אַ-טַּאאִע בִּאללַּהּ אַבּוּ בַּכְּר עַבְּד אלְ-כַּרִים בְּן אלְ-מֻטִיע בִּאללַּהּ (בערבית: الطائع بالله أبو بكر عبد الكريم بن المطيع بالله; תרגום הלקב: הצייתן לאל; 932–3 באוגוסט 1003) היה הח'ליף העבאסי העשרים וארבעה. משל בבגדאד בין השנים 974–991.
א-טאאע היה בנו של הח'ליף אל-מטיע ויורשו. בימי שלטונו נקרעה האימפריה הבֻּוַיְהִית בין פלגים יריבים, ומלחמות שיסעו את אזור סוריה והלבנט בין הביזנטים, הפאטמים, הקרמטים וקבוצות טורקיות. שלטונו החלש הסתמן בהצטמצמות שטחי הח'ליפות, ואובדן הלבנט והחג'אז לפאטמים. א-טאאע הודח בידי האמיר הבויהי בהאא א-דוולה. ירש אותו בן דודו, הח'ליף אל-קאדר.
כנסיית הקבר הקדוש
קדוקאוס
בית הדואר המרכזי (דבלין)
בית הדואר המרכזי (באירית: Ard-Oifig an Phoist; באנגלית: General Post Office) הוא המטה של שירותי הדואר האירי ובית הדואר המרכזי של העיר דבלין. הבניין ממוקם במרכזו של רחוב או'קונל, רחובה המרכזי של העיר, והוא הבניין האחרון אשר נבנה בדבלין בסגנון ג'ורג'יאני.
המבנה.
אבן הפינה לבנייתו של המבנה הונחה ב-12 באוגוסט 1814 על ידי הרוזן וייטוורת', מושל אירלנד, ובנייתו ארכה ארבע שנים. הבניין נחנך ב-6 בינואר 1818 עת עבר בית הדואר, אשר שכן בבניין קטן ברחוב דיים, למשכנו החדש.
חזיתו של הבניין בעיצוב הסדר האיוני, פורטיקו באורך 67 מטרים ובגובה של כ-15 מטר, המאכלס שישה עמודים איונים בקוטר של 167 ס"מ. מעליה מופיע אפריז מקושט ובמרכזו של הגמלון הופיע שלט האצולה של הממלכה המאוחדת כטימפנון, עד שהוסר בשנות ה-20 של המאה ה-20. מעל הגמלון מוצבים שלושה פסלים: מרקוריוס מימין, אוחז בקדוקאוס; משמאל האנשה של הנאמנות, ידה האחת מונחת על ירכה והשנייה אוחזת במפתח; ובמרכז היברניה - דמותה של אירלנד, אוחזת בחנית ובנבל. האנטבלטורה, למעט הארכיטרב, נמתחת לאורך חזית הבניין, ומעליה קרניז ומעקה מעוטר. למעט הפורטיקו
הבנוי מאבן גיר שאר הבניין בנוי מגרניט.
היסטוריה.
הבניין שימש כמפקדה של מנהיגי מרידת חג הפסחא של שנת 1916 ומעל גגו של הבניין התנוסס הטריקולור המהפכני האירי – דגל תלת פסי בצבעי ירוק, לבן וכתום, דגל מהפכני אשר הונף בעת מרידת אירלנד הצעירה בשנת 1848. התקפותיהם של הבריטים אשר עשו שימוש בארטילריה פגעו קשות במבנה, והנזק תוקן שנים לאחר מכן לאחר הקמת מדינת אירלנד החופשית.
צילה בינדר
צילה בּינדֶר (1919 – 12 בדצמבר 1987) הייתה ציירת, סופרת ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה.
בינדר נולדה בוילנה, שסופחה כעבור שנה לפולין. גדלה בגרודנו שבפולין (כיום בבלארוס). למשפחתה הייתה כריכיית ספרים בגרודנו (השם "בינדר" פירושו ביידיש 'כורך').
בגיל 12 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה. אחיה הגדול של צילה, אברהם בינדר, המשיך בתל אביב את העסק המשפחתי של כריכת הספרים.
בינדר למדה במחזור הראשון של תיכון חדש בתל אביב והייתה חניכה בתנועת השומר הצעיר.
החלה לצייר בגיל צעיר. לדברי אחייניתה, יעל בינדר-מן, בתו של הצייר אברהם בינדר, הוא זה שלימד אותה ציור באופן מקצועי כבר מילדותה. יעל מוסיפה ומספרת, שכאשר צילה עלתה לארץ אברהם בינדר כבר היה מעורה בין הציירים בתל אביב ועזר לה להתאקלם בעולם האמנות. לאורך כל החיים קיימו השניים קשר קרוב שעסק באמנות של שניהם. בינדר הציגה בתערוכות בתל אביב, איירה כרזות לתיאטרון ונודעה בציבור בעיקר באיור ספרים רבים, בעיקר ספרי ילדים. הספר הראשון שאיירה היה הספר "שלה פלא" (1946) מאת לוין קיפניס (הוצאת דביר) ולאחריו איירה את הספר "מיטב השיר לגן" (1951) שהיה לקט שירים לילדים מאת משוררים שונים.
בשנת 1939 פגשה בינדר בנתן אלתרמן, ומאותה שנה התנהל ביניהם רומן גלוי וממושך, במקביל לחיי נישואיו של אלתרמן עם השחקנית רחל מרכוס, עד יום מותו ב-1970. אלתרמן הזכיר אותה בצוואתו וביקש להפריש רבע מעזבונו לבינדר, תוך שהוא מציין שהיא "ויתרה למעני על הרבה יותר מזה, אך מה לעשות?". הרומן "העלמה והמשורר" של אידה צורית (2004) מבוסס באופן חופשי על סיפור אהבתם.
בינדר לא למדה מעולם ציור בצורה ממוסדת ומסודרת, ורכשה את השכלתה האמנותית כשומעת חופשית בבצלאל. לדבריה, עסקה באופן תמידי בלימוד עצמי ובחיפוש של הדבר שרצתה לעשות, כגון לימוד טכניקת הדפוס לצורך הכרזות שאיירה. לאחר פטירתו של אלתרמן ב-1970 הפסיקה בינדר לצייר.
צילה בינדר נפטרה משבץ מוחי ב-1987 ונטמנה בבית העלמין קריית שאול. את כל עזבונה ציוותה למוסד אלתרמן. העזבון האמנותי שלה נמצא כיום בתוך ארכיון אלתרמן שבמרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית באוניברסיטת תל אביב. לאחר מותה נערכה בגלריה "גלאי" תערוכה מעזבונה, שזכתה להצלחה רבה.
יצירתה.
מבקר האמנות של העיתון ״על המשמר״ פאול לנדאו כתב עליה בשנת 1948, שהיא ציירת רעננה ומרהיבה ברישומיה, ומסוגלת לספר סיפורים באמצעות מבטה החד בדמויות שהיא מציירת ורושמת. בתערוכתה ב-1950 כתב עליה אריה לרנר מבקר האמנות של עיתון ״דבר״, שהיא מחוננת בחוש הסתכלות ער ומציירת בהעזה, ושיש לצפות להמשך עבודתה של אמנית צעירה זו. אויגן קולב, מבקר אמנות ומנהל מוזיאון תל אביב, ציין בביקורת שכתב על אותה תערוכה, שניתן להבחין ברישומיה ובציוריה בכשרונה ועינה החדה הקולטת את מהות האדם ואת פנימיותו. בשנת 1952 כתב מבקר האמנות אריה לרנר תחת הכותרת התקדמותה של ציירת, שהפעם כבר הוכיחה מעבר לכל ספק את כשרונה וזאת בזכות עבודתה האוטודידקטית, ולמרות העדר לימוד אמנות מסודר. בשנת 1963 כתבה עליה בעיתון ״מעריב״ מבקרת האמנות רחל אנגל, שכוחם של ציוריה אינו דווקא באיכות הציורית אלא ביכולת להביא את החוויה האנושית, את הבגרות הנפשית, בפני הצופה. בשנת 1966 הפתיעה צילה בינדר, לאחר שנודעה כרשמת בעיקר, בתערוכת יחיד בגלריה גורדון, עם ציורי שמן וקולאז'ים, ציורים רגישים וצבעוניים, לדברי המבקרת רחל אנגל. בינדר ציירה, לדבריה המצוטטים בכתבת ביקורת משנת 1966 בעיתון ״דבר״, ציור ספונטני, "הרפתקה שיעדה ידוע, אך הדרכים אליה נסתרות ומשונות" "ובסוף אני מקבלת תמיד את מה שאהבתי. הציורים שלי דומים לריבועי נחושת, לפסלים כושיים ולשטיחים עתיקים, אני אוהבת ריבועים, פסלים ושטיחים, ואף כי מעולם אינני מתכננת מה לצייר, אני מגיעה לדברים שאני אוהבת". בתערוכה זו, כמו בקודמותיה, היא ציירה בעלי חיים, ילדים, פסלים, ופורטרטים, בעיקר בטכניקת רישום.
העורכת/סופרת נגה אלבלך כתבה בעיתון ״הארץ״ על חייה ויצירתה:
תערוכות יחיד.
לאחר מותה:
צלה בינדר
שטח אש
שטח אש הוא שטח המוקצה לצבא על ידי המדינה, על מנת שיוכל להתאמן. גודלם של שטחי אש יכול להיות ממטרים ספורים (למטווחי חבלה, למשל) ועד לאלפי קילומטרים רבועים. מכיוון שנעשה ירי של תחמושת חיה בשטחי האש, נאסרת הכניסה לשטחים אלו על כל גורם שאיננו מתואם עם שלטונות הצבא. שטחי אש קטנים לרוב יגודרו, אך שטחי אש גדולים מאוד יסומנו בשלטים בדרכים המובילות אליהם.
מצב שטחי האש.
שטח אש "יבש".
שטח אש יבש הוא שטח בו מותר לכוחות הצבא לבצע תרגילי תנועה ולבצע ירי של אמצעים מסוימים מאוד, שהוגדרו לכך מראש כדוגמת זיקוקים ותחמושת חסרת קליע. בעת ירי תותחים למטרות רחוקות יכולים התותחים עצמם להמצא בשטח אש המוגדר כיבש, אך הפגזים חייבים ליפול בשטח אש רטוב או בשטח נתירים (ראו בהמשך).
שטח אש "רטוב".
שטח אש רטוב הוא שטח בו יכולה יחידה לבצע ירי "חי" לפי האמצעים שאושרו בתיק התרגיל ובתיק שטח האש. מטווחים של נשק קל ומטווחים של טנקים מתבצעים בשטחי אש רטובים.
שטח נתירים.
שטח נתירים הוא שטח שהוסכם על ידי מספר יחידות כי לכולן מותר לירות (להנתיר) אליו אך לאף אחת אסור להמצא בו.
בישראל.
עקב מחסור בשטחי אימונים, מרבית שטחי האש הגדולים של צה"ל ממוקמים במדבר.
המחסור בשטח בישראל, הנובע מגודלה הקטן באופן יחסי, גורם לכך שקיימים שטחים בהם נעשה שימוש לשני ייעודים: לדוגמה, שמורת הנחלים הגדולים משמשת כשטח אש בימות השבוע, אך בשבת מותר לטייל בה, בתיאום עם הצבא. לרוב, גם בימי חול המועד הצבא אינו משתמש בשטח כשטח אש, אך יש לתאם כניסה לשטח עם שלטונות הצבא מראש.
ברמת הגולן קיימת כפילות אחרת: שטחי נתירים הם גם שטחי מרעה ולעיתים נפגעות פרות מירי של תחמושת חיה.
המצב החוקי.
תקנה 125 לתקנות ההגנה (שעת חירום) 1945 קובעת:
"שטחים מסוגרים
125. מפקד צבאי רשאי להכריז בצו על שטח או מקום כל-שהם, כי הם שטח מסוגר לצורכיהן של התקנות האלה. כל אדם הנכנס לתוך שטח או מקום כל-שהם או יוצא מתוכם - במשך תקופה כל-שהיא, שבה עומד בתקפו צו כזה ביחס לשטח או למקום ההם - ללא תעודת-היתר בכתב שהוצאה בידי המפקד הצבאי או בשמו - יאשם בעבירה על התקנות האלה."
צו על שטח מסוגר החל על קרקע בבעלות פרטית אינו מפקיע את השטח מידי בעליו אלא רק מתנה את כניסתו אליו בקבלת אישור של המפקד הצבאי, ועל כן המדינה אינה משלמת פיצויים לבעלי קרקע שהוכרזו כשטח מסוגר. עם זאת, הבעלות על הקרקע יכולה להיות שיקול במתן אישור הכניסה, למשל לצורכי עיבוד.