הקבוצה טענה כי בארצות ערב יבצע מעמד הפועלים מהפכה דמוקרטית משולבת במהפכה סוציאליסטית, ויכונן מיד את הדיקטטורה של הפרולטריון.
לטענתם, מעמד הפועלים בארצות ערב תחת הנהגה מרקסיסטית מהפכנית הוא זה שייאבק להחזרת השטחים שכבשה ישראל במלחמת ששת הימים ולהחזרת זכויותיהם של הפלסטינים.
על פי התאוריה - מאבק זה ינוהל על ידי כלל מעמד הפועלים על כל ארגוניו ומפלגותיו, כולל המפלגות הסטליניסטיות.
מהפכה פרולטרית זו תבצע איחוד לאומי ערבי ותעניק זכות הגדרה עצמית עד להיפרדות למיעוטים לאומיים ובסופה תוקם פדרציה סוציאליסטית של המזרח התיכון שבה תיכלל גם "הרפובליקה הסובייטית הישראלית".
בישראל תתממש המהפכה כחלק מהמהפכה הכללית במזרח התיכון ואז ישראל תתנתק מהאימפריאליזם, תכיר בזכויות הפלסטינים ותעבור תהליך של דה-ציוניזציה.
הקבוצה לא הייתה מוכנה לקבל את עמדת "מצפן" כאילו מעמד הפועלים בישראל מהווה "מעמד פריבילגיוני" בהשוואה למעמד הפועלים הערבי בארץ ולמעמד הפועלים הפלסטיני בשטחים, הקבוצה טענה שהפרולטריון הישראלי עני ומנוצל ובשל כך ימלא את תפקידו במסגרת המהפכה.
"אבנגרד" ראתה את עיקר מטרתה בחינוך מעמד הפועלים הישראלי לאינטרנציונליזם פועלי ובארגון מעמד הפועלים הישראלי לתוך איגודים מקצועיים ומפלגה מהפכנית.
ביולי 1972 קיימו ארגוני "הועד הבינלאומי לשיקום האינטרנציונל הרביעי" כנס בפריז, במסגרתו העמדה שהתקבלה הייתה כי יש צורך להקים אספה מכוננת בפלסטין המאוחדת.
פעילי "אבנגרד" קיבלו עמדה זו, אך טענו כי בתוך האומה הפלסטינית קיימים שני עמים: יהודי וערבי.
בנובמבר 1974 קבע הוועד שכל מי שמכיר ב"אומה ישראלית" הוא ציוני מוסווה, וכי הדרך למהפכה סוציאליסטית במזרח התיכון עוברת דרך הרס מדינת ישראל.
עוד הודיע הוועד כי מפלגת פועלים בפלסטין לא יכולה להיות אלא מפלגה פלסטינית, המאגדת עובדים ממוצא ערבי ויהודי על בסיס השלילה הפוליטית של קיום מדינת ישראל.
אבנגרד לא הסכימה לקבל עמדה זו, וכתוצאה מכך סולקה מן הוועד הבינלאומי בדצמבר 1975.
חבר הנהגת "ברית הפועלים (אבנגרד)", יגאל שוורץ - שגרס כי היהודים-הישראלים אינם קבוצה לאומית, פרש מ"אבנגרד" בסוף 1976 והקים יחד עם אשתו מיכל שוורץ ועם אסף אדיב את "הפרקציה הקומוניסטית הפלסטינית" תוך מטרה מוצהרת להצטרף מחדש אל הוועד הבינלאומי ממנו סולקה "אבנגרד".
פרקציה זו הפכה ב-1977 לארגון טרוצקיסטי חדש ששמו היה "דרך הניצוץ".
אחד מפעילי אוונגרד, אליהו קאופמן, שאחר כך חזר בתשובה והיה לרב חרדי, טען בראיון עם יוסי מלמן לעיתון הארץ כי היה למעשה סוכן שב"כ שבין המשימות שקיבל היה לעורר סיכוכים פנימיים ופיצול בארגון, כפי שאכן קרה עם "דרך הניצוץ".
"אבנגרד" עצמה המשיכה לפעול עד לשנת 1979.
ביקורת.
מצפן האשימה את "ברית הפועלים (אוונגרד)" בנטיות סטליניסטיות, בדוגמטיות, בפלגנות ובאי-רצון לשתף פעולה עם שאר הזרמים של השמאל המהפכני.
בגיליון מס' 57 של "מצפן" תחת הכותרת "דברי תשובה ללאמברטיסטים" נכתב כי "הוועד למען האינטרנציונל הרביעי" שאליו מסונפת קבוצת "אבנגרד" מהווה מכשול בדרך להקמתו של אינטרנציונל אמיתי, עוד נכתב כי סוציאליסט אמיתי אינו פוסל מאבקי גבורה אחרים ש"אינם פרולטריים" (בהתייחס לביקורת על זיקתה של מצפן לצ'ה גווארה).
עוד נאמר כי בארצות "העולם השלישי" קיים מצב מיוחד מבחינת סיכויי התממשות המהפכה הפרולטרית, בכלל זה גם בישראל קיים מצב מיוחד זה - ומצפן ביקרה את אנשי "אבנגרד" על כך שאינם מוכנים להביא בחשבון את המצב המיוחד הזה.
לורד הים הראשון
ח'יירת א-שאטר
מוחמד ח'יירת סעד א-שאטר (בערבית: محمد خيرت سعد الشاطر, תעתיק מדויק: מחמד ח'ירת סעד אלשאטר; נולד ב-4 במאי 1950) הוא מהנדס מצרי, איש עסקים ופעיל פוליטי אסלאמי. הונו מוערך בכ-100 מיליוני לירות מצריות. לקראת בחירות 2012, הוכרז כמועמד תנועת האחים המוסלמים לנשיאות מצרים אך מועמדותו נפסלה. כיהן כסגן יושב ראש תנועת האחים המוסלמים במצרים.
תולדות חייו.
א-שאטר נולד במחוז א-דקהלייה והצטרף בגיל 16 לאגף הצעירים במפלגת האיחוד הסוציאליסטי הערבי הנאצריסטית. הוא סיים לימודי תואר ראשון בהנדסה אזרחית ואנתרופולוגיה באוניברסיטת אלכסנדריה ובעת שהותו שם השתתף בהפגנות הסטודנטים נגד הממשלה בשנת 1968. לאחר שנתיים של שירות בצבא מצרים, הוא סיים לימודי תואר שני במינהל בניין ועבד כמרצה באוניברסיטת אל-מנצורה, אוניברסיטה הפועלת בעיר אל-מנצורה משנת 1972. א-שאטר אף למד בתוכניות תעודה שונות ללימודי אסלאם, מינהל עסקים, עבודה סוציאלית, ניהול עמותות ושיווק בינלאומי.
עוד בשנת 1967 השתתף א-שאטר בפעילות אסלאמית ובתחילת שנות ה-70, בעת שהיה תלמיד באלכסנדריה, הפך למתנגד לשלטון, על רקע אמונתו במדיניות אסלאמית. בשנת 1974 היה לחבר בתנועת האחים המוסלמים. על רקע פעילותו בתנועה הושעה ממשרתו באוניברסיטת אל-מנצורה. בשנת 1981 יצא לאנגליה לצורך לימודי דוקטורט, אולם התעניינותו בלימודים פחתה, והוא פנה לעסקים. הוא שב למצרים באמצע שנות ה-80, והפך לפעיל בתנועת האחים המוסלמים. בשנת 1995 היה לראש סניף קהיר רבתי של התנועה.
נבחר לחברות בלשכת ההדרכה של האחים המוסלמים בשנת 1995. נעצר מספר פעמים (החל משנת 1968). המעצרים הבולטים בשנת 1995 - לחמש שנים, משנת 2007 מרצה שבע שנות מאסר באשמת מימון טרור והלבנת כספים בעקבות פרשת מיליציית א-אזהר בדצמבר 2006. נחשב למוח הכלכלי של התנועה.
בנוגע לעימות הרפורמיסטי-שמרני נוטה א-שאטר יותר לאסכולה הרפורמיסטית, עם זאת בפועל ניצב באמצע בין השמרנים לבין הרפורמיסטיים. נאמר עליו, כי הוותיקים אימצו אותו לחיקם.
א-שאטר הוא בעלי עסק מצליח בתחום הריהוט והטקסטיל, עם סניפים במרכזי הקניות היוקרתיים של קהיר, והפך לבעל הון בולט במצרים, הוא אף חבר במספר מועצות מנהלים של בנקים וחברות גדולות אחרות במצרים. בשנת 1995 נבחר למועצת ההדרכה (המועצה העליונה) של האחים המוסלמים במצרים. יש הרואים בו אחד מן המממנים והאסטרטגים הראשיים של התנועה האסלאמית והאיש החזק בתנועה. לאורך שנות פעילותו האסלאמית נעצר א-שאטר מספר פעמים על ידי השלטונות. תחת שלטונו של מובראכ נעצר א-שאטר בשנת 2007 והוחזק בכלא עד מרץ 2011.
מהפכת ינואר 2011.
א-שאטר שוחרר בהחלטת המועצה העליונה של הכוחות המזוינים. לאחר הניצחון בבחירות לפרלמנט בשנת 2012 של מפלגת החירות והצדק במצרים, שהיא הזרוע הפרלמנטרית של תנועת האחים המוסלמים, מונה א-שאטר כמועמדה לנשיאות המדינה.
מועמד לנשיאות מצרים.
האחים המוסלמים אמנם התחייבו לא להעמיד נציג כמועמד לנשיאות, ועוד בתחילת שנת 2012 הכחיש א-שאטר בריאיון לרשת אלג'זירה כל כוונה להציג מועמדותו לנשיאות. עם זאת לאחר שזכתה ב-47 אחוזים מן המושבים בפרלמנט המצרי, ממשיכה "מפלגת החירות והצדק", הזרוע המדינית של "האחים המוסלמים" במצרים, לכיבוש היעד הבא – כס הנשיאות.
ב-31 במרץ 2012 הכריזה מפלגת החירות והצדק במצרים על א-שאטר כמועמדהּ בבחירות לנשיאות, בחודש מאי 2012. א-שאטר התפטר באופן רשמי מחברותו בתנועת האחים המוסלמים כדי לרוץ לנשיאות, זאת לאור הכרזת התנועה כי לא תציב מועמד משלה בבחירות. הכרזתו של א-שאטר כמועמד לנשיאות היוותה תפנית היסטורית בתנועת האחים המוסלמים, לאחר שהבטיחה פומבית כי אף לא אחד מחבריה יתמודד על הנשיאות, כדי להרגיע חששות של מגזרים חילוניים בציבור המצרי וכן ממשלות מערביות מפני השתלטות מוחלטת של ההשקפה האסלאמית על השלטון במצרים.
ועדת הבחירות המרכזית המצרית פסלה את מועמדותו של א-שאטר ובמקומו מונה מוחמד מורסי כמועמד האחים המוסלמים לנשיאות מצרים, ואף זכה בבחירות.
ההפיכה ב-2013.
א-שאטר נעצר ב-5 ביולי 2013, בעקבות ההפיכה הצבאית שהדיחה את הממשלה בראשות האחים המוסלמים והנשיא מוחמד מורסי. ב-14 ביולי 2013 התובע הכללי הורה להקפיא את נכסיו.
העיתון "אלמצרי אליום" דיווח באוגוסט 2013 כי שליח האיחוד האירופי ברנרדינו לאון וסגן שר החוץ האמריקני ויליאם ברנס וביקרו אותו שנעצר בחודש שעבר ושוהה בכלא טורה שבדרום קהיר.
בחודש פברואר 2015, הוא נידון למאסר עולם, אך במאי באותה שנה בית המשפט המצרי דן אותו, ואת המדריך הכללי, מוחמד בדיע, למוות.
קרב חמלניק
קרב חמלניק נערך ב-18 במרץ 1241 בקרבת היישוב חמלניק, בין כוחות של האימפריה המונגולית בפיקודו של באידר ובין כוחות פולניים בפיקודם של הוויוודים ולודזימיר מקרקוב ופאקוסלאב מסנדומייז'. המונגולים ניצחו בקרב ושני המצביאים הפולנים נהרגו.
לפי תיאור הקרב, שמופיע בכתבי ההיסטוריון הפולני יאן דלוגוש, לפני פתיחת המערכה, נטש הדוכס של קרקוב, בולסלאב החמישי, הצנוע, את שדה הקרב. מעשהו פגע במורל הכוחות הפולניים, ובעקבותיו נטשו לוחמים אחרים את הצבא הפולני, ובכך החלישו אותו עוד יותר.
בתחילת הקרב נהגו המונגולים בהתאם לטקטיקה המקובלת שלהם וביימו נסיגה של כוחותיהם. כאשר הפולנים שברו את שורותיהם כדי לרדוף אחרי המונגולים הנמלטים, סבו האחרונים על עקבותיהם, תקפו את הכוח הפולני המפוזר והביסו אותו. אבדות הצד הפולני היו כבדות מאוד וכללו גם את מפקדי הכוח. הפאניקה שנוצרה בעקבות התבוסה, גרמה לכוחות הפולניים לסגת מהעיר קרקוב, שנותרה ללא הגנה. המונגולים שדדו את העיר ושרפו אותה.
לאנדו
אלברט הובארד
ז'אן-פייר ז'ונה
סיכון רטוב
סיכון רטוב (במקור: Dead Calm) הוא סרט מתח אוסטרלי משנת 1989 בכיכובם של סם ניל, ניקול קידמן ובילי זיין. הסרט, שבוים על ידי הבמאי האוסטרלי פיליפ נויס, הוא עיבוד קולנועי לספר בעל אותו שם שיצא בשנת 1963 ונכתב על ידי צ'ארלס ויליאמס.