רוב התיירים המגיעים למלזיה הם סינגפורים, כמעט 13 מיליון בשנת 2016. מלזיה הייתה גם השוק השלישי בגודלו בסינגפור מבחינת מבקרים נכנסים, 8.5% מכלל התיירים בסינגפור בשנת 2012; תיירים מקואלה לומפור, סראוואק, פננג, סבה ופרק היוו את עיקר כניסות התיירים המלזיות לסינגפור באותה שנה.
על פי מחקר שנערך על ידי מועצת התיירות בסינגפור, מלזים נוטים לראות בסינגפור הרחבה לאורח חייהם ולא כיעד נופש, בגלל הסמיכות הגאוגרפית הקרובה, הדמיון התרבותי והקשרים המשפחתיים בין שתי המדינות. מלבד פנאי, 41% מהתיירים המלזיים בסינגפור ציינו פגישות, תמריצים, ועידות ותערוכות (MICE) כמטרת הביקור שלהם.
יחסי ביטחון.
סינגפור ומלזיה הן חלק מהסדרי ההגנה של חמש המעצמות יחד עם ניו זילנד, אוסטרליה ובריטניה, בהן חמש המדינות אמורות להתייעץ זו עם זו במקרה של התקפה מזוינת על מלזיה או סינגפור. מערכת הגנה אווירית משולבת (IADS) עבור מלזיה וסינגפור הוקמה ב-RMAF Butterworth במדינת פנאנג במלזיה בשנת 1971.
שתי המדינות, יחד עם אינדונזיה, עוזרות זו לזו בתגובה לאיומים של אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה (JI).
קשרי תחבורה.
שתי המדינות מחוברות באמצעות גשר ג'והור–סינגפור והקישור מלזיה–סינגפור השני. הקישור השני הוא גשר המחבר בין סינגפור וג'והור ובסינגפור הוא ידוע רשמית כקישור השני של טואס. הגשר נבנה כדי להפחית את עומסי התנועה בגשר ג'והור–סינגפור והוא מופעל מאז 2 בינואר 1998.
ב-7 באפריל 2014, במהלך מסיבת עיתונאים משותפת עם לי שיינלונג, לאחר מפגש המנהיגים השנתי של מלזיה-סינגפור בפוטרג'איה, הציע נג'יב רזאק להקים גשר נוסף בין שתי המדינות בשם "גשר הידידות" בכדי לחזק ולהעצים את היחסים ביניהן.
קישור מערכת התחבורה המהירה (RTS), קו רכבת מהיר בין מלזיה לסינגפור, נמצא בפיתוח, אמור להיפתח בשנת 2024. פרויקט זה נדרש לפתור סכסוך בין שתי המדינות בנושא קשרי תחבורה והשקעות סינגפוריות באיסקנדר מלזיה בשנת 2010. השרים ממלזיה וסינגפור הסכימו בכך לשנות את נקודות ההסכם שנחתמו בשנת 1990.
סינגפור ומלזיה הסכימו גם להקמת הרכבת המהירה קואלה לומפור–סינגפור בשנת 2013. הפרויקט צפוי להסתיים בשנת 2026, ויחבר את קואלה לומפור וג'והור באהרו לסינגפור. תחת ממשלת ממשלת מלזיה החדשה, הודיע ראש הממשלה, מאהאטיר מוחמד, כי מלזיה דחתה את הפרויקט בעוד סינגפור הוציאה 250 מיליון דולר סינגפורי (184 מיליון דולר) על הפרויקט ועוד 40 מיליון דולר היו אמורים להיות מוצאים מאוגוסט 2018 עד סוף 2018. ב-18 ביולי 2018, ראש ממשלת מלזיה לשעבר וחבר האופוזיציה נג'יב רזאק ביקר את הממשלה על ההשפעה הכלכלית של ביטול הפרויקט. ב-1 בינואר 2021 הוכרז על ידי ראשי ממשלות שתי המדינות על ביטול הפרויקט מאחר שלא הושג הסכמה לאחר שחלף המועד האחרון הסופי של 31 בדצמבר 2020.
אתסיז אבן אוק
אתסיז אבן אווק אל-חואריזמי (בערבית: الملك المعظم أتسز بن أوق الخوارزمي; מת ב-1078 או 1079 בדמשק) היה מצביא ומנהיג פוליטי טורקמני שעמד בראש פשיטה שכבשה את הלבנט מידי השושלת הפאטימית, והחלה את שלטון הסלג'וקים באזור.
חייו.
הפשיטות הראשונות על סוריה הגדולה.
אתסיז השתייך לשבט הטורקמני הנוואכי. הוא פיקד על כנופיה נוואכית, אחת מתוך כמה מליציות שביצעו פשיטות מתחומי האימפריה הביזנטית לעבר שטחי סוריה הפאטימית בחורף 1069–1070. הפושטים הטורקמנים התקדמו לאורך נהר האורונטס והגיעו לרפניה וחומס ואולי אף לטבריה. ב-1071 הטילו חייליו של אתסיז מצור על העיר צור, ומשם יצאו לבזוז את כל רצועת החוף של ארץ ישראל פרט לאשקלון, את רמלה (בירת ג'ונד פלסטין של הפאטימים) ואת ירושלים. לאחר ששדדו ובזזו את ירושלים הם עזבו את העיר, והפאטימים השתלטו עליה מחדש ושיקמו אותה. המנהיג הפאטימי בדר אלג'מאלי שכר את שירותיהם של אתסיז ולוחמיו כדי להגן על יושבי הארץ מפני הבדואים, אך סירב לשלם להם את שכרם, דבר שגרר גל הרס וביזה נוסף. לאחר מספר חודשים, עזבו הלוחמים הטורקמנים את ארץ ישראל ושבו לסוריה, שם לקחו חלק במאבקים פנימיים בשושלות הסלג'וקיות.
כיבוש ארץ ישראל.
ב-1073 שב אתסיז עם צבאו על ארץ ישראל, הפעם מתוך מטרה להישאר ולהחיל עליה את ריבונותו של הסולטן הסלג'וקי מלכשאה. הוא הביס את הפאטימים והבדואים, כבש את הארץ ואת ירושלים, ושלט בה מטעם מלכשאה. מיד לאחר הכיבוש, הוא דאג שהח'טבה במסגדי ירושלים תיאמר בשם הסולטן הסלג'וקי ובני בריתו העבאסים ולא בשם הפאטימים, ובכך ביטא את ריבונותו על העיר. כיבוש ירושלים לווה במעשי אלימות קשים. עוד לפני שפרצו את חומות העיר, השחיתו הטורקמנים שטחי חקלאות מחוץ לעיר, שרפו גדיש, עקרו עצי פרי וניתצו מצבות קבורה, שבהן השתמשו לבניית מחסות לצל עבור הלוחמים. את העיר עצמה הם כבשו ללא קרב, משום שמושל העיר מטעם הפאטימים היה טורקי, ורחש אהדה לסלג'וקים. לפי חלק מהחוקרים, לאחר שכבש אתסיז את ירושלים, טבח ורצח את יושביה, בעיקר היהודים, ואילו חוקרים אחרים טוענים שמדיניותו של אתסיז כלפי הנכבשים הייתה סובלנית בתחילה, ורק ב-1078, כאשר פרצה מרידה בירושלים (ראו להלן), הוא טבח באנשיה.
כשליט בדמשק.
ירושלים שימשה עבור אתסיז רק כבסיס לכיבוש יעדו המקורי - דמשק. ב-1076 יצא עם חילו לעבר דמשק, וכבש אותה באביב של אותה השנה. לאחר כמאתיים ימי שלטון בדמשק בלבד, החליט לתקוף את הבירה הפאטימית, קהיר. הם צרו על קהיר למשך חודשיים, אך הובסו ב-23 בינואר 1077 על ידי בדר אלג'מאלי הפאטימי. אתסיז שב לארץ ישראל, וגילה כי תושבי רמלה, עזה וירושלים מרדו בו על ידי בזיזת רכושו ונשיו. הוא דיכא את המרידות באכזריות רבה, תוך שהוא ממיט חורבן על רמלה ועזה וטובח בתושבי ירושלים. ב-1079 הגיעו לדמשק כוחות פאטימיים וצרו עליה. אתסיז הבין שהוא לא יוכל לנצחם לבדו, ופנה למלכשאה בבקשת עזרה. מלכשאה שלח את תתש אחיו והכריז כי תתש יהיה הריבון על כל השטחים שיכבוש. משהגיע תתש לדמשק נסוגו הכחות הפאטימים חזרה למצרים. אתסיז מסר לידי תתש את מצודת דמשק, אך תתש אסר את אתסיז והוציאו להורג, בתואנה של חוסר כבוד לשליח הסולטאן, שכן היה עליו לצאת ולקבל פניו, ולא להמתין לו במצודה.
מלכוב
מלכוב (בגרמנית: Malchow) היא עיר במחוז מקלנבורגישה-סינפלטה שבמדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבצפון-מזרח גרמניה. היא שוכנת על הנהר , 25.5 ק"מ ממערב לווארן ו-35 ק"מ מצפון לו. העיר מוקפת באגמים וביערות של .
היסטוריה.
בימי הביניים היה האזור של מלכוב מרכז של . היישוב מלכוב הוקם על אי והוזכר לראשונה בכתובים בשנת 1147, וקיבל מעמד של עיר בשנת 1235. בשנת 1298 הנזירות של מנזר מלכוב עברו לגדה הדרומית שמול האי. במאות השנים הבאות העיר התרחבה ליבשה שמצפון-מערב לאי, שאליה ההתיישבות המקורית חוברה בגשרים, ובהדרגה האזור היבשתי הפך לדומיננטי.
בשנת 1938 נבנה העיר מפעל תחמושת של חברת אלפרד נובל, ובזמן מלחמת העולם השנייה הועסקו בו מאות עובדי כפייה. בשנת 1943 הוקם בעיר מחנה הריכוז מלכוב כשלוחה של מחנה הריכוז ראוונסבריק. במחנה נכלאו אלפי אסירות בתנאים קשים ביותר, ורבות מהן מתו במהלך מגפות במחנה, בהן שחפת וטיפוס. לאחר המלחמה נכללה העיר בשטחה של גרמניה המזרחית.
לאחר איחוד גרמניה בשנת 1990 עבר מרכז העיר ההיסטורי שיקום נרחב. הבניין של מנזר מלכוב הפך למשכנו של מוזיאון האורגן של מקלנבורג.
אלברט ליליאנברג
אלברט ליליאנברג (בשוודית:Albert Lilienberg; 15 באוקטובר 1879 - 27 באוגוסט 1967) היה אדריכל שוודי. הוא כיהן בתפקיד מהנדס עיר ראשי בגוטבורג ובסטוקהולם.
קורות חיים.
אלברט ליליאנברג נולד בעיירה רונבי ולמד במכון המלכותי לטכנולוגיה של KTH בסטוקהולם. לאחר סיום הלימודים בשנת 1903 הוא ערך נסיעת לימודים לארצות הברית ממנה חזר בשנת 1905. לאחר חזרתו לשוודיה הוא עבד תקופה מסוימת כמתכנן גשרים ובשנת 1907 מונה למהנדס העיר של גוטבורג, תפקיד שהוא כיהן בו עד לשנת 1927. באותה תקופה אלברט ליליאנברג היה מלמד באוניברסיטת צ'למרס לטכנולוגיה בעיר. בהיותו מהנדס העיר המתפתחת אלברט ליליאנברג קידם תוכניות הקמה של שכונות חדשות בעיר.
בשנת 1928 הוא קיבל הזמנה לעבור לאותו תפקיד בסטוקהולם. בהיותו בסטוקהולם הוא קידם תוכניות רבות לרבות אישור תוכנית כללית של העיר. אלברט ליליאנבורג עזב את התפקיד ביוזמו בשנת 1944. בנוסף לעבודה בסטוקהולם ליליאנברג עסק בתכנון כ-60 עיירות ברחבי שוודיה.
על פעילותו בתחום אדריכלות אלברט ליליאנברג קיבל עיטורים משוודיה, נורווגיה ודנמרק.
בשנים 1921–1927 הוא היה נשוי לאינגריד וולברג שבאותה תקופה הייתה עוזרת שלו בתכנון עיר.
קוסקובו
אחוזת קוסקובו (ברוסית: Усадьба Кусково) היא אחוזה של משפחת שרמטייב מהמאה ה-18. ממוקמת במזרח מוסקבה ברובע ושניאקי.
האנסמבל כולל: ארמון שנבנה במחצית השנייה של המאה ה-18 בסגנון הקלאסיציזם; פארק מפוסל עם ביתנים.
במרכז האנסמבל ממוקם ארמון, ששמר את פריסתו ועיצוב חללי הפנים עם יצירות אמנות רוסית ומערב אירופאית.
יחסי הונג קונג–מקאו
יחסי הונג קונג–מקאו הם היחסים הדו-צדדיים בין הונג קונג למקאו. שני האזורים מהווים אזורים מנהליים מיוחדים תחת הרפובליקה העממית של סין, בשני האזורים יש רוב סיני מובהק ובשניהם הניב המדובר העיקרי של השפה הסינית הוא הקנטוזית.
היסטוריה.