קמארינה (ביוונית: Καμάρινα, בלטינית: Camarina) היא עיר עתיקה בחוף הדרומי של סיציליה, כ-27 קילומטרים דרומית-מזרחית לג'לה (טראנובה), ממנה נותרו בימינו שרידים בלבד.
קמארינה נוסדה ב-599 לפנה"ס על ידי מתיישבים מסירקוסאי, אך נחרבה על ידי העיר המייסדת ב-522 לפנה"ס. הריסות קמארינה נמצאות כיום בתחומי סנטה קרוצ'ה קמרינה (Santa Croce Camerina) שבנפת רגוזה.
אנשי גלה הקימו את העיר מחדש ב-461 לפנה"ס. יחסיה עם סירקוסאי היו כפי הנראה עוינים, אך למרות שעמדה לצדה של אתונה ב-427 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית, היא הושיטה עזרה מסוימת לסירקוסאי אויבתה בשנים 415-413 לפנה"ס. קמארינה נחרבה על ידי הקרתגים ב-405 לפנה"ס, שוקמה על ידי טימולאון ב-399 לפנה"ס לאחר שננטשה בפקודת דיוניסיוס הראשון (טיראן סירקוסאי), אולם נפלה לידי הרומאים ב-258 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה.
העיר נהרסה כליל ב-853 לספירה. מאחר ששכנה בין גבעות חול נודדות, בסביבה שאין בה מחצבי אבן, נשדדו כל אבני הבניין של בתיה גם על ידי יושבי טראנובה עצמם. לפיכך לא נותר ממנה דבר זולת קטע קטן של חומת מקדש אתנה ויסודותיהם של בניינים אחדים. חלקים של חומת העיר והנקרופוליס נחשפו בחפירות ארכאולוגיות ונחקרו.
זמן קצר לפני החרבת העיר בידי הקרתגים בסוף המאה ה-5 לפנה"ס פרצה בה מגפה מסתורית. התעורר חשד כי הביצה, שהגנה על העיר מצפון מפני שכניה העוינים, היא המקור למחלה הלא מוכרת והועלתה הצעה לייבשה. כשנועצו אנשי העיר באורקל, הייתה תשובתו כי אל להם לעשות זאת, משום שהמגפה תחלוף מעצמה עם הזמן. התמרמרות התושבים הלכה וגברה, ולמנהיגי העיר לא נותרה כל ברירה אלא לייבש את הביצה בניגוד לעצת האורקל. ואומנם, משעה שהביצה יובשה לא נותר דבר שיוכל לעצור את התקדמות חיילי הצבא הקרתגי. הקרתגים כבשו את העיר, החריבוה עד היסוד והרגו את כל תושביה לפי חרב. את הסיפור אודות ביצת קמארינה מביא הגאוגרף הרומי סטראבון.
מן העיר נותרו שרידים מועטים בלבד, ובהם קברים מן המאה ה-7 לפנה"ס והריסות מקדש אתנה. לא הרחק מהם התגלה נקרופוליס ובו קברים מן המאות ה-5 וה-4 לפנה"ס. חלק מן הממצאים שנחשפו במקום מוצגים במוזיאון הארכאולוגי של סירקוזה.
ג'אפה
חמאם (כפר)
סיסמומטר
רובה קפצונים
מחוזות איי שלמה
מבחינה מנהלית איי שלמה מחולקים ל-9 מחוזות ואזור עיר הבירה (Capital Territory).
מחוזות ונואטו
מחוזות ונואטו אלו ששת המחוזות של מדינת ונואטו, אשר מחולקים גם הם לנפות. בדרך כלל הנפה מהווה אי ספציפי. שמות המחוזות באנגלית מורכבות מאותיות הראשונות של האיים המרכיבים את המחוז.
סייסמומטר
הפולמוס שלי עם הירש ראסיינאי
הפולמוס שלי עם הירש ראסיינאי (במקור היידישאי: מײַן קריג מיט הערש ראַסיינער) הוא שמו של דיאלוג מסאי דמיוני, שחיבר חיים גראדה בעקבות הביוגרפיה האישית שלו בישיבת נובהרדוק. החיבור נכתב ביידיש ופורסם לראשונה בשנת 1951 בעיתון "דער אידישער קעמפער". הוא גם תורגם לאנגלית ונכלל באנתולוגיה "The Treasure of Yiddish Literature", ובעברית הוא הופיע לראשונה בספר "ישיבות ליטא - פרקי זכרונות".
בחיבור מתוארות שלוש פגישות מקריות בין "הירש ראסיינאי" (בן העיר ראסיין, Raseiniai) לבין "חיים וילנער" (בן העיר וילנה) שניהם בוגרי סניף ביאליסטוק של ישיבת נובהרדוק. שתיים מהן קצרות, אפיזודיות, בשנים 1937 ו-1939, והשלישית ארוכה ונערכה בשנת 1946. במהלך שלוש הפגישות מתנהל עימות פילוסופי-דתי בין הירש ראסיינאי, בוגר אידיאלי של ישיבת נובהרדוק הקיצונית והמסוגרת המקנה לתלמידיה את ההלקאה העצמית והפרישות כדרך חיים, לבין חיים וילנער, בוגר ישיבת נובהרדוק גם הוא שנטש את דרכה ואף הפסיק לקיים תורה ומצוות.
בשנת 1991 עובד החיבור לסרט קולנוע בשם "המריבה" בבימויו של אלי כהן. הסרט הוצג בסינמטקים בישראל ב-1996.
על היצירה.
הפולמוס הוא היצירה הראשונה והיחידה שפרסם גראדה בסוגת המסה. חשבון הנפש שמהווה עיקרון-יסוד בשיטת המוסר של נובהרדוק, מתבטא במובהק ביצירה זו ובדיאלקטיקה שבה. בעקבות השואה שהעמידה את האדם במבוכה, מציג גראדה התלבטויות הבוחנות את אורח החיים הדתי של תקופת טרום-השואה, ומעמידות באור מורכב את החורבן והמסקנות הנובעות ממנו. חשיבות המסה נמצאת הן בתיעוד של זמנה והן בשאלות הדתיות והקיומיות שהיא מציגה. המסה משמשת גם כיסוד לניתוח כלל יצירתו של גראדה, בשל החומרים האוטוביוגרפיים והפילוסופיים המשתקפים ממנה.
רקע.
האידאולוגיה המרכזית של היהדות המסורתית שבאירופה במאה ה-19 ובחציה הראשון של המאה ה-20, שאפה להיבדל מהגויים ומהתרבות שאינה יהודית. ביישומה של האידאולוגיה חל כרסום עמוק לאורך התקופה ההיא, וצעירים רבים דגלו באידאולוגיות שונות ומנוגדות ליהדות המסורתית. אידאולוגיות אלו התבטאו מחד בפריקת עול תורה ומצוות ומנגד בקפדנות יתרה עליהן.
ציטוט זה מתייחס לשואה, אך הוא משקף את סופו של התהליך שהחל להבשיל שנים רבות לפני כן, בין השאר, עם היווצרות תנועת ההשכלה בסוף המאה ה-18. רשת ישיבות נובהרדוק הייתה הגדולה באירופה והשתייכה לתנועת המוסר, ובמסגרתה נעשה ניסיון לתת מענה מסורתי לשבר התרבותי שהתחולל ביהדות. היו לישיבה מאפיינים ייחודיים בנוף הישיבות הליטאיות כישיבה הדוגלת בשיטת המוסר, אך גם בתוך זרם המוסר מיצבה עצמה נובהרדוק כישיבה שונה. רבי יוסף יוזל הורוביץ, "הסבא מנובהרדוק", חינך את תלמידיו לאורח חיים סגפני, התנזרות מתענוגות ואנרכיזם דתי. לשיטתו מעשים קיצוניים יכולים לסלק לחלוטין את התשוקות האסורות ולכן תלמידיו היו מרושלים בלבושם והשתדלו להיות פרושים לגמרי מהנאות גשמיות. הם היו עסוקים בפשפוש מתמיד אחר מעשיהם ומחשבותיהם, ולעיתים גם היו נוהגים במוזרות בכוונה תחילה במטרה לבטל את השפעת היצר הרע עליהם. השקפת העולם הנובהרדוקאית גרסה כי ניתן לבטל לחלוטין את התשוקות הטבעיות באמצעות מעשים קיצוניים כדוגמת המוזכרים לעיל.
בתוך המאבק המתמיד הזה התחנכו חיים וילנער והירש ראסיינאי. הדרך הקשה והלא-טבעית בה נהגו בצעירותם השפיעה עליהם באופן משמעותי, אך הירש ראסיינאי המשיך להיאחז באידאולוגיה שכבר חלפה מהעולם לאחר השואה, ואילו חיים וילנער התפקר והפך למשורר וסופר.
