בדומה לבית המרחץ הרומי, נבנה חמאם אופייני משלושה חלקים שנבדלו זה מזה בטמפרטורה ובייעוד. החדר החם ביותר עטור פעמים רבות בכיפה, ובה קבועים חלונות זכוכית קטנים שאפשרו חדירת מוגבלת של אור. חלונות אלה עוצבו לעיתים קרובות בצורות גאומטריות שונות, כגון כוכבים. במרכז החדר ניצב משטח שיש מוגבה שעליו שוכבים הרוחצים, ובפינותיו הותקנו ברזי מים. המקום שימש כחדר הזעה ועיסוי. החדר החמים שימש לרחצה במים וסבון והחדר הקר להתרגעות. החמאם חולק לאזור לנשים ולאזור לגברים, שבדרך כלל היה גדול ומהודר יותר. במקומות בהם הדבר לא התאפשר נקבעו שעות שונות לשימוש במקום על ידי גברים ועל ידי נשים.
החמאם המודרני בעולם המערבי כולל בדרך כלל רק את החדר החם. משטח השיש, שאיבד את תפקידו והפך לספסל בלבד, עבר ממרכז החדר והוא מותקן בסמוך לקירותיו, בדומה למקובל בסאונה הפינית.
חמאם (בית מרחץ)
חמאם טורקי
כיכר קלישי
כיכר קלישי (בצרפתית: Place de Clichy או Place Clichy) היא כיכר עירונית הממוקמת בצפון־מערב פריז, בירת צרפת.
הכיכר נמצאת במפגש בין הרובע השמיני, התשיעי, השבעה עשר והשמונה עשר של פריז.
הכיכר היא אחת משלושה אתרים בהם נפגשים ארבעה רבעים (האתרים האחרים הם גשר סן מישל (מפגש הרובע הראשון, הרביעי, החמישי והשישי) וכיכר בלוויל (מפגש הרובע העשירי, ה-11, ה-19 וה-20).
סביב הכיכר מבנים בסגנונות שונות, ובהם חנויות, בתי עסק ובתי קולנוע.
היסטוריה.
במרץ 1814, בשלהי האימפריה הצרפתית הראשונה צעדו 800,000 חיילים (בעיקר חיילים רוסיים) בדרכם לכבוש את פריז. הצבא הזר המתקדם חלף את המחסומים שהוצבו בבלוויל ובפאנטין, כבש את גבעת מונמרטר והתקדם לעבר המשמר הלאומי של צרפת שמנה 70,000 חיילים צרפתיים, הגן על רצועה ארוכה בין קלישי לנוילי. מחשש לכיבוש העיר, בון-אדריאן ז'אנו דה מונסי יצר מחסום באתר כיכר קלישי והגן עליו עם 15,000 מתנדבים - מרביתם סטודנטים של האקול פוליטקניק והאקול וטרינייר (בית הספר הפוליטכני ובית הספר לווטרינריה). על אף חוסר הניסיון של המתנדבים, הצליחו הסטודנטים להגן על אזור קלישי ולעמוד בפני הצבא המתקדם עד לשביתת הנשק שהוכרזה ב-30 במרץ 1814.
לציון האירוע מוצב בלב הכיכר פסל בגובה 6 מטרים, מעשה ידי אמדה דובלמאר המוקדש לה דה מונסי.
הקרב על קאן
רוביניה בת-השיטה
רוביניה בת-שיטה (רוֹבִּינְיָה בַּת-שִׁטָּה, שם מדעי: Robinia pseudoacacia) היא עץ נוי הגדל בארץ לאורך שדרות ובגינות. מקור העץ בצפון-מזרח אמריקה ומשם הוא הובא לצפון אמריקה, אסיה ואירופה. עקב יכולת ההתפשטות שלה, במקומות מסוימים נחשבת רוביניה בת-השיטה אף צמח פולשני.
כל חלקי הצמח מכילים רעלנים מהסוג טוקסאלבומין הרוביניה (toxalbumin robin) המסוכן לאדם ולחיות משק. בנוסף, מכילים חלקי הצמח רעלן מקבוצת הגליקוזידים (Glucoside).
הרעלים הללו נהרסים בנוכחות חום, ולכן יש ארצות בהן נאכלים חלקים מסוימים מהצמח-בעיקר הפרחים, לאחר בישול או טיגון.
