יורגנסן עבדה גם כשחקנית, הופיעה במועדוני לילה ואף הקליטה מספר שירים. באחד ממופעי הבידור שלה היא שרה שיר בשם "אני נהנית להיות בחורה" ועטתה תלבושת וונדר וומן. וורנר תקשורת, החברה בעלת זכויות היוצרים על הדמות וונדר וומן, דרשה מיורגנסן שתפסיק להשתמש בה בהופעותיה, ועל כן יורגנסן המציאה לעצמה דמות חדשה בשם סופרוומן. היא המשיכה להופיע במקומות שונים לפחות עד שנות השמונים. הופעה שלה משנת 1982 הוקלטה וזמינה כאלבום ב-iTunes. ב-1984 חזרה לקופנהגן והשתתפה בצילומי הסרט הדוקומנטרי על אנשים טרנסקסואלים "Paradiset er ikke til salg" ("גן עדן אינו למכירה").
בשנת פטירתה, 1989, אמרה יורגנסן שהיא נתנה למהפיכה המינית "בעיטה חזקה בתחת". היא נפטרה מסרטן בשלפוחית השתן ובריאות, ארבעה שבועות לפני יום הולדתה ה-63.
אזכורים בתרבות הפופולרית.
בתקופתו כזמר קליפסו, הקליט לואיס פרחאן, מנהיג ארגון אומת האסלאם, שיר על יורגנסן שנקרא "Is She Is Or Is She Ain't" (משחק מילים על השיר המוכר משנות ה-40 "Is You Is or Is You Ain't My Baby").
הסרט "סיפורה של כריסטין יורגנסן", ביוגרפיה עלילתית על חייה של יורגנסן, יצא לאקרנים ב-1970.
בסדרה "זינוק לאתמול" (באנגלית, Quantum Leap), בעונה השנייה בפרק "What Price Gloria", הדמות הראשית ד"ר סאם בקט נוסע בזמן ל-1961 לתוך דמות של אישה שעובדת כמזכירה. בסוף הפרק, בקט מתעמת עם המנהל שמטריד אותו (בתור מי שהוא חושב שהיא מזכירתו) מינית, ומספר לו שהוא גבר. המנהל שואל אם הוא "עשה כריסטין יורגנסן", ובקט מתקן אותו באמירה, "לא הייתי גבר, אני עכשיו גבר".
בפסטיבל אדינבורו, בשנת 2005, הועלה לבמה מחזה בשם "Christine Jorgensen Reveals", המבוסס על ראיונות עם יורגנסן משנות החמישים. המחזה קיבל ביקורות נלהבות, והועלה גם באוף ברודוויי, וזכה בפרס ההפקה בפסטיבל התיאטרון הגאה בדבלין ב-2006.
סוזן סטרייקר, פרופסור למגדר והיסטוריונית ותאורטיקנית בנושא טרנסג'דריות, ביימה והפיקה סרט דוקומנטרי ניסיוני על יורגנסן, בשם "Christina in the Cutting Room" ב-2012. ב-2010 היא הרצתה באוניברסיטת ייל בנושא הייצוג הסינמטי של יורגנסן.
יורגנסן הייתה דמות בספר "Nick &amp; Jake", רומן של הסופרים טד ריצ'רדס וג'ונתן ריצ'רדס, שיצא לאור ב-2012. היא גם הופיעה בספר "Godwalker" של הסופר גרג סטולץ, המבוסס על משחק התפקידים "Unknown Armies".
יורגנסן הוזכרה בסרט משנת 2020 כאישה הטרנסג׳נדרית הראשונה שהתפרסמה בעולם ככזו, וכדמות מרכזית שקבעה את השיח סביב הזהות הטרנסית.
הופעות בסרטים ובטלוויזיה.
בתור שחקנית קולנוע יש ליורגנסן רק קרדיט אחד, בסרט פיליפיני בשם "Kaming mga talyada" (1962). היא הופיעה בתור עצמה בסרטים דוקומנטריים הכוללים את הסרט של HBO משנת 1985, "What Sex Am I?" והסרט הדני "Paradiset er ikke til salg".
יורגנסן הייתה אורחת קבועה בתוכניות אירוח, בהן התוכניות של מייק דאגלס, דיק קאבט, ארתור מארי, מרב גריפין, ואחרים.
רפאל פלח
רפי פלח הוא ספורטאי פאראלימפי.
ביוגרפיה.
פלח נולד בלוב ואחרי הקמת המדינה עלה מטריפולי בגיל שנה. למד ברמת גן ובקיץ 1965 גויס לחיל הנדסה. אחרי קורס קצינים היה קצין חבלה בדרגת סגן ומפקד מחלקה בפלוגה מבצעית. במלחמת ששת הימים פיקד על יחידה לפינוי שדות מוקשים במסלול ההתקדמות של האוגדה בפיקודו של אריאל שרון. אחרי המלחמה עסקו בפינוי אלפי מוקשים מאזור בארותיים ומשם עברו לפינוי מוקשים ברמת הגולן.
ב-7 באוגוסט 1967 נפצע מהתפוצצות מוקש ואיבד את הראייה. הוא נעזר בכלב נחייה והשתקם בבית הלוחם תל אביב. ב-1976 ו-1980 השתתף בתחרויות אתלטיקה (הדיפת כדור ברזל, קפיצה לרוחק וריצה) באולימפיאדות הנכים. באולימפיאדות ב-1980 וב-1992 היה חבר בנבחרת הכדורשער. בישראל התחרה גם בג'ודו וב-1978 השתתף באליפות ישראל.
פלח עומד בראש נציגות העוורים של ארגון נכי צה"ל והוא חבר ועד של בית הלוחם תל אביב. בעמותת חיל ההנדסה הקרבית הוא איש קשר עם הפצועים. אחרי שנפגע עבד במרכזית הטלפונים של משרד הביטחון. בעידוד של יקותיאל גרשוני הוא השלים לימודים בחוג להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב ומאוחר יותר למד עבודה סוציאלית.
הוא נשוי-בשנית ואב לארבעה.
איה מירון
איה מירון (נולדה ב-1969) היא אוצרת לאמנות ישראלית ומרצה לתולדות האמנות.
ביוגרפיה.
איה מירון נולדה בשנת 1969 בירושלים. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 למדה תולדות האמנות בישראל ובארצות הברית. בשנת 1993 החלה לעבוד במוזיאון ישראל, בתחילה באגף הנוער. בין השנים 2020-2005 שימשה כאוצרת במחלקה לאמנות ישראלית במוזיאון. בין התערוכות שאצרה "בתים של אחרים: וידאו וצילום ישראלי" (2008), "החיים הוראות שימוש" (2011), "טמיר ליכטנברג: עסקת חבילה", "עידו מכאלי: שטיח בנק הפועלים" (2015), "1965 היום" (2015) ואת התערוכות הרטרוספקטביות "גדעון גכטמן, 2008-1942" (2013) ו"אפרת נתן: סיד וזפת" (2016), "גיל מרקו שני: אוטובוסים" (2018), "אורן אליאב: היעלמותה של לוקרציה" (2018), "אמות וספים: אלמנטים של אדריכלות מודרנית באמנות עכשווית" (2020) החל משנת 1999 היא מרצה ביחידה ללימודים כלליים של המרכז הבינתחומי הרצליה.
בן זוגה הוא האמן אוריאל מירון.
ליאת יצחקי
ליאת יצחקי (נולדה ב-3 באפריל 1975 בשם ליאת אסולין) היא מוזיקאית, מלחינה, זמרת-יוצרת, מנחה ופייטנית ישראלית. שרה בשפות: עברית, ערבית ולאדינו.
בשנת 2010 קיבלה את פרס אקו"ם לעידוד היצירה לשירי האלבום.
ביוגרפיה.
יצחקי, בתם של יוסף ושולמית, נולדה בבית שאן. בגיל 6 החלה לנגן בפסנתר ונמשכה למוזיקה קלאסית, הודית ואנדלוסית. בנעוריה למדה לנגן בגיטרה, חליל צד, מפוחית ובהמשך למדה לפרוט על עוד ומנדולינה.
בשנת 2002 יצא לרדיו השיר "אין לי דבר" אותו שרה וכתבה ליאת לזכרו של החייל גד עזרא שנהרג במבצע חומת מגן בג'נין. השיר זכה למספר רב של השמעות בתחנות הרדיו השונות ובוצע על ידי מספר אמנים ביניהם הראל מויאל באלבום הבכורה שלו בשנת 2006, אלבום שזכה למעמד אלבום פלטינה. בשנים 2003–2004 הצטרפה לתזמורת האנדלוסית הישראלית כפייטנית וכסולנית בפרויקט "אנדלוסיקל" והייתה מהפייטניות הראשונות בארץ. במופעי הפרויקט השתתפו ליאור אלמליח, אורי בנאי וגולן אזולאי.
לאורך הקריירה המוזיקלית השתתפה ליאת בקונצרטים במופעים רבים בישראל ובעולם עם התזמורת האנדלוסית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, טקסים ממלכתיים ועוד.
במהלך השנים כתבה, הלחינה ושיתפה פעולה עם אמנים ויוצרים מגוונים: לאה שבת, שלמה בר, ארז ביטון, שהרה בלאו, ג'קי לוי, מירה עווד, עדן הראל, אמילי עמרוסי, אמיל זריהן איילה אינגדשט, חני ליבנה זמרת האופרה הדר עטרי, הרבנית ימימה מזרחי ועוד.
ב-2007 הוציאה יצחקי את השיר "בית שאן" כמחווה לעיר הולדתה – אותו כתבה והלחינה.
בשנת 2011 הוציאה את השירים "סימה" ו"איזה ימים" בעיבודו של המפיק הצרפתי ז'אן פייר טייב. עוד באותה שנה השתתפה יצחקי עם השירים "כנרת" (המוכר בשם "שם הרי גולן") ו"לבב אנוש" באלבום "צעד קדימה" בעיבודו של נדב ביטון בו השתתפו גם אמנים כמו ירדנה ארזי, שלומי שבת, סגיב כהן, יואב יצחק, רוחמה רז ועוד.
בשנת 2012 יצא אלבום הבכורה בשם ליאת יצחקי בעיבודו של נדב ביטון. האלבום זכה להצלחה – שיריו הושמעו בתחנות רדיו רבות ושולבו בהפקות תיאטרון וטלוויזיה.
את כל השירים כתבה והלחינה ליאת למעט השיר "עץ הרימון" אותו כתב יעקב אורלנד והלחין ידידיה אדמון. באלבום שיתפה יצחקי פעולה עם אמנים ומוזיקאים ביניהם: דודו טסה, סגיב כהן, ז'אן פייר טייב, נדב ביטון, גדי גידור, ויקטור ויצמן וזוהר פרסקו.
ב-2014 השתתפה באלבום "בת המקום 2" עם שירה "אור מן המזרח" ובו אוסף שירה נשית אותנטית.
באותה שנה נבחרה ליאת מבין מספר אמנים לכתוב ולהלחין את "שיר האותיות" לתוכנית הלימודים "בסוד האותיות" הנלמדת בבתי הספר בארץ ובקהילות יהודיות בעולם.
ב-2015 יצא אלבום הקונספט "קערות של אהבה" המוקדש לשיריה של המשוררת טניה הדר בהפקה מוזיקלית של עדי חייט. את כל השירים הלחינה ושרה ליאת למעט "בואי אמא" ו"אמא הכי נהדרת". באלבום מתארח האמן ג'קי לוי וחובר לליאת בשיר "נסוגה אל חצרות קודשיך"
ב-2016 השתתפה באלבום "שיר וזיכרון" עם השיר "השכיבני לשלום" שהלחינה ושרה למילותיה של נעמה הנקין.
באלבום השתתפו מיטב אמני ישראל (ריקי גל, שרית חדד, דני רובס, קובי אפללו, יונתן רזאל, חנן בן ארי ועוד רבים)
ב-2016 השתתפה באלבום "השמיעיני קולך" עם השיר "עשי בי קרבה" שהלחינה ושרה למילותיה של המשוררת החברתית רחלי ראובן.
ב-2020–2021 "ברוך שעשני יוצרת". לחנים של ליאת למילותיה של רחלי ראובן בביצוע אמנים מגוונים.
בפברואר 2021 הוציאה יחד עם מרים פרץ את השיר תשימי שמלה חדשה.
עשיה תיאטרלית וטלוויזיונית.
בשנים 2012–2013 שימשה כחברת פאנל קבועה בתוכנית השבועית "אשת חיל" המשודרת בערוץ 10 והגישה את פינת הסיפור היהודי.
בשנים 2016–2018 הגישה מדי יום שישי את תוכנית הרדיו "באה לשבת"
בשנים 2015–2019 הגישה את התוכנית "אשת חיל" בערוץ 10 במתכונת חדשה בה ארחה נשים מתחומי עיסוק ומגזר שונים בתחומי: חברה, יהדות, אישה, חינוך ואקטואליה.
קונצרטים ומופעים רצים להם שותפה ליאת:
"קונצרט סליחות ושיר" – עם התזמורת האנדלוסית הישראלית
"מכפר טודרא לירושלים" – עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, שלמה בר ואמיל זריהן
"כשהאופרה פוגשת את הפיוט" – עם תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית
"ניחוח אנדלוסי" – עם שלמה בר ואנסמבל מטרוז'
"מאנדלוסיה באהבה" – עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון