הקבוצה הוקמה בשנת 1955 כחלק מ"מועדון הספורט קטאיה" שקיים עוד משנת 1900. בשנת 1960 החלה הקבוצה להשתתף בליגות הנמוכות. בסיום עונת 1975/76 העפילה הקבוצה לליגה הבכירה, בה השתתפה עד לעונת 1979/80 וירדה לליגה השנייה. בסיום עונת 2000/01 העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה. בעונת 2001/02 הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הפלייאוף, ובנוסף זכתה בתואר הראשון שלה, הגביע הפיני. מאז היא נחשבת ל"קבוצת צמרת" הנאבקת בכל עונה על תארים והשיא הגיע בעונת 2015\2014 בה זכתה הקבוצה באליפות.
הקבוצה מארחת ביואנסו ארנה שנבנה בשנת 2004 ומכיל 7,000 מקומות ישיבה.
לקבוצה ארגון אוהדים בישראל הקיים מאז 2015 וידוע בשירי העידוד הייחודיים שלו המתפרסים על פני כ-3 שפות: עברית, אנגלית ופינית.
השתתפות באירופה.
בעונת 2012/13 החלה הקבוצה להשתתף לראשונה בתולדותיה בשלב הבתים של היורוצ'לנג', לאחר שניצחה בשלב המוקדמות את קבוצת אליאגה פטקים מהליגה הטורקית בסיכום שני מפגשים.
בעונת 16\2015 השתתפה הקבוצה במפעל היורופ קאפ של פיב"א ואף עברה את שלב הבתים הראשון.
מללה יוסופזאי
Popcorn
פירינטו טמפרה
פירינטו טמפרה (בפינית: Tampereen Pyrintö), היא קבוצת כדורסל פינית מהעיר טמפרה, המשחקת בליגה הפינית והליגה הבלטית.
היסטוריה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1941 כחלק מ"מועדון הספורט פירינטו" שקיים עוד משנת 1898. בסיום עונת 1950/51 העפילה הקבוצה לראשונה לליגה הבכירה. בעונת 1957/58 סיימה את העונה כסגנית של האלופה "קוטקן טואבן". בעונת 1968/69 זכתה בתואר הראשון שלה, הגביע הפיני. בעונות 2009/10, 2010/11 זכתה בשתי אליפויות רצופות. בעונת 2012/13 זכתה בגביע הפיני לאחר ניצחון 73-78 בגמר מול קבוצת נילן לואימה. בעונת 2013/14 זכתה באליפות השלישית לאחר ניצחון 1-3 בסדרת הגמר מול קטאיה יואנסו.
השתתפות באירופה.
בעונת 2011/12 השתתפה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בשלב המוקדמות של היורוצ'לנג', אך הפסידה בשלב המוקדמות לקבוצת סולנוקי אולאי מהליגה ההונגרית בסיכום שני מפגשים. בעונת 2012/13 השתתפה הקבוצה בשלב הבתים של היורוצ'לנג'. בעונת 2013/14 משתתפת הקבוצה במסגרת הליגה הבלטית, בה הגיעה עד לשלב חצי הגמר והפסידה לקבוצת שאולאי הליטאית.
שמות של אהבה
שמות של אהבה (בצרפתית: Le Nom des gens) הוא סרט קולנוע קומי-רומנטי צרפתי משנת 2010 בבימויו של מישל לקלרק. במרכזו של הסרט זוג שאין לו, כביכול, דבר במשותף.
הסרט זכה בשני פרסי סזאר: לתסריט ולשחקנית הראשית, שרה פורסטייה.
עלילה.
באהיה בן-מחמוד היא בתם של אשת שמאל רדיקלית צרפתייה ואב מוסלמי אלג'יראי שרבים מבני משפחתו נהרגו מידי השלטונות הצרפתיים במלחמת העצמאות של אלג'יריה. בילדותה סבלה מהתעללות מינית מצד מורה לפסנתר. היא נוהגת לשכב עם גברים בעלי דעות ימניות כדי להעביר אותם לשמאל. לפי מיטב מסורת ילדי הפרחים היא אומרת: עדיפה האהבה על המלחמה, וכך היא מגדירה את העצמה כ"זונה פוליטית".
לעומתה ארתור מרטין הוא וטרינר, פקיד במשרד הבריאות, מבוגר ממנה בהרבה, בן לאם יהודייה ניצולת שואה שהוריה נרצחו באושוויץ ולאורך השנים הדחיקה את זהותה, ואב ששירת כחייל באלג'יריה ועובד בכור גרעיני. על אף הפערים הגדולים השניים מתאהבים, נפרדים וחוזרים לחיות יחדיו. לבנם הם בוחרים לקרוא צ'אנג מרטן בן-מחמוד.
