אלו לא היו הספרים היחידים שהגיעו במסגרת אוצרות הגולה. שלמה שונמי ונציגים נוספים של הספרייה ומשרד הדתות איתרו ספרים רבים במדינות רבות ברחבי אירופה. חלק גדול מהם נגנבו על ידי הנאצים אך לא נשלחו בזמן לפרנקפורט או ברלין.
ספרים מפולין.
בסוף המלחמה התחילו להתגלות ברחבי פולין ארגזי ספרים שנגנבו מישיבות וקהילות יהודיות ונאספו על ידי ניצולי שואה. בוורשה הקים הוועד היהודי המרכזי ספרייה שעברה לבניין המכון למדעי היהדות ב 1948. הספרייה הכילה 120,000 ספרים בעברית ויידיש.
בדצמבר 1947 הגיע לפולין מנחם מנדל שניאורסון המזכיר הכספי של האוניברסיטה העברית. הוא פעל במרץ להעברת הרכוש היהודי של קורבנות השואה לאוניברסיטה העברית. במשא ומתן הצליח לקבל את רשות הוועד היהודי לשלוח את הספרים לארץ אך גורמים רבים בממשל הקשו על הטיפול בטענה שמדובר בספרים יקרי ערך. במאמצים רבים, עבודה זריזה ותשלום הוצאות משלוח הצליח שניאורסון להביא את הספרים ארצה. ב-7 אוגוסט 1949 הגיעו ספרי פולין שאסף שניאורסון, ברכבת הראשונה שנכנסה לירושלים לאחר המצור. כ 85,000 ספרים רובם תורניים העלה שניאורסון ארצה. רובם חולקו לספריות של ישיבות, בתי מדרש ומקומות נוספים.
ספרים מאוסטריה.
כ 700,000 ספרים שנשלחו מברלין, נתגלו על ידי הצבא הבריטי במנזר טנזנברג באוסטריה לאחר המלחמה. מאות אלפי ספרים אחרים נלקחו מהקהילות היהודיות בווינה ונותרו מאוחסנים שם. הגאוגרף משה ברוור, שבאותן שנים שימש ככתב עיתון, דיווח על הספרים ועל נכונות בני הקהילה ששרדו את המלחמה להעבירם לאוניברסיטה העברית. ב-1949 בסיועו של ציר ישראל בווינה, קורט לוין, נשלחו כמה אלפי ספרים לירושלים.
ב 1950 דווח ל JCR על מאות אלפי ספרים בארמון הופברג בווינה. ב 1952 יצאו לווינה שלמה שונמי מטעם הספרייה הלאומית ויהודה ליב בילאור ממשרד הדתות. הם נתקלו בחוסר רצון לסייע מטעם השלטונות שטענו שהספרים הם רכוש גרמני ונאסר עליהם לראות את האוספים. בהמשך התברר שחלק גדול מהספרים הועברו לאוניברסיטת וינה. ספרים רבים חולקו בין הספרייה הלאומית האוסטרית וספריית אוניברסיטת והדבר הוסתר מהקהילה היהודית ומשלמה שונמי. בסופו של דבר, במסגרת הסכם השבת עצמאותה של אוסטריה, התחייבו האוסטרים לפצות את ניצולי השואה ולהשיב להם את רכושם. בסוף 1955 מנהל הספרייה הלאומית, קורט וורמן נסע מירושלים לווינה למשא ומתן בנוגע לחלוקת הספרים.
בהסכם נקבע שהקהילה היהודית תקבל כמעט 110,000 ספרים שאת רובם היא תעביר לירושלים. בין 70,000-80,000 ספרים הגיעו לספרייה הלאומית והיתר נשארו בידי הספריות האוסטריות. הספרייה הלאומית הכינה תווית מיוחדת לספרים אלו המעידה עליהם כספרים שניצלו מהשואה.
ספרים בצ'כיה.
