במהלך החקירה הנגדית, רוג'רס העיד כי העדות היחידה של פרופופול בציוד הרפואי הייתה במזרק, בחיבור Y ולאחר מכן גם בצינורות. אף אחד מהם לא נמצא בצינור העליון או בשקית המלחים של ה-IV. ההגנה שאלה "האם 25 מ"ג פרופופול שנדחף לתוך הגוף במשך 3–5 דקות יגרום למטופל לישון?" רוג'רס השיב שכן. ההגנה: "כמה זמן הם ישנו?" רוג'רס: "בערך 5 דקות." ההגנה: "אז מנה של 25 מ"ג של פרופופול בשעה 10:50 לא תהיה לה השפעה לאחר השעה 11:05?" רוג'רס: "נכון." ההגנה: "אחרי זה היית מניח שהשינה של המטופל נגרמה ממשהו אחר ולא פרופופול, נכון?" רוג'רס: "כן." הטווח הטיפולי של פרופופול הנדרש לניתוח גדול היה 4 מיקרוגרם/מ"ל, ובניתוחים פחותים הוא היה 2 מיקרוגרם/מ"ל. לג'קסון היו 2.6 מיקרוגרם/מ"ל בדפ שבירך, המשמש לבדיקה שלאחר המוות מכיוון שהוא אינו ממוקם ליד אף איבר גדול והוא נוטה פחות להתפלגות מחדש לאחר המוות. רוג'רס קבע כי רמה קטלנית של פרופופול תועדה בכל מקום בין 1 ל-17 מיקרוגרם/מ"ל. רמת הלורזפאם בקיבה של ג'קסון הייתה 0.64 מיקרוגרם/מ"ל, ורמת הדם בירך שלו הייתה 0.169 מיקרוגרם/מ"ל. ההשערה הייתה שג'קסון חייב לבלוע לוראזפאם די קרוב למועד המוות כדי שזה לא ייספג ויתפזר בגוף. פלנגן: "כדור של 2 מ"ג של לוראזפאם מביא אותך לרמה של 0.018 מיקרוגרם/מ"ל בדם?" רוג'רס: "כן". ההגנה: "אם תדחף (בבת אחת) מנה של לוראזפאם כדי להביא אותך לרמת 0.169 מיקרוגרם/מ"ל בדם, זה היה עוצר את הלב שלך, לא?" רוג'רס: "כן."
לאחר מכן רוג'רס נשאל אם זה עדיין יהיה רצח אם ג'קסון היה נוטל בעצמו את הפרופופול או הלורזפאם, ורוג'רס אמר, "נכון". לאחר מכן רוג'רס נשאל האם הפרופופול שנמצא בגופו של ג'קסון זהה בכמות שלו לכמות שנותנים לאדם שהולך לבצע ניתוח מורכב ורוג'רס השיב בחיוב. לאחר מכן נשאל "האם 25 מ"ג במשך 3–5 דקות יביאו אותך לרמת 2.6 מיקרוגרם/מ"ל בדם?" רוג'רס השיב בשלילה.
12 באוקטובר 2011, היום האחד עשר.
ד"ר אלון שטיינברג, קרדיולוג מזה 13 שנה והוסמך לטיפול במחלות לב וכלי דם, CT לבבי וקרדיולוגיה גרעינית, העיד כי הוא אינו היה מומחה בהרדמה או פרמקולוגיה וכי גם מארי לא קיבל הסמכה לעסוק בכך. מקרה זה היה הפעם הראשונה ששטיינברג ראה חריגות קיצוניות מסטנדרט הטיפול. שטיינברג העיד כי משתמשים בפרופופול רק במקרים של צורך בהרגעה עמוקה כאשר המטופל יעבור הליך כואב משמעותית ויש סיכונים שהמטופל עלול להפסיק לנשום; זו הסיבה שהוא משמש עם ניטור מתמיד וציוד חירום בהישג יד. הוא העיד כי הוא משתמש בפרופופול רק בביצוע בדיקות קרדיו-הורסיות וכי נדרש להיות נוכח רופא מרדים. עבור מקרים של הרגעה קלה ומתונה, שטיינברג הצהיר שהוא ישתמש בבנזודיאזפינים ולעולם לא ירשום פרופופול עבור נדודי שינה. הוא קיבל את התיק של מארי והתבקש לבדוק את מעשיו ומחדליו בניגוד לסטנדרט הזהירות. הסקירה התבססה על דבריו של מארי עצמו מהראיון שלו במשטרה שנשמע בעבר על ידי בית המשפט. בשורה התחתונה ממצאיו של שטיינברג היו: "שש חריגות קיצוניות נפרדות ומובהקות מסטנדרט הטיפול". להלן החריגות:
1. פרופופול אינו מיועד מבחינה רפואית לאנשים הסובלים מבעיות שינה. "אף פעם לא שמעתי על שימוש בו עבור נדודי שינה, זה חומר הרגעה כירורגי חזק מאוד." אמר שטיינברג בעדות שלו. בנוסף לא היה הסכם כתוב בין ג'קסון למארי לגביי השימוש בתרופה.
2. הפרופופול ניתן בבית, ללא ציוד מתאים, ללא צוות רפואי, ללא גיבוי וללא השגחה פיזית על ידי הרופא המטפל. "כל אחד מאלה בנפרד תהיה סטייה קיצונית בפני עצמה", אמר שטיינברג בעדות שלו.
3. הכנה לא מספקת למצב חירום. על הרופא המטפל להכין את התרופות והצוות.
4. טיפול לא הולם, ג'קסון הפסיק לנשום ומארי לא פעל לפי הפרוטוקול של אירוע כזה. במהלך הפסקת נשימה, החולה מפסיק לנשום, מה שגורם לרמות החמצן בדם לרדת יותר ויותר, מה שגורם לעלייה בקצב הלב. חוסר חמצן מחליש את הלב, וללב יהיה חשמל אך לא יתכווץ (פעילות חשמלית ללא דופק). לבסוף, החשמל של הלב מפסיק לפעול (אסיסטולה). ומארי היה צריך לנסות להעיר את ג'קסון, להניח שקית אמבו על פיו, לנקות את דרכי הנשימה, להתקשר לאמבולנס ולתת פלומאזניל. במקום זאת, מארי החל בלחיצות חזה, שאינן עוזרות להפסקת נשימה. "הלב כבר עבד, הוא לא היה צריך לחיצות חזה", אמר שטיינברג. גם אז, ההחייאה הייתה באיכות ירודה, שכן היא הייתה צריכה להיות כרוכה בהחזקת שתי הידיים על משטח קשיח במקום יד אחת על המיטה.
5. הזמנת האמבולנס הייתה קריטית. מורי היה צריך להתקשר לאמבולנס באותו הרגע. במקום זאת הוא המתין עד 12:21 בצהריים, שזה היה בערך 20 דקות לאחר שג'קסון הפסיק לנשום. האמבולנס הגיע תוך ארבע דקות. "נדרשו לו סך הכל שתי דקות לקחת את ההחלטה הזו והרי היה לו איך להתקשר לאמבולנס".
6. אי שמירה על תיעוד רפואי תקין. אין הסכמה מדעת. אין תיעוד של הסימנים החיוניים של ג'קסון, המינונים שניתנו, התגובות לתרופה. מארי היה מבולבל או לא כנה לגבי הרישומים כשהם הגיעו לחדר המיון.
לאחר מכן שטיינברג נשאל האם סטיות האלו הם אלו שהובילו למותו של ג'קסון ושטיינברג השיב שכן. לאחר מכן שטיינברג נשאל אם ג'קסון היה נוטל בעצמו את התרופות זו עדיין הייתה עבירה והוא השיב שכן. שטיינברג טען כי כל התרופות אמורות להיות במקום שידו של המטופל אינה יכולה להיות משגת ולכן לא הייתה סיבה בכלל שג'קסון ייטול את התרופות על דעת עצמו.
במהלך החקירה הנגדית העיד שטיינברג שאם למטופל היה לחץ דם (שנגרם עקב דופק) ודופק של 122, הוא היה בר-הצלה. אם מטופל אינו נושם אך יש לו דופק, דרך הפעולה היא לנקות את דרכי הנשימה ולתת נשימות.
לאחר מכן עלה לדוכן העדים ד"ר נאדר קמנג'ר, בעל הסמכה לרפואה פנימית, רפואת ריאות, טיפול נמרץ ורפואת שינה. הוא משתמש בפרופופול מדי יום להרגעה בעת הנחת צינור אנדוטרכיאלי. זהו כלי האינדוקציה הקלאסי להרגעה עמוקה במהלך הליכים כואבים. זוהי התרופה הנפוצה ביותר לשמירה על הרגעה בחולים שמטופלים במכשירי נשימה מכניים. הרופאים צריכים לקרוא לרופא מרדים כדי לתת את זה, מישהו שיכול לשמור על דרכי הנשימה, ולמי שיכול להפוך את השפעות התרופות. קמנג'ר גם הצביע על החריגה הקיצונית של מארי מסטנדרט הזהירות, בהתאם לעדותו של שטיינברג.
13 באוקטובר 2011: היום השנים עשר.
