שני הז'אנרים עוסקים באהבת בנים. ז'אנר היאוי מתמקד בחלק המיני של האנימה, בעוד ז'אנר השונן-איי מתמקד ברומנטיקה.
תלות (לוגיקה מתמטית)
אי תלות (לוגיקה מתמטית)
אי-תלות (לוגיקה מתמטית)
דגל ברנדנבורג
דגל ברנדנבורג הוא דגלה של המדינה הגרמנית ברנדנבורג. עיצובו של הדגל הוא עיצוב ביקולור אדום-לבן המוטען במרכזו בסמל ברנדנבורג.
עיצובו של הדגל מעוגן בחוק מדיני מ-30 בינואר 1991. הקובע את צורתו של הדגל, צבעיו, יחסיו והשימוש בו.
עם תבוסת גרמניה הנאצית בסופה של מלחמת העולם השנייה, הניפה ברנדנבורג דגל טריבנד אדום-לבן-אדום (ביחס של 2-1-2) אשר הוטען בסמל המדינה דאז. אולם, עם הקמתה של גרמניה המזרחית וביטול החלוקה למדינות בוטל גם דגל זה. נפילתה של חומת ברלין ואיחוד גרמניה הובילו להקמתה מחדש של המדינה. הדגל הנוכחי הונף באופן לא רשמי משנת 1989 ועד לאימוצו החוקי.
דם תיאטרלי
דם תיאטרלי או דם במה הוא כל חומר שיכול לשמש כתחליף לדם לצרכים קולנועיים או תיאטרליים. לדוגמה, בתעשיית האפקטים המיוחדים, כאשר במאי צריך לדמות שחקן שנפגע מירי או חתך למשל, ניתן להשתמש במגוון חומרים שישמשו להצגת דם כביכול אמיתי בעיני הצופה. החומר הנפוץ ביותר בו עושים שימוש כדם מלאכותי הוא צבע מאכל אדום, בדרך כלל בתוך בלונים קטנים שמתפוצצים בעת הצורך ומתיזים את הדם לפי דרישת הבמאי. אלפרד היצ'קוק השתמש בסרטו פסיכו בסירופ שוקולד כתחליף לדם (השיטה הצליחה מפני שהסרט צולם בשחור-ולבן). שימושים אחרים בדם תיאטרלי הם בתחפושות ובזיהוי פלילי לצורך סרולוגיה משפטית וחקר כתמי דם.
קיימות סיבות רבות לשימוש בדם תיאטרלי ולא בדם אמיתי, בין היתר סיבות מוסריות, היגייניות וחוסר רצון לפגוע ברגשות השחקנים.
אין לבלבל בין דם תיאטרלי לבין תחליפי דם אחרים שמטרתם להחליף ביולוגית את תפקידו של הדם בגוף, ולא לצרכים ויזואליים.
פורמוסה (פרובינציה)
פורמוסה (בספרדית: Formosa) היא פרובינציה באזור הגראן צ'אקו בצפון ארגנטינה. שטחה כ-72 אלף קמ"ר ובשנת 2001 התגוררו בה כ-486 אלף תושבים. היא גובלת בפרגוואי בצפון ובמזרח, בפרובינציית צ'אקו בדרום ובסלטה במערב.
גאוגרפיה.
פורמוסה שוכנת באזור מישורי ונמוך, ורק בחלקה הצפון-מערבי אזורים שגובהם מעל 200 מטר מעל פני הים. שלושה נהרות מתווים את גבולותיה: הגדול שבהם, פרגוואי, במזרח, ופילקומיו וברמחו שזורמים אליו (בצפון ובדרום, בהתאמה). בשל היותה מישורית, תוואי הנהרות הזורמים בה משתנים תדיר, והם יוצרים ביצות ולגונות.
האקלים בפורמוסה סובטרופי. במזרח יורדים גשמים במשך כל השנה, וכמות המשקעים השנתית היא כ-1,000 מ"מ. אזור זה מאופיין ביערות גשם. במערב הפרובינציה החורף יבש, וכמות המשקעים השנתית היא 600 מ"מ. משרע הטמפרטורות קיצוני - בימי הקיץ החמים הטמפרטורות עשויות להגיע ל-45°C ובלילות הקרים בחורף הן עשויות לרדת ל-0°C.
בתחומי הפרובינציה פארק לאומי אחד, הפארק הלאומי ריו פילקומאיו, המשתרע על פני כ-477 קמ"ר בסמוך לנהר הפילקומאיו, בצפון-מזרח הפרובינציה. הפארק מגן על בית הגידול הלח האופייני לאזור, וחיים בו, בין היתר אליגטורים, פומות, קפיבארות, פקארים, שאגנים, זאבי רעמה וננדואים מצויים.
