גילברט וגובאר משתמשות בתאוריית ההיסטוריה של הספרות של פרופ' הרולד בלום (Harold Bloom), מבקר וחוקר ספרות, כדי להבין כיצד נשים יכולות לפעול במסגרת של הרפרטוארים הספרותיים הקיימים. בלום מציע מודל פרוידיאני להבנת ההיסטוריה של הספרות. הספרות, לטענתו, נוצרת מתוך "חרדת ההשפעה" שחווה היוצר. כמו בסיפור האדיפלי, חווה היוצר את עוצמתו של אביו ואת כוחו של האב לסרסו. היוצר נאלץ "להמית" את האב כדי ליצור קול משלו, על ידי בחירתו לשפוט את היצירה באופן שגוי. גילברט וגובאר ניתחו את התאוריה של בלום ומצאו שהיא מוטה מגדרית: למודל הפרוידיאני אוריינטציה גברית ובעקבותיו מסומנת האישה "על-פי מה שאין לה" – היעדרו של איבר מין גברי. כמו כן, התאוריה של בלום אינה יכולה להסביר את חלקן של נשים בהיסטוריה של הספרות, שכן הן אינן יכולות להיות כלולות בשושלת שהיא נגזרת של הסיפור האדיפלי. היחס בין הבן לאב שבלום מעתיק ליחס שבין היוצר לקודמו, אינו דומה ליחס בין הבת לאב ואף ליחס בין הבת לאם. שתי החוקרות טוענות שגם אם אפשר היה להעתיק את הסיפור האדיפלי לשושלת נשית, ליחסי אם-בת, עדיין נותרת בעינה הבעיה של היעדר כתיבה נשית שלמולה יכולות הסופרות של המאה ה-19 לכונן עצמן. הן טוענות לחרדה חזקה יותר שמאפיינת יוצרות: "חרדת היצירה". זוהי חרדה משתקת, שכן האישה מטילה ספק בעצם יכולתה לכתוב וכך אינה מגיעה לשלב של מאבק לכינון – עצמי דרך קריאה מחדש.
"חרדת היצירה" מושפעת מהסמכות הפטריארכלית המאיימת המושרשת באומנות, תפיסת היצירתיות כטבע גברי, הדימויים הנשיים שהתקבעו ביצירה על ידי ה"אבות" הספרותיים והצורך של כותבות בשושלת של "אמהות" במקום "אבות".
גילברט וגובאר חושפות כיצד חרדת היצירה הפכה לגורם מכריע בכתיבתן של נשים סופרות במאה ה-19. היא הכתיבה את עולם הדימויים שלהן, את מיקומן העצמי של היוצרות, בין העמדה הגברית הרווחת לבין העמדה הנשית שנחשבת חריגה ומפלצתית, והשפיעה על תיאור הדמויות ביצירה. כשהן ממשיכות לחקור אל תוך המאה ה-20, הן מראות כיצד סופרות גילו שושלת אימהית ואימצו אותה, כיצד נשים כותבות מעבר לדימוי הנשי הסטריאוטיפי, אך עדיין מלווה אותן חרדת היצירה שמחוברת לתחושה שהביולוגיה מקבעת נשים חברתית.
ביקורות.
עבודותיה הביקורתיות של גילברט ספגו ביקורת נוקבת מהוגי דעות מאוחרים יותר, במיוחד אלו השייכים לגל השלישי של הפמיניזם ולתאוריות הפוסט – פמיניסטיות.
אחת מהביקורות שהופנו כלפי מחקריהן של גילברט וגובאר נוגעת להתמקדותן בקאנון, במה שהקהילה הספרותית אימצה כמודל לספרות ראויה. הטענה היא שהן אינן רואות את היצירה שבשולי הקאנון ולא בודקות כיצד הטקסטים הספרותיים הקאנונים התקבלו בקרב נשים קוראות. וויתורן על בחינת הספרות הלא-קאנונית שכתבו נשים נתפסה כמכשול בראיית התמונה הכוללת של כתיבת נשים ושל חיפוש אחר דמות נשית אלטרנטיבית.
ביקורת נוספת מתייחסת לייצוג אחיד של הנשים ושל החוויה הנשית בעולם, ללא התחשבות במרכיבים של גזע, מעמד, אתניות והיסטוריה: שתי החוקרות ספגו ביקורת על יצירת סטנדרטים אוניברסליים, מודל אחיד המציג טקסט אחיד וייצוג אחיד של נשיות דואלית (מלאך/מפלצת). התבנית הכוללת שהציעו גילברט וגובאר במחקרן נתפסה כמונעת כתיבה וקריאה אלטרנטיביים, שכן יוצרות אמצו את המבנים הספרותיים הפטריארכלים מחשש שתתויגנה כ"משוגעות". צמצום המרחב לייצוגים אחרים של נשים ולכתיבה אחרת נתפס כשכפול של הפרויקט הפטריארכאלי.
