אחד ממעריציו, הסנאטור ג'יימס ברדברי, אמר שדעותיו של קליפורד היו שהחוקה היא לא "מכשיר גמיש שאותו יש להגדיל או להקטין, אלא לפרשה באופן ראוי על פי מגבלותיה, והגן באדיקות על כל סעיפיה ומגבלותיה, כערובה הטובה ביותר לנצחיות המוסדות של הרפובליקה שלנו". קליפורד תמך בתורת משפט טכנית שדבקה בפירוש מילולי של החוקה.
תחומי המומחיות של קליפורד היו המשפט המסחרי והמשפט הימי, הקצאות הקרקעות המקסיקניות, נהלים והליכים.
את תרומתו העיקרית של קליפורד לפירוש החוקה ניתן לראות בדעת המיעוט שלו בפסק הדין "אגודת ההלוואות נגד טופיקה" (Loan Association v. Topeka), בו הוא דחה את משפט הטבע או כל רקע אחר מלבד סעיפי החוקה כבסיס לפסילת חוקים על ידי בית המשפט.
מלחמת האזרחים.
במהלך מלחמת האזרחים נותר קליפורד נאמן לאיחוד. הוא היה חשדן כלפי הממשל הפדרלי, אך באופן כללי הגן על סמכותו ככל שהיה צורך לכך מבחינת ניהול המלחמה. כמה יוצאים מהכלל לכך היו "תיקי הפרס" , בהם הוא הצטרף לדעת המיעוט בטענה שהמצור הימי על הקונפדרציה היה חוקי גם ללא הכרזת מלחמה. בפסק הדין "אקס פארטה מיליגן" הוא הצטרף לדעת הרוב כדי להגביל את השימוש בבתי דין צבאיים להגשת תביעות נגד אזרחים במקומות בהם בית משפט אזרחיים היו זמינים.
תקופת השיקום.
במהלך תקופת השיקום המשיך קליפורד בגישתו הספקנית כלפי הממשלה הפדרלית, וכעת הוא לא ריסן את עצמו כפי שנהג בתקופת המלחמה על רקע הצרכים הדחופים ומצבי החירום של המלחמה. הוא הצביע ללא היסוס להגביל את סמכות הממשל הפדרלי והקל על מדינות הדרום להצטרף מחדש לאיחוד. בפסקי הדין "קמינגס נגד מיזורי" (Cummings v. Missouri) ו"אקס פארטה גרלנד" , הוא הצטרף לדעת הרוב בהוצאה אל מחוץ לחוק של שבועות אמונים כתנאי לחזרתן של המדינות לאיחוד.
תיקי ההילך החוקי.
יציאתו הבולטת ביותר של קליפורד נגד יישום סמכויות הממשל הפדרלי הייתה ככל הנראה בתיקי ההילך החוקי. התיקים עסקו בחוקי ההילך החוקי של 1862 שעברו כדי לאפשר את הנפקתם של שטרות כסף לצורך תשלום חובות המלחמה וכדי לקבוע ששטרות כסף יהיו תקפים כהילך חוקי. בפסק הדין "הפבורן נגד גריזוולד" משנת 1870 אחת מבעלי הדין בתיק, ששלמה בשטרות הכסף חוב שנוצר לפני העברת החוק, טענה להיות השטרות הילך חוקי לצורך תשלום החוב שלה. קליפורד הצטרף לחמשת שופטי הרוב מול שלושת שופטי המיעוט בפסק הדין שקבע שמבחינת החוקה חוק ההילך החוקי לא יכול להיות ישים לחובות שקדמו לחקיקתו.
זמן קצר לאחר פסק דין זה, השתנה הרכב בית המשפט העליון. השופט רוברט קופר גריר, שסבל אז ממחלה סופנית, והצטרף לדעת הרוב בתיק הפבורן נגד גריזוולד, התפטר. הנשיא יוליסס סימפסון גרנט מינה במקומו את ויליאם סטרונג. הרכב בית המשפט העליון הורחב אז על פי חוק של הקונגרס משמונה לתשעה חברים ואת המושב החדש אייש ג'וזף בראדלי.
לשינוי זה הייתה השפעה מידית על התיק שהיה אז בדיון, "נוקס נגד לי" . התיק עסק בפיצויים על טובין שהוחרמו על ידי צבא הקונפדרציה. בית המשפט בערכאה הנמוכה פסק שלתובע ישולמו פיצויים בשטרות כסף ושהנתבע ישלם את ההפרש באומדן ערך הטובין בין שער דולר הזהב לבין שער הדולר בשטרות. קליפורד, שאליו הצטרפו השופטים סטיבן פילד וסמואל נלסון, פסק בחוות דעת המיעוט נגד מתן צו עיון מחדש, באומרו, "אני מתנגד לצו בית המשפט בתיקים אלו, במיוחד לחלק בו נפתחת השאלה מחדש אם... חוק ההילך החוקי תואם לחוקה בנוגע לחוזים שנעשו לפני העברתו, שכן אני סובר שהשאלה יושבה באופן סופי בפסק הדין הפבורן נגד גריזוולד".
ב-1 במאי 1871 פסק בית המשפט ברוב של חמישה מול ארבעה להפוך על פניו את פסק הדין הפבורן נגד גריזוולד ומצא שחוק ההילך החוקי תואם לחוקה, ככתבו וכלשונו, ושהוא תקף לחובות שנוצרו קודם לחקיקתו. כל ארבעת השופטים שהיו בדעת הרוב בפסק הדין הפבורן נגד גריזוולד (למעט השופט גרייר המנוח), היו בדעת המיעוט בפסק הדין נוקס נגד לי. קולותיהם של השופטים החדשים, בראדלי וסטרונג, היו המכריעים. קליפורד כתב פסק דין מיעוט שאורכו היה 18,000 מילים, בו הוא הביע את זעמו על הרעיון שבית המשפט יהפוך את פסק הדין של עצמו תוך זמן כה קצר. הוא גם טען שעל פניו חוק ההילך החוקי אינו תואם את החוקה, בטענה שרק מטבע קשה (זהב או כסף) עם ערך מהותי, יכול לשמש כהילך חוקי.
התיקונים לחוקה של תקופת השיקום.
קליפורד פירש פירוש צר את התיקונים לחוקה שהתקבלו בתקופת השיקום. הוא הצטרף לדעת הרוב ב"תיקי בתי המטבחיים" משנת 1873 שהבחין בין אזרחות המדינות לבין אזרחות פדרלית וקבע שהתיקון ה-14 מגן על הזכויות המצומצמות של האזרח במובן הפדרלי. בפסק הדין "הול נגד דה קוויר" (Hall v. DeCuir) מ-1877 כתב קליפורד פסק דין נפרד שאישר את ההפרדה הגזעית על אוניות קיטור, וטבע את המשפט "שוויון אינו זהות" (equality is not identity). חוות דעתו בישרה את העקרון של נפרד אבל שווה שיסודותיו הונחו לאחר מותו בפסק דין פלסי נגד פרגוסון ב-1893.
פשרת 1877.
קליפורד היה חבר בוועדה האלקטורלית שכונסה ב-1877 כדי לקבוע את תוצאות הבחירות לנשיאות של 1876. קליפורד הצביע בעד בחירתו של ידידו הדמוקרט סמואל טילדן, אך בסופו של דבר אושרה בחירתו של רתרפורד הייז על חודו של קול בודד.
קליפורד האמין שהוועדה שגתה בביטול ניצחונו לכאורה של טילדן ומעולם לא ראה בהייז כנשיא על פי החוק. אף על פי כן, הוא חתם על צו ההשבעה של הייז. במקרה זה הוא שם את טובת ארצו לפני רגשותיו המפלגתיים החזקים ולפני תקוותו האישית שנשיא דמוקרטי ימנה את יורשו.
באותה שנה נחלשו כבר יכולותיו השכליות של קליפורד והדבר השפיע על יכולותיו להיות שופט יעיל. השופט סמואל מילר כתב שהתדרדרותו המנטלית של קליפורד הייתה "ברורה לכולם בבית המשפט" ו"בעבודתנו אף אחד לא צריך להיות שם לאחר גיל 70" (קליפורד היה אז בן 74). ב-1880 לקה קליפורד בשבץ מוחי, ולדברי מילר, השבץ "הפך אותו לאידיוט פטפטן". הוא לא השתתף בדיונים בשום תיק באותה שנה, אך עדיין סירב לפרוש, בתקווה שב-1880 ייבחר נשיא דמוקרטי שימנה את יורשו.
חיים אישיים.
