בשנת 1976, מונתה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב. במסגרת תפקידה, ישבה בהרכבים אשר דנו בתיקים פליליים ובצד האזרחי, עסקה בתיקונים מנהלתיים במטרה לייעל את עבודת בית המשפט: אבנור הבינה את העומס שהיה מוטל על שופטים ולכן הציעה ששופט אחד בלבד ישמע את "המרצות הפתיחה" במקום שלושה שופטים. היא לקחה על עצמה את הטיפול ב"המרצות הפתיחה" ובמשך שנתיים הייתה השופטת היחידה שדנה בתיקים אלה, כך חסכה לבית המשפט עבודה של שני שופטים. כמו כן, הציעה לטפל בתיקים אשר לא נשמעו מעל ארבע שנים וערכה בדיקה מהי הדרך הנכונה לטפל במאות התיקים האלה על מנת להגישם לשמיעה. נושא נוסף בו עסקה היה ההכנה וההכשרה לשיפוט. היא הציעה להקים מוסד להכשרת שופטים, בדומה לארצות אחרות, שילמדו בו מי שיבחרו להיות שופטים או מי שרוצים להיבחר לשיפוט. בעקבות הצעתה הוקם בשנת 1984, "המכון להכשרת שופטים" בו הרצתה בנושאים אזרחיים לצד נושאים פליליים.
אבנור שימשה מספר חודשים כשופטת בבית המשפט העליון במינוי זמני עד מינויה לנשיאת בית המשפט המחוזי בתל אביב, בשנת 1983. במסגרת תפקידה קבעה את ההרכבים בהם ישבו שופטים, באיזה סוג של תיקים ישב כל הרכב וכמה שופטים יידרשו לכל סוגי התיקים. באותה עת לא היו דפוסי ניהול לנשיא בית המשפט ולכן אבנור עבדה קשה כדי להבנות שיטת עבודה. היא הכניסה לקודקס האתי סעיף הנוגע לציטוט פסקאות: במקרה שעורך הדין מצטט פסיקה בצורה שגויה, שעלולה לגרום להטעיית המשפט, הדבר יחשב כעבירה אתית. כמו כן היא עסקה, יחד עם לשכת עורכי הדין, בנושא בחינות הלשכה. היא ביקשה מהלשכה להכין רשימת שאלות מסודרת, שתתמקד בחוק הדיוני בו התנסו המתמחים בתקופת התמחותם במשרדי עורכי הדין השונים ולא בחוק המהותי עליו נבחנו באוניברסיטאות. נושא נוסף בו טיפלה היה לאפשר לשופטים להגיש תלונות נגד עורכי הדין בבית הדין המשמעתי. אבנור אף דאגה להקמת פורום של נשיאי בתי המשפט המחוזיים, שבמסגרתו התקיים מפגש אחת לחודש עם נשיא בית המשפט העליון כדי לדון בעניינים מנהלתיים וטכניים. אבנור פעלה רבות למציאת פתרונות בתחום קיצור הליכים והפחתת העומס על בתי המשפט.
בשנת 1988, הייתה שותפה להתנגדות נגד הרפורמה שהציע נשיא בית המשפט העליון דאז, השופט מאיר שמגר, לפיה כל התיקים יועברו לבית המשפט השלום ובית המשפט המחוזי יהפוך לבית המשפט לערעורים. אבנור טענה שהצעה זו לא תפתור את העומס הדיוני. כמו כן, חשבה שלא ניתן לדרוש בקיאות מבית משפט השלום בנושאים אזרחיים מסובכים אשר הובאו לפניו לדיון בתדירות נמוכה. אבנור שבחנה את מערכת המשפט באנגלייה, דגלה בתחומי התמחות בעוד ששמגר הציע ברפורמה מצב הפוך. הרפורמה נדחתה כאשר אבנור נחשבה כמנהיגת המרד באותה עת.
לאחר יציאתה לגמלאות.
לאחר פרישתה לגמלאות, בשנת 1989, מונתה אבנור ליושבת ראש בית הדין להגבלים עסקיים. לאחר כארבע שנים, עם סיום תפקידה, הצטרפה למשרד של חתנה וביתה, עורכי הדין ארנון ועירית גל, ועבדה כעורכת דין עצמאית העוסקת בעיקר בבוררויות וחוות דעת משפטיות. כמו כן, כיהנה כיושב ראש ועדת פיקוח בבחירות למרכז הליכוד ושימשה כנשיאת בית הדין של מפלגת הליכוד. היא השתתפה בכנסים של ארגוני נשים באירופה, כתבה כתבות לעיתונות בנושאים משפטיים וציבוריים, הרבתה לכתוב מאמרי תגובה בנושאים שעלו על סדר היום והתפנתה לכתיבת זיכרונותיה שהתפרסמו בשנת 2001, בספרה האוטוביוגרפי הנקרא "לבדי בדרך".
בשנת 1998, בטקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות, הדליקה משואה בהר הרצל כשופטת הראשונה בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
באפריל 2003 נפטרה אבנור בהיותה בת 84, ונקברה בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
בשנת 2014, הונצח שמה בתל אביב באמצעות קריאת כיכר על שמה: "כיכר חנה אבנור".
עמדתה כשופטת.
רצונה של אבנור לעסוק בשיפוט נבע מהתנגדותה להחלטות שיפוטיות אשר לדעתה נגדו את הבנתה לתורת המשפט. לכן, כבר כשנתמנתה לסגנית נשיא בית המשפט המחוזי השתמשה במעמדה למרוד בהחלטות משפטיות. בתחום הפלילי, לטעמה הענישה בבתי המשפט הייתה רחמנית ולא מספקת וכדי לבסס עמדה זו היא בדקה פסקי דין של בית המשפט העליון ומצאה שבערעורים השונים, לא הוטלו כלל עונשי מאסר בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה. כמו כן, חשבה שהיו שופטים שהייתה להם העדפה לאזרח היחיד על פני המדינה ולכן נהגו בו ברחמנות ולא בצדק משפטי.
אבנור התנגדה להסכמים שערכה התביעה עם נאשמים, על אף שהם חוסכים זמן עבודה והוצאות למערכת המשפט. היא מתחה ביקורת על הקלה בעונשם של הנאשמים וחשבה שהדבר אינו הוגן.
דבר נוסף שרצתה לשנות היה העדפת הצדק על פני החוק. באותם ימים, רווחה הדעה שהשופט קובע לפי מה שנראה בעיניו צודק. אבנור השתייכה לאסכולה של החוק הבריטי שעיקרה פסיקה על פי החוק הכתוב ולכן, התנגדה לכך שזכויות אדם נקבעות לפי השופט שבפניו הוא נשפט והעדיפה את הפסיקה בהתאם לחוק הכתוב, הידוע והברור. לטענתה, החוק הכתוב הוא היסוד שעליו מושתתת המדינה המודרנית ודרכו נשמרות זכויות האדם. היא מתחה ביקורת על חוסר אחידות בעונשים: בתחום הפלילי מצאה מקרים בהם שני בני אדם, בעלי רקע פלילי זהה, שביצעו אותה עבירה, קיבלו עונש שונה מאחר שנשפטו על – ידי שופטים שונים.
אבנור הייתה מבקרת חריפה של בית המשפט העליון, שפיתח את תורת הפרשנות אשר הביאה להגדלת מספרם של המשפטים שאינם תואמים את מספר התקנים של השופטים. הפתרון שלה לבעיית העומס על השופטים הוא הגדלת התקציב והוספת תקנים. כמו כן, היא מתחה ביקורת על מעורבותו של בית המשפט העליון בפעילות שלטונית ומנהלית על סמך הלכת הסבירות. אבנור טענה כי בית המשפט העליון אינו מוסמך לקבוע מהו צו מוסרי ציבורי שלטוני ולכן, ניתן לראות התערבות זו כנוגדת את עקרונות הדמוקרטיה.
הרפורמה שאבנור ייחלה לה הייתה מערכת משפט הבנויה מאגפים מקצועיים, המרכזים ידע בנושאים המסובכים והמתרכזים בבית משפט אזורי, להבדיל מבתי המשפט המקומיים. רפורמה זו מתבססת על מערכות משפט מתוקנות בעולם (אנגליה, גרמניה) שמהן חשבה שיש לקחת דוגמה.
יחסה למעמד האישה.
