בשנת 1956 ויקטור ז'דנוביץ' נכלל בנבחרת האולימפית של ברית המועצות השתתפה במשחקי מלבורן. בחצי גמר הנבחרת הפסידה לנבחרת הונגריה ולכן חזרה ללא מדליות.
בשנת 1959 התגבשה נבחרת ברית המועצות בה בנוסף לז'דנוביץ' היו מארק מידלר, יורי סיסיקין, הרמן סבשניקוב ויורי רודוב. נבחרת זו זכתה באותה שנה אליפות העולם (זכתה עוד מספר פעמים עד לשנת 1963). בשנת 1960 היא הגיעה לאולימפיאדת רומא וזכתה בתחרות הקבוצתית. בנוסף לכך, ז'דנוביץ' זכה בתחרות אישית וקיבל מדליית זהב נוספת. ז'דנוביץ' היה סייף סובייטי ראשון שזכה במדליית זהב אישית בתחרות עולמית.
גם באולימפיאדת טוקיו הנבחרת בהרכב דומה זכתה בתחרות קבוצתית. בתחרות אישית ז'דנוביץ' הפסיד בחצי גמר.
קוסייר (סוריה)
קוסייר (בערבית: القصير; תעתיק מדויק: אלקציר) היא עיר במערב סוריה הנמצאת במחוז חומס. העיר שוכנת כ-35 ק"מ מדרום לחומס באזור הררי, בגובה 540 מטר מעל פני הים, המשקיף על גבול סוריה-לבנון. מיקומה של העיר, על הדרך שבין הבירה דמשק לחוף הים התיכון ובסמוך לגבול סוריה-לבנון, מקנה לה חשיבות אסטרטגית.
היסטוריה.
קוסייר היא העיר הקרובה ביותר לחומות העיר העתיקה קדש, הידועה בזכות קרב קדש שנערך בסמוך לה בשנת 1274 לפנה"ס. הגאוגרף המוסלמי יאקות אל-חמאווי ביקר בעיר בתחילת המאה ה-13, בתקופת שלטון השושלת האיובית, וציין כי בעיר קיים חאן גדול המוקף בגנים.
בשנת 1832, בתקופת כיבוש מוחמד עלי, מפקד הכוחות אבראהים פאשא התארח בעיר. לאחר נסיגת הכוחות המצרים נותרו מספר משפחות מצריות בעיר אשר מצאו בה מזג אוויר נוח ואפשרות לפיתוח חקלאי.
העיר בעת מלחמת האזרחים בסוריה.
חלק מתושבי העיר השתתפו במלחמת האזרחים בסוריה והתקוממו נגד משטרו של בשאר אל-אסד. אל העיר נמלטו אף עריקים מצבא סוריה. בתקופה שבין פרוץ מלחמת האזרחים, באפריל 2011, לבין 13 בפברואר 2012, נהרגו בעיר למעלה מ-70 תושבים. מאז נובמבר 2011 נתונה העיר למצור של צבא סוריה. ב-13 בפברואר 2012 השתלטו כ-400 חיילים ואנשי מליציות התומכות בשלטון על בית החולים המרכזי בעיר ובניין העירייה. בניין העירייה הפך למטה כוחות הצבא בעיר. מאותה עת החלו צלפים יורים ברחובות וחיי העיר שותקו למעשה. ב-9 ביולי 2012 השתלטו כוחות צבא סוריה החופשית על בניין העירייה והרסו אותו במטרה למנוע בו שימוש עתידי למטרות צבאיות. החל מחודש יולי הייתה העיר בשליטה של כוחות צבא סוריה החופשית למעט בית החולים ומספר עמדות שליטה סביב העיר. ב-4 באפריל 2013 פתח צבא סוריה במתקפה בקוסייר במטרה להשתלט על העיר ועל הכפרים הסמוכים לה. הקרבות בעיר ובסביבותיה, שבהם השתתפו גם לוחמי חזבאללה, נמשכו למעלה מחודשיים, ובסופם השתלט צבא סוריה על העיר.
נתונים דמוגרפיים.
בשנת 1970 חיו בקוסייר 9,240 תושבים. בהתאם לנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של סוריה בשנת 2004 היו בעיר 29,818 תושבים. בשנת 2011 העריך ה-BBC כי בעיר חיים כ-40 אלף תושבים. נכון לחודש מאי 2013 חיו בעיר כ-25,000 אזרחים.
