שפות אזוריות שרדו יותר באזורים מסוימים ופחות באחרים. למשל באזורים בקרובים יותר לרומא ואיטליה השפות האזוריות לרוב נזנחו, חלקן לא לחלוטין, כאשר באזור גאליה נמצאו רישומים וחשבונות שנכתבו בלטינית וגאלית ומעידים על דו לשוניות גאלית-לטינית המאה ה-1 לספירה וככל הנראה אף בתחילת המאה ה-2 לספירה. כמו כן, שפות אזוריות שרדו אף מעבר לתקופה ברומית באזורי ארץ ישראל, סוריה ומצרים באופן שבו שפות מערב האימפריה ואסיה הקטנה לא שרדו.
מבוטי
מבוטי או באמבוטי הם ילידים פיגמים באגן הקונגו באפריקה. הם דוברים שפות בנטו ושפות סודניות מרכזיות.
המבוטי מונים כיום כ-30 עד 40 אלף נפש, החיים ביער איטורי – יער גשם טרופי בשטח של כ-63,000 קמ"ר במחוז איטורי בחלק הצפון-מזרחי של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הם ציידים לקטים החיים בחבורות קטנות של 15 עד 60 נפשות. מחלקים אותם לשלוש תת-קבוצות לפי שפותיהם:
סביבת חייהם חמה ולחה, עשירה בנחלים ובאגמים, ויורדים בה 1270 עד 1789 מ"מ גשם בשנה. נפוצות בה מחלות טרופיות כמו מחלת השינה המועברת על-ידי זבוב הצה צה. בכחמישית משטח היער הוקמה שמורת חיי הבר אוקאפי.
מגורים ומזון.
חבורות מבוטי חיות בכפרים, כל משפחה בבקתה. הבקתות בנויות ממקלות התקועים בקרקע ומחוברים זה לזה בצמחים מטפסים, והן מקורות בסכך של עלים. הכפרים מבודדים מן הכפרים של חבורות אחרות. בעונת היובש עוזבים המבוטי את הכפר, נכנסים לתוך היער ומקימים סדרה של מחנות. בדרך זו הם מנצלים שטח גדול יותר של היער לאיסוף מזון.
המבוטי צדים חזירי בר ובעיקר חזיר יער ענק, אנטילופות וקופים, באמצעות רשתות, מלכודות, קשתות וחיצים. לכל חבורה נחלת ציד משלה, והנשים והילדים מסייעים בציד. כמו כן הם ניזונים מנמלים, חלזונות, דגים ודבש. המרכיב הצמחי במזונם כולל יאם, פירות, שורשים, עלים ואגוזי קולה. גם נשים וגם גברים מלקטים מזון.
המבוטי לעיתים קרובות סוחרים בבשר-ציד, בעורות ובשאר מוצרי היער עם שכניהם, יושבי הכפרים מעמי הבנטו, ובתמורה מקבלים מהם כלי ברזל ועץ, סירים וסלים, ומוצרי חקלאות.
שארות ונישואים.
המבוטי נוטים לשיטת שארות פטרילינאלית (הילדים נקראים על שם האב ויורשים אותו) ופטרילוקאלית (הכלה עוברת לגור עם משפחת החתן). עם זאת, הכללים אינם נוקשים בנושאים אלו. קבוצת המגדר היחידה היא משפחה גרעינית. קרובי משפחה נחשבים כתומכים ובעלי ברית.
החלפת אחיות היא צורה נפוצה של נישואים: אנשים מחבורות שונות עשויים לשאת זה את אחותו של זה, או קרובות משפחה אחרות. אין אצל המבוטי מנהגי תשלום מוהר למשפחת הכלה, ואין טקס נישואים רשמי. הזוג נחשב כנשוי כאשר החתן מציג להורי הכלה אנטילופה שצד בכוחות עצמו. פוליגמיה מתרחשת מדי-פעם בחבורות מסוימות, אך נדירה.
אורה שיינרמן
אורה שיינרמן-אלוני (נולדה ב-3 במאי 1946) היא מתמטיקאית, מחברת ספרי לימוד ואשת עסקים ישראלית. ייסדה וניהלה את רשת בתי הספר ״מכון שחר״ ואת מכללת רעננה.
קורות חיים.
שיינרמן נולדה בחולון, ולמדה בתיכון קוגל בעיר. בצבא שירתה בחיל האוויר הישראלי. בוגרת הפקולטה למתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטת ת"א.
היא החלה את דרכה כמורה למתמטיקה ברשת החינוך אנקורי, בבית הספר "משלב" (יחד עם מחברי ספרי לימוד נוספים בני דורה, ביניהם יואל גבע ואהרון אספיס) וב"תיכון רוטברג" ברמת השרון.
