האיילון הגדול תואר לראשונה על ידי הזואולוג הצרפתי פרדריק קיוויה (Frédéric Cuvier) ב-1822. אורך גופו העגלגל של האיילון הגדול הוא 70 - 75 ס"מ, ואורך זנבו נע בין שמונה לעשרה סנטימטרים. גובהו 30 עד 35 ס"מ, ומשקלו נע בין 5 ל-8 ק"ג. מידותיו אלו מעמידות אותו בתור אחד מבעלי החיים הקטנים בסדרת מכפילי הפרסה (בגודל של פודו), אך יחסית לקרוביו הזעירים הוא נחשב לגדול שבסוג. ראשם של האיילונים הגדולים קטן ומחודד. אפם שחור ועיניהם גדולות. רגליהם ארוכות ודקות, עד כדי כך שקוטרן הוא כקוטרו של עיפרון. צבעם הכללי הוא חום - כתום, אך חלקם התחתון, סנטרם וחזם לבן. כמו כל האיילוניים ובשונה ממעלי גירה אחרים, לאיילון הגדול אין קרניים, ובמקומן יש לזכרים ניבים עליונים גדולים ומוארכים יחסית.
משך ההריון נע בין 152 ל-155 ימים, ובסופו נולד ולד אחד (לעיתים רחוקות שניים). מספר שעות לאחר הלידה, יזדווגו הזכר והנקבה שנית, וכך הנקבה נמצאת במרבית זמן חייה בהריון. בעת הלידה הוולדות נמצאים במשקל הנע בין 3.5 ל-4 קילוגרמים והם מפותחים למדי, וכבר לאחר כמחצית השעה לאחר לידתם יוכלו לעמוד. בזמן היניקה הם יעמדו על שלוש רגליים. הם נגמלים מיניקה בגיל שניים עד שלושה חודשים, ויגיעו לבגרות מינית בגיל ארבעה חודשים וחצי לערך. תוחלת חייהם בשבייה עשויה להגיע ל-16 שנים. הפרט המבוגר ביותר שנמצא היה בן 16.7 שנים.
האיילונים הגדולים הם בעלי חיים סוליטריים, כלומר הם נוטים לחיות בגפם, כאשר היוצא מן הכלל הוא עתות הרבייה. הם פעילי לילה, והם יוצרים עקבות קטנים בנועם במעבה החורש. הסוליטריות בה הם חיים מביאה לכך שהם אינם מנהלים מבנה חברתי מוגדר והיררכי, ולכן הקרבות אותם מנהלים הזכרים על הנקבות קצרים מאוד, ובמהלכם הם נועצים זה בזה את ניביהם. על מנת לבדוק אם הנקבה מוכנה להזדווג, הזכר ישפשף על הנקבה בלוטה מיוחדת שנמצאת על הלסת התחתונה שלו. במידה והנקבה אכן לא מוכנה, היא פשוט תעזוב את המקום. בנוסף, האיילון הגדול מפגין התנהגות טריטוריאלית מאוד, והוא נוהג לסמן את הטריטוריה שלו באמצעות שתן, צואה ובאמצעות ההפרשה של הבלוטה שבלסתו התחתונה. בעוד הזכרים נוטים לשנות מקום חיות בכל שנה, הנקבות דווקא יישארו בטריטוריה שלהן. כאשר הוא נרגש או כעוס, האיילון ירקע ברגליו בקצב של כארבע רקיעות לשנייה.
האיילון הגדול ניזון מפירות שנשרו, מגרגרים, מצמחים מימיים, מעלים, משיחים ומעשבים. הם לעיתים משמשים כמקור מזון לילידים באזור תפוצתו, אולם הם משמשים גם כחיות מחמד שכן קל מאוד לביית אותם. הם מאוימים בשל אובדן בתי גידול, בגלל בשל בירוא יערות ובשל ציד. הטורפים הטבעיים שלהם הם נחשים, עופות גדולים ויונקים טורפים. מצב השימור של האיילון הגדול, לפי הרשימה האדומה של IUCN, הוא "ללא חשש" (Lease Concern; LC), אולם תת-המין שלו, "Tragulus napu nigricans" מוגדר במצב "פגיע" (Vulnerable; VU).
קטגונוס צ'אקו
קטגונוס צ'אקו (שם מדעי: "Catagonus wagneri") הוא מין פרסתן דרום אמריקאי דמוי-חזיר השייך למשפחת הפקאריים והמין היחידי בסוג קטגונוס ("Catagonus"). הוא קרובו של הפקארי הנכחד פלטיגונוס.
תיאור.
הקטגונוס אנדמי לפרגוואי, בוליביה ודרום ברזיל. עד שנת 1975 היה נחשב הקטגונוס בקהילת החוקרים כחיה שנכחדה וזוהה רק על סמך שלדים.
הוא מזכיר מעט את פקארי הצווארון אך גדול יותר ומגיע לאורך ממוצע של 90 עד 110 ס"מ, גובה של 50 עד 70 ס"מ ומשקל של 30–40 ק"ג. לקטגונוס אין דו-צורתיות זוויגית בולטת. פרוותו גסה וצבעה אפור כהה עם שערות לבנות בתחתית הלסת, הסנטר והחזה. לאורך הראש, העורף והגב הקדמי בולטת רעמה פרועה.
הקטגונוס חי בקבוצות קטנות של 4 עד 10 פרטים באזורים יבשים ומדבריות קקטוסים, בהם הוא מחפש מזון מהחי ומהצומח ובעיקר פירות וזרעי קקטוסים וכן פירות ברומליים. אויביו העיקריים הם הפומה והיגואר, מהם הוא נמלט בבריחה מהירה ובצווחות חזקות.
האיום הגדול ביותר עליו כיום הוא פגיעה בבית גידולו, הפרדת אוכלוסיות, ציד לא חוקי ומחלות שהופצו בידי האדם וחיות בית שאיתו. הפקארי הוא חיה מוגנת כיום אך ההגנה עליו לא תמיד נאכפת בצורה מספקת.
חזיר מזוקן
חזיר מזוקן (שם מדעי: "Sus barbatus") הוא מין בסוג חזיר החי בדרום-מזרח אסיה ומצוי בטבע בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות.
מאפיינים.
החזיר המזוקן נפוץ ביערות הגשם של סומטרה ובורנאו. אורכו בין מטר ל-1.65 מ', גובהו כ-80 ס"מ ומשקלו כ-150 ק"ג. עורו חום ופרוותו דלילה. זיפים דקים וצהובים משני עברי פניו יוצרים מעין זקן, על שמו קרוי המין.
חזירים אלו חיים בעדרים, בדרך כלל קטנים אך יכולים להגיע עד לגודל של 200 פרטים. הם עוקבים פעמים רבות אחרי להקות של קופי מקוק וגיבון, וניזונים משאריות הפירות שאלו משליכים ארצה. לרוב הם נשארים באותה טריטוריה, אך אחת לשנה הם נודדים. בעת הנדידה, מספר משפחות יתאחדו מאחורי זכר אחד וינדדו יחדיו.
אורך ההריון של נקבת החזיר המזוקן הוא כ-4 חודשים. בסופו היא נפרדת מהעדר ובונה לעצמה בסבך השיחים קן מזרדים ועלים, שגודלו עד שני מטר. לאחר מכן היא ממליטה שגר של 2–8 גורים מפוספסים, שנשארים לצידה במשך השנה הראשונה לחייהם.
החזיר המזוקן ניזון מפירות, שורשים, שלשולים ואשפה. טורפיו העיקריים הם טיגריס, נמר, פיתון והאדם.
גן החיות הראשון שהצליח לגדל חזירים ממין זה היה גן החיות של סן דייגו, מאז מין זה מגדול בעוד כמה גני חיות כמו גן החיות של לונדון, גן החיות של ברלין, גן החיות של גלדיס פורטר, גן החיות של מלזיה, גן החיות של סאותוויק, גן החיות של פילדלפיה, גן החיות של סינגפור וגן החיות של טייפניג.
חזיר בר
חזיר בר (שם מדעי: "Sus scrofa") הוא מין חזיר. הוא יונק אוכל-כול שחי בעדרים. כיום חזיר הבר מצוי לאורך אירופה, המזרח התיכון (לרבות בישראל), בדרום ודרום-מזרח אסיה. עם זאת האדם הפיץ אותו לאזורים שונים כמין פולש הרסני, בעיקר באיים בהם לא היו הרבה יונקים.
חזיר זה הוא האב הקדמון של חזיר הבית, אשר לעיתים נחשב לתת-מין שלו ("Sus scrofa domestica"). מספר חזירי בית התפראו בטבע והם מכונים בטעות כ"חזירי בר", אף שהם חזירי פרא .
מבנה.
גופו של חזיר הבר קומפקטי, ראשו גדול ורגליו קצרות יחסית. צבע הפרווה משתנה מאפור כהה ועד לשחור או חום, ובמרכז אסיה יש אפילו חזירי בר לבנים. בחורף הפרווה מעט צפופה יותר, וגודל החזיר משתנה בהתאם לאזור. במרכז אירופה נקבות בוגרות (חמש שנים או יותר) מגיעות לאורך גוף של כ-135 ס"מ ומשקל של 55–70 ק"ג, ואילו זכרים בוגרים אורך גופם הוא כ-153-240 ס"מ ומשקלם – 66 עד 272 ק"ג. באזורים מסוימים, כמו אסטרחן וקווקז, הזכרים מגיעים עד לאורך של 200 ס"מ ומשקל של 200 ק"ג. החטים (הניבים) משמשים כנשק וגדלים באופן רציף. החטים התחתונים של הזכרים מגיעים לאורך של 20 ס"מ ובמקרים מיוחדים יכולים להגיע אפילו 30 ס"מ. החטים העליונים מעוקמים כלפי מעלה אצל הזכרים, והם מושחזים באופן קבוע אחד בשני כדי ליצור חט חד. אצל הנקבות, החטים קטנים יותר. זנבם באורך 21 עד 38 ס"מ, ואוזניהם באורך 24 עד 26 ס"מ.
תפוצה.
חזיר הבר מצוי במקור בצפון אפריקה וברוב אירואסיה, מהאיים הבריטיים עד יפן ואיי סונדה. בכיוון הצפון, חזיר הבר התפשט עד לדרום סקנדינביה ודרום סיביר.
במאות השנים האחרונות, תפוצתו של חזיר הבר השתנתה באופן קיצוני בשל פעילות של האדם, וייתכן שגם בשל שינוי האקלים. הם נכחדו מבריטניה בסביבות המאה ה-13. ב-1610 המלך ג'יימס הראשון החזיר אותם מחדש לפארק הגדול בווינדזור. ניסיון זה נכשל עקב ציד בלתי חוקי, וניסיונות מאוחרים יותר נכשלו מאותה סיבה. ועד 1700 לא נשארו בכלל חזירי בר בבריטניה. חזירי הבר נכחדו מדנמרק בתחילת המאה ה-19, וב-1900 הם נכחדו גם מתוניסיה ומסודאן. במדינות אחרות כמו גרמניה, אוסטריה ואיטליה הצטמצמה תפוצתם משמעותית. ברוסיה חזירי הבר נכחדו באזורים נרחבים בשנות ה-30.
מאידך, בצרפת חיה אוכלוסייה גדולה וגדלה של חזירי בר, וצדים אותם לצורכי מזון ושעשוע, במיוחד באזורים הכפריים במרכז ובדרום המדינה. ב-1950 חזיר הבר הופיע מחדש באזורים נרחבים בצפון אסיה. עד 1960 הם נמצאו בסנקט פטרבורג ובמוסקבה, ועד 1975 הם נמצאו בארכנגלסק ובאסטרחן. בסביבות 1970 הם נמצאו בדנמרק ושוודיה, כתוצאה מבריחה של חזירי בר מגן חיות. בסביבות 1990 הם נמצאו גם בטוסקנה שבאיטליה. כמו כן, הם נפוצים מאוד במדינת ישראל מאזור שפלת יהודה וירושלים ועד לחרמון, זאת על אף הידלדלות הפרטים.
בחיפה יש תופעה של חזירי בר ברחובות העיר. הם שוכנים בוואדיות במשך היום, ועם החשיכה, בעיקר בשעות הקטנות של הלילה, מגיעים אל הרחובות הקרובים לוואדיות. תופעה דומה קיימת בעיר רומא. תועד גם מקרה ב-11 יוני 2017, בו חזירי בר הסתובבו באזור קריית אונו וגני תקווה, וההשערה היא שהם הגיעו מאזור החולות הסמוך.
ייבוא חזירי בר.
בתחילת המאה ה-20 יובאו פרטים של חזיר הבר לארצות הברית לצורך ציד, וחלקם הוכלאו עם חזירי בית. בדרום אמריקה, גינאה החדשה, ניו זילנד, אוסטרליה ובאיים אחרים חזירי הבר יובאו על ידי בני אדם וחלקם הוכלאו עם חזירי בית.
התנהגות.