בספר זיכרונותיו של ג'פרי מורטון שיצא לאור בשנת 1957 גילה מורטון כי המלשין ממשמר השלושה הוא זה שהלשין גם על מחסן הנשק בכפר הנוער בן שמן, אך כשהוצא להורג לא ידעו אנשי ההגנה כי הוא היה גם המלשין בכפר הנוער. מורטון כתב כי ההוצאה להורג הייתה בתל אביב.
בשנת 2013 יצא לאור ספרו של דני בר, מי שהיה מנהל כפר הנוער "החצר הפנימית" המתאר את הפרשה. מהכתוב בספר עולה כי האיש שנקרא במשמר השלושה בשם "אוסקר אופלר" היה ידוע בכפר הנער בן שמן בשם "יאנוש אופמן". שכינויו היה ז'אק; הוא מתואר כגבר שתקן ומסוגר, נהג ששהה בכפר מדי פעם, אבל לא היה חלק מאנשיו.
באתר האינטרנט של גילי חסקין נכתב כי האיש, שנודע במשמר השלושה בשם אוסקר אופלר וכונה בפי אנשי המקום בשם יעקב, הוצא להורג בירי של שישה כדורים ולחזהו הוצמד הפתק "נידון על ידי בית המשפט הצבאי היהודי, נידון למוות והוצא להורג".
אפרים דקל מי שהיה מפקד הש"י במחוז תל אביב וממארגני הבריחה וההעפלה, הביא בספרו "עלילות ש"י" תיאור מלא יותר של המלשין ומעלליו, מבלי לנקוב בשמו. תחת הכותרת "בוגד מנוון וחדל-אישים" סיפר כי האיש "שייחשב בצדק לחלאת המין האנושי...נמנה עם המודיעים הזולים של הבולשת הבריטית" נחשף כאשר איש ההגנה ששירת כשוטר במשטרת שכונת נווה שאנן בחיפה הודיע לש"י כי אדם שנעצר כחשוד בגנבה, ואף לאחר שנאסר גנב שני עטי נובע בתוך תחנת המשטרה, שוחרר על ידי קצין הבולשת ללא סיבה ומבלי להעמידו לדין. השוטר הסיק כי האיש היה מודיע משטרתי שהסתבך דרך אגב בגנבה. בשעה שהשוטר החזיר לאיש את החפצים שנלקחו מנו כשנעצר, הוא השאיר לעצמו, צילומים, תעודות ומכתבים של האיש. מתוך התעודות נתברר לש"י כי האיש נקרא בשמות שונים. בהמשך נודע לש"י, מפי חברי הש"י ששירתו בבולשת, כי אדם חשוד נפגש עם קציני הבולשת בנסיבות חשודות. תיאורו היה זהה לזה המופיע בתעודות ובמסמכים של האיש שהיה בידי המשטרה ושוחרר. ואכן כשתמונותיו הוצגו בפני מוסרי ההודעה הם זיהו אותו מיד. השי הפיץ את תצלומי האיש לאנשי ההגנה בכל רחבי הארץ, והורה להודיע לו כשאיש ייראה במקום כלשהו.
דקל המשיך וכתב:
על סופו של המלשין כתב דקל:
דן יהב כותב בספרו "דמו בראשו: רציחות פוליטיות והוצאות להורג על ידי יהודים בתקופת היישוב (1948–1917)" כי מועד ההוצאה להורג היה 30 במאי 1940.
הפסקת החיפושים.
לאחר מספר חודשים של חיפושי נשק, מעצרים ומשפטים החלו שלטונות המנדט להפעיל לחץ על הנהגת היישוב למסור את הנשק מרצון. ב-15 במאי 1940 כינס מפקד הצבא הבריטי בארץ הגנרל ג'ורג' גיפארד ישיבה בהשתתפות כל מוסדות ההנהגה של היישוב ונציגי המפלגות, בהם נציגי הסוכנות היהודית, הסתדרות העובדים, המפלגה הרוויזיוניסטית, מפלגת המזרחי וד"ר יהודה לייב מאגנס. בישיבה תבע הגנרל מן המשתתפים להסכים על מסירת הנשק שבידי היישוב לשלטונות. הוא הבטיח כי לא יינקטו הליכי משפטיים נגד מוסרי הנשק. לפי הבטחתו, הגנת היישוב תסתמך על הצבא הבריטי ומשטרת היישובים העבריים הליגלית, וכי כמות נשק מסוימת תרשם ותישאר מוחזקת בידי היישוב.
בפגישה נוספת שנערכה ב-30 במאי בין הגנרל לבין אנשי הצמרת של הנהגת היישוב וביניהם משה שרתוק ויצחק בן-צבי, עמדו המנהיגים על דעתם כי הנשק הכרחי להגנת היישוב למקרה שהכוחות הבריטיים לא יוכלו להגיע בעוד מועד לעזרת יישובים שיותקפו. הגנרל השיב כי ביישוב נמצאים יסודות עוינים אשר יוכלו לפגוע בשלטון המנדט וקבע מועד אחרון למסירת תשובה, 11 ביוני 1940.
בהנהגת היישוב ובמפקדת ההגנה נתגלעו חילוקי דעות. מעטים תמכו במתן תשובה חיובית לדרישה הבריטית. אחד מהם היה אליהו גולומב שטען כי מחמת הסכנות האורבות ליישוב, על היישוב לשמור על שותפות עם השלטונות. אבל הרוב, ובכלל זה מנחם אוסישקין וברל כצנלסון, התנגדו לכך בתקיפות ומנהיגי היישוב השיבו לגנרל בשלילה. בתחנת השידור של "ההגנה" נאמר כי "היהודים לא ילכו בדרך הצ'כים שנתפתו לבני בריתם לשואת עצמם".
ב-14 ביוני 1940 התקיימה פגישה אחרונה עם הגנרל, בה הציע כי יופקע רק נשק התקפי כרימוני יד ומקלעים וכי שאר הנשק שיופקע יחולק על ידי השלטונות לפי ראות עיניהם. הגנרל הזהיר שאם תדחה הצעתו יחודשו חיפושי הנשק בהיקף נרחב.
הידיעה כי מוסדות היישוב דנו במסירת הנשק הסעירה את הרוחות בקרב אנשי ההגנה ומפקדיה והחלו הכנות לקראת חידוש גל החיפושים בכל הארץ.
אולם נפילת צרפת, כניסת איטליה למלחמה ב-10 ביוני 1940 והתקרבות החזית לארץ ישראל הביאו לשינוי ניכר בגישת הבריטים. קבינט המלחמה הבריטי החליט שלא לצוות על הפקעת הנשק מידי היישוב, משם שתפיסתו עלולה לגרום לאבדן תמיכתם של יהודי ארצות הברית במאבקה של בריטניה ולעורר מהומות בארץ ישראל שיחייבו ריתוקם של כוחות בריטיים החיוניים לחזיתות אחרות. וינסטון צ'רצ'יל, שזה לא מכבר נכנס אז לתפקידו כראש ממשלת בריטניה, הודיע על הסתייגותו מהטלת עונשים כבדים על היהודים בארץ ישראל על החזקת נשק ותמך בחימוש המתיישבים היהודים. שר המושבות הבריטי דייוויד לויד ג'ורג' הודיע על ההחלטה לד"ר חיים ויצמן והוראות מתאימות נשלחו לשלטונות המנדט בארץ ישראל. הגנרל גיפארד הועבר לגזרת מערב אפריקה ובמקומו נתמנה לעמוד בראש הכוחות הבריטיים בארץ הגנרל אלפרד גודוין אוסטין , אשר גילה הבנה לצורך היישוב בנשק להגנתו ובפגישה שקיים עם הנהלת הסוכנות היהודית הודיע כי דעתו שונה משל קודמו, וכי אם הבריטים ייאלצו לסגת מארץ ישראל רצוי שבידי היהודים יהיה נשק להגנתם. מאז ובמשך שלוש שנים, כל עוד נמצאה ארץ ישראל בסכנת פלישה, קיימו השלטונות מעין הפוגה ביחסיהם עם ארגון ההגנה וחיפושי הנשק פסקו.
עסיס
עסיס הייתה חברה ישראלית לייצור מיצים, תרכיזים ושימורים, שנוסדה בשנת 1930. בשנת 1988 נמכרה לאסם השקעות, אשר ממשיכה למכור מוצרים תחת המותג "עסיס".
היסטוריה.
המפעל נוסד על פי רעיון של הכימאי מאיר פייבל שפירא, שביקש לשווק תרכיז של מיץ טבעי שישווק באירופה במקום מיצים מלאכותיים. הוא חבר למנהל חברת שמן להקים מעבדה לפיתוח מוצר בחיפה. התרכיז שווק באופן נסיוני וזכה להצלחה והוחלט להקים מפעל ולצורך כך הוקמה חברה, כשאל השותפים חבר ד"ר נגלר. אבן הפינה למפעל ברמת גן הונחה ב-17 בנובמבר 1929 והמפעל החל לפעול ב-7 בינואר 1930 והכין בקבוקי תרכיז תפוזים ולימון. מקליפות הפירות הכינו במפעל שמנים לתמרוקים וסבון.
לאחר שהחברה נקלעה לקשיים, נרכש המפעל במאי 1939 על ידי האחים בז'רנו (בהם שמעון בז'רנו) ומרדכי רומנו והחלה בניית בניין מחסנים גדול. המפעל גדל מאוד ומהעסקת כ-40 עובדים עלה להעסקת כ-500 עובדים. בנוסף לייצור מיצים ותרכיזים יוצרו במפעל ריבות ושימורי פרי וירק.
בשנות ה-60 ייצאה עסיס ל-35 מדינות והגיעה להסכמי ידע עם מפעלים במספר מדינות, על פיהם יוצרה ואף שווקה התוצרת תחת השם עסיס.
בשנות ה-70 הוקם מפעל חדש בנתניה והמפעל הישן נסגר, למרות מחאות העובדים שנעלו את מנהלי עסיס במפעל למשך 31 שעות. בבעלות עסיס היו גם חברות הבת "מן" לשימורי דגים ו"ארדי" לאבקות ופודינג.
באמצע שנות ה-70 נתקל המפעל בקשיים, צבר הפסדים והכניס כשותף את החברה לישראל ב' של אהרן רובינשטיין. ב-1988 רכשה חברת אסם את פעילות החברה. בשנת 1998 הקימה אסם עם קיבוץ בית השיטה מיזם משותף שאיחד את פעילות עסיס עם פעילות המפעל של קיבוץ בית השיטה. רוב קווי הייצור של עסיס הועברו למפעל בבית השיטה שהבעלות בו התחלקה בין אסם והקיבוץ. המפעל של עסיס בנתניה נסגר ובשנת 2001 נמכר המתחם בנתניה לחברת גנדן, שהקימה במקום פאואר סנטר. בשנת 2004 רכשה אסם את חלקה של בית השיטה במפעל והיא עברה לבעלות מלאה של אסם.
ב-1989 רכשה קבוצת משקיעים פרטיים (בהם קבוצת מנחמוב, אהרונוב ובביוף) את המגרש ברמת גן בו שכן המפעל, תמורת סכום של כ-6 מיליון דולר, והקימה עליו את מגדלי התאומים אשר נחנכו בשנת 1994.
נכון לשנת 2014 אסם ממשיכה לשווק תרכיזים וסירופים תחת המותג עסיס.
אחד המותגים הידועים של החברה הוא "ויטמינצ'יק"-מותג לתרכיזי מיצים ממותקים.
אזכורים בתרבות הישראלית.
בשנת 1966 שרה להקת פיקוד המרכז את השיר "טנגו תורנות" (מילים: יוסי גמזו) המתאר את ההווי בתורנות. השיר פותח בשורה: "תורנות בבסיס, בקבוקים של עסיס".
יענקל'ה יעקובסון
יענקל'ה (יעקב) יעקובסון (נולד ב-5 בדצמבר 1951) הוא מחזאי, במאי, שחקן, מספר סיפורים וסופר ישראלי.
ביוגרפיה.
יענקל'ה יעקובסון נולד וגדל בפתח תקווה בבית מסורתי/דתי. אביו, מנחם, הוא ניצול שואה. אמו, ציפורה, עלתה לישראל בשנות השלושים והייתה בהכשרה בקיבוצים שונים. אביו עבד כמנהל חשבונות במושב הדרגה (כפר מעש) ולאחר מכן ניהל שם את הצרכנייה. אמו שאהבה תיאטרון השתתפה בלהקות חובבים שונות, אחת מהן בהנחיתו של שחקן תיאטרון האהל מאיר מרגלית. כילד הרבה לבקר עם אמו בהצגות. בצבא היה בגרעין נח"ל של בני עקיבא ולאחר מכן עבר לחיל האוויר ושרת שם ביחידת שדה אווירית. מייד בתום שירותו הצבאי נרשם ללימודי משחק. הוא בוגר מחזור י"א בסטודיו למשחק ניסן נתיב (1976-1973). מורתו החשובה בסטודיו הייתה ניקול קסל.
אחת מהצגות הסיום בניסן נתיב הייתה "אנטיגונה" מאת ז'אן אנוי, בבימויה של ניקול קסל. ההצגה המשיכה ורצה בתיאטרון באר שבע. ביחד עם יעקובסון המשיכו עם ההצגה בבאר שבע בני כיתתו רבקה נוימן, יהודה מור ואיתמר בילו. בבאר שבע שיחק בין השאר בהצגות "מלכת שבע", "הלילה השנים עשר", "אנדורה", "אופרה בגרוש", "הרולד ומוד", "רומיאו ויוליה" "הבט אחורה בזעם" ו"החשבון".
לאחר מכן שיחק כשנה בתיאטרון ילדים ונוער (כיום תיאטרון אורנה פורת).