בדצמבר 1950 התארגנה בתל אביב קבוצה של שחקנים, עולים חדשים ממזרח אירופה, במטרה להקים תיאטרון רפרטוארי ביידיש. אף שחלקם ידעו עברית, הוחלט על הקמת תיאטרון ביידיש כדי ליצור הזדמנויות תעסוקתיות עבור שחקנים עולים חדשים שלא השתלבו בתיאטרון העברי. סגל (פוליגלוט ששלט ב-7 שפות) היה מהשחקנים המרכזיים בלהקה, לצד דוד הארט ונתן וולפוביץ', שעמד בראשה. התיאטרון שכן בשכונת גבעת עלייה בדרום יפו. לדברי רחל רוז'נסקי, לא היה ללהקה צורך בבמאי, שכן השחקנים הכירו את התפקידים וזכרו את הבימוי של ההצגות; תיאטרון זה היה "העברה, כמעט ישירה, של תיאטרון יידיש ממזרח אירופה אל המציאות הישראלית, לא רק ברפרטואר שלו אלא גם במשחק, בבימוי ואפילו באווירה שנוצרה בו". בידי הלהקה אף עלה לגבור על התנגדות הממסד (באמצעות המועצה לביקורת סרטים ומחזות וגורמי האכיפה) לתיאטרון ביידיש, באמצעות הגשת עתירה לבג"ץ. ואולם, חרף הקשיים מצד הממסד והחברה, התיאטרון חדל מלהתקיים ב-30 ביולי 1952.
בשנת 1953 הצטרף סגל לתיאטרון "האהל", ושיחק בו עד 1956.
הוא השתתף בהצגות "מנדל החוכר" לי"ל פרץ (1953) "החולה המדומה" למולייר (1953) "אדם מס' 15" לאדוארד הול (1953) "סוף העולם" למשה שמיר (1954) "הם ידעו מה רצונם" לסידני הווארד (1955) "אלדורדו" ליגאל מוסינזון (1955) "דונה גרציה" לקדיה מולודובסקי (1956)
בסוף שנות ה-50 (וייתכן שגם בשנות ה-60) פעל כמעבד ובמאי תסכיתים (בעיקר מיידיש) ב"קול ישראל", בהם "מותו של המלך ליר" למנדל מן, "אחשוורוש" לגולדפאדן ו-"איוואנוב" לצ'כוב
ב-1959 השתתף בהצגה "לבדו בתוך הלילה" ליגאל מוסינזון בתיאטרון "סדן" שייסד הסופר
ב-1960 הצטרף לתיאטרון זווית, ובו השתתף בהצגות "אהבה שכזאת" לפבל קוהוט (1960), "פרשת פינדוס" לפאולו לוי (1961), "הכתבנים" למוריי שיסגאל ו"שטח של הפקר" ליהודה עמיחי (1962)
וב-1963 השתתף בהצגה בתיאטרון הקאמרי: "גיבורי היום" למישל דה גלדרודה
ב-1964 שב ל"אהל", ושיחק בתיאטרון עד סגירתו ב-1969.
בתקופה זו שיחק בהצגות "ויקטור" לרוז'ה ויטרק (1964) "הכד השבור" להיינריך פון קלייסט (1964), "הפראית" לז'אן אנוי (1965), "מארחים את מר סלון" (או "מר סלון יקירנו") לג'ו אורטון "הרעב והצמא" לאז'ן יונסקו (1966) "על חומותייך ירושלים" ליהושע בר-יוסף (1967) "קומדיה שחורה" ו"שקרים לבנים" לפיטר שאפר (1967) "שברו את הכלים" ליגאל מוסינזון (1968) ו-"חופרי הזהב, או: אוצרו של נפוליאון" (עיבוד ל"האוצר") לשלום עליכם (1968)
לאחר סגירתו של "האהל", השתתף ביוני 1969 עם עוד מיוצאי התיאטרון בהצגה שכללה את שני המחזות הקצרים "החלום האמריקני" ו"מותה של בסי סמית" לאדוארד אלבי ב"צוותא", בבימוי ניקו ניתאי
בנובמבר 1969 השתתף ב"ידידי הארווי" בתיאטרון חיפה.
סגל שיחק בעיקר בתפקידי אופי קטנים.
במרוצת שנות ה-70 השתתף במספר סרטי קולנוע ישראליים: "התמהוני" (1970), "פלוך" (1972), עיניים גדולות (1974), "מיכאל שלי" (1975)
בביקורתו על הסרט "פלוך" ב"דבר" כתב זאב רב-נוף כי יתר השחקנים משלימים את אברהם חלפי, "ורובם עושים זאת היטב... ויותר מכולם ישראל סגל בתפקיד זבש. סגל הוא אחד השחקנים המקופחים בישראל. נהניתי מכל רגע בהופעתו, והצטערתי מאוד שתפקידו נגמר מהר. השחקנים – בעיקר חלפי ולא מעט גם סגל – הם הדבר השלם ביותר בסרט."
ישראל סגל היה נשוי כ-40 שנה לבטי סגל, שחקנית האהל, ובני הזוג התגוררו ברחוב גורדון בתל אביב. שנים רבות לפני מותו חלה בפרקינסון, ואשתו סעדה אותו.
כשנתיים לפני מותם תרמו בני הזוג את עיזבונם האמנותי למוזיאון התיאטרון בתל אביב מיסודו של עמיתם ל"אהל" יהודה גבאי, ובו מחזות וקטעי הומור וסאטירה מראשית המאה ה-20 וכן מאמרים ביידיש על תיאטרון וספרות שפרסם סגל בעיתונות של יוצאי המחנות.
בקיץ 1985 טבעה אשתו בים בחוף תל אביב, לאחר שהים היה סוער והמצילים נעדרו מעבודתם; גופתה נמשתה בבוקר מחוף גורדון בעקבות מותה הפתאומי עבר סגל להתגורר בבית אחותה. חמישה שבועות לאחר מכן חלה הרעה במצבו הבריאותי, הוא אושפז בבית החולים איכילוב וכעבור כשבוע נפטר שם, בן 78 במותו. נקבר לצד אשתו בבית העלמין הדרום
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
ישראל סעגאל
ארוסטוק
ארוסטוק (באנגלית: Aroostook) הוא המחוז הצפוני ביותר במדינת מיין שבארצות הברית. שמו היא מילה אינדיאנית שפירושה "הנהר היפה".
במיין עצמה ארוסטוק נקרא "המחוז", והוא המחוז האמריקני הגדול ביותר מבחינת שטח אדמה בכל השטח שממזרח למיסיסיפי (מחוז סנט לואיס במינסוטה, גדול יותר מבחינת השטח הכולל). עיר המחוז שלו היא האולטון. ארוסטוק ידועה ביבולי תפוחי האדמה שלה.
מחוז ארוסטוק נוסד בשנת 1839 מחלקים של המחוזות וושינגטון ופנובסקוט.
גאוגרפיה.
לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2010, שטחו הכללי של מחוז ארוסטוק הוא 17,686.5 קמ"ר, כאשר 17,279.2 קמ"ר (97.70%) הם אדמה והשאר (407.3 קמ"ר;2.30%) הם מים.
מחוזות סמוכים.
מחוזות סמוכים של ארצות הברית:
מחוזות סמוכים של קנדה:
פוליטיקה.
למרות שבארוסטוק החברה היא יותר שמרנית מאשר המחוזות הדרומיים של מיין, המנצח בבחירות בחמש פעמים האחרונות היה דווקא המועמד מטעם הדמוקרטים ובבחירות האחרונות בלמעלה מ-8% מהקולות.
הנציגות של ארוסטוק ברשות המחוקקת של מיין מורכבת מ-3 דמוקרטים
ו-7 רפובליקנים.
דמוגרפיה.
חלוקת תושבי ארוסטוק על פי קבוצות מוצא:
Your Love (שיר של ניקי מינאז')
Your Love (בעברית: אהבתך) הוא שיר של הזמרת הטרינידדית ניקי מינאז'. השיר יצא לאור ב-1 ביוני 2010 כסינגל הראשון מאלבום האולפן הראשון של מינאז', Pink Friday.
השיר זכה להצלחה והגיע למקום הראשון במצעד הראפ של מגזין הבילבורד. מינאז' הפכה לאישה הראשונה שהגיעה למקום הראשון במצעד זה משנת 2002. בארצות הברית הגיע השיר למעמד פלטינה.
החתול והשטן
החתול והשטן (אנגלית: The Cat and the Devil) הוא ספר ילדים פרי-עטו של הסופר ג'יימס ג'ויס.
עלילה.
הסיפור הוא למעשה מכתב מאת חבר לחבר. במכתב זה סיפר השולח נונו לחברו סטיב את הסיפור מאחורי הכינוי "חתולי בוז'נסי" (כינוים של התושבים שם).
לפני הקמת הגשר:
נהר הלואר הגביל את תושבי בוז'נסי עקב אורכו ורוחבו הגדולים. מוטב היה להם לו היה גשר למעבר מצד אל צד. העניין הטריד אותם ונראה היה שלא יהיה גואל. השטן קרא בעיתונים על המצב הזה וביוזמתו הלך לבקר את ראש-העיר של בוז'נסי, איש שמן העונה לשם "מסייה (אדון) אלפרד בורן". השטן לא דרש כסף מזומן תמורת הקמת הגשר אבל הציב תנאי: הראשון שיחצה את הגשר יהיה שלו לעד.
אחרי הקמת הגשר:
התושבים שמחו מאוד כשהבחינו בגשר החדש, הרי הודות לגשר זה הם יוכלו לעבור בקלות לצידו השני של הלואר. אבל שמחתם הייתה רק עד לאחר שהבחינו בשטן שעמד בצידו השני של הגשר. לאכזבתו של השטן לא חצה את הגשר איש עקב הפחד הגדול ממנו. בהמשך בא ראש-העיר אל הגשר החדש כשבידיו שני דברים: דלי מלא מים והחתול שלו. לבסוף הוא הניח את חתולו על הקרקע ושפך עליו את המים. החתול, בבהלתו הרבה, רץ אל קצה הגשר ללא ידיעה לנוכחות השטן. גם השטן לא חזה את העניין מראש. השטן התרגז על העניין והודיע בקול רם, כולו זועם, שתושבי בוז'נסי הם חתולים, לא יותר מזה. ובטון דיבור רגוע הוא פנה בנחמדות אל החתול ו"הזמין" אותו אליו, להתחמם ביחד כאשר למעשה החתול לא ישוב אל הבעלים.
שלמה שלוש (רב)
הרב שלמה שלוש (י"ב בטבת תש"ב, 1 בינואר 1942 - י"ב בחשון תשע"ה, 5 בנובמבר 2014) היה רבה של העיר חיפה וחבר מועצת הרבנות הראשית.
ביוגרפיה.
נולד במקנס שבמרוקו למשפחת רבנים, מצאצאי הרב חיים ברדוגו, רבו של הרב הראשי הקודם לחיפה, הרב יוסף משאש. למד בישיבה התיכונית "עץ חיים" בטנג'יר אצל הרב דוד בר חן.
בתמוז תשכ"ג (יוני 1963) עלה עם הוריו לישראל. למד בישיבת חברון. לאחר שנתיים בישיבה קיבל מראשיה, הרב יחזקאל סרנא והרב משה חברוני, סמיכה להוראה באיסור והיתר. בז' בחשוון תשכ"ה (1964) הוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם נשר והרב ניסים עזראן, ראש ישיבת "בית שמואל". הרב עובדיה יוסף הסמיכו בהלכות איסור והיתר בתשכ"ו ובדיינות בתשכ"ח. (את הסמכתו לדיינות מהרבנות הראשית, קיבל מאוחר יותר). בי"א בטבת תשל"א הוכתר בכושר רבנות לתפקיד רב עיר על ידי הרבנים הראשיים יצחק נסים ואיסר יהודה אונטרמן.
במקביל ללימודיו בכולל שימש רב קהילה בבתי כנסת בשכונת קריית יובל בירושלים. כמו כן מסר שיעורים לנוער במועדון "תקוותנו" ושיעור לאקדמאים.
עם פתיחת ישיבת הכותל מונה לשמש בה כ"נושא ונותן בהלכה". בשנת תשל"ב הוזמן להדריך קבוצת רבנים שעלתה מצרפת ונקלטה בכולל "אור ברוך" בירושלים לשם השתלמות. רבים מהם מכהנים בקהילות בצרפת.
בעקבות פנייתו, צורף הרב שלוש ליחידת המילואים של הרבנות הצבאית.
בניסן תשל"ה קיבל תעודת כושר לדיינות מהרבנות הראשית. בתשל"ו מונה לדיין בחיפה ועבר לגור בחיפה. העביר שיעורים בכולל לדיינות בעיר, ועמד בראשות כולל "כתר שם טוב" שייסד בקריית ביאליק הרב עמינדב קריספין. בשנת תשנ"ז (1997), מונה לרבה הראשי הספרדי של חיפה והחליף את קודמו, הרב אליהו בקשי דורון שמונה לרב הראשי לישראל.
בניסן תשע"ג (אפריל 2013) המליצה המשטרה להעמיד אותו לדין בעבירות של שוחד, מרמה והפרת אמונים ועוד. הוא חשוד כי השתמש בסמכותו על מנת לכפות מינוי מקורבים למשרות בבתי עסק שעליהם פיקח ובניסיון סחיטה כלפי עובד במועצה הדתית בחיפה
בינואר 2014 הודיעה פרקליטות מחוז חיפה כי בכוונתה להגיש נגדו כתב אישום בכפוף לשימוע.
נפטר ב-5 בנובמבר 2014 מאי-ספיקת לב, ונקבר באותו היום בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק.