האבחנה בין הפרטי לציבורי התבססה במאות ה-18 וה-19, במקביל לתהליכי התיעוש, העיור והבירוקרטיזציה, כאשר נשים בורגניות ביצרו מעמדן בבית ואילו נשות המעמד הנמוך נאלצו להשתלב בשוק העבודה. האידיאל של האישה כ"מומחית" בניהול משק בית התמסד. הפילוסוף פרידריך אנגלס טען כי בעקבות המהפכה התעשייתית בעולם המערבי ועליית הקפיטליזם, הבית איבד את השליטה על אמצעי היצור. כתוצאה מכך נמנעה מנשים גישה לאמצעי היצור והן הודרו לספרה הפרטית הנפרדת. התהליך מגיע לשיאו במהלך המאה ה-19 וראשית ה-20, כאשר מתגבשים ארגונים פוליטיים מודרניים. ההבחנה בדבר קיומן של שתי ספרות נפרדות מלווה בהנחות תרבותיות כי לכל אחת מהספרות פונקציה חברתית שונה. להבחנה בין התחומים נלווית הדיכוטומיה בין המינים, כאשר הבית נתפס כתחום "התמחותה של האישה", והתחום הציבורי כתחום הגבר. ההבדלים הביולוגים בין המינים משמשים צידוק לשוני בתפקודם החברתי ולהצגה של חלוקת התפקידים המגדרית כחלוקה טבעית.
ד"ר דפנה הקר וד"ר מיכל פרנקל כותבות כי בעידן הנוכחי המכשול העיקרי המונע התהוותה של חברה שוויונית, מקורו בהפרדה הממוסדת בין שתי הספרות: הספרה הפרטית הכוללת את המשפחה וגידול ילדים, הספרה הציבורית המכילה את העולם הכלכלי והפוליטי.
"העובד האידיאלי".
מודל העובד האידיאלי בשוק העבודה כיום מתייחס לאדם בעל רמת מחויבות גבוהה לארגון ואשר חייו מתמקדים בעבודה במשרה מלאה. על פי מודל זה רמת המחויבות נמדדת לרוב במונחי זמן. הווה אומר, מספר השעות בהן הוא נוכח פיזית במקום עבודתו או זמין לה. מעסיקים רואים בעובד המוכן לעבודה "לפי דרישה", המבצע שעות נוספות והנמנה עם אחרוני העוזבים את מקום העבודה, כבעל מסירות, מחויבות ותפוקה גבוהה. מודל זה מגדיר דרישות עבודה של רבות מהמשרות המוצעות כיום ובעיקר את אלו המאפשרות סיפוק בעבודה, קידום ועצמאות כלכלית. "במילים אחרות, תפיסת העובד האידיאלי מושתתת על ארגון חיי הבית באופן מסוים ומוטה מגדר, אשר מאפשר לעובד האידיאלי לסמוך על מישהו אחר, וליתר דיוק על מישהי אחרת, שתנהל את חיי המשפחה וחייו האישיים".
הורים אשר מבקשים להיות מעורבים ופעילים בחיי ילדיהם, לא יוכלו לעמוד במודל זה של העובד הרצוי, משום שאין באפשרותם להקדיש את זמנם הפנוי לעבודה בשעות בלתי מוגבלות וזמינות תמידית או מידית.
"משטר הביות".
הדיון המתקיים בנושא השוויון המגדרי תובע שינוי בחלוקת התפקידים בעבודה ובמטלות הבית (חלוקת תפקידים במשפחה). למרות זאת, קיימת הסכמה כללית בספרות הדנה באי שוויון מגדרי בתעסוקה, כי נשים עדיין נתפסות כאחריות העיקריות לגידול הילדים וביצוע מרבית עבודות הבית. אחריות זו מונעת מהן להשתלב בעולם העבודה כפי שדורש מודל "העובד האידיאלי" ומחבלת ביכולתן להתקדם במרחב הציבורי. אי לכך הן הנפגעות העיקריות מהפליית הורים בשוק העבודה. ההפרדה הממוסדת בין הספרה הפרטית לבין הספרה הציבורית היא המכשול המרכזי לכינונה של חברה שוויונית מבחינה מגדרית. על אף כניסתן של נשים לספרה הציבורית, הספרה הפרטית נתפסת עדיין כתחום אחריותה הטבעי של האישה.
פרופ' ג'ואן ויליאמס מכנה הבחנה ממוסדת זו בשם "משטר הביות". משטר הביות תוחם את הספרה הפרטית כממלכתן של נשים המחויבות לדאוג לבני המשפחה ולהתמסר לגידול הילדים וצורכיהם, תוך הפניית משאבים רגשיים, השקעת זמן ומאמץ. אימהות פעילה אינה יכולה להשתלב בדרישותיו של שוק העבודה בשכר ומודל "העובד האידיאלי". נשים אשר נעדרות ממושכות לצורכי עבודתן יתויגו כמזניחות ילדיהן או ככישלון נשי והורי. לעומתן, אבות הנעדרים לצורך עבודה יוכתרו כ"עובדים אידיאלים". "משטר הביות" משמר גם את תפקידם המסורתי של גברים כמפרנסים עיקריים שאינם שותפים לטיפול בילדיהם ומעניש את אלו מהם המבקשים לקחת חלק פעיל בגידול ילדיהם (באופן חמור יותר מאימהות שאינן ממלאות את התפקיד שמשטר זה מייחס להן). "משטר הביות" פוגע ביכולתן של נשים להתקדם ועלול אף לגרום להן לאבד את מקום עבודתן ובכך מונע שוויון הזדמנויות מגדרי.
"משטר הביות" משפיע גם על סוגיות השוויון בשכר, בתופעה המכונה "מס האימהות", או "עונש הילדים"(Child Penalty) . מחקרים בארצות הברית מצאו כי אימהות משתכרות פחות על ביצוע עבודה זהה. כמו כן נמצא מתאם בין היקף "הפעילות ההורית" לבין שיעור "הענישה" – אימהות לשני ילדים "נקנסו" יותר מאימהות לילד אחד בלבד. על פי פרופ' ג'ואן ויליאמס כשני שלישים מן הפער בשכר בין גברים ונשים בארצות הברית, הם תוצר של אפליה נגד אימהות. מחקרים אחרים מגלים, כי במדינות בהן פעלה המדינה באמצעות חקיקה מרחיבה, להבטחת זכותם של הורים להיות נוכחים באופן יומיומי ומשמעותי בחיי ילדיהם, צומצם "מס האימהות" מאוד. מעורבותה של המדינה בהבטחת הסדרים המאפשרים הורות פעילה מגבירה את ההסתברות לתעסוקת נשים ולרצף בתעסוקת אימהות לאחר לידה. "משטר הבית" אם כן, פוגע בזכותן של נשים לשוויון הזדמנויות בשוק התעסוקה, משמר ומשעתק את חלוקת העבודה המגדרית המסורתית ומכשיל את המאבק להגברת השוויון המגדרי בכל תחומי החיים.
"הורות פעילה".
הזכות להורות מתמקדת בדרך כלל בזכות למלא את החובות ההוריות מנקודת מבט של טובת הילד וצרכיו. "הורות פעילה" מייחסת חשיבות גם לצורכיהם ורצונותיהם של ההורים. בעידן העכשווי, הורות כחוויה יומיומית הופכת למקור סיפוק עיקרי וייחודי של בוגרים. ברוב המשפחות נשים הן אלו המשקיעות שעות רבות בטיפול בילד ומפתחות עמו קשרים רגשיים משמעותיים. כיום, אבות רבים מביעים עמדות שוויוניות ביחס לחלוקת תפקידים במשפחה, מתוך רצון ליטול חלק משמעותי ולהיות מעורבים בטיפול בילדיהם. הם משקיעים זמן רב יותר מאבותיהם בפעילות המשפחתית, טיפול בילדים ומעניקים אהבה ומסירות רגשית עמוקה לילדיהם. בניגוד לשאר מטלות הבית, בהן פחתה השקעת זמן של שני ההורים, אימהות ואבות משקיעים זמן רב יותר מבעבר בתשומת הלב לילדיהם והטיפול בהם. מחקרים בארצות הברית מלמדים כי הורים מביעים אי שביעות רצון מהעדר זמן מספיק לשהייה עם ילדיהם עקב מחויבות לעבודה.
הקר ופרנקל טוענות כי פיתוח זכותם העצמאית של עובדים ל"הורות פעילה" מהווה מענה הולם לצורכיהם הרגשיים והאנושיים של רוב בני האדם בעידן המודרניות המאוחרת. יש להכיר בזכותם של הורים להיות עם ילדיהם כדי לאפשר להם למצות את חוויית ההורות כחוויה רגשית ותפקודית יומיומית. כמו כן, יש לאפשר להורים לממש את הורותם באופן פעיל, אף אם אינה הכרחית להתפתחותם התקינה של ילדיהם וגם אם בנמצא מסגרות טיפול חלופיות. לטענתן של הקר ופרנקל הדרישה להסרת המכשולים בדרכם של הורים להיות הורים פעילים, מקורה בפוטנציאל הגלום ביחסי הורים-ילדים לחיי הרגש ולתפיסה עצמית של הורים.
"הורות פעילה" והמשפט הישראלי.
המשפט הישראלי מכיר בזכות להורות כזכות טבעית, בסיסית וחשובה. המושג "הזכות להורות" נרחב ומכיל שתי משמעויות: הזכות להוליד ילדים והזכות לגדלם. נראה כי בבואו לתת משמעות ותוכן למושג ההורות, התמקד המשפט הישראלי בזכות להפוך להורה ולא בזכות למימוש הורות באופן פעיל, לאחר לידתו של הילד. אריאן רנן-ברזילי טוענת כי בית המשפט העליון מיצב את מעמדה של הזכות להורות כזכות בסיסית, בשורה של פסקי דין אשר דנו בזכות ההולדה "נראה כי לרוב היבט זה אינו מצמיח חובות של המדינה, כפי שצומחות מן ההגנה על הזכות לרבייה ... חקיקה ענפה מטפחת את הזכות להורוּת המובנת כזכות להולדה, כך שהתמונה הכללית העולה היא של
הגנה וטיפוח של הזכות להולדה והזנחה יחסית של גידול הילדים וההורות המתמשכת, באופן המשקף תפיסת הורות כמעין "שגר ושכח". הזכות להורות נתפסת במשפט הישראלי ומתמקדת בעיקר בזכות לרבייה ולא בזכות למימוש עצמי באמצעות גידול הילדים והטיפול בהם.
המשפט הישראלי מגדיר את הזכות להורות במובן של חירות ולא כזכות שבגינה חובה שנועדה להבטיח את מימושה. יש בכך להעיד כי המשפט מתמקד בזכות להפוך להורה, כחלק מחופש הבחירה של הפרט ולא בזכות ל"הורות פעילה", אשר עלולה להיות תלויה בהטלת חובות על פרטים ועל המדינה.
עם זאת, המשפט הישראלי מכיר בזכותם של הורים לגדל את ילדיהם ולהיות במחיצתם כזכות טבעית ועצמאית של הורים. כותב השופט חשין: "משפט הטבע הוא, שאם ואב מן הטבע יחזיקו בבנם, יגדלו אותו, ואהבו אותו וידאגו למחסורו עד אם גדל והיה לאיש". מן העולה בחוק ובפסיקה, המשפט מכיר בזכות ההורים לגדל את ילדם מנקודת מבט המתמקדת בחובתם למלא את צורכי ילדיהם. השופט ברק כתב: "מהותה של זכות זו היא, כי את החובות כלפי הילד הקטין רשאים למלא ההורים – הם ולא זולתם. זכותו המשפטית של ההורה היא כי הוא, ולא אחר, יקיים את החובות כלפי ילדו". הקר ופרנקל כאמור, טוענות כי חשוב להתייחס ל"הורות פעילה" לא רק מנקודת מבט של "טובת הילד" אלא מנקודת מבט
המתייחסת לצורכיהם ורצונותיהם של ההורים.