פרסם בתחילה ספרי ילדים, ולאחריהם את סדרת הספרים "הסאגה של מלוסן". לפנק משנה פדגוגית סדורה כיצד להנחיל את אהבת הקריאה לילדים. את משנתו זו סיכם בחיבורו "כמו רומן". במהלך חייו הוציא שני ספרי קומיקס שהצליחו, "נואף" וב-"ארבע עיניים בשחור" ושני ספרי פרוזה, "פצצות ומפלצות" ו-"כמו רומן".
בשיא הצלחתו, זכה שנתיים ברציפות, בשני פרסי הספרות החשובים ביותר: ב-2007 בפרס רנודו על ספר שבו נכתב נגד הקפיטליזם בצרפת, ב-2008, זכה פרס מטרופוליס על ספר שבו כתב על עולם אוטופי, בהשראת הספר 1984.
ב-2007 זכה בפרס "Renaudot פרי" כתבה ("לאקול") שפרסם בעיתון צרפתי נפוץ, על "מאמר האכזבה" מהחיים הנורמטיבים.
ב-2012, יצא סרט האנימציה "ארנסט וסלסטין" שהתבסס על סדרת הספרים המפורסמת שכתב בשנות השמונים.
העיבוד הקולנועי ל-"ארנסט וסלסטין" הביא את דניאל פנק, עד לכמה מועמדויות, אליה זכה הסרט, לפרס האוסקר ל-"סרט המונפש הטוב ביותר" ופרס אמי (עליו היה מועמד בקטגוריית "התסריט הטוב ביותר"). בסמוך ל-2 המועמדויות, הצליח "ארנסט וסלסטין", גם להיות מועמד בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר" ל-2012, בפסטיבל סרטי ההנפשה הבינלאומי אנסי‏.
קצב לב ותוחלת חיים
קצב לב ותוחלת חיים - מחקרים עדכניים מצביעים על קשר ויחס הפוך, בין קצב פעימות הלב לבין תוחלת החיים. קצב פעימות לב אנושי אופטימלי נקבע כיום (2013) על 50 פעימות בדקה בזמן מנוחה. ככל שהקצב במנוחה עולה, כן צפוי אותו אדם לחיים קצרים יותר ולהפך. התופעה היא אוניברסלית, לא רק באדם, אלא בכל עולם החי. ככל שיש לבעל החיים קצב פעימות לב גבוה יותר, תוחלת חייו קצרה יותר.
התופעה אצל האדם.
הרפואה הסינית נהגה לייחס לקצב פעימות הלב חשיבות רבה ביותר לצורך הערכת בריאותו הכללית של אדם. הרפואה המערבית לעומתה, יודעת אמנם לפחות מאז 1987, על קשר בין קצב פעימות הלב לבין מחלות לב, אבל עד לאחרונה היא לא עשתה את ההקשר הכולל הזה, שבין קצב פעימות הלב לשורה התחתונה של תוחלת החיים.
לדוגמה, מחקר שנערך בארצות הברית במשך שמונה שנים, על קבוצה גדולה מאוד של מעל 130,000 נשים, ופורסם בפברואר 2009, גילה קשר מובהק סטטיסטית בין קצב פעימות הלב של הנשים הנבדקות, לבין הסיכון שלהן לפתח מחלות לבביות (קרדיו - ואסקולריות). נשים עם קצב פעימות לב במנוחה, שמעל ל-76 בדקה, נמצאו במחקר זה בסיכון מוגבר יותר ב-26%, לחלות ואף למות מהתקפי לב או מחלה כלילית אחרת, בהשוואה לנשים בעלות קצב פעימות לב נמוך יותר.
המחקר הראשון שבחן את השורה התחתונה של תוחלת החיים, נערך על ידי ארבעה חוקרים דנים מבית החולים של אוניברסיטת קופנהגן, בראשותו של מגנוס ת'ורסטן ינסן (Magnus Thorsten Jensen) {שלושת החוקרים האחרים היו, פול סודיקני (Poul Suadicani), הנס אולה היין (Hans Ole Hein), ופין גינטלברג (Finn Gyntelberg)}. החוקרים הדנים בדקו קבוצה גדולה של אלפי גברים, שהיו בריאים לחלוטין בתחילת המחקר, והישוו בין קצב פעימות הלב של כל אחד מהם לבין תוחלת החיים שלו על פני ארבעים שנה ויותר ובלי קשר דווקא למוות ממחלות לב. במאמר שכתבו בנובמבר 2012 ופורסם לראשונה אונליין, באפריל 2013, לאחר בדיקות ותיקונים, הם קבעו שנמצא קשר סטטיסטי הפוך מובהק בין שני הגורמים הללו. בניטרול כל גורם אפשרי שיכלו לחשוב עליו, כגון כושר גופני, גיל, לחץ דם וגורמי סיכון בריאותיים והתנהגותיים נוספים, נמצא כי ככל שקצב פעימות הלב במנוחה, של הנבדק, היה גבוה יותר, הסיכון למוות היה גדול יותר.
הממצא המפורט היה, ש-50 פעימות לב לדקה ופחות, בזמן מנוחה, הוא קצב פעימות הלב האופטימלי לגבר. לדוגמה, מי שהקצב אצלם בזמן מנוחה היה 71 - 80 פעימות לב בדקה, הסיכון שלהם למות היה גבוה בכ-50% יותר ממי שהקצב אצלם היה אותו קצב אופטימלי. מי שהקצב שלו היה 81 - 90, הסיכון שלו למות היה גדול פי שניים יותר מהאופטימום. וקצב של יותר מ-90 פעימות לב בדקה בישר על סיכון גדול פי שלושה.
אחת הסברות היא כי האטה בקצב הלב במנוחה, מערך של 70 פעימות בדקה, ל־60, עשויה להאריך את תוחלת החיים של אדם, מ־80 שנה ל־93.3 שנה. ניסוי תרופתי שנערך בעכברים תמך בהשערה זו. החוקרים הצליחו להוריד את קצב הלב של העכברים מ־563 ל־266 פעימות בדקה, ולהאריך את תוחלת החיים שלהם ב־20%. עם זאת, יש לציין שבעקבות הטיפול העכברים היו רזים יותר וכבר מזמן הוכח שהרעבה מבוקרת מאריכה את תוחלת החיים (ראו למשל הורמון גדילה והזדקנות).
קיימות כיום תרופות שונות שמטרתן להאט את קצב פעימות הלב ולהאריך את שלב הדיאסטולה בהתכווצות לב (חוסמי רצפטורים בטא אדרנרגיים כמו דימיטון, נורמיטן, נורמלול וקרדילוק). מטרתן של תרופות אלה היא טיפול במחלות אי ספיקת לב. ייתכן שניתן לבדוק גם קשר בין השפעתן של תרופות מעין אלה לבין תוחלת החיים, תוך ניטרול גורמי והשפעות המחלה עצמה.
התופעה בעולם החי בכלל.
הקשר בין קצב פעימות הלב במנוחה, לבין תוחלת החיים אצל בעלי חיים באופן כללי, נמצא במחקרים ביולוגיים רבים, וידוע ומוכר במדע מזה שנים, הרבה לפני הממצאים שפורטו לעיל לגבי האדם. לדוגמה, צבי הענק שחיים באיי גלאפגוס, חיים בממוצע כ-180 שנה. קצב הלב של צבים אלה הוא 6 פעימות בדקה בלבד. לויתן, שתוחלת חייו בממוצע עומדת על כ-35 שנה, קצב פעימות ליבו הוא בסביבות 20 פעימות בדקה. לעומתם, מכרסם, שחי 2–3 שנים, קצב פעימות ליבו הוא 300 עד 500 פעימות בדקה, ומכרסם דומה, שהקצב הממוצע של פעימות ליבו במנוחה עומד על 240 פעימות בדקה, חי עד 5 שנים. אצל יונקי שליה, למרות שינויים של עד פי 40 בתוחלת החיים, היחס בין מספר הפעימות לתוחלת החיים נשמר בטווח צר יחסית של פחות מסדר גודל אחד.
כאשר משווים את היחס "מספר פעימות/תוחלת חיים", למשקל הגוף, מגלים, שלמרות פער עצום של עד פי 500 אלף, בין משקלם של בעלי חיים קטנים כמו אוגר למשל, לבין משקלם של בעלי חיים גדולים כמו לוויתן, היחס "מספר פעימות/תוחלת חיים" נשמר בדייקנות. ההסבר לכך נעוץ בעובדה שמשקל הלב משתנה באופן ליניארי עם מסת הגוף ביונקים קטנים וגדולים, ולכן הקשר בין משקל הלב לבין היחס "מספר פעימות/תוחלת חיים" נשמר.
הקשר האוניברסלי הזה אף כומת וחושב בנוסחאות מתמטיות שונות, הקושרות בין קצב פעימות הלב לתוחלת החיים. הנוסחאות אינן זהות תמיד, אבל כולן אומרות בשורה התחתונה, שבכל היונקים, סך פעימות הלב הסופי, במהלך חיים שלמים, הוא קבוע למדי, כאשר המודלים השונים מציעים כל אחד מספר פעימות כולל, מעט שונה. מכל מקום, אם סך פעימות הלב במהלך החיים הוא אכן קבוע, אזי ברור שבעל חיים בעל קצב פעימות נמוך, יחיה יותר שנים מבעל חיים שיש לו קצב פעימות לב מהיר.
בני האדם הם יוצאי הדופן בעניין זה, משום שקצב פעימות לבם הוא מהיר יחסית ועל פי הנוסחאות הכלליות של בעלי החיים בדרך כלל, תוחלת חייו של האדם הייתה צריכה להיות נמוכה יותר מהמקובל כיום. ההסבר לאנומליה האנושית הזו הוא יתרונות הרפואה האנושית המודרנית.
קצב פעימות לב ותוחלת חיים
ימות הירח
חרם על ישראל
חרם על ישראל הוא הפעלת סנקציות על מדינת ישראל מתוך מטרה לפגוע בה או לגרום לה לפעול בצורה הרצויה למטיל החרם, או משום שלמטיל החרם יש ביקורת על מדיניותה של ישראל . היא ננקטת לרוב על מנת להביע ביקורת על מדיניותה ופעולותיה ביחס לפלסטינים, לגרום לישראל לפעול מדינית בצורה הרצויה למטיל החרם (יציאה משטחים, התרת שיבת פלסטינים לתחומיה או הכרה במדינה פלסטינית), להביא לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני או אפילו על מנת להביא לחיסולה של ישראל כמדינה יהודית על ידי פגיעה כלכלית. ניתן להבחין בין ארבעה סוגי חרמות עיקריים המופעלים על מדינת ישראל: אקדמי, תרבותי, מדיני וכלכלי.
ישנם מספר קמפיינים בינלאומיים המעודדים חרם על ישראל, הידועים שבהם כוללים את שבוע האפרטהייד הישראלי, מסעות התעמולה של חג המולד ומסע התעמולה של ה-BDS. עיקר מאמצי החרם על ישראל מאורגנים על ידי הפלסטינים וארגוני שמאל רדיקלי.
לפי הליגה נגד השמצה, החרם על ישראל ובפרט תנועת ה-BDS הן תנועות המבקשות להפלות את ישראל על בסיס לאום והיותה מדינת העם היהודי.
חרם מדיני.
בשנותיה הראשונות מדינת ישראל סבלה מבידוד מדיני יחסי מצד המדינות הערביות, לאור הסכסוך על ארץ ישראל עם המדינות הערביות. בתקופה זו היחסים המדיניים והכלכליים של ישראל עם ארצות הברית והמדינות האירופאיות היו די נייטרליים וזאת על רקע המלחמה הקרה, מאפייניה הסוציאליסטים של ישראל והשאיפה האמריקאית למנוע מהמדינות המוסלמיות לחבור לברית המועצות. כן הרצון המערבי להשיג גישה למשאבי הטבע ולשוק הצרכנים הגדול במדינות הערביות. החל מראשית שנות השבעים עם התחזקות הסוציאליזם והתנועות האנטי-קולוניאליות, אנטי-אימפריאליות ואנטי-מערביות באמריקה הלטינית ובמזרח התיכון, חברו תנועות השמאל עם התנועות האסלאמיות, בשיתוף ברית המועצות, נגד המערב; ואימצו את ישראל לסמל כל אלו. בתקופה זו ישראל נעשתה ליותר ויותר מבודדת מהעולם הלטיני, אנטי-מערבי והסוציאליסטי, כמו לאויבת תנועות השמאל ברוב מדינות העולם; דבר שגרם לישראל להתקרב יותר לארצות הברית וזה גרם להגברת האיבה נגדה. השיא הגיע בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שם הציונות הוגדרה כביטוי לגזענות וישראל למדינת אפרטהייד. לאורך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 גדל כוחן והשפעתן של תנועות השמאל בעולם ובציבור, בפרט במערב. בהתאם גם התגברה איבת הציבור והמדינות בראשות תנועות השמאל נגד ישראל, לאור החברות המתגברת בין ישראל לארצות הברית וכן לאור התפיסה כי ישראל מייצגת את כל מה שהשמאל מתנגד לו - אימפריאליזם, קולוניאליזם ומערביות.