בשנת 2002, כתבה הילרי מאייל (Hillary Mayell) עבור הנשיונל ג'יאוגרפיק, מאמר על הדודו שבסופו ציינה כי "350 שנה דבק בדודו כינוי הגנאי 'טיפש כמו דודו' (Dumb as a Dodo), וכי המדע החל אט אט לעצב מחדש את הבנתנו, ולהעניק לציפור שנכחדה מזה זמן רב קצת כבוד".
תחשאים
תחשאים (שם מדעי: Sirenia) סדרת יונקים ימיים איטיים שהתפתחו מפרסתנים יבשתיים לפני יותר מ-50 מיליון שנים.
מאפיינים.
גופם גלילי ומאורך, ההופך צר בחלקו האחורי בדומה לכלבי ים. גפיהם הקדמיות הפכו לסנפירים וזנבם שטוח ורחב. גפיהם האחוריות נעלמו, בדומה ללווייתנאים, ומצויות רק כשרידים תחת השריר האחורי. מבנה הלסת של התחשאים התפתח עם מעט שינויים, והותאם לצורך שלהם לעלות כל מספר דקות לפני המים על מנת לנשום. לנקבות התחשאים רק שתי פטמות, בדומה לקרוביהם הרחוקים, הפילים.
התחשאים הם סדרת היונקים הימיים השלישית בגודלה אחרי הלווייתנאים והטורפים הימיים. בניגוד לטורפים הימיים, אין להם איברים אשר מאפשרים להם לעלות על פני הקרקע. בניגוד ללווייתנאים, מעדיפים התחשאים לחיות במים רדודים ומתוקים, בקרבת החופים. המינים בסדרה חיים בקבוצות קטנות או בבדידות במים רדודים בים או בשפכי נהרות. הם ניזונים צמחים הגדלים במים.
יש הסבורים כי האגדה על בנות הים התפתחה לאחר שהאדם חזה בתחשים לראשונה.
הגדול בתחשאים הוא תחש נהרות קריבי (Trichechus manatus) שמשקלו מגיע ל-1,600 ק"ג. הקטן ביותר הוא התחש הגמדי (Trichechus bernhardi) הנדיר, שיכול להגיע למשקל של 60 ק"ג.
שור הבר
שור הבר או בקר בר הידוע גם כאורוקס (שם מדעי: "Bos primigenius") הוא מין שנכחד בסוג פר. היה נפוץ בכל אירופה ובאזורים רבים באסיה ובאפריקה, ומשערים שממנו פותחו כמה מגזעי הבקר המשמשים את האדם.
אורכו של שור הבר היה כשלושה מטרים וגובהו הגיע ל-1.8 מטר. צבעו היה שחור ולאורך גבו נמתח פס לבן.
לפי הממצא הארכיאו-זואולוגי השור התקיים בתחומי ארץ ישראל עד שלהי תקופת הברזל, שור הבר נכחד כליל מן העולם בשנת 1627 בפולין.
גודלו ועצמתו של שור הבר הרשימו את האדם מאז ימי קדם, האדם הקדמון נהג לצוד אותו כדי לאכלו והוא גם מופיע בציורי מערות, בסמל מולדובה ובסמלה של מקלנבורג.
ניסיון השבתו לטבע.
ממשלת רוסיה ניסתה להשיבו לטבע על ידי הכלאה של ביזון אירופי עם פרה (ראה על כך בערך ביזון אירופי).
שור הבר בארץ ישראל.
שורי הבר חיו בארץ ישראל בתקופות קדומות, שרידיהם נמצאו באתרים רבים בחבל הים תיכוני, מכל התקופות הפרהיסטוריות.
אולם מספר הממצאים הארכאו-זואולוגיים הולך ופוחת לאחר מכן והאחרון שבהם הוא משלהי תקופת הברזל בתל חשבון שבעבר הירדן.
זיהוי מקראי.
קיימת סברה ששור הבר הוא למעשה התאו המקראי והמין המכונה היום תאו הוא בעצם המין המכונה בלשון חז"ל "כוי". כמו כן, קיימת סברה אחרת שהשור הוא הראם המקראי, שכן הוא מופיע בתקבולת עם הפר (דברים לג יז; ישעיהו לד ז; תהילים כט ו).
היעלמות מינים מארץ ישראל
אסון אקולוגי
נמר הגליל
מריתריום
מַריתְריוּם (שם מדעי: "Moeritherium") הוא סוג של יונק קדום שהתקיים בתקופת האאוקן והוא נחשב כאב-קדמון לפילים של ימינו. משמעות שמו: "הבהמה של אגם קארון" המכונה אגם מוראיס.
