מלבד שעתוק המסורת בדבר מוצאם האתני של היהודים, ניתן למצוא אצל סטראבון עוד כמה דעות קדומות ומידע שגוי בכל הנוגע ליהודים וארצם. הוא סבור שהיהודים הם ממוצא אתני מצרי ולכן גם הם, כמו המצרים, נוהגים לבצע מילת נשים; הוא חושב שיהודים נמנעים מאכילת בשר ומכנה את יום השבת (ולא יום כיפור) "יום הצום"; הוא חושב שהאדומים הם נבטים שגורשו מארצם והצטרפו ליהודים; הוא מכנה את הורקנוס השני בשם "הורדוס" וחושב שהמלך הורדוס היה צאצא שלו והיה גם הוא כהן גדול; הוא מתאר את ים המלח וקורא לו בשם "אגם סירבוניס", שכבר כתב עליו בגאוגרפיה של מצרים, וטוען שניתן לראות את ירושלים מיפו מאחר שהיא קרובה לים.
חוניו הרביעי
חוניו הרביעי - (ביוונית: Ὀνίας) היה בן למשפחת חוניו, משפחת כהונה מבית-צדוק, שחי במאה השנייה לפנה"ס בירושלים. לאחר שהודח אביו מכס הכהונה הגדולה בירושלים, ירד להליופוליס שבמצרים – שם הקים את מקדש חוניו.
שושלת משפחתית ופוליטית.
שושלת חוניו היא שושלתם של הכהנים הגדולים של בית המקדש בירושלים בתקופה שקדמה לתהפוכות הפוליטיות של המאה השנייה לפנה"ס. בית חוניו ידועים במקורות גם בשם בית-צדוק.
חוניו הראשון (בן ידוע) חי במאה הרביעית לפנה"ס והוא הכהן הגדול האחרון הנזכר במקרא. נכדו, חוניו השני, היה מעורב במאורעות המדיניים הקשורים במאבק בין התלמיים המצרים לסלאוקים הסורים על השליטה בדרום סוריה ובארץ ישראל, והתקשר עם אויבי תלמי השלישי.
חוניו השלישי היה בנו של שמעון השני (ככל הנראה שמעון הצדיק) ונכדו של חוניו השני. ככהן גדול שאף חוניו השלישי לקיים בידיו את הסמכויות השלטוניות החילוניות שהיו לו בירושלים, ומשום כך התנגד לאחד מפקידי בית המקדש, שמעון, ששאף להשיג משרה מנהלית בעיר. שמעון, שלא רצה לוותר על תפקידו ומעמדו, הלשין לשליט הסלווקי על פעילותו האנטי-סלווקית של חוניו בעיר. עקב כך נוצר קרע ביחסים בין הכהן הגדול לשלטון הסלווקי. בסופו של דבר, כאשר עלה אנטיוכוס אפיפאנס לשלטון ב-175 לפנה"ס, הוא הגלה את חוניו לאנטיוכיה. לאחר מספר שנים אנדרוניקוס, אחד ממקורביו של אנטיוכוס, התנקש בו בדאפנה, ככל הנראה בעידודו של מנלאוס.
כאשר הוגלה חוניו השלישי לאנטיוכיה, תפס את משרת הכהונה אחיו המתייוון ישוע-יאסון. גם הוא נדחק מתפקיד זה כעבור שלוש שנים על ידי המתייוון הקיצוני מנלאוס, שהיה זה שגרם להתנקשותו של אנדרוניקוס בחוניו השלישי.
השתלשלות עניינים זו בין שמעון לחוניו השלישי, חילופי הגברי במשרת הכהן הגדול, והגלייתו לאנטיוכיה מתוארת בספר מקבים ב':
והמשך התגלגלות הפרשה:
ובקטע נוסף, מספר בעל מקבים ב' על השוחד וההסתה שהסית מנלאוס את אנדרוניקוס לרצוח את חוניו השלישי:
חוניו הרביעי, לפיכך, הוא בנו של חוניו השלישי ונכדו של שמעון הצדיק. עם מות אביו היה המועמד החוקי לכהונה הגדולה, אלא שנדחק על ידי אלקימוס שנתמנה במקומו, ואחר כך על ידי יונתן החשמונאי. אין מקורות רבים המתארים את חייו של חוניו בירושלים פרט לעימותים שהביאו אותו לרדת למצרים.
ירידתו למצרים.
לאחר שנדחק ממשרת הכהונה הגדולה ירד חוניו יחד עם משפחתו ותומכיו למצרים, מתישהו בין השנים 166–162 לפנה"ס (על הקשיים בתיארוך האירועים פירוט בהמשך). עם הגעתו, שלח חוניו איגרת לתלמי השישי פילומטור ואשתו קלאופטרה, כפי שמציין יוספוס פלאביוס בקדמוניות היהודים:
באיגרת זו מבקש חוניו את רשותו וברכתו של תלמי פילומטור להתיישב יחד עם תומכיו באדמות בין ממפיס לאלכסנדריה, ולהקים בית מקדש הדומה במידותיו ובחזותו לבית המקדש בירושלים, כדי ש"ירעיף טובה" על תלמי ומשפחתו, ועל היהודים, ושיהא מקום של מפגש והרמוניה. נימת האיגרת ידידותית, וכיוון שתלמי נענה לבקשה במלואה, משתמע שיחסים קרובים התקיימו בין בית חוניו ותומכיו לשלטון בית תלמי. ואכן, חוניו ותומכיו קיבלו מתלמי אדמות ליישוב, ושטח להקים עליו את בית המקדש שלהם. אותן אדמות מכונות "אדמות חוניו", והן שוכנות בין ממפיס לאלכסנדריה.
לפי גרסתו של יוספוס, חוניו מתייחס באיגרת גם לחזונו של הנביא ישעיהו, באומרו כי יהיה מקדש במצרים לה' ע"פ נבואתו:
חוניו ותומכיו, שחיו בתקופה בה החלו לפרש ולפענח את דברי הנביאים, השוו אותם למאורעות הגאו-פוליטיים שהתרחשו באותה עת. ככל הנראה הבינו את הפסוק המדבר על תבוסת מצרים מפני אשור כמתכוון לשתי הפלישות של אנטיוכוס הרביעי למצרים בשנים 170-168 לפנה"ס. עירובם של אירועים אלו ופרשנותם כמתאימים לדבריו של הנביא, יחד עם חילול בית המקדש בירושלים – על ידי כוהנים מתייוונים ולאחר מכן על ידי גזירות אנטיוכוס - הביאו אותם למסקנה שזו העת לקיים את נבואת הנביא ולבנות מקדש חדש במצרים.
לתלמי השישי פילומטור היו נימוקים משלו שהביאוהו להענות לבקשתו של חוניו להקצאת אדמות לו ולתומכיו. ככל הנראה, יישוב קבוצת תושבים זרים בתוך ומסביב להליופוליס – נקודה אסטרטגית חשובה על הדרך בין ממפיס לאלכסנדריה – היווה צעד חשוב בהגנה על לב מצרים מפני ניסיונות פלישה סוריים נוספים. בנוסף, פילומטור קיווה שבמיקום זה היהודים הנאמנים לו ישימו עינם על האוכלוסייה המקומית. סיבה שלישית קיימת גם כן. בשנת 163 לפנה"ס כרת תלמי פילומטור ברית עם אחיו – תלמי השמיני – המכונה פיסקון. על ידי הברית האסטרטגית עם חוניו, תלמי פילומטור קיווה לשמור את נאמנותו של זה לעצמו ולעצמו בלבד, במקרה של עימותים עתידיים עם אחיו.
על ידי צירוף נסיבות מקרי ומיוחד במינו, נוצרה ברית מעניינת בין בנו של כהן גדול יהודי אשר נס למצרים מפני רדיפה פוליטית וחילול בית המקדש, במטרה למלא נבואה עתיקה על בית מקדש חדש במצרים, לבין השליט העליון של מצרים. תלמי מגייס את חוניו ותומכיו כבני בריתו וככוח צבאי בתמורה לאדמות ולרשות להקים שם את בית מקדשם.
על עומקה של הברית ואופיה מספר יוספוס בספרו נגד אפיון:
גם אם תיאורו של יוספוס כי תלמי וקלאופטרה שמו את כל ממלכתם ומבטחם בידי היהודים הוא מוגזם, ניתן להבין מעצם התיאור, גם של אפיון עצמו (עמו יוספוס מתווכח), כי חוניו היה בן-חסות של המלך והמלכה, ושמערכת יחסים זו אפשרה לחוניו קריירה מוצלחת למדי בחצר המלוכה התלמית, וגם לבניו אחריו.
אדמות חוניו.
