שוובל שימש יו"ר או מונה לבורר בלשכת המסחר הבינלאומית (ICC), המרכז הבינלאומי ליישוב סכסוכי השקעות (ICSID), איגוד הבוררות האמריקאי (AAA), המכון לבוררות של לשכת המסחר בסטוקהולם (SCC), בית המשפט בלונדון הליכים אד-הוק של בוררות בינלאומית (LCIA), בית המשפט הקבוע לבוררות (PCA), איגוד הבוררות המסחרית של יפן (JCAA) וועדת האומות המאוחדות לדיני סחר בינלאומי (UNCITRAL).
הוא חבר בפאנל המפשרים והבוררים של המרכז הבינלאומי ליישוב סכסוכי השקעות (ICSID) משנת 2000, חבר בפאנל הבוררים של האגודה לבוררות מסחרית ביפן משנת 2003, חבר בבית המשפט הקבוע לבוררות (PCA) אשר בהאג, הולנד מאז 2006, חבר במועצת המנהלים של האגודה האמריקאית לבוררות מאז 2006 ומשמש שופט בבית הדין המנהלי של הבנק העולמי משנת 2007.
מרטין לותר קינג (פירושונים)
ינה לוואי
ינה לוואי (במקור ליפשיץ; בהונגרית: Lévai Jenő; בודפשט, 26 באפריל 1892 – בודפשט, 29 ביוני 1983) היה סופר, עיתונאי, עורך יהודי-הונגרי שרבות מיצירותיו קשורות בתקופת שואת יהודי הונגריה וביהדות בכלל.
ביוגרפיה.
ינה לוואי נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של מיקשה (מקסימיליאן) ליפשיץ, אחר כך לוואי (1856–1945), מורה, ושל ברטה וקסמן. סבו וסבתו מצד אביו היו איזק ליפשיץ ורוזליה טנצר. הוא המשיך את לימודיו להנדסה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה ולא ברור האם סיים את התואר. כבר כתלמיד תיכון הוא היה אחד מכתבי הספורט בעיתון אשט ובהמשך עבד דרך קבע במדור הספורט. את שירותו הצבאי החד-שנתי ביצע בהתנדבות, החל ב-1 באוקטובר 1913 כממלא מקום קצין בבית הספר לקציני תותחנות בקסרקטין על שם הברון לאודון בבודפשט, אך לא שוחרר עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה. תחילה נשלח לחזית בסרביה ולאחר מכן בגליציה. הוא היה תצפיתן תותחנות במצור על פשמישל. באביב 1915, הוא נפל בשבי הרוסי, שוחרר אחרי המלחמה וב-2 באפריל 1921, בבודפשט, נשא לאישה את איזבלה (בלה), בתם של הרב אילש אדלר ושל יאנקה קרמר.
כעיתונאי.
משנת 1921 עבד כאיש צוות פנימי (חבר מערכת) ב"העיתון" (Az Újság) ואחר כך בעיתוני אשט. משנת 1932 היה העורך האחראי של העיתון "יום שני ההונגרי" (Magyar Hétfő), עיתון פוליטי, ושל "העיתון הקטן" (Kis Újság). הוא הפך בעיתון זה לעורך האחרי תחילה אחר כך לעורך הראשי ולבסוף לבעלים של העיתון היומי. דיווחיו על מלחמת העולם הראשונה והשבי הרוסי פורסמו בשלושה כרכים בהוצאת העיתון "יום שני ההונגרי":
לפני כן, במהדורה הראשונה, זיכרונותיו אלה הופיעו בשמות:
לוואי עסק גם בהיסטוריה של העיתונות ההונגרית. הוא ערך וחיבר את עיתוני העם של לאיוש קושוט (בודפשט, 1938) שכותרת המשנה שלו הייתה : "העידן ההרואי של העיתונות ההונגרית 1937-1877""." הוא ערך גם את "הספרייה המשפחתית של היהודים הונגרים" (1942).
בתקופת השואה.
עד לפרסום החוקים היהודים (הראשון בשנת 1938 החוק היהודי השני ב-1939 והחוק היהודי השלישי ב-1941, היה הבעלים והעורך הראשי של "העיתון הקטן". ואז, כשנאלץ למכור את העיתון, הוא ערך כשכיר את העיתון "דפי משפחה בתמונות" (Képes Családi Lapok). הוא חיבר, ערך והביא לדפוס את ספר הנובלות: סופרים, כתבים... יש נחמה בספרות (Írók, írások... Vigasztalás van az irodalomban) (בודפשט, 1943).
בשנת 1925 חשף את השופט הראשי דאז של גדלה לאסלו אנדרה (האנטישמי וגזען שהוצא להורג אחרי מלחמת העולם השנייה כפושע מלחמה) בסדרת מאמרים בטורים של עיתוני אשט. לוואי הסתתר אחרי כניסת הגרמנים להונגריה (מבצע מרגרטה) והצליח לשרוד את המלחמה בגטו הבינלאומי של בודפשט. לאסלו אנדרה, שהיה ב-1944 סגן שר הפנים, חיפש אותו במשך זמן רב ללא הצלחחה, באמצעות אנשי מפלגת צלב החץ כדי להוציאו להורג.
אחרי השואה.
לאחר שחרורו ב-1945 עסק לוואי בעיקר בהופעתו של הפשיזם בהונגריה ובתנועות ההתנגדות המחתרתיות השונות. ספרים אלה פורסמו בין השנים 1945–1948, והם מהווים עדיין מקורות בסיסיים חיוניים להבנת התקופה והתופעה. הוא הושתק על ידי המשטר הקומוניסטי בשנות ה-50. על פעילותו של אדולף אייכמן בהונגריה הוא פרסם מסמכים רבים גם באנגלית, בצרפתית ובגרמנית (1961). בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20 הופיעו מאמרים בלי ספור שלו בעיתון יהודי הונגריה "אוי אלט" (Új Élet), כלומר "חיים חדשים" וכן ביומון החשוב "האומה ההונגרית" (Magyar Nemzet) ובכתב העת "ארץ-עולם" (Ország-Világ). לוואי היה מעורב כעד או כמומחה במשפטיהם של כמה חשודים בביצוע פשעי מלחמה.
ישראל וינשטוק
הרב ד"ר יִשְׁרָאֵל (רוֹלִיק) וַיִנְשְטוֹק (בגרמנית: Israel Weinstock; ח' סיוון תרס"ט, 28 במאי 1909, ברודי, האימפריה האוסטרו-הונגרית – י"ד בחשוון ה'תשמ"א, 24 באוקטובר 1980, ירושלים) היה מקובל, מגדולי חוקרי ראשית הקבלה, רב, וכן פעיל ציוני בתנועת המזרחי, וחבר הנהלת הקרן הקיימת לישראל .
ביוגרפיה.
הרב ישראל וינשטוק נולד בברודי שבאימפריה האוסטרו-הונגרית למשפחה חסידית המתייחסת ישירות לר' ישראל מרוז'ין. סבו, רבי חיים דוד מנזון היה נכדו של ר' ישראל מרוז'ין ואף גדל והתחנך על ברכיו. ב-1916 המשפחה עברה אל בירת האימפריה וינה. עוד בהיות צעיר לימים זכה לסמיכה וצוין כגאון ועילוי. לאחר מכן השלים את השכלתו בבית המדרש לרבנים בווינה, וכן קיבל תואר ד"ר באוניברסיטת וינה, על מחקריו בנושאי ראשית הקבלה.
בשנת 1939, לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, נמלט עם משפחתו לאנגליה. עם הגיעם לאנגליה נלקח אביו למעצר, בהיותו אזרח של מדינת אויב. בהמשך התמנה וינשטוק לרב הקהילה היהודית ברובע המפסטד בלונדון. לאחר קום המדינה עלה ארצה, ועמד בראש המחלקה הדתית של הקרן הקיימת לישראל, וכן היה מראשי תנועת המזרחי בירושלים. במקביל היה פעיל בקהילות החסידיות שהתייחסו לחסידות רוז'ין, וניסה לשמור על אחדותן.
