באליפות אירופה שנערכה בבודפשט הונגריה בשנת 1998 זכה נול במדליית זהב בקרב עשר בתוצאה של 8667 נקודות, לפני אדוארד המליינן מפינלנד (8587 נקודות) ולב לובודין מרוסיה (8571 נקודות).
באליפות העולם שנערכה בסביליה ספרד בשנת 1999 סיים נול במקום 14 בקרב עשר בתוצאה של 7568 נקודות.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת סידני (2000) זכה נול במדליית זהב בתוצאה של 8642 נקודות, לפני רומן שברלה מצ'כיה (8606 נקודות) וכריס הפינס מארצות הברית (8595 נקודות).
סגן אלוף עולם.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון קנדה בשנת 2001 זכה נול במדליית כסף בקרב עשר בשיא אישי חדש של 8815 נקודות, אחרי תומאס דבוז'אק מצ'כיה (8902 נקודות) ולפני דין מייסי מבריטניה (8603 נקודות).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה נול לכבוד לשאת את דגל מדינתו בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם, הוא סיים במקום שמיני בתוצאה של 8235 נקודות ולא הצליח להגן על תוארו.
בשנת 2005 נבחר נול לתפקיד סגן יושב ראש וועד האתלטים בוועדים האולימפיים האירופיים. ב-4 במרץ 2007 הוא נבחר לפרלמנט האסטוני מטעם מפלגת ה-IRL ומשנת 2008 הוא חבר בוועד האולימפי האסטוני.
Isamaa ja Res Publica Liit
משה קצמן
משה קצמן (1904–1987) היה חלוץ, מפקד בכיר בהגנה, תעשיין ואיש עסקים ישראלי. ממייסדי מפעל המזון "אסם". בעליו של בית הדפוס "גרפיקה בצלאל" והוצאת ספרי הילדים "תפוח".
ביוגרפיה.
קצמן נולד ברוסיה בשנת 1904 למשפחת חסידים ידועה בעיירה סטחוב שליד פינסק.
עם עלייתו ארצה בשנת 1923, נרתם כרבים מחבריו למימוש החלום הציוני בבניית הארץ. חדור תחושת שליחות והגשמת חלום, מילא כל עבודה לה נדרש. הוא הצטרף ל"הגנה" בה שרת עד להקמת צה"ל, וב-1927 הפך למפקד בכיר בה. על פעילויותיו הרבות בהגנה, גבורתו, מסירותו והאכפתיות שהפגין לפקודיו, עוטר לימים בציונים לשבח על ידי נשיאי המדינה אפרים קציר ויצחק נבון, במסגרת מפגשים שנערכו לבכירי ההגנה בבתי הנשיאים.
אל תחום התעשייה הגיע קצמן ב-1939 כאשר הקים בירושלים, יחד עם גיסו אליהו חרפק, את בית החרושת "איטרית" שעסק ביצור מוצרי קמח שונים ובעיקרם אטריות. חברת אסם הוקמה בספטמבר 1942 כחברת שיווק משותפת לחמישה יצרנים: "אטריות" מירושלים, "עססית", ו"אורינט" מרמת גן ו"הדגן" ו"ציון" מתל אביב. עוד באותה שנה הצטרף לחברה בית חרושת "כתר", וביוני 1943 נפתח סניף בחיפה. עד אוגוסט 1943 הצטרפו עוד בתי חרושת והחברה טענה לייצור 80% משוק האטריות בארץ ישראל. בין מייסדי החברה נמנו אויגן פרופר (אביהם של דן פרופר וגד פרופר), ד"ר פרנץ קליין, יעקב לורש, עזריאל ויל, שמשון וילמרסדורף, משה קצמן ואליהו חרפק.
שבעת השותפים, שכאמור היו דור מייסדי "אסם", חרתו על דגלם לנהוג תמיד ביושר ובאמינות. לילות כימים הוקדשו לפיתוחה של החברה שהלכה והתפתחה בקצב מהיר. בשל השגשוג המהיר והברכה שהביאו למפעלם, נקראו מייסדים אלה בפי רבים מעמיתיהם לתעשייה – "שבעת המופלאים".
בשנת 1948 נאלצו משה קצמן ומשפחתו לעזוב את ירושלים ולעבור לתל אביב כדי להיות קרוב יותר למפעל שמשכנו הראשון נבנה בבני-ברק.
"אסם", אשר מוצריה רבו, נזקקה לעצוב ולהדפסת עטיפות בכמות רבה. לצורך זה רכש קצמן בית דפוס אותו החל לנהל במקביל לפעילותו באסם. בית הדפוס, שנקרא "גרפיקה בצלאל", הלך וגדל ובמהרה הפך לאחד מבתי הדפוס בצבע הטובים בישראל. בתחילה, היו עיקר ההדפסות עבור מוצרי אסם בלבד, אך עקב הביקוש הרב, הורחבה פעילותו גם לתחומים נוספים, כשהבולט שבהם הוא הקמת הוצאת ספרים לפעוטות שנקראה "תפוח", מיוזמתם של קצמן ואחיו יהושע, שהדפיסה כשבעים ספרונים לילדים. הזכור מביניהם עד היום הוא הספר "גן גורים" (את רוב ספרי הילדים של "תפוח" כתב המשורר רפאל ספורטה ואת רוב האיורים איירה הציירת איזה).
במהלך שלושים וחמש שנות עבודתו עם חברות ואיגודים מתחום המסחר והתעשייה, הקדיש  קצמן את זמנו גם לעשיית גישור (עוד בטרם קיבל עיסוק זה את משמעותו המקצועית דהיום) בסכסוכי עבודה, סכסוכי שותפים, פרוק מפעלים ומחלוקות עסקיות ואישיות.
קצמן היה נשוי במשך כארבעים שנה (משנת 1934 ועד לפטירתה) לפניה לבית קנטור, בת למשפחת רופאים ממוצא רוסי שמחציתה נספתה בשואה והשורדים מביניהם מצאו את מושבם בפריז. את ביתם הראשון הקימו בירושלים בה נולדו בנותיהם בלהה הדרי, רותי אנשל.
בשנת 1987 הלך לעולמו.
שרלוט רמפלינג
שרלוט פרלי
שרלוט אמאלי
שרלוט גינסבורג
שרלוט קורדיי
שרלוט, הנסיכה המלכותית
שרלוט קופר
שרלוט, נסיכת בלגיה
שרלוט, הדוכסית הגדולה מלוקסמבורג
שרלוט קסיראגי
אנטי-צרכנות
אנטי-צרכנות או אנטי-קונסיומריזם (מאנגלית: Anti-consumerism) היא אידאולוגיה חברתית, פוליטית וסביבתית הדוגלת בהתנגדות לתרבות הצריכה. תנועת האנטי-צרכנות נוגעת לפעולות של תאגידים וההשפעה שלהם על הציבור, בעיקר בהקשר לאיכות הסביבה, מעמדות חברתיים ומוסר בהתנהלות של החברה. התנועה האנטי-צרכנית בעלת שורשים ורעיונות חופפים עם התנועה הסביבתית, תנועת האנטי גלובליזציה ותנועת זכויות בעלי חיים.
תנועת האנטי-צרכנות צמחה כתגובה לבעיות ארוכות-הטווח שנוצרו בהקשר ליחס קלוקל לצרכנים ובעלי-החיים שיש בהם שימוש בתעשייה, וכן כתגובה לסירוב להכנסת לימודי-צרכנות לתוכנית הלימודים; דוגמה לספר שהפיץ את הרעיונות האנטי-צרכניים והביא את האקטיביזם בנושא זה לדיון הציבורי הוא הספר בלי לוגו של נעמי קליין.
הביקורת כלפי הכלכלה החומרית כערך שפוגע באנשים ובכדור הארץ כמקום שתומך בחיים אנושיים מגיעה הן מדתות שונות והן תנועות חברתיות חילוניות. הביקורת הדתית כלפי תרבות הצריכה טוענת לרוב כי ערכים צרכניים מפריעים לקשר בין אנשים לאל ולכן ערכים אלו בבסיסם מהווים חטא. דוגמה להוגה דעות שטען את הטיעון הזה הוא אוסוואלד שפנגלר שטען "החיים בארצות הברית סובבם בבסיסם סביב הכלכלה וחסרים תוכן אמיתי". לפי הוגים קתולים רבים "התאווה היא חטא כנגד אלוהים, כמו כל החטאים האנושים, האדם מוותר בכך על הדברים הנצחיים לטובת הדברים ברי החלוף", כפי שאמר תומאס אקווינס. בהקשרים דומים, אמרו פרנציסקוס מאסיזי, מוהנדס קרמצ'נד גנדי ואמון הנסי כי השראה רוחנית הובילה אותם לחיים פשוטים. האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר טען כי הפילוסופיה שעומדת מאחורי תרבות הצריכה לא מספקת שום סיבה הגיונית וסבירה למהות הקיום של המין האנושי.
מהזווית החילונית עולות טענות שונות ורבות ביניהן הטענה כי צרכנות חומרית מובילה לפשע (שנובע מעוני ואי-שוויון כלכלי), זיהום הסביבה ולמדבור וכן הופך את המלחמות לרווחיות.
רקע.
בימי קדם היו תנועות שהתנגדו לצריכת יתר, ולשקיעה בתרבות החומרית. תנועות אלו היו בעיקר דתיות ורוחניות, והן ראו בחיי מותרות, או במצב הנפשי המוביל אליהם, חטא, או מצב לא בריא. בין השאר, ביהדות נאמר "איזהו העשיר? - השמח בחלקו". ישו קבע כי 'הענווים ירשו את הארץ', בתקופות שונות ראתה הדוקטרינה הנוצרית חטא בהתענגות על החומר (אם כי בפועל חיו רבים מהבישופים חיי מותרות, בעיקר ברומא הקתולית) וגם הבודהיזם וההינדואיזם מקנות חשיבות לאיפוק ולפשטות מרצון. &lt;BR&gt;
עם זאת, ייחוס שורשי ההתנגדות לתרבות הצריכה למסורות אלו מוטל בספק, שכן באותן תקופות הייתה האפשרות לחיי מותרות שמורה לעשירים ולנכבדים בלבד, ולכן לא התקיימה כלל 'תרבות צריכה' המונית מהסוג הקיים כיום. צריכה המונית מעין זו התאפשרה אך ורק בזכות המהפכה התעשייתית במאה ה-18 וה-19, ובמקביל אליה נולדה ההתנגדות לתרבות הצריכה, כפי שהיא מוכרת לנו היום.
במהלך המאה ה-19, חוגים דתיים נוצריים כמו הפוריטנים, אשר דגלו באורח חיים צנוע ופשוט, היו בין מובילי ההתנגדות לצריכה שעיקרה הוא מותרות ולא סיפוק צרכים בסיסיים. בין המתנגדים לצריכת יתר, ניתן למצוא גם את תורסטין וובלן, מהטמה גנדי, ואבי תורת הקומוניזם, קרל מרקס. למעשה, האידאולוגיה הקומוניסטית שיצר מרקס היוותה מבחינה מסוימת ניגוד גמור לתרבות המעודדת צריכת יתר: לפי תורה זו, כל אחד עובד ככל יכולתו, אך מקבל אך ורק לפי צרכיו ותורם את השאר לכלל. בחברה מסוג זה, אפוא, לא יהיו עשירים אשר יחיו חיי מותרות.
אנטי-צרכנות במובנה המודרני התהוותה מהביקורת על צרכנות שהתחילה מספרו של ת'ורשטיין ובלן מ-1899, בו טען שצרכנות החלה למעשה בשחר הציוויליזציה. המונח "צרכנות" קשור גם לכלכלה קיינסיאנית ולהנחה כי הרצונות של הצרכנים צריכים לקבוע את אופייה של החברה.
פוליטיקה וחברה.
פעילים אנטי-תאגידיים רבים רואים בעלייה של תרבות הצריכה והתאגידים בינלאומיים מסכנת את הריבונות של מדינות הלאום. לטענתם תאגידים פולשים לפרטיות, שולטים בפוליטיקה ובממשלות בעצמאות שדלנות ויוצרים צרכים מזויפים בקרב האוכלוסייה. טיעונים לדוגמה אשר מועלים בקרב פעילים שכאלו היא הנוכחות הגבוהה של תוכנות פרסום, ספאם, טלמרקטינג, התערבות של תאגידים במדיניות של ממשלות זרות (קן סארו-ויווה), שיווק שמופנה כלפי ילדים וכן מקרים כמו רפובליקת הבננות בהונדורס.
טענה נוספת שמושמעת בידי פעילים שכאלו היא כי אחריותם הראשית של בעלי-תאגידים היא כלפי בעלי המניות, ולכן תאגידים מועדים לפגוע בזכויות אדם ובסביבה; לפי חוקיהם של תאגידים רבים כל פעולה שמבצעים מנהלי התאגיד שלא נועדה להגדלת רווחי התאגיד יכולה לגרום לפיטורו. כללים שכאלו גורמים לכך שתאגידים בינלאומיים רבים מנסים להגדיל את מספר עובדיהם ולהקטין עלויות. תאגידים שכאלו ינסו למצוא אזורים בעולם בהם יש דגש מועט על זכויות אדם או על הגנת הסביבה ומקומות בהם שכר המינימום נמוך במיוחד (לדוגמה: נייק).