לפני הטיפול מתקיימים 1–3 מפגשי הערכה של המטפל על האדם. הטיפול נמשך 12 מפגשים, המתקיימים אחת לשבוע בזמן ובמקום קבוע. כבר במפגש הראשון נמסר למטופל תאריך המפגש האחרון. השיחה מתקיימת פנים אל פנים ונמשכת 50 דקות. הטיפול עוסק ב'סוגיה מרכזית' אחת.
אחרי הטיפול מתקיימות 1–2 פגישות מעקב, לעיתים פנים אל פנים ולעיתים באמצעות דואר, אימייל או פגישה טלפונית (בשיחת טלפון).
הגישה התאורטית.
מאן מסתמך בטיפול על הבנה וידע שהוא מביא מן המושגים הפסיכואנליטיים הבסיסיים:
מאן הציע חלוקה סכמתית של המצוקה האנושית לפי שתי תבניות אפשריות: סוג הקונפליקט המרכזי; והרגש הבסיסי.
מאן ציין 4 מצבי קונפליקט בסיסיים אוניברסליים:
כמו כן ציין 5 רגשות בסיסיים בקרב בני אדם:
בטיפול האדם והמטפל מזהים את הקונפליקט המרכזי והרגש הבסיסי מתוך האפשרויות הידועות, ומנסים להתמודד עימם.
הגדרת 'הסוגיה המרכזית'.
בראיון קליני (1–3 פגישות שמתקיימות לפני 12 פגישות הטיפול) המטפל לומד על מצוקתו של המטופל, עד כמה הצליח או נכשל בעמידה בקשיים מתמשכים, מדוע הוא חווה רגשות אלו, ובנוסף נאסף מידע על תאריכים ואירועי חיים.
בשלב זה מנסים להבין מהי התחושה שהמטופל חש כלפי עצמו בעבר ובהווה. המטפל מסייע למטופל לתפוס, להבין ולזהות את הרגשתו כלפי עצמו.
הכלי הטיפולי העיקרי הוא האמפתיה – היכולת לחדור לרגשות הזולת ועדיין להישאר מרוחק מספיק כדי להיות ישות טיפולית יעילה (בניגוד ל"הזדהות" מלאה עם רגשותיו). לשם כך, לטענת מאן, מטפל שעובד בשיטה זו חייב להיות אדם שעבר בעצמו תהליך של פסיכואנליזה או פסיכותרפיה ממושכת, וכן רצוי שיהיה לו ניסיון קודם בטיפול פסיכותרפי ממושך כמטפל.
'הסוגיה המרכזית' מנוסחת תמיד עם היגד תמיכתי (התייחסות לכוחות של הפרט) ומורכבת משלושה מרכיבים עיקריים:
דוגמה לסוגיה מרכזית: היגד תומך - "אתה אדם חרוץ ונמרץ (מתייחס לכוחות), אך כעת ולאורך כל חייך (מרכיב הזמן), אתה חש שאינך מקבל הכרה על מאמציך (מרכיב היחס לעצמי), ולכן אתה מרגיש ותמיד הרגשת עצוב (הרגש המתעורר בכל פעם מחדש)".
'הסוגיה המרכזית' היא לא פירוש אלא הבהרה של דבר שהמטופל ידע תמיד, אך לא הצליח להגדיר. המטפל מסייע לו להגדיר את הסוגיה המרכזית לאחר הראיון הקליני, ומנסח אותו כהיגד בעל כמה חלקים:
'הסוגיה המרכזית' מביאה את דמות הילד של המטופל הבוגר, שהיה קטן וחסר אונים, ואת המבוגר המתפקד והאחראי שאינו יכול להפסיק להרגיש כפי שהרגיש בעודו ילד.
הטיפול על פי מאן בהשוואה לטיפולים אחרים.
שני הבדלים מרכזיים בין טיפול מוגבל בזמן לפי שיטת מאן לבין תהליכים טיפוליים אחרים הם:
המטרה העיקרית של הטיפול היא להפחית ככל האפשר את הדימוי העצמי השלילי של המטופל. הקלה בתסמינים היא תוצר לוואי של התהליך ולא מטרה בפני עצמה.
המודל מבוסס על הבנה פסיכואנליטית של המושג זמן, הן באופן מציאותי והן באופן סמלי.
זמן מוגבל מוקצב על מנת לעבוד על 'הסוגיה המרכזית' באופן אמפתי. המטפל רוצה ליצור חוויה של פרידה מיטיבה באמצעות עבודה על תסכולי המטופל, שלא יכול להגשים את משאלת האיחוד הנצחי.
הגבלת הטיפול היא מעיין פשרה בין השאיפה לתלות, להיות מטופל משוחרר מאחריות, לבין השאיפה לאוטונומיה, עצמאות והערכה עצמית. המטופל מוזמן להיות תלוי במטפל, אך למשך זמן מוגבל וידוע מראש.
המסר הטיפולי של הגבלת מסגרת הטיפול היא שלמטופל יש כוח ויכולת להתמודד, ואם יקבל כלים מתאימים, תהיה לו היכולת לעשות שינוי גם תוך פרק זמן מוגבל.
טכניקת הטיפול.
לטיפול שלושה שלבים ובכל שלב למטפל יש תפקידים מוגדרים:
השלב הראשון – 'ירח הדבש' (3-4 הפגישות הראשונות) – ההנחה היא כי בשלב זה המטופל באווירה אופורית של תקווה, ומצפה שהבעיות שלו ייפתרו בעזרת הטיפול. המטפל בשלב הזה עוסק בחיזוק הברית הטיפולית ובשמירה על מוקד הטיפול. המטפל מגייס את המטופל לעבודה דרך שיקוף, הקשבה מכבדת ובדיקה. הקשבה מעין זו גורמת למטופל לצפות, שכל האכזבות מן העבר יקבלו פתרון. בשלב הזה נוצרת ברית טיפולית. המטופל מביא רגשות, חוויות ופנטזיות שמעשירים את הידע האנמנסטי מהראיון הקליני. לעיתים מספר תסמינים נעלמים בשלב הזה. המטפל מפרש העברה באופן ישיר; תפקידו בשלב הזה הוא לשמור על כך שהמטופל יעסוק ב'סוגיה המרכזית', דבר שמשרת גם את הגבלת הנטייה לרגרסיה.
השלב השני – השלב האמביוולנטי (פגישה 5–9) – ההנחה היא כי בשלב זה המטופל מבין ש'ירח הדבש' איננו נצחי; עולים ספקות לגבי היכולת להביא לשינוי, ויש תחושה שהזמן אוזל. המטופל מבין שלא כל בעיותיו ייפתרו, צצה אכזבה מן הקשר ועולים רגשות של אמביוולנטיות, פסימיות וספק. המטפל מעמת את המטופל עם היענות יתר, תלות בו, תוך עידוד לבטוח בעצמו. הנפרדות של המטופל והמטפל הופכים לעובדה. המטפל לא נותן בשלב הזה למטופל להתייחס אליו כמו אל "אובייקט", שהוא יכול לסגת ולהיבלע בתוכו. המטפל ישיר יותר, מעודד את המטופל להיות אמיתי וכן עם עצמו ועם שאיפותיו, בניסיון להגביר את תחושת האוטונומיה ולבנות את הדימוי העצמי וההערכה העצמית.
השלב השלישי – פרידה (פגישות 10–12) – המטפל מפגיש את המטופל עם קשייו וכאביו להיפרד מן הטיפול ומן המטפל. בשלב זה המטופל לעיתים מבטא זיכרונות מפרידות קודמות. אם המטופל מתעלם מנושא הפרידה, המטפל מעלה את הנושא לדיון. בשלב הזה להעברה יש תפקיד משמעותי; צפוי שיעלו רגשות כמו עצב, יגון, כעס ואשמה כלפי המטפל – רגשות שנחוו כלפי אנשים קרובים למטופל ודמויות משמעותיות בהווה ובעבר. התעלמות מרגשות אלה לא תאפשר הפנמה חיובית ופרידה בוגרת. פעמים רבות המטפל וכן המטופל מתקשים להיפרד. בשלב הזה מאן מנסה להשריש את תחושת השליטה והיכולת העצמית שתומכים בחיפוש אחר עצמאות. ניתן לצפות לעצב בשלב הזה, שמאפשר פרידה ללא עלבון. אמביוולנטיות שבעבר הביאה לכעס או לדיכאון, הופכת למודעות לרגשות חיוביים גם בשעת פרידה ואובדן.
בתחילת הטיפול המטפל מזהה את הקשיים והכוחות של המטופל. השאלות בשלב הזה נועדו כדי להבין את הבעיה לעומקה, ולעודד רגרסיה תוך שמירה על רווחה רגשית (well being). ככל שהטיפול מתקדם, יש יותר ויותר הבהרות, עימותים קלים ופרשנות, בעיקר כלפי מצבים בהווה. לקראת סיום הטיפול תדירות ההתערבויות הטיפוליות סביב מושג הזמן והפרידה עולות, וכן יש התייחסות מפורשת ל'סוגיה המרכזית'. יש פרשנות מוגברת של העברה והקשר שלה עם דמויות בהווה ובעבר. בנוסף יש יותר הצהרות מעוררות מחשבה, הערות חינוכיות ותמיכתיות, שבאות כדי לחזק את ההערכה העצמית ואת העצמאות ולהכין את המטופל לסיום הטיפול.
האוכלוסייה לה מתאים טיפול דינמי קצר מועד בגישת מאן.
כלומר, הטכניקה לא מתאימה לכל מטופל, אך יכולה להתאים לרבים. היא מתאימה במיוחד להתערבות במשבר, אבל גם למצבים רבים אחרים. פסיכותרפיה ממושכת מתאימה יותר במצבים בהם הנזק הפסיכולוגי נגרם בגיל צעיר יותר, והוא בעל אופי כרוני יותר.
תאוריית השינוי לפי מאן.
השילוב של הצהרת המטפל על 'הסוגיה המרכזית' וקביעת תאריך סיום הטיפול בתחילת הטיפול, יוצרים את המבנה של הטיפול המוביל לשינוי. האופן שבו המטפל מציג את 'הסוגיה המרכזית' מפתח את הברית הטיפולית וההעברה החיובית, ומאפשר למטופל לבדוק רגשות שליליים לגבי עצמו, שהוא חווה כמטרד. המטופל מקבל עידוד מן המטפל להתמודד עם העבר על מנת להשיג שליטה בהווה וכדי להיות חופשי לעצב את העתיד.
לגבי מושג הזמן בטיפול, טוען מאן, כי המטופל נכנס לטיפול עם ציפייה לקסם, ציפייה שניתן יהיה להחזיר את הזמן לאחור ולתקן. תפיסת הזמן הילדי (הציפייה לעונג ולזמן מתמשך בלתי נגמר) צריכה לפנות מקום לתפיסה מציאותית יותר של זמן בוגר קלנדרי. פרידה ואובדן קורים בין אם האדם רוצה ובין אם לאו.
בשלב הפרידה או הסיום, המטופל יגיב באותו רגש שאפיין פרידה קודמת. שינוי קורה בכך שעוזרים למטופל להשיג נפרדות עם מידה של פתרון וצורה חדשה של הפנמה משוחררת מרגשות שליליים. לפי מאן, תהליך זה מחזק את האגו, מעצים את תחושת העצמי, וממתן את הסופר אגו. מאן מדבר על פרידה בטיפול כאירוע מבגר.
תאוריית השינוי בטיפול דינמי מוגבל בזמן כוללת הפחת תקווה ואופטימיות. המטפל מאמין ביכולת של המטופל לנהל קונפליקט. מאן נוקשה בתפיסת הזמן ומדגיש את האמפתיה של המטפל כגורם המרפא, שעוזר למטופל לתפוס ולקבל פרידה וסיום. הטיפול לא עוסק בכל סוגיות החיים של המטופל אלא ב'סוגיה המרכזית'. לעיתים לאחר מספר שנים ייתכן טיפול נוסף מסוג זה, שיעסוק בסוגיה מרכזית אחרת.
לעיתים הבחירה של המטופל בטיפול קצר מועד נעשית מהסיבות הלא נכונות – רצון לא להעמיק, התנגדות לשינוי. גם מטפלים עלולים לבחור בטיפול קצר מועד מסיבות לא מודעות כמו פנטזיה לריפוי מהיר, אומניפוטנטיות, תחרות עם מטפלים "איטיים" ועוד. מאן לא שולל את הפסיכותרפיה הממושכת והוא אף ממליץ למטפלים להתנסות בה הן כמטופלים והן כמטפלים. עם זאת, הוא טוען שהטיפול הקצר והמוגבל בזמן יכול לתת מענה טוב במקרים רבים.
יאמביו
יאמביו (באנגלית: Yambio, בערבית: يامبيو) היא העיר המרכזית בנפת יאמביו ובירת מחוז אקווטוריה המערבית, אחד מעשרת המחוזות שבדרום סודאן.
מיקום.
העיר יאמביו נמצאת בנפת יאמביו במחוז אקווטוריה המערבית שבדרום סודאן, בסמוך לגבול הבינלאומי עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
העיר מרוחקת כ-445 ק"מ מערבית מהעיר הגדולה במדינה ובירתה, ג'ובה.&lt;br&gt;
הקואורדינטות של העיר הם: 4° 33' 54.00"N, 28° 22' 30.00"E והגובהה הממוצע מעל פני הים הוא 650 מטר.
רקע.
יאמביו היא העיר המרכזית בנפת יאמביו ובירת מחוז אקווטוריה המערבית, אחד מעשרת מחוזות דרום סודאן.