בין השנים 1914-1917 זכתה סרבריאקובה לשיא הצלחתה. בשנים אלה ציירה סדרת תמונות המתארת את חיי הכפר הרוסיים, חיי האיכרים ופשוטי העם. בין יצירות אלה זכו להצלחה: "איכרים" (1915, המוזיאון הרוסי), ו-"נערת כפר ישנה".
היצירה "הלבנת בדים" משנת 1917 (גלריית טרטייקוב) נחשבת לשיא סדרה זו.
בשנת 1916 הוזמן אלכסנדר בנואז לעטר את תחנת הרכבת קזן שבמוסקבה, הוא הזמין את בוריס קוסטודייב, מסטיסלב דובוז'ינסקי ואת סרבריאקובה לסייע לו. סרבריאקובה התמקדה בתמת "ארצות המזרח" וציירה את "הודו", "יפן", "טורקיה" ו"סיאם" כאשר כל מדינה הוצגה בצורה אלגורית באמצעות תיאורה כאישה יפה.
המהפכה הרוסית.
בראשית מהפכת אוקטובר, בשנת 1917, סרבריאקובה שהתה באחוזת משפחתה בנסקוצ'נויה. בעקבות המהפכה נכלא בעלה על ידי הבולשביקים, ונפטר בעקבות מחלת הטיפוס בה חלה בעת שהותו בכלא. בעקבות מות בעלה, נאלצה סרבריאקובה לפרנס את ארבעת ילדיה ואימה החולה. כל נכסי המשפחה נבזזו על ידי הבולשביקים, והמשפחה הייתה על סף רעב. סרבריאקובה נאלצה להפסיק לצייר בצבעי שמן בשל מחירם, ועברה לצייר בעיפרון ובפחם.
בתקופה זו ציירה את היצירה הטראגית "בית הקלפים", המתארת את ארבעת ילדיה היתומים משחקים בקלפים.
סרבריאקובה סירבה לשנות את סגנונה הריאליסטי לסגנון הפוטוריזם הרוסי הפופולרי באותה עת, וכן סירבה לצייר דיוקנאות של קומיסרים סובייטיים. סרבריאקובה מצאה עבודה במוזיאון הארכאולוגי של חרקוב בו ציירה רישומי עיפרון של המוצגים.
בדצמבר 1920 עברה לדירת סבה שבסנקט פטרבורג. באותה עת השלטונות הסובייטים חייבו את בעלי הדירות לחלוק אותן עם חסרי דירות שהיגרו מהכפרים. סרבריאקובה היה בת מזל, וחלקה את דירתה עם אמנים מתיאטרון מוסקבה, ומרבית יצירותיה מאותה תקופה מתארות אמנים אלה, ואת התיאטרון. במקביל, בתה, טטיאנה, הצטרפה לאקדמיה לבלט וסרבריאקובה ציירה סדרת ציורי פסטל שנושאם תיאטרון מריינסקי.
פריז.
בסתיו 1924 נסעה סרבריאקובה לפריז, לאחר שהוזמנה לצייר ציור קיר רחב היקף. עם סיום ביצוע העבודה, התכוונה לשוב לברית המועצות (בה נשארו אימה וילדיה), אולם לא הורשתה לשוב. היא הצליחה להביא את שני ילדיה הקטנים, אלכסנדר ויקטרינה לפריז בשנת 1926 ו-1928 בהתאמה, אולם לא הצליחה להביא את שני ילדיה הגדולים, יבגני וטטיאנה ולא ראתה אותם שנים רבות.
בשנת 1928 ו-1930 נסעה לצפון אפריקה וביקרה במרוקו. במסעות אלה צירה את הרי האטלס, וכן נשים ערביות ואפריקאיות בבגדים מקומיים. במקביל ציירה סרבריאקובה סדרה של ציורים שנושאה דייגים ברטונים.
בשנת 1947 קיבלה סרבריאקובה אזרחות צרפתית. רק לאחר מותו של יוסיף סטלין ועלייתו לשלטון של ניקיטה חרושצ'וב הורשתה סרבריאקובה ליצור קשר עם ילדיה, ובשנת 1960, לאחר 36 שנים בהן לא ראתה אותה, נפגשה עם ביתה הגדולה טטיאנה.
בשנת 1966 הורשתה הצגתן של יצירותיה של סרבריאקובה, וכ-200 מיצירותיה נשלחו לברית המועצות, הוצגו במוסקבה, לנינגרד וקייב, וזכו להצלחה רבה. ספרי יצירותיה נמכרו במיליוני עותקים, והיא הושוותה לבוטיצ'לי ורנואר.
סרבריאקובה נפטרה בפריז ב-19 בספטמבר 1967, בהיותה בת 82. היא נקברה בבית הקברות הרוסי סן-ז'נביאב-דה-בואה.
משה בגנו
משה בגנו (1911 – 1983) כיהן בראשות עיריית בני ברק במשך שמונה עשרה שנים כראש העיר, כממלא מקום ראש העיר וכסגן ראש העיר בשנים 1969–1950. היה ראש העירייה של בני ברק, בשנת ה'תשי"ד ושוב בין השנים ה'תשי"ז וה'תשי"ט (1954, 1957–1959).
ביוגרפיה.
נולד בקלצ'ב במחוז לודז' בפולין לנחום ישראל בגנו הלוי ומאטה בת אליהו גרינבלאט. הוא למד בחדר בקלצ'ב עד גיל 15, ולאחר מכן למד ארבע שנים במתיבתא של הרב מנחם זמבא מחסידות גור בוורשה. כמו כן היה בעל השכלה כללית. ספג ממשפחתו את הרצון למימוש הכיסופים לישראל על ידי הגשמה חלוצית בעליה לארץ ישראל. היה ממקימי סניף צעירי המזרחי בעיירה קלצ'ב בפולין ב-1931, ושימש במקום כיושב ראש תנועת "תורה ועבודה" וכמדריך קבוצות הנוער הציוניות. ב-1933 הצטרף לקיבוץ ההכשרה בקליש עד לעלייתו לארץ ישראל.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והתיישב בחדרה. עבד במשך שנתיים בנטיעות בפרדסים ולאחר מכן מונה למזכיר הפועל המזרחי בחדרה. בשנות ה-40 היה חבר הסיעה המרכזית "תורה ועבודה" של הפועל המזרחי, בראשות משה שפירא. בשנת 1942 עבר לבני ברק והיה למזכיר הפועל המזרחי במקום וגזבר לשכת העבודה. בסוף שנת 1950 נבחר למועצת עיריית בני ברק, ובמסגרת קואליציה של פועלי אגודת ישראל, הפועל המזרחי ומפא"י ועל פי הסכם רוטציה היה לסירוגין סגן ראש העיר וראש העיר.
כהונתו כראש העיר.
חזונו כראש העיר.
חזונו של משה בגנו היה לראות את העיר בני ברק כמיזוג של חיי תורה ומצוות עם חיים שוקקים של עבודה ויצירה, כפי שהצהיר במהלך כהונתו:
במשך כהונתו כראש העיר הציב משה בגנו מספר יעדים לקידום העיר: חיזוק הציביון הדתי ברוח מייסדי העיר, פיתוח התעשייה כנדבך חשוב ביצירה הלאומית, יצירת תשתיות ועתודות קרקע לצרכים מערכתיים שיאפשרו הגירה חיובית אל העיר, מיזוג גלויות תוך ייצוג מיכלול האינטרסים של כל שכבות הציבור, הפיכת העיר למקור משיכה על ידי מתן פתרונות לצורכי הפרט של האזרחים בדגש על איכות חיים נאותה.
הישגים בפיתוח העיר.
תקופת כהונתו של משה בגנו התאפיינה בפריצת דרך בהקמת מבנים, ביצירת שירותים ובכינון מנגנונים בתחום התשתיות העירוניות, החל מתיעול העיר,  דרך בניית בניין הדואר, וכלה בבניית מקלטים ציבוריים בתקופת מבצע סיני, תוך שיתוף פעולה עם גורמים ברמה הארצית. השקעות בפיתוח העיר שהיוו כרבע מתקציב העירייה, הניבו תנופה של בניית בתי מגורים, הקמת מפעלי תעשייה וגידול אוכלוסייה בקצב של 20% שנתי בממוצע.
תחום הדת.
משה בגנו ראה חשיבות בשמירה על צביונה  התורני החרדי הייחודי של העיר ברוח המייסדים אשר הקימו ישיבות תורניות רבות ודאגו לשמירת השבת במרחב הציבורי, ולכן הקצתה העירייה קרקעות עבור שירותי דת שונים, כמו, בתי כנסת, בתי מרחץ,  בית שחיטה לעופות באזור ג'ימוסין, ואף שחררה את הישיבות מתשלומי מיסים.
תחום החינוך.
משה בגנו העמיד בראש סדר העדיפויות העירוני הקמת מבנים מרווחים לבתי ספר, הוא הקדיש לכך 40% מתקציב הפיתוח, ו- 33% מהתקציב הרגיל הוקדש להחזקה השוטפת של מוסדות החינוך. הוא פעל להכפלת מספר מוסדות החינוך ולהקמת בתי ספר מקצועיים ועיוניים חדשים, וכן לבניית מבנים לשלשה בתי ספר תיכוניים מהזרמים השונים: בית יעקב, תיכון כללי ותיכון דתי, ולכל בי"ס היקצה שטח נוסף של 4 דונמים כדי לאפשר הרחבה עתידית. נוסף לכך הורה לשפץ מבנים קיימים ולפתוח גני ילדים.
תחום הסביבה הירוקה.
משה בגנו יזם הקמת מירב שטחי הגנים הקיימים בבני ברק עד היום. 11 גנים הכוללים פינות נוי מרובות, פינות צל ומרגוע לאוכלוסייה הבוגרת, פינות משחק ושעשועים לילדים, ו-6 שדרות, ביניהם: "תורה ועבודה","חן","רמז", "גן העצמאות". בתקופה זו ניטעו 2,620 עצים, חוץ משנת השמיטה בשנת תשי"ט בה הסתפקה מחלקת הגינון בשמירה על הקיים.
תחום התעשייה.
עידוד התעשייה בעיר נגזר הן מהבנתו של משה בגנו שהתעשייה היא גורם מכריע לפיתוח העיר, והן מתפיסת עולמו הערכית שראתה את התעשייה כנדבך חשוב בבניין הארץ. בעיר הוקצו חמישה אזורי תעשייה: שני אזורים בדרום העיר, אזור התעשייה ארגמן, אזור התעשייה ג'מוסין ואזור התעשייה ע"ש אריה שנקר. בקדנציה בראשות משה בגנו  אזור התעשייה כלל 200 מפעלים משטחי ייצור שונים אשר סיפקו תעסוקה לאוכלוסיית בני העיר שהלכה וגדלה.
תחום התשתיות.
נבנו תשתיות חדשות  אשר נתנו פתרון לבעיות המים במספר מישורים: תצרוכת המים, תיעול מי הגשמים, חיבור לביוב.  בעקבות חוק המים נאסרה חפירת בארות לאורך החוף עקב תופעת המלחת הבארות. עקב כך התקשרה העירייה עם חברת מקורות להתחברות הרשת העירונית לקו הירקון דרך זיכיון המוביל ממעיינות ראש העין. הפרויקט שעלותו הייתה בסך 600,000 התבצע בזכות אופן התשלום למפעל אספקת המים - פריסת התשלומים על פני מספר שנים, על מנת לכלכל את תקציב העירייה באופן מושכל.
תוכנית הפיתוח העירונית כללה סלילת 150 כבישים בשני שלבים, תאורת רחוב וריצוף מדרכות. עירית בני ברק הגיעה לראש רשימת העיריות בהסדרת הביוב, שכן חיברה 80% בתי אב לצנרת הביוב באורך 40 ק"מ.
מדיניות של רב תרבותיות.
משה בגנו ראה עצמו כמי שאחראי על כלל אזרחי העיר מכל  הזרמים הדתיים ומכל המפלגות הפוליטיות, וכמי שאמון על רווחתם של כל שכבות הציבור.
כך, למשל, בהקצאת הקרקעות  עבור בניית בתי כנסת חדשים דאג לחלוקה צודקת של משאבי העיר עבור כל עדות ישראל: בית הכנסת לעדה העיראקית בשכונת יסודות, בית הכנסת לאשכנזים ובית הכנסת לספרדים בקרית הרצוג, בית הכנסת הפועל המזרחי בשיכון ב', בית הכנסת הפועל המזרחי בשיכון ג', בית הכנסת לעדת טריפולי ובית הכנסת לעדת תימן בשיכון ה', בית כנסת אשכנזי ובית כנסת ספרדי בשיכון עולים חדשים של ההסתדרות, בית כנסת אשכנזי, בית כנסת ספרדי, בית כנסת תימני בשכון ו', שמונה בתי כנסת לעדות השונות ב"פרדס כץ", בית כנסת לעדה ההונגרית ברח' הרב קוק, ובית הכנסת "עדת ישורון" לקהילה הגרמנית  במרכז העיר. בנוסף לכך הקים משה בגנו ועדה שתפקידה היה לבחון מדי שנה את התיקצוב  עבור כל בתי הכנסת בעיר על פי קריטריונים אחידים.
מענה אישי לכל תושב.