זמן קצר מאוד לאחר הגיעו לסנקט פטרבורג, החל דריגו לנצח על כל רפרטואר, האופרה האיטלקית האימפריאלית", שהופעותיה התקיימו אותו זמן בתיאטרון מריאינסקי האימפריאלי. הוא הרשים מאוד את ההנהלה, כשניצח על יצירות כמו אאידה ונשף מסכות של ורדי בעל פה. ברוסיה הצארית היה מקובל לדווח על כל הצגות התיאטרון בפרטי-פרטים בעיתונות, והופעותיו של דריגו זכו תמיד לשבחים בדיווחים אלה. " ... האדון הצעיר יישאר כאן לזמן רב ..." העיר בעל טור אחד לאחר שנוכח באופרה בניצוח דריגו.
מלחין ומנצח.
האופרה האיטלקית האימפריאלית פורקה בצו אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ב-1884 במאמץ לייצב את אמנות האופרטה הרוסית. עקב כך נותר דריגו, הקאפלמייסטר של הלהקה, מחוסר עבודה. ב-1886 פרש הקאפלמייסטר של הבלט האימפריאלי של סנקט פטרבורג, אלכסיי פפקוב, מתפקידו לאחר שלושים וארבע שנות שירות, והלהקה נותרה ללא מנצח ראשי. דריגו קיבל עליו את המשרה לפני שהחלה עונת 1886–1887, ופתח את הקריירה שלו כמנצח בלט ב-25 בספטמבר 1886 (7 באוקטובר בלוח הישן) בהצגת הגראנד בלט הנושן "בת פרעה", למוזיקה מאת צ'זארה פוני, היצירה הפופולרית ביותר ברפרטואר של הבלט האימפריאלי. בקהל הצופים היו הצאר והצארינה מריה פיודורובנה, שניהם חובבי בלט נלהבים, שמימנו את התיאטראות האימפריאליים ביד רחבה. כה רבה הייתה התפעלות הצאר מניצוחו של דריגו, עד שקם לחלוק לו תשואות נלהבות בעמידה בסיום ההופעה, וציווה על שאר הקהל לנהוג כמוהו.
המלחין הרשמי של התיאטרון האימפריאלי, לודוויג מינקוס האוסטרי, פרש ממשרתו בשנת 1886. מנהל התיאטראות האימפריאליים של סנקט פטרבורג, איוואן וְסֶבוֹלוֹזְ'סְקִי, ביטל אז את המשרה של מלחין בלט קבוע במאמץ לגוון את המוזיקה שנכתבה ליצירות חדשות. הואיל ולדריגו יצאו מוניטין כמלחין, העסיק אותו וסבולוז'סקי בתפקיד הכפול של קאפלמייסטר ומנהל מוזיקלי, משרה שתדרוש מדריגו למלא את כל חובותיו של מלחין הבית בכל הנוגע לעיבוד ותיקון פרטיטורות לפי דרישתו של מנהל הבלט.
מנהל הבלט הראשי, עתיר הפרסום, של התיאטרון האימפריאלי, הצרפתי מריוס פטיפה, החזיר לבמה בשנת 1886 את יצירת המופת הרומנטית של ז'יל פרו משנת 1841, "לה אסמרלדה", לכבוד הבלרינה האיטלקייה האורחת וירג'יניה צוקי. להצגה המחודשת הוטלה על דריגו המשימה ללטש את הפרטיטורה הישנה של צ'זארה פוני. דריגו התבקש להלחין "פה ד'אקסיון" בארבעה תפקידים להציג לראווה את מצוינותה הדרמטית של הבלרינה צוקי, ולכלול גם תפקידי סולו וירטואוזיים לכינור וצ'לו; הסולו לכינור תוכנן במיוחד לכנר הדגול לאופולד אאואר, כנר ראשי בתזמורת התיאטרון האימפריאלי. ההצגה המחודשת של "לה אסמרלדה" עלתה בבכורה בהצלחה גדולה ב-17 בדצמבר (29 בדצמבר בלוח הישן) 1886, בנוכחות הצאר ובני משפחתו. ה"פה ד'אקסיון" של דריגו מהווה חלק מן הפרטיטורה של "לה אסמרלדה" עד היום, ולא פעם משתמשים בו כחלק מן היצירה השלמה בשם "לה אסמרלדה פה דה סיס".
לאור הצלחתו בעבודה על הפרטיטורה של "ל'אסמרלדה", נתן לו וסבולוז'סקי הזמנה ראשונה להלחין מוזיקה לבלט שלם. היה זה "היער הקסום", שהיה לא רק הבלט הראשון באורך מלא של דריגו, אלא גם היצירה המקורית הראשונה, שאת הכוריאוגרפיה שלה יצר המשנה למנהל הבלט של התיאטרון האימפריאלי, לב איבאנוב. "היער הקסום" נוצר במיוחד להצגת הסיום של בית הספר האימפריאלי לבלט, עם הבוגרים המצטיינים בתפקידים הראשיים. הצגת הבכורה הייתה ב-24 במרץ (5 באפריל בלוח הישן) 1887 על בימת תיאטרון בית הספר, ובהמשך עברה אל בימת תיאטרון מריאינסקי, שם עלתה לראשונה ב-15 במאי (1 ביוני) 1887 עם הבלרינה האיטלקייה אמה בסונה בתפקיד הראשי של אילקה. אף כי הכוריאוגרפיה של איבאנוב לא התקבלה בעין יפה, הרי המוזיקה של דריגו זכתה לשבחים מפליגים. מבקר מעיתון "הזמן החדש" של סנקט פטרבורג כתב בסקירתו,
ב-1888 הכין מריוס פטיפה את יצירתו הבאה, "הווסטאלית", שמקום התרחשותה באימפריה הרומית העתיקה. את המוזיקה כתב מבקר המוזיקה מיכאיל איבאנוב, שסיפק מה שנחשב אותו זמן למוזיקה סימפונית ביותר לבלט. הבלט נוצר בשביל אלנה קורנאלבה האיטלקייה, שביקשה מפטיפה מוזיקה נוספת, "ריקודית" יותר, לקטעי הסולו שלה. לאחר שאך זה צפתה בהצגת "היער הקסום", ביקשה שדריגו יהיה המלחין האחראי למחולות הנוספים שדרשה. דריגו הלחין שתי וריאציות נוספות בשביל קורנאלבה, הנודעות בשם "ההד". התוספות האלה נכתבו כקאנון וכו'אלס מיניון". עוד חיבר דריגו וריאציה נוספת לדמות של קופיד הנודעת כ"ל'אמור", ווריאציה לבלרינה מריה גורשנקובה. שלושה מן הקטעים האלה יצאו בהמשך לאור.
"הקמיע".
בעת ההכנות לבלט הבא בכיכובה של אלנה קורנאלבה, ביקשה הבלרינה שדריגו יהיה המלחין האחראי לכל המוזיקה לבלט "הקמיע", יצירה המספרת את עלילותיה של אלה הודית, היורדת משמיים כדי להעמיד במבחן את לבה אל מול פיתוייה של אהבה ארצית. הבלט עלה בהצגת בכורה ב-25 בינואר (6 בפברואר) 1889 בהופעת צדקה של קורנאלבה. על אף הפקה נהדרת עם אפיזודות רבות של כוריאוגרפיה רבת-השראה, הייתה עלילת הבלט משמימה ומייגעת הן בעיני המבקרים והן בעיני הקהל. אף על פי כן, המוזיקה של דריגו זכתה לשבחי המבקרים בני התקופה כיצירת מופת של מוזיקה לבלט. הצייר אלכסנדר בנואה סיפר בזכרונותיו על העונג העצום שהיסבה לו המוזיקה של דריגו, שהשרתה עליו "התאהבות קצרה" כסטודנט צעירא באוניברסיטה של סנקט פטרבורג:
בשנים הבאות, קיבל דריגו הזמנות חוזרות ונשנות הן ממריוס פטיפה והן מלב איבאנוב להלחין השלמות של "ודיאציות", "פה" ומחולות נלווים לשיבוץ בתוך בלטים ותיקים. עד שדריגו עזב את רוסיה ב-1919, הכיל כמעט כל בלט ברפרטואר התיאטראות האימפריאליים של סנקט פטרבורג רבות מן התוספות שהמלחין עצמו חיבר. בזכרונותיו ציין דריגו בהמשך, שהוא הלחין כ-80 קטעים כאלה, ורק לעיתים רחוקות קיבל תשלום נוסף בגינם. בשלהי המאה ה-19, החל פטיפה להעלות הצגות מחודשות של בלטים ישנים בתדירות גדלה והולכת, ומנהל הבלט חזר ותבע מדריגו לערוך ולהשלים את הפרטיטורות כנדרש.
בשנת 1889 קבע דריגו את מושבו ב"גראנד הוטל" של סנקט פטרבורג, וזה היה לביתו בשלושים השנים הבאות. בתקופה זו פיתח דריגו ידידות איתנה עם פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, שעמד אז בעיצומה של הלחנת המוזיקה לבלט היפהפייה הנרדמת. בערב החזרה הכללית על הבלט חלה דריגו, וביקש מצ'ייקובסקי לנצח על התזמורת בעצמו. לתמהונו של דריגו, טען צ'ייקובסקי, שאם הוא ינצח על התזמורת הוא יהרוס את המוזיקה, וכיון שכך, דריגו, עודנו חולה, הסכים לנצח על החזרה. צ'ייקובסקי הביישן והמסוגר היה אסיר תודה לדריגו על ניצוחו יוצא הדופן בטיבו, בייחוד אחרי הצגת הבכורה ב-15 בינואר (3 בפברואר) 1890. עם הזמן ניצח דריגו על קרוב ל-300 הצגות של "היפהפייה הנרדמת" בתיאטרון מריאינסקי. שנתיים לאחר מכן ניצח דריגו על הצגת הבכורה של הבלט הבא של צ'ייקובסקי, מפצח האגוזים, ב-6 בדצמבר (18 בדצמבר) 1892.
"החליל הקסום" ו"יקיצת פלורה".
דריגגו כתב עוד מוזיקה לקונצרט הסיום השנתי של בית הספר האימפריאלי לבלט בשנת 1893. היה זה הבלט במערכה אחת "החליל הקסום" La Flûte) magique), שסיפר מעשה בכלי נגינה קסום, המאלץ כל מי שבטווח שמיעה לרקוד כל עוד הוא מנגן. לב איבאנוב ביים את הבלט, והצגת הבכורה, ב-23 בינואר (4 בפברואר) 1893, קצרה הצלחה רבה על בימת תיאטרון בית הספר לבלט. בין הרקדנים היה מיכאיל פוקין הצעיר בתפקיד הראשי של לוק. הודות להצלחת הצגת התלמידים, הועבר "החליל הקסום" לתיאטרון מריאינסקי, שם הוצג בבימוי מורחב ב-11 באפריל (23 באפריל) 1893. המוזיקה של דריגו נחלה הצלחה רבתי וזכתה לשבחי המבקרים:
המוזיקה הבאה של דריגו נכתבה לבלט של פטיפה "יקיצת פלורה" (Le Réveil de Flore), בלט אנאקראונטי במערכה אחת, שהופק במיוחד לחגיגות שהתקיימו בארמון פטרהוף לכבוד כלולות הדוכסית הגדולה קסניה אלכסנדרובנה עם הדוכס הגדול אלכסנדר מיכאילוביץ'. הצגת הבכורה ב-25 ביולי (6 באוגוסט) 1894 הייתה אירוע מפואר, עם קהל שכלל את כל החצר האימפריאלית. על המוזיקה שלו ל"יקיצת פלורה" העניק הצאר אלכסנדר השלישי לדריגו את תואר מסדר אנה הקדושה.
כמו במקרה של "החליל הקסום", הועבר הבלט "יקיצת פלורה" לבימת תיאטרון מריאינסקי, שם עלה לראשונה ב-8 בינואר (20 בינואר) 1894. הבלט התחבב עד מהרה על בלרינות התקופה, בהן מתילדה קשסינסקה (שיצרה את "פלורה", התפקיד הראשי). תמרה קרסבינה ובייחוד אנה פבלובה, שכללה גרסה מקוצרת של היצירה בסיוריה האגדיים ברחבי העולם.
"אגם הברבורים".
בשלהי 1894 התקין דריגו שינוי חשוב בפרטיטורה של צ'ייקובסקי לאגם הברבורים, שהופק במקור בתיאטרון בולשוי האימפריאלי במוסקבה בשנת 1877. בהמשך להצלחת היפהפייה הנרדמת ומפצח האגוזים, גילה איוואן וסובולוז'סקי - מנהל תיאטראות סנקט פטרבורג - עניין בהפקה מחודשת של הבלט. דריגו אמר לאחר זמן:
צ'ייקובסקי מת ב-25 באוקטובר (6 בנובמבר) 1893 בדיוק כשהתוכניות להפקה מחודשת של "אגם הברבורים" החלו לשאת פרי. הפקה מחודשת של היצירה בשלמותה תוכננה אז לעונת 1894–1895 של הבלט האימפריאלי, בבימוי מריוס פטיפה ולב איבאנוב. אחיו של צ'ייקובסקי, מודסט, אישר את הפקדת המשימה להתקנת הפרטיטורה בידי דריגו, והמלחין עשה זאת בהתאם להוראותיו של פטיפה. בזכרונותיו נגע דריגו בהתקנת הפרטיטורה: