האופי של בית הגידול והתנאים הסביבתיים קובעים את המבנה החברתי של הדאמאליסקים. באזורים צחיחים או מדולדלים בצמחייה הדאמאליסקים נמצאים תדיר בנדידה, אך באזורים פוריים כל זכר מקים לעצמו טריטוריה קבועה שגודלה נע בין 3 ל-400 דונם באזורים השונים של אפריקה. במקומות בהם צפיפות אוכלוסייה גבוה מן הרגיל ישנה מערכת טריטוריאלית אחרת כדלקמן. זכרים צעירים מגיל 4-1 שנים מקימים לעצמם עדרי רווקים שמונים עד כ-30 פרטים. במקביל לשטחו של הזכר הטריטוריאלי, מספר נקבות עלולות לכבוש את אותו שטח לתקופה של עד שלוש שנים, וכל טריטוריה כזאת של זכר מכילה כ-20-5 נקבות וצאצאים מתחת לגיל שנה. נקודות תצפית גבוהות כדוגמת סלעים, גבעות, או תילי טרמיטים נמצאים בשימוש על ידי המינים; הזכרים משתמשים בהם להפגנת נוכחות בטריטוריה ולגלות זכרים פולשניים, בעוד שהנקבות משתמשות בהם בעיקר כדי להתריע במקרים של סכנה.
הנקבות הן רכושו הפרטי של הזכר, והוא והנקבות מגינים יחד על הטריטוריה מפני בני מינם, ומגרשים ממנו דאמאליסקים פולשים. באופן כללי העדרים נחשבים לסגורים לפרטים מבחוץ, למעט מספר מקרים בהם מתקבלות נקבות חדשות. כאשר הזכר הטריטוריאלי נעדר, הנקבה בעלת המעמד הגבוה ביותר בקבוצה תופסת את תפקיד המנהיג והמוביל. בשל כך, עדרי רווקים שנודדים לשטח אחר, מעדיפים לעבור באזורים ששורצים באריות ובטורפים אחרים על מנת להימנע ממפגש עם הזכר והנקבות הטריטוריאליים. הזכרים מתנהגים באופן שונה לנקבות בהתאם לארגון החברתי של הקבוצה: בעדר קטן, הם מאוד מגוננים של הנקבות, מוודאים שלא נשקפת להם סכנה, ומגינים עליהם מטורפים. בעדר גדול הזכרים כבר לא מגינים עליהם, ודאגתם היחידה היא למנוע מזכרים אחרים להתקרב אל הנקבות. הזכר מסמן את שטחו על ידי צואה, שתן, חפירה עם הקרניים בקרקע ומריחת ההפרשות מבלוטות הריח על בצמחייה. במפגש בין זכרים יריבים מתקיים תחילה טקס של תנוחות ותנועות של איום, ולאחר מכן הקרב, הכולל זינוק אחד על השני עם הקרניים, ודחיפות בראש ובצוואר בכריעה על הברכיים - מאפיין ייחודי לבובאלים.
רבייה.
לדאמאליסק הסהר שתי מערכות רבייה שונות, בהתאם לצפיפות של האוכלוסייה: בצפיפויות נמוכות למשל, ישנו זכר דומיננטי המגן על טריטוריה שבה כ-9 נקבות וצאצאיהם כדלעיל. עם זאת, בצפיפות אוכלוסין גבוהה ההגנה על שטח גדול הופכת לבלתי כדאית אצל הזכרים, בגלל המאבקים הבלתי פוסקים והמאמץ הנדרש כדי להוציא עשרות פולשים מהאזור. במצבים כאלה נוצרים שטחי רבייה המכונים "לק", שמלבד הדאמאליסק קיימים גם אצל מספר אנטילופות אחרות. באזורים שבהם הנקבות מתקבצות באופן קבוע, הזכרים מקיימים ביניהם קרבות רבים על מנת לקבוע את זכות הגישה לנקבות. הקרב בין הזכרים החזקים מתרחש על מרכז ה"לק" (בייחוד באזורים עם מקורות מים זמינים), בעוד שזכרים חלשים יותר תופסים את השוליים. כל זכר מסמן את שטחו ב"לק" עם ערימות צואה, והם נעמדים עליהם או על תילי טרמיטים בתנוחה זקופה - מוכנים להילחם בכל זכר שינסה לפלוש. רוב הנקבות מבקרות ב"לק" בזמן הייחום, והן מעדיפות להתרבות עם הזכרים הגדולים והחזקים ביותר. התקופה הפורה של נקבות נמשכת רק יום אחד בלבד, ובשל כך בזמן הזה הנקבות עשויות להיות שתלטניות ואגרסיביות מאוד כלפי נקבות אחרות, וישנה תחרות גדולה על גישה לזכרים כדי לוודא שהן נכנסות להריון. כל נקבה מנסה להתרבות עם מספר זכרים כמה שיותר פעמים, והיא תנסה גם לתקוף את חברותיה כאשר הן יתקרבו לזכרים אחרים. הזכרים מתעייפים מאוד בעונה זו, בשל הקרבות הרבים, תזונה מועטת, והאגרסיביות של הנקבות שמופנית גם כלפי זכרים שמעדיפים להתרבות עם נקבות רבות. לעיתים כאשר נקבה מנסה לשבש רבייה של זכר עם נקבה אחרת, הוא יגרש אותה משטחו ולא יתרבה עמה יותר.
מחזור חיים.
ההריון נמשך 8-7.5 חודשים, לאחריהם נולד עגל יחיד המסוגל לעקוב אחרי אימו מיד לאחר הלידה, ושוכב מוסווה בצמחייה בימיו הראשונים. בתקופה הראשונה צבע פרוותו של העגל הוא חום צהבהב בהיר, עם אזורים לבנים בגחון, הרגליים, הסנטר וסביב העיניים, והוא דומה מאוד לעגלי הבובאל. בעוד שבעדרים קטנים אימו עלולה להיפרד מהעדר לתקופה ארוכה ולחיות עמו מספר חודשים (בעיקר כשיש צמחייה סבוכה בשפע), בעדרים גדולים לאחר מספר ימים הוא מצטרף לעדר כשבדרך כלל הוא נמצא במרכז העדר יחד עם בני גילו ומוגן מטורפים. לעיתים גם בעדרים גדולים העגלים נפרדים מהבוגרים בשעות הלילה כדי לחפש מקום מסתור. עונת ההמלטות משתנה בין האוכלוסיות ברחבי אפריקה, ובדרך כלל בין יולי לדצמבר. נקבות הדאמאליסק נפרדות מהעדר זמן קצר לפני הלידה, והן יכולות לעכב את זמן ההמלטה במקרה של סכנה באזור. לעיתים קרובות הנקבות בעדר מקימות מעין "פעוטון" של מספר עגלים בגילאים דומים, כשאחת או שתיים משגיחות עליהם והשאר הולכות לרעות. העגלים נגמלים בגיל ארבעה חודשים, ונשארים עם אימם קרוב לשנה או עד שנולד עגל חדש. הנקבות מגיעות לבגרות לאחר 2-1.5 שנים, והזכרים סביבות 4-3 שנים.
תוחלת החיים של דאמאליסק הסהר 15-12 שנה, ומסתיימת בדרך כלל כאשר השיניים שלו נושרות.
איומים ושימור.
דאמאליסק הסהר מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל מספרים גדולים יחסית ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה. עם זאת, מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה בשל ציד נרחב לבשר, עור וקרניים, תחרות חמורה עם בקר הבית ואובדן בית גידול, שגרמו להכחדתו ממאוריטניה, מאלי, מוזמביק, בורונדי, גמביה, סנגל, וכנראה גם בטוגו. במספר מדינות אפריקניות באזור המערבי הוא מצוי רק באופן ארעי. תת-המין "קוריגום" נכלל במצב "פגיע" (VU), ותת-המין "טופי" נכלל במצב "קרוב לסיכון" (NT). למרות זאת באופן כללי מצב המין לא ישתנה בעתיד הקרוב לקטגוריות חמורות יותר.
בסביבות 98% מהאוכלוסיות האחרונות של ה"קוריגום" נמצאות סביב אזורים מוגנים, בעיקר בפארק הלאומי W, (בורקינה פאסו, ניז'ר ובנין) וב"פארק הלאומי וואזה" ו"הפארק הלאומי באנווא" בצפון קמרון.
שימור.
כרבע מאוכלוסיית ה"טיאנג" מצויה באזורים מוגנים ובהם: "שמורת הציד סאלאמת" ו"הפארק הלאומי זאקומאה" המאכלס את מספר הפרטים הגדול ביותר של תת-מין זה (צ'אד), הפארק הלאומי מנובו-גונדה סנט פלוריס, (הרפובליקה המרכז-אפריקאית), "הפארק הלאומי דינדר" (סודאן), "הפארק הלאומי אומו", ו"הפארק הלאומי מאג'ו" (אתיופיה) ו"הפארק הלאומי סיבילוי" (קניה). ב"פארק הלאומי דינדאר" נותרו כנראה רק עשרות בודדות. "טופי" מתרחש בעיקר מחוץ לאזורים מוגנים בסומליה וקניה, ומצוי במספר שמורות כדוגמת "שמורת הבבונים-דודורי". למעלה מ-90% מאוכלוסיית "ג'ימלאה" מצויה באזורים מוגנים, בפרט בפארק הלאומי וירונגה, (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), "הפארק הלאומי המלכה אליזבת" (אוגנדה), "הפארק הלאומי אקאגרה" (רואנדה), מסאי מארה (קניה), ופארק הלאומי סרנגטי (טנזניה). עם זאת בפארק הלאומי אקגרה המהווה את המעוז היעיל האחרון לאוכלוסיית הדאמאליסק ברואנדה, המספרים פחתו מ-7,500 בשנת 1990 ל-2,000 עד שנת 1997; בעקבות הירידה בגודל הפארק החל משנת 1997, משערים כי רק 770 פרטים שורדים היום בשטח החדש של הפארק. המספרים גם פוחתים בוירונגה וב"מלכה אליזבת". "סופרסט" מצוי כיום בעיקר בביצת בנגוואולו, ומספריו עולים בהדרגה לאחר הכנסתו לחוות ציד רבות בזמביה. כ-40% מאוכלוסיית ה"צסאסאבה" מצויה באזורים מוגנים, ו-20% נוספים בחוות ציד ומשקים פרטיים. המעוזים העיקריים שלו הם בדלתת האוקבנגו, "הפארק הלאומי מוראמי", "הפארק הלאומי צ'וב" (בוצוואנה) והפארק הלאומי קרוגר (דרום אפריקה); הוא גם הובאה לפרובינציות נוספות במדינה כדוגמת קוואזולו-נטאל, המדינה החופשית, הפרובינציה הצפון-מערבית וחאוטנג.
מספרים.
האומדן העולמי של אוכלוסיות דאמאליסק הסהר בסביבות 300,000 פרטים. מתוכם: 100,000 מתת-המין "טופי", 93,000 מתת-המין "ג'ימלאה", 75,000 מתת-המין "טיאנג", 30,000 מתת-המין "צסאסאבה", 3,000 מתת-המין "קוריגום", ו-3,500 מתת-המין "סופרסט".
דאמאליסק הצבי
דאמאליסק הצבי (שם מדעי: "Damaliscus pygargus"; לעיתים גם דאמאליסק מצוי), הוא מין של אנטילופה בינונית בסוג דאמאליסק האנדמי לאפריקה הדרומית, ותואר לראשונה בשנת 1767 על ידי הזואולוג הגרמני פיטר סימון פאלאס. יש לו שני תת-מינים התופסים אזורים גאוגרפים נפרדים, והוא דומה במקצת לקרובו דאמאליסק הסהר בצורת הקרניים והססגוניות של הפרווה. למרות זאת, במידות גוף הוא מזכיר יותר את הצבי, ומשום כך שמו המדעי בעבר היה "Dorcas" ( = "צבי" ביוונית). זהו המין הקטן ביותר מתת-משפחת הבובאלים, הכוללת גם את הבובאל, הגנו וההירולה. דאמאליסק הצבי הוא המין הססגוני ביותר בקרב האנטילופות, ובין המינים החינניים שבהן.
השם המדעי נגזר מיוונית ומלטינית כדלהלן: ""Damalis" = שור צעיר\עגל, וכונה כך משום שהזכיר במקצת לחוקרים האירופאים עגלים של בקר. "Puge" = עכוז, "argus"" = זוהר, ומתייחס לצבע הלבן והבולט שלו באזור האחורי. בדומה ליונקים הראשונים שהתגלו באפריקה בעת הגעת האירופאים לכף התקווה הטובה, האוכלוסיות של הדאמאליסק ירדו בקיצוניות בשל ציד פרוע ואובדן בית גידול על ידי המתיישבים החדשים, והוא כמעט נכחד לחלוטין כמו אריה הכף, הקואגה ואנטילופת סוס כחולה. בזכות השמירה ההדוקה על הפרטים האחרונים בחוות הפרטיות, החקלאים וארגוני השימור הצליחו להגדיל מחדש את האוכלוסייה; עם זאת, אף על פי שמצבו מוגדר על ידי IUCN כללא חשש (LC), בפועל אין כמעט פרטים פראיים לגמרי, ורובם מוגבלים לחוות ולפארקים מוגנים - בדומה לגנו שחור.
תת-מינים.
לדאמאליסק הצבי שני תת-מינים:
אנטומיה.
קרניים.