רוזוולט פנה לטפל במשבר, וכבר בעת נאום ההכתרה שלו התייחס לחששות הציבור מן השפל המתמשך באומרו את המשפט שהיה למטבע לשון ברבות השנים: . רוזוולט האשים את הבנקאים ובעלי ההון, וטען כי רדיפתם אחר רווחים קלים היוותה את אחד הגורמים להתמוטטותה של הכלכלה. רוזוולט פנה גם לציבור ואישש את הבטחת הבחירות שלו – להוציא את תוכנית "הניו דיל" לפועל במהירות האפשרית.
בעת כהונתו מינה הנשיא רוזוולט שמונה שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית, יותר מכל נשיא אחר מלבד ג'ורג' וושינגטון, שמינה עשרה. בשנת 1941, שמונה מתוך תשעת השופטים בבית המשפט העליון היו מינויים של רוזוולט.
כהונה ראשונה.
המשימות בפניהן ניצב ממשל רוזוולט ביומו הראשון היו ברורות וכללו: הקטנת שיעור האבטלה, חיזוק הבנקים, הורדת עלות המחיה, הגדלת ההשקעות והרחבת הסחר הבינלאומי. פעולתו הראשונה של רוזוולט, מיד עם כניסתו לתפקיד, הייתה טיפול בבעיית "פניקת הבנקים" שהחלה להתפשט בכל רחבי המדינה. כ־32 מדינות סגרו את הבנקים שלהן, בנוסף למחוז קולומביה. הפדרל ריזרב בניו יורק לא הצליח להיפתח לאחר שלקוחות מבוהלים משכו סכומים גדולים מתוכו.
התוכנית של רוזוולט כללה הקלה – לעשרות מיליוני האמריקנים המובטלים; שיקום – לכלכלה המידרדרת; ורפורמה – תיקונים בכלכלה האמריקנית, ובעיקר במערכת הבנקאות והכספים. בתוכנית הרדיו שיחות ליד האח, הוא הציג את הצעותיו ישירות לציבור.
הניו דיל הראשון (1933-1934).
במאה הימים הראשונים בתפקידו, התמקד רוזוולט בהקלה מידית. מ־9 במרץ עד 16 ביוני, העביר מספר חסר תקדים של חוקים, כשהוא מסתמך על הרוב שהדמוקרטים זכו לו בקונגרס. רוזוולט הסתמך על יועציו האקדמיים ועל סנאטורים בולטים, שטענו שהשפל נגרם מפני שהאנשים לא השקיעו או קנו דברים מתוך חשש.
בנושא הבנקים, כינס רוזוולט מושב מיוחד של הקונגרס, ובו העביר הקונגרס חוק חירום לבנקים. החוק היה השלב הראשון בדרך לשיקום. כדי להחזיר את ביטחון הציבור בבנקים, חתם רוזוולט על חוק גלאס־סטיגל, שהקים את התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות, שיפקח על ההפקדות בבנקים.
אחרי שיושבה בעיה ראשונית זו, פנה רוזוולט לבניית תוכניותיו הכלכליות במפורט. נאמן להבטחת הבחירות שלו, ובעזרת הצוות שלצידו, שכונה "טראסט המוחות" (Brain Trust), יועצים ואנשי אקדמיה כגון ריימונד מולי והכלכלן רקספורד גאי טגוול, החל רוזוולט להאיץ בקונגרס, וזה חוקק חקיקה חברתית רחבה וחסרת תקדים שביססה את "הניו דיל". חוקים רבים הביאו להקמת גופים ממשלתיים שנועדו להוציא את ארצות הברית מהשפל. בנושא השיקום, המשיך רוזוולט את תוכניותיו של הובר למובטלים תחת שם חדש: מנהל השיקום הלאומי. הרשות האהודה ביותר בקרב הציבור ולדעתו של רוזוולט הייתה חיל השימור האזרחי, שהעסיק 250,000 נערים מובטלים לצורך עבודה בפרויקטים כפריים.
הקונגרס העניק לוועדת הסחר הפדרלית סמכויות חדשות וסיפק הקלות במשכנתה למיליוני חקלאים ובעלי בתים. רוזוולט הרחיב את הרשות שהקים הובר, איגוד המימון השיקומי, והפך אותו למקור מרכזי למימון תעשיות ומסילות ברזל. רוזוולט הקדיש מאמץ לנושא השיקום החקלאי והקים את מנהל התיאום החקלאי, שניסה לשמור על מחירים גבוהים בכך ששילם לחקלאים על מנת שישמידו יבולים.
הרפורמה בכלכלה הייתה מטרת חוק השיקום התעשייתי הלאומי (National Industrial Recovery Act) שעבר ב־1933. החוק כונן את "מינהל השיקום הלאומי" (National Recovery Administration), וניסה לעצור את התחרות בין חברות ועסקים על ידי כבילתם לכללים קבועים שנגעו למחירי מכירה מינימליים, הגבלת הייצור, והסכמה שלא להתחרות האחד בשני. התעשיינים המובילים נאלצו להעלות שכר כדי לאשר את התוכנית שתהיה לטעמם. החוק עודד איגודי עובדים וביטל חוקים נגד מונופולים. ב־27 במאי 1935 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית שהתוכנית אינה חוקתית. התוכנית לא הייתה פופולרית מתחילתה ונחלה כישלון חרוץ. ב־1933, חוקי בנקים חדשים עברו. ב־1934, הוקמה הרשות לניירות ערך (Securities and Exchange Commission), שנועדה להסדיר את פעולתן של הבורסות האמריקאיות ולמנוע את הישנות המשבר. בראש הרשות הוצב תורם מרכזי למסע הבחירות, ג'וזף קנדי.
רוזוולט רצה להנהיג שכר מינימום, בטענה שלשום עסק שמשלם פחות משכר הולם לעובדיו אין זכות להתקיים. הייתה זאת הרפורמה המשמעותית האחרונה בניו דיל.
את השיקום הוביל רוזוולט בעזרת השקעות פדרליות. מנהל השיקום התעשייתי הלאומי השקיע 3.3 מיליארד דולרים במנהל עבודות ציבוריות, כדי להתניע את הכלכלה. הוא גם הקים את רשות עמק טנסי (Tennessee Valley Authority), שהייתה החברה הממשלתית ורשות התכנון הגדולה ביותר בארצות הברית עד היום. הרשות בנתה סכרים ותחנות כוח, הגנה מפני שיטפונות, והפכה את החקלאות בעמק טנסי מוכה העוני למודרנית. בנוסף, ביטל הממשל בראשות רוזוולט את חוק היובש, ובכך הגדיל את ההכנסות ממסים.
אחת הפעולות הכלכליות הזכורות ביותר של רוזוולט התרחשה ב־5 באפריל 1933 עת הוציא הכרזה ההופכת החזקת זהב לבלתי חוקית: כל אדם שהחזיק במטבעות או מטילי זהב היה חייב להעבירם לידי הממשלה בתמורה לכסף מזומן. הצעד היה שנוי במחלוקת, שכן מעשית, הייתה פעולה זו שקולה להפקעת הזהב שבידי האזרחים. ההשלכה המשתמעת הייתה נטישה של תקן הזהב, שכן המירות דולרים לזהב היא ביסוד התקן. מאוחר יותר באו תקנות שאסרו על תשלום חובות בזהב ושחררו את הממשל מחובתו לשלם בזהב. החוק נועד לשחרר את הכלכלה מפני הדפלציה.
רוזוולט ניסה למלא את הבטחת הבחירות שלו, והביא גם לקיצוץ נרחב בהוצאות הממשלה. הוא הקטין את תקציב הביטחון מ־752 מיליון דולר ב־1932 ל־531 מיליון ב־1934, וקיצץ 40% מההטבות ליוצאי צבא בכך שהסיר 500,000 יוצאי צבא ואלמנות מזכאות לפנסיה והקטין את ההטבות לשאר, ובנוסף קיצץ במשכורות העובדים הממשלתיים והקטין השקעות במחקר ובחינוך. המחאה המאורגנת של יוצאי הצבא הובילה להחזרת ההטבות ב־1934, אולם רוזוולט מנע מהם לקבל בונוס במזומן. הקיצוצים בהטבות לא שרדו, וביוני 1933 החזיר רוזוולט 50 מיליון דולרים לתקציב הפנסיה, והקונגרס הוסיף עוד 46 מיליון דולר.
