ב 1851, אליזבת סמית' מילר (Elizabeth Smith Miller), פעילה בתנועה נגד שכרות, אימצה תלבושת שהייתה לדעתה "יותר רציונלית". התלבושת הייתה מורכבת ממכנסיים רפויים המכווצים באזור הקרסול, כמו המכנסיים שלבשו הנשים במזרח התיכון ומרכז אסיה, ומעל, חצאית או טוניקה. מילר הציגה את התלבושת החדשה לבת דודה, אליזבת קיידי סטנטון, שבעיניה הייתה הגיונית והולמת וכן התרשמה מחופש התנועה של בת דודה. היא תיארה את התלבושת כ "משהו בסגנון הטורקי, שמלה קצרה, מכנסיים ארוכים מבד כותנה שחור יפה; גלימה ספרדית מאותו חומר שמגיע עד הברך. באוטוביוגרפיה של סטנטון היא אמרה שבת דודה יכלה ללכת בנוחיות אפילו שידיה היו מלאות לעומתה שלא יכלה לקום בקלות גם כשידיה היו ריקות. היא מיד אימצה את התלבושת והכינה תלבושת דומה לעצמה.
סטנטון ביקרה את בלומר בתלבושת זו. בלומר, שכבר הייתה מעורבת בנושא רפורמת הלבוש של הנשים דאז, ראתה אותה וחשבה שיהיה הולם שתלבש גם היא את התלבושת החדשה ששמה נקשר איתה בדיעבד. בלומר התחילה ללבוש ולקדם את התלבושת בהתלהבות בכתב העת שלה. היא פרסמה בעיתון שלה "ד'ה לילי" את תמונתה בתלבושת החדשה מבלי להתכוון ליצור תנועה לאומית. בעיתונים השונים במדינה כינו את התלבושת החדשה "התלבושת של בלומר" "(The Bloomer Costume)" או ה"בלומרס" (Bloomers). ההתעניינות שלהם בתלבושת לא הייתה פועל יוצא מתמיכתם ברפורמת הלבוש, אלא בשל רצונם להפוך את התלבושת החדשה למקור לעג. ברחבי המדינה התפרסמו מאות מאמרים וקריקטורות הלועגים לתלבושת, אבל נשים רבות במדינה התעניינו בכתב העת של בלומר ובשנת 1853 גדל מספר המנויים לעיתון מ-300 מנויים ל-4000 מנויים.
תלבושת בלומר שזכתה לגינוי בארה”ב הייתה תלבושתן של נשות המזרח. בעיתון הערבי "”כאוכב אמריקה“" שיצא לאור בארה”ב משנת 1892 נכתב שנשים אמריקאיות ראו במחוך כמזיק לבריאות הנשים והן תמכו בתלבושת יותר רפויה לנשים, תלבושת שדמתה מאוד לתלבושת הנשים המזרחיות.
במאמר מאוחר מאותו עיתון מדובר על סופרג'סטיות שלבשו את הבלומרס בציבור בטופיקה קנזס. עורך "ת'מרת אלפנון" (עיתון בבעלות מוסלמית שיצא לאור בביירות בין השנים 1875-1908) הגיב על הנושא ואמר שזו הוכחה לנשים הערביות שהלבוש המקורי שלהן היה הגיוני ונבון.
תנועת בלומר בשנות ה-50 של המאה ה-19 הייתה מקרית יותר מאשר אסטרטגיה מתוכננת מראש. הרבה מהתמיכה באה מנשים שרצו ללמוד יותר על התלבושת החדשה והתעניינו היכן יוכלו למצוא דגמים. למרות שהתנועה נשאה את שמה, בלומר עצמה לא הגתה את התלבושת. היא תמיד הודתה שאליזבת סמית מילר היא זו שהביאה את התלבושת לכפר בחורף 1850.
שטף התגובות של האנשים תפס את בלומר לא מוכנה, אבל היא קלטה שזה נושא חשוב מאוד לנשים וכיסתה אותו ברוחבה בכתב העת שלה. בלומר הרגישה תחושת מחויבות ציבורית לתמיכה בליבוש. במשך 6-8 שנים היא לבשה את התלבושת הזו בלבד. בתקופה זו התחילה בלומר להרצות על המתינות ואי ההפרזה בשתיית אלכוהול ועל ענייני נשים ותמיד הקפידה ללבוש את ה"שמלה הקצרה" בהרצאותיה.
