בשנת 2021 הופיע לאורו בפעם השלישית בפסטיבל סן רמו כאורח. ב-16 באפריל 2021 הוציא לאור את "Lauro" – האלבום השמיני שלו. הוא הגיע למקום הראשון באיטליה. ההקלטה החוזרת שלו, "Lauro: Achille Idol Superstar", פורסמה ב-2022. ביוני 2021 הוציא את הסינגל "Mille", בהשתתפות פדץ ואורייטה ברטי. הוא קיבל את תואר הפלטינה המשושת מאיגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי, והגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים האיטלקי במשך חמישה שבועות רצופים.
2022–הווה: סן רמו, "Una voce per San Marino", ותחרות הזמר של האירוויזיון.
בדצמבר 2021 נמנה לאורו עם המשתתפים של פסטיבל סן רמו 2022. הוא התחרה עם השיר "Domenica" והגיע למקום הרביעי. כמה ימים לאחר מכן הוכרז על ידי רשות השידור הלאומית של סן מרינו כאחד המשתתפים שהעפילו לגמר הקדם הסן-מרינזי, "Una voce per San Marino", באופן אוטומטי. הוא זכה במקום הראשון עם השיר "Stripper". ב-12 במאי 2022 ביצע לאורו את "Stripper" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2022. הוא נכשל בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-14 במאי.
סגנון מוזיקלי.
בכמה ראיונות לכלי תקשורת איטלקיים הדגיש לאורו כי הוא אינו שר היפ הופ איטלקי לגמרי. למעשה, הוא לא רצה ששמו יוחס לסטריאוטיפים על הראפרים המודרניים. סגנון הלבוש שלו לא תואם גם כן לבגדים המזוהים עם הראפ.
לאורו ציין כי הוא מעריץ של הביטלס, אלביס פרסלי, וסקו רוסי וקורט קוביין. בנוסף, הוא הצהיר כי ההשראות שלו לשירים נועצים בלוצ'יו בטיסטי ורינו גייטנו.
וולטר בזנט
סר וולטר בזנט (באנגלית: Walter Besant; 14 באוגוסט 1836 - 9 ביוני 1901) היה סופר פורה, מבקר והיסטוריון אנגלי. "סקר לונדון", שהחל ביצירתו אף שלא השלימו, נחשב לאחת מיצירותיו הגדולות.
אחיהם של המתמטיקאי הבריטי וו. ה. בזנט ושל הכומר הפרוטסטנטי פרנק בזנט, בעלה הראשון של אנני בזנט.
ולטר בזנט
ולטר בזאנט
וולטר בזאנט
לוי פולקוביץ
לוי (יצחק) פולקוביץ (בהגייה יידישית: פאלקאוויטש) הוא זמר חסידי-אמריקאי המתגורר בניו יורק.
ביוגרפיה.
פולקוביץ משתייך לחסידות סאטמר, נשוי ומתגורר בניו יורק.
קריירה מוזיקלית.
פולקוביץ החל את דרכו המוזיקלית כחבר במקהלת שירה. בשנת 2010 השתתף באלבום כיסופים של מרדכי בן דוד, יחד עם מקהלת שירה.
בשנת 2015 הוציא את אלבום הבכורה שלו אחכה לו, המכיל לחנים של אברהם מרדכי שוורץ, פינקי ובר ועוד. ועיבוד מוזיקלי של יואלי דיקמן. האלבום זכה להצלחה רבה ותוך מספר חודשים מכר למעלה מ20 אלף עותקים ממנו.
בשנת 2017 הוציא את אלבומו השני בשם טוב לי. את האלבום הפיק אברהם מרדכי שוורץ, כשעל העיבוד אודי דמארי, רובי בנט, יואלי דיקמן, לייב יעקב ריגלר, אברמי גורארי, והפסנתרן אחיה אשר כהן-אלורו.
בשנת 2019 חבר לזמר והיוצר הדתי לאומי יצחק מאיר לדואט משותף. השניים הוציאו יחד קליפ על השיר ליבי של לוי מהאלבום טוב לי, השיר בלחן של אנשי פרידמן ומילותיו של רבי אברהם אבן עזרא, הקליפ צולם בבית כנסת בשכונת נחלאות בירושלים.
בשנת 2021 הוציא את הסינגל איך דאווען לזכר הרוגי אסון מירון בהם ידידו הזמר שרגי גשטטנר, בלחן של אנשי פרידמן ובעיבוד של אברהם מרדכי שוורץ.
שיתוף פעולה בולט בין פולקוביץ למפיק יוסף משה כהנא מתבטא בהשתתפותו של לוי באלבומים שבהפקתו ובהפקת לחיים הפקות ובסדרת האלבומים לחיים טיש. שיתוף פעולה נוסף בינו לבין שלמה יהודה רכניץ בהשתתפותו בסדרת האלבומים שיר.
הנשיקה האחרונה של הקיסר
היוצא מן הכלל (באנגלית: The Exception) הוא סרט בריטי-אמריקני אשר הופץ בישראל בשם הנשיקה האחרונה של הקיסר (The Kaiser's Last Kiss). הסרט עוסק בשנותיו האחרונות של וילהלם השני, קיסר גרמניה, כגולה בארמון דורן שבהולנד.
עלילת הסרט מבוססת על ספרו של אלן ג'וד "הנשיקה האחרונה של הקיסר". אף על פי שהעלילה מתרחשת בהולנד, הוא צולם בבלגיה במהלך שישה שבועות בשנת 2015. הקרנת הבכורה שלו הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-12 בספטמבר 2016.
עלילה.
בשנות מלחמת העולם השנייה, שטפן ברנדט (ג'יי קורטני) הוא האופטמן בוורמאכט אשר נפצע במהלך המערכה בפולין. הוא פטריוט גרמני ומאמין ברוחו של הוורמאכט, אך סולד מפשעי המלחמה הגרמניים. מאז פציעתו הוא ממלא עבור הצבא עבודות משרדיות. ב-1940, בעקבות הקרב על הולנד, הוא מקבל משימה מיוחדת. הוא אמור לפקד על קבוצת חיילים שתדאג לביטחונו של וילהלם השני, קיסר גרמניה הגולה שנמצא כבר למעלה מעשרים שנה באחוזת דורן שבהולנד, אולם עדיין מהווה סמל לאומי בעיני גרמנים רבים. ברנדט מגיע לאחוזה ומתוודע שם לקיסר הזקן (כריסטופר פלאמר), לרעייתו הרמינה, נסיכת רויס-גרייץ (ג'נט מק'תיר), ולמנהל משק הבית הקיסרי אוברסט זיגורד פון אילזמן (בן דניאלס). הוא נפגש עם מפקד הגסטאפו המקומי שמודיע לו כי יש חשש שסוכן בריטי חדר לאחוזה על מנת להתנקש בקיסר. ברנדט נפגש גם עם מיקה דה יונג (לילי ג'יימס) הולנדית העובדת כמשרתת באחוזה, והם מתאהבים. מיקה מספרת לברנדט שהיא יהודייה אולם הוא משיב שזה לא מעניין אותו. עם זאת, ברנדט מגלה שמיקה נפגשת בחשאי עם הכומר המקומי של העיירה.
אשתו של הקיסר מקווה להשתמש בשלטון הנאצי במטרה להחזיר את משפחתה לשלטון בגרמניה. היא מארגנת ביקור באחוזה של היינריך הימלר (אדי מארסן) אשר נפגש עם הקיסר ומודיע לו שהיטלר החליט לאפשר לו לחזור לשלטון בגרמניה בתור מונרך חוקתי. לאחר מכן נפגש הימלר עם ברנדט ומספר לו שההצעה של היטלר היא למעשה תרמית שנועדה לחשוף את אחרוני המלוכנים הגרמנים. במקביל, אנשי הגסטאפו מגלים שהכומר המקומי מעביר תשדורות לבריטים, ומבין שמיקה היא למעשה המרגלת שחדרה לאחוזה. הוא מתעמת אתה אולם מחליט שלא להסגיר אותה. לאחר מכן מתקיימת אוכל הימלר ארוחת ערב עם המשפחה הקיסרית, ומספר בהנאה על השמדת יהודים ובעלי מוגבלויות. הקיסר מזדעזע, אולם לא אומר דבר.
לאחר ארוחת הערב יוצא הקיסר לבדו אל היער, ומיקה פוגשת אותו ומוסרת לו הצעה מווינסטון צ'רצ'יל לחזור לשלטון בגרמניה לאחר המלחמה אם יעבור לשתף פעולה עם בעלות הברית. הקיסר חוטף התקף לב ומיקה רצה לחפש עזרה. במקביל, הכומר נשבר בחקירת הגסטאפו ומספר להם שמיקה היא המרגלת. אנשי הגסטאפו נכנסים לאחוזה במטרה לחפש את מיקה, אולם ברנדט מסתיר אותה בתוך הטנדר שעליו הוא מעמיס גם את הקיסר החולה במטרה להבריח אותו לבית החולים. הקיסר משתף פעולה עם התרמית ולא חושף את מיקה. כשהם מתרחקים מהאחוזה, מיקה נמלטת ואומרת לברנדט לחפש אותה לאחר המלחמה. בסוף הסרט מקבל ברנדט מסר ממיקה דרך הצלב האדום, ומגלה שהיא הגיעה בשלום ללונדון. לאחר מכן מראית מיקה עצמה ממתינה לפגישה עם צ'רצ'יל, ומתגלה כי היא בהריון.
שלמה אהרוני
שלמה אהרוני (1955 - 18 בפברואר 2019) הוא ספורטאי ספורט נכים ישראלי, השתתף בארבע אולימפיאדות נכים.
אהרוני נולד בגולפיגאן שבאיראן ובהיותו בן שלוש עלתה משפחתו לישראל. גדל במחנה העולים בחצור הגלילית ובחולון. בשנת 1973 התגייס לשירות צבאי בחטיבת גולני.
בנובמבר 1974, במהלך סיור לילי בגבול לבנון, נפצע מפליטת כדור ונפגע בעמוד השדרה. הוא נותר משותק בגפיים התחתונות ועבר תקופת שיקום, לאחריה החל לעסוק בספורט שיקומי והתמקד בקליעה ובטניס שולחן.
באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) התחרה בקליעה.
ב התחרה בטניס שולחן ליחידים.
ב וב התחרה בטניס שולחן ליחידים ולזוגות.
בשנת 2018 הוענק לו אות "מופת שיקומי" של משרד הביטחון.
אהרוני היה בעל תואר ראשון במדע המדינה ולימודי עבודה מאוניברסיטת תל אביב. למד לימודי אמנות במכון אבני ועסק בציור ובפיסול. היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
בשנת 2019 נפטר לאחר שלוש שנות מאבק במחלת הסרטן. הוא הוכר כחלל צה"ל בהיותו נכה צה"ל שנפטר לאחר השירות.
ז'ידו יבה
זִ'ידוֹ יֶבֶה (בהונגרית: Zsidó Jövő, מילולית: עתיד יהודי) היה כתב עת ספרותי וחברתי חודשי (ירחון), שפורסם בשפה ההונגרית בסאטו מארה בין 1930 לבין 1940, בעריכת בני משפחת פרישמן.
היסטוריה.
בשבע השנים הראשונות של הירחון הוא הופיע לפי לוח השנה העברי והמהדורה הראשונה יצאה שנת תרצ"א, כלומר באוקטובר 1930. המהדורה האחרונה לשנה עברית זו יצאה באוגוסט-ספטמבר 1931. מספר הגליונות שפורסמו בשנים שלאחר מכן היו:
שנתון 2 בשנת תרצ"ב 1932-1931 - 10
שנתון 3 בשנת תרצ"ג 1933-1932 - 8
שנתון 4 בשנת תרצ"ד 1934-1933 - 8
שנתון 5 בשנת תרצ"ה 1935-1934 - 12
שנתון 6 בשנת תרצ"ו 1936-1935 - 8
בשנתון 7 בשנת 1937 הופיעו רק 3 גליונות ולאחר מכן ההופעה הותאמה לשנה האזרחית עד שנת 1940, שנת ההופעה האחרונה של הירחון.
גם מיספור העמודים היה כאוטי והמספור לא היה עקבי משנתון לשנתון.
העורכים והמו"ל.
בגיליון הראשון, העורך האחראי היה דז'ה פרישמן (Frischmann Dezső), רופא, והעורך המשותף היה הנריק פרישמן (Frischmann Henrik). בשנתון השני (שנת תרצ"ב 1932-1931) מגיליון 4 (ינואר 1932) העורך הראשי היה דז'ה פרישמן והעורך האחראי הנריק פרישמן בעוד מיקשה פרישמן היה המו"ל האחראי שהודפס על הגליונות. נציג העיתון בבודפשט היה משה פרישמן. כך התחלפו ביניהם העורכים השונים עד הגיליון האחרון. בשנתון התשיעי (ספטמבר-אוקטובר 1938) ועד סוף הופעת הירחון בשנת 1940, הנריק פרישמן היה הן העורך והן המוציא לאור היחיד. מגיליון זה של 1938 שונה גם עיצוב עמוד השער.
מטרת הירחון.