יוצאי הצבא הצליחו לזכות בהטבות שיועדו להגיע אליהם ב־1945, לאחר שהקונגרס ביטל את הוטו של הנשיא בינואר 1936. כ־2% מהתוצר נכנסו לכלכלה, והתניעו אותה.
ב־23 במרץ 1933, חתם רוזוולט על חוק שהתיר צריכה של משקאות חריפים עם 3.2% אלכוהול. זאת לאחר העברת התיקון ה־21 לחוקת ארצות הברית, שאושרר מאוחר יותר באותה השנה.
הניו דיל השני.
בעקבות הבחירות לקונגרס ב־1934, שבהן זכתה המפלגה הדמוקרטית ברוב מכריע בשני בתי הקונגרס, החל ממשל רוזוולט בפעילות חקיקתית ומנהלית נמרצת המכונה אצל רבים הניו דיל השני. בין התוכניות המרכזיות בניו דיל השני נכללו: מינהל קידום העבודות (Works Progress Administration) שסיפק עבודה למיליוני אנשים, והפך לאחד הגופים הגדולים שהוקמו במסגרת הניו דיל. הגוף, בשיאו ב־1938, הצליח להוריד את האבטלה מ־20.6% ב־1933 ל־12.5% בלבד.
חוק הביטוח הלאומי (Social Security Act) שהעניק עזרה לכל אדם מעל גיל שישים וחמש באמצעות קצבה, ביטוח בריאות בסיסי, וסיוע תעסוקתי לנכה. הסנאטור רוברט וגנר הוביל לחוק שהפך לחוק יחסי עבודה לאומי (National Labor Relations Act) שבמסגרתו ניתנה למועסקים ממשלתיים הזכות להתארגן, להקים איגודים מקצועיים לנהל משא ומתן קולקטיבי ולשבות.
בעוד שהניו דיל הראשון זכה לתמיכה רחבה, הניו דיל השני נחשב לפוגע בעסקים. הדמוקרטים השמרנים בהנהגת אל סמית' ו"ליגת החירות האמריקנית" השוו בין רוזוולט לבין קרל מרקס וולדימיר איליץ' לנין. אולם רוזוולט הוביל לזיהוי יריביו עם העשירים שהתנגדו לניו דיל, וחיזק את מעמדו. איגודי העובדים החדשים, שחוזקו בידי חוק וגנר, גדלו במיליונים והפכו לתומכים מרכזים של רוזוולט ב־1936, 1940 ו־1944.
כהונה שנייה.
בבחירות של 1936, תמך רוזוולט בתוכניות הניו דיל אל מול מושל קנזס, אלף לנדון, שקיבל את רוב תוכניות הניו דיל אולם טען שהוא היה עוין לעסקים ובזבזני. רוזוולט וגארנר השיגו 60.8% מהקולות וניצחו בכל המדינות פרט למיין ולורמונט. הדמוקרטים השיגו רוב גדול בקונגרס. רוזוולט זכה לתמיכה מצד דמוקרטים מסורתיים, חקלאים קטנים, הדרום הדמוקרטי הלבן, קתולים, מנגנונים פוליטיים בערים הגדולות, איגודי עובדים, שחורים בצפון (אלו שבדרום לא יכלו להצביע), יהודים, אינטלקטואלים וליברלים פוליטיים. קואליציית הניו דיל נותרה חזקה עד לשנות השישים.
בניגוד לכהונתו הראשונה, לא העביר רוזוולט יותר מדי חוקים משמעותיים בכהונתו השנייה. הוא העביר את חוק הדיור של 1937, חוק תיאום חקלאי שני, וחוק תקני עבודה הוגנים מ־1938, שהנהיג שכר מינימום והיה הרפורמה המשמעותית האחרונה בניו דיל. כשהכלכלה שוב החלה להידרדר ב־1937, ביקש רוזוולט מהקונגרס חמישה מיליארד דולרים למינהל קידום העבודות ולעבודות ציבוריות. הוא הצליח ליצור כ־3.3 מיליון משרות במנהל עד 1938. הפרויקטים שהנהיג המנהל היו בתי משפט ומשרדי דואר חדשים, מתקנים ותשתיות בפארקים לאומיים, גשרים ותשתיות חדשות בכל רחבי המדינה, וחפירות ארכאולוגיות. בנוסף העביר חוק חקלאים לאומי קבוע, ארגון מחדש של הממשל ותוכניות תכנון אזוריות.