מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים, שכולם זכו לווידאו קליפים. הראשון מביניהם, "Primadonna", יצא כסינגל המוביל מהאלבום ב-20 במרץ 2012, והגיע בשיאו למקום ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי. לאחריו יצאו הסינגלים "Power &amp; Control" ו-"How to Be a Heartbreaker", ב-20 ביולי וב-7 בדצמבר, והגיעו למקומות ה-193 וה-88 בבריטניה, בהתאמה. הסינגל השיווקי "Radioactive" נכנס ל-40 המובילים במצעדים של מספר מדינות. במאי 2012, החלה דיאמנדיס את סיבוב ההופעות לקידום האלבום, ששמו The Lonely Hearts Club Tour, ובמהלכו הופיעה באירופה ובצפון אמריקה. סיבוב ההופעות הסתיים שנה מאוחר יותר, במאי 2013.
רקע והפקה.
לאחר יציאת אלבום האולפן הראשון שלה, "The Family Jewels", חזרה דיאמנדיס מארצות הברית, ושקלה ליצור דמות שתהפוך למרכז פרויקט ההמשך שלה. היא סיפרה שהיא קיבלה השראה מ"דור הטאמבלר" לצלם את עצמה במספר מקומות ברחבי ארצות הברית, כשהיא מופיעה כדמות שונה בכל תמונה. התוצר הסופי היה "דמות קרה, חסרת רחמים ובלתי פגיעה", שלימים נקראה "אלקטרה הארט", ושומשה ככלי לייצג שילוב של אלמנטים הקשורים לחלום האמריקאי ולטרגדיה היוונית. האלבום הופק על ידי בני בלנקו, קפטן קאטס, די ג'יי צ'אקי, סירקט, דיפלו, דוקטור לוק, האליט, ליאם האו, דברים קראוגלו, גרג קורסטין, פביאן לנססן, ריק נואלס, דין ריד וסטארגייט.
דיאמנדיס הכריזה לראשונה על "Electra Heart" באוגוסט 2011. בתחילה, הוא תוכנן להיות פרויקט בן שלושה חלקים בהשראת התרבות האמריקאית בשנות ה-70, אם כי בסופו של דבר התפתח לאלבום האולפן השני שלה. דיאמנדיס תכננה במקור להוציא את האלבום כ"פרויקט צדדי" תחת ישות נפרדת ממרינה אנד דה דיימונדס, אך המנהל שלה לא הסכים לכך. מרינה החלה להקליט את האלבום בשנת 2010 עד שנת 2012, תוך שאת הסינגל הראשון מתוכו הוציאה במרץ 2012. הרצועה "Living Dead" הייתה הראשונה שהוקלטה, וכ-22 שירים הוקלטו לצורך הכללה פוטנציאלית באלבום. דיאמנדיס הסבירה כי הדמות "אלקטרה הארט" הושפעה ממדונה, מרילין מונרו, ומלכת צרפת מארי אנטואנט.
הוצאה וקידום.
ב-1 במרץ, חשפה דיאמנדיס את עטיפת הגרסה הסטנדרטית של "Electra Heart", בה מופיעה דיאמנדיס כאשר שיערה צבוע לבלונדיני והיא לובשת מספר רולים לשיער. מאוחר יותר חשפה הזמרת שבגלל הצבע, השיער שלה התחיל לנשור, אז היא קיצרה את שיערה וחבשה פאה. בקי ביין מ-Idolator החמיאה ל"מראה הרטרו" של דיאמנדיס בעטיפת האלבום, בעוד שבראדלי סטרן מ-MuMuse התייחס לרצועת האלבום "Homewrecker" והצהיר בהלצה כי היא "נראית כמו אמיתית! (או שאני צריך להגיד סוזי הומרקר?)". העטיפה של גרסת הדלוקס מציגות את אותה תמונה של דיאמנדיס, אם כי הכיתוב משתנה לגוון סגול. רשימת הרצועות לגרסה הרגילה אושרה ב-1 במרץ, בעוד שרשימת הרצועות לגרסת הדלוקס הוכרזה ב-5 במרץ. ערכת הקופסה במהדורה מוגבלת של האלבום הכילה את גרסת הדלוקס, ארבעה כרטיסי צילום, טבעת, פרספקס, שרשרת ומראת כיס.
וידאו קליפים.
במהלך מסע הקידום של האלבום, פרסמה דיאמנדיס 11 וידאו קליפים בסך הכל. היא טענה שההפקה שלהם הובילה ככל הנראה את חברת התקליטים שלה לפשיטת רגל, אך הצהירה שהם יפורסמו ו"יסיימו את התקופה הזו כמו שאני רוצה". הראשון, ששמו "Part 1: Fear and Loathing" (בעברית: "חלק 1: פחד ותיעוב"), יצא ב-8 באוגוסט 2011, והציג את דיאמנדיס חותכת את שערה החום הארוך ושרה את השיר במרפסת במהלך הלילה. אחריו יצא "Part 2: Radioactive" ("חלק 2: רדיואקטיבית") ב-22 באוגוסט, בו מופיעה דיאמנדיס עם פאות בלונדינית, כאשר היא מטיילת ברחבי ארצות הברית עם בן זוגה. הרצועה יצאה לאור דרך חנות האייטונס ב-23 בספטמבר, והגיעה למקום ה-25 במצעד הסינגלים הבריטי. הווידאו קליפ השלישי, "Part 3: The Archetypes" ("חלק 3: הארכיטיפים"), יצא ב-15 בדצמבר. הסרטון כולו הוא בשחור לבן, ומתנגן בו האינטרו של הרצועה "The State of Dreaming". בקליפ מוזכרים הארכיטיפים "עקרת בית", "מלכת יופי", "הורסת בתים" ו"נערה עצלה". "Part 4: Primadonna" ("חלק 4: פרימדונה") יצא ב-12 במרץ 2012, ושימש כווידאו קליפ הרשמי של לסינגל המוביל מהאלבום.
החלק החמישי, "Part 5: Su-Barbie-A", עלה ב-18 במאי. הסרטון הוא בשחור-לבן, ונשמעת בו ההתחלה של הרצועה "Valley of the Dolls". בקליפ, עומדת דיאמנדיס על מרפסת בית כאשר גבה מול דלת הכניסה. אחריו יצא "Part 6: Power &amp; Control" ("חלק 6: כוח ושליטה"), ב-30 במאי, שבו נראית דיאמנדיס משחקת בסדרה של משחקי חשיבה עם בן זוגה. הסרטון משמש כווידאו קליפ של הסינגל השני מתוך האלבום. דיאמנדיס טענה שאטלנטיק רקורדס עיכבה את יציאת "Part 7: How to Be a Heartbreaker" ("חלק 7: איך להיות שובר לבבות"), מכיוון שהם הרגישו שהיא "מכוערת" בקליפ. הוא פורסם, בסופו של דבר, ב-28 בספטמבר, ושימש כווידאו קליפ של הסינגל השלישי. החלק השמיני, ", יצא ב-14 בפברואר 2013, וכלל את הרצועה ", שלא יצאה בעבר. הקליפ הוא בשחור-לבן, ולאורכו עומדת דיאמנדיס בחדר עם קירות לבנים מרוצפים.
בחלק התשיעי, "Part 9: The State of Dreaming" ("חלק 9: מצב החלומות"), שפורסם ב-2 במרץ, מופיעה דיאמנדיס כאשר היא שוכבת על מיטה בעודה "מחליפה בין עיניים עצובות לחיוך גדול". בתחילה הקליפ הוא בשחור-לבן, אם כי עובר לצבע לאחר הדקה הראשונה. אחריו יצא "Part 10: Lies" ("חלק 10: שקרים"), ב-17 ביולי, והוא משתמש בטכניקת דומה לקליפ הקודם של שחור-לבן לצבע. בקליפ, מבטיחה דיאמנדיס למצלמה, ומאוחר יותר נכנסת לתוך היער ויושבת ליד שולחן בגשם. הקליפ האחרון, "Part 11: Electra Heart", כלל את שיר הכותרת, שלא נכלל באלבום ולא פורסם עד אז. הקליפ עצמו מכיל קטעים מהקליפים המוקדמים יותר. הקליפ סיים באופן סמלי את מסע הקידום של "Electra Heart", שכן דיאמנדיס צייצה בטוויטר "להתראות, אלקטרה הארט!" ב-8 באוגוסט, באותו היום בו יצא הקליפ.
סינגלים.
בהשראת מסע הקידום לששת הסינגלים מהאלבום "Teenage Dream" של קייטי פרי משנת 2010, תכננה דיאמנדיס להוציא שישה סינגלים מ-"Electra Heart"; עם זאת, לבסוף פורסמו רק שלושה. ב-13 במרץ 2012 הוכרז "Primadonna" כסינגל המוביל מהאלבום, ויצא לאור דרך חנות האייטונס בארצות הברית, ב-20 במרץ. רוברט קופסי מ-"Digital Spy" שיבח על הרצועה והחמיא להפקתה הכוללת. השיר הגיע למקום ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי, והפך לשיר החמישי של דיאמנדיס שנכנס ל-40 המובילים בבריטניה.
"Power &amp; Control" יצא דרך חנות האייטונס בבריטניה ב-20 ביולי 2012, ושימש כסינגל השני של מתוך האלבום. השיר הגיע למקום ה-193 במצעד הסינגלים הבריטי. ביולי 2012, הוכרז כי "How to Be a Heartbreaker" עתיד לצאת כסינגל השני בארצות הברית וכסינגל השלישי בבריטניה. דיאמנדיס סיפרה כי כתבה את הרצועה בשלב מאוחר, וכתוצאה מכך הוא לא נכלל ברשימת הרצועות הראשונית של האלבום. עם זאת, הוא הוצג ברשימת הרצועות המתוקנת של הגרסה האמריקאית. השיר יצא לאור דרך חנות האייטונס ב-7 בדצמבר 2012, והגיע בשיאו למקום ה-88 במצעד הסינגלים הבריטי.
סיבוב הופעות.
בפברואר 2012, הכריזה דיאמנדיס על סיבוב ההופעות שלה לקידום האלבום, "The Lonely Hearts Club Tour". סיבוב ההופעות החל לצד "Mylo Xyloto Tour" של הלהקה הבריטית קולדפליי, בו הופיעה דיאמנדיס מופעי חימום. סיבוב ההופעות תוכנן תחילה להתחיל ב-4 במאי, בקתדרלת מנצ'סטר שבמנצ'סטר, אם כי התעכב כיוון שדיאמנדיס נפצעה במיתרי הקול, ובסופו של דבר החל ב-18 ביוני, ב-The Waterfront שבנוריץ'. החלק האמריקאי של סיבוב ההופעות החל ב-10 ביולי, בתיאטרון פונדה שבלוס אנג'לס, והסתיים ב-29 במאי 2013 לאחר הופעה ב-Rumsey Playfield שבניו יורק.
ביקורות.
"Electra Heart" זכה לביקורות מעורבות ממבקרי המוזיקה. ב-"Metacritic", קיבל האלבום ציון ממוצע של 57, על סמך 16 ביקורות. ג'יימס כריסטופר מונגר, כותב ב-AllMusic, השווה את האלבום לפרויקטים של הזמרות האמריקאיות קשה וליידי גאגא, וסיכם אותו לחיוב כ"אלבום מהורהר, סקסי, נואש, עמוס יתר על המידה ומדבק, שמודע וחסר בושה ליצירתו". מייקל קראג מ-"BBC Music" הרגיש שהנרטיב החוזר של מערכת יחסים כושלת יצר "דיכוטומיה מוזרה" שיצרה תחושת לכידות, והרחיב שהוא "מושך אותך בחדות אל עולמה". הוא ראה בחצי השני של האלבום מאכזב קלות, אם כי הגיע למסקנה שזה נסלח מכיוון שהאלבום השלם "מאזן את האירוניה והלבביות, המוזרות והמיינסטרים, האמיתיות והמזויפות בביטחון עצמי יוצא דופן".
אלכסיס פטרידיס, הכותב בהגרדיאן, ציין כי דיאמנדיס היא "כוכבת פופ מעניינת", אך סבר כי היצירתיות שלה מוגבלת על ידי שילוב כבד של אלטר אגו ונחישות מרומזת להצלחה מסחרית, שלדבריו לא משקפת את החדשנות של דיאמנדיס. טים סטאק מאנטרטיינמנט ויקלי החמיא לדיאמנדיס על יכולתה "להתחרות בקייטי פרי על הוקים קליטים, ובגוון סטפני על יהירות, ואפילו להתקרב לרמה הווקאלית של פלורנס וולש". סטאק סברה ש-"Electra Heart" היא שילוב בריא של שירים קצביים ובלדות כנות, ואף שיבחה את הארכיטיפים הנשיים שנחקרו לאורך האלבום. סיימון פרייס מאינדפנדנט כתב כי האלבום "מקצועי מכדי להיות באמת נורא", אם כי ציין שהתדמית הציבורית של דיאמנדיס כ"קייטי פרי הבריטית" חסרת בסיס.