דַפרוֹן הייתה החברה הראשונה והגדולה בישראל לייצור מחברות ומעטפות. החברה נוסדה בשנת 1939 על ידי משפחת דוברובסקי. תחילה החל רפאל דוברובסקי בבית מלאכה בשכונת מונטיפיורי בתל אביב, שם יצר מחברות ופנקסים. לאחר מכן בנה מפעל ברמת גן, שבו השתמש החל ב-1961 בציוד אוטומטי לייצור מחברות, שהגדיל את תפוקת המפעל פי ארבעה. ב-1955 נקרא המפעל "דפ-רון" ובהמשך "דפרון". בשנת 1973 עבר למפעל בפתח תקווה.
בשיאה, בשנות ה-70 וה-80, גלגלה החברה עסקים בעשרות מיליוני שקלים, והחלה בייצוא לאירופה, לאפריקה ומאוחר יותר לארצות הברית. היא העסיקה כ-70 עובדים במפעל המחברות, ובסה"כ קרוב ל-200 עובדים בשלל מחלקות החברה. בניהם של רפאל ואהובה דוברובסקי הצטרפו אף הם לעבודה במפעל, וכך גם בעלה של הבת. המחברות שייצר המפעל הפכו תקן דה פקטו בישראל, והיא הפכה לחברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסת תל אביב. מאז חלה ירידה במכירות עקב כניסת יצרנים זולים מסין ומהרשות הפלסטינית ועקב המעבר מכתיבה במחברות לכתיבה במחשב.
בשנת 1993 רכשה את חברת "אופק" המייצרת טפסים מתוחכמים, שיקים ונייר רציף.
בתחילת 2007 רכשו רון ויסברג וקבוצת משקיעים ממשפחת דוברובסקי 90% מהשלד הבורסאי של החברה. פעילות החברה המשיכה להיות בידי משפחת דוברובסקי.
באפריל 2012 מכרה החברה את קו ייצור המעטפות, המהווה 80% מפעילותה, למשקיע פרטי עבור כ-10 מיליון ש"ח.
חברת דפרון בהווה ממשיכה את פעילותה במתכונת קטנה יותר על ידי שני בניו של רפאל, יוסי ושלמה דוברובסקי, וכן בנישה הנקראת "דפרון שיווק", המתמחה בהפקות דפוס מיוחדות בתחום הקד"מ והשיווק הדיגיטלי, בניהולם של ניר דוברובסקי, נכדו של רפאל, יזם בתחום האינטרנט ובעליה של חברת Ideal-Logic ורן שרייבר.
הפארק הפרובינציאלי הר אסיניבוין
הפארק הפרובינציאלי הר אסיניבוין (באנגלית: Mount Assiniboine Provincial Park) הוא פארק לאומי בפרובינציה הקנדית קולומביה הבריטית סמוך לגבולה עם פרובינציית אלברטה. הפארק ממוקם סביב הר אסיניבוין - הר דמוי-פירמידה השוכן על קו פרשת המים של אמריקה, אחד מקצות בסיס הפירמידה הוא הצומת שבו נפגשים הפארק הלאומי באנף בגבול המזרחי של הפארק והפארק הלאומי קוטניי בגבול המערבי. הגבול המערבי של הפארק שוכן מעל הנחלים דיר ואקסטנשן שמוצאים בקוטניי, וזורמים אל נהר מיצ'ל.
תיאור הפארק.
גובהו של ההר 3,168 מטרים והוא מתנשא לגובה של 1,525 מטרים מעל אגם מגוג.
היסטוריה.
ב-1885 העניק ג'ורג' מ. דאוסון להר את שמו. דאוסון ראה את ההר מהר קופר (הנחושת) בפארק הלאומי באנף, ותוך כדי הבחין בקבוצת עננים מסביב לפסגה. צורת העננים הזכירה לו את העשן שבקע מאוהלי הטיפי של אינדיאנים משבט אסיניבוין. הראשונים לטפס על ההר היו ג'יימס אאוטראם, כריסטיאן בוהרן וכריסטיאן האסלר, שעשו זאת ב-1901. הפארק הפרובינציאלי הוקם ב-1922, לאחר שקולומביה הבריטית הכריזה על שטח בגודל 5,120 הקטאר כאזור מוגן בעקבות מסע שכנועים של המועדון האלפיני הקנדי. ב-1925 היה לורנס גראסי לראשון שמטפס על ההר לבדו. ב-1984 הוכרז הפארק על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ביחד עם פארקים נוספים ותחת השם הקיבוצי "הפארקים בהרי הרוקי הקנדיים".
