הדחייה של הזולת מביאה אותה למסקנה, ארעית או קבועה, על אודות טבע האדם, שהוא כמו "גן נעול". הביטוי "גן נעול" הוא שיבוץ מפסוק בשיר השירים: . המשוררת רומזת בהרמז זה כי לדעתה, הזולת הוא משאב חיוני לקיום האדם, כמו מים. משמעות המילים היא, כי הנגישות לזולת, או התקשורת הבינאנושית, עלולה להיות חסומה או עשויה להיות פתוחה כמצב נתון, ותלויה רבות גם במאמץ ההדדי לשנות ולעצב אותה לכאן או לכאן.
המשוררת מדמה את ניסיון התקשורת שערכה להכאה על הסלע של משה, בהיותו עם בני ישראל במדבר סיני. בניגוד להצלחתו של המנהיג הקדמון להנביע מים מהסלע, כאשר הכה עליו (אף כי נטען שההכאה תוארה ככישלון באמונתו של משה באפשרות נס הנביעה של מים במדבר, ועליה נענש באי כניסה אל ארץ ישראל), הרי שחוויָתה היא חוסר יכולת להנבעת המים - דימוי לתקשורת זורמת - ואף פציעתה המדממת האפשרית של ידהּ המושטת בשל ניסיון ההכאה על "הסלע",
מבטאת דימוי של התקשורת החסומה, ללא מענה.
עיבודים.
השיר הולחן בשנת 1979 על ידי שוקי שוקי ובוצע על ידו ועל ידי דורית פרקש (שהיו לצמד "שוקי ודורית"). פרט לביצועם המוכר, זכה השיר לביצועים רבים נוספים. גרסה זו של הצמד הגיעה למקום הראשון במצעד השבועי של רשת ג', למקום השישי במצעד השנתי של גלי צה"ל (ה'תשל"ט), ולמקום ה-86 ב״מצעד של המדינה״ בשנת 2009 (ה'תש"ע). בשנת 2012 ביצעו דן שפירא ורוני דלומי גרסה לשיר במסגרת מחווה לרחל המשוררת של התיאטרון הקאמרי. בנוסף השיר זכה גם לביצוע בדרמה המוזיקלית היומית "השיר שלנו" של רן דנקר ואניה בוקשטיין. גם ריף נאמן ביצעה את השיר בסדרה "PPS".
קישורים חיצוניים.
ביצועים:
תחנה סופית אלג'יר
תחנה סופית אלג'יר הוא מותחן ריגול מאת מישקה בן דוד, שיצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2012. בן דוד שירת ב"מוסד" בתפקידי שטח, מודיעין ופיקוד. הגיע לדרגה גבוהה במוסד. בין היתר כיהן כראש מחלקת המודיעין של אגף המבצעים במוסד. הספר הוא מותחן בדיוני המסתמך על אירועים דוגמת ניסיון החיסול של ח'אלד משעל בירדן בשנת 1997, פיגועי הטרור שאירעו באינתיפאדה השנייה ומבצע חומת מגן, חיסול מנהיג הג'יהאד האסלאמי ד"ר פתחי שקאקי והפעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית. הספר מתמקד במערכת היחסים שבין לוחם "המוסד" לאהובתו הנכריה הפועלת בעקבות אהבתם כלוחמת בארגון.
עלילת הספר.
עלילת הספר מתרחשת בעת האינתיפאדה השנייה, זמן קצר לאחר מבצע חומת מגן. לאחר שאהובתו נהרגת בפיגוע טרור במרכז תל אביב, מחליט הצייר מיקי שמחוני, נכד לניצולי שואה, אשר שירת כלוחם וקצין בהנדסה קרבית, להיענות להצעה שמציע לו אודי ברקאי, ולהתגייס למוסד. ברקאי, לוחם מוסד מיומן בעברו, הבקי בשימוש בנשק קל וקרב מגע, משמש כמפקד חוליה ומגייס את שמחוני משום שהלה דומה דמיון מפתיע לרון, צעיר קנדי שדרכונו נמצא בחצי האי סיני ללא דורש. שמחוני עובר הכשרה ואימונים אינטנסיביים וכעבור שנה, מוכשר שמחוני כלוחם מוסד, מקבל את הכינוי המבצעי "בועז" ומצורף לחוליה בפיקודו של אודי, בה חברים גם רונן, יוצא שייטת 13 וג'רי, טייס מסוקים לשעבר. שמחוני טס לקנדה על מנת לבסס את סיפור הכיסוי שלו. שם הוא פוגש בניקי, אהובתו משכבר, בה פגש בשעתו בטיול שערך ביפן, לאחר שחרורו מצה"ל, ואותה לא ראה מאז. עד מהרה מגויסת גם ניקי והופכת ללוחמת בארגון, מקבלת את הכינוי המבצעי "רות", והשניים פועלים במבצעים שונים כאשר זהותם כזוג נאהבים משמשת גם ככיסוי המאפשר להם לבצע משימות שונות. המתח שנוצר בשל הסיטואציה המבצעית בה פועלים השניים מעיב על יחסיהם במקביל להכנות למבצע גדול באלג'יריה כדי לסכל את תוכנית הגרעין האיראנית.
סוזאן קולינס
כנרת (שיר)
כנרת הוא שירה של רחל המשוררת, אשר חובר בתל אביב בשנת תרפ"ז 1927.
אודות השיר.
השיר מתאר את הנופים הנשקפים מחוות כנרת וקבוצת דגניה א', בהם חיה ועבדה רחל המשוררת בתקופת העלייה השנייה. הוא נכתב מתוך הִזכרוּת וגעגועים, כשני עשורים לאחר שאירעו החוויות המתוארות בו.
למרות שהשיר מוכר בתור "שם הרי גולן" בהתאם למילותיו הראשונות, הוא אינו מתמקד בגולן אלא בכנרת (שהגולן משמש לה כרקע) ובהתאם לכך שמו "כנרת".
בממד הנופי המספר את חוויות העבר, המשוררת סוקרת שפע של צורות; עצמי הנוף זוכים להאנשה בטווח גילים רחב לעצמים הנצפים: להר חרמון הלבן, המכונה "סבא" בשל צבען של שערות שיבה (וגם מפני שבשפה הערבית הר החרמון נקרא "ג'אבל א-שייח" (جبل الشيخ) כלומר הר הזקן), מיוחסת בדידות, אולי בשל המרחק היחסי מדגניה ובשל גובהו הבולט בסביבה הנופית, ואילו עץ הדקל, שצורת כפותיו הסתורות נראית כבלורית פרועה, מדומה ל"תינוק" ו"שובב", הנמצא בחוף חוות כנרת ואפשר לדמיין אותו "משכשך" את "רגליו" באגם הכנרת הסמוך; נוסף להם מוזכר הכֶּרַכְּ, אחד משמותיו הקדומים של תל בית ירח הסמוך לדגניה. המשוררת מציינת שלל צבעים בנוף הנפרש לעיניה: אדום לכלנית; צהוב, סגול ולבן, הם צבעיו האפשריים של הכרכום; ירוק לירק; תכלת לשמים.
לעומת זאת בממד הנפש הפנימי, העוסק בהווה, מתארת המשוררת דאגות מבואם של עוני וכפיפות ("שחוח"), מציאותי ומטפורי, אשר יהוו מבחן לאהבתה ולנאמנותה לנופי הכנרת ולמעשה לנאמנותה אל עצמיותה שלה. בנוסף מתוארים חששות שמא תשכיח התקשרות לנופים מרשימים אחרים, המכונים: "משואות זרים", את נופי הכנרת. אבל הדאגות והחששות נדחים מפני הידיעה הפנימית שלא ישכחו הנופים ולא תינטש חוויית הנעורים.
השיר נעשה אהוד ביישוב החדש ובחברה הישראלית לאחר הקמת המדינה.
הלחן המוכר הוא של הפזמונאית והמלחינה נעמי שמר והוא בוצע לראשונה על ידי להקת פיקוד מרכז. הלחן זכה לביצועים נוספים במאה ה-20 ובמאה ה-21.
לחן נוסף חובר על ידי נחום היימן בשנת 4–1963 ובוצע על ידי הגבעטרון.
דוד טברסקי מטולנה
רבי דוד טברסקי (תקס"ח, 1808 - י' באייר תרמ"ב, 1882) היה בנו השישי של רבי מרדכי מצ'רנוביל, ומקים חסידות טולנה.
תולדותיו.
