ברושאט היה ביקורתי כלפי התייחסותו של אירווינג למקורות, והאשים אותו בכך שהוא ניסה שוב ושוב לעוות את התיעוד ההיסטורי לטובת היטלר. הוא טען כי אירווינג התמקד יותר מדי באירועים צבאיים על חשבון ההקשר הפוליטי הרחב יותר, וכי אירווינג קיבל את הטענות הנאציות כדבריהן, כמו למשל הטענה כי תוכנית "המתות החסד" של "חולים חשוכי מרפא" החלה בספטמבר 1939 לפינוי מקום של חולים לחיילים גרמנים פצועים, כאשר למעשה החלה זו בינואר 1939 או, לפי מחקר מעודכן יותר, באוקטובר 1939. ברושאט מתח ביקורת על טענתו של אירווינג לפיה פתק שכתב הימלר ובו נאמר "ללא חיסול" ביחס לשיירת רכבת בנובמבר 1941 של יהודי גרמניה שעברו דרך ברלין לריגה (משלוח שאותו התכוונו האס אס לחסל בירי בעת ההגעה לריגה) הוא הוכחה לכך שהיטלר לא רצה בשואה. ברושאט טען כי ההערה "ללא חיסול" התייחסה רק לרכבת ההיא וכנראה הייתה קשורה לחששות שמא כתבים אמריקנים ישאלו על גורלם של יהודי גרמניה המגורשים למזרח אירופה.
ברושאט מתח ביקורת על אירווינג, על כך שזה קיבל את טענותיו "המומצאות" של אובר-גרופנפיהרר קרל וולף כי לא ידע על השואה (טענתו של אירווינג הייתה שאם וולף לא ידע על כך, כיצד יכול היה היטלר לדעת?), למרות שוולף הורשע בפשעי מלחמה בשנת 1963 על סמך ראיות תיעודיות המשלבות אותו בשואה. ברושאט האשים את אירווינג בכך שביקש ליצור רושם מטעה מוועידה של היטלר ויורש העצר ההונגרי, אדמירל מיקלוש הורטי, באפריל 1943, על ידי עיבוד הטקסט כך שהיטלר ייראה פחות אנטישמי מכפי שהיה בטקסט המקורי.
היסטוריה של חיי היומיום ופרויקט בוואריה (1977–1983).
ברושאט היה חלוץ ה-"Alltagsgeschichte" (היסטוריה של חיי היומיום). הוא הוביל את "פרויקט בוואריה" בין 1977 ל-1983, מבט מקיף על היסטוריה של חיי היומיום בבוואריה בין השנים 1933–1945. ששת הכרכים "Bayern in der NS-Zeit" ("בוואריה בעידן הנאצי") תיארו פעולות כמו סירוב להצדיע במועל יד כצורה של התנגדות. שישה כרכים אלה תיארו את ההתנגדות כעניין שבתחום האפור, עניין שלא היה חד משמעי, וציינו כי אנשים שסירבו להתנהג כפי שרצה המשטר הנאצי בתחום אחד, לעיתים קרובות צייתו בתחומים אחרים. לדוגמה, האיכרים הבוואריים עשו עסקים עם סוחרי בקר יהודים בשנות השלושים, למרות מאמציו של השלטון הנאצי לעצור אותם, ועם זאת, הביעו לא פעם תמיכה בחוקים האנטישמיים.
באמצעות עבודתו על פרויקט בוואריה, גיבש ברושאט את המושג "Resistenz" (חסינות), השונה מ"התנגדות" במובן "Widerstand". "Resistenz" התייחס ליכולתם של מוסדות כמו הוורמאכט, הכנסייה הקתולית והביורוקרטיה הממשלתית ליהנות מ"חסינות" מפני תביעות הנאצים לכוח מוחלט ולהמשיך לתפקד על פי ערכיהם המסורתיים, מבלי שיצטרכו לערער על מדיניותו של המשטר הנאצי ועל הבלעדיות המונופוליסטית שלו ביתר תחומי החיים והממשל. ברושאט השתמש במושג החסינות כדי לקדם את הדעה כי ברמה המקומית התקיימה המשכיות רבה בגרמניה בין תקופת ויימאר לתקופת הנאצית.
היסטוריזציה של גרמניה הנאצית.
"פניה להיסטוריזציה של הנאציזם" (1985).
ב"פניה להיסטוריזציה של הנאציזם", חיבור שפורסם בכתב העת "Merkur" במאי 1985, טען ברושאט כי על היסטוריונים לגשת לחקר גרמניה הנאצית כמו לחקרה של כל תקופה היסטורית אחרת, ללא שיפוט מוסרי. בהמלצתו על גישה של Alltagsgeschichte שתאפשר סקירת גוני האפור על ידי בחינת נורמליות היומיום וגם הברבריות של המשטר, כתב ברושאט כי "לא כל ההתפתחויות המשמעותיות ההיסטוריות שהתרחשו בגרמניה בתקופת הנאציזם, רק שירתו את המשטר למטרות שליטה לא אנושית ודיקטטורית". ברושאט השתמש כדוגמה ברפורמה רחבת היקף במערכת הביטוח הלאומי הגרמנית שהוצעה בשנת 1940 על ידי חזית העבודה הגרמנית (ה-DAF, Deutsche Arbeitsfront), שלטענתו הייתה במובנים רבים מבשרת תוכנית הביטוח הלאומי של גרמניה המערבית בשנת 1957, עם תכונות כמו פנסיה שהובטחה על ידי מדינה ושתשלומיה הותאמו לרמת התוצר (מה שלא היה מפתיע בהתחשב בכך שגרמנים רבים עבדו בגיבוש שתי התוכניות - זו הנאצית וזו הגרמנית-שלאחר-המלחמה).
מושג ה"היסטוריזציה" של ברושאט זכה לביקורת מצד ההיסטוריון הישראלי עמר ברטוב, שהאשים את ברושאט בהיותו אפולוגטיקן גרמני המבקש להפחית בתיאור הסבל היהודי. ברטוב טען כי ברושאט קרא להיסטוריונים גרמנים לגלות אמפתיה רבה יותר להיסטוריה שלהם. לדעתו של ברטוב, אמפתיה מעולם לא הייתה חסרה, אלא רק כלפי הקורבנות. היסטוריונים הרחיקו את עצמם מהפושעים, אך לא מהעם הגרמני, "שעמדו מהצד (לעיתים קרובות תוך הסכמה שבשתיקה)". גילוי אמפתיה לקורבנות היה "חוסם את האפשרות להזדהות עם עצמם, והיה יוצר בכך נטל פסיכולוגי בלתי נסבל". כנגד זה, ההיסטוריון הגרמני ריינר זיטלמן (Rainer Zitelmann) הציע כי גישתו של ברושאט הייתה פורה וטען שכשם שלא הכל היה רע בברית המועצות, לא הכל היה גרוע בגרמניה הנאצית, וכי המשטר הנאצי ביצע רפורמות חברתיות מוצלחות רבות. כמה חוקרים תמכו בטיעוניו של ברושאט, כולל ההיסטוריון האמריקאי ג'ון לוקאץ' (שלדבריו תהליך ההיסטוריזציה החל למעשה לפני למעלה מ-30 שנה), הפילוסוף הגרמני יורגן הברמס, ההיסטוריון הגרמני הנס מומזן, וההיסטוריון הבריטי ריצ'רד ג'. אוונס .
פולמוס ההיסטוריונים.
פולמוס ההיסטוריונים בין השנים 1986–1988 החל במאמר שכתב ההיסטוריון הגרמני ארנסט נולטה לעיתון השמרני פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג ביוני 1986: "העבר שלא יעבור". במקום שיילמד כמו כל תקופה היסטורית אחרת, כתב נולטה, העידן הנאצי היה תלוי מעל גרמניה כמו חרב. בהשוואה בין אושוויץ לגולאג, טען כי השואה הייתה תגובה לפחדו של היטלר מברית המועצות. חלקים מהטיעון של נולטה דמו לזה של ברושאט, אך ברושאט מתח ביקורת נוקבת על דעותיו של נולטה בחיבור שכותרתו "Wo sich die Geister scheiden" ("שם הדרכים נפרדות") באוקטובר 1986, גם ב"די צייט". הוא מתח ביקורת במיוחד על טענה קודמת של נולטה לפיה חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית בזמן מלחמת העולם השנייה, הכריז למעשה מלחמה על גרמניה בשנת 1939, בשם יהדות העולם. ברושאט כתב כי מכתבו של ויצמן לנוויל צ'מברלין, בו הבטיח את תמיכת הסוכנות היהודית נגד היטלר, אינו בגדר "הכרזת מלחמה", וגם לוויצמן לא היה הכוח המשפטי להכריז מלחמה: "מעובדות אלה עשוי להתעלם פובליציסט ימני עם רקע חינוכי מפוקפק אך לא הפרופסור ארנסט נולטה." ברושאט טען שאנדראס הילגרובר התנסח באופן שקרוב לאפולוגטיקה נאצית ושהטיעונים של נולטה (בלי כוונה מצדו) הפכו לאפולוגטיקה כזו. הוא סיים את חיבורו בטענה שכדי להבטיח לעם הגרמני עתיד טוב יותר, אין לשכנע אותם להיות פחות ביקורתיים כלפי עברם.
ויכוח עם שאול פרידלנדר.
קריאתו של ברושאט ל"היסטוריזציה" של העידן הנאצי הביאתו לדיון נמרץ עם שלושה היסטוריונים ישראלים במחצית השנייה של שנות השמונים: אוטו דב קולקה, דן דינר, ומעל לכל ההיסטוריון הצרפתי-ישראלי, שאול פרידלנדר. הוויכוח בין ברושאט לפרידלנדר התנהל באמצעות סדרת מכתבים בין שנת 1987 עד מותו של ברושאט בשנת 1989. בשנת 1990 תכתובת ברושאט-פרידלנדר תורגמה לאנגלית ופורסמה בספר "Reworking the Past: Hitler, The Holocaust and the Historians' Debate", בעריכת פיטר בולדווין.
חיים אישיים.
ברושאט התחתן עם אליס וולטר בשנת 1953; לבני הזוג נולדו שלושה ילדים.
קהילת יהודי גליביצה
קהילת יהודי גליביצה התקיימה בעיר גליביצה (בפולנית: Gliwice - "גְּליבִיצָה", , בגרמנית: Gleiwitz, גלייביץ), בדרום פולין, בחבל שלזיה עילית, בסמוך לעיר קטוביץ. העיר שוכנת על גדתו של הנהר קלודינקה (יובל של נהר האודר), ואוכלוסייתה מנתה 184,993 נפש במרץ 2014.
ככל הנראה היהודים הראשונים גרו בעיר כבר בימי הביניים. ישנן עדויות לכך שהיה קיים רחוב שנקרא בשם סימטת היהודים - Judengasse. בשנת 1921 חיו בעיר 2,200 יהודים. לאחר השואה, בשנת 1946 חיו בגליביצה כ־1,000 יהודים. רובם עזבו בהדרגה למדינות המערב ולישראל. בשנת 1950 היו בגליביצה כ־200 יהודים. בשנים 1968–1969, כתוצאה מקמפיין אנטי-ציוני, היגרו יהודים רבים מפולין. בשנת 2002 חיו בעיר רק 25 יהודים.
היסטוריה.
המאות 16–17.
ראשית ההתיישבות היהודית בגליביצה אינה מתועדת ביסודיות. ככל הנראה היהודים הראשונים גרו בעיר כבר בימי הביניים. ישנן עדויות לכך שהיה קיים רחוב שנקרא בשם סימטת היהודים - Judengasse. מאוחר יותר שונה שם הרחוב ליודנשטראסה - Judenstrasse, שהיה ממוקם באזור שוק תפוחי האדמה (Kartoffelmarkt). יהודי העיר נאלצו לעזוב אותה לאחר שהוכרז בעיר צו אי הסובלנות כנגד היהודים בשנת 1587. צו זה הוצא על ידי הקיסר רודולף השני בשנים 1582–1584 והוא נוסף על צווים אימפריאליים קודמים שהורו ליהודים לעזוב את אדמות המורשה ההבסבורגית, למעט מובלעות מיוחדות המיועדות למגורי היהודים.