החלקים הנמוכים של ההר הם בית גידול עבור יערות אשוחית, בהם גדלות קבוצות קטנות של אשוח אלפיני ואורן מפותל. האזורים הבלתי מיוערים בגבהים אלה הם בית גידול עבור צמחים ממשפחת האברשיים, יערתיים וכדומה. החל מגובה של 2,100 מטרים ועד גובה של 2,400 מטרים גדלים זה לצד זה אשוח אלפיני, אשוחית אנגלמן ולגש אלפיני. לאורך הנחלים של ההר ובאזורים הבוציים ניתן למצוא צמחייה אופיינית כגון מרבדי ערבות נמוכות. המדרונות הסלעיים של ההר מכוסים בצמחים כגון Sedum (משפחת הטבוריתיים), ערבה ארקטית, ומינים אחדים של בקעצור. הערבות האלפיניות הן בית גידול עבור מאות מינים של פרחי בר שפורחים בקיץ במגוון רב של צבעים.
בפארק נצפו 93 מינים של עופות, ובהם מינים אחדים של עורביים ופרושיים. הפארק הוא גם בית גידול עבור בעלי חיים נוספים כגון אייל פרדי שחור-זנב, אייל קורא, אייל קנדי, דוב שחור, דוב גריזלי, כבש גדול-קרניים ועז הרים. לעיתים נדירות ניתן לצפות גם בגירית, גרגרן, דלק, זאב מצוי וזאב ערבות.
אין כבישים המובילים אל הפארק, והדרכים היחידות להגיע אליו הן בטיסת מסוק או דרך שביל טיולים באורך 27 קילומטרים.
ויליאם פרנסיס לינץ'
ויליאם פרנסיס לינץ' (באנגלית: William Francis Lynch, 1 באפריל 1801 - 17 באוקטובר 1865) היה קצין בצי האמריקני וחוקר ארץ ישראל. הוא היה הראשון ששרטט מפה מדויקת ומפורטת של נהר הירדן וים המלח.
חייו.
לינץ' נולד בשנת 1801 בנורפוק וירג'יניה. בינואר 1819 התגייס לצי האמריקני כקדט ושירת בפריגטה "קונגרס". לאחר מכן שירת בסקונר "שארק" תחת פיקודו של מת'יו פרי. במסגרת שירותו הגיע גם לברזיל, סין, אפריקה והים התיכון, ועסק במרדף אחרי שודדי ים באיים הקריביים.
במאי 1828 הועלה לדרגת לוטננט, באותה שנה התחתן עם וירג'יניה שאו בתו של קצין צי בכיר, ונולדו לו שני ילדים. בשנת 1839 קיבל את הפיקוד הראשון שלו על הספינה פוינסט (Poinsett).
בחודש מאי 1847 ביקש לינץ' מממשלת ארצות הברית אישור להוציא משלחת מחקר לירדן וים המלח. המשלחת יצאה בסוף שנת 1847, וחזרה לארצות הברית בסוף שנת 1848.
בשנת 1849 עלה לדרגת קומנדר ובשנת 1850 עלה לדרגת קפטן. בשנת 1852 יצא למשלחת מחקר לאפריקה כדי לבדוק אפשרות לקולוניאליזציה. בהיותו במרכז אפריקה חלה, ונאלץ לחזור לארצות הברית.
בעקבות תחילת מלחמת האזרחים האמריקנית התפטר באפריל 1861 מהצי האמריקני והצטרף לצי של מדינת וירג'יניה בדרגת קפטן. בחודש יוני 1861 מונה לקפטן בצי של קונפדרציית המדינות של אמריקה. במאי 1861 פיקד על הסוללות הימיות ב-Aquia Creek ששימשו להגנה בעת הפגזה ספינות התותחים של האיחוד. בפברואר 1862, היה אחראי על ההגנה של האי רואנוק (Roanoke). בין החודשים מרץ עד אוקטובר 1862 פיקד על כוחות חיל הים של הקונפדרציה בוויקסבורג (Vicksburg) מיסיסיפי. בהמשך המלחמה פיקד על ספינות במים של צפון קרוליינה. בין החודשים דצמבר 1864 וינואר 1865, פיקד על כוחות הדרום במהלך ההתקפה של האיחוד על פורט פישר (Fort Fisher) בצפון קרוליינה.
לאחר תבוסת צבא הקונפדרציה, קיבל בריצ'מונד ב-3 במאי 1865 חנינה. לינץ' נפטר בבולטימור ב-18 באוקטובר 1865.
בנוסף לספרים שכתב על מסע המחקר לים המלח, כתב לינץ' שני ספרים נוספים:
הצי האמריקאי כיבד את זכרו בקוראו לספינת מחקר ימית שהושקה ב-17 במרץ 1964 בשם: "USS Lynch". ספינה זו יצאה מהשירות בשנת 1994.
מסע המחקר לירדן וים המלח.
בנובמבר 1847 יצאה המשלחת מניו-יורק בספינה Supply. המשלחת כללה 14 אנשים. בתחילת 1848, הגיעה המשלחת לקונסטנטינופול שם קיבלה פירמן מהסולטאן. משם הפליגה הספינה דרך ביירות ונחתה בחיפה, בגלל התנאים בעיר בחרה המשלחת להתגורר במנזר סטלה מאריס הכרמליתי. המשלחת הביאה אתה שתי סירות שניבנו במיוחד למסע: סירת נחושת ששמה Fanny Mason וסירת ברזל ששמה Fanny Skinner.
במחנה שהקימה, הניפה המשלחת את דגל ארצות הברית, ולדברי לינץ' הייתה זו ככל הנראה הפעם הראשונה שהדגל הונף בארץ ישראל, מחוץ לקונסוליה האמריקנית.
לאחר מכן עברה המשלחת לעכו להמשך התארגנות, והקימה מחנה ליד נחל נעמן. כדי להבטיח את שלומם הם צרפו למשלחתם שייח'ים ערבים, והמשיכו במסעם לטבריה. בדרכם עברו בספוריה, בקעת בית נטופה בטורעאן ובלוביה.
המשלחת הגיעה לטבריה בחודש אפריל, נפגשה עם הרב הראשי של העיר והתאכסנה בביתו של היהודי חיים וייסמן.
בטבריה שכרו סירה נוספת וקראו לה הדוד סם. המשלחת הסופית כללה 16 אמריקנים וכ-30 ערבים שסיפקו להם שירותים. ב-10 באפריל החלה המשלחת במסעה. נקודת היציאה הייתה בין צמח ותל בית ירח. חלק מהמשלחת שט בסירות וחלק צעד במקביל לאורך החוף. המשלחת עסקה תוך כדי צעידה במיפוי חופי הנהר ומדידת כמות המים. לאחר שמונה ימים ב-18 באפריל הגיעה המשלחת לים המלח.
המשלחת שטה לאורך החופים תוך שהיא מודדת את עומק הים ואת קרקעיתו. במסגרת השיט הגיעה לעין פשחה, עינות קנה ועינות סמר, הגיעה למעיינות החמים "קלירוהי" שבואדי זרקא, סיירה בחוף נחל ארנון ולבסוף חנו בעין גדי.
לאחר מכן שטו ללשון ים המלח, שם עלו ליבשה וביקרו בכרכ. לאחר מספר ימים חזרו לים המלח והקיפו את הלשון. ב-26 באפריל 1848 בעת הסיור בלשון, החליט לינץ', לכבד את זכרו של כריסטופר קוסטיגן ביחד עם תומאס הווארד מולינה ולקרוא לכף הצפוני של הלשון על שם קוסטיגן, ולכף הדרומי - על שם מולינה, באומרו .
משלחתו של לינץ' הייתה משלחת המחקר הראשונה שחקרה את האזור הדרומי של ים המלח. הם שטו במעבר הצר ביותר שבין הלשון לחוף מצדה. מעבר זה נקרא לאחר מכן "מצר לינץ'". חלק מחברי המשלחת טיפסו למצדה. המשלחת שטה מחוף לחוף בעוברם בנחל זוהר, נחל בוקק, הר סדום ומקומות נוספים. מדידותיהם בחלק הדרומי הראו שחלק זה של הים רדוד מאוד. לאחר מכן חזרה המשלחת לחלקו הצפוני מערבי של ים המלח.
ביום 10 במאי 1848, סיימה המשלחת את עבודתה. לינץ' השאיר בים לזיכרון, מצוף נושא דגל ארצות הברית. המשלחת המשיכה לירושלים דרך מנזר מר סבא, משם המשיכה לאזור יפו.
ב-24 במאי עברה המשלחת דרך הכפר קריית אל-ענב ונקלעה לעימות עם שייח' הכפר, ממשפחת אבו גוש.