למרות עמדותיהם של הגרמנים הנאצים על נחיתותם הגזעית של לא גרמנים, השאה נטה באהדה כלפי גרמניה, שכן בניגוד לאימפריה הבריטית או לברית המועצות, לגרמניה לא היה עבר היסטורי של כיבוש שטחים איראנים. הוא ראה בסחר עם גרמניה אלטרנטיבה לברית המועצות. עד 1940–1941 כמעט רבע מכל היבוא האיראני הגיע מגרמניה ואחוז גבוה מאוד מכלל היצוא האיראני הועבר לגרמניה. המצב הפוליטי באיראן הוביל את רזא שאה לחזק את קשריו עם גרמניה הנאצית. חלק מהאינטלקטואלים האיראנים פעלו לשחזור זהות איראנית לאומית המבוססת על ההיסטוריה האיראנית, שקשורה להיסטוריה של העם הארי, לפי תורת הגזע. מסיבה זו, הם הכפישו את הגזע השמי ותקפו ערבים ויהודים. היחסים של האיראנים עם הנאצים, שהיו חזקים מאוד בתקופת גרמניה הנאצית, סייעו בטיפוח גישה חדשה כלפי יהודים, המבוססת על תפיסות גזעיות
בפועל מאז אמצע יוני 1941 היו תוכניות גרמניות שנועדו לפלישה אל תוך הראג' הבריטי בתת-היבשת ההודית שעברו דרך איראן ותוכננו להתבצע לאחר סיום מוצלח שלהם יחלו הגרמנים בסוף מבצע ברברוסה. משימות סיור של יועצים צבאיים גרמנים ברחבי איראן כדי להתכונן למימוש תוכניות אלה נקבעו לא לפני סוף אוגוסט 1941. השאה סירב לבקשה בריטית-סובייטית משותפת דרשה מהממשלה האיראנית לגרש את תושבי גרמניה שנכחו באיראן בגלל חשש לפגיעה ביחסים עם הנאצים. כמו כן, הוא גם סירב להעביר את מסילת הברזל הטרנס-איראנית לבעלות הברית עקב הנייטרליות שהכריזה איראן. הבריטים במיוחד חששו מהתערבות גרמנית באיראן לאחר שכזאת בעיראק הביאה להצטרפות עיראק למדינות הציר.
ב-25 באוגוסט 1941 פלשו כוחות בריטים וסובייטים לאיראן. השאה חויב לוותר על כיסאו ויצא לגלות ובמקומו עלה לשלטון בנו, מוחמד רזא שאה פהלווי.
המדינה הספרדית ופורטוגל.
מדינות חצי האי האיברי, ספרד שתחת שלטון פרנקו ופורטוגל שתחת שלטון סלזר, היו מדינות בעלות אוריינטציה פשיסטית שהעניקו לכוחות הציר סיוע מורלי, כלכלי וצבאי, בעודן טוענות לנייטרליות. פרנקו תיאר את ספרד כ"חברה בלתי לוחמת" בכוחות הציר, והיה בין חותמי הסכם אנטי-קומינטרן המחודש בשנת 1941. העמדה הפורטוגזית הייתה פחות נחרצת. על אף הסימפתיה האישית שרחש הרודן סלזר לכוחות הציר, היו פורטוגל ובריטניה קשורות בברית הגנה הדדית "ברית וינדזור" משנת 1386. בריטניה עמדה על קיום זכויותיה על פי הברית, וסלזר אף התיר לה בניית בסיס חשוב באיים האזוריים.
הייתה זו עזרתם של גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית שהכריעה את הכף לטובת פרנקו במלחמת האזרחים בספרד, והותירה אף חוב כספי עצום לגרמניה, בנוסף לחוב המוסרי אותו חב פרנקו למי שעמד לצידו בעת המבחן.
ב-23 באוקטובר 1940 נפגש היטלר עם פרנקו במנדיי שבצרפת, על מנת לנסות ולשכנעו להצטרף למלחמה באופן אקטיבי. דרישותיו של פרנקו במזון, סיוע צבאי, ובתביעות לשטחים בגיברלטר, וצפון אפריקה, היו מעבר ליכולת הקיבול של היטלר, והצדדים לא הגיעו להסכם. היטלר אף התבטא כי בעתיד יעדיף שיעקרו לו שן מפיו מאשר להיפגש שוב עם פרנקו. יש הסבורים כי הדרישות הועלו על ידי פרנקו במכוון כדי להימנע מכניסה למלחמה. אחרים טוענים כי לפרנקו, מנהיג של ארץ שנהרסה במלחמת האזרחים, לא היה מה להציע להיטלר, בשלב בו נראה הוורמאכט בשיא הגאות, לאחר נפילת צרפת.
