"הקומונה החדרתית" הייתה הקבוצה השנייה שעבדה את אדמות אום ג'וני. ב־28 באוקטובר 1910, לאחר שחתמו על הסכם חדש עם הד"ר ארתור רופין מנהל המשרד הארצישראלי, חצו אנשי "הקומונה החדרתית" (שתי בחורות ועשרה בחורים), חלקם אנשי "הקומונה הרומנאית" (על שם העיר רומני שבאוקראינה), בהנהגתו של יוסף בוסל את הירדן בדרכם ליישב ולעבד מחדש את אדמות אום ג'וני.
ב-4 ביוני 1912 עברה הקבוצה מאום ג'וני לנקודת הקבע באב-אלתום – שער הנהר, מוצא הירדן מהכנרת – שם היא נמצאת עד היום. בשנת 1913 עבדה בדגניה קבוצת חברי ההסתדרות המצומצמת, בוגרי המחזור הראשון של הגימנסיה הרצליה. בין חברי הקבוצה אליהו גולומב שהיה לימים ראש ארגון "ההגנה", ומשה כרמי ממעצבי החינוך המשותף. ב-22 בנובמבר 1913, התנדב משה ברסקי להביא תרופות לשמואל דיין, שהיה חולה. בדרכו חזרה ממלחמיה הותקף על ידי קבוצת שודדים שביקשו ליטול את פרדתו, והוא הניס את הפרדה לחצר דגניה. במאבק עם השודדים הספיק לפגוע באחד מהם בטרם מת מפצעיו.
בשנת 1926 נוסד בית הספר היסודי בית החינוך המשותף דגניה אשר כולל בו כיתות א'-ח' שהיה בית הספר הראשון הקיבוצי.
כאשר בוגרי בית הספר עולים לתיכון "בית ירח" הכיתות נקראות מהתחלה א'-ד'.
בין שתי מלחמות העולם.
במאורעות תרצ"ו בשנים 1936-1939 שימשה דגניה בסיס לפלוגות השדה, ובשנים שבטרם מלחמת העצמאות - בסיס לפלמ"ח.
דגניה א' הייתה שותפה במפעל המים מכון חמשת הקיבוצים, שהוקם בשנים 1942-1943, וכלל מכון שאיבה על גדות הירמוך שהעלה את המים אל ראש אמת מים, ממנה זרמו המים במערכת תעלות פתוחות להשקיית השדות.
הקרב במלחמת העצמאות.
במלחמת העצמאות הצליחו מגיני דגניה א' ודגניה ב' לבלום את הצבא הסורי, שפלש לעמק הירדן. טנק סורי מדגם רנו R-35 שהגיע לפתחה של דגניה נפגע ונעצר בידי מגיני המקום והושאר עד היום כסמל לעמידת לוחמי דגניה במלחמה. רבים סברו במשך שנים מספר כי הטנק נפגע והושבת באמצעות בקבוק תבערה דמוי בקבוק "מולוטוב", אך במאמר בשם "איך באמת נפגע הטנק של דגניה?" מאת מיכאל מס, נכתב על בדיקה שנערכה על ידי חיל החימוש ב-1991:
במכתב מיום 17 ביולי 2006, מאת מחלקת היסטוריה, ענף חקר קרבות, אל שלמה אנשל, האיש שפגע בטנק הסורי בפגז של פיא"ט, נכתב, בין השאר, כי:
מ-1948 עד היום.
בשנת תשמ"א 1981, זכתה קבוצת דגניה א' בפרס ישראל על תרומתה המיוחדת לחברה ולמדינה בהיותה מופת לחלוציות חברתית-אנושית.
כמו קיבוצים רבים, דגניה א' עוברת תהליך של הפרטה. נכון ל-2013 תהליך ההפרטה עדיין לא הסתיים. בסוף פברואר 2007 הסתיים פרק משמעותי בהיסטוריה של הקבוצה, כאשר בהצבעה בקרב חברי הקיבוץ, הוחלט כמעט בפה אחד להחליף את השיטה השיתופית בשיטה דיפרנציאלית.
בט"ו בשבט תש"ח ניטע בדגניה א' עץ ברוש לכבוד המדינה שבדרך. עץ זה נקרא ברוש המדינה. במקום נטמנה מגילה שנכתבה על ידי יעקב פלמוני ולידו לוח הנצחה עליו כתובה המגילה. העץ המרשים קרס בסופה שהתחוללה ב-26 באפריל 2018 והמגילה הטמונה נמצאה בין שורשיו.
כלכלה.
בזכות שפע המים (ליד הכנרת) והאקלים החם התבססה דגניה א' על גידולי שלחין, בריכות דגים ורפתות בקר, ובהמשך ממפעל "טול-גל" ליהלומי תעשייה. כיום אין במקום בריכות דגים ומפעל "טול-גל" נמכר.
יעקב פלמוני, חבר הקיבוץ, הקים בדגניה א' מוזיאון ומרכז לימודים, "בית גורדון לטבע ולחקלאות ולידע בקעת כנרות", או בקיצור "בית גורדון", על שמו של א"ד גורדון, שחי ועבד בדגניה, ואף נטמן בבית הקברות שלה, בו טמונים גם ארתור רופין ואוטו ורבורג.
אור הנר
אוֹר הַנֵּר הוא קיבוץ במערב הנגב הצפוני, מצפון לשדרות. הקיבוץ הוא אחד מ־11 היישובים במועצה אזורית שער הנגב.
היסטוריה.
הקיבוץ הוקם בשנת 1957, על אדמות הכפר הערבי נג'ד (نجد), שתושביו עזבו במהלך מלחמת העצמאות, במקום שבו הייתה בשנים 1955–1957 חווה חקלאית של חברת "יצור ופיתוח", על ידי יוצאי קיבוץ גבעות זייד שהתפרק וגרעין הנח"ל "צל־צח", מרביתם עולים מארגנטינה בוגרי תנועות הנוער.
שם הקיבוץ הוצע על ידי זאב וילנאי והוא נגזר מאמרה מיוחדת המופיעה בתלמוד הבבלי: . רש"י והתוספות מפרשים שהמשפט עוסק בקיום מצוות ברית מילה בעת גזירות אדריאנוס. מכיוון שהקיבוץ הוקם סמוך לקיבוץ ברור חיל, ניתן לו השם אור הנר.
בהקמתו, היה שייך לתנועת איחוד הקבוצות והקיבוצים, שהיא כיום חלק מהתק"ם.
המקור הכלכלי העיקרי הוא מפעל "אורניט" לייצור מסמרות עיוורות (ניטים). הקיבוץ מחזיק בבעלות של א.ב מתכננים, אחת מחברות התכנון הגדולות בישראל.
אתרים בסביבה.
ליד כביש הכניסה המערבית לקיבוץ נמצאת "גבעת מרדפי 1956" וממנה תצפית על הסביבה. על הגבעה – לוח הנצחה לשישה חללים, אנשי מקורות וחיילי נח"ל מקיבוץ ארז, שנפלו בתאריך 11 בנובמבר 1956 במרדף אחרי מסתננים שחדרו מרצועת עזה ורכבם עלה על מוקש.
בשנים האחרונות, מרבדי הכלניות האדומים שליד הקיבוץ הפכו לאטרקציה תיירותית באזור, ואף נוסד סביבן פסטיבל "דרום אדום".
שביל הנגב המערבי עובר בסמוך לקיבוץ.
נתיב המיוראלים.
אטרקציה תיירותית בשנים האחרונות הם ציורי הקיר (מיוראלים) שנעשו על ידי שני אמנים מהעיר קוריינטס בארגנטינה. הם הגיעו ב-2007 בהזמנת חברי הקיבוץ ויצרו את המוראלים על קירות של מבנים מרכזים בקיבוץ. בשנת 2008 הם חזרו לבקשת הקיבוץ ויצרו את שדרת שבעת המינים.
מייק וולאס
מיירון לאון "מייק" וולאס (באנגלית: Myron Leon "Mike" Wallace; 9 במאי 1918, ברוקליין שבמסצ'וסטס – 7 באפריל 2012, ניו הייבן, קונטיקט) היה מנחה ומראיין טלוויזיה מפורסם, יהודי אמריקאי שזוהה בעיקר עם התוכנית "60 דקות", שבה שימש מנחה מאז עלתה לאוויר בשנת 1968. במהלך הקריירה שלו ב־"60 דקות" הוא ראיין מגוון רחב של עושי חדשות כמו ג'וני קרסון, דנג שיאופינג, אייתוללה חומייני, קורט ולדהיים, יאסר ערפאת, מנחם בגין, אנואר סאדאת ומנואל נורייגה.
וולאס נודע בגישתו הקשוחה והישירה כלפי מרואייניו ולא נרתע מלומר מילים קשות באוזני מרואייניו, אף כאלו שהיו רמי דרג. כך למשל שאל את חומייני מה דעתו על כך שאנואר סאדאת נשיא מצרים קרא לו "משוגע". בריאיון עם שירלי מקליין שאל אותה אם חוצנים נוחתים במרפסת שלה.
וולאס נישא כמה פעמים ונולדו לו שני בנים. בנו הבכור נהרג בתאונת טיפוס הרים בשנת 1961. בנו השני, כריס וולאס, שימש מגיש חדשות ברשת פוקס ניוז.
