במהלך שנות התשעים יצרה עבודות רבות המתעסקות במשטור הגוף הנשי. בסדרה "שמן על קרש חיתוך" (1993) שהוצגה בתערוכת "החלק המלא של הסימן" (1994) בגלריה בורוכוב, מצוירים ציורים ריאליסטים על קרשי חיתוך. על אחד מהם מצויר קרס של חזייה. עבודה זו הוצגה גם בתערוכה "מטא-סקס 94“ (1994) במשכן לאמנות, עין חרוד ובמוזיאון בת-ים, יחד עם עבודה נוספת של לוין בה כתוב על לוח כיתה שחור בכתב יד המשפט המשוכפל "לא אזייף אורגזמות". בתערוכת היחיד "פשעים שבלב" (2004) בגלריה נגא הוצגו אובייקטים הקשורים לילדות כגון ראש מיטת ילדים מעץ ועליו מצויר פו הדב נקבית שוכבת על גבה, במפשעתה דבש ודבורים רבות שאוכלות ממנו, או הדפס הדומה לאיור מספר ילדים בו ילדה ושני ילדים עם כלי נגינה וחיות מחמד. את האיור מלווה הכיתוב "אני רוצה את שניהם ושניהם רוצים אותי". יגאל צלמונה כתב על עבודותיה של לוין: "האמנית עוסקת במניפולציה של מנגנוני החינוך, התירבות והחיברות, באופן שבו הם מעבדים את הגוף הנשי והופכים את הנשיות למוצר של תרבות. היא מציגה את עולם הילדות כתוצר של תוכנית תרבותית - חינוכית שבבסיסה הונאה גדולה".
בסדרה "באתי ללכת" (1999) שהוצגה בתערוכת יחיד בגלריית נגא, המבט של לוין מתרחב אל עבר רבדים נוספים בחברה הישראלית. בעבודת הווידאו "אולם קבלת הפנים" היא תופסת את מקומו של הצופה המצפה בנמל התעופה בן-גוריון באולם קבלת פני הבאים בטיסות הנכנסות. במבט על הנוסעים הנכנסים לאולם קבלת הפנים ובמעקב אחר תגובותיהם היא מבקשת לבחון את הישראלי במרחב שהיא מכנה "מקום לא מקום" ש"תמיד מואר בנורות נאון ונראה אותו הדבר בכל שעות היממה ובכל ימות השנה". העבודה הוצגה גם בתערוכה הקבוצתית "אובייקט ישראלי: עניין של זמן" (2002) בבית האמנים בירושלים.
לצד פועלה כאמנית ומרצה לאמנות, אצרה לוין אצרה שתי תערוכות: רטרוספקטיבה של האמן מיטש בקר בגלריית המדרשה לאמנות בבית-ברל (2009), ותערוכת-יחיד "ארבעים לילה" של האמן צוקי גרביאן בה הוצגו ציוריו של המתייחסים לרצח העם הארמני.
שרון פוליאקין
שרון פוליאקין (נולדה ב-19 במאי 1964) היא ציירת ואמנית הדפס ישראלית, פרופסור לאמנות באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה.
שרון פוליאקין נולדה בחיפה בשנת 1964 למירון ונירה פוליאקין. לשרון שלושה אחים. בשנת 1989 סיימה לימודים במחלקה לעיצוב גרפי ב"בצלאל". בין השנים 1987–2005 עבדה כדפסית-אמנית בסדנת ההדפס ירושלים ולצד עבודתה כאמנית שימשה גם כדפס-אמן עבור אמנים שונים. בין השאר יצרה הדפסים עבור משה גרשוני, שוש קורמוש, יחיאל שמי ורבים אחרים. בשנת 1998 שהתה באנגליה ולימדה הדפס במחלקה לאמנות של אוניברסיטת לנקסטר. בין השנים 2008–2012 הקימה וריכזה את מסלול לימודי ההדפס במחלקה הרב תחומית לאמנות בבית הספר הגבוה להנדסה ולעיצוב "שנקר".
החל משנת 2002 היא מלמדת ציור והדפס באוניברסיטת חיפה. בין השנים 2007–2012 כיהנה כראש החוג לאמנות באוניברסיטת חיפה. החל משנת 2013 ועד היום היא עומדת בראש בית הספר לאמנויות של אוניברסיטת חיפה, הכולל את החוגים מוזיקה, תיאטרון ואמנות.
מאז גירושיה, היא חיה עם בת זוגה בתל אביב-יפו.
פוליאקין מיוצגת על ידי גלריה גורדון.
יצירתה.
פוליאקין משלבת מדיומים שוני של ציור, פיסול והדפס. ביצירותיה מופיעים דימויים רבים סביב עבודת ההדפס, דימויים של מפות עתיקות, צמחים, ציורים ורישומים של אובייקטים שיצרה פוליאקין עצמה. עבודת הגמר שלה במחלקה בבצלאל נוצרה בהשראת מספר שירים של יונה וולך, כשלכל שיר יצרה פסל והדפס. בעקבות עבודה זו הוזמנה להציג את תערוכת היחיד הראשונה שלה ב-1992 בגלריית לוחמי הגטאות.
ב-2002 תיאר גדעון עפרת את פוליאקין כיורשת של הציירים המופשטים הישראלים, בקטלוג תערוכת היחיד שלה בסדנת ההדפס בירושלים. בעבודות שיצרה בשנים שלאחר מכן ניתן לזהות שינוי ביצירותיה של פוליאקין. לצד המופשט החלה פוליאקין לשלב צורות פיגורטיביות. בסדרה של של ציורי קרבות היא מתייחסת למסורת הציור האירופאית וההדפס, הציור והאובייקט הפיסולי מפסיקים להיות מופרדים ומתערבבים זה בזה. בתקופה זו החלה לשלב את דימוי הרקפת ביצירותיה, דימוי המזוהה עם יצירתו של משה גרשוני, אך אצל פוליאקין ברבות מיצירותיה הרקפות מופיעות כשהן נבולות.
בקיץ 2006, בתקופת מלחמת לבנון השנייה, יצרה פוליאקין עבודות גדולות ממדים ובהן מוטיבים מציורי מלחמה שונים. יערה שחורי הגדירה את השימוש במוטיבים השונים בעבודות כיצירת "סדר במקום של אי סדר" העבודות הוצגו בשנת 2007 בתערוכה "באופן אישי" בגלריה בינט.
בשנת 2011, בעקבות זכיתה בפרס רפפורט לאמן בכיר, הציגה תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות. בתערוכה, הוצגו עבודות בפורמט גדול המציגות דימויים של רקפות ודימויים אחרים מן הצומח. האוצרת טלי תמיר כתבה כי "שדה בוּר", אחד הדימויים המרכזיים בתערוכה, יצר הקשרים בין עבודת האמן לבין פועלי הייצור בתקופת המהפכה התעשייתית ובין משטח הציור כ"חלקת אדמה בתולית" לבין אתוס העבודה בשדה.
ב-2014 נערכה בגלריה גורדון תערוכה משותפת של פוליאקין עם הציירת ליליאן קלאפיש, בה הציגה ציורי שמן על בד ורישומים ואובייקטים המשלבים ציורים, בסגנון העוסק בגבול שבין המופשט לפיגורטיבי, עם דימויי רקפת, קיקיון, עיניים, אביר בקסדה, מדורה בוערת, בית, הר, חוטים, צורה מובחנת כגון X או O שמתערבבים עם כתמי צבע מופשטים.
בשנת 2017 הזמינה סדנת ההדפס בירושלים, סדרת עבודות שהוצגה בתערוכה "הנביאים פינת שבטי ישראל". בתערוכה הוצגו כ-100 עבודות חדשות של פוליאקין המשלבות תחריט, הדפס רשת, הדפס דיגיטלי, רישום וציור. לצד מייצבים ואובייקטים הוצגו בתערוכה סדרות של הדפסים, רישומים וציורים. ביצירות חוזרים דימויים וותיקים של פוליאקין: ההדפס, הצמחים, אובייקטים מהסטודיו שלה, וגם מפות עתיקות, הדפסים עתיקים ומבנים.
היתר
בן אבטיח
בן בטיח
איגור פלוטניצקי
איגור ונדיקטוביץ' פלוטנצקי (באוקראינית: Ігор Венедиктович Плотницький, נולד ב-26 ביוני 1964) הוא פוליטיקאי אוקראיני. היה ממנהיגי של הרפובליקה העממית של לוהנסק מה-12 לאוגוסט 2014 ל-24 בנובמבר 2017.
ביוגרפיה.
פלוטנצקי נולד או בלוהנסק או בעיירה בקלמנצי, להוריו ונדיקט ונינה פלוטנצקי. בנוסף יש לו אח בשם מיכאליו שמתגורר כיום בקייב.
פלוטנצקי רכש השכלה בבית ספר בקלמנצי, אחד מחבריו לספסל הלימודים העיד שפלוטנצקי עבר ללוהנסק כאשר הצטרף לצבא. מקורות אחרים טוענים שהוא הועבר במסגרת הצבא לשרת בפנזה שם רכש השכלה בבית הספר לארטילרייה והנדסה של פנזה. בשנת 1991 פלוטנצקי פרש מהצבא בדרגת מייג'ור ועבר ללוהנסק.
פלוטנצקי המשיך כקצין במילואים בצבא הסובייטי והחל להתמסר לפעילות עסקית לאחר נפילת ברית המועצות. לבסוף פלוטנצקי פתח עסק למסחר בדלק וחומרי סיכה. בין השנים 2004 ו 2012 עסק כמפקח במנהל האזורי להגנת הצרכן.
בשנת 2018 דווח שפלוטנצקי נעצר במסגרת קדם משפטית בכלא בסנקט פטרבורג.
הרפובליקה העממית של לוהנסק.
עם פרוץ מלחמת האזרחים באוקראינה בשנת 2014, פלוטנצקי תמך במהפיכה. באפריל של אותה שנה הוא פיקד על גדוד המורדים "זריה", וב-21 במאי 2014 מונה לשר ההגנה של הרפובליקה. לאחר פרישתו של ולרי בולטוב ב-14 באוגוסט 2014 פלוטנצקי ירש את תפקיד ראש הרפובליקה.
פלוטנצקי ניצח בבחירות הראשונות של הרפובליקה ב-2014 כאשר גרף 63% מהקולות. משרד החוץ הרוסי הכיר בתוצאות למרות הסכמי מינסק עליו חתמו. למרות השתתפותו וזכייתו בבחירות, ציין פלוטנצקי מאוחר יותר כי מונה לתפקיד, אך לא ציין על ידי מי. תחקיר עיתונאי מצביע על קשר בין פלוטנצקי ופקיד אוקראיני לשעבר בשם אלקסנדר יפרמוב (המושל של מחוז לוהנסק לשעבר), ממנהיגי מפלגת האזורים. ב-30 באוקטובר 2014 התובע הכללי של אוקראינה פרסם הצהרה שפלוטנצקי ואלקסנדר פופוב חשודים בחטיפת נדיה סבצ'נקו. החל מ-10 בנובמבר 2014 פלוטנצקי מבוקש בידי שירותי הביטחון של אוקראינה על פעילותו כראש הרפובליקה העממית של לוהנסק.
במכתב שפורסם ב-19 בנובמבר 2014 פלוטנצקי הזמין את נשיא אוקראינה פטרו פרושנקו לעימות בטלוויזיה כאשר המנצח יכתיב את התנאים לצד השני. פלוטנצקי טען שאם הוא ינצח הוא יסיים את העימותים במזרח אוקראינה ויגלה כל כוח חמוש חוקי, חצי חוקי וכלל לא חוקי מהמדינה.
ב-11 בפברואר 2015 חתמה הנהגת הרפובליקה על הסכם מינסק השני שהתווה את השילוב מחדש של השטח שבשליטת המורדים באוקראינה ותיקון החוקה האוקראינית כדי להעניק לה מעמד מיוחד בגבולות אוקראינה. בשבוע לאחר מכן אמר פלוטנצקי כי "אם אוקראינה תמשיך לפעול כפי שהתנהלה עד עכשיו, לעולם לא נהיה ביחד", אבל אם ממשלת אוקראינה תבצע את הרפורמות שנקבעו בהסכם מינסק "הזמן יגיד אם נהיה חלק מהאוקראינה עתידית, חדשה ומתחדשת."
ב-18 בינואר 2017 הכריז פלוטנצקי: (באתר הרשמי שלו) "לעולם לא נחזור לאוקראינה!" וכי הרפובליקה "חוזרת לביתה - רוסיה, העולם הרוסי".
ב-22 בנובמבר 2017 כלי תקשורת רוסים שציטטו מקורות לא רשמיים ציינו שפלוטנצקי הודח על ידי שר הפנים לשעבר ב-21 בנובמבר 2017 וברח לרוסיה בעוד כלי תקשורת רוסים אחרים דיווחו שהוא לא עזב את לוהנסק. ב-24 בנובמבר 2017 קבע אתר הרפובליקה כי פלוטנצקי התפטר "מסיבות בריאותיות. פציעות מלחמה מרובות, והשפעות של פציעות פיצוץ עשו את שלהם". עוד פורסם באתר כי שר הביטחון לאוניד פסצ'ניק מונה למנהיג בפועל "עד הבחירות הבאות". פלוטנצקי עצמו לא פרסם הצהרה פומבית באותו יום. למחרת אישרה מועצת העם פה אחד את התפטרותו של פלוטנצקי.
ניסיון ההתנקשות ב-2016.