מודל היסטורי נפוץ להתפתחות של אמצעי תקשורת כולל ארבעה שלבים. בשלב הראשון, שלב הפריצה, מופיע מדיום חדש למשל הקולנוע. בשלב השני, שלב ההתמסדות האופן בו הוא מאורגן הופך לקבוע ולחלק בלתי נפרד מחייו של הקהל. כפועל יוצא, החברה מפתחת תלות במדיום. בשלב השלישי, שלב ההתגוננות מופיע אמצעי תקשורת חדש, למשל, הטלוויזיה, המאיים על אמצעי התקשורת הממוסד. אמצעי חדש זה מפר את האיזון הקיים, ומושך אליו חלק מהקהל. בשלב הרביעי, שלב ההסתגלות, אמצעי התקשורת הוותיק משתנה, ומנסה לבסס חלוקת תפקידים בין השניים. כך, למשל, לאחר הופעת הטלוויזיה, תעשיית הקולנוע שיפרה את אולמות הקולנוע ובייחוד את ציוד ההקרנה והחלה להפיק ולהקרין סרטים בצבע כדי לייחד את חוויית הצפייה בסרטים מהצפייה בטלוויזיה בבית.
הבחנה בין אמצעי תקשורת.
בעבר, כל אמצעי תקשורת התאפיין בייחודיות בחוויית השימוש בו. כלומר, אמצעי התקשורת נבדלו זה מזה מבחינת ממדי השימוש בהם כמו שימוש פרטי או ציבורי, חוויה אישית או משותפת ושימוש בתוך הבית או מחוצה לו. לאורך הזמן, נוצר קושי גובר להבדיל בין אמצעי התקשורת השונים וההבחנות ביניהם נותרו פחות יציבות. הסיבות לכך נובעות מתהליכים טכנולוגיים דוגמת דיגיטציה, מגמות גלובליזציה, וכן מיזוג של תאגידי תקשורת לאומיים וגלובליים. תהליכים אלו הובילו להתלכדות המדיה אשר מעלה את אי-הוודאות לגבי ייחודיות אמצעי תקשורת והדרך בה אנו צורכים אותם, דבר הבא לידי ביטוי באפשרויות כגון לקרוא עיתון באופן מקוון דרך האינטרנט ולהאזין לרדיו באמצעות הטלוויזיה.
אף על פי שינויים אלה, קיימים ממדים נוספים אשר באמצעותם ניתן להבחין בין אמצעי התקשורת כמו מידת האינטראקטיביות שלהם. כלומר, אמצעי התקשורת האינטראקטיביים ביותר הם אלה המאפשרים למשתמשים כמה שיותר הזדמנויות בחירה, תגובה ואספקה של תוכן. בנוסף, אמצעי התקשורת נבדלים במידה בה הם נתפסים כאמינים ומשפיעים עבור הצרכנים, במידה בה הם נתפסים כמספקים לפרט צרכים פסיכו-חברתיים (כמו צורך בהתבדרות, שייכות או שיפור ידע), וכן במידת הפיקוח והשליטה של המדינה על הפצתם. כך למשל, קל יותר לפקח על הפצת שידורי טלוויזיה ורדיו כלל-ארציים, וקשה יותר לפקח על הפצת ספרים ודברי דפוס.
ניתן למיין אמצעי תקשורת לפי מידת האינטראקטיביות שלהם, ומקובל להבחין בשלוש רמות אינטראקטיביות. הסוג הראשון מתייחס לאמצעים, המאפשרים הודעות חד כיווניות בין שולח ומקבל ומתאפיין בתקשורת הצהרתית ברמת אינטראקטיביות נמוכה. כל משתתף עשוי להיות שולח או מקבל הודעה בתורו, אך ההודעה היא תמיד חד- כיוונית. העיתון הוא דוגמה לאמצעי בעל רמת אינטראקטיביות נמוכה. בעיתון מתפרסמת כתבה על נושא מסוים, אך אין ביכולת הקורא להגיב לכתבה זו. הסוג השני, בעל רמת אינטראקטיביות בינונית, מתאפיין בתקשורת תגובתית במסגרתה יכולים שני הצדדים לאינטראקציה לשלוח מסרים באופן דו- כיווני, וכך מקבל ההודעה הופך לשולח ומגיב להודעות קודמות. למרות זאת, ההודעות מתמקדות רק במידע המבוקש ולא מעבר לו. הטלוויזיה היא דוגמה לאמצעי תקשורת ברמת אינטראקטיביות בינונית. דו-שיח נוצר בטלוויזיה כאשר המשתתפים בבית יכולים להצביע עבור המתמודד האהוב עליהם בתוכנית הריאליטי והתוכנית לפי הצבעות הקהל מגיבה בהתאם תוך כדי השידור. הסוג השלישי הוא תקשורת אינטראקטיבית מלאה. בתקשורת כזו יש זרימה דו-כיוונית של הודעות בין שולח למקבל, כל אחד בתורו. בנוסף, ההודעות מתייחסות לא רק לפנייה האחרונה אלא גם לפניות קודמות ומעודדות המשך אינטראקציה. סוג זה לדוגמה מתקיים בזירות שונות באינטרנט, בהן מתאפשר שיח בין אנשים באמצעות ה'טוקבקים' שבהם אפשר להגיב למשתמש ולקבל תגובה חזרה וגם לראות תגובות קודמות. ככלל, חוקרים נוטים לייחס אינטראקטיביות גבוהה לרשתות תקשורת דיגיטליות (אליהם ניגשים באמצעות סמארטפונים, מחשבים וטאבלטים), ולעומת זאת, אינטראקטיביות נמוכה למדיה מסורתית (טלוויזיה ורדיו).
האימפריה הפרסית
ייהרג ואל יעבור
ייהרג ואל יעבור הוא דין הנאמר בעניינן של מצוות העומדות על פי ההלכה מעל פיקוח נפש. ככלל, דין זה נאמר לגבי שלוש מצוות לא תעשה, שהן: לא תרצח, איסור עריות ואיסור עבודה זרה. משמעות ההוראה היא שגם אם הימנעות ממעבר על אחת ממצוות אלו מסכנת את חייו של היהודי, או אף תביא בוודאות למותו - עליו למסור עצמו להריגה ולא לעבור עליהן. במצבים מיוחדים כלל זה תקף גם בעבירות אחרות.
שלוש העבירות החמורות.
שפיכות דמים.
בנוגע לאיסור לרצוח כלל "ייהרג ואל יעבור" בו נלמד מסברה: דמך אינו אדום ('סומק' בלשון הגמרא) מדם חברך, ואין עדיפות לחייך על חיי הזולת. לכן אם אומרים לאדם רְצַח או תֵּרָצַח, אסור לו לרצוח.
עם זאת, אם כופים על אדם להשליך אותו על תינוק במטרה שהתינוק יימעך וימות, אין מחויב האדם למסור את נפשו כדי שלא יהרגו את התינוק על ידי גופו, מכיוון שהנימוק האוסר על האדם להרוג גם אם הדבר כרוך במותו, הוא "מאי חזית דדמא דידך סמיק טפי", כלומר - אין דמו חשוב יותר משל השני, ולכן אין לו זכות להרוג את השני כדי למנוע את הריגתו הוא. לפי סיבה זו, אין על האדם למסור את נפשו כדי שלא יהרגו תינוק על ידו, מכיוון שגם כאן עומד השיקול האומר שדמו של התינוק אינו סמוק יותר מדמו הוא, ואין עליו להכריע בין השנים, אלא עליו לשבת ולמנוע עצמו מלעשות מעשה, ואם זרקו אותו על התינוק, אין דמו של התינוק סמוק מדמו הוא.
רבי חיים סולובייצ'יק מסביר כי גם ללא נימוק זה לא היה על האדם להיהרג כדי שלא יהרגו את התינוק על ידי גופו, מכיוון שכאשר משליכים את האדם על התינוק אין האדם נחשב לרוצח כלל, והוא רק כאבן וכעץ ביד מי שמשליך אותו שהוא הרוצח. רבי חיים מסביר, כי אכן באופן זה אין צריך להיתר של "מאי חזית", והיתר זה נחוץ, לו יצויר שהוא היה נחשב לרוצח על ידי השלכתו על התינוק, שגם אז לא היה צריך למסור את נפשו, מכיוון שהכלל של "מאי חזית" אומר שאין עליו להכריע כלל בין דמו לבין דם השני, וישב ולא יעשה מעשה.
גילוי עריות.
איסורי גילוי עריות מהתורה, שעונשם כרת או מיתת בית דין, כמו עם אשת איש או משכב זכר, הם בגדר ייהרג ואל יעבור.
בנוסף, יחסים של יהודי עם גויה נכלל ב"ייהרג ואל יעבור", ויש מי שאומר שמשום שזהו מהאיסורים החמורים בדרגה של כרת – מאחר שאם המעשה נעשה בפרהסיה, כאשר הדבר ידוע לכל, האיסור הוא כרת, על כן גם אם המעשה נעשה בצנעה, הדין הוא ייהרג ואל יעבור. הטעם לחומרת העניין מובא ברמב"ן מפני שבן של גויה נחשב לגוי ומתייחס אחריה, והוא מוליד בן לעבודה זרה.
לעומת זאת, יחסים של גוי עם יהודייה אינו באיסור כרת אלא באיסור לאו של "לא תתחתן בם" – אם זה בדרך של נישואין, ואם מדובר ביחסים שלא בדרך נישואין אז האיסור הוא איסור מדאורייתא, אך אינו בכלל 'ייהרג ואל יעבור', מכיוון שהאשה אינה עושה מעשה אלא היא כקרקע שאינה עושה כל מעשה, והגוי הוא עושה את המעשה האסור, ולכן כאשר היא אינה מבצעת כל מעשה של התקרבות מצידה, אין חיוב ליהרג אם זה נעשה באונס.
אביזריהו של גילוי עריות.
בתלמוד הבבלי מובא מעשה:
לדעת הר"ן ועוד ראשונים ואחרונים רבים, המעשים הללו (עמידה לפניו ערומה ודיבור עימה מאחורי גדר) כלולים באיסור לא תעשה "לא תקרבו לגלות ערוה", ואיסור זה נחשב לאביזריהו (האביזרים הנלווים) של גילוי עריות, ולכן דינו שימות ואל יעבור. לדעת הרמב"ם ועוד ראשונים, פעולות של תאווה הקשורות והמעוררות ליחסי אישות, כמו חיבוק ונישוק - אסורות גם כן מדאורייתא באיסור "לא תקרבו", ולכן אף בהן הדין הוא שייהרג ולא יעבור כדין אביזריהו של גילוי עריות. מאידך, יש אומרים שהאיסור לדבר עימה מאחורי גדר הוא מדברי חכמים, והוכיחו מכך שגם איסור מדברי חכמים שמסתעף מאיסור התורה של "לא תקרבו", בכלל דין ייהרג ואל יעבור. לדעה אחרת, אין להשליך מאותו מעשה על מקרים אחרים, משום ששם אותו אדם גרם לעצמו לחלות, כיוון שנתן עיניו באותה אישה, או משום ששם רפואתו היא מעצם ההנאה מהערווה, אך במקרים שכופים על האדם לעבור על "לא תקרבו" או שיהרגו אותו - יעבור ואל ייהרג.
במקרים של חוסר צניעות, שהאיסור הוא רק מצד הרהור, לא נאמר הדין של ייהרג ואל יעבור.
עבודה זרה.
איסור על עבודת אלילים. חייב למסור את נפשו כדי שלא לעבור על איסור זה, ולמות על קידוש השם. במהלך ההיסטוריה יהודים רבים, במיוחד בספרד בשעת השמד והאינקוויזיציה, וכן אירופה, הקריבו את נפשם ולא הסכימו להמיר את דתם, גם כשמדובר באנשים פשוטים מאוד ואף כאלו שלא שמרו על המצוות עד אז, ולמרות שסבלו עינויים קשים.
שלוש מצוות אלו נמצאות בעשרת הדיברות, והתלמוד במסכת סנהדרין לומד שאין לעבור עליהן בכל מקרה. הן גם נכללות בשבע מצוות בני נח, כלומר כל בני האדם מצווים על קיומן.
המקור שאיסור עבודה זרה הוא בכלל "ייהרג ואל יעבור" הוא מהפסוק: . ודרשו חז"ל: בכל נפשך - אפילו יטלו את נפשך. בתלמוד יש דעה מצמצמת של רבי ישמעאל שסובר שרק עבודה זרה שנעשית בפרהסיה היא בבחינת ייהרג ולא יעבור.
התאבדות כדי להינצל מהחטא.
שאול המלך.
בסוף ספר שמואל א' מסופר על התאבדותו של שאול המלך במלחמה מול הפלשתים. סביב המעשה נחלקו הפוסקים האם מותר היה לשאול לשים קץ לחייו, דבר שנאסר באיסור חמור. יש אומרים שמותר היה לו לעשות כן משום שידע בוודאות שימות במלחמה, בעקבות נבואת שמואל שאותה שמע אצל בעלת האוב. יש אומרים שמותר היה לו להתאבד כדי למנוע חילול השם שהפלשתים יתעללו במלך ישראל ויבזוהו. יש אומרים שמותר היה לו להתאבד כי הפלשתים רצו להעבירו על דת, או להתעלל בו במשכב זכר. מאידך, יש אומרים ששאול אכן נהג שלא כדין כשהתאבד, והיה לו למות על ידי הפלשתים ולא לשים קץ לחייו.