מאן היה חתן פרס נובל לספרות לשנת 1929, פרס גתה מטעם גרמניה המערבית (בפרנקפורט אם מיין) ומטעם גרמניה המזרחית (בוויימאר), שניהם ב-1949, ופרס שילר לשנת 1955. הוא נודע בעיקר בנובלות וברומנים הריאליסטיים והאירוניים שלו, המספקים תובנות אנושיות אוניברסליות וחדירה עמוקה לתודעתו של האמן. מאן נחשב לאחד הסופרים החשובים ביותר בתולדות הספרות הגרמנית בפרט, ובספרות העולמית בכלל.
חייו.
1875 עד 1913.
ילדות ונעורים.
פאול תומאס מאן נולד ב-6 ביוני 1875 בליבק שבצפון הקיסרות הגרמנית (היום בגרמניה). אביו, תומאס יוהאן היינריך מאן, שהיה סוחר-תבואה גדול, נבחר לסנאט של עיר הרפובליקה ליבק וכיהן כסגן ראש-העיר. אמו, יוליה דה סילווה-ברוהנס, נולדה בריו דה ז'ניירו, והיגרה לגרמניה בגיל שבע. היא הייתה בתו של גרמני בעל מטעים בברזיל שנשא לאישה מסטיסה. היא ניגנה בפסנתר ובמנדולינה. בנה, תומאס, נחשף למוזיקה בזכותה וירש ממנה את טעמו המוזיקלי.
מאן היה נער שקט. בשעשועיו העדיף להתעסק בחנות המסחר של אביו על פני משחקים צבאיים שהיו רווחים בתקופה שבה הזיכרון הקולקטיבי עדיין היה נתון לניצחון במלחמת צרפת–פרוסיה. מאן למד במגמה הריאלית בבית ספרו, אך תיעב את לימודיו והגיע להישגים נמוכים. הוא לא היה תלמיד שקדן במיוחד, ואת רוב השכלתו רכש בעצמו. בעיקר הושפע מכתביהם של גתה, ניטשה ושופנהאואר.
עם התעוררותה של הספרות האופוזיציונית הגרמנית החדשה התחיל מאן לברר, בסיועו של הסופר לעתיד אוטו גראוטוף, את בעיות הנטורליזם והאימפרסיוניזם. מפגש זה, שהתקיים לפני סיום לימודיו, עיצב בהמשך את כתיבתו כמודרנית וכריאליסטית.
לאחר מות אביו בשנת 1888, ולאחר סגירת בית המסחר ומכירת בית האצילים שגרו בו בליבק, העתיקה המשפחה את מושבה למינכן בשנת 1893. מאן נשאר עוד זמן-מה בליבק כדי לסיים את לימודיו בבית הספר, והתרחק ממשפחתו. הוא נותר לבדו בעיר, שכן מאז מות האב התרופפו היחסים בין משפחתו לשאר בני העיר. חוויה זו הטביעה את חותמה על מאן הצעיר, שגם בהמשך נאלץ לנדוד פעמים רבות ולהתנתק מסביבתו הטבעית. עם סיום שנת הלימודים עזב את ליבק והצטרף למשפחתו במינכן. מעברי מקום אלו באו לידי ביטוי בספרו "בית בודנברוק", שבו נע הציר המרכזי בין ליבק למינכן.
בהשפעת אחד ממקורבי אמו התקבל מאן כפקיד בחברת ביטוח, ובו בזמן נרשם לאוניברסיטה של מינכן כהכנה לקריירה עיתונאית. כפקיד פרסם את הנובלה הראשונה שלו "נפילה" בכתב העת "החברה" (Die Gesellschaft). נובלה זו, שהיו בה מסימני הנטורליזם המאוחר, מגלה את סגנונו של מאן, את צורת הכתיבה המיוחדת שלו ואת פעולת הסיום שיש בה אכזבה ברוח הסופר הצרפתי גי דה מופסאן. נובלה זו, שמאן לא מצאה לעתיד ראויה להיכלל בכל כתביו, הקסימה את המשורר ריכארד דהמל (Richard Dehmel) עד כדי כך שהביע את התפעלותו והתרגשותו במכתב למאן: "כה מעטים כיום המשוררים, היודעים לעצב חוויה בפרוזה פשוטה ומלאת-נפש".
דהמל הזמין את מאן לשלוח לו מיצירותיו האחרות לפרסום בכתב העת האמנותי "פאן" (Pan) שעמד לצאת בעריכתו, אלא שמאן החליט ללמוד תחילה את מלאכת הכתיבה לפני שייעשה לסופר של ממש.
