ב-1945 שנה תרגמה, תחת שם נעוריה, את ספרו של צ'ארלס רולן, "פשיטת וינגייט", שיצא לאור בהוצאת "מערכות". לאחר שיחרורו של בעלה, שלמה שמיר, מהשירות בצבא הבריטי, שהו בארצות הברית מסתיו 1946 ועד מרץ 1948, עם משלחת "ההגנה", אשר שלמה עמד בראשה ומינה השתתפה בפעולותיה.
בשנים 1948–1949 שירתה בצה"ל בדרגת רס"ן כראש המחלקה לעזרה משפטית לחייל.
בשנת 1949 קיבלה אישור הרישיון לעריכת דין מטעם מדינת-ישראל, והצטרפה למשרדו של עורך הדין בן-ציון ברקאי בתל אביב.
באפריל 1950 מונתה לשופטת בית משפט השלום. תחילה כיהנה בפתח-תקווה, אחר-כך ברמת-גן ובאוגוסט 1951 עברה לבית משפט השלום בתל אביב והייתה השופטת הראשונה של העיר תל אביב ואחת משלוש השופטות הראשונות של מדינת ישראל. השתיים האחרות היו אוגניה וינוגרדוב שנתמנתה לשופטת בינואר 1949 (מספר רישיון 706) ומרים שטרקמן-ורלינסקי שהתמנתה בפברואר 1950 (מספר רישיון 559). שתיהן התמנו כשופטות בחיפה.
בתקופת כהונתה בבית משפט השלום היא דנה בנושאים שונים כולל הסגת גבול, החלת מיסים, דיור מושכר ונורמות חברתיות, חיי אדם, קלקלת נכס שכור, שוטטות, מאחז בקרקע וגם שימשה כשופט חוקר לקראת משפטו של ישראל קסטנר.
בסוף ינואר 1957 ישבה על הכס במשפטו של קצין המשטרה זאב שטיינברג וזיכתה אותו מכל אשמה. המשפט זכה להדים גם בעיתונות וגם "בחלונות הגבוהים" של מערכת המשפט.
בסתיו 1959 הוזמנה על ידי ארגון ויצו לשמש כאב בית הדין במשפט ציבורי על האישה במדינת-ישראל. המשפט נערך בבית ציוני אמריקה בתל אביב והאולם היה מלא עד אפס מקום.
ב-1963 מונתה לכהונת שופטת בית המשפט המחוזי והחלה לשפוט בבית המשפט המחוזי בבאר-שבע. כאן הובאו בפניה משפטים בנושאים שונים החל מפציעה בגין אובדן שליטה על בעל חיים (במקרה זה סוס), השחתת יבולים חקלאים תוך הסגת גבול באוויר, תאונות עבודה, הצתה והרשעה על סמך עדות יחיד, פציעה בשטח ציבורי ואחריות הפרט, משפטי רצח וביניהם המשפט סביב רצח מנכ"ל בנק לאומי בבאר-שבע - שמעון שלום - אביו של סילבן שלום. הנאשמים ברצח ערערו לבית המשפט העליון, שאחרי ארבע ישיבות בהרכב של חמישה שופטים, דחה את הערעור וקיבל את דעתה של שמיר שהייתה בדעת מיעוט בהרכב המחוזי שבו הייתה חברה.
ב-1968 עברה לשפוט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. גם כאן עלו על שולחנה משפטים בנושאים מגוונים כגון: פירצה בחוק המכס, הסכם שלא כובד שבו הסתבר ששעריו של הצדק נעולים (ראו כתבה בעיתון "הארץ" מיום 22 באוגוסט 1971), הגנה על בעלי מניות, ויחסים אסורים במשפחה.
ב-1975 פרשה לגמלאות לאחר שלא אושרה לה חופשה של חצי שנה ללא תשלום לצורך לימודים.
הוקרה.
בשנת 1957, לאור פסיקתה במשפטו של קצין המשטרה זאב שטיינברג, נבחרה ל"איש השנה" על ידי העיתון "ידיעות אחרונות" לצד גולדה מאיר וד"ר זאב צלטנר.
בתקופת שירותה כשופטת מחוזית בבאר-שבע נרתמה שמיר גם לפעילות ציבורית שאינה קשורה לענייני משפט. הייתה פעילה בתהליך ייסודו ופיתוחו של המכון להשכלה גבוהה בנגב (לימים אוניברסיטת באר-שבע) וכן שימשה יו"ר אגודת ידידי מוזיאון הנגב.
חיים אישיים ומותה.
הייתה נשואה לאלוף שלמה שמיר, אותו הכירה במחלקת הקשר של ההגנה. הם נישאו ב-1944 בתל אביב, בה גידלו את יעל, בתם היחידה, שנולדה ב-1945.
לאחר פרישתה לגמלאות חזרה שמיר ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים במגמת תקשורת. בין השנים 1978 ו-1981 ובגלל העומס הכבד שהיה על בתי המשפט, הוסמך שר המשפטים למנות שופטים בדימוס לתפקידי שיפוט בוועדות ערר. שמיר הוזמנה לכהן כיו"ר של שלוש ועדות ערר: הוועדה לשחרור אסירים, הוועדה לענייני מס-שבח מקרקעין וכן ועדת הערר - נכים. למרות בריאות לקויה הצטרפה בתחילת שנות השמונים לקורסים אוניברסיטאיים שונים באוניברסיטת תל אביב.
בזמנה הפנוי הייתה מארחת למופת והקדישה זמן לנכדיה הקטנים.
בשנות התשעים המוקדמות התגייסה לעזור לעולים מרוסיה וקשרה קשרים אמיצים עם המשפחות בהן טיפלה.
ב-21 בנובמבר 1996 נפטרה ונטמנה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
נציגות ישראל ברבאט
נציגות ישראל ברבאט היא הנציגות הדיפלומטית של מדינת ישראל במרוקו.
הנציגות הוקמה ב-1994, לאחר הסכמי אוסלו שסימנו התחממות ביחסים של ישראל עם העולם הערבי, עוד לפני כן נחשבה מרוקו לאורך השנים כמתונה מאוד ביחסה לישראל. המלך חסן השני תמך בפיוס ובפשרה בסכסוך הישראלי-ערבי, ותיווך בין הצדדים בהסכם השלום בין ישראל למצרים ובמשא המתן בין ישראל לפלסטינים.
היסטוריה.
בעבר, על אף שמרוקו שלחה כוחות צבא שנלחמו כנגד ישראל במלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים, לאורך השנים התבלטה מרוקו כמדינה ערבית מתונה ביחסה לישראל. המלך חסן השני תמך בפיוס ובפשרה בסכסוך הישראלי-ערבי, ותיווך בין הצדדים בהסכם השלום בין ישראל למצרים ובמשא המתן בין ישראל לפלסטינים. לאחר הסכם אוסלו בשנת 1995 כוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות והוקמו "משרד קישור" של ישראל במרוקו ו"משרד קישור" של מרוקו בישראל.
ב-23 באוקטובר 2000 הודיעה מרוקו על סגירת משרד הקישור בישראל והמשרד הישראלי ברבאט במחאה על המדיניות הישראלית בהתמודדות עם האינתיפאדה השנייה. בהמשך אף הכריזה מרוקו על ניתוק היחסים עם ישראל.
ב-22 בדצמבר 2020 נחתם הסכם ישראל–מרוקו בו הוסכם על חידוש היחסים הדיפלומטים בין המדינות. ישראל פתחה בשנית את משרד הקישור ברבאט ובראשות עמד דוד גוברין, ומרוקו פתחה משרד קישור בתל אביב בראשותו של עבד אלרחים ביוד.
ב-11 באוגוסט 2021 הגיע שר החוץ הישראלי, יאיר לפיד, לביקור מדיני ראשון שבו חנך ברבאט את הנציגות הישראלית והודיע על שדרוג היחסים לדרג שגרירויות.
שגרירות ישראל בטהראן
שגרירות ישראל בטהראן הייתה הנציגות הדיפלומטית של מדינת ישראל בטהראן, איראן, וטיפלה ביחסי איראן–ישראל. השגרירות הוקמה באופן רשמי ב-1964 (אם כי פעלה דה פקטו שנים רבות לפני כן) אך נסגרה ב-1979 בתחילת המהפכה האיראנית.
כיום בניין השגרירות משמש את הרשות הפלסטינית כשגרירות הפלסטינית באיראן, ושם הרחוב בו שוכנת השגרירות אף שונה ל"רחוב פלסטין".
היסטוריה.
בתקופת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי הפכה איראן למדינה המוסלמית השנייה אחרי טורקיה שהכירה בישראל בפועל. לישראל הייתה משלחת קבועה בטהראן, ששימשה כשגרירות דה פקטו, וב-1964 היא שודרגה לשגרירות דה יורה.
חילוץ הישראלים מאיראן.
המצב באיראן התדרדר במהלך שנת 1978, ולקראת סוף השנה הוחל בפינוי משפחות הישראלים באיראן. ב-16 בינואר 1979 עזב השאה מוחמד רזא פהלווי את איראן בעקבות מהומות קשות וממושכות שהתחוללו בה, וב-11 בפברואר הוכרזה באיראן המדינה האסלאמית החדשה.
ב-11 בפברואר שהו בשגרירות ישראל בטהראן רק אנשי ביטחון. באותו בוקר נעלם הכוח הצבאי האיראני ששמר על השגרירות.
באותה עת החל המון שמנה כ-20 אלף איש להסתער על בניין שגרירות ישראל. בראש ההמון עמדו מחבלים פלסטינים. קצין הביטחון של השגרירות ואנשיו הצליחו לברוח מן הבניין בטרם השתלט עליו ההמון.
עוד באותו היום, במעמד ראש הממשלה, שר החוץ וחבר "מועצת המהפכה המוסלמית", הניף יאסר ערפאת את הדגל הפלסטיני על בניין השגרירות הישראלית בטהראן, והשלטונות האיראניים החדשים העבירו להם באופן סמלי את המפתחות למקום. בכך הפכה השגרירות הישראלית לשגרירות הפלסטינית באיראן.
ב-18 בפברואר 1979 נמלטו שגריר ישראל, יוסף הרמלין, וצוות השגרירות מהמדינה.
שגרירות ישראל בטהרן
ביהראוגרה
ביהראוגרה (בהונגרית: Biharugra) הוא כפר בנפת שרקד שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה. עד ל הייתה בו קהילה יהודית קטנה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בביהראוגרה נמצא בירידה. בשנת 1990 חיו בכפר 1,366 תושבים, ובשנת 2021 רק 828 תושבים.
יהודי ביהראוגרה.
יהודים ישבו בביהראוגרה במאה ה-19 ובשנת 1944 נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
Peachtree Road
Peachtree Road (בתרגום חופשי מאנגלית: דרך פיצ'טרי) הוא אלבום האולפן ה־27 של המוזיקאי הבריטי אלטון ג'ון, שיצא לאור ב־9 בנובמבר 2004. הוא נקרא על שם החלק הצפוני של רחוב "Peachtree Street" שבאטלנטה, שם נמצא אחד מבתיו של ג'ון. הוא האלבום היחיד בקריירה של ג'ון שאותו הוא הפיק לבדו.
"Peachtree Road" הוא מאלבומיו הפחות מצליחים מבחינה מסחרית של ג'ון. במולדתו בריטניה הוא אחד מאלבומיו המעטים שלא נכנסו לעשרת הגדולים במצעד מכירות האלבומים, תוך שהגיע למקום ה־21 בלבד. אומנם ביקורות המוזיקה היו חיוביות באופן כללי.
רקע.
המתופף הוותיק תופף באלבום וחזר כחבר קבוע ללהקתו של ג'ון. גאי בבילון ניגן אורגן האמונד ופנדר רודס (באלבומים קודמים קיבל קרדיט על "קלידים"). ג'ון יורגנסון , שהיה חבר בלהקתו של ג'ון מ־1994 עד 2000, ניגן גיטרת פדל סטיל ב־"Turn the Lights Out When You Leave". עוד השתתפו באלבום זמר הגוספל אדם מקנייט וכן כמה מחברי להקת "שיקגו" , שניגנו בכלי נשיפה וסיפקו עיבודים לכלים אלה.
בהערות האלבום נכתב שהאלבום הוא לזכרם של , המפיק הוותיק של ג'ון, ואשתו שילה, שנהרגו בתאונת דרכים ב־2002.
האלבום יצא מחדש ביולי 2005, בעטיפה חדשה, עם שלושה שירי בונוס שנלקחו מ"בילי אליוט – המחזמר". השיר "Electricity" יצא כסינגל והגיע למקום הרביעי בבריטניה. כן יצא DVD עם תשעה משירי האלבום שבוצעו בהופעה חיה באולם טברנקל שבאטלנטה בנובמבר 2004.
במהדורות מסוימות נכללו כבונוסים גם הווידאו קליפים של שני הסינגלים הראשונים, "Answer in the Sky" ו־"All That I'm Allowed".
העטיפה.