בסוף 1952 נכנס ג'ק טרייסי לתפקיד העורך. הוא הכניס את רעיון "היכל התהילה של הג'אז", שינה את צורת הגיליון לגיליון "מגזיני" של 8 וחצי על 11 אינץ' (הקיים עד היום) והחל בהוצאת "ספר השנה של דאון ביט", סדרה שתהפוך לבת 27 ספרים שיצאו מדי שנה ובהם ריכוז ביקורות התקליטים שהתפרסמו במהלך השנה החולפת. ב-1957 שינה את הכיוון הגרפי של המגזין, בהשפעת הניו יורקר וביצע שינוי קטן אך משמעותי בביקורת התקליטים - הכללת שמות כל חברי ההרכב המסוקר וכלי הנגינה שלהם. בנוסף, החל כתב העת, שחיפש דרך לפרוץ לקהל חדש, לפנות מקום לסיקור מוזיקת פופ וב-1956 נשאלה השאלה כיצד להתייחס לאלביס פרסלי. באותה שנה החלה תוכנית ללימודי ג'אז באוניברסיטת נוטרדאם בטקסס, ראשי התוכנית הציעו למגזין לקיים תוכנית ללימודי ג'אז שבה ישולב גם פסטיבל וגם תכנים שיוצעו לסטודנטים מעל דפי המגזין. כך היה באפשרותו של המגזין לא רק לפנות לקהל אלא אף לעצב אותו.
אחת הבעיות עמן התמודד ג'ון מאהר, עורך העיתון מאז 1957 הייתה הצגתם של אמני התקופה על שער המגזין. מיילס דייוויס, אורנט קולמן, ג'ון קולטריין, צ'ארלי מינגוס ואריק דולפי היו כולם כהי-עור והצגת אדם כהה עור על שער מגזין לא הייתה חזון נפרץ בארצות הברית, אף בתקופת שלטונו של ג'ון קנדי. ערמות של גליונות הוחזרו מבעלי דוכנים בערים מסוימות שלא הסכימו להצגת המגזין, עם תמונתו של אדם שחור בדוכניהם ובמערכת התקבלו מאות מכתבי שטנה. כמגזין ג'אז, טען מאהר, אין לו כל ברירה. באותה תקופה המגזין החל לצבור תאוצה מחודשת.
ב-1971 שונתה כותרת המשנה לג'אז-בלוז-רוק והחומר שנכלל במגזין כלל "הכל ממיילס דייוויס לבוב דילן". נכתבו בו כתבות על להקת המי ועל ג'פרסון איירפליין, למשל, הרחוקים מאוד מג'אז. ב-1977 נכנס ג'ק מאהר, בנו של ג'ון מאהר שנפטר בסוף שנות השישים לתפקיד העורך (גם בניו ג'ון וקווין הפכו לחברי מערכת ומו"לים של המגזין) ומינה את קווינסי ג'ונס לעורך מוזיקלי. הוא החליט שאיננו מעוניין להתחרות במגזין הרוק רולינג סטון והחל להתמקד בג'ז המודרני של אז: צ'יק קוריאה, סטנלי קלארק, ג'ורג' בנסון, ז'ן לוק פונטי, רון קרטר, גארי ברטון ועוד.
הביקורת (בשיקגו טריביון, 1989) על "דאון ביט" שסיקר באותו גיליון את לו ריד, קני ג'י, סטיבי וונדר, וינטון מרסליס ודיזי גילספי הייתה שאיננו יודע מה הוא ולאיזה קהל הוא מכוון. התשובה שבאה במאמר מערכת עוקב הייתה שהמגזין רק משקף את מציאות הפיוז'ן (היתוך, מיזוג) בין ג'אז, רוק ובלוז.
היכל התהילה של הג'אז.
בגיליון אוגוסט של כל שנה מאז 1952 מפרסם ה"דאון ביט" סקר קוראים לבחירת האמן שייכנס אותה שנה ל"היכל התהילה", זהו אות כבוד בעולם הג'אז וכמוהו כפרס על מפעל חיים. החל משנת 1961 התווסף לסקר הקוראים, סקר בין מאות מבקרים המתפרסם בגיליון דצמבר של אותה שנה.
היכל התהילה עצמו נמצא במועדון הג'אז של אולפני יוניברסל באורלנדו, פלורידה.
היכל התהילה של הג'אז
באבו צ'ירי שרפה
באבו צ'ירי שרפה (באנגלית: Babu Chiri Sherpa; 22 ביוני 1965 – 29 באפריל 2001) היה מטפס הרים, מגדולי מטפסי ההימלאיה והאוורסט. נהרג במהלך טיפוס על האוורסט. בקרב שבט השרפה, עליהם הוא נמנה, נחשב באבו צ'ירי לאגדה.
ביוגרפיה.
באבו צ'ירי נולד בשם השרפה-טיבטי באו צירינג שרפה, בכפר טקסינדו באזור הסולוקומבו דרומית לאוורסט. בגיל 13 החל לעבוד כסבל במשלחות וכבר במשלחת הראשונה שלו טיפס לפסגת המרה פיק ומעבר האמפו לאפצה המסוכן.
ההר הגבוה הראשון שלפסגתו הגיע היה הקנצ'נג'ונגה (8,598 מ'), ההר השלישי בגובהו בעולם. טיפוס זה התרחש בשנת 1989, כשהשתתף במשלחת סובייטית. בשנת 1990 טיפס את הדאולגירי (8167 מ', השביעי בגובהו בעולם) עם משלחת צרפתית. בשנת 1994 טיפס לפסגת השישפנגמה (8,027 מ') פעמיים תוך שבוע. אל פסגת הצ'ו-אויו (8,201 מ', השישי בגובהו בעולם), הגיע סה"כ שש פעמים.
בסתיו 1998 טיפס לפסגת האמה דאבלם (6,812 מ') שלוש פעמים, בהפסקה של יומיים שלושה בין טיפוס לטיפוס, וזאת לאחר שמספר שבועות לפני כן טיפס את הצ'ו אויו. בנוסף להרים אלה טיפס על הרים רבים מפורסמים פחות.
אף על פי שטיפס על הרים רבים, רק על האוורסט באו לכדי ביטוי כשרונותיו וייחודו. אין מטפס שהיה דומיננטי כמוהו על ההר הגבוה בעולם ושבר מספר כה רב של שיאים. בקרב מטפסים רבים ותושבי הסביבה הקרובה להר, רווחת האימרה כי "האוורסט היה מגרש המשחקים הפרטי שלו".
באבו צ'ירי ביטל את הכפיפות המסורתית של אנשי שבט השרפה לראשי המשלחות המערביות והזרות והפך למנהיג המשלחות הנפאלי-שרפה הראשון של מטפסים מערביים. מטפסים זרים ומקומיים, חלקם ידועים ומפורסמים בעולם כולו, היו עולים אליו לרגל לקבל את עצתו. עד לעידן באבו צ'ירי היה נהוג כי מנהיגי המשלחות המערביות והזרות מספקים את הכסף והציוד לטיפוס והם מחליטי ההחלטות, בעוד השרפות מבצעים את עיקר העבודה: מציאת הדרך, פתיחת המסלול, פריסת החבלים הקבועים, הקמת המחנות, פיזור מכלי החמצן, האספקה והליווי למטפסים הזרים, עד לפסגה. בעונת הטיפוס, כל משלחת שרצתה לטפס על ההר עשתה זאת רק לאחר התייעצות עם באבו צ'ירי. על האוורסט טיפס בפעם הראשונה בשנת 1990, עם משלחת צרפתית, מצידו הדרומי.
באבו צ'ירי זכה לכותרות רבות בפעם ראשונה בשנת 1995 כאשר טיפס פעמיים לפסגת האוורסט בפרק זמן של שבועיים; זה היה שיאו הראשון - איש לא עשה זאת לפניו. עד אז היה מטפס שהגיע לפסגה נח על זרי הדפנה לנצח, ואם היה שרפה היה חוזר לטפס רק בשנה שלאחר מכן, אם בכלל.
ב-6 במאי 1999 שהה באבו צ'ירי על פסגת האוורסט 21 שעות לבדו, ללא מכלי חמצן - שיא שטרם נשבר. 20 יום לאחר מכן הגיע שוב לפסגה, בפעם התשיעית.
במאי 2000 שבר שיא נוסף, הפעם במהירות הטיפוס. הוא טיפס ממחנה הבסיס (5,350 מ') לפסגת האוורסט (8,848 מ') ב-16 שעות ו-56 דקות, ללא מכלי חמצן, ועשה זאת ברוחות בעוצמה של 100 קמ"ש. השיא הקודם עמד על 20 שעות ו-24 דקות, עם מכלי חמצן. הייתה זו גם הפעם העשירית שבאבו צ'ירי כבש את פסגת האוורסט. בכך גם השווה את שיא מספר הפעמים של הגעה לפסגה ללא מכלי חמצן שקבע המטפס אנג ריטה.
שיא המהירות חיזק את מעמדו של באבו צ'ירי כגיבור לאומי בנפאל וככוכב-על בקרב קהילת המטפסים בעולם. לדבריו, טיפס כדי לתת לבנותיו (6 במספר) חינוך שהוא עצמו לא זכה לו אף פעם: בכפר בו גדל לא היה בית ספר והוא למד קרוא וכתוב בכוחות עצמו. סיבה נוספת לקריירת הטיפוס המתמשכת, הייתה איסוף כסף למטרת הקמה של בית ספר בכפר הולדתו - מבצע שבו הצליח: בית הספר עדיין פעיל.
באבו ידע היטב שמקצועו כרוך בסכנה וברצון היה פורש, אך כמו לרבים אחרים מבין השרפה, לא היו פתוחות בפניו אפשרויות פרנסה אחרות.
כושרם והסתגלותם לגובה של אנשי השרפה הם מן המפורסמות והפכו לאגדה, אך גם בין השרפות עצמם בלט באבו צ'ירי בכישרונו, במנהיגותו, במרצו הבלתי נלאה ובכושרו הגופני שעלו אפילו על יכולתם הנדירה של אנשי השרפה.
ב-29 באפריל 2001, בשעות אחרי הצהריים, במחנה מס' 2 שבצדו הדרומי (הנפאלי) של ההר, בגובה של כ-6400 מטר, בעת צילום, נפל באבו לתוך בקע בקרח, לעומק של 30 מטרים ונהרג. לווייתו נערכה בקטמנדו והייתה אירוע אבל לאומי.
בקרבת שדה התעופה של קטמנדו הוקמה אנדרטה לזכרו, אחת האנדרטאות היחידות שהוקמו בנפאל לזכר מטפס. באבו צ'ירי היה מועמד לרשימת 17 הנפאלים החשובים בהיסטוריה; במקומו נבחרה, בנסיבות מעוררות מחלוקת, פאסאנג לאמו, האישה הנפאלית הראשונה שהגיעה (ב-1993) לפסגת האוורסט ונהרגה בירידה.
באבו צ'ירי טיפס 10 פעמים לפסגת האוורסט, כולן ללא מכלי חמצן. מהן 4 פעמים מצדו הצפוני, הטיבטי, ו-6 פעמים מצדו הדרומי, הנפאלי.
חברת הטרקים והטיפוס אותה יסד: "נומאד אקספדישנס" (Nomad Expeditions), עדיין קיימת ונקראת היום "מאונטיין טרייבס" (Mountain Tribes).
באבו השאיר אחריו אישה ו-6 בנות.
הר גילון
הר גילון הוא הר בגליל התחתון המערבי, ברכס שגור. שיאו של ההר בגובה 367 מטר מעל פני הים.
צידו הדרומי של ההר מצוקי, ובתחתיתו זורם נחל חילזון. צידו הצפוני של ההר מתון, והוא גולש אל בקעת בית הכרם. ממזרח תחום ההר בידי בקעת מגד. ממערב להר ועד חוף הים התיכון אין הרים נוספים, ולכן מנשבת בו רוח מערבית חזקה בכל ימות השנה.
חלקים מההר מכוסים חורש טבעי; חלקים אחרים מעובדים בטרסות ומשמשים בעיקר לגידול עצי זית. במורד הצפוני של ההר מצויים כמה מעצי הזית העתיקים ביותר בגליל.
על רכס ההר מצויים שני יישובים קהילתיים: גילון וצורית. על מורדותיו הצפוניים נמצאים כמה בתים המהווים את חלקו הדרומי של הכפר הערבי מג'ד אל-כרום. על גבעה במורדותיו הדרומיים נמצא היישוב שורשים. על ההר נמצא בית הספר היסודי הר גילון על שם ד"ר יעל פוזנר, המשרת את יישובי משגב הקרובים להר. מרבית ההר שייך מבחינה מוניציפלית למועצה האזורית משגב.
בתחתית ההר נכרו מנהרות גילון לצורך מעבר רכבות בקו מסילת עכו - כרמיאל.
פוליפרכון
פוליפרכון (ביוונית: Πολυπέρχων; תאריך הלידה לא ידוע במדויק סביר להניח שנולד בין 390 לפנה"ס ל-380 לפנה"ס - 303 לפנה"ס) היה מצביא מוקדוני נודע, יליד אפירוס. דיאדוך בעצמו, היה דמות משנית במלחמות הדיאדוכים.
חייו.