לאחר הסעודה ירדו חיים ורעייתו סימה במדרגות המובילות מהמרפסת בה ישבו ופנו לטייל רגלית לכיוון נחל הירקון, טיול שממנו ארלוזורוב לא שב, לאחר שבמהלכו נרצח על ידי שני מתנקשים. לאחר שנורה ונפצע, מספר זוגות אוהבים שהיו בסביבה נזעקו לשמע זעקותיה של סימה ונשאו את ארלוזורוב למבנה סמוך, בעוד סימה רצה למלון קטה דן כדי לטלפן משם להזעקת אמבולנס. סימה הגיעה למלון וניסתה לטלפן למגן דוד אדום, אך מרוב התרגשות לא הייתה מסוגלת לעשות זאת. בעלת המלון, קטה דן (דניאלביץ'), נטלה מידה את השפופרת והזעיקה אמבולנס. סימה, בלוויית בעלת המלון, חזרה למקום בו עזבה את בעלה ושם נאמר לה כי הוא הובל לבית החולים. שתי הנשים חזרו לפנסיון, שם כבר המתין להם איש משטרה. סימה סיפרה לו על האירוע והוא התקשר להודיע על כך למשטרת יפו. סימה הוסעה לבית החולים, אך את בעלה, שנפטר בחדר הניתוחים, ראתה רק כשגופתו הועברה לחדר המתים.
בימי מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
שבוע ימים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה שטה ספינת המעפילים "פאריטה", שעל סיפונה 857 מעפילים, אל חופי ארץ ישראל. לאחר תלאות רבות הגיעה הספינה לחופי תל אביב, ונתקעה על שרטון מול מלון קטה דן. המעפילים הורדו מן הספינה ונעצרו על ידי הבריטים. עם פרוץ המלחמה הפכו שלטונות המנדט את קטה דן למפקדה של המשטרה הצבאית של חיל האוויר המלכותי. בעקבות זאת הפך מלון גת רימון הסמוך למלון היוקרתי של תל אביב בשנות המלחמה, כאשר מאות אלפי חיילים מהצבא הבריטי וחיילים מן האימפריה הבריטית חלפו או חנו בארץ ישראל ובילו את חופשותיהם בתל אביב.
בתום המלחמה, ב-1945, הוחזר המלון לידיה של קטה דן (דניאלביץ'). הוא היה במצב מוזנח ומרופט והיא החליטה למכור אותו. המלון נמכר לאיש עסקים וקטה דן (דניאלביץ') עברה לגור בחיפה ולא עסקה יותר בעסקי מלונאות. היא נקראה אז בשם קטה דן רוזן כשנישאה ליוסף רוזן. קטה דן רוזן האריכה ימים ונפטרה בשנת 1979 בהיותה בת 89 שנים.
הקונה ביצע במלון שיפוצים באיטיות, וכשהסתיימו השיפוצים החכיר את המלון לאנשי העסקים האחים פדרמן והם פתחו את המלון שנית ביוני 1947. כשהופעל המלון מחדש שבה לפקוד אותו קהילת עולי גרמניה. גם אנשי הנהגת היישוב בן-גוריון, שרת, אשכול, גולדה מאיר, ישראל גלילי ואחרים וכן ראשי ארגון "ההגנה" קיימו בו פגישות ודיונים.
במלחמת העצמאות ולאחריה.
המלון שב לפעילות חמישה חודשים לפני פרוץ מלחמת העצמאות. בזמן ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות התחוללה פרשת אלטלנה, כאשר הספינה "אלטלנה". שנרכשה על ידי האצ"ל הפליגה לארץ ביוני 1948 כשהיא מובילה על סיפונה ציוד צבאי רב. הספינה הגיעה לחופי ישראל כחמישה שבועות לאחר קום המדינה וכשלושה שבועות לאחר שארגון האצ"ל הסכים להתפרק מנשקו ולהשתלב במסגרת צה"ל. לאחר חילופי אש עם כוחות צה"ל בחוף כפר ויתקין נמלטה הספינה והגיעה ב-22 ביוני 1948 לחופי תל אביב אל מול מלון קטה דן. בחילופי אש עם כוחות צה"ל נפגעה הספינה מפגז שנורה על ידי תותח של צה"ל, ועלתה באש. כל ההתרחשות נצפתה על ידי אורחי המלון ממרפסת המלון. בין הצופים היה ד"ר דב יוסף, שהיה אז המושל הצבאי של ירושלים. לימים תיאר דב יוסף את האירוע בספרו "קריה נאמנה". בהפגזת תותחי צה"ל על הספינה, שהייתה בסמוך למקום הרצחו של חיים ארלוזורוב, נהרג אברהם סטבסקי, מי שהואשם חמש עשרה שנים קודם לכן ברצח ארלוזורוב ויצא זכאי.
שמו של המלון נקשר בעקיפין לפרשת טוביאנסקי, פרשה עגומה של הוצאתו להורג של קצין צה"ל מאיר טוביאנסקי, שהואשם על לא עוול בכפו בריגול במהלך המלחמה, הועמד בפני בית דין שדה, הורשע והוצא להורג. טוביאנסקי נעצר ב-30 ביוני 1948 והובל למקום משפטו לאחר ששב מסעודה במלון קטה דן.
עם הקמת מדינת ישראל גילתה כלפיה בריטניה יחס עוין. רק לאחר שהסתיימה מלחמת העצמאות הכירה בריטניה הכרה דה פקטו במדינה והחליטה לשגר אליה נציג דיפלומטי בדרגת ציר, הנמוכה מדרגת שגריר. האיש שנתמנה בשנת 1949 להיות הציר הראשון של בריטניה בישראל היה אלכסנדר נוקס הלם . בהגיעו לארץ עדיין לא היה לנציגות הבריטית משכן קבוע והציר התאכסן במלון קטה דן. ב-27 במאי 1949 הגיש הציר את כתב האמנתו לנשיא מדינת ישראל חיים ויצמן. טקס הגשת כתב האמנה נערך בלשכתו של הנשיא בקריה בתל אביב. בתום הטקס יצא הציר במכוניתו של הנשיא מלווה בשישה אופנועים למשכנו במלון קטה דן.
לאחר סיום מלחמת העצמאות, שעלתה למדינה בממון רב, הונהגה בישראל מדיניות הצנע בה הוגבלה רכישת מוצרי מזון וצריכה. האזרחים רכשו את מוצרי המזון הבסיסיים על פי הקצבה קבועה, תמורת נקודות שהוקצבו לכל אזרח בפנקס אישי. הנהגת הצנע נבעה מקליטת העלייה ההמונית של עולים שהגיעו לרוב בחוסר כל, בין אם ממחנות העקורים באירופה לאחר השואה ובין אם ממדינות ערב. יוצאים מן הכלל על פי צו היו 11 בתי מלון יוקרתיים במדינה בהם יכלו תיירים לקבל ארוחות ללא קיצוב וללא תלושים תמורת מטבע זר. בין בתי המלון הללו נכללו מלון קטה דן ושכנו מלון גת רימון.
בשנת 1950 החלו האחים פדרמן להקים בצמוד למלון קטה דן את "מלון דן" אשר נחנך ב-1953. מאוחר יותר נהרסו שני המבנים ובמקומם הוקם ב-1964 מלון דן תל אביב.
האוזר
בית הזיכרון לשואה ולגבורה באריאל
בית הזיכרון לשואה ולגבורה באריאל הוא מוסד להנצחת זכר השואה, הנמצא באריאל, ישראל.
בית הזיכרון.
בית הזיכרון הוקם בשנת 1992 על ידי בני הזוג וודיסלבסקי - יעקב ואירנה (נולדה ב-1936), שניהם ניצולי שואה, לאחר שנוכחו לדעת כי זכר השואה נמחק מן הדורות הצעירים.
ארבע קומות מתוך השש של ביתם משמשים להנצחה:
קומה 1: קומת ההרצאות - שם מציגים גם סרטים בנושאי השואה. &lt;br&gt;
קומה 2: קומת הגלויות - שם ישנן מאות גלויות שנשלחו מגטאות בגרמניה, פולין, הונגריה, רומניה ועוד ולצידן תרגום לעברית.&lt;br&gt;
קומה 3: קומת התמונות והפסלים - עבודות של אמנים ניצולי שואה, כגון הפסל שמואל וילנברג והצייר אוזיאש הופשטטר.&lt;br&gt;
קומה 4: קומה המכילה מוצגים רבים הקשורים בשואה, כגון מדים, מסמכים ועוד.&lt;br&gt;
הזוג וודיסלבסקי.
ב-16 באפריל 2008 זכו קובה ואירנה בתואר יקירי העיר אריאל על פועלם המיוחד למען תושבי העיר והדור הצעיר, בפרט, בהקמת בית זיכרון לשואה ולגבורה בעיר. קובה ואירנה זכו גם בפרס על מפעל חיים למפעלים חינוכיים ב-6 ביוני 2013.
יעקב וודיסלבסקי.
