ארדמונד מלאנגלי, דוכס יורק (באנגלית: Edmund of Langley, 1st Duke of York; 5 ביוני 1341 - 1 באוגוסט 1402) היה בנם של אדוארד השלישי, מלך אנגליה ושל פיליפה מאנו, והיה הרביעי מבין חמשת הבנים של הזוג שהגיעו לגיל הבגרות.
קורות חיים.
אדמונד נולד ב-5 ביוני 1341 בקינגס לאנגלי שבהרטפורדשייר, וכונה על שם מקום הולדתו. בגיל 21 קיבל את התואר רוזן קיימברידג' וב-6 באוגוסט 1385 קיבל את התואר דוכס יורק. בין השנים 1376–1381 ו-1396–1398 נשא בתואר לורד חמשת הנמלים.
אדמונד היה למעשה המייסד של בית יורק, אבל למעשה, רק בשל נישואי בנו הצעיר ריצ'רד מקוניסבורו, רוזן קיימברידג' לאן מורטימר, נכדתו של אחיו הגדול של אדמונד, ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס, בית יורק טען את תביעתו לכתר האנגלי במלחמות השושנים.
כל נשותיו של אדמונד מלאנגלי היו קשורות לאחיו הגדול, ג'ון מגונט: אשתו הראשונה, אינפנטה איזבלה מקסטיליה, הייתה אחותה הצעירה של רעייתו של ג'ון מגונט; אשתו השנייה, ג'ואן הולנד הייתה אחותה של מרגרט הולנד, אשתו של ג'ון ביופורט, רוזן סומרסט, בנו של ג'ון מגונט.
איזבלה, אשתו הראשונה של לאנגלי, הייתה בתו של פדרו, מלך קסטיליה ושל מריה דה פאדילה. נולדו להם שני בנים ובת:
לאחר מותה של איזבלה בשנת 1392, נשא לאנגלי לאישה את בת דודו, ג'ואן הולנד. לא נולדו להם ילדים.
לאנגלי נפטר בעיר הולדתו ונקבר בה.
שלט אצולה.
בהיותו בנו של המלך, לאנגלי השתמש בשלט האצולה המלכותי, בהבדל אחד - על התגים שעל שלט האצולה צוירו שלושה עיגולים אדומים.
אדמונד מלאנגלי
אדמונד מלנגלי
תל אל יהודיה
ספר השירים האמריקאי הגדול
ספר השירים האמריקאי הגדול (Great American Songbook), הוא מושג המתייחס לאסופה של עשרות שירים קליטים שנוצרו בין 1920 ל-1960 עבור מחזות זמר בברודוויי, סרטים מוזיקליים בהוליווד ועבור הזמר האמריקאי הפופולרי ששימש גם לריקודים אשר שרדו מתוך אלפי שירים דומים של התקופה, זכו לעשרות ביצועים ורובם הפכו לסטנדרטים של ג'אז. השירים נכתבו על ידי מוזיקאים שחלקם הגדול התרכז בסמטת טין פאן בניו יורק או היו מושפעים מכותבים אלה. אין מקור מוסמך המפרט את השירים, אך קיימים מספר מקורות המהווים אסופה שלהם, בהם סדרה בהפקת חברת התקליטים "Verve" שהופקה בשנות החמישים ושנות השישים ובה מבצעת אלה פיצג'רלד 252 שירים מתוך "ספר השירים האמריקאי הגדול", שם הסדרה קיבע במידה רבה את המושג.
מבנה מוזיקלי ותמתי.
המוזיקה היא שילוב אמריקאי מקורי בין ג'אז מוקדם, בלוז, רגטיים, השפעות אירופאיות של אופרטות, בעיקר אלה של גילברט וסאליבן ופרנץ להר והשפעות של מוזיקה ממקורות ההגירה העיקריים של המלחינים כמו אירלנד, איטליה ומוזיקה יהודית. עלילת חלק מהמחזות המוזיקליים התרחשה באתרים "אקזוטיים" (כגון ספרד, סין או ארצות ערב) ודרשו לפיכך שילוב קטעי מוזיקה "אותנטיים", דבר שהעשיר עוד את ההשפעות והאלמנטים בשירים, שכאשר זכו לפופולריות הפכו לאופנות.
את השירים מאפיין מבנה של בית ופזמון. הבית מתאפיין בקצב משתנה בסגנון רובטו ובהגשה דיקלומית. הפזמון בנוי מ-32 תיבות במבנה AABA או ABAC. המלודיה של הפזמון קליטה ופשוטה יחסית, כאשר לעיתים נעשה שימוש בסולם פנטטוני, לדוגמה בשיר I Got Rhythm של ג'ורג' גרשווין, בסולמות כרומטיים כמו ב-Night &amp; Day של קול פורטר, ובתחכום הרמוני כמו בשיר של ג'רום קרן "All the Things You Are."
בשיר בדרך כלל שרד בתודעה הפזמון לבדו והוא המושר והמנוגן, לעיתים יחד עם בית או שניים. על אף שמקורות רוב השירים במחזות וסרטים, הם הופקעו מתפקידם עם השנים והפכו לשירים העומדים בפני עצמם, לפיכך קוצרו לכדי מסגרת של פחות מ-3 דקות. הלחנים מצטיינים במהלך הרמוני עשיר ומעניין, שקסם למאלתרי הג'אז. מקצב רוב השירים מתאים לריקוד ולחלק ניכר מהם הותאמו ריקודים.
התמליל הוא בדרך כלל פשטני מבחינת נושאיו ועוסק לרוב באהבה, אם כי היו כותבי שירים (איירה גרשווין, למשל) שהכניסו מסרים מורכבים ואף חתרניים לשירים הקלילים. בעוד שלרוב התמליל שויך לעלילת המחזה או הסרט המקוריים, היה התוכן כללי מספיק על מנת שתתאפשר שירת השיר במנותק מהקשרו. המילים, אצל רבים מהפזמונאים, משקפות שנינות, ברק והומור.
הכותבים ושיריהם העיקריים.
ניתן לחלק את הכותבים ליוצרים שכתבו מילים ולחן כמו
זוגות של מלחין ופזמונאי כמו:
בנוסף ניתן למנות את המלחינים
עם כותבי המילים נמנו, בין היתר,
המבצעים.
בין המבצעים העיקריים של ספר השירים האמריקאי הגדול בשנות התהוותו נמנו אל ג'ולסון, לואי ארמסטרונג, פרד אסטר, פרנק סינטרה, ברברה סטרייסנד, בילי הולידיי, צ'ט בייקר, נט קינג קול, בינג קרוסבי, נינה סימון, שרה ווהן, דיינה וושינגטון ואחרים.
אמני ג'אז על כל זרמיו חזרו והקליטו שירים רבים והפכו אותם לסטנדרטים, בסיס מלודי והרמוני לאלתור. בשנות השבעים נכתבו רוב הלחנים של הסטנדרטים בספרי ה-"Real Book" אשר סייעו למוזיקאי ג'אז להכיר את הרפרטואר.
מאז ראשית שנות התשעים הפכו הקלטות מחודשות של שירים מספר השירים האמריקני הגדול לצעד מקובל על אמני פופ ורוק. נטלי קול הפיקה ב-1991 אוסף בן 22 שירים בשם "Unforgettable... with Love" (כולל דואט עם הקלטת קולו של אביה, נט קינג קול), שזכה להצלחה עצומה ועודד אחרים לבצע שירים אלה. בולטים בהם רוד סטיוארט, שהקליט ארבעה תקליטי "Great American Songbook" בין 2001 ו-2005 שזכו כל אחד מהם לפלטינה כפולה, דיאנה קראל, בט מידלר, סטינג, מוריסי, רופוס ויינרייט ואחרים. תוכנית הטלוויזיה אמריקן איידול, הביאה לחשיפה נוספת של השירים בראשית שנות ה-2000, כאשר רבים מן המתמודדים בחרו לבצע שירים "קלאסיים" אלה במסגרת התחרות.
סופי מוסקוביץ'
סופי מוֹסקוֹביץ' (ברוסית: София Москович; 20 באוקטובר 1950 – 9 בספטמבר 2013) הייתה במאית תיאטרון ומורה למשחק ישראלית, מייסדת בית ספר למשחק הנקרא על שמה.
ביוגרפיה.
מוסקוביץ' סיימה תואר מוסמך במשחק, בימוי ופסיכולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג, לצד התמחות בבימוי תיאטרון, בשנת 1974, במסגרת הסטודיו שלצד תיאטרון וכטנגוב במוסקבה.
בשנת 1975, מספר חודשים לאחר עלייתה לישראל, מונתה מוסקוביץ' לתפקיד במאית הבית בתיאטרון באר שבע. בין השנים 1975–1986, במקביל לעבודתה בתיאטרון הייתה מעורבת בפעילות בתחומי החינוך לתיאטרון בדרום, הקימה וניהלה פרויקטים רבים, בהם תיאטרון קיבוצי הדרום, תיאטרון דימונה ותיאטרון עומר. בבית ספר התיכון מקיף ו' בבאר-שבע הקימה מוסקוביץ' וניהלה מגמת תיאטרון, מהראשונות בארץ, שממנה צמחו בוגרים שהם היום בעלי שם בתיאטרון הישראלי: אורנה בנאי ורפי ניב. בשנת 1979 יזמה הקמת פרויקט תיאטרוני במסגרת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שעל פי חזונה אמור היה להתפתח לידי בית ספר גבוה למשחק.
מתחילת שנות ה-80 פעלה מוסקוביץ' כבמאית וכמורה למשחק במוסדות שונים, בהם בית צבי, יורם לוינשטיין ואוניברסיטת תל אביב. במקביל המשיכה לנהל מגמות תיאטרון בבתי ספר תיכוניים במרכז הארץ. במהלך השנים צמחו בהנחייתה דורות של שחקנים ואמני במה מהשורה הראשונה, בהם יעקב כהן, ג'וליאנו מר, עידית טפרסון, אקי אבני, איילת זורר ולירז צ'רכי.
עוד בתקופת לימודיה באוניברסיטה הושפעה מוסקוביץ' מתפיסה אמנותית של חלוצי תיאטרון האוונגרד, הבמאים יבגני וכטנגוב ווסוולוד מיירהולד. בהשראת שיטתו של מיירהולד יצרה מוסקוביץ' מתודת המשך, שלימים התגבשה לכדי מתודה עצמאית. בשנים האחרונות זכתה המתודה לתהודה בינלאומית, ובעקבות זאת החלה מוסקוביץ' לערוך סדנאות אמן בנושא במסגרות מוסדות לתיאטרון בחו"ל, בהם באקדמיה הרוסית לאמנות התיאטרון (גיטיס, ГИТИС) והאקדמיה למשחק שלצד תיאטרון ווכטנגוב במוסקבה.
בשנת 2007 הוענק למוסקוביץ' תואר "אשת העיר תל אביב-יפו", על הישגיה בתחום אמנויות הבמה. מנימוקי השופטים: "על נחישות – ללא פשרות – להנחלת תרבות התיאטרון לצעירים ונוער בתל אביב וברחבי הארץ, על העמדת דורות חדשים של שחקנים ואמני במה מחוננים ועל פיתוח שיטות משחק מקוריות שזכו להכרה בינלאומית".
מוסקוביץ' נפטרה בספטמבר 2013 בבית החולים איכילוב בתל אביב-יפו בתוצאה ממחלת הסרטן. נקברה בבית העלמין ירקון. השאירה אחריה בן זוג ושתי בנות.
בית הספר לאמנויות הבמה סופי מוסקוביץ'.
בשנת 1999 ייסדה מוסקוביץ' בית ספר לאמנויות הבמה, ומאז הקמתו היא מובילה את ניהולו האמנותי והפדגוגי.
הלימודים בבית הספר נערכים בכיתות קטנות ועם הנחיה אישית. בבית הספר עוסקים הן בלימוד והן בחזרות והפקות. בשנת הלימודים השלישית נלמד גם קורס קאוצ'ינג וסדנה לניהול קריירה, שיווק ומיתוג עצמי. בנוסף ללימודים הסדירים נערכת תוכנית העשרה הכוללת כיתות אמן, צפייה בהצגות וניתוחן ומפגשים עם יוצרים שונים בתיאטרון, בקולנוע ובאמנות.
התלמידים נוטלים חלק בפסטיבלים לתיאטרון בארץ ומחוצה לה. בשנת 2010, זכתה הפקה של בית הספר, "סיוט בפיקניק", בפרס תיאטרון של פסטיבל בינלאומי ע"ש צ'כוב, הנערך בעיר ילטה שבאוקראינה.
בשנת 2013 בית הספר נסגר.
גישתה.
ביו-קינטיקה.
המתודה של סופי מוסקוביץ' היא מעין סינתזה בין התיאטרון הביו-מכני של הבמאי וסוולוד מיירהולד, לבין זרם התודעה של הגוף ותורת הכאוס. המתודה עוסקת במכלול הביטויים הפיזיים והשלכתם על האיכויות של אמנות המשחק, החל מהביטויים הלא-מודעים של שפת הגוף וכלה ביצירה תיאטרונית מודעת בנויה ומעוצבת.
התפיסה העומדת בבסיס מתודה זו, היא כי אמנות המשחק היא אמנות פלסטית-חזותית המתקיימת במרחב ומחייבת שימוש נכון ומדויק בגוף ובקול של שחקן כאמצעי הבעה מרכזי של אמנות התיאטרון. על כן מתרכזת המתודה בהכשרת שחקן בעל איכויות ומיומנויות גבוהות בתכנים אלה.