במהלך ולאחר מלחמת בוסניה היה גל הגירה של יהודים מסרייבו. ב-2007 התגוררו בעיר 700 יהודים, חלקם ממשפחות מעורבות. במפקדי האוכלוסין שנערכים בבוסניה והרצגובינה, לא קיימת חובה להצהיר על דתו או מוצאו האתני של נפקד. וכך, בוחרים חלק מבני הקהילה שלא להצהיר על יהדותם. במפקד האוכלוסין שנערך במדינה ב-2013 הצהירו 240 בני אדם מסרייבו על יהדותם. לפי נתוני הרישום בקהילה ומשלמי המיסים לקהילה, נמנו ב-2022 בקהילה היהודית בסרייבו 500 חברים, מכלל 700 היהודים המתגוררים במדינה בעוד 4 קהילות.
כלכלה.
היהודים הספרדים שהגיעו לעיר במהלך המאה ה-16 היו ברובם סוחרים, חלקם נודדים והם רקמו קשרי מסחר יבשתיים וימיים עם ערי האזור כגון ונציה, טריאסטה, בלגרד וניש. הסוחרים עסקו בייבוא בדים, משי, ותבלינים. מקצתם עסקו בחלפנות כספים והיו מלווים בריבית.
בשלהי המאה ה-19, לאחר סיפוח האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית הגיעו לסרייבו משפחות אשכנזיות אמידות, בהם בעלי מקצועות חופשיים, מהם מספר לא מבוטל של רופאים. בראש בית החולים הממשלתי ובראש שירותי הבריאות הציבורים עמדו גם רופאים יהודים.
השלטון האוסטרו-הונגרי פעל לפיתוח המסחר והתעשייה והמהגרים היהודים האשכנזים, אשר עימם נמנו משכילים רבים שהיו רב לשוניים ושלטו גם בגרמנית, השתלבו במנגנוני המנהל ובמערכת הכלכלית החדשה. עם זאת, המערכת הקפיטליסטית שהוקמה הובילה לפער מעמדות בקרב הקהילה הספרדית הגדולה שחלק ממשפחותיה היה פתוח פחות לשינויים, וענפי הפרנסה עליהם נשענו כגון מלאכה זעירה וממכר מוצרי סדקית, הלכו ונעלמו. נוצרה שכבה של משפחות יהודיות עניות לצד שכבה של משפחות עשירות מאוד אשר מהן נמנו בעלי חנויות ומפעלים. ככלל אחוז השכירים בקרב יהודי סרייבו היה גבוה מאחוז השכירים בשאר האוכלוסיות. ב-1907 עמד שיעור בני הקהילה שהיו בעלי חברות פרטיות או מפעלים על 2.2 אחוזים, 7.9 אחוזים היו סוחרים, 10.5 אחוזים היו שכירים בתעשיית הטקסטיל ו-7% שכירים בתעשיית הדפוס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת ממלכת יוגוסלביה, חוותה הממלכה משבר כלכלי ותהליך שיקומי אשר לווה גם בהגירה פנימית של אוכלוסיות ובכלל זה בני הקהילה היהודית ממקומות יישוב קטנים ולא מבוססים אל הערים הגדולות. בנוסף, רבים מקרב בני הקהילה נהרגו בקרבות וכך נוצר צורך לתמוך כלכלית בחלק ממשפחותיה. הוקמו מספר אגודות גמילות חסדים כגון "עזרת יתומים" ו"כנפי יונה – ביקור חולים" אשר תמכו במשפחות החלשות הן כספית, והן באמצעות אספקת מזון, תרופות וחומרי לימוד.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, הקימו בני הקהילה וניהלו מפעלי תעשייה בתחום הטקסטיל, עיבוד העץ, ייצור הנייר והמזון, וחלשו על המסחר הסיטונאי במזון. הוקמו בנקים, חלקם קואופרטיביים ואגודות אשראי שונות. ב-1920 פעל בעיר "הבנק היהודי המרכזי" ובהמשך הוקמה אגודת האשראי "מלאכה" לטובת בעלי מלאכה זעירה וקמעונאים. במהלך שנות ה-30 הרחיבה "מלאכה" את פעילותה ופעלה גם בקרב האוכלוסייה הכללית. עוד נוסדה אגודת האשראי "גאולה" שנועדה לסייע לתעשייה זעירה. המשבר הכלכלי העולמי של 1929 לא פסח על יוגוסלביה ובתוכה על בני קהילת סרייבו. "הבנק היהודי המרכזי" נאלץ לסגור את שעריו ולהפסיק את פעילותו.
ב-1928, שליש מבני הקהילה הספרדית הוגדרו כבני המעמד הבינוני ומעלה. עוד שליש מבני הקהילה (כ-400 משפחות) היו פטורים מתשלום מיסים בשל מצבם הכלכלי הקשה. ב-1933, כ-15 אחוזים מכלל נתמכי הסעד בסרייבו היו בני הקהילה היהודית. עוד נמנו 1,116 מובטלים מקרב המפרנסים בקהילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עם כינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, הפקיעו השלטונות את אגודת האשראי "מלאכה" והחרימו את כל הכספים בבעלות יהודית. כן הופסקה פעילות אגודת "עזרת יתומים" והוחרמו נכסיה. תפישת העולם של שלטונות האוסטאשה הייתה: ראשית לקעקע את הבסיס הכלכלי האישי והקהילתי של יהודי סרייבו, הן על ידי חוקים ותקנות והן על ידי מעשי שוד וביזה שאורגנו בפועל על ידי מנגנוני הביטחון של האוסטאשה. בהמשך, טענו ראשי השלטון האוסטאשי כי אין ביכולתם להמשיך לתמוך כלכלית ולהגן על הנכסים הקהילתיים משום שאינם קיימים עוד בסרייבו. רכוש אישי ונדל"ן כגון בתים ומפעלים נמכרו בתחילה לאנשי קש ובהמשך החליפו בעלים נוספים. בהמשך הועבר חלק מהרכוש אל מחוץ לגבולות מדינת קרואטיה העצמאית. מעריכים את שווי הרכוש שנבזז מיהודי בוסניה והרצגובינה כולה ב-25 מיליארדי דינרים יוגוסלביים במחירי 1939 (כ-100 מיליון לירות שטרלינג במונחי 1939). לאחר הרס הבסיס הכלכלי והפגיעה בחופש האישי, פעלו שלטונות האוסטאשה לגירוש היהודים אל מחנות ההשמדה.
לאחר המלחמה וחידוש הקהילה, השתלבו בניה במערכת הכלכלית היוגוסלבית. בשל רצח מרבית בני הקהילה, נותר רכוש רב ללא יורשים והוא הולאם. במסגרת ההסכמים שסיימו את מלחמת העולם השנייה חויבו מדינות כגון הונגריה ורומניה להעביר נכסים ללא יורשים שהיו בבעלות יהודית לידי ארגונים יהודיים. סעיף זה לא הוחל ביוגוסלביה. הנהגת משטר קומוניסטי וכלכלה מתוכננת במדינה סיכלה את האפשרות להשבת הרכוש הפרטי.
לאחר סיום מלחמת בוסניה והתארגנותה מחדש של הקהילה היהודית במדינה, נעשה ניסיון נוסף להשיב רכוש שנבזז או הולאם בתקופת מלחמת העולם השנייה. אותרו 130 נכסים בבוסניה והרצגובינה שהיו בעבר בבעלות יהודית ומהם כמה עשרות בסרייבו. נחתם הסכם עם "הארגון היהודי העולמי להשבת רכוש" על ניהול הנכסים שיוחזרו. להבדיל ממדינות שכנות כגון קרואטיה, בבוסניה והרצגובינה לא חוקקו חוקים להחזרת נכסי דלא-ניידי קהילתיים או רכוש פרטי שהוחרמו בתקופת השואה ובכלל זה רכוש מוחרם ללא יורשים, ועל כן התעכב הליך החזרת הרכוש. ביוני 2009 חתמה ממשלת בוסניה והרצגובינה על הצהרת טרזין העוסקת בהשבת רכוש יהודי, אך בפועל כמעט ולא ננקטו צעדים מעשיים.
חינוך וקהילה.
באמצע המאה ה-19, נפתח בית הספר הציבורי הראשון בסרייבו, אך מרבית בני הקהילה העדיפו להמשיך ולשלוח את בניהם למלדארי. במלדארי למדו ילדים בגילאי 4 – 12 אשר ישבו על מחצלות בכיתה צפופה. הלימודים נוהלו בלאדינו והתבססו על שינון. המלדארי חסרו תנאי תברואה בסיסיים, וכן ציוד הוראה. לאחר חצי יום לימודים הועסקו התלמידים כשוליות בקרב אומנים מבני הקהילה. רמת ההשכלה בקרב ילדי הקהילה הייתה נמוכה לעומת קהילות מערב אירופה, וכמעט ולא אפשרה ללומדים לרכוש השכלה גבוהה.
ב-1864 היו בסרייבו 7 מלדארים. 6 מלדארים לבנים, ובהם למדו 240 תלמידים ומלדארי אחד לבנות ובו למדו 15 תלמידות. סרייבו הייתה העיר היחידה בווילאייט בוסניה בה פעל מוסד חינוכי לבנות הקהילה היהודית. ב-1870 גדל מספר הלומדים ל-282 בנים ו-23 בנות.
וכך, עם סיפוח העיר על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית היו מרבית יהודי הקהילה אוריינים, אך רק בעברית ולאדינו. ב-1894 קבעו את השלטונות גם את הסרבו-קרואטית כשפה רשמית במערכת החינוך. כאמור, עם כניסת השלטונות האוסטרו-הונגריים החל תהליך מואץ של פיתוח מערכת החינוך בעיר. במקביל היגרו לעיר יהודים משכילים מרחבי האימפריה אשר תרמו לפיתוחה של השכלה אקדמית. פתיחתה של סרייבו לאירופה הקלה על השתלבות תושביה במערכת החינוך האירופית וכך יצאו בני משפחות אמידות ללימודים גבוהים באוניברסיטאות מובילות ביבשת.
עד לראשית המאה ה-20 התגוררו שתי הקהילות זו לצד זו, שמרו על יחסים טובים, אך הוו ישויות קהילתיות וחברתיות נפרדות. הגידול במספר המשכילים ששבו מלימודים אקדמיים מרחבי אירופה בקרב שתי העדות, הוביל להאחדת הפעילות הקהילתית והתרבותית. בהמשך, חצו מחלוקות בין ציונים ללא ציונים, וכן בין זרמים שונים בציונות את שתי העדות. ב-1910 נסגרו תלמודי התורה ובני הקהילה השתלבו בהדרגה במערכת החינוך העירונית. תהליך זה הביא לירידה הדרגתית בשימוש בלאדינו כשפת הדיבור המרכזית. ב-1910, ציינו 98 אחוזים מבני הקהילה הספרדית את הלאדינו כשפת אימם וב-1931 ירד נתון זה ל-60 אחוזים (40% ציינו שסרבו-קרואטית היא שפת אימם). בני הקהילה האשכנזית הגיעו מאזורים שונים ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית, חלקם מאזורים דוברי שפות סלאביות, וחלקם דוברי שפות גרמאניות או הונגרית. ב-1931, ציינו 45 אחוזים מבני הקהילה האשכנזית את הסרבו-קרואטית כשפת אימם. בהמשך, נהגו בעיקר בני הקהילה האשכנזית להוסיף שם פרטי בעל קונוטציה סלאבית או גרמנית לצד השם העברי.
ב-1928 נפתח "בית המדרש התאולוגי היהודי", אשר הכשיר מורים, ממלאי מקום לרבנים, חזנים, מוהלים ושוחטים, בראשו עמד הרב ד"ר מוריץ לוי ובו למדו בני שתי הקהילות. תלמידיו שרתו בהמשך קהילות נוספות ובדרך כלל קטנות ברחבי יוגוסלביה. באפריל 1941 נסגר המוסד.
חיי הדת.
רבני הקהילות.
בראשית דרכה נסמכה הקהילה בסרייבו על מרכז ההלכה בסלוניקי. ב-1623 התמנה הרב שמואל ברוך מסלוניקי לרב הראשי של הקהילה והוא נחשב לרב הראשון במינוי קבע של הקהילה הספרדית. בסוף המאה ה-16 הייתה הקהילה ספרדית באופייה ובראשה עמדו החכמים אשר זבולון, מצליח מוג'אג'ון ושמואל ברוך. בין 1686 ל-1689 כיהן כראש הקהילה הספרדית הרב צבי הירש אשכנזי אשר כונה "החכם צבי", מראשי הלוחמים בתנועת השבתאות. ב-1691 התמנה הרב יצחק צבי. ב-1697, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נפלו הרב ומספר מנכבדי הקהילה בשבי כוחותיו של הנסיך אויגן מסבויה מפקד צבא ממלכת הבסבורג, והם שוחררו רק לאחר תשלום כופר נפש נכבד. הרב יצחק צבי כיהן עד 1716 ולאחריו כיהן בנו, שם טוב בן יצחק צבי עד 1732.