משום שתופעה פיזיקלית זו מאפשרת כביכול מעבר בין כוכבים וגלקסיות בזמן אפסי, היא הציתה את דמיונם של סופרים רבים בתחום המדע הבדיוני, שכן חור התולעת יכול לשמש כגשר בין ציוויליזציות ועולמות שונים.
מכיוון שחורי תולעת הם תופעה שנעזרת במקור כבידתי גדול, ראו סופרים רבים בחורים שחורים כלי המחולל חורי תולעת. רעיון זה מתעלם, אולי בשל בורות מכך שכל עצם בגודל שאינו אפסי מושמד בספגטיפיקציה עם היבלעותו בליבת החור השחור. רק עצם שגדלו לכל היותר אפס (על פי יחסות כללית) או אורך פלאנק או (על פי רעיונות המבוססים במכניקת הקוונטים) נבלע בליבה.
חורי תולעת בטלוויזיה ובקולנוע.
בסדרה 100 (סדרת טלוויזיה) בעונה 7 משתמשים בחורי תולעת למעבר ממקום למקום.
בלשנות גנרטיבית
בלשנות גנרטיבית (או התיאוריה הגנרטיבית) היא תחום בבלשנות שהחל להתפתח בשנות החמישים של המאה ה-20. תחום המחקר נוצר עם פרסום תאוריה בלשנית מאת נועם חומסקי בספרו "מבנים תחביריים" ב-1957 (Syntactic" Structures"). ספר זה וספרים אחרים שפרסם חומסקי בשנות החמישים והשישים היוו פריצת דרך ששינתה במידה ניכרת את אופיו של המחקר הבלשני.
הנחות יסוד ומטרות.
חומסקי הניח את ההנחות הבאות, ולחלקן סיפק הוכחות לוגיות:
מטרתו של הבלשן, לדעת חומסקי, היא לחשוף את כללי הדקדוק האוניברסלי בשיטה של הנדסה הפוכה (Reverse engineering). יש להפיק מודל שמתאר את כללי השפה מתוך בחינה של משפטים דקדוקיים ולא-דקדוקיים וניתוח ההבדלים ביניהם, ודרכם לעצב את כללי הדקדוק האוניברסלי.
התאוריה הגנרטיבית הפכה למוכרת ומשפיעה גם בתחומים לא בלשניים, וחלק מעקרונותיה המוקדמים לגבי ניתוח מבני של שפה מילאו תפקיד מרכזי בהתפתחות המוקדמת של מדעי המחשב בשנות ה-50 וה-60.
הגרסה המוקדמת ביותר של התאוריה הדקדוקית של חומסקי נקראה התאוריה הגנרטיבית-טרנספורמטיבית (גנרטיבי - יוצר; טרנספורמטיבי - משתנה או מתגלגל). על פי הגרסה זו, משפטים בשפה נוצרים בשני שלבים: תחילה מופעלים "כללי גזירה", שהם כללים המכתיבים מבנה תחבירי בסיסי, המכונה גם "מבנה עומק", ואחר כך מופעלות "טרנספורמציות", שהם כללים הקובעים את "מבנה השטח", שהוא צורתו הסופית של המשפט. כך למשל, למשפטים פעילים וסבילים ("דני אכל את התפוח" לעומת: "התפוח נאכל על ידי דני") יש מבנה עומק זהה, אך המשפט הסביל עובר טרנספורמציה שאינה חלה על המשפט הפעיל.
בתחילה בשנות ה-80 השתנתה התאוריה עקב פיתוח ענף שלה המכונה תאוריית "חלישה וכבילה" (Government and Binding או בקיצור GB). שני השינויים המרכזיים בגרסה החדשה הם:
בתחילת שנות ה-90 חשו בלשנים רבים בצורך לבחון מחדש חלק מהנחות היסוד של התאוריות שהתפתחו החל משנות ה-50, ונולדה גישה חדשה הנקראת הפרוגרמה המינימליסטית (או המינימלית), השואפת לצמצם למינימום את מספר העקרונות והכללים שמהם נגזר התחביר של כל השפות האנושיות.
מהתאוריה התחבירית של חומסקי התפצלו במשך השנים תאוריות רבות נוספות. בין הבולטות שבהן, HPSG (Head-driven Functional Grammar) ו-LFG (Lexical Functional Grammar). גם תאוריות אלו נחשבות סוגים של בלשנות גנרטיבית.
