בעקבות התהפוכות שחלו בעולם היהודי החל מסוף המאה ה-19, ובהן ההגירה מאירופה לאמריקה, תחיית הלשון העברית, השואה, הקמת מדינת ישראל וההגירה אליה מאירופה ומארצות האסלאם, הצטמצם מאוד מספרם של הדוברים בשפות היהודיות, וחלק מהן אף נכחדו או עומדות בפני הכחדה. עם זאת, בשנת 1996 נחקקו חוק הרשות הלאומית לתרבות היידיש, וחוק הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו: כשמטרתם הקמת גופים והקצאת תקציבים לצורך שימור שפות אלו, בעוד אי-הכללת יתר השפות היהודיות לצורכי שימור. בנוסף ניתן להצביע על שלבים ראשונים בהתפתחות שפות יהודיות חדשות, בעיקר אנגלית-יהודית בצפון אמריקה.
מהות ומאפיינים.
ברוב הקהילות היהודיות ברחבי העולם דיברו בשתי שפות, כשהתרבות היהודית הייתה דו-לשונית ואף רב-לשונית: השתמשו בעברית לצורך תפילה ולימוד, דיברו בשפת המקום לצרכים יומיומיים כמו מסחר והתנהלות מול הקהילות הלא יהודיות - לעיתים גם בינם לבין עצמם. מטבע הדברים נוצר עירוב של מרכיבים עבריים בתוך השפה המקומית בפי היהודים, ובסופו של דבר נוצר ניב חדש של השפה המקומית שהתקיים רק בפיהם של היהודים, ולא היה בשימוש אצל הגויים. ניב חדש כזה כונה "שפה יהודית", ושומש לצורכי היומיום הפנים קהילתיים.
מקובל לחלק את השפות היהודיות לשתי רמות שונות מבחינת המרחק מהשפה המקורית: שפות מיוהדות הן שפות יהודיות הדומות במידה רבה לשפה המקורית, במידה כזו שהגויים המקומיים מסוגלים להבין את היהודים הדוברים בה; לקבוצה זו משתייכת למשל הערבית היהודית. לעומת זאת שפות יהודיות הן שפות ששימרו את מרכיבי השפה העברית והארמית תוך שילוב של שפת המקום, לדוגמה: הפרסית היהודית. זאת בנוסף לשפות שהתרחקו מאוד מן הניב המקורי, שבמקרה זה הוא בדרך כלל ניב עתיק של השפה המקומית. לקבוצה זו משתייכות למשל היידיש (שמקורה בגרמנית עתיקה, אם כי חלו בה שינויים רבים) והלאדינו (שמקורה בקסטליאנית עתיקה).
המאפיין העיקרי של השפות היהודיות הוא כאמור המרכיב העברי שיש בהן. הוא יכול להימצא בשפה ברמה של שיבוץ, כלומר שימוש במרכיב בצורתו המקורית (למשל, המילה "רעבע" ביידיש, שהיא הגייה אשכנזית של "רבי"), או ברמה של שיקוע, שבה משתלב המרכיב העברי במערכת הדקדוקית של השפה הקולטת (למשל "רעבצין", רבנית - הרכבה של מורפמה יידית על המילה העברית). המרכיב העברי בא בדרך כלל מחיי הדת או מעגל החיים והשנה, והוא בא ביחידות של מילים בודדות או צירופים קצרים, ולא במשפטים ארוכים יותר.
מאפיינים נוספים של שפות יהודיות הם:
מחקר השפות היהודיות, שהתגבר מאוד בשנים האחרונות, מרוכז בשני מוקדי עניין:
קורט וונגוט
קורט וונגוט הבן (באנגלית: Kurt Vonnegut Jr.; 11 בנובמבר 1922 - 11 באפריל 2007) היה סופר אמריקאי שיצירותיו, ובהן "בית מטבחיים חמש", "עריסת חתול" ו"יברך אותך אלוהים, אדון רוזווטר", משלבות סאטירה, קומדיה שחורה ומדע בדיוני.
וונגוט, שהחוויות המשפיעות בחייו היו שירותו בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, נפילתו בשבי, וחוויית הפצצת דרזדן בידי בעלות הברית, הצליח לשלב בכתיבתו ראייה הומניסטית עמוקה, וביקורת חברתית המוגשת בסגנונו הייחודי. כתיבתו עוסקת במגוון נושאים, לעיתים אוטוביוגרפיים, לעיתים אפוקליפטיים ולעיתים אף שילוב של השניים, תוך פריצת גבולות רעיוניים וצורניים.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
וונגוט נולד באינדיאנפוליס במדינת אינדיאנה שבארצות הברית ב־11 בנובמבר 1922. הוא היה הצעיר מבין שלושה אחים. הורי סבו ואביו (קורט וונגוט האב) היו ארכיטקטים ואביה של אמו היה מיליונר בעל מבשלת שיכר. רבים מגיבוריו של וונגוט מגיעים מסביבתה של אינדיאנה, אך בספרו "עריסת חתול" התייחס במפורש לזהות ה"הוזיר", כינויו של יליד אינדיאנה, כ"גראנפלון", זהות כוזבת, המבוססת על התאגדות של אנשים שאין מאחוריה מהות אמיתית.
כבר בבית ספר תיכון עסק בכתיבה, והיה בין הכתבים של עיתון בית הספר, שהיה הראשון בארצות הברית שיצא לאור מדי יום. לאחר סיום בית הספר התיכון, למד זמן קצר באוניברסיטת באטלר באינדיאנפוליס, אך פרש לאחר שאחד המורים אמר שסיפוריו אינם טובים דיים. לאחר מכן, בין 1941 ל-1942, למד באוניברסיטת קורנל, ואף שם עסק בכתיבה לעיתון הסטודנטים, אם כי הנושא העיקרי שבו עסק היה ביוכימיה. ב-1943 החל ללמוד במכון קרנגי לטכנולוגיה, אך הפסיק את לימודיו על מנת להתגייס לצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-14 במאי 1944, המועד שבו חל יום האם בארצות הברית, התאבדה אמו, אדית וונגוט.
מלחמת העולם השנייה והפצצת דרזדן.
ניסיונו של וונגוט כחייל וכשבוי היה בין החוויות המכוננות שעיצבו את חייו ואת כתיבתו. וונגוט הוצב לשרת כסייר קדמי בהדיוויזיה ה-106, ולחם בקרב הארדנים, מתקפת פתע של הגרמנים בדצמבר 1944 על הצבא האמריקני ביער הארדנים, שהחלה כהפתעה טקטית, ואף נחלה הצלחה גרמנית בימיה הראשונים. הוא נותק מגדודו ונדד מאחורי קווי האויב במשך מספר ימים, עד שנתפס בידי חיילים גרמנים ב-14 בדצמבר 1944.
לאחר שנפל בשבי, חווה את תוצאותיה הקשות של הפצצת דרזדן בידי בעלות הברית בפברואר 1945. וונגוט היה אחד משבעה שבויי מלחמה שהיו בדרזדן בזמן שהופצצה, ושרדו אותה כששהו במרתף תת-קרקעי ששימש לאריזת בשר, שכונה "בית מטבחיים 5". הנאצים העסיקו את השבויים באיסוף גופות לשם קבורתן, אך לאחר זמן מה, בשל ריבוי הגופות, הסתפקו בשריפתן באמצעות להביורים.
חוויה זו הייתה נושא ספרו "בית מטבחיים חמש", והיא מתוארת אף בשישה מספריו האחרים. בהקדמה למהדורה ה-25 של הספר, מתאר וונגוט את ספרו:
וונגוט שוחרר על ידי חיילים סובייטיים במאי 1945. עם שובו לאמריקה הוענק לו עיטור לב הארגמן על מה שכינה "פציעה מגוחכת בשוליותה".
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה נישא וונגוט לאהובת נעוריו, ג'יין מרי קוקס. לזוג היו שלושה ילדים משלהם, וכן אימצו את ארבעת ילדיה של אחותו של וונגוט, אליס אדמס, שמתה ממחלת הסרטן בשבוע שבו נהרג בעלה בתאונת רכבת. שניים מילדיו פרסמו ספרים, בנו מארק וונגוט, הקרוי על שמו של מארק טוויין, ובתו אדית וונגוט.
וונגוט המשיך בלימודי תואר שני באנתרופולוגיה באוניברסיטת שיקגו, וכן עבד ככתב לענייני פלילים בלשכת העיתונות העירונית של שיקגו. על פי תיאורו של וונגוט עצמו בספר "קופסת הטבק מבגומבו", דחתה האוניברסיטה את התזה הראשונה שהגיש, שעסקה בזהות בין הציורים הקוביסטים ובין מרידות האינדיאנים בסוף המאה ה-19. לאחר מכן קיבלה האוניברסיטה את ספרו "עריסת חתול" כתזה, והעניקה לו את התואר.
בשנת 1950 פרסם את סיפורו הקצר הראשון, "Report on the Barnhouse Effect", במגזין "קוליירס", ושנים לאחר מכן גם בקובץ סיפוריו "ברוכים הבאים לבית הקוף". הסיפור היה סיפור מדע בדיוני שעסק בפרופסור בשם בארנהאוז, המפתח יכולת להשפיע על חפצים באמצעות המחשבה, ובניסיון הממשלה להפוך את היכולת הזו לכלי נשק. הסיפור נושא בחובו את הסגנון ובחירת הנושאים שיעסיקו את יצירתו של וונגוט מעתה ואילך.
בשנת 1952 פרסם את ספרו הראשון, דיסטופיה בשם "Player Piano", המתארת עולם בו ייתרו הרובוטים את הצורך בעבודה אנושית. בשנת 1959 פרסם את ספרו "הסירנות של טיטאן". בשנת 1961 פרסם את "אמא לילה" (שהושפע בבירור מאירועי משפט אייכמן, ומתרחש בחלקו בישראל), ובשנת 1963 את "עריסת חתול".
בתחילת דרכו לא הצליח וונגוט להתפרנס מכתיבתו. הוא עזב את שיקגו והחל לעבוד כאיש יחסי ציבור לחברת ג'נרל אלקטריק בעיירה סקנקטדי שבמדינת ניו יורק. לאחר מכן עסק במכירת מכוניות עבור חברת סאאב בעיירה בארנסטייבל הסמוכה לקייפ קוד שבמסצ'וסטס. בעיסוק זה נחל כישלון חרוץ.
בשלב זה חשב וונגוט לעזוב את הכתיבה, אך קיבל משרת הוראה באוניברסיטת איווה. בעודו מלמד הפך ספרו "עריסת חתול" לרב מכר, והוא החל בכתיבת "בית מטבחיים חמש". רבים סבורים כי "בית מטבחים חמש" הוא אחד מהספרים הטובים ביותר שנכתבו בארצות הברית במהלך המאה ה-20. כך, למשל, בחר טיים מגזין בספר לאחד מ"מאה הספרים הטובים שנכתבו בשפה האנגלית מאז 1923", וכן בית ההוצאה הגדול "מודרן לייבררי" העוסק בהוצאת ספרי איכות, בחר בו בשנת 1998 כאחד מ"100 הספרים הטובים" הן ב"בחירת המערכת" והן ב"בחירת הקוראים".
חייו כסופר נודע.
דור תרבות הנגד של שנות ה-60 גילה את כתיבתו פורצת הגבולות והאנטי-ממסדית של וונגוט, ואימץ אותו אל חיקו. וונגוט זכה להכרה ולהצלחה. בנוסף לפרסום ספרים רבים נוספים (19 במהלך הקריירה שלו), כתב גם סיפורים קצרים עבור המגזינים המובילים בארצות הברית - פלייבוי, סטרדיי איבנינג פוסט, קוסמופוליטן, ורבים אחרים. רבים מסיפורים אלו קובצו בקובץ "ברוכים הבאים לבית הקוף" בשנת 1968.
בשנת 1970 נפרד וונגוט מאשתו ג'יין מרי, ועבר לגור עם הצלמת ג'יל קרמנץ הצעירה ממנו ב-18 שנים. בשנת 1979 התגרש מג'יין מרי ונישא לג'יל. בשנת 1982 אימץ הזוג תינוקת בשם לילי, שהיא כיום זמרת ושחקנית.
במשך חייו וביצירתו נאבק וונגוט עם זכר התאבדותה של אמו ועם הדיכאון. בשנת 1984 ניסה להתאבד באמצעות גלולות שינה. הוא התייחס לניסיון התאבדות זה בכמה ממאמריו. וונגוט נהג לעשן, והתייחס לעישון כסוג של התאבדות.
עם פרסום ספרו "רעידת זמן" בשנת 1997, הכריז וונגוט על פרישתו מכתיבה בדיונית. הוא המשיך לכתוב עבור המגזין "In These Times" בו היה עורך בכיר משנת 1995 ועד מותו. כתיבתו עבור המגזין עסקה במגוון נושאים, החל מביקורת על הנשיא ג'ורג' בוש הבן וכלה בתיאור של הליכה לבית הדואר. ב-2005 פורסם קובץ ממאמריו בעיתון בשם "אדם ללא ארץ". הוא טען כי זהו ספרו האחרון.