ב-28 באוקטובר 1944 גורש גרון לאושוויץ, שם נרצח. הוא לא ראה ולו גרסה ראשונית של הסרט. הסרט נערך על ידי איוון פריץ', שלא השתמש בהצעות של גרון או בתסריטים, אלא בטכניקה מאולתרת בה השתמש בסרטוני החדשות השבועיים של אקטואליטה. פריץ' נאלץ לערוך את הסוף שלוש פעמים לפני שגינתר הסכים לו. העריכה הסופית הייתה שונה מהתסריט של גרון ביולי 1944, מהצעת העריכה המאוחרת שלו או מחזונו המקורי. במרץ 1944 שלחה אקטואליטה צוות לטרזין על מנת לאסוף דוגמאות של "מוזיקה יהודית", כולל קטעים מיצירתם של פליקס מנדלסון, ז'אק אופנבך, ואופרת הילדים ברונדיבר מאת אסיר טרזין הנס קראסה. המוזיקה בוצעה בניצוחו של המלחין היהודי הדני פיטר דויטש, שהיה לו ניסיון בפסקול קולנוע לפני המלחמה. האס-אס השלים את הסרט ב-28 במרץ 1945, בזמן כדי להציג בפני משלחת ה-ICRC שהגיעה ב-6 באפריל 1945.
תוכן.
הסרט נמשך כ-90 דקות. הניצולים זוכרים מה צולם, אך לא באילו סצינות נעשה שימוש בגרסה הסופית. הסרט המלא אבד, אך מסמך ששרד משלב העריכה מפרט את כל הרצפים (סיקוונסים) כפי שהופיעו בגרסה הסופית. פרגמנטים ששרדו וציורים של יו ספיר אפשרו להיסטוריונים לקבל מושג כללי של הממד החזותי ותמונה של רוב הסצנות ב-38 הרצפים של הסרט", לפי מרגרי. דבר לא שרד מסצנה המציגה את חצר השלטון העצמי (היודנרט) ומסצנה אחרת בחדר אוכל.
הסרט נפתח עם מקהלת הילדים, בבימויו של קארל פישר, ששרה את האורטוריה של מנדלסון, אליהו. בחוץ מנגנת הגטו סווינגרס, להקת ג'אז, ו"פרומיננטים" (אסירים בכירים) נהנים מאוכל ומשקאות במרפסת ובבית קפה מדומה. כמו כן מתקיימים אירועי ספורט שונים. שמונת הסיקוונסים הראשונים של הסרט מציגים פעילויות פנאי, וכך נותנים את הטון להמשך הסרט ומציגים את טרזין כאתר נופש. חלקים מאוחרים יותר של הסרט מתמקדים בעבודה, כולל השלטון העצמי היהודי, פרויקטי בנייה, סדנאות מלאכה וחקלאות. ה"ג אדלר ציין שצורות העבודה המתוארות בסרט לא היו דומות לאלה שביצעו רוב האסירים. כמו כן מוצגים מוסדות מזויפים, מדומים, שלא התקיימו בגטו בפועל, כמו בנק וחנויות שונות. הטיפול הרפואי בטרזין, כולל בית חולים ובית הבראה, מופיע. חיי המשפחה ושעות הפנאי מתוארים לקראת סוף הסרט. הסצנה האחרונה היא של ביצוע של אופרת הילדים ברונדיבר (Brundibar).
קארל רהם התעקש לצלם את האסירים הבכירים של טרזין ולחץ על גרון לכלול עוד מהם בצילומיו. בין הבכירים שהופיעו היו יו ספיר, מקס פרידיגר, פאול אפשטיין וליאו בק. האס-אס התעקש שהפסקול של הסרט יורכב ממלחינים יהודים. הסרט הוא באיכות טכנית טובה, וההתמקדות בפעילויות פנאי יוצרת "אווירה של מסיבה תמידית". מרגרי מציינת שהקריינות הייתה "המרכיב העיקרי המעוות את האמת", אך היא בכל זאת כללה מידע עובדתי. לפי מרגרי, היסטוריונים הגזימו בשקריות הסרט. אף על פי שהסרט בכללותו הוא "מלאכת תעמולה מרושעת", האותנטיות החזותית של הסרט רבה יחסית, והסרט מתאר מרכיבים מחיי היום-יום בגטו. מרגרי טוענת כי "חוסר היושר הבוטה של הסרט נובע ממה שהוא לא הראה: הרעב, האומללות, הצפיפות, עבודת העבדים למען כלכלת המלחמה הגרמנית, שיעור התמותה הגבוה, ובעיקר השילוחים למזרח".
הסרט לא נועד להיות מוצג בגרמניה. התועמלנים הנאצים קיוו להפיץ אותו במדינות נייטרליות כדי להתמודד עם דיווחי החדשות של בעלות הברית על רדיפת יהודים. עם זאת, עד שהסרט הושלם ב-28 במרץ 1945, התבוסה הקרובה של גרמניה הפכה את הפצתו לבלתי אפשרית. פרשנות חלופית היא שעד למועד השלמתו, הסרט נועד לקהל מובחר יותר והתמקד בהצגתם הקולנועית של אסירים "בולטים" שלמעשה נרצחו באושוויץ, וזאת כדי לשכנע את הצלב האדום שהם עדיין בחיים. בגלל הקהל המובחר הזה, היסטוריונית הקולנוע הצ'כית נטשה דרובק (Natascha Drubek) טוענת שהסרט לא היה תעמולה במובן האמיתי.
הקרנות.
ידוע שהסרט הוקרן לפחות שלוש פעמים. לדברי מרגרי, בסוף מרץ או תחילת אפריל הוצג הסרט באופן פרטי לקציני אס-אס בכירים, כולל מפקד האס אס והמשטרה בפרוטקטורט, קרל הרמן פרנק, וכן גינתר ורהם בארמון צ'רנין בפראג. הוא הוצג בטרזין ב-6 באפריל 1945 בפני משלחת של הצלב האדום, שכללה את אוטו להנר ופול דוננט, בליווי הדיפלומט השווייצרי בוכמולר. גם כפופו של פרנק, ארווין ויינמן, נכח במקום. רהם העיד שהיה מרותק למיטתו עם חום ב-6 באפריל, ועל סמך זאת טוענת דרובק ששתי ההקרנות הללו היו זהות, וכי להנר ודוננט ראו את הסרט ב-6 באפריל בארמון צ'רנין עם פרנק אך לא עם רהם.
ב-16 באפריל 1945 הוצג הסרט פעמיים בטרזין, תחילה לבנו מוסי, בנו של ז'אן מרי מוזי, פוליטיקאי שווייצרי שניהל משא ומתן עם הימלר, בחברת קצין האס-אס פרנץ גרינג. לאחר עזיבתו של מוסי, הסרט הוצג בפני ישראל קסטנר, יו"ר ועדת העזרה וההצלה של יהודי הונגריה. את קסטנר ליוו שני אנשי צוותו של אייכמן. נכחו גם גינתר, סגנו גרהארד גינל (Gerhard Günel), רהם וראש היודנרט בגטו, בנימין מורמלשטיין. לכל אלו שצפו בסרט הייתה גישה לדיווחים עצמאיים לפיהם מאות אלפי יהודים נרצחו באושוויץ ואין אינדיקציה לכך שמישהו מהם הושפע מהסרט. בהמלצתו של הבמאי פצ'ני הופקדו 25 ארגזים של קטעי סרטים במחסן של Favoritfilm בהולשוביצה (Holešovice) זמן קצר לפני ההתקוממות בפראג. המחסן ניזוק מפצצת תבערה ב-7 במאי 1945. אווה סטרוסקובה טוענת שייתכן שגינתר הורה להשמיד את הסרט. אין הוכחה שהסרט "טרזיינשטט" היה במחסן, ולכן ייתכן שהסרט אבד באופן אחר.
היסטוריוגרפיה.
לאחר המלחמה הסרט אבד. ארכיון ה-RSHA נשרף ב-1945, כך שגם הניירת של הנאצים הנוגעת ל"טרזיינשטט" הושמדה. מאוחר יותר התגלו בארכיונים שונים פחות מ-25 דקות של קטעים. פשמישל שנבך (Přemysl Schönbach) גילה קטעים מהסרט במשנו (Mšeno) במאי או יוני 1945. הוא שמר אותם בארכיון פרטי, אבל הראה אותם לוולדימיר קרסל, מרצה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה של האקדמיה לאמנויות הבמה בפראג ב-1964, מה שהביא להפקדה של עותק של הצילומים בארכיון הלאומי של צ'כוסלובקיה. בשנת 1964 מכר שנבך את הזכויות למיכאל בורנקמפ, עיתונאי מערב גרמני, שהשתמש לאחר מכן בצילומים בסרט התיעודי "So schön war es in Terezin" (זה היה כל כך נחמד בטרזין), שהוקרן בפסטיבל אוברהאוזן ב-1965. צ'כוסלובקיה הייתה תחת שלטון קומוניסטי באותה תקופה, ולכן נידון שנבך לשלוש שנות מאסר על תנאי. בשנת 1965 התירו השלטונות הצ'כוסלובקיים ליצור סרט תיעודי המבוסס על הצילומים, "Město darované: (העיר שניתנה [ליהודים, לכאורה]), סרט המשמש עד היום את מוזיאון גטו טרזין. קטעי צילומים, כולל רצף הכותרות, התגלו בבניין לשעבר של הגסטפו בפראג על ידי האסיר לשעבר יז'י לאושר בתאריך לא ידוע והועברו לארכיון ישראלי, שם התגלו מחדש ב-1987. נאום שנשא פאול אפשטיין התגלה בפראג בשנת 1997. הצילומים הישראליים פוצלו ל-24 קטעים, הקצר שבהם היה פריים אחד והארוך שבהם - שתי דקות. מקור מידע נוסף לגבי מה שצולם הוא המערכונים של יו ספיר, מאייר יהודי הולנדי שצפה בצילומים וערך 332 סקיצות של סצנות מנקודת מבטה של המצלמה. כמה מבקרים הניחו שהמערכונים שלו נעשו לפני הצילומים, אך נראה שלא כך הוא.
לפי קורט גרון, הכותרת המקורית הייתה "Die jüdische Selbstverwaltung in Theresienstadt" (הממשל העצמי היהודי בטרזיינשטט); מאוחר יותר נתן גרון לסרט את השם "טרזיינשטט". קטעים מהסרט שהתגלו בארכיון ישראלי ב-1988 חשפו שהכותרת הרשמית הייתה "טרזיינשטט", עם כותרת המשנה "Ein Dokumentarfilm aus dem jüdischen Siedlungsgebiet" (סרט תיעודי מאזור ההתיישבות היהודית). לדברי מרגרי, הנאצים כינו אותו "סרט דוקומנטרי" על מנת להציג את הסרט כייצוג אותנטי של חיי טרזין ולא כתעמולה מבוימת, ושלוש המילים האחרונות נועדו לרמז שהיו עוד "יישובים יהודיים" כמו טרזין. אסירים יהודים העניקו לסרט כותרת אירונית, "Der Führer schenkt den Juden eine Stadt", ("הפיהרר נותן עיר ליהודים"), במהלך החודשים האחרונים של המלחמה. התפיסה השגויה לגבי הכותרת הנכונה שימשה במספר ניתוחים של תעמולה נאצית על ידי מבקרי קולנוע.
היסטוריונים של קולנוע טענו לא פעם שהסרט הוזמן על ידי גבלס, אבל כנראה זו טעות. חוקרים רבים טענו כי הסרט הוזמן לאחר ביקור הצלב האדום ביוני, אך הכנתו החלה עוד בסוף 1943. עקב מקורו המוקדם של הסרט, נראה שיש להטיל ספק בתיאוריות רבות שהוצעו לגבי הסיבה לכך שהנאצים הזמינו את הסרט. נטען כי היינריך הימלר היה מעורב בהפקת הסרט והראה אותו לסוכני בעלות הברית המערביות עימם ניהל משא ומתן חשאי בסוף 1944. עם זאת, העדות היחידה המצביעה על כך שהוא ידע על קיומו של הסרט היא מכתב ממזכירו רודולף ברנדט למעסה האישי שלו פליקס קרסטן, במרץ או באפריל 1945.
מורשת.