ההיסטוריה האסלאמית הקדומה באה לידי ביטוי גם במקורות שנכתבו ביוונית, סורית, ארמנית ועברית על ידי קהילות יהודיות ונוצריות, שכולם מתוארכים לאחר שנת 633 לספירה. מקורות אלה מכילים כמה הבדלים מהותיים ביחס למקורות מוסלמים, במיוחד לגבי הכרונולוגיה וגישתו של מוחמד כלפי היהודים וארץ ישראל. לטענת יהודה נבו ויהודית קורן, אף מקורות ביזנטיים או סוריים אינם מספקים כל פרט על "הקריירה המוקדמת של מוחמד... שקודמה לספרות המוסלמית בנושא".
לפי מקורות סוריים וביזנטיים שנחקרו על ידי ההיסטוריון סבסטיאן ברוק, "התואר 'נביא'" שהוחל על מוחמד "אינו נפוץ במיוחד, 'שליח' אפילו פחות. בדרך כלל הוא מתואר בפשטות כראשון מלכי ערב, ובאופן כללי יהיה נכון לומר שהמקורות הסורים של תקופה זו רואים את הכיבושים בעיקר כערבים, ולא מוסלמים".
במחקר המדעי המודרני.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, העלתה האסכולה הרוויזיוניסטית בלימודי האסלאם ספקות בסיסיים לגבי מהימנותם של מקורות אסלאמיים מסורתיים, ויישם את השיטות ההיסטוריות-ביקורתיות על התקופה המוסלמית הקדומה, כולל אמיתות התיאור המקובל על מוחמד. מקור מרכזי לקושי בחיפוש אחר מוחמד ההיסטורי הוא חוסר הידע המודרני על ערב הפרה-אסלאמית. לדברי האראלד מוצקי, "מצד אחד, לא ניתן לכתוב ביוגרפיה היסטורית של הנביא מבלי שיאשימו אותו בשימוש לא ביקורתי במקורות, ומצד שני, כשמשתמשים במקורות באופן ביקורתי, פשוט לא ניתן לכתוב ביוגרפיה כזו".
ב-1952 כתב חוקר האסלאם הצרפתי רג'יס בלאשר, מחבר של ביוגרפיה ביקורתית על מוחמד, שלקחה בחשבון באופן מלא את המסקנות הספקניות של איגנאק גולדציהר והנרי למנס, כלומר החדית' האיסלאמי הושחת ולא יכול להיחשב כמקורות מידע אמינים, רג'יס כתב:
ההיסטוריון מייקל קוק מלין על כך שהשוואה בין אבן אסחאק לפרשן מאוחר יותר אל-ואקדי - שביסס את כתיבתו על אבן אסחאק, אך הוסיף הרבה פרטים צבעוניים אך מומצאים - מתגלה כיצד ההיסטוריה שבעל פה יכולה להיות מזוהמת בסיפורת של מספרי סיפורים. הוא כתב.
עמיתו של קוק, פטרישיה קרון, מציינת שהביוגרפיה הנבואית (הסירה) נכתבה "לא על ידי נכד, אלא נין מדור הנביא", שהיא כתובה מנקודת מבטם של העולמא ובית עבאס, כך ש"לעולם לא נדע... איך זכרו הח'ליפים האומיים את נביאם".
בנוגע לתאריכי חייו של מוחמד, כותב לורנס קונרד כי "במהלך המאה השנייה לספירה [האסלאמית] דעת המלומדים על תאריך הלידה של הנביא הציגה טווח שונות של 85 שנים. מתוך הנחה שהכרונולוגיה חיונית לייצוב של כל מסורת של נרטיב היסטורי, בין אם הדבר מועבר בעל פה ובין אם בכתב, ניתן לראות במצב עניינים זה אינדיקציה ברורה לכך שמחקרי סירה במאה השנייה עדיין היו בחוסר יציבות". כיוון שהדעה המלומדת של המאה השנייה לספירה היא הדעה המלומדת המוקדמת ביותר, ובהנחה שככל שהחוקרים היו קרובים יותר לאירוע הממשי, כך יש סיכוי גבוה יותר שמקורותיהם יהיו מדויקים, הדבר מעיד על חוסר מפתיע במידע בקרב חוקרי אסלאם לגבי מידע בסיסי על מוחמד.
ההיסטוריון רוברט הוילנד טוען כי ייתכן שחשיבותו ההיסטורית של מוחמד הוגזמה על ידי חסידיו, וכתב שמנהיגים ערבים "אחרים" "במקומות אחרים" הקדימו את מוחמד בתקיפת האימפריות הביזנטית והפרסית המוחלשות, אך אלה "הוצאו מההיסטוריה על ידי סופרים מוסלמים מאוחרים יותר" (הוילנד והיסטוריונים אחרים טוענים שהפולשים הערבים המקוריים לפרס וביזנטיו לא היו כולם מוסלמים).
תאוריית המיתוס של מוחמד.
כמה חוקרים מפקפקים בכך שמוחמד היה קיים. מייקל קוק סבור כי ראיות שאינן תלויות במסורת האסלאמית מונעות כל ספק האם מוחמד היה אדם אמיתי, ומראות בבירור שהוא הפך לדמות המרכזית של דת חדשה בעשורים שלאחר מותו. עם זאת, הוא מדווח שהראיות הללו מתנגשות עם ההשקפה האסלאמית בהיבטים מסוימים, מקשרת את מוחמד לארץ ישראל ולא למרכז חצי האי ערב, מסבכת את שאלת מחברו של הקוראן או העברתו הבלעדית, ומציעה שיש יהודים וגם ערבים בקרב חסידיו. בעוד שפטרישיה קרון טוענת שמוחמד היה אדם שקיומו נתמך על ידי מקורות שונים, היא סבורה שהקשר המסורתי של מוחמד עם חצי האי ערב עשוי להיות "בהשראת הדוקטרינה", והוא מוטל בספק על ידי הקוראן עצמו, המתאר פעילות חקלאית. דבר שלא יכול היה להתרחש שם, וכן הפניה לאתר סדום שנראה כממקם את קהילתו של מוחמד קרוב לים המלח.
עם זאת, מיעוט של היסטוריונים סבור שמוחמד עשוי להיות דמות מיתית לחלוטין.
כבר ב-1930 עלתה השאלה לקיומו של מוחמד על ידי המזרחן הסובייטי לוסיאן קלימוביץ'. בנובמבר 1930 העביר קלימוביץ' הרצאה באקדמיה הקומוניסטית, בה שאל את השאלה הפרובוקטיבית, "האם מוחמד היה קיים?". הרצאה זו הסתכמה בהפרכה גורפת של ההיסטוריוגרפיה האסלאמית על הקהילה המוסלמית הקדומה. לדברי קלימוביץ', שום מקורות מזמנו על חייו של מוחמד לא הגיעו אלינו; הדיווחים והביוגרפיות המוקדמות ביותר הידועים של הנביא, כמו זה של אבן אסחאק/אבן הישאם, נכתבו על ידי סופרים מוסלמים מאמצע המאה ה-8 וה-9. אולם עד אז, לרשות המלומדים המוסלמים עצמם לא היה מידע מהימן על חייו של מוחמד; כל מה שהיה להם היה הקוראן, ולפיכך הביוגרפיות שלהם וחומר החדית' אינם אלא המחשה מאוחרת ופרשנות לקוראן. למעשה, עד אז שפת הקוראן עצמה הייתה כה בלתי מובנת אפילו לערבים, עד שהמקורות הנוספים החדשים היו נחוצים כדי להבין אותה בכלל. כתוצאה מכך, פער הזמנים בין חייו לכאורה של מוחמד לבין המקורות הכתובים הראשונים היה כה עצום, עד שאיננו יכולים לשער שמידע כלשהו שניתן במקורות אלה הוא אותנטי. לפי קלימוביץ', גם ההתייחסויות למוחמד במקורות נוצריים היו הכל מלבד משכנעות. קלימוביץ' הגיע למסקנה ששום דבר לא ידוע בוודאות על מוחמד ההיסטורי, ושסביר להניח שהוא מעולם לא היה קיים. כתוצאה מכך, קלימוביץ' הניח שהקוראן אינו פרי יצירתו של מוחמד אלא תוצר של קבוצה שלמה של מחברים. מוחמד נוצר על ידי היסטוריונים מאוחרים יותר כמיתוס, שנועד להסביר את הופעתה של הקהילה האסלאמית מתוך תנועת החניף (המונותאיזם הערבי שקדם לאסלאם). הנביא היה המצאה שנועדה לחפות על אופיו הקדום של האסלאם כתנועת מחאה חברתית.
המזרחן והארכאולוג הישראלי יהודה נבו בספרו "Crossroads to Islam" (בתירגום חופשי: צמתים בדרך לאסלאם: מקורותיה של הדת הערבית והמדינה הערבית), שכתב יחד עם המידענית האקדמית יהודית קורן, הציג תאוריה על מקורותיה והתפתחותה של המדינה האסלאמית והדת האסלאמית. בדומה למספר חוקרים מערביים לפניו, כל אחד מסיבות אחרות, הוא הטיל ספק בתוקף ההיסטורי של המסורות האסלאמיות הקלאסיות בימיו הראשונים של האסלאם. החלק הראשון של הספר מתאר, על סמך ממצאים ארכאולוגיים שפורסמו על ידי ארכאולוגים אחרים בספרות האקדמית, את הפסקת התחזוק של הפרובינקיה הרחוקה במזרח התיכון על ידי האימפריה הביזנטינית ואת נסיגתה של האימפריה מהאזור, לאחר שאבד המניע הכלכלי להחזקה בפרובינקיה. על סמך ממצאים אלה, לא היה כלל כיבוש ערבי מהדרום, אלא הערבים שתפסו את השלטון בעקבות החלל הריק שביזנטיון השאירה, היו או מקומיים, או שבטים מהמדבר שגויסו בשלב קודם על ידי האימפריה על מנת לשמור על גבולותיה עם המדבר, רק שאז בשלב מסוים היא הפסיקה לשלם להם ונעלמה מהשטח. אף על פי שתנאי ל"שותפות" עם ביזנטים היה אימוץ הנצרות, בפועל ראש השבט הכריז שכך הוא (ולכן כל שבטו) עושה כאשר בפועל הם נשארו עובדי אלילים כבעבר. המשך הספר, על סמך ניתוח מקורות היסטוריים וכתובות הנגב, מתאר איך, עם הזמן, הערבים האלה אימצו את המונותאיזם היהודי-נוצרי של האוכלוסייה המיושבת שבה התחילו לשלוט, ובהמשך הקימו ממנה דת עצמאית. לפי קריאה זו של הממצאים ההיסטוריים, הסיפורים על מוחמד והקוראן אינם נכונים לחלוטין.
חוקר הדתות הגרמני קרל היינץ אוליג, מאוניברסיטת "סאארלנד, הגיע למסקנה שדמותו של מוחמד כלל לא הייתה מרכזית באסלאם הקדום, וכי בשלב מוקדם מאוד זה האסלאם היה למעשה כת ערבית נוצרית שהייתה לה התנגדות למושג השילוש הקדוש, וכי החדית' והביוגרפיות המאוחרות יותר הן בחלקן הגדול אגדות, המסייעות בניתוק האסלאם משורשיו הנוצריים ובבניית דת חדשה מלאה.
עמיתו של קרל היינץ אוליג, וולקר פופ, הציע שמקורם של שמות מייסדי האסלאם מוחמד ("המבורך") ו"עלי" ("העילויי") אינם שם פרטי אלא שם תואר. כינויים שניתנו לישו המשיח על ידי נוצרים סורים באימפריה הסאסאנית, כאשר מוחמד הוא המקבילה לבנדיקטוס ("מבורך" ביוונית), ב. במחקר נומיסמטי, פופ זיהה מטבעות המתוארכים לשנה ה-16 ב שעליהם כתובות "מחמד" (בלי התנועות של המילה מוחמד, שאינן נכללות בדרך כלל בערבית הכתובה) אך חסרות את האימרה "רסול אללה" (שליח האל), שהפכה מאוחר יותר לנפוצה. פופ איתר מטבעות עראבו ססאניים וסוריים שעליהם נוספים בהן כתוב "מחמד" בכתב פהלווי (שיטת כתיבה בה נכתבה השפה הפרסית האמצעית), ובחלקן גם כתוב "ממד" בכתב ערבי, במקרים מסוימים בשילוב עם סמליות נוצרית.
חוקר הדתות כריסטוף הגר טוען שקישור השם מוחמד "המבורך" לתואר של ישו, אינו מבטל בהכרח את ההיסטוריות שלו. הדבר דווקא פותח סולם של אפשרויות, המסוכמות בשלוש חלופות להנחת ברירת המחדל של ההיסטוריות של מוחמד: