תחומי המחקר של פרופ' אריאב עוסקים בתוכניות לימודים ובמדיניות מורים משלב ההכשרה ועד לפיתוח המקצועי. תמר מרצה בפורומים רבים וכותבת גם בעיתונות פופולרית על ענייני דיומא בחינוך ובהשכלה גבוהה. היא הייתה חברה בוועדות עורכות של כתבי עת  ומשמשת כמעריכה למערכות של כתבי עת.
אריאב רואה בהשכלה גבוהה אמצעי לניידות חברתית, לקידום צדק חברתי ולצמצום אי השוויון בחברה ובעולם העבודה. בתוך ההשכלה הגבוהה היא רואה בפיתוח איכותי של מורים השקעה חיונית לשיפור מערכת החינוך בישראל
רייזל קורצ'אק
רוז'קה קורצ'ק
רוז'קה קורצ'ק-מרלא
רוז'קה קורצ'אק-מרלא
צבים נשכניים
צבים נשכניים (שם מדעי: Chelydridae) היא משפחה בסדרת הצבים. כיום קיימים שני סוגים בלבד ממשפחה זו:
שניהם מינים אנדמים לחצי הכדור המערבי. המשפחה מאופיינת בשריון גב גרמי כולו ושריון גחון מצומצם. בילוי רוב הזמן ברביצה על קרקעית מים רדודים, כאשר רק הנחיריים והעיניים בולטים מפני המים. כמו כן, מאופיינת בלסתות חזקות ביותר המסוגלות לפצוע ואופי תוקפני.
מאובנים.
למשפחת הצבים הנשכנים היסטוריית מאובנים רחבת היקף מאמריקה הצפונית, אירופה, אסיה. אזור תפוצתם בעבר היה רחב יותר מאזור תפוצתם כיום. תיאורם הראשון התגלה על ידי מאובן הסוג "Emarginachelys" מתקופת מאסטריכט שבתור הקרטיקון באזור מונטנה. מאובן נוסף שהשתמר היטב היה מאובן מתקופת הפלאוקן מאזור דקוטה הצפונית מסוג "Protochelydra".
סוג נוסף, "Chelydropsis", מכיל מספר ידוע של מינים אירו-אסייתים שהתקיימו מתקופת אוליגוקן עד הפליוקן.
אייאפיאלאייקול
הספקטרום הנראה
הספקטרום הנראה הוא החלק מן הספקטרום האלקטרומגנטי הנראה בעין האנושית. קרינה אלקטרומגנטית בטווח זה של אורכי גל נקראת האור הנראה או פשוט אור. עין אנושית טיפוסית תגיב לאורכי הגל שבין 380 ל-750 ננומטר (nm), או במושגים של תדירות הגל, בין 400 ל-789 טרה-הרץ (THz).
הטווח המוגבל של הגלים השייכים לספקטרום הנראה משקף תכונה של העין האנושית, יותר מאשר תכונה של הגלים האלקטרומגנטיים. מינים רבים של בעלי חיים מסוגלים לראות גם תדרים הנמצאים מחוץ ל"ספקטרום הנראה", כמו ציפורים, דבורים וחרקים רבים נוספים, הרואים גם קרינת על-סגול, וכן טורפים שונים, כגון העכסנים, החשים גם בקרינת תת-אדום ומשתמשים בה למעקב אחר חום הגוף של טרפם.
סטיפן שמואל וייז
סטיפן וייז
בתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל
בתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל הוקמו על ידי שלטונותיה על מנת שיהוו את מקום קבורתם של חללי מערכות ישראל. כיום קיימים בישראל 43 בתי קברות צבאיים, ובכמאה בתי קברות אזרחיים הוקמו חלקות מיוחדות לקבורתם של חללי מערכת הביטחון.
הקמת בתי הקברות הצבאיים ועיצובם.
בשנת 1949, לאחר הקמת המדינה ובסיומה של מלחמת העצמאות, הוחל בהקמתם של בתי קברות צבאיים שבהם יובאו לקבורה אלפי חלליה של מלחמה זו. לצורך כך קיבלה הכנסת את חוק בתי קברות צבאיים, התש"י-1950. על פי רוב הוקמו בתי הקברות הצבאיים ביישובים השונים בצמוד לבתי קברות אזרחיים, או ממש בתוכם. מקצת בתי הקברות הוקמו באתרים מיוחדים שבהם נקברו חללים במהלך מלחמת העצמאות – דוגמת בית הקברות הצבאי בקריית ענבים ובתי הקברות הצבאיים בצפת, ראש פינה, דגניה א' ונגבה. בית הקברות הצבאי בהר הרצל הוקם במיקום חדש, שלא היו בו קבורות בעבר, וזאת בין השאר בזכות הבחירה להעביר את עצמות חוזה המדינה הרצל לקבורה בראש אותו הר.
