במצרים העתיקה ובסין, הועלו בנפרד טענות המייחסות קשר בין מראה הפנים וההתנהגות האנושית, הסינים הציעו רעיון שהפנים משקפים את ה"אנרגיות", הבריאות והמזל של האדם. היוונים פיתחו את הפיזיונומיה, תאוריה המבוססת על הרעיון לפיו הערכת מראהו החיצוני של אדם, בעיקר פניו, יכולה לספק תובנות על אופיו ואישיותו.
פיתוח השיטה.
תורת הפנים פותחה בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי אדוארד וינסנט ג’ונס (Edward Vincent Jones), שופט מחוזי מקליפורניה. הוא ערך תצפיות במהלך התיקים המשפטיים אותם ניהל כשופט ומצא, לטענתו, דמיון בתווי פניהם של עבריינים שביצעו פשעים זהים. הוא התחיל לקבץ מאפיינים ולרשום את גרסתו למאפייני האישיות. גורמים רשמיים במערכת אכיפת החוק שילבו את עבודתו במאמציהם לזיהוי פלילי.
בשנות ה-40 הפך ג'ונס למרצה על פרסונולוגיה. ג'ונס ערך הדגמות בעיר טולאר שבקליפורניה. אדם ספקן בשם רוברט וויטסייד, עורך של עיתון מקומי ואשתו אליזבט נכחו באירוע. ג'ונס יחד עם וויטסייד ייסדו שותפות על מנת לחקור את הממצאים על ידי אלפי בדיקות שערכו .
בין השנים 1950 - 1963 וויטסייד ניהל מחקר בחסות שתי אוניברסיטאות אחת בקליפורניה והשנייה באורגון, במסגרת המחקר נבדקו כ- 1050 מבוגרים אשר תווי פניהם נמדדו תועדו והותאמו לגורמי אישיות תוך שימת דגש על סטיית תקן סטטיסטית על פי הסטנדרטים. ניתוח התוצאות הראה דיוק ברמה של 92% בין תווי הפנים לתכונות האופי.
בתקופה המודרנית.
מאחר שהשיטה נעדרת כל בסיס מדעי, השימוש בה בראיונות עבודה, משא ומתן וכדומה אינו נפוץ. בשנים 1936-1945 נעשה בה שימוש לבחינת מועמדים לטייסים בצי היפני.
בקבלה.
בתורת הקבלה מכונה תחום זה בשם ״חכמת הפרצוף״. על פי הקבלה משה הוא גם אבי חכמי חכמת הפרצוף. על פי הפירוש הקבלי לספר הזוהר, עצת יתרו למשה מפנה אותו לחכמת הפנים: "ואתה תחזה מכל העם אנשי חיל יראי אלוהים אנשי אמת שונאי בצע ושמת עליהם שרי אלפים, שרי מאות, שרי חמישים ושרי עשרות".
על פי "ואתה תחזה" טוען הספר שיתרו יעץ למשה לבחור את המנהיגים לפי חכמת הפנים דווקא, שכן הפנים הם כמראה שדרכה משתקפת הנפש על כל רבדיה.
האר״י ז״ל היה עוסק בחכמת הפרצוף, ויש מספר התייחסויות לכך בכתבי תלמידו רבי חיים ויטאל.
הרב ישראל ליפשיץ הביא סיפור שמצא, על מלך ערבי ששאל את משה רבנו איך ייתכן שחכמיו, המומחים בחוכמת הפנים, ניתחו את אישיותו של משה בצורה שלילית מאוד, אף שהמציאות הפוכה לחלוטין. משה הודה שכל החסרונות שגילו החכמים נמצאים בטבעו, אך הוא הצליח בעמל רב לכבוש אותם ולשנות את מידותיו מן הקצה אל הקצה. בסיפור זה ביטא עיקרון מרכזי ביהדות, שאדם יכול תמיד לשנות את מידותיו, ואפילו אם יש אמת בחוכמת הפרצוף. אך רבים סברו שהרב ליפשיץ המציא את הסיפור מעצמו, ואף נכתבו כתבי פולמוס רבים להכחיש סיפור זה, כמו ספר כליל תפארת לרבי חיים יצחק רפופורט המגיד דווילקומיר.
עקרונות השיטה.
לטענת הדוגלים בשיטה, פרסונולוגיה מאפשרת לבני-אדם להכיר את עצמם טוב יותר ולהבין מדוע הם מתנהגים באופן בו הם מתנהגים ֿכך ידעו לחזק את המאפיינים הטובים ולשפר את המאפיינים החלשים.
פרסונולוגיה ואישיות.
לדעת המאמינים בשיטה, פרסונולוגיה נותנת הסבר איך הגנים באים לידי ביטוי במבנה ובהתנהגות האנושית כפי שהם באים לביטוי במראה חיצוני; "הסבר" זה אינו קביל מדעית. פרסונולוגיה "מפרקת" את חלקי האישיות לתכונות התנהגות ומראה כיצד התכונה באה לידי ביטוי במראה החיצוני.
אינטראקציה של תכונות.
לפי תורת הפנים יש 68 תכונות אופי . לטענת המאמינים בשיטה, מאבחן מאומן בשיטה מזהה כל אחת מהן על ידי מבט, מדידה או מגע. ישנם 5 סוגים של מאפיינים : פיזיים, הבעות אוטומטיות, פעולות, תחושות ורגשות ולבסוף חשיבה. המיקום של כל מאפיין נובע מהמיקום והקשר לאזור המגיב במוח.
לטענת המאמינים בשיטה, בכל אדם קיימים כל המאפיינים אך ברמות עוצמה שונות אחד מן השנייה . העוצמה של התכונה יוצרת את השונות. כל תכונה שונה אך כולן יחד מרכיבות את האישיות. כל תכונה באה לידי ביטוי חיצוני בפנים; אין לטענות אלה כל ביסוס מחקרי בפסיכולוגיה.
קישורים חיצוניים.
וספר בחכמת הפרצוף והגוף האופי והיכולת-ספר מצוין:
בהאן סרקא
קנייבסקי
קַנִיֶּבְסְקִי הוא שם משפחה יהודי.
תוריט
תוריט הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים), השייך יחד עם הזירקון וההפנון לקבוצת הזירקון.
תכונות.
נוסחת המבנה הכימי של תוריט היא Th,U)SiO4). אף על פי שהקטיון העיקרי במינרל הוא בעיקר תוריום, כמעט תמיד נוכח בו גם אורניום, ולעיתים זירקוניום, הפניום או איטריום. תוריום ואורניום, שניהם יסודות רדיואקטיביים, גורמים לתוריט לפלוט קרינה רדיואקטיביות חזקה, ולכן חייבים לטפל במינרל בזהירות. הרדיואקטיביות גורמת למינרל להיות מטאמיקטי, כלומר לאבד את המבנה הגבישי. אם כי חיצונית לא ניכר שינוי למעט קצוות גביש מעוגלים וחלקים. לעיתים מתבצעת במצב זה החלפה של ארבעה יונים של קבוצת ההידרוקסיל במקום יון סיליקה, והמינרל הופך למינרל אחר, תורוגמיט, אף הוא חבר בקבוצת הזירקון.
כמו שאר המינרלים בקבוצת הזירקון, התוריט מתגבש במערכת הטטרגונלית (חבורת סימטריות מרחבית "I4"1/amd). תוריט טהור יכול לשנות צורה למינרל האטוניט (ThSiO4), שהרכבו הכימי זהה לתוריט, אבל המבנה הגבישי שלו הוא מונוקליני. הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=7.13, c=6.32Å.
התוריט מופיע בטבע בדרך כלל בגבישים פריזמתיים קצרים המסתיימים בקצוות בצורת פירמידות המעוגלות בקצוות בגלל תופעת המטאמיקטיזציה, חתך הרוחב של הגביש מרובע ואורכו המקסימלי עד 8 ס"מ. כמו כן כמסה חסרת צורה, מוטמע כגרגירים חסרי צורה במסת אם ובצורת כליה. הקשיות של המינרל נמוכה, 5-4.5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי נע בין 4 ל-6.7 תלוי בטוהר, משקלו הסגולי של מינרל טהור הוא 5.35.
אופטית המינרל הוא חד-צירי שלילי. מקדם השבירה של התוריט נע בין 1.66 ל-1.84 (תופעת המטאמיקטיזציה גורמת להנמכת המקדם). צבעם של גבישי התוריט הוא בדרך כלל שחור, אבל גם חום, כתום, כתום צהבהב וירוק כהה
המינרל נתגלה לראשונה ב-1829 באי לובו (Løvø; Lövö; Lövöe) שבלנגסאונדספיורד (Langesundsfjorden), סמוך לעיירה פורסגרון (Porsgrunn), במחוז טלמרק שבנורווגיה והתפרסם לראשונה במאמר שכתב יונס יעקב ברצליוס (מגלה התוריום). שם המינרל משקף את תכולת התוריום שבו, יסוד שנתגלה שנה קודם לכן, וקרוי על שמו של תור, אל הרעם במיתולוגיה הסקנדינבית.
