במהרה הועבר מסר לשבויים הממתינים לבריחה, שאלו בעלי מספר בריחה (כלומר מקום בתור לבריחה) מעל ל־100 לא יספיקו לעבור במנהרה לפני עלות השחר. כדי שלא לחשוף את הבריחה ולהסתכן במוות (התנועה בין הצריפים נאסרה בשעות הלילה, באיום של ירי) הם לא חזרו לצריפיהם אלא נשארו בצריף 104 ולבשו שוב את בגדי המחנה שלהם.
לאחר ש־76 שבויים יצאו מהמנהרה, נתגלה בשעה 4:55 השבוי הבא שיצא ממנה על ידי השומרים הגרמנים ונלכד. הופעלה אזעקה במחנה. הגרמנים החלו לחפש בצריפים את פתח המנהרה, וצריף 104 היה מהאחרונים שהגיעו אליהם. כך זכו השבויים שבו לארכה שאפשרה להם להשמיד את מסמכיהם המזויפים. למרות זאת לא גילו הגרמנים את הפתח. הוא נתגלה רק לאחר ששומר גרמני נכנס למנהרה וזחל לאורכה עד שנלכד בקצה האחר שלה. הוא קרא לעזרה ואז פתחו השבויים את המנהרה וגילו לשוביהם את מיקומה.
לאחר הבריחה.
מבין 76 השבויים שעברו דרך המנהרה נתפסו 73 בתוך ימים במצוד נרחב שערכו הגרמנים. 17 מהשבויים שנתפסו הוחזרו למחנה סטלאג לופט III, שניים הועברו למחנה שבויים אחר וארבעה נשלחו למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
יתר 50 השבויים שנתפסו, ובהם גם רוג'ר בושל, הוצאו להורג על ידי הגסטפו. הם נרצחו כיחידים או בזוגות זמן קצר לאחר לכידתם. הדבר נעשה בפקודה ישירה של אדולף היטלר, שביקש להרתיע בדרך זו שבויים מבריחות נוספות. למעשה רצה היטלר לחסל את כל הבורחים, אך מפקד הלופטוואפה הרמן גרינג שכנע אותו להמית רק חלק מהם מחשש למעשה תגמול של בעלות הברית נגד טייסים גרמנים שבויים. היטלר קבע שיש להמית 50 מהבורחים וההוראה הועברה על ידי היינריך הימלר אל הגסטפו. בחירת השבויים העתידים להירצח נעשתה על ידי גנרל האס אס ארתור נבה.
21 מהנרצחים היו בריטים, ששה היו קנדים, ששה פולנים, חמישה אוסטרלים, שלושה דרום אפריקנים, שני ניו זילנדים, שני נורווגים, ושבוי אחד מבלגיה, צ'כוסלובקיה, צרפת, יוון וליטא. לאחר המלחמה נקברו הנרצחים בבית קברות צבאי בריטי בעיר פוזנן שבמערב פולין.
שלושה מהשבויים שברחו מן המחנה הצליחו בבריחתם והגיעו לבריטניה דרך ארצות נייטרליות: שני טייסים נורווגים הגיעו לשוודיה, וטייס הולנדי הגיע דרך צרפת לספרד.
לאחר גילוי הבריחה ערכו הגרמנים ספירת מלאי של הציוד במחנה, שגילתה גם היא גודל היקפו של המבצע. נמצא כי נעלמו בין השאר פריטים אלו:
מפקד המחנה הודח מתפקידו בעקבות הבריחה, וניצל ממוות רק משום שהעמיד פנים כי הוא חולה במחלת נפש. בסוף המלחמה נכנע לצבא הבריטי, בילה שנתיים במעצר ושוחרר בשנת 1947.
מפקד המחנה החדש, אוברסטלויטננט אריך קורדס, הודיע לראשי השבויים ב־6 באפריל 1944 על הריגת 41 מהשבויים שנמלטו. הוא הוחלף זמן קצר לאחר מכן על ידי אוברסט פרנץ בראון. זה היה מזועזע מרצח השבויים עד כי התיר לשבויים במחנה להקים גלעד לזכרם. גלעד זה עדיין עומד על תילו.
הגרמנים סתמו את מנהרת הארי על ידי שפיכת טונות של חול ופסולת לתוכה.
מנהרת ג'ורג'.
לקראת סוף המלחמה חפרו שבויים במחנה מנהרה בשם "ג'ורג'". היא נחפרה תחת רצפת התיאטרון של המחנה. היא לא נועדה לבריחה, כי אם לאפשר לשבויים להגיע לנשקייה של שומרי המחנה. היה זה אמצעי שננקט על ידי השבויים כדי שיוכלו להצטייד בנשק ולהגן על עצמם במידה והאזרחים הגרמנים הגרים בסמוך למחנה יבקשו לפרוץ לתוכו ולפגוע בשבויים. מנהרה זו לא הופעלה לבסוף.
שחרור שבויי המחנה.
ב־27 בינואר 1945, כשהצבא האדום במרחק 20 קילומטרים מהמחנה, הוצעדו השבויים ממנו, בטמפרטורות מתחת לאפס ודרך שלג בגובה של 15 סנטימטרים. לאחר שהגיעו לעיר ספרמברג (Spremberg), כ־80 קילומטרים מערבה משם, פוזרו השבויים ונשלחו למחנות השבויים סטלאג VIII-A וסטלאג XIII-D בדרום גרמניה. ב־13 באפריל פונה המחנה השני לנוכח התקרבות הצבא האמריקאי אליו ושוכניו הועברו לסטלאג VIII-A. רבים מהשבויים ברחו בדרך ללא התנגדות מצד שומריהם הגרמנים. במחנה החדש, שנבנה עבור 14 אלף שבויים, נדחסו עתה 130 אלף ותנאי הדיור היו גרועים ביותר. ב־29 באפריל שחרר הצבא האמריקאי את המחנה.
שפיטת האחראים לרצח השבויים.
לממשלת בריטניה נודע על רציחת חמישים השבויים לאחר ביקור של נציגי הצלב האדום השווייצרי במחנה בתחילת מאי 1944. מיד לאחר מכן הוחזר לבריטניה בשל בריאות לקויה מפקד הלהק הרברט מאסי, הקצין הבריטי הבכיר במחנה, וגם הוא דיווח לממשלה על שאירע. הידיעה הכתה גלים ועוררה זעם רב. שר החוץ אנתוני אידן הודיע על כך לפרלמנט בחודש מאי ושנית ביוני, בהבטיחו כי ימוצה הדין עם מבצעי הפשע.
לאחר כניעת גרמניה מונה צוות חקירה בן 19 איש של המשטרה הצבאית של חיל האוויר המלכותי לאתר את רוצחי השבויים הבורחים. חקירה מקיפה שניהל הצוות במשך שלוש שנים זיהתה 72 איש – לרבות בכירים במשטר גרמניה הנאצית – כמבצעי הרציחות או שותפים להן. שני משפטים צבאיים נערכו למעורבים ברציחות בהמבורג שבגרמניה ב־1947 וב־1948. 38 מהמעורבים נשפטו והורשעו. 21 מהם נידונו למוות ונתלו, והיתר נידונו לעונשי מאסר שונים.
אתר המחנה כיום.
באתר מחנה סטלאג לופט III נותרו שרידים מעטים בלבד למבנים שעמדו בו, ועצים צמחו סביבם. הונחו בו על פני הקרקע שלטים באנגלית ובפולנית, המצביעים על מיקומם המשוער של פתחי מנהרת הארי ונתיבה.
באוגוסט 2011 חפר באתר צוות של ארכאולוגים בריטים בהיתר של השלטונות הפולנים. הם ביקשו לאתר את מנהרת הארי ולבדוק את הציוד שהושאר כמשוער בתוכה. ניסיון זה נכשל. לעומת זאת הצליחה חפירה באתר התיאטרון של המחנה לחשוף את תחילתה של מנהרת ג'ורג', ואגב כך התגלה מספר גדול של פריטים ששימשו את השבויים לצורך חפירת המנהרה.
אזכורים בתרבות.
אודות בריחת הסוס הטרויאני נכתבו שני ספרים על ידי שניים מן השבויים הבורחים – The Wooden Horse ו־Stolen Journey. על פי הספר הראשון הופק ב־1950 סרט הקולנוע סוס העץ, וכן היווה בסיס לסרט הבריחה הגדולה שנוצר ב־1963.
פול בריקהיל, טייס אוסטרלי שהיה שבוי במחנה בשנים 1943–1945, כתב את הספר "הבריחה הגדולה". על בסיס ספר זה הופק לימים סרט הקולנוע הנודע על הבריחה. סרט זה, הגם שעלילתו לא הייתה נאמנה לחלוטין למציאות, תרם להנצחת המודעות לבריחה ולמותם של חמישים מהבורחים.
מספר ספרי עיון נכתבו אודות הבריחה הגדולה מהמחנה.
ערוץ ההיסטוריה הפיק תוכנית בת שני פרקים אודות החפירה הארכאולוגית באתר באוגוסט 2011.
הבריחה הגדולה
לני שחף-בנאי
אפסלי צ'רי-גארארד
אַפִּסלי ג'ורג' בֶּנֶט צ'רי-גארארד (באנגלית: Apsley George Benet Cherry-Garrard; 2 בינואר 1886 - 18 במאי 1959) היה חוקר אנטארקטיקה בריטי. הוא היה ניצול ממשלחת טרה נובה ועשה לו שם בדין וחשבון ההיסטורי שלו על משלחת זו, "המסע הגרוע ביותר בעולם".
חייו.
ילדות ונעורים.
אפסלי ג'ורג' בנט צ'רי נולד בברקשייר ולמד בווינצ'סטר קולג' ואחר בכריסט צ'רץ', אוקספורד, לימודים קלאסיים והיסטוריה מודרנית. השם "גארארד" נוסף לשמו לפי תנאי צוואתה של דודת-אביו, שעל ידה ירש אביו את אחוזת ליימר פארק הענקית סמוך לוויטהאמסטד בהרטפורדשייר. אפסלי ירש את האחוזה לאחר מות אביו ב-1907.
צ'רי-גארארד הלך שבי אחר סיפורי אביו על מעלליו כקצין גבוה בהודו ובסין, שם הצטיין בלחימה למען כוחות ההגנה הבריטיים, והרגיש כי חובה עליו לחיות בהתאם לדוגמה שהציב לו אביו. בספטמבר 1907 נפגש ד"ר אדוארד אדריאן "ביל" וילסון עם קפטן סקוט בביתו של רג'ינלד סמית' בקורטאצ'י, לדון בעוד משלחת אנטארקטית. דודנו הצעיר של סמית', אפסלי צ'רי-גארארד, היה במקרה בביקור בביתו אותו זמן, והוא החליט להתנדב.
אנטארקטיקה.
בגיל 24, היה "צ'רי" אחד החברים הצעירים ביותר במשלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט (1913-1910). הייתה זו המשלחת השנייה והאחרונה של סקוט לאנטארקטיקה. בקשתו של צ'רי להצטרף למשלחת נדחתה תחילה, כיון שסקוט חיפש מדענים, אבל הוא חזר ופנה ולבקשתו השנייה צירף הבטחה לתרומה של 1,000 ליש"ט (בערך 50,000 ליש"ט במונחי 2009) להוצאות המשלחת. כשנדחה בשנית, תרם את הכסף על אף הדחייה. סקוט התרשם מן המחווה, ובהשפעתה, יחד עם שכנועי ד"ר אדוארד "ביל" וילסון, הסכים סקוט לקחת את צ'רי כביולוג עוזר במסע החורף.
יחד עם וילסון ולייטננט הנרי "בירדי" באוארס, יצא צ'רי למסע אל כף קרוזייה ביולי 1911, בתקופת החורף בחצי הכדור הדרומי, במטרה לאסוף ביצה לא-דגורה של פינגווין קיסרי. צ'רי סבל מקוצר ראיה גבוה, והתקשה בראייה ללא המשקפיים, שלא יכול היה להרכיב בשעת גלישה. בחשכה גמורה כמעט, בטמפרטורות שבין 40°- C ל- -°60.8- C, גררו בכוחות עצמם את המזחלת לאורך 97 ק"מ, מבסיס סקוט בכף אוונס לצד הרחוק של האי רוס. קפואים ותשושים הגיעו ליעדם, שם עטה עליהם סופת שלגים כבדה. אוהלם נעקר ונישא ברוח, והאנשים נשארו מכורבלים בשקי השינה שלהם תחת סחף שלג מתעבה והולך, שרים מזמורי תפילה לגבור על סאון הסופה. כששככו הרוחות, התמזל להם מזלם למצוא את אוהלם תקוע לא רחוק משם בין הסלעים. צ'רי-גארארד רעד כל כך בקור המקפיא, שרבות משיניו נשברו בנקישות צמרמורת ללא מעצור. אחרי שאספו בהצלחה שלוש ביצים החלו, תשושים עד יאוש, בדרך חזרה. במהלך של כשני קילומטרים וחצי בסך הכל בחלק מן הימים, הגיעו לבסוף אל כף אוונס ב-1 באוגוסט 1911. צ'רי התייחס לאחר זמן אל ניסיון זה בשם "המסע הגרוע ביותר בעולם", לפי הצעת שכנו ג'ורג' ברנרד שו, וזאת הכותרת שנתן לספרו, המתאר את גורל המשלחת של 1913-1910.
המסע אל הקוטב.