אחרי מותו התפרסמו רבות מהתכתבויותיו עם סופרי הדור - כגון פול אלואר, אנדרה לוט, פרנסואה מוריאק, ז'אן גרנייה, ז'ורז' פרו, פרנסיס פונז', אנדרה סוארס, מרסל ארלאן, אנדרה ז'יד, מישל לאירי, ז'אק שארדון, ארמאן פטיז'אן, אנדרה פייבר דה מנדיארג, וכו'. פורסמו גם מכתביו ממדגסקר (1910-1907).
מאוחר יותר פורסמו חילופי המכתבים בינו ולבין גסטון גלימאר, פרנץ הלנס, מרסל ז'ואנדו וז'אק ריווייר.
הארכיב שלו הופקד ב"מכון לעזבון ההוצאות לאור בנות זמננו". שלושה הכרכים הראשונים לכל כתביו הופיע בשנים 2006, 2009 ו-2011 ו-2018 בהוצאת גלימאר תבהשגחתו של ברנאר באיו (Baillaud). שני כרכים נוספים הם בדרך - מוקדשים לכתביו על האמנות ועל פוליטיקה.
דמותו של ז'אן פולאן במדיה האמנותית.
באמנות הפלסטית.
אלכסנדר בונייה, ברנאר דיפור, ז'אן דיבופה, ג'ורג'ו דה קיריקו, אוסקר קוקשקה, אנדרה מסון, חיים סוטין, גי דה ווגה, רובר ווגנסקי, גסטון שסאק, מקס ארנסט, ז'אן פוטרייה, מארי לורנסן, רובר לאפוז'אד, פיליפ לפאטר, רנה לוביאס, אנדרה לוט.
יצירות.
מכתבים.
התכתבות עם ז'ורז' פרו
התכתבות עם לואי גיאו
קישורים חיצוניים.
"Les Ensablés .La logique du grain de sable : "Les Causes célèbres"" de Jean Paulhan (1884-1968), ou l'art de l'inattendu 2015.20.09
יוסי פלדמן
יוסי פלדמן (4 באפריל 1932 – 4 בנובמבר 2020) היה המייסד, המקים והמנהל של בית ספר שדה הראשון בעין גדי. בשנת 1984 ייסד את המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועמד בראשה כמנכ"ל במשך כ-26 שנים.
קורות חיים.
פלדמן נולד ב-1932 בתל אביב לעליזה ואברהם פלדמן. הוריו הם יליד העיירה גרוסולובה שבאוקראינה, אביו עלה לארץ ישראל בשנת 1919 באוניה רוסלן, האניה שפתחה את העלייה השלישית, השתקע בתל אביב ועבד בקרן הקיימת לישראל. יוסי היה מנעוריו חבר תנועת "מחנות העולים". למד ב"בית חינוך לילדי עובדים" בתל אביב (ששכן מול גן מאיר) ואחר כך בבית הספר מקוה ישראל בו סיים את לימודיו בשנת 1949. זמן קצר לאחר מכן הצטרף לגרעין נח"ל של תנועת "מחנות העולים" שיצא לקיבוץ רביבים.
במקביל לעבודתו במשק רביבים הרבה לסייר ברחבי הנגב והשתתף בסיורים ומחקרים ארכאולוגיים באזור. בין השנים 1952-1951 השתתף כסייר במשלחתו של הארכאולוג נלסון גליק שהגיע מארצות הברית לחשוף עתיקות בנגב. בין השנים 1957-1954 עמד בראש פרויקט שיחזור ושיקום העיר הנבטית בשבטה שכלל כ-100 עובדים. כן עסק באותה תקופה בשיחזור ושיקום חווה חקלאית קדומה בשבטה.
בשנת 1958 הקים סמוך לקיבוץ עין גדי את בית ספר השדה הראשון בישראל, אשר שימש בשנות ה-60 ובשנות ה-70 של המאה הקודמת מרכז לטיולי בתי ספר ותנועות נוער באזור הנגב ובמדבר יהודה. בנוסף להיותו מקום לינה למטיילים שימש בית הספר מרכז מחקר ולימוד של החי והצומח בסביבתו, כשהתלמידים נוטלים חלק פעיל בסיורי מחקר, תצפיות בטבע ועוד - וכך לומדים להכיר את החי, הצומח והסביבה באזור. במסגרת פעילות בית ספר שדה עין גדי בוצע לראשונה בארץ סימון שבילים במדבר יהודה, והוצאה לאור של מפת סימון שבילים על ידי ועדה ציבורית לסימון שבילים, בראשה עמד יוסי פלדמן. עם סיום תפקידו כראש הוועדה החליף אותו אורי דביר. לימים הורחב פרויקט סימון השבילים לכל רחבי הארץ.
בשנת 1961 החל פלדמן לפעול במסגרת החברה להגנת הטבע שאימצה דרך פעילותו החינוכית של בית ספר שדה עין גדי והקימה באותה מתכונת בתי ספר שדה דומים במקומות נוספים ברחבי הארץ.
באפריל 1965 נישא יוסי פלדמן לפנינה לבית אליאש. החתונה נערכה ליד מעיין עין גדי סביב מדורה. לזוג ארבעה ילדים. בשנת 1977 הצטרף למושב בית נקופה, בו היה חבר עד פטירתו. בין השנים 1979-1976 למד גאוגרפיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים והוא בוגר האוניברסיטה במקצועות אלה. ב-1980 שימש רכז מערכת האנציקלופדיה החי והצומח של ארץ ישראל.
בתחילת שנות ה-80 מונה מטעם החברה להגנת הטבע לרכז הטיפול בנושא שמירת אתרים היסטוריים. בתחילה פעל כמעט לבדו וכמעט ללא תקציב. הוא ניהל וארגן מאבקים והפגנות נגד פגיעה באתרים היסטוריים בזכרון יעקב, בנווה צדק ובמקומות נוספים ורתם למאבק אישי ציבור, אנשי אקדמיה, עיתונאים ועוד, במטרה להגביר המודעות הציבורית לנושא. בשנת 1984 יסד והקים את המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל וכיהן בתפקיד מנכ"ל המועצה ברציפות במשך כ-26 שנים משנת 1984 עד 2010. ב-1991 יזם את חוק שימור אתרים שהתקבל בכנסת בהובלתה של חברת הכנסת עדנה סולודר.
כאות הוקרה על פעילותו רבת השנים, הן בחברה להגנת הטבע והן במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, התכבד פלדמן בשנת 2010 בהדלקת משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-62 למדינת ישראל.
ב-2014 יזם והקים אנדרטה בעיירה וליקה מיצ'איליווקה (עד 1945 נודעה בשם גרוסלובה) באוקראינה, לזכר קורבנות הפוגרום שנערך ביהודי העיירה ב-1919 ובהם סבו יוסף פלדמן, ושני דודיו, אחיו של אביו.
פלדמן נפטר ב-4 בנובמבר 2020 בגיל 88.
זואבים
זואבים (בצרפתית - Zouaves מהמילה הברברית "זואווה", שם של שבט קבילי, ביחיד: זואווי) היה שמם של לוחמים של "לוחמה רגלית קלה", שהשתייכו ל"צבא אפריקה" (Armée d'Afrique) במסגרת הצבא הצרפתי.
בשנים הראשונות הם היו ילידים מוסלמים מצפון אפריקה ובהמשך מוצאם היה נוצרי אירופי, לרוב צרפתי.
שמם נקשר במיוחד למלחמות של האימפריה הצרפתית השנייה והם נודעו במדיהם הייחודיים בהשראה צפון-אפריקאית: מעילים קצרים פתוחים מקדימה, שרוול ולעיתים קרובות - אבנטים וכובעים מיוחדים ללא מצחיה. יחידות הזואבים היו קיימות בשנים 1962-1830. תחילה התגייסו מקרב האוכלוסייה הקבילית באלג'יריה אחרי כיבוש ארץ זו במחצית הראשונה של המאה ה-19. החל משנת 1842 גויסו אליהן רק חיילים אירופיים, רובם צרפתים. אחרי רפורמת הצבא הצרפתי בצפון אפריקה בין נובמבר 1942-מאי 1945 יחידות הזואבים קלטו שוב מוסלמים מקומיים
גדודי הזואבים יחד עם אלו של הצלפים האלג'יראים זכו למספר הרב ביותר של עיטורים צבאיים בצבא הצרפתי, אחרי גדוד הרגלי הקולוניאלי ממרוקו (RICM) וגדוד הצועדים של לגיון הזרים.
גם ארצות אחרות הקימו לתקופות קצרות יחידות זואבים לפי הדגם של הצבא הצרפתי: האימפריה העות'מאנית, מדינת האפיפיור, ארצות הברית בימי מלחמת האזרחים האמריקנית (1865-1861) וברזיל בימי מלחמת פרגוואי (1870-1867).
מקור המושג.
המילה "זואב" בא משם אחד משבטי הקבילים שהתגורר בפסגות הרי ג'ורג'ורה. התושב הילידי הראשון שגויס לשירות צרפת בעת כיבוש אלג'יר היה זואווי, בן לאותו שבט זואווה, ומשם המושג הוכלל כאל כל הלוחמים הילידים שגויסו. בני זוואווה שימשו קודם לכן כחיילים, לרבות יניצ'רים, בממלכת אלג'יר בת חסות של האימפריה העות'מאנית ושירתו את הדיי של אלג'יר. אחרי כיבוש אלג'יר על ידי הצרפתים ב-1830 הצבא הצרפתי שילב אותם ביחידה מיוחדת שנקראה "גיס הזואבים" (Corps des zouaves) שמעמדו סודר רשמית על ידי צו מלכותי בשנת 1831.
הזואבים הצרפתים.
כיבוש אלג'יריה.
ביוני 1830 נחת הצבא הצרפתי בסידי פרג' או סידי פרוש וב-5 ביולי הכניעה את העיר אלג'יר. ב-15 באוגוסט 1830 הרוזן בומון, מפקד חיל המשלוח הצרפתי, החליט בעצת הקולונל אלפרד ד'אוביניוסק, לגייס 500 זואבים ראשונים מתוך יחידה ששירתה את שלטון הכיבוש העות'מאני. הייתה זו פלוגת הזואבים הראשונה.
ב-1 באוקטובר 1830 גייס יורשו בתפקיד, הגנרל ברטראן קלאזל, לשירותו, בנוסף לשאריות יחידת הזואבים של הדיי של אלג'יר ושל סגנו, עוד לוחמים "מורים", ערבים וקולוגלי, והקים על בסיס זה את גיס הזואבים (Corps des zouaves).
גיס זה הורכב משתי פלוגות בסך הכל - 700 לוחמים. קמו גם שתי יחידות (escadrons) של פרשים זואבים, אך אלו שולבו החל מ-1831 ב"גדוד הציידים האפריקני". יחידה זו הייתה מעורבת כששולבו בה גם ילידים וגם צרפתים שורשיים, עם משכורת זהה. נעשה ניסיון כושל לשלב בתוכם גם מתנדבים פריזאים. בסופו של דבר אלו האחרונים שובצו בגדוד הרגלים מס. 67.
בשנת 1838 הוקמה פלוגה נוספת ושלוש היחידות הרכיבו את הגדוד בפיקודו של המייג'ור למוריסייר. זמן מה אחרי הקמת יחידת הצלפים האלג'יראים ה"טורקוס" כגוף צבאי המורכב מחיילים מוסלמים, שונה אופיו של גדוד הזואבים והוא גייס חיילים מצרפת המטרופוליטנית בלבד.
בימי כיבוש אלג'יריה על ידי צרפת שירתו הזואבים שירות צבאי ארוך. בין אוקטובר 1831 לינואר 1831 השתתפו הזואבים בקרבות נגד הביי של טיטרי ובכיבוש הזמני של בלידה ושל מדאה. הצלחתם המהדהדת הראשונה התרחשה במבצע במעבר מוזאיה ב-3 ביולי 1831 כשהם חיפו על נסיגת חיל המצב הצרפתי ממדאה.
אחר כך הצטיינו בקרבות מיטיג'ה בספטמבר 1836 ובמצור על העיר קונסטנטין ב-1837. מגויסים בהתנדבות או על ידי העברה מיחידות אחרות אחרי ותק של לפחות שנתיים, זכו הזואבים למעמד אליטיסטי ב"צבא אפריקה" שבמסגרת הצבא הצרפתי.
אחרי ההתלהבות הראשונית (בנוגע לשוויון התנאים בין הילידים והצרפתים), שתי טעויות עיקריות, יש סבורים, מנעו את ההתפתחות הנורמלית של גיס הזואבים. לאמיתו של דבר נראה כי הייתה הערכה מופרזת לגבי יכולות ההתגייסות של הילידים באזור אלג'יר וחמור מזה, אף אחד מהבכירים הצרפתים לא הקדיש מחשבה על התאמת הפעילות הצבאית של הילידים על רקע מנהגיהם ודתם השונה. משום כך בצו המלכותי מ-7 במרץ 1833 הוחלט על פיזור שני הגדודים הקיימים כדי ליצור אחד בלבד, עדיין מעורב, אך תוך שינויים בתנאי הגיוס של המוסלמים המקומיים, מבחינת אורך השירות וכו'. כמו כן התאפשר גיוסם המוגבר של הצרפתים שהתיישבו באלג'יר. אחרי 1835 הוקם גדוד מעורב שני בצורה דומה וגדוד שלישי ב-1837.