מאמרה הראשון כעיתונאית פורסם ב-The New Republic. לאחר מכן שימשה ככתבת חוץ של סוכנות יונייטד פרס בצרפת. בהיותה בצרפת הצטרפה לתנועה הפציפיסטית. בזמן השפל הגדול בארצות הברית עבדה עבור סוכנות סיוע ממשלתית.
יחד עם ארנסט המינגוויי נסעה לספרד וסיקרה את מלחמת האזרחים הספרדית, השניים היו נשואים בשנים 1940 עד 1945. הם נסעו ביחד לסקר את מלחמת סין–יפן השנייה ונפגשו עם המנהיג ג'ואו אנלאי ואשתו.
כמו כן סיקרה את מלחמת החורף. לאחר מכן בתקופת מלחמת העולם השנייה נסעה בסתר לאירופה על אוניית מלחמה כאשר היא מחופשת כאחות, לאחר שהמינגווי קיבל את הג'וב שלה בעיתון בו עבדה על מנת לסקר את הפלישה לנורמנדי. היא הייתה האישה היחידה שהייתה באזור הנחיתה בנורמנדי ב-6 ביוני 1944. היא הייתה גם בין העיתונאים הראשונים שהגיעו למחנה הריכוז דכאו וחזו במראות האימה לאחר שחרור המחנה בידי בעלות הברית, חוויה שהשפיעה עליה עד יום מותה. לאחר מלחמת העולם השנייה החלה גלהורן לעבוד עבור Atlantic Monthly, עבורו סקרה את מלחמת וייטנאם וכן את הסכסוך הישראלי-ערבי.
במהלך שנות הקריירה העיתונאית שלה, כתבה גלהורן מספר ספרים, חלקם מבוססים על חוויותיה כעיתונאית מלחמות. בשנת 1979 יצא ספר זיכרונותיה "מסעותיי עם עצמי והאחר" (Travels with Myself and Another).
חייה האישיים.
גלהורן נישאה לראשונה בשנת 1933 לגבר אותו הכירה בתנועה הפציפיסטית בצרפת. נישואים אלה הסתיימו בגירושים. המינגוויי וגלהורן נפגשו לראשונה במהלך חופשת כריסטמס בפלורידה ב-1936. הם נפגשו שוב במדריד לאחר שנשלחה מטעם העיתון Collier's Weekly לסקר את מלחמת האזרחים בספרד. הרומן בין המינגוויי שהיה עדיין נשוי לאשתו השנייה, וגלהורן התפתח על רקע מלחמת האזרחים בספרד והיא הייתה לאשתו השלישית. את ספרו "למי צלצלו הפעמונים" הקדיש המינגוויי לגלהורן. 5 שנות נישואיהם ידעו עליות ומורדות הן בשל אופיו של המינגוויי והן בשל היעדרויותיה הארוכות מטעם עבודתה אותן לא ראה המינגוויי בעין יפה, וגלהורן החליטה לבסוף להתגרש ממנו. הסכמתה להעניק ראיונות הייתה כרוכה בכך שלא ישאלו אותה שאלות לגבי נישואיה להמינגווי, ועל כך אמרה לאחד המראיינים: לאחר גירושיה מהמינגוויי ניהלה רומן סוער עם הגנרל ג'יימס גאווין. ב-1949 אימצה ילד מבית יתומים באיטליה. למרות כוונותיה לתפקד כאם עבורו, היא נטשה את הילד לתקופות ארוכות בשל עבודתה, והילד גדל אצל קרוביה בניו ג'רזי. מערכת היחסים ביניהם הפכה למנוכרת עם השנים. בשנת 1954 נישאה שוב, לעורך ה"טיים" טום מתיוס, ועברה להתגורר בלונדון. בני הזוג התגרשו ב-1963. היא התגוררה בלונדון עד סוף חייה. בגיל 89 כשהיא חולה סופנית בסרטן השחלה שהתפשט לכבד והיא קרובה לעיוורון, שמה גלהורן קץ לחייה על ידי בליעת ציאניד, קרוב לוודאי.
בשנת 1999 נוסד פרס על שמה מטעם "קרן הנאמנות על שם מרתה גלהורן". הפרס מוענק מדי שנה לעיתונאים המסקרים בשפה האנגלית מלחמות, בדגש על הסיפורים האנושיים בעיתות מלחמה.
בשנת 2007 הונצחה על בול בסדרה להנצחת דמותם של 5 עיתונאים בעלי הישגים יוצאי דופן ופורצי דרך במאה ה-20.
על חייהם המשותפים של המינגוויי וגלהורן נעשה סרט בשנת 2012 "אהבתם של המינגוויי וגלהורן" בבימויו של פיליפ קאופמן.
הביתה
הביתה הוא שיר מחאה של הזמרת ירדנה ארזי הקורא לנסיגת צה"ל מלבנון. השיר יצא לרדיו בעיצומה של מלחמת לבנון הראשונה בשנת 1983 ועורר סערה ציבורית. לימים הפך מזוהה עם המאבק לשחרור החיילים החטופים ובפרט גלעד שליט.
הרקע לכתיבת השיר.
בשנת 1983 בעיצומה של מלחמת לבנון הראשונה הייתה ירדנה ארזי הזמרת הראשונה שעלתה להופיע בפני חיילי צה"ל בלבנון.
הופעתה של ארזי בהרי השוף לוותה בכמה תקריות בהן נשקפה סכנה ממשית לחייה של ארזי, בין היתר כשמצאה עצמה בווילה ממולכדת דקות אחדות לפני שפוצצה וכשהשיירה בה נסעה עברה בנתיב בו התפוצץ כמה מטרים לפניהם מטען חבלה.
בשובה לישראל בעצתו של יועצה האמנותי גברי מזור שאף התלווה אליה לנסיעה ללבנון, נפגשה ארזי עם הפזמונאי אהוד מנור וסיפרה לו על המסע המטלטל לדבריה אותו עברה בלבנון. בעקבות אותה שיחה כתב מנור את השיר "הביתה" הקורא לחיילים "לשוב משדות זרים".
השיר יצא לרדיו ונפל על ויכוח ציבורי סוער בסוגיית הישארות צה"ל בלבנון (ויכוח שנמשך עד לנסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000). ארזי זוהתה מיד כבעלת השקפת עולם מדינית שמאלנית ולא אחת הותקפה על ידי אנשי ימין בקהל בהופעותיה. בראיונות עיתונאים סיפרה כי באחת ההופעות ביישוב שלומי צעק לה מישהו מהקהל: "נרצח את כל הערבים ואחר-כך אותך".
חרף הוויכוח זכה השיר להצלחה ברדיו, שהה השיר 13 שבועות רצופים במצעדי הפזמונים ואף הגיע למקום הראשון למשך שבוע. ובמצעד הפזמונים העברי השנתי של תשמ"ד (1984) הגיע למקום השישי.
בית נוסף לשיר.
בשנת 2003 לרגל מופע חדש ובמלאת 20 שנה לכתיבת השיר ביקשה ארזי ממנור להוסיף בית חדש לשיר המתאר את תחושותיו בפרספקטיבה חדשה. מנור נעתר לבקשתה וכתב בית ופזמון המתייחס לשברי החלום הישראלי לאחר המלחמה.
מלחמת לבנון השנייה.
ביולי 2006 לאחר חטיפת החיילים גלעד שליט, אלדד רגב ואהוד גולדווסר ופרוץ מלחמת לבנון השנייה הפך השיר "הביתה" מזוהה עם המאבק הציבורי להחזרת החיילים. מילות השיר ובפרט הפזמון "הביתה, הביתה באה עת לחזור / מן ההרים, משדות זרים / היום יורד ואין סימן... / עד עלות השחר מתפללת לשלומך / שבויה באזיקי פחדים אני שומעת צעדים / הביתה, הביתה כי עוד לא ניתן / כל מה שהובטח לנו מזמן" הפכו אותו לאחד השירים המזוהים עם המלחמה.
ארזי ביצעה את השיר, בתוספת הבית החדש שכתב מנור (שהלך לעולמו שנה קודם לכן) בתוכניות טלוויזיה שונות ובהן משדר מיוחד של כוכב נולד במהלך המלחמה והקליטה ביצוע מיוחד עבור אתר האינטרנט ynet.
ביולי 2007 ביצעה את השיר בעצרת ענק שנערכה בכיכר רבין בתל אביב למען החיילים החטופים.
באוגוסט 2010 ביצעה את השיר ביום הולדתו החמישי של גלעד שליט בשבי, במסגרת עצרת מיוחדת שהתקיימה באוהל המחאה שהקימו בני משפחתו בירושלים. באותו חודש הופיעה במופע יום ההולדת ה-87 של נשיא המדינה שמעון פרס ולבקשתו ביצעה את השיר.
באוקטובר 2010 בעקבות ההופעה באוהל המחאה פרסמה מאמר ב-ynet בו קראה לשרה נתניהו להפעיל לחץ על ראש הממשלה במטרה לחתום על עסקת שליט.
בכל אותן שנים נהגה ארזי להקדיש את השיר לאביבה שליט בכל הופעה. למחרת ההודעה על שובו הצפוי של שליט לישראל הופיעה ארזי בראשון לציון במסגרת מופע הצדעה שערכה לה תזמורת צה"ל. באותו ערב שינתה בפעם הראשונה את ההקדשה ואמרה בהתרגשות: "גלעד שליט ברוך השב הביתה".
מאז שובו של שליט לביתו מקדישה ארזי את השיר בהופעותיה לפעילי המחאה החברתית.
הפקת השיר.
השיר הופיע באלבומה השני של ארזי מה נשמע בהפקתו המוזיקלית של ירוסלב יעקובוביץ' והיה הלהיט הגדול ביותר באלבום. הוא גם פרי הביכורים בשיתוף הפעולה המקצועי בין ארזי לבין היועץ האמנותי גברי מזור שהחל לעבוד איתה רק לאחר פסטיגל 1982.
לחנו של השיר התפרסם עוד קודם לכן בצרפת בשיר "מניאנה" שמבצעת הזמרת סילבי ורטן.
הנסים המלכותיים של איראן
הנסים המלכותיים של איראן היו דגליהם הרשמיים של השאה, של הקיסרית ושל יורש העצר של איראן, החל משנת 1971.
הנס המלכותי של השאה היה בעל רקע תכלת, עם דגל איראן בפינה השמאלית העליונה ושלט האצולה של שושלת פהלווי במרכז. בראש שלט האצולה הופיע כתר שושלת פהלווי כדוגמת הכתר שנוצר להכתרתו של השאה רזא ח'אן בשנת 1926. המוטו של משפחת המלוכה האיראנית היה "Mara dad farmud va Khod Davar Ast" שמשמעו "הוא נתן לי את הכוח לשלוט, והוא זה השופט". הצבע הרשמי של משפחת המלוכה האיראנית היה תכלת.
הנסים המלכותיים היו בשימוש החל משנת 1971 ועד לשנת 1979, עת הודחה משפחת המלוכה האיראנית מהשלטון בעקבות המהפכה האיראנית. הנס המלכותי של השאה היה בשימוש רק בידי השאה מוחמד רזא שאה פהלווי, עד שזה הודח מתפקידו במהפכה. הנס המלכותי של אשת השאה, אשר נשאה בתואר "שאהבנו", שמשמעו "קיסרית", היה בשימוש רק בידי הקיסרית פארה דיבה. למעשה, התואר "קיסרית" נוצר בידי השאה עבור פארה דיבה והיא היחידה שהחזיקה בתואר זה לאורך כל שלטונה של משפחת המלוכה האיראנית. הנס המלכותי של יורש העצר היה בשימוש רק בידי רזא כורש עלי פהלווי, שמשפחתו הודחה מן השלטון בהיותו בן 19 ועל-כן לא זכה לרשת את אביו.
לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979 ביטל השלטון האיראני את כלל התארים והזכויות של בני משפחת המלוכה האיראנית ובכלל זה את הנסים המלכותיים. עם זאת, ישנן מדינות רבות ובהן ארצות הברית, ישראל, דנמרק, ספרד וגרמניה, הממשיכות להכיר בתוארי האצולה של בני משפחת האצולה האיראנית. כך נוהגים אף תומכי משפחת המלוכה ומתנגדי המשטר באיראן, התומכים בהחזרת שלטון המלוכה.
דגלי המשפחה המלכותית של איראן
מבחן מנטו
תבחין מנטו (באנגלית: Mantoux test) הוא מבחן עורי לזיהוי הדבקה בחיידק השחפת. מבחן זה קרוי גם "תבחין טוברקולין", וכן מבחן PPD. במבחן זה מוזרקת כמות קטנה של חלבונים מהחיידק לתוך השכבה התת-עורית של המטופלים.
היסטוריה.
בשנת 1890 גילה רוברט קוך שמרכיבים בחיידק מיקובקטריה טוברקולוזיס האחראי למחלת השחפת, הביאו לתגובה עורית כאשר הוזרקו מתחת לעור אצל חולי שחפת. מרכיבים אלו בודדו ועברו טיהור, ובימינו הם קרויים tuberculin purified protein derivative, או בראשי תיבות: PPD.
מבחן מנטו קרוי על שמו של שארל מנטו, רופא צרפתי אשר פיתח את המבחן העורי עצמו בשנת 1907, בעקבות מבחן שהמציא קלמנס פון פירקה האוסטרי. המבחן נהפך ליותר אמין ויותר מדויק בעזרת עבודתה של פלורנס סייברט.