ב־1 באוקטובר 1898 התחתן אדמס עם ויניפרד בריידי, ציירת טבע דומם שאותה הכיר במינכן. בריידי, הייתה צעירה מאדמס בעשרים שנה. לזוג נולדו שלושה בנים: ג'ון אלבן (יליד 1900), אדוארד וולף (נולד ב -1902) ורוברט בריידי (יליד 1904).
קריירה.
בשנת 1874, לאחר שסיים את לימודי האמנות בלונדון, חזר אדמס לארצות הברית כדי להתפרנס כצייר פורטרטים. בתחילה התגורר עם הוריו בביתם בסימור, אינדיאנה, ופתח סטודיו לדיוקנאות.
באביב 1875 עבר אדמס למרטינסוויל, ובשנת 1876 התיישב במוני, אינדיאנה. שם פתח סטודיו ובילה ארבע שנים בציור דיוקנאות. המשפחות הבולטות של מנסי היו בין קהל הלקוחות שלו. אדמס גם עבד בסטודיו לצילום מקומי, כדי להשלים את הכנסותיו.
בשנת 1880 אדמס החליט להמשיך בלימודי אמנות נוספים במינכן, גרמניה. כדי לממן את הכשרתו הנוספת, אדמס צייר רפרודוקציות של ציורים של המאסטרים הוותיקים שנתלו בגלריות אלטה פינאקוטק במינכן ומכר אותם ללקוחות בארצות הברית. אדמס הפליג מניו יורק עם כמה אמנים אמריקאים אחרים ושהה שבע שנים במינכן. אמנים אמריקאים אחרים במינכן באותה תקופה כללו בין היתר את ויליאם פורסיית', ג'יי פרנק קורייר ובנג'מין רתרפורד פיץ. אדמס למד באקדמיה לאמנויות, מינכן, בין השנים 1880–1885 ולודוויג פון לופץ היה מדריך הציור שלו. אדמס עזב את האקדמיה בשנת 1885 כדי להקים אולפן במינכן. כמו כן שימש במשך שנתיים כנשיא מועדון האמנים האמריקני במינכן.
אדמס חזר למוני בשנת 1887, שם שכר סטודיו במרכז העיר. הוא גם צייר וגם לימד שיעורי אמנות. לאחר חזרתו של פורסיית׳ מגרמניה בשנת 1888, הוא נסע מביתו באינדיאנפוליס כדי לעזור לאדמס בהוראת שיעורי אמנות במוני ובפורט וויין. בשנת 1889, עם תמיכה כספית של ארבעה עשר אנשי עסקים מקומיים, הקימו אדמס ופורסיית׳ את בית הספר לאמנות של מנסי ושימשו כמדריכים שלו. בית הספר נסגר מסיבות שלא פורסמו בשנת 1891.
בשנת 1894 אדמס היה אחד הציירים שהוזמן לתרום לתערוכה בה השתתפו עמיתיו מאינדיאנה (אדמס, פורסיית', גרואל, סטארק וסטיל) והם זוהו כקבוצת הציירים הוזייה ( Hoosier)
בשנת 1901 אדמס התערב בתכנון בית ספר חדש לאמנות עבור האגודה לאמנות באינדיאנפוליס. יחד עם קבוצה של אזרחים מקומיים וחברים אחרים בקבוצת Hoosier, הוא הקים את בית הספר לאמנות ג'ון הרון. מאוחר יותר המקום התפתח כמוזיאון אינדיאנפוליס לאמנות ובית הספר לאמנות של ג'ון הרון באינדיאנפוליס. בית הספר לאמנות נפתח רשמית ב־4 במרץ 1902.
אדמס התפטר מהמכון בסוף שנת הלימודים 1905 וחזר להרמיטאז' עם משפחתו. הוא ואשתו המשיכו לצייר בחללי הסטודיו בהרמיטאז', ואדמס גם ערך שם שיעורי אמנות בלתי פורמליים. במהלך השיטפון הגדול של 1913, המקום נהרס בחלקו על ידי מי שיטפונות. אדמס שיקם את המקום והמשיך להשתמש בו כבית מגורים משפחתי וסטודיו לאמנות.
בשנת 1914 הוזמנו אדמס, פורסיית', סטארק, סטיל ואחד עשר אמנים אחרים בהנחייתו של פורסיית' ליצור שלושים ושלושה ציורי קיר לבית החולים העירוני של אינדיאנפוליס. בניגוד לאמנים האחרים, שציירו את ציורי הקיר שלהם באתר, אדמס וסטיל ציירו את עבודותיהם באולפנים שלהם.
שנים מאוחרות.
אף על פי שמצבו הבריאותי החל להתדרדר אדמס המשיך לצייר עד סוף ימיו, וחקר נופים חדשים מעבר לביתו באינדיאנה. בשנת 1915, בהוראת רופאו, בילה אדמס מספר חודשים דרומית לסנט פטרסבורג, פלורידה, במפרץ מקסיקו.
מוות ומורשת.
בשנת 1926, לאחר שובו לאינדיאנה מנסיעה בפלורידה, סבל אדמס מנסיגה בבריאותו. הוא עבר ניתוח במעיים, אך מעולם לא החלים לגמרי. אדמס נפטר בביתו באינדיאנפוליס ב־28 בינואר 1927. שרידיו נקברו בבית העלמין ביץ 'גרוב במוני, אינדיאנה.
במהלך חייו אדמס עודד אחרים להמשיך להתעניין באמנות. יחד עם פורסיית׳ הדריך אדמס את האמן האימפרסיוניסטי האמריקאי פרנסיס פוקר בראון (1891–1971). הוא לימד גם תלמידים רבים אחרים, כולל דורותי מורלן, הלן מקיי סטיל וג'וליה גריידון שארפ.
תערוכות עיקריות שכללו את עבודתו של אדמס ואת חמשת עמיתיו הציירים בשיקגו (1894)בפנמה – פסיפיק בסן פרנסיסקו, קליפורניה, בשנת 1915.
אדמס גם הציג בתערוכות בינלאומיות, וזכה בפרס בתערוכת בואנוס איירס, ארגנטינה וסנטיאגו, צ'ילה, בשנת 1910. ופרסים נוספים בתערוכות שונות.
הדיגסטה של יוסטיניאנוס
הדיגסטה (בלטינית: Digesta, "עיכול"), ידועה גם בשם פנדקטס (ביוונית: πανδέκτης, "כולל-כל"), היא אחד מארבעת החיבורים המרכיבים את הקורפוס יוריס קיוויליס, מפעל הקודיפיקציה המפורסם ביותר של המשפט הרומי, שנערך ביוזמת יוסטיניאנוס הראשון בשנים 529–534. לצד הקודקס שאיגד את כלל החוקים הקיסריים שנחקקו (והנובלות, שאספו את החוקים החדשים שיוסטיניאנוס פרסם), ולצד האינסטטוציות ששימש כספר מבוא לסטודנטים לנושאים ולדוקטרינות הכלליות של המשפט הרומי, הדיגסטה אספה וריכזה את הספרות המשפטית הרומית שנכתבה על ידי חכמי המשפט הרומיים מהמאות ה-1 וה-2.
בשונה מהקודקס שעדכן והחליף קודיפיקציות קודמות של החקיקה הקיסרית (קודקס גרגוריאנוס, קודקס הרמוגיאנוס וקודקס תיאודסיאנוס), הדיגסטה של יוסטיניאנוס הייתה הניסיון הראשון שעמד במשימה לאחד את הספרות המשפטית הרומית הרחבה והמפוזרת.
הספרות המשפטית בתקופה הקלאסית.
בתקופת המלוכה וברפובליקה הקדומה הידע המשפטי המהותי והפרוצדורלי נשמר כידע מקודש וסודי שהיה ידוע לכוהנים הפונטיפיקים בלבד. הדבר השתנה עם כתיבת החוקים על שנים-עשר הלוחות (בשנת 449 לפנה"ס), פרסום נוסחאות התביעה (בשנת 304 לפנה"ס) ופתיחת הכהונה הפונטיפיקית לפלבאים (בשנת 300 לפנה"ס). עם פרסום הידע המשפטי החל להופיע חוג חדש של 'חכמי חוק' (iuris prudentes) או 'יועצי חוק' (iuris consulti) שסיפקו שירותים משפטיים ונתנו חוות דעת לבעיות משפטיות (responsa) וייעוץ משפטי לאזרחים, מגיסטראטים ושופטים.
מעמדם ויצירתם של משפטנים אלו הגיע לשיא פריחתו במאות ה-1 וה-2. אוגוסטוס העניק לחוות הדעת של משפטנים מסוימים תוקף חוקי (ius respondendi), רבים מהם שימשו כסנאטורים ומגיסטראטים בכירים, והם נהנו מיוקרה רבה.
הספרות המשפטית שנוצרה במאות אלו ("התקופה הקלאסית") הכילה סוגות שונות: פרשנויות לחוק שנים-עשר הלוחות, לחוקים בודדים או לצווי המגיסטראטים (edictum, שהחשוב מביניהם הוא האדיקטום הפריטוריאני); אוספים של חוות דעת שניתנו למקרים שעוררו בעיות משפטיות, וקושיות, נימוקים ודיונים שעלו בעקבות מקרים אלו; מסירת דעות של משפטנים קדומים יותר ודיון ופרשנות בהם, ועוד.
מאמצע המאה ה-3 ספרות משפטית חדשה התמעטה, ככל הנראה בעקבות אי הסדר באימפריה. המשפטנים השתלבו בבירוקרטיה הקיסרית ומעט הכתבים שנוצרו היו אנונימיים ומחזרו חומרים קדומים. לצד זאת, הריבוי העצום של הספרות המשפטית (שהכילה לא פעם דעות מנוגדות רבות) עליה היה ניתן לפי החוק להסתמך בעת התדיינות בבית המשפט, יצרה חוסר ודאות וביזור משפטי.
חוק קיסרי שהתמודד עם בעיה זו בראשית המאה ה-5 היה 'חוק הציטוטים'. חוק זה הסדיר את אופני ההסתמכות על ספרות משפטית בבית המשפט באמצעות כללים קבועים מראש: הגדרת כתבי המשפטנים עליהם ניתן להסתמך, והכרעה במקרה של מחלוקות באמצעות רוב ומשפטן המוגדר מראש כבעל קול מכריע. חוק זה נכלל בקודקס תיאודוסיאנוס כפתרון חלופי לאחר שהניסיון לערוך קודיפיקציה שתכלול גם את הספרות המשפטית נכשל.
עריכת הדיגסטה.
בפברואר 528, חצי שנה בלבד לאחר שהפך לקיסר, התחיל יוסטיניאנוס הראשון במפעל הקודיפיקציה שלו ומינה וועדה שתאחד את החוקים הקיסריים. באפריל 529 פורסם בעקבות עבודת הוועדה הקודקס, שהכיל גם את 'חוק הציטוטים' התיאודוסיאני ולדברי יוסטיניאנוס מאפשר יחד עם כתבי המשפטנים הקדומים לספק פתרונות לכל המקרים. מכך ייתכן לשער שבשלב זה עוד לא חשב יוסטיניאנוס על יוזמה מקיפה לקודיפיקציה של כלל הספרות המשפטית.
אלא שבשלב מסוים - לא ידוע אם מיד או רק לאחר שנה - החל יוסטיניאנוס לפרסם חוקים המכריעים במחלוקות מרכזיות וידועות בספרות המשפטית (Quinquaginta decisiones, 'חמישים ההחלטות'). בהמשך לכך, בדצמבר 530 מינה את טריבוניאנוס, עוזרו המשפטי של יוסטיניאנוס ששימש כקוואיסטור בזמן זה (הממונה על כתיבה ופרסום חוקי הקיסר), לכנס וועדה שתאסוף ותאחד את כתבי המשפטנים הקלאסיים. טריבוניאנוס הרכיב וועדה שמנתה פקיד אחד (קונסטנטינוס), ארבעה פרופסורים למשפטים (תיאופוליס, קראטינוס מאוניברסיטת קונסטנטינופול, דורותיאוס ואנטוליוס מאוניברסיטת בירות) ואחד-עשר עורכי-דין (advocators).
אם לקבל את תיאורו של יוסטיניאנוס, החומר שעמד בפני הוועדה הכיל 2,000 ספרים ובסך-הכל 3,000,000 שורות. חומר זה צמצמו הוועדה ל-150,000 שורות ב-50 ספרים. יוסטיניאנוס, שמתואר גם הוא כמעורב בחלק מעבודות הוועדה, הורה להשמיט חזרות, חוקים מיושנים או מיותרים, ונתן חופש פעולה אף לשנות טקסטים וליישב סתירות לפי שיקול דעתם. בניגוד ל'חוק הציטוטים' יוסטיניאנוס הורה שיש לאסוף חומרים מכל המשפטנים בעלי ה-ius respondendi (ולא רק חמשת המשפטנים המפורסמים ביותר), ולהכריע ביניהם במחלוקות בכל מקום לפי הדעה הנראית לוועדה כנכונה ביותר (ולא לפי רוב או בעדיפות למשפטן מסוים). יוסטיניאנוס מנמק זאת בכך שבמסגרת הדיגסטה תוקפם של דברי המשפטנים נגזר מסמכותו כקיסר והם אינם עומדים כמקור בעל תוקף עצמאי.