בבחירות הנשיאותיות שהתקיימו בצרפת בדצמבר 1965 נצפתה ירידה בתמיכה הציבורית בדה-גול והוא ניצח את יריבו, פרנסואה מיטראן, רק בסיבוב השני וברוב קטן יחסית. לאחר הבחירות מיתן הנשיא הצרפתי את גישתו וניאות לפשרות עם המדינות החברות האחרות ועם הנציבות. שאר המדינות החברות, מנגד, חששו מהתפוררות הקהילה והיו נכונות גם הן להגיע לפשרה עם צרפת. בינואר 1966 שש המדינות הגיעו להסכמה שכונתה "פשרת לוקסמבורג". במסגרת הפשרה סוכם כי המדיניות הכלכלית המשותפת תמשיך להיות ממומנת מדמי השתתפות של המדינות החברות, ולא מתקציב עצמאי, ובנוסף כל מדינה חברה תקבל זכות וטו בנושאים שיהיו לתפיסתה בעלי חשיבות לאומית. פשרה זו סיפקה את דה-גול שיכל באמצעותה להמשיך לבלום הצעות שפוגעות באינטרסים צרפתיים ולשמור על ריבונות צרפת בתחומים חשובים עבורו. לצד זאת, היא פגעה ביכולתה של הקהילה לתפקד כגוף על-לאומי. כעת כל מדינה יכלה להטיל וטו על כל החלטה וכך לעכב את התקדמות הקהילה. בנוסף, המשבר שחק את מעמדה של הנציבות ושל הולשטיין העומד בראשה. עצמאות הנציבות וסמכויותיה נפגעו והולשטיין נתפס כיוזם המשבר בשל הצעתו להרחיב אותן. לאחר פרישתו של הולשטיין ב-1967, מחליפו נקט גישה זהירה הרבה יותר והשתדל שלא לפגוע בתחושת הריבונות של המדינות החברות, מה שהפך את הנציבות לחלשה ובעלת יכולת מצומצמת לקדם תהליכים.
ועידת האג.
בשנת 1969 נפגשו מנהיגי שש המדינות בעיר האג שבהולנד על מנת לדון בצעדים להתנעה מחדש של תהליך האינטגרציה. המנהיגים הסכימו ביניהם על התרחבות גאוגרפית ראשונה בתולדות הקהילה, כך שתכלול גם את בריטניה ומדינות נוספות. הורחבו הסמכויות התקציביות של הפרלמנט האירופי. הוסכם גם על התקדמות לקראת איחוד מוניטרי דרך יצירת מערכת שערי חליפין למדינות החברות. בנוסף, ועידת האג כוננה את הפרקטיקה של פגישות פסגה בין המנהיגים ככלי לקבלת החלטות משותפת אשר תיקח בחשבון גם את הצורך לקדם את האינטגרציה אך גם את האינטרסים הלאומיים הפרטיקולריים. בשנת 1974 הפכו הוועדות לחלק פורמלי מתהליך קבלת ההחלטות בקהילה האירופית. חלק גדול ממטרות הועידה הושגו תוך מספר שנים, אך עם סייגים מסוימים. ההרחבה הגאוגרפית יצאה לפועל ב-1973 וכללה את בריטניה, אירלנד ודנמרק, כאשר נורווגיה, המדינה הרביעית שהגישה בקשת הצטרפות משכה את בקשתה כשנה לפני כן. המדינות החברות הצליחו, בעזרת הנציבות, להציג עמדה משותפת בתחום יחסי החוץ והמסחר הבינלאומי. הקהילה הקימה גופי מימון שהחלו לסייע בהחלת רפורמות כלכליות ותעסוקתיות והמדיניות החקלאית המשותפת יושמה במלואה בשנת 1972. לצד התפתחויות חיוביות אלו, ההתקדמות לקראת האיחוד המוניטרי והפוליטי נותרה איטית כאשר ניסיונות לתיאום שער חליפין כגון מערכת "הנחש במנהרה" כשלו. בנוסף, על רקע משבר האנרגיה העולמי של שנת 1973 נכנסו המדינות החברות למשברים כלכליים שכללו אבטלה ואינפלציה גואות ואילצו את המנהיגים להפנות את תשומת ליבם לענייני פנים על חשבון פרויקטים שאפתניים כלל-אירופיים.
Puttin' On the Ritz
"Puttin' On the Ritz" הוא שיר שנכתב על ידי אירווינג ברלין במאי 1927. הוא פורסם לראשונה ב-2 בדצמבר 1929. השיר הוקלט לראשונה על ידי , בליווי מקהלה, בסרט המוזיקלי משנת 1930 בעל אותו השם - Puttin' On the Ritz . כותרת השיר היא הביטוי "ללבוש את הריץ", שפירושו להתלבש בצורה מאוד אופנתית. ביטוי זה נוצר בהשראת מלון ריץ המפואר בלונדון.
בתקופת הפופולריות הראשונה של השיר (1929–1930), תקליטי להיטים שלו הוקלטו על ידי הארי ריצ'מן ועל ידי פרד אסטר, שהשיר מקושר אליהם במיוחד. לכל חברת תקליטים הייתה גרסה משלה לשיר הפופולרי. הגרסה של ריצ'מן לשיר, בפרסומה של חברת התקליטים ברנסוויק, הפכה לתקליט רב המכר המוכר ביותר בארצות הברית.
השיר זכה לפופולריות מחודשת בשנת 1982, כאשר טאקו, מוזיקאי הולנדי, הקליט והוציא גרסה חדשה של השיר. הגרסה של טאקו לוותה בקליפ, ששודר ב-MTV ובמקומות נוספים.
מבנה מוזיקלי.
השיר כתוב בצורת AABA . האמצעי המרכזי בחלק A הוא שימוש במורכבות ריתמית עם הטעמה לא שגרתית של מילים. חלק B הוא דמוי מארש ועושה שימוש בסינקופות. הוא מופיע כניגוד למורכבות הריתמית בחלק A. במחקר שערך על השיר, המלחין האמריקאי אלק וילדר טען שהדפוס הקצבי בשיר הוא המורכב והפרובוקטיבי ביותר שאי פעם נתקל בו.
מילים.
הגרסה המקורית של השיר, בכתיבתו של אירווינג ברלין, כללה התייחסויות לאופנה הפופולרית דאז של האנשים כהי העור מהארלם, שהיו עניים יחסית, וצעדו בשדרת לנוקס כאשר הם לבושים בלבוש צעקני.
בבריטניה, זכה לפופולריות רבה ביצוע השיר של להקת ג'ו קיי שביצעה אותו במלון ריץ, בשנות ה-30. השיר הופיע עם המילים המקוריות בסרט "Idiot's Delight" משנת 1939, שם בוצע על ידי קלארק גייבל. במאי 1930 הוציאה קולומביה תקליט של פרד אסטר שר את מילות השיר המקוריות.
עבור הסרט Blue Skies שיצא בשנת 1946, השיר בוצע על ידי פרד אסטר בשינוי מילים. אירווינג ברלין שינה את מילות השיר כך שתתייחסנה ללבנים אמידים שצועדים בשדרת פארק. זכויות היוצרים על הגרסה המחודשת נרשמו ב-28 באוגוסט 1946.
השיר תורגם לעברית על ידי אבי קורן ונקרא "לך לשפת הים". את השיר בתרגום זה ביצעה להקת הכל עובר חביבי.
הגרסה של טאקו.
ב-1982, פרסם הזמר ההולנדי טאקו גרסת כיסוי בסגנון סינת'פופ של "Puttin' On the Ritz", כסינגל באלבומו After Eight. באירופה פורסם התקליט בחברת פולידור רקורדס ובארצות הברית ב-RCA רקורדס. הסינגל לווה בקליפ, שהגרסה המקורית שלו הכילה דמויות מושחרות פנים ונאסרה להקרנה במקומות רבים. גרסה חלופית של הקליפ הסירה צילומים רבים של דמויות מושחרות פנים, אם כי חלקן נותרו. בגרסה זו מילות השיר שונו פעם נוספת.
הסינגל היה ללהיט עולמי, והגיע למקום הראשון ב"-"Cash Box, כמו גם למקום ה-4 במצעד בילבורד הוט 100. הגרסה המחודשת הפכה את אירווינג ברלין, אז בן 95, לכותב השירים המבוגר ביותר שחי בזמן ששיר שכתב הגיע לעשרת הגדולים של המצעד. כמו כן, השיר קיבל סרטיפיקט מוזהב מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי על מכירת למעלה ממיליון עותקים. השיר היה הלהיט היחיד של טאקו שזכה להצלחה בארצות הברית.
השיר הגיע לראש המצעדים בשוודיה ובניו זילנד, והוא נכנס לרשימת חמשת השירים הגדולים במספר מדינות כולל אוסטרליה, נורווגיה, אוסטריה וקנדה.
וילקט יוסף
וילקט יוסף הוא כתב עת שיצא לאור במונקטש שבהונגריה במשך עשרים שנה, בין השנים התרנ"ט-התרע"ח (1899-1918), בעריכתו של הרב יוסף הכהן שוורץ. כתב העת מלקט חידושי תורה בתחומי המקרא, המשנה, התלמוד וההלכה מרבנים שונים מהונגריה והסביבה.
היסטוריה.
מייסד כתב העת ועורכו הוא הרב יוסף הכהן שוורץ, חתנו של הרב אליעזר חיים דייטש ומי ששימש אחריו כדיין בעיר בוניהד שבהונגריה, ובהמשך שימש כרבה של העיר גרוסוורדין עד הירצחו בשואה. כתב העת יצא לראשונה במונקאטש בשנת התרנ"ט (1899) ופעל עשרים שנה עד שנת התרע"ח (1918). במסגרת כתב העת כתבו רבנים שונים ומגוונים מרבני הונגריה, כמו אביו הרב נפתלי שוורץ רב העיר מאד, חותנו הרב אליעזר דייטש, הרב יעקב טננבוים, רבה של פוטנוק, הרב אברהם יצחק גליק, רבה של טולצ'ווה, הרב יהודה גרינפלד, רב העיר סמיהאלי, הרב יצחק פייגנבוים ששימש כאב"ד בוורשה בירת פולין, הרב עמרם פישר, רבה של יינק וצ'אברנדק ועוד.
מרינה פלסקה-רוגובסקה
מרינה פלסקה-רוגובסקה (בפולנית: Maria Rogowska-Falska; 7 בפברואר 1877 - 7 בספטמבר 1944) הייתה מורה פולניה ושותפתו של יאנוש קורצ'אק בניהול בית היתומים הפולני.
ביוגרפיה.
מרינה פלסקה-רוגובסקה נולדה ב-7 בפברואר 1877 בכפר צ'פלין, פולין.
פלסקה הייתה אשת חינוך בעלת תודעה חברתית מפותחת אשר באה לידי ביטוי בפעילות פוליטית (במפלגה הסוציאליסטית-pps) למען פולין ריבונית בעטייה נאסרה מספר פעמים. מאסרה לא עצר את תרומתה לכלל, בעת מאסרה לימדה את ילדי האסירים.
שילוב של תפישתה החברתית; החינוכית, ניסיונה כפדגוגית ואובדן בתה (בשנת 1914) הביאו אותה להחלטה להקדיש חייה לילדים. בזמן מלחמת העולם הראשונה עבדה בבית יתומים באוקרינה. המקום והזמן הללו היו לנקודת ציון משמעותית בציר עשייתה של מרינה. ב-24 בדצמבר 1915; עת קורצ'אק הגיע לביקור בבית היתומים אשר בו עבדה מרינה. המפגש הניב שיתוף פעולה פדגוגי ייחודי שמבוסס, להלכה ולמעשה, על ההתנהלות הפדגוגית שפותחה ויושמה בבית היתומים היהודי בוורשה; קורצ'אק התגייס לטובת ילדי בית היתומים שהיו במצב קשה. ההתגייסות לטובת הילדים לא פסקה כשתם הביקור. קורצ'אק ייעץ וכתב לעיתון הילדים גם לאחר שפיזית לא נכח במקום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שבה מרינה לוורשה. במסגרת תפקידה הפדגוגי סיירה במוסדות חינוכיים. בעקבות אלה ובברכת קורצ'אק החליטה להקים בית יתומים לילדי פועלים פולנים ברוח הקורצ'קאית.
בית היתומים הפולני "נאש דום" (ביתנו) בניהול מרינה וקורצ'אק.
"נאש דום" הוא בית היתומים לילדי פועלים פולנים שניהלו מרינה וקורצ'אק. הניהול היה בשיתוף פעולה חלקי נוכח אי הסכמות בנושאים מסוימים.
בית היתומים הוקם בפרושקוב, בשנת 1919 ופעל עד לשנת 1928 בהמשך, משנת 1928 עד לשנת 1944, פעל בשכונת ביילאני, ורשה.
קורצ'אק הגייע ל"נאש דום" בכל שבוע בעת שירותו הצבאי.
הוקם גוף ציבורי שעתיד לסייע ל"נאש דום" מבחינה כלכלית ועתיד לתכנן תוכנית פדגוגית יישומית. יאנוש קורצ'אק היה אחד מששת חבריה. בהמשך מרינה הפעילה את קשריה הפוליטיים מן העבר לתמיכה כלכלית ב"נאש דום".