בהיותו של סקוטי המפעיל של מערכת השיגור של האנטרפרייז, המשפט "שגר אותי למעלה, סקוטי" (במקור: "Beam me up, Scotty") הפך לביטוי שגור בתרבות הפופולרית מעבר למעריצי מסע בין כוכבים. זאת למרות שהביטוי המדויק מעולם לא נאמר באופן זה באף אחד מפרקי או סרטי הקולנוע, בעוד שב נעשה בו שימוש לעיתים קרובות. בסרט "" נשמע קירק אומר: "סקוטי, שגר אותי למעלה".
דוהאן עצמו, לרגע קצר אחד, חזר לגלם את דמותו של סקוטי כהופעת קמאו בקומדיית הפעולה "מת לצחוק"; בין הפרודיות השונות הקיימות אודות סקוטי והמבטא שלו ניתן לכלול את וורלד אוף וורקראפט (2004), שיגעון בחלל (1987), השכונה של גופי, ביוויס ובאטהד, ו-"All That". לאמן הראפ D4L יש שיר בשם "סקוטי", בו נעשה שימוש בדמות ובמסע בין כוכבים, כמו גם ההרכב Relient K בשירם "Beaming".
CD+G (ידוע גם בתור CD+Graphics) הוא סוג מיוחד של תקליטור אודיו שמסוגל להציג גרפיקה ברזולוציה נמוכה בנוסף להשמעה של רצועות האודיו המאוחסנות על גבי התקליטור, במידה שהתקליטורים מהסוג הזה מנוגנים בנגן שתומך בהתקן זה. תקליטורים מהסוג CD+G נמצאים בעיקר בשימוש במכונות קריוקי אשר מסתמכות רק על כך שהתקליטורים המנוגנים בהם יהיו בפורמט זה על מנת להציג על המסך את מילות השירים הכלולים בתקליטור.
רצוי לציין כי ניתן לנגן גם את התקליטורים מסוג CD+G בנגני תקליטורים אודיו סטנדרטיים, אך רק כאשר מנגנים אותם בנגני תקליטור מיוחדים התומכים בהתקן CD+G, ניתן לצפות גם באלמנטים הגרפיים המאוחסנים על גבי התקליטורים (לרוב נגני התקליטורים התומכים בהתקן CD+G מחוברים למסך טלוויזיה או צג מחשב).
על אף שלרוב נעשה שימוש בתקליטורים מסוג CD+G במכונות קריוקי לאורך השנים יצאו לשווקים מכשירים אחרים התומכים גם בפורמט זה. מבין המכשירים הבולטים שמסוגלים להציג את המידע הגרפי המאוחסן בתקליטורי ה-CD+G ניתן למנות מספר מכשירים בולטים שיצאו לשווקים במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 בהם נגן התקליטורים CD-i מבית פיליפס, קונסולת משחקי הווידאו Sega Saturn וקונסולת המשחקים 3DO. מתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 ועד היום חברות שונות מייצרות נגני DVD התומכים בפורמט זה. כמו כן, החל מתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 ישנם גם תוכנות מחשב שונות המסוגלות לנגן תקליטורים בפורמט זה במחשבים הביתיים.
תקליטורי CD+G מכילים גרפיקה צבעונית בעלת 16 צבעים בלבד (4-ביט) המוצגת ברזולוציה של 300 x 216 פיקסלים. בדומה לתקליטורי אודיו סטנדרטיים, גם תקליטורי CD+G מכילים בסביבות 15–20 שירים בכל תקליטור.
תקליטור ה-CD+G המסחרי הראשון בהיסטוריה שיצא לשווקים, היה "Eat or Be Eaten" מאת The Firesign Theatre שיצא לשווקים במהלך שנת 1985.
קיימים תוכנות מחשב שונות המאפשרות למשתמשים בהם לייצר תקליטורים מסוג CD+G ולגרום לכך שהמילים של השירים יוצגו על גבי המסך במקביל להשמעת השירים שבתקליטור.
סוף.
סוף. (באנגלית: This Is the End) הוא סרט קומדיה אמריקאי, הסרט הראשון שבוים על ידי סת' רוגן ואוון גולדברג. הסרט יצא לאקרנים ב-12 ביוני 2013. הסרט היה לשובר קופות כבר בסוף השבוע הראשון להקרנתו והוא רווחי ביותר ביחס לתקציבו.
תקציר העלילה.
לאחר סדרה של אירועים קטסטרופליים משונים שהרסו את לוס אנג'לס, שישה חברים נלכדים בביתו של חברם, ג'יימס פרנקו, אחרי מסיבה פרועה שערכו. כעת, כשהעולם בחוץ מתפרק, האספקה האוזלת והדיכאון בבית מאיימים לקרוע את החברות מבפנים, נאלצת בסופו של דבר החבורה לעזוב את הבית ולהתמודד עם המציאות.
צוות השחקנים.
השחקנים ברשימה מגלמים גרסאות מוקצנות של עצמם.
ביקורות.
באתר של המבקר רוג'ר איברט ניתן לסרט 3.5 כוכבים מתוך 4 ונכתב שהסרט מצחיק, כיפי, מותח ומשוחק היטב.
גם בישראל הסרט התקבל בביקורות חיוביות. באתר seret כתב המבקר יאיר הוכנר כי הסרט פרוע וכייפי, בעיתון הארץ נכתב שזהו הסרט "המרענן" של הקיץ. באתר ynet נכתב כי הסרט הוא מאוד מצחיק ועם השנים הוא יקבל מעמד של סרט פולחן. מוסף 7 לילות של עיתון ידיעות אחרונות הכתיר את הסרט כאחת מקומדיות הטובות והחכמות של העשור.
דוד שריר
דוד שריר (נולד ב-1938) הוא צייר ומעצב תפאורות ותלבושות לתיאטרון, אופרה ומחול.
קורות חייו.
דוד שריר הוא בן להורים ילידי רוסיה, שהגיעו ארצה בשנות העשרים של המאה העשרים. אביו, משה, היה מראשוני מודדי הקרקעות בארץ ישראל ואמו, רחל, הייתה אחות ועקרת בית. זכרונותיו הראשונים מגיל שלוש הם גליונות נייר ועפרונות צבעוניים. כישרון הציור והאהבה לתיאטרון התגלו כבר אז: המשפחה גרה ליד תיאטרון הבימה ודוד ראה הצגות מגיל צעיר והוקסם מעולם הבמה. במקביל למד נגינה בפסנתר. בתקופת לימודיו בתיכון השתתף שריר בקורס קיץ בסטודיו של הצייר פלדי ולאחר מכן למד מספר חודשים במכון על שם אבני.
בשנת 1957 קיבל שריר פרס ראשון בתערוכת אמנים צעירים שהתקיימה בבית האמנים תל אביב. את תערוכת היחיד הראשונה שלו ערך שנה מאוחר יותר בגלריה צ'מרינסקי בתל אביב, בעידודו של הצייר יוחנן סימון, אצלו למד זמן קצר. אחרי שנה נערכה באותה גלריה תערוכת ציורים נוספת בנושא אבירים-חרקים. מייד אחרי התערוכה ובתום שירותו הצבאי נסע שריר לפירנצה ללימודים באקדמיה לאמנויות שאותה זנח במהרה לטובת הפקולטה לאדריכלות באוניברסיטה של רומא. ברומא למד בשנים 1961–1964, לא סיים את לימודיו אולם ערך שתי תערוכות יחיד - בגלריה "אנתיאה" ובגלריה "אולד-סילבר", שקיבלו כיסוי נרחב בעיתונות המקומית. בזמן לימודיו ברומא הכין כתבות על אירועי אמנות בעיר שפורסמו במוסף תרבות וספרות בעיתון הארץ.
בשנת 1963 שב לישראל והציג תערוכה מציורי רומא בגלריה רנה בירושלים. בהבימה הציעו לשריר להיות אסיסטנט בהצגה "כל אדם והאמת שלו" מאת פיראנדלו. זאת הייתה "טבילת האש" הראשונה שלו בעולם התיאטרון ומיד אחריה עיצב לראשונה בחייו תפאורה ותלבושות להצגת "שוויק במלחמת העולם השנייה" מאת ברטולט ברכט בתיאטרון האהל. את ההצגה ביים אטיין דבל, שהמשיך לעבוד עם שריר בהצגה "המלך נוטה למות" מאת יונסקו בהבימה. בשנות השישים עבד שריר עם תיאטרון האהל, הבימה, הקאמרי ותיאטרון חיפה, ועם הבמאים דבל, בקר, בונים, פלוטקין, ברבן, יוסי יזרעאלי, יוסי רודן, אמנון מסקין ומייקל אלפרדס. כמו כן עיצב את התפאורה למחול "בת יפתח" בלהקת בת שבע. בשנת 1967 הוצגו ציוריו בתערוכת "דימוי ודמיון" במוזיאון תל אביב ואז גם נוצר הקשר עם גלריה ספראי בירושלים וגלריה פקר בבוסטון. שנה קודם נשא לאישה את השחקנית גילה קריב (צ'קרובה) ויחדו שיפצו מבנה בן מאתיים שנים ביפו העתיקה, שהפך לסטודיו ולבית המשפחה במשך 42 שנים. בסוף העשור פנתה אליו שרה לוי-תנאי, מייסדת ומנהלת להקת ענבל בהצעה לעצב עבור הלהקה תפאורה ותלבושות למחזמר "אחותי כלה", שהיה מבוסס על מנהגי חתונה של עדות ישראל בצפון אפריקה. עיצובי הבמה לענבל והמגורים ביפו השפיעו על סגנון הציור של שריר שהחל להתגבש ארבע שנים קודם, כאשר הכין את עיצוב הבמה להצגת "אסתר המלכה" מאת אלתרמן בתיאטרון הקאמרי.
לאחר שנת שבתון עם המשפחה ברומא ותערוכת יחיד ראשונה בגלריה פקר בבוסטון חזר שריר להבימה ועיצב את התפאורה והתלבושות להצגה "פר גינט" מאת איבסן, בבימויו של יוסי יזרעאלי. בשנות השבעים עיצב שריר עבור להקות המחול ענבל, בת שבע ובת דור ועבד עם הכוריאוגרפים שרה לוי-תנאי, מירל'ה שרון, רנה שרת ודומי רייטר-סופר. ואלרי וגלינה פאנוב הזמינו אצלו עיצוב תפאורה לבלט "פולחן האביב" בדויטשה אופר ברלין וזו הייתה עבודתו הראשונה על במה מחוץ לישראל.
בשנים הבאות המשיך להציג בגלריה פקר בבוסטון שמייצגת אותו עד היום (2012). בשנת 1976 נחנך ציור הקיר הגדול "מגדל בבל" בבניין מקסיקו באוניברסיטת תל אביב. הציור הוזמן על ידי פרופ' משה לזר, שייסד את הפקולטה לאמנויות והיה הדיקן הראשון שלה. באותה שנה החל שריר ללמד עיצוב במה בחוג לתיאטרון באוניברסיטה. בסוף העשור נפגש שריר לראשונה עם שרה קולדוול – מנהלת, מנצחת ובמאית האופרה של בוסטון. הוא הכין עבורה את העיצוב לאופרה "הנזל וגרטל", ההפקה מאוד הצליחה והוצגה במשך שנים רבות בבוסטון ובערים שונות בניו אינגלנד. שריר המשיך לעצב עבור האופרה בבוסטון את "ההולנדי המעופף", "פאוסט" ושתי בכורות אמריקאיות של אופרות חדישות: "החיילים" מאת ברנד אלואיס צימרמן ו"טאוורנר" מאת פיטר מקסוול דייוויס. בשנות השמונים עבד שריר עם הבמאים חנן שניר, שמואל בונים, יורם פאלק ויואל זילברג והעלה עמם הצגות מקוריות שהפכו לסימני דרך בתולדות התיאטרון הישראלי: "ינטל", "מקום אחר", "העוזר", "סיפור גן-העדן", "יושע עגל", "שירה" וכן את ההפקה הראשונה של האופרה הישראלית החדשה: "דידו ואניאס".
שריר עבד עם ואלרי פאנוב פעם נוספת בעיצוב התפאורה לבלט "רומיאו ויוליה" בלהקת הבלט הפלמית המלכותית. באותן שנים העביר שריר קורס בעיצוב תפאורות בבצלאל 2 ובמכון לחינוך טכנולוגי בחולון והיה בין מייסדי המגמה לעיצוב פנים במכללה למנהל, שם לימד עד פרישתו עיצוב תלת ממדי, בניית מודלים ועיצוב תפאורות.
בשנת 1996 נחנך במגדל שלום בתל אביב קיר פסיפס גדול ממדים בנושא "", הקיר הוזמן על ידי משפחת מאייר ובוצע בסדנת פסיפס ברוונה, איטליה.
בשנת 1998 הציג שריר במוזיאון בית ראובן בתל אביב תערוכת ציורים מסדרת "יפו" שנערכה במקביל להופעת הספר "יפו יפת ימים" בהוצאת שוקן. בספר כונסו טקסטים של עגנון שמתארים את יפו וציורים של שריר באותו הנושא.