שמונה שנות כהונתו של מק'קול כמושל בלטו בשל הישגים רבים בתחום הסביבה, כולל חקיקת חוק מיחזור הבקבוקים הראשון של המדינה, ניקוי נהר וילאמט, והעברת החוק לשימור מורשתו של המושל לשעבר אוסוולד וסט לבעלות ציבורית של חופי המדינה, והמערכת המדינתית הראשונה לתכנון שימושי הקרקע, שעל פיה הוגבלו גבולות התפשטות הערים. הישגים אלו תרמו רבות ליצירת מורשתו של מק'קול באורגון.
בינואר 1971 זכה מק'קול לתשומת לב לאומית בשל ההערה שהעיר בראיון שנתן לטרי דרינקווטר בחדשות CBS, שבו הוא אמר:
וורטקס 1.
ב-1970 ניצב מק'קול מול אתגר של מהומות אפשריות בפורטלנד. במאי אותה שנה, הסתיים סוף שבוע ארוך של מחאות סטודנטים באוניברסיטת המדינה של פורטלנד על הטבח בקנט סטייט בהאשמות על אלימות משטרתית מופרזת. הלגיון האמריקאי תכנן ועידה בפורטלנד מאוחר יותר באותו קיץ. קבוצות אנטי-מלחמתיות מקומיות ארגנו סדרת הפגנות באותו זמן שנקראה "הג'מבורי של צבא העם" והן ציפו שישתתפו בהם כ-50,000 מפגינים.
לאחר ניסיונות לשכנע את מארגני ההפגנות לא לקיימן או לקיימן במועד אחר, החליט מק'קול לקיים פסטיבל רוק בפארק המדינתי מילו מקייבר שליד העיר אסטייקדה, שנקרא "וורטקס 1: פסטיבל חיים מתכלה ביולוגית" (Vortex I: A Biodegradable Festival of Life), כחיקוי לפסטיבל וודסטוק שנערך שנה קודם לכן.
"אני חושב שהרגע ביצעתי התאבדות פוליטית", דווח שמק'קול העיר מיד לאחר אישור האירוע. וורטקס 1 היה עד אז פסטיבל הרוק הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית במימון המדינה.
הפסטיבל, שכונה על ידי תושבי אורגון "מסיבת הסירים של המושל", נחל הצלחה, והשתתפו בו בין 50,000 ל-100,000 איש. להקות רבות השתתפו בו והתקשורת הודיעה שקרלוס סנטנה, ג'פרסון איירפליין וגרייטפול דד היו בדרכם למקום, אך בסופו של דבר הם לא הופיעו בפסטיבל. החשש להתנגשויות אלימות בין הקבוצות האנטי-מלחמתית והשמרנים של הלגיון האמריקאי, הופג, והעיר פורטלנד עברה את הקיץ ללא אירועים מיוחדים. בנובמבר אותה שנה נבחר מק'קול לכהונה שנייה לאחר שזכה ב-56 אחוזים מהקולות.
שינוי החוקה.
מסע דיג שערך מק'קול לאורך נהר סנייק הוביל לשינוי בחוקת אורגון. על פי חוקת המדינה, נשיא הסנאט המדינתי שימש כמושל בפועל כאשר המושל נמצא מחוץ לגבולות המדינה. ביולי 1971 יצא מק'קול למסע דיג בחלקים של נהר סנייק שמהווים את הגבול בין אורגון לבין איידהו. כאשר חנו מק'קול ושותפיו למסע לחניית לילה על גדת הנהר בצד של איידהו, הפך נשיא הסנאט, ג'ונס ברנס, איש המפלגה הדמוקרטית, למושל בפועל. השליטה על הרשות המבצעת של המדינה השתנתה שמונה פעמים במהלך מסע זה. האירוע הוביל לאישור ב-1972 במשאל עם של השבה על כנו של סדר הירושה שהיה נהוג עד 1920, על פיו מזכיר המדינה משמש כמושל כאשר המושל נמצא מחוץ לגבולות המדינה, נפטר או מתפטר.
אף על פי שהפופולריות של מק'קול הייתה בשיאה, הוא נמנע על פי חוקת אורגון מלהתמודד על תקופת כהונת שלישית רצופה ב-1974. בבחירות המקדימות שנערכו באותה שנה, ניצח חבר הסנאט המדינתי ויקטור אטיה, אך בבחירות הכלליות הוא נוצח על ידי סטראוב.
לאחר סיום כהונתו כמושל שב מק'קול לעיסוקו בעיתונאות. הוא כתב טור קבוע ושימש כפרשן בתחנת הטלוויזיה KATU בפורטלנד.
ב-1978 ביקש מק'קול להתמודד שוב על משרת המושל. הוא הוביל בסקרים, אך אטיה היה צמוד אליו במקום השני. בסופו של דבר ניצח אטיה את מק'קול בבחירות המקדימות, ובהמשך ניצח בבחירות הכלליות את סטראוב.
שנותיו האחרונות.
לאחר ניסיונו האחרון של מק'קול להיבחר למשרת המושל, התגבשה קבוצת יוזמה לביטול מורשתו הממושכת ביותר, מערכת תכנון שימושי הקרקעות של המדינה, שכללה הצבת גבולות להתפשטות הערים. במשאל העם של 1982 עלה הנושא לשאלת הבוחרים, ומק'קול נשבע ללחום נגדו עד כלות. באותה תקופה הוא כבר היה בערוב ימיו וגסס ממחלת הסרטן, ואת חודשי חייו האחרונים הוא הקדיש לפעולות שתכליתן היה לוודא שסעיף זה במשאל העם לא יעבור.
במהלך מאבקו זה אמר מק'קול, "כולכם יודעים שאני חולה סופני במחלת הסרטן - ויש לי הרבה ממנו. אך מה שאתם כנראה לא יודעים הוא שלחץ נפשי מזרז את התפשטותו. לחץ נפשי עלול גם לגרום לו. ועדיין הלחץ הנפשי הוא האנרגיה שמניעה את הפעלתן. פעלתן זה אוהב את אורגון יותר משהוא אוהב את חייו. אני יודע שהם לא יימשכו עוד זמן רב. אך אם המורשת שעזרנו להנחיל לאורגון ושגרמה לה לנצוץ למרחקים - אם היא תעלם, אני סבור שלא ארצה לחיות יותר באורגון".
בבחירות של 1982 לא עבר משאל העם בנוגע לביטול מערכת תכנון שימושי הקרקעות. חודש לאחר מכן אושפז מק'קול בבית החולים השומרוני הטוב בפורטלנד. הוא התבטא פעם בנוגע למוות, "אתה סופני מרגע שבאת לעולם. אתה עומד ללכת מהרגע שהגעת הנה. ועדיין זה בלתי מתקבל על הדעת כאשר לוח השנה מרמז שהתקווה אבדה. הייאוש מכה בך כאשר הבלתי נמנע מתקרב והולך".
מותו ומורשתו.
טום מק'קול נפטר כתוצאה מסרטן הערמונית בגיל 69, בבית החולים השומרוני הטוב בפורטלנד ב-8 בינואר 1983. הוא נטמן בבית הקברות ברדמונד.
עוד ב-1968 הקים מק'קול את כוח המשימה של דרך הנמל בפורטלנד, כדי שיגיש הצעות להחלפת הכביש שלאורך גדת נהר וילאמט בשטח פתוח לטובת הציבור. הפארק שמשתרע על שטח של 37 אקרים (150,000 מ"ר) הוקם ב-1974 לאורך גדת הנהר העוברת במרכז העיר פורטלנד. ב-1984 נקרא הפארק על שמו של מק'קול.
"פורום טום מק'קול", שמחבר שני נואמים בולטים בעלי דעות פוליטיות מנוגדות, מתקיים מדי שנה באוניברסיטת פסיפיק.
שמורת טבע במחוז ואסקו שבאורגון נקראה על שמו של מק'קול.
בין בתי הספר באורגון שנקראו על שמו כלולים בית ספר יסודי בפורסט גרוב ובית ספר יסודי ברדמונד.
ב-1998 הוכנס מק'קול להיכל ההישגים של בית הספר לעיתונאות של אוניברסיטת אורגון.
ב-2008 הוסר הלוט מעל פסל ארד בדמותו של מק'קול במהלך דיג, שהוצב בפארק גדת הנהר בסיילם.
ב-2015 חתמה מושלת אורגון קייט בראון, על חוק "שקובע את ה-22 במרץ כל שנה כ'יום טום מק'קול' כדי להנציח את המושל מק'קול וכדי לעודד את בתי הספר לחנך את הילדים על מורשתו של המושל מק'קול".
מק'קול היה נשוי לאודרי אוון מספוקיין, אותה הכיר בעת שעבד במוסקו. השניים נישאו ב-1939 ונולדו להם שני בנים.
אלתר דבורצקי
אלתר דבורצקי (ביידיש: אלטער דװרעקי, באנגלית: Alter dworecki; 1906 ז'טל – 11 במאי 1942, הכפר פודיאוורקא) היה עורך דין פולני ממוצא יהודי ופעיל תנועת פועלי ציון. במלחמת העולם השנייה כיהן כראש היודנראט בגטו ז'טל ומפקד המפקדה הפרטיזנית המחתרתית בגטו.
ביוגרפיה.
אלתר דבורצקי נולד בעיירה היהודית ז'טל (זשעטל) בשנת 1906 לשמואל ואסתר-רחל. אח לחיים-לייב ("ליוקה") {Chaim Lejb Dworecki} ולמיירים (מאיר) {Meirim Dworecki}.
דבורצקי למד את לימודיו העל-תיכוניים בגימנסיה הריאלית בגרודנא. בשנת 1923, בגיל 18, יצא לגרמניה והתקבל ללימודים בפוליטכניון (polytechnic) בברלין, אך בהמשך נאלץ להפסיק את לימודיו עקב בעיות חומריות וחזר לגימנסיה הפולנית בה השלים תעודת בגרות.
אחרי שלמד עוד שנה כשומע חופשי באוניברסיטה החופשית ( "וולנא ושכניצא") בוורשה התקבל דבורצקי לפקולטה למשפטים באוניברסיטת וילנה.
אלתר היה חבר האיגוד הציוני-סוציאלי באגודת הסטודנטים היהודים, ופעיל ביותר בחיי הציבור והתרבות של האיגוד. בתקופות חופשה היה מתסיס את מפלגת פועלי-ציון (מאוחדת עם צ"ס) בז'טל, בפעילות ענפה. אלתר ארגן מועדון ספורטאים ואף השתתף בעצמו בקבוצת כדורגל.
לאחר סיום לימודיו בפקולטה למשפטים, ואחרי מספר שנות התמחות וסבל רב קיבל בשנת 38' את התואר עורך דין.
מלחמת העולם השנייה.
במסגרת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, שלטה ברית המועצות במזרח פולין. שנות השלטון הסובייטי, 1939–1941,בתוקפה זו היה דבורצקי עורך דין בנובארדוק.
כיבוש ז'טל על ידי הנאצים.
הכוחות הגרמניים כבשו את העיר ז'טל ב-30 ביוני 1941 במסגרת מבצע ברברוסה. ב-14 ביולי, מפקד הצבא המקומי הורה ליהודים לענוד טלאי צהוב על חזית וגב בגדיהם. ב-23 ביולי פשטו אנשי האס-אס על העיירה וחטפו כ-120 מנכבדי הקהילה והאינטליגנציה היהודית. בין העצורים היו דבורצקי והרב ג'נקל קפלן. היהודים המקומיים שיחדו את הגרמנים והצליחו לשחרר את שניהם בעוד האחרים נלקחו ונרצחו ביער ליד נובארדק.
דבורצקי מונה ליושב ראש היודנראט בגטו ז'טל. דברוצקי ראה מייד את המתרחש והחל להתכונן ליום הפקודה. הוא ערער את אשליות הביטחון ששררו בין ההמונים וקרא לחיפוש אחר דרכי הצלה ונקמה במרצחים. דבורצקי ארגן בגטו את המפקדה הפרטיזנית המחתרתית ועמד בראשה. דבורצקי יזם תוכנית לחמש את הנוער היהודי שבעיירות הסביבה, להוציאם ליערות ליפיצ'אן העבותים לשם מלחמה בגרמנים, וכך להציל גם את הבלתי-מוכשרים לקרב.
תכונותיו ופעילותו שהתסיסו את נוער הגיטו, עוררו את חששם של יהודים רבים, שמא יגרום לטבח מוקדם של הקהילה. למרות זאת, דבורצקי להמשיך לפעול בעת ובעונה אחת כראש היודנראט וראש ארגון המחתרת בגטו. גם בעת פגישותיו בתפקיד עם השלטונות הגרמנים נשא אקדח חמוש בכיסו, לשעת הצורך. הוא מינה נערים של הארגון המחתרתי למשטרה היהודית, לשם הקלת ביצוע משימות מחתרתיות, ובעיקר הגנבת נשק לתוך הגטו; יצר קשר עם הנוצרים ובאמצעותם רכש מידי איכרי הסביבה נשק, שהשאיר אחריו הצבא האדום הנסוג; גייס כספים לקרן הארגון המחתרתי.