אף שהמציאות הייתה שמהומות סטונוול עצמן, כמו גם ההתארגנות הפוליטית המיידית והמתמשכת שהתרחשה בעקבותיהן, היו אירועים שציונו באופן מלא על ידי נשים לסביות, גברים הומוסקסואלים, אנשים ביסקסואלים וטרנסג'נדרים מכל הגזעים ורקעים, חלק בלתי מבוטל של משתתפי המצעד הם הטרוסקסואלים. מבחינה היסטורית אירועים אלה נקראו לראשונה כאירועי גאוות "גיי" (Gay), אשר שימשה באותה תקופה במובן כללי יותר עבור כיסוי כלל הספקטרום של מי שידועים כיום כחלק מקהילת הלהט"ב.
מצעדים ראשונים.
ב-2 בנובמבר 1969 הציעו פעילי זכויות הלהט"ב קרייג רודוול, בת זוגו פרד סרג'נט, אלן ברוידי ולינדה רודס את קיומו של מצעד הגאווה הראשון שייערך בניו יורק במסלול של החלטה בכנס האזורי המזרחי של הארגונים ההומופילים (ERCHO) בפילדלפיה באומרם כי,
ביום שבת 27 ביוני 1970, ארגון הלהט"ב "Chicago Gay Liberation" ייסד צעדה מפארק וושינגטון סקוור (כיכר באגהאוס) אל מגדל המים של שיקגו בצומת שדרות מישיגן, שהיה המסלול שתוכנן במקור, אם כי רבים מהמשתתפים צעדו באופן ספונטני למרכז האזרחים (כיום מכונה בריצ'רד ג'יי דיילי) לאחר מכן. התאריך נבחר עקב כך שאירועי סטונוול החלו ביום שבת האחרון של חודש יוני וכתוצאה מכך המארגנים רצו להגיע למספר המרבי של קונים בשדרת מישיגן באותה עת. המצעדים הבאים בשיקגו נערכו ביום ראשון האחרון של יוני, במקביל לתאריך של מצעדים דומים רבים אחרים במקומות נוספים.החוף המערבי של ארצות הברית קיים צעדה בסן פרנסיסקו ב-27 ביוני 1970, בלוס אנג'לס ב-28 ביוני 1970 ואירוע אשר כונה "גיי-אין" ב-28 ביוני 1970. בלוס אנג'לס התכנסו מוריס קייט (מייסד החזית לשחרור הומואים בלוס אנג'לס), הכומר טרוי פרי (מייסד כנסיית המטרופוליטן הקהילתית) והכומר בוב האמפריס (מייסד המשימה של ארצות הברית המשמשת כמשלחת המדינה לאו"ם) לתכנון הנצחה. הם התמקמו במצעד במורד כביש שדרות הוליווד אך נתקלו בקשיים בקבלת היתר מהעירייה. נציבות המשטרה העניקה את ההיתר, אם כי נכללות אגרות העולות על 1.5 מיליון דולר. עם זאת, לאחר שהאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות נכנס לתפקיד, הוועדה ביטלה את כל דרישותיה. מעשה זה נדחה כאשר בית המשפט העליון בקליפורניה הורה למשטרה לספק הגנה למפגיני המצעד "כפי שתעשה לכל קבוצה אחרת". החלטת בית המשפט העליון הורתה למפכ"ל המשטרה להוציא היתר קיום מצעד בציטוט המשפט "הערבות החוקתית לחופש הביטוי".מתחילת הקמת המצעד, מארגניו ידעו שיש סיכונים לאלימות אשר כתוצאה מכך המארגן קייט קיבל איומי מוות בבוקר המצעד. שלא כמו במהדורות מאוחרות יותר, המצעד הראשון הוגדר כשקט מאוד, צועדיו התכנסו במקדדן פלייס בהוליווד, צעדו צפונה ופנו מזרחה לשדרות הוליווד. ירחון האדבוקט דיווח בסופו כי "למעלה מ-1,000 הומוסקסואלים וחבריהם ערכו, לא רק צעדת מחאה, אלא מצעד מלא בשדרות הוליווד המפורסמות בעולם". ביום ראשון, 28 ביוני 1970, סמוך לשעות הצהריים, ערכו קבוצות פעילים הומואים בניו יורק מצעד גאווה משלהן אשר כונה "יום השחרור של רחוב כריסטופר", לשם ציון מהומות סטונוול שנה קודם לכן.
