בשנת 1810 התחוללה מהפכת מאי בה הודח המשנה למלך סיסנרוס (Cisneros) בידי המהפכנים בבואנוס איירס. למהפכה הובילו גורמים רבים וביניהם: עצמאותו הכלכלית של האזור, כישלונה של ספרד בניהול והגנה של מלכות המשנה, הצלחותיהן של המיליציות המקומיות והעובדה שגברו על כוח בינלאומי כמו בריטניה. מלכות המשנה החלה להיקרע בין הכוחות השונים: ארגנטינה הפכה עצמאית בפועל ב-1810, פרגוואי הכריזה על עצמאותה ב-1811, אזור האנדים היה תחת שליטת המלוכנים ממלכות המשנה של פרו ובסופו של דבר אוחד אליה, ובשאר השטח קמו כוחות מהפכניים. מושל מונטווידאו, פרנסיסקו חביאר דה אליו, נתמנה בידי ההקורטס של קדיס למשנה למלך החדש, והכריז על בואנוס איירס כעיר מורדת. הוא היה נתון למצור של שנתיים ששמו עליו המהפכנים במונטווידאו, ועם נפילת העיר ומנוסתו לספרד, חדלה מלכות המשנה מלהתקיים.
ממשל.
על אף שמלכות המשנה של ריו דה לה פלטה נחשבה למושבה ספרדית, חלק מהאימפריה הספרדית, בפועל היא הייתה לרכושו הפרטי של מלך ספרד. שיטת שלטון זו אפשרה גם לספרד עצמה וגם למושבותיה לקיים מערכות חוקים ותקנות שלא מושפעת מאלו של המושבות האחרות.
חלוקה טריטוריאלית.
מלכות המשנה חולקה בצורה הבאה:
המשנה למלך של ריו דה לה פלטה.
מלך ספרד מינה משנה למלך שינהל את מלכות המשנה בשמו. תחילה, כהונתם לא הייתה קצובה בזמן ויכלה להימשך לכל החיים; מאוחר יותר נקצבה כהונתם ל-3 עד 5 שנים. בשל המרחק בין ספרד לדרום אמריקה, ומאחר שדרך התקשורת היחידה באותם ימים הייתה דרך הים, היה פער זמן משמעותי בין ההכרזה על משנה למלך ועד תחילת כהונתו בפועל. הדבר נכון לשאר התקשורת שבין ספרד למושבותיה באמריקה הדרומית, ולכן למלכות המשנה ולמשנה למלך היה חופש פעולה משמעותי. להלן רשימת המשנים למלך:
צריח (מגדל שמירה)
צריח משמש לעיתים קרובות כשם למגדל מבוצר המשובץ בחומה ומתנשא מעליה (בניגוד לבאסטיון). הצריח בלט מהחומה כך שאפשר לקשתים לכסות בחיציהם את השטחים הסמוכים לחומה. הצריח כלל בדרך כלל מספר קומות, בהן שובצו חרכי ירי ושינות ( או "שיני חומה", תבנית זיגזג של ריבועי אבן המשמשים מסתור לקשתים וביניהן יש רווחים) בקומת הגג. לעיתים, החלק העליון של הצריח כוסה בגג מעץ על מנת לספק הגנה לקשתים מפני מטחי חצים בליסטיים ומחום השמש הקופחת. הצריחים הראשונים היו מרובעים עקב קלות הבנייה ונקודת התורפה שלהם היו הפינות. עם התקדמות הטכנולוגיה, בערך בימי הביניים המאוחרים, החלו להיבנות צריחים עגולים, שאפשרו יותר זוויות ירי ולא היו בעלי נקודות תורפה.
מצורת הצריח המבוצר עם השינות נגזרה צורתו של הצריח בשחמט.
אנג'לה לנסבורי
גוצה דלצ'ב (עיר)
גוֹצֶה דֶלְצֶ'ב (בבולגרית: Гоце Делчев) היא עיר בדרום מערב בולגריה בשטח מחוז בלגואבגרד, לרגלי המורדות המרכזיים של הרי פירין ועד ל-1951 נקראה נֶבְרֶקופּ. שלושה קילומטרים מערבית לעיר, זורם נחל נברקופסקה שהוא יובל של נהר מסטה. העיר שוכנת 80 קילומטרים ממלניק, 97 קילומטרים מבירת המחוז בלגואבגרד ו-190 קילומטרים מבירת בולגריה סופיה.
היסטוריה.
ראשית ההתיישבות האנושית במקום מיוחסת לתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית. ישוב מאורגן ומצודה נוסדו סמוך לעיר המודרנית במאה ה-2, עת שלטה באזור האימפריה הרומית. מאוחר יותר עם פיצולה של האימפריה, נשלט היישוב על ידי האימפריה הביזנטית וב-837 נכבש היישוב על ידי פרסיאן הראשון, חאן האימפריה הבולגרית הראשונה ונשאר בחזקת הבולגרים גם בתקופת האימפריה השנייה.
בסוף המאה ה-14 כבש באיזיט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית את היישוב, אשר נודע כבר אז בשם נברקופ. באמצע המאה ה-19, עידן התחייה הלאומית הבולגרית עבר היישוב תנופת פיתוח ובינוי. המקום נשאר בחזקת העות'מאנים גם לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ונכבש מידם על ידי צבא ממלכת יוון רק ב-19 באוקטובר 1912, בעת מלחמת הבלקן הראשונה. למרות תבוסת ממלכת בולגריה במלחמת הבלקן השנייה הועברה העיר לחזקתה במסגרת הסכם בוקרשט (1913), כאשר לאחר מלחמת העולם הראשונה, בוצע טרנספר של אוכלוסייה ממוצא יווני מהעיר אל תוך השטח היווני.
אקלים.
בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעה ממתנת מהרי פירין ונהר המריצה, אשר מקנים לו מאפיינים של אקלים ים תיכוני. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.2oc וערכי הקיצון הממוצעים, נעים ממינוס 2oc בחודש ינואר ועד 19oc בחודש יולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 700 מילימטרים
כלכלה ודמוגרפיה.
אוכלוסיית היישוב מצויה במגמת גידול מתונה (ילודה לעומת תמותה), 50.5 אחוזים מהאוכלוסייה הן נשים ו-49.5 אחוזים הם גברים. 64 אחוזים מהאוכלוסייה הם בגילאי 18–62, 24 אחוזים מתחת לגיל 18 ו-12 אחוזים מעל גיל 62. נכון ל-2007 עמד שיעור האבטלה בעיר על 8 אחוזים, נתון הנמוך מהשיעור הממוצע בבולגריה. בעיר קיים מפעל לחומרי בניין, מפעל טקסטיל, צעצועי ילדים ומותג מים מינרליים מפורסם בבולגריה המכונה "מעיינות פירין". באזור העיר מגדלים ומעבדים טבק.
בשנת 2013 חתם ראש העיר על הסכם ערים תאומות עם מועצה אזורית שומרון.
הקהילה היהודית.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נמלטו יהודים רבים מאזור בולגריה ביחד עם הצבא העות'מאני הנסוג ומפחד הרדיפות האנטישמיות שלובו על ידי הצבא הרוסי. כך, הגיעו לעיר נברקופ שנותרה בשליטה עות'מאנית כמה עשרות פליטים יהודים, אשר הקימו בהמשך בית כנסת קטן, אם כי לא מתועדים חיי קהילה מאורגנים. במפקד שנערך בעיר ב-1900 נמנו 110 יהודים והקהילה נכללה ברשימת 34 הקהילות היהודיות המאורגנות בבולגריה.
לאחר כיבושה על ידי ממלכת יוון, בתום מלחמת הבלקן הראשונה הוכפלה אוכלוסיית יהודי העיר לכמה מאות ועם תום מלחמת העולם הראשונה, עת היה האזור מוקד קרבות, קטנה לכדי 150 נפשות.
הרוב המוחלט של יהודי העיר עלה לישראל במהלך גל העלייה, בין השנים 1947 – 1949. בראשית המאה ה-21 התגוררה בעיר משפחה יהודית אחת. המשפחה מתגוררת בקומה העליונה של מבנה בית הכנסת כאשר הקומה התחתונה משמשת למסחר וכמחסן.
רנה מאנז'ו
המלך רֵנֵה מאָנְז'וּ (בצרפתית: René d'Anjou; 16 בינואר 1409 – 10 ביולי 1480) נודע גם כמלך רנה הטוב (בצרפתית: Le bon roi René) והמלך רנה. למרות תוארו המלכותי הרשמי, המלך רנה הראשון מנאפולי, כמעט שלא מלך מעולם בפועל; בין השאר היה דוכס אנז'ו, רוזן פרובאנס (1434–1480), דוכס באר (1430–1480), דוכס לורן (1431–1453), מלך נאפולי (בפועל בין השנים 1438–1442 ובתואר בלבד עד מותו) וכן טען לכתרי מלך ירושלים, הונגריה (1438–1480), אראגון, סיציליה, מיורקה, וקורסיקה (1466–1480). היה אביה של מלכת אנגליה מרגרט מאנז'ו, אשת הנרי השישי, מלך אנגליה אשר בשל התקפי חוסר השפיות של מלך זה שלטה למעשה בממלכה והובילה את בית לנקסטר במהלך מלחמות השושנים עד שנכשלה ונכלאה לכל ימי חייה. נודע כפטרון של האמנות ואף מיוחסים לו מעשי אמנות כמו ציורי הקיר במנזר הסלסטיני באוויניון ושירים בסגנון פסטורלי. הוא כתב מספר ספרים, בהם "ספר תחרויות האבירים", "ספר הדרכה לנסיך צעיר", "הלב הלכוד באהבה" ו"דיכוי התענוג הנבוב" והיה אספן ספרים וביבליופיל שבספרייתו נמצאו ספרים בנשאים רבים ובשפות שונות בהן עברית וערבית, אותם אסף רק בשל יופיים. לפיכך הוא נחשב לאחד מאחרוני המלכים-האבירים של ימי הביניים ולאחד ממבשרי הרנסאנס בצרפת.
יוהאן הויזינחה מסכם את תולדות חייו במילים הבאות:
תולדות חייו.
נולד בטירת אנז'ה (Angers), בנו השני של לואי השני מאנז'ו, מלך סיציליה ונאפולי ושל יולנדה מאראגון. אחותו, מרי מאנז'ו, נישאה לשארל השביעי, מלך צרפת. עם מותו של לואי האב ב-1417 ירש בנו הבכור, שגם הוא נקרא לואי, את כתר נאפולי וסיציליה בשם לואיג'י השלישי. עבור רנה נכרת ב-1419 (בהיותו בן 10) הסכם נישואין עם איזבלה מלורן, בתו של דוכס לורן והוא עבר לחיות בחצר הדוכסות. כך הפך לטוען לכתר דוכסות לורן בזכות אשתו וטוען לכתר ממלכת אראגון בזכות אמו.
ב-1429 הצטרף לצבא צרפת נגד דוכסות בורגונדיה וב-1430 זכה בדוכסות באר (בר-לה-דוק), שנה לאחר מכן, עקב מות חותנו, זכה גם בדוכסות לורן. אך לדוכסות לורן היה טוען נוסף, אנטואן דה וודמון (Antoine of Vaudémont), שנתמך על ידי דוכסות בורגונדיה. ביולי 1431 כלא דה וודמון את רנה, ששהה בכלא כאסיר עד אפריל 1432. הוא שוחרר רק כאשר הסכים ששני בניו, ז'אן ולואי ייכלאו במקומו.
ב-1434, בבזל, הכיר זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ברנה כדוכס החוקי של לורן. הדבר עורר את זעמו של פיליפ השלישי ("הטוב"), דוכס בורגונדיה, בעל הכוח הצבאי האמיתי בשטח, שדרש במפגיע מרנה לשוב לכלאו. רנה השתחרר מכלאו שנתיים מאוחר יותר כתוצאה מהתערבותה של אשתו איזבלה, תוך תשלום כופר גדול. עם מות אחיו לואיג'י, מלך נאפולי ב-1431 הכריזה ג'ובאנה השנייה, מלכת נאפולי על רנה כיורש כס ממלכת נאפולי, עליו עלה בפועל ב-1438. כך הפך לפי תארו גם למלך הונגריה ו"מלך ירושלים".
לכתר נאפולי טען גם אלפונסו החמישי, מלך אראגון, ששלט בסיציליה. ב-1441 שם אלפונסו מצור על נאפולי. לאחר ששה חודשי מצור נפלה העיר לידי אלפונסו ורנה עזב ללורן על מנת לשרת את גיסו, מלך צרפת, שארל השביעי במלחמתו נגד אנגליה. אף על פי שבתארו היה רנה מלך נאפולי, הוא מעולם לא שב לשלוט בממלכה זו והיה למעשה וסאל כנוע של מלך צרפת.