בשנת 1980, נבחר לכהן כמנכ"ל משרד הדתות ושימש בתפקיד כשנתיים, בהן פעל להבריא את המשרד שהתאושש מתקופה קשה ביותר של חקירות משטרה וחשדות לאי סדרים. פעל בין היתר להסדרת זכויות הרבנים והעובדים במועצות הדתיות ובתי הדין, תוך שהוא משמש כגורם מרכזי בהכנת ההסכם הקיבוצי הארצי בין העובדים למשרד האוצר. כחלק ממדיניות של שמירת מבני הדת, היה אחראי לעצירת המהלך של ראש עיריית ת"א שלמה להט להפיכת מסגד חסן בק למרכז מסחרי. ביולי 1981 אישר לרב הכותל הרב גץ, ואף השתתף עמו בפועל, בפתיחת וחפירת המנהרה שתחת הכותל המערבי להר הבית. מהלך שנבלם לבסוף על ידי הממשלה.
כהונתו נקטעה לאחר חילופי השרים אהרן אבוחצירא ביוסף בורג, שניהם חברי מפלגתו, המפד"ל. לימים, כיהן כמנכ"ל המשרד פעם נוספת כמינוי זמני של השר הרב יצחק כהן, למספר חודשים בשנים 1999–2000.
בשנת 1995, מונה למנכ"ל הרבנות הראשית על ידי הרבנים הראשיים, הרב ישראל מאיר לאו והרב בקשי דורון, ושימש בתפקיד זה עד שנת 2000. בשנים אלו, בנה את הרבנות הראשית כיחידת סמך עצמאית ואת מעמדם של הרבנים הראשיים.
בשנת 2000, יצא לפנסיה והצטרף לבית המדרש לגמלאים בבית הכנסת ישורון, בו שימש כיו"ר הוועד הפועל במשך שנים רבות. במשך 21 שנים עד פטירתו, ניהל את כולל הגמלאים, והתמקד ברעיונות תורניים וחברתיים שיושמו בבתי מדרש אחרים.
בנוסף לכל אלו, השתתף בהנהלות ציבוריות ומפעלי צדקה וחסד רבים, ושימש כנשיא ארגון החסד "עזרת אבות".
בשנים 2007–2008 שימש כיועץ בהתנדבות לוועדה לבדיקת מערך הגיור בישראל, וכתב דו"ח מקיף בנושא.
פועלו בתפוצות.
הוביל משלחות מחוץ לישראל מטעם עיריית ירושלים למפגשים עם ראשי קהילות באירופה בענייני חינוך וחברה.
בשנת 1971, ייסד את מקהלת החזנים הירושלמית אשר הורכבה מ-30 חזנים ושליחי ציבור (רובם של החברים היו מתלמידיו של החזן שלמה זלמן רבלין) וליווה אותם במסגרת הופעות ברחבי הארץ ובקהילות יהודיות מחוץ לישראל, אשר כללו חזנות ליטורגית ושירים עבריים.
שימש כנשיא קהילת "עדת ישראל" במזרח ברלין בה נולד, ופעל לקירוב רחוקים ליהדות במסגרת הקהילה. הצליח למנוע את הריסת בית העלמין היהודי ובניית מבנה השטאזי עליו, ואחר כך גם להביא לשיקומו, על ידי פניה לנשיא מזרח גרמניה דאז אריך הונקר ופגישה עמו.
בתקופת איחוד מזרח ומערב גרמניה, הצליח להחזיר את ההכרה בזכויות הקהילה, וקיבל את האישור ואת מפתחות בית היתומים בו שהה בילדותו, בטקס רשמי מראש ממשלת מזרח גרמניה לותר דמיסייר.
לאחר עליית גורבצ'וב לשלטון בברית המועצות ונפילת מסך הברזל, החל משנת 1990 ובמשך חמש שנים, יצא בשליחות המשרד לשירותי דת, לקהילה היהודית במוסקבה לתקופת חגי תשרי, כשליח ציבור לתפילות הימים הנוראים, לחיזוק היהדות ולעידוד עליית היהודים לארץ. בשנים אלו הופיע בבית הכנסת ארכיפובה.
פטירתו ומורשתו.
נפטר בגיל 93 ונטמן בבית העלמין סנהדריה.
חיבר ספר ובו פרקי חייו בשם 'נהלך ברג"ש'. מקור השם הוא בביקור שערך אצל הרבי מלובביץ', בו קיבל את השם נהלך ברג"ש (ראשי התיבות של שמו).
לאחר פטירתו, יצא קובץ המרכז מאמרים ונאומים שלו, וכן דברי הערכה אודותיו בשם 'מתהלך ברג"ש', וכן הוקם אתר זיכרון ברשת הנושא את שם ספרו.
תארים ואותות הוקרה
אימפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים
האימפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים (בהונגרית: Magyar Impresszionisták és Naturalisták Köre בראשי תיבות: MIÉNK; בשם המלא: חוג האימפרסיוניסטים והנטורליסטים ההונגרים) הייתה אגודת אמנים חשובה שפעלה בין השנים 1908 עד 1911. כארבעים אחוזים ממייסדיה וחבריה היו יהודים.
היסטוריה.
האגודה אורגנה על ידי קארוי פרנצי, פאל סיניאי מרשה ויוז'ף ריפל-רונאי במאי 1907. היא הוקמה בפועל באוקטובר עם 17 חברים מייסדים. בנוסף לאמור לעיל, יאנוש ואסארי, אישטוואן צ'וק וקארוי קרנשטוק הצטרפו גם הם למייסדים, כך שהם הפכו לעשרים. בלה איוואני-גרינוולד, אישטוואן רטי, ואלר פרנצי, אוסקר גלאץ ודיולה קוסטולאני-קאן ייצגו את מושבת האמנים של באיה מארה. השתתפו גם אדולף פניאש, גוסטב מדיאר מנהיימר ואחרים. בלה צובל ואדן מארפי התקבלו לאגודה כחברים מייסדים של הדור הצעיר שביקר, למד ועבד בפריז. ברור מהרשימה שכפי שניסח זאת יוז'ף ריפל-רונאי, זו הייתה "חברה קואליציונית", שבה לקחו חלק האנשים המבוגרים של נאג'באניה, כמו גם נציגי הנטורליזם במישור ההונגרי הגדול וגם נציגי האגודה "הפראים ההונגרים". פאל סיניאי מרשה נבחר לנשיא האגודה (היה הבכיר בקבוצת הציירים) ומושבם היה בית הקפה היפני בבודפשט.
מטרת האגודה הייתה לאחד ציירים נטורליסטים ואימפרסיוניסטים ולארגן תערוכות מדי שנה. התערוכה הראשונה שלהם נערכה בינואר 1908 והשנייה שנה לאחר מכן. הם הזמינו 15 ציירים צעירים לתערוכה השנייה שלהם, בעיקר מ"הפראים ההונגרים". כך, בין הקו הניאו של מושבת האמנים של באיה מארה הציגו גזה בורנמיסה, טיבור בורומיסה, שאנדור גלימברטי, אנדראש מיקולה, וילמוש פרלרוט-צ'אבה, שאנדור ציפר ומבין הציירים של השמונה המאוחרים יותר, לאיוש טיהאני, דז'ה ציגאני, דז'ה אורבן, ברטלן פור הציגו בתערוכה. צעירי התערוכה שוכנו במפלס נפרד בסלון הלאומי וציוריהם המקורבים לפוביזם עוררו זעם מצד המבקרים, שגם פילגו במשך הזמן את חברי MIÉNK. כבר אז אנשים רבים חשבו, כולל הצייר-מבקר השמרני לאסלו קזדי-קובאץ', שהמודרניסטים ביותר יעזבו בקרוב את האגודה: "... אבל שום דבר אינו קבוע. והלשונות הרעות סיפרו שקרנשטוק טומן את הזרע של האר נובו הנוסף שיפרוץ מהאגודה ויהווה קבוצה חדשה של אמנים תחת השם "מחפשים" או שם אחר" בסוף השנה, המחפשים - שנקראו מאוחר יותר השמונה - אכן פרצו באמת מתוך קבוצת MIÉNK והציגו את ציוריהם בעצמם תחת הכותרת "תמונות חדשות". MIÉNK הציגו את התערוכה השלישית שלהם ב-1910, כבר ללא המודרניסטים והאגודה התפרקה בהמשך השנה. (בשנת 1920, חברי MIÉNK שלא הצטרפו לשמונה ואחר כך ל"אגודת אמנים חדשה" בראשי תיבות KÚT מצאו את מקומם באגודת פאל סיניאי מרשה).
