בפיניקית התרחש ללא ספק המעתק הכנעני, כפי שניתן ללמוד מתעתיקים לשמות פרטיים. יתר על כן, המעתק של ā&gt;ō בהברה מוטעמת נמשך זמן רב יותר בפיניקית מבניבים כנעניים אחרים וחל לא רק על תנועת ā ארוכה מיסודה, אלא גם על תנועות a קצרות שהתארכו. כך, למשל, תנועת ה-a בצורת הפועל קָטַל נעתקה ל- ο, כפי שניתן ללמוד מתעתיקים כגון malok (=מָלַךְ), samō (=שָׁמַע). בשלב כלשהו, ככל הנראה רק ב"פונית" או בפיניקית המאוחרת, נעתקו תנועות ō ארוכות ל-ū. כתוצאה מכך, תנועות ā ארוכות שנעתקו ל- ō במסגרת המעתק הכנעני נתגלגלו ל- ū. למשל, המילה מָקוֹם מופיעה במחזה פוינולוס בתעתיק macum, שמעיד על התהליך maqām&gt;*maqōm&gt;maqūm*. המעתק ō&gt;ū התרחש גם במילים שלא הושפעו מן המעתק הכנעני, אך הייתה בהן ō ארוכה בהברה מוטעמת, למשל μουθ (mūt, =מָוֶת, maut&gt;*mōt&gt;mūt*).
נראה כי תנועות [a] קצרות בהברה סגורה בוצעו לעיתים כ-[] (תנועה אמצעית, בין a ל-e). כך עולה, למשל, מן התעתיקים האכדיים למילה "בעל", שבהם הצורה הרווחת יותר "bal" מתחלפת לעיתים ב- "bil". בתקופות מאוחרות יותר הועתקה המילה "בעל" ללטינית כ-"balle".
תנועת [i] קצרה הייתה קרובה כנראה בהגייתה ל-[e], כפי שניתן ללמוד מן התעתיקים היווניים μελκ (melk=מֶלֶךְ, בפיניקית נהגה במקור מִלְכְּ) ו-γερ (ger=גֵר), המופיעים לעיתים קרובות יותר מן התעתיקים הנדירים μιλκ (milk) ו-γιρ (gir).
מורפולוגיה.
הכינויים.
הכינויים הפרודים.
מערכת הכינויים הפיניקית דומה במידה רבה לזו הנוהגת בעברית המקראית:
הכינוי למדבר בפיניקית הוא אנכ (ʔanōki*), בדומה ל"אֲנֹכִי" העברי. ב"פונית" מתועד גם הכתיב אנכי (KAI 89:2), המעיד כי בפיניקית, כמו ביתר הלשונות הכנעניות, נעתקה ה- u הסופית של הכינוי ל- i (ʔanāku&gt;ʔanōki*). הכינוי "אני" מתועד בפיניקית פעם אחת בכתובת ארכאית מסרדיניה מסביבות 1200 לפנה"ס.
התנועות הסופיות בכינויים לנוכח (ʔatta*) ולנוכחת (ʔatti*) משוחזרות על סמך השוואה לשפות שמיות אחרות, ואינן מתועדות. לעומת זאת, התנועות בצורות הנסתר (huʔ*) והנסתרת (hiʔ*) מסתמכות על תיעוד. הצורה hu מופיעה במחזה הרומי פוינולוס (943; 946) והצורה "הי" מתועדת בכתיב מלא "נאו-פוני" (KAI 130:3). כיוון שבכתובות הפיניקיות עדיין נכתבת האל"ף, יש להניח שהיא נהגתה.
ההבדל הבולט ביותר בין מערכת הכינויים הפיניקית לזו העברית טמון בצורות הנסתרים/ות "המת", כנגד הם/הן שבעברית. הגיית הכינויים הללו אינה מתועדת, ואף היא משוערת בלבד. נראה כי כינויים אלה שימשו במקור לציון הנסתרים ביחסות העקיפות (דאטיב או אקוזטיב) והשתלטו בהמשך גם על כינויי הנושא. בגבלית עתיקה מתועדת גם הצורה "האת" ככינוי לנסתר. ה-t בכינוי זה מקורה אף היא, ככל הנראה, בכינוי האקוזטיבי, ואפשר שהצורה נגזרה ישירות מהכינוי לנסתרים "המת".
הכינויים החבורים.
הכינוי למדבר ī-* (בכתב ø), המקביל לכינוי העברי, שימש בפיניקית כאשר הצטרף לשם ביחסת הנומינטיב או האקוזטיב, אך אחרי שם ביחסת הגנטיב שימש הכינוי ya-* (בכתב -י). השוו, למשל, (=קראתי לגבירתי גבירת גבל ושמעה קולי, KAI 10). הבחנה זו החלה להתערער כבר בפיניקית, ובכתובות מאוחרות יותר כתוב הכינוי ב-י גם כשהוא חובר לשם ביחסת הנומינטיב. ככל הנראה, בשלב זה כבר השתלט הכינוי ī- על כל המעמדים, והכתיב ביו"ד אינו אלא כתיב מלא.