כאשר פלשה גרמניה לברית המועצות בשנת 1941, הקים פרנקו יחידת מתנדבים בשם הדיוויזיה הכחולה אותה שלח לחזית המזרח להילחם לצד הגרמנים. כ-100,000 אזרחים ספרדים נשלחו ככוח עבודה לגרמניה על מנת לסייע בייצור התעשייתי ולשחרר פועלים גרמנים למלחמה. פורטוגל אף היא שלחה עובדים בקנה מידה קטן יותר.
ספרד ופורטוגל היוו בסיסים חשובים עבור האבווהר, שירות הביון הצבאי הגרמני. סוכנים גרמנים פעלו בחופשיות בארצות אלו, ובמושבותיהן בצפון אפריקה.
היחסים בין פורטוגל ומדינות הציר הדרדרו לאחר פלישת יפן למושבות פורטוגזיות באסיה, כיבוש מקאו בשנת 1941 ורצח 40,000 אזרחים בטימור בתגובה להתקוממות עממית בין 1942 ל-1943, הביאו לטינה ולעימות בין שתי הארצות.
בתחילת 1944 כאשר היה ברור כי ידן של בעלות הברית על העליונה, הכריזה ספרד על "נייטרליות חמורה", ומנעה את פעילות האבווהר בתחומה. פורטוגל נקטה בצעדים דומים אף קודם לכן.
במהלך המלחמה הייתה ספרד של פרנקו נתיב בריחה ליהודים רבים שנמלטו מצרפת הכבושה. כמו כן הייתה לאחר המלחמה נתיב המלטות לנאצים בכירי דרג.
דנמרק.
ב-1 במאי 1939 חתמו גרמניה הנאצית ודנמרק על הסכם אי תוקפנות הדדי, שעם זאת לא הטיל כל מגבלות צבאיות על מי מהצדדים. הדבר לא מנע מגרמניה לתקוף את דנמרק במקביל לתקיפת נורווגיה, ב-9 באפריל 1940, תוך היתלות בטענה כי הבריטים ממקשים את מימי שתי המדינות. המלך כריסטיאן העשירי והממשלה הדנית, שחששו מחורבן ארצם אם יתנגדו לצבא הפולש, קיבלו את "הגנת הרייך", ובתמורה שמרו על עצמאות מסוימת תחת שלטון צבאי גרמני. שלושה ראשי ממשלה דנים כיהנו בתקופת השלטון הנאצי - תורוולד סטאונינג, וילהלם בוהל ואריק סקווניוס, ושלושתם שמרו על "מדיניות של שיתוף פעולה עם גרמניה.
דנמרק תיאמה את מדיניות החוץ שלה עם גרמניה, הכירה במדינות הבובה שהקימה גרמניה, וניתקה את קשריה עם "ממשלות בגלות" של המדינות שכבשה גרמניה, ועם המדינות עמן נמצאה גרמניה במלחמה. היא חתמה על הסכם אנטי-קומינטרן המחודש בשנת 1941.
ב-1941 הוקם חיל דני בשם "פרייקורפס דנמרק" על מנת להילחם לצד הוורמאכט בחזית המזרח. הקמת החיל הייתה יוזמה של אנשי ה-SS ואנשי המפלגה הנאצית הדנית. הודעה שפרסמה הממשלה הדנית פורשה כתמיכה בהקמת החיל. בין 4,000 ל-10,000 דנים השתתפו בחיל, לרבות 77 קציני צבא דנמרק בשירות פעיל. מעריכים כי 3,000 מהם נהרגו בחזית המזרח.
דנמרק העבירה 6 סירות טורפדו לגרמניה ב-1941, על אף שהצי הדני פעל באופן עצמאי עד הכרזת המשטר הצבאי ב-1943.
דנמרק סיפקה מוצרים חקלאיים ותעשייתיים לגרמניה כמו גם הלוואות שנועדו לממן רכישת נשק וביצורים. הנוכחות הגרמנית בדנמרק, לרבות בניית החלק הדני בחומה האטלנטית, מומנה מחשבון שהוחזק בבנק דני. לממשלה הדנית הובטח כי כספים אלו יושבו לאחר המלחמה. בפועל מימנה הממשלה הדנית את בניית החומה האטלנטית ביוטלנד בסכום של 5 מיליארדי קרונות.