נולד בצ'רנוביל לרבי מרדכי ופייגא, בתו של רבי דוד לייקס תלמיד הבעל שם טוב. נולד בעת חתונת אחותו מלכה עם רבי יחיאל מיכל מדרוהוביץ', נכדו של רבי ברוך ממז'יבוז' ובסנדקאות כובד רבי ברוך. נקרא על שם סבו רבי דוד לייקס. רבי ברוך אמר על בכייתו:"הקטן בוכה כמו חכם". לימים ייחסו בחסידות טולנא משמעות רבה למשפט זה. בילדותו למד אצל אחיו רבי יעקב ישראל מצ'רקס. בגיל 5 התארס עם יענטע דבורה, בתו של רבי ישראל אברהם מצ'רני-אוסטרהא בנו של רבי זושא מאניפולי וחתנו וממלא מקומו של רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה. ארוסתו התייתמה שנה לאחר מכן וגדלה אצל אביו רבי מרדכי. נישא בגיל 13 בצ'רנוביל. נסע גם לרבי אברהם יהושע השיל מאפטא על פי עצת אביו.
תקופה לאחר פטירת אביו בשנת תקצ"ז, החל לכהן באדמו"רות בווסילקיוב הסמוכה לקייב. שמו התפרסם באזור וחסידים רבים נסעו לחצרו. עקב התפתחות החצר, נחשד על ידי השלטונות במרידה וסבל מרדיפות. בשנת תרי"ב עבר לטאלנה (Talne, Тальне́) שבדרום אוקראינה. על סיבת מעברו יש שתי גרסאות, או מפחד מהשלטון או בגלל שטולנה הייתה גבוהה והאוויר בה הטיב לרבי דוד. עם מעברו חובר שיר עממי בין יהודי אוקראינה:"דער רבי איז געווען אין וואסילקוב יעצט איז ער אין טאלנא" (הרבי היה בוואסילקוב וכעת הוא בטולנה) או בגרסה אחרת "רבי דוד'ל, רבי דוד'ל וואסילקיובער, וואסילקיובער, און יעצט איז ער אין טאלנא" (רבי דוד מווסילקיוב, כעת הוא בטולנה). השיר הושר בעצב בווסילקיוב ובשמחה בטולנה, והושר גם בליצנות בפי מתנגדים והמשכילים.
לאחר מעברו לטולנה גדלה חצרו ואלפי חסידים נסעו אליו בהיותו בעל מופת ופועל ישועות. בין חסידיו היה בן אחיינו, רבי מרדכי דב מהורניסטייפול. רבי דוד נהג כאביו לנסוע מעיירה לעיירה לחזק את היהודים ולומר לפניהם דרשות חסידיות. בתקופה זו הדפיס חלק מספריו. בין מסעותיו נסע גם פעמיים לאודסה שהייתה עיר של משכילים. במסורת חסידי טולנה מסופר שבנסיעותיו אלו משכילים רבים הפכו למאמינים ואדוקים. בשנת תרל"ז שכל את בנו היחיד, הרב מרדכי.
בשנת תרל"ח (1878) עבר לגליציה והתגורר בברודי, גם על סיבת מעברו לגליציה נאמרו שתי גרסאות, או עקב רדיפות השלטונות באוקראינה. או לגרסה אחרת מחמת רצונו לערוך 'גלות' אחר מות בנו, ולהפיץ ולחזק את תורת החסידות. לאחר שנה וחצי, גברו עליו לחצי החסידים והוא חזר לאוקראינה. בשנת תרמ"א נחלש רבי דוד, עקב זקנותו ועקב הפוגרומים באוקראינה. באייר תרמ"ב עמדה להיערך שמחת הבר מצווה של נכדו מנחם נחום (נחומצ'ה), שיועד ליורשו באדמו"רות. רבי דוד שלח מכתבי הזמנה לחסידים רבים ושלח חסידים לעיירות אוקראינה לעודד את החסידים לבוא. רבי דוד ביקש מהחסידים לבוא כבר לשבת שלפני הבר מצווה, (י' באייר). בשבת זו קראו בתורה את פרשת אחרי מות. רבי דוד תמיד הקפיד לא לעלות לתורה בשבת זו, אך בפעם זו ביקש לעלות לתורה ואכן באותו יום נפטר.
היה מפורסם כאדם שמח ובהשפעתו חסידי טולנה התאפיינו בעליצות. כמו כן היה אדם שנון, ובספרות והמסורת החסידית נפוצות אימרות כנף בשמו.
צאצאיו.
נכדו רבי מנחם נחום, הוכתר לממלא מקומו כינוקא.
בנותיו היו:
ספריו.
הוציא שלושה ספרים בחייו:
דוד טברסקי מטאלנא
שפת קוינה