ההשפעה התרבותית של הכנסייה הקתולית על העולם המערבי רבה. פסטיבלים כמו חג הפסחא וחג המולד נחגגים כמו חגים אוניברסליים; הלוח הגרגוריאני שהונהג על ידי האפיפיור גרגוריוס ה-13, הוא הלוח שמשמש ברובן המכריע של מדינות העולם לקביעת מועדים "אזרחיים", ובספירת הנוצרים השיטה לפיה נספרות שנים יחסית לשנת לידתו המשוערת של ישו.
נצרות קתולית היא עדיין דתם של רוב התושבים במספר מדינות מערביות מרכזיות, בהן איטליה, צרפת, ספרד, פורטוגל ופולין וכן מדינות בדרום אמריקה כמו ארגנטינה, ברזיל, מקסיקו, וכן מהווה מיעוט משמעותי וגדול במדינות אחדות בהן ארצות הברית, קנדה, גרמניה ואוסטרליה.
לדעת היסטוריונים רבים הכנסייה הקתולית השפיעה בצורה שלילית בנושאים כמו אנטישמיות, הומופוביה, מיזוגיניה ועבדות. הובילה את האלימות של מסעי הצלב והאינקוויזיציה. בנוסף, ישנם היסטוריונים הטוענים כי הכנסייה השפיעה בצורה שלילית בפוליטיקה במהלך התקופה הקולוניאלית ובגלל הקישור והתמיכה בדיקטטורה ומשטרים טוטליטריים בדרום אמריקה כמו ארגנטינה וצ'ילה ואיטליה, ספרד, פורטוגל, אוסטריה וקרואטיה.
חנוך הענדל הבלין
הרב חנוך הענדל הבלין (תרנ"ט, 1899 - תשכ"ז, 1967) היה מנהל ישיבת תורת אמת בירושלים, התגורר בארץ ישראל בתקופת המנדט ופעל לעלייתם של חסידי חב"ד מברית המועצות לארץ ישראל.
ביוגרפיה.
נולד בהורודישץ', בנו של הרב שלמה זלמן הבלין, אשר באותה עת ניהל את סניף ישיבת תומכי תמימים בעיר.
בשנת 1911 עבר אביו לישראל, שם היה מנהל וראש ישיבת תורת אמת. בשנת 1914 גורש אביו מארץ ישראל על ידי השלטונות העות'מאניים והוא שהה ברוסיה שמונה שנים. בשנת 1922 שב לארץ ישראל ועמו בנו חנוך הענדל ושאר בני משפחתו. למד בישיבת תורת אמת בירושלים.
בין השנים תרפ"ז - תש"ז (1927–1947) שימש נציגו של אדמו"ר הריי"צ מחב"ד בארץ ישראל בפעילות למען יהודי רוסיה. התעסק רבות להשגת סרטיפיקטים לחסידי חב"ד בברית המועצות, במסגרת הוועד להצלת יהדות רוסיה שעל ידי אגודת חסידי חב"ד בארצות הברית. חסידי חב"ד היו שולחים אליו סכומי כסף גדולים, בהם היה קונה כרטיסי הפלגה מברית המועצות לארץ ישראל. אולם בגלל הקשיים שהערימו הסובייטים והבריטים, רק חסידים בודדים הצליחו להגיע לארץ ישראל.
לאחר פטירת אביו, בשנת תרצ"ו (1936), מילא הרב הבלין את מקומו בראשות ישיבת תורת אמת. בשל סכסוך על בעלות הישיבה של חסידות חב"ד ואדמו"ריה, ובעקבות כך בשנת תשי"ב (1952) החליט הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד להחליף את הנהלת הישיבה. בין השנים תשי"ג–תשט"ז (1953–1956) התקיים פולמוס רחב בנושא שבו ערער הבלין על נשיאותו של הרבי, ובעוד הרב צבי פסח פרנק צידד שהנהלת הישיבה צריכה להישאר בידיו של הבלין הוציא בית הדין הרבני פסק שהיא תחזור לידי החסידות.
במשך השנים העלה על הכתב סיפורים ואמרות מפי גדולי החסידים. חלק מהרשימות יצאו לאור בספר "המשפיע" על ידי אחיינו, פרופ' שלמה זלמן הבלין.
אחד מבניו הוא עו"ד הרב שמואל הבלין, שכיהן כרבן הראשי של אילת ובית שאן (1976–1979).
אול בויס
מועדון הספורט אול בויס (בספרדית: Club Atletico All Boys) הוא מועדון ספורט ארגנטינאי המתחרה בליגת המשנה הארגנטינאית.
הקבוצה ידועה בכינוי El Albo. הקבוצה לא זכתה באליפויות ליגת העל הארגנטינאית, אך זכתה בליגת המשנה 3 פעמים ובליגה השלישית פעמיים. לקבוצה יריבות היסטורית עם נואבה צ'יקגו, אך "קלאסיקו" זה מעולם לא שוחק בליגת העל, שכן התקופות ששתי הקבוצות שיחקו בליגה הבכירה לא חפפו.
המועדון כולל גם קבוצות כדורסל, גלגיליות ואגרוף.
היסטוריה.
הקבוצה נוסדה ב-15 במרץ 1913 בפלורסטה, בואנוס איירס. בשנת 1914 נרשמה קבוצת אול בויס להתאחדות הכדורגל הארגנטינאית ונכנסה לדיוויזיה אינטרמדיה (כיום הליגה השנייה). הקבוצה עלתה לליגת העל הארגנטינאית לראשונה ב-1922 ומשחקה הראשון בליגה היה ב-11 במרץ 1923 נגד טמרפליי, כאשר המשחק הסתיים בתוצאה 1-0 לטובת הקבוצה היריבה.
אול בויס עזבה את ההתאחדות הארגנטינאית לשנה אחת, וחזרה לאחר שנה לליגת המשנה. ב-1931 הצטרפה הקבוצה לליגת העל הארגנטינאית המקצוענית, והתחרתה בה עד 1934 כאשר בשנה הזו התאחדו הכדורגל המקצועני והכדורגל הלא-מקצועני של ארגנטינה, ומאז לא שיחקה אול בויס בליגה הראשונה עד לשנת 1950. אול בויס אמנם העפילה לליגה הראשונה, אך ירדה אוטומטית לליגה השנייה בעקבות שינוי במבנה הליגות הארגנטינאי. בשנה שלאחר מכן זכתה אול בויס בליגה השנייה וחזרה במהירות לליגה הראשונה.
הישג השיא של הקבוצה היה בעונת 1974 כאשר הקבוצה סיימה במקום ה-5 בטבלה. אול בויס נשארה 8 שנים בליגה הראשונה. בשנת 1980 ירדה שוב הקבוצה לליגת המשנה. כאשר מבנה הליגות בארגנטינה שוב השתנה, ירדה אול בויס לליגה השלישית. אול בויס קבעה בעונת 1992/93 את שיא הצופים לליגה נמוכה בארגנטינה לאותה העת, כאשר 25,000 אוהדים צפו במשחק שלה נגד בלגרנו. באותה עונה חזרה הקבוצה לליגה השנייה.
בשנת 2010 חזרה אול בויס לליגה הראשונה לאחר שניצחה בפלייאוף העלייה מליגת המשנה. אול בויס סיימה את עונת 2011 במקום ה-8. בשנת 2014 נשרה חזרה לליגת המשנה.
התפוז המעצבן
פונקציה פתוחה
העתקה פתוחה
סידור קובפק
סידור קובפק (באוקראינית: Сидір Артемович Ковпак; 26 במאי (7 ביוני) 1887– 11 בדצמבר 1967, קייב) היה בין מפקדי הפרטיזנים במהלך מלחמת העולם השנייה. על פעילות זו הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות, פעמיים.
סידור קובפק נולד בכפר בקרבת פולטבה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחת איכרים ענייה. במשפחה היו 10 ילדים. הוא גויס לצבא ולאחר שחרורו עבד כסבל בסראטוב. לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה הוא גויס מחדש ולחם בגבורה. על הגבורה בקרב הוענקו לו מספר עיטורים, כולל אחד שהוענק אישית על ידי הצאר.
לאחר מהפכת פברואר קובפק נבחר לוועד הגדוד והחל לתמוך בבולשביקים. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה קובפק לחם בשורות הצבא האדום בחזיתות שונות. בשנת 1921 הוא חזר לאזור ילדותו ומונה לקצין העיר באחת העיירות. בשנת 1926 קובפק שוחרר מהצבא ועבד בתפקידי ניהול זוטרים. בשנת 1937 הוא מונה למנהל אחת המחלקות במשרד מנהל מחוז.
מלחמת העולם השנייה ואחריה.
בספטמבר 1941, במהלך מבצע ברברוסה, הגרמנים כבשו את האזור בו התגורר וקובפק מונה למפקד יחידת פרטיזנים בת מספר עשרות אנשים שהסתתרה ביערות. היחידה פעלה במזרח אוקראינה ובשטחים סמוכים במחוז קורסק, מחוז אוריול ומחוז בריאנסק. לאור ההצלחות, היחידה גדלה והגיעה במהלך שנת 1942 לכמה מאות לוחמים. ב-31 באוגוסט 1942 קובפק הוטס למוסקבה ונפגש עם יוסיף סטלין וקלימנט וורושילוב. לקובפק ניתנה משימה לבצע פשיטה לאזור של אוקראינה המערבית שהיה מרוחק כמה אלפי קילומטר מאזור פעילותו. לקראת תחילת המסע, היחידה שלו גדלה לכ-2000 לוחמים. ליחידה סופק ציוד רב כולל תותחים ולרשותה הועברו קצינים מקצועיים. במהלך המסע לגרמנים הוסב נזק גדול ולפשיטה היה הד מוראלי משמעותי. אומנם גם האבדות ביחידה של קובפק היו גדולות, וכשליש מהלוחמים לא חזרו מהמסע.
באפריל 1943 הוענקה לקובפק דרגת "גנרל מאיור". יחד עם זאת לאור גודלה של היחידה היה ברור שקובפק ללא השכלה צבאית לא יכול לפקד עליה ולכן הוא מונה לסגן מפקד ומעליו מונה קצין מקצועי.
לאחר שחרור השטח מהכיבוש הנאצי קובפק השתחרר ומונה לתפקידי ניהול בממסד הסובייטי. הוא כיהן בתפקידים בכירים עד לפטירתו בשנת 1967. לאחר המלחמה הוא נודע כ"מפקד הפרטיזנים האוקראינים" ונאם בעצרות שונות של הפרטיזנים.
ריצ'רד הלמס
ריצ'רד מקגארה הלמס (באנגלית: Richard McGarrah Helms; 30 במרץ 1913 - 23 באוקטובר 2002) היה ראש ה-CIA ה-8 של ארצות הברית, שכיהן בתפקיד בין ה-30 ביוני 1966 ל-2 בפברואר 1973. הוא החל לעסוק בעבודות מודיעין כששיתף פעולה לראשונה עם המשרד לשירותים אסטרטגיים במלחמת העולם השנייה. עם ייסוד ה-CIA בשנת 1947, הצטרף לארגון והחל לטפס במעלה ההיררכיה בתקופת ממשליהם של טרומן, אייזנהאואר וקנדי. הלמס שירת בתפקיד ראש ה-CIA תחת ממשליהם של ג'ונסון וניקסון.
הלמס דגל באיסוף מידע מודיעיני (אם דרך מודיעין אנושי או טכני ואם בצורה גלויה או סמויה), ניתוחו ושימוש בו עבור יצירת מודיעין מסכל, אך נשאר ספקן באשר לפעולות חשאיות עקב הסיכון הגבוה שבהן. בנוסף, ראה עצמו מחויב לשמירה על מידע מסווג. הלמס הבין כי תפקידו מציב אותו בעמדה בה הוא יכול להביע דעות מוצקות על החלטות שדורשות סקירה רחבה ומעמיקה של המצב כאשר ההחלטה והאמירה הסופית נעשית בידי נשיא ארצות הברית. בשנת 1977, כתוצאה עקיפה של פעולות חשאיות קודמות בצ'ילה, הפך לראש ה-CIA היחיד שהורשע בהטעיית הקונגרס של ארצות הברית והודח מתפקידו. התפקיד האחרון אותו ביצע עבור הממשל האמריקאי היה שגריר ארצות הברית באיראן בין ה-5 באפריל 1973 ל-1 בינואר 1977.
חייו עד מלחמת העולם השנייה.
ריצ'רד הלמס נולד בשנת 1913 בסט. דיווידס שבפנסילבניה למריון מקגארה והרמן הלמס, שעבד בחברת האלומיניום האמריקאית, אלקואה (ALCOA). סבו, גייטס מקגארה, היה בנקאי בעל שם בינלאומי. הלמס גדל בדרום אורנג' שבניו ג'רזי והתחנך בתיכון קרטרט. שטף ורהיטות הדיבור בשפות זרות נחשב מאוד בעיני הוריו ובעקבות זאת, כל משפחתו, אביו, אימו, אחותו הגדולה ושני אחיו הצעירים ממנו עברו להתגורר בלוזאן שבגדה הצפונית של אגם ז'נבה שבשווייץ. הוא המשיך את לימודי התיכון בלה רוזי, בית ספר פרטי יוקרתי ליד העיר רול, שם רכש את שליטתו בשפה הצרפתית. זמן קצר לאחר שמשפחתו שבה לארצות הברית, העתיקה את מגוריה לעיר פרייבורג שבדרום-מערב גרמניה, שם רכש את שליטתו בשפה הגרמנית בעודו תלמיד תיכון.