המלחמה האיטלקית 1542–1546
המלחמה האיטלקית של 1546-1542 הייתה סכסוך בשלהי המלחמות האיטלקיות, בין פרנסואה הראשון, מלך צרפת וסולימאן הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והנרי השמיני, מלך אנגליה. במהלך המלחמה ניטשו קרבות נרחבים על אדמת איטליה, צרפת, וארצות השפלה, וכמו גם ניסיון פלישה של ספרד לאנגליה. מלחמה זו, שהייתה יקרה מאוד לצדדים הלוחמים, הסתיימה בלא הכרעה.
הסיבה לפרוץ המלחמה הייתה כישלון הסכם ניס, שסיים את המלחמה האיטלקית של 1538-1536, ולא הביא על פתרונה את בעיית השליטה בדוכסות מילאנו שהעסיקה את פרנסואה הראשון ואת קרל החמישי. פרנסואה הראשון ראה בזה עילה מספקת להכריז מלחמה על אויבו הנצחי ב-1542. הלחימה החלה בארצות השפלה ב-1542. ב-1543 תקפו כוחות הברית הצרפתית-עות'מאנית את העיר ניס וביצעו מספר תמרונים צבאיים בצפון איטליה שהביאו לקרב קרסול מדרום לטורינו, שבו גברו הצרפתים על הספרדים (11 באפריל 1544). בתגובה פלשו לצרפת קרל החמישי והנרי השמיני מלך אנגליה (שראה בצרפת אויב משום שהייתה בת בריתם של הסקוטים).
כוחותיו של קרל החמישי תקפו את סנט דיזייה בשמפאן וכוחותיו של הנרי השמיני הטילו מצור על עיר הנמל בולון-סור-מר. מצור זה נמשך זמן רב, העסיק את כוחותיו של הנרי השמיני, ולא איפשר להפנותם למתקפה גדולה שתאיים על פריז. כתוצאה, חתם קרל החמישי על הסכם קרפי (18 בספטמבר 1544), שלפיו שארל השני, דוכס אורליאן, בנו הצעיר של פרנסואה הראשון, יישא לאישה את אנה מאוסטריה, אחייניתו של קרל החמישי, ויקבל כנדוניה את דוכסות מילאנו.
מותו של שארל השני, דוכס אורליאן, ב-1545 גרם לביטול הסכם קרפי, והנרי השמיני, שלא אבה להסיר את המצור מעל בולון-סור-מר, המשיך במלחמה עד 7 ביוני 1546, אז נחתם הסכם ארדר שהשכין לבסוף שלום בין צרפת לאנגליה. הסכם זה קבע כי בולון-סור-מר תישאר בידיו של הנרי השמיני עד 1554. מותם של פרנסואה הראשון ושל הנרי השמיני בתחילת 1547 הותיר את היריבות באיטליה בידי יורשיהם.
חורבת שמע
חורבת שמע הוא אתר ארכאולוגי הנמצא בהר מירון ובו שרידי עיר תלמודית. מקובל לזהות את המקום עם תקוע הגלילית.
זיהוי האתר.
החוקר ישעיהו פרס סבר בזמנו, שהמקום הוא כפר שמי הנזכר בתלמוד הירושלמי, אלא שדעה זו אינה מקובלת. כיום מקובל לזהות את המקום עם תקוע הגלילית (להבדיל מתקוע שבגבול מדבר יהודה, מולדת הנביא עמוס). עליה נאמר בתלמוד בשל שפע זיתיה: "תקוע אלפא לשמן (מנחות פ"ה, ע"ב), דהיינו, בעסקי שמנים היא הראשונה. או - "אוכלין בזיתים עד שיכלה אחרון שבתקוע", שהרי תקוע היא בצפון וזיתיה מבשילים במאוחר.
שרידים היסטוריים.
