בשיטה שנייה מחליקה האונייה אל הים על ציר הרוחב שלה, שיטה הנקראת "השקת צד" (side launch). שיטה זו נכנסה לשימוש במאה ה-19, בעיקר כאשר היה צורך להשיק את האונייה לאגמים וגופי מים קטנים, נהרות, וכדומה. השימוש בשיטה זו התפשט מאוד לאחר מלחמת העולם השנייה. יתרונה של שיטה זו הוא באפשרות להשיק אונייה לגוף מים צר יחסית, אך חסרונה הוא בשטח הגדול לאורך קו המים שתופסת האונייה הנבנית. השקת אונייה בשיטה זו דורשת מספר רב יותר של מסילות.
שיטה שלישית, בה נעשה שימוש לראשונה בתחילת 1981, היא שימוש במעין כריות אוויר שעליהן נבנית האונייה. כאשר מגיע זמן ההשקה, מוציאים את האוויר שבחלק מכריות האוויר, כך שנוצר מדרון משופע כלפי המים. שיטה זו חוסכת תשתית יקרה, והיא זולה ובטוחה יותר. כריות האוויר המתנפחות תומכות באונייה ומונעות תנועה לא רצויה במהלך ההשקה, סיכון הקיים בשיטות האחרות. כריות אלה בנויות בדרך כלל כגלילים הסגורים בשני קצותיהם בסיומות כדוריות.
שיטה נוספת שבה ניתן להעביר אונייה אל הים מתאימה לאוניות הנבנות במבדוק יבש. כאשר גוף האונייה מוכן, מוצף המבדוק במים, ואז נפתח אל הים. הוצאת ספינה אל הים בדרך זו אינה נחשבת להשקה.
טקסי השקה.
ניתן לראות בהשקה את לידתה של אונייה. בדומה ללידת תינוק, גם בהשקת אונייה קיימו בני אדם במהלך ההיסטוריה טקסים וחגיגות, במהלכם ביקשו והתפללו על שלומה, ביטחונה ומזלה של הספינה החדשה.
בעת העתיקה ובימי הביניים.
טקסי השקה ידועים עוד מן העת העתיקה. תיאור של בניית אונייה בבבל, באלף השלישי לפני הספירה מספר על ההכנות הטכניות, ובהן אטימת כלי השיט בביטומן, וכן על הקרבת שוורים לאלים כטקס פולחני. גם בוני אוניות ממצרים, יוון ורומא התפללו לאלים כדי להגן על אוניות וימאים. אלי הים בתרבויות השונות – פוסידון במיתולוגיה היוונית ונפטון ברומית – היו אלים מרכזיים שאליהם פנו בטקסים אלה. בטקסי השקת כלי שיט ביוון העתיקה עיטרו המשתתפים את ראשיהם בענפי זית, שתו יין לכבוד האלים, ושפכו מים על כלי השיט החדש כסמל לברכה. כלי השיט היוונים והרומיים נשאו עליהם חפצים מקודשים, כמו פסים או מזבחות קטנים, מנהג שנמשך גם בימי הביניים. חפצים אלה מוקמו בסיפון האחרה (quarterdeck), אזור באונייה שנותר עד היום בעל חשיבות סמלית.
גם נוצרים ויהודים המשיכו במנהגי ניסוך יין ומים כחלק מתפילה לאל להגן עליהם בים. נוצרים ביקשו את התערבותם של קדושים ואת ברכתה של הכנסייה. באימפריה העות'מאנית לוותה השקת אונייה בתפילות לאללה, הקרבת כבשים וסעודה חגיגית.
כומר בצי המלכותי הבריטי מתאר טקס השקת אוניית מלחמה על ידי מסדר אבירי מלטה ב-1675, במהלכו קידשו שני נזירים ומשרתם על ידי תפילה בת חצי שעה, הנחת ידיהם על כל תורן ובכל חלק של כלי השיט, ולאחר מכן הזלפת מים קדושים על כל הספינה. בסוף הטקס הניפו אנשי הדת נס שסימל את היות הספינה אוניית מלחמה (man of war). מיד לאחר מכן הושקה האונייה.
קורבן אדם - בתקופה הקלאסית שררה אמונה טפלה נוספת שכדי להצליח בקרבות ספינת מלחמה חייבת לטעום מדם של אדם חי במהלך השקתה. היה מנהג באזור הים התיכון וכן בהשקות ספינות הוויקינגים שיועדו למלחמה. עבד או שבוי נקשר על גושי תמיכת השדרית כך שכשגוף הספינה מחליק, ואוסף מהירות בדרכו לים, נמחצה גופתו. ועוד את ראשו שניתק קובעים על עמוד החרטום. באיי שלמה המשיך המנהג למאה העשרים עד שמאוחר יותר הוחלף בהתזת דם תרנגול.
בעת החדשה.
טקסי השקה בעלי גוון דתי, מעין "הטבלה" של כלי השיט עם סיום בנייתו, המשיכו גם בעת החדשה במדינות הקתוליות באירופה. לעומתן, במדינות הפרוטסטנטיות השתנה אופי הטקסים; במאה ה-17 באנגליה, למשל, היו הטקסים בעלי אופי חילוני. טקס ההשקה של אוניית הקו פרינס רויאל ב-1610 מתואר על ידי בונה הספינה, פיניאס פט (Phineas Pett), שהיה מראשי בוני הספינות בדורו. פט מתאר, כי הטקס היה בהובלת הנסיך מוויילס, ובמהלכו עמד הנסיך על סיפון בית האחרה (poop deck) בחברת הלורד שהיה מפקד הצי (Lord High Admiral) ולורדים נכבדים נוספים. הנסיך החזיק בידו גביע מוזהב גדול, מלא ביין, וברגע שהאונייה החלה לנוע אל תוך המים שתה ממנו מעט. על פי הנוהג היה הנסיך מנסך את יתרת היין על סיפון האונייה, משליך את הגביע לים, ומעניק לאונייה את שמה ב"חגיגיות ובכובד ראש" (solemnly). פט מתאר שהנסיך עמד על הסיפון יחד עם "קבוצה נבחרת" של אורחים, בליווי תוקעים בחצוצרות, כשעל פניו הבעה של שמחה והתרגשות. לשמחתו של פט, בטקס השקה זה בחר הנסיך להעניק לו את הגביע בליווי מילות תודה והערכה, ולא להשליך את הגביע לים.
בדרך כלל, כאמור, היה הגביע מושלך לים, והיה שייך למוצא בר המזל. ואולם, ככל שתדירות השקת אוניות עלתה, הפך המנהג ליקר מדי, ולכן היה הגביע נמשה מן המים לשימוש נוסף בהשקות הבאות. בסוף המאה ה-17 כבר הוחלף בבריטניה המנהג להשתמש בגביע במנהג לנפץ בקבוק על חרטום הספינה.
טקסי השקה במדינות שונות.
הגברת המשיקה - מאז מלחמת העולם מקובל שכל טקסי ההשקה של צי ארצות הברית הם בחסות אשה. מעבר לתפקידה הרשמי בניפוץ בקבוק שמפניה על חרטום האונייה במהלך הטקס מקובל שנותנת החסות נשארת בקשר עם צוות האונייה, ונוטלת חלק באירועים מיוחדים שלה, כמו שיבה לנמל הבית לאחר סיום הפלגה ארוכה.
השקה בההעפלה וחיל הים הישראלי.
הנוהל לטקס השקה בחיל הים, הדומה לטקסים האירופיים. על פי הנוהל, ההשקה מתבצעת על ידי "גברת משיקה". היא עומדת על במה ליד חרטום כלי השיט, מעניקה את השם ומברכת: "אח"י (שם כלי השיט) הנני מברכת אותך לדרך צלחה על פני שבעת הימים". לאחר מכן היא גוזרת סרט המתוח על החרטום, מנפצת בקבוק על החרטום, וחושפת את הלוט המכסה את שם כלי השיט. מפקד הספינה מצמיד לוח עץ שעליו שם כלי השיט, ולאחר מכן מושמע ההמנון. לאחר שהגברת המשיקה יורדת מן הבימה מוענק לה זר פרחים ולוח עץ עם מטבע שהונח מתחת לספינה עם תחילת בנייתה.
אברהם ישעיהו הבר
הרב אברהם ישעיהו הֶבֶּר (כ"ג באדר א' ה'תשכ"ה, 25 בפברואר 1965 – ל' בניסן ה'תש"ף, 23 באפריל 2020) היה מייסד ויו"ר עמותת "מתנת חיים" וזוכה אות הנשיא למתנדב לשנת 2014.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב לאביו הרב צבי (מתלמידי החזון איש) ולאמו מרת הדסה. למד בישיבת פוניבז'. שימש כר"מ בישיבה הקטנה ישיבת נחלת אשר בירושלים ומשיב בישיבת נתיבות חכמה.
בשנת 2009 ייסד את עמותת "מתנת חיים", שמטרתה לסייע במציאת תורמי כליה אלטרואיסטים למען חולי כליות בישראל. הבר הגיע לעיסוקו זה לאחר שנאלץ לעבור בעצמו השתלת כליה וראה את סבלם של החולים הממתינים בתור. על פעילותו זו קיבל הבר את "אות הנשיא למתנדב" לשנת 2014 מנשיא המדינה שמעון פרס. במרץ 2016 הוענק לו אות מגן שר הבריאות למתנדבים מצטיינים. בנימוקי ועדת הפרס נכתב כי הוא מקדיש לילות כימים לשינוי התפיסה הרווחת לגבי תרומות איברים מן החי, ובכך מעניק חיים למאות חולי כליות בישראל.
בספטמבר 2017 נעצר הבר לחקירה בחשד לסחר באיברים ונשלח למעצר בית. מעצר זה גרר ביקורת מחולי כליה ובני משפחותיהם כלפי משטרת ישראל. בספטמבר 2018 החליטה הפרקליטות לסגור את התיק.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל נדבק בנגיף. אושפז בבית החולים הדסה עין כרם, וב-23 באפריל נפטר מסיבוכי המחלה. הוא הובא למנוחות בהר המנוחות בירושלים.
חיים אישיים.
היה נשוי לרחל לבית כץ ולהם שני ילדים. התגורר בשכונת הר נוף בירושלים.
הנצחה.
מספר שבועות לאחר פטירתו פרסם לזכרו הזמר דוד בן ארזה (אחיה של כלתו) את שירו הראשון, "תישאר".
במרץ 2022 קראו בעיירית פתח תקווה משעול על שמו.
ליביו אנטל
ליביו יון אנטל (ברומנית: Liviu Ion Antal; נולד ב-2 ביוני 1989 בשימלאו סילבאניי שברומניה) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ בקבוצת זלאגרסגי ט.א.
קריירה.
אנטל החל את דרכו המקצועית בקונקורדיה קיאז'נה הרומנית בה שיחק במשך עונה אחת, ערך 21 הופעות וכבש שני שערי ליגה. בעונת שיחק בטרגו מורש ובמדיה כבש שישה שערים ב-26 הופעות.
בתחילת עונת חתם אנטל באוצלול גאלאץ ועד מהרה הפך לחלק חשוב בקבוצה שזכתה באליפות הראשונה שלה בעונת . בעונה שלאחר מכן שיחק עם הקבוצה בשלב הבתים של ליגת האלופות. בסך הכל שיחק שלוש שנים בקבוצה, במדיה ערך 83 הופעות וכבש 16 שערי ליגה.
ב-14 ביוני 2012 חתם אנטל לארבע שנים בקבוצת וסלוי. את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה כבש אנטל ב-1 באוגוסט 2012, בתיקו 1-1 מול פנרבחצ'ה בסיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות. בעונתו השנייה בקבוצה סיים אנטל כמלך השערים של ליגת העל הרומנית עם 15 כיבושים. ביולי 2014 הכריזה וסלוי על פשיטת רגל ואנטאל שוחרר מהמועדון והפך לשחקן חופשי.
אנטל עזב את רומניה לראשונה בקריירה שלו כשחתם בגנצ'לרבירליגי מהליגה הטורקית. את שערו הראשון בקבוצה כבש ב-25 באוקטובר 2014, במשחק מול פנרבחצ'ה. בסך הכל שיחק חצי עונה בקבוצה, ערך תשע הופעות ליגה בהן כבש שער אחד, וכבש שלושה שערים במסגרת הגביע הטורקי.
ב-1 בפברואר 2015 הגיע אנטל לישראל וחתם בבית"ר ירושלים עד לתום העונה עם אופציה לעונה נוספת. ב-9 בפברואר 2015 ערך אנטל את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 3:4 על הפועל חיפה במסגרת המחזור ה-21 בליגת העל. באותו משחק כבש אנטל בפנדל את שער הבכורה שלו בקבוצה. ב-22 במרץ 2015 כבש אנטל צמד שערים בניצחון 1:2 על עירוני קריית שמונה במסגרת המחזור ה-27 בפלייאוף העליון. בסך הכל ערך בעונה זו 14 הופעות במדי בית"ר ירושלים, בהן כבש שלושה שערים, ובסופה סיים את דרכו במועדון.