השוויון הכלכלי שהוענק ליהודים בשנת 1828 גרם לגידול בעבודות הבנייה בלאופהיים, אשר, בתורו, גרם לגידול בהון הכלכלי של עיירת השוק הקטנה. הדבר מוכח על ידי העובדה שמספר בעלי המלאכה הקשורים לבנייה הוכפל בתוך עשר שנים בין השנים 1845 ל־1856.
השוק השבועי, שהופסק בתחילת המאה, נפתח מחדש בשנת 1842. אף על פי שהיה עליו להתחרות בשווקים גדולים יותר באולם ובביבראך , עדיין היו בו כמו באחרים סוחרי סוסים ובקר, תגרנים ורוכלים, לא מעטים מהם יהודים, פוקדים את השוק בלאופהיים ותורמים עוד יותר לשגשוגו. כמו כן, מספר רב של מייסדי בנק הסחר המקומי (צורה מוקדמת של איגוד האשראי), בשנת 1868, היו יזמים יהודים מלאופהיים, שעד 1933 לקחו חלק בהתפתחותו בעמדות בולטות.
בשנת 1864 קיבלו לבסוף היהודים המתגוררים בממלכת וירטמברג שוויון פוליטי מוחלט. פירוש הדבר היה שלאחר השגת האמנציפציה הכלכלית, הם היו אזרחים עם אותן זכויות וחובות כמו שכניהם הנוצרים. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1868, הופיעו היועצים היהודיים הראשונים במועצת העיר, שמואל שממל היה היהודי הראשון שנבחר בה.
משנת 1869 עד 1933.
יהודי לאופהיים תרמו במידה ניכרת למאמץ להעלות את לאופהיים למעמד של עיר וקבלת זכויות עיר , על ידי פנייה חוזרת ונשנית למלך וירטמברג להעניק ללאופהיים מעמד זה מתחילת העשור של 1860 ואילך. לבסוף, באמנת 1869, מלך וירטמברג העניק זכויות של עיר ללאופהיים.
מספר התושבים היהודים בלאופהיים הגיע לשיאו באותה השנה. אמנם בשנת 1856, מספר התושבים היהודים היווה יותר מחמישית מכלל תושבי לאופהיים, אך מספרם המוחלט היה פחות מאשר בשנת 1869. זאת מכיוון שהאוכלוסייה הכללית של לאופהיים גדלה באופן לא פרופורציונלי. בשנת 1869 נרשמו 843 יהודים בלאופהיים, המהווים כ 12% מכלל האוכלוסייה. החל משנה זאת ואילך האוכלוסייה היהודית הצטמצמה. הסיבה לכך נעוצה בעובדה שעבור תושבים יהודים רבים לאופהיים לא הציעה מספיק הזדמנויות לפרנסה. תהליך ההגירה השלילית החל כבר בשנות ה-50 של המאה ה-19 כשרבים מיהודי לאופהיים נמשכו לערים הגדולות יותר, כמו אולם, שטוטגרט, מינכן ופרנקפורט. יתר על כן, בין השנים 1835–1870 היגרו לא פחות מ־176 יהודים תושבי לאופהיים לארצות הברית, במיוחד לאחר המהפכה הכושלת של שנת 1848 והמשבר הכלכלי שבעקבותיה, שהקשה יותר על מי שהיה פחות אמיד. חלקם אומנם חזרו אך רובם נשארו והפכו לחלק בלתי נפרד מארצות הברית. הגירה זו צברה תאוצה בשנות ה-70 של המאה ה-19 עם יותר ויותר תושבים יהודים שעזבו את לאופיהים כדי לעבור לחו"ל או למרכזים אחרים בתוך האימפריה הגרמנית שזה עתה נוסדה. בשנת 1871 חוק האמנציפציה עבר והוחל על כל גרמניה. כאזרחים שווים היהודים החלו לקצור הצלחה בכל תחומי החיים. למעלה מ-60% מהם השתייכו למעמד הביניים היציב כלכלית.
ניתן היה לראות את העלייה בהון היהודי גם בכך שהקהילה יכלה להרשות לעצמה לבנות מחדש את בית הכנסת ולשפץ אותו לחלוטין. כבר בשנת 1845 נשמעו תלונות על כך שבית הכנסת קטן מכדי להכיל את המספר ההולך וגדל של המתפללים. העבודות לבניית בית הכנסת החדש הסתיימו במאי 1877. כעת קיבל הבניין מראה רנסאנסי, על ידי הוספת שני מגדלים עם כיפות בגגות וחלונות רחבים ומעוגלים.
בתקופה זו נוסדו והורחבו כמה עסקים. חברה המייצרת כלי עץ שהוקמה על ידי יוזף שטיינר וארבעת בניו, הפכה לאחד המפיצים המובילים של מוצרים מסוג זה בדרום גרמניה. חברה לתכשירי שיער הוקמה על ידי האחים ברגמן. חברה זו קיימת עד היום, לאחר שעברה אריזציה לאחר 1933, והוחזרה לבעליה החוקיים לאחר 1945, וכעת היא פועלת ברחבי העולם. בית חרושת לטקסטיל הוקם על ידי עמנואל היימן במרכז העיר שנוהל לאחר מכן על ידי בניו. מאוחר יותר הועבר המפעל לפרברים. סוחר הכשות שטיינר החל גם בלאופהיים ונהיה לאחד השחקנים המובילים בשוק זה לאחר שהתרחב לארצות הברית. המטה של חברה זו נמצא כעת בניו יורק. עד שנות השמונים של המאה העשרים המסחר בנדל"ן היה בידי היהודים, אך זה נעלם לחלוטין לאחר הקמת איגוד האשראי. הסוחרים המקומיים של בעלי חיים היו עד אחרי 1933 בעיקר יהודים, כמו גם סוחרי משקאות חריפים, יין, שמן, תבואה ועץ. היו אפילו כמה בנקים פרטיים בבעלות יהודים, שהצליחו מספיק כדי לשרוד גם בשנות השלושים, אך נאלצו להיסגר לאחר 1933 בעקבות הלחץ העצום שהפעיל הממשל הנאצי.
סביב כיכר השוק ובסביבתה הוקמו כמה חנויות קמעונאיות שהתמחו במכירת מוצרי טקסטיל. חנות הכלבו הראשונה בלאופהיים הוקמה בשנת 1906 על ידי הסוחר היהודי דניאל דוויד איינשטיין שמשפחתו התגוררה בלאופהיים מאז המחצית השנייה של המאה ה-17. עד סוף שנות השמונים, עדיין ניתן היה לראות את השם הדהוי של הבעלים המקורי מעל הכניסה. מספר מסבאות נוהלו על ידי בעלי בתים יהודים. פחות מצטיינת ועם זאת חשובה היא תרומתם של בעלי מלאכה יהודים מקומיים. כמה אופים ואטליזים ששירתו את התושבים היהודים כמו גם את התושבים הנוצרים של לאופהיים. כמו כן, מספר סנדלרים, פרוונים, שענים, חייטים וחרטי עץ יהודים היו ליד חנות השוק.
בסוף המאה ה-19 היהודים בלאופהיים השתלבו לחלוטין ונטמעו בחברה, והיו לחלק מכל שכבת האוכלוסייה, מצב שלא ישתנה במשך יותר מ-30 שנה. הטמעות זו נראית על ידי העובדה שיותר יהודים אמידים התרחקו מגטו יודנברג. כתוצאה מכך, רבים מבנייני תקופת הפריחה היזמית של גרמניה בסוף המאה ה-19 Gründerzeit שעדיין קיימים בלאופהיים הוקמו על ידי יהודים.
בית הספר היהודי.
באופן מסורתי, חינוך ילדי המשפחה היהודית היה מוטל על האב. עם זאת, היעדרותם של אבות רבים עקב היותם לעיתים קרובות מחוץ לבית בתפקידם כסוחרים, הצריכה להעסיק מלמדים נודדים שקיבלו אוכל ולינה בתמורה לשירותיהם. מורים אלה, המכונים חיידרים, קיבלו חוזה של שישה חודשים, שבדרך כלל הסתיים בפסח או בסוכות. בשנת 1808 מספר הילדים היהודים עמד על 39, מה שמעיד על כך שילדים רבים נשלחו לבתי ספר נוצריים או לבתי ספר יהודיים מחוץ ללאופהיים. בית הספר היהודי הראשון נוסד רק בשנת 1823, כאשר הקהילה היהודית שכרה אולם במסבאה כדי לשמש ככיתה ושכרה מורה, סימון טננבאום ממרגנטהיים, ששימש כמורה ראשי עד לפרישתו בשנת 1860. עוזרו אברהם סנגר מבוטנהאוזן נלקח למשרה ושימש כמורה עד פטירתו בשנת 1856. צאצאיו ניהלו את המסבאה Zum Ochsen (זום-אוכסן) עד לאחר שנת 1933. בשנת 1830 רכשה הקהילה היהודית בית מול בית הכנסת ששופץ, כדי לשכן את משרד הרב ובית הספר. מבנה זה תפקד כבית ספר עד שנת 1868, אז הוקם בית ספר יהודי חדש ברדגאסה בסביבת יודנברג. בניין זה נהרס בשנת 1969. בשל היעדר מורים יהודים, במשך מספר שנים התבקשו מורים קתוליים לעזור. בשנת 1874 למדו 162 תלמידים יהודים בבית הספר היהודי. בעשורים שלאחר מכן מספר התלמידים היהודים ירד ברציפות, כך שבתחילת המאה ה-20 לימד בית הספר היהודי רק 65 תלמידים. עם זאת, בית הספר היהודי התקיים עד שנות השלושים של המאה העשרים וננעל רק בשנת 1939.
אגודות יהודיות.
האגודה היהודית הראשונה (Chewra Kadischah) נוסדה בשנת 1748 במטרה לדאוג לחולים ולהלוויות. אגודה זו הייתה פעילה כמעט 200 שנה. בשנת 1780 הוקמה אגודת התלמוד-תורה כדי לסייע בלימודי יהדות של צעירים היהודים ולטפל בצרכי הצעירים. היא קיבלה חסות מקרן נתן באסר, שנוסדה בשנת 1804, אגודת הנשים היהודיות וקרן היתומים היהודית, שתמכה בבית היתומים היהודי באסלינגן, בשנת 1838. אגודות יהודיות קמו לא רק למטרות צדקה, אלא גם למטרות חברתיות. אגודת מקהלה, בשם "Frohsinn" (שמחה), הוקמה בשנת 1845 והמשיכה לזכות בפרסים רבים בפסטיבלי מקהלות. אגודת הקריאה "Konkordia" (קונקורד) קמה בשנת 1846 ביוזמתו של הרב מקס סנגר, יליד לאופהיים.
משנת 1933 עד 1938.