אף שפריצת הדרך של חומסקי הייתה בתחום התחביר, הבלשנות הגנרטיבית אינה מוגבלת לתחום זה. הבלשנות הגנרטיבית כוללת מערכות תאורטיות מפותחות בתחום הסמנטיקה, הפונולוגיה והמורפולוגיה, הנתפסות כיחידות עצמאיות בתוך מערכת מודולרית, שבה כל מערכת פועלת באופן עצמאי אך מוגבלת על ידי הממשקים בינה לבין המערכות האחרות.
עקרונות התאוריה.
התאוריה הגנרטיבית-טרנספורמטיבית נבנתה על בסיס מה שהיה ידוע מהתאוריה שקדמה לה, הסטרוקטורליזם, והיא מתבססת על מספר עקרונות:
עקרון הפרודוקטיביות.
על פי עיקרון זה, המערכת של השפה היא מערכת המבוססת על מספר קטן של רכיבים, אשר מהם אפשר ליצור משפטים. לכל אדם יש יכולת פרודוקטיבית ליצור שפה ממספר קטן של רכיבים.
התאוריה הגנרטיבית-טרנספורמטיבית יוצאת מנקודת הנחה שילד נולד עם היכולת ליצור שפה, ויכולת זו מתפתחת כבר משלב מוקדם של החיים, ומגיעה לשיאה בערך בגיל חמש, וכך שוללת את התאוריה שלומדים שפה רק על ידי חיקוי (ביהביוריזם).
כשירות מול ביצוע.
כשירות היא הידע של דובר בשפה נתונה, שהיא היכולת הלשונית שלו. ביצוע הוא השימוש ביכולת זו בשפה, בדיבור או בכתב, שהוא ההתנהגות הלשונית שלו. נוטים להקביל את הכשירות והביצוע למושגים מהבלשנות המבנית (סטרוקטורליזם), הלאנג והפארול.
הבחנה זו חשובה, כיוון שהעיסוק הלשוני בדרך כלל לא עסק בביצוע, אלא יותר במה שאמור להיות ולא במה שקורה בפועל.
כלומר, גם אם התיאור הלשוני עוסק בעיקר בידע, הוא עדיין אמור לעסוק גם בביצוע. לדוגמה, ילד שאומר "מתי ננסע?", שעל פי הדקדוק הנורמטיבי הוא ביצוע לא תקין, ולמרות זאת הביצוע מוכיח כשירות תקינה, מכיוון שהילד מקיש מנטיית גזרת השלמים.
אוניברסליות.
עקרון האוניברסליות טוען שיש תכונות לשוניות המשותפות לכל השפות. מגמה משותפת לשפות רבות.
עיקרון זה חשוב כי בהתעסקות המסורתית נהגו לתאר כל שפה או משפחת שפות בנפרד. בהינתן עקרון האוניברסליות, המחקר יכול לעסוק בשפה אחת תוך עיון בשפות נוספות.
האוטונומיה של התחביר.
התאוריה רואה את התחביר כמרכז הניתוח. אם בגישות המסורתיות התבוננו יותר במילים, ובגישה המבנית בצירופי מילים, הרי שבתאוריה הגנרטיבית-טרנספורמטיבית המשפט הוא המוקד.
מתוך התאוריה הזו חשוב לראות את גישתה לתחביר.
התחביר הגנרטיבי-טרנספורמטיבי.
התחביר הגנרטיבי-טרנספורמטיבי כולל בתוכו שלושה סוגי כללים. שני הסוגים הראשונים הם המרכיבים הבסיסיים לתחביר הגנרטיבי-טרנספורמטיבי.
כללי יצירה מציגים מבנים אפשריים של משפטים, ומגדירים באופן פורמלי ומדויק מהי יחידה תחבירית.
לדוגמה, מערכת פשוטה ביותר עשויה להכיל את הכללים:
משמעות הסימנים:
- מ = משפט
- צש = צירוף שמני
- צפ = צירוף פועלי
- צי = צירוף יחס
- פ = פועל
- ש = שם עצם
- ת = שם תואר
- מי = מילת יחס
הכלל הראשון בדוגמה זו טוען שמשפט יכול להיות בנוי מצירוף שמני וצירוף פועלי; הכלל השני טוען שצירוף פועלי מכיל פועל, ואחריו ייתכן צירוף שמני וייתכן צירוף יחס; וכו'. כל צירוף עשוי להכיל צירופים נוספים. ברור שהכללים בדוגמה רחוקים עדיין מכיסוי מלא של השפה, אך המנגנון של כללי יצירה הוא מנגנון חזק ביותר, שבעזרת בחירה של כללים נכונים מאפשר תיאור של שפות רבות ושונות.
את מבנה המשפט המתקבל מכללים מסוג זה מקובל לתאר באופן גרפי בעזרת תרשים היררכי הנקרא "עץ תחבירי".
בתחביר הגנרטיבי יש מספר קטן יחסית של כללי יצירה, והם עשויים ליצור אינסוף משפטים. דבר זה אפשרי בעיקר בזכות היותה של מערכת הכללים רקורסיבית: צירוף יכול להכיל בתוכו צירוף אחר מאותו הסוג. למשל, משפט בשפה טבעית יכול להכיל בתוכו פסוקית משועבדת (שהיא, במקרים רבים, בעלת מבנה זהה לזה של משפט עצמאי); וצירוף שמני יכול לכלול צירוף שמני קטן יותר (כמו למשל במבני סמיכות: הצירוף השמני "תמונת הנשיא הראשון" מכיל צירוף שמני "הנשיא הראשון"). אם למשל נשנה את כלל הצירוף הפועלי בדוגמה שלעיל כך שיאפשר משפט בתוכו, נקבל מערכת רקורסיבית שמייצרת אינסוף משפטים:
צפ --&gt; פ (צש) (צי) (מ)
שינוי זה מאפשר כבר לנתח משפטים מורכבים כמו "איש נחמד אמר שילדה קטנה שכחה שכלב שחור אוהב תפוחים" (אם נתעלם בשלב זה ממעמדה של המילה ש-).
כללי היצירה מייצרים רק חלק קטן מסוגי המשפטים בשפה. למשל, הם מייצרים משפטי חיווי פשוטים, אך לא משפטי שאלה. גם אם ניתן, באופן עקרוני, להוסיף כללים עבור כל סוגי המשפטים הקיימים, דבר זה יוביל למספר עצום של כללים שבהם ההכללות לגבי מבנה השפה ילכו לאיבוד.
במקום לנפח את מערכת כללי היצירה, הניחה התאוריה שמשפטים רבים נוצרים על ידי הפעלת טרנספורמציה על מבנה שמיוצר בעזרת כללי היצירה. במקרים רבים, שני משפטים בעלי תוכן זהה או דומה אך מבנה שונה נוצרים מאותו מבנה בסיסי, על ידי הפעלת טרנספורמציות שונות. הדוגמה השכיחה היא משפט סביל.
המשפט, "דני אכל את התפוח" מתואר כך:
צש צפ צש2
לאחר הטרנספורמציה המשפט, "התפוח נאכל על ידי דני" מוצג כך:
צש2 צפ צש -&gt; צש2 צפ על ידי צש
המבנה הראשון מכונה מבנה עומק, זה המבנה שהורכב על ידי כללי היצירה. המבנה השני הוא מבנה השטח, זה המשפט שנאמר על פני השטח ברמת הביצוע, והוא המשפט שלאחר הטרנספורמציות. במקרים מסוימים, מבנה העומק כלל אינו מהווה משפט אפשרי; רק לאחר ביצוע הטרנספורמציות הנדרשות מקבלים משפט.
קיימים שני סוגים של כללי בחירה: בחירה סמנטית ובחירה קטגוריאלית. כללי הבחירה הסמנטית מקושרים יותר לסמנטיקה הגנרטיבית, והם מתארים את המשתתפים באירוע מסוים ואת תכונותיהם הסמנטיות שרלוונטיות ברמה התחבירית. למשל האירוע: "לבש", שבמשפט "א' לבש ב'" כולל שני משתתפים. א' יכול להיות רק מה שבקבוצת ה-אנושי, והוא יכול להיות רק בן אדם. ב' יכול להיות רק פריט לבוש.
הבחירה הקטגוריאלית מתארת איזה סוג צירוף יכול להצטרף לכל מילה ומילה. למשל, אף שכללי היצירה מאפשרים לפועל להצטרף לצירוף שמני ולמספר צירופים פועליים, ישנם פעלים שמחייבים צירוף שמני (למשל, "נישק"), ויש כאלה שאינם מאפשרים צירוף כזה (למשל, "גר").
תאוריית "חלישה וכבילה" (Government and Binding).