בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 החלה הרכבת התחתית של לונדון להוביל מאות אלפי קונים וקונות מהפרברים אל בתי המסחר של הווסט אנד שם הוקמו באותה עת בתי הכלבו הגדולים הראשונים שכללו בנוסף למסחר גם בתי קפה ותה, חדרי קריאה, פינות לכתיבה ומנוחה ומועדוני נשים. כך הפך הווסט אנד למרחב עירוני מוגן ובטוח לבילוי חופשי עבור נשים מהמעמד הבינוני שנעו בגפן. הרחובות התמלאו בחלונות ראווה גדולים ומפוארים ובכרזות פרסומת.
התיאטרון באזור.
התיאטרון הראשון בווסט אנד היה ה"רויאל" (Theatre Royal), הוא נפתח ב-7 במאי 1663 ונשרף בשרפה הגדולה של לונדון. גם כיום ניצב באותו מיקום (Drury Lane) תיאטרון בשם "רויאל". תיאטראות ותיקים חשובים נוספים באזור הם תיאטרון היימארקט, שנפתח ב-1720 ובית האופרה המלכותית, קובנט גארדן שנפתח ב-1732.
תיאטרון אדלפי (Adelphi) בסטרנד, שנפתח ב-1806 ותיאטרון אולד ויק (Old Vic), שנפתח בגדה הדרומית של התמזה ב-1818 הרחיבו את הפעילות התיאטרונית של ה"וסט אנד" אל מעבר לגבולות הגאוגרפיים הצרים של הרובע. ב-1881 נפתח בסטרנד תיאטרונם של גילברט וסאליבן, תיאטרון סבוי.
המופעים המרכזיים בתיאטרונים הם מופעי קומדיה, אופרה ואופרטות, מחזות זמר ותיאטרון קלאסי (מחזות שייקספיר וקלאסיקות של המאה ה-19 כגון צ'כוב, איבסן, אגתה כריסטי וכדומה) בבימוי שמרני ועשיר מבחינת תפאורה ותלבושות ועם שחקנים וזמרים מהשורה הראשונה.
אחת מהתופעות המאפיינות את התיאטרון של וסט אנד הוא הפקות הנמשכות לאורך שנים רבות. למשל "The Mousetrap" ("מלכודת העכברים") מאת אגתה כריסטי שמוצג מאז 1952 ללא הפסקה, "Les Misérables" ("עלובי החיים") על פי ויקטור הוגו שמוצג מאז 1985, "Cats" מאת אנדרו לויד ובר לפי שיריו של טי. אס. אליוט שהוצג במשך 21 עונות מ-1981, סטארלייט אקספרס, גם הוא מחזמר מאת אנדרו לויד ובר, שרץ מאז 1984 ועוד.
פאפאיי
דגל אראגון
דגל אראגון הוא דגלה של הקהילה האוטונומית הספרדית אראגון. עיצובו של הדגל הוא דגל צהוב עליו ארבעה פסים אדומים אופקיים, כדגלה של קטלוניה, מוטען בסמל הקהילה. העיצוב נשען על סמלם ההרלדי המסורתי של מלכי אראגון, המוטות של אראגון, עיצוב לו שותפים דגלי שלושה קהילות אוטונומיות נוספות.
הדגל מתוקנן תחת סעיף 3 לחוק האוטונומיה אשר קובע כי דגלה המסורתי של הממלכה הוא דגלה של הקהילה. הדגל הוכר חוקית ב-16 באפריל 1984.
גידו וסטרוולה
גידוֹ וֶסטֶרוֶולֶה (; 27 בדצמבר 1961 – 18 במרץ 2016) היה פוליטיקאי גרמני. כיהן בשנים 2009–2013 כשר החוץ בממשלתה השנייה של אנגלה מרקל. בשנים 2009–2011 כיהן גם כסגן קנצלרית גרמניה. בשנים 2001–2011 היה יושב ראש המפלגה הדמוקרטית החופשית בגרמניה. היה להומוסקסואל הגלוי הראשון שכיהן בתפקידים בכירים אלה.
חייו.
וסטרוולה נולד בבאד הונף שבמדינת נורדריין-וסטפאליה. הוא למד עד שנת 1991 משפטים באוניברסיטת בון, וב-1994 השלים דוקטורט במשפטים באוניברסיטה הפתוחה של האגן עם עבודה על "חוקי המפלגות והארגונים הפוליטיים של בני נוער".
הצטרף למפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP) ב-1980, ונמנה עם מקימי המשמרת הצעירה של המפלגה, 'הליברלים הצעירים'. הוא חבר המועצה המרכזית של המפלגה מאז 1988, וב-1994 מונה למזכ"ל המפלגה. וסטרוולה נבחר לבונדסטאג (הפרלמנט הגרמני) ב-1996 וירש את וולפגאנג גרהרט בראשות המפלגה בשנת 2002. במסגרת זו כיהן בתפקיד יו"ר האופוזיציה בבונדסטאג. כחודש אחרי הצלחתה של המפלגה בבחירות 2009 (14.9%), הקימה הקנצלרית אנגלה מרקל קואליציה עם ה-FDP; במסגרת ההסכם הקואליציוני מונה גידו וסטרוולה לשר החוץ של גרמניה ולסגן הקנצלרית.
בחודש מאי 2001 נבחר כמנהיג מפלגתה- FDP, משרה שהחזיק בה עד אפריל 2011, אז הודיע שהוא מעדיף להתרכז בתפקידו כשר החוץ.
כיהן כשר החוץ הגרמני בממשלתה השנייה של אנגלה מרקל (28 באוקטובר 2009 – 17 בדצמבר 2013). במהלך הקדנציה פרש מתפקידו כיו"ר המפלגה הליברלית עקב הפסדים משמעותיים של מפלגתו בבחירות המקומיות בגרמניה ולאור רצונו להתמקד בתפקידו כשר החוץ. בשל הנסיבות, פרש גם מתפקידו כסגן קנצלרית גרמניה, והעביר זאת למחליפו, פיליפ רסלר, עד לאחרונה שר הבריאות וכיום שר הכלכלה.
ב-1 בפברואר 2012 במוזיאון יד ושם בירושלים חתמו בשם ממשלת גרמניה, גידו וסטרוולה ובשם ממשלת ישראל שר החינוך גדעון סער, על סיוע כספי למוסד ההנצחה בסך מליון יורו בשנה (כ-5 מיליון שקל) לתקופה של עשר שנים.
ב-20 ביוני 2014 דווח כי ווסטוולה לקה בלוקמיה חריפה וב-18 במרץ 2016 נפטר מהמחלה בבית חולים בקלן.
הובא לקבורה בבית הקברות "מלאטן" של העיר קלן, אחרי טקסים דתיים קתוליים ואוונגליים.
חיים אישיים.
וסטרוולה הוא הומוסקסואל מוצהר. הוא יצא מהארון ב-20 ביולי 2004, במסיבת יום הולדתה ה-50 של אנגלה מרקל, אליה הופיע עם בן זוגו (החל משנת 1988) מיכאל מרונץ. ב-17 בספטמבר 2010 נישא לבן זוגו בבון. מרונץ ניהל את מרוצי הסוסים באאכן ואירועי ספורט אחרים.
אידיי
אידיי (באנגלית: Eday) הוא אי בצפון איי אורקני שבצפון סקוטלנד בממלכה המאוחדת. האי אידיי ממוקם כ-24 ק"מ צפונית לאי מיינלנד (האי המרכזי, והגדול באיי אורקני).
גאוגרפיה.
שטחו של האי כ-27 קמ"ר ומתגוררים בו כ-130 תושבים. מרבית שטח האי הוא אדמת ביצה המכוסה צמחי אברש. באי מחצבות כבול ואבני גיר. באי שטחי קינון רבים לעופות ים.
ממצאים ארכאולוגיים באי, ובהם אבן סטר (אבן ניצבת) ושרידי חדרים (ובהם החדרים וינקוי, בריסייד והנטרסקווי) מהתקופה הנאוליתית מלמדים כי האי היה מיושב כבר בתקופה זו.
האי מקושר לאי מיינלנד בקוי מעבורת המופעלים על ידי מעבורות אורקני. הקו מקשר בין העיר באראלנד שבאי לקירקוול שבמיינלנד. חברת לוגנאייר מפעילה קו תעופה בין שדה התעופה קירקוול שבמיינלנד לשדה התעופה אידיי.
המרכז האירופאי לאנרגיה ימית (European Marine Energy Centre) שמרכזו בסטרומנס שבמיינלנד מפעיל באי אתר ניסויים לבדיקת יכולת הפקת אנרגיה מהגאות והשפל. שותפות אידיי (Eday Partnership) היא קרן מקומית אשר הוקמה לצורך קידום כלכלת האי. השותפות הקימה את המרכז למורשת אידיי (Eday Heritage Centre) אשר נפתח ביולי 2008, והשקיעה בפרויקטים שונים ברחבי האי סכום של 380,000 ליש"ט בין השנים 2005–2007.
