לפי ההיסטוריון אביגדור שחן, בני ישראל לא עשו את מסלול יציאת מצרים דרך אזור חצי האי סיני כפי שמקובל, אלא דרך אפריקה. הם פנו ממצרים לכיוון צ'אד וניז'ר של ימינו, משם נסעו אל צפון-מערב היבשת, ולאחר מכן שבו מזרחה לסודאן ואתיופיה - שם הם חצו את סואץ לכיוון אסיה, ועלו צפונה לארץ ישראל דרך מערב סעודיה של היום. שחן מצביע על קיומם של שבטים אפריקאים ששומרים מצוות, וכן על כך שלאורך המסלול באפריקה ישנם מקומות בעלי שמות עבריים. יגאל בן נון העריך על סמך ניתוח טקסטים שסיני המקראית היא מקום בחצי האי ערב, אולם בן נון עצמו וחוקרים נוספים הדגישו שלשיטתם לא נעשה מסלול מסוים של מסע מכונן אחד, אלא מסעות רבים של קבוצות קטנות.
מספר שנות הנדודים הנקוב במקרא, 40, נחשב בדרך כלל כמספר טיפולוגי שאינו בעל משמעות היסטורית.
בתרבות.
על דור המדבר כתב חיים נחמן ביאליק את הפואמה "מתי מדבר האחרונים", שהתפרסמה בשנת תרס"ב - 1902.
קברות התאוה
מחלוקת קורח ועדתו
מעגל (פירושונים)
התקפת פינג
עלילת טיסאסלר
עלילת טיסַה-אֶסלאר (בהונגרית: Tiszaeszlári vérvád) הייתה עלילת דם, שהתרחשה בכפר טיסה-אסלר (Tiszaeszlár) במזרח הונגריה בשנת 1882.
היעלמות הנערה ותחילת האירוע.
היעלמותה של הנערה הנוצרייה בת הכפר, אסתר שוימושי (Solymosi Eszter), בת 14, במהלך שבת הגדול 1 באפריל 1882 (י"א בניסן תרמ"ב) ארבעה ימים לפני הפסח, גררה אחריה האשמות שהוטחו ביהודים, שלוּבּוּ בהסתת צירי פרלמנט אנטישמיים, שהנערה נחטפה ונשחטה לצורך ערבוב דמה במצות הפסח. ב־19 במאי מונה עו"ד בארי מעיר המחוז נירג'האזה לשופט-חוקר, ובאותו היום נעצרו שמש הקהילה, יוסף שארף ואשתו, יחד עם השוחט שוורץ והחלה החקירה. במהלך החודשיים הבאים נעצרו חמישה־עשר יהודים כמעורבים במקרה ונכלאו בעיר המחוז נירג'האזה בהמתנה למשפט.
בחקירה הראשונה כנראה הידהד שמואל, בנו הקטן בן החמש של השמש, את השמועות שהופצו בכפר וסיפר לחוקר כי אביו פיתה את הנערה להיכנס אל ביתם, ושם השוחט חתך את גרונה. האב, ובנו הגדול בן ה־14 מוריץ (משה) הכחישו זאת. באותו ערב נלקח הנער מוריץ לביתו של אחראי הביטחון רצ'י בכפר הסמוך טיסנג'פלו, והועבר להשגחת עבריין בשם פצ'לי, שישב בעבר 12 שנים בכלא. לפי גרסאות אחדות לימדו אותו נצרות, הציגו בפניו עלילות דם אחרות, ושכנעו אותו במשך כחודש להעליל על אביו והאחרים.
במהלך זמן זה רשם השופט החוקר את הודאתו של הנער מוריץ שארף, הכוללת סדרת האשמות לפיהן אביו הזמין את הנערה אל ביתם לאחר התפילה בבוקר השבת. קבצן יהודי בשם הרמן וולנר שהתארח אצלם הוביל אותה אל בית הכנסת ושם הפיל אותה. הנער מוריץ סיפר כי את המשך הדברים ראה דרך חור המנעול של דלת בית הכנסת. שני השוחטים האורחים אברהם בוקסבוים ולאופולד בראון, ששהו בשבת בעיירה החזיקו בה, והשוחט שלמה (סולומון) שוורץ, חתך את צווארה בסכין ואסף את הדם אל תוך סיר גדול.
מציאת גופה.
ב־18 ביוני נמשתה במורד נהר הטיסא, כ-20 ק"מ מהכפר טיסא-אסלאר, גופה שנראתה כזו של הנערה אסתר שוימושי, אך צווארה לא היה חתוך. האם זיהתה את הבגדים שהיו על הגופה כבגדי ביתה, אך טענה שאין זאת היא. חברתה של הנערה והרוקח של הכפר זיהו את הגופה כזו של אסתר. הכומר של העיירה יחד עם קבוצה נוספת של אנשים העלו את הסברה שהיהודים גנבו גופת נערה אחרת מבית החולים כדי לנקות אותם מהחשדות בדבר שחיטת אסתר שוימושי לצורכי פולחן. צוות רפואי שבחן את הגופה טען גם הוא שאין זו אסתר (בהמשך נבדקה הגופה בשנית והוברר כי צוות זה פעל בחוסר מקצועיות ואולי גם בחוסר תום לב).
המשפט.
מעצר החשודים, האשמות, והתנהלות המשפט: יולי 1882 - יוני 1883.
ההליכים המשפטיים נפתחו ב-29 ביולי 1882 בבית המשפט המחוזי בנירג'האזה, ובו הואשמו כ-15 יהודים. ארבעה הואשמו ברצח: השוחט שלמה שוורץ, שני שוחטים נוספים - אברהם בוקסבוים ולאופולד (אריה) בראון שהתארחו בכפר בשבת בה נעלמה אסתר, והקבצן הרמן וולנר. בסיוע לפשע הואשמו: השמש יוסף שארף, אודולוף (אברהם) אונגר, אברהם בראון, שמואל לוסטיג, לייזר ויישטין ועמנואל טאוב. בסיוע לפשע ובהעלמת גופה נאשמו: אנסלם פוגל, יענקל שמילוביץ, דוד הרשקו (שלושת הרפסודאים שאיתרו את הגופה במורד נהר הטיסא), מרטין גרוס, ויצחק קליין. כל הנאשמים נכלאו בנירג'האזה בחודשים שקודם לפתיחת ההליכים, ונמקו בכלא כ-15 חודשים עד סוף המשפט.
את צוות הסנגוריה הוביל עיתונאי וחבר בית הנבחרים ההונגרי קארוי אטווש (בהונגרית: Eötvös Károly) ואיתו עורכי הדין ברוך פרידמן, אלכסנדר פונדק, ומקס שקלי מבודפשט, ועורך דין מקומי איגנץ היימן. במכתב לשר המשפטים פאולר, מחה אטווש על שימוש בעינויים על הנער מוריץ שארף מצד ברי, פצ'לי ורצ'י. המשפט עוכב, אך חוּדש שוב עם הגיעו בספטמבר של פרקליט המדינה קוזמה. כל העת הזה פוזרו מנשרים שתיארו את פשעי הנאשמים ופנו לדעת הקהל הזועמת והסוערת בעיר. בשאר המדינה וגם בארצות סביב הורגשה מתיחות רבה. רב העיר נעצר בחשד לשיבוש הליכי חקירה ויהודים נוספים נחקרו בעניין. מהומות פרצו בערים אחדות בהונגריה.
הפוליטיקאי ההונגרי, מנהיג מהפכת 1848 בהונגריה, הסופר הגולה בטורינו לאיוש קושוט כתב שעלילת הרצח הפולחני והטענות נגד כלל היהודים מתאימים לימי הביניים החשוכים, והם בושה להונגריה ולעמה, גם אם יתברר שיש משהו בטענות הרצח המפוקפקות במקרה המסוים הזה.
בנובמבר 1882 הגיע התובע הכללי הוואש למקום וקבע שיש לאפשר שימוע רשמי לנאשמים שעד אז כלל לא נשמע קולם. הוא הביא לשחרורם של אסירים אחדים ביניהם את אשת יוסף שוורץ. אך האווירה העוינת הלכה והתלהטה, והוא התפטר מתפקידו.
בדיקות נוספות.
ב־7 בדצמבר 1882 לבקשת הסנגוריה הוצאה הגופה מקברה ונבדקה בידי שלושה מרצים בכירים מבית הספר לרפואה בבודפשט. השלושה, פרופ' שנטהור, בלקי ומיכלקוביץ הופיעו בפני בית המשפט והראו שצוות הרופאים הקודם פעל בחוסר מקצועיות ואולי גם בחוסר תום לב. הממצאים הורו שהנערה הייתה בהריון והטביעה את עצמה בנהר. הם שיערו שעשתה זאת כאשר אבי הילד סירב להינשא לה.
לבקשת צוות ההגנה נערכה, ב־16 ביולי 1883, בדיקה בטיסה-אסלאר, ונמצא כי בדלת בית הכנסת, שדרכה לכאורה ראה הנער מוריץ את האירוע, אין כלל חור מנעול, כי סדק שקיים בדלת הוא גבוה מראש הנער מוריץ, וכי גם אם מציצים מהסדק נראה רק הקיר שמולו ולא מרחב החדר (מימין) שבו לכאורה בוצע הרצח.
"המשפט הגדול": 17 ביוני 1883 - 3 באוגוסט 1883.
ב־17 ביוני החל השלב הסופי של המשפט, בראשות השופט פרנציס קורניס, והתובע אדוארד שפרד, ונמשך כחודש וחצי. עדותו של הנער מוריץ שארף הייתה העדות הממשית היחידה שעליה התבססה ההאשמה. במהלך המשפט הוכחה עדות הנער כבלתי אפשרית וכלא נכונה. הבדיקות המוקדמות שערכו השופטים בכפר טיסה-אסלר שללו את האפשרות שהנער מוריץ ראה את האירוע שאותו תיאר. עדותו של מוריץ במשפט עצמו תוארה בעיתונות היהודית כדיקלום. הנער עומת בבית המשפט ישירות מול אביו השמש, שטען כי בנו הוסת לשקר, ודרש ישירות מבנו לחזור בו מעדות השקר (מעמד זה הובא באיור מפורט, בספרות שנכתבה על המשפט). השוחט שוורץ הטיח בנער שאי אפשר לשחוט באופן שבו תיאר, ושדם הנשחט אינו מטפטף כפי שתיאר, אך הנער חזר על דבריו בקול חד-גוני.
במהלך המשפט התקיימו כ-33 ישיבות של בית הדין, במסגרתן נחקרו כל הנאשמים ועוד עשרות עדים הקשורים לאירוע. ב־3 באוגוסט 1883 הסתיים המשפט. עדותו של מוריץ שוורץ נדחתה על ידי השופטים כ"עדות שקר". הנאשמים הוכרזו כ"לא אשמים מחוסר הוכחות", ושוחררו.
בעקבות הזיכוי.
בעקבות זיכוי הנאשמים פרצו מהומות בפרשבורג שבצ'כיה, בבודפשט ובמקומות רבים ברחבי הונגריה. ראש הממשלה, קלמן טיסה, הכריז שכל עוד הוא מכהן בתפקידו לא ירשה פגיעה ביהודים חפים מפשע.
הסנגור, קארוי אטווש, חיבר הצגה ואחר כך ספר בן שלושה כרכים על הפרשה – "A Nagy Per" ("המשפט הגדול"). אטווש שהיה ראש המפלגה הליברלית וחבר הפרלמנט ההונגרי שילם מחיר אישי כבד על הסכמתו להגן על יהודים בהתנדבות; הוא סולק ממפלגתו, איבד את מקומו בפרלמנט וסבל רדיפות נוספות מצד העיתונות ומצד חבריו למקצוע. כיום הוא נחשב בהונגריה לגיבור לאומי ולאישיות נערצת.
הנער מוריץ שארף, שרק בעקבות עדות השקר שלו הפכו "השמועות" למשפט פלילי, חזר לחיק הוריו ועימם היגר לאמסטרדם בהולנד.
כעין אפילוג - באומנות ובספרות.
האירועים של "עלילת הדם של טיסא-אסלאר" והמשפט שבסופם, התארכו תקופה ארוכה, פורסמו בעיתונות בכל רחבי אירופה, והעלו לא רק שאלות לגבי המקרה גופו, אלא גם אודות אמיתות עלילת הדם (שרבים במזרח אירופה עוד האמינו בה), "שאלת היהודים" הכללית והיחס אליהם בהווה. בין אנשי האצולה המקומית, ראשי הציבור, הפקידים, השופטים, אנשי הרפואה, הוגי הדעות וחברי הפרלמנט ההונגרי שהיו מעורבים בנושא, משתקף גם המאבק בין נאורות וקדמה לשמרנות תרבותית ומסורתית-דתית. המשפט היה גורם מציף לשאלות אלה שנידונו בהרחבה רבה בעיתונות ובספרות התקופה.
האירוע, נסיבותיו ופרטיו, הותירו חותם עז לדורות אצל העם היהודי כולו, ובמודגש גם אצל כל תושבי הונגריה (ואוסטריה) שאינם יהודים, שרובם רואים בו אירוע טרגי וכתם היסטורי של העם ההונגרי. מאז ועד היום, היה "המשפט של טיסא-אסלאר" בסיס ליצירות ספרותיות, מחזות וסרטים רבים, שלרוב הציגו אות המקרה כטרגדיה אנטישמית בלתי נתפסת של רוע מבוסס אמונות קדומות, וגם כטרגדיה אישית של המעורבים בה (בדגש על הנער מוריץ שארף). היבטים לאומיים, חברתיים, דתיים ופוליטיים בני הזמן, בייחוד לאחר תקופת שואת יהודי אירופה, באו גם הם לידי ביטוי ביצירה האמנותית במשך השנים.
טומאה דחויה בציבור