למרות המוניטין הירוד שלו כאסטרטג צבאי מונה לתפקיד מפקד צבא הדנובה, שהכריע את חזית הבלקן במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). בחלקה הראשון של המלחמה נחל הצלחות, אך המצור הממושך על פלבן וחוסר ההצלחה הרוסית בכיבוש העיר הובילו להעברתו בפועל מתפקידו, אם כי רשמית נשא עדיין בתואר. לאחר המלחמה הואשם בפסיביות פיקודית בכך שנמנע מתקיפת איסטנבול והכרעת האימפריה העות'מאנית. יתרה מכך, שמו נקשר לשערוריות כספיות ובכלל זה שוחד ובזבוז כספי מדינה. למרות זאת, אחיו אלכסנדר השני מינה אותו לתפקיד מושל אזור סנקט פטרבורג. בהמשך קודם לדרגת פילדמרשל והיה אחראי על חיל הפרשים הרוסי ועל מערך ההנדסה בצבא.
ב-6 בפברואר 1856 נישא לנסיכה אלכסנדרה פרדריקה וילהלמינה מבית אולדנבורג. טרם הנישואין המירה הנסיכה את דתה לנצרות אורתודוקסית ושמה שונה לאלכסנדרה פטרובנה. לזוג נולדו שני ילדים, ניקולאי ופיוטר. הנישואים, שמלכתחילה לא היו יציבים, התפרקו כעבור 4 שנים. ניקולאי עזב את אשתו ועבר לחיות עם המאהבת שלו, רקדנית הבלט יקטרינה צ'יסלובה, שבמהלך השנים ילדה לו 5 ילדים. הוא מעולם לא התגרש מאשתו באופן רשמי אך דאג לסלק אותה מסנקט פטרבורג.
לאחר הירצחו של אחיו אלכסנדר השני ועלייתו לשלטון של אחיינו אלכסנדר השלישי, הורע מעמדו של ניקולאי בשל יחסיו המעורערים עם אלכסנדר מחד והעובדה ששמו חזר ונקשר לשערוריות כספיות, מאידך.
ניקולאי חלה במחלת הסרטן אשר התפשטה למוחו ובמהלך מחלתו סבל מהזיות וחוסר יכולת תפקוד, שאילצו את המשפחה למנות לו אפוטרופוס. הוא נפטר ב-13 באפריל 1891 בעיר אלופקה שבחצי האי קרים ונקבר בעירו.
משפחתו.
ב-7 בינואר 1856 התחתן ניקולאי עם אלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, בתם של פטר, דוכס אולדנבורג ותרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, ממנה נולדו לו שני בנים:
מפילגשו יקטרינה צ'יסלובה נולדו לניקולאי 5 ילדים:
מגפון
ג'ורג' הויט ויפל
ג'ורג' הויט ויפל (באנגלית: George Hoyt Whipple; 28 באוגוסט 1878, אשלנד, ניו המפשייר, ארצות הברית - 1 בפברואר 1976, רוצ'סטר, ניו יורק, ארצות הברית) היה רופא, חוקר ומרצה אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1934 יחד עם ג'ורג' ריצ'רדס מיינוט וויליאם פרי מרפי "על גילוי טיפול בכבד לריפוי מאנמיה".
ויפל למד באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור, שם הוא סיים את לימודיו בשנת 1905. הוא עבד במחלקת הפתולוגיה באוניברסיטת הופקינס, ולאחר מכן עבד כפתולוג בבית חולים בפנמה בשנים 1907–1908. אחרי שהות בפנמה חזר לבולטימור והיה שם מרצה בשנים 1910–1914.
בשנת 1914 התמנה ויפל לפרופסור למחקר רפואי ולמנהל קרן הופר למחקר רפואי בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה.
תחום המחקר העיקרי שלו היה אנמיה ופיזיולוגיה ופתולוגיה של הכבד. הוא היה הראשון אשר תיאר ב-1907 את מחלת ויפל וגילה את מין החיידק הגורם למחלה זו.
לבקשת אברהם פלקסנר, שעשה עבודה חלוצית בתחום של חינוך רפואי, ונשיא אוניברסיטת רוצ'סטר, ראש ריס, מונה ויפל בשנת 1921 לדיקן בית הספר לרפואה החדש שעדיין לא נבנה ברוצ'סטר. ויפל שימש דיקן בית הספר עד לשנת 1954, אך המשיך לעבוד שם במשך שארית חייו. הוא נפטר ב-1976 בגיל 97.
דארלינג
כרטיס סים
דייויד וכסלר
כרטיס SIM
דיויד וכסלר
דיוויד וכסלר
דייוויד וקסלר
דייויד וקסלר
דיויד וקסלר
דיוויד וקסלר
הועדה הציבורית לרפורמה במינהל מקרקעי ישראל
מבחן וקסלר לילדים
סונאטה לפסנתר מס' 8 של מוצרט
סונאטה לפסנתר מספר 8 בלה-מינור קכל 310, נכתבה על ידי מוצרט בתחילת הקיץ של שנת 1778, בפריז. זו הסונאטה המינורית הראשונה של מוצרט (מתוך שתיים: יחד עם קכל 457), ויש החושבים שבחירתו לכתוב את היצירה בסולם מינור (דבר שלא רווח אצל מוצרט) נובעת ממות אימו, בחודש יולי של אותה שנה בפריז.
מבנה.
היצירה מורכבת משלושה פרקים, כנהוג בסונאטה קלאסית:
הפרק הראשון פותח בפורטה. יד שמאל מנגנת אקורד משולש בסיסי של לה מינור. יד ימין מנגנת מלודיה פשוטה יחסית, אך קודרת. לאחר מכן המלודיה חוזרת שוב בשינוי קל לאחר קטע פיאנו קצר. משם יש קטע מעבר שקט, שהופך פתאום לפורטה חזק, עם מלודיה דרמטית ביד ימין. לאחר מכן מגיע קטע מעבר דרמטי שמעביר אותנו לסולם המקביל (כלפי מעלה) דו מז'ור. הנושא השני מנוגן בפיאנו, והוא דורש זריזות רבה, בשל הקצב המהיר. לאחר קטע מעבר ארוך, על החומרים המלודיים שבנושא השני, מגיע קטע סיום, חגיגי ומרשים. לאחר מכן היצירה עוברת פיתוח יסודי, בשלל סולמות. הפיתוח משרה אווירה אפלה ואף מפחידה ברגעים מסוימים. לאחר קטע מעבר, היצירה עוברת בפתאומיות אל קטע הרפריזה. הנושא המלודי חוזר בשנית, אך הפעם בשינויים קלים, ולאחר קטע מעבר הנושא עובר ליד שמאל. בהמשך חוזר הכל על עצמו ( בשינויים קלים) אך הפעם נשאר בסולם הטוניקה, לה מינור.
הפרק השני נכתב בסולם פה מז'ור. הוא הרבה יותר איטי ורגוע מהפרק הראשון, במשקל משולש של שלושה רבעים. הפרק לירי מאוד, ומשרה תחושת נועם ורוגע, על אף כמה חלקים וירטואוזים מעט. לאחר החזרה על הפתיחה, הפרק עובר אל החלק השני, שבו משולבים קטעי מינור קולחים, ומנגינות ליריות קודרות. לאחר מכן יש מעבר ארוך על החומרים המלודיים, ואחריו חזרה בפיאניסימו על תחילת הפרק, עד לסיומו באקורד פורטה.
הפרק השלישי מהיר וקולח. בסולם הדומיננטה של היצירה - לה מינור, ובמשקל שני רבעים. הנושא הראשי קודר מעט והקצב שלו חוזר כמעט לאורך כל הפרק, ונותן תחושה של חן ותואם. לאחר פיתוח קל, הפרק עובר אל סולם לה מז'ור. שם יש אתנחתה מן המקצב המהיר והפרק נשמע יותר ואינטנסיבי וממוקד. לאחר מכן חוזר הנושא הראשי בלה מינור אך הפעם עם פיתוח קל, והוא נשמע הרבה יותר דרמטי מן הפעם הראשונה. לאחר מכן עוברים אל הקודה בפיאנו, ולפתע מופיעה סדרה של אקורדים ואוקטבות מהירות בלה מינור, והיצירה מגיעה אל סיומה.
נגינת היצירה אורכת בממוצע כ-22 דקות.
קוריאן
קוריאן (Corian) הוא כינוי מסחרי לחומר פולימרי או שיש מלאכותי, המורכב מ-70% אלומיניום הידרוקסיד (שידוע גם כמינרל גיבסיט) ו-30% אקריליק. החומר פותח על ידי חברת דופונט ארצות הברית בסוף שנות ה-60 ומשמש בעיקר כמשטח עבודה במטבחים.
כמו מרבית החומרים הסינתטיים, גם חומר זה ניתן לייצור בצבעים שונים ובגדלים שונים.
תכונות החומר.
בגלל תכולת הפולימרים הגבוהה בקוריאן, אין הבדל משמעותי בין חוזק הכניעה של החומר בלחיצה או במתיחה. הפולימריות גם מקנה לו אטימות גדולה יותר מאשר זו הנפוצה בחומרים בעלי מאפיינים מינרליים יותר. הפולימריות הזו גם אחראית לחסרונות העיקריים שלו כחומר הנדסי שהם עמידות לחום עד 100 מעלות, פגיעותו לשריטות והנזקים שהוא סופג מחומרים כימיים שונים הנמצאים בחומרי ניקוי.
היתרון הגדול שלו יחסית לסוגים אחרים של שיש מלאכותי, הוא העמידות היחסית שלו לקרינת השמש.
היסטוריה.
המצאת משטחי הקוריאן מיוחסת לדונלד סלוקום, אשר היה כימאי בחברת דופונט, בשנת 1967. שמו של סלוקום מופיע על הפטנט שניתן למוצר בחודש אוקטובר 1968. קוריאן הוצע לראשונה למכירה בשנת 1971, יעודו המקורי של המשטח היה לסביבת עבודה קשה כמו במעבדות ובתי חולים. תחילה נמכר בצבע אחד בלבד ונכון לעשור השני של המאה ה-21 הוא מוצע במגוון של למעלה מ-100 צבעים שונים.
בשנת 1982 פג תוקף הבלעדיות על יצור החומר שהייתה של חברת דופונט וכיום כל חברה או מפעל יכולים לייצר את החומר הזה.
חנרליפה
החנרליפה (בספרדית: Generalife) הוא ארמון בגרנדה שבספרד, ששימש כבית קיט לבני השושלת הנסרית ששלטו בממלכת גרנדה.
היסטוריה.
אין ודאות באשר למקור שמו של הארמון, אך הסברה הרווחת כי מקורו בשיבוש המילים הערביות جنة العريف (ג'נת אל-עריף) שפירושן "גן האדריכל".
בנייתו של הארמון החלה במאה ה-12 והסתיימה במאה ה-14, בתקופת שלטונם של מוחמד השלישי ואיסמעיל הראשון. לאחר השלמת הרקונקיסטה, כיבושו מחדש של חצי האי האיברי בידי בנוצרים, נהגו מלכי ספרד להפקידו במשמורתם של אישים שונים. ב-1631 הופקד הארמון במשמורתה של משפחת גרנדה-ונגאס, שהחזיקה בו עד 1921. החזרתו לידי המדינה באותה שנה התאפשרה רק לאחר מאבק משפטי ממושך. בין 1931 ל-1951 שוקמו הגנים מסביב לארמון, וב-1984 הוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, יחד עם אלהמברה.
הארמון הוקם מצפון לאלהמברה, מתחם הארמונות ששימש את שליטי הממלכה, ובעבר חיבר ביניהם מעבר מקורה. מעבר זה שימש רק את הסולטאן ופמלייתו, ובנוסף לו היו שתי כניסות נוספות.
בהיותו ארמון קיט, הוא מוקף בגנים רבים וטובל בירק, הנחשבים לדוגמה הטובה ביותר לאדריכלות גנים מורית בין הגנים ששרדו מאותה תקופה. הם מעוטרים בוורדים ובציפורנים, ועצי ברוש, ערבה ואשכרוע מעניקים להם צל.
בחצר התעלה (Patio de la Acequia) בריכת מים מאורכת ובה מזרקות, שהן תוספת מאוחרת, מהמאה ה-19. בעבר שימשה הבריכה כתעלת השקיה לפרדסים שהיו מסביב לארמון. החצר מוקפת אכסדרות המעוטרות בפיתוחי אבן האופייניים לאדריכלות הערבית. חצר ברוש הסולטאנית (Patio del Ciprés de la Sultana) כוללת צמחייה רבה, תצפית לעיר, ואף היא כוללת מוטיבים של מים. אל הגנים העליונים (Jardines Altos del Palacio) מוליכות מדרגות המים (Escalera del Agua), מדרגות שלאורכן תעלות מים צרות. הגנים העליונים מוצלים בעצי ער אציל.
היכל התהילה של הפוטבול המקצועני