לואיס וואלס, מחבר הרומן המפורסם בן חור, הפך לגנרל במלחמת האזרחים האמריקנית. בעצת רבים מידידיו הוא לקח את פרדריק קנפלר כשלישו. קנפלר נשאר עם וואלס עד לארגון גדוד חי"ר המתנדבים ה-79 של אינדיאנה והפך למפקדו בדרגת קולונל. הוא כיהן בתפקיד זה החל מה-27 באוגוסט 1862 ועד סוף מלחמת האזרחים. בתום מלחמת האזרחים, ב-13 במרץ 1865, הועלה לדרגת בריגדיר גנרל (כבוד) על שירותו הראוי.
כמנהיג צבאי דרש פרדריק קנפלר משמעת חזקה מאוד מחייליו, אך יחד עם זאת הוא היה סולידרי עמם במלוא מובן המילה. הוא חלק את כל הקשיים עם פקודיו, ודאג לחייליו אפילו בתוך הסכנות הגדולות ביותר. הוא מעולם לא ישן בבית מחוץ למחנה שלו ושאף לספק את הטיפול הטוב ביותר האפשרי לחייליו. כשאלה פגשו אותו מדי פעם וזיהו אותו, הריעו לו בהתלהבות.
קנפלר עסק בעריכת דין באינדיאנפוליס לאחר מלחמת האזרחים. ולאחר מכן מונה על ידי הנשיא ה-19 של ארצות הברית רתרפורד הייז לראש משרד הגמלאים (הפנסיה) המחוזי וקנפלר עבד בתפקיד זה שמונה שנים. אחר כך נבחר ליו"ר הוועדה להקמת האנדרטה לחיילים ולימאים. הוא נפטר ב-14 ביוני 1901, בביתו באינדיאנפוליס. כל העיר נפרדה ממנו באהדה רבה ובכבוד. במאמר המערכת של העיתון של אינדיאנפוליס נפרדו ממנו ושיבחו את מעלותיו במלחמת האזרחים. הוא הובא למנוחות בבית העלמין קראון היל באינדיאנפוליס.
קנפלר ויהודי הונגרי אחר, גנרל אף הוא במלחמת האזרחים, דיולה שטאהל-סאמוולד, הגיעו לדרגה הצבאית הגבוהה ביותר שיהודי יכל להגיע אז בצבא ארצות הברית.
חייו הפרטיים.
מנישואיו השניים נולדו לו 6 ילדים.
בארוקדה - קולקטיב הבארוק הישראלי
שמואל בר-נתן
שמואל (ולטר) בר-נתן (ריזנפלד) () היה הרופא הראשון של מגדיאל.
קורות חיים.
בר-נתן נולד בשם ולטר ריזנפלד, בברסלאו, אז חלק מהקיסרות הגרמנית, להוריו נתן ושרה. במהלך שירות צבאי ב-1918 עבר קורס חובשים בהצטיינות, ולאחר שירותו למד רפואה.
עלה לארץ ישראל ב-1933 עם סרטיפיקט של נגרות בנין, כיוון שלא ניתן היה לקבל סרטיפיקט כרופא. התיישב תחילה בירושלים ועבד תחילה כנגר, ובהמשך כרופא מחליף מטעם קופת חולים כללית.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 עבר להתגורר עם משפחתו במגדיאל. היה הרופא הראשון והיחיד במושבה, ואחד היחידים ביישובי דרום השרון. סיפק שרותי רפואה הן לחברי קופת חולים כללית (ממרפאה בביתו) והן לחברי קופת חולים עממית במרפאת הקופה. יצא לביקורי בית רכוב על אתונו "מולה", ובהמשך קיבל מקופת החולים עגלה שנרתמה לאתון. בשבתות ובחגים שימש כרופא תורן ושירת גם את אנשי כפר מל"ל, רמתיים, רמות השבים, כפר הדר ורמת הדר. בשל אי זמינות גורמי רפואה נוספים ביצע שירותים נלווים רבים - שימש גם כאח וחובש, באמצעות מיקרוסקופ שהיה ברשותו ביצע בדיקות מעבדה לדגימות דם ושתן של מטופליו, רקח בעצמו תרופות שהנפיק לחולים. בר-נתן גם הכשיר תושבים למתן עזרה ראשונה.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הוזעק על ידי משטרת הנוטרים לטיפול בפצוע ערבי. במהלך המאורעות ומלחמת העצמאות טיפל בפצועים שנפגעו מירי מקלקיליה הסמוכה. אשתו שושנה עזרה אף היא במתן עזרה ראשונה.
עבד כרופא במגדיאל עד צאתו לגמלאות. היה אהוד מאוד על תושבי המושבה. השתתף בחוג התנ"ך המקומי. טיפח בחצר ביתו שובך יונים, גינת ירק ועצי פרי. בין תחביביו היו נגינה בכינור, אסטרונומיה (כולל לטישת עדשות הטלסקופ שהוא בנה בעצמו), ציור וגידול דגי נוי.
משפחתו.
נישא בגרמניה לאשתו הראשונה, אדלה לבית רוזנברג. בנם יצחק נולד ב-1928. לאחר גירושיו מאדלה, נישא בארץ ישראל לשולמית-הילדה לבית הבר, ועבר עם משפחתו למגדיאל. התאלמן משולמית ב-1940.
ב-1941 נישא לשושנה לבית שטיינברג (1903–2000), אלמנתו של יצחק ספיבק מראשוני מגדיאל, גננת ומורה, חברת ההגנה ולימים זוכת התואר יקירת העיר הוד השרון. יחדיו הם גידלו את בתה של שושנה מנישואיה הראשונים, חוה.
ב-1944 נולד בנם נתן (נתי), שנקרא על שם אביו של שמואל. נתן בר-נתן הוא רופא, מחלוצי השתלות האיברים בילדים בישראל. שימש כרופא בכיר במחלקת ההשתלות בבית חולים ביילינסון וכמנהל המערך להשתלות איברים בילדים במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל.
ב-1948 עיברת שמואל את שם משפחתו מ-ריזנפלד ל"בר-נתן" על שם אביו.
פסאו
פסאו (בגרמנית: Passau) היא עיר בדרום-מזרח בוואריה, גרמניה, על הגבול האוסטרי.
פסאו ידועה גם בשם דרייפלוסשטאדט (בגרמנית: Dreiflüssestadt; מילולית: עיר שלושת הנהרות), על שם שלושת הנהרות שנפגשים בה: הדנובה, האין והאילץ.
משברים בעיר במאה ה-21.
השיטפונות שפגעו בגרמניה בחודשים מאי ויוני בשנת 2013 היו מהחמורים ביותר שחוותה העיר, ורבים מהתושבים פונו מהמקום.
ב-2015, חוותה העיר משבר פליטים; עקב מיקומה של העיר בסמוך לגבול עם אוסטריה, היא היוותה מוקד משיכה למהגרים. מחסומים הוצבו דרך קבע בפאתי העיר, על מנת לאתר אותם. ראש העיר דווח כי במהלך האוקטוברפסט הגיעו למקום כ-10,000 פליטים מדי יום.
איווינד יוהנסון
Wants and Needs
Wants and Needs הוא שיר של הראפר האמריקאי דרייק, בהשתתפות הראפר האמריקאי ליל בייבי, מתוך המיני-אלבום הרביעי של דרייק, "Scary Hours 2". השיר יצא לאור ב-5 במרץ 2021, כרצועה השנייה באלבום, על ידי חברות התקליטים ריפבליק רקורדס ו-OVO סאונד. שני האמנים כתבו את השיר לצד המפיקים קרדו, דז רייט ו-40. השיר הגיע היישר אל המקום השני במצעד הבילבורד הוט 100, ובכך היה שירו החמישי של דרייק שהגיע למקום השני ושירו ה-13 בשני המקומות הראשונים במצעד. הוא הפך גם לשירו של ליל בייבי שהגיע למיקום הגבוה ביותר במצעד.
רקע.
השיר הוא שיתוף הפעולה הרביעי בין דרייק לליל בייבי, לאחר הסינגלים המשותפים "Yes Indeed" ו-"Never Recover", האחרון לצד גאנה, והשתתפות של האמנים ברמיקס לשיר "Life Is Good" של פיוצ'ר בו דרייק משתתף גם בגרסת המקור, לצד דה-בייבי. השיר אף זכה לתשומת לב עקב השערות שדרייק שכב עם דוגמנית העל ואישיות התקשורת האמריקאית קים קרדשיאן, גרושתו של הראפר האמריקאי קניה וסט. הריב המתוקשר של דרייק ווסט כלל מחלוקות רבות, שהחלו בסביבות 2010.
ביקורות.