היסטוריה.
בטרם הגעת הספרדים אכלסו את אזור פורמוסה שבטים שברובם משויכים לבני הגוארני. האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו סבסטיאן קבוט ודייגו גרסיה דה מוגר, שסיירו לאורך נהרות הפרנה והפרגוואי ב-1528. בדיעבד, היו אלה קבוט וגרסיה שהעניקו לפרובינציה את שמה, לאחר שכינו את אחד העיקולים בנהר הפרגוואי בשם זה, שפירושו בספרדית הנהוגה אז, "יפה" (כיום נהגית מילה זו "Hermosa"). אף שהגיעו לאזור כבר במאה ה-16, ועל אף קרבתו לאחת הערים החשובות שלהם, אסונסיון, לא יישבו הספרדים את האזור, שנחשב למסוכן בשל ההתנגדות העזה שגילו תושביו הילדים. יישובים ורדוקסיונים שהוקמו בצ'אקו הסמוכה ננטשו מסיבה זו.
ב-1763 הקים הכומר הישועי האוסטרי מרטין דובריצהופר את היישוב הראשון באזור, רדוקסיון שיועד לאביפונים בסמוך לנהר הפרגוואי, בדרום-מזרח הפרובינציה של ימינו. עד מהרה הפך הרדוקסיון ליעד להתקפות של שבטי הטובה והמוקובי. המיסיונרים הספיקו להמיר את דתם של האביפונים ולהטבילם לנצרות, בטרם גורשו מהאימפריה הספרדית ב-1767.
לאורך המאה ה-19 טענו הן ארגנטינה והן פרגוואי לריבונותן באזור, אך אף אחת מהן לא מימשה אותה. במהלך מלחמת הברית המשולשת (1864–1870), התנהלו באזור כמה מהקרבות בין ארגנטינה לפרגוואי, עד שארגנטינה השתלטה עליו. ב-1872 כוננה הטריטוריה הלאומית גראן צ'אקו, ובירתה נקבעה בוויה ארחנטינה, עיר שנכבשה מפרגוואי ב-1869 וששמה שונה לרגל המאורע מוויה אוקסידנטל (כיום שמה של העיר הוא ויה הייס). הטריטוריה כללה את צ'אקו ופורמוסה של ימינו, וכן שטחים שהועברו ב-1876 לפרגוואי, בעקבות הבוררות של רתרפורד הייז. בין השטחים שהועברו לפרגוואי הייתה גם הבירה, ובמקומה נקבעה פורמוסה, עיירה קטנה שהוקמה בידי הצבא ב-1879, כבירת הטריטוריה. ב-1884 פוצלה הטריטוריה לשניים, צ'אקו ופורמוסה. אוכלוסיית קבע ראשונה הגיעה לעיר פורמוסה ב-1885.
ב-15 ביוני 1955 הוכרזה פורמוסה כפרובינציה, אך זמן קצר אחר כך הודח נשיא ארגנטינה חואן דומינגו פרון בהפיכה צבאית, שעיכבה את יישום ההכרזה. ב-1957 אושרה חוקת הפרובינציה, וב-1958 נבחר מושלהּ הראשון.
דמוגרפיה.
בשנת 2001 התגוררו בפורמוסה כ-485 אלף תושבים, כ-77% מהם בערים. זאת, לעומת כ-398 אלף תושבים וכ-68%, בהתאמה, ב-1991. צפיפות האוכלוסין ב-2001 נאמדה ב-6.75 בני אדם לקמ"ר. באותה שנה התגוררו כ-210 אלף תושבים בבירה פורמוסה (כ-43% מתושבי הפרובינציה כולה) ובעיר השנייה בגודלה, קלורינדה, התגוררו כ-47 אלף תושבים.
מבחינה מינהלית, מחולקת הפרובינציה לתשעה דפרטמנטוס.
כלכלה.
פורמוסה היא מהנחשלות שבפרובינציות ארגנטינה. בשנת 2006 נאמד התוצר בה בכ-2.1 מיליארד דולרים, ורק בקטמרקה ובלה ריוחה היה התוצר קטן יותר. בתוצר לנפש עמד השיעור בפורמוסה על 4,280 דולר לנפש, השיעור הנמוך ביותר בארגנטינה פרט לסנטיאגו דל אסטרו.
ענף החקלאות המשמעותי ביותר בפורמוסה הוא הכותנה. ענף זה ידע עליות ומורדות. בשנות ה-70 הופקו בפורמוסה כ-100 אלף טונות של כותנה. הכמות ירדה ל-10 אלפים טונות בשנות ה-90 בעקבות ירידת מחירים עולמית, והתאוששה לכ-50 אלף טונות ב-2004. רוב גידולי הכותנה שייכים לחוות משפחתיות קטנות. גידולים בולטים נוספים הם התירס (כ-55 אלף טונות בשנה), פולי הסויה (כ-25 אלף טונות בשנה), הבננות (כ-70 אלף טונות בשנה) וההדרים (כ-15 אלף טונות בשנה). גידולים נוספים כוללים דבש ושעם. כמו כן, בחוות שברחבי הפרובינציה כמיליון וחצי ראשי בקר.
התעשייה בפורמוסה זניחה, והיא מבוססת בעיקר על מוצרי טקסטיל.
יהודה אריה לוי
יהודה אריה (ליאון) לוי (1 בנובמבר 1916 - 15 בינואר 1948) היה איש לח"י ש"נשפט" בבית דין שדה ונרצח בפרדס, בתחילת מלחמת העצמאות.
ביוגרפיה.
הוא נולד באי קורפו שביוון וגדל בעיר מילאנו שבאיטליה. בשנת 1935 עלתה משפחתו לארץ ישראל והוא הצטרף מאוחר יותר והתגייס לפלוגת בית"ר בראש פינה שם למד שימוש בנשק ושיטות לחימה.
מאוחר יותר עבר ללח"י וכינויו המחתרתי היה "שמואל". בשנת 1945 עבר לתל אביב ונתמנה לנשק ואחראי המחלקה הטכנית של לח"י. ביחד עם לוחם לח"י נוסף, יעקב חרותי יוצרו כמויות גדולות של חומר נפץ ששימשו את המחתרת לפעולות גדולות כמו פיצוץ בתי הזיקוק בחיפה, פיצוץ מרכז הקשר הבריטי בשרונה, פיצוץ בית הסראייה ביפו ועוד.
עם החלטת החלוקה ב-29 בנובמבר 1947 ופריצת מלחמת העצמאות הגיע לוי למסקנה כי המלחמה בבריטים עומדת להסתיים וכי מלחמת הקיום עתה היא נגד הערבים וכדי לנצח בה יש לאחד מיד את כל הכוחות היהודים הלוחמים. הוא הציע להעמיד לרשות ההגנה את מלאי חומר הנפץ של לח"י ואת סוד ייצורו.
חברי מרכז לח"י שכללו את נתן ילין-מור וישראל אלדד לא היו שותפים לדעה זו. הם סברו כי הבריטים אינם חושבים לעזוב את הארץ. בעיתון הלח"י "המעש" פורסמה קריקטורה של שר החוץ הבריטי ארנסט בווין כשרגל אחת צועדת קדימה והשנייה אחורה.
מפקד החטיבה הלוחמת של הלח"י, יעקב בנאי נפגש עם לוי וניסה לשכנע אותו לקבל את מרות המרכז אבל לוי אמר כי דעתו נחרצת והוא עומד לפעול בכיוון זה.
ב-15 בינואר 1948 עם שחר נחטף לוי מדירתו על ידי אנשי לח"י והובא לבית בודד בפרדס ליד רעננה. שלושה מחבריו מונו על ידי המרכז לשופטיו. לאחר דיון ממושך וצעקני התברר כי רק אחד מהשופטים סבור שיש להוציאו להורג וכי האחרים סוברים שיש לבודדו או להגלותו.
שלושת השופטים יצאו להתייעצות עם המרכז בתל אביב וחזרו עם החלטה שיש להוציאו להורג. אחד מהם הקריא ללוי את גזר הדין אך הוא לא התחנן על חייו וסירב להצעה לכסות את פניו. הוא נורה ומת.
למשפחתו לא נמסר דבר. ב-3 בפברואר 1948 פורסמה בעיתון "המשקיף" בקשה מהרבנות הראשית בתל אביב להודיע לה על מקום הימצאות הגופה כדי שתהיה אפשרות להביאה לקבר ישראל. מכתב אנונימי שהגיע למשרדי חברה קדישא בתל אביב, פירט את המקום המדויק של הגופה. הגווייה נמצאה בקרבת הכביש בין רמתיים לפתח תקווה כשהיא במצב ריקבון מתקדם. בחזה נתגלו סימני ירייה של ארבעה כדורי אקדח.
לוי הובא לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק. ראשי לח"י התעלמו מהפרשה. כאשר פנה יעקב חרותי ליצחק שמיר בשנת 1953 בבקשה לצרף את שמו של לוי לרשימת חללי לח"י הנקראים בטקס יום הזיכרון ליאיר הוא נענה בשלילה, בנימוק שמדובר בטרגדיה שעלולה לעורר סערה בלתי מוצדקת.
בספרים של ילין מור ויעקב בנאי על לח"י, אין פרשה זו מוזכרת כלל.