המספר הישן היה בנוי מארבע ספרות, מקף ושתי ספרות נוספות: 0000-00. שתי הספרות הראשונות ציינו אזור גאוגרפי כללי, שתי הספרות הבאות ציינו אזור משנה ושתי הספרות לאחר המקף ציינו הר געש ספציפי. לעיתים נוספה ספרה שלישית כאשר קטלגו הר געש המצוי בין שניים אחרים שקוטלגו בעבר. לדוגמה: בין סטרומבולי (שמספרו =0101-04) ובין וולקנו (שמספרו =0101-05) נוסף ליפארי, שצוין במספר 0101-041. זאת, על-מנת להימנע מהוספה של הר געש באזור-המשנה של יוון שהתחיל במספרים 0101 לרשימת הרי הגעש באזור-המשנה של איטליה שהתחילה במספרים 0102. הקידומת 01 של שני אזורי-משנה אלה ציינה את אזור הים התיכון ומערב אסיה. סימן שוויון (=) או מקף (-) בסוף המספר ציינו אם קיים מידע נרחב על הר הגעש או שיש בו צורך.
אזורים גאוגרפיים ראשיים:
דוגמאות: מספרו של טמבורה היה: =0604-04, וזוב =0101-02 ואייאפיאטלאייקוטל =1702-02.
הרי הגעש בקו התלים הישראלי דוגמת הר אביטל והר אודם כלולים בשדה הגעשי של רמת הגולן, שמספרו היה -0300-03.
מבנה המספר החדש.
בשיטה החדשה המספרים הם בני שש ספרות ואינם מכילים את הסימנים המיוחדים (סימן השוויון וסימן המקף). על מנת למנוע בלבול עם השיטה הישנה המספרים החדשים אינם מתחילים אף פעם בספרה אפס או בספרה אחת. המספר החדש משלב בדרך כלל את המספר הישן. כך אם נחזור לדוגמאות לעיל, סטרומבולי שמספרו היה =0101-04, קיבל את המספר 211040, וולקנו, שמספרו היה =0101-05, קיבל את המספר 211050, ליפארי, שמספרו היה 0101-041, קיבל את המספר 211042, ואייאפיאטלאייקוטל, שמספרו היה =1702-02, קיבל את המספר 372020.
תא פוטואלקטרי
רובה אוטומטי
רובה אוטומטי הוא כינוי כללי לרובים בעלי טעינה עצמית כלומר תהליך הפליטה של תרמיל הכדור שנורה והכנסת כדור חדש לבית הבליעה נעשית בפעולה ישירה כתוצאה מלחיצה על ההדק.
עקרונות פעולה.
רובה אוטומטי ניתן להפעלה בשני מצבי ירי על פי בחירת היורה:
התחמושת המזינה את הירי ארוזה במחסנית המחוברת לבית הבליעה של הרובה וניתנת להחלפה במחסנית טעונה חדשה כאשר התחמושת נגמרת.
הרובה האוטומטי נבדל מהמקלע בעיקר בגודלו ובתחמושת שהוא משתמש בה. המקלע בדרך כלל כבד וגדול יותר ומשתמש בתחמושת חזקה יותר. ולכן הרובה הוא נשק אישי בעוד שהמקלע משמש רק בקבוצה של חילים או בעמדות.
היסטוריה.
בחצי השני של המאה ה-19 הופיעו לראשונה מכונות הירייה והנשק האוטומטי. כלי נשק אלה היו כבדים ומסורבלים ונדרש צוות של מספר חיילים לתפעלם, אך היו בעלי כוח אש אדיר.
האקדח החצי-אוטומטי הראשון, שטעינת הכדור התורן אחרי ירי נעשית בו עצמאית, (להבדיל מבאקדח תופי בעל "פעולה כפולה" שבו הטעינה מחדש נעשית מכח הלחיצה הבאה על ההדק), הומצא על ידי האוסטרי יוסף לאומן בשנת 1892.
הרובה החצי-אוטומטי הראשון היה "רובה מונדרגון" אשר הומצא על ידי הגנרל המקסיקני מנואל מונדרגון בשנת 1882 ואשר נרשם כפטנט בשנת 1897. רובה זה היה בעל יכולת טעינה עצמית, אך עדיין ירה בבודדות ולא בצרורות כמו מכונת ירייה.
השלב הבא בפיתוחם של רובים אוטומטים התרחש במלחמת העולם הראשונה כאשר ג'ון בראונינג וחברת קולט הציגו את הפיתוח שלהם, BAR, המוזן ממחסנית נתיקה מתחלפת ומתופעל על ידי חייל אחד, לעומת מכונת היריה המוזנת בשרשרת כדורים ואשר דרשה צוות של שני מפעילים ויותר.
הפיתוחים המודרניים של הרובה האוטומטי אשר הופיעו במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה: התת מקלע ורובה הסער שמרו על בסיס הרעיון המקורי של תכונות הטעינה האוטומטית והירי הרציף אך השתפרו משמעותית מבחינת המשקל, קצב האש, תכולת המחסנית ונוחות התפעול. לדוגמה ה-StG 44 הגרמני ממלחמת העולם השנייה שהביא רעיונית לפיתוח ה"קלשניקוב" הסובייטי.
דוגמה נוספת היא פיתוח ה-M14 האוטומטי מהרובה החצי אוטומטי M1 גאראנד בשנות ה-50. ה-M14 תוכנן להיות רובה סער אך בגלל מבנהו שהקשה על כך, שימש כרובה מטען, ז"א חצי אוטומטי. עוד רובה סער שהפך לרובה מטען היה ה-FN FAL שבצה"ל נמצא לא מתאים כאוטומטי לרובאי היחיד, אבל הייתה לו גרסה אוטומטית עם דורגל לשימוש כמקלעון מחלקתי.
בזמן המלחמה הקרה נפוץ בעולם השימוש ברובי סער אוטומטיים, בפרט הקלשניקוב AK-47 הסובייטי וה-M16 האמריקאי. בשנות ה-80 של המאה ה-20 נעשו מחקרים על המלחמות במזרח הרחוק (מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם) והמלחמות במזרח התיכון (בעיקר הסכסוך הישראלי-ערבי), והללו גילו שהירי האוטומטי היה ברובו הגדול לא יעיל: כלומר היחס בין מספר הכדורים שנורו למספר ההרוגים היה גבוה מאוד. בעקבות מחקרים אלה הוחלט לשנות את תורת הלחימה של הרובאי כך שבמקרים הרגילים הירי יתבצע רק במצב חצי-אוטומטי או בצרורות (ירי של מספר כדורים קבוע בלחיצה אחת). בחלק מרובי ה-M16, ובפרט ב-M4, הוחלף מצב הירי האוטומטי בירי צרורות. עם זאת, ירי אוטומטי למטרות רתק או חיפוי עדיין נשאר כחלק מתורת הלחימה.
ברק (רובה)
בריאות נפשית
קריפטואנליזה ליניארית
בקריפטואנליזה, קריפטואנליזה לִינֵאָרִית (באנגלית: Linear cryptanalysis) היא צורה כללית של קריפטואנליזה המבוססת על ניתוח קירובים ליניאריים ואפיניים הכוללים שילוב סיביות מקלט פונקציית הצפנה סימטרית, מהפלט שלה וממפתח ההצפנה.
קריפטואנליזה ליניארית פועלת בדרך כלל לפי מודל התקפת גלוי-ידוע שהיא מודל התקפה שבו מניחים שליריב או מנתח הצופן גישה למספר מוגבל של זוגות קלט/פלט, שהם בהקשר של צופן בלוקים, מספר רב של בלוקים של טקסט-קריא ובלוקים של טקסט-מוצפן המתאימים להם שהוצפנו עם אותו מפתח סודי ועם מידע זה הוא מנסה לפצח את הצופן. אך בניגוד להתקפת גלוי-נבחר, למתקיף אין שליטה על תוכן הנתונים שהשיג.
היסטוריה.
הקריפטואנליזה הליניארית מיוחסת למיצורו מצואי, שפרסם אותה לראשונה ב-1992 יחד עם ימאגישי לפיצוח הצופן FEAL וכן נוסתה נגד צופן DES והייתה להתקפה הפומבית הראשונה על הצופן, אך היא דורשת מספר עצום של בלוקים ידועים (formula_1 זוגות במקרה של DES). קריפטואנליזה ליניארית מתאימה במיוחד נגד צופן בלוקים ואף נגד צופן זרם. ההתקפה הליניארית יחד עם הדיפרנציאלית הן שתי ההתקפות הקריפטוגרפיות המפורסמות והמוצלחות ביותר נגד צפני בלוקים מודרניים והביאו לשבירתם המוחלטת של לא מעט צפנים. כיום ההתקפה הליניארית משמשת כאבן בוחן וכלי שימושי לבדיקת ביטחון כל צופן בלוקים מודרני. כיום מצפים מכל צופן שיוכיח עמידות נגד התקפה זו אפילו אם היא תאורטית ביסודה אם היא יעילה מכוח גס באופן ניכר. למרות האמור, למרבה ההפתעה אפילו לאחר שנים של קריפטואנליזה, ההתקפה הליניארית נגד צופן DES התגלתה כלא יעילה במיוחד באופן מעשי. ועד היום DES שרד את שתי ההתקפות המתוארות, הליניארית והדיפרנציאלית כאחד.
וריאציות.
במשך השנים פותחו מספר וריאציות של הקריפטואנליזה הליניארית ביניהן:
תיאור כללי.
הקריפטואנליזה הליניארית מנסה לנצל קיום מופעים בהסתברות גבוהה של משוואות ליניאריות המערבות סיביות מבלוק הקלט, בלוק הפלט (ליתר דיוק מפלט הסבב האחד לפני אחרון של הצופן) ומפתח ההצפנה. הרעיון הבסיסי הוא לבצע קירוב של חלק מפעולת הצופן עם משוואה ליניארית מעל חיבור XOR (חיבור מודולו 2). משוואה ליניארית כזו יכולה להיות למשל:
כאשר formula_3 מייצג את הסיבית במיקום ה-formula_4 של בלוק הקלט formula_5 המכיל formula_6 סיביות וכן formula_7 מייצג את הסיבית במיקום ה-formula_8 של בלוק הפלט formula_9. המשוואה המתוארת מחברת תת-קבוצה באורך formula_10 סיביות של formula_11 עם תת-קבוצה באורך formula_12 סיביות של formula_13. המטרה היא למצוא סיביות קלט/פלט שמקיימות את המשוואה האמורה בהסתברות גבוהה באופן משמעותי או בהסתברות נמוכה באופן משמעותי. באופן כללי אסור שלינאריות כזו תתרחש בצופן, אחרת הוא יהיה חלש מאוד כי היא הוכחה לכך שהצופן מכיל אקראיות ירודה. באופן אידיאלי אם ננסה להזין formula_14 סיביות קלט/פלט שונות במשוואה המתוארת ההסתברות שהמשוואה תתקיים צריכה להיות formula_15. ככל שהסטייה או הנטאי בתוצאות גדולה מחצי כך קל יותר למנתח הצופן לשבור אותו. ההטיה בהקשר זה נקראת הטיה ליניארית הסתברותית אותה מסמנים ב-formula_16. ככל ששיעור ההטיה ההסתברותית formula_17 גדלה משמעותית כך קל יותר ליישם את ההתקפה הליניארית על הצופן.
ישנן מגוון דרכים לביצוע הקריפטואנליזה הליניארית. לצורך התיאור כאן נתייחס למה שמיצורו מצואי מכנה במאמר שלו אלגוריתם 1. למרות שבמשוואה הליניארית לעיל לא מופיעות סיביות ממפתח ההצפנה המותקף, האגף הימני במשוואה "0" כולל באופן עקיף סיביות מהמפתח שמיקומן ידוע אך לא ערכן. אם סכום הסיביות מהמפתח המשתתפות במשוואה הוא אפס, ההטיה תהיה עם סימן (פלוס או מינוס) זהה אילו המשוואה כללה סיביות מהמפתח (אם ההסתברות formula_16 התקבלה). אם formula_19 פירושו של דבר שהמשוואה המתוארת מייצגת את התנהגות הצופן בשלמות ולכן הצופן כנראה מכיל פגם חמור. אם formula_20 פירושו של דבר שהמשוואה המתוארת מייצגת פונקציה אפינית של הצופן, שגם זו אינדיקציה לתקלה חמורה. במקרה של XOR פונקציה אפינית היא בעצם המשלים של הפונקציה הליניארית, כך שבשני המקרים הצופן יהיה חשוף להתקפה ליניארית.
דוגמה לקריפטואנליזה ליניארית.