בשנת 1980 נפטר וינשטוק בירושלים ונטמן בבית הקברות סנהדריה.
מחקריו.
וינשטוק חקר רבות את ראשית הקבלה, ועל רקע זה התעמת לא מעט עם גרשם שלום. מחקריו התמקדו בנוסחם של החיבורים הראשונים של הקבלה: ספר יצירה, ספר הבהיר, וכתבי קבלה רבים שהופיעו באירופה בימי הביניים, וכן בשאלת חיבורם וזמנם. לא את כל כתביו הספיק להוציא לאור.
ספרים שכתב.
וינשטוק החל לכתוב מגיל צעיר יחסית ולא פסק עד למותו. מרבית חיבוריו הם בתחום הקבלה היהודית. וינשטוק ערך, ההדיר, וכתב ספרים ומאמרים, מהם:
קורט קאלמוקוף
גנרל קורט קאלמוקוף (בגרמנית: Kurt Kalmukoff; 10 בפברואר 1892 – 13 באוגוסט 1941) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
קאלמוקוף נולד ב-10 בפברואר 1892 בגראודנץ, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-128, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-18 באוגוסט 1915 הועלה לדרגת אובר לויטננט, וב-18 באוגוסט 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר קאלמוקוף ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1931 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוגוסט 1933 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-4. 1 באוקטובר 1934 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 באוקטובר 1936 מונה למפקד בסיס ההדרכה במינכן. ב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת אוברסט.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה קאלמוקוף למפקד רגימנט הרגלים ה-162, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-61 ולחם עמו במהלך הפלישה לפולין ובמהלך המערכה על צרפת. ב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-22 במאי מונה למפקד הדיוויזיה ה-31. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, והשתתפה בקרב ביאליסטוק-מינסק ובקרב סמולנסק. ב-13 באוגוסט 1941 נהרג קאלמויקוף כשרכבו עלה על מוקש ליד סוונש, ולאחר מותו הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
התקדמות בעלות הברית מפריז אל הריין
ההתקדמות של בעלות הברית מפריז לנהר הריין, הידועה גם בשם מסע קו זיגפריד, הייתה שלב בחזית המערבית במהלך מלחמת העולם השנייה.
שלב זה משתרע מסיום הקרב על נורמנדי, או מבצע אוברלורד, (25 באוגוסט 1944) המשלב את מתקפת הנגד הגרמנית בחורף דרך הארדנים (הידוע בכינויו קרב הבליטה) ומבצע נורדווינד (באלזס ולורן) עד שבעלות הברית התכוננו לחצות את הריין בחודשים הראשונים של 1945.
רקע כללי.
כוחות גרמנים הוכרעו במהלך פריצת בעלות הברית מנורמנדי. בעלות הברית התקדמו במהירות מול אויב שהעמיד מעט התנגדות. אבל לאחר שחרור פריז בסוף אוגוסט 1944, עצרו בעלות הברית כדי להתאגד מחדש ולהתארגן לפני שהמשיכו את התקדמותן מפריז לנהר הריין. ההפסקה אפשרה לגרמנים לגבש את קוויהם - דבר שלא הצליחו לעשות ממערב לפריז.
עד אמצע ספטמבר 1944, שלוש קבוצות הארמיות של בעלות הברית המערביות; קבוצת הארמיות ה-21 האנגלו-קנדית (פילדמרשל סר ברנרד מונטגומרי) בצפון, קבוצת הארמיות ה-12 האמריקאית (לוטננט גנרל עומר בראדלי) במרכז, וקבוצת הארמיות ה-6 הצרפתית-אמריקאית (לויטננט גנרל ג'ייקוב ל. דיוורס) בדרום, יצרו חזית רחבה תחת מפקד הברית העליונה, גנרל דווייט ד. אייזנהאואר והמפקדה שלו SHAEF (המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית).