אלו המתחילים להשתמש בתוכנות שיתוף קבצים, עלולים להיתקל במספר בעיות, כגון חסימת פורטים על ידי נתב ("router") או חומת אש ("firewall"), הדבר גורם להאטת קצב ההורדה עד להפסקה מוחלטת של ההורדה. על ידי פתיחת פורט מתאים בראוטר, יתאפשרו חיבורים נכנסים למחשב ויהיה ניתן להוריד את הקבצים הרצויים.
אינטרנט מהיר בישראל.
כמו בכל רחבי העולם, גם בישראל יש המשתפים קבצים. ספקי האינטרנט בישראל, כגון בזק בינלאומי ונטוויז'ן, ראו את התופעה כהזדמנות עסקית גדולה ומכרו חבילות אינטרנט מהיר במהירויות אדירות. התוצאה ברורה - כמעט כל בית בישראל מחובר לאינטרנט באמצעות אינטרנט מהיר. על פי הערכות ספקי האינטרנט בישראל, ב-2006 נוצלו כ-60% עד 70% מהתעבורה במערכות שלהם למטרות שיתוף קבצים.
נראה כי חלה ירידה בהורדת תוכן לא חוקי בישראל ביחס למדינות אחרות. הסיבות לירידה זו נובעות בעיקר מפחד מתביעה מצד ה-RIAA וחוסר היכולת למצוא תכנים לא חוקיים בקלות רבה כבעבר עקב סגירת אתרי שיתוף הקבצים הישראליים הפופולריים. אי הורדת קבצים בלתי חוקיים יוצרת, אם כן, בעיה נוספת - אינטרנט מהיר במיוחד ללא מטרה. רוב ספקי האינטרנט בישראל מודעים לבעיה שנוצרת לאיטה ומנסים ליצור שימוש נוסף לאינטרנט המהיר. בין הרעיונות שהוצעו בלטה הצעה למכירת תוכן דרך האינטרנט במחיר נמוך מאוד. רעיון נוסף, אם כי פחות ישים, הוא הטלת מס על כלל תעבורת האינטרנט תמורת החופש בהורדת קבצים. מס זה יועבר לארגוני זכויות היוצרים בתור פיצוי.
מי רוצה להיות מיליונר?
מי רוצה להיות מיליונר? (באנגלית: ?Who Wants to Be a Millionaire) הוא שעשועון טלוויזיה מצליח המשודר ברשתות טלוויזיה בשפות שונות. הגרסה הבריטית המקורית שודרה לראשונה ב-4 בספטמבר 1998, ברשת ITV בהנחיית כריס טרנט, שהגיש את פרק הסיום שלו ב-11 בפברואר 2014, ולאחריו הופסק שידורה ב-ITV. פורמט התוכנית נמכר למדינות רבות ברחבי העולם ובסך הכל הופקו מעל 100 גרסאות מקומיות.
היסטוריה.
את פורמט התוכנית יצרו דייוויד בריגס, מייק ווייטהיל וסטיבן נייט, שיצרו קודם לכן מספר שעשועוני טלוויזיה. תחילה קיבלה התוכנית את השם "Cash Mountain", אך אחר כך הוחלט לקרוא לה על שם שיר של קול פורטר, מתוך הסרט "היי סוסייטי" משנת 1956, בכיכובם של פרנק סינטרה וסלסטה הולם.
לאחר שהושקה הגרסה המקורית של השעשועון, מספר אנשים טענו כי הם יצרו את פורמט, וכי חברת ההפקה סלדור (Celador) הפרה את זכויות היוצרים שלהם. חלקם הגישו תביעות משפטיות, אך כולן נדחו.
מפיק הטלוויזיה הבריטי, פול סמית', העלה לראשונה את הרעיון למכור את זכויות השידור בשוק הבינלאומי. הוא פיתח סדרה של סטנדרטים עבור גרסאות בינלאומיות שהבטיחו שהם משקפים מקרוב את המקור הבריטי. למשל, כל המארחים נדרשו להופיע על המסך כשהם לבושים בחליפות ארמאני, כפי שעשה כריס טרנט בבריטניה; על המפיקים נאסר לשכור מלחינים מקומיים ליצירת מוזיקה מקורית, במקום להשתמש באותה מוזיקת ליווי בה השתמשה הגרסה הבריטית; ומערכת התאורה ועיצוב התפאורה היו אמורים להיות זהים לגרסה הבריטית. עד סוף שנת 2000 הופקו גרסאות ב-35 מדינות בעולם. בשנת 2003, דעיכה בפופולריות של "מי רוצה להיות מיליונר" פגעה ברווח השנתי של חברת המדיה אווסקו, שהחזיקה ב-49% ממניות "קומפליט קומיוניקיישנס" בעלת חברת ההפקה סלדור.
במרץ 2006 הודיע חברת סלדור כי היא מבקשת למכור את הזכויות העולמיות לסדרה, יחד עם שאר ספריית התוכניות הבריטיות שלה, כשלב הראשון של מכירת חטיבות הפורמט וההפקה של החברה, תמורת יותר מ-100 מיליון ליש"ט (173 מיליון דולר). החברה ההולנדית 2waytraffic רכשה בסופו של דבר את הפורמט ואת כל התוכניות האחרות של סלדור. שנתיים לאחר מכן רכשה חברת סרטי סוני את 2waytraffic תמורת 137.5 מיליון ליש"ט. מאז סרטי סוני מחזיקה ברישיון לפורמט התוכנית, ואילו דיסני – ABC טלוויזיה מקומית, חברת המכירות והפצת התוכן הביתי של חברת וולט דיסני שולטת בגרסה האמריקאית ללא תלות בסוני. במהלך 2010 רכשה חברת תיא הישראלית 30% מחברת אווסקו הבריטית, חברה ציבורית שהחזיקה בחלק מהבעלות בחברת סלדור מפיקת "מי רוצה להיות מיליונר?". ביולי 2010, זכתה החברה בתביעה בסך 50 מיליון דולר נגד חברת וולט דיסני בגין אי קיום הסכם. בדצמבר 2013, מימשה תיא את ההשקעה ברווח של 80 מיליון שקל.
כללי המשחק.
התוכנית היא שעשועון טריוויה, שבו על המשתתף לענות על שאלה באמצעות זיהוי התשובה הנכונה מתוך ארבע תשובות שמוצגות לפניו. השעשועון מתחיל בשאלות קלות בסכומים קטנים ועם התקדמותו גדל קושי השאלה, ועימו גדל סכום הפרס הנזקף לזכות המתחרה. אם ענה המתחרה נכונה על השאלה הראשונה, הוא יזכה ב-100 ש"ח (אם מביאים כדוגמה את הגרסה הישראלית), על השנייה 200 וכן הלאה ל-300, 500, 1,000 (תחנת מילוט ראשונה), 2,000, 4,000, 8,000, 16,000, 32,000 (תחנת מילוט שנייה), 64,000, 125,000, 250,000, 500,000 ועד מיליון - הפרס המרבי.
בשעשועון זה יש סיכוי וסיכון: בכל שלב יכול המשתתף, לאחר שמוצגת לו השאלה, להודיע שברצונו לסיים את השתתפותו בשלב זה, ולקבל את סכום הזכייה שנזקף לזכותו. לחלופין הוא יכול לבחור לענות על השאלה. אם ענה נכון, יוגדל סכום הזכייה שנזקף לזכותו, ואם טעה, תפסק השתתפותו, והוא יזכה בסכום שנזקף לזכותו בתחנת המילוט האחרונה שבה עבר.
לסיוע בבחירת התשובה הנכונה עומדים לרשות המשתתף, לאורך כל התוכנית, שלושה גלגלי הצלה: הקהל (שאלה המופנית לקהל באולפן), 50-50 (מספר התשובות המוצעות קטן מארבע לשתיים) וחבר טלפוני (המשתתף מצלצל לחבר בעל ידע ותוך 30 שניות עליו לסיים להתייעץ איתו לגבי התשובה). בשנת 2006 נוסף "גלגל הצלה" חדש החל משאלה שישית, שאם המתחרה בוחר בו, עליו לוותר על אחד משלושת הגלגלים האחרים. הגלגל החדש הוא האפשרות להחליף שאלה בשאלה אחרת, לאחר שרואים אותה. המשתתף יכול להחליט לגבי סדר ניצול גלגלי ההצלה, ושימוש נכון בהם מגביר את סיכויי המשתתף לשרוד כמה שיותר במשחק ולזכות בסכום גבוה.
בגרסה האמריקאית היו בספין אוף מי רוצה להיות סופר מיליונר (פרס של 10 מיליון דולר) שני גלגלי הצלה נוספים, החל משאלה מספר 11:
המשתתף יושב על כיסא מול מנחה התוכנית, אבל כדי לזכות ולהגיע לשבת מול המנחה, עליו להתמודד תחילה בשלב מוקדם בתוכנית עם עוד תשעה מתמודדים כמוהו, בשאלת זריזות, אשר רק זה שעונה עליה נכונה והכי מהר, זוכה לשבת על כיסא המתחרה מול המנחה. כדי להצליח בתוכנית על המתחרה להיות בעל ידע וכן זריזות בשלב המוקדם, חוש אסטרטגי לגבי אופן השימוש בגלגלים, אינטואיציה וקור-רוח.
