בבחירות תשמ"ט פרשה צא"י מאגודת ישראל. היא תמכה כלכלית במפלגת דגל התורה, ומזכ"ל התנועה חיים ברילנט הוצב במקום השלישי ברשימתה.
בירצ'ה
בירצ׳ה (בפולנית: Bircza) הוא כפר במחוז פשמישל שבפרובינציית פּוֹדְקַרְפָּאטִי בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
האזכור הראשון ליישוב, שהיה בבעלות אצולה, הוא מן המאה ה-15. במאה ה-19 התפתח היישוב, ונודע בשל ירידי הסוסים שהתקיימו בו ובשל תעשיית הבדים המקומית. עד שנת 1876 שכנו בכפר שלטונות המחוז.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבש הכפר פעמיים בידי הרוסים, ומספר בתים בו הועלו באש.
יהודי בירצ׳ה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא מהמאה ה-16. במאה ה-19 התפתח היישוב היהודי בכפר, והגיע לכמחצית מכלל תושבי המקום. תחילה הייתה כפופה הקהילה בכפר לקהילת דוברומיל, אך במחצית השנייה של המאה ה-19 נעשתה לעצמאית. רוב יהודי הכפר נמנו על חסידות דינוב, ומיעוטם על חסידות סדיגורה.
בעת הכיבוש הרוסי במהלך מלחמת העולם הראשונה פרעו הקוזקים ביהודי המקום, תוך ביצוע מעשי שוד, אונס ורצח. בין מלחמות העולם עזבו את הכפר רבים מיהודיו. בשנות העשרים ושלושים גברה הפעילות הציונית ביישוב, ופעלו בו תנועות הנוער בית"ר, הנוער הציוני, השומר הצעיר ואחווה. בשנים אלו נמנו ביישוב כ-1,040 יהודים, מתוך כ-1,930 תושבים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נכלל הכפר בשטח השליטה הסובייטי, וביוני 1941 נכבש בידי הגרמנים, אשר הפקידו את השליטה במקום בידי המשטרה האוקראינית, אשר רצחה תוך זמן קצר 16 מנכבדי הקהילה.
עד מהרה הוטלו על היהודים בכפר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט עם מגן דוד על הזרוע וביצוע עבודות כפייה, וכן נשדד רכוש יהודי. כמו כן, הוקם ביישוב יודנרט, אשר הצטווה להעביר לגרמנים תשלומי כופר, חפצי ערך ופרוות.
ביולי 1942 נערכה ביישוב אקציה בידי אנשי משטרה גרמנים ואוקראינים, במהלכה רוכזו יהודי הכפר בכיכר השוק, תוך שימוש באלימות רבה, ואולצו לכרוע ברך במקום משך מספר שעות. הוקם גטו בעיירה וכל הכפרים הסמוכים רוקנו מתושביהם היהודים. רוב יהודי בירצ׳ה נרצחה בשתי פעולות, אחת ב-"גבעה הסלעית (Kamienna Górka)" ועוד כ-800 יהודים ב-1942 בגבעת וויירזיסקו (Górze Wierzysko). לאחר מכן, הוצעדו את שאר יהודי היישוב כ-30 ק״מ עד לגטו פשמישל, ממנו הועברו מאוחר יותר למחנה ההשמדה בֶּלְזֶ׳ץ עם יתר יושביו. משפחה פולנית אחת (מיכל וקטז׳ינה גירולה) מהכפר הסמוך לודז׳ינקה גורנה (Łodzinka Górna) הסתירה שבעה יהודים באסם שלהם, אך לאחר שתושבים מקומים גילו את זה, רצחו הגרמנים את המבוגרים ושכנם ואת שלושת היהודית הנותרים ב-01 בינואר 1944. הקרבתם הוכרה ע״י יד ושם והוענק להם תואר חסידי אומות העולם.
צלב הוקם על "הגבעה הסלעית" וב-2018, לאחר מאמץ של בני נוער בבירצ׳ה, הוקם גם שלט במקום הרצח השני (והגדול יותר) בגבעת וויירזיסקו. לאחר המלחמה, פעל מספר עשורים בארץ איגוד יוצאי בירצ׳ה והסביבה. ב-2021, נותר רק ניצול אחד מבירצ׳ה בעולם, המתגורר בהרצליה, שהוא גם היהודי האחרון שנולד בבירצ׳ה עוד בחיים.
מרדכי וינגרטן
הרב אברהם מרדכי וינגרטן (1896 – 26 בינואר 1964) היה נשיא ועד היישוב היהודי בעיר העתיקה של ירושלים בתקופת המנדט הבריטי.
