31.5% מתושבי בוסטון משתמשים דרך קבע במערכת התחבורה הציבורית של העיר, אולם בשל גודלו הקטן של אזור העסקים במרכז העיר, 13% מהתושבים מגיעים למקום עבודתם בהליכה ברגל.
רכבות.
קווי חברת אמטרק מקשרים את בוסטון עם שיקגו, ניו יורק ווושינגטון.
שדות תעופה.
שדה התעופה הבינלאומי לוגן נמצא במזרחה של בוסטון. שדות תעופה נוספים הנמצאים בסמוך לעיר ומשמשים את תושבי העיר:
תרבות.
בוסטון מהווה המרכז התרבותי של אזור ניו אינגלנד. תושבי העיר משתמשים במבטא המכונה "מבטא בוסטוני" המאפיין את אזור ניו אינגלנד כולו. כמו כן העיר מהווה מרכז למטבח ניו אינגלנד המשתמש בעיקר במאכלי ים ומוצרי חלב.
בקרבת העיר פועלות אוניברסיטאות רבות המשפיעות על אופייה התרבותי של העיר.
בעיר פועלים מספר בתי תיאטרון, הידועים שבהם הם תיאטרון קאטלר מג'סטיק (Cutler Majestic Theatre), תיאטרון אורפאום (Orpheum Theatre ), וכן האופרה של בוסטון ומרכז סיטי לאמנויות הבמה (Citi Performing Arts Center). כמו כן בעיר פועלות להקת בלט בוסטון, התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת הטיילת של בוסטון, האופרה הלירית של בוסטון ואגודת הנדל והיידן (המקהלה העתיקה ביותר בארצות הברית).
בין אירועי התרבות שנערכים בעיר ניתן למנות את הופעות תזמורת הטיילת של בוסטון ואירוע הפירסט נייט (הלילה הראשון) שנערך בליל ראש השנה האזרחית.
בשל התפקיד המרכזי של העיר במהפכה האמריקאית, מבנים רבים בעיר מהווים חלק מהפארק הלאומי ההיסטורי בוסטון. מרבית מבנים אלה נמצאים לאורך שביל החירות (Freedom Trail) המסומן בפס לבנים אדומות על מדרכות הרחוב. אורכו כ-5 ק"מ, הוא מתחיל במרכז המבקרים ליד הפארק המרכזי-הבוסטון קומון ומסתיים באנדרטת גבעת בנקר. בעיר מספר רב של מוזיאונים לאמנות ובהם המוזיאון לאמנות של בוסטון ומוזיאון איזבלה סטיוארט גארדינר, וכן בעיר מוזיאון הילדים של בוסטון, הבוסטון אתנאום, מוזיאון המדע של בוסטון ואקווריום ניו אינגלנד.
אתרים נוספים בעלי החשיבות בעיר הם:
אזכורים תרבותיים.
בוסטון מופיעה ביצירות אמנות רבות ומוזכרת ביצירות ספרותיות רבות. בין היתר מוזכרת העיר בספר "הבוסטונים" מאת הנרי ג'יימס המתאר את חיי החברה הגבוהה של בוסטון בשלהי המאה ה-19, וכן בספר "ג'ורג' אפלי המנוח" (The Late George Apley) זוכה פרס פוליצר מאת ג'ון פ. מארקאנד המתאר את החברה הגבוהה במהלך ראשית המאה ה-20 והשפל הכלכלי הגדול.
העיר משמשת רקע לספרים רבים ובהם:
הספר "The Handmaid's Tale" מאת מרגרט אטווד מתרחש בעיר בוסטון שלאחר מלחמה גרעינית.
סדרות טלוויזיה רבות מתרחשות על רקע העיר ובהן: "בוסטון ליגל", "הפרקליטים", "בוסטון פבליק","החיים היפים של זאק וקודי","חופשי על הבר", "סברינה המכשפה הצעירה", "אלי מקביל".
סרטים רבים צולמו בעיר ומתרחשים על רקע העיר, ובהם "סיפורו של ויל האנטינג", "מיסטיק ריבר", "The Thomas Crown Affair" ו"השתולים".
ספורט.
לבוסטון נציגות של קבוצות ספורט בכל אחת מהליגות המקצועניות הבכירות של ענפי הספורט הקבוצתיים המרכזיים בארצות הברית: פוטבול, בייסבול, כדורסל והוקי קרח. הצלחת קבוצות הספורט שלה העניקו לעיר את הכינוי "עיר התארים" ("TitleTown, USA").
ענף ספורט פופולרי נוסף הוא כדורסל מכללות, 4 אוניברסיטאות מהליגות ברמה הראשונה של ה-NCAA משחקות בעיר: בוסטון קולג', אוניברסיטת בוסטון, אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת נורת'איסטרן. לבוסטון קולג' גם נבחרת פוטבול המשחקת ברמה הבכירה של ליגת המכללות.
אירוע ספורט בולט המתקיים בעיר הוא מרתון בוסטון. המרתון מתקיים מדי שנה מאז 1897, בחג האזרחי של מסצ'וסטס, יום הפטריוטים. במירוץ בשנת 2013, התרחש פיגוע תופת רצחני. בפיגוע נהרגו 3 בני אדם ונפצעו יותר מ-170 צופים ורצים במרתון.
ערים תאומות.
ערים תאומות של העיר בוסטון (לפי מועד ברית הערים התאומות):
יחיאל בן-טוב
אספסת
אַסְפֶּסֶת (שם מדעי: "Medicago") הוא סוג צמח פורח ממשפחת הקטניות. המין הידוע ביותר בסוג הוא האספסת התרבותית (אלפלפה).
מאפיינים.
רוב המינים בסוג הם צמחים נמוכים ושרועים; האספסת התרבותית, לעומת זאת, יכולה להגיע לגובה של מטר.
לצמחי האספסת על-פי רוב פרי בעל צורה מעוגלת אופיינית של סליל, שבלול, כליה או חרמש. המורפולוגיה של הפרי היא הסימן העיקרי להבחנה בין מיני האספסת השונים בשדה.
בישראל גדלים בר 28 מינים של אספסת, רובם צמחים חד-שנתיים קטנים. 3 מינים זוהו בעבר עם הסוג גרגרנית, אולם בעקבות מחקרים עדכניים הם משויכים כיום לסוג אספסת. שמותיהם העבריים נותרו כבעבר (למשל "גרגרנית מצויה"), דבר העלול ליצור בלבול רב.
חקלאות.
האספסת גדלה בכל רחבי העולם והיא משמשת בכל העולם כמזון לבקר ולמכרסמים. בדרך-כלל נקצרת האספסת כמספוא בעל הערך התזונתי הגבוה ביותר מכל סוגי המספוא הנפוצים, ולעיתים נדירות הוא משמש גם בשדות מרעה. כמו סוגי קטניות אחרות, האספסת יכולה לפתח בשורשיה סימביוזה עם חיידקים המסוגלים לקבע חנקן מהאוויר, ולכן היא עשירה בחלבונים גם אם רמת החנקן בקרקע נמוכה.
הגידול הנרחב של אספסת באירופה במהלך המאה ה-17 היה צעד חשוב בהתקדמות החקלאות ביבשת. השימוש באספסת עזר לייעל את החקלאות באופן ניכר.
האספסת היא אחד הצמחים היחידים המגלים רעילות עצמית . צמחי אספסת מפרישים לאדמה חומרים שמפחיתים את שיעור הנביטה של זרעי אספסת, ואף מאיטים מאוד את התפתחותם של נבטי אספסת וצמחי אספסת חדשים. כדי להתמודד עם הבעיה, נהוג להמתין לפני זריעה מחודשת של אספסת בשדות אספסת קיימים, ואף לחרוש ולהפוך שדות אספסת לפני זריעה מחודשת.
נבטי האספסת התרבותית משמשים למאכל האדם, למשל כמרכיב לסלט, וטובים לבריאות.
בנוסף, משמשת האספסת לטיהור אדמות מזוהמות במתכות כבדות עקב יכולתה לספוח מתכות כבדות בלא נזק.
אטימולוגיה.
מקור השם המדעי של סוג האספסת כולו – "Medicago", מגיע מתקופת הרומאים ובעיקר מהסופר הרומי פלדיוס בן המאה ה-4 שמזכיר בכתביו את הצמח. הצמח נקרא בפי הרומאים כך, משום שהם סברו שהוא בא מארץ מדי (בדומה לשמו הלטיני של האתרוג – Citrus medica שהגיע גם הוא ממדי לדעת הרומאים). למרות אזכורו של פלדיוס, אין עדויות רבות על תפוצת האלפלפה באזור הים התיכון באותה תקופה.
