תקופת השלטון הירדני בעיר המזרחית מתאפיינת בקיטון ניכר באוכלוסייה הנוצרית בעיר - חלקם היחסי של הנוצרים ירד מ-45% בשנת 1946 ל-20% בלבד בשנת 1961:
סילוואן.
בתקופת המנדט הבריטי לא היה הכפר סילוואן חלק משטח העיר ירושלים, למעט שכונת ואדי חלוה. בשנת 1952 הפך הכפר לחלק מהשטח המוניציפלי של ירושלים. בתקופת העיר החצוייה גדלה אוכלוסיית הכפר במהירות, בעיקר בשל מהגרים רבים מאזור חברון שהגיעו אל הכפר. בשנת 1967 הגיע מספר התושבים בשכונה ל-12,000 נפשות (לעומת 500 נפשות בשנת 1915). השדות החקלאיים של הכפר סיפקו את התצרוכת החקלאית של ירושלים, ומרבית תושביו עסקו בחקלאות. תעסוקה נוספת של התושבים הייתה הובלת מים לעיר העתיקה ממעיין הגיחון.
הרובע המוסלמי.
בתקופת השלטון הירדני היה הרובע המוסלמי בעיר העתיקה שכונת העוני של ירושלים, והאזור הדל ביותר בעיר (למעט אזור התיישבות הפליטים בהריסות הרובע היהודי). רבים מתושבי הרובע התגוררו בדירות חדר ומרתפים תת-קרקעיים, או בפחונים וצריפים שנבנו על גגות מבני הרובע. מרבית התושבים התגוררו בדיור מוגן - מבנים בהם שכר הדירה לא השתנה מאז תקופת המנדט הבריטי, אשר היו בבעלות ההקדש המוסלמי (הוואקף). ההקדש לא השקיע כספים בשיפוץ ושיקום הבתים ומצבם של אלה היתדרדר. רחובות הרובע המוסלמי לא היו מרוצפים, מערכת הביוב לא הייתה קיימת, וביוב הבתים זרם לבורות המים מהם שתו תושבי השכונה. חלק ניכר מבתי הרובע לא חובר למערכת החשמל. בתנאים קשים אלה התגוררו כ-17,000 תושבים מוסלמים נכון לשלהי התקופה הירדנית (יותר מכפליים מאשר מספר המתגוררים ביתר חלקי העיר העתיקה (שטחו של הרובע כשליש משטחי העיר העתיקה כולה).
מאבקי השבת בתקופת העיר המחולקת.
המאבקים הציבוריים לקביעת אופיו של יום השבת בירושלים החלו עוד בתקופת המנדט הבריטי. על אף הפוגה קצרה במהלך מלחמת העצמאות, היו מספר הפגנות באותה תקופה. נטורי קרתא, אשר התנגדו להקמת המדינה, יצאו להפגנה נגדה ב-8 באפריל 1948 בעיצומה של המלחמה. הפגנה של נטורי קרתא שכללה דגלים לבנים, גרמה לכך שלוחמי הפלמ"ח, אשר סברו כי הראשונים מתכוונים להציג מצג לפיו העיר המערבית נכנעת לכוחות הערבים, החלו לירות על המפגינים. איש לא נפגע מן הירי, אולם החלה עוינות רבה בין הלוחמים של הפלמ"ח לבין החרדים הגרים בסמוך לקו הגבול. עיקר השכונות הדתיות שכנו בסמוך לעמדות הקדמיות של אנשי הפלמ"ח ופעילות מיגון ולוחמה שבוצעו בשבת, כמו גם פעולות של חלוקת מזון ודלק, הביאו להגברת המאבקים בעניין צביון העיר בשבת. ב-26 ביוני 1948 נערכה הפגנה רבת משתתפים כנגד הנסיעות בשבת, ובעיקר כנגד נסיעות לצורכי הנאה, קרי נסיעות שאינן חיוניות לשיטתם.
הציבור החרדי, שבתחילת המלחמה תמך בנטורי קרתא ובאזהרתם כי התנועה הציונית תוביל לאסון ולחורבן העיר, החל בהדרגה, ועם התקדמות הצלחות צה"ל בלוחמה, לשנות את דעתו ולתמוך דווקא באגודת ישראל אשר חברה להנהגת המדינה, ואף לממשלת ישראל הראשונה.
עם זאת נמשכו המאבקים על השבת. ב-21 ביולי 1948, כאשר שני חיילים בחטיבת אלכסנדרוני סירבו פקודה לבשל מזון בשבת ללוחמים, נשפטו ונענשו לשלושה חודשי מאסר וגילוח שער ראשם בגין זאת, עורר הדבר סערה רבה בציבור החרדי.