יצור זה היה דומה במראהו לטפיר גדול. גובהו היה עד 70 ס"מ, אורכו ל-3 מטרים ומשקלו 235 ק"ג. הייתה לו גולגולת רחבה עם שיניים חזקות וניבים גדולים והיה לו חדק קצר מאוד. הוא היה יצור איטי שבילה את רוב זמנו בשחייה ורעייה לצד המים וייתכן שאף בתוכם.
מאובניו של היצור נמצאו בצפון אפריקה באזור שבין מצרים לאלג'יריה.
פלאומסטודון
פַּלֵאוֹמָסטוֹדוֹן (שם מדעי: Palaeomastodon; מילולית: "מסטודון עתיק") הוא הסוג היחיד הידוע במשפחת הפלאומסטודונטיים. יצור זה הפלאומסטודון חי באפריקה בתקופות האוליגוקן והאאוקן לפני כ-35 מיליון שנה והתפתח כחלק מהתפתחות שושלת מיני הפילאים, והיה מאבות הפילים של ימינו. הוא עצמו התפתח מהמריתריום שחי לפני 60 מיליון שנה.
יצור זה הגיע לגובה של 2.2 מ' ושקל מעל 2.5 טונות והוא היה בעל ראש מוארך בעל חותכות גדולות דמויות חטים וכנראה שהיה לו חדק קצר ששימש לליקוט מזון. צורת חייו דומה לצורת חייו של ההיפופוטם של ימינו אשר צולל במים רדודים כאשר ראשו נשאר מעל המים וכן הוא התהלך על אדמות ביצה.
גומפותריום
גומפותריום (שם מדעי: "Gomphotherium"; משמעות שמו: "בהמה מרותכת". בעבר היה ידוע גם בשמות טרילופודון וטטרבולודון) הוא סוג יונק בן לסדרת הפילאים, אשר חי בתקופת המיוקן. מאבות הפילים של ימינו. הוא התפתח מיצור קדום יותר הקרוי מריתריום.
מאובנים של היצור נמצאו באירופה (צרפת, גרמניה, אוסטריה), צפון אמריקה (קנזס), אסיה (פקיסטן) ואפריקה (קניה). הוא הגיע לגובה 3.17 מטר ולמשקל של 6.7-7.4 טונות. בניגוד לפיל המודרני, היו לו ארבעה חטים - שני חטים דמויי את חפירה על הלסת התחתונה, ושני חטים על הלסת העליונה - שהיו מצופים באמייל, בניגוד לפילים בני זמננו. נראה שהחטים התחתונים שימשו אותו כדי לאסוף צמחי מים בביצות בהן חי.
מסטודון
מַסְטוֹדוֹן (שם מדעי: Mammut; ידוע בעיקר בשם "Mastodon": מיוונית: מסטוס - חזה, אודונטס - שיניים) הוא סוג יונק נכחד ממשפחת הממוטיים שבסדרת הפילאים שחי מסוף תקופת המיוקן עד להכחדת המינים האחרונים בסוף הפליסטוקן. מאובנים רבים של מסטודונים נמצאו ברחבי העולם. המין הצעיר והידוע ביותר הוא "Mammut americanum", שניצוד בידי הפלאו-אינדיאנים בצפון אמריקה ונכחד בסוף תקופת הקרח האחרונה.
המסטודון היה דומה לפילים המודרניים ולממותה, אך היה פרימיטיבי יותר וגופו היה מכוסה פרווה. שיניו היו גדולות וקשיחות אך נראה שהוא לא היה יכול לעכל עשב, דבר שצימצם את תחומי מחייתו. מבנה אוזניו דמה לאלה של פיל אסייתי והוא היה נמוך מעט מהפילים. עם זאת הוא עדיין הגיע לגובה של מעל 3 מטר וחלק מהמינים הגיעו למשקל 11 טון.
סטגודון
סטֵגוֹדוֹן (שם מדעי: "Stegodon"; מילולית: "שן מקורה") הוא סוג במשפחה הנכחדת סטגודוניים, מסדרת בעלי חדק. הסטגודון חיו באזורים נרחבים של אסיה וגם ארץ ישראל במהלך תקופות המיוקן והפליסטוקן. כמה מינים בסוג זה נמנו עם הגדולים שבבעלי החדק; גובה כתפיהם של פרטים בוגרים מהם הגיעו עד לגובה של כארבעה מטרים ואורכם הגיע לכשמונה מטרים, וזאת מבלי למנות את אורך חטיהם, אשר היו באורך של כשלושה מטרים. משקלם הגיע ל-12.5–14.5 טון.
