הניסוי של פיזו למדידת מהירות האור במים נחשב כ"מסמר האחרון בארון המתים" של המודל החלקיקי של האור של ניוטון. מודל זה חזה שתנועת האור במים אמורה להיות מהירה יותר מאשר באוויר. פיזו הראה שמהירות האור במים "נמוכה" מבאוויר, על ידי כך שהניח צינור מלא מים בנתיב האור.
אחמד עלי
אחמד מוחמד מוחמד עלי (בערבית: أحمد محمد محمد علي; נולד ב-19 בנובמבר 1972) הוא קצין בדרגת עקיד (קולונל) המכהן כיועץ תקשורת לנשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי ולשעבר דובר צבא מצרים הראשון.
מונה לתפקיד דובר הצבא המצרי לאחר הדחת הנשיא מוחמד מורסי. לדף הפייסבוק כדובר הצבא היו מעל 2,000,000 עוקבים וכלי התקשורת המצריים עקבו באדיקות אחרי העדכונים שהוא פרסם, והעלו בעקבותיהם ידיעות הקשורות לצבא.
עלי סיים את לימודיו במכללה הצבאית המצרית בשנת 1991. לאחר מכן שירת בחיל הרגלים המצרי והשתלב בו בתפקידים שונים, בהם מפקד גדוד. בהמשך כיהן כחבר בצוות ההוראה של המכללה הצבאית ושל מכללת המפקדים והמטה הכללי. הוא מחזיק במספר תארים אקדמיים בנושאי צבא וביטחון. בין היתר למד בבריטניה ובארצות הברית.
אחמד מוחמד עלי
פוינט דו הוק
אבים (מחוז)
מחוז אבים (באנגלית, בסווהילי: Abim) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור הצפוני במדינת אוגנדה. בדומה למחוזות נוספים במדינה, המחוז נקרא על שם העיר הראשית שלו, אבים.
מיקום.
המחוז גובל במחוז קוטידו מצפון מזרח, במחוז נפק מדרום מזרח, במחוז אוטוק מדרום מערב, ובמחוז פאדר ממערב. מטה המחוז יושב בעיר הבירה של המחוז. עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא אבים.
רקע כללי.
במקור נחשב המחוז לנפת לאבוור שישבה תחת מחוז קוטידו. ב-1 ביולי 2006, התפצל המחוז והפך למחוז עצמאי, כחלק מתוכנית ממשלתית להקטין את המחוזות במדינה, ובכך יועברו הכספים גם לעיירות הקטנות, ולא יישארו בידיי הערים הגדולות במחוז, כפי שקרה עד אז. תחת המחוז יושבות הנפות: אבים, אלרק, לוטוקיי, מורולם וניאקווי.
כלכלה.
הכלכלה בנויה בעיקר מחקלאות וגידול בעלי חיים. סוגי הגידולים הם: דורה, תירס, דוחן, אפונה, דלעת, אגוזי אדמה, מלפפון, שעועית, מניהוט מצוי, בטטה, חמנית, שומשום ואורז.
אוכלוסייה.
כ-85% מתושבי המחוז גרים באזורים כפריים.
גברדין
גברדין (באנגלית: Gabardine) הוא טקסטיל שהומצא ב-1879 על ידי תומאס ברברי, שרשם עליו פטנט ב-1888. האריג אטום למים ומשמש ליצירת מעילי גשם ובגדים אחרים.
הגברדין שימש לביגוד עבור חוקרי קטבים דוגמת רואלד אמונדסן וארנסט שקלטון ועבור כובש הפסגות ג'ורג' מאלורי.
מעיל גשם
מעיל גשם הוא פריט לבוש עליון (הנלבש לרוב מעל הבגדים), ומיוצר מחומר אטום למים במטרה להגן על האדם מפני הגשם.
במלחמת העולם הראשונה מונה תומאס ברברי, ממציא הגברדין ובעל הפטנט עליו, לספק הרשמי ומעצב המדים של חיילי צבא בריטניה שהיו אמורים להילחם בחפירות. ברברי עיצב מבדי גברדין מעילי גשם עבור הקצינים הבריטיים ובהמשך עבור הקצינים הצרפתים. לאחר המלחמה התפשט השימוש במעילי גשם גם בין האזרחים.
מעיל הגשם (באנגלית: "Trench coat") הוא התפתחות של גלימה אטומה לגשם בשם "Gents Walking", שנמכרה בחנות של ברברי כבר בראשיתה ושימשה את העובדים בחיק הטבע, במיוחד הנאלצים להתמודד עם פגעי מזג האוויר, הגלימה שימשה גם את חוקרי הקטבים. הגלימה הפכה לאחד מסימני ההיכר של הבלש הספרותי שרלוק הולמס.
מעיל הגשם היה בתחילה בגד גברי מובהק ובסרטי קולנוע היו שחקנים שהפכו אותו לאחד מסמליהם, כמו המפרי בוגרט ופיטר סלרס. בהמשך החלו גם נשים ללבוש מעילי גשם ועל מסך הקולנוע הייתה גרטה גרבו הראשונה שהופיעה לבושה במעיל גשם בסרט A woman of affairs. אחריה כבר באו קתרין הפבורן, סופיה לורן ואחרות.
סוכני הגסטפו אימצו לעצמם גרסה שחורה של מעיל גשם, שפותחה במיוחד עבורם.
אליהו גמליאל
אליהו גמליאל (3 במאי 1926 - 10 במרץ 2013) היה מוזיקאי, מורה למוזיקה, כוריאוגרף ומרקיד ריקוד עם ישראלי.
חייו.
אליהו גמליאל נולד בטבריה, למד ב"תלמוד תורה" ואחר כך למד בבית הספר העממי בטבריה. כבר מגיל צעיר גילה נטייה למוזיקה ובהיותו בגיל 12 ניגן במפוחית פה ובתופים וליווה בנגינתו את ריקודי העם שנערכו בצריף הצופים בטבריה. בנעוריו התחנך בחברת הנוער בעין חרוד וברמת יוחנן, וארגן ערבי ריקוד עם אחרים בקיבוץ בערבי שבת.
ברמת יוחנן פגש את המלחין מתתיהו שלם שהתרשם מכישוריו ושלח אותו ללמוד במדרשה למורים למוזיקה. במקביל ללימודיו המוזיקליים רקד אליהו גמליאל בלהקת המחול "ענבל".
גמליאל התגייס לפלמ"ח ועם הקמת צה"ל שירת ביחידת חבלנים ומאוחר יותר ליווה בנגינת חליל צד את תזמורת צה"ל שהייתה בשלבי התארגנות והקמה ראשונים והופיע עמה ברחבי ישראל.
גמליאל היה חבר ב"חבורת האש" והרבה להופיע עמה וגם בנפרד בשירי רועים ביישובים שונים ברחבי ישראל כשהוא שר, רוקד, מתופף ומחלל בחלילים שונים שחלק מהם יצר במו ידיו. גמליאל השתתף בחוגי ריקודי עם ברחבי ישראל, הדריך וארגן הרקדות עם ושימש מורה למוזיקה בבתי ספר ובסמינר הקיבוצים.
בפסטיבל הזמר והפזמון של שנת 1965 היה גמליאל חבר בוועדת בחירת השירים לצד פאול בן-חיים, יחזקאל בראון, אהרן מגד, נעמי פולני ונוספים.
בסוף אוקטובר 2011 ערכה אקו"ם בבית אגודת העיתונאים "בית סוקולוב" מסיבת הוקרה לגמליאל ולאמנים ותיקים אחרים. גמליאל, על אף שחצה את גיל ה-80, הופיע עם בתו יסמין שהייתה חברה בלהקת הבנות "מנגו".
גמליאל התגורר בחיפה עד לפטירתו בגיל 87. נקבר בבית העלמין בקיבוץ רמת יוחנן.
יצירתו.
גמליאל חיבר ריקודים רבים הנרקדים ברחבי ישראל והעולם, ובהם ריקודים לשירים: "מי האיש", "שני שושנים", "ציון תמתי", "איילת אהבים", "כל הכבוד". גמליאל הלחין את השיר הידוע "ארץ זבת חלב ודבש" שהפך לקלסיקה בזמר הישראלי ואף חיבר לשיר זה ריקוד.
סחר העבדים האטלנטי
סחר העבדים האטלנטי או הטרנס אטלנטי, (באנגלית: The Atlantic slave trade or transatlantic slave trade) הוא מונח המתייחס ללכידתם ושיעבודם של מיליונים מתושביה השחורים של אפריקה, ולהעברתם בכפייה לאמריקה. בתקופה שנמשכה מהמאה ה-16 ועד המאה ה-19 מכרו סוחרי עבדים מיליוני אפריקאים מהחלקים המרכזיים והמערביים של היבשת, דרך האוקיינוס האטלנטי למרכז ודרום אמריקה, שם התבססה כלכלת מטעים לגידול מוצרי צריכה אירופאים ובראשם סוכר. בתרבות האפרו-אמריקאית, מכנים את תופעת סחר העבדים בשם Maafa, שפירושו שואה או אסון רב ממדים.
אומנם סחר בעבדים ועבדות באופן כללי היו קיימים גם לפני תחילת הסחר האטלנטי, אך רק במאה ה-16 הפך ייצוא העבדים לתעשייתי, מקיף ובעל נתח גדול בהכנסותיה של אפריקה ובעיקר של אירופה.
בין המאות ה-16 וה-19, החלו תושבי אירופה לגלות את ארצות העולם החדש ורבים מהם התיישבו דרך קבע באמריקה הצפונית והדרומית, באוסטרליה ובניו זילנד. התושבים הללו היו זקוקים לכוח עבודה רב וזול שיענה על צרכים שונים ומגוונים: עבודה במטעים ובשדות, כריית מתכות יקרות, סלילת מסילות ברזל וכבישים, עבודות בענפי מלאכה שונים ועבודות שירות באחוזות הגדולות שבנו. העבדים השחורים החליפו את האינדיאנים בני המקום, שהועסקו על ידי המתיישבים החדשים, כיוון שרבים מהם לא הצליחו לעמוד בתנאי העבודה הקשים וחלקם אף לקו במחלות שהביאו למותם. העבדים האפריקאים הראשונים הגיעו למושבות האנגליות בצפון אמריקה. מאמצע המאה ה-17 הם וצאצאיהם היו לרכושם של בעליהם לפי חוק. הם נחשבו כסחורה ונמכרו בשווקים לצד סחורות ושירותים שונים.
בתקופה זו, מיליוני אפריקנים נתפסו, נמכרו והובלו לחברות המערביות. פתיחת המסחר האטלנטי העולמי בתחילת המאה ה-15 הובילה להגירה גדולה (הן מרצון והן מכפייה) מהעולם הישן לאמריקה שקיבלה את הכינוי "העולם החדש". במשך כל תקופה זו, הרוב המוחלט של השחורים באמריקה סווגו כעבדים, לא נחשבו כבני אדם, נשללו מהם זכויות האדם הבסיסיות ביותר והם זכו לטיפול מזלזל ואכזרי.
בני האדם היו נחטפים באפריקה בידי סוחרים מקומיים או על ידי בני שבטים יריבים, ולעיתים נמכרו גם בידי בני משפחותיהם שעבורם אספקת העבדים הייתה דרך פרנסה עיקרית. עם חטיפתם או רכישתם הפכו לעבדים. הם הובלו בספינות בתנאים בלתי אנושיים, בעיקר לאיים הקריביים ולברזיל, שם עונו ונמכרו תמורת זהב או סחורות בהתאם לאיכותם. בשלבים מאוחרים יותר של סחר העבדים נשלט הסחר בידי סוחרים ברזילאים והולנדים. ההערכה היא כי למעלה מ-12.5 מיליון עבדים הובלו לאמריקה, וכ-15% מהם נספו במסע.
לסחר העבדים, להשפלה, לעינויים הקשים ולמותם של מיליוני אפריקאים, נמצאו הצדקות דתיות. "שיעבוד האפריקאים התפרש כמעשה חסד, שהרי מתן הזדמנויות לשמש עבד בחברה נוצרית יש בו כדי להציל מחטא הפגניות בחברה האפריקנית".
רקע.
העבדים הראשונים הובאו לצפון אמריקה בווירג'יניה ב-1620, על גבי אונייה הולנדית, כאשר עבדים אלו היו במקור שבויי מלחמה מאפריקה. בתחילה, מוסד העבדות בארצות הברית לא היה קיים במשמעות המיוחסת לו היום, כאשר הן שחורים והן לבנים הועסקו בחוות החקלאיות ברחבי המושבות האמריקאיות, וזאת על תקן "עבדים לזמן מוגבל". עם זאת, בעקבות תחילת גידולו של האורז במושבות, והצורך של החוות להתרחב לשם יעילות כלכלית, הלך וגבר השימוש דווקא בעבדים שחורים, שכן בעקבות הרעת התנאים בחוות (בשל גידולן), הלך ופחת זרם העובדים הלבנים שהגיעו למושבות, והלך וגבר הצורך של בעלי החוות בכוח אדם זול וצייתן, כדוגמת העבדים השחורים שנלקחו ממולדתם בכפייה.