על כנפי הכסף הוא שיר עברי שכתבה והלחינה נעמי שמר, ואשר התקבל כאחד משירי הזמר ההמנוניים המוקדש לחיל האוויר. השיר בוצע לראשונה ב–7 ביולי 1967 בנשף הניצחון של חיל האוויר לאחר מלחמת ששת הימים, אשר ציין את תפקידו המכריע של החיל בהכרעת המלחמה ביומה הראשון, כשהשמיד את חילות האוויר של מצרים וסוריה ואפשר לכוחות היבשה של צה"ל תנועה חופשית במרחב.
תוכן השיר.
נעמי שמר משלבת במילות השיר פסוקים ותאורי אירועים מסיפורי המקרא כגון: חציית ים סוף ("נָס הַיָּם וְיִסּוֹב אָחוֹר"), חלום יעקב ("הַסֻּלָּם רַגְלָיו בָּאֲדָמָה"), ספר איוב ("בְּנֵי רֶשֶׁף יַגְבִּיהוּ עוּף") ושיר השירים ("דִּגְלוֹ עָלַי אַהֲבָה"). מילות השיר מבטאת התפעמות מן הטייסים, המטוסים, ורוח הלחימה עד כדי שינוי סדרי הטבע.
הלחן הוא בקצב המארש ומהווה עד היום חלק מהרפרטואר של תזמורת צה"ל בכל טקס צבאי וממלכתי.
ניתוח היצירה.
השיר מדגים את האווירה הלאומית ומבטא את האופוריה הציבורית לאחר מלחמת ששת הימים, ותוצאותיה.
החריזה ברוֿבה היא חריזה דקדוקית של סיומת הרבים -IM: (רכובים, בעבים, העזים, הטובים), וכאשר היא משתנה, ל־VA ו־MA (אהבה, אדמה, מלחמה, חמה), או ל־ESH (חרמש, לוחש, אש), יש ניסיון לשמור על ההצמדה. בבתים 3 ו־6 מתקיימת חריזה מסורגת במבנה של: א ב א ב. בכל יתר הבתים החריזה היא במבנה של: א א א ב. הגורמת להגברה ותוספת של עוצמה ריתמית של הטקסט. הקול הדובר הוא קול נשי המעניק לטייסים חזות מיתית. למרות שקול נשי אינו מאפיין את הזמר ההמנוני, הרי שבמקרה זה הוא אינו מייצג קול פרטי אלא קול קולקטיבי, המקובל בשירי הזמר ההמנוניים. ההמראה אל על סוחפת עמה את הן את הקולקטיב היחידני והן את הלאומי. מכיוון שהטייסים מוצגים כמושיעים, בדומה לאבירים בימי הביניים, הקול הנשי הנדיר בסוגת שירי הזמר ההמנוניים מבטא נקודת מבט הקולקטיבית, המצ'ואיסטית, המאפיינת את הסוגה הזו.
שמר עושה שימוש בדימויים המבטאים את רוחה של ישראל שלאחר מלחמת ששת הימים, והם קשורים זה בזה באמצעות החריזה. הם מעצימים את האח, הטייס, המבצע שליחות כמשימה המוכתבת בידי כוח עליון.
האווירה הכללית בשיר היא של עולם רומנטי ואידילי. הטקסט משלב קטעים מן המקורות היוצרים אידיאליזציה אסכטולוגית. ומציגה את טייסי חיל האוויר כמושיעי העם ("העזים והטובים", "בני רשף" הרכובים על "כנפי כסף").
שמר עושה שימוש במרקם לשוני גבוה ומעורפל, המשתמש באובייקטים מופשטים לצורך יצירת ערפול סמנטי הרומז על עולמות גבוהים וטהורים ("אבירי הרוח
בעבים", "שבעת הרקיעים"), במטרה ליצור ריגוש מועצם, לא שכלתני, כמקובל בשיר זמר המנוני.
שמר משלבת בטקסט אירועים מסיפור יציאת מצרים וכיבוש הארץ ("נס הים ויסוב אחור, והנהר חרבה"), ובכך יוצרת קשר בין ההישגים הצבאיים של חיל האוויר במלחמה לסיפורי המיתוס הגדולים של עם ישראל.
ביצוע.
השיר זכה לאין ספור גרסאות והשמעות, בין היתר בביצועי יחידים ומקהלות, ביצועים תזמורתיים או בלווי כלי יחיד. את השיר ביצעו להקות צבאיות ואזרחיות, צוותי הווי ובידור שונים והזמרת דנה אינטרנשיונל ביצעה גרסה שלו בפרשנות ייחודית משלה.
מרצאלי
מרצאלי (בהונגרית: Marcali) היא עיר במחוז שומוג', מקום מושבו של נפת מרצאלי.
מיקום.
מרצאלי ממוקמת 14 ק"מ דרומית לאגם בלטון, ליד הכביש הראשי 68 וקו רכבת מס' 37 (תנועת הנוסעים בקו הזה הופסקה ב-13 בדצמבר 2009). לפני דצמבר 2014, כביש ראשי 68 עבר דרך מרכז העיר, אך מאז הכביש הראשי הוסט מהאזורים המיושבים לכיוון מזרח; הכביש הישן דרך העיר נקרא מאז מספר 682 כדרך ראשית משנית.
ממזרח, מכיוון אגן האזור של היישוב לנדיאלטוטי כביש 6704 מוביל לעיר, מכיוון נג'קניז'ה כביש 6805 מתחיל ושכנת העיר ממערב, שומוג'שאמשון, זמין בכביש 6818. מנקודת מבט של גידול ענבי מאכל וענבי יין, היישוב הוא חלק מאזור היין בלטונבוגלאר (Balatonboglár).
היסטוריה.
מרצאלי היה רכושה העתיק של משפחה גדולה במרצאלי מהקלאן של פץ (Péc). שם היישוב הוזכר לראשונה באמנת לטינית משנת 1274. בין השנים 1332–1337 הוזכר המקום גם בפנקס המעשרות האפיפיורי, כך שכבר הייתה במקום כנסייה, בשנת 1455 הוזכר היישוב במסמכי כנסיית הקהילה המוקדשת לאניאמוס הקדוש ומנזר שנבנה לכבוד דומיניקוס הקדוש. בשנת 1448 היישוב כבר יכול היה ליהנות מפריבילגיות של עיר וב-1494 היה לו גם בית ספר. בשנת 1488, לאחר מותו של לאסלו מרצאלי, הפך היישוב לנחלת משפחת בית באטורי. היישוב היה מושב נפה בתקופת הכיבוש הטורקי, אך המבצר במקום נפל לידיים טורקיות רק לאחר נפילת סיגטוואר הקרובה בשנת 1566.
בית המרקחת הראשון שלה הוקם בשנת 1797 על ידי יאנוש דוליצקי (1769–1823), רוקח מדוליץ. שם בית המרקחת היה "טריניטי", כלומר "השילוש הקדוש". המוניטין של יאנוש דוליצקי היה "חוסר האנוכיות" ו"נדיבות". לאחר מותו, בשנת 1825, לקח לידיו את ניהול בית המרקחת חתנו, הרוקח גאבור קיש (1794–1863), בעלה של פרנציסקה דוליצקי (1809–1888). הוא ניהל את בית המרקחת עד 1863.
במהלך מלחמת העצמאות, מהפכת 1848 בהונגריה, ושחרור הצמיתים בשנים 1848–1849, הצטרפה האוכלוסייה הדו - לשונית של היישוב לשורות הצוות הצבאי בראשות גאשפאר נוסלופי. ב-20 באוקטובר 1861, בשריפה גדולה, שני שלישים מהיישוב נשרף, ובשריפה אחרת, בשנת 1902, 42 בניינים נשרפו.
במאה ה-20.
בשנת 1910, מתוך 4588 תושבים, 4559 היו הונגרים. מתוכם 4,127 היו רומים-קתולים, 54 קלוויניסטים ו-379 יהודים (8.3%). בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה המקום אחד ממרכזי ארגון המהפכה.
בין כותלי היישוב נולדו ועבדו מדענים ואמנים בעלי שם לאומי. בין היתר הנריק מרצאלי (מקודם מורגנשטרן), יוז'ף לנדיאל, אאורל ברנאט.
מרצאלי הייתה פעם עיר צבאית. היא התהדרה גם בשני מחנות צבאיים. בניית אחד מהם החלה בשנת 1949 ונמסר באוגוסט 1951. המחנה התפרש על פני 110 דונם במרכז העיירה ונסגר בשנת 1990. באתר המחנה יש כיום חנויות, בנייני מגורים ושוק.
קהילה יהודית.
יהודים החלו להתיישב במרצאלי בראשית המאה ה-18 בהגנתו של בעל האחוזה, הרוזן סצ'ני. הרוב היו סוחרים ובעלי מלאכה, היו ביניהם מספר פועלים וכאלה שעסקו במקצועות חופשיים. הקהילה אורגנה בראשית המאה ה-19. החברה קדישא המקומית נוסדה בשנת 1826, כמו גם מוסדות הצדקה, חברת הנשים ובית הספר. בשנת 1869, בגלל חילקי הדעות בין החרדים (אורתודוקסים) לבין המשכילים (מתונים) בקונגרס היהודי בבודפשט (הקרע ביהדות הונגריה), הקהילה הצטרפה לתנועה הניאולוגית שרצתה להשתלב בחברה ההונגרית ולבצע רפורמה באורח החיים הדתי.
במלחמת העולם הראשונה נפלו 12 יהודים בפעולות הקרביות. בתקופת הטרור הלבן, מהומות פרצו נגד היהודים באמצעות יחידות שהוקמו על ידי גורמי צבא ימניים (1919–1921) (לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית). במהומות נרצחו שישה יהודים. בשנת 1930 מנתה הקהילה 279 יהודים.
תקופת השואה.
בשנת 1941 חולל בית הקברות על ידי בריונים אלימים. במאי 1944, לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה (מבצע מרגרטה), הועברו יהודי מרצאלי לגטו קאפושוואר, שם שוכנו בתנאים של צפיפות ורעב קיצוניים. ב-7 ביולי גורשו לאושוויץ, שם נספו 185 מהם.
אחרי המלחמה רק מעטים חזרו. הם חידשו את חיי הקהילה והקימו אנדרטת קדושים. בגלל עוינות התושבים, היהודים החלו לעזוב ובשנות ה-70 של המאה ה-20 נותרו רק בודדים.
תה לשניים
תה לשניים (באנגלית: Tea for Two) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1950 עם דוריס דיי וגורדון מקריי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס בחלקו על המחזמר "No, No, Nanette" שהועלה בברודוויי ב-1925. עיבוד לקולנוע נעשה גם ב-1930 ו-1940. שיר הנושא Tea for Two זכה להצלחה ואף תוזמר על ידי דימיטרי שוסטקוביץ ליצירה בשם "Tahiti Trot"
ג'ין נלסון זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן מבטיח חדש.
תקציר העלילה.
הדוד מקס (ס.ז. סאקאל) מספר ללין וריצ'רד על הוריהם נאנט וג'ימי בשנות העשרים הסוערות. נאנט קרטר (דוריס דיי) גרה בווילה מפוארת במחוז וסטצ'סטר ביחד עם דודה מקס ומנהלת הבית פאולין (איב ארדן). נאנט שואפת להיות שחקנית, זמרת ורקדנית.
לארי בלייר (בילי דה וולף) הוא במאי בברודוויי וידיד לשעבר של נאנט. הוא רוצה להעלות הצגה עם הכוכבת הראשית ביאטריס דרסי (פטריס וויטמור) אך זקוק למממנים. השנה היא 1929, הבורסה נפלה ואין משקיעים. ביאושו הוא מגיע לנאנט עם המלחין והפסנתרן ג'ימי סמית' (גורדון מקריי) והרקדן טוני טריינור (ג'ין נלסון). ג'ימי ונאנט שרים את השיר שלו "תה לשניים". לארי אומר לה שג'ימי זקוק לכסף כדי לממן ניתוח ל"אחותו".
נאנט מתאהבת בג'ימי ומוכנה לממן את ההצגה ב-25,000 דולר תמורת קבלת תפקיד ראשי. היא מבקשת ממקס למכור ניירות ערך שלה אך לא יודעת שהוא מכר אותם מזמן וכעת אין לו דבר.
עורך הדין שלו, ביל ארלי (ביל גודווין) גוער בו היות שעל כל הצעת קנייה הוא היה אומר "כן" במקום "לא". מקס מודיע לנאנט שימכור את הניירות רק אם תוכל במשך 48 שעות לענות "לא" לכל שאלה שתישאל.
זה יוצר מצבים מביכים לנאנט למשל כאשר ג'ימי שואל אותה אם היא אוהבת אותו והיא עונה לו "לא".
לבסוף היא מצליחה לעמוד במשימה אבל אז מגלה לה הדוד מקס שכל הכסף אבד. את המצב מצילה פאולין שכופה עצמה על עורך הדין והוא מתאהב בה ומסכים לממן את ההצגה.
לבסוף עולה המחזמר "לא לא נאנט" שזוכה להצלחה, ג'ימי ונאנט מתחתנים וכן גם הארי ופאולין.
בסוף הסיפור חוזרים ההורים נאנט וג'ימי לילדים שיודעים עכשיו הרבה על הוריהם.
אימפריום (היאבקות מקצועית)