הפרוטקטורט הגרמני בדנמרק נמשך עד 29 באוגוסט 1943, כאשר הקבינט התפטר בעקבות הכרזת משטר צבאי על ידי שלטונות הכיבוש הגרמניים. הצי הדני הטביע 32 מספינותיו על מנת שלא תיפולנה לידי גרמניה. חלק מכלי השיט נמלטו למדינות נייטרליות.
מהכרזת המשטר הצבאי ואילך החלה ההתנגדות הפעילה לשלטון הגרמני, וקיבלה אחיזה באוכלוסייה, שהייתה קודם לכן פאסיבית לחלוטין. מצב הכיבוש הגרמני נמשך עד לשחרורה של דנמרק בידי כוחותיו של הפילדמרשל ברנרד מונטגומרי במאי 1945.
יהודי דנמרק
גם לאחר הכיבוש הנאצי בשנת 1940 נותרו היהודים בדנמרק אזרחים שווי זכויות, ועל אף לחץ גרמני, סירב העם הדני לאפשר פגיעה ביהודים. עם הכרזת המשטר הצבאי בשנת 1943 השתנו התנאים, והגרמנים החליטו להשמיד את יהודי דנמרק, כשם שהשמידו את יהודי יתר הארצות הכבושות, מבלי לשאול לדעתם של הדנים בנושא זה.
ב-28 בספטמבר הדליף דיפלומט גרמני, גאורג פרדיננד דוקוויץ, את התוכנית לגירוש יהודי דנמרק להנס הדטופט, יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הדנית, וזה העביר את הידיעה למחתרת הדנית ולראשי הקהילה היהודית. היהודים ירדו למחתרת והתחבאו אצל ידידים דנים.
תחת ארגונה של המחתרת הדנית הוסעו היהודים, מתחת לאפם של הגרמנים, אל החוף המזרחי של המדינה ובתוך מספר ימים הוברחו אלפי היהודים בסירות דיג אל שוודיה הנייטרלית.
כ-7,200 מיהודי דנמרק (שהם 90% מיהודי דנמרק) הוברחו לשוודיה. כ-492 יהודים נתפסו על ידי הגרמנים ונשלחו למחנה טרזיינשטט שבצ'כוסלובקיה וגם לאחר מעצרם המשיכה ממשלת דנמרק לעקוב אחר מצבם ושלחה להם חבילות תרופות ומזון. ובסופו של דבר, כ-150 איש מיהודי דנמרק שנתפסו נרצחו בשואה.
העם הדני הזדהה עם יהודיו, דאג להם והציל את רובם. המחאה כנגד הניסיונות להשמיד את היהודים הייתה מחאה עממית, של כל שכבות העם הדני, ובראשה עמד המלך כריסטיאן העשירי. יחס זה של העם הדני ליהודי מדינתו נחשב לחריג, ומועלה על נס על ידי העם היהודי ומדינת ישראל.
מדיניות הפיוס כלפי גרמניה
סיכול ממוקד
סיכול ממוקד הוא תחדיש שטבעו ממשלת ישראל וצה"ל במהלך האינתיפאדה השנייה לתיאור פעולה צבאית של צה"ל המכוונת להתנקשות בפעילי טרור פלסטינים. ישראל רואה בפעילות הסיכול הממוקד, המופנית נגד פעילי טרור פלסטיני, תוך השתדלות שלא לפגוע באזרחים שאינם עוסקים בטרור, בגדר הגנה עצמית המותרת על פי כללי החוק והמוסר.
עם תחילת השימוש במונח נטען על ידי ישראל כי בכל המקרים מדובר בפעולה כנגד "פצצה מתקתקת", המסכלת באופן ברור ומיידי פעולות טרור ספציפיות. בהמשך הורחב השימוש במושג, והוא מתאר כל התנקשות בפעיל המעורב בטרור, בין אם הוא פעיל טרור בעצמו, או מנהיג בארגון שעוסק בטרור. מושג ספציפי זה בא כתחליף למושג הכללי יותר "חיסול", ששימש קודם לכן גם לתיאור פעילות מסוג זה שנעשתה קודם לכן, כדוגמת ההתנקשות ביחיא עיאש או באבו ג'יהאד. בעיתונות האמריקנית מכונה פעולה כזו targeted killing ("הריגה מוכוונת"). בעיתונות הערבית מכונה פעולה כזו "התנקשות" (اغتيال).
מטרות הסיכול הממוקד.
לסיכול הממוקד יש מספר מטרות: