המחברת בוחנת את השאלה האם ילדים ומתבגרים מושפעים לרעה מחשיפה לתקשורת שנחשבת בלתי הולמת על ידי מבוגרים (כולל אלימות ופורנוגרפיה), וטוענת כי בני נוער אינם בסכנה מחומר מיני מפורש. היינס טענה כי אין טקטיקה פשוטה לפיה הממשלה יכולה לצנזר חומר מילדים מבלי לפגוע בזכויות המובטחות למבוגרים על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית. היא מציינת כי אף על פי שההשפעות השליליות של חומר מיני מפורש על ילדים אינה מוכחת, החשש מהשפעתו משמש לתמיכה בטיעונים מבוססי מוסר, ולכן שכנוע מוסרי אינו צריך להוות בסיס לצנזורה. הספר הסיק כי לצנזורה בחסות ההגנה על הנוער יש למעשה תוצאה לא מכוונת של פגיעה בהם.
ב-2002, הספר זכה בפרס אלי מ. אובולר מטעם איגוד הספריות האמריקאי כ-"עבודה בנושא חופש אינטלקטואלי". Booklist המליצה עליו כנקודת מוצא לדיון בין מתבגרים למבוגרים. המגזין ליבררי ג'ורנל המליץ על הספר לספריות אקדמיות וציבוריות כהיסטוריה מפורטת של צנזורה הקשורה לגסות. המגזין פבלישרס וויקלי כינה את הספר כיצירה משמעותית בתחומי פסיכולוגיה התפתחותית וזכויות האזרח. בפלורידה, העיתון טמפה ביי טיימס (לשעבר סיינט פטרבורג טיימס) שיבח את הספר וציין שהוא מביא מבט מרתק על ניסיונות למנוע ממתבגרים לחשוב על מיניות. המגזין The American Prospect מתח ביקורת על סגנון הייצוג של היינס וכינה את הספר משעמם.
רקע כללי.
הסופרת מרג'ורי היינס היא עורכת דין המתמקדת בזכויות האזרחיות. היא קיבלה תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת קורנל ב-1967. היא סיימה את לימודי התואר השני שלה בהצטיינות בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, וקיבלה תואר שלישי ב-1978. בזמן פרסום הספר, היינס ניהלתה את פרויקט מדיניות חופש הביטוי של הקואליציה הלאומית נגד צנזורה.
בין הספרים שפרסמה בעבר כללו את הספרים "Strictly Ghetto Property: The Story of Los Siete de la Raza" (1972), "Cutting the Mustard: Affirmative Action and the Nature of Excellence" (1987) ו-"Sex, Sin, and Blasphemy: A Guide to America's Censorship Wars" (1993). לאחר שהספר "Not in Front of the Children" פורסם, פרסמה היינס, ב-2013, את הספר "Priests of Our Democracy: The Supreme Court, Academic Freedom, and the Anti-Communist Purge" (שזכה בפרס התיקון הראשון של יו מ. הפנר ).
לפני הוצאתו הסופי של הספר, שם הספר היה "Not in Front of the Children: "Indecency" in History, Politics, and Law", והוא פורסם לראשונה ב-2001 בהוצאת Hill &amp; Wang . ספרה המקורי של היינס כלל כ-300 עמודים של חומר, עם קטע של הערות נוספות באורך של יותר מ-100 עמודים. מהדורת כריכה רכה מאותו המו"ל פורסמה ב-2002. ב-2007, יצאו מהדורות כריכה רכה וספרים אלקטרוניים על ידי הוצאת אוניברסיטת ראטגרס . מהדורת הכריכה הרכה שיצאה ב-2007 כללה גם הקדמה חדשה לספרה של היינס. מהדורה אירופית לספר פורסמה ב-2008. היינס הקדישה את הספר לפרופסור שלה מבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, בנג'מין קפלן .
סיכום התוכן.
"Not in Front of the Children" מציג את ההיסטוריה של הצנזורה מיוון העתיקה, מרומא העתיקה, מימי הביניים ועד לימינו. היינס בחנה את חוקי קומסטוק , שהוצא על ידי אנתוני קומסטוק ב-1873, שהפלילו דיוור של כתבים שנחשבו לא מוסריים. דוגמאות ליצירות מצונזרות כוללות את "יוליסס" שנכתב על ידי ג'יימס ג'ויס, הספר "מאהבה של ליידי צ'טרלי" שנכתב על ידי דייוויד הרברט לורנס, והמונולג הקומדי והגס של הקומיקאי ג'ורג' קרלין. הספר גם דן על דו"ח מיס, שנכתב על ידי ועדת היועץ המשפטי לממשלה לפורנוגרפיה. הדו"ח נקרא על שמו של התובע הכללי האמריקאי, אדווין מיס. הדו"ח יצא ב-1986, והוא דחה לכאורה את הפגיעה של פורנוגרפיה בנשים ובילדים. סוגיות צנזורה עכשוויות המפורטות בספר כוללות את הווארד סטרן והטבח בתיכון קולומביין, והסופרת מבקרת את הספר "" שנכתב על ידי ונדי שליט ואמהות מאורגנות למען יציבות מוסרית . הספר גם דן על הצנזורה המיועדת לבני נוער בארצות הברית באמצעות חקיקה הכוללת את חוק הגנת האינטרנט לילדים וחוק הגינות התקשורת .
היינס בחנה את השאלה האם ילדים ובני נוער מושפעים לרעה מחשיפה לאלימות ופורנוגרפיה, וטוענת כי בני נוער אינם בסכנה מחומר מיני מפורש. היא מאמינה כי צנזורה על חומר כזה על מתבגרים מבוססת על הרעיון שקטינים חפים מפשע שיחשפו לתקשורת בלתי הולמת תשחית אותם, והסבירה כיצד אמונה זו שימשה בסיס לצנזורה. היינס בחנה גם האם על הממשלה או ההורים להגביל את הגישה של הילדים לחומר שעלול להיות בלתי הולם, מתוך אמונה כי ההחלטה צריכה להיות מוטלת בעיקר על ההורים. בנוסף, היינס טענה כי אין טקטיקה פשוטה לפיה הממשלה יכולה לצנזר חומר מילדים מבלי לפגוע בזכויות המובטחות למבוגרים על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית. היינס הזהירה מניסיון לסווג צורות של ביטוי יצירתי על מנת לאסור על יצירות אמנות מסוימות, מביא בסופו של דבר לבחירות צנזורה המשקפות את נקודת המבט הרעיונית.
המחברת סבורה כי הממשלה לא צריכה לקבוע מה צריך לצנזר וממי, והדגישה כי יש על החברה להבטיח שישנה השפעה שלילית מוחשית מסוימת על בני נוער מחומר מסוים לפני שתטיל צנזורה על אותו חומר. היא כותבת כי זה נהיה קשה להפליא לאפיין באופן ספציפי את מה שצריך לצנזר ומה שלא. כתוצאה מכך, ישנן תוצאות שליליות של הצנזורה. היינס המליצה שלפני שמחוקקים חוקים מגבילים המסידירים את המגננות או את האינטרנט, ההשפעה על הצנזורה על החברה עשויה להיות כה גדולה, עד כדי כך זה ברור שישנה פגיעה ממשית בפועל על החברה.
הספר גם בחן את התפתחות הפסיקה האמריקאית לגבי סטנדרטים שונים של צנזורה לילדים ומבוגרים. המחברת תיארה את מה שאירע בגינסברג נ' ניו יורק : בית המשפט העליון של ארצות הברית אישר, ב-1968, חוק המונע מקטינים לצפות בתקשורת מינית מפורשת. סם גינסברג ואשתו ניהלו דיינר בבלמור , ניו יורק. אם שלחה את בנה בן ה-16 לקנות שני מגזינים למבוגרים באותו דיינר, וכך נוצר מצב שבו גינסברג הועמד לדין. גינסברג הורשע בעבירה על חוק של מדינת ניו יורק האוסר למכור מגזינים עם תמונות של נשים עירומות לקטינים.
בית המשפט העליון של ארצות הברית אישר את הרשעתו של גינסברג, וקבע כי על המחוקק במדינת ניו יורק אינו נדרש להוכיח השפעה שלילית מוחשית על בני נוער מחשיפה לחומרים מיניים מפורשים. בית המשפט אמר כי המחוקק במדינת ניו יורק צריך רק להניח שקיימת השפעה כזו. השופט האמריקאי, ויליאם אורוויל דאגלס, כתב דעה מנוגדת בתיק, ומתח ביקורת על החוק בניו יורק. הוא הגיע למסקנה שהוא מכיר אנשים שמתאימים להגדרת העבריינות נוער, אך הם בני חמישים, ובאופן אקסטרפולציה ניתן להרחיב את ההשפעה של ההחלטה בשביל להשפיע על מבוגרים וארגונים רבים בחברה, במקום רק על צעירים.
היינס הדגימה גם כיצד מחוקקים במדינות אחרות השתמשו בפסק דין זה. פסק הדין בניו יורק הגביר את הצנזורה המבוססת על מוסר כלפי ילדים. שנה לאחר פסק הדין קבע בית משפט באוהיו כי הרומן "קן הקוקייה" של קן קיזי אינו מתאים לנוער. המחברת הסבירה את הסכנות המאפשרות לממשלה לקבוע חומר שמתאים לצעירים, וציינה כי האמונה בהשפעה השלילית של חומר מיני מפורש על ילדים אינה מוכחת. היינס ציינה גם כי החשש מהשפעתו משמש לתמיכה בטיעונים מבוססי מוסר, ולכן שכנוע מוסרי אינו צריך להוות בסיס לצנזורה. הספר הסיק כי לצנזורה בחסות ההגנה על הנוער יש למעשה תוצאה לא מכוונת של פגיעה בהם.
נושאים.
חוקרים דנו על הספר בכתבי העת האקדמיים, ואפיינו את הספר כעבודה המאזנת בין מדיניות החינוך לבין התוצאות השליליות של הצנזורה. במאמר שפורסם בכתב העת Journal of Sex &amp; Marital Therapy , הפרופסורית ללימודי נשים במידלברי קולג', דבורה גרנט, השוותה את הספר "Not in Front of the Children" עם הספר "Harmful to Minors" של ג'ודית לוין . גרנט אפיינה את שני הספרים כעבודות משמעותיות המדגישות את החשיבות של מתן אפשרות לבני הנוער לגשת למשאבים חינוכיים אינפורמטיביים. את המונוגרפיה של היינס היא סיווגה כסקירה יסודית וחשובה על כרונולוגיית הצנזורה. פרי ל. גלנצר כתב בכתב העת English Journal כי להיינס הייתה נקודת מבט חוקית לעסוק בנושאים שנויים במחלוקת בשיעורי ספרות, והוא הוסיף שהיה צורך ללמד את כל נקודות המבט של אותו דיון. אלן פ. גודמן כתבה בכתב העת Berkeley Law Law כי היינס הייתה ביקורתית כלפי מאמרים קודמים שניסו להראות השפעה שלילית מאלימות, כפי שתוארו גם בתוכניות טלוויזיה.
ג'סיקה פילדס אפיינה, בכתב העת "Social Problems", את הספר כמונוגרפיה משמעותית שמתחה למעשה ביקורת על הרטוריקה של הגנה על טוהר המיניות של בני נוער כצורה של אידאולוגיה. סינתיה א. מקדניאל כתבה במאמר לכתב העת "Counterpoints" בהערכה כי היינס העלתה תזה לפיה ניסיון להגן על בני נוער מפני אירועים מסוימים הביא לתוצאות שליליות בלתי מכוונות. מקדניאל הדגישה כי ויכוח רציונלי הוא המפתח לחברה פונקציונלית המעריכה את חופש הבחירה. היא כתבה כי דיון ואינטרוספקציה הם קריטיים לצמיחה בתחום זה, בשביל לקבוע את הצורך בשינוי דפוסי ההתנהגות.