אדיפ רכשה השכלה בסיסית בביתה באמצעות שיעורים פרטיים. תקופה קצרה למדה בקולג' האמריקאי לבנות באיסטנבול. בשנת 1897 היא תרגמה מאנגלית את הספר "האם" מאת ג'ייקוב אבוט , סופר אמריקאי שנודע בזכות ספרי הילדים שחיבר. עבור תרגום זה זכתה ב"עיטור החמלה" (Şefkat Nişanı) מהסולטאן עבדול חמיד השני בשנת 1899. לאחר מכן, המשיכה האלידה את לימודיה בקולג' האמריקאי לבנות.
בשנת 1901, עם סיום הלימודים, התחתנה עם צאלח זכי ביי, שהיה המורה שלה למתמטיקה. לשניים נולדו שני ילדים: אית אללה בשנת 1903 וחסן חכמת אללה תוגו (על שמו של האדמירל היפני היהאצ'ירו טוגו) בשנת 1905. בשנים הראשונות לנישואיה עסקה בפעילות ספרותית מגוונת. היא קראה יצירות שונות בטורקית, באנגלית ובצרפתית, ואף תרגמה חלק מהן, ביניהן המלט של שייקספיר, חיבוריו של אמיל זולא ועוד.
שנת 1908 היוותה ציון דרך בחייה. היא החלה לכתוב ולפרסם מאמרים בכתבי עת ובעיתונים, בעיקר בנוגע לחינוך ולזכויות הנשים. המאמר הראשון שלה התפרסם בעיתון "טנין" (ההד) בעריכתו של תופיק פקרת. בזכות מאמריה והשפעתם הגדולה על הציבור, ביקש ממנה משרד החינוך לקחת חלק ברפורמות בבתי הספר לבנות בקונסטנטינופול והיא עשתה זאת למשך כשנה.
בשנת 1910 הסתיימו נישואיהם של האלידה וצאלח זכי, כנראה בגלל רצונו לשאת אישה נוספת. בעקבות הגירושים החלה האלידה להשתמש במאמריה בשם האלידה אדיפ, ולא האלידה צאלח. האלידה המשיכה את פעילותה הספרותית והחברתית. בשנת 1912 הייתה לאישה החברה הראשונה במועדון הספרותי "האח הטורקית" (Türk Ocağı). היא הייתה פעילה גם בהקמת הארגון "תעאלי א-ניסוואן" (קידום הנשים).
בין השנים 1916–1917 עבדה כמפקחת מטעם הממשלה בבתי ספר בביירות, בדמשק ובהר הלבנון, היא שימשה גם כאחראית על בית יתומים שקיבל תחת חסותו גם ילדים ארמניים. בזיכרונותיה מספרת האלידה את שיחתה בעניין עם אחמד ג'מאל פאשא:
עדות נוספת מביאה הרייט פישר, מיסיונרית אמריקאית ששהתה באזור בתקופת המלחמה:
בשנת 1917 היא נישאה לד"ר עדנאן אדיוואר, פוליטיקאי וסופר. לאחר מכן החלה ללמד באוניברסיטת איסטנבול כמרצה לספרות. בתקופה זו החלה להיות פעילה בתנועה הלאומית הטורקית, תחת השפעתו של זיא גקאלפ.
בסיום מלחמת העולם הראשונה, נכנסו כוחות בריטיים לאיסטנבול ולחלקים נוספים באימפריה העותמאנית. מוסטפא כמאל החל לארגן את תנועת ההתנגדות והאלידה נודעה בפעילותה בארגון. נאומיה נגד כיבוש איזמיר בידי היוונים (1919–1922) נתנו קול לתחושותיהם של אזרחים רבים. בשל כך, בקשו הבריטים להגלותה למלטה בשנת 1920. היא הצליחה להימלט יחד עם בעלה לאנטוליה במטרה להצטרף לתנועה הלאומית הטורקית. בדרך היא פגשה בעיתונאי יונס נאדי, ויחד החליטו להקים את סוכנות הידיעות "אנאדולו" (Anadolu Ajansı) כדי לדווח לכלל העולם על המתרחש באזור.
במהלך מלחמת יוון–טורקיה, הוענקו לה דרגות רב"ט ולאחר מכן סמל בשל מעורבותה ופעילותה. את רשמיה וזיכרונותיה מתקופה זו, ובעיקר ממדיניות האדמה החרוכה של היוונים, כתבה בספר "מבחן האש הטורקי" (Türkün Ateşle İmtihanı).
בשנת 1926 החל מוסטפא כמאל בציד מכשפות שכוון נגד בוגדים אמתיים או דמיוניים. בין המואשמים בבגידה הייתה גם האלידה אדיפ, שהצליחה להימלט, יחד עם בעלה, לאירופה. הם התגוררו בצרפת ובאנגליה עד שנת 1939. לאחר מותו של מוסטפא כמאל, חזרה האלידה לטורקיה וקיבלה משרת מרצה בחוג לספרות אנגלית באוניברסיטת איסטנבול. בשנת 1950 היא נבחרה לפרלמנט, ובשנת 1954 התפטרה מתפקידה זה.
היא נפטרה ב-9 בינואר 1964, ונקברה בבית הקברות מרכז-אפנדי (Merkezefendi Mezarlığı) באיסטנבול.
כלא אשמורת
נציב שירותי כבאות והצלה
מאדן
נונויק
הזרם הליטאי
הגרי&quot;ז מבריסק
אשתו כגופו
אשתו כגופו הוא כלל הלכתי המדמה אשה לבעלה עד כדי שתידמה לו מבחינה דינית בתחומים מסוימים בהלכה.
עדוּת.
לעניין פסולי עדות:
האשה נחשבת כבעלה, שנאמר: (), [ועל זה אמרו חז"ל] והלא אשת דודו היא? אלא שאשה כבעלה (). [ופסק הרמב"ם כי] לפיכך כל בעל שאתה פסול להעיד לו, כך אתה פסול להעיד לאשתו (, , ג).
גבולות הכלל במקרה של ריחוק דורות.
ריחוק הדורות
כשנתרחקו הדורות עד דור שלישי, אין אומרים אשה כבעלה. ולכן אפילו לדעת הסוברים שראשון בשלישי פסול להעיד (ראה ערך פסולי עדות), לאשתו הוא כשר, כגון משה מותר להעיד לאשת פינחס בן בנו של אהרן (מובא בתוספות ב, בדיבור המתחיל "רב").
אשתו יותר מגופו.
לגבי כבוד אשתו ההנחיה היא שיכבד אותה יותר מאשר את גופו. מקור הדברים הוא בתלמוד. וכך כתב הרמב"ם: ().
הדלקת נרות חנוכה.
נהוג שאב הבית מדליק נרות חנוכה. לכאורה הטעם המובא ברוב הפוסקים (עיין משנה ברורה, סימן תרעא, ט) לכך שאין נוהגים שאשה מדליקה בעצמה כשבעלה מדליק אפילו כדי להיות מהמהדרין מן המהדרין, כלומר שאפילו להדר להדליק בעצמה אין צורך מפני שאשתו כגופו וממילא נחשב לה הידור בהדלקת בעלה.
תשלומי בושת.
במסכת כתובות (דף סה) דנה הגמרא על תשלומים המגיעים לבעל בגין נזקים הנגרמים לאשתו. המשנה קבעה שכאשר אדם בייש אישה מגיעה תשלום ה"בושת" לבעלה.
יריקה על אדם נחשבת ככלל של "המבייש את חברו" שממנו לומדים למקרי בושת שונים. פסק רב פפא שהיורק על בגד חברו אינו חייב לשלם בושת – יריקה המחייבת תשלום בושת חייבת לנגוע בגוף האדם. לעומת זאת, כאשר יורקים על אשתו של אדם, הוא עצמו חש ביזיון. הגמרא מנסה להשוות זאת למקרה אחר של בושה עקיפה, ודוחה ומבהירה: "אשתו גופֵיה הוואי" (תרגום: אשתו היא גופו).
דאורייתא ודרבנן.
ישנן כמה דעות בפוסקים לגבי גדר הכלל:
עאטף סאלם
עאטף מוחמד סאלם סייד אל-אהל (בערבית: عاطف محمد سالم سيد الاهل, תעתיק מדויק: עאטף מחמד סאלם סיד אלאהל) הוא דיפלומט מצרי שכיהן כשגריר מצרים בישראל.
סאלם נולד וגדל בקהיר. הוא למד תקשורת המונים ומדעי המדינה באוניברסיטת קהיר. עבד בשגרירויות מצרים במספר מדינות בין היתר ברוסיה, תאילנד, סין, מאלי ובהולנד. בין השנים 2006–2009 שימש כקונסול המצרי באילת ובין היתר טיפל בסוגיית האסירים המצרים שנידונו למאסר בגין עבירות פליליות וכלואים בישראל ובעסקה לשחרור אילן גרפל. לאחר מכן מילא שורה של תפקידים במשרד החוץ בקהיר, בהם ראש אגף סין ומונגוליה במשרד החוץ המצרי, יועץ של שר החוץ לענייני צפון אמריקה, יועץ שר העבודה וההגירה ליחסים בינלאומיים ויועץ שר החוץ לענייני תרבות.
במרץ 2012 מונה לשגריר בישראל והגיש את כתב האמנתו לנשיא המדינה שמעון פרס ב-17 באוקטובר. מינויו בא בזמן שלטונו של מוחמד מורסי בנשיאות מצרים ובתקשורת הערבית פורסם כי לרגל מינויו שלח מורסי איגרת לנשיא שמעון פרס.
בתחילת מבצע עמוד ענן הוחזר השגריר עאטף לקהיר להתייעצויות, ומאז עד תום כהונתו לא שב לישראל.
המאור הגדול
שוק דפר
שוק דפר (בהולנדית: Dappermarkt) הוא שוק רחוב יומי הממוקם בשכונת דפרבורט (Dapperbuurt) ברובע מזרח אמסטרדם של העיר אמסטרדם שבהולנד.
הרחוב והשוק נקראים על שם אולפרט דפר (Olfert Dapper), היסטוריון ההולנדי מהמאה ה-17 שהיה ידוע במחויבותו לחברה רב-תרבותית. השוק נוסד בתחילת המאה ה-20.
בשנת 1910 הפך באופן רשמי לשוק רחוב מסודר יחד עם שלושה רחובות נוספים.
בשנת 2006 עבר השוק ארגון מחדש וקיבל את הפרס "השוק הטוב ביותר בהולנד" שנת 2006–2007.
השוק מושך תיירים ומבקרים מכל רחבי הולנד, אורכו כ-600 מטרים ובהם מעל ל-200 דוכנים וחנויות המציעים מגוון מוצרים בינלאומיים. השוק פעיל כ-52 שבועות בשנה, 6 ימים בשבוע מיום שני עד שבת בין השעות 10:00-17:00. החנויות ברחובות הסמוכים פתוחות מעט מאוחר יותר.
השוק הוזכר במגזין 'נשיונל ג'יאוגרפיק' בגיליון של חודש נובמבר-דצמבר בשנת 2007 בכתבה: 'עשרת רחובות קניות הטובים ביותר בעולם'.
אלי הויס-קנאפ
אליזבת אלאונורה אנה ז'וסטין "אלי" הויס-קנאפ (בגרמנית: Elisabeth Eleonore Anna Justine "Elly" Heuss-Knapp; 25 בינואר 1881 - 19 ביולי 1952) הייתה כלכלנית, מדינאית וסופרת גרמנייה ליברלית, רעייתו של תיאודור הויס, הנשיא הראשון של גרמניה המערבית.
תולדות חייה.
נולדה בשטרסבורג, בתו של הכלכלן גאורג פרידריך קנאפ, פרופסור באוניברסיטת שטרסבורג ומייסד האסכולה הקרטאליסטית (Chartalism) בכלכלה, החוקרת את הכסף כמוסכמה חוקתית של המדינה. אמה, לידיה קוחנשבילי, שהייתה ממוצא גאורגי, חלתה במחלת נפש זמן קצר לאחר לידתה ואביה גידל אותה לבדו.
ב-1899 סיימה לימודיה והייתה למורה בבית ספר תיכון. פגישתה עם הליברל פרידריך נאומן עוררה אותה להיכנס ללימודי כלכלה באוניברסיטה. דרך נאומן פגשה את תיאודור הויס. השניים נישאו ב-1908, הכומר שהשיא אותם היה ידיד משפחתה, אלברט שווייצר (זוכה פרס נובל לשלום לשנת 1952). סיבוך קשה בלידת בנה הראשון ב-1910 גרם לכך שלא תוכל להרות וללדת עוד. באותה שנה התפרסם ספרה הפמיניסטי-כלכלי Bürgerkunde und Volkswirtschaftslehre für Frauen ("אזרחות וכלכלה לנשים") שקרא לשוויון זכויות אזרחי וכלכלי לנשים.
בבחירות 1919 היו גם היא וגם בעלה מועמדי המפלגה הדמוקרטית הגרמנית לרייכסטאג. החל משנת 1922 העמיקה התקרבותה לפרוטסטנטיות הפציפיסטית. בקהילה שבה היה חבר מאוחר יותר גם מרטין נימלר, שהתפרסם כמתנגד הנאציזם (מחבר השיר "לא הרמתי את קולי"). ב-1932 פרסמה את ספרה האוטוביוגרפי Ausblick vom Münsterturm ("נוף ממגדל הקתדרלה"; הספר ראה אור בהוצאה מורחבת ב-1984).