בסיפור מיתולוגי אחר שגיבורו הוא בנם הנוסף של אנליל ונינליל, נינורתה, מסופר כיצד רכשה נינליל את שמה של האלה-האם נינחורסג. בסיפור מתואר ביקורה של האם נינליל אצל בנה לאחר שיצר סכרים לאשדי נהר הפרת, כדי להתגבר על הבצורת בממלכה. בעקבות ברכתה, החליט נינורתה להכריז על שינוי שמם של האבנים מהם בנה את הסכרים לשם "רכסים" (חורסג, בשומרית) ולכנות את אימו בשם חדש – אם הרכסים - נינחורסג. סיפור זה נועד, ככל הנראה למצב את מעמדה של נינליל כאלה בכירה גם בפנתאונים של התרבויות המאוחרות לתרבות השומרית.
סיפורי נינליל במיתולוגיות המסופוטמיות מייצגים מוטיבים מרכזיים בכלל סיפורי האלים בתרבויות אלה, כגון שכר ועונש, המתח בין החיים למות וייצוגו במאבק בין היום ללילה ובין פריון לבצורת. כך, מזכיר אינוסה של נינליל ביד אנליל את אינוסה של נינחורסג בידי אנכי ואת סיפור ירידתם של תמוז ואיננה אל השאול. כינויה השונים של נינליל, ובעיקר זיהויה עם אלות אם בכירות, משקפים את השינויים שחלו במרכזיותם של אלים שונים על רקע שינויים פוליטיים בהיסטוריה של מסופוטמיה, במסגרתם אלים מרכזיים בתרבויות קודמות זוהו עם אלים בעלי מעמד דומה בתרבויות שירשו אותן.
מנהרות ההברחה של רצועת עזה
קאנו טאניו
קאנו טאניו (ביפנית: 狩野 探幽 (Kano Tan'yu); נולד קיוטו 1602 – נפטר אדו 1674) נחשב לצייר החשוב ביותר בזמנו ביפן. טאניו נודע בסגנון ציור אלגנטי ומעודן ובשליטה במגוון נרחב של שיטות ונושאים בציור היפני. הוא הוביל את , סדנת ציור מובילה אשר שימשה כספק האמנות הרשמי של שוגונט טוקוגאווה. סגנונו ויצירתו השפיעו לאורך כל תקופת אדו.
טאניו צייר במגוון טכניקות כגון ציורי דיו ויאמטו-א, על מגוון פורמטים כגון: דלתות הזזה וקירות, מגילות אופקיות, ומגילות תלויות, וסגנונו נחשב אלגנטי ומרשים. טאניו התפרסם במיוחד בזכות פרויקטים רחבי היקף בטירות השוגונים, כגון ציורי הקיר בטירת ניג'ו (), בטירת נגויה, ועיצוב המאוזולאום לטוקוגאווה איאיאסו בניקו.
ביוגרפיה.
טאניו נולד למשפחת קאנו – שושלת חשובה של ציירים יפניים, שניהלה סדנת אמנות מובילה ופעלה כמעין אקדמיה מרכזית לציור ביפן. סבו היה קאנו אייטוקו () – ששרת את המנהיג הצבאי טויוטומי הידיושי. אביו היה הצייר קאנו טקנובו, ואימו בת לדאימיו סאסה נארימסה, ואסל של אודה נובונאגה. מסופר כי החל לצייר בגיל 4, ובגיל 12 כבר החל לצייר עבור השוגון, ובגיל 15 קיבל מינוי כצייר רשמי של שושלת טוקוגאווה. בתפקיד זה היה ממלא הזמנות לעיצוב חדרי טירות ויצירת תמונות עבור משפחות סמוראים בכל רחבי יפן. בשנים 1643 – 1646 טאניו ניהל את הקמת המאוזוליאום המרהיב לשוגון טוקוגאווה איאיסו בניקו. ב-1640 הפך לנזיר בודהיסטי, אך המשיך בפעילות אמנותית.
יצירות וסגנון.
טאניו חתום על מגוון גדול של ציורי קיר, עיצובים ססגוניים, ציורי דיו וקליגרפיה. בין יצירותיו הידועות שנותרו עד היום וממשיכות לפאר אתרי תיירות ביפן עד היום ניתן למנות את המאוזוליאום בניקו, טירת נגויה וטירת ניג'ו. עיטורי הטירות כללו ציורי קירות ופרגודים מתקפלים עם תיאורים של עצים, פרחים, חיות ועופות, לרוב על רקע מוזהב.
משיכות המכחול של טאניו נחשבות מאופקות ועוצמתיות, בהמשך ליצירותיו של הצייר היפני סשו טויו () וציירים סיניים, ציוריו מותירים אזורים רבים לא מצוירים במטרה ליצור תחושת עומק וחלל. בציורי הקיר ובפרגודים, נהג למלא את החלל הזה באבקת זהב או בעלי זהב – טכניקה שמותירה רושם עוצמתי ואלגנטי.
הוא חתום גם על יצירות רבות בסגנון יפני כגון דפי אלבום עם תמונות משוררים, ומגילות סיפורים. בנוסף, עסק בטקס תה בסגנון המאסטר קובורי אנשו.
כצייר ידוע עסק גם באותנטיקציה של ציורים, והותיר אחריו סקיצות של אוספי אמנות מרחבי יפן שאבדו במהלך ההיסטוריה. משום כך אוסף הרישומים שלו מהווה גם מקור היסטורי חשוב ללימוד תולדות האמנות.
העתקת ציורים של טאניו כדרך לאימון ציירים בתחילת דרכם הייתה פרקטיקה נפוצה באסכולת קאנו, ומשום כך השפעתו הייתה עצומה גם דורות לאחר מותו.
גבולות אושוויץ
גבולות אושוויץ הוא ביטוי הנמצא בשימוש מסוף שנות ה-70 ביחס לגבולות הקו הירוק, ומשמש אנשי ימין בישראל כדי להמחיש את גישתם שבגבולות אלה טמונה סכנה קיומית לחיי היהודים במדינת ישראל. הביטוי קשור ומושפע ממושג אחר העומד בבסיס תפיסת הביטחון של ישראל - גבולות בני הגנה.
מקור הביטוי.
הביטוי יוחס באופן מוטעה לשר החוץ ממפלגת העבודה, אבא אבן. אבן לא השתמש בצירוף "גבולות אושוויץ", אך הביטוי מבוסס על פרשנות של דבריו בינואר 1969 לשבועון הגרמני "דר שפיגל", שהתייחסו לדרישה מישראל לסגת לגבולות ערב מלחמת ששת הימים. דבריו נאמרו בניסיון להסביר לעם הגרמני את החשש הרב הקיים במדינת ישראל מפני הנסיגה לגבולות 1967:
ידיעות אחרונות פרסם את הידיעה על דבריו של אבן ב-1969 בכותרת: "מפת ה-4 ביוני מזכירה לנו את אושוויץ".
תום שגב העריך כי שמעון ויזנטל שהתגייס להפיץ בעולם את המושג "גבולות אושוויץ" כביטוי לקווי 67, הצטער אולי על כך שלהבנתו אבא אבן הגה את הביטוי ולא הוא עצמו.
בשנת 1974, מיד אחרי מלחמת יום הכיפורים, התראיין אבן לשבועון "טיים" ואמר: "אילו השתטתה ישראל ונסוגה לגבולות 67, היה עלול להתרחש כאן טבח מכוער יותר מאשר באושוויץ", אך בתחילת 1975 אמר: "בידינו הכוח לקיים מדינה בגבולות 1967 בתוספת תיקונים אסטרטגיים".
השימוש בביטוי.
בשנת 1979 כבר הופיע הביטוי בכתבות במעריב ובדבר עם ייחוס לאבא אבן', והיה בשימוש בעיתונות תוך ייחוס לאבא אבן גם בשנים שלאחר מכן.
הביטוי צוטט לאורך השנים על ידי חברי ממשלות ישראל וחברי כנסת מהימין (אביגדור ליברמן, עוזי לנדאו, זאב אלקין), וייחסו אותו לאבא אבן, אף שהוא לא השתמש במונח זה במפורש.
בראיון שנתנה סוזי אבן, אלמנתו של אבא אבן, ב-10 ביולי 2010, לתוכנית "רואים עולם" בערוץ 1, סיפרה שאבן תמיד השתומם על ייחוס הביטוי הזה אליו. מנגד, אבא אבן עצמו שחי עד שנת 2002, לא התבטא מעולם בפומבי נגד הייחוס של הביטוי אליו
הביטוי משמש בשם ספרו של הסוציולוג היהודי-צרפתי שמואל טריגנו: "גבולות אושוויץ: נזקי חובת הזיכרון" (במקור: Les Frontières d'Auschwitz).
בתעמולה האנטי-ישראלית.
בעקבות הסגר על רצועת עזה מתוארת רצועת עזה בתעמולה האנטי-ישראלית כ"מחנה הריכוז הגדול בעולם", ויש המשתמשים בהשוואה המפורשת "עזה = אושוויץ", ואף בביטוי "גבולות אושוויץ".
פילוסאים
פילוסאים (שם מדעי: Pilosa) היא סדרת דלשינאים דרום אמריקאים בעלי גוף רך.
הפילוסאים מחולקים לדובי נמלים ולעצלנים. רובם חיים ביערות אמריקה הדרומית, אך חלקם חיים גם ביערות ואזורים צפוניים יותר, וחלקם מסוגלים לחיות באזורים יבשים יותר.
הגדול בבני הסדרה הוא דוב נמלים גדול (Myrmecophaga tridactyla) ששוקל מעל 40 ק"ג. הקטן ביותר הוא דוב נמלים זוטי (Cyclopes didactylus) ששוקל 400 גרם.
ורנאצה
צינקואה טרה
היפודמוס
הִיפּוֹדָמוׂס (ביוונית: Ἱππόδαμος ὁ Μιλήσιος, היפודמוס ממילטוס; 498 – 408 לפנה"ס) איש מילטוס היה מתכנן ערים יווני בן המאה החמישית לפנה"ס.
קורות חיים.
היפודמוס תכנן את עיר הנמל פיראוס הסמוכה לאתונה ואת המושבה תוריאוי . על שמו של היפודמוס נקרא תכנון ערים אורתוגונלי המכונה "תכנון היפודמי" (רחובות שתי וערב), אף כי אין ביטחון שהוא שהמציא את השיטה אלא השתמש בה עד שזוהתה עם שמו.
תכנון היפודמי מתייחס לחלוקת שטחה של העיר באמצעות רשת רחובות מקבילים החוצים אלה את אלה בזוויות ישרות. תוכנית הערים מילטוס ופריאנה שביוניה הן דוגמאות מובהקות של תכנון היפודמי.
זקן תיש
זרימה דחיסה
זרימה דחיסה היא תחום במכניקת זורמים העוסק בזורמים אשר צפיפותם משתנה באופן משמעותי, (ρ≠const), וזאת בניגוד לזרימה בלתי דחיסה שבה מניחים שהצפיפות החומר קבועה. במציאות ידוע שכל זרימה ניתנת לדחיסה עד לרמה כזו או אחרת, כלומר זרימה בעלת צפיפות אחידה היא קירוב בלבד, אולם עבור רוב הזרימות שמערבות נוזלים, כמו גם זרימות של גזים תחת תנאים מסוימים, השינויים בצפיפות כל כך קטנים כך שניתן להניח שהצפיפות נשארת קבועה.
תופעות של דחיסות בדרך כלל נחשבות כמשמעותיות אם מספר מאך עולה על 0.3, או אם הזורם נמצא תחת שינויי לחץ משמעותיים. תופעות בולטות המתרחשות בזרימה דחיסה הן "זרימה חנוקה" (Choked flow) והנוכחות של "גלים אקוסטיים", המכונים גם גלי התפשטות או גלי התכנסות, תלוי אם הם גורמים לעלייה או לירידה בלחץ. כמו כן מודלים של זרימה דחיסה מאפשרים את קיומם של "גלי הלם".
הגדרה.
זרימת דחיסה מתארת את התנהגותם של נוזלים אשר חווים שינויים משמעותיים בצפיפות. עבור כל זורם הצפיפות אינה קבועה, אך עבור זורמים שבהם הצפיפות אינה משתנה באופן משמעותי אנו מבצעים "אידיאליזציה" אשר מובילה לתאוריה של זרימה בלתי דחיסה, אשר לעיתים פשוטה בהרבה מהתאוריה של זרימה דחיסה. עם זאת, במקרים רבים העוסקים בגזים (במיוחד במהירויות גבוהות) ובמקרים העוסקים בנוזלים עם שינויים גדולים בלחץ, שינויים משמעותיים בצפיפות יכולים להתרחש, וכדי להשיג תוצאות מדויקות יש לנתח את הזרימה כזרימה דחיסה.
כאשר מתחשבים בשינויי הצפיפות, מכניסים עוד משתנה למערכת -צפיפות. זאת בניגוד לזרימה לא דחיסה אשר בדרך כלל ניתן לפתור עם משוואת התנע, משוואת שימור המסה, ומשוואת האנרגיה. כאן יש להכניס משוואה נוספת למערכת, כדוגמת משוואת הגזים האידיאליים.
גלי הלם.