בתום המלחמה, ועם קביעת קווי שביתת הנשק והקו העירוני, עבר קו הגבול בסמוך לשכונת מאה שערים ובתי אונגרין. מעבר מנדלבאום, המעבר היחיד בין שני חלקי העיר דרכו עברו אנשים בכל ימות השבוע, נשק לבתי השכונה. רחוב מאה שערים היה הדרך היחידה שהובילה אל מחנה שנלר ולכן עברו דרכו רכבי צבא בכל ימי השבוע. ההפגנות כנגד מצב זה החלו כבר בחג הפסח ב-20 באפריל 1949, עת מפגינים חרדים עצרו רכב של האו"ם שנסע אל המעבר והכו את פקח האו"ם. שבוע לאחר מכן, ב-25 באפריל 1949, התקלקל רכב צבאי ברחוב מאה שערים, ומשהעוברים ושבים תקפו את הנהג הוא פתח באש מנשקו כנגדם. העיתונות הארצית, כמו גם ממשלת ישראל, לא התייחסו לאירוע כלל, ואף לא פרצו הפגנות נוספות בגינו.
האירוע אשר הביא להפגנות המוניות של החרדים היה דווקא פתיחת קולנוע אדיסון בשבת. אף שהקולנוע היה ממוקם בשכונה חרדית, והסרטים עצמם הוקרנו במוצאי שבת, החליטו בעליו לאפשר רכישת כרטיסים גם לפני צאת השבת, והדבר הביא למחאה רבה. ב-25 במאי 1949 יצאה הפגנה המונית נגד מכירת הכרטיסים, אשר הביאה לאלימות משטרתית רבה כנגד המפגינים. רבים מהמפגינים נעצרו והוסעו למגרש הרוסים בעיצומו של יום השבת. התנהגות המשטרה הביאה לכך שגדלה התמיכה של הציבור החרדי בנטורי קרתא, שהיו מבודדים באותה תקופה, ומהומות השבת הועלו לדיון על שולחן הממשלה. נשמעה אף הדרישה להקים ועדת חקירה ממלכתית לחקור את התנהגות אנשי המשטרה. הוועדה שהוקמה לחקירת האירועים כללה את זאב שרף, מזכיר הממשלה, את אשר רוזנבלום, מנכ"ל משרד הפנים, ואת יצחק צ'יזיק, מפכ"ל המשטרה.
למחרת הקמת הוועדה, ב-3 ביוני 1949, ערב חג השבועות, הונח מחסום פחים על ידי נטורי קרתא ברחוב מאה שערים במטרה למנוע מעבר רכבי צבא. החיילים שפרצו את המחסום ירו באוויר ואף פרצו לבית הכנסת של נטורי קרתא. אחד החיילים נפגע על ידי אחד מאנשי נטורי קרתא, ושתיים מאצבעותיו נכרתו. למחרת, בחג השבועות, ובתגובה, יצאו מכונות צבאיות ונסעו על מדרכות הרחוב תוך שהן יורות באוויר.
בניסיון להגביל את החיכוכים הוסכם עם הצבא שרק נסיעות הכרחיות יעברו ברחוב מאה שערים, אולם ההפגנות נמשכו. ב-2 ביוני 1949 נזרקו אבנים על רכב צבאי, אשר בתגובה זרק פצצת תבערה על המפגינים. איש לא נפגע, אולם נגרמה בהלה רבה בקרב תושבי השכונה. בחורף 1949–1950 פסקו ההפגנות, אולם הן התחדשו שוב בקיץ 1950 עת החלו ההפגנות בפינת שטראוס-מלכי ישראל, אתר אשר כונה מאז כיכר השבת. צומת רחובות אלו היה ציר תנועה מרכזי ויחיד בין מחנה שנלר, שהיה אחראי על הקו העירוני, לבין עמדות הקו, וכן מוקמה בסמוך מחלבה של תנובה אשר קיבלה חלב בשבת. בשעות אחר הצהריים, עת שנהגו תושבי מאה שערים לטייל ("פראד"), ראו את רכבי החלב שהגיעו מיישובי פרוזדור ירושלים למחלבה וכלי הרכב הצבאיים שעברו בכיכר. תושבי השכונות החרדיות נהגו להשליך אבנים על כלי הרכב החולפים מחלונות ישיבת חיי עולם הממוקמת בכיכר, ותלמידי ישיבה זו וישיבת חברון הסמוכה התעמתו עם כלי הרכב החולפים.
