האוקיינוס האטלנטי הדרומי היה הנתיב ששימש בתכיפות עבור אוניות קו שהפליגו לאמריקה הדרומית, אפריקה, ולפעמים אוקיאניה. לוויט סטאר ליין, היו כמה אוניות, ביניהן ה"סואביק", בקו ליברפול-קייפטאון-סידני. התחרות באוקיינוס הדרום-אטלנטי הייתה כאין וכאפס לעומת הצפון-אטלנטי. הקאפ ארקונה של "המבורג סוד" גם פעלה בנתיב הזה.
הים התיכון.
הים התיכון היה יעד תכוף של הרבה אוניות קו. הרבה חברות הרוויחו מהגירה מאיטליה והבלקן לארצות הברית. אד"ם קרפתיה של קונארד ליין שירתה בנתיב גיברלטר-גנואה-טריאסטה. באופן דומה, אוניות איטלקיות חצו את הים התיכון לפני כניסתן לאוקיינוס האטלנטי הצפוני. פתיחתה של תעלת סואץ הפכה את הים התיכון לנתיב אפשרי לאסיה.
אזכור בתרבות פופולרית.
ספרות.
אוניות קו היוו מקור השפעה חזק על התרבות הפופולרית, בין אם בתור הזהב שלהן או אחר כך. ב-1867 ז'ול ורן תיעד את החוויה שלו על הא/ק "גרייט איסטרן" בספרו העיר השטה.
סרטים.
אוניות הקו היו במה למספר סיפורי אהבה בסרטים, כמו הסרט מ-1939 "סיפור אהבה" האוניות גם היוו במה לסרטי אסונות. הסרט משנת 1960, "המסע האחרון" צולם על סיפונה של ה"איל דה פראנס", אשר שימשה כתפאורה צפה.
טביעתה של הטיטניק משכה תשומת ליבם של קולנוענים. כמעט 15 סרטים נוצרו כדי לספר את סיפור הטביעה, אך הסרט מ-1997 של ג'יימס קמרון, טיטניק, הפך להצלחה מסחרית.
מוזיאון סורויה
מוזיאון סורויה (בספרדית Museo Sorolla) הוא מוזיאון שמתעד את חייו ואת עבודתו של הצייר הספרדי חואקין סורויה. המוזיאון ממוקם במדריד, ספרד, והוא הוקם בבית שהיה שייך למשפחת סורויה ושימש גם כסטודיו של חואקין סורויה משנת 1909 ועד לשנת 1923.
תולדות הבית.
סורויה נולד בוולנסיה וחי שם עד 1890, לבד מתקופות לימודיו, במדריד, ברומא ובפריז.
בשנת 1890 הוא עבר עם משפחתו למדריד. באותה התקופה כבר זכה סורויה להכרה נרחבת. על אף שלא היה זה תחום העניין העיקרי שלו, הוא הפך לצייר פורטרטים מבוקש עבור אישים ידועי שם מתחומי הכלכלה, האומנות והפוליטיקה. עיסוק זה הכניס לו רווחים נאים שאיפשרו לו לבנות את ביתו במדריד.
מקור כספי נוסף להון שנדרש עבור בנית הבית נבע מתערוכה שהתקיימה בניו יורק באותן השנים, וזכתה להצלחה גדולה. בכספים אלה, ב-1909, סורויה רכש חלקת אדמה בחלק הגבוה של מדריד. שם, האדריכל אנריקה מריה רפולס תכנן עבורו את בית חלומותיו. בתוך הבית שולב גם הסטודיו של סורויה, מה שאיפשר לו להימצא תדיר קרוב למשפחתו.
תולדות הגן.
בשנת 1908 סורויה ביקר בארמון אלהמברה, בגרנדה, ספרד, ואת רשמיו הלא מחמיאים ניתן למצוא במכתב שכתב לרעייתו: "כל כך הרבה שיש, כל כך הרבה חצרות". הוא אף סיכם את התיאור בניסוח "חצרות קטנות, משרות עצב". אולם, תוך זמן קצר, הוא נשבה בקסם השליו של הגנים. הוא ניסה לבטא ביצירותיו את אפקט הצל והשמש היוקדת, העוברים כמו במסננת דרך עלי הצמחים. כמו כן, הוא התמקד בצללים ובהשתקפויות על קירות, בבריכות, במזרקות ובקשתות.
כאשר בנה את ביתו, עיצב בעצמו גן, כמעשיהם של מונה, רנואר וסזאן. הגן מעוצב בסגנון ולנסיה וסביליה ומשולבים בו פסלים בסגנון אר נובו, עמודים קלאסיים, ו. בכך יצר מרחב אשר היה עכשווי, אירופאי וים תיכוני כאחד, והיווה בעבורו מקום מרגוע והשראה. המספר הרב של ציוריו שבהם מוצג הגן, בעונות שונות ובשעות שונות של היום, מעיד על החשיבות שסורויה יחס לגן. הגן היווה אלמנט מרכזי ביצירתו של סורויה בשנים 1916-1920.
ביוני 1920, תוך כדי ישיבה מול כן הציור בגן, לקה בשבץ מוחי חריף, שממנו לא התאושש עד מותו, ב-1923.
מורשת.
בשנת 1925, קלוטילד גרסיה דה קסטיליו, אלמנתו של חואקין סורויה, ציוותה את הבית ואת תכולתו לממשלת ספרד, בתנאי שהוא יהפוך למוזיאון לזכרו של בעלה. המוזיאון נפתח ב-1932.
המוזיאון הוא אחד הבתים השמורים ביותר של צייר אירופאי, ומוצג בו אוסף גדול מיצירותיו של סורויה. בבית נמצאים גם רוב החפצים שרכש האומן במהלך חייו, כגון פסלים, עבודות קרמיקה, תלבושות מסורתיות, תכשיטים, מכתבים וצילומים.
גלבקוסמוס
גלבקוסמוס (ברוסית: Главкосмос) היא חברה בת של תאגיד המדינה "רוסקוסמוס", המבצעת פעילות כלכלית ושיווקית בתחום הטילים והטכנולוגיה בחלל, משתתפת בארגון ובביצוע מחקר ופיתוח, כולל יצירת טכנולוגיית חלל. משימתה העיקרית של החברה היא לקדם ולשווק את הישגי תעשיית החלל הרוסית לשווקים העולמיים ולנהל פרויקטים מורכבים לחלל.
היסטוריה.
החברה הוקמה בשנת 1985 כמחלקה במשרד לבניית מכונות כלליות של ברית המועצות בשם המינהל הראשי ליצירה ושימוש בטכנולוגיית חלל לשימוש כלכלי, מחקר מדעי ושיתוף פעולה בינלאומי בתחום החלל (Главное управление по созданию и использованию космической техники для народного хозяйства, научных исследований и международного сотрудничества в мирном освоении космоса).
עם קריסת ברית המועצות, המינהל הפך ב-4 בדצמבר 1991 לארגון עצמאי תומך של סוכנות החלל הרוסית, שנועד ליישם פרויקטים מסחריים בתחום הטילים והטכנולוגיה בחלל בשיתוף עם מדינות זרות וסוכנויות וחברות חלל. בעשור וחצי הבאים נחתמו בחרה ויושמו למעלה מ-120 חוזים בינלאומיים. שלושה לוויינים הודים מסדרת IRS שוגרו, הלוויין הארגנטינאי הראשון שוגר באמצעות רכב שיגור רוסי, נערכו בדיקות טיסה של רכב השיגור ההודי GSLV (2001, 2003) עם יחידת חמצן-מימן רוסית. בוצעה עבודה ליצירת מערכות תקשורת חלל המבוססות על לווייני תקשורת רוסיים ופיתוח סוגים חדשים של חלליות. תערוכות של רקטות וטכנולוגיות חלל אורגנו באופן קבוע ברוסיה ומחוצה לה, פרויקטים מסחריים אחרים מיושמים, כולל פרויקטים חלוציים בפרסום בחלל על גבי תחנות מסלול ועל כדור הארץ. החברה גם מפתחת את תחום תיירות חלל עבור רוסקוסמוס.
תחנת החלל טיאנגונג
טיאנגונג (מסינית: "ארמון שמימי") רשמית תחנת החלל טיאנגונג, היא תחנת חלל שנבנית על ידי סין במסלול כדור הארץ הנמוך בין 340 ו-450 ק"מ מעל פני השטח. בהיותה תחנת החלל הראשונה לטווח ארוך של סין, היא מטרת "השלב השלישי" בתוכנית החלל המאוישת של סין. לאחר השלמתה, תחנת החלל טיאנגונג תהיה במסה שבין 80–100 טון - כחמישית מהמסה של תחנת החלל הבינלאומית ובערך בגודלה של תחנת החלל הרוסית מיר. התחנה תכלול טכנולוגיות מתקדמות יותר מתחנות אלו.
בניית התחנה מבוססת על הניסיון שנצבר מקודמותיה, טיאנגונג-1 וטיאנגונג-2. המודול הראשון, מודול הליבה טיאנחה ("הרמוניה של השמיים"), שוגר ב-29 באפריל 2021 ואחריו משימות מרובות מאוישות ולא מאוישות ושני מודולים נוספים ישוגרו עד 2022. מנהיגי סין מקווים שהמחקר שנערך בתחנה ישפר את יכולתם של החוקרים לערוך ניסויים מדעיים בחלל, מעבר למשך הזמן שמציעות מעבדות החלל הקיימות בסין.
דנג שיאופינג הציע כי השמות שיהיו בשימוש בתוכנית החלל, שנבחרו בעבר כולם מההיסטוריה המהפכנית של סין, יוחלפו בשמות מיסטיים-דתיים. לפיכך, הוא שם רכבי השיגור צ'אנג ג'נג (神箭, חץ אלוהי) החללית כלי האלוהי (神舟), מעבורת החלל דרקון אלוהי (神龙) ולייזר בעוצמה רבה המכונה "אור אלוהי" (神光) וכן מחשב העל המשמש את מינהל החלל הלאומי מכונה "עוצמה אלוהית" (神威).
שמות פואטיים אלה ניתנו גם למשימות הירח הסיניות הראשונות, השנייה, השלישית, הרביעית והחמישית שנקראות צ'אנג'-אה על שם אלת הירח. פירוש השם "טיאנגונג" הוא "ארמון שמימי".
ואנג וונבאו, מנהל סוכנות החלל המאוישת הסינית (CMSA), אמר במסיבת עיתונאים בשנת 2011 "בהתחשב בהישגי העבר והעתיד הבהיר, אנו מרגישים שלתוכנית החלל המאוישת צריך להיות סמל חי יותר וכי תחנת החלל העתידית צריכה לשאת שם מהדהד ומעודד. כעת אנו חשים שהציבור צריך להיות מעורב בשמות ובסמלים, שכן פרויקט מרכזי זה ישפר את היוקרה הלאומית ויחזק את תחושת הלכידות והגאווה הלאומית". המפלגה הקומוניסטית הסינית (ולמעשה הממשלה) משתמשת בתוכנית החלל הסינית לחיזוק מעמדה ולקידום פטריוטיות מאז סוף שנות החמישים ותחילת שנות ה-60.
מטרה ומשימה.
על פי סוכנות החלל המאוישת הסינית (CMSA), המפעילה את תחנת החלל, מטרתה ומשימתה של תחנת החלל טיאנגונג היא פיתוח נוסף של טכנולוגיית מפגשי החלליות; פריצת דרך בטכנולוגיות מפתח כגון פעולות אנושיות קבועות במסלול סביב כדור הארץ, טיסת חלל אוטונומית ארוכת טווח של תחנת החלל, טכנולוגיה תומכת חיים מתחדשת וטכנולוגיית אספקת מטען ודלק אוטונומית; בדיקת רכבי השיגור והמטען מהדור הבא; יישומים מדעיים ומעשיים בקנה מידה גדול במסלול סביב כדור הארץ; פיתוח טכנולוגיה שיכולה לסייע לחקר חלל עמוק בעתיד.
הפעולות יהיו מבוקרות ממרכז בקרת הטיסה בבייג'ינג בסין. כדי להבטיח את ביטחונם של האסטרונאוטים על הסיפון, משגר 2F עם חללית שנג'ואו תמיד נמצא בכוננות למשימת חילוץ חירום.
מבנה.
תחנת החלל תהיה תחנת חלל מודולרית מהדור השלישי. תחנות חלל מהדור הראשון, כגון סאליוט, אלמז, וסקיילאב, היו תחנות יחידות בודדות ולא נועדו לאספקה מחדש. תחנות הדור השני סאליוט 6 ו-7 ותחנות טיאנגונג 1 ו-2 יועדו לאספקה מחודשת במהלך המשימה. תחנות הדור השלישי, כמו מיר ותחנת החלל הבינלאומית, הן תחנות חלל מודולריות, המורכבות יחידות ששוגרו בנפרד. שיטות עיצוב מודולריות יכולות לשפר מאוד את האמינות, להפחית עלויות, לקצר את מחזור הפיתוח ולעמוד בדרישות משימות מגוונות.
תצורת היעד הראשונית לסוף 2022 מורכבת משלושה מודולים, שעשויים להתרחב לשישה בעתיד.