הקרדינל רישלייה, שהחזיק במושכות הכוח בצרפת החל משנת 1616, התנגד תחילה למנהג הדו־קרב, ועם מותו של אחיו הבכור במהלך דו־קרב הוא יזם את הצו של 1626 שקבע גזר דין מוות על כל מי שהורג את יריבו בדו־קרב, או מי שיזם דו־קרב פעמיים. קנסות והגליה נקבעו לעבירות הקשורות לדו־קרב. לאחר שהוברר כי הצו לא מצליח לעצור את תרבות הדו־קרב החליט רישלייה לפעול בנחישות והפנה את תשומת לבו לרוזן פרנסואה מונמורנסי דה בוטוויל (François de Montmorency-Bouteville), אדם שדו־קרב היה דרך חיים עבורו ועד לאותו זמן השתתף ב-21 קרבות. דה בוטוויל החליט מתוך יהירות גרידא לערוך את הדו־קרב ה-22 שלו בצהרי היום בגנים של פָּאלֶה-רוֹיָאל, מקום מגוריו של הקרדינל. הוא נאסר לאלתר ביחד עם האציל ששימש כמשנה, נשפט על ידי הפרלמנט ונידון למוות. למרות מאמצי משפחתו רבת ההשפעה הוצא הרוזן להורג ביוני 1627, ומותו הצליח לקרר את להט הדו־קרב למשך זמן מה. השפעה גדולה יותר הייתה לצעד שננקט כנגד שני אצילים שנהרגו בדו־קרב 5 שנים לאחר מכן. גופותיהם נתלו עירומות על גרדום בכיכר העיר. הבושה והעלבון הציבורי הוציאו את העוקץ מהמלחמה על כבוד בדו־קרב למשך זמן רב.
לואי הארבעה עשר, מלך צרפת עלה לכס המלוכה בשנת 1643 ושלט בצרפת 72 שנים. בתשע השנים הראשונות לשלטונו נהרגו בדו־קרבות כ-900 אזרחים צרפתים. הצו המלכותי הראשון נגד עריכת דו־קרב הוצא בשנתו הראשונה כמלך, חתום על ידי אמו ששימשה כעוצרת לבנה. צעד זה לווה בהקמת בית דין גבוה לכבוד ובו ישבו המרשלים של צרפת לחרוץ דין בנושאים של כבוד בין אצילים. בסך הכל הוציא המלך עשרה צווים האוסרים על עריכת דו־קרבות, אך האפקט שלהם היה מוגבל, גם משום שהמלך עצמו העניק למעלה מ-7,000 חנינות במהלך 19 השנים הראשונות - ממוצע של חנינה ביום.
בשנת 1679 הוציא המלך צו יוצא דופן בחומרתו ולפיו המשתתפים בדו־קרב יהיו צפויים לעונש מוות כולל העדים, המשנים והרופאים המלווים. רכוש העבריינים יוחרם על ידי הכתר ושלט אצולה יישבר על ידי התליין - פגיעה אנושה בכבוד האצילים ומשפחתם. לאחר עשרים שנה החל המלך לאכוף את הצו, האצילים והמלך הגיעו להסכמה רשמית על ביטול הדו־קרב וההצהרה הפכה לפומבית עם הוצאת מטבע זיכרון לציון האירוע, אך לא הצליחו לבטל את המנהג לחלוטין.
המהפכה הצרפתית שינתה את הנוף החברתי-פוליטי לחלוטין, תחילה בצרפת ולאחר מכן בכל אירופה. המהפכנים האמינו שהדו־קרב, שהיה חלק מסמלי המשטר הישן והפריבילגיות ושל האריסטוקרטיה, יעלם מעצמו עם היעלמות המשטר המלוכני. תוצאה ראשונה של תפיסת עולם זו הייתה שהצווים המלכותיים בנוגע לדו־קרב בוטלו ומוות במהלך דו־קרב הפך לחלק ממקרים הנכללים בעבירת הרצח במשפט פלילי. כאשר העיתונאי והפוליטיקאי הצרפתי קאמי דמולן נקרא לדו־קרב הוא פשוט סירב באמרו כי יוכיח את ערכו בשדות אחרים ולא ביער בולון. כמו כן הוקמה יחידת שיטור מיוחדת הספאדסיניצידים (Spadassinicide - הורגי "ספדסינים", מאיטלקית: spadaccino, בצרפתית: spadassin סייף או איש-חרב) בת 50 שוטרים שעצם נוכחותם ביטלה את קיום הדו־קרב במקומות ציבוריים.
למרות מגמה זו והעובדה כי כלי נשק חדלו להיות חלק מהמלבושים היום-יומיים, המשיכו אזרחים לערוך דו־קרבות, הדו־קרב הפך ל"דמוקרטי" יותר - בני מעמד הבורגנות החלו להשתתף בלימודי סיוף, שעתה היו פתוחים לקהל הרחב, וקרבות חזרו להתקיים בין היתר בהיעדר חוק האוסר במפורש את עריכתם. חלק מהמשתתפים בדו־קרב, שאימצו את העימות כדרך לפתרון אלים של סכסוך, אך לא את ההקשר של הכבוד, נהגו לעיתים ללבוש שריון שרשראות מתחת לחולצה. פעמים נצבע השריון בצבע העור לשיפור ההסוואה, וכדי למנוע זאת, השתרש המנהג להילחם ללא חולצה או כל בגד עליון אחר. עם הקמת הקיסרות הראשונה בתחילת המאה ה-19 ותקופת שלטונו של נפוליאון חזר הדו־קרב לאופנה. אחד מקציניו הבכירים מישל נה היה אדם חם-מזג ונמהר ומתמכר לדו־קרב, שפעם אף קרא לדו־קרב את כל הגברים באולם תיאטרון בו שהה, למרות ניסיונו של נפוליאון להפסיק את המנהג שפגע בשורות קציני צבאו. באותה מאה, במכתב לארוסתו, כתב ויקטור הוגו לאחר שהשתתף בדו־קרב את הלך הרוחות של גבר בן התקופה:
עם זאת בחיפוש אחר מודל מוסרי-לאומי מול האיום של גרמניה המתאחדת ומתוך אכזבה מהמערכת הדתית, פנו הצרפתים לערכים שמקורם בקוד האבירות בתקווה למצוא בהם השראה. מגמה זו התחזקה לאחר תבוסתם במלחמת צרפת–פרוסיה (1870 – 1871). הרגש הלאומי היה של אובדן הכבוד הלאומי. הסופר ז'ול ז'אנן כתב: "אנחנו עדיין אנשי תרבות מאחר ששימרנו את הדו־קרב", הסופר הבריטי רוברט ניי הגדיר את צרפת כסובלת מ"משבר זהות גברית" על פי תאוריה זו העיסוק בדו־קרב חצה את כל הגבולות החברתיים ויצר מיני-יקום גברי ובו הונצחו האינדיבידואליזם והשוויון. אנטול פראנס, הסופר זוכה פרס נובל, כתב:
אנטול פראנס מסכם את קריירת הסיוף והפוליטיקה שלו: "אני מעולם לא האמנתי שעוול יכול להיות מתוקן על ידי כדור או אבחת חרב, אבל על פי החינוך שקיבלתי תמיד עמדתי על שלי והגבתי במקום בו דו־קרב היה בלתי נמנע, כתוצאה מכך השארתי את חותמי מספר פעמים עם אקדח וחרב וגם אני נושא צלקות ממפגשים אלו".
עידן המלחמות המודרניות, ובעיקר מלחמות העולם של המאה ה-20, הביאו לדעיכה בתרבות הדו־קרב בצרפת בעיקר בזירה הציבורית, קרבות עדיין נערכו בחשאי - הקרבות האחרונים עליהם ידוע נערכו בשנת 1958 בין סרז' ליפר וז'ורז ברתולין, שניהם מנהלי להקות בלט, ובין גסטון דפר, ראש עיריית מרסיי, ורנה ריבייר, חבר המפלגה הגוליסטית, בשנת 1967.
רוסיה.
מסורת הדו־קרב כדרך להגן על כבודו של אדם הגיעה לרוסיה ככל הנראה במהלך המאה ה-17 ואומצה בהתלהבות למרות אבדות כבדות שנגרמו במהלך הקרבות. הצאר הרוסי פיוטר הגדול ניסה לעצור את התופעה בהכריזו כי כל המשתתף בדו־קרב דינו הוצאה להורג בתלייה. חרף זאת הפך דו־קרב למסורת בחוגי הצבא הרוסי, וקרבות נוהלו לפי חוקים לא כתובים אבל נוקשים ומפורטים שפורסמו בכתב רק בשנת 1908. על פי כללים אלו נקבע, למשל, כי הצדדים הלוחמים יהיו בעלי אותה דרגה ונאסר על דו־קרב בין קצינים בעלי דרגות שונות. להגנת כבודם "נאלצו" קצינים בכירים לסמוך על נכונותם של פקודיהם להזמין לדו־קרב את הקצין הפוגע.
בתקופת שלטונה של יקטרינה הגדולה, במהלך המאה ה-18, החל הדו־קרב להכות שורשים של ממש בחברה הרוסית והצארינה ניסתה לשרש מנהג זה, שבו ראתה "נטע זר", על ידי הטלת קנסות וגלות לסיביר על המשתתפים בדו־קרב, אך ללא הצלחה.
במהלך המאה ה-19 התהפכו היוצרות - עריכת דו־קרב הפכה לנחלת הכלל ובעיקר בקרב קצינים בצבא, החוק הצבאי הרוסי החזיר את הליך המשפט על ידי דו־קרב אל ההליכים החוקיים. מהלך הדו־קרב בגרסתו הרוסית קיבל תפנית קיצונית ואלימה. בעוד הדו־קרב בארצות מערב אירופה (לו קראו הרוסים "אופרטה") אפשר למתמודדים להפסיק את העימות כמעט מיד וללא פגיעה ממשית - מתוך ההכרה כי ההשתתפות בקרב כשלעצמה עונה על הצורך של החזרת הכבוד הפגוע, נערך הדו־קרב הרוסי בטווחים קצרים והסתיים בדרך כלל במות אחד המשתתפים. במקביל התפתחו סוגים ייחודיים של דו־קרבות אקדחים אכזריים במיוחד שהבטיחו את מות אחד המשתתפים:
מסורת הדו־קרב חלחלה משורות הצבא והאצולה אל חוגי האליטה האזרחית. סופרים, משוררים ופוליטיקאים קידמו והיללו בכתביהם את עריכת דו־קרב כאמצעי לשמירה על הכבוד והוכחת מידות "גבריות". המשורר הרוסי אלכסנדר פושקין חי במערכת ערכים נוקשה, שדו־קרב היה חלק בלתי נפרד ממנה, הוא השתתף ב-29 דו־קרבות ומת כתוצאה מפציעה אנושה בדו־קרב האחרון. מסורת הדו־קרב ירדה מגדולתה ברוסיה עם ירידת קרנו של המעמד הגבוה החל מסוף המאה ה-19 ועד למהפכה הרוסית חדלו הדו־קרבות מלהיות חלק מהקוד החברתי-ציבורי.
ארצות הברית.
הסגנון האירופי של הדו־קרב ומקומו החברתי הגיעו גם אל המושבות האירופיות ובראשן יבשת אמריקה הצפונית, שבה המנהג מיוחס למסורות שהביאו אתם מהגרים מצרפת ומגרמניה. הדו־קרב הראשון מתועד לשנת 1621 ובשנת 1754 העביר בית המחוקקים של מדינת מסצ'וסטס חוק כנגד עריכת דו־קרבות, לפי חוק זה נשללו זכויות אזרחיות ופוליטיות של המשתתפים בדו־קרב.