וולאס התפרסם במיוחד בשנות השמונים של המאה ה־20, כשהתוודה שהוא חולה בדיכאון כרוני, שיש לו מחשבות על התאבדות ושאף אושפז בבית חולים לחולי נפש. בריאיון שנתן התוודה אף שניסה להתאבד באמצעות נטילת גלולות. הוא טען שתביעת דיבה שהוגשה נגד תוכניתו הייתה הגורם לדיכאון.
לוולאס הייתה היסטוריה ארוכה של בעיות בלב. ב־2012 נפטר והוא בן 93, לאחר שנאבק שנים אחדות במחלה.
רוזאן בר
רוזאן שרי בר (באנגלית: Roseanne Cherie Barr; נולדה ב-3 בנובמבר 1952) היא קומיקאית יהודייה אמריקאית, כוכבת טלוויזיה, מנחת תוכנית אירוח, מפיקה וכותבת. זכתה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב.
קורות חייה.
בר נולדה בסולט לייק סיטי, יוטה שבארצות הברית למשפחה יהודית, אם כי הוריה גידלו אותה לסירוגין גם כמורמונית.
היא הילדה הבכורה מבין ארבעה ילדים שנולדו להלן (לבית דייוויס), מנהלת חשבונות וקופאית, וג'רום הרשל "ג'רי" בר, שעבד כאיש מכירות.
בגיל 17 היא ילדה את בתה הראשונה, ברנדי אן בראון, ומסרה אותה לאימוץ.
רוזאן התפרסמה בתחילת שנות השמונים במופע הסטנד-אפ שלה, הצגה קומית על חיי עקרת בית אמריקאית טיפוסית ממעמד הביניים.
הצלחת המופע הובילה להפקת קומדיית מצבים משלה ברשת ABC, שנקראה על שמה - "רוזאן" ("Roseanne"). הסדרה שודרה בין השנים 1988 עד 1997, ושיחקו בה גם השחקנית זוכת פרס אמי לורי מטקלף והשחקן ג'ון גודמן, כמו גם השחקנית הצעירה שרה גילברט ואחרים נוספים.
לאחר הפסקת הקרנת הסדרה החלה רוזאן להנחות תוכנית ראיונות משלה בשם "המופע של רוזאן" ("The Roseanne Show"). התוכנית לא נחלה הצלחה כבירה, ורוזאן חזרה לעולם הסטנד-אפ.
בשנת 2003 החלה להנחות תוכנית בישול, כמו גם להופיע בתוכנית מציאות על הנחיית תוכנית בישול.
חיים אישיים.
היא נישאה 3 פעמים בעבר (בעלה השני היה השחקן המתגייר טום ארנולד), ומאז 2003 היא בזוגיות עם ג'וני ארגנט. לה חמישה ילדים.
רוזאן התוודתה בשנת 1994 על היותה סובלת ממגוון הפרעות נפשיות ובהן פחד ממקומות פתוחים, פחד קהל, ריבוי אישיויות, דיכאון כרוני, טורדנות כפייתית ועוד. רוזאן בר מתרצת את הקולניות שלה כנובעת מהתמודדות עם הפרעות אלו. באוטוביוגרפיה שהיא פרסמה חשפה ילדות רצופה בהתעללות פיזית, מילולית ובעיקר התעללות מינית שגרמו לאשפוזה בבית חולים לחולי נפש במשך שנה תמימה בגיל 16.
עמדותיה.
באוגוסט 2011 הודיעה בר על כוונתה להתמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012. בפברואר 2012 הכריזה באופן רשמי על התמודדותה על ראשות המפלגה הירוקה. לאחר שהפסידה בהתמודדות הצטרפה למפלגת השלום והחופש, ונבחרה כנציגת המפלגה לבחירות לנשיאות ארצות הברית. בבחירות עצמן, שהתקיימו בנובמבר 2012, זכתה רוזאן ל-67,326 קולות . בבחירות לנשיאות 2016 תמכה בדונלד טראמפ הרפובליקני, ואמרה "נהיה בני-מזל כל עוד לא נקבל את הילרי".
ב-30 בדצמבר 2008 עוררה רוזאן סערה פומבית, כאשר מחתה נגד מדינת ישראל וצה"ל וכינתה אותם "נאצים" בבלוג שלה, וטענה ש"היהודים נוטשים את הציונות". היא סיפרה שהיא תכננה להצטרף למשט לכיוון עזה.. אולם בשנת 2013 חל שינוי ביחסה לישראל, והיא הפכה ממתנגדת חריפה לישראל לתומכת נלהבת בה. בתחילת 2019 ביקרה לראשונה בישראל לצידה של שרת התרבות מירי רגב.