בשעה שרבים מאמני הקומיקס המקובל יצרו חומר מקורי משלהם במהלך תור הכסף של הקומיקס, כמו רבים אחרים מאז תחילתו של הקומיקס האמריקאי, עבודתם היא שונה וייחודית יותר מיצירותיהם של אמני הקומיקס המחתרתי כדוגמת גילברט שלטון ורוברט קראמב. זה האחרון היה קריקטוריסט בעל חיבה לפולקלור אמריקאי של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ולסאטירה נוקבת של התרבות העכשווית.
סופה של תקופה ואחריתה.
היסטוריון הקומיקס ויל ג'ייקובס מעריך כי תור הכסף של הקומיקס הסתיים באפריל 1970 כאשר האדם אשר החל אותו - ג'וליוס שוורץ - העביר את מושכות הכתיבה והציור של חוברות גרין לנטרן לידי דניס אוניל וניל אדמס בתגובה להיקף מכירות נמוך. גם שטראוסבואו מקשר את סופו של תור הכסף בגרין לנטרן, ומציין כי בשנת 1960 הדמות משקפת את האופטימיזם הכל-יכול של התקופה. אולם, עד לשנת 1972, גרין לנטרן התעייף מעוולות העולם: "ימים אלה חלפו, חלפו לנצח. הימים בהם הייתי בטוח בעצמי. הייתי כל כך צעיר... כל כך בטוח שלא יכולתי לשגות! צעיר וחוצפן, זה היה הגרין לנטרן. ובכן, אני השתניתי. אני מבוגר יותר כעת. אולי גם חכם יותר... והרבה פחות שמח". שטראוסבואו חתם באומרו כי "תור הכסף הסתיים בקול ענות חלושה".
מלומד קומיקס בשם ארנולד ט. בלומברג תיארך את סופו של תור הכסף ביוני 1973, וזאת כאשר חברתו דאז של פיטר פארקר, גוון סטייסי, נהרגה בידי הגובלין הירוק בקשת הסיפור "הלילה שבו גוון סטייסי מתה". הוא מציין כי עידן התמימות הסתיים בחטף עם שבירת המפרקת המבהילה והמחליאה שהביאה למותה של גוון סטייסי, סיום אשר הדהד ברחבי עולם הקומיקס. אולם, ההיסטוריון קרייג שאט מחה על קביעה זו, וציין כי "למרות שמותה של גוון סטייסי זעזע קוראים רבים והביא לסיום סימבולי (של עידן)... הרי שזה מאוחר מדי. יותר מדי כיוונים חדשים, במיוחד הטרנד החדש של ז'אנר חרב וכושפות אותו החל קונאן הברברי ומפלצותיו".
לפי ההיסטוריון פיטר סנדרסון, "תנועת הנאו-כסף" שהחלה בשנת 1986 עם סיפורו של אלן מור, "סופרמן: מה קרה לאיש המחר?" הייתה למעשה רתיעה מתור הארד של הקומיקס וחזרה לעקרונות מתור הכסף. לדעתו של סנדרסון, כל דור קומיקס מורד בזה שלפניו, והתנועה הוקמה בתגובה לקשת הסיפור "המשבר בעולמות האינסופיים", שהייתה כשלעצמה התקפה על תור הכסף. יוצרי נאו-כסף יצרו קומיקסים אשר הכירו באספקטים היותר מתוחכמים של תור הכסף והטמיעו אותם בסיפוריהם.
מורשת.
תור הכסף סימן את הירידה בחשיבותם של הקומיקסים בז'אנרים כגון אימה, רומנטיקה, הומור חיות ומערבונים. ז'אנרים אלה היו פופולריים יותר מהרפתקאות גיבורי-העל מסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 ועד לאמצע שנות ה-50. זאת ועוד, מעריצים של אותם ז'אנרים רואים בתור הכסף כאחראי להתדרדרות מאותה תקופה.
מרכיב חשוב בתקופה זו היה התפתחות אפיונם של גיבור-העל. ילדים קטנים ובנות נבחרו לשמש כקהל יעד של מספר מפרסמים, כמו הארווי קומיקס. גם קומיקס מחתרתי המיועד למבוגרים בלבד החל בתור הכסף. כמה מבקרים והיסטוריונים מציינים שאפיון אחד חשוב בתור הכסף היה זה שמדע בדיוני וחייזרים החליפו את הקסם ואת האלים. אחרים מציינים כי קסם היה אלמנט חשוב גם בדמויות מתור הזהב וגם מתור הכסף. בנוסף, כותבים ואמנים רבים של תור הזהב היו חובבי מדע בדיוני או כותבים מקצועיים של הז'אנר ששילבו אלמנטים מדע בדיוניים בסיפורי הקומיקס שלהם. מדע היה הסבר שכיח לסיפור מקורן של הדמויות מתור הכסף.
