ויולט ודייזי הילטון
ויולט ודייזי הילטון (באנגלית: Violet and Daisy Hilton; 5 בפברואר 1908 - ינואר 1969) היו שחקניות ואמניות מופעי שוליים ומופעי וודוויל בארצות הברית בשנות ה-30. השתיים התפרסמו במיוחד בעקבות סיפור חייהן כתאומות סיאמיות.
ראשית חייהן.
ויולט ודייזי נולדו בברייטון, סאסקס, אנגליה, ב-5 בפברואר 1908. אמן, שלא הייתה נשואה, הייתה קייט סקינר, מוזגת במקצועה. השתיים היו תאומות סיאמיות מחוברות באזור המותן, הישבן והירך. אף על פי שמחזור הדם שלהן היה משותף, לא היו להן איברים חיוניים משותפים. מעסיקתה של סקינר, מארי הילטון, שגם סייעה לה בזמן הלידה, ראתה פוטנציאל עסקי בילדות, ולמעשה קנתה אותן מאמן ולקחה אותן תחת חסותה.
לפי האוטוביוגרפיה שכתבו התאומות, מארי הילטון, בעלה ובתה שלטו בהן ביד נוקשה והרבו להתעלל בהן פיזית; הם הכריחו אותן לקרוא למארי "הדודה לו" ("Auntie Lou") ולבעלה "סר". כמו כן, הם אימנו אותן בשירה ובריקוד בניגוד לרצונן ומנעו מהן חיים שלווים ורגילים וחופש תנועה.
ד"ר ג'יימס אוגוסטוס רות', שהיה הרופא האחראי בעת הלידה, סיפק בשנת 1911 תיאור רפואי של לידתן ותיאור של התאומות לכתב העת המדעי British Medical Journal.. הוא ציין כי לאחר הלידה, שקלה האגודה הרפואית-כירורגית של סאסקס את האפשרות לבצע ניתוח הפרדה של התאומות, אך אפשרות זו נפסלה פה אחד מכיוון שהסברה והפחד היו שהפרדתן תוביל למוות ודאי של אחת מהן לפחות. כמו כן, הוא ציין כי ויולט ודייזי היו התאומות הסיאמיות הראשונות שנולדו בבריטניה ושרדו במשך יותר מכמה שבועות ספורים.
פרסום.
האחיות החלו את הקריירה שלהן בעולם הבידור בסיבובי הופעות בבריטניה, בגיל שלוש, תחת שם הבמה "התאומות המאוחדות" ("The United Twins"). מארי הילטון לקחה אותן לסיבובי הופעות בגרמניה, אוסטרליה וארצות הברית. כפי שנהוג במופעי שוליים בקרקס, ההופעה לוותה בסיפור בדיוני שהומצא לגבי קורות חייהן של התאומות. מנהליהן של התאומות לקחו מהן את כל הכסף שהרוויחו, כך שלמעשה היה זה ברור כשמש שהאחיות נוצלו בניגוד לרצונן רק משום היותן תאומות סיאמיות. בשנת 1926 ארגן בוב הופ מופע שנקרא "Dancemedians" ("הרקדניות-קומיקאיות"), בכיכובן של האחיות הילטון, שרקדו במופע בקטע ריקוד.
כאשר מארי הילטון נפטרה בבירמינגהאם, אלבמה, השתלטו בתה ובעלה על תחום הניהול המקצועי של התאומות. הם החליטו שהשתיים ייקחו הפוגה מסוימת מהופעה בפני הקהל, על מנת שיתאמנו במוזיקת ג'אז. עד לתחילת שנות ה-30, התגוררו התאומות באחוזה בסן אנטוניו, טקסס.
ב-1931 אזרו האחיות אומץ להתאונן על היחס הנצלני, האלים והכפייתי שהופגן כלפיהן, ותבעו את מנהליהן. האחיות הצליחו כך להשתחרר מהחוזה עמם ולזכות בתשלומי פיצויים בסך 100,000$.. הן עזבו את מופעי השוליים ועברו למופעי הוודוויל, שבהם הופיעו במופע מקורי משלהן, "הרביו של האחיות הילטון". דייזי צבעה את שיערה לבלונד, והאחיות החלו ללבוש בגדים שונים כדי להקל על ההבחנה ביניהן. האחיות ניהלו כמה מערכות יחסים, ניסו כמה ניסיונות כושלים להשיג רישיון להינשא וחוו כמה נישואים קצרים שלא צלחו ולא הובילו להקמת משפחה עבור ויולט ועבור דייזי. בשנת 1932, הופיעו התאומות בתפקיד עצמן בסרט "פריקס". בשנת 1951, הן הופיעו בסרט "Chained for Life", סרט ניצול המבוסס באופן רופף על חייהן.
שלהי חייהן.
ההופעה הציבורית האחרונה של האחיות הייתה ב-1961 בקולנוע דרייב אין בשארלוט, קרוליינה הצפונית. המנהל המקצועי שלהן נטש אותן בשארלוט, וללא כל אמצעי תחבורה או הכנסה, הן נאלצו להישאר במקום ולמצוא עבודה במכולת בקרבת מקום, עבור שכר נמוך אך מספיק לחיים רגילים.
ב-4 בינואר 1969, לאחר שלא הגיעו לעבודתן מבלי להודיע, דיווח על כך הבוס שלהן למשטרה. התאומות נמצאו מתות בביתן, ונתיחה שלאחר המוות הראתה ששפעת הונג קונג במצב מתקדם וסופני שלא אובחנה לפני כן, היא זו שהביאה למותן. לפי חקירת זיהוי פלילי, דייזי מתה ראשונה. ויולט הצליחה לשרוד בין יומיים לארבעה ימים לאחריה אך נאלצה לסבול בזמן הזה גם מהפרעות בתפקוד מחזור הדם המשותף של השתיים. האחיות נקברו בבית הקברות פורסט לוון וסט.
מורשת.
ב-1989 הושק המחזמר "Twenty Fingers Twenty Toes" ("עשרים אצבעות עשרים בהונות") מאת מייקל דנסיקר ובוב ניגרו; הראשון גם הלחין וחיבר מוזיקה ותמלילים בהתאמה. המחזה הוצג בהצגת בכורה בתיאטרון WPA ובסך הכל הוצג 35 פעמים. התסריט של המחזה זמין בספרייה הציבורית של ניו יורק לאמנויות הבמה. תחילה הציג המחזה תיאור מהימן של ראשית חייהן של התאומות, אך לאחר מכן נוספה למחזה, מסיבה לא ברורה, עלילה בדיונות לחלוטין, לפיה מנהליהן של הבנות החליטו להפרידן בניתוח בבגרותן.
ב-1997, הוצג לראשונה, בברודוויי, המחזמר "Side Show", שמתבסס באופן רופף על חייהן של התאומות. תמלילי השיר נכתבו על ידי ביל ראסל והמוזיקה מאת הנרי קריגר. המחזה זכה לארבע מועמדויות לפרס טוני.
כריסטופר סטיבנס
ג'ון כריסטופר (כריס) סטיבנס (באנגלית: John Christopher "Chris" Stevens; נולד ב-18 באפריל 1960 - 12 בספטמבר 2012) היה דיפלומט אמריקני שכיהן כשגריר ארצות הברית בלוב לאחר המהפכה בשנת 2011. ב-11 בספטמבר 2012 נחנק סטיבנס למוות במתקפה על הקונסוליה האמריקאית בבנגזי כשזו עלתה באש. סטיבנס היה בן 52 בהירצחו.
קורות חייו.
סטיבנס נולד ב-18 באפריל 1960 בקליפורניה, בשנת 1982 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בין השנים 1983–1985 שירת בחיל השלום והוצב במרוקו ולאחר מכן היה עורך דין בוושינגטון די. סי.
בשנת 1991 הצטרף לשירות החוץ של ארצות הברית וכיהן כדיפלומט במדינות המזרח התיכון, הוא כיהן בתפקיד בכיר בקונסוליה האמריקאית בירושלים, כמו כן כיהן בתפקידים שונים במצרים, סעודיה, סוריה ואיראן. את שירותו בלוב החל בשנת 2007 כסגן ראש המשלחת ובמהלך ההתקוממות בלוב שימש ממרץ 2011 כנציג מיוחד של ארצות הברית למועצת המעבר הלאומית. במאי 2012 הוא מונה כשגריר ארצות הברית בלוב.
ב-11 בספטמבר 2012 תקפו מחבלים את בניין הקונסוליה האמריקנית בבנגזי בה שהה סטיבנס והציתו אותו. בעת המתקפה על הבניין, התבצר סטיבנס בחדר המאובטח ושם נחנק כתוצאה משאיפת עשן בשל השרפה שאחזה בבניין הקונסוליה. כעבור שעתיים, בשעה 00:30 חולץ סטיבנס על ידי מקומיים כשהוא מחוסר הכרה והוסע לבית חולים מקומי, שם הרופא קבע את מותו לאחר 90 דקות של ניסיונות החייאה. בתחילה נטען כי ההתקפה על השגרירות באה בעקבות פרסום הסרט תמימותם של מוסלמים בה מוצג מוחמד באור שלילי, אולם מאוחר יותר גרסו חוקרי ביטחון כי הייתה זו התקפה מתוכננת של גורמי טרור המזוהים עם אל-קאעידה שביקשו לנצל את התאריך הסמלי במלאת 11 שנה לפיגוע במגדלי התאומים.
נשימה מעגלית
נשימה מעגלית (באנגלית: Rebirthing) היא שיטת טיפול המבוססת על תרגול נשימה שמטרתה היא טיפול בבעיות רגשיות, שחרור מתחים, שינוי דפוסי התנהגות וכדומה. השיטה מתבססת על ההנחה שבעיות רגשיות רבות נובעות מזכרונות מודחקים מתקופת הלידה והילדות המוקדמת. אלו יוצרים, לטענת העוסקים בשיטה, "חסימות" שתהליך הנשימה המעגלית מאפשר "פתיחה" שלהן. בשנים האחרונות השיטה צוברת פופולריות ברחבי העולם כחלק מגל הניו אייג'. יחד עם זאת, אין מחקרים מבוקרים שמעידים על יעילותה.
היסטוריה.
לאונרד אור וסונדרה ריי פיתחו את שיטת הנשימה המעגלית בשנת 1974. לאונרד אור חווה הארה אשר נגרמה, לטענתו, על ידי צורת נשימה שונה. באותה הארה הוא חווה מחדש, לטענתו, זיכרונות מלידתו. אור האמין שעל ידי חזרה לחוויית הלידה תוך כדי ביצוע נשימה מעגלית ניתן לבצע ריפוי של "טראומת הלידה".
עקרונות השיטה.
נשימה מעגלית היא נשימה מודעת בה נשמר הרצף בין קצה השאיפה וקצה הנשימה. ההימנעות מהפסקות יוצרות "עיגול" ו"רצף" של הנשימה. לדעת המטפלים, טכניקת הנשימה מביאה את המתרגל למצב בו התנגדויות והגנות האופייניות להתנהגותו נחלשות, דבר המאפשר העלאת זיכרונות, רגשות ותחושות שנסתרות מ"התודעה המודעת" שלו. לדעתם, השילוב של רגיעה עמוקה, פתיחות של הגוף והרוח וקליטה מוגברת של חמצן מסייע בטיפול בדברים שחוסמים את "הזרימה הטבעית" של הגוף.
מבחינה ביולוגית כאשר הנשימה המעגלית מהירה, היא מעוררת את המערכת הסימפטטית (תת-מערכת במערכת העצבים האוטונומית, האחראית על התמודדות עם מצבי דחק). העוררות שנוצרת במערכת מביאה לתגובות רגשיות וגופניות אינטנסיביות, אשר בהמשך מביאות לפורקן רגשי מרפא לטענת מטפלים מהתחום. הפורקן הרגשי בשילוב עם מעבר לנשימה איטית ו"רכה" יותר מביא להפעלה של המערכת הפאראסימפטטית (תת-מערכת במערכת העצבים האוטונומית - האחראית על הרגעה, שגשוג ושימור).
ג'ון גאסט
הריב&quot;ן
משה רום
משה רום (13 באוקטובר 1938 – 17 במאי 2007) היה ראש עיריית חולון הרביעי (ראש העיר הנבחר השלישי).
ביוגרפיה.
רום נולד בחולון להורים מעולי העלייה החמישית. שירת בצה"ל בפיקוד ההדרכה והשתתף כאיש מילואים במלחמת ששת הימים. הוא למד משפטים, הוסמך כעורך דין ושימש כתובע צבאי. אחר כך הקים משרד עצמאי ועסק בתחום הפלילי. בין השאר ייצג את רוצחי עמוס אוריון ואת יחזקאל אסלן.
נבחר כחבר במועצת העיר חולון מטעם המפלגה הליברלית הישראלית והליכוד והיה יושב ראש האופוזיציה בה. במאי 1988 נבחר כמועמד הליכוד לראשות עיריית חולון, לאחר מתיחות רבה בסניף הליכוד בעיר ומול מועמד חרות, אורי אלמוג שלבסוף הוצב במקום השני.