משה (בוגי) יעלון
משרד ההסברה והתפוצות
משרד לירושלים והתפוצות
שלום אדוני המלך
פנינה תמנו שטה
פנינה תמנו
פנינה שטה
וילם דה פס
וילֶם דה פֶס (בהולנדית: Willem de Fesch; נטבל ב-26 באוגוסט 1687, אלקמאר, הולנד – 3 בינואר 1761, לונדון) היה נגן כינור וירטואוז ומלחין הולנדי.
ביוגרפיה.
דה פס היה תלמידו של קרל רוזייה , שהיה סגן הקפלמייסטר של העיר בון. דה פס נשא לאישה את בתו של רוזייה, מריה אנה רוזייה.
דה פס היה פעיל באמסטרדם בין 1710 ל-1725. משנת 1725 עד 1731 שירת כקפלמייסטר בקתדרלת אנטוורפן.
אחרי כן עבר ללונדון שם ניגן כסולן בקונצרטים וכנגן כינור בתזמורתו של הנדל בשנת 1746.
בשנים 1748-1749 ניצח על תזמורות שניגנו בגני מארילבון. הוא לא הופיע עוד אחרי שנת 1750.
יצירותיו כוללות אורטוריות כמו "יהודית" (1732) ו"יוסף" (1746), וכן מוזיקה קאמרית, קונצ'רטי ויצירות קוליות.
שתי האורטוריות נחשבו אבודות עד שנת 1980. אז נמצא עותק בכתב-יד של "יוסף" באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
המוזיקה של דה פס הושפעה מהאיטלקים, במיוחד אנטוניו ויוואלדי, ומהנדל.
אריה פרידמן-לבוב
אריה פרידמן-לְבוֹב (7 בפברואר 1884, שבט תרמ"ד, ויטבסק – 6 בפברואר 1955, י"ד בשבט תשט"ו, חיפה) היה זמר, מחנך ועסקן ישראלי, זמר טנור, זמר אופרה ברוסיה, מחלוצי הזמרה העממית היהודית ברוסיה, מראשוני הזמרים בעלי רמה אמנותית אירופית בארץ ישראל, מחלוצי הזמרה העברית העממית והשירה בציבור בארץ, מורה לזמרה ומנצח מקהלות בחיפה, ממייסדי המכון למוזיקה בחיפה וחבר הנהלתו.
גיסו של דוד בן-גוריון.
ביוגרפיה.
אריה (לייב, לובה) פרידמן נולד בראשית שנת 1884 בעיר ויטֶבְּסְק שברוסיה (רוסיה הלבנה), אחד מילדיו של בנימין פרידמן, חזן. קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ואחר-כך למד בבית ספר רוסי למסחר בעירו. כבר מילדותו הצטיין בקול ערב ובתפיסה מוזיקלית. בגיל צעיר הצטרף לתנועת הפועלים היהודית בעיר והופיע בזמרה באספות הבלתי-לגאליות שלה.
בהמלצת זמרים רוסים שביקרו בעיר, נסע ללמוד מוזיקה בבירה סנקט פטרבורג. אף שהגיע ללא כסף, רשות מהוריו או זכות ישיבה בעיר, עלה בידו להתקבל ללימודים בקונסרבטוריון הממלכתי, אך בטרם סיים את לימודיו, סולק מהקונסרבטוריון בשל השתתפותו בשביתת סטודנטים. הוא הצטרף לכמה להקות אופרה פרובינציאליות והופיע עִמן בערים ברחבי רוסיה. הוא הצטיין לא רק בקול טנור נאה, אלא גם בכישרון משחק מפותח. בסופו של דבר ביקש לחזור ללימודיו, הצליח להתקבל שוב לקונסרבטוריון, ובשנת 1914 סיים בהצטיינות עם התואר (המקובל ברוסיה אז) "אמן חופשי" (זמר-אמן). עם סיום לימודיו הופיע במשך מספר שנים כזמר אופרה על במות רוסיה. בשנת 1915 עבר למוסקבה, שם השתתף בקברט הרֶביוּ הנודע "עטלף" (Летучая мышь) . בתקופה זו צירף לשם משפחתו, פרידמן, את שם הבמה "לבוב".
נישא לשרה, ובנובמבר 1917 היה אב לבת, רות.
בקיץ 1912, בהיותו תלמיד בקונסרבטוריון, התקרב לקבוצת המוזיקאים והעסקנים שייסדו ב-1908 בפטרבורג את החברה למוזיקה עממית יהודית, בהם יואל אנגל, יוסף אחרון, מיכאיל גנסין, לזר סמינסקי, אלכסנדר קריין, מיכאל מילנר ושלמה רוזובסקי. השתתף באיסוף מנגינות עממיות יהודיות ברוסיה, עיבד שירים ופעל במסגרת החברה כזמר של שירים עממיים יהודיים. כשעבר למוסקבה התיידד עם יואל אנגל, ובהשפעתו התמסר לשיר העממי היהודי וכעבור זמן לא רב זנח את הבמה הרוסית. עם התגברות פעילותו בשדה זה, היה פרידמן-לבוב רושם בעצמו שירים עממיים, ויואל אנגל כתב-עיבד עבורו לחנים רבים, שהוא היה הראשון שביצע. בין אלה הייתה אחת מיצירותיו הנודעות, הקדיש של ר' לוי יצחק מברדיצ'ב; עם הדפסתה של היצירה (Kaddisch des Rabbi Lewi Izchak Barditschewer; ברלין: יוּבָל, 1923), הקדיש לו אותה אנגל.
אחרי מהפכת אוקטובר (בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה) החל לצאת לסיבובי הופעות של שירה יהודית עממית בפני הקהל היהודי בערים ובעיירות ברחבי רוסיה, וזכה לפופולריות רבה (עד כדי כך שזמן רב לפני הופעתו ביישוב כלשהו, היו נמכרים הכרטיסים למופע). הוא היה הזמר הראשון בעל השכלה מוזיקלית גבוהה והפועל כמבצע מוזיקלי על הבמה הרוסית הכללית, שהקדיש את עצמו לביצוע האמנותי של השיר היהודי העממי ולהפצתו בין המוני העם היהודי והאינטליגנציה היהודית.
בתקופה זו התקרב לתנועה הציונית, בנוסף לקונצרטים מיוחדים למוזיקה יהודית, הופיע בשירים עבריים ויידיים באספות תעמולה ציונית בערים הגדולים ברוסיה ומסיבות ספרותיות אמנותיות שנערכו מטעם התנועה הציונית, ולקח חלק משמעותי באירועי "השבוע הארצישראלי" שנערך בכמה ערים בחודשי האביב והקיץ של שנת 1918.
בשאיפתו לעלות לארץ ישראל נסע בשנת 1919 דרומה לחצי האי קרים, ועם בואו של יוסף טרומפלדור לשם באביב השתתף באספות שנערכו בערי קרים עם טרומפלדור ושאול טשרניחובסקי. משם הפליג עם קבוצת חלוצים לאיסטנבול, שם פעל למען קרן העלייה, ובאביב 1921 עלה לארץ ישראל עם אנשי "החלוץ".
פרידמן-לבוב היה אחד המוזיקאים המקצוענים הראשונים שעלו לארץ, וכבר עם הגעתו החל לפתח את שדה המוזיקה בה. ב-26 במאי הופיע בירושלים בזמר יהודי עממי כחלק השני של הצגת "הבמה העברית".
הוא חבר לזמר הבריטון יהודה הר-מלח, שאותו הכיר מרוסיה עוד מעת לימודיו בקונסרבטוריון, וביחד ערכו השניים בערי הארץ ומושבותיה קונצרטים של ארִיות מאופרות מפורסמות ושירי עם מיהדות מזרח אירופה, שתורגמו עבורו מיידיש לעברית, וזכו להצלחה. השניים ערכו גם מופעים מוזיקליים עממיים לילדים.
ב-29 בדצמבר 1921 הגיש יחד עם הר-מלח באולם "עדן" בתל אביב קונצרט אופראי תחת הכותרת "האופרה העברית". בקונצרט השתתפו עוד ג' שליונסקי (סופרן) והזמרים מילר, חזנוב ודייטש, עם מקהלה בניצוחו של חנינא קרצ'בסקי ובליוויה של לינה הופנקו בפסנתר, ובוצעו בו הפרולוג לאופרה "הדמון" ('השד') לאנטון רובינשטיין בתרגומו של קרצ'בסקי, ושתי תמונות מ"יבגני אונייגין" בתרגום ישראל דושמן.
פרידמן-לבוב היה נודד על חמור בארץ, מבקר בכל נקודות העבודה של החלוצים, בכבישים ובנקודות החקלאיות, כשארגזים או חבית משמשים לו כבמה להופיע עליה בזמרה העממית. לצד השירים היהודיים העממיים המתורגמים, היה שר את השירים העבריים שנוצרו בארץ. בין היתר הפיץ בארץ את פזמוניו הארצישראליים של יואל אנגל, בהם "שירת העמק", "שני מכתבים" ו"עגבנייה", שגם על תוויו נמצאת הקדשת המלחין לפרידמן-לבוב.