קריירה ספרותית מוקדמת.
בתחילת דרכו התמקד בכתיבת סיפורים קצרים במקביל ללימודיו באוניברסיטת מינכן ולעבודה בחברת הביטוח. הוא פרסם את קובץ הנובלות הראשון שלו "אדון פרידמן הקטן", שכלל בין היתר את הסיפורים "התשוקה לאושר" ו"לואיזכן". הסיפורים הליריים נבנו על פי המסורת הסקנדינבית. כבר כאן הורגשה השפעתו של ניטשה על מאן ועל כתיבתו. הסיפורים עסקו בעיקר באנשים שאינם יודעים לחיות כהלכה ושנולדו עם ליקוי כלשהו שחיבל ביכולותיהם. סיפורים אלו שיקפו במידה רבה את הלך רוחו של מאן באותה תקופה.
בשנת 1897 ערך מאן מסע לאיטליה, והצטרף אל אחיו, הסופר היינריך מאן, ששהה כבר ברומא, ולבסוף השתכן בוונציה. מאיטליה הביא עמו חזרה לגרמניה כתב יד עבה של רומן, שהתחיל בכתיבתו ברומא וסיים את כתיבתו במינכן כעבור שלוש שנים. בשנת 1901 פורסם הרומן, שלימים נקרא "בית בודנברוק". הרומן מגולל את קורותיהם של ארבעה דורות לבית בודנברוק – משפחה של סוחרים עשירים ורמי יחס בגרמניה של המאה ה-19. פרשת שקיעתה האיטית של המשפחה נהפכת בידיו של מאן לפרשת שקיעתו של עולם שלם – גסיסתה של הנפש האירופית, שדווקא משעה שהגיעה אל פסגות העידון הרוחני איבדה את רצון החיים.
רומן זה, שהיה לסאגה בת שבע-מאות עמודים, ביסס את מעמדו של מאן כאחד הסופרים החשובים של המאה ה-20. "בית בודנברוק" הוא רומן ריאליסטי שזכה להערכה רבה, ויש המחשיבים אותו ל"אחרון הספרים הקלאסיים". מכירותיו חסרות התקדים הציבו אותו בראש רשימת רבי המכר הגרמניים.
כעבור שנתיים, בשנת 1903, פרסם את קובץ הסיפורים "טריסטאן", וגם את הסיפור "טוניו קרגר" שזכה להצלחה רבה. בסיפור מציג מאן את דמותו של טוניו קרגר, אמן מיוסר שנאלץ לצפות בחיים מרחוק במקום לקחת בהם חלק. הסיפור נכתב בהשפעת הרומן "נילס לינה" מאת ינס פטר יעקבסן. הסיפור "טריסטאן" הוא נוסח סיפורי חדש של מאן לאגדת טריסטן ואיזולדה. בקובץ נכלל גם הסיפור "ארון הבגדים", שנכתב ברוחו של הסופר הנס כריסטיאן אנדרסן. ב-1904 פרסם מחזה בשם "פיורנזה" (Fiorenza) שזכה להצלחה מסוימת. זהו המחזה היחיד שכתב מאן מימיו.
חייו הפרטיים.
בשנת 1905 נישא מאן לקטיה פרינגסהיים, בתם של הדוויג דוהם ואלפרד פרינגסהיים, שניהם יהודים מתבוללים. האב אלפרד פרינגסהיים נמנה עם המתמטיקאים החשובים בזמנו בגרמניה. האם הדוויג דוהם הייתה סופרת ולוחמת לזכויות האישה, והיא הייתה אחת התאורטיקאיות הפמיניסטיות הראשונות שיחסה התנהגויות שהן ספציפיות למין לא לדטרמיניזם ביולוגי, אלא לסוציאליזציה.
באותה שנה נולדה בתם הראשונה אריקה (1905–1969) ולאחריה קלאוס (1906–1949, התאבד), גולו (1909–1994), מוניקה (1910–1992), אליזבת (1918–2002) ומיכאל (1919–1977, התאבד).
בשנת 1911 נסעו בני הזוג לנופש בוונציה. באותו הזמן התרחשו כמה מקרים של מגפת כולרה בעיר, והדבר הוסתר על ידי השלטונות. במהלך החופשה פגשו משפחה פולנית ששבתה את לבו של מאן. כל פרטי המקרה, לרבות סיפורה של המשפחה הפולנית, הובאו על ידי מאן בנובלה "מוות בוונציה" שראתה אור ב-1912. "מוות בוונציה" נחשבת למעולה שבנובלות של מאן ולאחת מפסגות הסיפורת של המאה ה-20. דמותו של גיבור העלילה, אשנבאך, נבנתה על פי דמותו של המלחין גוסטב מאהלר, שהיה נערץ על מאן ונטה למות בעת כתיבת הנובלה.
ב-1912 חלתה קטיה בשפעת ונאלצה להתאשפז בסנטוריום (בית הבראה) בדאבוס שבשווייץ. מאן התאכסן במשך כשלושה שבועות בפנסיון קטן ליד הסנאטוריום. שם, בשנת 1913, התחיל בכתיבת רומן האידאות "הר הקסמים", שאותו סיים בשנת 1924.
1914 עד 1929.
מלחמת העולם הראשונה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה בלט מאן ככותב מסות. מסתו הארוכה "פרידריך והקואליציה הגדולה" (Friedrich und die große Koalition) וכרך ה"בחינות של אדם בלתי-פוליטי" (Betrachtungen eines Unpolitischen) מכילים את תמצית השקפותיו הפוליטיות השמרניות בתקופת מלחמת העולם. לפי תורתו של מאן, מוטב היה לגרמנים להניח למאורעות לשלוט כחפצם מאשר לשאוף לשנות אותם כל הזמן. מאן לא נסחף אחרי התלהבות העם לצאת למלחמה, אם כי תמך בה דה פקטו. לשיטתו, על גרמניה היה לשמור על מסורתה ההומניסטית גם במלחמה.
ב-26 באוגוסט 1914 כתב מאן למו"ל שלו שזמן רב הוא חש "צורך מוסרי ופסיכולוגי" במלחמה כזו, ובתחילת 1915 כתב מאמר בו הביע את השקפתו שהמלחמה הזו היא הזדמנות לטהר את הנפש מה"חומרנות" וה"רקק האינטלקטואלי" של "עולם השלום הנורא". ב-1916 עדיין טען בזכות המלחמה, כי היא מבשרת "סינתזה מיסטית בין כוח לרוח".
מאן הבלתי פוליטי גיבש את דעתו במלחמה כדמוקרט רפובליקאי. לדעתו, הרפובליקה היא האחדות העממית של מדינה ותרבות, וצורת הדמוקרטיה אינה מעלה ואינה מורידה כל עוד היא פועלת בהתאם לעקרונות הומניסטיים. בהזדמנויות אחרות טען שהדמוקרטיה היא עניין "לא-גרמני". מאן מתח ביקורת קשה על התעמולה של מדינות ההסכמה, שסיווגו את הגרמנים כעם ברברי. הוא התייחס למלחמה כקונפליקט רוחני יותר מאשר כשדה קטל מדמם. בשל תמיכתו במלחמה נותקו היחסים בין מאן לאחיו הסופר היינריך מאן, שהיה בעל דעות פציפיסטיות.
רפובליקת ויימאר.
לאחר המלחמה שב מאן לעיסוקיו הספרותיים. בשנת 1918 פרסם את הנובלה "אדם וכלבו" ואת "השיר על הילד הקטן". במהלך זמן זה עבד על הרומן "הר הקסמים" (1924), שכתיבתו ארכה שבע שנים. ב"הר הקסמים" תופס מאן את דמותה הרוחנית של תרבות אירופה בתחילת המאה ה-20 ומעבירה אל תוך האווירה של סנטוריום שווייצרי. הרומן נכתב בהשראת רומן החניכה המפורסם של גתה "וילהלם מייסטר", וברוח ה-fin de siècle.
בשנת 1918 קיבל מאן תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בון.
המסות הביקורתיות שכתב מאן באותה תקופה לא נסבו עוד על מלחמת העולם הראשונה או על אופן גיבושה של המדינה החדשה, אלא על סופרים שאליהם הרגיש קרבה רוחנית כדוגמת נובאליס, היינה, וולט ויטמן, תיאודור פונטאנה, הנריק איבסן, טולסטוי, ג'וזף קונראד, אנדרה ז'יד ועוד. בסיפור "טירוף מערכות וסבל מוקדם" (1925) מתאר מאן באירוניה מלנכולית את המבוכה המוסרית שבאה בעקבות הכאוס של שינוי הערכים באירופה. הנובלה "מאריו והקוסם" (1929) נכתבה כניסיון מודע ומכוון להתחקות על טבעו של הפאשיזם ולחשוף את המנגנונים הפסיכולוגיים ואת יסודות היפנוזת ההמונים העומדים ביסודו. הנובלה, שנכתבה לפני עליית הפאשיזם, התגלתה כנבואית שכן מאן רמז בה שאין להיאבק בפאשיזם אלא באמצעות מאבק אלים.
פרס נובל לספרות.