בסיוון תרע"ג נישא לשרה זלאטה, בתו של הרב משה מרדכי אפשטיין, ראש ישיבת סלובודקה. חתונתו הייתה אירוע מכונן בישיבה, ובנוסף הרב אליהו ברוך קמאי הגיע להשתתף בה. לאחר שמסר את דרשתו, חזר עליה הרב אברהם אליהו קפלן בחרוזים.
לאחר נישואיו, החל לכהן כר"מ בישיבה, והחל למסור שיחות מוסר. בהמשך, הקים מכינה לישיבת סלובודקה, בשם "אור ישראל", בראשה עמד הרב יחזקאל ברשטין, מחבר הספר ה"דברי יחזקאל". הרב פינקל היה מגיע מדי פעם למסור שיעורים במכינה זו.
בחורף תרפ"ה עלה לארץ ישראל, לכהן כר"מ בישיבה בחברון. כעבור פחות משנה, בחול המועד סוכות תרפ"ו, נפטר באופן פתאומי, והוא בן 42.
הרב מאיר שמחה הכהן התבטא עליו שהוא יהיה ה"קצות החושן" של הדור. במכתב תנחומים לאביו, כתב הרב ירוחם ליבוביץ עליו: "ארון ה'", "נר ישראל", "באורו נראה אור".
אשתו זלאטה, נפטרה אף היא בצעירותה, בראשית אוגוסט 1939, והיא בת 46.
ילדיו.
בתו גולדה מרים, גדלה אצל סבה הרב אפשטיין ובהמשך אצל דודיה הרב יחזקאל סרנא, הרב אייזיק שר והרב אליעזר יהודה פינקל. נישאה לרב שמחה זיסל ברוידא, לימים ראש ישיבת חברון.
בנו הרב דוד פינקל, חתנו של הרב הלל ויטקינד, היה למדן ומקורב לחזון איש ולרב מבריסק, נפטר בגיל 37 בשנת תשי"ז
בנו ר' מאיר פינקל, חתנו של הרב שמעון מרדכי ברגשטיין עבר לארצות הברית.
יין שי
יִין שִׂי (סינית מסורתית: 尹喜 פין-יין: yǐn xǐ), הקרוי גם "יִין מהמעבר" (גְווָאן יִין) ו"אדון המעבר" (גונְג דוּ), שימש מפקד מעבר ההרים הָאנְגוּ בתקופתו של המלך גָ'או מג'וֹאוּ, בתחילת המאה ה-10 לפנה"ס.
על פי ספרי ההיסטוריה העתיקים, יִין שִׂי היה מי שקיבל לידיו מלאו דזה את הספר הנודע "דאו דה ג'ינג":
בספרות הדאואיסטית הורחב כבר הדיבור על יִין שִׂי, מעצם היותו מראשוני הדאואיסטים:
בספר "הגדות על בני אלמוות מופתיים" מציין לְיוֹ שְׂיָאנְג בפרק על יִין שִׂי כי גם הוא השאיר כתבים: "נהנה לכתוב ספרים, סך כולם תשעה דפים, וייקרא שמם 'גְווָאן לִינְג דְזְה'". בחלק "תיעוד הספרות" בספר האן מוזכר הספר בשם "גְווָאן יִין דְזְה" בתשעה דפים ומיוחס ליִין שִׂי מתקופת ג'ואו. ספר זה כבר אבד, והגרסה הקיימת בימינו, אשר קיבלה מאוחר יותר את השם "קלאסיקת האמת של ראשית הספרות", מקורה בתקופת שושלת סונג הדרומית. גם בג'ואנג דזה מצוינים "גואן ין ולאו דאן", הם יִין שִׂי ולאו דזה, בנשימה אחת כמי שהבינו את הדרך.
בדאואיזם מכונה יִין שִׂי "איש האמת של ראשית הספרות". מבין אסכולות הדאו, אסכולת ראשית הספרות ואסכולת שומרי המגדל רואים ביִין שִׂי את אבי האסכולה שלהם.
אלברט ריינולדס
אלברט ריינולדס (באירית: Ailbhe Mac Raghnaill (היגוי: אלבה מקריינל), באנגלית: Albert Reynolds; 3 בנובמבר 1932 – 21 באוגוסט 2014) היה מדינאי אירי, שכיהן כטישך (ראש ממשלת אירלנד) בין פברואר 1992 לדצמבר 1994.
בתקופות כהונתו כראש ממשלה עמד ריינולדס בראשותן של שתי קואליציות בזו אחר זו, הראשונה הייתה הקואליציה של פיאנה פול והמפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית, והשנייה הייתה הקואליציה של פיאנה פול ומפלגת הלייבור. במהלך תקופה זו הוא שימש כמנהיג מפלגת פיאנה פול, החמישי למניין מנהיגי המפלגה.
ריינולדס נבחר לראשונה לפרלמנט האירי, הדאל אירן ב-1977 והוא נבחר מחדש בכל מערכות הבחירות עד לפרישתו מהפוליטיקה ב-2002. במשך השנים הללו הוא כיהן כשר האוצר (1991-1988), כשר התעשייה והמסחר (1988-1987), כשר התעשייה והאנרגיה (1982), כשר התחבורה (1981-1980) וכשר הדואר והטלגרף (1981-1979).
ראשית חייו.
אלברט ריינולדס נולד ברוסקי שבמחוז רוסקומון. הוא התחנך בבית ספר תיכון לנערים במחוז סלייגו ובשנות החמישים מצא עבודה כפקיד בתאגיד התחבורה הציבורית האירי (CIÉ). ריינולדס עזב מקום עבודה שרבים ראו בו "עבודה לחיים" ופנה לעסקים. הוא רכש כמה אולמות ריקודים באזור מגוריו וצבר הון במהלך שנות השישים, בתקופה בה אולמות ריקודים היו פופולריים מאוד. את רווחיו הוא השקיע בעסקים שונים, כמו חברה ליצור מזון לבעלי חיים, בית חרושת לייצור בייקון, חברה ליצוא דגים וחברה למסחר. ריינולדס השקיע גם בעיתון מקומי ובבית קולנוע. למרות שאימפריית אולמות הריקודים שלו הצריכה עבודה בשעות המאוחרות של הלילה, נמנע ריינולדס משתיית אלכוהול, הוא היה איש משפחה מסורתי וזכה לאושר עם אשתו קתלין ושבעת ילדיהם. הוא פיתח קשרי עסקים ברמה ארצית וברמה בינלאומית.
ראשית הקריירה הפוליטית.
ריינולדס החל להתעניין בפוליטיקה בתקופה של שערוריית הנשק ב-1970, פרשה מהשנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה האירית המודרנית שבמהלכה הודחו שני שרים בממשלה, צ'ארלס הוהי וניל בלני על רקע ניסיון להעביר כלי נשק לצפון אירלנד. שני האישים זוכו בסופו של דבר בבית המשפט וריינולדס החליט אז לפתוח בקריירה פוליטית. ריינולדס הציג את מועמדותו להיבחר כחבר פרלמנט מטעם פיאנה פול בבחירות של 1977. הבחירות הללו היוו ניצחון סוחף לפיאנה פול, ובהם זכתה המפלגה ברוב של 20 מושבים. ריינולדס היה אחד מחברי הפרלמנט החדשים שנבחרו בבחירות אלה, למרות שבגיל 44 הוא נחשב למי שהחל את הקריירה הפוליטית שלו באיחור מה.
עד ל-1979 נחשב ריינולדס לאחד מיושבי הספסלים האחוריים. בשנה זו הוא החל לקרוא תגר על מנהיג המפלגה וראש הממשלה, ג'ק לינץ'. ריינולדס היה חבר של הקבוצה שנקראה "כנופיית החמישה" שחברו עם צ'ארלס הוהי ותמכו בו במערכה על מנהיגות המפלגה. אישיותו החביבה של ריינולדס סייעה לו לשדל כמה מיושבי הספסלים האחוריים לתמוך בהוהי, שעמד לבחירה מול ג'ורג' קולי על תפקיד יושב ראש המפלגה וראש הממשלה. על נאמנותו תוגמל ריינולדס בצירופו לממשלה כשר הדואר והטלגרף. ב-1980 הוא קיבל את תיק התחבורה. בתפקיד זה הוא היה מעורב בתקרית מוזרה שבה נחטף מטוס של חברת התעופה הלאומית אייר לינגוס על רקע דתי ושוחרר בפריז ללא נפגעים.
פיאנה פול איבדה את השלטון ב-1981 אך שבה אליה ב-1982 וריינולדס מונה לתפקיד שר התעשייה והאנרגיה. ממשלה זו נפלה בסוף שנת 1982 וריינולדס שב לספסלי האופוזיציה. במהלך השנים 1982-1983 התמודד מנהיג פיאנה פול, צ'ארלס הוהי עם שלוש הצעות לאי אמון פנימיות של המפלגה. ריינולדס העניק לו את תמיכתו והוהי שרד והביס את מתנגדיו ומבקריו בתוך המפלגה.
ב-1987 שבה פיאנה פול לשלטון וריינולדס מונה לתפקיד שר התעשייה והמסחר, אחד התפקידים הבכירים ביותר בקבינט. התפקיד היה אף חשוב יותר, עקב רצונה של הממשלה להתמקד בשיקום הכלכלה. ב-1988 מונה שר האוצר, ריי מק'שרי, להיות נציגה של אירלנד בנציבות האירופית. ריינולדס ירש אותו בתפקידו שהיה החשוב ביותר בממשלה.
קואליציה.
תוצאות הבחירות של 1989 גרמו לפיאנה פול לנקוט בצעד חסר התקדים של כניסה לממשלת קואליציה עם המפלגה הפרוגרסיבית דמוקרטית. ריינולדס עמד בראש צוות המשא ומתן יחד עם שר נוסף, ברטי אהרן. בסופו של דבר סוכמו קווי היסוד של הממשלה, כמעט חודש לאחר הבחירות, וריינולדס שב לתפקיד שר האוצר בממשלת הקואליציה שתוארה כ"הסדר זמני".
כישלונה של פיאנה פול להביא לידי בחירתו של מועמדה לתפקיד נשיא אירלנד, בראין לניהן, הוסיפה ללחץ על מנהיגותו של הוהי. בנאום שנשא במחוז קורק, הכריז ריינולדס שאם כיסא ראש המפלגה יתפנה, הוא יתמודד עליו. היה זה מרד ברור כנגד מנהיגותו של הוהי. מספר חברי פרלמנט, כולל כמה חברי ממשלה, החלו גם הם להיות מאוכזבים מהוהי והם החלו לחפש אחר יורש. ריינולדס היה האפשרות הפופולרית ביותר ותדמיתו שופרה על ידי קבוצה של חברי פרלמנט שהחלו להתסיס את המפלגה בשמו. בנובמבר 1991 הגיש חבר פרלמנט אלמוני יחסית, שון פאוור, הצעת אי-אמון בהוהי. ריינולדס והתומך הנאמן ביותר שלו, פדריג פלין, הכריזו על תמיכתם בהצעה והודחו מיידית מהממשלה. כאשר התקיימה ההצבעה, אישרה המפלגה את תמיכתה בהוהי, ונראה היה שהקריירה הפוליטית של ריינולדס מחוסלת.
ניצחונו של הוהי היה קצר ימים. סדרה של שגיאות פוליטיות הובילו לסיום תפקידו כראש הממשלה. חילוקי דעות צצו על מינויו של ג'ים מק'דייד כשר ההגנה, שגרמו להתפטרותו עוד לפני שהוא נכנס לתפקיד באופן רשמי. המצב החמיר עוד יותר כאשר שון דוהרטי, האיש שכשר המשפטים לקח על עצמו את האשמה על פרשת האזנות הסתר בתחילת שנות השמונים, הופיע ברשת הטלוויזיה RTÉ ואמר שהוהי ידע על האזנות הסתר ואישר אותם. הוהי הכחיש זאת, אך חברי הממשלה מהמפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית הצהירו שהם לא יוכלו עוד לשבת בממשלה כשהוהי עומד בראשה. הוהי הודיע למנהיג המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית, דזמונד או'מיילי, כי בכוונתו לפרוש בקרוב, אך הוא מעוניין לבחור את העיתוי המתאים בעצמו. או'מיילי הסכים והממשלה המשיכה לתפקד.
ב-30 בינואר 1992 פרש הוהי רשמית מתפקידו כמנהיג פיאנה פול. הוא המשיך לכהן כראש הממשלה עד ל-11 בפברואר, כאשר ירש אותו אלברט ריינולדס, כשהוא מביס בקלות את מארי או'רורק ואת מייקל וודס בבחירות לראשות המפלגה.
ראש ממשלה.
מינויים ממשלתיים.
ריינולדס גרם לסערה כאשר הוא הרכיב את ממשלתו. שמונה חברים שכיהנו בממשלתו של הוהי, כולל דמויות ותיקות כמו ריי ברוק, מארי או'רורק וגרי קולינס, הוצאו מהממשלה. שלושה שרים אלה היו נאמנים להוהי. 9 מתוך 12 שרים זוטרים, רבים מהם גם כן מנאמני הוהי, הודחו גם הם. השרים שהודחו יחד עם ריינולדס בסוף שנת 1991 הוחזרו לממשלה.