עבדאללה בן אל-עבאס (בערבית: عبد الله بن العباس, בקצרה: אבן עבאס) היה בן דודו של הנביא מוחמד ואחד מהצחאבה, חברי הנביא במסורת המוסלמית. אבן אל-עבאס מוצג כאחד מגדולי פרשני הקוראן, בעל ידע נרחב בהלכה ובחדית'. הוא נפטר בשנת 687, בימי הח'ליף האומיי עבד אל-מלכ. נכדו א-ספאח ייסד את השושלת העבאסית בשנת 750.
קורותיו.
עבדאללה בן אל-עבאס נולד במכה בשנת 617 לאל-עבאס ואשתו לֻבַאבָה בנת אל-חארת'. עם היוולדו נלקח לבית מוחמד והלה בירך אותו והרטיב את לשונו במעט מרוקו. במהלך התבגרותו הוא שירת את מוחמד וסייע לו במלאכות בית כמו שאיבת מים מהבאר לצורכי טהרה. אבן עבאס היה מבני לווייתו הקרובים של הנביא; הוא נהג להתפלל עמו ולהצטרף אליו למסעותיו, לפגישותיו ולהטפותיו. באופן זה, כך מסופר, זכה אבן עבאס לצבור ידע רב בענייני קוראן והלכה, בעידודו הפעיל של בן דודו הנביא.
בשנת 632 אבן עבאס ועלי טיפלו בנביא על ערש דווי, והיו עדים לניסיונו הכושל להשאיר אחריו צוואה. לאחר פטירתו ניסו אבן עבאס ואביו לתבוע את חלקם בירושתו, אך נושלו ממנה בידי אבו בכר בטענה ש"נביאים לא משאירים אחריהם ירושות". הח'ליף השני עומר בן אל-ח'טאב נהג להתייעץ עמו רבות בענייני הלכה. לאחר פטירתו של עמר עלה לכס הח'ליפות עת'מאן בן עפאן. אבן עבאס הסתייג ממנו, ולאחר מותו תמך בהתלהבות בח'ליף הרביעי עלי בן אבי טאלב, בן דוד אחר של הנביא, כנגד יריבו האומיי מעאויה. לאחר הפסקת הלחימה בין הצבאות בקרב צפין פרשו ממחנה עלי קבוצה גדולה של אנשים אשר ראו בהסכמתו לבוררות עם מעאויה חטא כנגד רצון האל. אבן עבאס הצליח לשכנע חלק משמעותי מהם לחזור בהם ממריים.
לאחר תבוסת עלי ורציחתו בשנת 661 עלו האומיים לשלטון. אבן עבאס נמנע מלהישבע אמונים למעאויה אך לא מרד ובכך נשאר סמל מאחד לקהילה המוסלמית. לאחר מותו של מעאויה בשנת 680 הוא אולץ תחת לחץ ניכר להישבע אמונים לבנו של מעאויה, יזיד. אבן עבאס התגורר בחג'אז כל חייו, ועם פרוץ המרד של עבדאללה בן א-זביר בו הוא גונה בהתייחס לעיוורונו:
אבן עבאס נפטר בשנת 687 בטאיף במהלך שיעור דת והוא בן 70.
למדנותו.
אבן עבאס נהג להתלוות למוחמד וללמוד ממנו הלכה וקוראן. מסופר כי מוחמד נהג להתפלל ולבקש מאללה שילמד אותו את "הידע של הספר (הקוראן)". לאחר מות מוחמד מסופר עוד כי אבן עבאס נהג לבקר את הצחאבה השונים ולאסוף מסורות מפי הנביא. הוא נהג לאמת אותן כנגד 30 מעמיתיו, ורק אז היה מקבלן כמהימנות. אבן עבאס נהג ללמד רבים מבני דורות ההמשך שיעורים בהלכות מלחמה, טהרה, ירושה, דקדוק, קוראן, חדית' ופרשנות בהקדישו לכל נושא יום בשבוע.
מסופר כי יום אחד שמע שאחד מחברי הנביא מחזיק במסורת שלא מוכרת לו. בספרות ההלכה מתואר המעשה הבא מפי אבן עבאס עצמו:
אבן עבאס זכה לכבוד רב והכרה בידי הקהילה המוסלמית כבר בגילו הצעיר. מסופר מפי סעד בן אבו אל-וקאץ (אחד מחברי הנביא ולימים מצביא ומושל כופה בעיראק)
סנג'איי סוברהמניאם
סנג'איי סוברהמניאם (באנגלית: Sanjay Subrahmanyam) הוא היסטוריון וכלכלן אמריקאי ממוצא הודי. הוא מופקד הקתדרה על שם נאוין ופראטימה דושי להיסטוריה הודית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אליה הצטרף ב-2004.
ביוגרפיה.
סנג'איי סוברהמניאם הוא בנו של העיתונאי והאנליסט לעניינים אסטרטגיים ממוצא טמילי קרישנסוואמי סוברהמניאם. הוא סיים תואר הראשון ושני בכלכלה מאוניברסיטת דלהי. הוא קיבל את הדוקטורט בכלכלה שלו ב-1987 מבית הספר לכלכלה של דלהי. נושא התזה שלו היה: "מסחר וכלכלה אזורית בדרום הודו, 1650-1550".
מחקריו.
סנג'איי סוברהמניאם לימד היסטוריה כלכלית ופיתוח כלכלי השוואתי בבית הספר של דלהי לכלכלה עד לשנת 1995. הוא עזב באותה שנה לפריז ל- d’études in the École des Hautes Études en Sciences Sociales, שם הוא לימד היסטוריה של האימפריה המוגולית והיסטוריה משווה של האימפריות הקדם מודרניות. בשנת 2002 הוא עזב לאוניברסיטת אוקספורד והיה המופקד הראשון של הקתדרה שבדיוק נוסדה להיסטוריה ותרבות הודית. ב-2004 הוא הופקד על הקתדרה על שם נאוין ופראטימה דושי להיסטוריה הודית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ושנה אחרי כן, ב-2005, הוא מונה למנהל המייסד של המרכז להודו ולדרום אסיה באוניברסיטת לוס אנג'לס.
הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 2009.
קולג' ברין מור (Bryn Mawr) בחר בסנג'איי סוברהמניאם לשאת את הרצאת מארי פלקסנר לשנת 2009.
ב-2019 זכה בפרס דן דוד.
Textures of Time, Writing History in South India.
ספר זה כתב סנג'איי סוברהמניאם ביחד עם דוד שולמן ועם ולצ'רו נאראינה ראו. זהו ספר על ההיסטוריוגרפיה בדרום הודו מ-1500 עד 1800. המחברים גילו ספרות היסטוריוגרפית ועשירה בטמילית, טלוגו, סנסקריט, במראטי, ובפרסית שנכתבה בדרום הודו. התזה של הספר היא שקיימת ספרות היסטוריוגרפית גדולה ועשירה בדרום הודו, במתכונת קצת אחרת מזו המוכרת לנו במערב. הדעה הרווחת במחקר על הודו היא שהיסטוריה היא סוגה שלא חדרה להודו עד בואם של האנגלים.
הברדלס
הברדלס (באיטלקית: Il Gattopardo) הוא רומן מאת הסופר האיטלקי-סיציליאני ג'וזפה תומאזי די למפדוזה שיצא לאור ב-1958, שנה לאחר מות הסופר. ב-1959 זכה תומאזי די למפדוזה לקבל, לאחר מותו, את הפרס הספרותי הגבוה ביותר באיטליה, פרס סטרגה (Strega) על ספר זה. הרומן נחשב לאחת מיצירות הספרות המופתיות בספרות האיטלקית של המאה ה-20 ולסמל של סיציליה. הרומן מתאר את שקיעתה של משפחת אצולה סיציליאנית, אשר סמל האצולה שלה הוא ברדלס בתקופה רבת תמורות במחצית השנייה של המאה ה-19, עת איחד גריבלדי את איטליה. העלילה, המתרחשת כביכול בעיירה דמיונית בשם "דוֹנָאפוּגָטָה" (ככל הנראה בת דמותה של העיירה סנטה מרגריטה די בליצ'ה, 100 ק"מ דרום-מערבית לפלרמו), פוגשת את המשפחה במספר נקודות בזמן בין מאי 1860 למאי 1910 ובמרכזה דמותו של הנסיך דון פבריציו קורברה, נסיך סאלינה, המשלבת את דמויותיהם של המחבר, אביו ובעיקר סבו. התמות המרכזיות ברומן הן אהבה, שקיעה, התפוררות, ריקבון ומוות, והוא מכיל תיאורים חושניים של נופי סיציליה החשופים, של גינוני אצילים שעבר זמנם ושל ריחות, טעמים ומגעם של אריגים. הספר תורגם ללשונות רבות (לעברית תורגם ב-1961 על ידי פנינה בת שלה ויצא בהוצאת עם עובד) וב-1963 עובד לסרט קולנוע באותו שם (הברדלס) בבימויו של לוקינו ויסקונטי ובכיכובם של ברט לנקסטר, אלן דלון וקלאודיה קרדינלה.
עלילה.
הספר מתחיל במאי 1860, עם נחיתתו באי של ג'וזפה גריבלדי. על הנסיך דון פבריציו קורברה, נסיך סאלינה, בעליהם של אלפי דונמים של אדמה ומאות נתינים בסיציליה, להחליט האם יצטרף לכוח העולה החדש של ממלכת איטליה המאוחדת בהנהגתו של גריבלדי תחת שלטון בית סבויה או יישאר נאמן לבית בורבון, פטרוני משפחתו מימים ימימה. למעשה מכיר הנסיך בכך שהוא חי בתקופה היסטורית ופוליטית שהכרעתו האישית בה חסרת חשיבות של ממש והוא וארצו מהווים כלי-משחק בידי כוחות גדולים ממנו. אחד ממשפטי המפתח בספר הוא: "אני שייך לדור אומלל, שתלוי על בלימה בין הזמנים הישנים לחדשים, ולא נוח לו לא כאן ולא כאן."
העלילה מתקדמת על קו של התפוררות מקבילה הן של הארמונות והאחוזות והן של היחסים הבין-אישיים במשפחות האצולה המנוונות ("בגלל הנישואים בין דודנים, שהיו רווחים בגלל עצלנות מינית וחישובי קרקעות... נמלאו הטרקלינים בימים ההם במין המון של נערות קטנות-קומה עד מאוד, ירוקות-עור להפליא ועילגות לשון עד בלי נשוא").
הספר מסתיים עם מותו של הנסיך ומותה של התקופה, ערב מלחמת העולם הראשונה.
כתיבת הספר והוצאתו לאור.
הספר נכתב בפלרמו בין 1954 ו-1956 והושלם בטרם התבשר המחבר על כך שלקה בסרטן הריאות. בימי חייו של תומאזי די למפדוזה נדחה הספר על ידי מוציאים לאור. רק שנה לאחר מותו ראה הרומן אור בהוצאת פלטרינלי (Feltrinelli) לאחר שאלמנתו של תומאזי די למפדזה העבירה את כתב היד לג'ורג'ו באסאני (מחבר "גן פינצי קונטיני"), שהיה עורך בהוצאה זו. עד מהרה זכה הרומן למעמד של יצירת ספרות נשגבת, וב-1959 זכה תומאזי די למפדוזה לקבל, לאחר מותו, את הפרס הספרותי הגבוה ביותר באיטליה, פרס סטרגה.
עם צאתו לאור ספג הספר ביקורת פוליטית מימין ומשמאל. הימין השמרני תקף את התיאור הגרוטסקי של הריקבון הפיזי והרוחני של החברה האצילית והכמורה. השמאל, מצדו, תקף את התיאור החומל, המבין והסלחני למעמד זה, שבא מתוך האצולה עצמה, שנתפסה על ידי השמאל כמעמד נצלני ורודני. המבקרים הספרותיים והציבור ככלל, באיטליה ומחוצה לה, הכירו באיכויות הספר הן כסיפור והן כמעשה אמנות וזיכו אותו הן בהצלחה מסחרית והן בהוקרה ביקורתית ואמנותית, בעוד הביקורת הפוליטית היטשטשה עם השנים. אחד הראשונים שהיללו את הספר היה הסופר האנגלי א.מ. פורסטר.
מהדורות בעברית.
ההוצאה העברית הראשונה של הרומן יצאה ב-1961 בתרגומה של פנינה בת-שלה, בסדרת "הספריה לעם" של הוצאת עם עובד. הספר יצא במספר הדפסות בסדרה זו.
ב-1994 יצאה מהדורה נוספת שכללה גם סיפורים קצרים מאת המחבר ועריכה של התרגום על ידי אמציה פורת.
ב-2009 יצאה מהדורה נוספת, שכללה סיפורים נוספים מן העיזבון, נספח ואחרית דבר מאת מיכל פלג ומשה רון.
מיכאיל לוריס מליקוב
הגנרל מיכאיל טריאלוביץ' לוריס מליקוב (ברוסית: Михаил Тариелович Лорис-Меликов; 20 בדצמבר 1825, טביליסי, האימפריה הרוסית – 10 בדצמבר 1888, ניס, צרפת) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר קנה את תהילתו כמפקד הכוחות הרכובים של הצבא הקיסרי בקווקז, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
ביוגרפיה.