בשנת 2022 הוענק לו פרס א.מ.ת., "על הישגיו בחקר הנוירוביולוגיה, הראייה והתודעה".
ריכרד אבג
רִיכַרְד וִילְהֵלְם הַיְנְרִיךְ אַבֶּג (בגרמנית: Richard Wilhelm Heinrich Abegg; 9 בינואר 1869–3 באפריל 1910) היה כימאי גרמני וחלוץ של תורת הערכיות. הוא הציע שההפרש בין הערכיות החיובית המרבית והשלילית המרבית של יסוד כימי נוטה להיות שמונה. כלל זה, אשר קדם לפיתוח כלל האוקטט של גילברט ניוטון לואיס, זכה לכינוי כלל אבג. אבג גילה את תאוריית ירידת נקודת הקיפאון וחקר נושאים רבים נוספים בכימיה פיזיקלית, לרבות המקדם הדיאלקטרי של קרח, לחצים אוסמוטיים, פוטנציאלי חמצון ויונים מצומדים.
חייו.
אבג נולד בדנציג לווילהלם אבג ומרגרט פרידנטל. אחיו, וילהלם אבג, היה למזכיר המדינה של פרוסיה. לאחר שלמד בבית הספר התיכון וילהלם בברלין, למד כימיה אורגנית באוניברסיטת קיל ובאוניברסיטת טיבינגן. הוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-19 ביולי 1891 מאוניברסיטת ברלין בהנחייתו של אוגוסט וילהלם פון הופמן. אף שלמד כימיה אורגנית תחת שרביטו של הופמן, בשנה שלאחר סיום הדוקטורט החל לחקור כימיה פיזיקלית, עת למד אצל וילהלם אוסטוולד בלייפציג. אבג שימש מאוחר יותר עוזרם האישי של ולטר נרנסט באוניברסיטת גטינגן ושל סוונטה ארניוס באוניברסיטת סטוקהולם. ב-1895 התחתן עם לינה סימון, שהייתה חובבת ספינות אוויר כמותו.
במהלך לימודיו מילא אבג את חובתו לצבא. בשנת 1891 הפך לקצין במילואים בצבא הקיסרות הגרמנית. בשנת 1900 הפך לאובר-לויטננט במילואים בגדוד ה-9 של ההוסרים. במהלך שנה זו ביצע את הטיסה הראשונה שלו בספינת אוויר למטרות צבאיות. טיסות בספינת אוויר הפכו לבילוי תדיר של אבג ואשתו. הוא ערך תצפיות מדעיות רבות במהלך טיסותיו שמעולם לא פורסמו.
בשנת 1897 קיבל משרה של פרופסור לכימיה באוניברסיטת ברסלאו. שנתיים לאחר מכן הועלה לדרגת פריבט-דוצנט, ובשנה שלאחר מכן התמנה לפרופסור. קלרה אימרווהר, אשתו הראשונה של פריץ הבר, למדה וסיימה את לימודיה כתלמידתו. ב-1909 הפך לפרופסור מן המניין.
אבג עסק בצילום ובמסעות בספינות אוויר. הוא היה היוזם והיושב ראש של המועדון שלזיה לאווירונאוטיקה בברסלאו. יתר על כן, היה לו תפקיד של מעריך בנשיאות איגוד מלחי האוויר הגרמני. הוא נהרג בהתרסקות ספינת האוויר שלזיה בשנת 1910 בטסין שבפומרניה.
עבודתו.
אבג נודע בעיקר בזכות מחקריו המכירים בתפקידה של הערכיות בהקשר של קשרים כימיים. הוא מצא שחלק מהיסודות נוטים פחות להצטרף לבניית מולקולות, ומכאן הסיק שליסודות היציבים יותר יש, מה שנקרא כיום, קליפות אלקטרונים מלאות. הוא הצליח להסביר את המשיכה של אטומים באמצעות מטענים חשמליים מנוגדים. הוא גם הבחין בין ערכיות רגילה לבין ערכיות נגד, ומצא שסכום שתי הערכיויות הללו מגיע תמיד לשמונה.
יחד עם עמיתו, גואידו בודלנדר, הוא פרסם על זיקה אלקטרונית, עיקרון חדש של כימיה אי-אורגנית באותה העת.
אבג היה העורך של כתב העת Zeitschrift für Elektrochemie מ-1901 ועד מותו ב-1910.
מניות (הלכה)
קרחון ויליאמסון
קרחון ויליאמסון (באנגלית: Williamson Glacier) הוא קרחון באזור ארץ וילקס של אנטארקטיקה.
הקרחון מנקז לכיוון צפון-מזרח את השטח של אזור כיפת לא. הקרחון נשפך אל מפרץ קולבוקורסס.
היסטוריה.
מיפוי הקרחון.
הקרחון מופה לראשונה בשנת 1955 על ידי ג'י. די. בלודג'ט (G.D. Blodgett), בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע היי ג'אמפ (מבצע קפיצה לגובה), שנערך בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבין השנים 1946 - 1947.
מקור השם.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (Advisory Committee on Antarctic Names ;בראשי תיבות: US-ACAN), של ארצות הברית.
הקרחון נקרא על שם ג'ון ג'י. וילימאסון (John G. Williamson), ששירת כאיש צוות על הסלופ ונסנס (Vincennes ), במהלך מסעה במסגת משלחת החקר מטעם ארצות הברית (שנערכה בין השנים 1838 - 1842), בפיקודו של לוטננט צ'ארלס וילקס
קריוקי (פירושונים)
ישיבת עץ החיים
מעשה בית דין במשפט העברי
הדוקטרינה המשפטית של "מעשה בית דין" (res judicata בלטינית) משמעה כי פסק דין שניתן בסיומו של הליך שיפוטי, מביא לסיומה המוחלט של ההתדיינות בין הצדדים. הדוקטרינה מקימה מחסום דיוני, אשר מונע מהצדדים לחזור ולהתדיין ביניהם בבתי משפט בכל עניין או שאלה שנדונה והוכרעה בפסק הדין. במשפט העברי תחולתו של כלל זה מצומצמת למדי, וככלל גישת המשפט העברי היא כי ניתן לסתור את הדין כמעט בכל טענה שהיא.
מקור הכלל.
הכלל בדבר סופיות הדיון, חל הן במשפט המקובל והן במשפט האמריקני. תחולתו במשפט הישראלי באה לידי ביטוי בתקנה 43 לתקנות סדר הדין האזרחי, התשע"ט-2018. משפסק הדין נעשה חלוט, הערעור עליו יתאפשר רק במקרים חריגים. לדעת מלומדים רבים, גישה זו תורמת ליציבות המשפט והסתמכות הצדדים ומפחיתה התדיינויות חוזרות בבתי המשפט. עם זאת, המשפט מכיר במצבים בהם על אף שתנאי הכלל מתקיימים בית המשפט יוכל לשוב ולדון בטענות מי מהצדדים. לדוגמה: כאשר פיצול התביעות נעשה כדין ולאחר שהתקבל היתר מבית המשפט לפיצול סעדים בשל אותה עילה, או בשל חלוקת הסמכויות בין בתי המשפט, כאשר הדבר ראוי מטעמים של צדק או תקנת הציבור ועוד.
לעומת זאת, נקודת המוצא בדין העברי הפוכה. על פי המשנה במסכת סנהדרין: "דיני ממונות מחזירין בין לזכות בין לחובה, ודיני נפשות מחזירין לזכות ואין מחזירין לחובה". משמעות הדברים היא שככלל, המשפט העברי אינו מכיר בעיקרון סופיות הדיון בדיני ממונות (הדין האזרחי), שכן נקבע שניתן להחזיר את הדיון לבית הדין בכל שלב. המשנה מכירה באופן חלקי בעקרון סופיות הדיון בדיני נפשות (הדין הפלילי) במקרה בו צד להליך מעוניין להפוך את תוצאת ההליך לחובת הנאשם. כלל זה נפסק להלכה על ידי הרמב"ם. עם זאת, אין מדובר בכלל מוחלט ויהיו מצבים בהם המשפט העברי יעדיף את סופיות הדיון, יגדיר את הפסק כ'מעשה בית דין' ולא יפנה לדון בטענות החדשות של מי מהצדדים להליך המבקש דיון נוסף על עניין שכבר נידון ונפסק, כפי שיפורט בהמשך.
פער העמדות בין המשפט הישראלי לבין המשפט העברי ביחס למעשה בית דין קשור להבדל שבין שיטות המשפט הללו ביחסן לערעור. המשפט הישראלי, בשם היציבות המשפטית, מעדיף את סופיות הדיון. ברם, לצד זאת, המשפט הישראלי מאפשר לצדדים ביקורת על פסק הדין באמצעות מנגנון ממוסד של הליך ערעור, שנועד להגשים את מטרת המשפט להביא למיצוי האמת. לעומת זאת, במשפט העברי ככלל, לא קיים הליך ערעור על פסק דין, ולכן הוא מאפשר לצדדים לפתוח מחדש הליכים משפטיים. כך ניתן לקיים ביקורת על ההליך המשפטי, על מנת להגיע לחקר האמת.
הנימוקים לשלילת 'מעשה בית דין'.
הטעם העקרוני למתן האפשרות לדיון מחדש נעוץ בחובתם של הדיינים לדון דין אמת, ובאופייה של שיטת המשפט העברי כשיטת משפט דתית.
התלמוד הבבלי במסכת סנהדרין מדבר על חשיבות בירור האמת:"אמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן דכל דיין שדן דין אמת לאמיתו משרה שכינה בישראל, שנאמר () "אֱ‍לֹהִים נִצָּב בַּעֲדַת אֵל בְּקֶרֶב אֱלֹהִים יִשְׁפֹּט". וכל דיין שאינו דן דין אמת לאמיתו - גורם לשכינה שתסתלק מישראל, שנאמר (תהלים יב, ו) "משוד עניים מאנקת אביונים עתה אקום יאמר ה' וגו'". ואמר רבי שמואל בר נחמן אמר רבי יונתן הכל דיין שנוטל מזה ונותן לזה שלא כדין הקדוש ברוך הוא נוטל ממנו נפשו שנאמר (משלי כב, כב) "אל תגזול דל כי דל הוא ואל תדכא עני בשער כי ה' יריב ריבם וקבע את קובעיהם נפש". ואמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן ולעולם יראה דיין עצמו כאילו חרב מונחת לו בין ירכותיו וגיהנם פתוחה לו מתחתיו".כלומר, במילוי תפקידו השיפוטי אין הדיין ממלא רק פונקציה של בורר בסכסוך שבין איש לרעהו, אלא גם ממלא חובה דתית. כשהוא דן דין אמת הוא משרה שכינה בישראל. חובה זו היא ערך עליון, והוא גובר על שיקול העלות הציבורית של אי סופיות הפסק ועל ערך היציבות המשפטית.
הרב יוסף שלום אלישיב סיכם רעיון זה באחד מפסקיו: "מטרת משפט התורה ומגמתו היא שיהיה פסק הדין אמת לאמיתו, אמת לפי הטענות והבירורים שהיו לפני בית הדין; לאמיתו - אמת בתוצאות (ראה תוס' ב"ב דף ח' ע"ב). וע"כ לפי משפט התורה אין לסתום את הפתח ולהיאחז בטענת קם דינא ובמעשה בית-דין עד שאין להרהר אחריו".
תחולת העיקרון במשפט העברי.
העילה לפתיחת דיון מחדש עשויה להיות הימצאותן של ראיות או טענות חדשות שנמצאו לבעל הדין לאחר מתן פסק הדין ויש בהן כדי לסותרו, ולחלופין, טעות שנתגלתה בפסק הדין. למרות גישתו הכללית של המשפט העברי המצמצמת את עקרון סופיות הדיון, ישנם מצבים בהם גם ההלכה מעניקה לבית הדין את האפשרות לקבוע 'מעשה בית דין', ככל הנראה בשל החשיבות לקיים מערכת משפטית המעניקה וודאות מסוימת לצדדים, לצד חשיבות בירור האמת.
1. הבאת ראיות או טענות חדשות.
התשתית הראייתית היא שמניחה את האפשרות לבית הדין להסיק מסקנות משפטיות ולהחיל את הדין על המקרה הנדון. הימצאותן של ראיות חדשות יש בה כדי לשמוט את הקרקע מתחת לפסיקה. עם זאת, במקרים מסוימים חכמים הגבילו את מועד הבאת ראיות חדשות, כדי להשיג יציבות משפטית וביטחון ביחסים המשפטיים שבין אדם לחברו.
בהקשר לדיני ממונות, המשנה מציינת כי "כל זמן שמביא ראיה, סותר את הדין". דהיינו, המשפט יכול להתחדש שוב בכל נקודת זמן, אם נתגלו ראיות חדשות. עם זאת, המשנה מוסיפה כי "אמרו לו כל ראיות שיש לך הבא מכאן עד שלשים יום. מצא בתוך שלשים יום, סותר. לאחר שלשים יום, אינו סותר". דהיינו, המועד להבאת ראיות חדשות מוגבל לשלושים יום שלאחר מתן פסק הדין.