בכל עונה מקבלים חמישה או שישה משתתפים ישראליים מצלמה ומתבקשים על ידי ההפקה לתעד את חייהם למשך שנה שלמה ללא הפסקות. בכל שבוע מעבירים המחוברים את התיעוד שלהם להפקת התוכנית. לאחר שפרק מוכן, מתכנסים המחוברים לצפייה משותפת בפרק במשרדי ההפקה, דנים בו ומאשרים אותו לשידור. בנוסף, לעיתים ההפקה מחלקת מצלמות נוספות, במקרה של בני זוג, בני משפחה או חברים שהסיפור האישי שלהם תומך ומאיר בזויות נוספות את הסיפור של הדמות הראשית.
משתתפי התוכנית.
הגילאים אשר מצוינים להלן נכונים לתחילת העונה הרלוונטית.
עונה חמישית - מחוברים + (2013).
לאחר שתי עונות של "מחוברים" ושתי עונות של מחוברות החליטה ההפקה לאחד את שתי התוכניות ולהפיק עונה בה מככבים גברים ונשים יחד. החל מעונה זו התוכנית נקראת "מחוברים +".
עונה שישית - מחוברים + 2 (2014).
עונה שישית לסדרה מחוברים. עונה שנייה תחת המותג "מחוברים+", בה המשתתפים הם גברים ונשים כאחד.
עונה שביעית - מחוברים + 3 (2016).
עונה שביעית לסדרה, ועונה שלישית תחת המותג "מחוברים+", עלתה לשידור ב-20 במרץ 2016.
עונה שמינית (2017).
עונה שמינית לסדרה, הפעם שוב בשם "מחוברים" (על אף שגם בה משתתפים גברים ונשים כאחד). עלתה לשידור ב-19 בספטמבר 2017.
עונה תשיעית (2021).
עונה זו ששוב משודרת תחת השם "מחוברים" החלה את צילומיה באוגוסט 2020 ועלתה ב-14 באפריל 2021.
עונה עשירית (2022).
עונה זו צפויה לעלות במהלך שנת 2022 ותהיה עונת העשור לתוכנית.
קישורים חיצוניים.
מידע וכתבות:
ביקורות:
מחלף אונו
מחלף אונו הוא מחלף המחבר את הערים פתח תקווה וקריית אונו עם כביש 471 ואת גבעת שמואל עם דרך יצחק רבין וגני תקווה עם רחוב רחוב רפאל איתן/דרך התקווה
בבסיס המחלף גשר באורך 80 מטר החוצה את כביש 471 ומחבר בין פתח תקווה בצפון וקריית אונו בדרום, צורת המחלף דומה בצורתו למחלף יהלום כאשר בקצותיו צמתים מרומזרים, למעט המגיעים מכיוון מזרח בכביש 471 ופונים לכיוון פתח תקווה המשתמשים ברמפה סיבובית ללא צורך בעצירה.
המחלף משמש את תושבי האזור ומחבר בין שני הרחובות הראשיים;דרך יצחק רבין הנמצאת בפתח תקווה, דרך לוי אשכול הנמצאת בקריית אונו וגם כן רחוב רפאל איתן/דרך התקווה המשמש את תושבי פסגת אונו וגני תקווה
המחלף סמוך לשכונת פסגת אונו ולקאנטרי קלאב המשמש את תושבי השכונה ואחד מכבישי הגישה הראשיים לשכונה. סמוך למחלף קיים גן אירועים בשם "הבאר של סבא" וגם כן פארק כפר גנים ג.
המחלף נחנך בשנת 2007 יחד עם סלילת כביש 471,ב-2019 החלו במקום עבודות תשתית ושיקום נופי.
סמור מחמד
אברהם בן ארויה
יוסף פאטאי
גרישה פייגין
גרישה פייגין ( 1926–2016) קצין בכוחות המזוינים של ברית המועצות, שהיה במשך 15 שנה מסורב עלייה. בשנת 1971 עלה לישראל.
ביוגרפיה.
הירש פייגין נולד בדאוגבפילס, לטביה בדצמבר 1926. לאחר פלישת הצבא הנאצי לברית המועצות ביוני 1941 הצליח להימלט מזרחה. התיישב בעיר זאינסק שבטטרסטן.
בשירות הצבא האדום.
בשנת 1943, והוא בן 16, התגייס פייגין לצבא האדום. הוא עבר קורס מפקדי כיתות ויצא לחזית הגרמנית. במהלך המלחמה השתתף בשחרור ורשה ובכיבוש ברלין. לאחר פציעתו ב-1945 עבר הכשרה בקשרות-תעופה ושירת ביחידת נ"מ. בנובמבר 1954 שוחרר פייגין מהצבא בדרגת סרן עקב דעותיו ושאיפותיו הציוניות, כשבאמתחתו שבעה עיטורי הצטיינות.
מאבקו למען עלייה לישראל.
לאחר שחרורו פנה פייגין לשלטונות ברית המועצות בבקשה להתיר לו לעלות לישראל. במשך 15 שנה נענה בשלילה 24 פעמים. באותה תקופה סבל התנכלויות מצד הקג"ב. עשרות פעמים הוא נעצר ונערכו חיפושים בביתו. בדצמבר 1970 עדיין היה בלתי מוכר לרוב הציבור בישראל. אז התרחש המקרה שפרסם אותו באחת. באקט של מחאה, החזיר פייגין את המדליות לממשלה הסובייטית. משהוחזרו אליו, חילק פייגין את המדליות לילדים ברחובות ריגה. המעשה הקיצוני גרר את אשפוזו בכפייה של פייגין בבית חולים פסיכיאטרי בריגה. פייגין שהה בבית החולים מספר 14 במשך כשלושה שבועות עד ששוחרר. ב-30 בינואר 1971 קיבל פייגין סוף סוף אישור יציאה מברית המועצות.
בישראל.
ב-11 בפברואר 1971 נחת פייגין בנמל התעופה בלוד והתקבל על ידי פעילי עלייה שעלו לפניו, בהם דוד חבקין, חברים לעט ישראלים ונוער של בני עקיבא. ההתרגשות הייתה רבה. פייגין שלא ידע עברית נרתם מיד לעשייה ציבורית.
עוד באותו חודש השתתף בוועידה היהודית העולמית על מצב יהודי ברית המועצות שהתקיימה בבריסל.
במרץ 1971 הצטרף פייגין למפלגת העבודה. הוא התמנה למרכז ענייני הקליטה בסולל בונה. במשך שנים רבות שימש יושב ראש התאחדות עולי ברית המועצות.
פייגין הוא אחד מסמלי העלייה מברית המועצות. במערכון "העולה המיליון" של הגשש החיוור (1971), נשאל העולה האם זה נכון שהוא החזיר להם את המדליות. במרץ 1971, הפגינו הפנתרים השחורים בירושלים. על אחד השלטים שהונפו בהפגנה נכתב "מתי אבוטבול יהיה פייגין?", במחאה על הפער בין התמיכה לה זוכים עולים חדשים לבין הזנחת העולים הוותיקים.
חיים פרטיים.
ב-1956 נישא פייגין ליהודיה מפולין מתוך תקווה שהדבר יסייע בידו לצאת מברית המועצות, אך השניים התגרשו.
לאחר עלייתו, באוקטובר 1971, נישא פייגין ליפה רייך, צברית שהייתה סגנית מלכת היופי כעשור קודם לכן. את החופה ערך הרב שלמה גורן.
דימות תהודה מגנטית גרעינית
תרבות יפן
תרבות יפן התפתחה במשך מעבר למילניום, החל בתקופת ג'ומון הפרהיסטורית, ועד תרבות המאה ה-21, המשלבת השפעות מאסיה, מאירופה ומצפון אמריקה. יפן עברה תקופת בידוד ממושכת מהעולם החיצון במהלך מרבית תקופת אדו, עד לפתיחתה לעולם המערבי בתקופת מייג'י.
מרבית היפנים אינם משתייכים באופן רשמי לדת מסוימת, אך נוהגים לשלב מנהגים דתיים באירועים מסוימים בחייהם, בדומה לסינקרטיזם. הדתות הבולטות הן הבודהיזם, השינטו והנצרות.
השינטו (神道) היא הדת הנפוצה ביפן, מקורה במדינה זו, והיא מתקיימת בה באופן בלעדי. השינטו קדם להגעת הבודהיזם ליפן, והוא מאגד תחתיו את המיתולוגיה היפנית, ולפיכך זוהי דת פוליתאיסטית. עקרונות הדת קשורים למשפחה ולקהילה, אהבת הטבע וטוהר, אין לה ספרי קודש, או למאמיניה רצון להפיץ את הדת. מכיוון שדת זו היא מאוד סובלנית, התאפשר קיומה לצד הבודהיזם.
הבודהיזם הגיע ליפן דרך קוריאה במאה ה-6. בתוך יפן נוצרו זרמים וכתות שונות, כחלק מזרם המהאיאנה, שהבולט בהם הוא הזן בודהיזם. אף על פי כן, הזרמים הנפוצים ביותר הם בודהיזם הארץ הטהורה ובודהיזם הארץ הטהורה האמיתית, שאינם דורשים ממאמיניהם אורח חיים נזירי, וניצ'ירן.
הנצרות הגיעה ליפן באמצע המאה ה-16, בעיקר על ידי כמרים קתולים, ותפסה אחיזה בעיר נגסאקי. עם זאת, פחות ממאה שנים לאחר מכן פרסמו הרשויות צו האוסר על האמונה הנוצרית וכל הכמרים גורשו מהמדינה. היפנים הנוצרים שנותרו נאלצו לרדת למחתרת, ורק במאה ה-19 התגלו מחדש.
בנוסף לכך, ביפן חיים מספר מיעוטים דתיים כדוגמת יהודים, הינדואיסטים ומוסלמים. אף על פי שאינן דתות רשמיות, היו לקונפוציאניזם ולטאואיזם השפעות רבות על התפתחות החברה היפנית.
השפה היפנית.
השפה היפנית מדוברת בעיקר ביפן עצמה, אך ישנן קהילות מהגרים יפנים ברחבי העולם. זוהי שפה צירופית, הניכרת במערכת של הונוריפיות (honorifics) המשקפת את הטבע ההיררכי של החברה היפנית. כל זאת בעזרת תבניות פעלים ואוצר מילים מסוים המציין את הסטטוס החברתי היחסי של הדובר, המאזין, והאדם המוזכר בשיחה. באופן יחסי, בשפה יש מבחר צלילים קטן, ומערכת טונאלית משמעותית.
השפה היפנית נכתבת בשילוב של שלושה כתבי יד: אותיות סיניות מותאמות הנקראות קאנג'י (kanji - 漢字), ושני כתבים הברתיים שנוצרים מאותיות סיניות מותאמות. הם נקראים הירגאנה (hiragana - 平仮名) וקטקאנה (katakana - 片仮名). ביפנית המודרנית נעשה שימוש לעיתים קרובות גם באלפבית הלטיני רומאג'י (rōmaji - ローマ字), בעיקר לשמות של חברות, לוגואים, פרסומות והקלדת טקסט יפני אל תוך המחשב.
ספרות יפנית.
הספרות היפנית המוקדמת הושפעה רבות מהספרות הסינית הקלאסית ואף נכתבה בסינית. גם לספרות ההודית הייתה השפעה על הספרות היפנית בדרך הבודהיזם. בסופו של דבר התפצלה הספרות היפנית לסגנון ייחודי, וסופרים יפנים החלו לכתוב על יפן, אם כי ההשפעה הסינית הקלאסית נותרה עד שלהי תקופת אדו במאה ה-19. מאז נפתחה יפן בפני
העולם המערבי במאה ה-19, התקיימו חילופי השראה בין ספרות המערב וספרות המזרח.
מוזיקה יפנית.
המוזיקה היפנית כוללת מגוון גדול של סגנונות מסורתיים ומודרניים. תעשיית המוזיקה היפנית היא השנייה בגודלה בעולם, אחרי ארצות הברית, ומורכבת בעיקר מאמנים יפנים.
המוזיקה היפנית המסורתית שונה מהמוזיקה המערבית במספר התווים בסולם ושיטת התיווי. במוזיקה המסורתית משתמשים במגוון רחב של כלי נגינה, החל בכלי מיתר כגון שמיסן וקוטו, תופים כגון הטאיקו, כלי נשיפה כגון השאקוהאצ'י, ועוד.
הקריוקי תופס מקום חשוב בתרבות הפנאי בחברה היפנית. ניתן למצוא במועדוני לילה רבים מערכות קריוקי, ואף בפאבים.
אמנות יפנית חזותית.
ציור.
לציור שורשים עמוקים בהיסטוריה של יפן, מאחר שמכחולים שימשו עד לעת המודרנית כלי כתיבה, ולפיכך המעבר מכתיבה לציור היה טבעית. תהליך יצור הנייר הגיע ליפן מסין במאה ה-7, ולבסוף התפתח ממנו הואשי, הוא הנייר היפני המסורתי. ביפן של ימינו עדיין נעשה שימוש בטכניקות ציור יפניות מסורתיות, אך השימוש בטכניקות מערביות, או כאלה שהגיעו מאסיה היבשתית, נפוצות מאוד.