בשנת 1938, בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (המרד הערבי הגדול), נרצח אבינעם, בנה החמישי (לזכרו ניטע הגן הבוטני במכללת דוד ילין). בעקבות מאורעות אלה והתנהלות השלטון הבריטי כלפי היישוב היהודי באותה עת, החליטה, יחד עם בעלה, להחזיר את אותות הכבוד. במכתב שמוען לנציב העליון כתבה: .
ילין העלתה על הכתב את קורות חייה בירושלים. בשנת 1938 חיברה ספר זיכרונות בשם "לצאצאי: זכרונותי". ב-1941 סיימה את חלקו השני. התחילה לכתוב גם חלק שלישי, אך לא הספיקה לסיימו. הספר מהווה תיאור נדיר של החיים בארץ ישראל בתקופה זו.
אחרי פטירת בעלה בשנת 1941, ייסדה לזכרו את "פרס ירושלים ע"ש דוד ילין".
ילין נפטרה בירושלים בכ"ד בניסן תש"ג, בגיל 75. נקברה בבית הקברות בהר הזיתים בחלקת הפרושים.
עזרת נשים.
אמה של ילין, חיה ציפורה (ציפה) פינס, ייסדה בשנת 1894 את אגודת "עזרת נשים הכללית". בשנת 1905 הקימה האגודה את בית החולים לחולי נפש וחשוכי מרפא (מאוחר יותר נקרא "עזרת נשים" וכיום "הרצוג"). ילין סייעה לה בניהול האגודה והמוסד, והחל מ-1912 החליפה אותה בתפקיד נשיאת המוסד.
ילין השתתפה גם בייסודו ובניהולו של מעון ובית מלאכה לבנות ישראל בירושלים (1910-14). המעון יועד לבנות למשפחות חרדיות שהוריהן סירבו לשלוח אותן לבית ספר. לאחר ששבה מהגלות בדמשק ב-1918, המשיכה בפעילות ציבורית ב"עזרת נשים" ובמוסדות: "חברת גמילות חסד" (החל מ-1928), לשכת בנות ברית "בת ציון" (הייתה נשיאתה הראשונה) ו"בית העולים".
צאצאיה.
לאיטה ודוד היו שבעה ילדים - בת בכורה, חמישה בנים ובת זקונים:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטה:
חוסיין סירי
חוסיין סירי פאשה (בערבית: حسين سري باشا; 1894–1960) היה פוליטיקאי מצרי ששימש שלוש פעמים כראש ממשלת מצרים.
ביוגרפיה.
חוסיין סירי נולד בשנת 1894. הוא היה פוליטיקאי עצמאי ולא נמנה עם מפלגה כלשהי, אבל היה מקורב למונרכיה ולכן התברג בעמדות מפתח פוליטיות. כהונתו הראשונה של סירי כראש ממשלה החלה ב-15 בנובמבר 1940, לאחר מותו של קודמו חסן סברי. כהונה זו הייתה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, כאשר החשש מפני הפסד הבריטים לקורפוס אפריקה של ארווין רומל הגרמני היה בשיאו. במאי 1941 הגיעו הכוחות הגרמנים עד לגבולה המערבי של מצרים, ובאותה עת גם בוצעה הפיכה בעיראק והוקמה בה ממשלה פרו-נאצית. ממשלת סירי אמנם ניהלה מדיניות פרו-בריטית, אך הייתה נתונה ללחצים עזים מבית ומחוץ. ביולי ביצע סירי חילופי גברי בממשלתו, לאחר שהצליח לגייס את הגוש הסעדי לתמיכה בממשלתו ומינה מן המפלגה שרים בהתאם. אולם תמיכה זו לא הספיקה, בייחוד כאשר מפלגת הופד החזקה ישבה באופוזיציה. בקיץ 1941 אמנם החזית הצבאית בלוב התייצבה, אבל המצב הכלכלי היה בכי רע ומחירים של מוצרי יסוד רבים האמירו. בינואר 1952 בעקבות מחסור בלחם החלו מהומות בקהיר, שבעקבותיהן התפטרו מספר שרים מן הממשלה. באותו חדש הממשלה ניתקה את היחסים עם צרפת של וישי, בדרישה בריטית, והדבר אך הגביר את התרעומת מצד הפרלמנט ומצד המלך. בפברואר 1942 חידשו הגרמנים את ההתקדמות הצבאית לעבר מצרים, ובמצב זה התגברו המהומות. ב-2 בפברואר 1952 התפטר סירי מראשות הממשלה. הבריטים כפו על המלך פארוק דרך אולטימטום צבאי את מינוי ראש מפלגת הופד, מוסטפא אל-נחאס, למחליפו.
כהונתו השנייה של סירי החלה ב-26 ביולי 1949, בעקבות מינוי ישיר של פארוק. סירי החליף את אבראהים עבד אל-האדי מהגוש הסעדי. נוכח המהומות הגוברות במצרים לאור הסכמי שביתת הנשק עם ישראל שחתמו את מלחמת העצמאות, וכן בעקבות הוצאת האחים המוסלמים מחוץ לחוק, קיווה פארוק שאם יפטר את עבד אל-האדי יוכל מחליפו ליצור קואליציה ממשלתית רחבה. סירי אכן הצליח להרכיב ממשלה ולשתף בה את הופד ומפלגות גדולות אחרות, וכך אפשר יציבות שלטונית לזמן מה. סירי ביטל את הממשל הצבאי שנקבע בעקבות הפלישה של הצבא המצרי לארץ ישראל, וכן שחרר אסירים מדיניים רבים. אולם, המבנה הרב-מפלגתי של הממשלה היה שברירי וקרס לאחר מספר חודשים. ב-3 בנובמבר 1949 הוטל על סירי להקים ממשלת מעבר עד לבחירות. בבחירות שנערכו ב-12 בינואר 1950 זכתה מפלגת הופד, ומוסטפא אל-נחאס חזר לראשות הממשלה.
כהונתו השלישית של סירי באה בעקבות קריסת שלטון הופד בינואר 1952. קריסת השלטון הביאה לשורה של ממשלות קצרות-טווח שנפלו בזו אחר זו. סירי החליף ב-2 ביולי 1952 את נג'יב אל-הלאלי בתפקיד, לאחר שזה התפטר, אך ממשלתו שרדה פחות מחודש ונפלה ב-22 ביולי. סירי, שהפנים את המחלוקות הקשות שהתגלעו בין הצבא לבין המלך, ניסה לשכנע את פארוק למנות את נציג הקצינים מוחמד נגיב לשר ההגנה בממשלתו. המלך סירב בתוקף לדרישה זו, ובעקבות זאת נפלה ממשלתו של סירי. אל-הלאלי החליף את סירי, אך ממשלתו נפלה למחרת בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים.
חוסיין סירי נפטר בשנת 1960.
טירת צבי (פירושונים)
קומודורו ריבדביה
קומודורו ריבדביה (בספרדית: Comodoro Rivadavia, לעיתם מקוצר ל"קומודורו") היא העיר הגדולה ביותר בפרובינציית צ'ובוט בארגנטינה. העיר ממוקמת במפרץ סן חורחה , בחוף האוקיינוס האטלנטי, והיא העיר החשובה ביותר באזור זה. העיר נחשבת לבירת הנפט הלאומית של ארגנטינה.
היסטוריה.
הדחיפות למציאת נתיבים קצרים כדי להוביל סחורה אל ומהעיירה סרמיינטו יצרה צורך ביצירת נמל באזור מפרץ סן חורחה. הצורך הביא בסופו של דבר לייסודה של העיר. לקראת סוף המאה ה-19 החלו חיפושים אחר מקום מתאים לבניית הנמל, בעזרת בני שבטים מקומיים. הקורבטה "לה ארחנטינה" בפיקוד קומודור מרטין ריבדביה, הגיעה לאזור במהלך משימת גישוש ועצרה במעגן. תחילה נקראה העיר על שם המלח הספרדי פרנסיסקו אוורדו טיי אי פרדס, אך השם שונה ב-1901 לקומודורו ריבדביה כהוקרה למרטין רבדביה, המלח המהולל ונכדו של ברנרדינו ריבדביה, נשיאה הראשון של ארגנטינה.
ב-1903 הגיעו 600 משפחות מהגרים בורים לאזור לאחר ההפסד במלחמת הבורים השנייה. ניתנו להם אדמות לחוות מסביב לעיר, אך היה מחסור מים שאילץ אותם להביא מים בעגלות חמורים. ב-1907 הם החלו לקדוח על מנת למצוא מים, אך במקום זאת מצאו נפט. למרות שרוב הנפט היה באדמותיהם, עקב החוק הארגנטינאי שקבע שהנפט יועבר לבעלות המדינה הם לא היו יכולים ליהנות מרווחי הנפט באופן ישיר ועברו לאזור סרמיינטו כדי להקים חוות שם. גילוי הנפט גרם לגדילה בקצב מסחרר של קומודורו ריבדביה, וליצירת תעשייה גדולה שהעיר התפחתה סביבה. ב-1910 נבנתה מסילת רכבת לסרמיינטו, שהביאה לפיתוח העיר. יצירת חברת YPF, חברת הנפט הראשונה בעולם בבעלות ממשלתית, הובילה להתפתחות נוספת של העיר, אשר בנוסף הואצה בסוף שנות ה-50 לאחר שהממשל עודד חברות זרות לבוא לאזור.
במשך תקופת הזמן הקצרה בין 1943 ל-1955, קומודורו ריבדביה הייתה בירת טריטוריית קומודורו ריבדביה, אשר הייתה חלק מצ'ובוט.
למרות שהיום קומודורו ריבדביה לא מתבססת בעיקר על התעשייה הזו, היא עדיין קרויה "בירת הנפט הלאומית".
כלכלה.
העיר מתבססת על מספר ענפים כלכליים, בהם תעשיית טקסטיל, מספנה, מלט וכמובן תעשיית הנפט הענפה של העיר, אשר התפתחה מאוד מאז גילוי הנפט הראשון ב-1907, והעיר ואזורה נחשבים למובילים במדינה בהפקת נפט, עם הפקה יומית של כ-46,000 מ"ק נפט גולמי, שמהווים 46% מכלל ייצור הנפט הגולמי במדינה. הודות לתעשיית הנפט, התפתחה פעילות מסחרית גדולה בעיר, שהביאה אליה אנשים מרחבי ארגנטינה ומחוצה לה, ועזרה לפיתוח עסקים שונים.
קיים צינור המוביל גז טבעי מקומודורו ריבדביה לבירת המדינה בואנוס איירס.
תיירות.
כפר הנופש והפרבר רדה טיז'יז' ממוקם כ-12 ק"מ מדרום לעיר. הוא הוקם ב-1948 ומהווה כיום מרכז חשוב של תיירות בארגנטינה.
חינוך.
בעיר נמצאת האוניברסיטה הלאומית של פטגוניה סן חואן בוסקו, שהוקמה ב-1980.
תחבורה.
נמל התעופה הבינלאומי חנרל אנריקה מוסקוני ממוקם במרחק של 11 ק"מ מהעיר ומשרת אותה.
קומודורו ריוודוויה
אחמד נגיב אל-הילאלי
אחמד נגיב אל-הילאלי (ערבית: احمد نجيب الهلالي; 1 באוקטובר 1891 - דצמבר 1958) היה עורך דין ופוליטיקאי מצרי שכיהן פעמיים בשנת 1952 כראש ממשלת מצרים. כהונתו השנייה, שארכה יום אחד, הסתיימה בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים.
ביוגרפיה.
אחמד נגיב אל-הילאלי נולד ב-1 באוקטובר 1891 באסיוט שבמצרים. הוא למד משפטים בבית הספר למשפטים של הח'דיו ולאחר מכן החל לעבוד במערכת המשפט של מצרים. בשנת 1923 קודם לדרגת פרופסור ושימש בתפקידי ייעוץ במשרד החינוך המצרי. בשנים 1934–1936 שימש כשר החינוך המצרי בממשלתו של מוחמד תאופיק נאסים. לאחר מכן הצטרף למפלגת הופד ושימש כחבר בקבינט של ראש המפלגה מוסטפא אל-נחאס כאשר כיהן כראש ממשלה בשנים 1937–1938 ולאחר מכן גם בשנים 1942–1944.
בשנת 1951 פרש אל-הילאלי ממפלגת הופד. הוא מונה לראש ממשלת מצרים ב-2 במרץ 1952 לאחר שהתפטר עלי מאהר. בתקופה זו היו מהומות קשות במצרים, על רקע קריסת משטר הופד בינואר של אותה שנה, המאבק הגובר כנגד הבריטים על עצמאות מלאה והתעצמות הכוחות הצבאיים. אל-הילאלי העלה את המשכורות של אנשי הצבא והמשטרה, בתקווה שהדבר יסייע להשלטת יציבות ויפחית את המתיחות בין הצבא המצרי לבין המונרכיה. הממשלה פיזרה את הפרלמנט ב-24 במרץ, בתקווה לקיים בחירות חדשות במהרה. לבסוף, משהבין אל-הילאלי שהמלך מונע קביעת תאריך לבחירות, התפטרה הממשלה ב-28 ביוני 1952. חוסיין סירי, שהחליף את אל-הילאלי, התפטר לאחר פחות מחודש. אל-הילאלי חזר לראשות הממשלה ב-22 ביולי, אולם נשאר בתפקיד במשך יום בלבד, כאשר למחרת הודחה הממשלה בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים.