רצח העם הבוסני השפיע על מגמת השינוי ביחסה של ארצות הברית ורבות מבעלות בריתה כלפי המלחמות ביוגוסלביה. בהמשך, עם פרוץ מלחמת קוסובו ב-1998, נאט"ו קידם את מבצע כוח מאוחד נגד הרפובליקה הפדרלית הסרבית של יוגוסלביה, במטרה למנוע רצח עם נוסף שיכוון הפעם נגד קוסובו. בחסות האו"ם הוקם לאחר המלחמה בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר שמיצה את הדין עם רבים בשרשרת ההנהגה הסרבית, כמו גם מנהיגים נוספים שהיו מעורבים ברציחות ובטיהורים על רקע אתני לאורכו של המאבק ביוגוסלביה. לאחר רצח העם רבים בעלי הטיות לצרכים פוליטיים הכחישו את קיומו של רצח העם מלחתחילה, כגון הפובליציסט והפעיל הפוליטי האמריקאי נועם חומסקי. כמו כן ישנן מדינות שממשלותיהן אינן מכירות בעצם ההתרחשות של רצח העם הבוסני.
רקע למלחמות יוגוסלביה.
תולדות יוגוסלביה.
עם עליית ההכרה הלאומית של עמים שונים במהלך המאה ה-19 ועם הקמתן של ארצות ריבוניות בחבל הבלקן לאחר היפרדותן בעיקר בדרכי מלחמה מהאימפריה העות'מאנית, החלה לעלות האידאולוגיה הפאן סלאבית, שקראה לכל העמים הסלאביים להתאחד לכדי ארץ אחת ענקית שתתפרש מסיביר ועד הים האדריאטי. בהמשך התפתחה השאיפה הלאומית מרחיקת הלכת להקמת מדינה אחידה אך ורק עבור הסלאבים הדרומיים, ביניהם בולגרים, סרבים, קרואטים, מונטנגרים ורבים אחרים. חזון לאומי זה התממש לאחר מלחמת העולם הראשונה עם הקמתה של ממלכת יוגוסלביה. הממלכה החדשה החלה דרכה עם מערכת ממשל של מונרכיה חוקתית פרלמנטרית. במהרה השיטה הפרלמנטרית גררה עמה חוסר יציבות שלטוני בעקבות התככים הרבים שאפפו מחנות פוליטיים על רקעים אתניים, דתיים או אידאולוגיים. יציבות שלטונית נשמרה כאשר אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה, נטל לידיו סמכויות אוטוקרטיות והפך את הממלכה למעשה לדיקטטורה בראשותו.
במרץ 1941 פלשו צבאות מדינות הציר ליוגוסלביה וביתרו אותה למדינות חסות ושטחי כיבוש. לאורכה של המלחמה התפרצו התככים האתניים הפנימיים כאשר המדינה העצמאית של קרואטיה, מדינת חסות של איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית, הוציאה לפועל את רצח העם הסרבי. המדינה הקרואטית הונהגה בידי האוסטאשה, ארגון פשיסטי עריצי ששאף להבדיל עצמו מיוגוסלביה דרך קביעת העליונות של הקרואטים בהיותם נבדלים משאר עמי יוגוסלביה בתרבות, מסורת ודת. לאחר המלחמה השתלטה המחתרת הקומוניסטית הפרטיזנית על יוגוסלביה.
בהנהגתו של יוסיפ ברוז טיטו, הוקמה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה וננטשה המלוכה של בית קאראג'ורג'ביץ' הסרבי. קודם המלחמה עיקר ההשפעה והסמכות הפוליטית עמדה בידי הסרבים ביוגוסלביה. טיטו, בכדי למנוע תככים ומאבקים אתניים נוספים, הסדיר מערכת פדרלית שנועדה להסדיר שלטון מקומי לקבוצות האתניות הגדולות. במסגרת החלוקה נקבעו גבולות פדרליים בין סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה, סרביה, קוסובו, וויבודינה, מונטנגרו ומקדוניה הצפונית. בלגרד היושבת בלב סרביה נותרה הבירה הפדרלית ומושב מוסדות השלטון הפדרליים, בהם גם הנשיאות.
יוגוסלביה בהנהגת טיטו נמנעה מלנקוט עמדה במלחמה הקרה, ועל אף זיקה אידאולוגית לגוש המזרחי ניהלה יחסים מסחריים ודיפלומטיים סדירים עם הגוש המערבי ואף קידמה מוטיבים של חינוך מערבי במוסדות החינוך הלאומיים. יוגוסלביה בנוסף עמדה בראש המדינות הבלתי-מזדהות, שלא עמדו לא לצד הגוש המזרחי ולא לצד הגוש המערבי. לקראת סוף שנות השבעים החלו קרעים במערכת המדינית היוגוסלבית הקיימת. פטירתו של טיטו ב-1980 הותירה חלל הנהגתי ריק שאפשר לרפובליקות הפדרליות הפנימיות להתקוטט פעם נוספת על רקע אתני.
סיבות נוספות לקריסת המדינה קשורות בקשיים כלכליים ובתסכול המוני כנגד הביורוקרטיה הממשלתית. קרואטיה וסלובניה תמכו בפדרציה מבוזרת על מנת להשיג אוטונומיה. זאת אל מול סרביה, שתמכה בריכוזיות שלטונית על מנת להבטיח את האינטרסים של הסרבים, אשר היוו הקבוצה האתנית הגדולה ביותר ביוגוסלביה. לקראת סוף שנות השמונים החלו לעלות גם קריאות בדלניות מפי מונטנגרו והקהילה האלבנית יושבת קוסובו. חוסר השוויון הכלכלי בין הרפובליקות הוסיף למתיחות. המערכת הכלכלית הסוציאליסטית ביוגוסלביה החלה לקרוס, לערך באותה העת שקרה דבר דומה ברחבי מדינות הגוש המזרחי. ניסיונות רפורמה כלכלית לא הובילו לשינוי המיוחל בהידרדרות. יוגוסלביה איבדה את חשיבותה האסטרטגית הבין-לאומית כמתווכת בין המזרח למערב עם תום המלחמה הקרה בסתיו העמים. בנוסף החלה התערערות אידאולוגית של הקומוניזם. כתוצאה מכך, איבדה יוגוסלביה תמיכה כלכלית מהמערב. קרן המטבע הבינלאומית לחצה על רפורמות כלכליות ומבניות שהוסיפו להעיב על המצב הכלכלי הרעוע.
התככים האתניים הפנימיים במדינה.
השלטון היוגוסלבי הפדרלי הכיר ב-26 קבוצות אתניות החיות בתוך ארצו, מתוכן רק לשישה ניתן ייצוב פדרלי כשוות ערך וכגדולות ביותר, אלו הסרבים, המונטנגרים, המקדונים, הקרואטים, הסלובנים והבוסניאקים. בין המיעוטים הגדולים היו האלבנים, הבולגרים, ההונגרים ועוד. לא רק פערים אתניים ותרבותיים הבדילו את העמים יושבי יוגוסלביה, אלא גם פערים דתיים. הקרואטים למשל היו בכללם נוצרים-קתולים בעוד רוב הסרבים היו בני הכנסייה האורתודוקסית הסרבית. הבוסניאקים היו מוסלמים סונים שישבו את חבל הבלקן מימי האימפריה העות'מאנית. חלקם היו צאצאים למשפחות סרביות שהמירו את אמונתם לפני מאות שנים וחלקם צאצאים למוסלמים, בעיקר ממוצא טורקי, שיישבו את חבל הארץ החל במאה ה-15.
רמת הפיתוח הכלכלי הייתה שונה מאוד בין הרפובליקות של יוגוסלביה. סלובניה הייתה העשירה ביותר, אחריה קרואטיה וסרביה, ואחריהם בוסניה הרצגובינה, מקדוניה ומונטנגרו. בשנות השמונים, עם התחזקות התנועות הבדלניות ברחבי יוגוסלביה, היו מספר ארגונים קיצוניים שקראו למלחמה כוללת על שטחים ונחלות עבור הקמת בית לאומי חד-לאומי רב ממדים שיכלול את כל הנחלות בהן יושב העם. עקב הערבוב של קהילות האחת בשנייה, משמעות השאיפות הלאומיות הללו הייתה טיהור אתני של עמים שלמים ממקום מושבם. שתי התנועות הלאומניות הקיצוניות שקראו למהלכים שכאלו נצפו בסרביה ובקרואטיה. בקרואטיה היו שקראו להקים מדינה ריבונית על בסיס גבולות המדינה העצמאית מימי מלחמת העולם השנייה. בסרביה היו שקראו להקמת מדינה חד-אתנית ריבונית שתספח לתוכה את רוב שטחי יוגוסלביה כולל כל בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו, מקדוניה הצפונית, דלמטיה ועוד. לפי אותו חזון "סרביה הגדולה" יש להקים מדינה סרבית חד-אתנית וחד-תרבותית שתכלול את כל שטחי יוגוסלביה עד לקו גבול היפותטי שיתמשך מוִירוֹבִיטִיצָה לקרלובץ לאוגולין ועד לקרלובאג לחופי הים האדריאטי. לפי גבול זה רק סלובניה וצפון קרואטיה יישארו ריבוניות מחוץ לידי סרביה.
לאחר מותו של טיטו ב-1980, הוראות חוקת 1974 סיפקו האצלה יעילה של כל הסמכות השלטונית בפועל הרחק מהממשל הפדרלי לרפובליקות ולמחוזות האוטונומיים על ידי הקמת נשיאות קולקטיבית של שמונת נציגי המחוז וממשלה פדרלית עם השפעה מועטה על מדיניות כלכלית, חברתית ופוליטית. התמוטטות הקומוניזם במזרח אירופה ב-1989, איחוד גרמניה שנה לאחר מכן, והתמוטטותה הקרבה של ברית המועצות, כל אלה הובילו לשחיקת היציבות הפוליטית של יוגוסלביה. כאשר מדינות מזרח אירופה התרחקו מהממשל הקומוניסטי לעבר בחירות חופשיות, דמוקרטיה וכלכלות שוק, תשומת הלב של המערב התמקדה הרחק מיוגוסלביה וערערה את התמיכה הכלכלית והפיננסית הנרחבת שנדרשה לשימור כלכלתה.
סלובודן מילושביץ', נשיא הרפובליקה הסרבית בתוך הפדרציה היוגוסלבית (שתומכיו נשאו עמדות הנהגה מקבילות גם בקוסובו, וויבודינה ומונטנגרו) החל משנת 1989, ניצל את הריק השלטוני שנוצר על ידי ממשל ריכוזי שהולך ונחלש, וניצל באכזריות את השימוש באולטרה-לאומיות הסרבית כדי ללבות את להבות הסכסוך ברפובליקות האחרות ולקבל לגיטימציה שלטונית מבית. מילושביץ' נבחר על בסיס קמפיין פוליטי אנטי-בירוקרטי והבטחות להגן על סרבים מפני רדיפות בידי אלבנים בקוסובו.
בוסניה התפלגה בין שלוש קבוצות אתניות מרכזיות: הבוסניאקים, שהיוו כמעט מחצית מאוכלוסייתה, הסרבים, שהיוו לערך 30 אחוז מאוכלוסייתה וישבו בעיקר בחבל שנודע בתור סרפסקה, והקרואטים, שהיוו לערך 17 אחוז מאוכלוסייתה וישבו בעיקר בחבל דלמטיה ולחופי הים האדריאטי. להלן דיאגרמת עוגה של החלוקה האתנית של בוסניה והרצגובינה לפי רישום האוכלוסין מ-1991:
פרוץ מלחמות יוגוסלביה ומהלכן.
ההשפעות המתמשכות של הדמוקרטיזציה במזרח אירופה הורגשו ברחבי יוגוסלביה. בעוד מילושביץ' פעל לגיבוש כוחו וסמכותו בסרביה, בחירות דמוקרטיות בסלובניה ובקרואטיה ב-1990 העניקו למפלגות הלא-קומוניסטיות שליטה בבתי המחוקקים ובממשלות הרפובליקות הפדרליות. סלובניה הייתה הראשונה להכריז על "ריבונות" ב-1990, כשהיא פרסמה הצהרה פרלמנטרית לפיה החוק הסלובני מקבל עדיפות על החוק היוגוסלבי הפדרלי. קרואטיה הייתה שנייה אחריה במאי, ובאוגוסט הכריזה גם הרפובליקה היוגוסלבית של בוסניה-הרצגובינה על היותה ריבונית.