נטייתו של דירקסן לשינוי דעתו סוקרה בידי העיתון "שיקגו סאן-טיימס", שדיווח כי דירקסן שינה את דעתו 62 פעמים בענייני מדיניות חוץ, 31 פעמים בענייני צבא ו-70 פעמים במדיניות חקלאית. לאחר שנבחר לקונגרס החל ללמוד משפטים בוושינגטון הבירה — ב-1936 התקבל ללשכת עורכי הדין של מחוז קולומביה וכעבור שנה ללשכת עורכי הדין של אילינוי.
בדצמבר 1943 הודיע ​​דירקסן על התמודדותו למועמדות הרפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1944. הוא הצהיר כי קואליציה של חברי קונגרס רפובליקנים מהמערב התיכון דחקה בו להתמודד וכי מסע הבחירות שלו רציני. עם זאת, פרשנים פוליטיים הניחו כי המועמדות הייתה כלי לשאיבת תמיכה הרחק ממסע הבחירות של ונדל וילקי, שהמוניטין שלו כאינטרנציונליסט מובהק ורפובליקני מתון היה מושא לשנאתם של רבים מהשמרנים במפלגה הרפובליקנית, במיוחד במערב התיכון. דומה היה כי מסע הבחירות הנשיאותי של דירקסן עדיין היה פעיל ערב כינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1944, שכן מגזין טיים שיער כי הוא מועמד מוביל לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית. למרות זאת, דירקסן לא קיבל מספיק קולות לאף משרד מטעם הצירים בוועידה.
דירקסן המשיך לבסס את מעמדו ככוכב עולה במפלגה הרפובליקנית ונבחר שוב ושוב מחדש אל בית הנבחרים האמריקאי. בשנת 1947 נתקפה עינו הימנית בעיות רפואיות, שאובחנו ככוריורטיניטיס (Chorioretinitis – דלקת דמית העין). אף על פי שרופאים אחדים (כולל אחד מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס) המליצו על כריתת גלגל העין, דירקסן בחר בטיפול ובמנוחה; ורוב אחוזי הראייה שלו שבו לתפקד במרוצת הזמן. בשנת 1948 בחר שלא להתמודד מחדש לבית הנבחרים בשל מצבו הבריאותי. הוא שב לפוליטיקה כעבור שנתיים ונבחר ל.
בסנאט של ארצות הברית.
בבחירות אמצע הכהונה של 1950 נבחר דירקסן אל הסנאט של ארצות הברית, כאשר הדיח את מנהיג הרוב בסנאט סקוט לוקאס. במסע הבחירות, תמיכתו של הסנאטור ג'וזף מקארתי מוויסקונסין סייעה לדירקסן להשיג רוב דחוק בקרב קולות הבוחרים. כבן בריתו של מקארתי, ניסה דירקסן ללא הועיל לגרום לו להתנצל על עבירותיו על מנת להדוף את גינויו הרשמי ב-1954, גינוי לו דירקסן התנגד. היותו של דירקסן פוליטיקאי ממולח ופיקח, הופעותיו המליציות, ונאומיו הפרועים (שגרמו למבקריו לכנותו בכינוי "מכשף הזליגה") הקנו לו מוניטין לאומי בולט.
בשנת 1952 תמך דירקסן במועמדותו לנשיאות של עמיתו לסנאט רוברט טאפט מאוהיו, המנהיג הוותיק של המחנה השמרן במפלגה הרפובליקנית. בוועידת המפלגה הלאומית נשא דירקסן נאום שתקף את מושל ניו יורק תומאס דיואי, רפובליקני ליברל ותומכו הבולט של הגנרל בדימוס דווייט אייזנהאואר, מפקד כוחות בעלות הברית באירופה בימי מלחמת העולם השנייה ויריבו של טאפט בפריימריז הרפובליקנים לנשיאות. במהלך נאומו, הצביע דירקסן על דיואי שישב במליאת הוועידה וצעק: "אל תפיל אותנו בדרך התבוסה פעם נוספת!", בהתייחסות להפסדים שדיואי נחל במערכות הבחירות של 1944 וב-1948. נאומו עורר תשואות מצד צירים שמרניים ובמקביל קריאות בוז מתומכי אייזנהאואר. לאחר שאייזנהאואר זכה במועמדות, קיבל דירקסן את דין הוועידה והביע באייזנהאואר תמיכה.
ב-1959 נבחר דירקסן למנהיג המיעוט בסנאט האמריקאי, אחרי שגבר על הסנאטור השמרן פחות ג'ון שרמן קופר מקנטקי, ביחס של 14–20. דירקסן איחד בהצלחה את המחנות השונים במפלגה הרפובליקנית בכך שהעניק לרפובליקנים הצעירים ייצוג נוסף בהנהגת הסנאט ומינויים נחשקים יותר לוועדות הסנאט. הוא מילא את תפקיד הסיעה הרפובליקנית עד למותו. יחד עם צ'ארלס האלק ומאוחר יותר עם ג'רלד פורד, שכיהנו במקביל אליו כמנהיגי המיעוט הרפובליקני בבית הנבחרים של ארצות הברית, דירקסן היה הקול הרשמי של המפלגה הרפובליקנית במהלך רוב שנות השישים. הוא דן בפוליטיקה במהדורות חדשות טלוויזיוניות. בהזדמנויות אחדות, הקריקטוריסט הפוליטי הרבלוק תיאר את דירקסן והאלק כאנשי שירה וריקוד במופעי וודוויל, לבושים בתלבושות מורכבות זהות ומבצעים אקט בשם "המופע של אוו וצ'ארלי" ("The Ev and Charlie Show").
דפוס הצבעותיו של דירקסן בסוגיות כלכליות היה שמרני בעקביות. הוא פיתח קשר טוב עם מנהיגי הרוב הדמוקרטי, לינדון ג'ונסון ולאחריו מייק מנספילד. במדיניות החוץ נטש כאמור את תמיכתו בהתבדלות לטובת צידוד בגישת האינטרנציונליזם של הנשיאים אייזנהאואר וג'ון פיצג'רלד קנדי. בכל הנוגע למלחמת וייטנאם הביע מדיניות נצית, תפקיד שמילא הרבה לפני החלטתו של הנשיא ג'ונסון להסלים את הלחימה. כשג'ונסון הקשיב להמלצות הגנרלים והסלים את המלחמה, העניק לו דירקסן תמיכה פומבית איתנה ובתוך הסיעה הרפובליקנית בסנאט. רפובליקנים אחדים ייעצו לו כי התנגדות לג'ונסון תהיה יתרון עבור המפלגה. ג'רלד פורד העיר על תמיכת דירקסן בג'ונסון:
דירקסן נמנה בין אדרכלי חקיקות זכויות האזרח בשנות השישים. הוא הצביע בעד חוקי זכויות האזרח מהשנים 1957, 1960, 1964, ו-1968, וכן בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, חוק זכויות ההצבעה ואישור מינויו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית. בשנת 1964 הסנאטורים הדמוקרטים מדרום ארצות הברית ערכו פיליבסטר נוקשה בן 54 יום שבלמו את חוק זכויות האזרח של אותה השנה. דירקסן, תומאס קיקל , מייק מנספילד ויוברט האמפרי הציגו הצעת חוק חליפית בתקווה שתגרוף מספיק קולות מתנדנדים שיסיימו את הפיליבסטר. הצעת החוק הייתה רפה יותר מזו שעברה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשל סירוס יכולת הממשלה הפדרלית לבצע רגולציה על התנהלות העסקים הפרטיים, אך לא רפה במידה כזו שבית הנבחרים ישקול מחדש את החקיקה. כמו כן, מחלקת המשפטים טענה כי תיקון מנספילד-דירקסן לא ימנע אכיפה יעילה. עם זאת, הסנטור הדרומי ריצ'רד ראסל מג'ורג'יה מיאן לאפשר הצבעה על התיקון. לבסוף, הסנאטור ת'ורסטון בלרד מורטון מקנטקי הציע תיקון שהבטיח חבר מושבעים בכל התיקים הפליליים של בזיון בית המשפט למעט תיקי זכויות הצבעה. התיקון אושר ב-9 ביוני, והאמפרי חתם על הסכם עם שלושה רפובליקנים להחליפו בתיקון מנספילד-דירקסן בתמורה לתמיכתם בסיום הפיליבסטר. לפיכך, לאחר 57 ימי פיליבסטר, הועברה הצעת החוק החליפית בסנאט, ואת אימוצו בסנאט אישרה ועידה משותפת של בית הנבחרים ובסנאט.
על הצעת הפשרה של האמפרי אמר דירקסן: ב-22 במרץ 1966 הציג דירקסן תיקון חוקתי שאפשר למנהלי בתי ספר ציבוריים לערוך תפילה מאורגנת בידי התלמידים. הצגת התיקון באה כתגובה לפסק הדין "Engel v. Vitale" של בית המשפט העליון, שאסר תפילות בבתי ספר ציבוריים. מתנגדי התיקון של דירקסן גרסו הוא מפר את עקרון הפרדת הכנסייה מהמדינה, ולבסוף זכה לתמיכה של 49 סנאטורים בלבד, הרבה מתחת לרף המינימלי של 67 סנאטורים הדרושים לתמיכה כדי להעביר תיקון לחוקת ארצות הברית.
דירקסן היה מתנגד נחרץ לרעיון "קול אחד לכל אחד", בטענה שערים גדולות (כמו שיקגו באילינוי, מדינת ביתו של דירקסן) עשויות להפוך את תושבי הפריפריה והכפרים לחסרי אונים בממשלותיהם ללא סוג כלשהו של רוב מקביל. לאחר שבית המשפט העליון בהנהגתו של נשיא ביהמ"ש ארל וורן נתן את פסק הדין "ריינולדס נגד סימס" מ-1964, שהחיל את אותה אמת מידה למחוזות הבחירה במדינות על בסיס סעיף הזכות להגנה שווה, הוביל דירקסן מאמץ לתיקון חוקת ארצות הברית שתאפשר מחוזות בחירה לאוכלוסייה לא-שוויונית. דירקסן נפטר בטרם מספיק מדינות אימצו תמיכה רשמית בתיקון החוקה, ובאותה נקודה החלו בתי מחוקקים לבטל את החלטות קודמיהם בהוראת בתי משפט מדינתיים.
מותו.
באוגוסט 1969, צילומי רנטגן של בית החזה של דירקסן אבחנו מסה ממוקמת היקפית ללא תסמינים באונה העליונה של הריאה הימנית. דירקסן אושפז במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד לשם ניתוח, שבוצע ב-2 בספטמבר. כריתת האונה העליונה בריאתו הימנית הסירה את מה שהתגלה כסרטן ריאות (אדנוקרצינומה). תחילה דירקסן הגיב טוב להליך הרפואי, אך סיבוכים פרוגרסיביים התפתחו לדלקת ריאות חמורה. הוא סבל מדום לב ומת ב-7 בספטמבר 1969, בגיל 73. ארונו הוצב ברוטונדה של הקפיטול, ולאחר מכן נטמן בגני הזיכרון גלנדייל בפיקין, עיר הולדתו.
מרגרטה שוטה-ליהוצקי
מרגרטה "גרטֵה" שוטה-ליהוצקי (בגרמנית: Margarete "Grete" Schütte-Lihotzky; 23 ינואר 1897 - 18 ינואר 2000) הייתה אדריכלית אוסטרית ופעילה קומוניסטית במחתרת האוסטרית שפעלה נגד הנאצים. היא זכורה היום בעיקר בזכות תכנון מטבח פרנקפורט.
ביוגרפיה.
מרגרטה שוטה-ליהוצקי נולדה למשפחה ממעמד ביניים במרגרֵטֵן שמאז 1850 היא חלק מווינה. אביה, ארווין ליהוצקי, היה עובד ציבור בעל דעות ליברליות שתמך בסיום שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית ובהקמתה של הרפובליקה האוסטרית ב-1918. היא הייתה האישה הראשונה שלמדה בבית הספר לאומנות שימושית קוּנְסְטְגֶוֶורבֶּשוּלֵה (Kunstgewerbeschule), היום האוניברסיטה לאומנות שימושית בווינה, שבין מוריו נמנו אומנים ידועים כגון יוזף הופמן, אנטון האנאק ואוסקר קוקושקה. ליהוצקי התקבלה רק בזכות מכתב המלצה שאימה הצליחה להשיג מהאומן הנודע גוסטב קלימט. ב-1997, בחגיגות ה-100 להולדתה, נזכרה בהחלטתה ללמוד אדריכלות והעירה כי "ב-1916 איש לא היה מעלה על דעתו שאישה תוזמן לתכנן בית – אפילו לא אני."