ויליאם ספונר, שהיה איש מוערך בסביבתו, עורר גיחוך כשהשתמש לעיתים בשיבושי לשון. אך ביטויים רבים שנקשרו לשמו אינם שיבושים שהוא המציא, וודאי שייחוס התפשטות התופעה לספונר אינו נכון. הסטודנטים של אוניברסיטת אוקספורד השתעשעו בהמצאת שיבושים שונים בעקבות ספונר, וכך פשטה התופעה גם מחוץ לכותלי האוניברסיטה. כשסטודנטים ביקשו שירצה על נושא מסוים היה נוהג לעיתים להגיב: "אתם לא רוצים הרצאה, אלא לשמוע שוב שיבושי לשון שלי". מכל מקום, הפרסום שלפיו ספונר הוא האחראי להתפשטות התופעה אינו נכון, וספונר עצמו התנער מכך.
דוגמאות.
במקרים רבים הביטוי המשוכל הוא אנגרמה:
גתר המישרים (גשר המיתרים), חתלה עלי קפצולה (קפצה עלי חתולה), דקה חכה (חכה דקה), המנהלה למכלל (המכללה למינהל), מדלקה צלומה (מצלמה דלוקה).
ילקוט הכזבים מייחס לבני מהרשק את הקריאה לנהג "פִֿיל סְפּוּד!" (שיבוש של "פוּל ספּיד", ביטוי באנגלית שמשמעותו "סע במלוא המהירות").
התופעה זכתה לפופולריות בעברית בעקבות המערכון של שייקה אופיר מראשית שנות השישים "בלבולי לשון", ובו נשמעו דוגמאות, בהן: "זָרַח מִפִּרְכוֹנִי" (שיבוש של "פָּרַח מִזִּכְרוֹנִי"), "שְׁבוּרִית זְכוּכָה" (שיבוש של "זְכוּכִית שְׁבוּרָה"), "צוֹכָה וּבוֹחקֶת" (שיבוש של "בּוֹכָה וְצוֹחֶקֶת"), "הַפִילְמֹרֶת הַתִּזְהַרְמוֹנִית" (התזמורת הפילהרמונית), יוזנן חראי, "חֲצִי גּוּם עָרוּף" (שיבוש של "חֲצִי גּוּף ערום") ו"סיכונים מסובבים" (שיבוש של "סיבובים מסוכנים"). גם שמה של להקת הדג נחש - הוא ביטוי משוכל של נהג חדש.
סדר ליל ראש השנה
סדר ליל ראש השנה הוא מנהג יהודי הכולל אכילת מאכלים סמליים, ואמירת תפילות במהלך סעודת ליל ראש השנה. הכינוי הנפוץ למאכלים הסמליים הנאכלים במהלך הסדר הוא "סימנים", ויש המכנים אותם "ברכות" או "ברכיות".
מנהג הסימנים מוזכר לראשונה בתלמוד הבבלי, ומתייחס לחמישה מרכיבים: "קרא", "רוביא", "כרתי", "סילקא" ו"תמרי" . בתקופת הגאונים התקבע המנהג לאכול את הסימנים בסעודת החג, ולהצמיד לכל מאכל ברכה על פי טבעו, שמו או צורתו.
במרוצת הדורות התפתח המנהג בקרב עדות ישראל, ונוספו מאכלים שונים כמו דבש, בשר שמן וראש כבש. בתקופת הראשונים הוזכרה גם אכילה של רימון, תפוח ודגים. רק בסוף תקופת הראשונים אוחדו הדבש והתפוח לכדי המנהג המפורסם של אכילת תפוח בדבש.
מנהג הסימנים התלמודי.
אכילה או ראייה.
מקור המנהג בדברי האמורא אביי בתלמוד הבבלי במסכת כריתות:
לעיתים (בעיקר בחיבורים קדומים) מכונים שמות אלו בראשי תיבות קרכס"ת (קרא, רוביא, כרתי, סילקא, תמרי). במסכת הוריות מובאים דברי אביי בלשון אחרת: , תרגום: "יהא אדם רגיל לראות בראש השנה", כלומר רק לראות ולא לאכול. במספר כתבי יד של התלמוד, גם במסכת כריתות הגרסה היא "למחזי" וכן רבים מהראשונים המצטטים את דברי אביי מצטטים אותו בלשון "למחזי" או לשון קרובה אחרת ולא "למיכל", ונראה שגרסתם בתלמוד הייתה "למיחזי" גם במסכת כריתות.
לפי גרסה זו ייתכן שהמנהג היה רק להביא את הסימנים אך לא לאוכלם, וכן ניתן להסיק מתשובה מסוף תקופת הגאונים הנסובה על מנהגו של רב האי גאון, שאינה מזכירה כלל שהיה אוכל אותם אלא שהיו מביאים לפניו סל עם מינים אלו והיה לוקח כל אחד ואחד מהם ואומר עליו את הבקשה. בתשובה אחרת מתקופת הגאונים מצוין בפירוש שאוכלים רוביא וכרתי. גם ר' יעקב בן הרא"ש בעל הטורים, גורס "למיכל" וכן מציין ר' יוסף קארו בשולחן ערוך, וכך הוא המנהג הנפוץ כיום - לאכול את הסימנים ולא לראותם בלבד.
הבקשות הנלוות.
בתשובה על מנהגו של רב האי גאון שהוזכרה לעיל מובא שהיו מביאים לפניו סל שבו נכללו המינים הללו והיה נוטל כל אחד מהם וכך היה אומר: או .
דהיינו, על כל מאכל אומרים בקשה הדומה מבחינת הלשון והצליל לשם המאכל. מנגד, ר' יוסף קארו בבית יוסף מבין מדברי בעל הטורים שלשיטתו אין הכוונה להזכיר ממש את הבקשה אלא שהמאכלים מסמלים בקשות אלו. ברם, ככל הנראה בשל התשובה המפורשת מן הגאונים, מרבית הראשונים לא קיבלו את סברת בעל הטורים וסבורים שיש לומר ממש את הבקשות, וכך פסק גם ר' יוסף קארו עצמו בשולחן ערוך.
מתשובת הגאונים שהוזכרה לעיל משתמע לכאורה שמנהגו של רב האי גאון היה לומר רק "יסתלקו אויבינו", "ירבו זכויותינו" וכדומה, אך ר' דוד אבודרהם מציין שיש אומרים אותה בלשון תפילה: וכו', וכך מקובל כיום.
פשרו של המנהג העסיק את החכמים שדנו בו כמעט מראשיתו, החל מתקופת הגאונים. חלק מן המאכלים (כדוגמת בשר שמן ומאכלים מתוקים) מסמלים את השמחה שבשנה החדשה, את השאיפות אליה או את הריבוי (רוביה, רימון, דגים וכדומה) בעיקר בזכויות ובקיום המצוות ("שירבו זכויותינו"). מנגד, מאכלים אחרים (סילקא, רוביא, תמרי ועוד) מבקשים את השמדת האויבים או השונאים.
מנחם המאירי, מגדולי הראשונים, בספרו "חיבור התשובה" נותן פירוש אלגורי לבקשות להכרתת ה"שונאים" הנזכרים בתפילות ה"יהי רצון":
המאכלים.
מבין המינים "קרא ורוביא, כרתי, סילקא ותמרי" שנזכרו בתלמוד, היחיד שניתן לזהות בקלות הוא ה"תמרי": תמר. זיהויים של יתר המאכלים סבוך יותר וקיימים זיהויים שונים ואופני הכנה ייחודיים לעדות ישראל השונות, כדלהלן.
קרא היא מין ממשפחת הדלועיים אך לא ברור לחלוטין לאיזה מין הכוונה. המנהג הנפוץ לקחת דלעת אך יש נוהגים לקחת מין קישוא לבן (קישוא הוא ממשפחת הדלועיים).
באשר לאופן ההכנה קיימים מנהגים שונים. מנהג נפוץ אצל יהודי ספרד הוא להכין ריבת דלעת. אצל יהדות לבנון נהוג להשתמש ב"ירק הקרעה", הוא מעין קישוא, שאותו חותכים ומבשלים עם גרגרי חומוס ותבלינים ומגישים חם".
ביחס לרוביא קיימים זיהויים שונים. הזיהוי המקובל ביותר הוא מין של שעועית הקרוי בערבית "לוביה". לעומת זאת, רש"י מזהה אותה עם ה"תלתן", וכוונתו כנראה לתלתן המשנאי שהוא צמח החילבה ובהתאם לשיטה זו נהוג אצל יהדות תימן לקחת חילבה. בתשובת רב האי גאון באוצר הגאונים היא מזוהה עם פול המצרי, ויש אף מיהודי צפון אפריקה שנוהגים לאכול פול אך הרשב"ץ בחידושיו לראש השנה מזהה את הפול המצרי הנזכר עם המין הנקרא בערבית "לוביא", וכפי שכתבנו לעיל - זהו הזיהוי הנפוץ. יש המזהים אותה עם השומר ויש עם השומשום.
יש שנהגו לאכול כרוב בראש השנה והציעו טעם למנהג אכילת הכרוב בזיהוי של הכרוב עם רוביא, אך ככל הנראה אין לזיהוי זה על מה שיסמוך, וייתכן שהמנהג נובע מטעמים אחרים.
הכרתי הוא הכרישה. בקרב היהודים הספרדים דוברי הלאדינו, ובקהילות אחרות במזרח התיכון כדוגמת יהדות לבנון, נהוג להכין ממנה מעין חביתת ירק שיש המוסיפים לה גם בשר טחון ויש שעושים אותה פרווה. שמן של הקציצות בלאדינו הוא "קפטיקאס די פראסה" או "אלבונדיגס די פראסה" (קציצות כרישה).
ככל הנראה הכוונה לתרד ויש נוהגים לקחת סלק עלים (מנגולד). יש גם הנוהגים לקחת את שורש הסלק ולא את העלים. כל הצמחים הללו (הסלק, עלי המנגולד והתרד) הם מאותה משפחה (סלקיים) ובשל כך הקושי בזיהויים המדויק והשוני בין המנהגים.
בקרב יהודי צפון אפריקה נוהגים להכין תבשיל חגיגי מיוחד לראש השנה העשוי מעלי מנגולד ונקרא "בקילה". בקרב היהודים הספרדים דוברי הלאדינו, ובקהילות אחרות במזרח התיכון כדוגמת יהדות לבנון, משתמשים בעלי מנגולד או בתרד להכנת חביתות ירק דומות לחביתות הכרישה. חביתות אלה נקראות בלאדינו "קפטיקאס די פאזי" או "אלבונדיגס די פאזי" (קציצות תרד). אצל יהודי בבל נהוג לא לאכול את הסילקא אלא רק לומר עליה את תפילת "יהי רצון".
מאכלים נוספים.
מדברי אביי שהובאו לעיל נמצאנו למדים שאוכלים את הסימנים: קרא, רוביא, כרתי, סילקא ותמרים. החל מתקופת הגאונים התרחב המנהג ובמהלך הדורות נוספו סימנים רבים. כבר ר' יעקב בן הרא"ש, בעל הטורים, שחי בין המאות ה-13 וה-14 מציין כי בסוגיה זו "רבו המנהגים כל מקום ומקום לפי מנהגו", ואם בימיו כן, על אחת כמה וכמה בדורות מאוחרים יותר, לפיכך אין המטרה כאן אלא ללקט את המנהגים הנפוצים.
בספר נחמיה מובא שבראש השנה התאסף העם, ועזרא הסופר קרא לפניהם מדברי התורה. העם, בשמעם את דברי התורה, פרצו בבכי. עזרא ונחמיה אמרו להם שאין להיות עצבים ביום זה בשל קדושתו אלא יש לאכול בו מאכלים שמנים ודברי מתיקה וכלשון הפסוק: .
בתשובת הגאונים שהוזכרה לעיל מובא שנוהגים לאכול בשר שמן ולשתות דבש וכל דבר מתוק, בהתאם לפסוק הנזכר, ו"כדי שתהא כל השנה כולה מתוקה ועריבה, ולא יהא בה דבר רע ודבר צרה" כלשונו של רב נטרונאי גאון.
במחזור ויטרי מובאים שני מנהגים בסעודת ליל החג בתקופתו (סוף המאה ה-12), מנהג בני צרפת (דהיינו צרפת הצפונית) ומנהג בני פרוונצא (פרובאנס - דרום צרפת, להבדלים בין צרפת לפרובנס השוו נוסח צרפת לעומת נוסח פרובנס). בני צרפת אכלו תפוחים אדומים ואילו בני פרוונצא אכלו ענבים לבנים, תאנים לבנות וראש כבש (ביחס למנהג לאכול ראש כבש ראו להלן). התפוחים אותם אכלו בני צרפת והתאנים והענבים שאכלו בני פרובנס גם הם פירות מתוקים והם נאכלים מאותה סיבה של אכילת הדבש. הטעם למנהג פרובנס לאכול דווקא פירות לבנים הוא שהם מסמלים את הכפרה כחלק ממנהגים אחרים הקשורים בלבן בימים נוראים (מנהגים נוספים הדומים למנהג זה הם לבישת בגדי לבן ביום הכיפורים או החלפת הפרוכות ללבנות בימים הנוראים). מנהג אכילת תאנים עודנו קיים כיום במספר קהילות ספרדיות כאשכנזיות.