נזירה זיין א-דין כתבה את שני ספריה המפורסמים בהיותה מתחת לגיל עשרים. ב-1928 כתבה את "החשיפה והרעלה" (א-סופור ואל-חיג'אב - السفور والحجاب) וב-1929, את "הנערה והשיח'ים" (אל-פתאת וא-שייח' - الفتاة والشيوخ), וזאת תוך כדי המחאה נגד האירועים שהתרחשו בדמשק בשנת 1927, שבהם נשללה החירות מהנשים, ומנעו מהן מלצאת מהבית בלי רעלה (חשופות פנים).
שני הספרים האלו נחשבים כמקור חשוב ליחסים בין גברים ונשים באסלאם. וספרה הראשון "החשיפה והרעלה" שהודפס בשנית בשנת 1998 בדמשק על ידי ד"ר בות'יינה שעבאן, עורר מהומות ודיאלוג ערבי ואסלאמי בתוך המדינות הערביות והאסלאמיות ואצל הערבים והמוסלמים בתפוצות גם כן. לא פלא שספר כזה יצא לאור בזמן זה כאשר התנועה הפמיניסטית ביטאה את עצמה בהופעתן של סופרות בעיקר בתחום של הרומן ובהוצאה לאור של עיתונים ומגזינים, המיוחדים לענייני נשים.
הספר החשיפה והרעלה עורר יותר עניין והשפעה ועורר מחאות ומחלוקת והפגנות ואיומים, האנשים הפחות מתקדמים/חופשיים בדעתם בתקופתה האשימו אותה בחילול השם וכפירה. היא וספרה הוקעו במסגדים והדבר הגיע אף לאיומים ברצח. היא שרדה כמה ניסיונות רצח בפועל. היא הואשמה בשיתוף פעולה עם המיסיונרים והקולוניאליזם ושאיננה המחברת האמיתית לספר זה, אז היא הגיבה, וכתבה את ספרה השני "הנערה והשיח'ים".
זיין א-דין הגנה בספרה "הנערה והשיח'ים" על זכותן של נשים להעניק לפרשנות ולתורת המשפט וההלכה הדתית האיסלמית, ולא להסתפק בלהיות הנושא בלבד. היא אמרה: .
למרות שזיין א-דין לא הייתה הראשונה שדרשה חשיפת הפנים והגינות כלפי האישה הערבייה והמוסלמית, ויציאת הנשים לחיים הציבוריים (שכן גם קאסם אמין והודא שעראווי ואחרים היו קודמיה לנושא זה). היא הייתה האישה הראשונה הלבנונית, הערבית והמוסלמית שחברה ספר שלם והעזה לפרק את השיח הפטריארכאלי והגישה הרווחת של המוסר הכפול של הגברים כלפי המודרניות וסירובם ליחסי משפחה מודרניים והקשר שלהם לנשים והזדקקותם לזיוף קונוטציות מסורתיות כדי להצדיק את הדומיננטיות שלהם .
היא הזכירה בספר שלה החשיפה והרעלה שהיא חזרה לקוראן והסונה של הנביא מוחמד ובחנה את כל הפירושים ולא מצאה הסכמה בנושא חשיפת הפנים והרעלה. היא אף הרחיקה לכת ואמרה כי הרעלה כפי שהיא ידועה היום אסורה על פי ההלכה האסלאמית. זיין א-דין טוענת שהאסלאם מבוסס על חופש מחשבה, רצון, דיבור ופעולה, וכי אין למוסלמי שום שליטה על מוסלמי אחר בענייני דת, שכל, ורצון והיא מפרטת כמה פסוקים מהקוראן כדי להראות שאלוהים הנשגב לא בקש אפילו מנביאו לפקח על הפעולות או הרעות של המוסלמים. (סורת א-נסאא - סורת הנשים 80).
תרומתו של אביה לחלוציות שלה.
זיין א-דין ציינה ביותר ממקום אחד את השפעתו המכרעת של אביה עליה, במיוחד ביחס לנושא של הרעלה, כך שהיא עקבה אחרי הקו שהוא שרטט לה ואשר השתכנעה ביושרו ובנכונותו:.
כאות הוקרה על מאמציו של אביה בחינוכה ובתמיכתו בה היא הקדישה את ספרה הראשון "החשיפה והרעלה" לו ואמרה: . היא הקדישה את ספרה השני "הנערה והשיח'ים" לכל הנשים: .
תמיכה וביקורת.
היו אנשים רבים שתמכו בה, ואחרים שהתנגדו לה. מי שהכחיש את הטלת הרעלה בעולם המוסלמי היה, השיח' מוחמד אלע'זאלי (الشيخ محمد الغزالي), שהאמין כי האסלאם לא כפה על הנשים לכסות את פניהן בחג', המהווה אחת הפינות של האסלאם, על כן אין זה מומלץ לשים רעלה בימים כתיקונם. הערותיה מצביעות על תובנה חדה, ועל הקשר שקשרה בין התפיסה של נחיתותן של נשים ועבדות, ופרשנותה לתופעה של בזבוז האנרגיות התרבותיות של הנשים. היא טוענת: .
המתנגדים לה, בראשותו של מדען הדת והשפה השייח' מוסטפא אלע'לאייני (الشيخ مصطفى الغلاييني), הכחישו את היותה המחברת האמיתית של ספריה וטענו שמישהו אחר כתב אותם עבורה, והצביעו על כך שזהו אביה השופט משום שהדפיס והוציא לאור את ספריה על חשבונו האישי.
דימיטרי קיפיאני
דימיטרי קיפּיאני (בגאורגית: დიმიტრი ყიფიანი; 26 באפריל 1814 - 5 בנובמבר 1886) היה מתרגם, פובליציסט ואיש ציבור גאורגי. בשנת 2007 הכריזה הפטריארכיה של גאורגיה על קיפיאני כקדוש.
ביוגרפיה.
דימיטרי קיפיאני נולד בשנת 1814 למשפחת אצילים בכפר מרתי (נפת גורי) שבחבל כארתלי, גאורגיה (שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית). בשנת 1830 קיפיאני סיים את לימודיו בבית הספר לבני אצולה וזכה במשרת הוראה במקום.
בשנת 1832 קיפיאני היה שותף לקשר של בני האצילים הגאורגים, שהתכוונו לאסור בעורמה את בכירי השלטון הרוסי בגאורגיה ואז להמריד את האוכלוסייה נגד האימפריה הרוסית.
אחרי שסוד הקשר נחשף, קיפיאני נאסר ואחר כך נידון למוות עם שותפיו. כדי לזכות באהדת הציבור הגאורגי, וגם משום שהאצולה הגאורגית בכל זאת נחשבה למשענת השלטון הרוסי בגאורגיה, עונשם של הקושרים הומר בגירוש לפלכים מרוחקים של רוסיה; דימיטרי קיפיאני עצמו הוגלה לוולוגדה. בשנת 1835 הוא הוצב כפקיד במשרד המושל של פלך וולוגדה.
בשנת 1837 דימיטרי קיפיאני חזר לגאורגיה. מאז ועד שנת 1864, הוא מילא תפקידים שונים במִנהל מלכות המשנה של הקווקז. בשנים 1867-1859 קיפיאני שימש גם כמנהל האחוזה והנכסים של דוכס סמגרלו. בשנים 1870-1864 הוא היה יו"ר אספת האצילים של פלך טביליסי. בשנים 1879-1876 הוא כיהן כראש העיר טביליסי. בשנים 1886-1885 קיפיאני שימש כיו"ר אספת האצילים של פלך כותאיסי.
בשנת 1886 נרצח הרקטור של הסמינר הרוחני של טביליסי - פאבל צ'ודצקי, שאסר את ההוראה בשפה הגאורגית במוסד זה וכינה אותה "שפת כלבים". הראש הממונה של הכנסייה הגאורגית, האקזרך פאוול לבדב, הטיל בתגובה קללה על העם הגאורגי. דימיטרי קיפיאני שלח לאקסארך מכתב מחאה, שבו דרש ממנו לעזוב את גאורגיה. על-פי הצו של הצאר אלכסנדר השלישי מ-6 באוגוסט של שנת 1886, קיפיאני הודח מתפקידו כיו"ר אספת האצילים של פלך כותאיסי והוגלה לסטברופול שבדרום רוסיה.
ב-5 בנובמבר של שנת 1886 דימיטרי קיפיאני נרצח בסטברופול בשנתו בנסיבות מסתוריות. כעבור יומיים הוא נקבר בפנתאון מתאצמינדה שבטביליסי. בשנת 2007 קיפיאני הוכרז כקדוש על ידי הפטריארכיה של הכנסייה הגאורגית.
פעילות ספרותית.
בשנת 1841 דימיטרי קיפיאני תרגם לגאורגית את המחזה "רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר. התרגום הראשון הזה מאת קיפיאני הודפס רק אחרי מותו - בשנת 1896, בכתב העת "ציסקַרי". בשנת 1851 התפרסם התרגום של קיפיאני לרוסית למחזה הסאטירי "היפרדות" מאת בן ארצו, גיורגי אריסתווי.
משנת 1857 דימיטרי קיפיאני שיתף פעולה עם כתב העת "ציסקַרי", שפרסם את תרגומיו ליצירותיהם של אוקטב פלייה, מולייר, ויליאם שייקספיר, פייר בומרשה ואחרים.
בשנת 1882 דימיטרי קיפיאני פרסם בסנקט פטרבורג את הספר "הדקדוק הגאורגי החדש"; בזמן שלימוד השפה הגאורגית וההוראה בשפה זו נאסרו במערכת החינוך הממלכתית, לפרסום זה הייתה גם משמעות פוליטית.
בשנת 1883 בכתב העת "דרוֹאֵבַּה" הודפס שירו של דימיטרי קיפיאני (תחת שם העט בַּכַּר כּארתלֵלי) "תשובה לחבר ותיק" - כתגובה לשירו של וחטנג אורבליאני. בשנים 1885-1884 התפרסמו זיכרונותיו של דימיטרי קיפיאני בשפה הרוסית.
פעילות ציבורית.
דימיטרי קיפיאני כיהן כסגן הנשיא של האגודה החקלאית הגאורגית. הוא היה ממייסדי הבנק הגאורגי, האגודה להפצת אוריינות בקרב הגאורגים והחברה הדרמטית הגאורגית. קיפיאני פעל גם להקמת ספריות ברחבי גאורגיה. הוא פרסם באופן סדיר מאמרים ומאסות בעיתונות הגאורגית והרוסית.
בזמן הרפורמה לביטול הצמיתות ברחבי האימפריה הרוסית בשנת 1861, כאשר דימיטרי קיפיאני עוד שירת במִנהל מלכות המשנה של הקווקז, הוטל עליו לנהל משא ומתן עם האצולה הגאורגית ולגבש המלצות לגבי אופן ביטול הצמיתות בגאורגיה. על-פי תוכניתו של קיפיאני משנת 1862, האדמות לא היו אמורות לעבור מידי האדונים לאיכרים, אלא להיחכר על ידם מבעליהן האצילים.
למרות נאמנותו הפוליטית למשטר הצארי, קיפיאני זכה ליחס חשדני מצד השלטונות. הוא ראה את חוזה גאורגייבסק כמסגרת האפשרית היחידה ליחסי רוסיה-גאורגיה; הדבר היה כרוך בהשלמה עם אובדן עצמאותה המדינית של גאורגיה לצד התעקשות על שימור האוטונומיה התרבותית.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 דימיטרי קיפיאני התנגד בחריפות לפגיעה במעמדה של השפה הגאורגית בבתי הספר הממלכתיים. באוקטובר של שנת 1885 הוא נפגש בבורג'ומי עם הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ'; במפגש, קיפיאני ביקר בחריפות את רדיפת התרבות הגאורגית על-פי מדיניותו של המשנה למלך בקווקז - הדוכס אלכסנדר דונדוקוב-קורסקוב.
דימיטרי קיפיאני החל בהכנת דו"ח ביקורתי על מדיניות ההגבלה של השפה והתרבות הגאורגית. הוא התכוון להגיש את הדו"ח למשנה למלך בקווקז ולשולחו גם למשרד הצאר, אך עקב לחצים כבדים מסנקט פטרבורג נאלץ להפסיק את כתיבתו.
אוניית לוחמה אמפיבית
אוניית לוחמה אמפיבית היא סוג של אוניית מלחמה. אונייה כזו יכולה להוביל כוח קרקעי, כמו נחתים, לחוף נחיתה בשטח אויב, ולאחר הנחיתה לסייע לכוח בציוד, באספקה, ובסיוע אווירי. צי ארצות הברית מפעיל כיום (2014) את צי אוניות הלוחמה האמפיביות הגדול בעולם.
אפיון.
ניתן לחלק את סוגי אוניות הלוחמה האמפיבית באופן גס לשני סוגים: אוניות, שמטרתן להוביל את החיילים, כלי הרכב והציוד לנקודת היציאה להסתערות, וכלי שיט קטנים יותר, שנועדו להוביל את הכוח מן האונייה אל החוף. במבצעים הנערכים במרחק קצר מנמל המוצא, ניתן לוותר על האונייה ולהוביל את הכוחות בכלי שיט מנמל המוצא עד ליעד.