תור הכסף חפף במידה רבה עם עליית הפופ ארט, תנועה אמנותית שהשתמשה בכלים תרבותיים כמו פרסום ואריזה כמקור לאמנות התצוגה. רוי ליכטנשטיין, מציירי הפופ ארט הנודעים ביותר, בחר באופן ספציפי פאנלים מתוך חוברות קומיקס וצייר מחדש את התמונה. בכך, הוא אמנם שינה אותה, אך גם כלל מילים, בועות דיבור ונקודות צבע אשר חיקו את תהליך הצביעה שנעשה בחוברות הקומיקס המודפסות. תצוגה של אמנות רצועות קומיקס התקיימה בשנת 1967 במוזיאון לאמנות דקורטיבית אשר בארמון הלובר, ועד מהרה התפרסמו ספרים הדנים ברצינות על האמנות שבקומיקס ובטבעו של המדיום.
בינואר 1966 עלתה לשידור סדרת לייב אקשן של באטמן, והיא זכתה למדרוג גבוה. כמו הפופ ארט, הסדרה לקחה מאפיינים מחוברות הקומיקס והמציאה אותם מחדש בהקשרו של מדיום אחר. עבודת קריינות בכל פרק ופרק הטעימה את בועות הדיבור שבחוברות הקומיקס, בזמן שלקטעי קרב היו אפקטים קוליים כדוגמת "ביף", "באנג" ו"פאו", שנכתבו באותיות קומיקס עגולות על המסך. מחזור ההפצה מחוברות קומיקס כלליות לאספנות זיכיון באטמן הרקיע שחקים. אולם, עד לסוף שנות ה-60, השיגעון חלף. בשנת 1969, חוברות הקומיקס הנמכרות ביותר לא היו של גיבורי-העל, אלא של ההוצאה לאור ארצ'י קומיקס, העוסקות בהומור.
אמנים.
מספר כותבים ואמנים חשובים תרמו בתחילת תור הכסף, ביניהם הכותבים סטן לי, גרדנר פוקס, ג'ון ברום ורוברט קניגר והאמנים קורט סוואן, ג'ק קירבי, גיל קיין, סטיב דיטקו, ג'ין קולאן, קרמיין אינפנטינו, ג'ון בוסימה וג'ון רומיטה האב. עם סופו של תור הכסף, דור חדש של כישרונות צעירים נכנס לתחום, ביניהם הכותבים דניס אוניל, גארי פרידריך, רוי תומאס וארצ'י גודווין, והאמנים ניל אדמס, הרב טרימפ, ג'ים סטרנקו ובארי וינדזור-סמית.
ארלן שומר, מחברו של הספר "תור הכסף של אמנות חוברות הקומיקס", בחר בדמותו של פלאש שתחת איורו של קרמיין אינפנטינו כהתגלמותו של העיצוב השגור לאותה תקופה. שני אמנים ששינו בסוף שנות ה-60 את פני תעשיית הקומיקס באופן דרמטי היו ג'ים סטרנקו וניל אדמס, שנחשב לאחד מאנשי מלאכת האיור הטובים בדורו. שני האמנים הציגו לעיתים גישה קולנועית אשר שינתה את הפורמט הקונבנציונלי שהיה שכיח עד כה. אדמס ידוע בכך שהחזיר את באטמן למקורותיו האפלים לאחר הצלחתה של סדרת הטלוויזיה הקאמפית. סגנון הריאליזם שלו בתיאור אנטומי, הבעות פנים ותנועות מחווה שינה את סגנון הקומיקס בדרך שאותה רואה שטראוסבואו נשקפת ברומנים גרפיים של העידן המודרני.
העידן המודרני של הקומיקס
העידן המודרני של הקומיקס (באנגלית: Modern Age of Comic Books) מתייחס לפרק זמן היסטורי בשוק הקומיקס האמריקאי שנמשך מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 ועד לזמן ההווה. תקופה זו היא ממשיכתו של תור הארד של הקומיקס. בתקופה זו, דמויות הקומיקס הפכו לאפלות יותר ומורכבות יותר מבחינה פסיכולוגית, יוצריהן הפכו למפורסמים יותר וחברות קומיקס עצמאיות כמו אימג' קומיקס הוקמו. תקופה זו נקראת גם העידן האפל של הקומיקס הודות לרומנים גרפיים כמו "" של פרנק מילר, "Watchmen" ו"וי פור ונדטה" של אלן מור.
התפתחויות.
תקופת הזמן הסובבת את העידן המודרני של הקומיקס לא מוגדרת כראוי ובמקרים רבים נתונה למחלוקת בידי מעריצי קומיקס והיסטוריונים כאחד. השפעות רבות מתור הארד של הקומיקס חפפו עם תחילתו של העידן המודרני. עבודות של אמני חברת מארוול קומיקס כמו ג'ון ביירן (אלפא פלייט, ארבעת המופלאים), כריס קלרמונט (איירון פיסט, אקס-מן) ופרנק מילר (דרדוויל) נשאו פירות כבר בתור הארד אך ההשפעה שלהן הורגשה בעידן המודרני. חוברות אקס-מן הן הדוגמה המובהקת ביותר לאותה השפעה, וזאת כאשר דמויות מתור הארד כוולברין וסייברטות' זכו להצלחה רבה והשפיעו על יקום מארוול בשנות ה-80 ואילך.
בחברת DC קומיקס, אירוע כמו המשבר בעולמות האינסופיים עזר לגשר בין שתי תקופות הזמן. התוצאה הייתה ביטולן של חוברות פלאש (מגיליון מספר 350), סופרמן (גיליון מספר 423) ו-וונדר וומן (גיליון מספר 329). ביקום DC שלאחר המשבר, וולי וסט הפך לפלאש החדש, הכותב ג'ון ביירן החל לכתוב סיפורים חדשים של סופרמן, וג'ורג' פרז החל לעבוד על הרצה מחודשת של וונדר וומן. גם באטמן קיבל עיצוב מחודש עם פרסומו של הסיפור "", שזכה להצלחה והפך לסיפור באטמן הפופולרי ביותר. עיבוד אנימטיבי של הסיפור יצא בשנת 2011.
מספר התפתחויות חשובות התרחשו במהלך העידן המודרני. התפתחויות אלו החלו ברצף כרונולוגי מאז תחילתו ורבות מהן קשורות אחת לשנייה:
צמיחתם של מפרסמים עצמאיים.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, יוצרים מוערכים החלו לעבוד עבור מפרסמים עצמאיים. הגעתו של ג'ים שוטר כעורך ראשי בחברת מארוול קומיקס הביאה לעזיבתם של יוצרים מרכזיים כמו סטיב גרבר, מארב וולפמן ואחרים. בחברות חדשות אלו, אותם יוצרים היו חופשיים ליצור סיפורים אישיים ביותר. סיפורים כמו "ג'ון סייבל" של מייק גרל, "פלאג האמריקני" של הווארד צייקין (משחק מילים ל"דגל אמריקני"), "נקסוס" של מייק בארון וסטיב רוד, "רוקטיר" של דייב סטיבנס ו"גרים-ג'ק" של ג'ון אוסטרנדר, משכו תשומת לב רבה וזכו בפרסים. העורך הראשי של חברת DC קומיקס מייק גולד שכר את שירותם לכתיבת סיפורים כמו "" (גרל), "בלאקהוק" (צייקין) ו"עולם הנץ" (טים טרומן). עם אמנים כאלן מור, פרנק מילר וסיפורים כמו "" של ארט ספיגלמן (שאף קיבל פרס פוליצר), תקופה זו מסמנת את פסגת אמנות הקומיקס.
פנטזיה, אימה ומתח מתוחכם.
כותרים מז'אנר ספרות אימה ומדע בדיוני היו חסרים בשוק הקומיקס המודרני מאז ביסוסו של קוד הקומיקס המגביל בשנות ה-50 של המאה ה-20. אולם, היו מפרסמים עצמאיים כמו "גולד קי קומיקס" שהתחילו לפרסם סיפורי אימה מאז תחילת 1965. עם תחילת תור הארד, חברת מארוול החייתה את הז'אנרים האלה עם כותרי הפנטזיה ואימה החדשים שלה, כמו קונאן הברברי של רוי תומאס ו"קברו של דרקולה". עבודתו של גרבר ("אדם-דבר" והווארד הברווז) השפיעה מבחינה פילוסופית על התקופה הזו בכך שהיא הטילה ספק בחברה. כותרים אלו יהפכו להיות הבסיס של העתיד לבוא באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 בעידן המודרני.