כינוי הנסתר הרווח בפיניקית סטנדרטית הוא iyu-* (בכתב "-י"), שמקורו ככל הנראה ב- *ihu-, בנשילת הה"א (ihu&gt;*iu&gt;*iyu*). ואולם, לצדו נהג גם הכינוי ō ("ø" בכתב), שמקורו בצורת היסוד ahu-*: ahu&gt;*aw&gt;ō*. גם בנסתרת נהגו שני כינויים שונים, iya-* (iha&gt;*ia&gt;*iya*) ו- ā-*(aha&gt;ā*).
בכתובות גבליות מוצאים עדיין כינויי גוף שלישי הכוללים את ה- h המקורית, למשל אבה (=אביו, ΚΑΙ 1:1, והשוו: "שָֹדֵהוּ", "פִּיהוּ" שבמקרא). ואולם, בכתובות גבליות מאוחרות יותר מתועד גם הכינוי לנסתר –ו (כנראה iw-*), שמעיד על נשילת הה"א.
כינויי המושא בפיניקית מצטרפים הן לצורות הפועל המפורש הן לצורות המקור המוחלט והנטוי.
כינויי הרמז.
לקרוב:
בגבלית מתועדות לצד הצורות הללו גם הצורות:
בכתובות פיניקיות מקפריסין מתועדת גם הצורה אז (באל"ף פרוסתטית) כנגד "ז".
לרחוק:
בדומה לעברית, כינויי הרמז לרחוק זהים לכינויים הפרודים בגוף שלישי.
כינויי הזיקה.
כינוי הזיקה הרווח בפיניקית סטנדרטית הוא אש (ʔιš*), המקביל ל-ש' הזיקה העברית בתוספת אל"ף פרוסתטית (השוו למילה אשר).
בגבלית משמש גם הכינוי ז (zu*), המקביל לכינוי הזיקה "זוּ" המתועד אף הוא במקרא: .
מערכת השם.
מערכת השם הפיניקית דומה מאוד לעברית ומקיימת אבחנות במין (זכר ונקבה), במספר (יחיד, רבים ושרידים של זוגי) ובמצב (נפרד או נסמך).
בדומה לעברית, בפיניקית צורן הזכר הוא אפס, וצורת הזכר בנפרד זהה לצורת הנסמך. יוצאים מכלל זה השמות "אב", "אח" ו"פ" (=פֶּה), שצורת הנסמך שלהם הסתיימה בתנועה סופית (והשוו בעברית: "אבי-הכלה"). תנועה זו הייתה בפיניקית סטנדרטית ū-* בנומינטיב ובאקוזטיב ו- ī-* בגנטיב. בפונית כבר השתלטה התנועה ū- על כלל המעמדים, כפי שבעברית השתלטה תנועת ī-.
הפיניקית קיימה את שני צורני הנקבה הפרוטושמיים at- ו-t-. בניגוד לעברית, השתמרה בפיניקית ה- t של צורן הנקבה at- גם בצורת הנפרד, למשל, "רבת" (=רבה, גבירה), "שנאת" (=שנאה). לעומת זאת, במערכת הפועל נשלה ה-t של סיומת הנסתרת. לאור המעתק a&gt;o גם בתנועות שהוארכו באופן משני, נעתק צורן הנקבה בנפרד מ- at ל-ot. לעומת זאת, בצורת הנסמך הוא נותר ככל הנראה at-.
צורות הזוגי השתמרו בפיניקית ככל הנראה עד אמצע האלף הראשון לפנה"ס לערך. לאחר מכן התייחד השימוש בצורן הזוגי רק למילים מסוימות, כגון איברי הגוף, בדומה לעברית.
צורת הרבים והרבות, הן בנפרד הן בנסמך, זהות לסיומות העבריות.
מכיוון שהפיניקית נכתבה בכתיב חסר, אין לדעת עד איזה שלב התקיימו בה סיומות היחסה, אך יש להניח כי הללו נשלו בשלב יחסית מוקדם, בין המאה ה-9 למאה ה-7 לפנה"ס. עם זאת, קיומם של שני כינויים מובחנים לגוף המדבר, שהאחד מצטרף לשמות בנומינטיב ובאקוזטיב והאחר לשמות ביחסת הגנטיב (ר' לעיל, הכינויים החבורים), מציע כי ייתכן שתנועת הגנטיב השתמרה זמן רב יותר מתנועות היחסה האחרות.
