ב-24 באוגוסט 2014 הושאל לקבוצת פנאפייל מליגת העל הפורטוגזית.
ב-2 בינואר חתם במאריטימו חוזה לשנתיים וחצי.
ב-13 במרץ 2017 חתם באסקילסטונה, העולה החדשה לליגת העל השוודית עד לסיום העונה.
נבחרת איראן.
חקיקי זומן לנבחרת הבוגרת של איראן ב-2010. החל לשחק בטורניר אליפות פדרציית הכדורגל של מערב אסיה בה ערך את הופעתו הבכורה נגד בחריין בתיקו 0-0.
חקיקי נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014 בו הודחה איראן בשלב הבתים. ב-16 ביוני 2014 עמד בשער הנבחרת נגד ניגריה במשחק שהסתיים בתוצאה 0-0. במשחק זה חקיקי הפך לשוער האיראני הראשון ששומר על רשת נקייה במשחק במסגרת המונדיאל. בנוסף שיחק גם בשני משחקיה הנותרים של הנבחרת במסגרת שלב הבתים. נגד שמר על רשת נקייה עד הדקה ה-91 בה נכנע לליאו מסי, במשחק שהסתיים בהפסד 1-0, ונגד בו הפסידה נבחרתו בתוצאה 3-1.
אייפקס ישראל
אוהד חמו
אוהד חמו (נולד ב-21 בספטמבר 1976) הוא עיתונאי המשמש ככתב בשטחים לענייני פלסטינים. חתן פרס סוקולוב לתקשורת אלקטרונית לשנת 2021.
ביוגרפיה.
אוהד חמו נולד לחיים ואביבה בירושלים, שם גדל והתחנך. בנעוריו למד בתיכון בויאר שבעיר, במגמת מזרחנות. חמו הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב במדעי המדינה וארכאולוגיה ומוסמך במזרחנות מהאוניברסיטה העברית.
את דרכו העיתונאית החל חמו בשנת 2003 כקשב בדסק הערבי של הערוץ הראשון וכאחד מעוזריו של עודד גרנות, הפרשן לענייני ערבים של הערוץ. כעבור שנה, מונה לכתב השטחים של הערוץ הראשון. את השידור הראשון שלו עשה מחוץ למוקטעה, בשעה שיאסר ערפאת עזב את רמאללה בדרכו לבית חולים בצרפת, שם לבסוף נקבע מותו. במהלך עבודתו בערוץ הראשון, סיקר את הנעשה ביהודה ושומרון, ואף נכנס באופן קבוע לרצועת עזה.
בשנת 2009 עבר חמו לשמש בתפקיד דומה בחדשות 10.
בשנת 2010 החל לעבוד ככתב לענייני שטחים בחברת החדשות, כשהוא ממלא את מקומם של סלימאן א-שאפעי ויורם בינור, שסיימו את עבודתם בערוץ זמן קצר קודם לכן.
במהלך השנים סיקר חמו בכתבותיו את הנעשה בעזה וביהודה ושומרון, ועקב אחר האינתיפאדה השנייה, עסקת שליט, מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, מבצע עמוד ענן, מבצע צוק איתן ומבצע שומר החומות. כמו כן, הביא תיעודים נדירים של חמושים ומבוקשים פלסטינים מהפת"ח ומהחמאס במחנות הפליטים ובערים הפלסטיניות. בנוסף, נשלח לסקר אירועים חדשותיים בעולם. בין היתר, הצטרף בשנת 2015 למשט הסיוע "חירות" שיצא מכרתים לכיוון עזה, וכן תיעד את הנעשה בשכונת מולנבק בבריסל.
בסוף שנת 2015, החל בפרסום סדרת כתבות שהתמקדו בתנאים השוררים במחסומים בשטחים. בעקבות כתבות אלו, הוחלט להעביר 300 מיליון שקלים לשיפור המצב.
ב-2020 יצא לאור ספרו הראשון "פני השטח" בהוצאת "כתר".
לאחר מותה של עיתונאית אל-ג'זירה שירין אבו עאקלה, שנטען שנפגעה מאש צה"ל, ספג חמו איומים על חייו מצד פלסטינים ברשתות החברתיות השונות, בהן נכתב: "עין תחת עין, שן תחת שן. חכה למוות שלך".
חמו הוא חתן פרס סוקולוב לתקשורת אלקטרונית לשנת 2021, לצידה של יפעת גליק.
בנוסף לעיסוקו בחברת החדשות, חמו כותב באופן קבוע במגזין "בלייזר" ומרצה במוסדות שונים.
חמו מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשלושה.
גל ברגר
גל ברגר (נולד ב-15 בדצמבר 1980) הוא עיתונאי ישראלי ומנהל כאן ב'. ברגר עשה את רוב שנותיו בתקשורת ככתב לענייני פלסטינים ברשת ב' של קול ישראל ובהמשך בכאן.
ביוגרפיה.
בין השנים 2003–2005 שימש ברגר ככתב באתר האינטרנט חדשות מחלקה ראשונה, ומשנת 2006 ועד 2017 ככתב לענייני פלסטינים ברשת ב' של קול ישראל.
בשנת 2009 זכה בפרס מנכ"ל רשות השידור, כשבנימוקי הפרס נכתב כי ברגר סיפק בשנות עבודתו בקול ישראל מידע חדשותי חשוב ומעניין למאזיני רשת ב', תרם רבות למערכת החדשות והוכיח יכולת וכישורים בתחומו.
ביולי 2014, במהלך סיקור מהומות בשכונת שועפאט בעקבות רצח מוחמד אבו ח'דיר, נתפס עם כתב ynet על ידי רעולי פנים תושבי השכונה באחת מסמטאותיה. השניים הופרדו ושוחררו לאחר בדיקה גופנית ותחקור, ומשהציגו תעודת עיתונאי שהונפקה על ידי הרשות הפלסטינית. ביולי 2016 הצטרף ברגר לתאגיד השידור הישראלי שהיה אז בשלבי הקמה.
במאי 2017 החל לשמש כראש התחום לענייני פלסטינים בתאגיד השידור הישראלי.
במאי 2022 מונה ברגר למנהל רשת ב'.
אברהם ורד
אברהם ורד (25 בדצמבר 1923 – 20 בנובמבר 2015) היה צלם עיתונות ישראלי, שירת כצלם צבאי של עיתון במחנה בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20, והתמחה בצילומי מלחמה, עוטר בעיטור המופת על אומץ לבו.
ביוגרפיה.
ורד (במקור רוזנשטינגל) נולד ב-1923 בווינה בירת אוסטריה, עלה לארץ ישראל ב-1940 במסגרת עליית הנוער, ולמד בבית הספר מקוה ישראל. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, שירת בפלוגת הובלה שצורפה לבריגדה היהודית ולחם במערכה במדבר המערבי, במלטה ובאיטליה. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת כרמלי. לאחר המלחמה שירת בצה"ל בשירות קבע בחיל המשטרה הצבאית כחוקר תאונות דרכים ומתעדם בצילום.
ורד הצטרף למערכת במחנה כצלם צבאי והחל מצטרף לפעולות יחידות צה"ל. בין היחידות אותן תיעד היו יחידה 101 וחטיבת הצנחנים שליווה בפעולות התגמול, בהן מבצע לולב ומבצע שומרון. במלחמת סיני הצטרף לכוחות צה"ל בקרב המיתלה ותמונתו המנציחה את כוחות צה"ל מתארגנים בסמוך למצבת פרקר הייתה לתמונה המפורסמת ביותר מהמלחמה. ורד המשיך לתעד את חטיבת הצנחנים בפעולות ונטל חלק בעשרות אימוני צניחה. הוא השתתף עם כוחות חטיבת גולני במבצע חרגול ב-1960 ובמרץ 1962 התלווה לכוחות החטיבה במהלך מבצע סנונית, פשיטה על מוצבי צבא סוריה ברמת הגולן, על אומץ לבו זכה לתעודת הערכה מהרמטכ"ל, שמאוחר יותר הומרה לעיטור המופת.
הוא המשיך לתעד את חיילי צה"ל גם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים בה הצטרף לאוגדה 143 בפיקודו של אריאל שרון ותיעד את צליחת תעלת סואץ במבצע אבירי לב.
ורד התגורר בשיכון הצנחנים ברמת גן, היה נשוי לקטיה, אב לעו"ד ירון ורד. ב-2008 הוענק לו התואר יקיר העיר רמת גן.
גרה
גרה (בגרמנית: Gera) היא עיר עצמאית (Kreisfreie Städte, עיר שאינה כפופה למחוז) במדינת תורינגיה שבגרמניה. זוהי העיר השלישית בגודלה בתוריגניה והיא שוכנת במרחק של 55 ק"מ מדרום ללייפציג, 75 ק"מ ממזרח לבירת המדינה ארפורט ו-120 ק"מ ממערב לדרזדן. יחד עם שכנותיה קמניץ, צוויקאו ופלאואן, היא מהווה את המרכז של אזור ייצור הטקסטיל והמתכות שבו מתגוררים מעל מיליון תושבים.
גרה מוזכרת לראשונה בשנת 995 והיא התפתחה להיות עיר במאה ה-13. בהמשך היא הייתה מקום משכנם של כמה שליטים מבית ראוס (Reuß), עד לסיום המלוכה בגרמניה ב-1918. במהלך המאה ה-19 הפכה גרה למרכז תעשיית הטקסטיל וחוותה תהליך של צמיחה מהירה. ב-1952 הפכה העיר למרכז מנהלי של מחוז הנושא את שמה בגרמניה המזרחית. מאז 1990 גרה היא שוב חלק ממדינת תורינגיה. אובדן תפקידיה המנהליים יחד עם צמצום הפעילות התעשייתית שלה, גרם לשקיעה של המצב הכלכלי שנמשכת עד היום.
מאז 1990 שופצו רבים מהמבנים בעיר והוכנו תוכניות רבות לשיקום העירוני שלה, וזאת כדי לשקם את כלכלתה. ניתן לראות בניינים ציבוריים ופרטיים, במיוחד מעונות מלכותיים מתקופת הפריחה של העיר בשנים 1870–1930, ששינו את חזותם. הצייר המפורסם אוטו דיקס נולד בגרה בשנת 1891.
גרה שוכנת בשטח של גבעות במזרח תורינגיה, בתוך העמק הרחב של וייסה-אלסטר (Weisse Elster).
גאוגרפיה.
גרה ממוקמת באזור של גבעות במזרח תורינגיה על גדות נהר וייסה-אלסטר, בין רמות תורינגיה (Thüringer Schiefergebirge) שבמרחק 50 ק"מ לערך מדרום-מערב לה, הרי הארצבירגה (Erzgebirge) במרחק 50 ק"מ מדרום-מזרח לה ומפרץ לייפציג (Leipziger Tieflandsbucht) שבמרחק 50 ק"מ מצפון לה. גבולה המוניציפלי מסומן על ידי עמק נהר האלסטר שחוצה אותה בכיוון צפון-דרום. ממערב לעמק הנוף יותר גבעתי ומיוער ואילו הצד המזרחי יותר שטוח והקרקעות בו יותר בשימוש חקלאי. גובה פני הקרקע נע בין 180 ל-354 מטרים מעל פני הים, אך רוב שטחיה של העיר נמצאים בגובה של כ-200 מטרים מעל פני הים. בתחומיה של העיר זורמים יובלים קטנים של הוייסה-אלסטר.
היסטוריה.
ימי הביניים.
המקום הקרוי גרה מתייחס במקור לאזור בעמק הנהר אלסטר בו ניצב העיר כיום. מקור השם ככל הנראה בתקופה שלפני נדידת העמים. הסלאבים הראשונים שהתיישבו באזור במהלך המאה ה-8 אימצו את השם. התיעוד הראשון לשם גרה הוא משנת 995.
ב-999 העניק אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את המחוז של גרה למנזר קוודלינבורג (Quedlinburg). ב-1209 העבירה הכנסייה את השלטון באזור לידי הווגט של ויידה (Weida). הווגטים של ויידה היו אבותיהם של בית ראוס ששלטו בגרה עד ל-1918. גרה מוזכרת לראשונה כעיר ב-1237, למרות שלא ברור מתי היא קיבל את זכויותיה כעיר. העיר הקטנה הוקפה בחומות במאה ה-13, אורכה היה 350 מטרים ורוחבה 350 מטרים. מצודתו של הווגט נבנה בפינה הדרום-מערבית של העיר באזור של רחוב המבצר (Burgstraße) של היום. החותם של העיר היה בשימוש לראשונה ב-1350, מועצה מונתה לראשונה ב-1360 ובניין מועצת העיר מוזכר לראשונה ב-1426. אם המנזר של קוודלינבורג נותרה השליטה הרשמית של העיר עד 1358 ואז עבר לידי בית וטין. הווגטים לא יכלו להשתחרר משלטונו של בית וטין. ב-1450 נחרבה גרה כמעט לחלוטין במהלך מלחמת האחים הסקסונית (Sächsischer Bruderkrieg), אך היא הצליחה להשתקם במהירות מאחר שענף הטקסטיל שהחל להתפתח בה הביא רווחה לעיר.
ראשית העת החדשה.