ב-23 במאי 1953, שנתיים ושבוע לאחר התחלת השידור העברי של "קול אמריקה", הופסקו השידורים בעברית. יתר שידורי "קול אמריקה" למזרח התיכון, בערבית, טורקית ופרסית נמשכו ולא הושפעו מן הקיצוצים.
לאחר הפסקת השידורים.
במאי 1954, כשנה לאחר שנפסקו השידורים הסדירים של קול אמריקה בעברית, קיימה קול אמריקה שידור מיוחד בעברית של התוכן של שני נאומים של הנרי ביירוד, אשר עוררו סערה בישראל לאחר שנטען שהם מבטאים גישה אנטי-ישראלית ואנטישמית. מחלקת המדינה של ארצות הברית טענה שהדברים הוצאו מהקשרם וקיימה את השידור כדי להפיג את החששות מתוכן הנאומים.
בשנת 1971 פנו ארגונים יהודיים למשרד החוץ האמריקאי בבקשה שקול אמריקה תקיים שידורים בעברית או ביידיש כדי לסמל את ההכרה ביהודים כמיעוט לאומי בברית המועצות. משרד החוץ שקל את הרעיון אך החליט שלא להענות לבקשה, למרות ההכרה ביהודים כמיעוט לאומי, בגלל מיעוט דוברי העברית והיידיש בברית המועצות ובגלל בעיות טכניות. בשנת 1985 בעת המשא ומתן בין ישראל וארצות הברית על הקמת תחנת ממסר של קול אמריקה בנגב, דרשה ישראל שקול אמריקה לא תשדר בעברית וביידיש ותשאיר את התחום לבלעדיות של קול ישראל.
תוכן השידורים.
יותר מאשר שידור תעמולה היה השידור העברי של קול אמריקה שידור הסברה, כדוגמת השידור העברי של ה-BBC. נסקרו בו עיתוני ארצות הברית, אישים בחדשות, ענייני יהדות ארצות הברית, חקלאות, רפואה וענייני תרבות ומוזיקה. לא היה בשידור שום אלמנט של דיסאינפורמציה.
תחנת קול אמריקה, דיווחה בהרחבה על הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952, לאור העניין הרב שגילה הציבור הישראלי בהתמודדות בין עדלי סטיבנסון מאילינוי לגנרל דווייט אייזנהאואר. התחנה שידרה סדרת שידורים מיוחדת לסיקור הוועידות של שתי המפלגות המתמודדות, שבהן נבחרו מועמדיהן לנשיאות. השידורים לוו בדברי פרשנות של העיתונאי הישראלי יוסף נדבה. בינואר 1953 שודר טקס השבעתו של נשיא ארצות הברית אייזנהאור.
שלמה רביקוביץ
מוזיאון היישוב היהודי בחברון
אוטופורטרט
גלייכשלטונג
גור נחיה
אברהם אפשטיין
אברהם אֶפּשטיין (ביידיש: עפשטיין; בגרמנית: Abraham Epstein; ו' בטבת ה'תר"ב, 19 בדצמבר 1841, קונסטנטין-ישן, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) – ה'תרע"ח, 1 באפריל 1918, באדן ליד וינה) היה חוקר המדרש ואיש חכמת ישראל.
ביוגרפיה.
אפשטיין נולד בסטרו-קונסטנטינוב (קונסטנטין ישן) שבווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אביו, ישראל, היה עשיר ומופלג בתורה. מלבד עברית, תנ"ך ותלמוד למד אפשטיין בצעירותו כמה לשונות, ואף רכש ידיעה יסודית בספרות העברית. תחילה הושפע מחיבוריהם של יצחק בר לווינזון, נחמן קרוכמל ושד"ל, ובנסיעתו הראשונה למערב אירופה בשנת 1861, התוודע אל החוקרים אנשי "חכמת ישראל", שלמה יהודה רפפורט (שי"ר), זכריה פרנקל ומיכאל זקס.
מתוך חיבתו לטבע ולעבודת האדמה חכר אפשטיין בשנת 1865 אחוזה ליד קוזמין, שבה עסק בחקלאות במשך הרבה שנים, ואף השתדל להרגיל את היהודים העניים של המקום לעבודת האדמה. אחרי מות אביו בשנת 1874, לקח אפשטיין לידיו את ניהול עסקיו הנרחבים, ובשלב מאוחר יותר עסק גם בחקלאות. אך בהדרגה חיסל את כל עסקיו, ומאז 1884 הקדיש את רוב זמנו לנסיעות וללימודים. בשנת 1876 התיישב בווינה וקיבל אזרחות אוסטרית.
אברהם אפשטיין נפטר בבאדן ליד וינה בהיותו כבן 77 בי"ט בניסן ה'תרע"ח.
ברשותו של אפשטיין הייתה ספרייה גדולה, ובה כתבי יד יקרי ערך רבים, אותם הוריש לבית המדרש לרבנים בווינה (Judisch-theologische Lehranstalt).
פרסומיו.
מחקריו של אפשטיין עוסקים בכל גוני הקשת של חכמת ישראל: היסטוריה, אסטרונומיה (בין השאר עסק ב"סוד העיבור" ובמחלוקת בין רבי סעדיה גאון לבן מאיר), כתבי יד של מדרשים, ספר יצירה, בן סירא, ספרות הגאונים והראשונים בימי הביניים, ועוד.
מחקריו כונסו והוצאו לאור על ידי "מוסד הרב קוק" (ירושלים, 1950).
עבודותיו זכו להכרה גם על ידי חוקרים במדעי היהדות וגם על ידי רבנים, כדוגמת הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב).
מחיבוריו:
בנוסף פרסם אפשטיין מאמרי ביקורת רבים, מאמרים ביוגרפיים, היסטוריים, ארכאולוגיים, בכתבי עת עבריים. הראשונים פורסמו ב"המגיד", "השחר" ו"בית התלמוד", המאוחרים יותר פורסמו גם ב"הכרם", "אוצר טוב", "הגרן" ובמיוחד ב-"Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums", "Revue des Études Juives", וב"החוקר".
קישורים חיצוניים.
כתביו:
מפרי עטו:
פיג'ואדה
לודויג לוויזון
לודוויג לויזון
לודויג לויזון
התפילה לשלום המדינה
מנחם אריאב
מנחם אריאב (1929 - 6 באוקטובר 2017) היה ראש עיריית נצרת עילית במשך 31 שנים, עד לשנת 2008 ויו"ר החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה עד 2012.
ביוגרפיה.
מנחם אריאב נולד בשם מנחם-מנדל "מנדי" אבדיק בשנת 1929 בעיר ברשט (Bereşti) שברומניה, בן לאוטיליה, שהייתה עקרת בית, ולליאון, שסחר בתבואה. בהיותו בן עשר נפטר אביו. ביוני 1941 הפשיסטים הרומנים גירשו אותו ואת אמו מביתם, והם נאלצו לנדוד ולברוח.
בגיל 15 הצטרף לתנועת הנוער "גורדוניה" וסייע להעפלה. לאחר סגירת התנועה בהוראת ממשלת רומניה הקומוניסטית אריאב עלה לישראל בשנת 1949 והיה בהכשרה בקיבוץ מסדה בעמק הירדן, משם עבר להשלמה בקיבוץ ניר עם. שירת בנח"ל וביחידות אחרות ולאחר סיום השירות חזר לקיבוץ, שם עבד בחקלאות עד שנת 1953, אז נבחר לעבוד בריכוז קניות המשק.
בשנת 1956 נבחר לצוות שהקים מוסדות חינוך ואת מפעלי מועצה אזורית שער הנגב.
בנצרת עילית.
בשנת 1962 עבר לנצרת עילית, ונבחר למזכיר מועצת הפועלים ולחבר הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל. בתפקיד זה כיהן עד שנת 1977, כאשר במקביל נבחר בסוף 1965 למועצת נצרת עילית ובהמשך כיהן כמ"מ ראש העיר. אריאב חתר להתמנות לראשות העיר ובשנת 1973 הגיע להסכם עם ראש העיר מוטקה אלון שימונה לסגן ראש העיר ובהמשך תמצא המפלגה תפקיד במישור הארצי לאחד מהם והשני יכהן כראש העיר. בספטמבר 1976 החליטה מועצת הסניף של מפלגת העבודה בנצרת עלית שאריאב יהיה מועמד המפלגה בבחירות הקרובות לראשות העיר, במה שאלון ראה כהדחה. בתגובה, אלון הדיח את אריאב מתפקיד סגן ראש העיר והודיע על כוונתו לרוץ באופן עצמאי לראשות העיר, מה שאילץ אותו לפרוש מהמפלגה. אריאב בתגובה ארגן קואליציה של חברי מפלגת העבודה שהיו נאמנים לו עם הליכוד, הדיח את אלון ונתמנה במקומו לראש העירייה.
משנת 1977 ועד 2008 כיהן אריאב כראש עיריית נצרת עילית ונחשב לראש העיר הוותיק והמבוגר ביותר מבין ראשי הערים בישראל. אריאב ניצח בכל שבע מערכות הבחירות בהן השתתף.
תחת כהונתו עשתה נצרת עילית זינוק דמוגרפי מהמשמעותיים באותם עשורים: מ-18.5 אלף תושבים בשנת 1989, גדלה העיר פי 2.5 בתוך עשור ובשנת 1999 מנתה 50 אלף תושבים.
תפקידים ציבוריים.
כיהן במשך השנים בתפקידים רבים בהם חבר דירקטוריון כור תעשיות, יו"ר מועצת הרשות לפיתוח הגליל (1980–1988), חבר דירקטוריון התעשייה הצבאית (1989–1992), חבר דירקטוריון מפעל הפיס, חבר הנהלה של מרכז השלטון המקומי, יו"ר התאחדות עולי רומניה, מ"מ יו"ר וגזבר ההתאחדות לכדורגל בישראל ויו"ר ועדת הכספים של מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל. נמנה עם מקימי המפעלים השיתופיים של ההתיישבות העובדת.
השתייך למפלגת העבודה עד לשנת 2004, אז התפקד למפלגת קדימה.
אריאב הלך לעולמו ב-6 באוקטובר 2017. הותיר אחריו אישה, לליה, ושלושה ילדים.
אוליינובסק
יוסף ימבור
יוסף (פֶרֶנץ) יַמבּוֹר (בהונגרית: Ferenc-Iosef Jámbor 16 באפריל 1899 – 14 במאי 1964) היה עיתונאי הונגרי-ישראלי ופעיל ציוני סוציאליסטי, חבר אספת הנבחרים הרביעית מטעם "חזית השמאל" וחבר מועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מפ"ם (1955–1959).
חתן פרס סוקולוב לעיתונות לשנת 1956.
קורות חייו.
ימבור נולד בשנת 1899 בביסטריצה, ושם גדל. אביו אברהם היה מהנדס עובד מדינה, אינטלקטואל מתבולל.
בשנת 1924 מונה לעורך לילה בעיתון "אוי קלט" ("Új Kelet") בקלוז', שבו עבד עד 1940. לצד עבודתו העיתונאית היה פעיל בקהילה היהודית ובתנועה הציונית. היה חבר תנועת הנוער "השומר" ולאחר מכן ממייסדי "השומר הצעיר".
בשנת 1941 עלה לארץ ישראל. החל לכתוב בעיתון "על המשמר", פרסם בו טור קבוע, ובמקביל המשיך לפרסם מאמרים ב"אוי קלט". בשנת 1945 פתח את הספרייה בשפה ההונגרית ברחוב אלנבי בתל אביב, שאותה ניהלה אשתו אלישבע (בוג'וקה) עד פטירתה ב-1952.
בעבור פעילותו העיתונאית היה ימבור בין ראשוני הזוכים בפרס סוקולוב, בשנת 1956.
פעילותו הפוליטית נמשכה בארץ במפלגת "השומר הצעיר" ולאחר מכן במסגרת מפ"ם. היה חבר אספת הנבחרים הרביעית מטעם רשימת "חזית השמאל". מטעם מפ"ם כיהן בין השנים 1955–1959 כחבר מועצת העיר תל אביב-יפו. ימבור הועמד בראש רשימת המועמדים למועצה ונתבקש לשוב ולהתמודד פעם נוספת, אך דחה את ההצעה מטעמי בריאות.
נפטר במאי 1964, בגיל 65. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
עזבונו הספרותי הועבר לקיבוץ עֶבְרוֹן, שם הוקם לזכרו בשנת 1967 "בית ימבור".
פרנץ ימבור
מרקיז פמברוק
המרקיז מפמברוק
דוקטור הוריבל
קורבן העדה
רבי מנא
רבי מנא היה כהן אמורא בדור החמישי לאמוראי ארץ ישראל, שימש כראש ישיבה בציפורי, הוזכר בעיקר בתלמוד הירושלמי.
ביוגרפיה.