 מטרים רוחבו וכ-9 מטרים עומקו הקיף את החומה הצפונית משער האריות דרך שער שכם עד מגדל טנקרד, - מאחר שחומה זו הייתה נקודת התורפה העיקרית של ירושלים. לעיר היו מספר שערים ולצידם פתחים קטנים יותר - פִּשְׁפָּשׁים (Posterna), אך העיקריים שבהם היו שער דויד (שער יפו), שער סנט סטפאן (שער שכם) ושער יהושפט (שער האריות).
בתקופה האיובית השקיעו המוסלמים בפיקודו הישיר של צלאח א-דין, מאמץ עילאי בשיקום ושיפור חומות העיר בדרבון האיום הממשמש ובא של מסע הצלב השלישי, שלוחמיו היו צרים על עכו. במסגרת זו הוקף הר ציון בחומה ונכלל בשטח העיר.
ביצור חשוב בחומה היה מגדל טנקרד (Turris Tancredi) ששרידיו נמצאים בתוך בניין קולג' דה פראנס. ביצור מאסיבי זה שכן בפינה הצפון מערבית של החומה, על בסיס מגדל קדום יותר, היה קרוי על שמו של הנסיך הצלבני, שהשתתף בכיבוש ירושלים. בחפירות שנערכו במקום בשנות ה-70 של המאה ה-20 נחשפו יסודותיו של המגדל הבנויים מאבני ענק מסותתות. סמוך למגדל נחשף רחוב, ברוחב של כ-3 מטרים, ומיד לאחריו שרידי חומת העיר הצלבנית שרוחבה כ-3 מטרים ולצידה חפיר חצוב ברוחב של כ-19 מטרים. מערבית למגדל נבנתה אמת מים שהובילה מי גשמים מאזור מגרש הרוסים דרך פתח בחומה לתוך העיר.
שרידים נוספים לחומת ירושלים הצלבנית נמצאו בשער שכם ששמו בתקופה הצלבנית היה שער סטפאן הקדוש (Porta S.Stephani). חשיבותו של שער זה השתנתה עם הזמן, אך ברור כי מבנה השער היום היה חלק ממבנה השער הצלבני. חומה עבה ומאסיבית, ששרידיה נחשפו בחלקם, נמשכה מהשער עד למרחק של 20 מטרים מחוץ לחומת ירושלים ויצרה מרובע שבו קבוע שער נוסף. הנכנסים בשער סטפאן הקדוש הילכו ברחוב המקביל לחומת העיר ולאחר מספר מטרים נשבר הרחוב בזווית של 90 מעלות אל כוון השער העיקרי - שער שכם של היום על מנת לשבור כל התקפה ישירה על השער.
רבעים, רחובות ואתרים מרכזיים.
ירושלים הצלבנית הייתה מחולקת לרבעים מוגדרים, שאופיינו על פי השיוך הלאומי של תושביהם. גבולות רבעים אלו הוגדרו טופוגרפית על ידי הרחובות שחצו את העיר לאורך ולרוחב, כשהם חופפים למתווה הרחובות של העיר הביזנטית - שנשמר עד היום.
הרחוב הראשי של ירושלים הצלבנית נמתח משער סנט סטפאן (שער שכם) אל שער ציון (Porta Montis Syon) - הרחוב נקרא רחוב סטפאן הקדוש (V. sancti Stephani)- עד לאזור כנסיית הקבר, שם התפצל הרחוב לשלושה שווקים מקורים: השוק המכוסה, שוק התבלינים ושוק הבישול הרע. שווקים אלו התגבשו בתקופת המלכה הצלבנית מליסנדה, מלכת ירושלים שחילקה את חלקו המרכזי של הקארדו הרחב לשלושה שווקים צרים מקבילים והוסיפה קירוי מסוגנן לכל שוק. היא הקדישה אחוזים מרווחי החנויות למנזר סנטה אנה, בו שהתה אחותה הצעירה איבט (איובטה). מערך שווקים זה קיים עד ימינו, ברחובות הנקראים "שוק הבָּשׂמים", "שוק הקצבים" ו"שוק הצורפים".