לפני כ-10 עד 15 מיליון שנה החלו בהרי רכס קסקייד התפרצויות געשיות שמילאו את הים הפנימי בלבה. בכמה מקומות מגיעה עובי שכבת הבזלת ל-2,000 מטרים. במקומות אחרים חשופה עדיין שכבת הגרניט מההרים הקדומים יותר.
לפני שני מיליון שנים החלה תקופת הפליסטוקן ואיתה החל גם עידן הקרח וקרחונים כיסו את האזור. הם חרצו את רמת הנהר קולומביה, כשהם מגיעים דרומה עד הרמות שמעל לגרנד קולי. בכמה אזורים צפון לגרנד קולי הגיע עובי הקרחונים עד ל-3,000 מטרים. ניתן עדיין לצפות בחריצים במסלע הגרניט החשוף שנבעו מתנועת הקרחונים ובסלעים רבים שנסחפו על ידי הקרחונים באזורים הגבוהים שמצפון מערב לקולי.
אף על פי שתאוריות מוקדמות שיערו שקרחונים הסיטו את נהר הקולומביה למה שהפך לגרנד קולי וכי זרמי המים הרגילים הם שגרמו לסחיפה שנצפתה, מסכימים כיום הגאולוגים כי היא נגרמה מההסטה הקרחונית יחד עם שיטפונות מסיביים שמקורם באגם הקרחוני של מיזולה (Lake Missoula). היה זה אגם מי הפשרת קרחונים בעומק של עד 600 מטרים שהיה סכור על ידי קרחון. מדי פעם נשבר הסכר ותוך כדי כך נוצרו שיטפונות מיזולה שבהם זרמו כמויות אדירות של מים דרך רמת הנהר קולומביה עד לפני 18 אלף שנים. שיטפונות אלו יצרו את הרמות המחורצות המאופיינות בסימני סחיפה ייחודיים. המפלים היבשים הם דוגמה לכך (דרומית לאגם בנקס (Banks Lake).
עם סיום עידן הקרח התייצב נהר הקולומביה בנתיבו הנוכחי. קרקעית הנהר היא כיום כ-200 מטרים מתחת לגרנד קולי. קירות הקולי מגיעים עד לגובה של 400 מטרים.
שימושים מודרניים.
האזור סביב הגרנד קולי הוא בית גידול מסוג ערבת שיחים, כשכמות המשקעים הממוצעת היא פחות מ-300 מ"מ גשם בשנה. בחלקו התחתון של הגרנד קולי יש שורת אגמים: פארק (Park), בלו (Blue), אלקלי (Alkali), לנורה (Lenore) וסואפ (Soap). עד למחצית השנייה של המאה ה-20 היה חלקו העליון של הקולי יבש.
פרויקט אגן קולומביה שינה זאת ב-1952, תוך שימוש בערוץ הנחל הקדום כרשת לחלוקת מי השקיה. חלקו העליון של הקולי נסכר והפך לאגם בנקס (Banks Lake). האגם מקבל את מימיו באמצעות משאבות מסכר הגרנד קולי, והוא השלב הראשון במערכת השקיה שאורכה 160 קילומטרים. באגן הקולומביה נעשה שימוש בתעלות, סיפונים וסכרים נוספים על מנת לספק מי השקיה ל-2,400 קמ"ר של אדמה חקלאית.
המים הפכו את חלקו העליון של הקולי והאזורים הסמוכים לגן עדן לבעלי חיים, כולל עיטם לבן-ראש. לפרויקט היה ערך מוסף בדמות יצירת אתרי נופש הכוללים כמה אגמים ומעיינות מינרלים, בהם מתבצעים פעילויות נופש כדוגמת ציד, דיג וספורט מים מכל הסוגים. בגרנד קולי מצויים שני פארקים מדינתיים פארק סאן לייקס (Sun Lakes- "אגמי השמש") ופארק סטימבואט רוק (Steamboat Rock – "סלע ספינת הקיטור").
אי הכלבים
מלחמת רוסיה-טורקיה, 1774-1768
מלחמת רוסיה-טורקיה, 1792-1787
מלחמת רוסיה-טורקיה, 1828-1829
מלחמת רוסיה-טורקיה (1828-1829)
בירעם
מלחמת רוסיה-טורקיה (1878-1877)
מלחמת רוסיה-טורקיה, 1878-1877
סימן סילבסטר
מלחמת רוסיה-טורקיה (1774-1768)
אודליה מטלון
פוליקראטס
טבעת פוליקראטס
בית וזן
בית וַזַן (בערבית: بيت وزن) היא עיירה פלסטינית בשומרון, השייכת לנפת שכם. בית וזן ממוקמת בפאתיה של שכם, 4 קילומטרים מערבית לשכם על הכביש הראשי שמחבר את שכם עם קלקיליה. בין בית וזן לשכם ישנו שטח בנוי ברצף. מדרום לבית וזן שוכנות השכונות ג'ונידו, רפידיה שהיו עיירות עצמאיות בעבר אך אוחדו עם שכם. כולן פרברי שכם. נכון לשנת 2006 חיו בעיר 1,120 תושבים.
העיירה המודרנית יושבת על מקום שבו ישב היישוב הקדום בית זין. לפי המסורת השומרונית גרו ביישוב הקדום שבע משפחות שומרוניות שנאלצו להתאסלם ומכאן שמו של היישוב (זין פירושו שבע). חלק מתושָבי העיירה המודרנית הגיעו מאזור חברון בתחילת המאה ה-20.
טיטוס פלאביוס קלמנס
תמונת מתקפת הפרשים בקרב באר שבע
תמונת מתקפת הפרשים הקלים האוסטרליים בקרב באר שבע היא תצלום שהתפרסם לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, ומתאר את מתקפת כוח הפרשים האוסטרלים הקלים במהלך הקרב על באר שבע. תמונה זאת עוררה התרגשות גדולה שכן המתקפה, שהביאה להכרעת הקרב ובכך לפריצת החזית הטורקית ולכיבוש ירושלים בידי הבריטים, נחשבת לפריצה הגדולה והיחידה של פרשים קלים בהיסטוריה, והפכה למורשת קרב מרכזית באוסטרליה. ואולם אמיתות התמונה שנויה במחלוקת, וישנם מאמרים הטוענים שהיא מתארת שחזור של המתקפה ולא את המתקפה המקורית.
מתקפת הפרשים האוסטרלים הקלים.
באוקטובר 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאחר שהצבא הבריטי הצליח לחצות את מדבר סיני, התבסס הצבא הטורקי על קו הגנה בין העיר עזה לבאר שבע. שתי התקפות בריטיות במהלך 1917 על העיר עזה (קרב עזה הראשון, קרב עזה השני) נכשלו והביאו להדחת מפקד הכוחות הבריטיים, הגנרל ארצ'יבלד מארי ולמינויו של הגנרל אדמונד אלנבי. אלנבי החליט שהמתקפה הבריטית הבאה תערך על העיר באר שבע, במטרה לפרוץ שם את החזית הטורקית. לפני המתקפה נערך מבצע הטעיה גדול שנועד לגרום לכוחות הטורקיים ולמפקדיהם הגרמניים להאמין שהמתקפה תתבצע על העיר עזה, ובבוקר ה-31 באוקטובר נעו כוחות בריטיים גדולים אל העיר באר שבע.
לקראת שעות הדמדומים כשהכוחות הבריטיים הגדולים שתקפו את העיר לא הצליחו עדיין להביא להכרעה בקרב, נוצר החשש שללא הבקעת העמדות הטורקיות לפני החשכה, וללא הגעה לבארות של העיר, תסתיים המתקפה בכישלון ובתבוסה גדולה. על מה שהתרחש בשלב זה כותב אנתוני בלווט בספרו 'עם כוחותינו בפלשתינה':
כיבוש באר שבע אפשר את פריצת קו החזית הטורקית, וכחודש מאוחר יותר, ב-9 בדצמבר נכבשה ירושלים, אירוע שנחשב לאחד המאורעות המכוננים של המלחמה.
ההסתערות בבאר שבע נקראת במקומות רבים 'הסתערות הפרשים הגדולה האחרונה בהיסטוריה' (רמז לכך שבמלחמות הבאות הטנקים עתידים לתפוס את מקומם של הפרשים) ואולם בריגדת הפרשים האוסטרלים הקלים (שהייתה חלק מחטיבת האנזא"ק) לא נחשבה לחיל פרשים, על פי היסטוריונים צבאיים, אלא לחיל רגלים רכוב. חיילי הבריגדה לא היו מצוידים ברומחים אלא רק ברובים שאותם הם נשאו על כתפיהם, ובמהלך רוב הקרבות הסוסים שימשו אותם בשביל להגיע אל החזית, שם הם היו יורדים מהסוסים ומתקדמים רגלית. לכן היסטוריונים צבאיים מעדיפים לכנות את המתקפה 'הסתערות הפרשים הקלים הגדולה היחידה בהיסטוריה הצבאית'.
להסתערות זאת חלק חשוב במורשת הקרב האוסטרלית. ההסתערות מהווה את רגע השיא של שני סרטים העוסקים בפרשים האוסטרליים בחזית ארץ ישראל: הסרט האפי "40,000 פרשים" שהופק ב-1940, והסרט "הפרשים הקלים" שהופק ב-1987 (ובו ישנה התייחסות רבה גם לקולונל הבריטי ריצ'רד מיינרצהגן, ולמבצע ההטעיה שקדם לקרב). בשנת 2007 נערך שחזור של התקפת הפרשים על ידי "העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל" ועמותת פרשים אוסטרלים המשמרים את מורשת פרשי האנזא"ק.
המחלוקת לגבי אמיתות התמונה.
בשנת 1920, במסגרת תערוכת תצלומים ממלחמת העולם הראשונה, הוצג בהבלטה התצלום המופיע בראש הערך. אוצר התערוכה, דונובן ג'וינט, העיד שהתצלום עורר דיונים רבים. אחת הסיבות לכך היא שבתמונה נראים הפרשים הקלים מסתערים קדימה, ומכאן שהיא צולמה מכיוון העמדות הטורקיות. בעוד שנשמעו טענות שהתמונה צולמה על ידי חייל שהתקדם מעבר לקו החזית, הועלתה גם הסברה שהתצלום לקוח משחזור המתקפה ההיסטורית שנערך מאוחר יותר בדיר אל-בלח. אפשרות שלישית שהועלתה הייתה שהתמונה צולמה על ידי אחד מהמגינים הטורקיים, ושמאוחר יותר מצלמתו נלקחה בשבי על ידי האוסטרליים.
ג'וינט העיד שבמהלך התערוכה, מפקד בריגדת הפרשים הקלים וצוותו בדקו את התמונה והעידו שתוואי השטח שבתצלום מתאים לזה של באר שבע ולא של דיר אל-בלח, וכן שהפרשים מתקדמים במבנה שבו התקיימה ההתקפה ולכן אין סיבה לחלוק על אמיתות התמונה.
כ-50 שנה מאוחר יותר, בשנת 1967 שבה והתעוררה המחלוקת סביב התמונה, ערב פרסומו של הספר "בריגדת הפרשים הקלים" של ר. ג'י הל. יושב ראש העמותה האוסטרלית להנצחת מורשת מלחמת העולם הראשונה, ו.ר. לנקסטר כתב מכתב לג'וינט ובו סיכום הסיבות שבגינן העמותה סבורה שהתמונה איננה אמיתית. כתוצאה מכך ג'וינט פנה לארגון ותיקי המלחמה בבקשת עזרה למציאת פרטים באשר לנסיבות שבהם צולמה התמונה. בעקבות פנייתו של ג'וינט נוצר קשר עם החייל לשעבר, אריק ג'י אליוט, אשר מסר תצהיר לגבי הנסיבות שהובילו לצילום התמונה ולפרסומה.
עדותו של הצלם - אריק ג'י אליוט.
על פי התצהיר שמסר אליוט, במהלך המתקפה על באר שבע הוא שימש בתפקיד של מודד טווחים. בשעה 14:30 בצהרי אותו היום הוא קיבל הוראה מהמפקדה לצאת אל מעבר לקווים של הבריגדה בליווי של מספר קצינים על מנת לייצר מפת טווחים עבור הארטילריה ומכונות הירייה. הקצינים ואליוט אכן התקדמו מעבר לעמדות של הבריגדה והתמקמו בעמדה הנמצאת כ-3 ק"מ בלבד מהעיר באר שבע. על פי ההנחיות של הקצינים אליוט איתר מטרות, מדד את המרחקים אליהם והקריא אותם לקצינים. לאחר מכן הקצינים שבו לכיוון הבריגדה, בעוד הוא נשאר על מנת לשרטט מפת טווחים. בעודו משרטט את המפה הוא הבחין בענן אבק מכיוונה של הבריגדה ולהפתעתו הבחין בשלוש שורות של פרשים שמתחילים לדהור לכיוון באר שבע. בתיקו האישי הייתה מצלמה קטנה והוא הספיק לצלם את הפרשים המתקרבים, ואחרי כן לארוז את חפציו ולחזור למפקדה.