ב-1976 הקימה את רשת בתי הספר ״מכון שחר״, שהציעה קורסי הכנה לפסיכומטרי ולבגרות בכל המקצועות. הרשת מנתה כ-30 סניפים בכל רחבי הארץ והכינה כ-30 אלף תלמידים לכחינות בגרות ולבחינה הפסיכומטרית.
לאורך תקופת פעילותה של הרשת, שיינרמן כתבה ספרי לימוד רבים, ביניהם: אלגברה וגיאומטריה ל-3 יחידות לימוד, סטטיסטיקה והסתברות, הכנה לבחינה הפסיכומטרית (3 ספרים), ועוד.
ב-1998 רכשה את רשת גני הילדים ״גן וגם״, שבשיאה החזיקה 14 גני ילדים פרטיים באזור המרכז.
ב-2002, לאחר שעסקיה נקלעו לקשיים, הוכרזה כפושטת רגל והעסקים שברשותה נסגרו. היא הורשעה בעבירות על חוק פשיטת רגל ונדונה לעונש של חצי שנת מאסר שהומר בעבודות שירות ולקנס של 50.000 ש"ח.
ב-2012, החלה שיינרמן לפתח קורסים וחומרי לימוד לבתי ספר יסודיים. ערכת לימוד לוח הכפל שפיתחה, המבוססת על שיטה חדשה פרי יצירתה, שימשה אלפי תלמידים במסגרת הלימודים בכיתה ובבית.
בין הספרים הנוספים שכתבה: שטחים והיקפים, מילון מתמטי לילדים וסיכומון מתמטיקה לכיתות ד', ה', ו'.
הספרים, החוברות וערכות הלימוד משווקים על ידי ״כפל ערכות חינוכיות״.
חיים אישיים.
אורה נישאה ב-1969 ונולדו לה שני ילדים. בתה הבכורה היא חוקרת המוח ד״ר קרן בן יצחק ובנה שחר עוסק בהייטק.
ב-1986 נישאה בשנית לעיתונאי ואיש התקשורת אורי אלוני ולהם נולד בן העוסק אף הוא בהייטק.
אסמכתה
אומודוס
אומודוס () הוא כפר בקפריסין, במחוז לימסול. הכפר ממוקם בהרי טרודוס ובמרחק 80 קילומטרים מהבירה ניקוסיה.
היסטוריה.
אזור הכפר היה מיושב עוד בעת העתיקה, והכפר עצמו הוקם במהלך תקופת שלטונה של האימפריה הביזנטית בקפריסין.
כלכלה.
הכפר מהווה אטרקציה תיירותית למטיילים בהרי טרודוס, והתיירות מהווה אחד משני המגזרים הכלכליים המרכזיים בו הכפר מתמחה. ניתן למצוא בכפר מסעדות, טברנות מסורתיות, ושדרות קניות לרווחת התיירים המתארחים בו.
תחום כלכלי נוסף בו הכפר מתמחה הוא יינות. הכפר מייצר טונות של יין מדי שנה ומארח מדי חודש אוגוסט פסטיבל יין.
פוליאתילן מוקצף
פוליאתילן מוקצף (באנגלית: Expanded polyethylene או EPE ) מתייחס לקצף המיוצר מפוליאתילן. בדרך כלל הוא עשוי מתאים מורחבים ('חרוזי EPE') שנוצרו בעזרת חומר ניפוח, ואחריו יציקה לתוך תבנית בתא קיטור - התהליך דומה לזה המשמש לייצור קלקר.
קצף EPE הוא קצף העשוי תאים סגורים בצפיפות נמוכה, קשיח למחצה. ייצור קצפי EPE דומה לזה של פוליסטירן מורחב (קלקר). למרות שניתן לייצר את התאים בצפיפות שונה נהוג מבחינה ישומית להפריד בין קצף פוליאתילן בצפיפות נמוכה (LDPE) לקצף פוליאתילן בצפיפות גבוהה (HDPE). השימוש הנפוץ ביותר לפוליאתילן מוקצף הוא כתחליף לקלקר ופוליאוריתן קשיח או גמיש. ומשמש בעיקר לריפוד אריזות. התאים המוקצפים יעילים במיוחד בספיגת אנרגיה קינטית ולכן שומרים על תוכן החבילה ממכות.
המתחם הישועי חסוס נסרנו דה אטוטונילקו
המתחם הישועי חסוס נסרנו דה אטוטונילקו (בספרדית: Santuario de Jesús Nazareno de Atotonilco) הוא מתחם כנסייה וחלק מאתר מורשת עולמית, יחד עם סן מיגל דה איינדה הסמוכה, במדינת גואנחואטו במקסיקו. המתחם נבנה במאה ה-18 על ידי האב לואיס פליפה נרי דה אלפארו (Luis Felipe Neri de Alfaro), שלפי המסורת הקים את המתחם לאחר שחווה חזיון של ישו עם כתר קוצים על ראשו עם דם על פניו ונושא צלב. המאפיין העיקרי של המתחם הוא ציורי הקיר העשירים בסגנון הבארוק המקסיקני המעטרים את הספינה הראשית ואת הקפלות. זו הייתה בעיקר עבודתו של אנטוניו מרטינס דה פוקאסנגרה (Antonio Martínez de Pocasangre) לאורך תקופה של שלושים שנה. ציורי הקיר היו הסיבה לכך שהמתחם לכינוי "הקפלה הסיסטינית של מקסיקו". המתחם נותר מקום פולחן ועלייה לרגל עד היום, ומושך אליו עד 5,000 מבקרים מדי שבוע.
גאוגרפיה.
המתחם, הקרוי רשמית "המקדש של האלוהים והארץ" (Santuario de Dios y de la Patria), אך ידוע יותר בתור "מקדש חסוס נסרנו דה אטוטונילקו" (מקדש ישו מנצרת באטוטונילקו). הוא שוכן בקהילה הקטנה והכפרית של אטוטונילקו, שאוכלוסייתה מנתה בשנת 2005 597 תושבים. כיום, קהילה זו ידועה רשמית בשם סנטואריו דה אטוטונילקו (Santuario de Atotonilco), והיא חלק מאתר מורשת עולמית (2008) יחד עם המרכז ההיסטורי הסמוך של סן מיגל דה איינדה.
אטוטונילקו ממוקמת ארבעה עשר קילומטרים מהעיירה סן מיגל דה איינדה באזור שהוא שילוב של אדמת דשא יבש ומדבר שבו גדלים דרדרים, עצי שיטת המשוכות ("Vachellia farnesiana") ועצי מסקיט. הנוף הושווה לזה של ירושלים, המקנה למאמינים חיבור לארץ הקודש. באזור יש גם מספר רב של מעיינות חמים ומעיינות מים מתוקים. כאשר נבנה המקדש, היו 27 מעיינות מים מתוקים שהשקו את גנים מסביב למתחם. מים חמים עדיין עולים מהאדמה רק קילומטר אחד מהמקדש, ומעיין נוסף בכניסה לקהילה כוסה במערה מלאכותית ומשמש כספא בשם "בלנריו לה גרוטה" (Balneario La Gruta).
אדריכלות.
מבחוץ מתחם הכנסייה פשוט מאוד עם חומות גבוהות המעניקות לו מראה מבצר. גובה הקירות החיצוניים כעשרה מטרים; הכיפות מגיעות לשנים עשר מטרים וגובה מגדל השעון כעשרים מטרים. הכניסה הראשית פשוטה גם מתחת לקשת "מיקסטילינאו" הפונה מזרחה, לכיוון ירושלים, ונותנת לכל המתחם כיוון מזרח-מערב. מדרום לאורך החזית הראשית נמצא "בית התרגילים" (Casa de Ejercicios) ומגדל השעון. מצפון נמצאת סנטה אסקואלה דה קריסטו (Santa Escuela de Cristo, בית הספר הקדוש של ישו). לפני החזית הראשית נמצא אטריום צר, ששימש בעבר כבית קברות. כיום הוא מוצל על ידי עצים ומוקף בגדר קטנה. בכנסייה הראשית יש ספינה אחת ללא כיפה, מדופנת בצד הצפוני והדרומי בקפלות ובחדרים. בצידה הצפוני של הספינה, יש את חדר תשמישי הקדושה החדש, קפלת מחרוזת התפילה, חדרי האב נרי, קפלת בלן (בית לחם בספרדית), הבפטיסטריום וחדר הרליקוויאריום (חדר שרידי קדושים). בצד הדרומי, יש את קפלת סנטיסימו (Santisimo, "הקדוש ביותר"), קפלת סולדד (Soledad, "בדידות"), קפלת לורטו (Loreto) שמאחוריה תא גלוריה אסקונדידה (Gloria Escondida, "תהילה נסתרת") וקפלת סנטו ספולקרו (Santo Sepulcro, "הקבר הקדוש") עם קפלת קלוואריו (Calvario, "גולגולתא") מאחוריה.
פנים הכנסייה.