המאבק על אופייה של ירושלים הפך במהרה למאבק פוליטי, וב-12 באוגוסט 1950 הגיעו לכיכר השבת חניכי תנועת השומר הצעיר במטרה להתעמת עם החרדים. במשך מספר שבועות הגיעו מדי שבוע חברי קיבוצים וחברי תנועת השומר הצעיר והמשטרה נאלצה להפריד בין הנצים. הופעת אנשי השומר הצעיר הקצינה את עמדות החרדים, ובמשך מספר שנים המשיכו המהומות, אולם בהדרגה פחת מספרם של אנשי השומר הצעיר. בפועל, עם השנים פחתה התנועה בצומת והוא נסגר לתנועה בשנת 1965 בהוראת ראש העיר טדי קולק.
ב-1966 נהרג הפסל דוד פלומבו בתאונת דרכים כאשר רכב על אופנוע ונתקל בשרשרת שבת, שהציב משרד הדתות במורד הר ציון.
כלכלה.
העיר המערבית.
בתקופה שלאחר ההכרזה על העיר ירושלים כבירת המדינה עברו לירושלים פקידים ואנשי שירותים רבים מאזור השפלה. במקביל הבנייה הרבה אשר נדרשה להתאמת העיר לתפקידה כבירה, ובניית בתי מגורים לעולים הרבים ולפליטים שבה, דרשה פיתוח מהיר של תעשיית הבנייה. מחצבות אבן וסיד, שהיו ממוקמות באזור הקסטל ונהרסו במלחמת העצמאות, שוקמו במהירות לאחר המלחמה, באמצעות הלוואה שניתנה מהסוכנות היהודית וכספי מלווים מארצות הברית.
בנוסף, בשונה מתוכנית האב הבריטית לעיר, אשר ראתה בעיר כעיר שירותים ותיירות, החליטה הממשלה על הקמת אזורי תעשייה בעיר, ואלה הוקמו באזור שכונות רוממה, גבעת שאול ומקור ברוך. אזורי התעשייה הוקמו על ידי החברה הכלכלית לירושלים, מייסודן של הקרן הקיימת לישראל, הסוכנות היהודית, הסתדרות העובדים, הכשרת היישוב וקרן הציונים הכלליים. בנוסף העמידה הממשלה מבנים נטושים לרשות מפעלים שונים.
מקור תעסוקה עיקרי נוסף בעיר היה האוניברסיטה העברית, אז האוניברסיטה היחידה בישראל (הטכניון ומכון ויצמן היו מכוני מחקר טכנולוגיים ולא אוניברסיטאות כלליות). מספר התלמידים באוניברסיטה גדל במהירות, מכ-2,000 תלמידים בסמוך לתום מלחמת העצמאות, לכ-6,300 תלמידים בשנת 1954.
בראשית שנות ה-50 הגיע מספר הפקידים בעיר לכ-6,400 פקידים (מהם כ-3,000 במשרדי הממשלה, כ-1,000 בעיריית ירושלים והיתר במוסדות של הסתדרות העובדים, בבנקים, ובחברות שונות).
בשלהי שנות ה-50 גדל מספר העובדים בתעשייה בעיר, מכ-9,900 עובדים בשנת 1954 לכ-10,900 עובדים בשנת 1957. ענפי התעשייה כללו את ענפי המזון, התרופות, הטקסטיל, ההלבשה, ענפי הדפוס והנייר, ייצור גומי ומוצרי פלסטיק, ענפי יהלומים, אלקטרוניקה ותובלה. המפעלים "חוטי ירושלים", "טוי", "מנועי רדמונד אמקור", "פרידמן", "ישראניל", "יהלומי ירושלים" ו"נעלי ירושלים" נחשבו לגדולים במפעלי העיר והעסיקו כ-100 עובדים בכל מפעל. ענף היהלומים בעיר כלל מספר בתי מלאכה קטנים שפעלו ב"בית היהלומים" ברוממה, אולם למעשה מדובר היה בענף זניח שלא צלח, ובמהרה המבנה עבר לידי הטלוויזיה הישראלית.
שיעור המועסקים בתחום המסחר והבנקאות היה 12% מכלל העובדים בעיר. מספר בתי העסק בשנת 1959 הגיע לכ-2,000 בתי עסק, כפול ממספר בתי העסק בשנת 1947. בדומה, גם מספר סניפי הבנקים בעיר המערבית יותר מהוכפל מ-17 סניפים לפני מלחמת העצמאות ל-40 סניפים בשנת 1959.