יוסף דוֹרפמן (Dorfman; 3 באוגוסט 1940 – 8 ביוני 2006) היה מלחין ומורה ישראלי, פרופסור באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
חייו.
דורפמן נולד באודסה שבברית המועצות (כיום באוקראינה) למשפחה יהודית מסורתית, שכללה מוזיקאים וחזנים. מוזיקה חסידית ופולקלור יהודי היו ברקע גידולו של דורפמן והם באים לביטוי במוזיקה שלו. דורפמן החל לגלות עניין במוזיקה בגיל תשע, ובגיל שלוש-עשרה כבר החל לחבר מוזיקה. הוא למד בקונסרבטוריון של אודסה, שם קיבל תואר מוסמך למוזיקה בהצטיינות והמשיך את לימודיו במכון גנסין במוסקבה, שם קיבל תואר דוקטור בהלחנה ומוזיקולוגיה.
יוסף דורפמן עלה לישראל בשנת 1973. בשנת 1983 היה לפרופסור באקדמיה למוזיקה בתל אביב, ובשנים 1985–1989 כיהן כמנהל האקדמיה.
נפטר בתל אביב בשנת 2006, בגיל 65, ונקבר בבית העלמין ירקון.
יצירתו.
המוזיקה של דורפמן הייתה טונאלית והתבססה על סולמות ומודוסים, על פי הטכניקה של טאנייב. הפרק הראשון של הסונאטה מס' 1 לפסנתר כתוב כווריאציות על שורה של 12 צלילים, אך איננו דודקאפוני. הפרטיטה לכלי קשת כתובה בסגנון האסכולה הקונטרפונקטית הרוסית. ביצירתו ניכרת השפעת הפולקלור היהודי-אירופי, חזנות ומוזיקה חסידית.
"התעלות", לפסנתר וכלי הקשה, (1974) הייתה היצירה הראשונה, שדורפמן כתב בישראל, והיא כתובה בתיווי גרפי. "אבני ירושלים", (1974-77, כתובה כמוזיקה אלקטרונית לקריין, הקורא ושר בהגייה תימנית, ולסרט מגנטי, וכוללת הקשה על אבנים וצלילים סינתטיים. "י"ב שבטי ישראל" כוללת תזמורת כלי הקשה ומלווה הקרנת תמונות של מארק שאגאל ופעלולי אורות. בשלוש היצירות הללו פתח דורפמן תקופה חדשה של כתיבה גרפית-אליאטורית ויצירה באולפן מוזיקה אלקטרונית.
טופ גאן (בית ספר לטיסה קרבית)
טופ גאן הוא השם הפופולרי של תוכנית ההכשרה הטקטית לטיסה קרבית של צי ארצות הברית (באנגלית: SFTI - United States Navy Strike Fighter Tactics Instructor program), לשעבר "בית הספר לטיסה קרבית של צי ארצות הברית" הממוקם בבסיס האווירי של הצי, פאלון, במדינת נבדה.
היסטוריה.
במסגרת הפקת לקחים מקצועיים מביצועי הטייסים של הצי האמריקני במלחמת וייטנאם, נערך מחקר רב שנתי אשר מסקנתו העיקרית הייתה הצורך בשיפור הרמה המקצועית של הטייסים, בעיקר בהיבט של קרבות אוויר. בהתאם לכך הוחלט על ידי מפקד הצי של ארצות הברית על הקמת מרכז הכשרה מתאים. בית הספר הוקם בשנת 1969 בבסיס האווירי של הצי במירמר, קליפורניה.
המטרה העיקרית שהוצבה בפני מקימי בית הספר הייתה לפתח ולהנחיל לטייסים טקטיקות של קרב אוויר, בעיקר באמצעות תמרונים אוויריים בלתי שיגרתיים (Dissimilar Air Combat Training — DACT). שיטת האימון העיקרית שנבחרה הייתה יצירה של צוותי אוויר מדריכים "דמויי אויב" הפועלים באמצעות דגמי מטוסים וטקטיקות אוויריות זרות ואשר על החניכים היה להתמודד איתם וליישם באופן מעשי טקטיקות של קרב אוויר שרכשו בקורס.
בתחילת הדרך, מטוסי האויב העיקריים שהתמודדו מולם היו מיג-17 ומיג-21 אשר "גולמו" על ידי מטוסי סקייהוק ו-T-38 שהיו בעלי מאפייני גוף וטיסה דומים למטוסים הסובייטים. בשלב מאוחר יותר נעשה שימוש לביום מטוסי האויב גם בדגמים כגון F-5, A-6 ו-F-106.
בין השנים 1968–1970 עברו רבים מבין טייסי הצי האמריקני את ההשתלמות בטופ גאן, והתוצאה נראתה היטב בביצועי הטיסה שלהם. מנתוני הצי עולה כי יחס ההפלות של טייסיו עלה מכ-1:3.7 לכ-1:13 מול טייסי המיג הצפון-וייטנאמים, בעוד שיחס ההפלות של טייסי חיל האוויר, אשר לא יישמו תוכנית הכשרה דומה, דווקא ירד.
החל משנות ה-90 נוסף גם נושא תקיפות הקרקע כחלק מתחומי ההכשרה בטופ גאן. השינוי נבע מן האופי הרב-משימתי של מטוסי הדור החדש של הצי (F-14 ו-F-18), אשר שולבו גם במשימות מסוג זה בנוסף לתפקידם המסורתי במסגרת האווירית של הצי.
תוכנית ההכשרה.
ההכשרה בטופ גאן מתבצעת ב-5 מחזורים מרוכזים במשך השנה. כל מחזור לימוד נמשך 6 שבועות ומשתתפים בו 24 צוותי אוויר. על הצוותים המשתתפים להיות בעלי ניסיון מבצעי ושליטה בכל המאפיינים של הטיסה הקרבית כתנאי מוקדם. צוותי האוויר שנבחרים לעבור את ההשתלמות המקצועית באים מבין יחידות קדמיות של הצי ולאחר מכן שבים ליחידות האם שלהם במטרה להעביר את הידע המעודכן ביותר לאחרים, או שנשארים בבית הספר כמדריכים. התוכנית כוללת כ-80 שעות של הרצאות תאורטיות ובנוסף לכך אימוני טיסה מול מדריכי בית הספר המדמים אויב. נושאי הלימוד כוללים: סקירות של איומים אפשריים, טקטיקה אווירית, מיומנות תקשורת וקואורדינציה, ירוט אויב וכן סימולציות של קרבות אוויר וקרקע רבי משתתפים.
תוצאות ומסקנות.
התוצאות החד משמעיות של תוכנית ההכשרה לטייסי קרב של הצי האמריקני, ובעיקר הרעיון החדשני שיושם בה לראשונה, של ביום אויב על ידי המדריכים עצמם, התקבל והתקבע גם בקרב זרועות האוויר האחרות של הצבא האמריקני, חיל האוויר והמארינס, אשר פיתחו וישמו תוכנית הכשרה בעלת מאפיינים זהים.
כיום מיושמת שיטת האימון הזו גם בחילות אוויר נוספים של מדינות אחרות בעולם, ובשנים האחרונות פותחה גם גרסה נוספת שלה: תרגילים משותפים של מדינות ידידותיות אשר מתמודדים זה מול זה במטרה לשפר את המיומנות המקצועית של הטייסים ואת יכולת התגובה שלהם מול טקטיקות של לוחמה אווירית אשר אינן מוכרות להם, וכפועל יוצא מכך גם את שיתוף הפעולה ביניהם מול אויב משותף.
לקריאה נוספת.
דן פדרסן, טופגאן, תרגם מאנגלית אהרון לפידות, הוצאת אולימפוס, 2020
האי בייקר
האי נבאסה
איי האוקיינוס השקט
רמות בן גוריון
גזירת הים
גזירת הים הייתה איסור בצו אפיפיורי על העברת יהודים ואולי גם סחורות של סוחרים יהודים במזרח הים התיכון מאירופה (בעיקר מערי המסחר של איטליה כונציה וג'נובה) לארץ ישראל במאה ה-15, בעקבות סכסוך על המקומות הקדושים בירושלים והמצב הגאופוליטי במזרח הים התיכון.
איסור זה נשאר בתוקפו, לסירוגין, למעלה מיובל שנים: מ-9 במרץ 1427 עד 1467-1485.
הרקע לגזירה.
הר ציון הוא מקום מקודש הן ליהודים, שמציינים במקום את קבר דוד, והן לנוצרים, המאמינים גם ששם נערכה הסעודה האחרונה. במקום היה במאה ה-15 מבנה צלבני ובו התמקמו גם הפרנציסקנים. היהודים קיימו במקום תפילות וטקסים, והוא היה אחת התחנות בעלייה לרגל. בין המחצית השנייה של המאה ה-14 ועד 1427 התקיימו סכסוכים בין יהודים לנוצרים על החזקה במקום ועל זכויות התפילה והביקור. ב-1427 פנה נגיד היהודים אל הסולטאן הממלוכי (ג'קמק) וביקש להגיע לפשרה. תשובתו של הסולטאן, לפי פליקס פברי הייתה: "גם אנו חושבים את דוד לקדוש, ממש כמו הנוצרים והיהודים, ואנו מאמינים בכתבי הקודש ממש כמוהם. על-כן לא היהודים ולא הנוצרים יהיו בעלי המקום הזה, אלא ניקח אותו לעצמנו." לפי ניתוח אחר בתקופה זו היה לממלוכים עניין פוליטי לפגוע בנוצרים, כחלק מהתחרות שלהם עם האימפריה העות'מאנית, והם הענישו את הנוצרים בעקבות "בנייה בלתי חוקית". לפי ניתוח זה, ההיטפלות להשתדלות היהודים היא רק תעמולה נוצרית.
ואכן, הנזירים סולקו מהמקום וב-1452 המקום הפך למסגד. כך החלה סדרת סכסוכים בינלאומיים, בהם השתדלו גופים נוצריים אצל השלטון הממלוכי לקבל לידיהם את המקום. גם יהודים עשירים ניסו לשחד את הסולטאן לבל יתן יד לדחיקתם של יהודים. ב-1462 מדווח הנוסע גיום אוליבר: "הם (המוסלמים) מונעים את הנוצרים מלהיכנס שם (למבנה קבר דוד) תחת עונש מוות". במשך תקופות קצרות חזרה למקום שליטה פרנציסקנית, אך לבסוף נושלו הפרנציסקנים סופית וחלקם נאסרו.
גזירת הגזירה.
ההשלכות על העם היהודי היו קשות, שכן הזעם הנוצרי הופנה אל היהודים. בשנת 1428 הוציא בוונציה האפיפיור מרטינוס החמישי, צו (בולה אפיפיורית) המטיל חרם על רבי-חובלים נוצרים להוביל באוניותיהם יהודים העושים דרכם לארץ-ישראל. כמה מרבי החובלים הרחיקו לכת, מתוך קנאות יתרה, עד כדי הטלת נוסעים יהודיים ליםכמו כן הוטלו מיסים כבדים על יהודי איטליה כ"פיצוי" לפרנציסקנים. גזירות אלה, שנקראו גזירת הים, בוטלו רק בשנות השמונים של המאה ה-15. בשנת 1488 דיווח עובדיה מברטנורא:
סקראוצקי
סקראוצקי או סקראוסקי (ברומנית: Scaraoţchi או Scaraoschi) הוא אחד מכינויו של ראש השדים במיתולוגיה הרומנית.
השם הרומני סקראוצקי נגזר מהשם איסקריוצקי, הנוסח הסלאבי לשם יהודה איש קריות.
זיהויו של היהודי השנוא ביותר על הנוצרים עם השטן היה חלק מהדמוניזציה של היהודים בקרב השכבות העממיות. סקראוצקי מככב באגדות עם רומניות, לעיתים יחד עם דמויות אגדיות נוספות וגם סופרים קנוניים השתמשו בדמותו בחלק מיצירותיהם.
אלבקור
אלבקור (שם מדעי: "Thunnus alalunga"; על פי האקדמיה העברית ללשון: טונה ארוכת-סנפיר) הוא מין של דג בסוג טונה הנמצא בכל האוקיינוסים הטרופים והממוזגים, ובים התיכון.
מאפיינים.
אורכו של האלבקור עשוי להגיע ל-140 ס"מ, ומשקלו יכול להגיע ל-45 ק"ג. דגי טונה אלבקור חיים עד 600 מטרים מתחת לפני המים, והם נפוצים באזורים סובטרופיים בחלקו הצפוני של האוקיינוס השקט, באוקיינוס ההודי, בצפון האוקיינוס האטלנטי ובים התיכון.
גופם של האלבקורים מכוסה בקשקשים קטנים במיוחד, לאורך גופם נמתח פס כחול בוהק ועל סנפירי הגב והשת מופיעים גוני צהוב. סנפירי החזה ארוכים במיוחד בדומה לטונה עיננית. הזכרים דומים לנקבות, אך גדולים יותר. תוחלת החיים של הזכרים ארוכה מזו של הנקבות (כ-13 שנים באוקיינוס האטלנטי, וכתשע שנים בים התיכון). מסיבה זו, בין הפרטים הבוגרים יש יותר זכרים מאשר נקבות.