הפגנת החרדים נגד בית המשפט העליון הייתה הפגנת ענק ועצרת תפילה שנערכה על ידי הציבור החרדי בכניסה לירושלים ב-14 בפברואר 1999, כ"ח בשבט תשנ"ט. ההפגנה נערכה נגד מדיניות בית המשפט העליון בנושאי דת ומדינה אותה יזם האדמו"ר מגור הרב יעקב אריה אלתר וארגן מנחם פרוש. לפי הערכות המשטרה השתתפו בהפגנה כ-350 אלף מפגינים. פרשנים אחרים אמדו את מספר המפגינים ברבע מיליון. בקרב הציבור החרדי כונתה ההפגנה "הפגנת החצי מיליון"
הפגנה נגדית, בעד בית המשפט העליון, התקיימה במקביל בגן סאקר, ועל פי הערכות המשטרה הפגינו בה כ-50 אלף איש. הפגנות נוספות התקיימו גם בערים החרדיות השונות בישראל.
הרקע להפגנה.
על פי פרשנים שונים, הציבור החרדי התנגד לפסיקות ששינו לדעתם את הסטטוס קוו בענייני דת. בפרט עוררו את זעמם החלטות בשני נושאים:
ארגון ההפגנה.
ב-9 בפברואר 1999 קיימו המארגנים מסיבת עיתונאים בה הודיעו על קיום ההפגנה. לדברי מנחם פרוש, העילה לקיום ההפגנה היא תחושה של רדיפת דת מתמשכת ועקבית על ידי בית המשפט. פרוש, שכבר ארגן הפגנות בציבור החרדי, התבקש בידי האדמו"ר מגור הרב יעקב אריה אלתר לארגן עצרת מחאה ענקית. הוא גייס רבנים נוספים ומנהיגי ציבור חרדיים לקול קורא שנחתם במשותף על ידי מנהיגי אגודת ישראל, דגל התורה, ומועצת חכמי התורה של ש"ס, לקיום ההפגנה. גם הרבנים מרדכי אליהו ואברהם אלקנה כהנא שפירא, הרבנים הבכירים של הציבור הדתי לאומי, הצטרפו לקריאה להשתתף בהפגנה.
הדוברים החרדים נקטו בלשון חריפה כלפי בית המשפט: במסיבת העיתונאים השתמשו מנחם פרוש ומשה גפני בכינוי "אנטישמיות", להחלטות בית המשפט. הרב עובדיה יוסף, קרא לשופטים "רשעים, סוררים ומורים", "ריקים ופוחזים", והכריז ש"בגללם באים כל הייסורים לעולם".
בימים שקדמו להפגנה התגייסו פוליטיקאים, עיתונאים ואנשי אקדמיה למאמץ לביטול ההפגנה. שר המשפטים, צחי הנגבי, הזהיר "אנו עלולים להידרדר לתהום של הסלמה ואלימות", אהוד ברק אמר ש"הפגנת החרדים היא איום על הדמוקרטיה" ונשיא המדינה עזר ויצמן פעל להביא להסכמה לביטול ההפגנה. ראש הממשלה, בנימין נתניהו, ביקש מן המנהיגים החרדים לבטל את ההפגנה, כדי לא לפגוע באחדות הלאומית ואליו הצטרף שר החינוך, יצחק לוי, שאף אמר שלא ישתתף באף אחת מההפגנות. באמצעי התקשורת הושמעו גינויים חריפים כנגד קיום ההפגנה בטענה שזאת קוראת תיגר על שלטון החוק והדמוקרטיה. למרות הבקשות האלה לא הסכימו מארגני ההפגנה לבטל את האירוע אולם הבהירו שלא ינשאו בהפגנה נאומים ולא יונפו שלטים, אלא המפגינים יסתפקו בעצרת תפילה.
ההפגנה.