יחסי איטליה–כורדיסטן העיראקית
יחסי איטליה–כורדיסטן העיראקית הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה האיטלקית לבין כורדיסטן העיראקית. לאיטליה יש קונסוליה גנרלית בארביל, ולכורדיסטן העיראקית נציגות ברומא. היחסים מתוארים כחזקים, ולאיטליה ישנה נוכחות בכורדיסטן העיראקית. בשנת 2018, כ-800 חיילים איטלקים פעלו בשטחי כורדיסטן העיראקית.
היסטוריה.
היחסים בין האיטלקים לכורדים החלו כאשר הגנרל הרומאי פומפיוס פלש לשטחי מערב וצפון עיראק מידי קרטיגיני באימפריה הפרתית. בשנת 69 לפנה"ס, זרביינוס (Zarbienus), מלך קרטיגיני, תכנן למרוד כנגד טיגראנס הגדול, משליטי ממלכת ארמניה העתיקה. הוא שוחח עם אפיוס קלאודיוס פולכר, פוליטיקאי רומאי וביקש עזרה ממדינתו. אך לבסוף, התוכנית נחשפה וזרביינוס נרצח על ידי טיגראנס. לאחר המקרה, לוקיוס ליקיניוס לוקולוס, קונסול רומאי, בנה אנדרטה לכבוד זרביינוס ולאחר מכן, כבש את קרטיגני.
לאחר הצלחתו של פומפיוס בכיבוש ארמניה וקצת מממלכת פונטוס, פראטס השלישי, מלך האימפריה הפרתית, החל לחשוש מפני הסכם שלום עם הרומאים. למרות זאת, פומפיוס דרש את אזור קרטיגיני. הוא שלח מספר שליחים, אך לאחר שראה כי אינו מקבל תשובה, שלח את לוקיוס אפרניוס, קונסול רומאי, שהביס את קרטיגיני ללא קרבות.
כיום.
ביקורים רבים נערכו בין איטליה לכורדיסטן העיראקית. בנובמבר 2005, מסעוד בארזאני, נשיא כורדיסטן העיראקית לשעבר, ביקר את סילביו ברלוסקוני, ראש הממשלה האיטלקי. הוא נפגש איתו בשנית בשנת 2009. בספטמבר 2012, נפגש בארזאני עם ג'וליו טרצי, שר החוץ האיטלקי, ברומא כדי לדון על הקשרים הכלכליים והתרבותיים בין שתי המדינות. הביקור האחרון נערך בפברואר 2020, כאשר מסרור בארזאני, ראש ממשלת הממשלה האזורית של כורדיסטן, נפגש עם הנשיא האיטלקי ג'וזפה קונטה.
שתי המדינות חתמו על הסכם סביבתי ביולי 2017.
סיוע צבאי איטלקי לכורדיסטן העיראקית.
בדצמבר 2015, ראש ממשלת איטליה לשעבר, מתאו רנצי, שלח כ-450 חיילים לכורדיסטן העיראקית, כדי להגן על סכר מוסול. נכון לינואר 2017, החיילים האיטלקים אימנו כ-7,000 חיילים כורדים.
Us and Them (שיר של פינק פלויד)
אנתולוגיות יהודיות (בהונגרית)
יקב כרמי יוסף
קולג' לרפואה לנשים של ניו אינגלנד
קולג' לרפואה לנשים של ניו אינגלנד היה מוסד הלימודים הראשון בעולם שהכשיר נשים למקצוע הרפואה. בית הספר נוסד בנובמבר 1848 בבוסטון, ארצות הברית, בשם קולג' לרפואה לנשים של בוסטון על ידי סמואל גרגורי . בשנת 1873, הקולג' לרפואה לנשים של ניו אינגלנד מוזג עם אוניברסיטת בוסטון, ובשנת 1874 שמו שונה לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בוסטון .
רקע היסטורי.