דראמונד משנה את סגנון שאלותיו. הוא שואל מראה לבריידי אבן ואומר שהמדען שהוא זימן אומר שהיא בת 10 מיליון שנה. בריידי אומר שהפרופסור שלו בלבל את הזמנים והעולם הוא בן 6,000 שנה. דראמונד אומר שבתנ"ך כתוב שאלוהים ברא את השמש רק ביום הרביעי ולכן ייתכן היום הראשון שנרשם בתנ"ך "היה יכול להיות בן שלושים שעות! או חודש! או שנה! או מאה שנה! או עשרה מיליון שנה!" הוא מערער את ביטחונו של בריידי שמסכים איתו. בכך דראמונד מראה שהתנ"ך יכול להתיישב עם המדע.
בריידי מאשים את דראמונד בכך שהוא מנסה להרוס את האמונה של האנשים בתנ"ך, ושאלוהים דיבר אל האנשים שכתבו את התנ"ך. דראמונד שואל אותו איך הוא יודע שאלוהים לא דיבר אל צ'ארלס דרווין. בריידי עונה שאלוהים מצווה עליו להתנגד לתורות הרשע של דרווין. דראמונד שואל אותו אם אלוהים מדבר אליו ובריידי עונה שכן. דראמונד אומר:
יהירותו של בריידי מתערערת, הוא נבוך ואומר ש"כל אדם אחראי למעשיו". דראמונד נאחז בדבריו ושואל אותו למה החוק מונע מברטראם קייטס להפעיל את הרצון החופשי שלו. בריידי מתחיל לצטט את התנ"ך באריכות, דראמונד אומר שהוא משוחרר והקהל צוחק ממנו. בריידי ממשיך לצטט את התנ"ך, השופט נועל את הישיבה לאותו יום ובריידי צונח על הספסל כשהוא מותש. אשתו נחפזת לצידו ומנחמת אותו.
תמונה ג'.
בית המשפט למחרת. המערכה שלישית מורכבת מסצנה אחת בה נוכחות כל הדמויות הראשיות. יש מתח בקהל, כולל מספר שדרי רדיו וציודם המגושם. קייטס שואל את דראמונד אם הוא יימצא אשם. דראמונד בתשובה מספר שכשהוא היה בן שבע, הוריו עבדו קשה וחסכו וקנו לו במתנה סוס נדנדה בשם "רקדנית הזהב". הגוף שלה היה כולו זהב, אבל כשהוא התיישב עליה היא נשברה. דראמונד אומר:
לפני שהמשפט מתחיל, ראש העיר משוחחת בפרטיות עם השופט. התקשורת ההמונית גרמה לעיירה להיראות רע מאוד, וראש העיר מבקש מהשופט להקל בעונשו של קייטס, אם הוא יימצא אשם.
השופט פותח את הדיון, והמושבעים נכנסים לאולם. קייטס נמצא אשם. לפני שהעונש נפסק, קייטס מקבל הזדמנות לאמר את דברו והוא אומר שהוא הורשע בעבירה על חוק לא צודק והוא ימשיך להתנגד לחוק הזה. השופט נותן את העונש וקובע שקייטס ייקנס במאה דולר. חלק מהקהל זועם על פסק הדין, אבל רבים מרוצים ממנו. בריידי אומר שהעונש מקל מדי. דראמונד אומר שהוא מתכוון לערער על פסק הדין בפני בית המשפט העליון של המדינה. הדיון תם.
בהמולה שמשתררת בתום המשפט, בריידי מתחיל לנאום בפני הקהל והוא נאבק לדבר כדי שישמעו אותו. הקהל מתחיל לצאת מהאולם, ואנשי הרדיו מכבים את המיקרופונים. בריידי צועק חזק יותר, מנסה ללכוד את תשומת לבו של הקהל. לפתע הוא מתמוטט, כמה אנשים מרימים אותו מתוך כוונה להביא אותו לרופא והוא ממשיך לנאום כאחוז תזזית. הורנבק מלגלג עליו וקורא לו מפסידן פוליטי, מכיוון שהפסיד בשלוש מערכות בחירות לנשיאות ארצות הברית. קייטס שואל את דראמונד אם הוא ניצח או הפסיד במשפט, ודראמונד עונה שהוא זכה בכך שהביא לתשומת לב לאומית את החוק הרע ואם מחר מישהו אחר יעמוד במקומו, קייטס נותן לו כוח לעשות זאת. הורנבק מודיע שהעיתון ישלם את הכסף כדי לשחרר את קייטס בערבות.
רייצ'ל נכנסת ואומרת לקייטס שהיא עזבה את בית אביה. היא מספרת לקייטס שהיא ניסתה לקרוא את ספרו של דרווין, אותו היא מראה לו, אולם היא לא הבינה אותו. היא מתנצלת בפני דראמונד ואומרת שהיא פחדה לחשוב, מכיוון שמחשבה יכולה להוליד מחשבות רעות.
השופט נכנס ואומר בשקט שבריידי מת. הורנבק מותח ביקורת סרקסטית ארוכה על בריידי, אולם דראמונד עונה לו:
קייטס ורייצ'ל יוצאים מאולם בית המשפט כדי לתפוש את הרכבת היוצאת; הם עוזבים כדי להתחתן במקום אחר. רייצ'ל משאירה מאחוריה את ספרו של דרווין "מוצא האדם". דראמונד מרים הן את ספרו של דרווין והן את התנ"ך ועוזב את אולם בית המשפט כששני הספרים בתיקו.
העיבוד של אברהם עוז.
ההפקה הרפרטוארית השנייה בישראל של "משפט הקופים" הייתה בתיאטרון חיפה ב-1989. לדעת היוצרים הישראלים, המחזה היה שבוי בשתי תפישות שרידדו אותו: האחת, האידאולוגיה הליברלית האמריקאית והשנייה היא מוסכמות הבימה האמריקאית של המאה העשרים, שלפיה מחזה פוליטי נוטה להיסחף לעבר מלודרמה פסיכולוגית. זו מיוצגת על ידי העיתונאי הורנבק. בסיום המחזה הם מציגים את דמותו של דראמונד כמורכבת יותר בעימות המלאכותי שהם יוצרים בינו לבין הורנבק שלפיה סובלנותו של בריידי כלפי אמונתו המוטעית של בריידי, היא "הדת האמיתית". האופטימיות המאפיינת את המחזה מתבטאת גם בסיום המחזה באיחודם של זוג האוהבים, קייטס ורייצ'ל ויציאתם ברכבת מחוץ להילסבורו לעתיד טוב יותר.
לדעת היוצרים, שהעלו את המחזה ב-1989, תקופה שהתבטאה בעליית הפונדמנטליזם בעולם, הסיום האופטימי אינו במקומו. היוצרים שינו את הסיום האופטימי - כשרייצ'ל וקייטס פונים לצאת מבית המשפט וכמה אנשי עיירה קנאים חוסמים את דרכם החוצה. קורקין לוקח את ספרו של דרווין ושורף ממנו עמוד. המחזה מסתיים כשברקע נשמעים קולות אנשי העיירה בראשות הכומר בראון והם שרים בעוצמה הולכת וגוברת ובדבקות כמו בתפילה.
היוצרים גם שינו את עיצוב הדמויות והשמיטו קטעי הבהרה פסיכולוגית, בהם הסיפור על "רקדנית הזהב", המתנה שקיבל דראמונד מהוריו בילדותו, עליה הוא מספר לקייטס. היוצרים השמיטו את השיחה בין הווארד למלינדה, בה נפתח המחזה ודמותה של מלינדה כלל אינה מופיעה בו. הקטע על הקוף שהורנבק מוצא בראשית המחזה הושמט בעיבוד של עוז.
במחזה המקורי יש כמה שדרני רדיו, בעוד בעיבוד של אברהם עוז יש שדרן אחד. דמותו של מר קרבס הושמטה בעיבודו של עוז. ג'סי דאנלאפ במחזה המקורי נקרא בעיבוד של עוז בשם קורקין.
יש שינוי במספר התמונות. במחזה המקורי יש שתי תמונות למערכה ראשונה ושלוש למערכה השנייה ואילו בעיבודו של אברהם עוז יש שלוש תמונות למערכה הראשונה ורק שתי תמונות למערכה השנייה.
ההפקה המקורית וההפקות החדשות.
"משפט הקופים" הועלה לראשונה בכיכובם של פול מוני, אד בגלי וטוני רנדל, בבימויה של מרגו ג'ונס. ב-10 בינואר 1955. הצגת הבכורה של בתיאטרון הלאומי של ברודוויי ב-21 באפריל 1955.
הוא הציג בברודוויי עד 22 ביוני 1957. המחזה הועלה מחדש בברודוויי פעמיים: 4 באפריל 1996 – 12 במאי 1996 ומ-12 באפריל 2007 עד ל-8 ביולי 2007.
בהפקה המחודשת של 1996 כיכב ג'ורג' סי. סקוט (שגילם את דמותו של בריידי בסרט משנת 1998) בתפקיד דראמונד וצ'ארלס דרנינג בתפקיד בריידי. באפריל, סקוט נאלץ לעזוב את ההפקה באמצע בשל בריאותו הלקויה והחליף אותו המפיק, טוני רנדל באותו יום. רנדל גילם את התפקיד מאותו יום ואילך. בריאותו הרופפת הביאה לבסוף לירידתה של ההפקה המחודשת. כריסטופר פלאמר ובריאן דנהי כיכבו בהפקה המחודשת של 2007. קווין ספייסי (הנרי דראמונד) ו-David Troughton (מאתיו האריסון בריידי) כיכבו בהפקה המחודשת של 2009 בתיאטרון אולד ויק בלונדון.
המחזה בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי.
1. תיאטרון הבימה - הצגת בכורה: 3 במרץ 1962
2. תיאטרון חיפה - הצגת בכורה: 14 במרץ 1989
תזמורת הנוער העירונית חיפה בהדרכתו של אליעזר החיתי והתזמורת העירונית של קריית מוצקין בניצוח דלית וינברג.
טלי בן יוסף
הבנק המרכזי של בחריין
הבנק המרכזי של בחריין (בערבית: مصرف البحرين المركزي) הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי במדינת בחריין.
מבנה הבנק ממוקם בבירת בחריין, מנאמה, וכולל בחובו אוסף עשיר של מוצרי זהב וכסף, אשר מקורו החל משנת 653 לספירה.
הבנק המרכזי של בחריין נוסד בשנת 1973, וזאת תחת השם "הסוכנות המוניטרית הבחריינית", זמן קצר לאחר שבחריין זכתה בעצמאות מבריטניה. החל משנת 2006, ובעקבות צו מס' 64 מטעם שלטונות בחריין, הפכה הסוכנות באופן רשמי לבנק הלאומי של בחריין, וזכתה למלוא הסמכויות המוענקות לבנק מרכזי ברחבי העולם.
במסגרת תפקידו של הבנק המרכזי של בחריין נכללים תחומי האחריות הבאים:
העת החדשה המוקדמת
העת החדשה המוקדמת (באנגלית: Early modern period) הוא השם שניתן בהיסטוריוגרפיה המערבית לחלקו הראשון של העידן המודרני, מתחילת המאה ה-16 עד סוף המאה ה-18 (1500-1800 בקירוב). התקופה הקודמת לה בתולדות התרבות המערבית היא ימי הביניים המאוחרים, וזו שלאחריה היא העת החדשה המאוחרת. היסטוריונים נוהגים להשתמש במאורעות היסטוריים חשובים כתאריכים סמליים לציון סופה של תקופה אחת ותחילתה של תקופה חדשה, אף שהחלוקה מלאכותית בלבד. את ראשית העת החדשה המוקדמת מקובל לציין בגילוי אמריקה ב-1492 ואת סיומה בפרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789, אך ישנם היסטוריונים החולקים על כך.
הבנק הלאומי של בחריין
וחטנג כובליה
טנק שיוט סימן 2
טנק השיוט סימן 2 (A10) היה טנק שיוט בריטי אשר פותח בשנת 1936 והשתתף בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה. הסימן 2 שירת בצבא הבריטי משנת 1938 ועד החלפתו בדגמים מתקדמים בשנת 1941. הוא פותח לצד הטנק שיוט סימן 1 (A9) והיה מיועד להיות גרסה כבדה וממוגנת יותר לשימוש בתור טנק חיל-רגלים, אך בפועל לא היה ממוגן מספיק וסווג בתור "טנק שיוט כבד".
הסימן 2 הוא כאמור למעשה זהה לסימן 1 רק בעל מיגון מעט עבה יותר. העלייה במשקל הכלי עם אותו מנוע 150 כוחות סוס, הפכה את הסימן 2 לאיטי מאוד, מה גם שהמיגון הנוסף לא היה מספיק אל מול חלק גדול מתותחי הנ"ט והטנקים של האויב, כך שבעיצובו הפסיד הסימן 2 משני הכיוונים. מלבד הוספת המיגון, הבדל נוסף היה הסרה של זוג הצריחונים שישבו על קדמת התובה ושימשו למקלעים קדמיים.