הוא היה תושב העיר העתיקה והמוח'תאר הרשמי של הרובע היהודי בין השנים 1935–1948.
משפחתו.
וינגרטן נולד בירושלים. משפחתו עברה להתגורר בעיר העתיקה בשנת 1813.
היא התגוררה בחצר בית הכנסת אור החיים, בדרך לרובע הארמני, במשך 5 דורות.
בשונה מרוב בתי הרובע היהודי, שהיו בבעלות ערבים, חצר משפחת וינגרטן הייתה בין החצרות המעטות ברובע היהודי שהיו בבעלות יהודים.
בשנת 1912 נישא וינגרטן לאסתר טויבה רוזנטל (1973-1898), גם היא ילידת ירושלים. משפחתה, מצאצאי משפחת שלמה פ"ח (פיתוחי חותם).
אסתר הייתה בתם של רבקה ור' משה רוזנטל (1855), בנם של בריינה ור' יצחק פ"ח רוזנטל (1886-1803), בנם של בת-שבע ור' שלמה פ"ח רוזנטל (1841-1784), בנם של פרידה ור' ישראל פ"ח רוזנטל (1845-1765). בשנת 1810 עלה ישראל פ"ח (פיתוחי חותם) עם משפחתו מווילנה לארץ ישראל והתגורר בצפת. בסביבות 1812 עברה המשפחה לירושלים, הם היו האשכנזים הראשונים להתיישב ברובע היהודי.
למרדכי ואסתר היו 5 בנות: רבקה (2013-1923), יהודית (2008-1924), מאשה, רחל (1936) וכרם-יה (1938).
בנותיו של וינגרטן למדו בעיר החדשה. רבקה סיימה את לימודיה באוניברסיטה העברית ועבדה במשרד ממשלתי, יהודית עבדה כמזכירתו במשרדו ברחוב בן-יהודה, ומאשה הייתה אחות מוסמכת וניהלה את המרפאה שאביה הקים ברובע. בימי מלחמת השחרור, אמר וינגרטן לאיש הש"י שאול תובל: "אלוהים חנן אותי בחמש בנות ואף לא בבן זכר אחד. הבן היחיד שלי הוא העיר העתיקה, ואין דבר בחיי זולתו".
מוכתר הרובע היהודי.
מרדכי וינגרטן דיבר 6 שפות: עברית, יידיש, אנגלית, ערבית, צרפתית וארמנית. בשנת 1935 נבחר ליושב ראש "ועד העיר העתיקה" שברובע היהודי. כ"מוכתר" הרובע היהודי, וינגרטן שימש כאיש הקשר של הבריטים עם התושבים היהודים והיה אחראי על חלוקת התקציב של הסוכנות היהודית, שבשנת 1948 הסתכמה ב-5,000 לירות שטרלינג לחודש. הוא החזיק משרד בעיר החדשה, בבית-סנסור ברחוב בן יהודה, ועבד בצמוד לסוכנות היהודית וההגנה.
וינגרטן ייסד את המרפאה ברובע, דאג לגמילות-חסדים לעניים ואסף תרומות למענם ולמען מוסדות הציבור, בארץ-ישראל ובחו"ל. אשתו אסתר ניהלה בית-תמחוי. בתו מאשה העניקה טיפול ותרופות חינם לעניים במרפאה שאביה הקים.
וינגרטן סיפק התחייבויות כתובות לשלטונות הבריטיים שמפקד ההגנה בעיר העתיקה, אברהם הלפרין, היה אח (רפואי) ובכך אפשר לו לקבל את תפקידו ברובע היהודי. במספר מקרים, נעשה שימוש בבתו של וינגרטן, יהודית, להברחת כלי נשק אל תוך הרובע היהודי, שחלקם אוחסנו בבית המשפחה.
עם התדרדרות המצב בסוף שנת 1947, תמך וינגרטן בשיתוף פעולה עם השלטונות הבריטיים והתנגד לנוכחות ההגנה בעיר העתיקה.
בתחילת ינואר 1948 ביקר ברובע איש-קשר של ההגנה עם הבריטים, קולין גלקמן (גילון). בדו"ח שלו מוגדר וינגרטן כ"אבי הרובע". הוא מדווח שיחסיהם האישיים היו מצוינים ושוינגרטן סייע לו בקשריו עם הצבא הבריטי. הוא גם מביע את הערכתו ל"מרצו, אומץ ליבו ופעולתו למען הציבור", אך מצד שני מבקר את אופי מנהיגותו: "וינגרטן הוא דיקטטור ושולט ברובע ביד ברזל". אברהם לאלו, מעסקני העדה הספרדית בירושלים, ביקר גם הוא ברובע ובפברואר דיווח לדוד בן-גוריון: "וינגרטן...הכריז על עצמו כראש הקהילה. יהודי בר-אוריין, בעל צורה. נבון, סרסור-מגרשים ונהנה מחוסר ביקורת ציבורית על כספים". בעסקי הקרקעות צבר וינגרטן נכסים רבים, אך לאחר מלחמת העצמאות כולם נשארו בשטח הערבי.
יחסיו עם הסוכנות היהודית התמוטטו בפברואר 1948, כאשר ההגנה לקחה את השליטה על חלוקת המזון ברובע היהודי. כמה שבועות לאחר מכן, עלתה טענה כי וינגרטן היה מעורב במעצרו על ידי הבריטים של אברהם הלפרין, שהוחזר לעיר החדשה, אך לא נמצאה עדות לכך.
ב-13 במאי 1948, כאשר עזב הצבא הבריטי את ירושלים, מייג'ור מגדוד הסאפוק  הגיש לווינגרטן את המפתח לשער ציון. וינגרטן ברך "שהחיינו" ואמר לקצין הבריטי: "אני מקבל את המפתח הזה בשם עמי". עם יציאת החיילים, כוחות ההגנה החלו לתפוס חלקים מהרובע הארמני.
על פי העיתונאי האמריקני ג'ון רוי קרלסון, עד חצות באותו הלילה השתלטו היהודים על מחצית הרובע. מתוך פחד מהתקפת-נקם ערבית נגד הארמנים כמשתפי פעולה עם היהודים, שלח הפטריארך הארמני, גורג ה-2 ישראליאן, שני כמרים אל הצד היהודי, שיפצירו בהם לעזוב את הרובע מיד, אחרת לא יוכל למנוע התקפה ארמנית עליהם. הכמרים חמקו מעיני הערבים דרך המחסומים ולוו על ידי אנשי "ההגנה" לביתו של וינגרטן. אולם וינגרטן סירב והכמרים קיבלו את הרושם כי היהודים מתכוונים עד הבוקר להשתלט על כל עמדות המפתח. הפטריארך שלח אותם שוב אל וינגרטן והורה להם להביא אותו איתם, שאם לא כן, יורה על אנשיו להתקיף מיד. בינתיים, פתח הפטריארך במלחמה פסיכולוגית והורה לעוזריו לאסוף כמה עשרות צעירים ארמנים חסונים וחמושים ולהעמידם בסמטאות שבהם צריך היה וינגרטן לעבור. וינגרטן הגיע לחדרו של הפטריארך והשניים, שהיו ידידים אישיים, הסתגרו ללילה שלם של ויכוחים ודיונים. בסוף הפגישה, חזר וינגרטן אל הרובע היהודי, כינס את אנשי הוועד והמפקדים ועדכן אותם על שיחתו עם הפטריארך. וינגרטן התעקש שההגנה תיסוג, בתנאי שהארמנים ימנעו מנכסיהם לשמש להתקפות על הרובע היהודי. בבוקר ה-14 במאי - יום צאת הבריטים מהארץ - נסוגו היהודים מהרובע הארמני. למחרת הצליחו הערבים להיכנס בכח הזרוע לרובע הארמני ולתפוס את עמדת הצלב השולטת על הרובע היהודי.
ביום שישי ה-28 במאי, כאשר הרובע היהודי מנותק לחלוטין, וינגרטן ונציג ההגנה נפגשו עם עבדאללה א-תל, המפקד המקומי של הלגיון הערבי, לדון על תנאי כניעה. בתו של וינגרטן, יהודית, דאגה לביטחונו ועמדה על כך שתהיה חברה במשלחת. ג'ון רוי קרלסון היה נוכח במעמד ותיאר בספרו את וינגרטן ובתו:
על פי תנאי הכניעה, כל הגברים היכולים לשאת נשק, היו צריכים להיעשות שבויי מלחמה. וינגרטן הצליח להציל בין 50 ל-60 גברים (ובהם חתנו) והתעקש ללוות את 340 שבויי המלחמה לעבר הירדן. על פי ספרו של דב יוסף על המצור על ירושלים, וינגרטן התחנן להישאר עם השבויים וחשש לחזור לעיר החדשה. גם אסתר ובנותיה, יהודית, מאשה, רחל וכרמיה, נלקחו בשבי הלגיון. מספרם הכולל של היהודים שנהרגו בקרב על הרובע היהודי היה 39 לוחמים ו-30 תושבים.