קריירת המשחק המקצועית של בנט החלה בשנת 1993, כאשר כיכב באופרת הסבון "חוף פארדייס". לאחר מכן, כיכב בהופעות אורח בדרמות טלוויזיה אוסטרליות. בשנת 1996 שיחק בתיאטרון במחזה "מאהבה של ליידי צ'טרלי" על פי ספרו של דייוויד הרברט לורנס, את דמותו של אוליבר מלורס. ב-1999 הופיע בפעם הראשונה בתפקיד ראשי בסרט "טומוקו", אשר צולם בטוקיו. ב-2000 הופיע בסדרה "זינה הנסיכה הלוחמת" כמרקוס אנטוניוס, שם עבד עם סם ריימי. בסרט "לנטנה" האוסטרלי הראה את כישורי הריקוד שלו בדמותו של מורה לריקוד סלסה. אותה שנה חזר לניו זילנד להופיע בדרמה "רחוב שורטלנד". הוא עבד גם עם בן דודו, מייקל בנט, בעיבוד מאורי לסדרה "אזור הדמדומים". ב-2006 הופיע בסרט "The Marine" לצידו של המתאבק ג'ון סינה. באותה שנה, כיכב לצד ג'וש הרטנט בסרט האימה "30 יום של לילה".
בשנת 2010, הופיע בנט בסדרה "ספרטקוס" בדמותו של קריקסוס הגאלי, אלוף קפואה, כבן בריתו של ספרטקוס. הוא הופיע בשלוש העונות של הסדרה, וכן במיני סדרה "אלוהי הזירה" ששודרה בשנת 2011 כפריקוול של הסדרה.
בשנים 2012–2014 גילם את דמותו של האורק אזוג בסרטי "ההוביט".
בשנת 2013 החל לשחק בסדרה "החץ", שם מגלם את דמותו של סלייד וילסון. בשנת 2016 החל להופיע בסדרה "שאנארה".
סמל העיר רחובות
סמל העיר רחובות מורכב ממגן שבו נראים שני תפוזים תלויים מענף ומגן דוד קטן, מיקרוסקופ וספר פתוח. מעל המגן מופיע הפסוק:
שמה של העיר אומץ בעת טקס חנוכת המושבה בשנת 1890, לפי הצעתו של ישראל בלקינד ובהתבסס על פסוק זה. הסמל נבחר כמייצג את העיר ששימשה מרכז לתעשיית הפרי ההדר, כעיר מדע שבה שוכן מכון ויצמן וכיישוב המייחס חשיבות רבה לחינוך.
לאחרונה, בעקבות תל אביב, חיפה וערים נוספות בישראל ובעולם, אימצה רחובות לוגו מודרני שנועד למתג אותה. הלוגו כולל את סמל העיר המקורי בצד שמאל, ומימין למעלה נראה איור של המודל הפלנטרי המתאר אטום. במרכז הלוגו קבועה הססמה "רחובות. עיר המדע והתרבות".
זיכרונות אחרי מותי (ספר)
אריסתווי
אֵרִיסְתָווִי (בגאורגית: ერისთავი שפירושו המילולי "ראש עם": ארי - עם, תאווי - ראש) הוא תואר אצולה גאורגי פיאודלי, התואם במעמדו לסטרטגוס או הדוכס הביזנטיים. בעליו היה שליט פרובינציה גדולה ובהיררכיה המעמדות הגאורגיים הוא היה שלישי מלמעלה אחרי מלך ומתאווארי - נסיכים שליטים. בעל התואר היה מופקד על דגל הקרב לפי תפקידו ולבש בגד, טבעת, חגורה וחנית מיוחדים וכמו כן היה לו סוס מגזע מיוחד.
חלק מאריסתוויים רמי דרג החזיקו בתואר אֵרִיסְתָוְות-אֵריִסְתָווִי (ერისთავთ-ერისთავი) שפירושו "דוכס הדוכסים" אך סיכוי לכך שלבעל התואר היו וסאלים עם תואר אריסתָווי הוא קלוש. תואר אֵרִיסְמְתָווָארִי (ერისმთავარი שפירושו: ראש האנשים) שימש בעיקר שליטי גאורגיה טרם שושלת בגרטיוני ואחרי זה היה בשימוש מקביל לאריסתווי.
בעקבות העדר רציפות שלטונית חלק מן אריסתוויים העבירו את תארם לעובר בירושה ובכך הפכו בפועל לנסיכים השולטים על שטח מגוריהם וחלקם אף הפכו לשליטים עצמאיים בפועל (ביניהם היו אריסתווי של סמגרלו, אריסתווי של אבחזיה, אריסתווי של גוריה, אריסתווי של סוואנתי ואריסתווי של אחלציחה).
התואר נתן את שמם לחמישה בתי אצילים שהוסמכו כנסיכים לאחר השתלטות רוסיה על האזור במאה ה-19. ברוסיה הם מוכרים כ"נסיכי אריסטוב" אם כי מוצאם של כל אחד מהם שונה.
בית הנגבי
פופרס
פּוֹפֶּרס (Poppers) הוא כינוי לקבוצת החומרים הכימיים אלקיל ניטריטים (Alkyl nitrites), המשמשים כסמים פסיכואקטיביים הנצרכים בשאיפה. הסם נמצא בשימוש שנים רבות ונפוץ בישראל ובעולם. הפופרס פותח בשנת 1857 כתרופה לטיפול בחולי לב הסובלים מתעוקת לב (אנגינה פקטוריס). השימוש בסם מוביל להתרחבות כלי הדם וכתוצאה מכך חלה ירידה מהירה של לחץ הדם והאצה משמעותית של הדופק. תופעות הלוואי כוללות כאב ראש חולף, בחילה ותחושה של קהות חושים הנמשכות זמן מה.
הרכב כימי.
הפופרס מכיל בתוכו נגזרות של כימיקלים ממשפחת הניטריטים, כשהנפוצים ביותר הם אמיל ניטרט, בוטיל ניטרט ואיזובוטיל ניטרט. אמיל ניטרט שימש בעבר לטיפול באנגינה ולהרעלת ציאניד. באמיל ניטרט וחומרים נוספים מאותה משפחה נעשה שימוש במטהרי אוויר ומוצרים לניקוי מכשירי וידאו.
שימושים.
פופרס מוכר כ"סם מסיבות" וכסם שנועד להגביר את ההנאה מיחסי מין. השימוש בו מביא לתחושת חום ושיכרון חושים הנמשכת מספר דקות, וכתוצאה מכך מוביל לעוררות מינית מוגברת. בנוסף, שחרור השרירים בגוף, ובהם שריר פי הטבעת, הפכה את הסם לפופולרי בקרב גברים המקיימים יחסי מין עם גברים, המשתמשים בו כדי להקל על מין אנאלי.
בישראל, השימוש בפופרס הוא שולי ביחס לסמים אחרים. מחקר של הרשות למלחמה בסמים מראה כי היקף השימוש בפופרס בשנת 2004 עמד על 0.6% מהמבוגרים בישראל (18–40), המהווים 13,675 מכלל האוכלוסייה. כמו כן, מנתוני המחקר עולה כי תפוצת השימוש בפופרס דומה לזו של אקסטזי (0.7%) ושל LSD (0.5%).
סכנות.
שאיפה של פופרס עלולה לגרום לתמס דם (המוליזה) במיוחד אצל אנשים הלוקים במחסור באנזים G6PD. תופעה זו נגרמת עקב העקה שיוצרים הניטריטים על תאי הדם האדומים.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי מזהיר משאיפת פופרס מכיוון שיכול לגרום לכאבי ראש חמורים, סחרחורות, עלייה בטמפרטורת הגוף, קשיי נשימה, ירידה קיצונית בלחץ הדם וגם בעיות ברמת החמצן בדם. בנוסף, חלה עלייה נוספת במוות ומוות מוחי כתוצאה משאיפה של "פופרס".
השימוש בפופרס עלול גם לגרום לפגיעה בעצב הראייה או פגיעה בלתי הפיכה בראייה.
המיתוס סביב פופרס ואיידס.
בשנת 1982, כשהמקרים הראשונים של איידס הובאו לידיעת הממסד הרפואי, תוארו החולים כהומוסקסואלים מקליפורניה וניו יורק. המיתוג של המחלה עם הומוסקסואלים הוביל השערות שונות לגורמים לה כגון: יחסי מין אנונימיים ומתירניים ושימוש בסמים ובכללם פופרס. עם התפתחות המחקר והצטברות המקרים התגלה כי איידס נגרמת מנגיף ה-HIV אשר מועבר בין השאר על ידי יחסי מין לא מוגנים.
אינוקנטי סמוקטונובסקי
אינוקנטי סמוקטונובסקי (ברוסית: Иннокентий Смоктуновский; 28 במרץ 1925– 3 באוגוסט 1994, מוסקבה) היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. הוא זכה בפרס לנין והוענק לו התואר האמן העממי של ברית המועצות (1974). על גבורתו בשדה הקרב קיבל מספר עיטורים, על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע הוא קיבל עיטורים נוספים כולל עיטור לנין וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1990.
ביוגרפיה.
אינוקנטי סמוקטונובסקי נולד למשפחת איכר בכפר בקרבת העיר טומסק שבדרום סיביר. משפחתו שהייתה ממוצא בלארוסי נקראה "סמוקטונוביץ'". בשנת 1929 המשפחה עברה לטומסק ואחר כך לקרסנויארסק. בתחילת מלחמת העולם השנייה אביו גויס ונהרג במהלך שנת 1942.
לאחר גיוס ראש המשפחה לצבא, אינוקנטי הצעיר עזב את בית הספר, סיים קורס חובשים ועבד בבית חולים צבאי. בינואר 1943 הוא גויס ולאחר סיום הטירונות השתתף בקרב קורסק. בדצמבר 1943 נפל בשבי אך הצליח להימלט בינואר 1944. אינוקנטי סמוקטונובסקי הוסתר על ידי משפחה מקומית ובפברואר 1944 הצטרף לקבוצת פרטיזנים. במאי 1944 הצטרף לכוחות הצבא האדום, השתתף בקרבות סביב ורשה וסיים את המלחמה בשטח גרמניה. על השתתפות בקרבות הוענק לו פעמיים עיטור האומץ.
לאחר שחרור מהצבא סמוקטונובסקי חזר לקרסנויארסק. תחילה רצה ללמוד במכון ליערנות אך בסופו של דבר החל ללמוד משחק בסטודיו למשחק ליד התיאטרון המקומי. כיוון שתקופת מה הוא היה בשבי הגרמני, סמוקטונובסקי היה מוגבל מלהגיע לערים הגדולות. לכן ביקש להתקבל כשחקן בתיאטרון עירוני בעיר נורילסק שבצפון סיביר. רוב שחקני התיאטרון שם היו משוחררי גולג. בשנת 1951 בלחץ הנהלת התיאטרון הוא החליף את שמו ל"סמוקטונובסקי".
בשנת 1952 סמוקטונובסקי עבר למחצ'קלה בקווקז ואחר כך לוולגוגרד בהם שיחק בתיאטרון המקומי.
לאחר מותו של יוסיף סטלין בוטלו המגבלות על שבויים לשעבר וסמוקטונובסקי יכול היה להגיע למוסקבה. הוא ניסה להתקבל בתיאטראות העיר אך ללא הצלחה יתרה. הוא הצליח להתקבל לתיאטרון זוטר וקיבל תפקידים משניים בלבד. בהיותו במוסקבה הוא התחיל להופיע גם בקולנוע.
התפתחות הקריירה.
בשנת 1957 גאורגי טובסטונוגוב הזמין את סמוקטונובסקי לתיאטרון הדרמה הגדול בלנינגרד. התפקיד הראשון שלו בלנינגרד היה הרוזן מישקין ב"אידיוט" על פי פיודור דוסטויבסקי. הצגת בכורה התקיימה ב-31 בדצמבר 1957 והייתה הצלחה גדולה. עד עכשיו תפקיד זה נחשב לאחד משיאי הקריירה של השחקן.
במקביל להצגות חדשות בתיאטרון סמוקטונובסקי המשיך לשחק בקולנוע. לאור לוח הזמנים הצפוף יחסיו עם טובסטונוגוב התקררו ובשנת 1960 סמוקטונובסקי עזב את התיאטרון.
במהלך שנות ה-60 סמוקטונובסקי שיחק במספר סרטים של מיכאיל רום, גריגורי קוזינצב ואלדר ריאזנוב שזכו להצלחה גדולה. כתוצאה מכך הוא זכה לפופולריות כלל ארצית בברית המועצות. על השתתפותו בסרט הזהר מהמכונית זכה בשנת 1966 בתואר "שחקן השנה".
בשנת 1972 סמוקטונובסקי הוזמן לתיאטרון מאלי במוסקבה ושיחק בו מספר שנים. בשנת 1976 הוזמן על ידי אולג יפרמוב לתיאטרון האמנותי. תוך זמן קצר הוא הפך לשחקן מוביל של התיאטרון.
בנוסף הוא היה קריין שירים. ביחד עם מיכאיל קוזקוב וסרגיי יורסקי השתתף בהכנת סדרת תקליטים "שירה רוסית במאה ה-18 - מאה ה-20".
סמוקטונובסקי המשיך לעבוד בקולנוע, בין היתר שיחק בסרט הרוסי-איטלקי "עיניים שחורות" משנת 1987 של הבמאי ניקיטה מיכאלקוב לצד שחקנים איטלקים מובילים כמו מרצ'לו מסטרויאני, סילבנה מנגנו ואיזבלה רוסליני.
הסרטים האחרונים בהשתתפותו צולמו בתחילת שנות ה-90. בסך הכול הוא שיחק בכ-90 סרטים.