הוקרה ופרסים.
יעקב טרנר זכה 3 פעמים בפרס מפקד חיל האוויר.
טרנר קיבל בשנת 2009 את אות יקיר הנגב מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
באותה שנה קיבל את אות יקיר באר שבע על שירותו למען העיר.
בשנת 2013 זכה בפרס יקיר הרשויות המקומיות מטעם מרכז השלטון המקומי על תרומתו לפיתוח באר שבע והנגב ותרומתו לביטחון המדינה. הפרס הוענק לו בטקס בכנסת על ידי יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין כנציג ראש הממשלה וע"י שלמה בוחבוט יו"ר מרכז השלטון המקומי.
אצטדיון טוטו באר שבע ע"ש יעקב טרנר שנפתח בשנת 2015 נקרא על שמו.
בחודש ינואר 2020 חנכה עיריית יבנה גינה ציבורית בשכונה המשטרתית בעיר בה מתגוררים 255 משפחות ואשר הוקמה ביוזמתו.
הקוטב הדרומי
הקוטב הדרומי הוא הנקודה הדרומית ביותר בכדור הארץ. הקוטב מצוי ביבשת אנטארקטיקה והוא למעשה נמצא בנקודה המרכזית של ציר כדור הארץ הדרומי. הטמפרטורות הממוצעות בקוטב הדרומי הן מינוס 28 מעלות בקיץ, ומינוס 60 בחורף. בשנת 1983 נמדד מזג האוויר הקר ביותר בקוטב - מינוס 89.2 מעלות.
הקוטב הגאוגרפי הדרומי.
הקוטב הגאוגרפי הדרומי הוא הנקודה שבה ציר סיבוב כדור הארץ חותך את פני האדמה. זוהי הנקודה אליה מתייחסים כאשר מזכירים את הקוטב הדרומי ללא פירוט נוסף.
הראשונים שהגיעו לקוטב הדרומי היו רואלד אמונדסן ומשלחת הקוטב הדרומי ב-14 בדצמבר 1911. מתחרהו הראשי של אמונדסן, רוברט פלקון סקוט ומשלחת טרה נובה, הגיע לקוטב 33 יום מאוחר יותר. בדרכם חזרה מתו סקוט וארבעת אנשי צוותו מרעב ומקור קיצוני. אחריהם ביקרה בקוטב משלחת בראשות אדמונד הילרי ואחר כך משלחת של ויוויאן פוקס. מאז היו מסעות רבים לקוטב הדרומי. האדמירל האמריקאי ריצ'רד בירד היה הראשון שטס מעל הקוטב הדרומי ב-29 בנובמבר 1929.
באזור הקוטב הדרומי נמצאת התחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט המאוישת באופן קבוע על ידי חוקרים ואנשי תחזוקה. התחנה הוקמה ב-1958 שנקראה השנה הגאופיזית הבינלאומית.
יבשת אנטארקטיקה נמצאת מעל הקוטב הדרומי, אולם לא זה היה המצב לאורך כל שנות קיומו של כדור הארץ, בשל נדידת היבשות. ההיטל של הקוטב הדרומי הגאוגרפי לתוך השמיים מגדיר את הקוטב השמיימי הדרומי.
הקוטב המגנטי הדרומי.
הקוטב המגנטי הדרומי הוא הנקודה הקרובה ביותר לקוטב הגאוגרפי הדרומי שבה השדה המגנטי בגובה פני הקרקע אנכי לפני כדור הארץ. מצפן רגיל, שיכול לנוע אך ורק במישור מאוזן, למעשה לא יפעל בו, ויצביע על כיוון אקראי.
הקוטב המגנטי הדרומי נע לאורך השנים בכיוון צפון-צפון-מערב. בשנת 2005 נמצא הקוטב הקוטב המגנטי הדרומי ב-64.5° דרום 137.9° מזרח, ובשנת 2010 נמצא ב-64.4° דרום 137.4° מזרח.
הקוטב הגאומגנטי הדרומי.
הקוטב הגאומגנטי הדרומי הוא הנקודה הקרובה ביותר לקוטב הגאוגרפי הדרומי, בה הציר של הדיפול המגנטי (ציר הדו-קוטביות) של כדור הארץ - "חותך" את פני כדור הארץ. זווית השדה המגנטי איננה ‎90° בדיוק כי הדו-קוטביות בשדה המגנטי של כדור הארץ איננה "מושלמת" וקיימת חוסר סימטריות. אם כדור הארץ היה מגנט דו-קוטבי מושלם - הקטבים המגנטיים היו חופפים את הקטבים הגאומגנטיים.
מבחינה פיזיקלית, הקוטב המגנטי/הגאומגנטי הדרומי של כדור הארץ - הוא למעשה קוטב מגנטי צפוני, ולהפך. הקוטב הדרומי של כל מגנט נמשך לקוטב הצפוני של מגנטים אחרים, כך גם הקוטב הדרומי של מגנט מרחף (כמו, למשל, במצפן) יצביע לכיוון הקוטב דרומי הגאומגנטי (שהוא כאמור מגנט צפוני).
המיקום המדויק של הקטבים המגנטיים והגאומגנטיים - הן בצפון והן בדרום - משתנה באופן הדרגתי. בשנת 2005 נמצא הקוטב הגאומגנטי הדרומי ב-79.8° דרום 108.2° מזרח, ובשנת 2010 נמצא ב-80.0° דרום 108.0° מזרח.
ב-16 בינואר 1909 משלחת בראשות ארנסט שקלטון מצאה את הקוטב הדרומי המגנטי.
הקוטב הדרומי הלא-נגיש.
נמצא ב-, בשטחה של היבשת האנטארקטית. זו הנקודה הרחוקה ביותר מהאוקיינוס הדרומי. משלחת סובייטית הגיעה אליו לראשונה בשנת 1957. הם הקימו שם את תחנת סובטצקייה ("Sovetskaya") ואיישו אותה במהלך הקיץ הדרומי של 1957–1958.
דגל ארגנטינה
דגל ארגנטינה (בספרדית: Bandera de la Argentina) הוא דגלה הלאומי של ארגנטינה. עיצובו הוא טריבנד אופקי המורכב משלושה פסים אופקיים ושווים בצבעי תכלת-שמים (הפסים העליון והתחתון) ופס לבן במרכז ובגרסתו הממשלתית הוא מושחת בשמש מאי בצבע זהב אשר במרכזה פרצוף מחייך במרכז הפס הלבן.
לבחירת סכמת הצבעים ישנם מספר הסברים, עיצובו של הדגל הושפע מדגלו של הגנרל מנואל בלגראנו אשר הונף לראשונה בעיר רוסאריו ב-27 בפברואר 1812 במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית והתבסס על צבעי סמל הכובע של ארגנטינה, סמל אשר נענד על ידי חייליו. הדגל אושר לשימוש בידי האספה של השנה ה-13 כדגל צבאי בלבד, אולם אושר כדגל הלאומי בידי הקונגרס של טוקומאן בשנת 1816. בשנת 1818 נוספה שמש מאי למרכז הדגל המשמש כדגלה הטקסי של ארגנטינה.
עיצוב הדגל.
על פי המסורת צבעי הדגל מיוחסים לשמים, לעננים ולשמש ובטענה זו תומכים ההמנונים "אורורה" ו"ההצדעה לדגל", אולם ההיסטוריונים חולקים על המסורת ותולים את בחירת הצבעים בנאמנות לבית בורבון.
צורה וגודל.
גודלו וצורתו של הדגל נקבעו בשנת 1978 על יחס של 9:14 בגודל של 0.9 על 1.4 מטר. על דגל מצוירים שלושה פסים בצבעי תכלת-לבן-תכלת כל אחד ברוחב של 30 ס"מ. במרכזו של הפס הלבן מוטען סמל הידוע בשמו שמש מאי בצבע זהב. דגלים ביחס 1:2 או 2:3 נמצאים גם הם בשימוש.
שמש מאי המשחיתה את הדגל הרשמי מבוססת על עיצובו של המטבע הארגנטינאי הראשון, הריאל הארגנטינאי. השמש בצבעי זהב וחום ולה 16 קרניים ישרות ו-16 קרניים גליות ובמרכזה פנים. קוטר העיגול הפנימי הוא 10 ס"מ וקוטר העיגול החיצוני של הקרניים הוא 25 ס"מ והיא ממוקמת במרכזו של הפס הלבן האמצעי.
היסטוריה.
הדגל הארגנטינאי עוצב בידי מנואל בלגראנו במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית. בעת שהותו ברוסריו הוא שם לב כי שני הצדדים הלוחמים, תומכי הכתר מן הצד האחד והפטריוטים מן הצד האחר היו לבושים בצבעים זהים, אדום וצהוב - צבעי הדגל הספרדי. בעקבות דמיון זה, יצר בלגרנו את סמל הכובע של ארגנטינה אשר אושר במהלך הטריומוויראט הראשון ב-18 בפברואר 1812. מעודד מהצלחתו יצר בלגרנו לאחר תשעה ימים דגל בצבעים זהים לסמל הכובע. בחירתו של בלגרנו בצבעי התכלת והלבן לא הייתה מקרית, היו אלו הצבעים אשר הניפו הקריאולים במהלך מהפכת מאי של 1810.
בלגרנו שלח מכתב לטריומוויראט והודיע לו על השימוש בדגל החדש, אולם בניגוד לסמל הכובע לא אישר הטריומוויראט את השימוש בו שכן הקו המדיני אשר נקט היה כי הוא נלחם בשמו של פרננדו השביעי, מלך ספרד אשר היה תחת שביו של נפוליאון, בעוד שהכרזה על דגל הייתה מעשה של הכרזת עצמאות. על כן שלח הטריומוויראט מסרים לבלגרנו כי לא ילחם תחת הדגל החדש, אולם עד אשר הגיעו השליחים למקום מושבו עזב בלגרנו לכיוון צפון בהתאם לפקודותיו לחיזוק עמדות הפטריוטים באלטו פרו לאחר תבוסתו של חואן חוסה קסטלי בקרב וואקי. הדגל הונף לראשונה בבואנוס איירס ב-23 באוגוסט 1812 באתר בו ניצב היום האובליסק של בואנוס איירס. ללא כל ידיעה באשר להוראות הטריומוויראט המשיך בלגרנו בשימוש בדגל בהניפו בשנית בסן סלבדור דה חוחוי שם זכה הדגל בברכת הכנסייה המקומית ביום השנה השני למהפכת מאי. הפקודות הגיעו אל בלגרנו כאשר נכנס האחרון לסלטה שם הפסיק את השימוש בדגל. בתשובה לכך שחיילי צבאו כבר נשבעו לדגל החדש ענה בלגרנו כי הוא שומר את הדגל לחגיגות ניצחון גדולות יותר.
הטריומוויראט הראשון הוחלף בשני שהחזיק ברעיונות ליברליים יותר וקרא לכינוסה של האספה של שנת 1813 ואף שלא הכריז על עצמאות, למרות שהייתה זו אחת ממטרותיו, הכיר בדגלו של בלגרנו כדגל קרב. השבועה הראשונה לדגל הייתה ב-13 בפברואר 1813 בסמוך לנהר סלאדו אשר נודע מאז בכינוייו "נהר השבועה" והשימוש בדגל בקרב לאחר אישורו היה במהלכו של קרב סלטה, קרב בו נחלו הפטריוטים ניצחון מוחץ על הכוחות המלוכנים בפיקודו של פיו טריסטאן.
ז'אק קרטייה
ז'אק קרטייה (בצרפתית: Jacques Cartier; 31 בדצמבר 1491 - 1 בספטמבר 1557) היה מגלה ארצות צרפתי שסייר בקנדה.
ביוגרפיה.
קרטייה נולד בסן-מלו שבצרפת. פרנסואה הראשון, מלך צרפת בחר בו כדי למצוא "certaines îles et pays où l'on dit qu'il se doit trouver grande quantité d'or et autres riches choses" ("איים מסוימים ואדמות שבהן נאמר שיש כמויות גדולות של זהב ודברי ערך אחרים"). בשנת 1534 הוא יצא למסע שייעודו היה למצוא מעבר מערבי לאסיה. הוא סייר באזור ניופאונדלנד (החל ב-10 במאי באותה שנה) ובימות הקנדיות, ושם שמע על נהר מערבי יותר (נהר סנט לורנס). קרטייה האמין שנהר זה עשוי להיות המעבר הצפון-מערבי הנחשק. במהלך המסע הוא חטף את שני בניו של הצ'יף דונקונה ("Donnacona") - דומגיה ("Domagaya") וטייגנואגני ("Taignoagny") ולקח אותם איתו כשחזר לאירופה.
קרטייה הפליג למסעו השני ב-19 במאי 1535 עם 3 ספינות, 110 אנשי צוות, ושני הבנים החטופים שהוחזרו לאביהם. הוא שט במעלה הנהר לכפרים הורון ("Huron") בסטדקונה ("Stadacona" במקום שבו עומדת היום העיר קוויבק) והוכלגה ("Hochelaga", מונטריאול) והגיע ב-2 באוקטובר 1535. במסע זה שמע על מדינה צפונית יותר, שנקראת ממלכת סאגנה ("Saguenay"), שאמרו עליה שהיא מלאה בזהב ואוצרות אחרים.
ב-23 במאי 1541 הוא עזב את סן-מלו למסעו השלישי. במסע זה הוא חיפש את סאגנה, אך גם הפעם לא עבר את הוכלגה. לאחר חורף עז שהעביר בקנדה, הוא חזר לצרפת בשנת 1542. עד מותו חי קרטייה בסן-מלו ובאחוזתו הסמוכה, ונפטר בשנת 1557.
תפוקה