היידן הוחלף ב-1983 על ידי בוב הוק שבאותה שנה הנהיג את הלייבור לניצחון בבחירות. בבחירות לראשות המפלגה שהתקיימו ב-1991 הוא הביס את פול קיטינג שכיהן כשר האוצר בממשלתו. הוק הוא ראש הממשלה מטעם הלייבור שתקופת כהונתו כראש ממשלה היא הארוכה ביותר ומבין כל ראשי ממשלת אוסטרליה תקופת כהונתו היא השלישית באורכה. הוק וקיטינג הנהיגו את הלייבור לניצחונות בחמש מערכות בחירות רצופות: 1983, 1984, 1987, 1990 ו-1993, עד אשר ב-1996 הפסידה ממשלת קיטינג לג'ון הווארד מהמפלגה הליברלית. ממשלותיהם של הוק וקיטינג חוללו שינוי רדיקלי בכלכלה של אוסטרליה, שיצאה מגישת הכלכלה הקיינסיאנית, והפכה את הדולר האוסטרלי ממטבע ששער החליפין שלו נקבע על ידי הממשלה למטבע בעל שער חליפין נייד. בנוסף התרחשה דה-רגולציה נרחבת של מערכת הבנקאות ושני המהלכים הללו שילבו את הכלכלה האוסטרלית באופן משמעותי בכלכלה העולמית. בוצעה הפרטה של מגזרים כלכליים בבעלות המדינה, כולל חברת התעופה הלאומית קוואנטס ו-Commonwealth Bank of Australia. מערכת הגנת המחירים בוטלה והופסקו הסובסידיות לענפי תעשייה בלתי רווחיים. הונהגה מערכת קביעת שכר מינימום. מערכת המיסוי עברה שינוי, כולל הנהגתם של מס על רווחים שוליים ומס רווחי הון. הונהגו הפרשות מעבידים לפנסיה בשיעור של 9%. מערכת שכר הלימוד באוניברסיטאות שונתה כך שהסטודנטים שילמו סכום מסוים כהשתתפות בשכר הלימוד שאותו החזירו לאחר סיום לימודיהם באמצעות מערכת המיסוי. הונהג ביטוח רפואת שיניים בכל רחבי אוסטרליה, אך זו בוטלה לאחר סוף תקופת שלטון הלייבור. שיעור המימון לבתי הספר הוגדל. מעמד האוכלוסייה הילידית של אוסטרליה הוכר. חלו רפורמות באופן העבודה של הפרלמנט. ב-13 שנות שלטון הלייבור העבירה המפלגה אלפי חוקים אף על פי שבסנאט לא היה לה רוב.
קווין ראד וג'וליה גילארד.
בין השנים 1996 – 2007 כיהן ג'ון הווארד מהמפלגה הליברלית כראש הממשלה. בשנים אלה הייתה מפלגת הלייבור באופוזיציה ומנהיגיה היו קים ביזלי, ומרק לת'ם לסירוגין. ב-2005 נבחר לתפקיד מנהיג המפלגה קווין ראד שהביס את ממשלת הווארד בבחירות 2007, לאחר שהלייבור השיגה רוב בבית הנבחרים אך עדיין הייתה מיעוט בסנאט. ממשלת ראד חתמה על פרוטוקול קיוטו והתנצלה באופן רשמי על בפני אוכלוסיית האבוריג'ינים על פרשת הדור הגנוב. בוצע שינוי משמעותי בתחום יחסי העבודה. הוקמה רשת תקשורת בפס רחב והושג ההסכם עם חברת התקשורת טלסרה. שארית הכוחות הקרביים ששירתו במלחמת עיראק הוחזרו הביתה. בין השנים 2008 – 2010 הפחית הלייבור את שיעור מס ההכנסה בכמה שלבים והפנסיות הוגדלו בנוסף לתוספת תקציבית לבריאות ולחינוך. הוכנסה תוכנית חדשה לרפואת שיניים לנוער. בכמאה חוקים הנוגעים ל, בוצעו תיקונים לאחר שוועדת זכויות האדם של אוסטרליה מצאה אותם מפלים. בתגובה למשבר הכלכלי העולמי סיפקה הממשלה חבילת תמריצים כלכליים ואוסטרליה הייתה אחת המדינות המערביות המעטות שלא נפגעו מהמשבר.
לפני הבחירות של 2010 התקיימו בחירות לראשות המפלגה וקווין ראד הוחלף בג'וליה גילארד. ממשלתה של גילארד נשענה על רוב דחוק בפרלמנט ולמשך תקופה מסוימת התבססה הקואליציה שלה על שותפות עם מפלגת הירוקים ועם חברי פרלמנט עצמאיים.
בתקופה שבין הבחירות הכלליות של 2007 ועד לבחירות במדינת אוסטרליה המערבית של 2008 הייתה מפלגת הלייבור בשלטון גם ברמה הלאומית וגם בשמונה המדינות והטריטוריות, בפעם הראשונה בתולדות אוסטרליה. בבחירות באוסטרליה המערבית ב-2008 נחלה הלייבור הפסד ולאחריו הגיעו התבוסות ב-2010 בוויקטוריה, ב-2011 בניו סאות' ויילס וב-2012 בקווינסלנד.
בין החקיקות של ממשלת גילארד היו חוק אנרגיה נקיה, קיצוצים במס ההכנסה וחוק ניצול משאבי טבע. גילארד הגיעה להסכם עם ממשלות המדינות והטריטוריות על טיפול רפואי, הנהיגה חופשת לידה בתשלום, חוקקה חוק המחייב אריזות נייטרליות לסיגריות, הפחיתה את מחירי התרופות באופן משמעותי והנהיגה מימון לטיפולי שיניים לילדים ולנזקקים. ועידת המפלגה של 2011 אישרה חופש הצבעה לחבריה על הצעת חוק פרטית על נישואים חד-מיניים. לפני הבחירות של 2013 חזר ראד להיות מנהיג המפלגה וראש הממשלה, אך לאחר ההפסד בבחירות אלה הוא התפטר ולתפקיד נבחר ביל שורטן.
אנתוני אלבניזי הוביל את המפלגה לבחירות הפדרליות ב-2022, והוביל את המפלגה לניצחון ושליטה בפרלמנט לראשונה מאז 2009.
אנדרטת יד לבנים לחללי קריית טבעון
אנדרטת יד לבנים היא אנדרטה וגן זיכרון לזכר בני היישוב קריית טבעון אשר נפלו במערכות ישראל.
האנדרטה מעוצבת בצורת מחסום טנקים, שכל אחד משלושת עמודי הברזל המרכיבים אותו מתנשא לגובה 15.5 מטרים. האנדרטה עוצבה על ידי יחיאל ערד והוקמה בלב גן זיכרון המשקיף על צומת הכניסה לקריית טבעון וכביש 75, כך שהאנדרטה נראית בבירור לנוסעים בכביש זה. בחלקו הצפוני של גן הזיכרון הוקמה בשנת 1987 הספרייה ומרכז ההנצחה אשר משמשת כספרייה עירונית ומרכז הנצחה לחללי היישוב.
עיצוב והקמת האנדרטה.
עד לאיחוד טבעון וקריית עמל בשנת 1958, הייתה לכל יישוב אנדרטה נפרדת; בטבעון ניצבה אנדרטה בגן המייסדים (הוקמה בשנת 1952 על ידי הפסל דוד פולוס) ובקריית עמל הוקמה אנדרטה כחלק מגן זיכרון שכונה "גן המגן" (בעיצובו של אדריכל הגנים יצחק אנוביץ בשנת 1956). אירועי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל התקיימו גם לאחר איחוד היישובים בשתי האנדרטאות הנפרדות, עד שבשנת 1967 הוחלט במועצת הקריה להקים אנדרטה חדשה שתשמש את כלל תושבי הקריה ותשמש אנדרטה לחללי כל מערכות ישראל.
לאחר שהוגש מכרז לעיצוב האנדרטה החדשה, נבחר עיצובו של הפסל יחיאל ערד ובנייתה יחד עם הקמת גן הזיכרון החלו. בשנת 1970 נחנכה האנדרטה במרכז גן הזיכרון על גבעה המשקיפה מעל לצומת הכניסה ליישוב. לאחר שנים התגלו סדקים בגוף המתכת של האנדרטה והתקבלה החלטה לפרקו ולבנותו מחדש - הפעם מפלדת קורטן. האנדרטה המחודשת נחנכה בשנת 2012 בהשקעה של כ-750 אלף ש"ח.
האנדרטה מורכבת משני קירות בטון היוצרים חלל חצי סגור דמוי פרמידה, לאורך קירות הבטון מבפנים מוזכרים שמותיהם של חללי היישוב ובמרכז מבנה אבן נמוך להדלקת נר זיכרון. מעל למבנה הבטון מוצבים שלושה עמודי פלדה רחבים ומרובעים המצטלבים ויוצרים מבנה בגובה 15.5 מטרים המזכיר בצורתו מחסום טנקים. אל מול האנדרטה במרכזו של גן הזיכרון נמצאת רחבה מרוצפת בצורת רבע מעגל, בפאה החיצונית של הרחבה ישנו קיר בטון נמוך התוחם אותה ומשמש לישיבה.
מכניסי רחמים
מַכְנִיסֵי רַחֲמִים הוא פיוט לימים נוראים, הנאמר על ידי קהילות שונות בעם ישראל במהלך או לאחר תפילת הסליחות. פיוט זה מיוחד בכך שאינו פונה אל בני אנוש, ואף אינו פונה אל הקב"ה, אלא אל המלאכים. בעקבות עובדה זאת עמד הפיוט במרכזו של פולמוס שהחל עוד בתקופת הראשונים. מחברו של הפיוט אינו ידוע, והמקור לו הקדום ביותר הוא סידורו של רב עמרם גאון.
ביאור.
הפייטן פונה בשם המתפללים אל דמויות, לא ידועות, אשר כפי הנראה יש להן גישה חופשית אל הקב"ה (ייתכן ואלו מלאכים, או אולי מדובר בצדיקי הדור). מ"מכניסי הרחמים" הוא מבקש שיכניסו רחמים כלפי ישראל, אל הקב"ה שהוא בעל הרחמים. מ"משמיעי התפילה" מבקש הוא שישמיעו את תפילתם של עם ישראל לפני הקב"ה שהוא שומע כל התפילות. מאותם שהם "משמיעי צעקה" מבקש הוא להביא את צעקתם של ישראל בפני הקב"ה שומע כל הצעקות, ומ"מכניסי הדמעה", מבקש הוא לאסוף את דמעות עם ישראל ולהכניסן אל הקב"ה, שהוא מלך המתרצה למראיהן של דמעות.
ביאור "באר יעקב" מביא הסבר כי ארבע הדמויות הן שלושת האבות ודוד המלך. מכניסי רחמים זהו אברהם שנקרא אב רחמן, מכניסי תפילה זהו יצחק שנאמר עליו: ויצא...לשוח בשדה (שיחה זאת תפילה), מכניסי צעקה זהו יעקב שנאמר עליו: הקול קול יעקב, ומכניסי דמעה זהו דוד שכתב בתהלים: שימה דמעתי בנאדך.
ממשיך הפייטן ומבקש מהדמויות האנונימיות, גם כן בארבע לשונות השתדלו, התחננו, בקשו והפצירו בקב"ה שהוא מלך גבוה ונישא מעל כל המלכים. תגייסו למטרה זאת את זכותם של האבות, שטמונים כיום באדמה, אך בחייהם עסקו בתורה ובמעשים טובים.
הפולמוס.
עוד בתקופת הראשונים, ובמשך דורות, עמד הפיוט "מכניסי רחמים" במרכזו של פולמוס, בו השתתפו רבים מחכמי ישראל. נושא המחלוקת היה האם מותר לומר את הפיוט, או שהדבר אסור, שכן הפיוט מעיד על חוסר אמונה.
שורש הבעיה הוא, היותו של הפיוט סותר לכאורה את העיקר החמישי, משלושה עשר עיקרי אמונה של הרמב"ם:
כמו כן, לכאורה הפיוט מנוגד למאמר חז"ל בירושלמי:.
במהלך הדורות נשמעו דעות לכאן ולכאן, ואף נכתבו מכתבי התנגדות, ומכתבי תשובה. למרות הוויכוח, הפיוט מופיע ברבים מספרי הראשונים. לראשונה, מופיע הפיוט בסידור התפילות שערך ראש ישיבת סורא, רב עמרם גאון, וזה מעיד כי בוודאי לא התנגד לאמירת הפיוט. לאחריו, מופיע הפיוט ב"סידור לכל השנה כמנהג טרוייש", וגם בשיבולי הלקט, ספרו של רבי צדקיה בן אברהם הרופא, כתוב שאומרים "מכניסי רחמים", ואין בכך משום שיתוף שם שמים. בתשובה ששלח רב שרירא גאון לקהילת יהודי פאס, בנושא עצירת גשמים, מסר להם סדר תפילה, ובו כלל גם את הפיוט מכניסי רחמים.
גם בספר ציוני צידד בעד אמירת הפיוט מכניסי רחמים: .
בנוסף, רש"י כתב "לעולם יבקש אדם רחמים שיהו הכל מאמצים את כחו שיסייעוהו מלאכי השרת לבקש רחמים ושלא יהו לו מסטינים מלמעלה". לפי רש"י זה, נראה שאין איסור בכלל לבקש מהמלאכים שיכניסו את תפילותיו.