הבתים באמנה היו נטולי מטבחים, והחברים נהגו לאכול בחדרי אוכל בקבוצות של 30–45 אנשים. המטבחים המשותפים, שלכל אחד מהם היה גן ירק משלו, ארחו את הארוחות. הגברים היו יושבים ליד שולחן אחד, והנשים עם הילדים הקטנים היו יושבים ליד שולחן נפרד. טרם הארוחה ולאחריה נהגה הקהילה להתפלל בשפה הגרמנית. הארוחות לא נחשבו לאירועים חברתיים ולפיכך השיחה במהלך הארוחה לא הייתה מקובלת.
מספר המטבחים השיתופיים ביישובי אמנה הגיע בשיאו ל-55. 16 מתוכם היו באמנה, 10 באמנה התיכונה, 9 בהומסטד, 6 באמנה הדרומית ואמנה המזרחית וארבע באמנה המזרחית ובאמנה הגבוהה. מנהלת המטבח (Küchebaas) עסקה בבישול, הגשה, שימור וגידול לול תרנגולות. צוות המטבח מונה על ידי הברודראט. המטבחים היו על פי רוב במבנים גדולים ודו קומתיים, ולהם היה צמוד בית המנהלת. הם כללו על פי רוב תנור לבנים גדול, תנור עצים או פחם, וכיור באורך כשישה מטרים. בתחילה נדרשו להביא מים מהבאר הקרובה להם, אך היו הבניינים הראשונים במושבות שחוברו לקווי מים.
בסביבות 1900 החלה תפיסת המטבח המשותף להשחק וחברים נשואים החלו לאכול בביתם. האוכל המשיך להיות מוגש במטבחים המשותפים אולם עקרות בית היו לוקחות אותו הביתה. צוות המטבח וחברים רווקים הוסיפו לאכול במטבחים המשותפים.
כל מטבח פעל בנפרד לפי נהגים שונים במעט, אך עם זאת התפריטים תוקננו במידה רבה במושבות כך שימנע מצב של אפליה במזון שמקבלים החברים במטבחים השונים. במוצאי שבת היו מוגשות נקניקיות חזיר או כותלי-חזיר, תפוחי אדמה מבושלים, גבינת קוטג' עם עירית, לחם עם גבינת שמנת ושטרויזל. ארוחת הצהריים בימי ראשון הייתה מרק אורז, תפוחי אדמה מטוגנים, תרד מוקרם, בקר מבושל, שטרויזל ותה או קפה. התפריטים השתנו עם עונות השנה; לדוגמה, בסתיו ובחורף הוגש יותר בשר בקר וחזיר שכן היה קל יותר לשמור עליו טרי.
עבודה וכלכלה.
נשים באמנה עבדו בעיקר במטבחים המשוטפים, בגני הילדים, בכביסה ובעוד כחמישה עיסוקים. כברים לעומת זאת הועסקו ב-39 סוגי עבודות שכללו ספר, קצב, חייט, מפעיל מכונה ורופא. גם הילדים השתתפו בעבודות מסוימות כמו קציר וחקלאות, ובנות סייעו בעבודות המטבח. עד גיל שנתיים שהו הילדים עם אמהותיהם. לאחר מכן הלחו לגן ילדים עד גיל 7 ובהמשך למדו בבית ספר שיה ימים בשבוע במהלך כל השנה עד גיל 14 או 15. בבית הספר הם קילפו ניקו ומיינו גרעיני תירס, קטפו פירות, ולמדו קריאה, כתיבה וחשבון.
הקהילה נודעה בסבר פנים יפות כלפי זרים, ונהגה לסייע לנזקקים שפנו אליה. בין היתר היו נותנים מזון ומקלט לחסרי בית שהגיעו למקום ברכבת, וחלקם אף נקלטו לעבודה כפועלים בשכר טוב, שלווה גם בזכות לאכול שלוש ארוחות בים במטבח המשותף ודיור. מלבד חסרי הבית, אמנה שכרה עובדים נוספים מן החוץ הן לעבודה תעשייתית והן לעבודה חקלאית.
קהילות אמנה נהגו לרכוש מוצרים וחומרי גלם כגון צמר גולמי, שמן, שומן, עמילן, צינורות ואביזרים נוספים מבחוץ ולמכור לסביבתם.
תפילה.
הכנסייה שהונהגה על ידי חבר הנאמנים הייתה מוסד מרכזי בקהילה. ילדים והוריהם התפללו ביחד. אמהות עם ילדים קטנים ישבו בחלקה האחורי של הכנסייה, וילדים בוגרים יותר ישבו בשורות הראשונות. הגברים והנשים הופרדו במהלך התפילה - גברים בצד אחד ונשים בצד האחר. הקהילה קיימה מספר תפילות לאורך היום שהיו מופרדות לפי גיל ומעמד חברתי, כשהזקנים התפללו בטקס נפרד, ובני גילאי ה-40–50 בטקס נפרד. התפילות נערכו 11 פעמים בשבוע, ללא כלי נגינה וללא שירת מזמורים.
השינוי הגדול.
במרץ 1931 על רקע השפל הכלכלי הגדול, בישרה המועצה העליונה של קהילות אמנה לקהילות כי מצבם הכלכלי של הכפרים אינו טוב. פגיעת המשבר הייתה קשה אף יותר שכן כעשר שנים קודם לכן הרסה שרפה את המטוויה וטחנת הקמח של הקהילות. במקביל, בקרב חלק מחברי הקהילה התעורר רצון במרחב חילוני יותר שיאפשר יותר חופש אישי. האגודה החליטה להתפצל לשתיים - אגודה כנסייתית ללא מטרות רווח לאספקת צרכיה הרוחניים של הקהילה, וחברת מניות כלכלית משותפת. המהלך הושלם ב-1932 וכונה 'השינוי הגדול'.
החברה הכלכלית אשר ירשה את אדמותיה ונכסיה הכלכליים של אמנה השיתופית, ממשיכה עד היום לנהל את נכסי הכפרים, כ-26 אלף דונמים של אדמות חקלאיות, אדמות מרעה ויערות. היא נותרה כיום גורם כלכלי מרכזי באזור. החברה מחזיקה עד היום את היער הפרטי הגדול ביותר במדינת איווה. החברה אף הקימה מתקן לטיהור פסולת אורגנית של מפעלים תעשייתיים שונים המייצר דשנים ומתאן לייצור חשמל. לחברה גם מפעל מקררים ומפעל מיקרוגלים.
תיירות היא כיום גורם מרכזי בכלכלת האזור, בו הוקמו מלונות רבים, גלריות של אמנים מקומיים ומסעדות - לצד כוח המשיכה של האתרים ההיסטוריים המשומרים.
סוחרי הספק (סרט)
סוחרי הספק (באנגלית: Merchants of Doubt; הופץ בישראל בשם יצרני הספין) הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 2014, בבימויו של רוברט קנר שנעשה בהשראת ספר באותו השם שחיברו נעמי אורסקס ואריק מ. קונוויי בשנת 2010. הסרט מתחקה אחר השימוש בטקטיקות יחסי ציבור וספינים תקשורתיים, אשר פותחו במקור על ידי תעשיית הטבק כדי להגן על עסקיהם מפני מחקר המצביע על סכנות בריאותיות מעישון טבק. הבולטת ביותר בטקטיקות אלה היא מימונם של מדענים ואנשים אחרים כדי להטיל ספק בפומבי בממצאים המדעיים. בקטעי המעבר, הסרט בוחן באמצעות קוסם מקצועי אנלוגיה בין טקטיקות אלו לבין השיטות בהן משתמשים קוסמים להסחת דעת הקהל מהתבוננות באופן בו מתבצעות אשליות. מבחינת תעשיית הטבק, הטקטיקות הצליחו לעכב את הרגולציה הממשלתית זמן רב לאחר כינון הקונצנזוס המדעי לגבי הסיכונים הבריאותיים הנובעים מעישון. בהמשך, הסרט מתאר גם כיצד יצרנים של מעכבי בעירה פעלו להגנה על מכירותיהם, לאחר שבספרות המדעית התפרסמו דיווחים על השפעות רעילות של המעכבים. הנושא המרכזי של הסרט היא השימוש המתמשך בטקטיקות אלה כדי למנוע פעולה ממשלתית להסדרת פליטת גזי חממה נוכח ההתחממות העולמית.
הפקה.
קוסמות מקצועית.
הסרט משלב קטעי קישור של פרשנויות והופעות של הקוסם ג'יימי איאן סוויס . הנחת היסוד של שבהצגת קיטעי הקישור על סוויס היא שקיימת אנלוגיה בין טכניקות של קוסמים מקצועיים לטקטיקות של יחסי ציבור בהן הסרט עוסק. קוסמים לומדים כיצד להסיח את דעת הקהל מלהבחין בהונאות העומדות בבסיס הטריקים והאשליות שלהם. בדומי לקח, אנשי יחסי ציבור מסיחים את תשומת הלב של הציבור מהסיכונים הכרוכים במוצרים הנידונים ובהתחממות העולמית. טקטיקות אלה פותחו באופן שיטתי על ידי תעשיית הטבק בשנות החמישים בתגובה למחקר מדעי שהראה כי עישון מהווה סיכון בריאותי משמעותי; המחקר היווה איום משמעותי על מכירות הטבק. טקטיקת הסחת הדעת העיקרית הייתה השימוש באישים משכנעים שטוענים כי אי הוודאות בסיכונים מצריכה פעולה, יצירת "ספק" מדומה.
בסקירה אנונימית עיתון הבוסטון גלוב נכתב ש"כדי להבהיר את דבריו, קנר עוקב אחר מעשה הקסמים והשווייצרים המפוארים של שסוויס במונטאז 'מצחיק של מומחים שונים לאורך השנים מכחיש שסיגריות גורמות לסרטן, או להעלות את מעלות ההדברה או להכריז שאסבטקסט "נועד להחזיק כל החיים – חיים נטולי בעיות". ואז המצעד הבלתי נמנע של מכחישי שינויי האקלים המפוצצים בקונגרס או בחדשות הכבלים, כולם מגובים על ידי סינטרה ששר 'That Old Black Magic'". א. או. סקוט () כתב בניו יורק טיימס כי הנוכחות של סוויס," וכרטיסי המשחק המונפשים שלעיתים עפים על פני המסך, מרגיש כמו גימיק מאולתר מתנשא משהו, ניסיון לסחוט קצת הנאה מתוך סיפור עגום ומחריד".
קבלה וביקורת.
איום בתביעה.
פרד זינגר כתב לבמאי קנר שהוא שוקל להגיש נגדו תביעה. אף על פי שלא הוגשה תביעה, קנר ציין בראיון כי "כאשר [זינגר] מרמז על התדיינות יקרה מאוד, אני חושב שזה ניסיון הפחדה". בשנות ה-90 תבע זינגר את ג'סטין לנקסטר על הצהרותיו בדבר הכללתו של רוג'ר רוול ככותב משותף למאמר על שינויי אקלים יחד עם זינגר וצ'ונסי סטאר; רוול נפטר זמן קצר לאחר הפרסום. תביעה זו הסתיימה כאשר לנקסטר חזר בו מהצהרותיו כ"לא מוצדקות", אף שלימים הביע לנקסטר צער על ההסדר.
עמדות המבקרים.
הסרט נסקר בהרחבה בתקשורת המרכזית בארצות הברית וזכה לביקורות חיוביות בעיקר. באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג האישור של 84% בהתבסס על 89 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.95/10. בקונצנזוס מבקרי האתר נכתב: ""סוחרי הספק" הוא סרט תיעודי מעורר מחשבה המשלב אנרגיה וסטייל, גם אם אינו די מעמיק". באתר Metacritic יש לסרט ציון ממוצע משוקלל של 70 מתוך 100, בהתבסס על 24 מבקרים, המצביע על רוב של ביקורות חיוביות.
ג'סטין צ'אנג כתב במגזין וריאטי כי מדובר ב"הכנעה אינטליגנטית, מנומקת היטב וכמעט מלוטשת-מדי של מפעל הספינים של אמריקה - אותה רשת של מפיקים, מערפלים [obfuscators] ופסבדו מדענים, שניסו לאחרונה לשבש את הדיון המדעי סביב ההתחממות הגלובלית – הסרט כל כך מסוקרן מהנבלים שלו, שהוא כמעט משדר הערצה מעוותת, והקסם מוכיח שהוא מדבק." ויליאם גוס כתב ב"האוסטין כרוניקל" כתב כי טען כי קיים פגם בכך שהסרט מבקר אמצעים תעמולתיים אך בה בעת משתמש באמצעים שכאלו.
ז'אן פרה
ז'אן פרה (בצרפתית: Jean Ferrat, שמו מלידה: Jean Tenenbaum – ז'אן טננבום; 26 בדצמבר 1930 – 13 במרץ 2010) היה זמר-יוצר, מלחין ומשורר יהודי-צרפתי. נודע בין היתר בהלחנת שירי לואי אראגון וביצועם. כמה משיריו מבטאים אהדתו לאידיאליים של השמאל בצרפת.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.