המינרל מופיע גם בכמה סוגי משנה:
מקור שימוש ותפוצה.
התוריט הוא מינרל משני בסלעים געשיים פלסיים ובפגמטיטים הנלווים להם, בעורקים הידרותרמיים ובסלעים שעברו התמרת מגע. התוריט התגלה גם כגרגירים זעירים בחולות מִשְאָריים (דטריטיים, תוצר של שחק סלעים).
השימושים בתוריט מועטים. תוריט הוא המינרל הנפוץ ביותר המכיל תוריום, אבל הוא בצר משני להפקת תוריום משום שהפקת תוריום מהמינרל מונזיט זולה יותר. עם זאת, בשנים האחרונות הולכת וגדלה חשיבותו כמקור לתוריום. כמו כן החל התוריט לשמש למקור חשוב גם להפקת אורניום. כך למשל בבנקרופט (Bancroft) שבאונטריו שבקנדה מפיקים אורניום מסוג התוריט המכונה "אורנותוריט" העשיר במיוחד באורניום. שימוש נוסף הוא מכירה לאספנים למרות סכנת הרדיואקטיביות ממינרל זה.
תוריט הוא מינרל נדיר יחסית, המקומות לדוגמה בהם ניתן למצוא תוריט כוללים את לנגסאונדספיורד (Langesundsfjorden, המקום בו נמצא המינרל לראשונה), לומו (Lomo) וארנדל (Arendal) שבנורווגיה; מנדיג (Mendig) במחוז אייפל בגרמניה; בנקרופט (Bancroft) שבמחוז הסטינגס (Hastings) באונטריו שבקנדה; פגמטיט גבעת ברינגר (Baringer Hill pegmatite), מערבית לברנט, מחוז לאנו (Llano) בטקסס ורכס תומאס (Thomas Range) מחוז ג'ואב (Juab) ביוטה שבארצות הברית.
ברהאן סרקא
אורוויאטו
אורופנדולה
אורופנדולה (שם מדעי: Psarocolius) הוא סוג של ציפורי שיר מדרום ומרכז אמריקה, ממשפחת הפַּזָּאִיִּים.
האורופנדולות הם ציפורים גדולות בעלות מקור מחודד, וזנב ארוך שצבעו תמיד צהוב בהיר, לפחות באופן חלקי. הזכרים בדרך-כלל גדולים מן הנקבות.
תכסית הנוצות היא בדרך-כלל ערמונית, חומה-כהה או שחורה, אף על פי שבכמה מינים של אורופנדולות הראש, החזה והגב העליון הם בצבע זית. הרגליים כהות, אבל למקור יש בדרך כלל צבע מנוגד באופן בולט, צהוב בהיר או בסיס ירוק או שחור וקצה אדום. בכמה מינים, צידי הראש מוכתמים כחול או ורוד.
האורופנדולות מצויות בעיקר ביערות גשם, ובכמה מינים גם בחורשות ויערות דלילים. הן חיות במושבות, ואורגות מעלים ועשבים קינים אופייניים, דמויי סלי-נצרים דקים, התולים מקצות הענפים. הציפורים החברותיות אוכלות חרקים גדולים ופירות. הן קולניות מאוד, ומפיקות מגוון של שירים, המחקים לפעמים בעלי חיים שונים.
סיסטמטיקה.
לקבוצת האורופנדולות שייכים ששה מינים של הסוג Psarocolius המורפולוגיה, הנתמכת בראיות של mtDNA ציטוכרום b ו-NADH הידרוגנז, מראה שהמינים Ocyalus latirostris ו- Psarocolius oseryi הם המרוחקים ביותר משאר הקבוצה. למעשה, נראה שהם קרובים יותר לקבוצת ה-Cacique, וייתכן ששני המינים שייכים לסוג Ocyalus. (הוצע גם לשייך את המין השני לסוג Clypicterus).
מינים.
המינים Cacicus oseryi וCacicus latirostris עברו לסוג Cacicus, הקרוב לאורופנדולה. סוג נוסף המכונה אורופנדלה הוא הסוג Gymnostinops בו ארבעה מינים.
ל. פלטשר פראוטי