אחרי המלחמה ספרי המשרד הראשי לביטחון הרייך שהועברו לטרייזינשטאט, נשלחו למוזאון היהודי בפראג שם כבר נמצאו 46,000 ספרים שנלקחו מספריות יהודיות בצ'כוסלובקיה. המוזאון בפראג היה באחריות מועצת הקהילות היהודיות וממשלת צ'כוסלובקיה. לעומת זאת הספרים שהועברו לטירות בבוהמיה ומורביה היו באחריות הספרייה הלאומית והאוניברסיטאית הצ'כית. גרשום שלום בביקורו ב 1946 ניסה לברר לגבי הוצאת הספרים מהמדינה. אפשרות העלאת הספרים הייתה תלויה במשאים ומתנים רבים ובתנאים מורכבים שניהל הוגו ברגמן, יליד פראג ומנהל הספרייה הלאומית לשעבר. תוך זמן קצר הוא הצליח להעביר את המלצת מועצת הקהילות בנוגע למשלוח הספרים לירושלים, אל משרד המדינה ומשרד החינוך. אבל עדיין היו קשיים רבים. אחיו של ברגמן, ארתור הגיע לפראג, המשיך בטיפול בספרים והצליח להעביר את חלקם לאחסון זמני בבית העלמין היהודי בפראג. אחריו הגיע מטעם ועדת אוצרות הגולה, סטודנט באוניברסיטה העברית בשם זאב שק שהצליח בסופו של דבר לשלוח עשרות אלפי ספרים מצ'כוסלובקיה לירושלים
ספרי אוצרות הגולה בספרייה הלאומית.
שלמה שונמי שניהל את מחלקת אוצרות הגולה משנות ה-50, נסע פעמים רבות לאירופה בכדי לאתר ולהביא ארצה ספרים שמצא שם. בין היתר ביקר, לפעמים עם נציגי משרד הדתות, בהולנד, הונגריה, יוגוסלביה, איטליה ומקומות אחרים. פעילותו נמשכה עד שנות ה-70. לטענתו בסך הכל הצליח להציל כמיליון ספרים אבל נותרו עוד רבים על אדמת אירופה.
הספרייה הלאומית השאירה אצלה את העותקים שהיו חסרים לה ורוב הספרים שהגיעו לישראל התחלקו בין ספריות ציבוריות, ספריות של ישיבות, בתי ספר, בתי כנסת וספריות אקדמיות.
הספרייה לאומית השתדלה לאסוף עותק של כל ספר בעברית או בשפות היהודיות אחרות גם מהדורות רבות ודומות של אותו ספר. הדבר היה גורם חשוב בייסוד ובהצלחת המפעל הביבליוגרפי של הספר העברי. ספרי אוצרות הגולה שנקלטו בספרייה הלאומית שימשו כתיעוד צורכי הקריאה, הלימוד והתפילה של יהדות אירופה לפני השואה במקומות ותקופות שונות.
גם ספרים לועזיים רבים הגיעו עם אוצרות הגולה. כולם שימשו את באי הספרייה הלאומית וחוקרי האוניברסיטה העברית. רובם הגיעו בין מלחמת השחרור למלחמת ששת הימים כאשר הספרייה והאוניברסיטה העברית בהר הצופים לא היו נגישים. הספרייה נאלצה לבנות את עצמה מחדש במערב ירושלים ושמחה לקבל את הספרים הרבים שהגיעו מאירופה.
בשנת 1966 דווח שחצי מיליון ספרים הובאו ארצה ומתוכם 200,000 נמצאים בספרייה. מספר זה כנראה לא מדויק וכלל גם את הספריות המחלקתיות השונות של האוניברסיטה. עם הזמן ספרים רבים בלו, אבדו ונגנזו. קשה לדעת כמה ספרי אוצרות הגולה נותרו כיום בספרייה הלאומית שכיום איננה חלק מהאוניברסיטה העברית. ניתן להעריך שמדובר בעשרות אלפים.
בשנת 2021 נעשה מחקר בנושא ספרי אוצרות הגולה בספרייה הלאומית. במהלך המחקר נרשמו כ 10,000 מספרי אוצרות הגולה שנקלטו בזמנו בספרייה. מתוכם ניתן היה לזהות כ-8000. מידע אודות היותם ספרי אוצרות הגולה, נוסף למערכת עלמא וניתן לחיפוש במערכת "מרחב" של הספרייה הלאומית.
רצח בנסיבות מחמירות
אלכסנדר קלשניקוב
אלכסנדר פטרוביץ' קלשניקוב (נולד ב־27 בינואר 1964) הוא מדינאי רוסי, איש שירותי הביטחון שכיהן כמנהל שירות בתי הסוהר הפדרלי (FSIN) מ־8 באוקטובר 2019 עד 25 בנובמבר 2021, דרגת לוטננט גנרל (2018). עמד בראש מנהלות שירות הביטחון הפדרלי ברפובליקה של קומי ובחבל קרסנויארסק (2011–2019).
