הוא שולח שלושה אנשים לתור את הארץ. אלה פוגשים ילדה שמובילה אותם לבית הוריה, ענקים אוכלי אדם. האב, אנטיפטס, לוכד אחד מהסיירים ואוכלו. שני הנותרים נמלטים, אך עד הגיעם לספינות מתקבצים המוני לייסטריגונים על הצוקים שמעל הנמל, כשהם מיידים סלעי ענק בספינות, לוכדים את אנשי אודיסאוס ואוכלים אותם. ספינתו של אודיסאוס עצמו שעוגנת מחוץ להישג ידם, לא נפגעת ואנשי צוותה ניצלים. אודיסאוס מבתק בסכין את חבל העוגן, ובשיט מהיר מצליחים הוא ואנשיו להימלט מאימת השבט, וממשיכים ליעדם הבא - האי של קירקה.
בספרו של ג'יימס ג'ויס, יוליסס, הערוך במתכונת האודיסיאה, נקרא בשם לייסטריגונים. המוטיב המוביל בפרק הוא אוכל ורעב.
גוסטב באואר
גוסטב אדולף באואר בגרמנית: (Gustav Adolf Bauer; 6 בינואר 1870 - 16 בספטמבר 1944) היה מדינאי גרמני ששימש בתפקיד קנצלר גרמניה מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר בין השנים 1919–1920.
ביוגרפיה.
באואר נולד בדרקהמן שליד קניגסברג בפרוסיה המזרחית, וצבר כוח פוליטי בהנהגת ארגוני עובדי הצווארון הלבן. כפקיד משרדי בקניגסברג (כיום קלינינגרד, רוסיה), הקים באואר בשנת 1895 את איגוד עובדי המשרד, ועמד בראשו עד 1908. הוא הנהיג את מזכירות העובדים המרכזית של איגודי הסחר החופשי בברלין (1903). שימש בין 1908 ל-1918 כיושב ראש הוועדה המרכזית של האיגודים המקצועיים של גרמניה כולה.
בשנת 1912 נבחר לפרלמנט מטעם מחוז ברסלאו והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. באואר התמנה לשר העבודה בממשלתו של מקס פון באדן באוקטובר 1918, והמשיך להחזיק בתפקיד זה גם בממשלתו של פיליפ שיידמן, איש מפלגתו, לאחר הקמת הרפובליקה. במהלך כהונתו נתן באואר זכות בחירה לכל האזרחים מגיל 20 ומעלה בכל סוגי הבחירות, פיתח ביטוח בריאות ממלכתי ומוסדות רווחה מקומיים, סיפק תקנות המגנות מפני פיטורים שרירותיים, קבע יום עבודה בן 8 שעות ועשה רפורמות בחקלאות.
כאשר שיידמן התפטר ביוני 1919 במחאה על הסכם ורסאי, החליף אותו באואר, ושימש בתפקיד עד מרץ 1920, עד התפטרותו שבאה זמן קצר לאחר כישלון הפוטש של קאפ. לאחר מכן שימש כשר בממשלותיהם של הרמן מילר ויוזף וירט. שימש כשר התחבורה וכסגן הנשיא. בשנים 1924 -1925 נחשפו שחיתויות לכאורה במפלגה, ובאואר עזב את הפרלמנט בפברואר 1925. הוא חזר לכהן בפרלמנט שוב בשנים 1926-1928 ואז פרש באופן סופי מהעולם הפוליטי.
נפטר בברלין בשנת 1944.
אלמנה טרייה
"אלמנה טרייה" או "אלמנה רעננה" הוא פסל מאת האמן האמריקאי יליד צרפת מרסל דושאן. העבודה, שנוצרה בשנת 1920 הייתה הראשונה עליה הופיע חתימתה של "רוז סלאווי" - דמות פְּסֵידונית שיצר דושאן.
שמה של העבודה "Fresh Widow" נשמע דומה לביטוי "French window" שמשמעותו היא "חלון צרפתי". העבודה מורכבת ממסגרת של חלון כחולה (או ירוקה בעותקים מסוימים), הניצבת על גבי לוח עץ הצבוע בצבע זהה. שמונה הזגוגיות שבחלון כוסו בעזרת עור שחור. על גבי לוח העץ מופיע הכיתוב: "FRESH WIDOW COPYRIGHT ROSE Selavy 1920" ("אלמנה טרייה כל הזכויות שמורות רוז סלאווי 1920").
החלונות השחורים רומזים על אבל, אולם העובדה כי כיסוי זה עשוי מעור מעלה על הדעת משמעויות אירוטיות. בעוד החלון נתפש בתולדות האמנות כצורת התבוננות נכונה במציאות, דרך אמצעים כגון פרספקטיבה, מציע העבודה של דושאן להתבונן במציאות בעיניים "רעננות".
בשנת 1961 נוצר העתק של העבודה אשר נמצא כיום במוזיאון לאמנות מודרנית בסטוקהולם. בשנת 1964 נוצרה מהדורה בת שמונה העתקים של היצירה. שני העתקים נוספים, שנוצרו ביחד עם מהדורה זו, נותרו ברשות האמן וסוחר האמנות ארטורו שוורץ ושניים נוספים נועדו לתצוגה מוזיאלית.
עמק יהושפט
עֵמֶק יְהוֹשָׁפָט הוא עמק קטן בירושלים בין הר הזיתים לעיר דוד שנוצר כתוצאה ממפגש בין שני יובלים של נחל קדרון. בעמק מבני קבורה מתקופת בית ראשון והוא חלק מהאזור המכונה גם "האגן הקדוש" הכולל את הר הבית והר הזיתים.
שמות העמק.
עמק יהושפט ידוע גם בשמות עמק השווה או עמק המלך. תושביה הערביים-נוצרים של ירושלים קוראים לעמק בשם "וָאדִי סִית מַרְיַם" (בעברית: עמק הגברת מרים) על שם מרים, אם ישוע, שאת מקום העלאתה השמיימה מציינת המסורת הנוצרית האורתודוקסית, על אם הדרך ירושלים-יריחו באזור גת שמנים.
על פי אחת ההשערות שמו הערבי של אחד מהיובלים של נחל קדרון היוצר את עמק יהושפט "ואדי ג'וז" - המתורגם לעברית כ"נחל האגוז" - הוא שיבוש של השם "יהושפט" מתוך קיצור של השם המופיע במפות הצלבניות (בצרפתית) "ואלי אוף ג'וזפאט".
עמק יהושפט במקורות.
שמו של העמק נלקח מנבואת אחרית הימים בספר יואל: , ולאחר מכן: . על תיאור זה כתב יחזקאל קויפמן:
זיהוי העמק.
במסורת היהודית.
עמק יהושפט נתפס במסורת היהודית כחלק מהר הזיתים ולא כמקום בעל חשיבות משל עצמו. במכתב לבנו נחמן כותב הרמב"ן:
קרבתו להר הבית והר המוריה הפכה את מדרונות העמק למבוקשים כמקומות קבורה. רבי עובדיה מברטנורה מתאר באיגרת את העמק ובית הקברות שעל מדרונותיו:
במסורת היהודית קבורה בהר הזיתים נושאת יתרונות מיסטיים והחוקר הבריטי רובינסון מספר בשנת 1838::
במסורת הנוצרית.
במקרא עצמו לא קיימת מקבילה המזכירה את עמק יהושפט שבעזרתה יהיה ניתן לזהות את מקומו הגאוגרפי של עמק יהושפט. הזיהוי הראשון של עמק יהושפט עם נחל קדרון נמצא באונומסטיקון של אוסביוס, "עמק יהושפט נמצא בין ירושלים והר הזיתים"
הנוסע מבורדו, הצליין הנוצרי שעבר בארץ ישראל בשנת 333, היה הראשון שציין את מקום עמק יהושפט בחלקו העילי של נחל קדרון במהלך המאות הראשונות לספירה קיבל עמק יהושפט מקום מיוחד במסורת הנוצרית. מיקומו של מתחם גת שמנים, הממלא תפקיד חשוב בסיפור שעותיו האחרונות של ישו, הוא בעמק יהושפט. לאחר מכן, במסורת המוסלמית זיהו את העמק עם מקום המשפט וקראו את שמו - עמק יהושפט.
על רקע גיבוש זיהויו של העמק והתקדשותו של עמק יהושפט במסורת הנוצרית ועל רקע של סכסוכים בין היהדות והנצרות על דריסת רגל בהר הזיתים ניתן להבין את מאמר חז"ל במדרש שוחר טוב
במסורת המוסלמית.
מסורת מוסלמית עתיקה מזהה את עמק יהושפט עם א-סהירה עם חלקו העליון של נחל קדרון - עמק יהושפט ומצביע על מגמת קבורה של מוסלמים בערוץ הנחל. נוסע מוסלמי פרסי שכתב בשנת 1047: "בצאתך מהחראם הנאצל משתרע לפניך עמק נרחב המכונה א-סהירה, שהוא - כך נאמר - מקום תחיית המתים. ושבו יתאסף כל המין האנושי. לכן לשם באים אנשים מכל העולם ונשארים בירושלים עד שבא עליהם המוות, זאת כדי שכשיגיע היום המיוחל בידי האל יתעלה וישתבך יהיו הם נחים בקבריהם נכונים ומחכים."
המסורת המוסלמית - ייתכן תוך הסתמכות על מסורות יהודיות ונוצריות מוקדמות יותר - מספרת כי ביום תחיית המתים יימתח גשר מעל עמק יהושפט אל הר הבית ועליו יעברו הקמים לתחייה למקום משפטם. על פי המסורת המוסלמית פתחו של גן עדן ופתחו של הגיהנום שניהם נמצאים בירושלים - בצדו הדרומי של עמק יהושפט נמצא שער הגיהנום. הנוסע הפרסי מספר "נשמעים לפי עדויות תושבי המקום זעקות שבר של יושבי הגיהנום. אבל אני עצמי הלכתי לשם להאזין, ולא שמעתי דבר".
אתרים בערוץ הנחל.
בערוץ הנחל ניצבים מספר מבני קבורה עתיקים:
עמק יהושפט בימינו.
על עמק יהושפט בתחילת המאה העשרים מסופר
שלט של עיריית ירושלים קובע כי העמק מכונה "נחל אגוז", תרגום של השם הערבי "ואדי ג'וז", שמקורו בקיצור השם האנגלי "Valley of Josaphat" (עמק יהושפט).
עיצורים מונשפים
הגראי&quot;ל שטיינמן
מוהר (פירושונים)
יוהאן ברוינל
יוהאן ברוינל (בפלמית: Johan Bruyneel, נולד ב-23 באוגוסט 1964) היה המנהל הספורטיבי של קבוצת האופניים רדיושק, ורוכב עבר בלגי.
ברוינל, לשעבר מנהלה הספורטיבי של קבוצת רשות הדואר האמריקאית, פרש ממרוצים ב-1998, מונה לתפקיד המנהל הספורטיבי, ולזכותו נזקפים תשעה ניצחונות בטור דה פראנס עם לאנס ארמסטרונג ואלברטו קונטאדור כרוכביו העיקריים. באוקטובר 2012 פרש מתפקידו כמנהל הספורטיבי של רדיושק-ניסאן-טרק בשל מעורבותו, לכאורה, בפרשת הסמים בה הואשם לאנס ארמסטרונג על ידי הרשות האמריקאית למלחמה בסמים. ב-2012 הורחק מהספורט על ידי הרשות למלחמה בסמים למשך 10 שנים. באוקטובר 2018 קבע בית הדין לבוררות בספורט כי הרחקתו מהספורט היא לצמיתות.
נולד באיזגם שבפלנדריה המערבית. הצלחתו הגדולה ביותר כרוכב היא ניצחונו בשלב 7 של הטור דה פראנס בשנת 1995 אשר הסתיים בארץ הולדתו, בלגיה. ברוינל זכה גם בפרס החולצה הצהובה לאחר שהצליח להצמד למיגל אינדוראין (זוכה המרוץ הכללי בסיום) שיצא לבריחה מפתיעה מהדבוקה באמצע השלב. אינדוראין רכב בבריחה כאילו מדובר במרוץ נגד השעון, בניסיון לצבור פער זמן על יריביו העיקריים. ברוינל, שבקושי עמד בקצב שהכתיב אינדוראין, ניצח אותו בספרינט הסיום. ברוינל אמר כי חש אי נוחות ביחס לאופן שבו ניצח. בעקבות הניצחון בשלב, זכה ברוינל לפגישה עם מלך בלגיה. באותה שנה, סיים ברוינל שלישי בוואלטה אספניה.
בטור דה פראנס של 1996 שגה ברוינל בבחירת נתיב רכיבה והחליק מעבר לסיבוב בעת ירידה בקטע הררי, טיפס משפת הגיא, עלה על אופניו והמשיך לרכוב.
ספרו של ברוינל "We Might As Well Win", ראה אור ביוני 2008 ויצא לאור בעברית בשם "אולי אפילו ננצח", בהוצאת מודן, ב-2011.