מרכז הספר והספריות בישראל או בשמו המקורי "מרכז ההדרכה לספריות ציבוריות" נוסד בשנת 1976 ביוזמתו של קורט דוד וורמן. הארגון מספק מאז שירותים ומוצרים המופצים ליותר מ-5,000 ספריות וארגונים בישראל ולמעלה מ-6,000 ספרנים ומידענים. המרכז הוקם כגוף המגזר השלישי לאחר אישור חוק הספריות הציבוריות בשנת 1975, כשיתוף של שלושה גופים שחברו יחדיו: המחלקה לספריות במשרד החינוך והתרבות, אס"י - ארגון ספרני ישראל, שהשתייך להסתדרות העובדים הכללית, ובית הספר לספרנות, מידע וארכיונאות באוניברסיטה העברית בירושלים. המרכז הוקם על פי מודל סקנדינבי של ארגון-גג ארצי, הדואג לאינטרסים המשותפים של כל הספריות. הגוף החדש היה מופקד על ניהול תקציבי הרכישה של הספריות.
ב-1985 היו קרוב למיליון ישראלים מחליפים ספרים בספריות הציבוריות. הסקר הצביע על עלייה מתמדת בהרגלי הקריאה של הישראלים. בעוד שבשנת 1962 היו 8% מהישראלים רשומים בספריות ציבוריות, וב-1969 - 16%, בשנת 1985 הגיע מספרם ל-26%. עוד נקבע כי בספריות מצויים כ־12.6 מיליון כרכי ספרים ועובדים בהן 2,118 ספרנים.
ב-1987 החל תהליך מחשוב הספריות הציבוריות. לצורך כך הוקמה ועדת היגוי למחשוב ספריות במסגרת השלטון המקומי, במטרה להציע פתרון מחשובי כולל לספרייה העירונית. הניסיון הראשון במחשוב ספרייה בארץ התקיים כבר בתחילת שנות ה-70. בית הספרים הלאומי בירושלים קיבל מענק ממשלתי מיוחד לפיתוח קיטלוג ממוכן. הניסיון לא עלה יפה והופסק. ב-1974 היו כבר חלק מהספריות האוניברסיטאיות ממוחשבות.
בשנות ה-90 הלך ופחת השימוש בספריות הציבוריות, בין השאר, עקב הקשיים התקציביים בהן היו נתונות. ב-1998 היו, לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, 807 אלף איש בלבד רשומים בספריות ציבוריות, המהווים 16% מהאוכלוסייה. מספר הספרים בספריות הצטמצם, כמו כן רק מיעוטן סיפקו שירותי אינטרנט. תקציב משרד החינוך לספריות ירד עם השנים בעקביות, ובשנות התשעים הוא עמד על כ-4% מתקציב התרבות.
באפריל 2004 עברה הספרייה המרכזית בחולון למשכנה החדש כחלק ממתחם המדיטק - מתחם תרבותי רב תחומי. המתחם כולל גם תיאטרון וסינמטק וכן את המוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס ואת מוזיאון העיצוב.
חוק הספריות הציבוריות.
"חוק הספריות הציבוריות" אושר ב-1975. כבר ב-1969 הוגשה הצעת החוק לפיה תחויב כל רשות מקומית בהקמת ספרייה ציבורית. כמו כן, יורשו רק ספרנים מקצועיים לנהל ספריות של רשויות מקומיות. מטרתו העיקרית של החוק הייתה להנגיש את הקריאה לציבור בכל ישוב באופן אוטונומי, ולאפשר את שירותי החלפת הספרים בחינם. בחוק שולבו קריטריונים מחמירים כמו הארכת שעות שירות הספרייה לקהל, קביעת מסלולים מיוחדים ללימוד ספרנות במסגרת מכללות מוכרות ועוד. החוק קבע כי נטל מימון תקצוב הספריות הציבוריות יתחלק בין משרד החינוך לרשויות המקומיות. בהמשך נקבע כי משרד החינוך ישא ב-75% מההוצאות.
ב-28 בינואר 1980 הושבתו כל הספריות הציבוריות בארץ ונערך כינוס מחאה והפגנה בירושלים. הספרנים מחו על אי ביצוע חוק הספריות הציבוריות, ועל יחס של הזנחה וסחבת בנושא, מצד משרד החינוך.
ב-1987 אושרה לראשונה הקצבה בת 330 אלף שקלים, שתשמש כתמלוגים לסופרים על פי מספר ההשאלות של ספריהם בספריות ציבוריות. המחאות נשלחו ל-157 סופרים שנעו בין 25-15,000 ש"ח. ההצעה לתיגמול הסופרים הוגשה על ידי ועדת שלו-לפיד שבדקה את מצב הסופר בישראל. קריטריון הזכאות לתשלום היה כתיבת ספרות יפה ומקורית בעברית, שסופריה הם אזרחי ישראל ומתגוררים בה דרך קבע, וכן אלמנות סופרים.
ביולי 2001 החליטה הממשלה להקצות בכל שנה תוספת של 10 מיליוני ש"ח לתקציב הספריות הציבוריות. למרות ההחלטה, התקבלו בשנים 2001-2003 5 מיליוני ש"ח בלבד ממשרד האוצר. ב-2002 תוקן חוק הספריות הציבוריות, ונקבע בו שהשתתפות המדינה בתקציב לא תפחת מ-50% מהעלות השנתית של הספריות, וכי יישומו יחל בהדרגה מ-2004. בגלל בעיות תקציב, נקבע תיקון נוסף לחוק ב-2003, שטירפד את ההחלטה.
תיקון חוק הספריות הציבוריות.
בשנת 2007 אישרה הכנסת תיקון לחוק הספריות הציבוריות. החוק קבע במקור כי בכל רשות מקומית צריכה לפעול ספרייה ציבורית ששירותיה יינתנו בחינם, אולם בחוק לא נקבע כיצד הן יתוקצבו. בתקופה שבה הוא נחקק, מימנה המדינה 70%-50% מתקציב הספריות, אבל התקציב מהמדינה נשחק והיא מימנה רק 5% עד 10% מהתקציב כל שנה. ב-2007 מימנה רק 17 מיליון שקל מתוך 200 מיליון שקל, עלות התפעול השנתית של הספריות אז בישראל. כך נפל המימון על כתפיהן של הרשויות המקומיות, ולא כולן היו מסוגלות לשאת בעול. רוב הספריות הציבוריות נאלצו לגבות דמי מנוי שנתיים, אף על פי ששירותיהן אמורים להינתן ללא תשלום. תיקון החוק קבע כי המדינה תממן לפחות מחצית מתקציבן של הספריות ותקציבן יעלה בכמה פעימות ל-86 מיליון שקל בשנה, שיצטרפו מתקציב משרד התרבות לתקציב שאותו מקצות הרשויות המקומיות.
ב-2010 נרכשו לראשונה על ידי מרכז הספר והספריות בשיתוף המחלקה לספריות במשרד החינוך מכשירי 'עברית' טעונים בספרים אלקטרונים, והם הופצו בכ-150 ספריות ברחבי הארץ.
הפרטת הרכש לחברת "פמי פרימיום".
בשנת 2010 זכתה חברת "פמי פרימיום", במכרז של משרד התרבות והספורט לניהול הרכש של כל הספריות הציבוריות בישראל. החברה קבעה כללים חדשים לרכישת ספרים. בין השאר קבע תנאי סף שמחזור העסקים הכולל של ההוצאה לאור שממנה יירכשו ספרים, בכל אחת משלוש שנות הכספים האחרונות, לא פחת מ-500,000 ש"ח לשנה. משמעות הדבר היא שמו"לים קטנים לא יכולים יותר לספק ספרים לספריות הציבוריות. החברה גם זכתה, ביולי 2016, במכרז לניהול פעילות אמנות לעם, כולל תקציבי התרבות של הספריות.
צבע העור
ביטיס מתנפח
ביטיס מתנפח (שם מדעי: "Bitis arietans") הוא מין של נחש ארסי מסוג ביטיס ממשפחת הצפעיים, המצוי בסוואנות ואזורי המרעה ממרוקו שבמערב דרך רחבי אפריקה, למעט הסהרה ואזורי יערות הגשם, ועד מערב חצי האי ערב. הביטיס המתנפח אחראי למספר מקרי המוות הרב ביותר באפריקה וזאת הודות למספר גורמים, כגון תפוצתו הרחבה ושכיחותו באזורי אוכלוסייה צפופים.
קיימים שני תת-מינים:
תיאור המין.
אורכו הממוצע של הביטיס המתנפח הוא 1 מטר. נצפו גם פרטים גדולים באורך 1.90 מטרים, ובמשקל מעל 6 ק"ג ובעלי היקף של 40 ס"מ. פרטים מאזור ערב הסעודית אינם גדולים כל כך, לרוב הם מגיעים לאורך של עד 80 ס"מ. הזכרים גדולים מהנקבות ובעלי זנב ארוך יותר. לראש צורה פחות משולשת עם חוטם קהה ומעוגל, אך עדיין הוא הרבה יותר רחב מהצוואר. צבע התבנית של עורם משתנה בהתאם לאזור הגאוגרפי. פרטים מהאזורים הגבוהים של מזרח אפריקה ואזור כף התקווה הטובה שבדרום אפריקה, הם בעלי תבנית בגוון צהוב ושחור.