ביוגרפיה.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי הגבוה בנובוסיבירסק של חיל הפנים משרד הפנים של ברית המועצות בשנת 1985. בשנים 1985—1987 עמד בראש מחלקה של גדוד 236 במשמר 36 במשרד הפנים של ברית המועצות, משימותיו כללו ליווי עצורים במכוניות.
בשנת 1987 גויס לוועדה לביטחון המדינה של ברית המועצות להמשיך לשרת בגופי ביטחון הפנים לאחר התפרקות ברית המועצות עובד בשירות הביטחון הפדרלי של רוסיה. הוא סיים לימודים בקורסים הגבוהים לסיכול ריגול צבאי בנובוסיבירסק. בשנת 1995 סיים את לימודיו באקדמיה של השירות הביטחון הפדרלי במוסקבה. החל לעבוד כאיש מבצעים, ולאחר מכן הפך לסגן ראש אחת מהחטיבות של המנגנון המרכזי של השירות. לפני כן, הוא הספיק לעבוד במחלקת "M" של הארגון, שם פיקח על גורמי ביטחון אחרים.
ביוני 2011, הוא מונה לראש מנהלת שירות הביטחון הפדרלי ברפובליקת קומי, שם עבד עד מאי 2017. במאי 2017, הוא מונה לראש מנהלת הארגון בחבל קרסנויארסק. על פי צו של נשיא רוסיה מיום 15 ביוני 2012, הוענקה לו הדרגה הצבאית מייג'ור גנרל, בקיץ 2018 קודם לדרגת לוטננט גנרל. ב־8 באוקטובר 2019, נשיא הפדרציה הרוסית מינה אותו לעמוד בראש שירות בתי הסוהר הפדרלי במקום גנאדי קורניינקו. מאז 2021, קלשניקוב נכלל ברשימות הסנקציות של האיחוד האירופי, ארצות הברית וקנדה בגלל מקרה הרעלת אלכסיי נבלני, שכן היה אחראי לפעולות השירות להחלפת המאסר המותנה. עם מאסר בפועל במסגרת גזר הדין בפרשת איב רושה. ב-25 בנובמבר 2021, הודח מתפקידו כמנהל השירות על רקע הביקורת נגד תפקודו של הארגון תחתיו.
רמי יונס
רמי יונס (בערבית: رامي يونس) הוא עיתונאי ערבי ישראלי, מגיש חדשות, ופובליציסט, מגיש במכאן 33 גרסה בערבית של התוכנית מהצד השני עם גיא זהר.
ביוגרפיה.
רמי יונס נולד בלוד, בבגרותו למד באוניברסיטה העברית (שם גם היה פעיל בתא הפוליטי של מפלגת בל"ד), בקיץ 2015 שימש כיועץ תקשורת וכיועץ פרלמנטרי של חברת הכנסת חנין זועבי.
יונס הוא בין מקימיה של קבוצת האקטיביסטים הפלסטינית ח'וטווה, והוא פעיל במיוחד נגד הריסת בתים ערביים בלוד וברמלה, ב־2018 השתתף בתוכנית סליחה על השאלה.
יונס הוא ממקימי Palestine Music Expo, אירוע מוזיקה פלסטיני המחבר בין מוזיקאים פלסטינים לתעשיית המוזיקה העולמית. יונס הוא כתב ועורך באתר שיחה מקומית.
ב-2019–2020 שימש כעמית בבית הספר דיוויניטי הרווארד.
יונס עובד גם בהיי-טק.
ב-2020–2021, הוא התארח מספר פעמים בתוכנית מהצד השני עם גיא זהר. החל מנובמבר 2021 יונס משמש כמנחה של התכנית "מהצד השני" בערבית.
ביקורת.
מינויו בתאגיד השידור "כאן" עורר סערה לאחר שנחשף פוסט שלו מ-2018 בו מכנה חיילי צה"ל נאצים. לאחר הריגתה של האחות רפואית רזאן א-נג'אר שככל הנראה השליכה רימון עשן לעבר חיילי צה"ל, הוא כתב: , ואף כתב בחשבון הפייסבוק שלו: .