בבריטניה, עם נפילת ממשלת אסקווית', בדצמבר 1916, והתמנותו של בונאר לואו לשר אוצר, השתנתה מדיניות הממשלה. סדרה שלישית של איגרות מלחמה הוצעה לציבור בינואר 1917, בהנחה של 5% על הערך הנקוב ובריבית בשיעור 5% (או 4% ללא מס ל-25 שנים), שיעור ריבית שלויד ג'ורג' תיאר אותו כ"עונש". מחזיקי איגרות מלחמה מסדרות קודמות יכלו להמירן לסדרה החדשה. מתוך 2.075 מיליארד ליש"ט שגויסו בסדרה זו, רק 844.75 מיליון ליש"ט היו כסף חדש, והיתרה הייתה המרת איגרות חוב מסדרות קודמות. על סדרת איגרות המלחמה הבריטית השלישית כתב בספרו המדינאי הסקוטי תומאס ג'ונסטון: "לא היה כובש זר שהיה יכול לתכנן שוד מושלם יותר ושיעבוד של האומה הבריטית."
מלחמת העולם הראשונה.
האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ממשלת אוסטרו-הונגריה הבינה כבר מן השלבים הראשונים למלחמה כי לא תוכל להסתמך על הלוואות שקיבלה מן המוסדות הבנקאיים הגדולים באימפריה כדי לממן את ההוצאות הגדלות של המלחמה. משכך יישמה מדיניות למימון המלחמה, דומה לזו של הקיסרות הגרמנית: בנובמבר 1914 הונפקה איגרת המלחמה הראשונה. בדומה לאיגרות המלחמה בגרמניה, אף האיגרות באוסטרו-הונגריה הונפקו על פי תוכנית מסודרת, מדי מחצית השנה, בחודשים מאי ונובמבר. איגרות המלחמה האוסטרו-הונגריות הראשונות נשאו ריבית שנתית של 5% ומועד פדיונן היה חמש שנים. השווי הנקוב של האיגרת הזולה ביותר היה 100 כתרים.
בשנת 1919 הנפיקה הונגריה, בנפרד מאוסטריה, איגרות מלחמה בעלות אופי של מניות אשר ניתנו לפריון בתוך שנה ממועד ההודעה על כוונה לפרוע, בריבית קבועה של 6%, ונמכרו החל משווי נקוב של 50 כתרים.
אפילו יכולותיהם הכלכליות המוגבלות של ילדים היו יעד לגיוס הון לצורכי המלחמה. כיוון שהשווי הנקוב של האיגרת הזולה ביותר, 100 כתרים, הייתה מעבר לאמצעים הכלכליים של ילד, בשנת 1915 החלה תוכנית גיוס הון ולפיה ילדים יכלו לקנות איגרת מלחמה אף אם היה בידם סכום כסף הנמוך מן השווי הנקוב, ואילו היתרה שולמה בהלוואה בנקאית שניתנה לילד. תוכנית זו זכתה להצלחה רבה בקרב הילדים והנוער באוסטרו-הונגריה ויותר מ-13 מיליון כתרים גויסו בשלושת מסעות הגיוס הראשונים של איגרות מלחמה לילדים.
ארצות הברית.
בין השנים 1917 ו-1918 ארצות הברית הנפיקה איגרות מלחמה בשם "ליברטי בונדס" (liberty bonds) כדי לגייס הון למימון מעורבותה במלחמת העולם הראשונה. ביוזמת שר האוצר האמריקאי, ויליאם גיבס מקאדו, החל מסע פרסום אגרסיבי למכירתן לציבור, אשר ברובו נשען על רגשות פטריוטיים. משרד האוצר עבד בשיתוף פעולה הדוק עם הוועדה למידע ציבורי בפיתוח מסע הפרסום לאיגרות המלחמה, אשר עשה שימוש במונחים מושאלים מאוצר המילים הצבאי.
איור כרזות הפרסום לאיגרות המלחמה האמריקאיות הוטל על אמנים מפורסמים והופיעו בהן אף כוכבי קולנוע. אל ג'ולסון, מרי פיקפורד, דאגלס פיירבנקס וצ'ארלי צ'פלין, היו כמה מן הידוענים שפרסמו את איגרות המלחמה בציבור. צ'פלין אף הופיע בסרט קצר, אשר הופק מכספו, בשם "האיגרת" (The Bond). אף בני נוער חברי תנועת הצופים מכרו איגרות מלחמה בסיסמה: "כל צופה יציל חייל". מסע הפרסום הביא להתגייסות קהילות בכל ארצות הברית למכור איגרות והביא להצלחה גדולה במכירתן, עד כי איגרות המלחמה מן הסדרות השלישית עד החמישית זכו לביקוש יתר. על פי האגודה ההיסטורית של מסצ'וסטס, "כיוון שמלחמת העולם הראשונה עלתה לממשלה יותר מ-30 מיליארד דולר (בהשוואה להוצאה ממשלתית כוללת של 970 מיליון דולר לשנת 1913 כולה), הרי שתוכניות אלה הפכו חיוניות לגיוס כספים.". ממשלת ארצות הברית גייסה 21.5 מיליארד דולר באמצעות איגרות מלחמה. רוב המימון לא הגיע מן הציבור הרחב, אלא ממוסדות בנקאיים שראו ברכישת האיגרות ערוץ השקעה טוב בתקופת המלחמה.
בריטניה.
באוגוסט 1914 היו יתרות הזהב של בנק אנגליה בגובה תשעה מיליון ליש"ט (שער החליפין היה £1 = US$4.85). עקב חששות של הבנקים כי הכרזת מלחמה תביא לבהלה בציבור ומשיכת כספים המונית, האריך שר האוצר הבריטי דייוויד לויד ג'ורג' את חופשת הבנקים (Bank holiday) בשלושה ימים, זאת כדי לאפשר חקיקה מיוחדת בפרלמנט, שאיפשרה את ניתוק ההצמדה של הלירה שטרלינג מתקן הזהב. על פי החוק החדש משרד האוצר הדפיס שטרות בשווי נקוב של 300 מיליון ליש"ט, מבלי שהונחו בכספות הבנק יתרות זהב נוספות, ובאופן זה יכלו הבנקים לשלם למי שביקש למשוך כספים. אחד הבנקאים הבולטים בתקופה, וולטר ליף (Walter Leaf), תיאר את הצעד שנקט משרד האוצר כ"מלווה מלחמה ללא ריבית, ללא הגבלת זמן, וככזה היה זה צעד מהיר וריווחי מנקודת המבט של הממשלה."
איגרות המלחמה נושאות ריבית הראשונות בבריטניה הוצעו לציבור בנובמבר 1914, בריבית שנתית של 3.5%, ומועד פדיונן היה בין השנים 1925–1928. הסדרה הראשונה גייסה 332 מיליון ליש"ט, בעוד שהאיגרות נשאו ערך נקוב של 350 מיליון ליש"ט ונמכרו ב-5% הנחה. הסדרה השנייה של איגרות המלחמה הוצעה לציבור ב-1915 וגייסה 901 מיליון ליש"ט, בריבית שנתית של 4.5%. 176 מיליון ליש"ט מתוכם היוו המרה של איגרות ישנות בריבית של 3.5% ו-138 מיליון ליש"ט היוו המרה של מחזיקי איגרות עם ריבית בשיעור 2.5% ו-2.75%. הממשלה אף התחייבה כי אם בעתיד תצא סדרה נוספת של איגרות מלחמה בריבית גבוהה עוד יותר, יוכלו רוכשי האיגרות מן הסדרה השנייה להמירן לשיעור הריבית החדש. בזכרונותיו הביע לויד ג'ורג' צער על כך שממשיכו בתפקיד, רג'ינלד מק'קנה (Reginald McKenna) המשיך והעלה את הריבית בשעה שבמשק האנגלי היו מעט מאוד ערוצי השקעה אלטרנטיביים. צעד זה לא רק שהעלה את שיעור תשלומי הריבית השנתית הממשלתית ל-100 מיליון ליש"ט, אלא שהעלה אף את שיעורי הריבית הכלליים במשק בתקופת השפל שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
בהשוואה לצרפת, ממשלת בריטניה הסתמכה יותר על מימון קצר מועד באמצעות שטרי אוצר ואיגרות חוב ממשלתיות שהונפקו במהלך המלחמה. שטרי האוצר סיפקו את עיקר המימון שהיה דרוש לצורכי הממשלה הבריטית בשנת 1916, והונפקו לתקופות פדיון של 3, 6, 9, ו-12 חודשים בריבית של 5%. אף שאלה לא הוכרזו רשמית כאיגרות מלחמה, מן הפרסומים עליהם מטרתם הייתה ברורה. פרסומת לשטרי האוצר בריבית 5%, מאפריל 1916 קראה: .
ב-30 ביוני 1932 הכריז נוויל צ'מברלין כי ממשלת בריטניה עושה שימוש בזכותה לפדות את איגרותה המלחמה הנושאות ריבית של 5% בכסף מזומן, או בהמשך ההלוואה בריבית מופחתת של 3.5%. אף שהממשלה הייתה חייבת לתת התראה של 90 יום למהלך כזה, למחזיקי האיגרות שהחליטו לפדותן עד ל-31 ביולי הוצע בונוס של 1% ללא מס. נכון לחודש מרץ 2012 עדיין קיימות איגרות מלחמה בסך 1.939 מיליארד ליש"ט, מתקופת מלחמת העולם הראשונה, שלא נפדו.
גרמניה.
שלא כמו בצרפת ובריטניה, בעת פרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה גרמניה במידה רבה מחוץ לשוקי הכלכלה העולמיים. משכך, הייתה גרמניה מוגבלת במידה רבה להלוואות בשוק המקומי, אותן היא עודדה בעזרת סדרה של חוקי מימון שהעביר הרייכסטאג. המימון הציבורי התבצע באופנים שונים, המוכר שבהם היה גיוס הון בעזרת איגרות מלחמה (Kriegsanleihe).
במהלך המלחמה התנהלו תשעה מסעות גיוס הון בעזרת איגרות מלחמה, בדומה לשיטה באוסטרו-הונגריה, בכל שישה חודשים יצאה סדרה חדשה של איגרות. מסע הפרסום לכל סדרה ארך מספר שבועות בכל פעם, במהלכו היה שימוש באמצעי תעמולה מגוונים בכל אמצעי התקשורת הקיימים. רוב איגרות המלחמה הבטיחו תשואה של 5% וניתן היה לפרוע אותן בתוך תקופה של עשר שנים, בתשלומים דו-שנתיים. בדומה לאיגרות מלחמה במדינות אחרות, אף מסעות הפרסום לאיגרות המלחמה בגרמניה התמקדו בעידוד הפטריוטיזם והאיגרות נמכרו באמצעות הבנקים, סניפי הדואר ומוסדות פיננסיים אחרים.
בדומה למדינות אחרות, רוב המשקיעים באיגרות מלחמה לא היו אנשים פרטיים אלא מוסדות וחברות גדולות במשק. חברות תעשייה, קרנות של אוניברסיטאות, בנקים מקומיים ורשויות ממשל מקומי היוו את הנתח העיקרי בהשקעה באיגרות מלחמה. הלחץ שהופעל על הציבור ועידוד רגשות פטריוטיים במטרה להגביר את רכישת איגרות המלחמה, הוכחו כאמצעים יעילים לגיוס כ-100 מיליארד מארקים. על אף הצלחתן, איגרות המלחמה הגרמניות גייסו רק שני שלישים מן ההון שנדרש לכיסוי הוצאות המלחמה. באותה עת, הריבית שהתחייבה הממשלה לשלם על האיגרות הוסיף לנטל התקציב וחייב משאבים כספיים נוספים.
קנדה.
מעורבותה של קנדה במלחמת העולם הראשונה החלה בשנת 1914, מלווה המלחמה הראשון גויס מן הציבור בנובמבר 1915, והחל מן הסדרה הרביעית, בנובמבר 1917, החלו איגרות אלה להיות מכונות בשם "ויקטורי בונדס" (Victory Bonds). מלווה המלחמה הראשון נשא ריבית של 5.5% והונפק לתקופות פדיון של 5, 10 ו-20 שנים, בערך נקוב שהחל מ-50 דולר קנדי. המלווה זכה לביקוש יתר וגייס מן הציבור 398 מיליון דולר, בממוצע כ-50 דולר לכל אזרח. הסדרות השנייה והשלישית של ה"וויקטורי בונדס" הופצו בשנים 1918 ו-1919 והכניסו עוד 1.34 מיליארד דולר. לאלה אשר ידם לא הייתה משגת קניית איגרות מלחמה מסוג ויקטורי, הנפיקה הממשלה תלושי חסכון מלחמה.
מלחמת העולם השנייה.
ארצות הברית.