יותר מעשר שנים לאחר בכורת אגם הברבורים במוסקבה בשנת 1877, בתנאים הלא נוחים דאז, החל שיתוף הפעולה בין מריוס פטיפה לבין צ'ייקובסקי. פטיפה, שכבר הוכרז אז כ"נסיך הבלט", ציין במדויק למלחינים את אופי המוזיקה, את הקצב, את המקצב ואת היקף המוזיקה הרצוי. גיבוש הבלט הושפע גם מאירועים פוליטיים. בשנת 1881 עלה לכס המלוכה אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, בתקופת שלטונו התחדשה הכמיהה והנוסטלגיה לפאר ולזוהר של חצר לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בוורסאי. איוון וז'בולוז'סקי השתלט על ניהול תיאטראות הצאר ורצה לשעשע את חצר הצאר ואת הקהל היוקרתי בסנקט פטרבורג בהופעות בלט ברמה גבוהה מבעבר. ממנו נולד הרעיון של הופעות בלט מהאגדות בוורסאי. במקור, רעיונות אלה שימשו למטרה של "להזכר במלך השמש". לכן בחר וז'בולוז'סקי את סיפור האגדות La Belle au bois dormant (היפהפייה הנרדמת) מאת מספר הסיפורים הצרפתי שארל פרו וכתב מתוכו את הלברית של הבלט. הוא גם עיצב את התפאורות ואת התלבושות בעצמו וביקש מצ'ייקובסקי לחבר את המוזיקה. באוגוסט 1888 מסר וז'בולוז'סקי את הלברית של היפהפייה הנרדמת לפטיפה, כדי להכין תוכנית בלט לצ'ייקובסקי. פטיפה השלים את תוכנית הקומפוזיציה של הבלט בן חמש המערכות עד 5 ביולי 1889, אך בינתיים העביר מייד לידיו של צ'ייקובסקי את החלקים שהושלמו. הופעת הבכורה התקיימה כעבור חצי שנה בתיאטרון מרינסקי בסנקט פטרבורג.
עלילה.
תקופה: הבארוק
מקום: אירופה
פרולוג.
חדר בארמון המלך.
המלך פלוריסטן ואנשי חצרו חוגגים את הטבלתה של בת-המלך, הנסיכה אורורה. הפיות מעניקות מתנות לבת הסנדקאות החדשה שלהן, כשפיית הלילך עומדת בראשן. החגיגה נקטעת כאשר קטאלאבוט, שר-הטקס האחראי על רשימת המוזמנים, מבין ששכח להזמין את הפיה קרבוס. קרבוס מופיעה מלווה במשרתיה המרושעים ונשבעת לנקום את נקמתה. היא חוזה שיום אחד תדקור אורורה את אצבעה ותמות. אבל פיית הלילך מתערבת: היא מבטיחה שאורורה לא תמות, אלא תשקע בשינה עמוקה, ותתעורר מנשיקת אהבה של נסיך.
מערכה ראשונה.
גן הארמון.
אורורה חוגגת את יום הולדתה העשרים והמלך מאושר על כך שנבואתה של קרבוס לא התקיימה. מספר נשים איכרות נמצאות בגן כשהן סורגות ומיד מצווים לשלוח אותן לכלא, אך המלכה מתערבת לטובתן והמלך סולח להן. לנשף יום ההולדת מגיעים ארבעה נסיכים, כדי לבקש את ידה של אורורה. אורורה נכנסת, מקסימה אותם, ורוקדת עם כל אחד מהם. בזמן שאורורה מתלבטת במי מן הנסיכים לבחור, היא שמה לבה לאישה זקנה הטווה בפלך לפי קצב המוזיקה. אורורה נוטלת את הפלך בידה ורוקדת עמו כדי להרשים את מחזריה. אלא שאז היא דוקרת את אצבעה, ותוך רגעים ספורים, היא נופלת ארצה מחוסרת הכרה. האישה הזקנה חושפת את עצמה כקרבוס, ולאחר שנמלטה מחרבותיהם של הנסיכים, נעלמת בענן עשן. פיית הלילך מופיעה, ושעה שנושאים את הנסיכה אל תוך הארמון, מציינת כי באה לקיים את הבטחתה. בהינף שרביטה, מפילה הפיה הטובה תרדמה עמוקה על חצר המלכות כולה ויער עבות צומח מסביב לטירה.
מערכה שנייה.
תמונה ראשונה: יער ליד הארמון הישן.
הנסיך דזירה ואנשי חצרו יוצאים לציד. הוא מתעייף ושולח אותם לצוד בלעדיו. כאשר הוא נשאר לבדו, מופיעה פיית הלילך בסירה עשויה מאם-הפנינה ומראה לו חיזיון של אורורה היפהפייה באומרה כי זו נועדה להיות לו לאישה. הנסיך מוקסם ממנה, אבל בכל אשר הוא מנסה לגעת בה, היא מתחמקת ממנו. הוא מפציר בפיית הלילך להראות לו היכן ניתן למצוא את מושא החזיון הזה במציאות. בעוזרה לו לעלות על הסירה, מבטיחה לו הפיה שתיקח אותו לשם.
תמונה שנייה: חדרה של אורורה.
אורורה ישנה על מיטת-אפריון רחבת-ידיים, מוקפת בחצר הישנה. הנסיך דזירה ופיית הלילך אצים לצידה של אורורה. לשווא הוא קורא אליה על מנת להעיר אותה ואז, בייאושו, מנשק אותה. הכישוף נשבר ואורורה מתעוררת. גם שאר החצרנים מתעוררים, והטירה כולה קמה לתחייה. מוקסם מיופייה ועדינותה של אורורה, מבקש דזירה מן המלך את ברכתו.
מערכה שלישית.
חצר המלכות.
אנשי-החצר מתאספים יחדיו לכבוד חגיגות החתונה. המלך נותן סימן, והחגיגות מתחילות: קודם כל כמה ריקודי עם, ואז תהלוכה של דמויות אגדתיות. החתן והכלה מקבלים במתנת חתונה אבני ספיר ויהלום עם כסף וזהב. דזירה ואורורה חותמים את הסיפור יחדיו עם דואט שכולו אהבה וניצחון.
צ'ארלס ו. מילס
צ'ארלס וייד מילס (באנגלית: Charles Wade Mills; 3 בינואר 1951 – 20 בספטמבר 2021) היה פילוסוף. הוא נולד באנגליה, גדל בג'מייקה ולמד באוניברסיטת איי הודו המערבית ובאוניברסיטת טורונטו. היה פרופסור לפילוסופיה במרכז לתארים מתקדמים של אוניברסיטת העיר ניו יורק, וכן פרופסור לפילוסופיה מוסרית ואינטלקטואלית באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
ביוגרפיה.
צ'ארלס וייד מילס נולד ב-3 בינואר 1951 באנגליה, וגדל באי ג'מייקה. בשנת 1971 קיבל תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת איי הודו המערבית, ולאחר מכן תואר שני ושלישי בפילוסופיה מאוניברסיטת טורונטו. עבודת הדוקטורט שלו נשאה את הכותרת "ביטויי אידאולוגיה במחשבתם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס". עד שנות ה-90 תמך במטריאליזם היסטורי.
בשנות ה-70 לימד פיזיקה במספר מכללות טכנולוגיות בקינגסטון, בירת ג'מייקה. לאחר שהשלים תואר דוקטור בפילוסופיה עבר לארצות הברית. בשנים 1987–1990 לימד פילוסופיה באוניברסיטת אוקלהומה, ובשנים 1990–2007 היה פרופסור מן המניין באוניברסיטת אילינוי בשיקגו. בשנים אלה רכש אזרחות אמריקאית.
לאחר מכן היה פרופסור לפילוסופיה במרכז לתארים מתקדמים של אוניברסיטת העיר ניו יורק, ופרופסור לפילוסופיה מוסרית ואינטלקטואלית באוניברסיטת נורת'ווסטרן. בשנת 2017 נבחר כעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
מילס מת ממחלת הסרטן בניו יורק ב-20 בספטמבר 2021.
ספריו.
ספרו הראשון והידוע ביותר של מילס, "החוזה הגזעני" (The Racial Contract), ראה אור בשנת 1997. הוא זכה בפרס על חקר זכויות האדם באמריקה הצפונית. מאיר עמור תיאר את התזה המרכזית של הספר:
מילס דחה את הטענה לפיה הליברליזם המודרני הוא אוניברסלי, בגלל האלמנטים הגזעניים שהוא זיהה בו. לדבריו, הליברליזם יהפוך באמת לאוניברסלי כאשר ישולבו בו התובנות של זרמים רדיקליים יותר, בהם מרקסיזם, פמיניזם ורדיקליזם שחור.
בספר "Blackness Visible" הוא מתאר את שורשיה הלבנים של הפילוסופיה המערבית. לדבריו, "הפילוסופיה המערבית, מבלי שהיא מודעת לכך, מפשטת ומרחיקה את המאפיינים המרכזיים של חיי האפריקאים שהועברו בניגוד לרצונם לאמריקה: הכחשת אנושיותם של השחורים והיאחזותם העיקשת באנושיות זו."
בספר "From Class to Race" מתרחק מילס מהמרקסיזם, ומזהה בו אלמנטים גזעניים, כיוון שלדבריו חלוקת העבודה בחברה והקצאת המשאבים מכוונים לשיפור חייהם של הלבנים, ולכן התורה המרקסיסטית לא יכולה לספק שוויון בין-גזעי אמיתי.
מילס סיכם את רעיונותיו בספרו האחרון, "Black Rights/White Wrongs", בו תבע מהפילוסופים לתת מענה לבעיות החברתיות הקיימות כיום במקום לעסוק ברעיונות תאורטיים, ולהראות כיצד ניתן "ליישם תאוריות של מוסר כדי לפתור בעיות אמיתיות של אנשים אמיתיים".
מנחם נחום מאיצקאן
מושל פנסילבניה
מושל קהיליית פנסילבניה (באנגלית: Governor of the Commonwealth of Pennsylvania) הוא ראש הרשות המבצעת של ממשלת מדינת פנסילבניה שבארצות הברית, והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של המדינה. על המושל מוטלת החובה לאכוף את חוקי המדינה, הסמכות לאשר הצעות חוק שהתקבלו בבית המחוקקים המדינתי או לחלופין להטיל עליהן וטו, או לכנס את בית המחוקקים למושב מיוחד. כמו כן, בסמכות המושל להעניק חנינות חוץ מבמקרים של הדחה, אלא אם כן ניתנה המלצה ממועצת החנינות של פנסילבניה.
על פנסילבניה משלו שבעה נשיאי המועצה הביצועית העליונה ו-47 מושלים, כאשר שני מושלים (רוברט פטיסון וגיפורד פינצ'ו) כיהנו בתקופות כהונה לא רצופות, ובסך הכל 55 תקופות כהונה בשתי משרות אלה. תקופת הכהונה הארוכה ביותר הייתה של המושל הראשון, תומאס מיפלין, שמילא שלוש תקופות כהונה כמושל בנוסף לשנתיים כנשיא הקונגרס הקונטיננטלי. תקופת הכהונה הקצרה ביותר זקופה לזכותו של ג'ון ק. בל הבן, שאייש את תפקיד המושל 19 ימים בלבד כמושל בפועל לאחר שקודמו, אדוארד מרטין, התפטר. המושל הנוכחי הוא טום וולף, שתקופת כהונתו החלה ב-20 בינואר 2015.
חוקת 1790 ביטלה את המועצה הביצועית העליונה (Supreme Executive Council of the Commonwealth of Pennsylvania) והחליפה את תפקיד נשיא המועצה במושל, וקבעה תקופת כהונה בת שלוש שנים שהתחילה ביום שלישי השלישי בחודש דצמבר שלאחר הבחירות, כאשר המושלים אינם רשאים לשרת יותר מתשע שנים במהלך תקופה של תריסר שנות כהונה. החוקה משנת 1838 העבירה את ראשית הקדנציה ליום שלישי השלישי בחודש ינואר שלאחר הבחירות, ואפשרה למושלים לכהן שש שנים בלבד מתוך תשע. חוקת 1874 האריכה את כהונת המושל לארבע שנים, ואסרה על המושלים לכהן שתי תקופות כהונה רצופות. החוקה הנוכחית, שהתקבלה ב-1968, שינתה כלל זה ואפשרה למושלים לכהן בשתי תקופות כהונה רצופות.
מילטון שאפ היה המושל הראשון שכמילא את תפקידו בשתי תקופות כהונה רצופות, וטום קורבט היה המושל המכהן הראשון שהפסיד בבחירות לתקופת כהונה נוספת.