בסרט משתתף (בתפקיד עצמו) הפוליטיקאי הנערץ על ארתור, ראש ממשלת צרפת לשעבר, ליונל ז'וספן.
קולוניאליזם פנימי
קולוניאליזם פנימי הוא מושג המציין סוג של קולוניאליזם המופנה לתוך מדינת האם ולא כלפי חוץ, ומייצר אי-שוויון גדול מאוד מבחינה פוליטית וכלכלית בין אזורים שונים או קבוצות שונות במדינה.
מקורות המושג.
לנין דיבר על ניצול קולוניאלי בתוך רוסיה, בשנות העשרים דיבר אנטוניו גרמשי על יחס קולוניאלי של צפון-איטליה כלפי הדרום של המדינה. הראשון שהשתמש במפורש במושג קולוניאליזם פנימי, היה לאו מארקאר בשנת 1957 לגבי דרום-אפריקה. בשנת 1965 השתמש במושג זה פבלו גונזאלז קזנובה, בשביל לתאר את המבנה הכלכלי-פוליטי של מקסיקו. בשנת 1973 השתמש סרג'יו סלבי במושג במובן התרבותי לגבי עשרה "עמים אסורים" במערב-אירופה (ביניהם קטלוניה, סקוטלנד, ברטאן ו-אוקסיטאניה).
הספר הראשון החשוב בנושא הוא "קולוניאליזם פנימי" של מייקל הכטר משנת 1975. רוב החוקרים שמשתמשים כיום במושג זה, מתבססים עליו. הכטר מתאר בספרו את השתלטות אנגליה על הארצות הקלטיות אירלנד, סקוטלנד וויילס שנתיים אחרי התנתקותה של אנגליה מהאפיפיור בשנת 1536. תהליך הקולוניזציה הפנימי שהחל אז נמשך מאות שנים.
מאפיינים.
כמו בקולוניאליזם הקלאסי מייצרים האזורים או הקהילות המדוכאות עבור המטרופולין וקונים את המוצרים במחיר גבוה ביותר. הסחר והאשראי נמצא במרכז הכוח. את התלות הכלכלית של הפריפריה במרכז מבססים על ידי פעולות חוקיות, פוליטיות וצבאיות. ה"קולוניות הפנימיות" נחשבות לשונות מבחינה דתית, אתנית או לשונית. ההצדקה לניצול, כמו בקולוניאליזם הקלאסי, נעשית באמצעות טרמינולוגיה גזענית. במדינה בעלת מאפיינים של קולוניאליזם פנימי מבטא הריבוד המעמדי את השייכים ל"תרבות האם" לעומת השייכים לתרבות "הנחותה". חברי התרבות הנחותה שואפים להתבולל בתרבות האם כדי לטפס בסולם המעמדי. במקרים רבים גורם הקולוניאליזם הפנימי לצמיחת שאיפות לאוטונומיה. שאיפות כאלה נתקלות בדרך כלל בהתנגדות עזה, כיוון שמרכז הכוח יאבד במקרה של התנתקות או הפרדה רווחים, בדומה לקולוניאליזם הקלאסי.
יש להבדיל בין קולוניאליזם פנימי לקולוניאליזם הרוסי שעליו דיבר לנין, שאומנם גם הוא לא היה מופנה כלפי ארצות מרוחקות, אלא לארצות גובלות, כמו אוקראינה, ארמניה, גאורגיה ועוד. אחרי שארצות אלה הפכו להיות חלק מרוסיה, אפשר לדבר לגביהם על קולוניאליזם פנימי.
דוגמאות בעולם.
דוגמאות נוספות, מעבר לדרום-אפריקה, מקסיקו ואירלנד:
המכביה ה-2
עלי זידאן
עלי זידאן (בערבית: علي زيدان; נולד ב-15 בדצמבר 1950) הוא פוליטיקאי לובי, שכיהן כראש ממשלת לוב בשנים 2012–2014.
חייו.
זידאן עבד בתקופת שלטונו של מועמר קדאפי כדיפלומט לובי, ובסוף שנות ה-70 שימש כשגריר לוב בהודו. בשנת 1980 ערק זידאן למחנה המתנגדים לקדאפי ועבר להתגורר בז'נבה.
עם פרוץ ההתקוממות בלוב בשנת 2011 היה ממקימי מועצת המעבר הלאומית ומדובריה המרכזיים באירופה, ונחשב למתווך העיקרי בינה לבין נשיא צרפת ניקולא סרקוזי.
באוגוסט 2012 התמודד זידאן לתפקיד נשיא לוב אולם הפסיד ליריבו מוחמד מגריף. לאחר הדחת ראש הממשלה המיועד מוסטפא אבו שאקור התמודד לתפקיד מול מועמד של מפלגת הצדק והפיתוח הלובית מוחמד אל הררי וב-14 באוקטובר זכה ברוב של 93 קולות מחברי הקונגרס ומונה לראש הממשלה.
ב-10 באוקטובר 2013, דווח כי זידאן נחטף על ידי קבוצת חמושים, אשר זוהו כחברים בארגון מורדים לשעבר, בעת ששהה בבית מלון, בתגובה לחטיפת בכיר אל-קאעידה, אבו אנאס א-ליבי, בידי ארצות הברית מספר ימים קודם לכן. זידאן שוחרר מהשבי מספר שעות לאחר מכן.
הוחלף בעבדאללה א-ת'ני לאחר התגברות ההשפעה של האחים המוסלמים בפרלמנט.
אפורימאק
אריק סמית
אֶריק אנתוני סמית (באנגלית: Eric Anthony Smith; ~1940 – 29 בדצמבר 2016) היה מעצב במה, בובנאי, צייר, פסל וגרפיקאי ישראלי.
ביוגרפיה.
סמית נולד בפרטוריה שבדרום אפריקה. עוד כנער בדרום אפריקה הקים את תיאטרון "המלאך הלבן" עם ג'ון רייט (John Wright). למד באקדמיה לאמנויות של פרטוריה. סמית הכיר את השחקן הישראלי יוסי גרבר בעת שהלה הופיע בדרום אפריקה. השניים הגיעו לישראל בשנת 1964 וסמית מצא עבודה כמעצב תערוכת צה"ל בזכות יוסף הרמלין, ראש השב"כ אז והבעל של אחותו של גרבר.
בשנת 1970 עיצב את התפאורה להצגת תיאטרון של גיורא גודיק "פרפרים הם חופשיים" ופיתח קריירה מצליחה של מעצב במה.
בשנת 1973 הקים ביחד עם בן זוגו, יוסי גרבר, תיאטרון בובות בשם בובות העץ של אריק, בו יצר סמית את הבובות, ביים וכתב. בובות התיאטרון התאפיינו בגודלן (עד 1.80 מטר) ובכך שפעלו על במה בגודל אמיתי. הם נסעו עם התיאטרון לדרום אפריקה למשך כשנה. כשחזרו לארץ, התיאטרון שיתף פעולה עם תיאטרון אורנה פורת בהפקות ברחבי הארץ ושילוב בובות בהצגות ילדים עם שחקנים בין ההפקות: "השלג", "הגמד המכושף", "הקוסם מארץ עוץ", "בומבה גץ", "גונבי החלום", "הקרוסלה הקסומה" ו"האיטלקייה באלג'יר" (למבוגרים), כמו כן עיצב את הפקת ההצגה "פיטר פן" של תיאטרון אורנה פורת.
הפקתו המפורסמת ביותר הייתה בסדרת הטלוויזיה "הצריף של תמרי" בשנת 1974 עם יוסי גרבר, בה יצר סמית את כל הבובות והשתתף בכתיבת התסריטים.
בשנת 1978 יצא סמית עם התיאטרון למינכן, שם צילמה הטלוויזיה הגרמנית את ההצגות כסדרה בת 6 פרקים, עבור חג המולד בארצות דוברות הגרמנית.
בשנת 1979 ייצג התיאטרון של אריק את ישראל בלונדון במסגרת פסטיבל בין לאומי במלאת 50 שנה לאונימ"ה (ארגון בינלאומי לתיאטרוני בובות) וזכה לביקורות נלהבות. התיאטרון יצא גם לסיבובי הופעות בארצות הברית (1980) ובדרום אפריקה (1981).
ב-1983 הפסיק תיאטרון אורנה פורת לתמוך בו ותיאטרון הבובות של אריק נסגר. ב-1987 שב התיאטרון לפעול במסגרת אודיטוריום דוהל בשכונת התקווה בתל אביב, כאשר הוא משלב פעילות אמנותית עם חינוך ילדי השכונה. במסגרת זו הועלו ההצגות: "פטר והזאב", "קרנבל החיות" ו"הזמיר של מלך סין".
בנוסף עסק סמית בעיצוב במה עבור התיאטרון העירוני חיפה, התיאטרון הקאמרי, להקת המחול בת שבע, ולהקת בת-דור.
בשנת 1994 זכה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה מטעם עיריית תל אביב, על תרומתו הייחודית ורבת השנים בתחום תיאטרון הבובות.