פילהלניזם
פילהלניזם ("אהבת יוון", הלחם בסיסים של המילים היווניות φίλος ("פילוס" - חבר, אהוב) ו-ἑλληνισμός ("הלניסוס" - יווני) או פילהלניות (אהבת כל מה שהוא יווני) הייתה תנועה אינטלקטואלית, תרבותית ואמנותית אשר שגשגה במערב אירופה במחצית השנייה של המאה ה-18 והמחצית הראשונה של המאה ה-19. התנועה ראתה ביוון הקלאסית את מקור כל הנעלה והטוב, הן בעיצוב האמנותי והאדריכלי (במסגרת תנועת הנאו-קלאסיציזם), הן בשיטת הממשל הדמוקרטית והן בשירה ובפרוזה ובעם היווני את הטוב שבעמים המדוכאים על ידי העריצות. רבים מהאישים המזוהים עמה כגון פושקין, ויקטור הוגו, פרסי ביש שלי ובפרט הלורד ביירון הטיפו לעצמאות מדינית ליוון והשתחררותה מעול האימפריה העות'מאנית ורתמו משאבים לסיוע ממשי במלחמת העצמאות היוונית. אף כי מקור השאיפה היה רומנטי ותפיסתה אידיאליסטית ומדומיינת במידה רבה, היא הובילה גם ללימוד רציני של השפה, קריאה במקורות ראשוניים וחקר הארכאולוגיה ובכך העלה תרומה למחקר מדעי מבוסס של יוון הקדומה.
פילהלניזם בעת העתיקה.
ביוון העתיקה שימש המושג לתיאור אישים לא-יוונים שהעריצו את התרבות היוונים והיו ידידים לעם היווני. כך, למשל מכנה איסוקרטס את פיליפוס השני, מלך מוקדון. מיתרידטס הראשון, מלך פרתיה כינה כך את עצמו, בטביעה על מטבעותיו, כחלק מניסונו לשייך את עצמו ליוון. ניתן לתאר גם את תנועת ההתייוונות בתקופת הבית השני כפילהלניזם של העת העתיקה.
המצבי הרומי טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס שחרר את היוונים משלטון מוקדון והביע תוך כדי כך הוקרה לתרבות ולעבר היווני, כערש התרבות בעת פתיחת המשחקים האיסתמיים. עם זאת, בתקופה הרפובליקה הרומית התבססה טינה והפניית-גב לתרבות היוונית וליוונים כעם. מאוחר יותר, יצירותיו של המשורר הרומי הורטיוס הביעו שוב זיקה והערצה לתרבות היוונית. קיסרים מאוחרים יותר כנירון, הדריאנוס, מרקוס אורליוס ויוליאנוס הכופר הביעו זיקה לתרבות היוונית, שהובעה גם בהופעה חיצונית, בידע של השפה והיצירות היווניות ובעיסוק בפילוסופיה.
בעת המודרנית.
במחצית המאה ה-18, ערב המהפכה הצרפתית, ראתה תנועת הנאורות (כמו הרנסאנס, אליו השוותה את עצמה) את התרבות המערבית (כולל רומא) כמבוססת על התרבות היוונית. התנועה העלתה על נס את הרציונליזם והחירות, שזוהו עם העבר הטהור של יוון לפני ש"קולקל". באמנות צמחה באותה תקופה תנועת הנאו-קלאסיציזם כתגובת נגד "טהורה" ונקיית קווים לבארוק המקושט והעשיר, שיוחס לבתי המלוכה של המונרכיה האבסולוטית. הרעיון הדמוקרטי, שתואר עד אז כהרה אסון, הפך לאידיאל שלטוני, למשל בספרו של תומאס פיין, "שכל ישר" (1776), שהשפיע על החוקה האמריקאית.
בגרמניה חיבר גוטהולד אפרים לסינג את "לאוקון" (1766) שניתח את הטרגדיה היוונית והשווה אותה לאמנות הפיסול הקלאסי. רעיונותיו זכו לתפוצה באמצעות כרכי עבודתו של אוגוסט וילהלם פון שלגל, Vorlesungen über dramatische Kunst und Literatur ("כתבים על אמנות דרמטית וספרות"; 1809–1811). בשנת 1762 פורסם ספרם של ניקולס רווט וג'יימס סטיוארט על הארכיטקטורה של יוון העתיקה. הספר, שזכה לפופולריות, פתח בפני המערב צוהר לאדריכלות היוונית הקלאסית. המשורר הגרמני פרידריך הלדרלין תיאר בשיריו את יוון כדגם אידיאלי לגרמניה העתידית והאדריכל קארל פרידריך שינקל ביטא גישה זו בכך שעיצב את אדריכלות המבנים הרשמיים כמבנים יווניים, דבר שהיה רב-השפעה על האדריכלות בכל אירופה.
ב-1822 הצהיר פרסי ביש שלי בהקדמה למחזה "Hellas" – "כולנו יוונים!". בסוף 1823 הצטרף הלורד ביירון באופן פעיל למאבק היוונים במלחמת העצמאות היוונית. כעבור כ-4 חודשים, ב־19 באפריל 1824 מת במיסולונגי שביוון ממחלת המלריה בה לקה כאשר השתתף במלחמת העצמאות של יוון. בכך הפך לסמל התנועה וסמל של הקרבה עצמית לטובת הרעיון הפילהלני.
ליאופולד שפר
גוטלוב ליאופולד עמנואל שפר (בגרמנית: Gottlob Leopold Immanuel Schefer; 30 ביולי 1784 – 13 בפברואר 1862) היה משורר, סופר ומלחין גרמני.
ביוגרפיה.
שפר נולד בעיר באד מוסקאו שבגרמניה. הוא היה בן יחיד להוריו. אביו היה רופא. שפר אהב את אמו אהבה עזה, ואף כתב בנובלה Der Sklavenhändler (סוחר העבדים) כי "רק דבר אחד על פני הארץ הוא יפה וטוב יותר מאשה - זו האם".
בתקופת התיכון למד בעיר באוצן, ואז גם החל לכתוב יומנים, שירים ויצירות מוזיקה, בעידוד מורו יוהאן סמואל פטרי, שהיה מלחין, מנצח וסופר.
לאחר סיום לימודיו, שב למוסקאו, לסייע לאמו שהתאלמנה.
האציל הרמן פון פיקלר-מוסקאו, שהעריך את יצירתו של שפר, סייע לו ללמוד באנגליה. שפר המשיך ללמוד גם בווינה, עם המלחין אנטוניו סליירי, וכן באיטליה, יוון, מצרים וטורקיה.
שפר חזר אל מוסקאו, שם נישא, הפך לאב לבן וארבע בנות, והמשיך ליצור עד מותו.
יצירותיו.
שפר כתב מספר רב של רומנים, נובלות וסיפורים.
בין יצירותיו:
ג'ון ארתור פרייזר
ג'ון ארתור פרייזר (באנגלית:John Arthur Fraser; 9 בינואר 1838 - 1 בינואר 1898) היה אמן בריטי, יזם צילום ומורה. הוא ביצע ציורים שונים עבור הרכבת הקנדית. הוא ידוע בנופיו של קנדה וארצות הברית, רבים מהם ציורי צבעי מים.
שנים ראשונות.
ג'ון ארתור פרייזר נולד ב־9 בינואר 1838 בלונדון, אנגליה. הוריו היו ג'ון פרייזר, מסקוטלנד ואיזבלה וורן מלונדון. אביו היה חייט. הוריו של אביו עברו לסטנסטד בקוויבק כחלוצים בשנת 1831. ייתכן שפרייזר למד שיעורי ערב בציור בבתי הספר המלכותיים של האקדמיה המלכותית בסביבות 1852, ובהמשך כתלמיד בקנזינגטון, אך לאף בית ספר אין שום תיעוד שלו. ב־4 באפריל 1858 נישא בלונדון, ותיאר את עצמו כאמן בתעודת הנישואין שלו. היו להם שלושה בנים ושלוש בנות. זמן קצר מאוד לאחר נישואיו עבר עם אשתו והוריו לסטנסטד, קנדה, שם איבדה סבתו את בעלה שנתיים קודם לכן.
מונטריאול.
ג'ון ארתור עבר למונטריאול בשנת 1860 וחיפש עבודה כצייר דקורטיבי. אביו עבר גם למונטריאול ועבד כסוכן ספרים בעת שכתב על פוליטיקה עד מותו בשנת 1872. פרייזר הפך לצלם עם בחברת ויליאם נוטמן. שם הועסק בשנת 1860 כאמן הראשי של החברה, עם הנרי סנדהם הצעיר כעוזרו. לפרייזר שולם שכר של 125 דולר לחודש.