בהפגנה השתתפו בין רבע לחצי מיליון איש מהציבור החרדי ביחד עם רבנים ואדמו"רים מנהיגי היהדות החרדית, ובנוסף קבוצה לא קטנה של דתיים לאומיים. העצרת התחילה בתפילת מנחה, וקריאת מזמורי תהילים סליחות, ותפילת אבינו מלכנו על ידי הרב דוד בצרי ורבנים נוספים. מלווה בתקיעת שופרות, ולאחר מכן הוקראו "החלטות העצרת" על ידי הרב מנחם פרוש. משתתפי העצרת הניפו שלטים נגד "הדיקטטורה של הבג"ץ" ו"די להסתה נגד הדת". המשטרה איבטחה את ההפגנה בכוחות מתוגברים, ואף הציבה צלפים על גגות בניין בית המשפט העליון, אולם ההפגנה עברה בשקט יחסי, ולא נרשמו תקריות אלימות במהלכה.
במהלך העצרת פוזרו בקרב ציבור המפגינים שקים לאיסוף כסף קטן, והציבור התבקש לתרום מטבעות של 10 אגורות או חצי שקל למימון הקנס שהטיל בית המשפט באותה תקופה על הרב יצחק רלב"ג ששימש אז כיו"ר המועצה הדתית בירושלים ודחה את כינוסה על מנת למנוע מנציגי מרץ והתנועה ליהדות מתקדמת להשתתף בדיוניה. הקנס היה אמור להינתן במטבעות של כסף קטן כאות מחאה.
על פי נתוני המשטרה השתתפו בהפגנה כ-350,000 איש, אולם המונח "הפגנת החצי מיליון" השתרש בעיתונות ובתקשורת החרדית, על פי הערכות פנימיות לא רשמיות, לפיהן מספר המשתתפים היה גדול מהערכות המשטרה וקרוב לחצי מיליון. מבחינת מספר המפגינים הייתה זו אחת ההפגנות הגדולות ביותר שראתה מדינת ישראל בכלל וירושלים בפרט.
גופים חילוניים ארגנו הפגנה נגדית בעד בית המשפט בגן סאקר בעיר, בה השתתפו על פי הערכות המשטרה כ-50 אלף איש. האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת תל אביב ביטלו חלק מההרצאות ביום ההפגנה על מנת לאפשר לסטודנטים להשתתף בהפגנה זו.
האבודה
מוגרן (כדורגל)
20 מיליון מייל אל כדור הארץ
הפגנת החצי מיליון
ויליאם ד' לייהי
ויליאם דניאל לייהי (באנגלית: William Daniel Leahy; 6 במאי 1875 - 20 ביולי 1959), חייל, מפקד ומדינאי של ארצות הברית. הקצין הראשון שקיבל דרגת אדמירל צי (דרגת 5 כוכבים) והקצין הראשון ששימש בתפקיד מפקד סגל הפיקוד העליון (כיום יושב ראש המטות המשולבים) של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ילדות ולימודים.
ויליאם לייהי נולד בהמפטון, איווה, ב-6 במאי 1875, לאב שהיה עורך דין וסרן במילואים. בתחילה רצה ליהי להתקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית, אך מפני שלא היה מקום למועמדים נוספים, הלך ללמוד בתיכון רגיל. את לימודיו סיים בתיכון באשלנד שנמצאת בוויסקונסין ב-1893 ומיד בסיומם הוא התקבל לאקדמיה הימית של ארצות הברית, שם למד עד 1897, ובהּ סיים את לימודיו וקיבל את דרגת הצוער.
קריירה צבאית.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית ב-1897 וקיבל את דרגת הצוער, נדרש לבצע השלמה חילית של שנתיים שירות על ספינת מלחמה, על מנת לקבל דרגת קצונה - אנסיין (דרגת קצונה ראשונה בחיל הים האמריקאי). לייהי שובץ לתפקיד באוניית המערכה "אורגון", ושירת בה במלחמה נגד הספרדים.
לאחר שקיבל את דרגת הקצונה הראשונה שלו, אנסיין, הוצב בזירה האסיאתית, שם התנהלה התקוממות של הפיליפינים ומרד הבוקסרים של סין. עם חזרתו לארצות הברית ב-1902 שובץ למשך חמש שנים בשירות על הסיירות הממוגנות: "טקומה" ו"בוסטון", אשר הפליגו מול חופי פנמה.
ב-1907, לאחר ששב לארצות הברית משירותו בחופי פנמה, שירת בתפקיד מרצה לפיזיקה ולכימיה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית. ב-1909, שובץ כנווט ואחראי מערכות אלקטרוניות על הסיירת המשוריינת "קליפורניה", באוקיינוס השקט.
בשנת 1912 חזר שוב לארצות הברית. אחרי המלחמה שבה נכבשה ניקרגואה על ידי ארצות הברית, שובץ בתפקיד קצין חימוש של חיל הים והיה אחראי גם על הפן הטכנולוגי של החיל. הוא שימש בתפקיד שנה אחת בלבד, עד שבשנת 1913 הועבר לאגף האלקטרוניקה ואגף פיתוח מערכות ניווט מתקדמות, שם שירת עד שנת 1915.
מלחמת העולם הראשונה.
בשנים הראשונות של מלחמת העולם הראשונה היה לייהי פעיל פחות. בשנה הראשונה הוא עוד שירת בתפקידי פיתוח טכנולוגיה לחיל הים, ובשנים לאחר מכן שירת על ספינת חיל הים שהייתה שייכת לסגן מזכיר הצי והנשיא לעתיד של ארצות הברית פרנקלין ד. רוזוולט. לייהי ורוזוולט הכירו אחד את השני בזמן מלחמת העולם הראשונה והפכו לחברים מאוד טובים וקרובים. הקשר ביניהם יוכיח את עצמו מאוחר יותר, בזמן מלחמת העולם השנייה. בשנה האחרונה למלחמת העולם הראשונה, שירת על ספינה שהייתה מעבירה חיילים אמריקאים לחופי צרפת. על שירותו יוצא הדופן בזמן המלחמה, קיבל לייהי את עיטור "צלב הצי", עיטור המלחמה היוקרתי ביותר לאחר מדליית הכבוד.
בין המלחמות.
לאחר שחזר ממלחמת העולם הראשונה שימש בתפקידי מטה רבים עד שנת 1921. ב-1921 היה אחד המפקדים על הסיירת "סיינט לואיס" שהייתה מעורבת רבות במלחמה באירופה, הפעם בין הטורקים ליוונים, ליד חופי קפריסין. הוא חזר שוב לארצות הברית ב-1923 ובשנת 1926 קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה "ניו מקסיקו" למשך שנה אחת בלבד.
ב-1927 הועלה לדרגת אדמירל משנה בדרג נמוך (המקבילה לדרגת תת-אלוף) והפך להיות מפקד משרד החימוש של צי ארצות הברית.
לייהי שימש כמפקד משרד החימוש של צי ארצות הברית עד 1931. בשנת זו קיבל פיקוד על כוח משחתות ובשנת 1933, אחרי שהועלה שוב בדרגה לדרגת אדמירל משנה בדרג גבוה (מקבילה לאלוף), התמנה למפקד משרד הניווט של צי ארצות הברית, ולאחר עוד שנתיים הועלה לדרגת תת-אדמירל (מקבילה לרב-אלוף). בשנת 1937, הועלה לדרגת אדמירל ומונה לראש המבצעים הימיים של צי ארצות הברית ושירת בתפקיד זה עד 1939, אז פרש מהצבא.
לאחר פרישתו, התמנה להיות מושל פוארטו ריקו. הוא ראה בפוארטו ריקו מקום חשוב מאוד מבחינה אסטרטגית להקמת בסיסי חיל הים של צי ארצות הברית.
מלחמת העולם השנייה.
אחרי כיבוש צרפת, היא חולקה לצפון צרפת שהייתה כפופה ישירות לגרמניה הנאצית ודרום צרפת, או בשמה האחר צרפת של וישי, שהייתה בהּ ממשלת בובות של גרמניה הנאצית. ליהי התמנה לשגריר של ארצות הברית ונסע לדרום צרפת על מנת לנסות לשכנע אותה להצטרף לבעלות הברית במלחמה נגד הנאצים ובשחרורו של החלק הצפוני של צרפת. כל הניסיונות היו לשווא ודרום צרפת לא הסכימה בשום אופן להיכנס למלחמה נגד גרמניה הנאצית.
ליהי שירת בתפקיד שגריר ארצות הברית לדרום צרפת עד שנת 1942, בהּ נפטרה אשתו והוא נאלץ לחזור לארצות הברית. לאחר שחזר לארצות הברית, לא חזר לתפקיד שגריר ארצות הברית, ורק אחרי שארצות הברית נכנסה רשמית למלחמה, קיבל תפקיד מפתה מאוד בצבא.