בנימין (בני) עמידרור (נולד ב-8 במאי 1937, ה' באייר ה'תרצ"ז) הוא מומחה בתחום התורות הצבאיות (תורת הלחימה) אשר שירת בין השנים 1977–2002 כראש ענף תורת לחימה בחטיבת התורה וההדרכה (תוה"ד) במטה הכללי של צבא הגנה לישראל. עמידרור כתב את מרבית ספרי תורת הלחימה ותורות היסוד בדרג המטה הכללי של צבא הגנה לישראל, והרצה במשך שנים בפני בכירי צה"ל.
עמידרור נחשב בעיני קצינים בכירים רבים כמומחה חשוב והיחיד בתחומו בישראל, וכמי שהטמיע בצה"ל מקצועיות צבאית עיונית ורחבת היקף. מכונה לעיתים: "מורה הגנרלים".
ביוגרפיה.
נולד לצלה עמידרור ואריה עמידרור (טפליצקי), שניהם מלוחמי האצ"ל. בילדותו, עד שהיה כבן 11, עסקה אמו בפעילות במחתרת, ושהתה תקופות בכלא הבריטי. אביו התגייס לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ונפל בשבי. עמידרור גדל בבית סבתו. אחרי הקמת המדינה גדל בשכונת יד אליהו בתל אביב. כבני משפחתו, בצעירותו היה פעיל בתנועת בית"ר. אחיו הוא האלוף במילואים וראש המטה לביטחון לאומי לשעבר יעקב עמידרור. אחותו היא אלוף-משנה במילואים אהובה ינאי, הנשואה לאלוף במילואים שלמה ינאי.
קריירה צבאית ועיתונאית.
בשנת 1955 התגייס לצה"ל. שירת בחיל השריון ושימש כקצין ומפקד טנק בחטיבה 7 במבצע קדש. בהמשך שימש כמדריך בבית הספר לשריון וכן בבה"ד 1. בשנת 1962, לאחר שבע שנים, פרש מצה"ל. לאחר מכן עבד כעשר שנים כמפקח במשרד החינוך במחלקת הגדנ"ע, אולם הקדיש את מרב זמנו וכוחותיו ללימוד שיטתי וכתיבה בתחומי הצבא. במלחמת ששת הימים שימש כקצין מבצעים של חטיבה 60, באוגדת טל (אוגדה 84). בתום הקרבות כתב דו"ח על אתגרי השריון הישראלי והעביר אותו למפקדת גייסות השריון.
עיסוקו הציבורי המשמעותי הראשון היה, בתחילת שנות ה-70, כפרשן צבאי בעיתון הארץ. הוא פרסם בעיתון סדרות רחבות היקף על תוצאות מלחמת ששת הימים ומצבו של צה"ל. אחרי מלחמת יום הכיפורים כתב בעיתון ידיעות אחרונות. בשני העיתונים לא היה חבר מערכת אלא כותב חיצוני. לאחר שפרסם ביקורת בידיעות אחרונות כנגד ניהול קרב רפיח במלחמת ששת הימים בידי ישראל טל (טליק) הופסקה כתיבתו בעיתון. עמידרור הוזמן, על ידי אורי אבנרי, לכתוב בעיתון העולם הזה, שם כתב, במשך כשלוש שנים, מאמרים בנושא צבא וביטחון. שימש תקופה קצרה כעוזרו של עזר ויצמן שהיה באותה עת יו"ר הנהלת תנועת החרות.
כשנתיים לפני מלחמת יום הכיפורים, בעקבות סיור שערך עם אחיו יעקב עמידרור בתעלת סואץ, שלח מכתב מפורט לסגן מפקד אוגדת סיני תא"ל מנחם (מן) אבירם ולעזר ויצמן, בו חזה את הפלישה המצרית שפתחה את המלחמה, ואת הִתְמוֹטְטוּתוֹ הוודאית של קו בר-לב. במהלך המלחמה שימש כקצין מבצעים בחפ"ק של מוסא פלד, אוגדה 146, ברמת הגולן, ואחריה על הגשרים בתעלת סואץ.
אחרי המלחמה, בשנת 1975, הוזמן עמידרור להיכנס למחלקת ההדרכה (מה"ד), בה שימש כשנתיים כחוקר במעמד לא ברור. בשירותו הצבאי הגיע עד לדרגת רב-סרן.
ראש ענף תורת לחימה בסיסית.
בשנת 1977, מונה על ידי שר הביטחון עזר ויצמן לחוקר בגוף התכנון של משרד הביטחון. בשנת 1979 הוזמן שוב למחלקת ההדרכה, שם מונה ל"ראש ענף תורת לחימה בסיסית" (רע"ן תו"ל בסיסי), והחל מאותה עת עסק באופן רשמי ומסודר בכתיבת התורות הצבאיות בדרג המטה הכללי. במסגרת עבודתו כתב את כמעט כל ספרי התורות הבסיסיות של צה"ל. כן הרצה בפני בכירי הצבא בקביעות והדריך דורות של קצינים. עמידרור שימש בתפקיד זה עד צאתו לגמלאות בשנת 2002. בשנותיו בצה"ל היה אזרח עובד צה"ל בחזקת קצין (בח"ק).
בשלהי שנות ה-80, הקים ביחד עם אל"ם במילואים ד"ר חנן שי (שוורץ) את תוכנית "ברק" במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם), שיזם האלוף יוסי פלד. התוכנית עסקה בלימוד מעמיק של היסטוריה צבאית, בניתוח קרבות ומערכות ובביקורת אקדמית של תהליכים צבאיים. עמידרור שימש ב"ברק" כמדריך הראשי ועסק במשך למעלה מעשור בהטמעת מקצועיות צבאית בדרגי פיקוד הביניים והפיקוד הבכיר של הצבא. מלבד תחומי הלמידה, נהגו להתייעץ עמו קציני צה"ל בכירים בסוגיות צבאיות מורכבות.
ידענותו ותובנותיו של עמידרור בתחומי ידע צבאיים נרחבים נרכשו על ידו באמצעות השכלה אוטודידקטית. גישתו העקרונית היא שתורת הצבא ותורת הלחימה הן מקצוע ותוצרים אוניברסלים, ושככל מקצוע יש לרכוש את הכלים להבנתו. בהתאם לכך, עסק בין השאר, לצד סא"ל ד"ר יוסי הוכבאום, בלימוד הנעשה בעולם הצבאי ברחבי העולם ולאורך ההיסטוריה, ובהתאמה לצרכיו ויכולותיו של צה"ל. כן עודד תרגום של חיבורים צבאיים קלאסיים לשפה העברית. עמידרור נודע בחריפות לשונו.
לאחר פרישתו מצה"ל.
בשנת 2002 פרש לגמלאות. עם זאת, לבקשת המטכ"ל, נשמר משרדו בקריה בתל אביב והוא עבד במקום עד שנת 2016.
החל מפברואר 2005 היה חבר בוועדה שהקימה ממשלת ישראל, בראשות השופט יצחק אנגלרד, לבחינת חשיפת הפרוטוקולים מישיבות ועדת אגרנט. בשנת 2007 פרסם צוות בראשותו הצעה לרפורמה בסידור הדרגות הבכירות בצה"ל.
חיים אישיים.
נשוי לנעמי ואב לארבעה. מתגורר בהרצליה. בנו הוא אלוף-משנה במילואים בועז עמידרור. אחיו הוא יעקב עמידרור, ואחותו היא אהובה ינאי הנשואה לשלמה ינאי.
לקריאה נוספת.
עמידרור עסק במשך שנים רבות בכתיבה צבאית ענפה, וספריו מהווים את התשתית הבסיסית של תורות צה"ל.
אמיר-חוסיין חוסיין-זאדה
אמיר-חוסיין חוסיין-זאדה (בפרסית: امیرحسین حسین‌زاده; נולד ב-30 באוקטובר 2000 בטהראן שבאיראן) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אסתקלאל טהראן מליגת העל האיראנית ובנבחרת איראן.
קריירת מועדונים.
חוסיין-זאדה גדל במחלקות הנוער של מוקאוומאת טהראן ושל סאיפא. בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של סאיפא במסגרת ליגת העל האיראנית. בסך הכל ערך 47 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-21 באוגוסט 2021 חתם באסתקלאל טהראן מליגת העל האיראנית.
קריירה בינלאומית.
ב-24 במרץ 2022 ערך חוסיין-זאדה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איראן, בהפסד 2-0 לנבחרת קוריאה הדרומית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
קבוצת תיגבור
קבוצת תיגבור היא קבוצת חברות ישראלית העוסקת בארבעה תחומים: שירותי כוח אדם וסיעוד (איתור, גיוס, השמה והצבת עובדים במגוון מקצועות), שירותי שמירה ואבטחה, שירותי נגישות ונדל"ן מניב. החברה הראשית בקבוצה, תיגבור-מאגר כח אדם מקצועי זמני בע"מ הוקמה באפריל 1981, וביוני 2007 הפכה לחברה ציבורית, הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
לחברה שלוש חברות בנות עיקריות:
היסטוריה.
החברה הוקמה באפריל 1981 על ידי רינה ויינרייך בנבנישתי, כחברה לשירותי כוח אדם. נכון למאי 2022 רינה וינרייך בנבנישתי היא נשיאת החברה ומנהלת עסקים ראשית בה, ומחזיקה כ-44% מהבעלות בחברה. בתה, אורית בנבנישתי, היא מנכ"לית החברה ומחזיקה כ-22% מהבעלות בחברה. יו"ר הדירקטוריון של החברה הוא אברהם גוזמן.
בשנת 1988 החלה החברה לפעול בתחום הסיעוד. בשנת 2000 רכשה החברה את חברת האבטחה "רשף ביטחון". ביוני 2007 החברה הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנת 2008 רכשה החברה את בית החולים הסיעודי "משכנות הזהב".
בשנת 2014 נכנסה החבר לתחום השמת אנשים עם מוגבלויות.
בשנת 2018 השקיעה החברה בסטרט-אפ בשם Echocare ובשנת 2019 רכשה החברה חברה בתחום הסיעוד.
בסוף שנת 2019 היו לחברה 40 סניפים ברחבי ישראל.
פעילות החברה בתחומי כוח אדם, שמירה ואבטחה כפופה לחוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם. פעילות החברה בתחום הסיעוד נעשית במסגרת הסכם עם המוסד לביטוח לאומי ובהתאם לחוק הביטוח הלאומי. תנאי העבודה של העובדים בתחום השמירה והאבטחה כפופים לצו ההרחבה בתחום זה.
רוב יושביה עליה
בהלכה, רוב יושביה עליה (נקרא גם "כל יושביה עליה") הוא תנאי הנוגע למספר מצוות התלויות בארץ ולפיו המצוות חלות מדאורייתא רק כאשר רוב עם ישראל מתגורר בארץ ישראל. על אף שיש בכך מחלוקת תנאים, נפסק להלכה שחיוב חלה ותרומות ומעשרות מהתורה מצריך שיהיו "רוב יושביה עליה".
על מנת להתחייב בדיני שביעית ובדיני שנת היובל מהתורה, נדרש גם ששבטי ישראל ישבו בארץ "כתיקונם", כלומר שהארץ תחולק לשבטים, כל שבט ישב בנחלתו, ובתוך כל שבט יחלקו את הנחלות למשפחות.
חישוב מניין ישראל.
מספר היהודים החיים בעולם אינו ידוע בוודאות ונתון במחלוקת.
יושבים כתיקונם.
כנאמר, כדי שמצוות השמיטה והיובל יחולו מדאורייתא, יש צורך שעם ישראל "ישבו בארץ כתיקונם". משמעות הדבר שכל אדם מישראל יקבל את שטחו בנחלת שבטו. ועל פי הרמב"ם דבר זה יקרה על פי רוח הקודש. וגם גרים שהצטרפו לישראל יקבלו גם הם נחלה בארץ עם השבטים אליהם יתחברו.
רוב האחרונים טוענים שדבר זה אינו ישים, מאחר שיש צורך שכל אדם מישראל יעבור לגור באזור שבטו.
כל יושביה עליה
אוגוסטו מוסיני
אוגוסטו מוסיני (9 בינואר 1870 – 1 בנובמבר 1918) היה צייר ונזיר איטלקי.
ביוגרפיה.
אוגוסטו מוסיני נולד ברג'יו אמיליה, ולמד בבית ספר רג'יה לציור, אצל גייטנו קייריצ'י וקירילו מניקרדי, וסיים את לימודיו ב-1888. בשנת 1890 הוא הקים את הארגון "Cooperativa pittori di Reggio Emilia", שלאחר מכן הפך למנהל האמנותי שלו. בשנת 1892 עבר לרומא, שם למד באקדמיה הצרפתית. לאחר מכן למד ציור דמויות באקדמיה לאמנויות היפות של רומא. בשנת 1893, בזכות מלגת לימודים, הוא עבר לפירנצה, שם נרשם לאקדמיה לאמנות בעיר.
משנת 1896, התחיל מוסיני להציג את יצירותיו בתערוכות חשובות, כמו הביאנלה של ונציה, ועבד בשביל פטרונים חשובים, כולל בית מדיצ'י. ב-1903, הוא התחיל לשתף פעולה עם כתב העת "לאונרדו", תחת השם הבדוי אוגוסטוס.