ב-30 באוקטובר בבוקר, התברר כי הבריטים והצרפתים החליטו לדחות את האולטימטום ב-12 עד 24 שעות, אולם אף על פי כן, החליט אלוף פיקוד הדרום אסף שמחוני להחדיר את חטיבה 7 אל סיני דרך קוסיימה ולא להמתין (למרות הוראה של הרמטכ"ל משה דיין להמתין עם כניסת כוחות השריון), עקב החשש לכוחות הצנחנים במיתלה, החשש שהמצרים יצליחו לתגבר את כוחותיהם בסיני, והחשש מלחץ המעצמות שיגרום למסמוס ההישגים במבצע. גם הרמטכ"ל משה דיין היה שותף לחששות האלה, ולכן הורה מיד עם כיבוש קוסיימה להפעיל את כל כוחות צה"ל שנועדו לכיבוש מרכז ודרום סיני.
בעקבות כך, כבש גדוד 52 מחטיבה 7 במהלך היום את ראס אבו מטמיר שהיה ריק, עקב נסיגת הכוח המצרי ששהה במתחם לכיוון מתחם אום כתף, ולאחר מכן ניהל הגדוד מגע אש עם מתחם אום כתף שבמהלכו נגרמו לו כמה אבדות, וניתק מגע לפי פקודה.
בצהריים נשלח גדוד 9 מחטיבה 7 לעבר ביר חסנה, ובשעה 16:00 הצליחה יחידת הסיור לעבור דרך מעבר אל-דיקה, לאחר שניסיון מצרי לפוצץ את המעבר לא צלח. בעקבות כך החל גדוד 82 לפנות ערב לעבור את המעבר, תוך שהוא מסתייע בפלוגת חרמ"ש מגדוד 52.
במהלך היום נפצע מח"ט 6 המצרי, והפיקוד הועבר אל מח"ט 4 שהגיע מאל עריש לקחת את הפיקוד.
בלילה גדוד מחטיבה 10 בסיוע גדוד ארטילריה 835 כבשו את טארת אום בסיס והתארגנו במקום, בזמן ששאר החטיבה נשארה בניצנה, ואילו כוחות חטיבה 7 עברו את מעבר אל-דיקה והגיעו לכביש אבו עגילה - ג'בל ליבני, תוך שגדוד 61 שסופח לחטיבה התארגן להגנה מדרום למתחם "בננה" (בדרום מערך אום כתף), על מנת לחסום את נסיגת המצרים דרומה. מאידך, המצרים קידמו במהלך הלילה את חטיבת השריון 1 לעבר ג'בל ליבני.
עם שחר ה-31 באוקטובר, יחידות הסיור של חטיבה 4 חברו עם הצנחנים בא-נח'ל.
בשעה 07:00 בבוקר כבש גדוד 82 את צומת אבו עגילה, וניהל קרב שריון עם כ-20 טנקי שרמן M50. בהמשך הבוקר לאור ידיעות על כוח שריון מצרי שנע מביר גפגפה אל ג'בל ליבני נשלח גדוד 52 לג'בל ליבני וגדוד 9 כבש את ביר חסנה.
במשך היום ניסה גדוד 17 המצרי לתקוף את גדוד 82 מכיוון מזרח, אך נכשל במשימתו.
בצהריים, כוח של חטיבה 10 שכלל את הסיירת החטיבתית ופלוגת זחל"מים, ניסה להתקדם מטארת אום בסיס לכיוון אום כתף, אך נאלץ לסגת לאחר שספג אש ארטילרית מייד כשעבר את רכס אום טרפה.
הקרב על סכר הרואיפה.
בשעות אחר הצהריים ב-31 באוקטובר הוטל על גדוד 82 בפיקוד אברהם אדן לכבוש את מתחם סכר הרואיפה עד שעות החשיכה. הגדוד כלל פלוגת טנקי שרמן M50 בפיקוד משה בריל (פלוגה א'), פלוגת טנקי שרמן M1 בפיקוד יוסוף (פלוגה ד'), פלוגת חרמ"ש בפיקוד ששון יצחקי, ופלוגת חרמ"ן (חי"ר ממונע).
המתחם שוכן כ-4 ק"מ מצומת אבו עגילה בכיוון ניצנה, מהכביש הראשי מסתעף כביש גישה קצר דרך המחנה המסתיים ליד תעלת מים. בחלקו הדרומי של המתחם מתנשא סכר בטון לגובה עשרות מטרים. המתחם אורגן כמערך המאבטח את מתחם אום כתף ומהווה לו עומק. השטח החיוני של המתחם היה רכס ועליו ניצב בית המושל. את המתחם הקיפו מדרום וממערב תעלות עמוקות, שהיו מכשול נגד טנקים, ומצפון השתרע שטח חולי, שהיה קשה ביותר לתנועת טנקים. במתחם היה ערוך גדוד חי"ר שכלל פלוגת חי"ר ופלוגה מגדוד מילואים 5, שלא הספיקו להצטרף לנסיגתה של חטיבה 9 לג'בל ליבני, וכן חלק מפלוגת המפקדה של גדוד 17, מתוגבר בגונדת תותחי 25 ליטראות, מחלקת ארצ'רים, תותחי נ"ט ונ"מ.
התוכנית לכיבוש המתחם הייתה: פלוגה ד' מוקטנת תהווה חסימה לעבר מגדבה, מחלקה מפלוגה א' ומחלקה מפלוגה ד' בפיקוד הקמב"ץ אדולף אברמוביץ' יהיו בסיס אש, ואילו פלוגה א' מוקטנת ופלוגת החרמ"ש יסתערו על המחנה, תוך סיוע מהארטילריה.
עם תחילת התנועה לעבר המתחם נפגע זחל"ם של פלוגת החרמ"ש ו-4 לוחמים נהרגו והיתר נפצעו, אולם שאר הכוח המשיך בהסתערות. כאשר גילו המצרים את פלוגת הטנקים, מיד החלו לרכז את האש נגדה, וטנקים החלו להיפגע, אולם הכוח המשיך להתקדם. בהסתערות הסופית לעבר המחנה נשארו רק טנק המ"פ וזחל"ם הסמ"פ כשאליהם מצטרף טנק נוסף מכוח החיפוי, הכוח הסתער לעבר בית המושל במרכז המתחם, תוך שהוא פוגע בחיילים מצרים רבים.
עם החשכה הסתיימה הלחימה, עם תפיסת קצהו הצפוני של המתחם, ועם שחר תפסה פלוגה ד' עמדות חסימה לעבר אום כתף.
לאחר הקרב נמצאו בסריקה של המתחם 14 ארצ'רים, 7 תותחי נ"ט 57 מ"מ, 6 תותחי 17 ליטראות, 4 תותחי נ"מ, ו-30 מקלעים, כמו כן נמצא במתחם ציוד רב וכ-170 כלי רכב.
אבדות הכוח הישראלי היו 14 הרוגים ו-30 פצועים, מתוכם הרוג אחד ו-15 פצועים מפלוגה א', כמו כן נפגעו בהסתערות רוב הטנקים.
קרב אום כתף.
עם חשיכה הוטל על חטיבה 10 לכבוש את מתחם אום כתף: גדוד 105 יופעל בציר דרב אל-טורקי ויכבוש את מתחמי "מלפפון" ו"בננה" מצפון מזרח, ואילו גדוד 104 יכבוש את "נקניק" בצפון אום כתף.
גדוד 105 שיצא עם חשיכה יחד עם הפלס"ר החטיבתי טעה בדרכו ולא תפס את המוצב המצרי עד למחרת ב-1 בנובמבר בשעה 11:00 בבוקר. ואילו גדוד 104 שיצא מאום טרפה בשעה 22:45 נע לאיטו על הכביש ואחר כך החל באיגוף מצפון, אך גם הוא טעה בזיהוי היעדים, ובשל כך רק בשעה 04:00 החל להסתער על מוצב "נקניק". הגדוד לא הצליח לכבוש את המוצב ובשעה 06:30 ניתק מגע, ובשעה 08:00 החל לסגת באישור המח"ט ומפקד האוגדה.
בניסיון לסייע לחטיבה 10 הוטל על חטיבה 37 לסייע במתקפה. כוח של 2 פלוגות טנקים ו-2 פלוגות חרמ"ש מגדוד 377 הובהל בחיפזון לסייע בהתקפה על אום כתף. מכיוון שפלוגות הטנקים התעכבו, הוכנסו לפעולה בשעה 04:00 לפנות בוקר ה-1 בנובמבר רק פלוגות החרמ"ש להתקפה חזיתית על המתחם. המתקפה נכשלה בשל תותחי הנ"ט, משחיתי הטנקים והמוקשים המצריים, והכוח ספג בקרב זה אבדות כבדות, 20 הרוגים ובכללם המח"ט שמואל גלינקא ו-65 פצועים. הפלוגות חולצו לפני עלות השחר בחיפוי ארטילרי.
כיבוש המתחם.
ב-1 בנובמבר נלקחה חטיבה 4 מפיקוד האוגדה, ונשלחה לעבר נח'ל, כמו כן נלקחה חטיבה 7 מפיקוד האוגדה ונשלחה לעבר תעלת סואץ. גדוד 82 נשאר באזור אבו עגילה וביצע חסימות לעבר אום כתף ואל עריש, אך למרות זאת נשאר תחת פיקוד חטיבה 7. גדוד 377 מחטיבה 37 הוכפף לחטיבה 7, למעט פלוגה אחת שהועברה לחטיבה 10. גדוד החרמ"ן 54 שהיה כפוף לחטיבה 37, נשלח לתפוס את פתחו הצפוני של סכר הדייקה, על מנת למנוע מחטיבה 6 המצרית לסגת לכיוון מערב.
בלילה שבין ה-1 ל-2 בנובמבר השלימו כוחות חטיבה 10 את כיתור מתחם אום כתף. חטיבה 6 המצרית קיימה באותו לילה פעילות אש מוגברת, ובסיומה נסוגו כוחותיה ברגל מהמתחם, לכיוון צפון מערב. רוב כוחות החטיבה התפזרו, נהרגו, או נלקחו בשבי על ידי גדוד 51 של חטיבת גולני בביר לחפן. גדוד 18 המצרי הצליח לסגת בצורה מאורגנת, והגיע במסע רגלי בחולות למצרים.
ב-2 בנובמבר בשעה 09:00 בבוקר נתן מפקד האוגדה פקודות לחטיבה 10 לכבוש את מתחם אום כתף, ובשעה 11:00 תפסו כוחות החטיבה את המתחם.
ירי דו-צדדי.
ב-2 בנובמבר בשעה 12:00 בצהריים, אירע בקרב כוחות צה"ל אירוע ירי דו-צדדי חמור: פלוגת טנקים מחטיבה 37 שסופחה לחטיבה 10 והייתה בדרכה לאבו עגילה, נתקלה עקב חוסר תיאום במארב של גדוד 82 שחסם לכיוון אום כתף, וחשב שמדובר בכוח מצרי שנסוג מהמתחם. הפלוגה שכללה 10 טנקים הושמדה למעט טנק אחד, וספגה כ-25 הרוגים.
לאחר המלחמה.
קרב סכר הרואיפה כאירוע מכונן.
הקרב על הסכר הפך לאחד מסיפורי הגבורה הבולטים ביותר בצה"ל. יום הקרב על הסכר - 31 באוקטובר הפך להיות יום גייסות השריון. מ"פ א' משה בריל קיבל על לחימתו את עיטור העוז, ואילו פלוגה א' קיבלה צל"ש כללי ממפקד חטיבה 7 אורי בן ארי שהפך להיות לאחר המלחמה מפקד גייסות השריון.
הקרב הוכיח את חשיבות חיל השריון, ומכאן ואילך עברה הבכורה בצה"ל מחיל הרגלים לחיל השריון.
ביקורת.
אוגדה 38 כשלה בביצוע משימתה לכבוש את מתחם אום כתף. עקב לוח הזמנים המדיני הדחוק הפעילה האוגדה את הכוחות ללא מתקפה אוגדתית מתואמת, ובשל כך נכבש המערך רק לאחר פינויו על ידי המצרים, לאחר שכותרו במהלך איגוף אופרטיבי שלא הופעל על ידי האוגדה.
כמו כן, השארת גדוד 82 תחת פיקוד חטיבה 7 ולא תחת פיקוד האוגדה, כשהחטיבה נשלחה לעבר תעלת סואץ והגדוד נשאר בגזרת האוגדה, הייתה משגה חמור שגרם לטרגדיה של השמדת פלוגת הטנקים מחטיבה 37. בעקבות אירוע זה, כחלק מלקחי המלחמה, נקבע ערוץ חירום חש"ן 38.00 מגהרץ, שנועד לאפשר קשר מהיר בין כל שתי יחידות לוחמות של צה"ל. כמו כן, הוחל בסימון הכלים ביריעות זיהוי
ויקטור דנקל
ויקטור דנקל (בגרמנית: Viktor Graf Dankl von Krasnik; 18 בספטמבר 1854 - 8 בינואר 1941) היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
דנקל נולד בעיר אודינה בצפון מזרח איטליה, אז בתחום האימפריה האוסטרית.
בשנת 1874 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי אוסטרו-הונגריה, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1903 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד החטיבה ה-66, בשנת 1905 מונה למפקד החטיבה ה-16, בשנת 1907 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-36. ב-1912 התמנה למפקד הקורפוס ה-14 וב-1913 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
מלחמת העולם הראשונה.