מלכתחילה נקבע כי הקבורה בבתי הקברות הצבאיים תהיה שוויונית, וללא הקצאת חלקות מיוחדות לקצינים בכירים או לקצינים ובעלי דרגות אחרות בכלל.
בתי הקברות הוקמו על פי דפוסים אחידים בעיצוב חלקות הקבורה והגינון בהם. עיצובם נקבע בעקבות תחרות לאדריכלים שנערכה מטעם הממשלה באביב 1949 לעיצוב בתי הקברות הצבאיים נחלת יצחק שבתל אביב ובעפולה. בתחרות זו נבחרה תוכניתו של האדריכל ד"ר אשר חירם (מתוך 18 תוכניות שהוגשו), אשר הסתמכה בחלקה על התפיסה האדריכלית של בתי הקברות הצבאיים הבריטיים בארץ ישראל. התבנית הבסיסית של תוכנית זו הועתקה בהמשך ליתר בתי הקברות הצבאיים הישראליים, תוך התאמתה לתנאיו של כל אתר. חירם גם היה לאדריכל הבית של המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון (אחר כך שונה שמה ליחידה להנצחת החייל), ובתפקידו זה מילא תפקיד מרכזי בעיצוב בתי הקברות הצבאיים, כמו גם בעיצוב אנדרטאות שונות שבנתה המחלקה.
עד שנת 1954 נבנו בישראל 14 בתי קברות צבאיים, ובמהלך השנים הוקמו בישראל בסך הכל 43 בתי קברות צבאיים. האחרון שבהם הוקם בכפר הדרוזי בית ג'ן, שרבים מבניו נהרגו במהלך שירותם הצבאי. בכל אחד מבתי הקברות נבנתה רחבת טקס - רחבה פתוחה ובה קיר זיכרון, שלמרגלותיו נערך מדי שנה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ופעולות האיבה טקס אזכרה לנופלים.
בנוסף להקמת בתי הקברות הצבאיים, ובעקבות מסירת זכות הבחירה של מקום קבורת הנופל בידי קרוביו (ראו להלן), הוקמו עם השנים חלקות צבאיות בתחומיהם של כמאה בתי קברות אזרחיים ביישובים בישראל. רבים מהם הם יישובים שהוקמו והתפתחו לאחר קום המדינה. כך למשל, בשנת 2001 נפתחה חלקה צבאית בעיר קריית מלאכי, ובשנת 2006 נפתחה חלקה צבאית בעיר מודיעין. החלקות הצבאיות נבנו לרוב על פי אותם העקרונות העיצוביים שקבעו את תכנונם ומראם של בתי הקברות הצבאיים, אם כי לא בכל חלקה צבאית יש רחבת טקס. למעשה, ההבדל בין מקצת בתי הקברות הצבאיים והחלקות הצבאיות איננו רב, והראשונים נקראים בתי קברות צבאיים משום שהוכרזו ככאלו על פי החוק.
בתי הקברות הצבאיים והחלקות הצבאיות מנוהלים ומתוחזקים על ידי היחידה להנצחת החייל, הפועלת במסגרת אגף משפחות והנצחה במשרד הביטחון.
המצבה הצבאית.
מאז הקמת בתי הקברות הצבאיים הונהג עיצוב אחיד גם למצבות שהוקמו בהם על קבריהם של הנופלים. המצבה היא תבנית אבנים נמוכה הממולאת אדמה, כדי לאפשר שתילת צמחים בה - אם כי בחלק מבתי הקברות המצבות מכוסות בלוח אבן, או שמשפחת הנופל בוחרת לכסות את המצבה בלוח אבן. בראש המצבה מוצבת אבן מצבה אלכסונית (שכינויה "הכרית") שבה חקוקים פרטיו של הנופל על פי מתווה אחיד. מתווה זה נקבע בעיקרו על ידי ועדה שכונסה מטעם המועצה הציבורית להנצחת החייל (אם כי המדינה אימצה מתווה פחות מפורט מזה שהציעה אותה ועדה), והוא פורסם בשנת 1951. המצבה הצבאית הראשונה הוצבה באותה שנה על קברו של החלל חנוך בלובשטיין בכפר מל"ל.
אלו הפרטים על מצבות הנופלים על פי המתווה הקבוע:
בפינת אבן המצבה נחקק סמל צה"ל - או סמלו של ארגון אחר שאליו השתייך הנופל, לפי העניין - דרגתו ומספרו האישי של הנופל.
באבן המצבה שעל קבריהם של נופלים אלמונים נחקקו לרוב רק המילה "אלמוני" וכן נסיבות מותו ומועדו, ככל שאלו היו ידועים.
מועד מותו של הנופל צוין על פי הלוח העברי, אך מאז שנות ה-90 הותר לרשום אותו על פי הלוח הגרגוריאני, אם רצתה בכך משפחת הנופל. כמו כן, במהלך שנות ה-90, לאחר שהתעוררה דרישה ציבורית לכך ובעקבות דיונים משפטיים בסוגיה, הוחלט לאפשר לבני משפחותיהם של הנופלים להוסיף למצבותיהם כיתוב בנוסח שיבחרו, וזאת לא על גבי אבן המצבה אלא על גבי לוח אבן הצמוד לפאה העליונה של המצבה, בתחתיתה.
על מצבתו של כל חלל מונח בית נר בעיצוב אחיד לצורך הדלקת נר נשמה לזכרו.
משפחות הנופלים רשאיות להגיש בקשה לכיתוב אישי על המצבה מעבר לפרטים של המתווה האחיד. בדרך כלל משרד הביטחון אינו מאפשר כיתובים אישיים כגון שמות האחים של הנופלים, אולם במספר מקרים אושרו כיתובים חריגים.
הקבורה בבתי הקברות הצבאיים.
בסיום מלחמת העצמאות נטה משרד הביטחון לתפיסה, שהמדינה היא זו שתקבע היכן ייקבר חלל של צה"ל, ולא קרוביו של הנופל. גישה זו נדחתה במסגרת נוסחו של חוק בתי קברות צבאיים, ומאז נקברים חללי הצבא, המשטרה ומערכת הביטחון באחד מבתי הקברות הצבאיים או החלקות הצבאיות על פי בחירת שארי בשרם הקרובים, וללא תלות במקום מגוריו של הנופל ערב מותו. בנוסף, במאות בתי קברות אזרחיים בישראל שאין בהם חלקה צבאית נקברו חללים של צה"ל ומערכת הביטחון, וזאת על פי בחירת קרוביהם, אך מצבה צבאית נבנתה על קברם אם רצו הקרובים בכך.
בחלק מבתי הקברות הצבאיים הובאו נופלים לקבורה בקברי אחים. במרבית המקרים היו אלו חללים, אשר נהרגו בקרבות מלחמת העצמאות.
ככלל, אין נקברים בבתי הקברות הצבאיים אזרחים, אלא רק מי ששירתו בעת מותם בשירות סדיר, שירות קבע או שירות מילואים בצה"ל או ששירתו בשירות פעיל במשטרה או באחת מזרועות מערכת הביטחון. עם זאת, במקרים בודדים בעבר התירו שרי הביטחון את קבורתם של אזרחים בבתי הקברות הצבאיים. הדבר היה בדרך כלל כאשר מתו יחד - ומשום כך בנסיבות טראגיות חריגות - שני בני משפחה (זוגות נשואים או אחים) שאחד מהם היה איש צבא. חריג לכלל זה הוא זכותם של ראשי המטה הכללי של צה"ל או אלופיו בעבר - וכן של מפכ"לי המשטרה וניצביה בדימוס - להיקבר בבית קברות צבאי.
הר הרצל.
בית הקברות הצבאי המרכזי של המדינה הוא בית הקברות בהר הרצל בירושלים (אם כי הוא איננו בית הקברות הצבאי הגדול ביותר מבחינת מספר החללים שנטמנו בו). בית קברות זה הוקם ב-1949 במורדותיו הצפוניים של ההר, שעל פסגתו נטמן חוזה המדינה בנימין זאב הרצל, ומכאן שמו. נקברו בו חללים רבים שנהרגו בירושלים וסביבותיה במהלך מלחמת העצמאות, ובהם אנשי מחלקת הל"ה וחללי קרבות גוש עציון. כמו כן, עם השנים נקברו בו - על פי בקשת קרוביהם – חיילים רבים אחרים שלא היו תושביה של ירושלים. רבים מאלו נהרגו בקרבות בירושלים במלחמת ששת הימים.