עגנון החל את דרכו הספרותית כנאו-רומאנטיקן, מקורי בסגנון ובתוכן גם יחד. בתוכן עגנון ביקש לגלות פנים חדשות ליהדות ובמיוחד לחסידות. בסגנון עגנון שילב אוצרות מהמדרש, מהספרות התורנית, מסיפורי חסידים ומהמקרא. עגנון ניצל את כל אלה על מנת ליצור סגנון וירטואוזי, שקול ומחושב, שבולטת בו אהבה עזה ליהדות. עם זאת, קיימת ביצירתו של עגנון גם הסתייגות מסוימת ביחסו לגיבוריו ולהווייתם, הסתייגות הניתנת להתפרש בפנים שונות. עגנון הקפיד על מרחק ופרספקטיבה בין הסופר לנושאיו, מה שאפשר לו גישה אמנותית בגיבוש החומר שבידו. כתיבתו של עגנון איננה כתיבה של חסיד נלהב או מאמין דוגמטי, אלא של אמן בעל עין פקוחה, היודע את חוש הסאטירה לא פחות משהוא יודע את סוד אמונתם של גיבוריו. עגנון שם דגש לא רק על העלילה המרכזית אלא גם על הרבדים המוצנעים, הן של מרי והן של סבל, שקשרם לזמן, לתקופה ולגון המקומי הוא יותר בחזקת משל וסמל לתופעות כוללות יותר העומדות לפרקים על סף התפיסה הקוסמית-האוניברסלית.
דוגמה ידועה לכך היא הנובלה "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו" בה מוצגת תמונה של העולם היהודי שאמנם חלף אם כי העמידה של עגנון על הטבע האנושי שמגלמות דמויות שני החכמים (קנאה, כבוד, וכו') אוניברסלית בבסיסה.
במרבית יצירתו של עגנון משתמר יסוד של סיפור עם או אגדה (כדוגמת הסיפור "האדונית והרוכל", הנובלה "בלבב ימים" או אוספי הסיפורים "סמוך ונראה" ו"סיפורי הבעש"ט"). עגנון מקפיד לא לפגוע בשלמות העניין על ידי גילוי נחפז של הלמדנות המסתתרת מאחורי הפרימיטיבי, הן במיצוי המאוויים העממיים (פולקלור) והן במיצוי המאוויים הדתיים. אמנם הוא משלב בסיפורים זרמי מעמקים של מרידה וכפירה אך אלו אינם חורגים מהגבולות המותרים על פי התפיסה העממית בסיפור-עם או באגדת-עם. מנגד עגנון מחדיר בהדרגה, בנשימה אפית ארוכה וסבלנית, את הרובד הרעיוני המוצנע, שהוא לעיתים היפוכה הגמור של נימת ההרצאה כולה. מכאן הבעיות המרובות שמעוררים היסודות הרעיוניים שבסיפוריו, יסודות סמליים, יסודות סאטיריים, יסודות פולקלוריים כפשוטם ויסודות פיוטיים. על כן פירושם הספרותי נקלע בהכרח למבוך של ספיקות, פרשות דרכים נסתרות של ניחוש מוטעה, מרחיק לכת או פשטני מדי. בסיפורי עגנון מתמזג יסוד האמונה עם יסודו הסקפטי המובהק של אמן, המשתמש ברקע, באווירה, בנוסח ובסגנון, כדי להטביע בסיפורים בעיות נרחבות ביותר, ולא תמיד מיוחדות דווקא למסכת החיים של היהדות, שאותה תיאר.
מקורות והשפעות ביצירתו.
יצירתו של עגנון יונקת מהיהדות על כל מרכיביה, בהם התנ"ך, ספרות חז"ל, סיפורי חסידים, מנהגים, האמונה והלשון, וכל אלה באים לידי ביטוי ביצירתו, שהיא ייחודית מבחינת תוכנה ומבחינת שפתה. עגנון הושפע גם מהספרות הגרמנית בפרט, ומהספרות האירופית בכלל (שאותה קרא בתרגום לגרמנית). גם הספרות העברית החדשה השפיעה על יצירתו, ובין גיבוריו ניתן למצוא את בני העלייה השנייה.
גרשם שלום ציין כי "סיפורי עגנון מרובים בהם גלגולי מוטיבים שבאו לידו מדברי ראשונים, פשטו צורה ולבשו צורה ונעשו דבר חדש ואחיד בידיו. סיפורי האגדה הקטנים שלו הם חטיבות ספרותיות מושלמות, ששלמות צורתם משכיחה את גלגוליהם ברוחו של האמן מעניין לעניין". בהתאם לגישה זו עסקו חוקרים רבים בגילוי מקורותיו של עגנון. דוגמה לכך היא הסיפור "בלבב ימים" שאליו התייחסו חוקרים אחדים:
על עמדתו של עגנון בנושא זה העיר חוקר החסידות גדליה נגאל:
נגאל הציג הסבר לגישתו זו של עגנון:
נגאל הציג דרכים אחדות לקליטתם של מקורות חסידיים ביצירתו של עגנון: העתקה (מעשה נדיר), קליטה משבצת, קליטה מתמצתת, קליטה מרומזת ועיבוד ספרותי-אומנותי מרחיב.
לשונו המיוחדת.
לשונו של עגנון ייחודית ומבוססת על מרכיבי לשון שמקורם במסורת היהודית: מקרא, מדרשים, לשון המשנה וחז"ל, אגדות חז"ל וסיפורי חסידים. חלק מן המילים בהן השתמש השתלבו בשפת היום-יום עד לימינו.
מלבד מילים מיוחדות היה לעגנון גם ריתמוס ייחודי, מבנה ייחודי של משפטים וסגנון ייחודי ובולט. אך עם זאת קשה להסביר אותו, ולכן הוא הפך לנושא של מחקרים רבים. סגנונו הייחודי של עגנון מועבר לקורא עם כל משפט ביצירותיו.
דוגמאות:
אריאל הירשפלד העיר על לשונו של עגנון:
הבלשן מנחם צבי קדרי ציין שכדי ללמוד על יחסו של עגנון לשפה העברית אין להתייחס להצהרותיו, אלא למעשיו, כפי שהם מתבטאים ביצירתו. להמחשת קביעה זו הביא שני פרטים:
לחקר לשונו ויצירתו הפיקה אוניברסיטת בר-אילן קונקורדנציה ממוחשבת של יצירותיו.
יחסו לעירו - בוצ'אץ'.
עגנון הרבה לכתוב על עיירת ילדותו, בוצ'אץ'. ביצירותיו המוקדמות שיבש עגנון את שמה של עירו מ"בוטשאטש" ל"שבוש", אולם לאחר השואה חזר לקרוא לה בשמה האמיתי:
ביצירות רבות השתמש עגנון בעיירת ילדותו בוצ'אץ' כמיקום העלילה: "סיפור פשוט", "אורח נטה ללון" ורבות אחרות. על פי רוב העיירה אינה משמשת אך ורק כמיקום אלא כחלק חשוב מן היצירה, אם דרך ביקורת ואם מתוך געגועים. הנובלה "בתוך עירי" עוסקת כולה בעיירה, ולה מוקדש הכרך "עיר ומלואה", שיצא לאור שלוש שנים לאחר פטירתו של עגנון.
באוסף הסיפורים "עיר ומלואה" מנסה עגנון לשחזר את קורות העיר בוצ'אץ' לאחר השואה וחורבן הקהילות באירופה. וכך הוא כותב בהקדמה לספר, שהוא הארוך בספריו:
הסיפורים הכלולים בספר מספרים על העיר מראשיתה, על אנשיה בעיקר היהודים אך גם על האוכלוסייה הכללית, על שקיעתה ועל חורבנה של הקהילה היהודית בידי הנאצים וכוללים קטעים אוטוביוגרפיים רבים. הסיפור החותם כרך זה, "הסימן", הוא קינה על חורבנה של קהילת בוצ'אץ' בשואה.
יחסו לירושלים.
ברבים מספריו מתאר עגנון גם ערים בארץ, בעיקר בתקופת העלייה השנייה, התקופה בה הוא עצמו עלה ארצה. ירושלים, העיר שבה התגורר יותר מ-40 שנה, זוכה למקום נרחב בסיפוריו.
בספרו "תמול שלשום" עגנון מרבה לתאר את היישוב, ובעיקר את ירושלים ויפו. לקראת סוף הספר הוא מתאר את השקיעה בירושלים:
צמחונות.
עגנון היה צמחוני, בין השאר בהשפעת ביקור בבית-מטבחיים בימי נעוריו ובהשפעת הרב אברהם יצחק הכהן קוק. הצמחונות היא מוטיב נפוץ המוזכר בהרבה מיצירותיו. בין השאר, חמדת, גיבור הסיפור "גבעת החול" הוא צמחוני, האורח, גיבור הספר ״אורח נטה ללון״, וכך גם דמותו של המספר ב"עד הנה", ודודו של הירשל ב"סיפור פשוט".
ספריו וסיפוריו.
בסיפורו "עגונות" הפתיחה כתובה כולה על דרך המדרש והאגדה בדבר אהבת הקב"ה לעמו. המשך הסיפור - בעיית האהבה הנכזבת. בעיית הקנאה והעגינות הנפשית, בעיית קנאתה של אישה באישה. גיבורת הסיפור, דינה, מפילה את ארון הקודש, מפני שסברה וקיבלה שארון זה משך אליו את האומן בן-אורי שאותו אהבה. דרך ההרצאה והתיאור נשארת בתחום העממי-אגדי, ואילו מאוויי הגיבורים מפליגים לעולם אנושי מורכב, שגם הטרגדיה היוונית יכלה להעלותם.
"והיה העקוב למישור", יסודו בסיפור-עם מראשו ועד סופו, ועיקרו - סיפורו של אמן המדובב מאורעות חיים וסבל של אנשים. הלשון היא מקראית בחלקה ופרוזה פיוטית בחלקה, אפוס עממי כנתינתו, על כל העיוותים שבו ועל ההגות החסידית-עממית שבו. מנשה-חיים, גיבור הסיפור, יורד לקבצנות ולחטא. התעלותו בייסוריו, בפרישה מביתו, אחרי שנודע לו כי אשתו הייתה לאחר, בחייו בבית-הקברות. מי שהיה חלאת-אדם, נעשה קדוש מעונה – מוטיב מקובל גם ביצירותיהם של נאו-רומנטיקנים לא-יהודיים.
ב"הכנסת כלה" נכנס המספר לפני-ולפנים של מעיין השראתו העיקרי - החסידות הגליצאית. המאחד את הסיפורים השונים הוא ר' יודל החסיד, שנודד ממקום למקום ומקבץ כסף כדי להשיא את בנותיו. בנדודיו מתגלות קהילות יהודיות ואנשים יהודים בגליציה, אמונותיהם ודעותיהם – יסוד סיפורי ידוע גם בספרות הכללית וגם בספרות העברית. בצד היסודות הפולקלוריים העשירים יש בסיפורים אלה ממיטב הסאטירה של עגנון. רבי יודל חסיד, עם כל הגרוטסקי שבו, הוא מהסמלים השלמים ביותר של הרוחניות היהודית ושל האידיאליזם היהודי בתפיסתו של עגנון.
ב"הנידח" תיאר עגנון את שני המחנות, של החסידים ושל ה"מתנגדים". ואילו "הנידח" הוא גרשום, הנאבק בין שני המחנות.
על עלייתם לארץ ישראל של תשעת החסידים הראשונים מבוצ'אץ' מספר עגנון ב"בלבב ימים". במתווה הסיפורי מוטעמת אהבת גיבוריו לארץ, אמונתם האידיאליסטית, מאווייהם לעולם של "ירושלים של מעלה", אגדת-עם מהולה בפלא ובמציאות המגושרים בחלומות-אידיאלים, הגישור האופייני לעגנון.
ב"סיפור פשוט", שהיה לשני מבין ספריו, נטש עגנון את סגנון הכתיבה הפיקרסקי שאפיין את "הכנסת כלה", עבר לכתיבה בסגנון רומן המשפחה האירופי, דוגמת "בית בודנברוק" של תומאס מאן, וטווה סיפור ריאליסטי לחלוטין המתרחש על רקע המציאות החברתית של גליציה היהודית בראשית המאה ה-20, מציאות שעגנון הצעיר הכיר באופן בלתי-אמצעי. הספר מעלה את הקונפליקט של היחיד העומד בין שאיפתו למלא את רצונותיו לבין לחצי החברה בעלת הערכים הבורגניים. הסיפור מתרחש בעיירה שבוש (למעשה, בוצ'אץ') ובסביבותיה, ומופיעות בו דמויות רבות, המייצגות יחד קשת חברתית רחבה. במרכז מוצבות שתי משפחות: משפחת הורוביץ', חנוונים מהעיירה שבוש, ומשפחת צימליך, בעלי אחוזה בכפר מאליקרוביק. שתי המשפחות נקשרות בקשרי נישואין, ופרשת השידוכים והנישואים של ילדי שתי המשפחות האלה - הירשל הורוביץ ומינה צימליך - היא הציר שעליו נשען הרומן, וממנה נבנית עלילתו. כך בדיוק הגדיר עגנון את הרומן כשהעלה לראשונה את שמו במכתב לשוקן במאי 1931: "ספור פשוט תולדות נישואין".