הנושא היה לפולמוס בין דתיים לאומיים וחרדים, ונכתבו על אודותיו חיבורים משני הצדדים. בראון מציע גישה התפתחותית ליחסו של החזון איש לרב קוק: יחס חם שהלך והידרדר עם השנים, עם היכרותם שהלכה והעמיקה ועם היחשפותו של החזון איש לפנים שונים של גישתו ההלכתית של הרב קוק, שעמדו בניגוד להשקפותיו. בכך נמצא פתרון סביר לנתונים המוצגים בכתבי הפולמוס בעניין זה.
המחלוקת המפורסמת ביותר בין שני האישים בענייני הלכה היא הפולמוס על אודות היתר מכירה בשנת השמיטה כפתרון אפשרי לבעיית אובדן התוצרת החקלאית בשנה זו, ונזקים נוספים שנגרמו לחקלאות בגלל הזנחת הקרקעות. החזון איש שלל את הפתרון מטעמים שונים, ומאידך פסק להקל בשאלות שונות שהובאו בפניו בהלכות שמיטה, על מנת לאפשר שמירת שמיטה ללא הסתמכות על ההיתר. בתוך כך האריך להשיג על הנימוקים שכתב הרב קוק להיתר ועל פסיקותיו בהלכות שמיטה בכלל.
יחסו לתנועת המוסר.
החזון איש גילה יחס ביקורתי כלפי רעיונות תנועת המוסר, אף שרחש חיבה לאישיה, חיבה שביטא במכתב לראש ישיבת חברון הרב שמחה זיסל ברוידא בהיותו בחור:
בשונה ממתנגדי תנועת המוסר בתקופת כינונה באמצע המאה ה-19, שמתחו ביקורת על אנשיה והאשימו אותם בקרבה רעיונית לתנועת ההשכלה היהודית, החזון איש, שנדרש לנושאים אלו במחצית הראשונה של המאה ה-20, כבר לא פקפק בכיוון זה. הוא סבר כי תפיסתה של תנועת המוסר, שלפיה מידות מתוקנות כשלעצמן יכולות להעניק לאדם כלים להתגבר על נטיותיו הטבעיות וליישר את דרכו לקווים הנדרשים לפי ההלכה, מוטעית. לדעתו, במבחן המציאות, בעת משבר או התנגשות ערכים, ישוב האדם לפעול לפי הנטייה הטבעית: יתר על כן, ייתכן כי דווקא מידותיו המתוקנות ומודעותו אליו יביאו את השם מבטחו בלימוד המוסר לביטחון בכוח הכרעתו של שכלו, גם במקרי שגיאה.
לפיכך, סבר החזון איש, אין להשתית מערכת ערכים ראויה על תשתית אחרת מזו שמציעה ההלכה: מחויבות מוחלטת לדקדוק ההלכה עד קוצו של יו"ד. מחויבות זו פועלת בשני מישורים: האחד – יומו של האדם מלא בניסיונות קטנים לקיים או לא לקיים את ההלכה, ניסיונות שקל לעמוד בהם, והם מחזקים את תודעתו הדתית של האדם; השני – במקרים שבהם דורש "דקדוק הדין" מאמץ מיוחד, רוכש האדם מיומנות בהתגברות על מידות "רעות" כמו עצלות ותאווה.
יחסו לתנועת החסידות.
החזון איש לא התייחס מפורשות בכתב לתנועת החסידות. יש מספר קטעים באמונה וביטחון שאפשר שכוונו כנגד החסידות. הוא התנגד לכמה מנהגים הנהוגים בקרב החסידים, ככתיבת צדי הפוכה בסת"ם וטבילה במקוה בשבת, ולעומת זאת שיבח אחרים, כגידול זקן, לבישת חליפה ארוכה ונישואין בגיל צעיר. הוא עודד חסידים לנסוע לאדמו"ר לשבת, אבל מנע בחורים מללכת לטיש חסידי בליל שבת, בטענה כי "בליל שבת חסר תורה בעולם". בביוגרפיות על דמותו הובאו עדויות על כך שבאופן רעיוני התנגד לדרך החסידות, בהמשך להערצתו הגדולה לגר"א ולדרכו. למרות זאת, דעתו זו לא באה לידי ביטוי מעשי מכיוון ש"היום יש לנו מספיק מאבקים מבחוץ". הוא היה ביחסי ידידות עם אדמור"י דורו, ומקורביו שהיו ממשפחות חסידיות עודד אותם להמשיך במנהגם.
על היסטוריה ועל הגיוגרפיה.
החזון איש סבר כי חקר התנהלותם של גדולי החכמים הוא הכרח המציאות, ורק על ידי ידיעה והכרה אמיתית באופיים ניתן ללמוד ממעשיהם. אין תועלת בהכרה שַבּלונית של החכמים כולם כמותג אחיד של שלמות מסוג מסוים. לגישתו זו נתן ביטוי במכתבו המפורסם, המכיל גם התייחסות הלכתית לבעייתיות לכאורה של מחקר זה, בשל איסור לשון הרע:
עם זאת, החזון איש גילה מידה רבה של ספקנות באשר לקורות העיתים כפי שהם מסופרים בספרי ההיסטוריה ובביוגרפיות. לטעמו מעורבים בהם שקר ואמת זה לצד זה, ואין להסתמך על מידע היסטורי כתוב בלי בחינה הסתברותית של המאורעות המתוארים. הוא תולה זאת ביצר החידוש של ההיסטוריונים ובהיתלות אוטומטית של היסטוריונים מאוחרים באלו שקדמו להם מבלי שיפוט ביקורתי:
ספריו.
ספריו של הרב אברהם ישעיהו קרליץ, שהעניקו לו את כינויו "החזון איש", מקיפים את כלל מקורות ההלכה היהודית, למן התלמוד ועד פוסקי ההלכה האחרונים. הספרים מצטיינים בקיצור רב, שכופה על ההוגים בתורתו להעמיק ולדקדק בלשונו; קריאה סתמית בספר אינה מביאה את המחפש אל מבוקשו, ולכן הוא מוכרח לברר מה גרם למחבר לנטות מהפירוש המקובל, ולפלס לו דרך חדשה בהגיונו שלו.
בספריו עסק בשיטתיות כמעט בכל הסוגיות התלמודיות, ולא נמנע מעיסוק מפורט גם בסוגיות מורכבות, כמו הסוגיות האסטרונומיות ("חכמת התכונה"), הנוגעות להלכות קידוש החודש ודורשות ידע מתמטי, שאותו רכש בעצמו. בכתביו בנושאים אלו, בין היתר, הוא מתעמת עם קביעותיו של האסטרונום איש תנועת ההשכלה היהודית חיים זליג סלונימסקי, עורך עיתון "הצפירה", בסדרת מאמרים שפרסם בעיתונו.
הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל הספיד את החזון איש באומרו שספריו היו נחשבים מאוד גם לפני מאות שנים, והוסיף: "איזה זכייה [=זכות] היא, שיתפרסמו ספרי האדם בחייו כל כך, עד שיקראו את שמו על שם ספריו, ולא ידעו את שם המחבר. כי רוב האנשים אינם יודעים אל נכון את שמו של החזון איש...".
אחיינו הרב שמריהו גריינימן מוּנה על ידו לאחראי על הדפסת כתביו, ולאחר פטירתו בראש השנה תשנ"ב ממשיכים בכך בניו שמואל וישעיהו. אף על פי שעל פי דין תורה אינם יורשים חוקיים של החזון איש, בית הדין של הרב נסים קרליץ התבקש להורות כי הזכויות שייכות להם, מפני שהספרים לא היו שייכים לחזון איש אלא לגיסו, הרב שמואל גריינימן, שעסק בהדפסת כתב היד ושמו מופיע בראש הספרים.
חזון איש.
סדרת ספרי הערות, חידושים ופסקי הלכה על התלמוד הבבלי והירושלמי, על משנה תורה להרמב"ם, ועל השולחן ערוך. זו סדרת ספריו העיקרית של הרב קרליץ, והוא מכונה "החזון איש" על שמה.
בשם הספר נרמז שם המחבר בראשי תיבות: אברהם ישעיהו. והוא מתכתב עם הפתיח לספר ישעיהו: בשל צניעותו, לא חתם את שמו על ספריו, אלא חתומים עליהם המו"לים שלהם: על ספרו הראשון חתום מעבר לדף השער אחיו הרב משה קרליץ; ועל שאר ספריו – הרב שמואל גריינימן. משפחתו של הרב גריינימן עוסקת עד היום בהדפסת הספרים.
קונטרסים מתוך הספר, כמו "קונטרס שמונה עשרה שעות", "קונטרס השיעורים" ו"קונטרס המוקצה", זכו למהדורות נפרדות ואף למהדורות מבוארות ומוערות.
אמונה וביטחון.
זהו מאמר השקפה המרכז את יסודות הגותו של החזון איש בתחום מחשבת ישראל. חלקיו שנמצאו ונדפסו עוסקים בעיקר בנושאי אמונה, ביטחון, מוסר והלכה, תורת המידות, הדמיון והשכל, רוח הקודש ונבואה. המאמר נדפס בסוף הכרך בנושא "טהרות" בסדרת ה"חזון איש" וכן במהדורות רבות כספר בפני עצמו והיה לנכס צאן ברזל בספרות המחשבה האורתודוקסית.
גליונות.
החזון איש נהג לרשום את הערותיו בשולי גיליונות הספרים שבהם השתמש. מגיליונות אלו מתפרסמות הערותיו לספרים שונים מעת לעת, בכתבי עת תורניים ובמהדורות מחודשות של הספרים עליהם רשם את הערותיו.
הערותיו על ספרו של הרב חיים סולובייצ'יק מבריסק, "חידושי רבנו חיים הלוי", על משנה תורה להרמב"ם, נדפסו בספר נפרד בשם "חזון איש - גליונות לחדושי רבנו חיים הלוי", ובמהדורות מאוחרות של חידושי רבנו חיים הלוי, כנספח בסוף הספר בשם "גליונות חזון איש". לאחר פרסום גליונות אלו, יצא לאור בניו יורק ספר בשם "להט החרב המתהפכת - לשמור את דרך עץ החיים", מטרתו המוצהרת של המחבר, ליישב את השגותיו של החזון איש על תורתו של הרב סולובייצ'יק.
ספרי יסוד של הלמדנות הישיבתית כמו "שב שמעתתא", ספרו של הרב אריה לייב הלר, נדפסו במהדורות מיוחדות עם הערותיו של החזון איש.
בנוסף, במהדורות רבות של ספרי הלכה פופולריים, כמו ה"משנה ברורה" ו"קיצור שולחן ערוך", נדפסו בווריאציות שונות "ליקוטי חזון איש" ו"פסקי חזון איש", חיבורים אלו, המבוססים על ציטוטים מכתביו, מתמקדים בדרך כלל בנקודות בהן דעתו ההלכתית של החזון איש עומדת בסתירה להכרעת המשנה ברורה.
מתלמידיו.
תלמידי חכמים רבים ראו את עצמם כתלמידיו וניהלו את אורח חייהם ואת המוסדות שבראשם עמדו בהתייעצות עמו. מלבד אלו התרכז סביבו חוג תלמידים צעירים שזכו לקרבה מיוחדת מצידו. סביב חלק מתלמידים אלו התגבש לימים חוג חזון איש.
משפחתו.
משפחת החזון איש, משפחת קרליץ, נחשבת לאחת המשפחות המיוחסות בעולם הליטאי בדורנו. היא מתייחסת לרבי אריה לייב הלוי אפשטיין, בעל "הפרדס", רבה של קניגסברג במאה ה-18. דודנו של החזון איש הוא חוקר התלמוד הרב פרופ' שאול ליברמן (שתי אימהותיהם היו בנותיו של הרב שאול קצנלבוגן).
לחזון איש היו כמה אחים, אחיו הבכור היה הרב מאיר קרליץ, מראשי ועד הישיבות בארץ ישראל; בניו היו הרב שלמה שמשון קרליץ והרב חיים שאול קרליץ. אחיו הרבנים יצחק ומשה קרליץ, נספו בשואה.
אחותו מרים נישאה לרב יעקב ישראל קַניֶבסקי ("הסטֶייפּלֶר"), ממנהיגי הציבור הליטאי לאחר פטירת גיסו. אחות נוספת, צביה, נישאה לרב שמואל גריינימן, אביו של הרב חיים גריינימן. אחות שלישית, בתיה, נישאה לרב נחום מאיר ציבולניק, שהחליף את שמו לקרליץ כשם חמיו; בנו הוא הרב נסים קרליץ, חבר מועצת גדולי התורה. שתיים מאחיותיו נספו בשואה: בדאנה ובעלה הרב שמואל אליהו קהאן, והניה חיה ובעלה הרב אבא סוויאטיצקי.
לחזון איש ולאשתו לא היו ילדים. גיסיו, הרב שמואל גריינימן והרב יעקב ישראל קניבסקי, הפקידו בידיו את חינוך ילדיהם.
הנצחתו.