טרומפר פרסם כ-50 מאמרים מדעיים בתחומי התעניינותו. להלן כמה מהם:
ליבליך-מוזר-גליק
ליבליך-מוזר-גליק הוא משרד עורכי דין השוכן בתל אביב ומתמקד בדיני תקשורת וקניין רוחני, ובפרט בייצוגם של אמצעי תקשורת ועובדיהם בתביעות לשון הרע ותביעות נוספות הקשורות בפעילות העיתונאית, כגון הגנת הפרטיות, איסור פרסום, חופש המידע, צנזורה וזכויות יוצרים. במשרד מחלקות נוספות העוסקות בתחומים שונים של משפט מסחרי.
היסטוריה.
המשרד הוקם בשנת 1962 על ידי עו"ד שלמה ליבליך. כעבור שלוש שנים הצטרף למשרד עו"ד מיבי מוֹזר כמתמחה וב-1973 הפך לשותף. המשרד נקרא ליבליך-מוזר נוהל על ידי שני השותפים עד מותו של ליבליך בשנת 2001, ומאז מוזר הוא מוביל המשרד. עם השותפים במשרד נמנים גם בני דור ההמשך של המייסדים, עורכי הדין טל ליבליך ופז מוזר. במהלך המאה ה-21 הפך תמיר גליק, שהיה עו"ד בכיר במשרד, לשותף, ושם המשרד שונה לשם ליבליך-מוזר-גליק.
המשרד הגיע לפסקי דין תקדימיים אחדים בתחום עיסוקו, ובהם:
כן היה המשרד מעורב בתביעות נודעות, ובהן:
הגנת הפרטיות
רמון דומאנק
רמון דומאנק (בצרפתית: Raymond Domenech; נולד ב-24 בינואר 1952 בליון, צרפת) הוא כדורגלן עבר צרפתי ממוצא קטאלני ומאמן כדורגל.
במשך ארבע שנים (1989-1993) עבד כמאמן אולימפיק ליון. ב-2004 התמנה למאמן של נבחרת צרפת, והוליך אותה לגמר מונדיאל 2006 שם זכתה הנבחרת במדליית כסף. דומאנק נבחר במפתיע למאמן הנבחרת ב-12 ביולי 2004 וירש את מקומו של ז'אק סנטיני, אחרי שהנבחרת הודחה באליפות אירופה.
הנבחרת תחת דומאנק לא צלחה הצלחות רבות, אפילו להפך.
במהלך כמעט כל תקופת האימון שלו, הושמץ רבות על ידי התקשורת והשחקנים שאף גלשו לעימותים פנימיים. החריף ביותר הוא כאשר בחדרי ההלבשה במחצית במשחק מונדיאל 2010 בין נבחרת צרפת למקסיקו קילל ניקולא אנלקה את דומאנק במילים קשות. יממה לאחר המשחק יצא קפטן הנבחרת פטריס אברה כנגד דומאנק.
במהלך המונדיאל עצמו, קמפיין הנבחרת הצרפתית ודומאנק נחשב לכישלון גדול כאשר הפסידו פעמיים וסיימו פעם אחת בתיקו והשיגו נקודה אחת בלבד במהלך שלב הבתים אשר אותו סיימו במקום האחרון.
ב-23 בדצמבר 2020, לאחר 10 שנים בהן לא אימן, חזר לאמן וחתם בנאנט מליגת העל הצרפתית.
פרידריך דליטש
פרידריך דליטש (בגרמנית: Friedrich Delitzsch; 3 בספטמבר 1850 - 19 בדצמבר 1922) היה אשורולוג גרמני, בנו של מתרגם הברית החדשה לעברית, פרנץ דליטש.
חייו.
דליטש נולד בארלנגן ולמד בלייפציג ובברלין. בשנת 1874 הוכשר כמרצה לשפות שמיות ואשורולוגיה בלייפציג. ב-1885 קיבל תואר פרופסור בלייפציג, ולאחר מכן גם תוארי פרופסור בברסלאו (1893) ובברלין (1899). הוא היה ממייסדי החברה האוריינטלית הגרמנית
, והיה מנהל של המחלקה למזרח הקרוב במוזיאונים המלכותיים.
פרידריך דליטש התמחה בלימודי השפות העתיקות של המזרח התיכון, ופרסם מספר עבודות על השפה האשורית, ההיסטוריה של אשור ועל תרבותה. הוא זכור בעיקר בגלל הביקורת שלו כנגד הברית הישנה. בשנת 1902 חפר במשך שמונה חודשים את האתר של העיר השומרית שורופק בשיתוף האדריכל הגרמני רוברט קולדווי . הממצאים שלהם כללו מאות לוחות חרס מהתקופה שקדמה לסרגון מאכד (המאה ה-24 לפנה"ס).
ב-1902 פרסם סדרת הרצאות שכותרתה "בבל והתנ"ך" (Babel und Bibel בגרמנית), בה טען כי מקור כתבי הברית הישנה באגדות בבליות עתיקות, כולל סיפורי הבריאה והמבול, וכי אברהם אבינו וחמורבי היו ידידי נפש. האשורלוג היהודי המפורסם יוליוס אופרט דחה את הסערה שעוררו טענותיו של דליטש, וסתר את טענותיו בזו אחר זו. במהלך השנים הבאות תורגמו ספריו למספר שפות, וההרצאה "בבל והתנ"ך" הוצאה בהוצאות מחודשות. בשנות העשרים המוקדמות פרסם דליטש את שני חלקי הספר "התעתוע הגדול", חיבור ביקורתי על ספרי תהילים, הנביאים ויתר הברית הישנה. דליטש פקפק גם בדיוק ההיסטורי של הברית הישנה דוגמת סיפור כיבוש הארץ ודן בלקויות של ערכי המוסר המתבטאים בתנ"ך.
ריימונד דומנק
מאנאס
מאנאס (קירגיזית Манас) הוא אפוס קירגיזי מסורתי, הנקרא על שם גיבורו הראשי - מאנאס, אשר איחד את השבטים הקירגיזיים. שירת המאנאס מכילה מעל לחצי מיליון שורות בחרוזים, ונכנסה לספר השיאים של גינס כאפוס הארוך ביותר. למרות שאפוס המהאבהארטה ההודי ארוך יותר, הרי שמספר השורות במאנאס גדול יותר, הגם שהן קצרות יותר מאלו שבמהאבהארטה. עקב היותם של הקירגיזים נוודים הרי שהאפוס הועבר במשך הדורות בעל פה בלבד, תופעה ייחודית כשלעצמה בשל אורכו העצום.
האפוס מספר את סיפורו של הגיבור הקירגיזי מאנאס, תולדות חייו, ומלחמותיו כנגד השבטים הקלמיקים. האפוס מחולק לשלושה חלקים המספרים את סיפורו של מאנאס עצמו, של בנו סמטיי, ושל נכדו סייטק.
לאפוס חשיבות רבה בתרבות הקירגיזית, וקטעים נבחרים ממנו מצוטטים בידי אנשים שמקצועם בכך ("מאנאסצ'י" - манасчы) בניגון מיוחד ובליווי מוזיקלי.
באשיר מחול
גאורג הרץ-שקמוני
גאורג הרץ-שִקמוני (Georg Herz-Shikmoni; 4 בפברואר 1885 – 1976) היה סוחר, פילוסוף, פעיל ציוני ופעיל בחיפה, יליד גרמניה.
ביוגרפיה.
גאורג הרץ נולד בעיר קתן (Köthen) באנהלט שבגרמניה למשפחת סוחרים (הרמינה ויוליוס).
בגיל 18 נשלח ללמוד סחר בזרעים באנטוורפן, בלגיה, שם, ב-1905, הצטרף לתנועה הציונית. לאחר מכן עבר לרומניה וב-1911 נבחר לקונגרס הציוני העשירי בבזל כנציג הנוער הציוני מבוקרשט.
הוא נשא לאישה את אלזה (בת וולדמר) בנשר ב-1912, עבר לעיירה בשם אשרסלייבן, שם עסק בגידול וסחר בזרעים וצמחים. בזמנו החופשי עסק בענייני הקהילה היהודית.
ביולי 1924 עלה עם אשתו, בנו ובתו לארץ ישראל והשתקע בחיפה. הוא פתח, גם בה, בית מסחר לזרעים, כלים חקלאיים וחומרי דישון, בתוך מסגד איסתיקלל. כבעל עסק לזרעים השתתף בייעור השכונות היהודיות החדשות על הכרמל. אהבתו לעיר גרמה לו לעברת את שמו לשקמוני, על שם תל שקמונה (אחד מהיישובים הקדומים ששכנו באזור העיר חיפה).
ב-1927 הזמין וקיבל מחוות גידול כלבים בבלגיה עשרים ושישה כלבי שמירה, שאותם אימן וחילק ליישובים היהודיים באזור הצפון, שסבלו אז מהתקפות חוזרות ונשנות של ערבים, כדי להגן על חייהם. הוא היה, ככל הנראה, בין הראשונים בארץ שהבין את הפוטנציאל הגלום בכלבים אלו. הוא עבר מכפר לכפר עם כל כלב שמירה, והדריך את התושבים כיצד להסתייע בכלבים להגנת ביתם ורכושם.
שקמוני השתתף ביסוד התאחדות עולי גרמניה בחיפה ב-1933, ושימש בה מזכיר-כבוד במשך שנים רבות. ב-1934 חבר ליוסף לוי, גם הוא ממקימי ההתאחדות בחיפה ויזם, לרכישת אדמות יערות הכרמל. החברה החדשה רכשה את האדמות, שמרה עליהן (באמצעות אגודת השומרים) וניסתה לשווקן. כשאגודת השומרים הודיעה שאינה יכולה להגן על הקרקע, רכש שקמוני סוסה ושלח את בנו לשמור על היערות. מאוחר יותר שמרה על המקום קבוצת שומרים אחרת וב-14 באוגוסט 1936 נורו ארבעה יהודים בדרכם מהנקודה ממארב ערבי.
בתחילת שנות ה-40, הקים את "איגוד המתיישבים ביערות הכרמל", אך לבסוף נואש מבנייה באדמות אלו. במסגרת עבודתו רכש ומכר מגרשים גם בכרמל מרכזי.
בין השנים 1934 ל-1937 הוציא לאור מספר מפות של העיר חיפה בעברית ובאנגלית.
ביחד עם יוחנן רטנר וד"ר מ. פליקסברודט הקים שקמוני מועדון תעופה לבניית והפעלת טיסנים ודאונים. פעילות תמימה זו שימשה מאוחר יותר, תחת מסווה, את ארגון ההגנה, כאשר נזקקו ליבוא חלקי דאונים ומטוסים.
ב-1956 שימש גזבר קרן המגן במחוז חיפה, גוף שעסק בגיוס תרומות לרכישת ציוד לחימה לצה"ל.
אהדתו את שפינוזה.
בשנות ה-40 החל שקמוני ללמוד את הפילוסופיה של ברוך שפינוזה. במהרה הוקסם מתורת שפינוזה ונעשה שפינוזיסט מושבע למשך כל חייו, וניסה בכל דרך להסיר את החרם מעליו ולהביא להכרה בגדולתו כיהודי.
ב-2 ביולי 1950 ייסד שקמוני את "בית שפינוזה" (ה-"Spinozaeum") בחיפה. בין חברי המכון היה גם דוד בן-גוריון.
שקמוני פרסם מספר מסות בנושאים שונים הקשורים לתורת שפינוזה. למסתו "יהדות - אבנים ומלט" כתב אלברט איינשטיין הקדמה.
לאורך השנים, התמיד שקמוני להתכתב עם אנשים רבים בנושאים הנוגעים לשפינוזה, ביניהם ליאו בק ואלברט איינשטיין. חלק גדול מהתכתבויותיו נעשה כחלק מניסיונו להשיג "ריהביליטציה" ליהודי המוחרם, מהממסד היהודי.
בקיץ 1956, במלאת שלוש מאות שנה לחרם שהטילה קהילת אמסטרדם על שפינוזה, שלח הרץ-שקמוני מצבה העשויה בזלת ארצישראלית, עליה חרותה המלה "עַמך" בעברית, לחצר הכנסייה החדשה בהאג, שבה נקבר שפינוזה בראשונה. באמצעות פעולה זאת, ניסה להראות שהעם היהודי החזיר לחיקו את בנו הדגול.
ב-1965 החליט שקמוני לתרום את כל ספריית בית-שפינוזה העשירה (כ-400 ספרים), למכון האוניברסיטאי של חיפה (לימים, אוניברסיטת חיפה). הוא ביקש והאמין שהאוניברסיטה תייסד בכך את מכון שפינוזה בתוכה. בסופו של דבר, חברי המכון הקימו בהמשך את החוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה. האוסף מספריית מכון שפינוזה כלל גם את "עותק קניגסברג של מאמר תאולוגי-מדיני", שהוא דפוס ראשון הכולל הערות בכתב-ידו של שפינוזה עצמו, ושקמוני ראה בהצלת הספר את אחד המאורעות המכוננים בחייו. באמצע העשור השני של המאה ה-21, עוברים מסמכים מארכיון "בית שפינוזה" תהליך דיגיטציה במרכז למדיה דיגיטלית שבספריית יונס וסוראיה נזריאן.
תרם את גופתו למדע.
דניאל אדם מוולסלאבין