גרדנר למדה תחילה באקדמיה לנשים צעירות באקסטר ואז עברה לסמינר הנשים באוברנדייל, מסצ'וסטס, שם למדה אמנות ושפות. היא למדה אנגלית, צרפתית, איטלקית וגרמנית. היא סיימה את לימודיה בשנת 1856 ובילתה את השנים הבאות בהוראת צרפתית בבית ספר שנפתח בוורסטר, מסצ'וסטס.
בשנת 1864, לאחר שלמדו אמנות, היא ואימוגן רובינסון עזבו לצרפת. כדי לשלם את שכר הדירה שלה, היא בילתה את זמנה בהעתקת ציורים של אמנים בני זמנה וציירים מפורסמים בגלריות יוקרתיות. מאוחר יותר, בסתיו אותה שנה, החליטה גרדנר להגיש מועמדות לאקול דה בו-ארט, שהיה ידוע כאקדמיה לאמנות היוקרתית ביותר בפריז. בקשתה נדחתה. כמו רוב בתי הספר לאומנות באותה תקופה בית הספר קיבל גברים בלבד. האיסור על בקשות נשים לא הוסר עד 1897, שלושים וחמש שנים לאחר הגשת גרדנר. עם זאת, גרדנר לא ויתרה. היא המשיכה להירשם לחוגים פרטיים ולבנות תיק עבודות מצטיין.
קריירה.
זמן קצר לאחר שהגיעה גרדנר לפריז והחלה להעתיק תמונות במוזיאון לוקסמבורג, הסטודיו של גרדנר הפך למקום בו האמריקאים ביקשו להזמין עותקים של הציורים האירופיים האהובים עליהם. במכתב לאחיה, ציינה גרדנר, "האמריקאים קונים תמונות רבות. תמיד היה לי הסיפוק לרצות את מי שציירתי עבורו. ג'נטלמן אחד היה כל כך מרוצה מהעתק שעשיתי עבורו שהוא שילם לי יותר מששאלתי." בשנת 1865 הצטרפה לסטודיו עצמאי לנשים.
בשנת 1868 הייתה גרדנר האישה האמריקאית הראשונה שהציגה בסלון פריז. היא זכתה במדליית זהב בסלון 1872, והפכה לאישה הראשונה אי פעם שזכתה לכבוד כזה. עבודותיה של גרדנר התקבלו לסלון יותר מכל אשה אחרת שציירה בהיסטוריה ויותר מרוב הציירים הגברים.
האתגר הגדול ביותר בהכשרתה היה ההגבלה על נשים ללמוד אנטומיה מדוגמנים בעירום. היא עקפה את המגבלה הזו כשהתחפשה לגבר כדי להיכנס לבית הספר לציור. בשנת 1873 התקבלה סוף סוף גרדנר באקדמיה ז'וליאן שקיבל גברים בלבד, שם למדה אצל ז'ול ג'וזף לפבר ובוגרו.
גרדנר הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
עבודתה הידועה ביותר של גרדנר היא "דייוויד הרועה" (1895), המציג את רועה צעיר עם כבש שהציל. בין שאר עבודותיה היו סינדרלה, קורנליה ותכשיטיה, קורין, מגדת העתידות, מוד מולר, דפנה וקלואי, רות ונעמי, בת האיכר, החתונה הברטונית, וכמה דיוקנאות.
מערכת יחסים עם בוגרו.
יחסיה של גרדנר עם ויליאם אדולף בוגרו היו ידועים בקהילה האמנותית בפריז. הם לא הסתירו את הקשר ביניהם, במהלך אירוסין שנמשך שבע עשרה שנה. בני הזוג התעכבו שנים רבות, בגלל ההתנגדותה של אמו לקשריהם. כשמתה בשנת 1896 בגיל 91, הזוג לא בזבז זמן והתחתן.
גרדנר הייתה מאוד עצמאי, כמו האמנית רוזה בונר. היא הייתה אשת עסקים נבונה ובלשנית מצוינת, ועברה בקלות מאנגלית שפת אמה, לצרפתית, איטלקית או גרמנית כדי לגרום לאורחיה ולקוחותיה הפוטנציאליים להרגיש בנוח. היא הצטיינה בקישורים החברתיים וידעה לנהל פרסום ולטפח מערכות יחסים שעזרו לקידום הקריירה שלה. היכולת שלה לעבוד בדרכה ברשתות החברתיות בפריז זיכתה אותה במכירת עבודותיה.
תחנת אוניברסיטת
תחנת אוניברסיטת (ברוסית: Университет) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סוקולניצ'סקאיה.
תחנת אוניברסיטת נפתחה ב-12 בינואר 1959 וממוקמת ברבעים ראמנקי וגגרנסקי.
התחנה קיבלה את שמה מאוניברסיטת מוסקבה שממוקמת בקרבה. הבחירה באתר לתחנה (במרחק יחסית גדול ממתחם האוניברסיטה) נבעה מכך שלא ניתן היה לבנות את יסודות התחנה ומנהרות בסביבה הקרובה לבניין הראשי של אוניברסיטת מוסקבה. בנוסף, מיקום התחנה מספק קירבה לנתיבי תחבורה קרקעית ולאזורי מגורים סמוכים.
עודד ישראלי
עודד ישראלי (נולד ב־15 באוקטובר 1960) הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, רב ומחבר ספרים.
ביוגרפיה.
עודד ישראלי נולד בכ"ה תשרי תשכ"א בתל אביב לחיים ישראלי ולשרה, בצעירותו למד בישיבת ההסדר שעלבים ושירת בצה"ל, בשנת 1987 קיבל סמיכה לרבנות. בשנת 1994 סיים תואר ראשון באוניברסיטה הפתוחה, ב-1998 סיים תואר שני בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, בשנת 2003 סיים דוקטורט בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בהדרכת פרופסור יהודה ליבס.
בין השנים 1990 –2003 שימש כרב הקיבוץ מגדל עוז בגוש עציון לאחר מכן שימש כר"מ בישיבת ההסדר נתיבות.
בין השנים 2000 – 2010 לימד במכללת אפרתה בירושלים, ובין השנים 2003 – 2010 לימד בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית.
החל משנת 2010 הוא חבר סגל במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון ומשנת 2020 הוא פרופסור מן המניין במחלקה זו, בשנת 2019 התמנה לראש המחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2017 שימש כחוקר אורח באוניברסיטת אוקספורד.
תחום מחקרו הוא קבלת ימי הביניים והוא מתמקד בהיבטים פרשניים ומדרשיים של הספרות הקבלית בהקשר זה הוא חוקר בשנים האחרונות את יצירתו הקבלית של רמב"ן.
ספריו.
הספר תורגם לאנגלית -
המצעד הארוך
ג'ון קלארק (שופט)
ג'ון הסין קלארק (באנגלית: John Hessin Clarke; ) היה עורך דין ושופט אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1916–1922.
ראשית חייו.
ג'ון קלארק נולד בניו ליסבון שבאוהיו כילדם השלישי ובנם היחידי של ג'ון קלארק, מהגר קווייקרי סקוטי-אירי ממחוז אנטרים, שבארצות הברית היה לעורך דין ושופט, ולרעייתו, מליסה הסין. הוא למד בבית הספר התיכון של ניו ליסבון ובאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב, שם הוא היה חבר באחוות דלתא-קאפא-אפסילון וסיים את לימודיו ב-1877 כחבר באחוות פי בטא קפא. קלארק לא למד בבית ספר למשפטים, אלא למד את המקצוע בקריאה עצמית בהדרכת אביו וב-1878 עבר את בחינות לשכת עורכי הדין בהצטיינות.
לאחר שעסק בעריכת דין בניו ליסבון במשך שנתיים, עבר קלארק לינגסטאון, שם הוא רכש את מחצית הבעלות על העיתון "יאנגסטאון וינדיקייטור"" . העיתון תמך במפלגה הדמוקרטית, וקלארק, שהיה חבר אגף "דמוקרטי הבורבון" שבמפלגה, כתב כמה מאמרים בהם הוא התנגד לכוחם העולה של המונופולים התאגידיים וקידם רפורמות בשירות הציבורי. הוא גם היה מעורב בפוליטיקה הפנימית של המפלגה ובסוגיות ציבוריות שונות. מאמציו למנוע את הצגת מועמדותו של קלווין ברייס כמועמד המפלגה לסנאט של ארצות הברית ב-1894 הסתיימו בכישלון, אך הוא פעל בהצלחה למניעת בחירתו של המועמד הרפובליקני למשרת ראש עיריית יאנגסטאון שהיה חבר ב"איגוד המגן האמריקאי" . כתומך של תקן הזהב בבחירות לנשיאות של 1896, התנגדותו של קלארק לבחירתו של ויליאם ג'נינגס ברייאן כמועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות הייתה כה חזקה עד שבסופו של דבר הוא פרש מהמפלגה והשתתף בוועידת ההקמה של המפלגה הדמוקרטית הלאומית באינדיאנפוליס, שבחרה בג'ון פאלמר באותה שנה כמועמדה לנשיאות.
קריירה פוליטית.
זמן קצר לאחר הבחירות של 1896 עבר קלארק לקליבלנד, שם הוא היה לשותף במשרד עורכי הדין של ויליאמסון וקאשינג. המשרד ייצג חברות תאגידיות וחברות רכבת, ועד מהרה הוכיח קלארק את כישוריו, והחליף את השותף הבכיר, סמואל ו. ויליאמסון כיועץ המשפטי הראשי של חברת הרכבת של ניו יורק, שיקגו וסנט לואיס. עם זאת הוא עדיין המשיך את מעורבותו במפלגה הדמוקרטית. פעילותו הפוליטית התפתחה באותה תקופה כאשר הוא נטש הרבה מהשקפותיו הפוליטיות בהן הוא החזיק בצעירותו, כולל אלו שהיו קשורות לזכויות המדינות ותחת זאת הוא אימץ את השקפתה של התנועה הפרוגרסיבית. התפתחותו הפוליטית של קלארק באותה תקופה התאפשרה בזכות ידידותו עם ראש עיריית קליבלנד, טום ג'ונסון, שסייע לו לקדם את מעמדו הפוליטי במדינה לאחר כישלונו לקדם את בחירתו של ברייאן לנשיאות.
ב-1903 עלה בידו של ג'ונסון להשיג את השליטה על המפלגה הדמוקרטית באוהיו, מהלך שקיבל את תמיכתו של קלארק. בוועידת המפלגה שהתקיימה באוגוסט, זכה קלארק במועמדות המפלגה לסנאט של ארצות הברית. אף על פי שהיה נואם מוכשר, פעילותו של קלארק כעורך דין שייצג את חברת הרכבת, התנגדותו למועמדותו של ברייאן שבע שנים קודם לכן, וחסרונותיו האישיים, כל אלו תרמו לכשלונו להיבחר מול יריבו הרפובליקני, מארק האנה, שניצח בבחירות באספה הכללית של אוהיו ברוב של 115 מול 25.
לאחר תבוסתו, צמצם קלארק את השתתפותו בפעילות הפוליטית של המפלגה, ותחת זאת התמקד לזמן מה בעבודתו המשפטית. אך עד מהרה הוא שב לזירה הפוליטית, וב-1907 פרש משותפותו עם ויליאמסון וקאשינג. יחסיו עם ג'ונסון נפגעו לאחר שקלארק תמך במועמדותו המוצלחת של הדמוקרט השמרני ג'דסון הרמון בבחירות למשרת מושל אוהיו ב-1908. בתגובה, כאשר התמודד על מועמדות המפלגה לסנאט ארצות הברית בבחירות של 1910, העדיף ג'ונסון לתמוך באטלי פומרן, שניצח בסופו של דבר, במקום לתמוך בקלארק. עם זאת, תמיכתו של קלארק בהכנסת רפורמות פרוגרסיביות בחוקת אוהיו ב-1911, סייעו לשקם את מעמדו בקרב הפרוגרסיבים באוהיו. קלארק ניסה לעשות ביתרון זה שימוש בניסיונו השני לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט ב-1914, אך הוא ניצב מול התובע הכללי של המדינה, טימותי ס. הוגאן, ובאביב אותה שנה הוא הפסיד בהתמודדות.
שופט פדרלי מחוזי.