בקריירה המקצועית שלה כזמרת, שהתחילה בגיל 22, בשנת 1959, אימצה מריה את הכינוי של אביה "צ'ובאנו".
בגיל 25, באפריל 1962, מריה צ'ובאנו התקבלה (יחד עם עמיתתה אירינה לוגין), בבחינות כניסה ללהקת "צ'וקרליה" ("העפרוני") הייצוגית והמפורסמת בבוקרשט. כסולנית במסגרת להקה זו, שיש לה לפי המנהג השאול מברית המועצות המעמד של "להקת משרד הפנים" (האחראי על המשטרה) הייתה לה פעילות אמנותית עשירה מאוד שבה שיכללה יותר ויותר את כישוריה כזמרת.
אחרי שנת 2001 העדיפה להצטרף ללהקה שהוקמה על בסיס הטראף המפורסם של יון אלבשטיאנו, "דויינה אילפובולוי", גם כן בבירה הרומנית.
אשה יפת תאר, מריה צ'ובאנו כבשה את לבבות צעירים רבים בכפר שלה ובסביבתו. אחרי נישואים ראשונים שנמשכו שנה לבעל קנאי ואלים בשם טנסיה, ומערכת נישואין נוספת, בשנות ה-1970 נישאה בשנית, במשך 4 שנים, לזמר יון דולנסקו (2009-1944), הצעיר ממנה ב-7 שנים. בחתונתם השתתפו אלפי אורחים ושני האמנים היו למעין זוג מלכותי זוהר של השירה העממית הרומנית. גירושיהם היו קשים ויון דולנסקו הצליח לזכות בחזקת בנם, יונוץ, אז בן השנתיים וחצי ולהרחיקו ממנה למשך למעלה מעשרים שנה. יונוץ דולנסקו, שהפך גם הוא לימים לזמר של מוזיקה עממית, חידש בשנת 1994 את הקשר עם אמו ולאחר מכן אחרי עשרות שנים הצליח לשכנע את הוריו להופיע שוב בדואט על אותה במה.
בשנת 1977 כשהייתה כבר בשיא הקריירה שלה זכתה מריה צ'ובאנו בפרס הראשון בתחרות של הסולנים המקצועיים בתחום המוזיקה העממית ברומניה.
מריה צ'ובאנו עשתה סיורים רבים ברחבי ארצה ובחו"ל, כולל בברית המועצות לשעבר, בארצות הברית, בישראל (בה ביקרה פעמיים), אוסטריה, ארצות השפלה, דנמרק, מלטה, איטליה וכו'. רוב שיריה שירים מוקדשים לאהבה ,לגעגועים לאנשים היקרים, לשמחות ולתהפוכות שבמעגל החיים, יצירות שבדרך כלל נוצרו באזורים מונטניה ואולטניה, על סגנון שירתם המיוחד הכולל גם קריאות הנקראות "הֶאוליט" hăulit שיש בהן לפעמים משהו מטכניקת היודל.
בין להיטיה:
או השירים בסגנון hăulita:
בשנת 1981 מריה צ'ובאנו התחתנה רביעית עם מאמן הכדורסל מירצ'ה קמפיאנו, האלמן של ידידתה הקרובה, הזמרת איליאנה סררויו שנפטרה בשנת 1979. בשנים האחרונות בני הזוג מתגוררים לסירוגין בניו יורק וברומניה.
למריה צ'ובאנו 3 ילדים: 2 בנות ובן. הבנות הן ליליאנה וקמליה. שנולדו לה מהנישואים הראשונים והשניים. קמליה התחתנה עם אזרח אמריקאי והיגרה לארצות הברית.
ליליאנה (לאונטינה) עקרה בשנת 1988 לצרפת ונעשתה מפורסמת כסופרן אופרה תחת השם לאונטינה ודובה
(Leontina Vaduva) (Văduva). מריה צ'ובאנו נענשה על ידי השלטון צ'אושסקו על סירוב בתה לחזור למולדת. נאסר שידור הקלטותיה ברדיו ובטלוויזיה במשך למעלה משנה, עד למהפכת 1989 שהפילה את הדיקטטורה הקומוניסטית.
כאמור, בנה שלה ושל יון דולנסקו הוא זמר הפולקלור יונוץ דולנסקו (נ' 1972)
דניאל רובינשטיין
דניאל רובינשטיין (באנגלית: Daniel Rubinstein) הוא דיפלומט יהודי-אמריקאי, אשר כיהן, בין השאר, כקונסול הכללי בירושלים החל ב-6 בספטמבר 2009 ועד 29 ביולי 2012.
רובינשטיין החל את קריירת החוץ שלו במילוי משימות חוץ שונות בברזיליה, דמשק, תוניס, לואנדה ותל אביב, כמו גם כיהן במשימת חוץ לצד קואליציית הממשל הזמני בעיראק (CPA), בבגדאד. בשנים 2004–2005, כיהן כמנהל המשרד לענייני ישראל והפלסטינים, במחלקת המדינה. בשנים 2005–2008, כיהן כסגן ראש המשלחת של שגרירות ארצות הברית בעיר הבירה עמאן, שבירדן.
לפני תפקידו האחרון, כקונסול הכללי בירושלים, שימש כראש יחידת המשקיפים האזרחיים בכוח הרב לאומי וכראש המשקיפים בסיני. כמו כן, הוא בעל אחת מארבע הדרגות הגבוהות ביותר של שירות החוץ האמריקאי תחת ה-SFS, ודובר ערבית, עברית ופורטוגזית.
