בפנתאיזם האל והטבע הם ישויות זהות. בראייה זו מדעי הטבע עוסקים בעצם בטבעו של האל. הגדרה זו של אלוהים יוצרת את הבעיה הפילוסופית שיקום עם אלוהים ויקום ללא אלוהים זהים, מלבד המילים המשמשות לתיאורו.
הדאיזם והפנאנתאיזם טוען כי יש אלוהים שהוא הוא נפרד, או נפרש מעבר ליקום (נפרש מעבר לזמן או המקום, או בצורות אחרות). הדאיזם מכחיש כי אלוהים מתערב בתפעול היקום, כולל תקשורת עם בני אדם באופן אישי. התפיסה שאלוהים לעולם לא מתערב או מתקשר עם היקום, או שאולי התפתח ליקום (כמו בפנתאיזם), מקשה, אם לא בהגדרה, על הבחנה בין יקום עם אלוהים לבין אחד בלי.
ויכוח לגבי האופן שבו ניתן להוכיח תאיזם.
הטענה כי קיומו של אלוהים יכול להיות ידוע לכל, עוד לפני חשיפה לכל התגלות אלוהית, קדמה לנצרות. פאולוס השליח טען טענה זו, כשאמר כי עובדי האלילים הם ללא תירוץ מכיוון ש"מאז בריאת העולם טבעו הבלתי נראה של אלוהים, כלומר כוחו הנצחי והאלוהות שלו, נראה בבירור בדברים שנבראו". בכך מצביע פאולוס על ההוכחות ליוצר, שהונחו מאוחר יותר על ידי תומאס אקווינס ואחרים, אך הן נטענו גם על ידי הפילוסופים היוונים.
אסכולה אפולוגטיקית נוספת, כולל של הוגים הולנדים ואמריקאים קלוויניסטים (כמו אברהם קויפר, בנג'מין וורפילד, הרמן דויוורד), הופיעה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. אסכולה זו נוסדה על ידי קורנליוס ואן טיל, וכונה בכינוי העממי "אפולוגטיקה מראש" (אם כי ואן טיל עצמו הרגיש ש"אפולוגטיקה טרנסצנדנטלית" תהיה כותרת מדויקת יותר). ההבחנה העיקרית בין גישה זו לבין הגישה הראייתנית הקלאסית היא, שהיא מניחה מראש שאין כל יסוד משותף בין המאמין ללא-מאמין, למעט מה שהלא-מאמין מכחיש, כלומר הנחת האמת של תפיסת העולם התאיסטית. במילים אחרות, אנשי"אפולוגטיקה מראש" אינם מאמינים כי ניתן להוכיח את קיומו של אלוהים על ידי פנייה לעובדות גולמיות, לא מפורשות, שמשמעותן (תאורטית) זהה לאנשים בעלי תפיסות עולם שונות במהותן, מכיוון שהם מכחישים כי כזה מצב הוא אפילו אפשרי. לטענתם, ההוכחה האפשרית היחידה לקיומו של אלוהים היא שאותה אמונה ממש היא התנאי ההכרחי להבנת כל החוויה והפעולה האנושית. הם מנסים להוכיח את קיומו של אלוהים באמצעות ערעור על נחיצותה הטרנסצנדנטלית של האמונה - בעקיפין (על ידי פנייה להנחות היסוד של תפישת עולמו של הלא מאמין) ולא באופן ישיר (על ידי פנייה לאיזושהי עובדה משותפת). בפועל אסכולה זו משתמשת במה שמכונה טיעונים טרנסצנדנטיים. הם טוענים כי הם מוכיחים כי כל ניסיון אנושי ופעולה (אפילו מצב של חוסר אמונה, עצמו) הם הוכחה לקיומו של אלוהים, מכיוון שקיומו של אלוהים הוא התנאי ההכרחי להבנתם.
אתאיזם.
המסקנה האתאיסטית היא שהטיעונים והראיות מצביעים על כך שאין סיבה מספקת להאמין שקיימים אלים כלשהם, וכי חוויות דתיות סובייקטיביות אישיות אומרות משהו על החוויה האנושית ולא על הטבע והמציאות עצמה; לכן, אין שום סיבה להאמין שאלוהים קיים.
אתאיזם חיובי.
אתאיזם חיובי (המכונה גם "אתאיזם חזק" ו"אתאיזם קשה ") הוא סוג של אתאיזם הטוען כי לא קיימים אלוהויות. האתאיסט החזק טוען במפורש את אי קיומם של אלים.
אתאיזם שלילי.
אתאיזם שלילי (המכונה גם "אתאיזם חלש" ו"אתאיזם רך") הוא כל סוג של אתאיזם שאינו חיובי, בו אדם אינו מאמין בקיומם של אלוהויות, אך אינו טוען במפורש שהם לא קיימות.
אגנוסטיות.
אגנוסטיזם הוא התפיסה לפיה ערכם האמיתי של טענות מסוימות - במיוחד טענות בדבר קיומה של אלוהות כלשהי, אך גם טענות דתיות ומטאפיזיות אחרות - אינו ידוע או שאינו ידוע. אגנוסטיות אינה מגדירה את האמונה או חוסר האמונה באלים; אגנוסטים עשויים עדיין להזדהות כתאיסטים או אתאיסטים.
אגנוסטיות חזקה.
אגנוסטיקה חזקה היא האמונה שלא ניתן לבני אדם לדעת אם קיימים אלוהויות או לא.
אגנוסטיות חלשה.
אגנוסטיות חלשה היא האמונה כי קיומם או אי קיומם של אלוהויות אינו ידוע אך לא בהכרח בלתי ניתן להכרה.
תאיזם אגנוסטי.
תאיזם אגנוסטי הוא התפיסה הפילוסופית המקיפה גם תאיזם וגם אגנוסטיקה. תאיסט אגנוסטי מאמין בקיומם של אל או אלוהים, אך רואה את בסיס התפיסה הזו כבלתי ידועה או כלא ניתנת לידיעה מטבעה. תאיסטים אגנוסטיים עשויים גם להתעקש על בורות באשר לתכונות האלים שהם מאמינים בהם.
אתאיזם אגנוסטי.
אתאיזם אגנוסטי הוא עמדה פילוסופית המקיפה את האתאיזם והאגנוסטיות. אתאיסטים אגנוסטיים הם אתאיסטים משום שאינם מחזיקים באמונה בקיומה של אלוהות כלשהי ואגנוסטים מכיוון שהם טוענים כי קיומה של אלוהות אינו ניתן לעקרון או שאינו ידוע כרגע למעשה.
התאולוג רוברט פלינט מסביר:
אפתאיזם.
אפתאיסט הוא מי שאינו מעוניין לקבל או להכחיש טענות לפיהן אלים קיימים או אינם קיימים. אפתאיסט חי כאילו אין אלים ומסביר תופעות טבע ללא התייחסות לאלים כלשהם. קיומם של אלים אינו נדחה, אך עשוי להיות מוגדר מיותר או חסר תועלת; אלים אינם מספקים מטרה לחיים ואינם משפיעים על חיי היומיום, על פי תפיסה זו.
איגנוסטיות.
האיגאיסט בדרך כלל מסיק כי לא שווה לדון בשאלת קיומו או אי-קיומו של אלוהים, מכיוון שמושגים דוגמת "אלוהים", בדרך כלל אינם מוגדרים מספיק או אינם מוגדרים בבירור. איגנוסטיות (או איגתאיזם או איגנוסטיציזם) הוא העמדה התאולוגית שכל עמדה תאולוגית אחרת (כולל אגנוסטיזם ואתאיזם) מניחה יותר מדי לגבי מושג האל ומושגים תאולוגיים רבים אחרים. ניתן להגדירו כמקיף שתי השקפות קשורות לגבי קיומו של אלוהים. התפיסה שיש להציג הגדרה קוהרנטית של אלוהים לפני שניתן לדון בצורה משמעותית בשאלת קיומו של אלוהים. יתר על כן, אם הגדרה זו אינה ניתנת להפרכה, האיגאיסט לוקח את העמדה הלא-קוגניטיבית התאולוגית לפיה שאלת קיומו של אלוהים (לפי הגדרה זו) היא חסרת משמעות. במקרה זה, מושג האל אינו נחשב לחסר משמעות; המונח "אלוהים" נחשב לחסר משמעות. ההשקפה השנייה היא שם נרדף לאי-קוגניטיביזם תאולוגי, ומדלגת על השאלה הראשונה לשאול "מה הכוונה ב'אלוהים'?" לפני שהכריז על השאלה המקורית "האם אלוהים קיים?" כחסרי משמעות.
את המונח "איגנוסטיציזם" טבע בשנות השישים הרב שרווין ויין מייסד יהדות חילונית-הומניסטית. את המונח "איגתאיזם" טבע ההומניסט החילוני פול קורץ בספרו "הספקנות החדשה" מ-1992.
סוגיות פילוסופיות.
בעיית העל טבעי.
בעיה אחת שמציבה שאלת קיומו של אלוהים היא שאמונות מסורתיות בדרך כלל מייחסות לאל כוחות על טבעיים שונים. יצורים על טבעיים עשויים להיות מסוגלים להסתיר ולחשוף את עצמם למטרותיהם שלהם, כמו בסיפורם של באוקיס ופילימון מהמיתולוגיה יוונית. בנוסף, על פי מושגי האל, אלוהים אינו חלק מהסדר הטבעי, אלא היוצר האולטימטיבי של הטבע ושל החוקים המדעיים. כך בפילוסופיה האריסטוטלית, אלוהים נתפס כחלק ממבנה ההסבר הדרוש לתמיכה במסקנות המדעיות, וכל הכוחות שיש לאלוהים, הם לכאורה חלק מהסדר הטבעי הנגזר ממקומו של אלוהים כמקור הטבע (גישה פילוסופית המכונה מונאולוגיה).
בפילוסופיה של המדע על פי קרל פופר, האמונה באל על טבעי היא מחוץ לתחום הטבעי של החקירה המדעית, מכיוון שכל ההשערות המדעיות חייבות להיות בעלות קריטריון ההפרכה בעולם הטבע. תפישת "המגיסטריה הלא חופפת" שהציע סטיבן ג'יי גולד גורסת גם כי שאלת קיומו (או אי קיומו) של האל אינה רלוונטית למדע ומעבר לה.
מדענים פועלים לפי השיטה המדעית, שבתוכה יש לאמת תיאוריות על ידי ניסוי פיזי. רוב התפיסות הבולטות של אלוהים מעידות במפורש או ביעילות על הוויה שלא ניתן לבחון את קיומה על ידי הוכחה או הפרכה. לכן, שאלת קיומו של אלוהים עשויה להיות מחוץ לתחום המדע המודרני בהגדרתו. הכנסייה הקתולית טוענת כי הידיעה על קיומו של אלוהים היא "האור הטבעי של התבונה האנושית". פידאיסטים טוענים כי האמונה בקיומו של אלוהים אינה יכולה להיות מודגמת או מופרכת, אלא נשענת על אמונה בלבד.
פוזיטיביסטים לוגיים דוגמת רודולף קרנפ ואלפרד ג'ולס אייר ראו בכל דיון על אלים כשטות מילולית. מבחינת הפוזיטיביסטים הלוגיים וחסידיהם של אסכולות דומות, לאמירות אודות חוויות דתיות אין יכולות להיות בעלות ערך אמת, והן נחשבות ללא כל משמעות, מכיוון שאמירות כאלה אינן כוללות אמות מידה ברורות. כפי שניסח זאת הביולוג הנוצרי סקוט סי טוד: טענה זו מגבילה את תחום המדע לנצפה אמפירית. ומגבילה את נחלת האל ללא ניתן להוכחה.
טבע ההוכחות והטענות.
הפיזיקאי ג'ון פולקינגהורן מציע כי האנלוגיה הקרובה ביותר לקיומו של אלוהים בפיזיקה היא רעיונות מכניקת הקוונטים, שהם לכאורה פרדוקסלים אך הגיוניים לנתונים שונים מאוד.
אלווין פלנטינגה משווה את שאלת קיומו של אלוהים לשאלת קיומם של "מוחות אחרים", וטוען כי את שניהם לא ניתן "להוכיח" כנגד ספקן נחוש.
פילוסופים, דוגמת לודוויג ויטגנשטיין, בעלי תפיסה הנחשבת אנטי-ריאליסטית, מתנגדים לטיעונים פילוסופיים הקשורים לקיומו של האל. למשל, צ'ארלס טיילור טוען שהאמיתי הוא מה שלא ייעלם. אם איננו יכולים להפחית את הדיבורים על אלוהים לכל דבר אחר, או להחליפו או להוכיח שהוא כוזב, אז אולי אלוהים אמיתי כמו כל דבר אחר.
בספרו "מסה על עקרונות דעת האדם", משנת 1710 ג'ורג' ברקלי טען ש"מחשבה עירומה" אינה יכולה להתקיים, וכי תפיסה היא מחשבה; לכן ניתן להוכיח שרק תודעה קיימת, שכן כל השאר הוא רק רעיון המועבר על ידי תפיסה. מכאן ברקלי טען כי היקום מבוסס על התבוננות ואינו אובייקטיבי. עם זאת, הוא ציין כי היקום כולל "רעיונות" שאינם מורגשים עבור בני האדם, וכי על כן, חייב להתקיים ישות-על יוֹדֵעַת הַכֹּל, אשר תופסת דברים כאלו. ברקלי הביא טיעון זה כהוכחה לקיומו של האל הנוצרי.