תיארוך הלוחיות נתון במחלוקת. יש מן החוקרים שתיארכו את הלוחיות למאה השביעית לפני הספירה על סמך שיקולים פלאוגרפיים ועל סמך ממצאים נוספים מהאתר, או לראשית המאה השישית לפנה"ס. חוקרים אחרים איחרו את זמן של הלוחיות, לתקופת שיבת ציון על סמך היעדר מגילות כסף מוכרות מתקופת הבית הראשון ובגלל הכתיב המלא יחסית של מספר מילים בכתובת.
השפעת הלוחיות על חקר המקרא.
חוקרי המקרא חלוקים ביניהם ביחס לשאלת המועד בו נכתבו ספרי המקרא. על פי תורת התעודות, המקרא הוא אסופה ערוכה של כתבים שנוצרו בתקופות שונות על ידי כותבים שונים, כשתיארוכם נע בדרך כלל מזמנו של חזקיהו ואילך עד לחורבן בית שני. מציאת טקסטים מקראים המתוארכים לסוף המאה השביעית לפני הספירה על פי השיטות המקדימות, מספקים את המועד המוקדם ביותר, הידוע לחוקרים, לחיבורם. ממציאתן של שתי נוסחאות שונות בשתי הלוחיות, מסיק גבי ברקאי ששתיהן מבוססות על נוסח המסורה שבטקסט המקראי בספר במדבר ומקצרות אותו. לפי זה ניתן לקבוע שחיבור הטקסט המקראי של ברכת כהנים קדם למאה השישית שלפני הספירה.
בלוחיות מופיע גם בבירור שמו של אלוהי ישראל "יהוה" חמש פעמים. זהו הממצא הראשון של שם 'יהוה' בירושלים בתקופת בית ראשון.
אהרן קמינקא
הרב ד"ר אהרן (ארמנד) קָמינקָא (לעיתים קאמינקא; בלועזית: Armand Kaminka; 5 במאי 1866, ברדיצ'ב – 12 במרץ 1950, תל אביב) היה רב, מלומד, משורר ומתרגם עברי.
ביוגרפיה.
נולד בברדיצ'ב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), לזאב וולף ושרה ביילה. בילדותו למד אצל מלמדים פרטיים ששכר אביו. בגיל 14 נכנס ללמוד בבית המדרש לרבנים בברלין (1880) שהיה בראשות הרב עזריאל הילדסהיימר. לאחר מכן הוא למד פילוסופיה, שפות המזרח וכלכלה פוליטית בהמבורג, בריגה ובאוניברסיטת ברלין, כן למד בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בסורבון ובאקול דה סיינס פוליטיק בפריז.
קמינקא קיבל תואר דוקטור ונסמך לרבנות. משנת 1893 כיהן כרב בקהילה בפרנקפורט על האודר לתקופה של חצי שנה. בין השנים 1893–1897 כיהן כרב ומטיף ה-Tempelgemeinde בפראג. לאחר מכן, מ-22 בספטמבר 1897 ועד 1900 כיהן כרבהּ הראשי של העיר אוסייק (Osijek; אז אֶסֶג; בסלאבוניה) והמחוז. בשנת 1900 עבר לווינה, שם עבד כמורה בתיכון ומרצה לפילוסופיה יהודית בבית המדרש של אייזיק הירש וייס בעיר, וכיהן כמזכיר ראשי של "האליאנס היהודי של וינה" (Israelitische Allianz zu WIen, מיסודו של יוסף ריטר פון ורטהיימר). בשנת 1903 נשלח מטעם האליאנס לקישינב עם ביאליק ואחרים לחקור את הפרעות שהתחוללו בעיר זמן קצר קודם לכן.
קמינקא היה פעיל ציוני. היה בין מייסדי אגודת חובבי ציון בברלין ובשנת 1897 השתתף בקונגרס הציוני הראשון בבזל. בשנת 1912 ביקר בארץ ישראל, ופרסם את רשמיו מן הביקור בעיתונות הציונית בשפה העברית והגרמנית. לאחר השתלטות הנאצים על אוסטריה באנשלוס בשנת 1938 נעצר על ידם לתקופה קצרה, ועם שחרורו עלה לארץ ישראל וקבע את מקום מגוריו בתל אביב.
נפטר ב-12 במרץ 1950 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
משפחתו.
משנת 1896 היה נשוי לקלרה לבית לוי (נפטרה ב-1966).
ילדיהם: אפרים פליקס קמינקא (מחבר הביאור למסכת אבל רבתי בהוצאת העובד הדתי), גדעון קמינקא (אדריכל וחבר מועצת העיר חיפה) וד"ר אירנה פישר (; מבכירות מדע הגאודזיה בשנות השישים והשבעים). עם צאצאיו נמנים בין השאר נכדיו ד"ר נחום קמינקא (יזם היי-טק ומקים המרכז לחשיבה פורצת דרך בישראל) ופרופ' מיכאל פישר (אנתרופולוג, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס) וניניו ד"ר אייל קמינקא (סופר ומנכ"ל) ופרופ' גל קמינקא (פרופסור למדעי המחשב ורובוטיקה באוניברסיטת בר-אילן).
יצירתו.
קמינקא היה בין המתרגמים הראשונים של יצירות הספרות הקלאסית לעברית. בין השאר תרגם את סנקה, סופוקלס, אייסכילוס, אוריפידס, אריסטו, מרקוס אורליוס וסאפפו. בנוסף לעבודתו כמתרגם פרסם מספר ספרי שירה ופרשנות דתית.
הוציא תרגום עברי מוער של הספר החיצוני "חזון עזרא" תחת השם "ספר חזונות אַסִּר שאלתיאל: בן יכניה מלך יהודה", מתוך הגרסאות הלטינית, הסורית והארמנית.
ב-1944 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת על תרגום מכתבי מוסר של סנקה. ב-1950 זכה בפרס בשנית, על תרגום "על הנפש" של אריסטו.
בנוסף לתרגומיו, חיבר קמינקא שירים ומחזה, ופרסם מאמרים רבים על המקרא, על ספרות חז"ל, על ספרות ההלכה ועל מחשבת ישראל. כן שלח ידו בפירוש המקרא, ובפירושיו גישר בין פרשנות מסורתית ובין מחקר באמצעות כלים מדעיים מודרניים. בין פירושיו: פירוש לספר ישעיהו כולל מאמר על "אחדות ספר ישעיהו ורעיונותיו היסודיים; "האליגוריות של שיר השירים"; "פירוש הגיוני לספר איוב". השתתף במפעלו המקיף של אברהם כהנא לפירוש המקרא, וכתב במסגרתו את הפירוש לשיר השירים.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו.
מתרגומיו:
71 פרגמנטים מכרונולוגיה מקרית
71 פרגמנטים מכרונולוגיה מקרית (בגרמנית: 71iFragmente einer Chronologie des Zufalls) הוא סרט אוסטרי מ-1994 מאת מיכאל הנקה. זהו חלקה האחרון של "טרילוגיית ההתקרחנות" של הנקה המורכבת משלושת סרטי הקולנוע הראשונים שביים, ועוסקת בנושאים כמו התנוונות רגשית וניכור בחברה המודרנית. הסרט מבוסס על אירוע טבח אמיתי שאירע בסניף בנק באוסטריה, שבו סטודנט צעיר ירה למוות במספר בני אדם אותם לא הכיר מעולם ולאחר מכן התאבד.
מבנה.
הסרט מורכב מ-71 קטעים (פרגמנטים) שלכאורה אינם קשורים אחד לשני המופרדים בהפוגות להרף-עין של מסך שחור, וממספר קווי עלילה נרטיביים המתארים את חייהם של כמה בני אדם, שמן הסצנה המתארת את הטבח בבנק ניתן להסיק כי הם קשורים באופן כלשהו לאירוע זה. הדמויות כוללות את הרוצח עצמו, וכן ילד רומני שהיגר לאוסטריה באופן בלתי חוקי וחי ברחובות וינה (דמות שמבוססת אף היא על מקרה אמיתי), מאבטח נוצרי דתי העובד בבנק, קשיש שהטלוויזיה בביתו דלוקה לכל אורך הסרט, וזוג השוקל לאמץ ילד. חלקים רבים של הסרט מהווים כתבות חדשות טלוויזיוניות אמיתיות הכוללות דיווחים על מלחמת בוסניה, מלחמת האזרחים בסומליה, הלחימה בדרום לבנון (1982 - 2000), מעשי פיגועים בטורקיה, וההאשמות במעשים מגונים שהופנו כלפי מייקל ג'קסון. חלק מכתבות אלה אף עוסקות באירועים מתוך הסרט - מעשה הטבח וגילויו של הילד שהיגר מרומניה.
הסרט נחשב לשונה משני הסרטים הראשונים בטרילוגיה בכך שאינו עוסק בתא משפחתי בודד אלא במרכיבים שונים ומצטלבים של החברה, וכן בעיסוקו של הנקה בנושאים גלובליים יותר שאינם קשורים בהכרח לאוסטריה, דבר שחזר על עצמו בסרטיו הבאים.
הטכניקה של הרכבת סרט מסצנות רבות שלכאורה אינן קשורות אחת לשנייה חזרה על עצמה בסרט מאוחר יותר של הנקה, "לחיות על הקצה". טכניקה זו, לדבריו של הנקה, היא הדרך היחידה בה יוצר קולנועי מסוגל לדמות את עושרם של החיים האמיתיים.
"71 פרגמנטים מכרונולוגיה מקרית" ו"לחיות על הקצה" חולקים את הנושא המרכזי של הצטלבות גורלותיהם של בני אדם הזרים זה לזה, בעקבות מאורע מסוים. בניגוד ל"לחיות על הקצה", בו המאורע המקשר בין גורלותיהן של הדמויות מתרחש בתחילת הסרט, ב"71 פרגמנטים מכרונולוגיה מקרית" מאורע זה מתרחש בסופו של הסרט.
תגובות ופרשנות.
אתר "Senses of Cinema" קרא לסרט "אחת מהיצירות הנרטיביות המאתגרות ביותר של שנות התשעים", וטען גם כי הבנק בו מתבצע הטבח בסוף הסרט בא לסמל את הקפיטליזם התאגידי.
בפסטיבל הסרטים הקטלוני הבינלאומי בסיטגס זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר, בפרס התסריט הטוב ביותר ובפרס איגוד מבקרי התסריטאים הקטלוני.
אהרון קמינקא
פול קלוג
פול פרדריק קלוג (באנגלית: Paul Frederick Kluge, נולד בשנת 1942 בניו ג'רזי, ידוע בכינוי P. F. Kluge) הוא סופר אמריקאי המתגורר באוהיו. הוא סיים את לימודיו בבית-הספר הגבוה לאומנות וכיום הוא מלמד במקום כתיבה יוצרת. בין השנים 1967–1969 שרת בחיל השלום והוצב במיקרונזיה.
קלוג כותב בעיקר רומאנים והוא מחברם של כמה ספרים עטורי שבחים ביניהם גם הרומן האחרון שלו שיצא ב- 2008, Gone Tomorrow. שתיים מצירותיו הפכו לסרטי קולנוע: "אדי והמשוטטים" (1983) ואחר צהריים של פורענות (1975) שבוסס על מאמר שכתב יחד עם תומאס מור עבור מגזין "לייף". קלוג נוהג לכתוב גם למגזין נשיונל ג'יאוגרפיק.
פ. פ. קלוג
כיתור
כיתור הוא תמרון שבו כוח אחד מקיף את הכוח השני מכל עבריו. לעיתים הכיתור לא נעשה על ידי חסימת הכוח המכותר, אלא רק על ידי שליטה באש על דרכי הגישה של הכוח המכותר. כיתור מתקיים בעיקר בפעילות צבאית, אך גם בפעילות משטרתית ולעיתים גם בפעילות של כוחות שאינם סדירים.
הכוח המכותר נמצא בעמדת נחיתות משום שיכולת התמרון שלו מוגבלת, כל אגפיו חשופים לאויב, ולרוב דרכי האספקה שלו מנותקות, לפחות במידת מה. מאידך, לכוח המכותר קווי אספקה קצרים המקלים עליו לנייד את יחידותיו בתוך השטח המכותר בעוד שקווי האספקה של הכוח המכתר נמתחים ויעילותם נפגמת. נוסף על כך, על הכוח המכתר לפזר את כוחותיו סביב אזור הכיתור כולו, ולשם כך עליו לדלל את כוחותיו לאורך החזית המתארכת, אילוץ החושף נקודות תורפה בטבעת הכיתור. כוח מכותר עשוי לנסות ולפרוץ את דרכו אל מחוץ לטבעת הכיתור, יכול לדבוק בעמדותיו על מנת להתיש את הכוח המכתר, יכול להילחם עד מוות או להיכנע.
כיתור שימש טקטיקה צבאית על ידי מצביאים רבים במהלך ההיסטוריה, בהם אלכסנדר הגדול, חניבעל, סון דזה, אלברכט פון ולנשטיין, היינץ גודריאן, גרד פון רונדשטט, גאורגי ז'וקוב וג'ורג' פטון. סון דזה סבר כי עדיף שלא לבצע כיתור הדוק אלא לתת לכוח המכותר אפשרות להימלט על מנת למנוע את העלאת המורל בקרבו, דבר שיכול להביא למלחמתם למוות במקום האפשרות העדיפה שייכנעו.