בסדרת מחקרים שערך על התוכנית "מי רוצה להיות מיליונר?", הראה חוקר התקשורת אמיר חצרוני כיצד במדינות שונות מפיקי התוכנית מתעלמים מההנחיות הנוקשות של מפיצי הפורמט, על מנת שהתוכנית תזכה להצלחה. כך, למשל, בערב הסעודית נמצא כי מרבית השאלות עוסקות בנושאי דת ומסורת.
גרסאות ופורמטים.
עיצוב תוכניות האולפן הבריטי שימש בסיס לבניית כל האולפנים העולמיים, אך אלו נבנו בווריאציות שונות. בעבר, ההמחאה לזוכה ניתנה במהלך התוכנית ונחתמה על ידי המנחה, אך רעיון זה ירד לאחר זמן מה.
מספר גרסאות שינו את פורמט המשחק: בגרסה האמריקאית ניתנה בעבר הקצבת זמן לשאלות - 15 שניות לשאלות 1–5, חצי דקה לשאלות 6–10 ו-45 שניות לשאלות 11–14, וזמן מצטבר לשאלת המיליון. לאחר ביטול פורמט זה, הוזז הכיסא ובמקומו הושם שולחן, והמשחק חולק ל-2 סיבובים: הסיבוב הראשון בו 10 שאלות אשר מקומם מוגרל וכן רמת הקושי שלהן, וכך הכסף נערם במצטבר, והסיבוב השני בעל 4 שאלות הנקרא "הסיבוב הקלאסי". הגרסה ההולנדית, למשל, נקראת "לוטו מיליונר", ומשמשת למעשה פרסומת ללוטו, עם כדורי הלוטו וסממנים שונים מפוזרים באולפן. הגרסה האוסטרלית הורידה את המנגינה המקורית של המשחק, והלחינה מנגינה משל עצמה, בפזמון זהה. כמו כן, שווי השאלות השתנה עם השנים, שלא כמו פעם (כמו בגרסה הישראלית), ירד מספר השאלות ל-12 בלבד ובהתאם גם פרסי השאלות.
שווי הפרסים השתנה מהפורמט הבינלאומי: ברוסיה הפרס המרבי הוא 3,000,000 רובל רוסי, באוסטרליה 5,000,000 דולר אוסטרלי, בהונגריה 40,000,000 פורינט, בגאורגיה 20,000 לארי גאורגי, באלבניה וקוסובו 50,000 אירו, במקסיקו 3,000,000 פסו מקסיקני, בגאנה הפרס 50,000 סדי גאני (עקב ערכו הנמוך של הפרס, התוכנית נקראת "מי רוצה להיות עשיר?"), בליגה הערבית 2,000,000 ריאל סעודי ובאזרבייג'ן 100,000,000 מאנאט אזרבייג'ני.
ספין אוף.
למשחק מספר ספין אופים. הראשון נוצר באינדונזיה ונקרא "כיסא המיליונר החם", בו שישה מתחרים התחרו בו זמנית על הכסף, כשלעזרתם רק גלגל הצלה אחד והוא "עבור", המעביר את התור להבא בתור. התוכנית מזוהה בעיקר עם אוסטרליה.
ספין אוף נוסף של הסדרה הוא "50-50", על שם אחד מגלגלי ההצלה, ונוצר בשוודיה. בעתיד אמור להיות משודר הספין אוף גם בממלכה המאוחדת
גרסה אמריקאית.
"מי רוצה להיות מיליונר" שודרה לראשונה בארצות הברית באוגוסט 1999, ברשת ABC. בעונת השידורים הראשונה שלה הפכה לאחת התוכניות הנצפות ביותר בתולדות הטלוויזיה האמריקאית, כאשר כ-28 מיליון צופים בממוצע צפו בשידור התוכנית. בסוף 2002 הודיעה חברת וולט דיסני (בעלת רשת ABC), כי תוריד את התוכנית מלוח המשדרים בתום עונת השידורים, נוכח ההידרדרות בדירוג התוכנית בטבלת הרייטינג. הסדרה שודרה אחר כך בתחנות מקומיות ולא בפריים טיים.
גרסה סינית.
בשנת 2007 אישרו לראשונה שלטונות הרפובליקה העממית של סין את הפקתה של גרסה מקומית, אך כספי הזכייה היו חייבים להיות מעוברים לצדקה.
גרסה ישראלית.