ריצ'רד ג'וזף מנינג, בן למשפחה אירית, נולד בחבל איירשייר (Ayrshire) בסקוטלנד. בצעירותו למד באוניברסיטה בדבלין. לאחר סיום לימודיו שירת בשירות הקולוניאלי הבריטי. בתחילה במושבה גיאנה הבריטית בצפונה של אמריקה הדרומית בה שירת כמפקד המשטרה. בשנת 1920 הוסמך כעורך דין ונתמנה לכהן כשופט שלום במושבה טנגניקה שבמזרח אפריקה (שלימים תתאחד עם האי השכן זנזיבר למדינת טנזניה).
תחנותיו הבאות כשופט היו בין השנים 1925 ל-1927 במושבה ג'מייקה שבים הקריבי, בין השנים 1927 ל- 1932 במושבה חוף הזהב (לימים גאנה), ובין השנים 1932 ל-1936 בטרינידד וטובגו. בשנת 1936 הגיע לארץ ישראל.
בארץ ישראל.
בבואו לארץ ב-15 ביוני 1936 נתמנה מנינג לסגנו של זקן השופטים (תוארו של נשיא בית המשפט העליון המנדטורי), כמחליפו של הסגן הקודם אוון קורי, שנתמנה לזקן השופטים באיי פיג'י בדרום האוקיינוס השקט ועזב את ארץ ישראל. במקביל כיהן מנינג גם כשופט בבית המשפט לפשעים חמורים בפניו עמדו לדין ערבים נאשמי המרד הערבי הגדול.
זמן לא רב לאחר הגיעו של מנינג לארץ ישראל, בסוף דצמבר 1936, בעת שנסע במכונית עם בתו ונוסעים נוספים בדרך מטבריה לחיפה התהפכה המכונית, אחת הנוסעות נהרגה ומנינג ויתר הנוסעים נפצעו בצורה קלה בלבד.
חוקר תולדות המשפט אסף לחובסקי כתב כי שנת 1936, שנת הגיעו של השופט מנינג לארץ ישראל, הייתה שנת מפנה במערכת המשפט המנדטורית. לדבריו היה מנינג היפוכו הגמור של השופט אוון קורי אותו החליף בתפקיד סגנו של זקן השופטים. לעומת קורי שגילה יחס מתנשא, לא רק כלפי תושבי הארץ הנידונים לפניו, אלא גם כלפי חבריו השופטים הבריטים בארץ ישראל, ראה מנינג את עמיתיו היהודים והערבים כשווים לו, ואף עודדם לדרוש שוויון מלא עם השופטים הבריטים.
גישתו השיפוטית של קורי הייתה דומה לזו של השופטים הבריטים מייקל מקדונל ותומאס הייקראפט, אשר מילאו בזה אחר זה את תפקיד זקן השופטים בארץ ישראל. שלושתם נקטו גישה סנובית ומתנשאת על תושבי הארץ, שנחשבו בעיניהם כ"ילידים", וסברו כי אין להחיל עליהם את העקרונות הנעלים של המשפט האנגלי ודבקו בהחלת המשפט העות'מאני. מנינג לעומת זאת נקט בגישה שיפוטית חופשית יחסית המתירה לייבא לארץ את המשפט האנגלי, אך גילה גם נכונות לראות את המשפט המקומי כעולה על המשפט האנגלי בתחומים מסוימים.
ערעור פלילי שהשופט מנינג דן בו, אשר זכה לתהודה ציבורית נרחבת היה בעניין פרשת הרצח בחולות תל נוף. הייתה זו פרשת רצח ותאוריית קשר וריגול משנת 1937 שהסעירה את היישוב בארץ ישראל וזכתה לסיקור נרחב בעיתוני ארץ ישראל וגם להדים בעיתונות העולם. קורבן הרצח היה המהנדס יעקב צוַואנגֶר, ובהריגתו הורשע סוחר הקרקעות ראובן שֶיינצוִיט. בערכאה הראשונה הרשיע השופט הארי הרברט טראסטד את שיינצויט בהריגה, אף כי הוא הועמד לדין באשמת רצח, ודן אותו לחמש עשרה שנות מאסר. עורך דינו של הנאשם, נסיב אבקריוס ביי, מבכירי עורכי הדין בארץ ישראל בתקופת המנדט, הגיש ערעור בשם הנאשם. הערעור נשמע בפני הרכב של שלושה שופטים, אב בית הדין הבריטי השופט מנינג ולצדו השופט הבריטי מוריס צ'רי גרין והשופט היהודי גד פרומקין. אבקריוס ביי טען בדיון כי הראיות נגד שיינצויט היו כולן נסיבתיות ולא היה די בהן כדי להרשיעו. בית המשפט העליון, בראשותו של השופט מנינג, דחה את הערעור על ההרשעה בהריגה בפוסקו כי די בראיות נסיבתיות כדי להרשיע בהריגה וכי אין צורך בעד ראייה להריגה כדי להרשיע את הנאשם.
בחודש מרץ 1939 נתמנה השופט מנינג לכהונת שופט בסינגפור. לקראת יציאתו מן הארץ ערכה לו הסתדרות עורכי הדין היהודים בירושלים מסיבת פרידה. ד"ר משה זמורה, מי שיהיה לימים נשיא בית המשפט העליון הראשון של מדינת ישראל. בירך את השופט מנינג בשם ציבור עורכי הדין בארץ וציין את מעלותיו של השופט, אישיותו, בקיאותו, יחסו האדיב ופסקי הדין המנומקים שלו.
המשך דרכו.
בסינגפור, שהייתה אז מושבה בריטית, שימש מנינג, מאז שנת 1939, כשופט בית המשפט העליון במושבות המצרים () שכללו את סינגפור, מלאקה וטריטוריות נוספות במצרי סינגפור. לאחר תקופה קצרה שב מנינג לג'מייקה, בה שימש בעבר כשופט, לשמש בה שוב כשופט.
ביוני 1947 הגיע לארץ ישראל ועמד בראש ועדה מייעצת לענייני עצורים, שבדקה את תיקי העצורים המנהליים בארץ ישראל, שנעצרו מכוח תקנות ההגנה (שעת חירום).
בשנת 1947 הגיע מנינג למושבת האיים ברבדוס ופעל בה כעורך דין. בשנת 1950 הגיע לטרינידד, בה עמד בראש ועדת חקירה שחקרה אי סדרים כספיים במהלך בנייתו של סכר קאורה (Caura Dam). באפריל 1951 התמנה שוב למשרת שופט והפעם במושבת איי ליווארד (Leeward Islands), האיים הצפוניים מבין איי האנטילים הקטנים, ושימש בה כשופט עד לשנת 1954.
ריצ'רד ג'וזף מנינג האריך ימים ונפטר בשנת 1979 כשהוא בן 96 שנים.
חייו הפרטיים.
מנינג היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה, לה נישא בשנת 1912 בגיאנה הבריטית, נולדו לו שישה ילדים, שלושה בנים ושלוש בנות. אשתו נפטרה ממחלה בירושלים ב-16 באפריל 1939, לפני צאתו של מנינג לסינגפור. זמן קצר לאחר מכן, ב-16 בנובמבר 1939 הוא נישא בשנית בסינגפור לאישה בריטית. בנו ריצ'רד קונל מנינג, ששירת בזמן מלחמת העולם השנייה כקצין בדרגת סגן ביחידת תותחנים הודית, נפל בקרב ב-25 באוקטובר 1942 בהיותו בן 28 שנים.
לאטינה
לאטינה (באיטלקית: Latina) היא בירת נפת לאטינה שבמחוז לאציו שבאיטליה. נכון לשנת 2011 מונה אוכלוסייתה של העיר 117,760 תושבים ובכך היא העיר השנייה בגודלה במחוז לאחר הבירה רומא, הנמצאת במרחק של 62 ק"מ מצפון ללאטינה. העיר נוסדה בשנת 1932 בתקופת השלטון הפשיסטי תחת השם ליטוריה (Littoria), כאשר כל השטח הסובב אותה שהיה שטח ביצות מאז ימי קדם, יובש.
היסטוריה.
לאטינה הוקמה על ידי בניטו מוסוליני ב-30 ביוני 1932 ונקראה אז ליטוריה, על שם הפסקס (בלטינית: fasces lictoriae, סמל הפאשיזם). חנוכת העיר נערכה ב-18 בדצמבר אותה שנה. ליטוריה אוכלסה במתיישבים שהגיעו בעיקר מאזור פריולי (Friuli) וממחוז ונטו. המבנים והאנדרטאות של העיר עוצבו על ידי מיטב אדריכליה ואומניה של איטליה באותה תקופה.
ב-1934 הפכה העיר לבירת הנפה וב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה שונה שמה ללאטינה. עם הגעתם של תושבים אחרים, בעיקר ממחוז לאציו עצמו, השתנה הדיאלקט המקומי שנטה להיות קרוב יותר לוונטית ועד מהרה עברו רוב תושבי העיר לדבר בניב הרומנסקי.
כלכלה.
התעשייה בלאטינה מבוססת בעיקר על תעשיית תרופות, תעשייה כימית ותעשיית גבינות ומגזר השירותים מרכזי מאוד בכלכלתה. העיר היא גם מרכז חקלאי חשוב ובאזור מגדלים ירקות, פרחים, סוכר, פירות, גבינות ומייצרים את מוצרי הלוואי שלהם. תחנת כוח גרעינית שפעלה בעבר באזור נמצאת כעת בפירוק.
בתרבות הפופולרית.
עלילת הסרט האיטלקי אחי הוא בן יחיד מתרחשת בלאטינה.
נמל התעופה של מינכן
שלישיית הגשש החיוור
שמואל זקס
שמואל (סם) זקס (1888 - 13 בינואר 1973) היה ממקימי תעשיית הטקסטיל בישראל, בעל המפעל "משי זקס" לייצור בדים.
קורות חיים.
זקס נולד בעיירה גוֹרְזְד (בליטאית: Gargždai) שליד העיר ממל, בצפון-מערב רוסיה (ליטא), בן בכור ליצחק זקס (1868–1944) מקלם
אביו נסע לדרום אפריקה בגלל מצוקה כלכלית, ובגיל 13 הצטרף אליו. הם עבדו באספקת שירותים לפועלים במכרות. בגיל 20 נפצע בתאונה ונשלח למנהיים שבגרמניה, והחליט להמשיך משם לארצות הברית, שם עסק בגרוטאות ברזל ובכסף שהרוויח הביא לשם את אביו ומשפחתו. הם החלו במסחר בבדי משי, ולאחר הצלחה קנו בית חרושת למשי בפטרסון שבניו ג'רזי ועסקו במסחר וייצור בדי משי. בניהול נכון הצליחו לעבור את המשבר הכלכלי העולמי של 1929.
ב-1932 הגיע עם אביו לארץ ישראל והחליט להשתקע בה. הוא קנה שטח אדמה ברמת גן והעביר ארצה את מכונות האריגה.
משי זקס.
המפעל החל לייצר בשנת 1933 ברמת גן (כיום דרך זאב ז'בוטינסקי 42). זקס נכנס לשותפות עם אברהם קליר בבית החרושת "ארגמן" לצביעת בדים שהוקם ב-1934 בסמוך. בתחילה נתקל המפעל בקשיים, כי הקונים לא האמינו כל כך בתוצרת הארץ, אך עם הזמן הפך המותג "משי זקס" למושג יוקרה. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הופסק יבוא המשי מאירופה. זקס נסע למצרים להביא חמרי גלם למפעלו. הוא נענה לבקשת אנשי הרכש ובעזרת רישיון שקיבל משלטונות המנדט לייבא מכונות לייצור בד ניילון, החביא במטען מכונות לייצור נשק ותחמושת.
המפעל התרחב וב-1947 עבר ביחד עם "ארגמן" לבני ברק (בשטחו של מכון מור כיום). נפתחו חנויות מפעל בתל אביב, חיפה, ירושלים, רמת גן, עכו ועוד. המפעל ידע מעלות ומורדות וסכסוכי עבודה שגרמו לסגירות זמניות שלו.
חנויות "משי זקס" נסגרו עם ירידת הביקוש לבד בתפירה עצמית. המפעל נסגר בשנות ה-70.
זקס גר בווילה מפוארת ברחוב פרוג 7 ברמת גן; כשהסתיימה בנייתה הפכה לאטרקציה ורבים הלכו להתרשם מיופיה. הוא אהד את לח"י ובביתו התקיימו פגישות בין נציגי לח"י לעיתונאים ואישים על מנת ליצור קשרי חוץ עם מדינות וגופים שונים כדי להביא את דבר המחתרת לידיעת העולם. שלט זיכרון בנושא זה הוצב בחזית הבית שנבנה על מקום הווילה שנהרסה.
משפחה.
זקס היה נשוי לרות ואב לשלושה בנים: חיים (נחמן), ברוך (טבע בים ב-1951, בהיותו בן 13) ו (נהרג במלחמת ששת הימים בקרב במבואות אל עריש, בגיל 24).
זקס נפטר בשנת 1973, בגיל 84, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
פונקציית רוזנברוק
באופטימיזציה, פונקציית רוזנברוק היא פונקציה לא קמורה המשמשת לבדיקת ביצועים של אלגוריתמי אופטימיזציה. פונקציית רוזנברוק קרויה על שם הווארד הארי רוזנברוק שהציג אותה במאמר שהתפרסם ב-1960.