אבנור התחנכה בבית סוציאליסטי שדגל בשיווין זכויות, דבר שבא לידי ביטוי בעידודה ללמוד עריכת דין. בספרה "לבדי בדרך" התוודתה כי ללא הביטחון שקיבלה מאביה שהיא "טובה" כמו הבנים, לא הייתה דבקה במקצוע עריכת דין שנחשב בזמנו ייעודי לגברים. אבנור בקרה נשים שסיגלו "חוצפה גברית" כדי להצליח בחברה וכדי להשיג שוויון זכויות. היא התנגדה לתפיסה המהותנית שראתה באישיות האישה אלמנטים של כניעות וחשבה שאלו נמצאים באופיו של כל אדם, גבר ואישה כאחד. כמו כן, חשבה שקבלת מרות אינה תכונה מולדת כי אם תוצר של התפתחות החברה האנושית ותפקידיה המסורתיים.
לדעתה, חינוך לשוויון אינו דורש שינוי אופי אלא חינוך הדרגתי והכרה עצמית של נשים בשוויונן לגברים. גישתה של אבנור הייתה שאין לקדם נשים משום שהן נשים או על סמך "אפליה מתקנת", אלא משום שהן ראויות לקידום. היא סברה שכמוה גם חברותיה המשפטניות, שפעלו לאחר קום המדינה, דגלו באותה גישה של שוויון והתקדמו בתחום המשפט שנחשב בזמנו גברי, בשל כישוריהן ועבודתן. אבנור טענה שנשים עבדו קשה יותר מעמיתיהן הגברים ולמרות עבודתן בבית וגידול ילדיהן, לא הרשו לעצמן לעבוד פחות שעות. מאמצן ורצונן העז לפלס את דרכן ולהצליח בתפקידן המשפטי, אפשרו לנשים להתקבל לתפקידים משפטיים. לטענתה, בשנות האלפיים לא קיימת אפליה בין נשים לגברים במקצוע המשפטי, מבחינת התפקידים ומספר המשפטניות בשל עבודתן של המשפטניות הראשונות בשירות הציבורי.
בהתייחסותה להגותה של סימון דה בובואר, בספרה "המין השני", בו היא ראתה בלידה כמקור האי שוויון של נשים, טענה אבנור כי ניתן ליצור תנאים חברתיים של שוויון בדרך שאינה מהפכנית ומבלי להימנע מללדת ילדים. היא ראתה בה ובחברותיה המשפטניות דוגמה לנשים אשר הצליחו לגדל ילדים וכן להתקדם במקצוע בזכות ה"אקלים החברתי" שיצרו ובזכות האמונה בשוויונן לגברים.
אבנור דגלה בחשיבות עצמאותה של האישה בעבודתה ובתפקידיה השונים וחשבה שהגישה הנכונה ליצור שוויון במעמד האישה היא האמונה העצמית ביכולותיה.
נוימינסטר
נוימינסטר (בגרמנית: Neumünster) היא עיר עצמאית (Kreisfreie Städte, עיר שאינה כפופה למחוז) במדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה.
האזכור הראשון לקיומו של הכפר שקדם לנוימינסטר, ויפנדורף (Wippendorf), הוא משנת 1217. תחנת הרכבת של נוימינסטר היא צומת רכבות חשוב המקשר שישה (בעבר שבעה) כיווני מסילה שונים, כולל הקווים החשובים של המבורג-אלטונה-קיל ושל נוימינסטר-פלנסבורג. ליד נוימינסטר, בעיירה אהנדורף (Ehndorf ), פועל משדר רדיו רב עוצמה המשדר בגלים בינוניים את שידורי תחנת הרדיו הציבורית Deutschlandfunk (DLF). המשדר קרוי "משדר אהנדורף" למרות שלעיתים הוא מכונה בטעות משדר נוימינסטר. נוימינסטר שוכנת על הנהר שוואלה (Schwale), ליד המרכז הגאוגרפי של שלזוויג-הולשטיין, במרחק של 35 ק"מ מדרום לעיר קיל, במרחק של 65 ק"מ מצפון להמבורג ובמרחק של 72 ק"מ מצפון לליבק. בקרבת העיר נמצא פארק אוקרוג (Naturpark Aukrug).
ישעיהו באסאן
רבי ישעיהו מרדכי בָּאסָאן (נקרא גם באסאני ובאסאנו (Bassani, Bassano); ה'תל"ג 1673 (בערך), ורונה - א' ניסן ה'תצ"ט, 1739, רג'ו אמיליה) היה רב איטלקי ומשורר מחכמי יהדות איטליה בראשית המאה ה-18, רבן של פדובה ושל רֶג'וֹ אמיליה (ריגיו), ורבו של רמח"ל.
ביוגרפיה.