אנוסיס (ביוונית: Ένωσις; בתרגום לעברית: איחוד או התאחדות (union)) הוא מושג המתאר שילוב ואיחוד אזורים וקהילות יווניות שונות מחוץ ליוון, עם יוון. הרעיון קשור לרעיון יוון הגדולה, חזון אירדנטי לאומי יווני להחזיר את האימפריה הביזנטית לגדולתה, ולכונן מדינה בשליטת יוון שתכלול את כל האוכלוסייה היוונית הנוצרית.
דוגמה מפורסמת לניסיון לאנוסיס היא התנועה בתוך הקפריסאים היוונים לאיחוד של קפריסין עם יוון, שגרם למצב החירום בקפריסין. באנוסיס בקפריסין תמכו רוב הקפריסאים היוונים באי, אך הקפריסאים הטורקים התנגדו לכך. לבסוף, בשנת 1960, קפריסין קיבלה עצמאות, אך רעיון האנוסיס לא בוצע.
בשנת 1974, נעשתה הפיכה שביצעו אנשי צבא בתמיכה יוונית אשר רצו לספח את האי ליוון, אך בעקבות זו פלשה טורקיה לאי והשתלטה על צפונו, בטענה שטורקיה היא אחת משלוש הערֵבות הבינלאומיות לעצמאות קפריסין.
היסטוריה.
בשנת 1815, האיים היוניים הושמו תחת הגנת הבריטים כתוצאה מחוזה פריז. אך לאחר שהוקמה יוון, בשנת 1830, תושבי האיים החלו להתרעם על שלטון הזרים הקולוניאלי וללחוץ לאיחוד. בריטניה העבירה את האיים ליוון בשנת 1864.
גבולותיה של ממלכת יוון הוקמו במקור בוועידת לונדון בשנת 1832 לאחר מלחמת העצמאות היוונית. דוכס ולינגטון רצה שהמדינה החדשה תוגבל לפלופונסוס, מכיוון שבריטניה רצתה לשמר כמה שיותר את שלמותה הטריטוריאלית של האימפריה העות'מאנית. המדינה היוונית הראשונית כללה מעט יותר מפלופונסוס, אטיקה והאיים הקיקלאדיים. אוכלוסייתה הסתכמה בפחות ממיליון, כאשר פי שלושה יוונים אתניים התגוררו מחוץ לה, בעיקר בשטח העות'מאני. כמה מהם שאפו להשתלב בממלכה, ותנועות ביניהן שקראו לאיחוד עם יוון, השיגו לעיתים קרובות תמיכה עממית. עם נפילת האימפריה העות'מאנית, התרחבה יוון וקיבלה עוד מספר שטחים טריטוריאליים.
תסליה נותרה בשליטה טורקית לאחר הקמת ממלכת יוון. אף על פי שחלקים מהשטח השתתפו בהתקוממויות הראשוניות במלחמת העצמאות היוונית בשנת 1821, המרד דוכא במהירות. במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה בין 1877 ל-1878, נותרה יוון נייטרלית כתוצאה מהבטחות המעצמות הגדולות כי טענותיה הטריטוריאליות על האימפריה העות'מאנית ייחשבו לאחר המלחמה.
בשנת 1881, חתמו יוון והאימפריה העות'מאנית על אמנת קונסטנטינופול, שיצרה גבול יווני-טורקי חדש ששילב את מרבית תסליה ביוון.
בין השנים 1866–1869, התרחש מרד, בו מרדו תושבי האי כרתים בשלטון העות'מאני. במהלך המרד, הם השתמשו במוטו "כרתים, אנוסיס, חופש או מוות". מדינת כרתים הוקמה לאחר התערבות המעצמות הגדולות, ואיחוד כרתים עם יוון התרחש דה פקטו בשנת 1908 ודה יורה בשנת 1913 על ידי אמנת בוקרשט.
בתקופה המודרנית, מלבד קפריסין, הקריאה לאיחוד נשמעת לרוב בקרב חלק מהקהילה היוונית המתגוררת בדרום אלבניה.
מקדוניה.
התקוממות יוונית לא מוצלחת במקדוניה נגד השלטון העות'מאני התרחשה במהלך מלחמת העצמאות היוונית. בשנת 1854, היה מרד כושל שמטרתו הייתה לאחד את מקדוניה עם יוון. אמנת סן סטפאנו, שנחתמה בשנת 1878, לאחר מלחמת רוסיה-טורקיה, העניקה כמעט את כל מקדוניה לבולגריה. הענקת מקדוניה לבולגריה הביאה למרד היווני של מקדוניה ב-1878, ולבסוף בוטלה ההענקה והשטח נשאר אצל האימפריה העות'מאנית.
לאחר מכן, התקיים מאבק ממושך בין היוונים והבולגרים במקדוניה שלא הגיע לסיומו, עד להפיכת הטורקים הצעירים , שהתקיימה ביולי 1908. היריבות הבולגרית והיוונית על מקדוניה הפכה לחלק ממלחמות הבלקן. בשנת 1913, יוון קיבלה חלקים גדולים מאזור מקדוניה, כולל סלוניקי.
אמנת לונדון (1913) העניקה את דרום אפירוס ליוון.
תראקיה המערבית.
בשנת 1821 מרדו כמה חלקים בתראקיה המערבית נגד השלטון העות'מאני והשתתפו במלחמת העצמאות היוונית. במהלך מלחמות הבלקן, תראקיה המערבית נכבשה על ידי כוחות בולגרים, ובשנת 1913 זכתה בולגריה בתראקיה המערבית, על פי תנאי חוזה בוקרשט. לאחר מלחמת העולם הראשונה, תראקיה המערבית הוצאה מבולגריה על פי תנאי חוזה נוילי מ-1919, ונשלטה זמנית על ידי מדינות ההסכמה, לפני שהיא ניתנה ליוון בוועידת סן רמו, בשנת 1920.
סמירנה.
בסוף מלחמת העולם הראשונה, תשומת הלב של מדינות ההסכמה התמקדה בחלוקת שטח האימפריה העות'מאנית. כחלק מברית לונדון, לפיה איטליה תעזוב את הברית המשולשת (עם גרמניה ואוסטריה-הונגריה) ותצטרף ל, צפויה איטליה לקבל חלק מאזור אנטוליה, כולל אנטליה וסמירנה. אך מאוחר יותר, בשנת 1915, הבטיח שר החוץ הבריטי אדוארד גריי, בדיון פרטי עם אלפתריוס וניזלוס, ראש ממשלת יוון, לתת ליוון חלקים נרחבים מהחוף האנטולי, כולל סמירנה. ניזלוס התפטר מתפקידו זמן קצר לאחר שיחה זו, אך כאשר חזר רשמית לשלטון ביוני 1917, יוון נכנסה למלחמה נגד האימפריה העות'מאנית, יחד עם מעצמות ההסכמה הלבבית.
ב-30 באוקטובר 1918, נחתמה שביתת הנשק של מודרוס בין מעצמות ההסכמה הלבבית לבין האימפריה העות'מאנית. בריטניה, יוון, איטליה, צרפת וארצות הברית החלו לדון במה שקובעות הוראות האמנה בנוגע לחלוקה. בשנת 1919, החלו להיעשות דיונים ומשא ומתן בין המדינות לגבי סמירנה. הצרפתים, שהיו להם השקעות גדולות באזור, נקטו עמדה לשלמות טריטוריאלית של מדינה טורקית שתכלול את אזור סמירנה. הבריטים עמדו במאבק סביב הנושא עם משרד המלחמה ומשרד הודו שקידמו את רעיון השלמות הטריטוריאלית ועם ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג' ומשרד החוץ, בראשות לורד קורזון, שהתנגדו להצעה זו ורצו כי סמירנה תהיה בממשל נפרד.
ממשלת יוון, החותרת אחר תמיכתו של וניזלוס באנוסיס ונתמכה על ידי לויד ג'ורג', החלה במאמץ תעמולתי גדול לקידום שלהם. יתר על כן, התביעה היוונית על אזור סמירנה (שנראה שיש בה רוב יווני ברור, אם כי האחוזים המדויקים השתנו בהתאם למקור) נתמכו בארבע עשרה הנקודות של וודרו וילסון, שהדגישו את הזכות להתפתחות אוטונומית למיעוטים באנטוליה.
במשא ומתן, למרות התנגדויות צרפתיות ואיטלקיות, באמצע פברואר 1919 העביר לויד ג'ורג' את הדיון לאופן שבו הממשל היווני ישלוט בסמירנה ולא האם הממשל היווני ישלוט בסמירנה. כדי לקדם מטרה זו, הוא הביא מערך מומחים, כדי לדון כיצד יפעל אזור סמירנה ומה תהיה השפעתו על האוכלוסייה. בעקבות דיון זה, בסוף פברואר 1919, מינה וניזילוס את אריסטיידיס סטרגיאדיס, בעל ברית פוליטי צמוד, לנציב העליון של סמירנה.
באפריל 1919, נחתו האיטלקים באנטליה, השתלטו עליה והחלו להראות סימנים של העברת כוחות לעבר סמירנה. במהלך המשא ומתן, בערך באותה תקופה, המשלחת האיטלקית יצאה לדרך כשהתברר כי רייקה לא תינתן להם. גם כדי להגן על הנוצרים המקומיים וגם להגביל את הפעולה האיטלקית הגוברת באנטוליה, ראש ממשלת צרפת, ז'ורז' קלמנסו, ונשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, תמכו בכיבוש צבאי יווני בסמירנה. סמירנה אמנם נכבשה על ידי כוחות יוונים, שהוסמכו על ידי בעלות הברית, אך בעלות הברית לא הסכימו שיוון תשתלט באופן סופי על השטח עד שמשא ומתן נוסף יסדר נושא זה. המשלחת האיטלקית נעתרה לתוצאה זו והכיבוש היווני אושר.
כוחות יוונים פינו את סמירנה ב-9 בספטמבר 1922 וכוח בריטי קטן נכנס לעיר כדי למנוע ביזה ואלימות. למחרת נכנס לעיר מוסטפא כמאל והתקבל על ידי קהל טורקים נלהב. מעשי זוועה מצד כוחות טורקיים ואי סדרים נגד האוכלוסייה היוונית והארמנית התרחשו מיד לאחר ההשתלטות. את הבישוף בעיר הרגו בלינץ'.
פינוי סמירנה בידי חיילים יוונים סיים את מרבית הלחימה הגדולה במלחמת יוון-טורקיה, שהסתיימה רשמית בשביתת-נשק ובאמנה סופית ב-24 ביולי 1923, עם הסכם לוזאן.
השרפה הגדולה של סמירנה.
ב-13 בספטמבר 1922 פרצה שרפה שהרסה את הרובע היווני והארמני של סמירנה, ואילו הרובע הטורקי והיהודי נותרו ללא פגע. כל קבוצה אתנית האשימה את שאר הקבוצות בעיר בשרפה והאשמה ברורה עדיין לא נמצאה. השרפה פסקה ב-22 בספטמבר.
מרבית המקורות והחוקרים מייחסים זאת לחיילים טורקים המבעירים בתים ועסקים יוונים וארמנים, בעוד מקורות פרו-טורקיים גורסים כי היוונים והארמנים פתחו באש כדי לפגוע במוניטין הטורקים.
בין 80,000 ל-400,000 יוונים וארמנים ברחו לחוף, שם התגוררו במצבים קשים כשבועיים.
אומדן המתים היוונים והארמנים כתוצאה מהשרפה, נע בין 2,000 ל-125,000.
האיים הדודקאנסיים.
מרבית האיים הדודקאנסיים היו אמורים להפוך לחלק מהמדינה היוונית החדשה, כפי שנחתם בפרוטוקול לונדון משנת 1828, אך בשנת 1830, הוחלט כי האיים יישארו מחוץ לשטח יוון. הם נכבשו על ידי איטליה בשנת 1912 ונשלטו על ידה עד מלחמת העולם השנייה, אז הפכו לפרוטקטורט צבאי בריטי. האיים אוחדו רשמית עם יוון על ידי חוזה השלום עם איטליה מ-1947, למרות התנגדויות מטורקיה, שרצתה גם בהן.
צפון אפירוס.
ההיסטוריה של צפון אפירוס בתקופה 1913–1921 התאפיינה ברצונו של האלמנט היווני המקומי להתאחד עם ממלכת יוון, כמו גם הרצון הגאול של הפוליטיקה היוונית לספח אזור זה, שהוענק בסופו של דבר לאלבנים. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, צפון אפירוס, שאירח מיעוט משמעותי של דוברים אורתודוקסים שדיברו יוונית או אלבנית, היה, במקביל לדרום אפירוס, בשליטת הצבא היווני, שהדף את הכוחות העות'מאניים. יוון רצתה לספח לעצמה את השטחים הללו. עם זאת, איטליה ואוסטריה-הונגריה התנגדו לכך. בשנת 1913, נחתם פרוטוקול פירנצה, שהעניקה את צפון אפירוס לנסיכות החדשה של אלבניה, שרוב תושביה היו מוסלמים. לפיכך, צבא יוון נסוג מהאזור, אך הנוצרים באפירוס, שהכחישו את המצב הבינלאומי, החליטו, בתמיכתה החשאית של יוון, ליצור משטר אוטונומי, שבסיסו הוא העיר ג'ירוקסטרה.