בעבר סברו כי הסטגודון הוא מאבותיהם של הפילים ושל הממותות, אולם כיום מאמינים כי אין בנמצא בעלי חיים שהם צאצאי סוג זה.
אאוהיפוס
אאוהיפוס או איוהיפוס (שם מדעי: Eohippus; משמעות השם: "סוס השחר"), הוא סוג יונק קדום שהתקיים באאוקן תחתון, לפני כ-55 מיליון שנה. האיוהיפוס הוא מהמינים הקדומים ביותר של קרובי הסוסים. ממנו התפתח האורוהיפוס. המאובן הראשון שלו התגלה באנגליה על ידי הפלאונטולוג ריצ'רד אוון.
האיוהיפוס היה רחוק בצורתו החיצונית מזו של הסוסים המוכרים כיום והיה בעל דמיון רב יותר לכלב: בעל רגליים קצרות, זנב ארוך וחוטם קצר. גובהו נע בין 20 עד 60 ס"מ. היו לו חמש אצבעות בכל רגל, אלא ששתי אצבעות בכל רגל אחורית ואצבע בכל רגל קדמית היו מנוונות. הוא ניזון בעיקר מפירות ועלים. הוא שכן ביערות .
כיום מכלילים רבים את סוג זה עם ההירקותריום ("Hyracotherium"; מילולית: "בהמה דמוית-שפן").
פליוהיפוס
פליוהיפוס (שם מדעי: "Pliohippus"; מילולית: "מעבר לסוס") הוא סוג בעל חיים ממשפחת הסוסיים, אשר התקיים בתקופת המיוקן באמריקה הצפונית. הייתה לו אצבע אחת בכל רגל. נמנה עם אוכלי העשב ונחשב אחד מאבותיו של הסוס. הוא הגיע לגובה 120 ס"מ בכתפיו ושקל 100 קילוגרם בממוצע.
לסוס זה היו רגליים חזקות בעלות אצבע קשיחה בכל רגל, שהותאמו לחיים בערבות עשב רחבות בהם היה צריך לרוץ במהירות כדי להימלט מטורפים.
הירקותריום
הירקותריום (שם מדעי: "Hyracotherium"; מילולית: "בהמת שפן") הוא סוג נכחד יונק ממשפחת הפלאותריומיים הקרובה לסוסיים. סוג זה התקיים במשך האאוקן שלפני 55 עד 45 מיליון שנה מזמננו באירופה. המאובנים שלו התגלו באנגליה בתצורות חרסית לונדון .
יונק זה הגיע לגודל של כלב כשאורכו של ההירקותריום הגיע ל-78 ס"מ ומשקלו עד לתשע ק"ג. הוא היה בעל ארבע פרסות דקות על רגליו והיו לו שיניים טוחנות דקות בעלות כתרים נמוכים אשר הותאמו ללעיסת עלים וצמחייה רכה. הוא חי ביערות של אנגליה וניזון מעלים, אגוזים, פירות וצמחייה דומה. ייתכן שהוא חי בקבוצות קטנות.
הסוג הוגדר בידי החוקר האנגלי ריצ'רד אוון ב-1841, אשר ראה בו יצור הקרוב לשפנאים ועל כן נתן לו את שמו המדעי. ב-1781 החוקר האמריקאי עותניאל צ'ארלס מארש הניח על בסיס שלד דומה לסוג אאוהיפוס - ראשון הסוסים, שמדובר באותו סוג והכליל אותו יחד, נוסף על כמה סוגי סוסים דומים שאוחדו עם האאוהיפוס. בהמשך איחוד זה הוטל בספק. כמה חוקרים רואים בו מין במשפחת הפלאותריומיים, בה כלול גם הפלאותריום. משפחה זו קרובה מאוד לסוסים אך גם לטפיריים ולברונתותריומים.
ההירקותריום נכחד עם התייבשות היערות בסוף האאוקן. הוא הוחלף במפריטי פרסה מותאמים יותר לתזונה מצמחייה קשיחה.
אורוהיפוס
אורוהיפוס (שם מדעי: Orohippus) הוא סוג נכחד של יונק מתקופת האאוקן של אמריקה הצפונית, שהיה אוכל עלים. יצור זה היה מאבותיו של הסוס.
האורוהיפוס התפתח מהאיוהיפוס לפני כ-50 מיליון שנה. הוא דומה בצורתו החיצונית לאיוהיפוס, וההבדל המשמעותי ביותר הוא העדרן של האצבעות המנוונות בכפות רגליו. לאורוהיפוס ארבע אצבעות בכל רגל קדמית, ושלוש אצבעות בכל רגל אחורית.
מזוהיפוס