בשנת 2017 לקה אביחי בגידול סרטני בפניו (לימפומה של העור) אשר אילץ אותו להתחיל בטיפולים ולהפסיק את פרויקט מגדלור.
מי שלחם.
לאחר שהבריא, החליט לשכתב את סיפור חייו לכדי מופע יחיד אוטוביוגרפי, ובשנת 2018 הוציא לאור את המופע
'מי שלחם' איתו הוא מופיע עד היום. בשנת 2020 זכה על יצירתו בפרס השר לתרבות יהודית בתחום התיאטרון ע"ש השר אורי אורבך ז"ל.
ב-2021 החליט לערוך שינויים משמעותיים במפוע על מנת שיתאים לקהל רחב יותר של גילאים ומגזרים.
חצי האי פרניק
חצי האי פרניק (באנגלית: Pernik Peninsula; בבולגרית: полуостров Перник) הוא חצי האי המכוסה בקרח באזור חוף לובה של ארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
אורכו של חצי האי 40 קילומטרים. חצי האי בולט (יוצא) לכיוון צפון מערב מחוף לובה.
חצי האי גובל במפרץ דארבל שמצפון מזרח לו, בפיורד לאלמאנד שממערב לחצי האי, ובמפרצון קריסטל שמצפון מערב לחצי האי.
מעל חלקו הצפוני של חצי האי מתנשאת רמת פרוטקטור.
היסטוריה.
מיפוי חצי האי.
חצי האי מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1976.
מקור השם.
חצי האי קרוי על שם העיר פרניק שבמערב בולגריה.
השם אומץ רשמית ב-14 באוקטובר 2010.
I Won't Say (I'm in Love)
(בעברית: "לא אודה באהבה") הוא שיר שנכתב על ידי המלחין אלן מנקן והכותב דייוויד זיפל לסרט האנימציה של דיסני, הרקולס (1997). השיר, שנכלל בפסקול הסרט, מבוצע על ידי השחקנית והזמרת האמריקאית סוזן איגן בתפקיד מג, מושא האהבה של הרקולס, בעוד שהזמרות שריל פרימן, ליליאס ווייט, ואניס תומאס, LaChanze ורוז ריאן מבצעות קולות רקע בתפקיד המוזות.
השיר הוא שיר קצבי מסוגת דו-וופ ובלדת פופ בהשראת מוזיקה משנות ה-50 הכוללת השפעות R&amp;B. השיר דומה לשירים שיצאו על ידי להקות בנות כמו הסופרימס וThe Ronettes. מבחינה לירית, השיר עוסק באהבה רומנטית כלפי אדם ופרודיה על שירי אהבה מסורתיים. בסצנת השיר מג מסרבת להודות שהיא מאוהבת בהרקולס, בעוד המוזות מתעקשות שהיא תכיר ברגשותיה במקום. במקור, דמותה של מג הייתה אמורה לבצע בלדה שקטה בשם "I Can't Believe My Heart", שבוטלה מפני שהאנימטור של הדמות, קן דאנקן, חש שהשיר לא הלם את האישיות החזקה של הדמות. מנקן ביסס את השיר על המוזיקה שהוא כתב למחזמר חנות קטנה ומטריפה.
השיר קיבלת ביקורות חיוביות הן ממבקרי מוזיקה והן ממבקרי קולנוע, ששיבחו את הפקתו אף ציינו אותו כשיר הטוב בסרט. הזמרת האמריקאית בלינדה קרלייל הקליטה גרסת פופ רוק לשיר בשביל פסקול הסרט.
רקע.
השיר נכתב על ידי אלן מנקן ודייוויד זיפל והופק על ידי מנקן. במקור כתב מנקן בלדה שקטה לדמותה של מג בשם "I Can't Believe My Heart" שהיה אמור להיות שיר סולו בביצועה. למרות זאת, האנימטור של הדמות, קן דאנקן סבר כי השיר לא הלם את האישיות החזקה והעצמאית של מג ותסריטאי הסרט הסכימו כי מג אינה "נערת בלדות". לפיכך, מנקן כתב את השיר "I Won't Say (I'm in Love)" בסגנון להקת בנות ושירים שכתב בעבר למחזמר חנות קטנה ומטריפה. המדבבת של דמותה של מג, סוזן איגן הסכימה כי אף על פי ששני השירים מעבירים את אותן התחושות, השיר "Won't Say (I'm in Love)" יותר הולם את הדמות.
איגן התבדחה כי אף על פי שאהבה לבצע את השיר, היא הרגישה "לבנה" יותר מהרגיל כשביצעה את השיר עם חמש זמרות רקע שחורות לצידה. איגן, שהכירה את שריל פרימן, ליליאס ווייט, ואניס תומאס, LaChanze ורוז ריאן מעבודתן הקודמת כשחקניות בברודוויי, סיפרה שהרגישה מאוימת מיכולתן הווקאליות ומיומנותן לבצע ריפים מוזיקליים.
הקהל מגלה במהלך הסרט כי מג הייתה מאוהבת בגבר שעזב אותה לטובת אישה אחרת לאחר מכרה את נשמתה להאדס כדי להציל את חייו. במהלך השיר מנסה מג לתרץ כי היא אינה מאוהבת בהרקולס, והמוזות מבטלות את טענותיה.
טימוטי מורטון
חברת השילומים
הראל הרשטיק
ילנה קונדוליינן
ילנה קונדוליינן (ברוסית:Елена Кондулайнен, נולדה ב-9 באפריל 1958) היא שחקנית שהחלה את הקריירה בברית המועצות וזכתה לפופולריות גדולה בתקופת הפרסטרויקה. בשנת 2002 הוענק לה תואר אמן הכבוד של הפדרציה הרוסית.
ביוגרפיה.
ילנה קונדוליינן נולדה ב-9 באפריל 1958 בעיירה במחוז לנינגרד למשפחה בעלת שורשים פינים. לאחר סיום בית הספר היא למדה במכון לאמנויות הבמה בלנינגרד וסיימה אותו בשנת 1983. לאחר סיום הלימודים קונדוליינן החלה לשחק בתיאטרון בלנינגרד.
עוד בתקופת הלימודים ילנה קונדוליינן הצטלמה ססרטה הראשון. הצלחתה הגדולה הייתה בסרט "100 ימים לפני הפקודה" בה היא לראשונה בקולנוע הסובייטי הצטלמה בערום מלא. בעקבות כך היא זכתה לתואר "סמל מין של ברית המועצות".
במהלך הקריירה קונדוליינן שיחקה בכ-40 סרטי קולנוע אך לא הצליחה לשחזר את הצלחתה שהייתה לה בתחילת הקריירה.
ילנה קונדוליינין הייתה נשואה ארבע פעמיים ויש לה שני בנים.
אלמו נוגאנן
אלמו נוגאנן (באסטונית: Elmo Nüganen; נולד ב-15 בפברואר 1962, ייהבי) הוא במאי תיאטרון אסטוני.
ביוגרפיה.
אלמו נוגאנן נולד בייהבי (אסטוניה הסובייטית) ולמד משחק באקדמיה לתיאטרון ומוזיקה בטאלין אותה סיים בשנת 1988. לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד בתיאטרון בויליאנדי. בשנת 1992 הוא עבר לתיאטרון בטאלין.
עד עבודתו כבמאי נוגאנן זכה לפרס "הבמאי הטוב ביותר" האסטוני בשנים 1992, 1995, 2000, 2007 ו-2010. בנוסף לכך הוא זכה בפרס התרבות האסטוני בשנים 1996, 1999 ו-2009.
בנוסף לעבודה בתיאטרון נוגאנן ביים מספר סרטים. סרטו Names in Marble שצולם בשנת 2002 מתאר את אירועי מלחמת העצמאות של אסטוניה. הסרט זכה להצלחה רבה באסטוניה והוקרן בפסטיבל קולנוע באיטליה. בשנת 2015 הוא סיים עבודה על סרט 1944.
בשנים 1998–2002 ו-2008–2012 נוגאנן היה פרופסור באקדמיה לתיאטרון ומוזיקה בה למד.
הוא נשוי לשחקנית אנה ראמן שעובדת בתיאטרון בטאלין והצטלמה בסרטים של נוגאנן.
עלי ג’בארין
איזומו טיישה
סוזן ופראן
סוזן ופראן (Susan and Fran) הן צמד זמרות, סוזאן (כוגן) דבור ופראן אבני, שפעל בישראל בשנים 1971–1975.
שירתם התאפיינה בהרמוניה קולית ובנגינת גיטרות בסגנון הפולק האמריקני, שפרח באותן שנים בצפון אמריקה.
הן שרו משירי משוררים עבריים ושירי עם בריטיים מתורגמים.
משירהן המפורסמים: "ציפור שנייה" ("ראיתי ציפור רבת יופי"), "דרך ישנה", "לילות לילך", "לא דיברנו עוד על אהבה".
פעילות מוזיקלית.
סוזן ופראן עלו שתיהן לישראל ממונטריאול קנדה כל אחת בנפרד.
פראן ליברמן, לימים פראן ליברמן-אבני, עלתה לישראל ב-1966, הופיעה עם לוליק ואמנים נוספים, עבדה עם נעמי שמר, ואף הקליטה עבור קול ישראל.
הייתה חברה ב"צמד העלמות" - עם ג'ודי סילבר, והן הקליטו את "שיר עד - על שלושה דברים" (מילים: לאה גולדברג, לחן: שייקה פייקוב) ואת "תפילת הדייג" (מילים: נתן יהונתן, לחן: נחום היימן)
סוזן דבור, לימים סוזן דבור-קוגן, עלתה לישראל מקנדה עם הוריה ב-1967, והייתה סטודנטית לאמנות בבצלאל.
הצמד הכירו ב-1971, ביוזמת האמרגן פרדי כהן, פגישה שהובילה לשיתוף פעולה פורה.
הן החלו להופיע כצמד, בעיקר ב"המערה" ביפו, ויצרו וביצעו שירים מקוריים בסגנון פולק.
הן זכו להכרה בעקבות ערב שירי משוררים הראשון בגל"צ שנערך ב-1972 בו ביצעו לראשונה את "ציפור שנייה" (מילים: נתן זך, לחן: מישה סגל).
ב"ערב שירי משוררים" השני בשנת 1973, ביצעו את השיר "לילות לילך" (מילים: חיים לנסקי, לחן: סוזן דבור).
ב-1972 הופיעו בהופעות משותפות עם מתי כספי, שלמה גרוניך ושלומית אהרון.
באותה שנה השתתפו בסרט הקולנוע הטרמפיסט, ושרו בו גרסה אנגלית לשירן "העץ הירוק".
אלבומן הראשון "אמש" (1973) כלל בן השאר את השירים "לא דיברנו עוד על אהבה" (מילים: אהוד מנור, לחן: מתי כספי) ו"סוסי הפרשים" (מילים: אמיר גלבע, לחן: מתי כספי ושלמה גרוניך), "העץ הירוק", "כשיבוא ילדי" (מילים: שמרית אור, לחן: סוזן דבור), "דרך ישנה" (מילים: דודו ברק, לחן: שייקה פייקוב), "אבן טובה".
באלבום שרו הצמד את השיר "מישהו" באנגלית וגרסה העברית לשירה של ג'וני מיטשל "בוקר בצ'לסי".
הן התארחו בתוכנית הרדיו "צריך לשמור על כושר" ששודרה במסגרת הסדרה "דו רה ומי עוד?" בקול ישראל בשירי- עם בריטיים מתורגמים.
בשנת 1973 חברו הצמד לצמד הדודאים, יחד הוציאה הרביעייה אלבום בשם "קשת בענן" ויצאו יחד לסיבוב הופעות ברחבי הארץ
בשנה זו השתתפו בתוכנית הטלוויזיה המוזיקלית של דן אלמגור “הצועני השורק”.
הן ביצעו גרסה עברית לשיר Puff, the Magic Dragon, בשם "פאף דרקון הקסם" בתירגומו של דן אלמגור.
באמצע שנות ה-70 נפרדו דרכיהן של השתיים והן חזרו לקנדה.
ב-1985 שבו לסיבוב הופעות בארץ, ושירי סיבוב ההופעות מאותה שנה מופיעים באלבום "שושנים", שבו השיר “אדמה” שבוצע גם ע”י עפרה חזה.
הן חזרו לישראל לסיבוב הופעות ב-2003, אחריו הוציאו אלבום כפול נוסף, בעברית ובאנגלית, בשם “בחמלת הלבנה”.
בקנדה, המשיכה כל אחת מהן בפעילות עצמאית והן מופיעות ביחד ברחבי צפון אמריקה.
סוזאן כוגן (דבור) הוציאה את אלבומה "ג'יפסי היל" באנגלית ובעקבותיו גם ערכה סיבוב הופעות ברחבי קנדה.
Infineon
Infineon (או בשמה המלא: Infineon Technologies AG) היא יצרנית מוליכים למחצה גרמנית שנוסדה בשנת 1999 (כאשר עסקי המוליכים למחצה של חברת האם לשעבר סימנס AG הופסקו). Infineon מעסיקה כ-46,665 עובדים והיא אחת מעשרת יצרניות המוליכים למחצה הגדולות בעולם. בשנת 2020 השיגה החברה מכירות של 8.6 מיליארד אירו.
מגפת האופיואידים בארצות הברית
המרכז להפעלת מתקני תשתיות חלל מבוססות קרקע