הדברים שבפי גראדה וראסיינאי בחיבור מייצגים משבר זה שעבר על עולם הישיבות האירופי. במהלך הפולמוס מבטא חיים וילנער ביקורת על התמודדות העולם היהודי המסורתי עם השואה אך לא מסתיר את הנוסטלגיה הרומנטית ויסורי המצפון שביחסו לישיבה ולתקופת לימודיו בה. מאידך, בדבריו של הירש ראסיינאי בא לידי ביטוי יאושו הטראגי מעולם פורק-עול וניסיונו הנואש להיאחז עדיין באותו עולם שבתקופת ויכוחם השלישי, ב-1946, כבר היה חרב כמעט לגמרי.
פגישה ראשונה - 1937.
חיים גראדה הגיע לביקור במקום לימודיו בעבר - ישיבת נובהרדוק בביאליסטוק, ופגש שם את חבריו לשעבר. בגישה מעט מתנשאת כותב גראדה:
את הירש ראסיינאי פגש גראדה באקראי בעת שהלך ברחוב, ומיד מתואר מתח בין שני החברים לשעבר. הירש פתח בנאום ארוך המבקר את אורח חייו של גראדה, ואת עזיבתו את הישיבה:
בתגובתו שוטח גראדה את ביקורתו על דרכה של נובהרדוק. הוא טוען כנגד הירש כי מעשיהם של תלמידי נובהרדוק אינם מרחיקים את התשוקות וכי לא ניתן לבטלן לחלוטין. הירש עונה בקצרה ונעלם.
פגישה שנייה - 1939.
לאחר שנתיים פוגש גראדה באקראי את הירש ראסיינאי בוילנה. הירש כבר נשוי, ולפי תיאורו של גראדה, חזותו הפכה להיות מעט יותר כשל אדם מן היישוב ולא מרושלת כמנהג תלמידי נובהרדוק. בגלל הכיבוש הרוסי את העיר חושש הירש לדבר בחופשיות, אך הוא בכל זאת פונה לגראדה במרירות ושואל: "עכשיו אתה כבר שבע רצון? לזה נתכוונת?" בהטילו את אשמת המלחמה על פורקי העול שעליהם נמנה חיים וילנער - גראדה.
פגישה שלישית - 1946.
פגישתם השלישית מתרחשת בפריז בתום מלחמת העולם השנייה. היא הארוכה מבין השלוש ומתנהלת בצל השואה אותה עברו שניהם. עם זאת השיחה ארוכה ונינוחה יחסית לשתי הקודמות. הירש הפך לנחמד יותר, והוא מספר לגראדה כי במהלך המלחמה היה במחנות ריכוז וכיום הוא מכהן כראש ישיבה בזלצהיים וכעת הוא באחד ממסעותיו לאיסוף כספים ותלמידים לישיבתו.
תוך זמן קצר שיחתם נסובה אודות השאלה היכן היה אלוהים בשואה. חיים וילנער אינו מצליח להבין איך הירש ראסיינאי עודנו מאמין בהשגחה פרטית לאחר הירצחם של המיליונים בשואה, ובהמשך, שיחתם נסובה אודות היחס לתרבות שאיננה יהודית, והדרך בה יש להתייחס ליהודים שאינם שומרים תורה ומצוות.
הירש נואם על כך שלמרות החכמה שניתן למצוא בגויים עדיין על הכל להישפט על פי המעשים, ומההשמדה ההמונית בשואה הוא מסיק כי חכמת הגויים נשארת במישור התאורטי:
בשלב זה של מעמיד גראדה את הדיון על שאלה עקרונית: האם אין להשלים עם הגרמנים ולו במחיר של חורבן העולם? לגראדה הדבר ברור שמחיר חורבן העולם כבד מנשוא ויש לוותר למענו ולמחול לנאצים, אך הירש ראסיינאי, בעיקשות נובהרדוקאית אופיינית, טוען כי השלמה עם הגרמנים אינה באה בחשבון, וללא כל קשר למחיר.
הירש מבקר את היהודים שלא שמרו תורה ומצוות ומאשים אותם בצביעות. לדבריו הכיסוי התרבותי אותו ניסו לשוות לעצמם על מנת להידמות לגויים היה התכחשות לאמת ובריחה מהמציאות האנטישמית שהייתה באירופה כולה:
תשובתו של גראדה נוגעת לבסיס השוני בהשקפות העולם שלהם:
את פגישתם חותם ר' הירש:
זיהוי דמותו של 'הירש ראסיינאי'.