יהודה אלקנה
יהודה אלקנה (16 ביוני 1934 - 21 בספטמבר 2012) היה אינטלקטואל ישראלי, פרופסור להיסטוריה של המדע ופעיל חינוך. מייסד התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים, והמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב, וכן כתב העת "Science in Context". מבקר חריף של שיטות החינוך וההוראה בישראל הן בתחום הוראת המדעים והן בתחום הוראת השואה והנחלת זכר השואה בישראל.
ביוגרפיה.
יהודה אלקנה נולד בסובוטיצה בממלכת יוגוסלביה ב-16 ביוני 1934. ב-1944, בהיותו בן עשר, נכלא עם משפחתו במחנה הריכוז אושוויץ, שבו שהה כשנה. בשנת 1948 עלה לישראל.
אלקנה למד פיזיקה, מתמטיקה, ביולוגיה והיסטוריה של המדע. הוא קיבל תואר שני בפיזיקה האוניברסיטה העברית ב-1966. בעבודת הדוקטור שלו שאותה הגיש בהדרכתו של סטיבן טולמין באוניברסיטת ברנדייס, עסק בהופעתו של מושג האנרגיה בפיזיקה. בשנת 1968, התקבל למשרת מרצה באוניברסיטת הרווארד.
בין השנים 1969–1973 היה מרצה ויו"ר המחלקה להיסטוריה ולפילוסופיה של המדע באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל ניהל את מכון ון ליר בירושלים, עד שנת 1993. בשנת 1979 אצר את התערוכה "‫איינשטיין תרל"ט-תשל"ט" שהתקיימה בבית הספרים הלאומי.
בין 1981–1983 עסק עם עמיתו עמוס פונקנשטיין בהקמת המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב, ומ-1983 ועד 1991 היה מנהל המכון.
בין השנים 1981–1991 ערך את כתב העת "Science in Context".
בשנים 1995–1999 כיהן כפרופסור לפילוסופיה של המדע במכון הטכנולוגי של ציריך, בשנים 1999–2009 היה נשיא ורקטור האוניברסיטה המרכז-אירופית בבודפשט.
אלקנה כיהן כחבר באקדמיה הבינלאומית להיסטוריה של המדע, חבר המכון למחקר מתקדם בברלין, חבר בוועדה המדעית של ה-Collegium Helveticum, חבר וסגן יו"ר הוועדה המייעצת של ה-Collegium Budapest וחבר בחבר-הנאמנים של קרן קרנגי לקידום ההוראה (CFAT).
חיים אישיים.
היה נשוי לד"ר יהודית אלקנה, ואב ל-4 ילדים, אחד מהם הוא המוזיקאי עמוס אלקנה.
גישה חינוכית.
אלקנה ביקר את השיטה ה"צרה" בה מלמדים מדעים. לדבריו לא ניתן להבין את המדעים ואת מקומם בסביבה המודרנית המשתנה ללא תמונה רב-תחומית רחבה. הוא ביקש לשנות את ההוראה, ובפרט את הוראת המדעים להוראה בין-תחומית, בראייה רחבה, מתוך כוונה שהתלמידים יבינו את המכלול, דבר שיסייע להם לפנות בעצמם לפעילות מדעית יוצרת. גישתו פנתה בעיקר אל המצטיינים מתוך אמונה שהדבר ייצור שאיפה פנימית בקרב שאר התלמידים להדמות להם.
גישתו החינוכית של אלקנה דוגלת בקידום הפרט, ובייחוד המצטיין. לדבריו, יש להשקיע תקציב עודף במצטיינים ולטפח אותם לשם יצירת אליטה מובילה, אשר תהווה קטר שימשוך אחריו את החברה. הוא התנגד חריפות לגישה החינוכית הנפוצה בישראל, שלפיה יש לצמצם פערים על ידי קידום חלשים והבאתם אל הממוצע, תוך הסתפקות בהישגים ממוצעים טובים, תוך השקעת משאבים רבים בהקלות והתאמות לתלמידים שהיו יכולים לגייס מתוכם משאבים, בהינתן מוטיבציה להצטיינות.
גישתו לזיכרון השואה: בזכות השכחה.
ב-2 במרץ 1988, על רקע פרוץ האינתיפדה הראשונה ומשפט דמיאניוק, כתב אלקנה מאמר בעיתון הארץ תחת הכותרת "בזכות השכחה". במאמר, שעורר פולמוס והתנגדות עזה, טען אלקנה שעל מנהיגי ישראל, מחנכי הנוער שבה וקובעי הטון בתרבותה להימנע משימת דגש על לקחי השואה כתוכן מרכזי לכל פעולה מדינית וחינוכית ועליהם להפנות משאבים ומקום להסתכלות לעתיד, לקידום העם החי. הוא התקומם כנגד הפרשנות שניתנה לשואה בישראל, אשר הניבה תחושות חרדה עמוקות, מנטליות של מצור ותסביך קורבן, שהיו, לדבריו, בסיס לעימות של ישראל עם הפלסטינים. עוד טען, שלא ניתן ללמוד מהשואה לקחים חיוביים כלשהם. ישראל חייבת לשכוח כדי להיות ל"נורמלית".
אחד ההוגים שקידמו את המאמר ולקחו היה משה צוקרמן, שטען שהחברה הישראלית השתמשה בשואה כטקסט וכמכשיר לאשרור נטיותיה המיליטריסטיות; על אף שאלקנה לא אמר זאת במפורש במאמרו, זה הרושם שהותירו דבריו בציבור.
ישראל אלדד הגדיר את המאמר "זוועה מוסרית, חינוכית ופסיכולוגית".
טיונית פולשנית
הטרותיקת החולות
נרבונה
הטרותקת החולות
דוד מלעלוב
אברהם שלום יהודה
אברהם שלום יחזקאל יהודה (באנגלית: Abraham Shalom Yahuda; ז' בתמוז תרל"ז, 18 ביוני 1877 – י"א באב תשי"א, 13 באוגוסט 1951) היה איש אשכולות, חוקר תולדות עם ישראל והתרבות הערבית, פעיל ציוני, סופר ופובליציסט.
קורות חיים.
אברהם שלום יהודה נולד בשנת תרל"ז (1877) בירושלים לאביו רבי בנימין שעלה מעיראק ולאם יוצאת גרמניה. מצד אביו היה צאצאו של יוסף בן-שושן, שהיה שר בארמונו של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה וקרוב משפחתו של הנגיד דוד ששון. היה אחיו הצעיר של הרב יצחק יחזקאל יהודה. דודתם, שׂרח, נישאה ליהושע ילין והייתה אמו של דוד ילין. בצעירותו התחנך על ידי מורים פרטיים, ספרדים ואשכנזים, ולמד לימודי יהדות ועברית מידי מרדכי קובנר, בנימין ריבלין ואחרים. לאחר מכן למד בבית מדרשו של סבו הרב שלמה יחזקאל והשתלם בנושאי ש"ס בישיבות בירושלים. בגיל 15 החל אביו לשכור עבורו מורים לשפה הערבית ושפות אחרות, בהם חיים קלמי.
בשנת 1894 פרסם את מאמרו הראשון בעיתון "המליץ", בנושא תועלת הלשון הערבית והכושית. באותהּ שנה יצא ספרו "קדמוניות הערבים", וב-1895 התפרסם מאמרו הנרחב "נדיבי וגיבורי ערב". באותה שנה יצא לגרמניה ולמד בנירנברג, בפרנקפורט ובדרמשטאדט. בין השנים 1899–1904 למד לימודי מדעי המזרח באוניברסיטת שטרסבורג, ומהן שנה אחת באוניברסיטת היידלברג. בסיום לימודיו הוסמך כדוקטור.
בתקופת לימודיו החל לבוא במגע עם התנועה הציונית וקשר קשרי ידידות עם יוסף קלויזנר ועם שאול טשרניחובסקי. בפרנקפורט ייסד מסגרת לימודי ערב ללימוד עברית. בתקופת שהותו בהיידלברג השתתף כציר בקונגרס הציוני הראשון (1897). בפעילותו הציונית ביקש את נשיא ההסתדרות הציונית תאודור הרצל לפעול לקידום הבנה עם הערבים היושבים בארץ ישראל. לאחר הצהרת בלפור תמך בפומבי בקריאתו של מקס נורדאו לפעולה מדינית שתבטיח מימוש ההבטחה.