האדמות אשר ניתנו לחוניו ותומכיו היו, כפי שנאמר, בעיר הליופוליס שבין ממפיס לאלכסנדריה. נוהג זה של הענקת אדמות היה נהוג בשושלת התלמית, ולכן אין סיבה להטיל ספק באמיתות קביעותיו ההיסטוריות של יוספוס בעניין זה בספר השביעי של מלחמות היהודים:
אין כיום מידע חד משמעי לגבי גודל הטריטוריה שהוכרה כ"אדמות חוניו", אך שם זה שויך לאותו אזור זמן רב גם לאחר מותו של חוניו. לא זו אף זו – הגאוגרף בן המאה השנייה קלאודיוס תלמי רמז כי שמה של העיר הליופוליס שונה ל"עיר חוניו".
חוניו ותומכיו התיישבו לא בנקודה בודדת, אלא במספר מיקומים, בתוך ומסביב להליופוליס. ניתן להגיע למסקנה זו מהימצאותן של כתובות יהודיות בתל אל-יהודית ובדמרדש, המרוחקות כ"א כ-4 ק"מ מהליופוליס. אתר נוסף, הידוע בשם תל אל-יהודיה, המרוחק כ-21 ק"מ מהראשון, משויך אף הוא כהתיישבות של יהודי חוניו.
קיימת סברה כי הסיבה למספר הנקודות היא כי חוניו ותומכיו רצו להקים חמש ערים במצרים, בהתאם לנבואתו המוזכרת מעלה של ישעיהו. אך סברה מקבילה היא כי הסיבה למספר נקודות היישוב הוא חזרה על דגם הלניסטי מוכר של התיישבויות צבאיות מפוזרות, המאפשר שימת לב צמודה להתרחשויות האזרחיות והפוליטיות, ודגם יעיל למניעת מצור.
מקדש חוניו.
אמנם ידוע כי היהודים התיישבו בהליופוליס ומסביבה, אך המיקום המדויק של בית המקדש נותר לא ברור עד היום. חוקרים מוקדמים זיהו את הגבעה לאונטופוליס בתור תל אל-יהודיה (בו נמצאו כתובות יהודיות) וקבעו כי שם הוקם בית המקדש, אך חוקרים עכשוויים מזהים בעייתיות רבה בקביעה הזו, כיוון שהחוקרים המוקדמים הסתמכו בעיקר על תכתובת (המוזכרת אצל יוספוס) בין חוניו לתלמי פילומטור. תכתובת זו היא ככל הנראה זיוף מאוחר יותר שמטרתו להציג את המקדש כטמא, ומתוארכת כיום כבת התקופה הרומית. עדות נוספת לחוסר הדיוק של החוקרים המוקדמים הוא שיוספוס עצמו אינו מתייחס באופן מפורש לשם "לאונטופוליס", אלא רק ל"גבעה בהליופוליס". קרי, אף הוא אינו מוכן לייחס באופן חד משמעי את המצאות בית המקדש למקום זה.
המקור המרכזי למיקומו ומראהו של בית המקדש אם כן, הוא יוספוס, בספרו מלחמות היהודים:
מהקטע עולה כי מקדש חוניו היה מרוחק 180 אצטדיות (סטדיות) מממפיס – כ-30 קילומטרים (או יותר) במידות מודרניות - פרט שכנראה הסיק יוספוס מדיווחים של יחידות רומאיות שהרסו את בית המקדש. לפי אותם דיווחים, המרחק בין ממפיס להליופוליס היה כ-30 קילומטרים. כלומר המקדש היה ככל הנראה בתוך, או קרוב מאוד, להליופוליס העתיקה. מכאן עולה, שאף על פי שתל אל-יהודיה הייתה התיישבות של יהודים תומכי חוניו, היא לא הייתה נקודת הקמתו של בית המקדש.
בנוגע למראהו של בית המקדש וממדיו, נראה מהקטע כי לכאורה הוא אינו דומה בממדיו למקדש בירושלים. אך בחלק אחר באותו ספר, יוספוס טוען כי המקדש אכן תוכנן כהעתק של אחיו בירושלים. הסתירה הפנימית נפתרת כאשר מבינים את השינויים שנערכו בבית המקדש בירושלים. מבקרים מוקדמים מתארים אותו באותם ממדים כפי שמתאר יוספוס את מקדש חוניו - מגדל ששישים אמות אורכו. ההבדל בתיאור נובע מרפורמות ושינויים בבית המקדש שנערכו בתקופת הורדוס, כלומר הרבה מאוחר יותר. ככל הנראה, חוניו תכנן ובנה את בית המקדש לפי דמותו שהכיר וזכר, ויוספוס לא התייחס לשינויים שנעשו בבית המקדש הירושלמי לאחר תקופת חוניו בהשוואה שערך.