משה בגנו יזם קבלת קהל בגישת "דלת פתוחה" לתושבי העיר בשעות קבועות, אשר בהן התאפשר לו להבין לעומקן סוגיות שהעסיקו את האזרחים ולפתור את בעיותיהם, ובמידת הצורך הפנה למחלקות הרלוונטיות בעירייה. מדי שבוע הנהיג ישיבה במועד קבוע עם כל אחד מראשי המחלקות בנפרד, בה היו מתווים את דרכה של העירייה. משה בגנו הנהיג נורמה של סיור בוקר מוקדם שלש פעמים בשבוע בשכונות העיר, במהלכו התוודע מקרוב לתושבים והכיר את צורכיהם, ויצר קשר עם עובדי העירייה השונים שפעלו בשטח העיר.
בנוסף לכך, להגברת תחושת השייכות לעיר, קבלו התושבים תשורות סמליות : איגרת ברכה לכל תושב חדש בעיר, מתנת נישואין הספר "איש וביתו" לכל זוג שנישא בעיר ואלבום תמונות מעוצב לכל זוג שנולד לו תינוק.
הבטחת הזכות לדיור.
כחלק מתפיסת עולמו למיזוג הגלויות בארץ ישראל קידם משה בגנו את פירוק המעברה בפרדס כץ שהוקמה בשנת 1949 ואת שיקום האוכלוסייה שמנתה 900 איש בדירות קבע. לשם כך, חתם חוזה עם אגף השיכון הממשלתי אשר בו התחייבה העירייה להשתתף בעלות רכישת דירה בסך 400 לירות לכל משפחה מדיירי השכונה.
משה בגנו קרא לשיתופם המלא של האזרחים בחיי העיר:
שיוך מפלגתי.
משה בגנו, שעמד בראש מפלגת הפועל המזרחי, קבל תמיכה רחבה מכל שדרות הציבור אשר נתנו בו את אמונם לניהול העיר. הוא הנהיג נוהל של שקיפות בדרך ניהולו את העיר.  החלטות אשר היו מתקבלות בפגישות השבועיות של הנהלת העיר הובאו לאישור מדי חודש בפני מועצת העיר, והוצגו בפני חברי הקואליציה והאופוזיציה אשר היו מעורים בנעשה בעירייה באופן רציף.
הרכב מועצת העיר.
הקואליציה בראשותו של משה בגנו הייתה מורכבת מארבע סיעות הקשת הפוליטית: מפלגת הפועל המזרחי,  מפלגת הגוש האגודאי, מפלגת פועלי ישראל ומפלגת אחדות העבודה, ומנתה 12 מתוך 15 חברי המועצה.
ההרכב המפלגתי של חברי מועצת העירייה השביעית בין השנים 1955–1959 כלל את נציגי המפלגות בקואליציה : הפועל המזרחי - משה בגנו, יחיאל רוזביץ, אהרן מיכלזון, יצחק צימרינג, הגוש האגודאי - ראובן אהרונוביץ / פועלי אגודת ישראל, משה שרייבר / חוג חתם סופר, שמעון סירוקה / גוש חרדי, שרגא גרוס / אגודת ישראל, מפלגת פועלי ישראל - זלמן מילשטיין, יוסף ברק, אלחנן מינצברג, מפלגת אחדות העבודה - פנחס אפשטיין, ונציגי המפלגות באופוזיציה: חרות - נתנאל גרובר, נחמיה פיזם, ציונים כלליים - תנחום הרשמן.
תפקידים בפוליטיקה העירונית.
בתחילה היה סגן ראש עיר, בינואר 1953 התמנה לממלא-מקום ראש העירייה לאחר פרישתו של ראש העירייה גרשטנקורן לחופשה וביוני 1954 התמנה לראשונה לראש העירייה. ערב הבחירות לעירייה ב-1955 הודח בגנו מראשות רשימת המפד"ל ובמקומו הוצב אליעזר גואלמן, מזכיר הוועד הפועל של המזרחי. במהלך הקדנציה הבאה חזר לכהן כסגנו של אהרונוביץ', והתמנה לראש העיר במסגרת הסכם רוטציה בספטמבר 1957. לאחר הבחירות ב-1959 שוב לא כלל ההסכם הקואליציוני רוטציה בתפקיד ראש העיר ובגנו הסתפק בתפקיד ממלא מקום ראש העיר לכל אורך הקדנציה.
בבחירות 1965 נחלשה המפד"ל וירדה מארבעה לשלושה מנדטים. בעקבות זאת חתם ראש העירייה ראובן אהרונוביץ' הסכם קואלציוני עם המערך והותיר את בגנו והמפד"ל באופוזיציה. אולם באוגוסט 1966 עם התפטרות אהרונוביץ' גובש הסכם קואליציוני חדש ובגנו שב לתפקיד ממלא מקום ראש העיר. במרץ 1968 פרש מטעמי בריאות מתפקיד סגן בפועל אותו העביר לישראל גוטליב ונותר סגן בתואר בלבד עד הבחירות בסוף 1969.
ביולי 1970 הוכר כאזרח כבוד של בני ברק.
לאחר מותו הונצח על ידי עיריית בני ברק בקריאת רחוב בעיר על שמו, בסמוך לבניין העירייה. כמו כן נקרא על שמו המתנ"ס העירוני "בית בגנו".
מורשתו.
בשנת תשמ"ג חנך משה בגנו את "בית בגנו", מרכז קהילתי אשר נתרם על ידי המשפחה מארצות הברית ומהווה משכן המגלם בתוכו את מורשתו לדורות הבאים.
"בית בגנו" מכיל בית כנסת, בית מדרש, בית יד לבנים,
מתנ"ס חוגים לקהילה, אכסניה עבור ארגונים התנדבותיים שונים, כגון, יד שרה. שאיפתו הייתה שכשם שהעיר בני ברק מהווה מרכז עוצמתי של לימוד תורה, כך תהיה מופת ודגל לגמילות חסדים.
חסד כדרך חיים.
משה בגנו נאלץ לסיים את כהונתו בעיריית בני ברק בשל העיוורון בו לקה, אך המשיך בשליחותו למען טובת תושבי בני ברק. הוא עמד בראש שלשה
ארגוניים התנדבותיים: האגודה למען החייל, האגודה למלחמה בסרטן, וארגון אילן. משה בגנו האמין שאנשים עם מוגבלות זכאים לתנאי מחיה אשר יאפשרו להם למצות את כישוריהם, ועשה כל אשר לאל ידו לקדם את איכות חייהם.
הוקרה לחיילי צה"ל.
כמי שהשליחות הציונית הייתה טבועה בעמקי נשמתו, דאג משה בגנו לאורך כל שנות פעילותו הציבורית להביע את הוקרתו לחיילי צה"ל בכל המסגרות
הרשמיות במערכת העירונית. הוא הקים את גן העצמאות ובו מצבת זיכרון לחיילי מלחמת העצמאות, הנציח את שמות הנופלים בפרסומים של העירייה, קיים טקס זיכרון קבוע של קברניטי העירייה ביום הזיכרון בגן העצמאות, וטקס של תלמידי העיר ברחבת העירייה ביום העצמאות.
במרכז הקהילתי "בית בגנו" ייחד משה בגנו קומה רחבת ידיים עבור "יד לבנים" להנצחת בני העיר אשר נפלו במאבק על תקומת המדינה בפעולות
המחתרות ובמלחמות ישראל. המרחב כולל יד זיכרון, רחבה לטקסים ומאגר ממוחשב של סיפורי הגבורה אודות הנופלים.
אלישה בת' מור
פיליפ ברג
קורא המחאות
קורא המחאות הוא התקן קלט המסוגל לקרוא את הפרטים המזהים המופיעים בחלק התחתון של המחאה. פרטים מזהים אלה, הכוללים את זיהוי הבנק, הסניף, מספר החשבון ומספר המחאה, מודפסים על גבי ההמחאה בדיו מגנטי, כלומר דיו המכיל חלקיקים מגנטיים הניתנים לקריאה על ידי המכשיר. מסיבות אלו לא ניתן לקרוא צילום של המחאה, אלא רק את ההמחאה המקורית.
יתרונות הדפסה זו, בהשוואה לברקוד למשל, הם שהדפסה זו קריאה גם לבני אדם, משום שהתווים נראים כמו ספרות רגילות. בנוסף, כל דיו רגיל (דיו של עט רגיל למשל) שנמצא על הדיו המגנטי אינו מפריע לקריאת הכיתוב, ולכן אין בעיה כאשר החתימה נכתבת גם על ההדפסה בדיו מגנטי.
הגופנים העיקריים שבשימוש בעולם נקראים CMC-7 ו-E-13B, בגופן E-13B משתמשים בעיקר בארצות הברית, קנדה ובריטניה. באירופה, במזרח הרחוק ובישראל מודפסים הצ'קים בגופן CMC-7. מרבית קוראי ההמחאות יודעים לזהות את שני סוגי הגופנים.
בין השדות של הפס המגנטי מפרידים סימנים מיוחדים שלפיהם אפשר לזהות את סוג השדה שאותו קוראים. לפני כל שדה מופיע סימן זיהוי שמודיע לקורא (ליתר דיוק: לתוכנה המפעילה אותו) מהו השדה שאחריו.
קורא ההמחאות מחובר למחשב באמצעות אחד מהחיבורים הנפוצים: USB, RS-232 או חיבור המקלדת – בהתאם לדגם. פעולת הקורא אורכת בדרך כלל בסביבות שנייה וחצי.
קיימים גם קוראי המחאות המסוגלים גם לצלם את ההמחאה לשם שמירת תמונתה במחשב.
קורא ההמחאות משמש לקליטת פרטי ההמחאה במערכות המידע המטפלות בו:
השימוש בקורא המחאות מבטיח קליטה מהירה ואמינה של הפרטים המזהים של ההמחאה.
לואיזה דורותיאה נסיכת פרוסיה
משפט Immerman-Szelepcsényi
פנטזיה על נושא רומנטי
ליליה מוססדוטיר
ליליה מוססדוטיר (באיסלנדית: Lilja Mósesdóttir; נולדה ב-11 בנובמבר 1961) היא פוליטיקאית איסלנדית.
ליליה מוססדוטיר למדה באוניברסיטאות בארצות הברית, שוודיה וגרמניה וסיימה את עבודת הדוקטורט שלה בממלכה המאוחדת.
היא נבחרה בבחירות 2009 מטעם תנועת השמאל הירוק כנציגת מחוז רייקיאויק דרום באלת'ינגי, הפרלמנט האיסלנדי. היא הייתה מבין הפוליטיקאים הבודדים בקואליציה של מפלגת השמאל הירוקה והמפלגה הסוציאל־דמוקרטית האיסלנדית בראשות יוהאנה סיגורדארדוטיר שהתנגדו להסכם Icesave, התנגדות אשר עשויה לגרום לפירוק הקואליציה. במרץ 2011 היא הודיעה שלאור חילוקי הדעות היא עוזבת את המפלגה.
מוססדוטיר מכהנת כפרופסורית בבית ספר למנהל עסקים באיסלנד והתמחותה היא שוק העבודה.
משולש אהבים
פרדריק יונברג
הפשרה
הקרב על נהר סיט
הקרב על נהר סיט היה קרב בין הכוחות הרוסים לבין הכוחות המונגולים שהתרחש ב-4 במרץ 1238 והסתיים בניצחון מונגולי.
בשנת 1237 הכוחות המונגולים בראשות באטו חאן פלשו לשטחים של הנסיכויות הרוסיות בצפון-מזרח. העיר הגדולה הראשונה שעמדה במצור הייתה ריאזן. לאחר מצור קשה, ב-21 בדצמבר 1237 העיר נפלה בידי המונגולים. לאחר קרב קולומנה ונפילת העיר ולדימיר הכוחות המונגולים התפצלו. רוב הכח התחיל בהתקדמות לכיוון דרום-מזרח והיתר, בראשות בורולדאי, התקדמו לכיוון הערים לחופי הוולגה.
הנסיך יורי השני הסתתר ביערות עם הכוחות שנשארו והמתין להגעת כוחותיו של אחיו, נסיך קייב.
כאשר הכוחות המונגולים התקרבו, הכוחות הרוסים לא היו מוכנים לקרב למעט כוח קטן יחסית בהיקף של 3,000 לוחמים. כתוצאה מכך, הכוח כותר, רובו נהרג בקרב או נלקח בשבי. הנסיך עצמו נהרג וראשו נשלח למחנה של באטו ח'אן. ככל הנראה לאור היקף האבדות, המונגולים לא המשיכו בהתקדמות לכיוון נובגורוד. גרסה אחרת טוענת שההתקדמות לכיוון נובגורוד נפסקה בגלל האדמה הבוצית באזור זה בעונה זו של השנה שהקשתה על הפרשים המונגולים.
לאחר הקרב למעשה הסתיימה התנגדות מאורגנת של הרוסים למונגולים בנסיכויות בצפון-מזרח. תפקיד נסיך ולדימיר הועבר ליארוסלאב השני, שהכיר בעליונות של הח'אן הגדול המונגולי.
אבני פינה
בונאנו פיזאנו
בּוֹנאנוֹ פּיזאנוֹ (איטלקית: Bonanno Pisano) היה פסל ואדריכל איטלקי בן המאה ה-12. נולד ונפטר בפיזה.
היה פעיל בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-12. בעיקר בפיזה. יצירתו התאפיינה בשילוב של אלמנטים ביזנטיים וקלאסיים רומיים/יווניים.
לפי ג'ורג'ו וזארי, בונאנו פיזאנו היה האדריכל הראשון של המגדל הנטוי של פיזה. אולם חלק מהחוקרים מטילים ספק בכך.