המילון הערבי מהמאה ה-13 "ליסאן אל-ערב" מפרש ש-"אל-פיספיסה" (אספסת) הוא מאכל בהמות. בספרד השתבשה המילה במאה ה-14 למילה הספרדית – אלפלפה ושימשה לכינוי חציר מזן משובח לסוסים. במאה ה-16 מתיישבי הקולניות של האימפריה הספרדית באמריקה הציגו אותו בפני המתיישבים בארצות הברית וכך נקלטה גם המילה בשפה האנגלית. כיוון שרוב היבול העולמי של האלפלפה מגיע מצפון אמריקה ומדרומה, נקלטה המילה בשפות רבות (כמו עברית).
איפור
איפור הוא שם כולל לחומרים קוסמטיים המשמשים לצביעת הפנים (ולעיתים הגוף), בדרך-כלל במטרה לשפר את המראה. המילה "איפור" משמשת גם כשם הפעולה לשימוש בחומרים אלה, ולתיאור תוצאת הפעולה.
תכשירי האיפור השונים כוללים אודם, שפתון (ליפסטיק), מייק-אפ, קונסילר, פודרה, מסקרה, צלליות לעיניים, אייליינר, סומק, ברונזר
ועוד.
איפור קבוע הוא למעשה כתובת קעקע זמנית שנועדה לחקות גבות, קו תוחם שפתיים, שפתון, צלליות ואייליינר לעיניים ואפילו נקודות חן. ההבדל בין קעקוע לאיפור קבוע הוא עומק חדירת המחט, קעקוע מוחדר מתחת לשכבת הדרמיס ואילו האיפור הקבוע מעליה, כך הוא מחזיק 3–5 שנים.
מטרות האיפור.
האיפור משמש בימינו כדי לשוות לפני המאופר מראה צעיר, בריא ומושך. עיקר השימוש באיפור בעולם המערבי הוא בידי נשים אך לא רק.
ההיסטוריה של האיפור.
השימוש באיפור נפוץ בחברות אנושיות עוד משחר ימי האנושות; ידוע על שימוש באיפור ברומא העתיקה, ביוון העתיקה, ואף במצרים העתיקה, כ-6,000 שנה לפני זמננו. גם ביפן ובסין נעשה שימוש באיפור זה אלפי שנים.
גם בתנ"ך מוזכר איפור, למשל בפסוק: "כִּי-תִקְרְעִי בַפּוּךְ עֵינַיִךְ--לַשָּׁוְא, תִּתְיַפִּי" (ירמיהו, ד', ל').
במאה ה-19 הכריזה המלכה ויקטוריה כי איפור "אינו מנומס"; האיפור נתפס אז כהמוני וראוי לשימוש רק בידי שחקנים ופרוצות. עד אמצע המאה ה-20 כבר הפך האיפור למקובל במערב גם בזכות אליזבת ארדן שבתחילת המאה ה-20 שיווקה את מוצרי האיפור והטיפוח כמרכיב חשוב בזהות הנשית נורמטיבית.
תכשירי איפור מיוצרים בעיקר על ידי יצרני קוסמטיקה.
החל משנת 1986 פועל בישראל "בית הספר למקצועות היופי ירין שחף". בשנת 1996 נפתחה רשת בתי ספר לאיפור שייסדה גלית ורטהיים ומשנת 1999 בית הספר "סטודיו עדה לזורגן" ו- "בית הספר רוית אסף"
כיום פועלים בתי ספר נוספים ורבים בישראל, כגון "בית ספר לאיפור נטאשה דנונה" שנפתח בשנת 2002.
סטיגמטה
סטיגמטה (ריבוי המילה סטיגמה, ביוונית "דקירה" או "צלקת המהווה סימן בעלות") הוא הכינוי שניתן לפצעים אשר לפי הברית החדשה נגרמו לישו בזמן צליבתו. התופעה המוכרת כסטיגמטה בימינו מתייחסת להופעת פצעים מעין אלה על גופיהם של מאמינים נוצרים, כסוג של סימן אלוהי.
סימני הסטיגמטה מקבילים לרוב לסימני "חמשת הפצעים הקדושים": ארבעת הפצעים שנגרמו לישו במפרקי (או בכפות) הידיים והרגליים כתוצאה ממסמור גופו לצלב, ופצע אחד בצדו הימני של הגוף, שגרם לונגינוס מדקירת חנית בגופו על מנת לסיים את ייסוריו. אצל סטיגמטיסטים מסוימים הופיעו גם פצעים על המצח, בדומה לאלה שנגרמו על ידי כתר הקוצים, ופצעי ההצלפות על הגב.
היסטוריה.