יעקב (קובה) וודיסלבסקי (1926 - 7 במאי 2013) גדל בגטו צ'נסטוחובה, פולין. כשפרצה מלחמת העולם השנייה, התחבאו יעקב ואחיו - שניהם בהירי עור ושיער ושולטים בפולנית רהוטה - והיו מסתננים מן הגטו אל העיר צ'נסטוחובה כדי להשיג מזון. בשנת 1943 חוסל גטו צ'נסטוחובה. יעקב ואחיו נשלחו למחנה עבודה ואילו הוריהם נשלחו לטרבלינקה, שם נספו. במחנה העבודה עבד יעקב בבית חרושת לתחמושת. לאחר שנה נמלטו יעקב ואחיו לכפר ססמין, שם הסתירה אותם משפחה פולנית בבור בתוך אסם במשך 8 חודשים. בינואר 1946, אחרי שהסתיימה המלחמה, הגיע יעקב לארץ ישראל בעזרתו של יצחק צוקרמן.
יעקב נתפס בידי הבריטים ונכלא במחנה המעצר בעתלית. הוא התגייס לצה"ל, נלחם במלחמת העצמאות בכרמל והיה ממשחררי חיפה. לאחר מכן נלחם במנרה שם נפצע ברגלו.
אירנה וודיסלבסבקי.
אירנה העידה היא כי ניצלה ממוות בזכות מראה האירופי. בילדותה הייתה בהירת עור ובעלת שיער בלונדיני חלק. כשהייתה ילדה, הוכנסה לחדר ובו חיילי אס אס. החיילים דיברו איתה מעט ובחנו אותה. היא נראתה להם גרמניה ובכך שוחררה. אירנה גם סיפרה כי בעת ביקור בבית קברות ראתה גופות של יהודים אשר נרצחו, בין הגופות ראתה חברה של אימה.
יואל דה-מלאך
יואל דה-מלאך (5 באוגוסט 1924 – 22 בינואר 2006) היה חוקר חקלאות ובוטנאי ישראלי. על עבודתו בחקלאות ועל מפעל חייו בחקר המדבר הוענק לו פרס ישראל בשנת 1986 (תשמ"ו).
בשנת 1943 הצטרף לקיבוץ רביבים, שבאותה שנה שלח את נציגיו הראשונים מראשון לציון לנגב. במלחמת העצמאות היה בנגב, ועבר שם את ימי המלחמה הקשים. לאחר המלחמה החל לעסוק בבוטניקה, לזהות, לאסוף ולקטלג את צמחי המדבר בשיתוף עם חוקרים מהאוניברסיטה העברית. כמו כן, בשנות החמישים עסק בשחזור החקלאות הנבטית בשבטה ובעבדת לצד פרופסור מיכאל אבן ארי.
בראשית שנות השישים הקים תחנה לניסויים חקלאיים, ומאז, במשך למעלה משלושים שנה, עסק בחקר החקלאות המדברית, בהתאמת גידולים שונים לאקלים המדברי ולמים המליחים שהתגלו באזור.
בין השנים 1970–1972 היה מזכיר ראשון בשגרירות ישראל באיטליה ועסק בהסברה למען מתן היתר עלייה ליהדות ברית המועצות. לאחר השליחות חזר לקיבוץ רביבים, והמשיך בעבודת המחקר החקלאי שלו.
ביוגרפיה.
דה-מלאך נולד בפירנצה שבאיטליה בשם ג'וליו דה-אנג'ליס. הוא גדל ברומא, במשפחה עם זיקה עמוקה ליהדות ולציונות. שורשי משפחתו של יואל דה-מלאך ( Giulio Lazzaro Enrico de Angelis) בארבע ערים איטלקיות. סבו מצד אביו מורצ'לי (Vercelli) שבפיימונטה. שאר אבות המשפחה היו יוצאי גטו רומא, צאצאי יהדות ספרד מליבורנו ויהדות פירנצה.
בשנת 1933, עוד בהיותו באיטליה, הצטרף כמו שאר תלמידי בית ספרו לתנועת הנוער הפשיסטית, "אופרה נציונלה באלילה" (Opera Nazionale Balilla). ב-18 ביולי 1938, כמו כל יהודי איטליה, נדהם לגלות את כרוז מדיניות הגזע. בבת אחת פסקה האידיליה בה שהתה יהדות איטליה מאז איחוד איטליה בשנת 1870. אביו פוטר מעבודתו הממשלתית. דה-מלאך הפסיק את לימודיו ובהמשך חייו, למד רק באופן עצמאי. הוריו תכננו לעלות לארץ ישראל ולהתיישב בעפולה אך לא היה בידם ההון הדרוש לקבלת סרטיפיקט. לפיכך הוחלט שיואל יעלה בגפו. הוריו ושתי אחיותיו נשארו באיטליה.