המצעדים הראשונים התאפיינו ברצינות והנאה, ושימשו השראה לתנועת האקטיביסטים המתרחבת. הם חזרו על עצמם בשנים שלאחר מכן, בעוד צעדות שנתיות רבות החלו לראשונה בערים נוספות ברחבי העולם. באטלנטה ובניו יורק נקראו "Gay Liberation Marches", ויום חגיגתן כונה "Gay Liberation Day". בלוס אנג'לס ובסן פרנסיסקו נודעו בשם "צעדות החופש הגאה" ויומן נקרא "יום החופש הגאה". כאשר ערים גדולות נוספות וערים קטנות יותר החלו לערוך מחאות משלהן, שמות אלה התפשטו. האידאולוגיה השורשית שמאחורי המצעדים הייתה לביקורת על המרחב שיוצר הטרוסקסואליות כהטרונורמטיביות וכל מעשה שנראה "הומוסקסואלי" החל להיחשב כמנוגד ושלילי. הצעדות התפשטו באופן בינלאומי, כולל ללונדון שם התקיימה "עצרת הגאווה הגאה" הראשונה ב-1 ביולי 1972, התאריך שנבחר בכוונה לציון יום השנה השלישי לפרעות סטונוול.
בשנות השמונים חל שינוי תרבותי בתנועה הגאה, פעילים בעלי אופי פחות רדיקלי החלו להשתלט על ועדות הצעדה בערים שונות, בעודם החליפו את שמותן מ-"צעדת שחרור הומואים" ו-"החופש הגאה" ל-"מצעד הגאווה". הפעילה הביסקסואלית, ברנדה הווארד, ידועה בתור "אם הגאווה" על עבודתה לייסוד מצעדי הבכורה בעולם.
מצעדי גאווה ברחבי העולם.
אוקיאניה.
אוסטרליה.
אוסטרליה מוגדרת כאחת המדינות הידידותיות ביותר כלפי להט"ב בעולם, עם היסטוריה ארוכת שנים של אקטיביזם לצד קיומו של מצעד הגאווה השנתי מאז שנת 1979, המרדי גרא ההומו-לסבי של סידני, העיר נבחרה נבחרה לאחת הערים הכי ידידותיות עבור הקהילה הגאה באוסטרליה, ובעולם כולו. בשנת 1993 משך המרדי גרא מעל 500 אלף מפגינים ובכך, הפך למצעד הגאווה הגדול ביותר בכלל מדינות יבשת אוקיאניה.
איי מריאנה הצפוניים.
מצעד הגאווה הראשון באיי מריאנה הצפוניים נערך ביולי 2018.
גואם.
מאז שנות ה-90 קיימת קהילת להט"ב גלויה, עם מועדוני לילה ואירועיים חברתיים המאורגנים בגואם. מצעד הגאווה באי מתקיים בכול שנה מאז 2017, ומושך כאלפי משתתפים עם מספר גדל במהלך השנים. גואם היא חברה באיגוד נסיעות הלהט"ב הבינלאומי ולאחרונה, החלה למסחר את עצמה כיעד תיירותי.
ונואטו.
היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה צוין לראשונה בונואטו בשנת 2016 ומאורגן על ידי קרן "VPride". באוקטובר 2016 קיימה הקבוצה, במתאם עם קבוצות זכויות אדם אחרות ובהן מרכז נשים של ונואטו, סדנה בנושא זכויות להט"ב וזכויות נשים. שר הבריאות השתתף באירוע, ודן בסוגיות כגון גישה טובה יותר לבריאות עבור אנשים החיים עם HIV / איידס.
מיקרונזיה.
בדצמבר 2018 התקיים מצעד הגאווה הראשון בפוהנפיי, מיקרונזיה.
ניו זילנד.
ניו זילנד מכונה לעיתים קרובות אחת המדינות הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם וכוללת קהילה רחבה ופתוחה בעיקר בבירתה, ולינגטון. אירועי גאווה נערכו לראשונה ברחבי המדינה מאז שנות השבעים. "מצעד הגיבורים", אשר נערך בין השנים 1992–2001 היה אירוע גאווה בו השתתפו למעלה מ-100,000 איש מדי שנה ובשיאו, עד 200,000 אלף בשנים 1999 ו-2001. זכויות קהילת הלהט"ב במדינה החלו להשתפר משמעותית מאז קיימו של המצעד, בשנת 1999 הודיעה ראשת ממשלת ניו זילנד, ג'ני שיפלי שתיקח חלק במצעד. מנהיגת האופוזיציה וראש הממשלה בין השנים 1999–2008 הלן קלארק, השתתפה במצעד מספר פעמים בעבר והיא מתחה ביקורת רבה על הממשלה על שלא השתתפה במצעד קודם לכן. מצעד הגיבורים חזר בשנת 2013 תחת הכותרת "פסטיבל הגאווה של אוקלנד" לראשונה מזה 12 שנים. במהלכו, הוצג מצעד לאורך פונסונבי רואד (באור יום ולא בשעות הלילה), וכן מסיבת סיום גדולה בפארק ויקטוריה.
אירוע גאווה בולט נוסף ברחבי ניו זילנד הוא "Big Gay Out", אירוע משפחתי המתקיים מדי שנה באוקלנד בפארק קויל של פאט שבלייה מאז שנת 2000. מספר המשתתפים עלה בהתמדה בשנים האחרונות וכולל הופעות של ראש הממשלה, מנהיגי אופוזיציה ופוליטיקאים רבים אחרים ממפלגות מרכז-שמאל ומרכז-ימין כאחד. בשיאו, השתתפו כ-15,000 איש בשנים 2013, 2014 ו-2021.
סמואה האמריקאית.
ארגון הלהט"ב העיקרי בשטחי המדינה הוא האגודה לפאפאפין, קבוצה מסורתית המגדירה את עצמה במגדר שלישי בסמואה האמריקאית. העמותה מארגנת מדי שנה אירועים ופסטיבלים. פסטיבל הגאווה הראשון במדינה נערך באוגוסט 2016 באוטולי וכולל תחרויות מקהלת שירה, מחול ומצעד דמוי קרנבל.
פיגי.
בעוד שפעילי זכויות האדם ביצעו עבודת תמיכה בנושא החשש לזכויות הלהט"ב בפיג'י, הממשלה ביטלה בעבר את קיומם של מצעדי הגאווה. עם זאת, ב-17 במאי 2013, צוין היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה וכך במשך השנים מאז. בשנת 2017 נערך אירוע ציונו בבירה סובה אשר כלל פעילי זכויות להט"ב רבים כמו גם אנשי דת בולטים.
מצעד הגאווה הראשון של פיג'י נערך במאי 2018 במקביל ליום הבינלאומי נגד הומופוביה. המצעד התקיים בלוטוקה, העיר השנייה בגודלה והיה למצעד הראשון שנערך במדינת אי באוקיינוס השקט (למעט ניו זילנד ומספר שטחי חסות, כגון הוואי). המשטרה המקומית סיפקה ליווי למשתתפים. הנשיא לשעבר, אפלי ניילטיקאו, נאם באירוע.
אירופה.
אוסטריה.
הקהילה הגאה מפותחת בכל הערים הגדולות יותר באוסטריה כגון וינה, לינץ, אינסברוק, זלצבורג וגראץ. בכל שנה, עיריית וינה מארגנת מצעד גאווה בשם "מצעד הקשת". ארגוני הלהט"ב הגדולים במדינה כוללים את "HOSI Wien" שנוסד בשנת 1979 והוא הארגון הוותיק והגדול ביותר של אוסטריה בנושא. פורם הלסביות, ביסקסואלים והומוסקסואלים האוסטרי (ALGF) שהיה פעיל מאז שנות ה-90 ואפרו קשת אוסטריה (ARA), הארגון הראשון של מהגרי להט"ב מאפריקה, מארגנים בכול שנה אירועי גאווה שונים.
אוקראינה.