על הרצאותיה של בלומר נמתחה ביקורת ונטען שנוכחות האנשים בהרצאותיה נבעה מהמשיכה לבגדיה, נטען שהאנשים מגיעים להרצאותיה בעקבות השם הרע שיצא לה בגלל לבושה ולא כדי לשמוע את הנואמת כי אין לה את התכונות הדרושות לנואם. בלומר הגיבה לטענה הזו שאם בגדיה גרמו לאנשים להגיע לפגישות המתינות ולשמוע אישה מדברת, אז הבגדים שירתו מטרה חשובה.
באיווה, בלומר זנחה את השמלה הקצרה מאחר שהיא גרה במקום בו הרוח העיפה לה את השמלה עד מעל הראש, אך היא לא זנחה אותה עד המצאת הקרינולינה שהייתה יותר קלה ונוחה ללבישה מחצאיות פנימיות כבדות בנוסף לזה שבלומר מצאה שאחזקת שתי מלתחות הוא דבר יקר ולא נוח. בלומר ציינה שבאותו זמן, היו עוד נושאים יותר חשובים מאורך החצאית והיא הרגישה שהשפעתה תהיה יותר גדולה כשהיא לבושה בשמלה רגילה כמו שאר הנשים מאשר בשמלה שהיא לבשה.
הנצחתה של אמיליה בלומר.
שמה של בלומר מונצח עם אליזבת קיידי סטנטון (Elizabeth Cady Stanton), סוג'ורנר טרות' והארייט טאבמן, בלוח השנה של הקדושים (calendar of saints) של הכנסייה האפיסקופלית בתאריך של 20 ביולי. בשנת 1980 הבית של בלומר בסנקה פולס בניו-יורק, הידוע בשם "הבית של אמיליה בלומר” (ِAmelia Bloomer House) נכלל במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).
ג'וס סטון
ג'וסלין איב סטוקר (באנגלית: Jocelyn Eve Stoker הידועה יותר בשם הבמה שלה ג'וס סטון; נולדה ב-11 באפריל 1987) היא זמרת-יוצרת מסוגת מוזיקת נשמה ובלוז ושחקנית בריטית. ידועה רבות בסגנונה להופיע ברגליים יחפות על הבמה ובראיונות.
שנותיה המוקדמות.
סטון היא השלישית מבין ארבעה אחים ואחיות. אביה ניהל עסק לייצוא וייבוא של פירות ואמה הייתה המנהלת האישית שלה עד 2004. סטון הושפעה מאוד מהמוזיקה של זמרות כמו דאסטי ספרינגפילד ואריתה פרנקלין.
בשנת 2001 כשהייתה בת 13, השתתפה סטון בתחרות כישרונות בריטית וביצעה כמה מהשירים של זמרות כמו דונה סאמר וויטני יוסטון. במהלך התחרות פגשה סטון את סטיב גרינברג שהתלהב מכישרונה והטיס אותה לניו יורק שם היא עברה אודישן שלאחריו החתים אותה גרינברג בחברה שלו.
סטון היא צמחונית מלידה, ובנוסף השתתפה במספר קמפיינים של הארגון 'אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים'.
קריירה.
סטון נסעה למיאמי ופילדלפיה כדי לעבוד על אלבום הבכורה שיצא ב-16 בספטמבר 2003 תחת השם "The Soul Sessions" בחברת התקליטים האמריקאית EMI. האלבום זכה לפלטינה משולשת בממלכה המאוחדת, פלטינה בשבע מדינות ומעמד של אלבום זהב ב-9 מדינות. האלבום הגיע למקום החמישי במצעד הבריטי ונכנס למצעד הבילבורד האמריקאי. הסינגל הראשון היה קאבר לשיר "Fell in Love with a Boy" של הווייט סטרייפס. השיר יצא ב-26 בינואר 2004. הסינגל השני מהאלבום היה "Super Duper Love" שיצא ב-10 במאי 2004.
לאחר הצלחת אלבום הבכורה שלה הקליטה סטון חומרים חדשים והוציאה את אלבומה השני שנקרא "Mind Body &amp; Soul" ב-15 בספטמבר 2004. יומיים לפני יציאת האלבום יצא הסינגל הראשון ממנו שהיה "You Had Me". הסינגל השני מהאלבום יצא ב-29 בנובמבר ונקרא "Right to Be Wrong". ב-14 במרץ 2005 יצא הסינגל השלישי שהיה "Spoiled". הסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום היה "Don't Cha Wanna Ride" שיצא ב-4 ביולי.
בשנת 2006 החלה סטון לעבוד על אלבומה השלישי. במאי 2006 יצא שיתוף פעולה של סטון עם שון פול בשיר של הזמר קרלוס סנטנה בשם "Cry Baby Cry". אלבום הסטודיו השלישי של סטון יצא ב-9 במרץ 2007 ונקרא "Introducing Joss Stone". סינגל הבכורה מהאלבום היה "Tell Me 'bout It" ואחריו יצא "Tell Me What We're Gonna Do Now" ב-11 ביוני. ב-18 בספטמבר יצא השיר "L-O-V-E". הסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום היה "Baby Baby Baby" שיצא ב-23 בדצמבר.
אלבומה הרביעי של סטון יצא ב-20 באוקטובר 2009 ונקרא "Colour Me Free!". ב-8 בנובמבר יצא הסינגל היחיד ממנו שהיה "Free Me".
ב-24 ביוני 2011 יצא הסינגל "Somehow " שהיה הראשון מאלבומה החמישי של סטון. האלבום עצמו יצא ב-21 ביולי ונקרא "LP1". ב-27 בספטמבר יצא הסינגל השני מהאלבום שהיה "Karma". ב-23 בספטמבר 2011 הוציאה סטון אלבום המכיל 13 רצועות של כל להיטיה משנים קודמות ונקרא "The Best of Joss Stone 2003–2009".
ב-15 ביוני 2012 יצא הסינגל הראשון "While You're Out Looking for Sugar". ב-5 ביולי יצא הסינגל השני שנקרא "The High Road". אלבומה השישי של סטון יצא ב-16 ביולי 2012 ונקרא "The Soul Sessions Vol. 2", הוא מהווה אלבום המשך לאלבום הבכורה של סטון משנת 2003. ב-24 בפברואר 2013 יצא הסינגל השלישי מהאלבום, "Teardrops".
ז'אן רוברט-הודין
דוקסוגרפיה
דוֹקְסוגרפיה היא כתיבה על אודות תורותיהם של פילוסופים מהדורות שקדמו לכותב, בעיקר בהקשר של פילוסופיה יוונית.
את המונח דוקסוגרפיה טבע חוקר העת העתיקה הגרמני הרמן דילס . הוא התייחס בחיבורו "הדוקסוגרפים היוונים" רק לסופרים היוונים שעסקו בכתיבה על פילוסופים שעסוק במדעי הטבע - קוסמולוגיה, ביולוגיה, רפואה - אולם ספרים רבים שנכתבו בנושא אחרי דילס מייחסים את הכינוי "דוקסולוגיה" גם לפילוסופים שעסקו בשאלות של מוסר.
לפי דילס, ראשון הדוקסוגרפים היה תאופרסטוס, תלמידו של אריסטו, שכתב ספר עם סקירה של דעות של פילוסופים מהדורות הקודמים לפי העניינים ולא לפי סדר כרונולוגי, אם כי לפי חיבורי פילוסופים שאחרי דילס, גם לכתבי אריסטו עצמו היו מאפיינים של דוקסוגרפיה. חיבורים דוקסוגרפיים בולטים מהעת העתיקה הם "דעות הפילוסופים" ("Placita philosophorum") המיוחס לפלוטרכוס, ו"אקלוגות פיזיות" ("Eclogae physicae") מאת סטובאוס (Stobaeus), ששניהם כנראה מושפעים מחיבורי הדוקסוגרף היווני אאטיוס. כמו כן, חיבורים דוקסוגרפיים חשובים נכתבו על ידי דיוקלס ממאגנסיה ודיוגנס לארטיוס.
גם לכתבי אבות הכנסייה בנצרות היו מאפיינים של דוקסוגרפיה.
חלק מהספרות הדוקסוגרפית תורגמה לשפה הערבית והייתה לה השפעה על הפילוסופיה המוסלמית והיהודית בארצות ערב בימי הביניים. ספר "דעות הפילוסופים" מוכר בימינו רק בגרסתו הערבית.
במקרים רבים, חיבורים דוקסוגרפיים הם המקור היחיד שמוכר למדע המודרני על חייהם ועל תורותיהם של פילוסופים יווניים עתיקים, שכתביהם לא נשתמרו בשום צורה אחרת. חלק מהדוקסוגרפים הציגו טיעונים של פילוסופים עתיקים באופן שיטתי ומקיף ואחרים עשו זאת באופן בררני כך שהם ייתנו חיזוק לתורות שלהם.
קדושת יום טוב
מלחמת האזרחים הסורית
F-111 ארדווארק
חופית מפוספסת