לאחר מכן לדוכן העדים עלה סטיבן שייפר, פרופסור להרדמה באוניברסיטת קולומביה משנת 2007 ופרופסור נוסף להרדמה באוניברסיטת סטנפורד משנת 2000. הוא מומחה לפרמקוקינטיקה (קצב תחילת פעולת התרופה, משך הפעולה וביטול התרופה הפעילה, בסיכום) ופרמקוקינטיקה עם 20 שנות ניסיון בעבודה עם מינהל המזון והתרופות (FDA). תחומי העניין שלו כוללים מודל מתמטי של איך מינון של תרופה מתורגם לריכוזים בגוף ולהשפעותיה על המטופל. הוא פרסם 19 מאמרים על הפרמקוקינטיקה של פרופופול. פרמקוקינטיקה כוללת מחקר של דילול התרופה בזרם הדם של המטופל. שייפר הוא העורך הראשי הנוכחי של כתב העת להרדמה ומשכך כאבים ובוועדת העריכה של כתבי עת רבים אחרים.
הוא העיד על ההיסטוריה של הנחיות המינון של פרופופול.
19 ו-20 באוקטובר: היום השלושה עשר והיום הארבעה עשר.
שייפר הראה סרטון של השימוש בפרופופול במהלך פרוצדורה. לאחר מכן העיד כי הוא מצא שבע עשרה "הפרות חריפות ומובהקות" של מארי בסטנדרט הזהירות, מתוכן ארבע בלתי מתקבלות על הדעת, בהתבסס על הריאיון של מורי במשטרה:
1. היעדר ציוד חירום דרכי אוויר בסיסי.
2. היעדר ציוד חירום דרכי אוויר מתקדם.
3. היעדר מנגנון יניקה.
4. היעדר משאבת עירוי IV.
5. אי שימוש בשרוול לחץ דם.
6. היעדר אלקטרוקרדיוגרמה.
7. היעדר קפנוגרפיה.
8. חוסר שמירה על יחסי רופא-מטופל.
9. אי מעקב רציף אחר מצבו הנפשי של המטופל.
10. אי מעקב רציף אחר הנשימה של המטופל.
11. הכישלון בניטור רציף של לחץ דם ודופק.
12. לא הייתה יצירת קשר עם מוקד חירום.
13. אי התווית תהליך טיפול בתחילת ההליך.
14. אי שמירה על הסכמה בכתב.
15. חוסר בתיעוד.
16. הכישלון לחשוף הן לפרמדיקים והן ל-UCLA את השימוש בפרופופול ואת מה שמארי היה עד לו.
17. היעדר מדידת דופק בצורה מסודרת.
שאלה: כל אחד מ-17 הסעיפים האלו היה יכול לגרום למותו של מייקל? תשובה: כן.
לאחר מכן שייפר הראה סימולציה במחשב של מתן פרופופול ולוראזפאם וזרימתם בדם. במסגרת הסימולציה שייפר הציג מספר טענות נוספות שגם אם ג'קסון נתן לעצמו את התרופות לא זה מה שגרם למותו. בנוסף הוא גם הסביר על השימוש בעירוי IV ובפרופופול.
לאחר מכן שייפר נשאל מספר שאלות לגביי עדותו במהלך אותם ימים:
21 באוקטובר 2011, היום ה-15.
שייפר נחקר לגביי לגביי הקורות חיים שלו ולגביי מערכת היחסים שלו עם מומחה ההגנה ד"ר פול ווייט.
22 באוקטובר 2011, היום ה-16.
החקירה של שייפר הסתיימה ובכך גם הסייתמה עבודת התביעה במשפט זה.
ציר הזמן של תיק ההגנה.
24 באוקטובר 2011, היום השישה עשר.
העדה הראשונה שנקראה מטעם ההגנה הייתה דונה נוריס ממשטרת בוורלי הילס, היא המנהלת של מוקד החירום של בוורלי הילס. לאחר מכן ההגנה השמיעה שיחה שנעשתה למוקד החירום ב-25 ביוני בשעה 12 ועשרים בצהריים ונמשכה 46 שניות מטלפון סלולרי.
העד הבא שהוזמן היה אלכסנדר סופאל, מומחה מעקב משטרתי שעובד עם משטרת לוס אנג'לס כבר 11 שנים. לפי עדותו של סופאל הוא הלך לביתו של ג'קסון כדי לבדוק את ההקלטות ממצלמות האבטחה. לדבריו, הוא לא איתר היכן נמצאות המצלמות או כמה מהן. לאחר מכן, ההגנה השמיעה שני סרטוני מעקב הכוללים את הגעתם של ג'קסון ומארי לבית המגורים.