המחנה היה ממוקם ליד דרום תעלת סואץ. הוא חולק לחמישה מחנות קטנים יותר. הפליטים שוכנו באוהלים (בממוצע, משפחה אחת עד שתיים לאוהל). אף על פי שהיו רחוקים מביתם והתגוררו בתנאים קשים ובאקלים מדברי שלא הורגלו אליו, הם ניסו לשמור על חיי יום יום רגילים ככל הניתן. הם הקימו בתי ספר, סדנאות שונות, מכבסה משותפת והוציאו עיתון. אוהל אחד הוגדר ככנסייה. יוסיפ האצה , מלחין ומנצח מפורסם שנולד בספליט, שהיה בשנותיו המאוחרות, השקיע את זמנו בארגון מקהלות. אנשי דלמטיה התקשו להסתגל לתנאי המדבר, במיוחד הילדים שסבלו ממחלות מעיים ורבים מהם מתו. ממשלת בריטניה שמרה גם על משטר קפדני, ואפשרה יציאה מהמתחם רק עם אישורי יציאה . במהלך המלחמה הופצץ אזור אל שאט מספר פעמים.
בין הפליטים היו כמה עשרות יהודים. הרב יעקב גולדמן, ששירת כרב צבאי ב ביחידות הארץ-ישראליות ובמסגרת שירותו סייע לניצולי השואה, פקד בין היתר את מחנה אל-שאט ונתן שירותי דת לפליטים היהודים.
יותר מ-30,000 איש התגוררו במחנה הפליטים בסך הכול 18 חודשים. בתקופת שהותם במחנה התקיימו 300 טקסי נישואין. בנוסף נולדו 650 ילדים. הפליטים שבו לביתם בתחילת 1946, כאשר המלחמה הסתיימה והמצב הפוליטי ביוגוסלביה הפך ליציב יותר. במקום גלותם נותר בית קברות ובו 825 קברים.
ג'ון קורסליס, עובד בריטי (שהפך לימים לסופר) במחנה כתב: "אנשים הופיעו ונעלמו באופן מסתורי בתדירות שמזכירה מלון זול". עוד הוסיף: "אסור לי ליצור את הרושם שאנשים אלה יצרו כאן בתושייתם גן עדן קטן במדבר למרות המחסור הקיצוני במשאבים. המחסור בכל דבר הופך את מה שהם עשו למרשים יותר, כשהוא עומד על רקע המצב הזה." הפליטים היו בעיקר נשים וילדים.
בית הקברות הקרואטי.
בית הקברות שבו נקברו מתי מחנה אל שאט, נמצא על הכביש המוביל אל מעבר המיתלה, 3.5 קילומטרים ממזרח לתעלת סואץ ו-1.5 קילומטרים ממערב לצומת כביש מספר 50 וכביש ראס סודר - מנהרת אחמד חמדי. בית הקברות בנוי בצורת מחומש הבנוי מחמישה מחומשים פנימיים שבהם נמצאות חלקות הקברים. במרכזו ניצב פסל גדול של אישה המייצגת את האנשת האומה - "אמא דלמטיה" (מקרואטית: אמא מולדת). את הפסל יצר הפסל, אנטה קוסטוביץ' (Ante Kostović). בזמן שהות צה"ל באזור זה בסיני, בשנים 1967–1973 (האזור נכבש על ידי הארמייה השלישית המצרית במלחמת יום הכיפורים), וכונה במפת סיריוס שהייתה בשימוש צה"ל "מצבת זיכרון (ויקטוריה)". ככל הנראה, בשל סברה שגויה של חיילי צה"ל שמדובר בבית קברות בריטי. ברבות השנים בית הקברות הוזנח ונפגע. לטענת המצרים, הפגיעה בו הייתה על ידי הישראלים במלחמת ששת הימים. הפסל שוקם ב-1985 ושוקם פעם נוספת ב-2005, בתמיכת ובמימון ממשלת קרואטיה, הוקם אתר הנצחה במקום. אוסף אתנוגרפי של חפצים מהאל שאט מוצג במרכז התרבות המקומי בעיירה ולה לוקה שבאי קורצ'ולה ומדי פעם נערכות תערוכות במקומות שונים בקרואטיה המציגות את המחנה ואת החיים בו. דגם מוקטן של הפסל "אמא דלמטיה" נמצא במשרד הנשיאות הקרואטי. העתק הפסל בגודל המקורי נבנה על ידי הפסל קוסטוביץ' בעיירת מגוריו, דרווניק ולי .
El Shatt
רות אורנבך
רות אורנבך (נולדה ב-1955) היא אמנית ישראלית.
ביוגרפיה.
רות אורנבך נולדה במחוז זקרפטיה, ברית המועצות, כיום אוקראינה. היא דור שני להורים ניצולי שואה:
ב-1966 משפחתה מסורבת העלייה עלתה לישראל והתיישבה בשיכון העולים יוספטל במורשה, רמת השרון. רות למדה בבית הספר אלי כהן ובתיכון השרון (כיום ע"ש רוטברג), שניהם ברמת השרון. בצה"ל שירתה בחיל האוויר.
בשנים 1974–1976 למדה אורנבך במכון אבני, בשנים 1993–1995 סיימה לימודי מדריך מוסמך לאמנות במדרשה לאמנות רמת השרון. בשנים 2004–2005 למדה בסדנה להדפס במרכז מאירהוף, תל אביב, בהנחייתו של דן קריגר. בשנים 2015–2016 למדה בבית לאמנות ישראלית תל אביב. עברה סדנאות כתיבה במֶדְיָטֶק חולון בהנחייתו של סמי ברדוגו ובבית אריאלה בהנחייתם של דרור בורשטיין, שי צור ואסתי ג. חיים.
הדריכה ציור ורישום במרכז אמנות בארי לילדים מחוננים. הפעילה קייטנת אמנות בהיכל התרבות מאיר ניצן ראשון לציון ובמרכזי קהילה. הדריכה ציור ורישום לילדים ומבוגרים בחברה העירונית, ולהורים שכולים בבית יד לבנים, ראשון לציון.
אורנבך זכתה בפרס אמנית מצטיינת לשנת 2017 מטעם העמותה לאמנות חזותית בראשון לציון. היא חברה באיגוד האמנים הפלסטיים בישראל, יוצרת בסטודיו שבקרית המלאכה בתל אביב.
רות אורנבך נשואה ליחיאל אורנבך, אם לבן ושתי בנות, מתגוררת בראשון לציון.
אודות יצירתה.
מתוך דבריו של מבקר הספרות עמר לחמנוביץ:
"דומה שהחיפוש אחר מחוז אבוד – בין אם זהו מקום גאוגרפי, דמות או הלך רוח שנצרב ואין ללכוד אותו שוב – צף ועולה שוב ושוב בעבודותיה של אורנבך. זהו חיפוש מתמיד, קדחתני, פוצע. גם אם הוא מגבש עבודות שיש בכוחן ליצור זיכרון, הוא מציף בעיקר כאב על אובדנו. אורנבך מנסחת גלויה מן המולדת, אלא שלגלויה אין תאריך ואין כתובת, היא מרחפת בחלל התודעה, מתעתעת...
אלו דמויות המשפחה הגרעינית מן המזרח (Vostok) משפחה שהייתה באמת, בצומת שהרחובות המובילים אליו הם אדם אהוב, זמן, מקום. באמצעות תצלומים ישנים וחיוורים, משחזרת אורנבך את הצומת הזה. הניגודים בצבעים שהיא מציעה ברורים. בוהק הכפתורים המוזהבים המסודרים בשורה לאורך מעיל הצמר. הלובן הביתי, המנחם, של מטפחות הראש לשיערן של הילדות.
התצלום הצהבהב, המתפורר, שהוא הזיכרון היחיד להיאחז בו, העדות הדוממת שאינה נדיבה במילים אך עשירה בפרטים, זוכה בעבודותיה של אורנבך לנרטיב חדש. הפעולה המתמשכת מפנה את מקומה לקורפוס נע של אסתטיקה וצבע: החורף המונוכרומטי מנהל יחסי גומלין עם שלכת של צבעים."
All Falls Down (שיר של אלן ווקר)
All Falls Down הוא שיר של מפיק התקליטים והדי.ג'יי הבריטי-נורווגי אלן ווקר, עם שירה של הזמרת האמריקאית נואה סיירוס והתקליטן והמפיק התקליטי דיגיטל פארם אנימלס, ושירה של הזמר השוודי ג'וליאנדר. עם עריכה דיגיטלית של דיגיטל פארם אנימלס, פבלו באומן, שרה בלנשרד, והמפיקים של ווקר Mood Melodies, ריצ'רד בורדמן ודיגיטל פארם אנימלס, עם מילות שנכתבו על The Six, באומן, בלנשרד ודניאל בויל. השיר יצא לאור ב־27 באוקטובר 2017 באמצעות Mer Musikk ו- Ultra Music .
רקע כללי.
ב-23 באוקטובר 2017 הוציא ווקר טריילר לסינגל. ב־25 באוקטובר 2017, ווקר חשף חלקים מהשיר באמצעות מדיה חברתית.
ווקר הציע בהודעה לעיתונות: "עם התקליט הזה קיבלתי את ההזדמנות לשתף פעולה עם כמה אמנים מדהימים. קולה של נואה סיירוס הוא מדהים בהחלט! מאז ששמעתי לראשונה את התווך, אני מאוהב בו ולא יכול לחכות שגם המעריצים שלי ישמעו אותה. יש לה הפקה מרעננת שעדיין משתלבת היטב בסאונד החתימה שלי, שחשוב לי לשמור על התפתחותי כאמן. " סיירוס הוסיפה: "אני אוהבת את התקליט הזה מהרגע ששמעתי אותו. מדהים להיות חלק מהשיר הזה עם "אח" כזה וזה באמת מדהים להיות חלק מהפרויקט הזה. "
וידאו קליפ.
הקליפ, שיצא לצד הסינגל, מצטרף לטרילוגיה פוסט-אפוקליפטית שהחלה עם הקליפ לסינגל הקודם של ווקר "Tired". הוא ממשיך במקום בו הופסק הסרטון הקודם, ומתרחש שמונים ושלוש שנים לאחר שסופת שמש השמידה את כל הטכנולוגיה עלי אדמות בשנת 2017.
נכון להיום הקליפ מעל 206 מיליון צפיות ו-2 מיליון לייקים החל מה -9 ביולי 2020.
הגברת השנייה והאדון השני של ארצות הברית
ראשד אל-גנושי
ראשד אל גנושי (בערבית: راشد الغنوشي; תעתיק מדויק: ראשד אלע'נושי; נולד ב-22 ביוני 1941), הוא תוניסאי, פוליטיקאי והוגה דעות, מייסדה של מפלגת א-נהדה (מפלגת הרנסאנס או התחייה) ו"מנהיגה הרוחני" של המפלגה. הוא נולד בשם ראשד אל-ח'ריג'י (راشد الخريجي).
בשנת 2012 העיתון TIME הכניס את אל-גנושי לרשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר עולם, טיים 100 וכתב העת Foreign Policy הכניס אותו לראש רשימת 100 הוגי דעות בעולם לשנת 2011. הוא זכה בפרס צ'טהאם האוס למדיניות חוץ ב־2012 (לצד נשיא תוניסיה מונצף מרזוקי) על ידי הנסיך אנדרו, הדוכס מיורק, על "הפשרות המוצלחות שהושגו במהלך הפיכת תוניסיה לדמוקרטיה". בשנת 2016 קיבל את פרס ג'מנאלאל באג'אג' על "קידום ערכים של המנהיג ההודי מהטמה גנדי, הגנדיאזם מחוץ להודו". ב־13 בנובמבר 2019 נבחר ליושב ראש הפרלמנט של תוניסיה. הוא שרד בקושי בהצבעת אי-אמון לאחר ש-97 חברי הפרלמנט הצביעו נגדו ב־30 ביולי 2020. כדי להדיחו מתפקיד יו"ר הפרלמנט נדרשו מעל 109 מצביעים.
ילדות ונעורים.
גנושי נולד בכפר ליד אל חמא , במחוז גאבס שבדרום תוניסיה. בכפר שבו נולד לא היו חשמל או כבישים סלולים. אביו היה חקלאי עני. משפחתו עבדה בשדות כל יום והמשפחה יכלה לרכוש בשר רק כמה פעמים בשנה. לאחר סיום עונת העבודות בשדה, עסקה המשפחה בשזירה סלים, מעלי דקל כדי להשלים את הכנסתה. הילד ראשד אל-גנושי למד בסניף המקומי של בית הספר המסורתי בשפת הערבית זייתונה בזכות עזרה כספית של אח גדול.
הוא קיבל את תעודת הבגרות בשנת 1962 מטעם אוניברסיטת א-זיתונה (Zaytouna). בשנת 1964 הוא נכנס לבית הספר לחקלאות באוניברסיטת קהיר, אך לאחר גירוש התוניסאים ממצרים, הוא עזב לסוריה. הוא למד פילוסופיה באוניברסיטת דמשק וסיים את לימודיו בשנת 1968. בשנות העשרים לחיו גנושי בילה את זמנו בנסיעות ועבודה באירופה כבוצר ענבים בכרמים ומדיח כלים.
תנועת התחייה האסלאמית.