תפוצה ואזור מחיה.
מין זה הוא כנראה הנחש הנפוץ ביותר באפריקה. הוא מצוי ברוב רחבי אפריקה שמדרום לסהרה עד לכף התקווה הטובה, כולל את דרום מרוקו, מאוריטניה, סנגל, מאלי, דרום אלג'יריה, גינאה, סיירה לאון, חוף השנהב, גאנה, טוגו, בנין, ניג'ר, ניגריה, צ'אד, סודאן, קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, קונגו, אוגנדה, קניה, סומליה, רואנדה, טנזניה, בורונדי, אנגולה, זמביה, מלאווי, מוזמביק, זימבבואה, בוטסואנה, נמיביה, ודרום אפריקה. כמו כן הוא נפוץ בחצי האי ערב, בערב הסעודית ותימן.
הוא מצוי ברוב אזורי המחיה, למעט מדבריות, יערות גשם ואזורים טרופיים. לרוב הוא שכיח באזורי מרעה הרריים.
התנהגות.
בדרך כלל הוא מין איטי, המתבסס בעיקר על הסוואה כהגנה. כאשר מציקים לו, הוא נע בצורה אופיינית לנחשים עם מהירות מפתיעה. למרות שהוא חי ביבשה לרוב, הביטיס המתנפח הוא שחיין טוב ואף מסוגל לטפס על עצים בנוחות; לעיתים קרובות מוצאים אותם נחים על שיחים נמוכים. פרט אחד נמצא בגובה 4.6 מטרים מעל האדמה על עץ בעל ענפים סבוכים.
כאשר מפריעים לו, הוא משמיע קול אזהרה חזק ומתמשך, ומתכרבל לעמדה הגנתית כאשר החלק העליון שלו מוטה בצורת האות "S". בזמן הזה הוא עשוי לסגת מהאיום לכיוון מחסה. הוא עלול להכיש בפתאומיות במהירות גבוהה, הצידה או קדימה, ולאחר מכן לסגת חזרה לעמדה הגנתית, מוכן להכיש בשנית. במהלך התקיפה, הכוח מהמהלומה כה חזק, שהניבים הארוכים חודרים כל כך עמוק, שהטרף לעיתים קרובות מת רק מהטראומה הפיזית. הניבים ככל הנראה מסוגלים לחדור עור רך.
הביטיס המתנפח מסוגל לתקוף למרחק של כשליש מאורך גופו, אולם פרטים צעירים ישליכו את כל גופם קדימה במהלך התקיפה. נחשים אלו לעיתים נדירות יאחזו בטרף, במקום זאת הם יכישו וישחררו מהר על מנת לחזור לעמדת תקיפה מחדש.
הביטיס המתנפח פעיל בעיקר בלילה, והוא צד בצורה אקטיבית לעיתים נדירות בלבד, במקום זאת הוא מעדיף לארוב לטרף שלו. הטרף שלו כולל יונקים, ציפורים, דו-חיים ולטאות.
ארס.
מין זה אחראי ליותר מקרי הכשה ומוות מכל נחש אחר באפריקה. הדבר נובע משילוב של גורמים, הכולל את תחום מחייתו הרחב, שכיחותו הרבה, גודלו, כמות הארס הרבה שהוא יוצר, ניבים ארוכים והעדפתו להימצא בצידי דרכים ולהיות בשקט כאשר ניגשים אליו.
הארס שלו הוא אחד מהרעילים מבין הצפעונים. מספיקים 100 מ"ג של הארס שלו להרוג אדם בוגר, כאשר המוות מתרחש לאחר כ-25 שעות ללא טיפול.
ללא טיפול נכון וזהיר, נקרוזה עלולה להתפשט, וגורמת לעור, לרקמה תת-עורית ולשריר להיפרד מרקמות בריאות ולהתמלא בתפליט. נמק וזיהומים משניים קורים בדרך כלל ועלולים לגרום לאיבוד גפיים. אחוז התמותה תלוי לרוב בחומרת ההכשה ובגורמים אחרים. מוות מתרחש בפחות מ-10% מכל הנשיכות הלא מטופלות, אולם דיווחים שונים מעידים על 52% תמותה. רוב מקרי המוות מיוחסים לטיפול לא נכון או חוסר טיפול בכלל.
טום ג'ואד