מיסיונרים נוצרים ומוסלמים הגיעו לאוגנדה לראשונה ב־1860 וניסו להמיר את דתו של המלך. היום מרבית האוכלוסייה המירה את דתה לאחת מדתות אלו. בנוסף קיימת קהילה יהודית קטנה, הקוראת לעצמה אבאיודאיה.
עקב מספר השבטים הרב, רבים עדיין חיים בממלכותיהם, כך שהתרבות באוגנדה מגוונת. נוסף אליהם, הרבה מאוד אסיאתים, בעיקר מהודו, שגורשו בתקופת שלטונו של אידי אמין שבים כיום לאוגנדה.
בשנת 2012 תוחלת החיים המחושבת לפי זמן לידה הייתה 53.45 שנים. שיעור תמותת התינוקות היה 61 נפטרים לכל אלף לידות.
הממשלה מקדמת את חינוך נשים באוגנדה, אך קיימים חסמים שונים שמקשים על קידום מהיר של הנושא.
המנון קנדה
ההמנון הלאומי של קנדה הקרוי בשם "הו קנדה!" קיים בשני נוסחים שונים - האנגלי והצרפתי.
היסטוריה.
השיר "הו קנדה" נכתב בצרפתית על ידי קליסקה לוואלה ואדולף בזיל רוטיה, כשיר פטריוטי צרפתי-קנדי עבור "האגודה של סן ז'אן בפטיסט". השיר בוצע לראשונה ב־24 ביוני 1880 ב"יום סן ז'אן בפטיסט", החג הלאומי של קוויבק. הגרסה האנגלית מבוססת על שיר של רוברט סטנלי וויר מ-1908 והיא איננה תרגום של הנוסח הצרפתי.
השיר שימש באירועים פנימיים של קנדה, בעוד ההמנון הלאומי של האימפריה הבריטית ששימש בתור ההמנון הלאומי בקנדה. ב־1 ביולי 1980 אומץ "הו קנדה" להמנון הרשמי של קנדה. אחרי קבלת ההמנון החדש, ההמנון הישן הפך להמנון המלכותי, ומשתמשים בו לציון לשבח המושל או ברגע שבני המשפחה המלכותית נמצאים במדינה. הוא מנוגן גם ברוב האירועים הממלכתיים כגון הלוויות ויום זיכרון לחיילים (וטרנים).
בחודש יוני 1980, בטרם קיבל ההמנון מעמד רשמי, פנה הקונגרס היהודי-קנדי (CJC) לממשלה בבקשה להשמיט את המילה "צלב" מן הגרסה הצרפתית של ההמנון אך הבקשה לא התקבלה.
ב-2018 תיקן הפרלמנט את השורה השלישית של השיר על מנת להופכו לשווה מבחינה מגדרית.
פרשת דיר יאסין
פרשת דיר יאסין (הידועה גם בשם טבח דיר יאסין או קרב דיר יאסין, בהתאם לדעות שונות על האירוע) הוא השם שניתן לכיבוש הכפר הערבי דיר יאסין, ממערב לירושלים, במסגרת המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות. הכפר נכבש ב-9 באפריל 1948 על ידי לוחמי האצ"ל והלח"י לאחר קרב קשה. במהלך ההשתלטות על הכפר נהרגו, לפי הערכות שונות, בין 81 ל-120 מתושביו, בהם זקנים, נשים וילדים. רוב האזרחים הבלתי מעורבים שנהרגו – נהרגו כתוצאה מכניסה לבתים תוך ירי והטלת רימוני יד, ומפיצוץ חלק מבתי הכפר על יושביהם.
מייד לאחר כיבוש הכפר, טענו גורמים בהנהגת היישוב העברי ובהנהגה הערבית הפלסטינית, שבדיר יאסין התבצע טבח המוני באזרחים שלא היו מעורבים בלחימה. השמועות שנפוצו בעקבות האירוע, הטילו אימה על האוכלוסייה הפלסטינית, והאיצו את בריחתם של תושבים ערביים רבים מבתיהם ומישוביהם. במחקרים מאוחרים יותר התברר שכלל ההרוגים, חמושים ואזרחים, לא עלה כנראה על 100.
הדיון בנסיבות ומהלך האירועים בכפר הוא בין הנושאים הטעונים ביותר בהיסטוריוגרפיה הציונית והערבית-פלסטינית עד היום.
רקע.
המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות.
ב-29 בנובמבר 1947 התקבלה תוכנית החלוקה שקבעה את סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל והקמת שתי מדינות עצמאיות בשטחה – מדינה יהודית ומדינה ערבית. עוד נקבע כי ירושלים, מקום מגוריהם של 16% מכלל יהודי הארץ, לא תהיה שייכת לאף מדינה ותוכרז כשטח תחת פיקוח בינלאומי. הערבים דחו את ההצעה, דבר שהביא לתסיסה ברחבי הארץ ולפרוץ מלחמת העצמאות. כוחות ערבים בלתי סדירים החלו לתקוף את היישוב היהודי. אליהם הצטרף צבא ההצלה הערבי שהורכב ממתנדבים ממדינות ערביות שהגיעו להילחם לצד ערביי הארץ. כוחות ערביים התמקמו בנקודות אסטרטגיות לאורך כביש ירושלים–תל אביב והחלו לירות לעבר שיירות שנסעו לירושלים. בהיות הכביש עורק אספקה יחיד לעיר, הפכה ירושלים לנתונה במצור. בתגובה פתח ארגון "ההגנה" במבצע נחשון, במטרה לפרוץ את הדרך לירושלים ולשבור את המצור. כדי לאבטח את הציר הוחלט להשתלט על הכפרים הערביים הסמוכים לכביש ירושלים–תל אביב ולגרש את תושביהם. בין הכפרים שהיו יעדי המבצע היה דיר יאסין.
דיר יאסין.
דיר יאסין היה כפר ערבי ששכן כשלושה קילומטרים מהקסטל וכקילומטר משכונת גבעת שאול, באזור שבו שוכן כיום בית החולים כפר שאול (בשכונת הר נוף של היום). הכפר ניצב בגובה 800 מטר מעל פני הים על גבעה שחלשה על כביש ירושלים–תל אביב. לפי סקר הכפרים הבריטי משנת 1945 מנה הכפר 610 תושבים, ולפי מקורות ערביים עד אפריל 1948 היו במקום 708 תושבים. לדברי אליעזר טאובר, על בסיס מספר הניצולים והמספר המקובל של ההרוגים, היה מספר תושבי הכפר כאלף.
עוד באמצע 1947 חתם הכפר על הסכם אי-לחימה עם שכונת גבעת שאול הסמוכה. התושבים מנעו מלוחמים ערבים לא סדירים (אנשי ה"כנופיות") להשתמש בכפרם כבסיס לתקיפה, אולם במחצית הראשונה של ינואר 1948 הם נכנסו לכפר ואחד התושבים נהרג בחילופי אש עמם. תושבי הכפר הזעיקו את המשטרה וסילקו ממנו קבוצה של אנשי הנג'אדה שהגיעו מירושלים וניסו להתמקם בטחנת הקמח של הכפר. בעקבות תקרית זו, פנו התושבים לש"י כדי לחדש את הסכם אי הלחימה. ב-20 בינואר 1948 התקיימה פגישה בין נכבדי דיר יאסין לנכבדי גבעת שאול ונחתם הסכם ליחסי שכנות טובה. תושבי דיר יאסין התחייבו לסלק בעתיד כוחות מזוינים מהכפר או לדווח על כניסתם במקרה שלא יצליחו לסלקם. בתמורה הסכימו תושבי גבעת שאול לספק מעבר בטוח לתושבי הכפר, שדרכם לירושלים עברה בתוך השכונה. בצד היהודי, אושר ההסכם על ידי מפקדת מחוז ירושלים של ההגנה, ואילו בצד הערבי, דיווח עליו מוח'תאר הכפר לוועדת החירום הלאומית (הערבית) בירושלים, שלא הביעה התנגדות. בעקבות זאת מנעו אנשי הכפר מלוחמים המשתייכים לאל-ג'יהאד אל-מוקאדס ואחרים להתמקם בכפר או להשתמש בו כבסיס להתקפה על גבעת שאול. בתגובה, ירו לוחמים לא סדירים בכבשׂים של הכפר. במרץ 1948 הניאו אנשי הכפר את עבד אל-קאדר אל-חוסייני מלתקוף את גבעת שאול, ומאוחר יותר סירבו להלין בכפרם את צבא ההצלה. בשלהי חודש מרץ הם סירבו לארח לוחמים עיראקים וסורים, על אף דרישתו של הוועד הערבי העליון.
יואב גלבר הטיל ספק בכך שההסכם בין תושבי דיר יאסין לתושבי גבעת שאול המשיך להיות בתוקף גם בתחילת אפריל 1948, נוכח שינוי הנסיבות והתגברות העוינות בין ערבים ליהודים ברחבי ארץ ישראל. ב-2 באפריל פרץ קרב יריות ממושך בין אנשי הכפר לשכונות היהודיות הסמוכות בית הכרם, יפה נוף ובית וגן, ובימים שלאחר מכן נורו יריות מן הכפר לעבר מוצא ולעבר כביש ירושלים–תל אביב. ב-8 באפריל הצטרפו כמה מצעירי הכפר לפזעה שהוכרזה בכפרי הסביבה והשתתפו בהתקפת הנגד הערבית על הקסטל.
יהודה לפידות, לוחם אצ"ל ומי שהיה סגן מפקד המבצע לכיבוש הכפר, מערער על הסברה כי היחסים בין תושבי דיר יאסין לשכניהם היהודים היו שלווים ערב ההתקפה על הכפר. הוא טוען שהיו מספר התנגשויות בין תושבי דיר יאסין לתושבי גבעת שאול, ובנוסף, שוחות נחפרו מסביב לכפר, כוחות ערבים בלתי סדירים הוצבו בו וכ-100 אנשים חמושים הגנו עליו. לפידות אף טען כי תגבורת של לוחמים ערבים שכללה אנשי כנופיות ומתנדבים עיראקיים זרמה אל שדה הקרב בקסטל דרך הכפר, וכי מוכתר הכפר נפגש בחשאי עם איש הקשר של הש"י, והודיע לו שאין לו שליטה על הכנופיות שנכנסו לכפר, וכי ההבטחה שדיר-יאסין לא יהיה מעורב בלחימה בין היהודים לערבים אינה עוד בתוקף. לדברי איתמר רדאי הסבר זה לוקה בחסר משום שדיר יאסין אינה נמצאת על אם הדרך מחברון לקסטל. למעשה, הכפר שכן בקצה דרך ללא מוצא במרחק של למעלה מקילומטר בקו אווירי מכביש ירושלים–תל אביב ורק שבילים הרריים הובילו במורד התלול לעבר הכביש, שהיה מחוץ לטווח הנשק הקל שהיה בידי תושבי הכפר. ואולם מחקר שנערך באוניברסיטת ביר זית מאשר כי אנשי דיר-יאסין השתתפו בפעולות אלימות נגד מטרות יהודיות, וכן בקרב על הקסטל. בכניסות לכפר נחפרו תעלות מגן ולמעלה מ-100 גברים אומנו וצוידו ברובים ובמקלעים.
טאובר מזכיר כי דוד שאלתיאל הציע לאנשי האצ"ל והלח"י לתקוף את עין כארם או את קאלוניא (הסמוכות לדרך לתל אביב ותושביהן, להבדיל, השתתפו בקרבות), אבל הם דחו את הצעתו משום שהאמינו שלהתקפה על דיר יאסין תהיה משמעות רבה יותר מבחינה פסיכולוגית וכי הוא ייכבש בקלות.
יואב גלבר דוחה את הטענה כאילו היו בכפר לוחמים זרים. גם טאובר מסכים כי לא היו בכפר כוחות זרים. ההיסטוריון אורי מילשטיין, לעומת זאת, סבור כי לוחמים לא סדירים אכן השתתפו בקרב בדיר יאסין. לדברי ההיסטוריון בני מוריס, ייתכן שקבוצת לוחמים ערבים בלתי סדירים הוצבה בסופו של דבר בכפר ולחמה בקרב שהתפתח בו, אך העדויות לכך אינן חד-משמעיות.
ההכנות לקרב.
היוזמה והאישור לתקוף.