ג'ורדן רוז מוראייטי הרגיש כי "ליל בייבי גונב את ההצגה" ו"דרייק מתיישב במושב האחורי לאחר שהעביר וורס עם זרימה יוצאת דופן מכוונת כשליל בייבי משתלט על המערכה השנייה ומגמל לחלוטין את הופעת האורח שלו", והשיר "היה רק תערוכה של ליל בייבי, כשהראפר מאטלנטה מוכיח שיש לו עדיין הרבה במיכל אחרי הצריבה של 2020".
בחודש יוני 2021 דירג בילבורד את השיר במקום ה-32 ברשימת "50 השירים הטובים ביותר בשנת 2021 עד כה". מגזין "Complex" דירג את השיר במקום ה-18 ברשימת ״50 השירים הטובים ביותר לשנת 2021 (עד כה)״.
המוזיאון המרכזי של הכוחות המזוינים (רוסיה)
המוזיאון המרכזי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Центральный музей Вооружённых Сил Российской Федерации) הוא מוזיאון להיסטוריה צבאית במוסקבה ברחוב הצבא הסובייטי בעיר, שנוסד בשנת 1919. שטח המוזיאון הוא 5000 מ"ר, ומחולק ל-24 אולמות. בשטחו ישנה גם תצוגת רחוב של דגמי ציוד צבאי.
ישנן תוכניות להעברת המוזיאון לפארק פטריוט שבפרברי מוסקבה למתחם המוזיאון הראשי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
היסטוריה.
המוזיאון נוסד ב-23 בדצמבר 1919 בהוראת המועצה הצבאית המהפכנית של הרפובליקה מספר 2207 ונקרא על שם הצבא האדום של הפועלים והאיכרים. זהו המוזיאון ההיסטורי והמהפכני הראשון שנוצר לאחר מהפכת אוקטובר. מועצת העיר מוסקבה העבירה למוזיאון את הקומות הראשונות של בית המסחר ומבנה בסמטת וטושני. בשנת 1920 נפתחה שם התערוכה הראשונה "חיי הצבא האדום וחיל הים", שהתקיימה בכיכר האדומה. ברחוב הוצגו תערוכות גדולות של מטוסים וציוד אספקה.
בקיץ 1921 שונה שמו של המוזיאון למוזיאון הצבא האדום וחיל הים, ובמרץ בשנה שלאחר מכן הוא הועבר לאחוזה ברחוב קרופוטקין (כיום פרצ'יסטנקה 12/2). השטח החדש לא היה מוכן בזמן, ולכן חלק מהמיצגים הוכנסו לסככה או הוחזרו לבעליהם לשעבר. המוזיאון היה כפוף למשרד לחקר ושימוש בחוויית המלחמה במטה הצבא האדום ובשנת 1923, לרגל יום השנה לצבא האדום, הכין המוזיאון את התערוכה "רכבת טרוצקי". לא היה מספיק מקום לתערוכה באחוזה, ולכן הוא אורגן בבניין האקדמיה הצבאית בווזדוויצ'נקה. בשנת 1924 עבר המוזיאון למתחם, במקביל הוא הועבר לכפיפות האקדמיה הצבאית של הצבא האדום, אך פחות משנה לאחר מכן הוחזר למקומו הקודם.
בפברואר 1927, על פי צו המועצה הצבאית המהפכנית, המוזיאון הועבר לאחריות המינהל הפוליטי של הצבא ועבר לבניין הבית המרכזי של הצבא האדום, שם הוא השתכן במשך 38 שנה. לאחר מכן נוצרה במוזיאון תערוכת קבע בת שלושה חלקים: הכוחות המזוינים של המהפכה הפרולטרית בשנים 1905–1917, מלחמת האזרחים, תקופת בנייתו השלווה של הצבא האדום.
במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה פונו חלק מאוספי המוזיאון. צוות המוזיאון לא הפסיק לחפש שרידים צבאיים: בשנים 1943 עד 1945 נערכו 20 משלחות חיפוש לחזית. מנהיגי המוזיאון בשנות המלחמה היו הקומיסר הגדודי ולדימיר איוואנוביץ' פדיאנין (מ-17 בינואר 1940 עד נובמבר 1943), קולונל פיוטר ניקולאייביץ' לוגינוב (מנובמבר 1943 עד יולי 1944), קולונל איוואן אלכסייביץ' גוריושקין (מיולי 1944 עד מרץ 1949). דגל הניצחון - דגל תקיפה שהונף ב-1 במאי 1945 על בניין הרייכסטאג - הועבר לחזקת המוזיאון ב-10 ביולי.