במקום שרידים של מאוזוליאום, ושרידי בית-הכנסת. כבר במאה ה-16 נתגלו שרידי בית-כנסת עתיק במקום. בחפירות ארכאולוגיות נחשפו במקום מערות, גתות ושרידי מבנים. הבניין בנוי לרוחב ושונה מבתי-הכנסת האחרים שבגליל. ראשיתו, במאות השנייה והשלישית-לספירה, אז חרב כנראה ברעידת אדמה, נבנה שוב ותיפקד במאות הרביעית והחמישית, עד להריסתו במאה השישית ברעש נוסף. על משקוף פתחו חקוקה דמות נשר. מדרגות היורדות למרחב בית הכנסת מובילות, ככל הנראה, למקום בו שכנה עזרת הנשים. בפנים מצויים שרידי טורי עמודים המשרטטים את המקום בו הוצב ארון הקודש. באתר שער נוסף עם משקוף מעוטר במנורה בת שבעה קנים, וכן ספסל אבן ששימש את המתפללים ושרידי מקווה ששכן בתוך בית הכנסת עצמו.
בחזית בית הכנסת מבנה בן שתי קומות שאורכו כארבעה מטרים. זהו מבנה קבורה, שבקומתו הראשונה מצויות גומחות למתים וכריות אבן למראשותיהם. שנים רבות הייתה מקובלת הסברה שזה הוא קברו של שמאי הזקן ושל אשתו. ליד המבנה ישנן מערות, מקום קבורת תלמידי שמאי הזקן. במורד אפיקו של נחל מירון, לצד החניון בגדתו הדרומית של הנחל נמצאת טחנת קמח ישנה ששימשה לטחינת קמח בכח מי מעין מירון עד תחילת המאה ה-20. כיום (2009) המקום מוזנח, ולא משולט.
סקולבוי קיו
קווינסי מת'יו הנלי (באנגלית: Quincy Matthew Hanley; נולד ב-26 באוקטובר 1986), הידוע גם תחת שם הבמה סקולבוי קיו (Schoolboy Q), הוא ראפר אמריקאי מדרום לוס אנג'לס, קליפורניה. ב-2009 הנלי חתם בחברת התקליטים העצמאית טופ דואוג אנטרטיינמנט, ובמרץ 2012 חתם חוזה הקלטות באינטרסקופ רקורדס. הנלי הוא גם חבר בהרכב ההיפ הופ בלאק היפי, יחד עם אב-סול, ג'יי רוק וקנדריק לאמאר.
תחילת חייו.
קווינסי הנלי נולד ב-26 אוקטובר 1986 בבסיס צבאי בוויסבאדן שבגרמניה, בזמן שההורים שלו היו פרודים. אמו לא נתנה לו את השם משפחה שלה או של אביו, אלא בחרה לו שם משפחה חדש. אביו של הנלי המשיך לעבוד בצבא בעוד אמו עברה לגור עמו בטקסס, ובהמשך עברה לקליפורניה. מגיל 6 עד 21 שיחק הנלי פוטבול. לאחר שסיים ללימוד בתיכון קרנשאו, הוא למד במכללה הקהילתית גלנדייל, במכללת לוס אנג'לס סיטי, במכללת סאות'ווסט ובמכללת צפון לוס אנג'לס. בראיון שנערך עמו התייחס הנלי למקור הכינוי שלו: "כשהייתי בבית ספר, כל החברים שלי קראו לי סקולבוי. השם שלי הוא קווינסי (Quincy), ולכן אני רק הדבקתי לסקולבוי קיו (Q)".
קריירה מוזיקלית.
2006 – 2009: ההתחלה.
ב-2006 החל לעבוד עם טופ דואוג אנטרטיינמנט, הוא הקליט באולפן הביתי שלהם ושיתף פעולה בשירים של אומנים מחברת התקליטים. ב-29 ביולי 2008 הוציא לאור הנלי את המיקסטייפ הראשון שלו, שנקרא "Schoolboy Turned Hustla". ב-2009 חתם הנלי בטופ דואוג אנטרטיינמנט, שם הוא הקים לאחר מכן את ההרכב בלאק היפי יחד עם קנדריק לאמאר, אב-סול וג'יי רוק.
ב-2009 הסתכסך הנלי עם הראפר 40 גלוק. סקולבוי קיו הוציא לאור דיס, שנקרא "(Ezell (40 Glocc Killa". מאוחר יותר אמר הנלי בראיון שנערך עמו, מדוע החל הסכסוך בינו לבין 40 גלוק: "הוא אמר דברי דיבה על טייגה, הוא אח שלי הקטן. הוא המציא הרבה שקרים ושמועות עם ויין שאני באמת לא אוהב, והרגשתי חוסר כבוד אמיתי מהליצן הזה". הוא המשיך ואמר: "זה נגמר איתו, אני עשיתי מה שעשיתי, אני אמרתי מה שאמרתי ואני לא רוצה לרדת עליו יותר, מכיוון שהוא בבירור לא ברמה שלי... אז למה שאני אקטרג את עצמי עם מפסידן?".