הומו פלורסיינסיס
הוֹמוֹ פְלוֹרֵסִיֶּנְסִיס (שם מדעי: Homo floresiensis; "הומו" מלטינית = אדם, "פלורסיינסיס" = מהאי פלורס) הוא מין נכחד מן הסוג אדם, המיוחד בקומתו הנמוכה, כמטר אחד, שבגללה התפרסם בתקשורת בכינוי "הוביט". עצמות של מספר פרטים ממין זה התגלו החל משנת 2003 באי פלורס שבאינדונזיה, ובכללם גולגולת ושלד מפורטים של נקבה בוגרת אחת, וכן כלי אבן שבהם השתמשו ועצמות חיות נכחדות שאותן כנראה צדו. הנפח הפנימי של קופסת המוח בגולגולת הוא הקטן ביותר שנמצא בפרט בוגר כלשהו מסוג האדם – כשליש מגודל המוח של אדם בן-ימינו ודומה לגודלו של מוח קוף אדם.
מחלוקות מדעיות קיימות סביב פלורסיינסיס, וישנם חוקרים שסברו כי אין מדובר במין נפרד באבולוציה של האדם, אלא באוכלוסייה של המין האנושי בן ימינו, הומו ספיינס, שהייתה חולה בפגם גנטי או התפתחותי כלשהו, אולי צורה של מיקרוצפליה או תסמונת דאון. סברה זו נבעה בין השאר מהתארוך הראשוני המאוחר יחסית של הממצאים, 74 אלף עד 13 אלף שנים בלבד לפני זמננו, תקופה החופפת ברובה לתקופת הגירתו של האדם המודרני לאיי דרום-מזרח אסיה ולאוסטרליה. ואולם בשנת 2016 תוקן התארוך של ממצאי פלורסיינסיס לתקופות מעט קדומות יותר – 190 אלף עד 50 אלף שנים לפני זמננו, לפי מספר שיטות שונות של תיארוך רדיומטרי. לפי תארוך זה היה פלורסיינסיס בן-תקופתם של האדם הניאנדרטלי, האדם הדניסובי והאדם המודרני, אך קדום מבני האדם המודרניים הקדומים ביותר הידועים בדרום-מזרח אסיה ובאיי סונדה. בנוסף, מאובני אדם שעדיין לא זוהו וכלי אבן מסותתים שנמצאו בפלורס מתקופות של עד לפני כמיליון שנה, מצביעים על קדמוניותו של יישוב האדם באי, ובכך תומכים באפשרות שפלורסיינסיס היה מין נפרד שמוצאו מהומו ארקטוס או ממיני הומינינים קדומים אף יותר.
גילוי.
הממצאים במערת ליאנג בואה.
שרידי פלורסיינסיס התגלו לראשונה בשנת 2003 על ידי צוות משותף של חוקרים אוסטרלים ואינדונזים, בראשות הארכאולוגים מייקל מורווד מאוניברסיטת ניו אינגלנד בניו סאות' ויילס ותומס סוטיקנה מהמרכז האינדונזי לארכאולוגיה. לאחר הגילוי הראשוני הם צירפו לצוות את הפלאואנתרופולוג פיטר בראון, אף הוא מאוניברסיטת ניו אינגלנד. הצוות היה חלק ממיזם שמומן על ידי המועצה האוסטרלית למחקר, במטרה להתחקות ולתארך את התיישבותם של בני-אדם קדומים בארכיפלג האינדונזי, ואת הגירתו של הומו ספיינס מאסיה לאוסטרליה לפני כמה עשרות אלפי שנים. המיזם התמקד באי פלורס משום שהוא נמצא על מסלול אפשרי של הגירה זו, וכן משום שנמצאו בו כלי אבן מסותתים עתיקים יותר מהתקופה הפלאוליתית התחתונה, שרמזו על התיישבות אפשרית של הומו ארקטוס (ראו להלן). בשנת 2001 החל הצוות לחפור במערת אבן גיר בשם ליאנג בואה (בניב מקומי: "המערה הקרירה") במערבו של האי, בגובה של כ-500 מטר מעל פני הים. המערה נראתה כאתר מתאים למגורי בני אדם קדומים – היא גדולה ומאווררת היטב הודות לפתחה הרחב ותקרתה הגבוהה, ומרוחקת רק 200 מטרים מנהר המשמש מקור מים. במערה התגלו עוד קודם לכן כלי-אבן וקברים רדודים מהתקופה הנאוליתית, ועומקה הרב – לפחות 17 מטרים – העיד על הצטברות שכבות קדומות הרבה יותר.