יאנג התחיל בתור רפובליקני בדרך כלל א-פוליטי, אך בהדרגה התעניין ברעיונות השמאל, ובשנת 1906 בערך ראה עצמו כסוציאליסט. הוא החל להתרועע עם שמאלנים פוליטיים כמו ג'ון סלואן ופייט ולאג, עם שניהם הוא עבד בירחון הסוציאליסטי הרדיקלי "ההמונים". הוא התגבש היטב בסביבה הרדיקלית של גריניץ' וילג' לאחר שעבר לשם בשנת 1910. הוא הפך פעיל מבחינה פוליטית, ובשנת 1910, האפליה הגזענית והמינית והעוולות של המערכת הקפיטליסטית הפכו לנושאים נפוצים בעבודתו. הוא הסביר את התחושות הללו באוטוביוגרפיה שלו, ארט יאנג: חייו וזמנו (1939)
בניסיון לרסן את האפליה יאנג הציג מועמדותו לאספה של מדינת ניו יורק מטעם המפלגה הסוציאליסטית של ניו יורק בשנת 1913, אך לא נבחר.
פן אחד של הממסד שאליו קרא תיגר יאנג בקריקטורות שלו ובציוריו הייתה סוכנות הידיעות אי. פי. (אסוסיישן פרס) התקפותיו הפכו גלויות ומאיימות לאחר שהצטרף לצוות המגזין "ההמונים" כעורך שותף ותורם, בו היה בין השנים 1911 ל־1917. הוא היה אחד מחברי המערכת המקוריים הבודדים שנשארו עם המגזין במשך כל תקופת ההופעה שלו עד שהוא נסגר בדצמבר 1917. ביולי 1913 פורסם את הציור של יאנג "מרעיל המקורות", שמתאר את נשיא סוכנות הידיעות AP, פרנק ב' נויס, שמרעיל את הידיעות שהם מפיצים עם שקרים, עובדות בדויות, לשון הרע ודעות קדומות.
הציור היה תגובה להיעדר סיקור חדשות ארצי על שביתת פיינט קריק בשנת 1912 במחוז קנאווה, מערב וירג'יניה, שנמשכה יותר משנה והתאפיינה בעימותים קטלניים בין כורים ומיליציות שנשכרו על ידי חברות הפחם. החברות שכנעו את הממשלה הפדרלית להכריז על משטר צבאי במסגרת בית דין צבאי, מעשה חמור על פי עורכי "ההמונים".
מעט מאירועים אלה נשמעו מחוץ למערב וירג'יניה, והדבר הטריד את צוות המגזין. הציור של יאנג "מרעיל המקורות", ומאמר המערכת של מקס איסטמן, שפורסם באותה גיליון, טענו כי סוכנות הידיעות AP הסתירה את העובדות בכוונה כדי לסייע לחברות הפחם. ה- AP הגיבה בשתי תביעות דיבה נגד איסטמן ויאנג בנובמבר 1913 ובינואר 1914. כאשר עורך דינם של יאנג ואיסטמן זימן את הפרוטוקולים ממשרד AP בפיטסבורג, התביעות בוטלו, אולי משום ש- AP חששה שהראיות והעדויות יהיו מזיקות אם יפורסמו.
בהמשך יאנג נתבע על ידי הממשלה בגין קריקטורות נגד השתתפות אמריקה במלחמה העולמית הראשונה. בעוד שהתביעה הראשונה בוטלה במשפט השני חבר המושבעים לא יכול היה לקבוע עמדת לגבי אשמתו של יאנג, והוא זוכה.
"ליברטור".
בשנת 1918 עזר יאנג להקים מגזין דומה ל"המונים" שנקרא "ליברטור", (המשחרר). הוא שימש גם כמאייר וגם כתב בוושינגטון ב"מטרופוליטן מגזין" (1912–17) עד שפוטר בשל ביטויו הנחרצים נגד המלחמה.
בשנת 1919 עזב יאנג את הליברטור כדי להקים כתב עת משלו, "גוד מורנינג" שהתמזג מאוחר יותר עם מגזין ארצי אחר בשנת 1922.
יאנג תרם איורים למגזינים רבים. הוא גם כתב כמה ספרים, כולל שתי אוטוביוגרפיות, בדרכי (1928) וארט יאנג: חייו וזמניו (1939).
מוות.
יאנג נפטר ב־29 בדצמבר 1943 במלון אירווינג בניו יורק, בגיל 77.
יחסי זמביה–סין
יחסי זמביה–סין הם יחסים החוץ בין הרפובליקה העממית של סין לזמביה.
יחסים כלכליים.
בשנת 1998 תאגיד המתכות לא ברזליות הסיני (CNMC) קנה 85% ממניות השליטה במכרה הנחושת צ'אמבישי בזמביה תמורת 20 מיליון דולר והשקיע 130 מיליון דולר נוספים בשיקום המכרה. פחות מעשר שנים מאוחר יותר עד סוף 2005 השקיעו בזמביה כ-160 חברות סיניות.
הסחר בין סין לזמביה גדל בשנת 2010 ל-2.2 מיליארד דולר. ההשקעות הסיניות בזמביה נעות בין אינטרסים של כרייה בחגורת הנחושת של זמביה ועד השקעות בחקלאות, ייצור ותיירות. נכון לפברואר 2011, סך הכל 25 חוות בזמביה מנוהלות על ידי גופים סיניים.
מימון פיתוח סיני לזמביה.
משנת 2000 ועד 2011, התקיימו כ-64 פרויקטים פיננסיים רשמיים של מימון פיתוח בסין שזוהו בזמביה באמצעות דיווחי מדיה שונים. פרויקטים אלה נעים בין הלוואה למימון פרויקט הכוח התחתון של קפו ג'ורג', להלוואה להרחבת תחנת הכוח של בנק קריבה צפון ליד סיאווונגה, או הקלה בחובות בסך 211 מיליון דולר בשנת 2006.
זכויות אדם.
ביוני 2020 הייתה זמביה אחת מ-53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם.
מחלוקות.
51 עובדים במפעל לחומרי נפץ בבעלות סינית נהרגו בפיצוץ באפריל 2005. בשנה שלאחר מכן פרצה מהומה במכרה צ'מבישי. למחרת נורה ונפצע עובד זמבי שהוביל לסערה במתחם המגורים הסיני וחמישה עובדים נוספים נורו ונפצעו על ידי מנהל סיני. הפיצוץ במפעל הנפץ והאירועים במכרה צ'מבישי הפכו לאחד הנושאים הגדולים ביותר בבחירות לנשיאות זמביה בשנת 2006. כאשר המועמד לאופוזיציה, מייקל סאטה, נקט בעמדה אנטי-סינית, וקבע כי אם הוא ינצח בבחירות, הוא יתנער מההכרה של זמביה בסין ויכיר ברפובליקה הסינית בטאיוואן. סאטה הפסיד בבחירות לנשיא המכהן לוי מוואנוואסה.
בפברואר 2007 ביקשה ממשלת סין להקל על התחושה נגד צ'מביצ'י בצ'אמבישי על ידי הבטחה להשקיע 800 מיליון דולר ליצירת אזור כלכלי סין-זמביה ולעזור למדינה להפוך למדינה מתועשת.
מכרה פחם קולום.
בפברואר 2010 נהרג מפקח סיני, ג'ונג טינגהוי, במכרה הפחם קולום. באוקטובר אותה שנה פתחו שני מנהלים סיניים באש לעובדי המכרה האפריקאים במהלך מהומה במכרה ופצעו 11. בתחילת אוגוסט 2012 נהרג מנהל המכרות הסיני, וו שנגזאי, בעקבות סכסוך בשכר.
יונדאי קונה N
יונדאי קונה N ׁ(באנגלית: Hyundai Kona N) היא מכונית ספורט במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי יונדאי N משנת 2021. היא הוצגה באפריל 2021.
היא מהווה כגרסת הספורט ליונדאי קונה.
מפרט טכני.
היא כוללת מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר טורבו המספק כ-280 כ"ס ומומנט מרבי של 40 קג"מ בין 1,950 ל-4,600 סל"ד. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שמונה הילוכים. התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 5.5 שניות והמהירות המרבית עומדת על 240 קמ"ש.
בן-ציון כ&quot;ץ (רב)
הרב בן-ציון כ"ץ (19 באוגוסט 1887 – 1934) היה אב בית דין בצ'רנוביץ וראש הקהילה האורתודקסית בה בשנים 1934-1922.
ביוגרפיה.
הרב כ"ץ נולד ב-19 באוגוסט 1887 בסירט שבמחוז בוקובינה. בצעירותו למד תורה אצל אריה לייבוש הורוביץ, הרב הראשי של סטאניסלב, ולאחר מכן המשיך את לימודיו אצל הרב יצחק יהודה שמלקיש בלבוב. ב-1907 הוסמך לרבנות על ידי הרבנים הורוביץ ובנימין אריה וייס, אב"ד של קהילת יהודי צ'רנוביץ. בשנים 1914-1911 כיהן כרבה הראשי של קהילת בראשוב. ב-1913 חיבר פירוש לסדר קדשים בשם "גאון צבי", שנדפס בדרוהוביץ'. ב-1922, עשר שנים לאחר מותו של הרב וייס, מונה כ"ץ להחליפו כאב"ד וראש הקהילה האורתודוקסית בצ'רנוביץ, תפקיד שאותו מילא עד מותו ב-1934. החליף אותו בתפקיד הרב משולם ראטה.
המעורר (סדרת טלוויזיה)
המעורר (בפורטוגזית: O Doutrinador: A Série; מילולית: המעורר: הסדרה) היא סדרת טלוויזיה ברזילאית מסוגת מותחן פעולה, המבוססת על סדרת הקומיקס שיצר לוצ'יאנו קוניה. פרק הבכורה של הסדרה שודר ב-1 בספטמבר 2019 ברשת Space והשלימה את אירועי הסרט באותו השם שהופץ בנובמבר 2018.
המעורר (סרט)
המעורר (בפורטוגזית: O Doutrinador) הוא סרט מתח פשע ברזילאי משנת 2018, בבימויו של גוסטבו בונפה, המבוסס על סדרת הקומיקס באותו שם שיצר לוצ'יאנו קוניה. הסרט נכתב על ידי גבריאל וויינר, לוצ'יאנו קוניה, ל.ג. באיאאו, רודריגו לאגס וגילרמה סימאן ובו מככבים קיקו פיסולאטו בתפקיד הראשי, לצד סמואל דה אסיס, טיינה מדינה, ניקולה טרוויג'אנו, אדוארדו מוסקוביס, טוקה אנדרדה, נטליה לאג', הלנה רנאלדי, אוקיר דה סוזה ומריליה גבריאלה.
עלילה.
מיגל (קיקו פיסולטו) הוא סוכן פדרלי של סוכנות ממשלתית בשם "DAE" ("המחלקה החמושה המיוחדת"), בעל הכשרה גבוהה ומומחה בכלי נשק. לאחר שחווה טראומה, הוא יוצא למסע נקמה אישי, ועוטה את זהותו של דמות עוטה מסכה הידועה בכינוי "המעורר", שמחליט לעשות צדק במו ידיו ולהשמיד פוליטיקאים ואנשי עסקים של חברות בנייה מושחתות.
כעת, מטרתו הגדולה ביותר היא להילחם בחבורת פוליטיקאים ושודדים שהובילה את הפוליטיקה בברזיל והחלה לשלוט במדינה תוך מחשבה רק על האינטרסים שלהם.
הפקה.
התפתחות.
באותה שנה עם פרסום הכרך הראשון של חוברת הקומיקס O Doutrinador, אושרה על שותפות עם Paris Filmes ו-Downtown Filmes כדי להפיק סרט לייב אקשן המבוסס על ספר הקומיקס. באוגוסט 2013 פורסם הטיזר הרשמי הראשון ביוטיוב כצעד שיווקי. מאוחר יותר קוניה וגבריאל וויינר החלו לעבוד על התסריט של הסרט.
פיתוח הסרט החל באמצע שנת 2017. ב-15 באפריל, Downtown Filmes הודיעה רשמית על שחרורו של הסרט במהלך CCXP Tour Nordeste אירוע שנערך באולינדה, פרנמבוקו.
הפצה.
הסרט שוחרר בברזיל ב-1 בנובמבר 2018. הסרט נבחר להקרנה בשבוע סרטי הפעולה של ג'קי צ'אן 2019.
בן-ציון כ&quot;ץ (פירושונים)
המעורר (קומיקס)
המעורר (בפורטוגזית: O Doutrinador) היא סדרת קומיקס ברזילאית, שנוצרה על ידי לוצ'יאנו קוניה. הדמות הראשית, "דוטרינדור", מפורטוגזית "המעורר", היא דמות שלוקחת את החוק לידיה במטרה להרוג פוליטיקאים מושחתים שפוגעים בחברה הברזילאית.
פרסום.
את הקומיקס הגה לראשונה לוצ'יאנו קוניה בשנת 2008, אך רק בשנת 2013 החל הפרויקט להתפתח ולהתפרסם ברשתות החברתיות. הפרסום העצמאי הראשון שנמכר בשנת 2014 וזמן קצר לאחר מכן חבר לוצ'יאנו למוזיקאי והפעיל מרסלו יוקה כדי לכתוב סיפור חדש בשם Dark Web.
עלילה.