עם הזמן מחלקת האמנות של פרייזר גדלה והעסיקה צוות גדול שצבע תצלומים, ריטש נגטיבים וצייר רקעים. יצירתם של פרייזר וסנדהאם נכללה בספרו הראשון של נוטמן בחירות צילום (1863), שכלל גם עבודות של אמני מונטריאול כמו אוטו ריינהולד ייקובי, ורוברט סטיוארט דאנקנסון.
פרייזר הציג גם ציורי שמן של נופים של ניו המפשייר עם אגודת האמנות במונטריאול, ומכר ציורים אלה באמצעות סוחרים. הסטודיו שלו הפך למרכז לחברי הקהילה האמנותית של מונטריאול ולמבקרים ממקומות אחרים. בשנת 1867 היו פרייזר, סנדהאם ואחיו של פרייזר ויליאם לואיס פרייזר חברים באגודת האמנים הקנדים, שאורגנה באולפן של נוטמן. במאי 1868 נבחר פרייזר לחבר באגודה האמריקאית לציירים בצבעי מים בניו יורק.
טורונטו.
פרייזר עזב את משרד נוטמן במונטריאול באוקטובר 1868 ופתח את השותפות של נוטמן ופרייזר בטורונטו. בטורונטו העסיק פרייזר ציירים צעירים כמו הורציו ווקר, הומר ווטסון, כדי לספק עבודות אמנותיות איכותיות. [9] בשנת 1876 הקימו נוטמן ואדוארד וילסון את חברת צילום שהשיגה מונופול על צילום בתערוכת המאה בשנת 1876 בפילדלפיה. פרייזר הועסק כמפקח אמנותי על ידי החברה, שהייתה עם 100 עובדים שעבדו בבניין גדול בגני התערוכה.
פרייזר היה הכוח המניע ביצירת אגודת האמנים באונטריו. ב־25 ביוני 1872 הוא קבע פגישה בביתו עם שישה אמנים נוספים שהחליטו להקים את האגודה המייסדים: ג'יי וו ברידגמן, רוברט פורד גגן, ג'יימס הוך, מרמדוק מתיוס, צ'ארלס סטיוארט מילארד ותומאס מרטין. החברה קיימה את התערוכה הראשונה שלה ב־14 באפריל 1873 בחצר נוטמן ופרייזר. כבר בשנת 1874 לאור סכסוכים על ניהול האגודה פרייזר התפטר מתפקידיו ובמקומו מונה לושיוס ריצ'רד אובראיין.
באוקטובר 1876 הסכימה ממשלת אונטריו לתת לאגודת הציירים של אונטריו מענק של 1,000 דולר לפתיחת בית הספר הראשון לאמנות בטורונטו. פרייזר נבחר למועצת בית הספר לאמנות באונטריו בשנת 1878, ובספטמבר אותה שנה הפך למפקח כללי על לימודי ציור בבית הספר.
פרייזר היה חבר באקדמיה המלכותית לאמנויות בקנדה בשנת 1880. בקיץ 1883 פרייזר הועסק על ידי מו"ל בשיקגו בנסיעה של שבועיים בצפון ויסקונסין כדי להכין סקיצות הממחישות מאמר שכתב על המשלחת. שותפות נוטמן ופרייזר התפרקה בשנת 1883 וביוני 1884 הוקמה חברת פרייזר ובניו כמשרד צילום בטורונטו.
שנים אחרונות.
בתחילת 1885 עבר פרייזר לבוסטון כדי להצטרף לאשתו ולבנותיו, והשאיר את בניו לנהל את עסק הצילום. הוא הפך לחבר במועדון האמנות של בוסטון והיה ממייסדי חברת צבעי המים של בוסטון. הוא מצא עבודה מתמדת בהכנת איורים למגזינים בניו יורק. חברת פרייזר ובניו נמכרה במרץ 1886.
באביב בשנת 1888 שב פרייזר לבריטניה, ביקר בסקוטלנד ובקנט, ואז עבד על תמונותיו בלונדון עד שבריאותו נכשלה בקיץ 1889.
האקדמיה המלכותית לאמנויות קיבלה את אחד מציורי צבעי המים הסקוטיים שלו לתערוכת 1889.
פרייזר ואשתו התיישבו בעיר ניו יורק, ובשנת 1890 החל להציג באגודת האמנים האמריקאיים, במועדון צבעי המים בניו יורק ובאקדמיה הלאומית לעיצוב. הוא הראה בעיקר את צבעי המים הבריטיים שלו, אך כלל גם כמה נושאים אמריקאים.
פרייזר נפטר בעיר ניו יורק ב -1 ינואר 1898.
יצירה.