חלב אורז הוא משקה דמוי חלב המיוצר מאורז. בדרך כלל מכינים אותו מאורז חום. המתיקות שבו מתקבלת מפירוק פחמימות לגלוקוז ולעיתים מוספים למשקה במהלך ייצורו סירופ מקנה סוכר לקבלת מתיקות גבוהה יותר. בהשוואה לחלב פרה, הוא מכיל יותר פחמימות אך אין בו כולסטרול או לקטוז. חלב אורז תעשייתי מועשר לרוב בוויטמינים ומינרלים, בהם סידן, ויטמין B12, ניאצין וברזל.
חלב אורז משווק בטעם רגיל, וניל או שוקולד, ויכול לשמש תחליף לחלב פרה במתכונים רבים. חלב אורז מכיל פחות חלבונים מחלב אם ומחלב פרה ולכן אם נאלצים לתת אותו לפעוט (להבדיל מתינוק), יש הנוהגים לערבב בו אבקת ביצים.
משרד הבריאות בבריטניה ממליץ שלא לתת חלב אורז לילדים בני פחות מ-5 בגלל חשש מרמות גבוהות של ארסן. האיגוד האירופי לרפואת ילדים ממליץ להימנע מחלב אורז לילדים בכל גיל, אלא אם רמת הארסן מצוינת במוצר. לפי דו"ח של הארגון, חלב אורז עלול לחשוף תינוקות וילדים לארסן ברמה הגבוהה פי שניים או שלושה מבמבוגרים.
סאקי
דגל גאנה
דגל גאנה אומץ בשנת 1957. הוא הוחלף בגרסה שכללה פס לבן במרכז בין השנים 1964 - 1966.
הדגל עוצב על ידי תאודוסיה אוקו כדי להחליף את דגל בריטניה לאחר קבלת העצמאות בשנת 1957. הוא מורכב מהצבעים הכלל-אפריקאיים של אתיופיה, כלומר אדום, צהוב וירוק, בפסים אופקיים עם כוכב שחור בעל חמישה קודקודים במרכז הפס הזהוב. דגל גאנה היה הראשון באפריקה שכלל צבעים אלו.
האדום מסמל את דמם של אלו שנפלו במאבק לעצמאות, הזהב מסמל את עושר המחצבים של המדינה, והירוק את היערות והטבע העשיר שהמדינה התברכה בהם, בעוד הכוכב השחור מסמל את העקרון המנחה של החופש האפריקני.
ולדימיר קפן
ולדימיר פטר קֶפֶּן (בגרמנית: Wladimir Peter Köppen; 25 בספטמבר 1846 – 22 ביוני 1940) היה מטאורולוג, קלימטולוג ובוטנאי גרמני. פיתח את שיטת קפן לסיווג אקלימים, שבה משתמשים (עם שינויים ותוספות) גם בימינו.
חייו.
קפן נולד בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, במשפחה גרמנית שהתיישבה ברוסיה במאה ה-18 להזמנת הקיסרית יקטרינה השנייה. הוא למד בבית הספר בחצי האי קרים. כבר בהיותו בבית הספר נמשך קפן להתבוננות ביחסי הגומלין בטבע שבין האקלים לסוג הצמחייה שגדלה בו. מאוחר יותר למד קפן באוניברסיטאות של היידלברג ולייפציג בגרמניה אותן סיים ב-1870. עבודת הגמר שלו דנה בהשפעת הטמפרטורה על קצב הגידול של הצמחים.
בין 1872 ל-1873 הועסק קפן בשירות המטאורולוגי הרוסי. אחר כך שב לגרמניה כדי לנהל את חטיבת המטאורולוגיה הימית שהוקמה כחלק ממצפה הכוכבים של חיל הים הגרמני (Deutsche Seewarte) שבסיסה בהמבורג. בחטיבה היה קפן אחראי על שירות תחזית מזג האוויר בחלק הצפון מערבי של גרמניה והאזורים הימיים הסמוכים. אחרי ארבע שנות שירות יכול היה קפן לעבור לתחום העניין העיקרי שלו – מחקר, והוא עזב את השירות המטאורולוגי.
בעקבות מחקריו המוקדמים של אלכסנדר זופאן (1879) החל קפן במחקר השיטתי של האקלים, ואף ערך בעצמו ניסיונות עם בלוני מחקר על מנת להשיג מידע מהחלקים הגבוהים של האטמוספירה. ב-1884, הוא פרסם את הגרסה הראשונה של מפת אזורי האקלים שלו שבה שורטטו תחומי הטמפרטורה העונתיים. עבודה זו הובילה לפיתוח שיטת קפן בשנת 1900 לערך, שהוא המשיך ושיפר במשך שארית חייו. הגרסה המלאה של השיטה הופיעה לראשונה ב-1918 ואחרי כמה שיפורים, פורסמה הגרסה האחרונה ב-1936.
מלבד תיאור סוגי האקלים השונים, הוא התוודע לפאלוקלימטולוגיה. ב-1924 הוא וחתנו אלפרד וגנר (Alfred Wegener) פרסמו מאמר בשם "האקלימים של העבר הגאולוגי" ("Die Klimate der Geologischen Vorzeit") ובו סיפקו תמיכה מכרעת לתיאורית מילנקוביץ (Milutin Milanković) בנושא תקופות הקרח.
בסוף ימיו, שיתף קפן פעולה עם הקלימטולוג הגרמני רודולף גייגר (Rudolf Geiger) בכתיבת הספר בן חמשת הכרכים "המדריך לקלימטולוגיה" ("Handbuch der Klimatologie"). עבודה זו לא הושלמה מעולם, אך כמה חלקים, ששלושה מהם נכתבו בידי קפן, הודפסו. אחרי מותו של קפן ב-1940 בגראץ, אוסטריה, המשיך גייגר לעבוד על שינויים בשיטת סיווג האקלימים.
דאהר אל-עומר
דאהר אל-עומר (בערבית: ظاهر العمر; תעתיק מדויק: "ט'אהר אלעֹמר"; שמו המלא הוא ظاهر بن عمر الزيداني, "ט'אהר בן עמר אלזידאני"; 1689–1775) היה שליט אוטונומי של הגליל במאה השמונה עשרה. הוא היה ממוצא בדואי. אל-עומר הוא מקימה של חיפה החדשה, ביצר ערים רבות ובהן עכו והזמין את היהודים לחדש את היישוב היהודי בטבריה.
רקע היסטורי.
בשנת 1516 כבש הסולטאן העות'מאני סלים הראשון את סוריה וארץ ישראל, וסיפח אותן לאימפריה העות'מאנית. בימי סולטאן זה, כמו בימי יורשו סולימאן המפואר, היה השלטון המרכזי שמרכזו היה בקונסטנטינופול, בעל כוח של ממש גם במחוזות הרחוקים של האימפריה, שהשתרעה על פני שטח נרחב באסיה, בצפון אפריקה, בבלקן ובאירופה.
כל עוד היה השלטון העות'מאני המרכזי חזק, היו תושבי ארץ ישראל בטוחים בגופם וברכושם, ונתונים למָרוּת שאכפה את החוק. אך ימים אלו לא ארכו. כתוצאה מהיחלשות השלטון המרכזי, נוצר מעמד של מושלים מקומיים, שהקשר שלהם אל השלטון המרכזי היה רופף, והם שלטו בכוח הזרוע (לעיתים בכוחם של חיילים זרים שהובאו מכל קצות האימפריה). השלטון המרכזי הרשמי בצפון ארץ ישראל היה ממוקם בדמשק, כאשר מושל דמשק היה האחראי בפני כס הסולטאן בקונסטנטינופול. עם זאת, סכסוכים בין אפנדים מקומיים היו מעלים מדי פעם אמיר מקומי, ששלט תוך כפיפות מסוימת לשלטון המרכזי, עד שהיה נופל בידי שליט חזק ממנו. כזה היה לדוגמה השליט הדרוזי פחר א-דין השני, שהקים בתחילת המאה השבע-עשרה ממלכה שהשתרעה מצידון בואכה הגליל, עד שהופל בידי העות'מאנים.
במאה ה-18 הייתה ארץ ישראל מחולקת לשני אזורים, שכל אחד מהם השתייך למחוז (איילט) אחר של האימפריה העות'מאנית. הגליל ועמק יזרעאל השתייכו לאיילט צידון ושאר הארץ הייתה כפופה לאיילט סוריה המכונה גם איילט דמשק. בראש כל מחוז עמד מושל (מערבית: ואלי) שתוארו פאשא שמוּנה על ידי השלטון המרכזי מדי שנה. עיקר תפקידו היה לאסוף את מיסי התושבים ולהעבירם לסולטאן בקונסטנטינופול. יתרת הכספים שנאספו נשארה ברשותו. מאחר שנבחר לשנה בלבד ולא ידע אם ייבחר לשנה נוספת, דאג בעיקר לגבות מיסים רבים ככל האפשר, על מנת להגדיל את רווחיו האישיים. רווחת התושבים ושיפור חייהם ואף שמירה על הקיים נראו בעיני נושאי משרה זו כבזבוז זמן, מרץ והשקעות. שלטונם של הפחוות היה בעיקרו בערים ובסביבתן, ובאזורים המרוחקים יותר שלטו ראשי שבטים בדואים גדולים, שרכשו את מעמדם הרשמי מהפחוות. אחד מאותם ראשי השבטים היה דאהר אל-עומר ממשפחת זידאני.
משפחת זידאני.
משפחת זידאני (שבניה ידועים כ"בַּ֫נוּ זידאן") הייתה אחת המשפחות המכובדות בחצי האי ערב בהיותה מיוחסת לצאצאי עלי בן אבי טאלב, חתנו של הנביא מוחמד, וליתר דיוק לצאצאי נכדו זיאד, בנו של חסן בן עלי. המשפחה היגרה מאזור החג'אז ללבנט במאה ה-12, עם כיבושיו של צלאח א-דין. המשפחה התבססה באזור טבריה במחצית השנייה של המאה ה-17. לקראת סופה, ראש השבט באותן שנים היה עומר א-זידאני, שעזר לבשיר א-שהאבי, מושל הלבנון, לדכא את מרד המתואלים שישבו באזור צפת וצפון הגליל. לאחר דיכוי המרד קיבל בשיר את תפקיד מושל צפת וארץ הגליל, וכאות תודה מינה את עומר א-זיאדני למושל צפת.
גרסה אחרת מתארכת את בואו של שבט זידאן לאזור טבריה בשנת 1701, אז חכר עומר, ראש המשפחה, את הזכות לגביית מיסים בטבריה וסביבותיה. עומר נשא לאישה את אחת מבנות שבט א-סרדיה וממנה נולדו לו חמישה בנים ובת: עלי, סעד, יוסף, צאלח, דאהר והבת שׂמַה.
חייו.
עלייתו של דאהר אל-עומר.
דאהר אל-עומר (דאהר בנו של עומר), צעיר בניו של עומר, נולד כנראה בשנת 1689 בכפר עראבה שבגליל. בגיל 12 נשלח לדמשק ללמוד קרוא וכתוב ופרקי קוראן. בשנת 1702 מת האב, אך עלי, בכור הבנים, היה אדם חולני ולא יכול היה לרשת את תפקיד אביו, לכן מונה לראש המשפחה הבן השני סעד. בשנת 1710 לערך עברה המשפחה מאזור טבריה לבקעת בית נטופה מצפון לציפורי, והתיישבה על חורבות כפר בשם מסלאחית בקרבת שבט בדואי בשם צקר.
כבר בגיל צעיר שאף דאהר להיות ראש המשפחה, והחל להרחיק את אחיו הבוגרים מעמדת השפעה במשפחה. הוא החל לקשור יחסי ידידות עם בני הכפרים הסמוכים, לעזור להם במאבקם עם שכניהם הבדואים ולהגן על הסביבה בפני הפקידים הטורקים. המטרה שראה לעיניו הייתה לחכור את גביית המיסים מידי הפחווה של צידון בעבורו.
אגדה הנפוצה בכפרים הערביים במערב הגליל מספרת כי שייח' מוסלמי שמקום מושבו היה בכפר סלאמה חשק באחת מבנות עראבה. תושבי עראבה הצהירו שדתם מונעת נישואים כאלו, אך השייח' לא ויתר. התושבים פנו לבני זידאן בבקשת עזרה. בני זידאן נעתרו וסופו של המאבק היה בהרס סלאמה עד היסוד. על פי סיפור נוסף הגיע באחד הימים לעראבה פקיד מושחת בשמו של פחת צידון, ודרש שבנוסף למיסים שהכפר נדרש לשלם לפחוות צידון, ישלמו לו גם "הוצאות הדרך". כאשר סירבו בני עראבה ציווה הפקיד על השוטרים העות'מאניים שליוו אותו לחמוס את כל שנמצא בגורן הכפר. הפלאחים הזועמים תפסו את הפקיד ומלוויו ועמדו להורגם. סעד ודאהר ששמעו על המקרה מיהרו לשחרר את הפקיד נתנו לו את "הוצאות הדרך" ולבני הכפר החזירו את תבואתם הנגזלת. למחרת רכבו לצידון, סיפרו לפחה את אשר אירע, ביקשו את רחמיו על הכפריים ועבורם את הזכות לשמש כגובי הכספים של העמק. הפחה נעתר ברצון לשתי הבקשות.