כאשר היה קליפורד עורך דין צעיר הוא נשא לאישה את חנה אייאר ולשניים נולדו שישה ילדים. בנו, ויליאם הנרי קליפורד, היה עורך דין מצליח שהתמודד ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של מיין. נכדו, שגם הוא נקרא נתן קליפורד, היה גם הוא עורך דין ולזמן קצר כיהן כנשיא הסנאט של מיין.
נתן קליפורד נפטר בקורניש, מיין ב-25 ביולי 1881. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבפורטלנד. יורשו על כס השיפוט, הוראס גריי, מונה על ידי הנשיא הרפובליקני, צ'סטר ארתור. על שמו נקרא בית ספר יסודי בפורטלנד.
יחסי סין–קפריסין
יחסי קפריסין–סין הם היחסים הבילטרליים בין קפריסין לרפובליקה העממית של סין. סין מיוצגת בקפריסין באמצעות שגרירותה בניקוסיה בקפריסין. קפריסין מיוצגת בסין באמצעות שגרירותה בבייג'ינג בסין. שתי המדינות חברות חברות מלאה באו"ם.
קפריסין וסין כוננו יחסים דיפלומטיים ב־14 בדצמבר 1971 ושגרירות הרפובליקה של קפריסין בבייג'ינג נפתחה בשנת 1989. השגרירות נמצאת בלב מחוז השגרירות בבייג'ינג, ליד משלחת האיחוד האירופי לסין ולא הרחק ממשרד החוץ של סין.
שיתוף פעולה כלכלי.
עמותה בחסות לשכת המסחר והתעשייה בקפריסין הוקמה בשם "איגוד העסקים של קפריסין-סין" לקידום, הרחבה ועידוד כלכלי ושירותים, יחסי סחר בין קפריסין לסין וארגון פגישות עם פקידי שתי המדינות במטרה להבטיח הפעלה חלקה וזרימת סחר בין שתי המדינות.
קשרי מסחר והשקעות דו-צדדיות שמרו על התפתחות חיובית לאורך כל השנים. עד סוף יולי 2012, ההשקעה הלא-פיננסית של סין לקפריסין הסתכמה ב-17.4 מיליון דולר וההשקעה של קפריסין בסין הסתכמה ב -121 מיליון דולר. במהלך אותה תקופה, הסכום המצטבר של חוזי פרויקט הנדסי שנחתמו על ידי חברות סיניות בקפריסין הוא 235 מיליון דולר, והמחזור המצטבר הוא 265 מיליון דולר. ממשלות שני הצדדים נותרות מחויבות לקידום זרמי השקעות בין המדינות כדי לנצל עוד יותר את הפוטנציאל של היחסים הכלכליים המעמיקים שלהן. יותר ויותר משלחות עסקיות סיניות ביקרו בקפריסין כדי לחקור את סביבת ההשקעה וללמוד יותר על ההזדמנויות והמדיניות. הגעת המבקרים הסינים בשנת 2011 נרשמה כעלייה של 45 אחוזים.
יחסים פוליטיים.
החל משנת 2004 הייתה קפריסין חברה מלאה באיחוד האירופי. ככל שהפקידים הסינים הודיעו כי נשיאות קפריסין באיחוד האירופי מיולי 2012 היוותה סיכוי לסין לסמוך על חבר אמין שיגשר על הפער בין סין לאירופה וישמש כחוליה אמצע במאמץ זה. ממשלת קפריסין כבר ביטלה את מדיניות ההשקעות הזרות החוץ לא רק לאזרחי האיחוד האירופי. הנהלים המינהליים פשטו ואין מגבלות חלות ברוב ענפי המשק. כתוצאה מכך, לחברות זרות יש כעת אפשרות להשקיע ולהקים עסקים בקפריסין בתנאים שווים עם משקיעים מקומיים. בהמשך לכך יושמה מדיניות חדשה המאפשרת לרוכשי נכסים סינים להגיש בקשה למגורים קבועים בהשקעה מינימלית של 300,000 אירו.
יחסי החוץ של אוגנדה
יחסי החוץ של אוגנדה הם מדיניות חוץ המסדירה את יחסי אוגנדה עם מדינות אחרות. מדיניות זו מיושמת על ידי משרד החוץ האוגנדי. המדינה חברה בקהילה המזרח אפריקאית כחברה מלאה.
סקירה כללית.