מערכת הפועל.
כמו העברית המקראית, מקיימת מערכת הפועל הפיניקית אבחנות של זמן/אספקט ואבחנות של מודוס.
בפיניקית קיימים שלושה מודוסים: אינדיקטיבי, לא-אינדיקטיבי וציווי. כמו בעברית, גם בפיניקית היטשטשה ההבחנה בין המודוס האינדיקטיבי ללא-אינדיקטיבי במרבית הצורות, אך בניגוד לעברית, קיימה הפיניקית הבחנה סדירה בין שתי הצורות בנטיית הנוכחים והנסתרים. סיומת הנוכחים והנסתרים במודוס האינדיקטיבי היא ūn- ("-נ" בכתב) ואילו במודוס הלא-אינדיקטיבי הסיומת היא ū- ("ø" בכתב). גם במקרא מתועדות צורות יִקְטֹל בנו"ן סופית, המקבילות לצורות האינדיקטיביות בפיניקית (למשל, "יִרְגָּזוּן", שמ' טו יד), אך הללו מופיעות רק ברבדים הארכאיים של המקרא ואינן נבדלות בהוראתן מהצורות המסתיימות בתנועה.
הבניינים.
בפיניקית, כבעברית, קיימים שבעה בניינים עיקריים: קל, נפעל, פיעל, פועל, יתפעל, יפעיל, יופעל. בניין "יתפעל", המקביל ל"התפעל" העברי, אינו מתועד בפיניקית עצמה, אלא בפונית בלבד. בגבלית עתיקה מתועדות כמה צורות שנהוג לזהותן כצורות השקולות בבניין יתפעל (המשקל הרפלקסיבי של בניין קל (GT), המקביל לבניין אתְפְּעֵל בארמית).
בניין קל. כמו בעברית, גם בפיניקית משמש הבניין לציון פעלים יוצאים (כגון "פעל" = עשה) ועומדים ("שכב" = שכב). הגזע של בניין קל בנטיית הסופיות היה qatol (כנגד qatal העברית). ה- a השנייה בצורות היסוד qatal* התארכה בהשפעת הטעם, ולאחר מכן נעתקה ל - ō (qatal&gt;*qa'tāl&gt;qa'tōl'*). על מעתק זה מעידים תעתיקים כגון ιαθων (yatōn, = נָתַן),; ναδωρ (nadōr = נָדַר, KAI 175.3). יש להניח שבפיניקית, כבשפות שמיות אחרות, התקיימו בבניין קל לצד המשקל הנפוץ הטרנזיטיבי qatal גם המשקלים הסטטיביים qatil (כבעברית: יָשֵן) ו- qatul (כבעברית: יָכֹל), אך בהיעדר תעתיקים של צורות כאלה, לא ניתן לקבוע זאת בוודאות.
צורת הפועל בנטיית התחיליות הייתה yiqtul. כמו בעברית, תנועת האית"ן הייתה בדרך כלל i. תנועת עה"פ הייתה u (בדומה ל"יִשְמֹר" העברי), כפי שניתן ללמוד מן התעתיק המאוחר ythmum (="אשְלים") המופיע במחזה הרומי פוינולוס. עם זאת, נראה שהתקיימו גם צורות במשקל yiqtal, בתנועת a בעה"פ (בדומה ל"יִלְמַד" העברי), כפי שעולה מן התעתיק timlacun (=תִּמְלְכוּ), אף הוא מפוינולוס. u הייתה תנועת עה"פ גם בצורת המקור הנטוי liqtul, כפי שעולה מן התעתיק הלטיני liful, "לעשות (לפעול)".
על צורת הבינוני הפעיל qōtel מלמדים תעתיקים כגון oζερβαλος (ozerbalos, עוֹזֵר-בַּעַל); duber (דוֹבֵר, פוינולוס 944). צורת הבינוני הסביל שנויה במחלוקת. יש הטוענים כי צורתו הייתה זהה לצורה העברית, qatūl, בהתבסס על התעתיק sebuim (כנראה זְבוּחִים). אחרים גורסים כי הצורה הייתה זהה לצורה הארמית, qatīl, על בסיס הכתיב ה"פוני"
בעריך (=בָּרוּךְ) ותעתיקי השמות baric (=בָּרוּךְ) ו- baricbal (=בָּרוּךְ-בַּעַל).
שאלת קיומה של צורת סביל פנימי בבניין קל (בדומה לצורות מקראיות מעין טׁרַף, בר' לז לג) שנויה במחלוקת, אך קיימות מספר צורות בעלות משמעות פסיבית שהוצע לנתחן כצורות סביל פנימי של בניין קל. למשל, התעתיק הלטיני בפוינולוס gunebte (=גֻּנַּבְתִּי).