עוף נודד
אוסטרלופיתקוס אנמסיס
דני ז'ק
דני ז'ק (נכתב לעיתים גם דני זק; כ"ב בסיוון ה'תרצ"ד, 5 ביוני 1934 – ט"ז באלול ה'תשס"ט, 5 בספטמבר 2009) היה ראש עיריית קריית ביאליק במשך 18 שנים.
ביוגרפיה.
ז'ק נולד בעפולה לדבורה וחיים ז'ק והתגורר בילדותו במושב עין עירון. למד בבית הספר התיכון "אורט נעורים" שבכפר הנוער הדסה נעורים. לאחר שחרורו מחיל השריון נישא לאורה, חברתו עוד מבית הספר היסודי בכרכור.
שני בני הזוג סיימו לימודים בסמינר למורים בהדסים. ז'ק נבחר כבר בשנתו הראשונה בהוראה לכהן כמנהלו של בית ספר חדש. הוא המשיך לנהל בתי ספר במקומות שונים במשך 27 שנים. בשנת 1962 פתח ז'ק את בית הספר "צור שלום" בקריית ביאליק ועבר לגור בקריה.
ב-1970, כאשר בית שאן הופגזה בקטיושות, תלמידים נהרגו ומצב מערכת החינוך התדרדר, נבחר ז'ק לעמוד בראש צוות חינוכי, שתפקידו היה לשקם את מערכת החינוך בבית שאן.
כעבור שלוש שנים חזר לקריית ביאליק ולניהול בית הספר בצור שלום. בניהולו, זכה בית הספר בפרס החינוך, אשר הוענק על ידי הנשיא יצחק נבון.
ב-11 באוגוסט 1981 נהרג בנו, במהלך מילוי תפקידו ומאז היה ז'ק פעיל בארגון "יד לבנים". הוא היה מיוזמי הקמת "בית יד לבנים" בקריה.
במקביל לניהול בית הספר, נכנס לפעילות פוליטית בסיעת "למד" האל-מפלגתית של צבי קרלינר, ראש המועצה המקומית. במהלך השנים הפך ז'ק למזכיר הסיעה ומאוחר יותר, לעוזרו של ראש העירייה.
עם פטירתו של קרלינר ב-1985, מונה ז'ק, על דעת סיעת "ל" לראשות העיר של קריית ביאליק, תפקיד אותו מילא ברציפות במשך 18 שנים - חלקן במינוי וחלקן לאחר היבחרו בבחירות. בימיו נקשרו קשרים עם קהילת בוקה רטון מפלורידה, ארצות הברית, במסגרת שותפות 2000. בזכות תמיכתם של האמריקאים, החלו לפעול בקריה מספר פרויקטים חינוכיים וקהילתיים. במהלך כהונתו כראש העירייה, הוקמו בעיר הקריון, מרכז רפואי "זבולון", מרכז ספורט ע"ש צבי קרלינר וכן היה מעורב בהקמת בית הספר אורט קריית ביאליק. ב-2003 הפסיד בבחירות לד"ר רפי ורטהיים.
בט"ז באלול תשס"ט, נפטר דני ז'ק לאחר מאבק במחלת הסרטן, והוא בן 75. הותיר אלמנה, שלוש בנות ובן. בתו לירון נשואה לנח גל, לשעבר שגריר ישראל בבולגריה. נכדו הוא רוכב האופניים גיא ניב, הישראלי הראשון שהשתתף בטור דה פראנס (בשנת 2020).
רעייתו אורה התמודדה ב-2008 על ראשות עיריית קריית ביאליק.
ביקורת על תפקודו.
נטען כי ז'ק היה מנהל ריכוזי, שלא ידע להאציל סמכויות ולא השכיל להכשיר יורשים או ממשיכי דרך במפלגתו העירונית ("למד").
ז'ק הותיר אחריו גירעונות כבדים בקופת העירייה. משרד הפנים גילה שהוצאו כספים שלא על פי הנהלים ושקל לחייבו באופן אישי על כספים אלו. זמן קצר לפני פטירתו הוחלט שלא לחייבו לשלם סכומים אלו.
ביקורת הוטחה נגד ז'ק על כך שבכהונתו כראש עירייה, יזם נטיעת עצים רבים בקריית ביאליק, אשר יש שטענו שהיו רבים מדי. מבקר העירייה אף חקר את הנושא והוציא דו"ח ביקורת בנושא. חלק מהעצים נעקרו כעבור מספר שנים בשל צפיפות יתר.
דני זק
אורט נעורים
ואדי מע'רה
ואדי מע'רה (בערבית: ואדי המערה) הוא ואדי המצוי במצרים במערב חצי האי סיני. הוואדי נתפרסם כאתר ארכאולוגי בו נתגלו מכרות טורקיז וממצאים ממצרים העתיקה מתקופות הממלכה העתיקה, הממלכה התיכונה והממלכה החדשה. מרבצי הטורקיז נמצאו באמצע מצוק הנחל והכורים בימי קדם הכשירו משטחי עבודה במצוק מהם נפערו פתחי חציבה. משטחי עבודה אלו הקנו כנראה לאתר את הכינוי "טרסות הטורקיז" בו הוא מוזכר בכתובים.
האתר נמצא כ-19 קילומטרים מזרחית לחוף אבו רודס, צפונית לוואדי פיראן. האזור הוא הררי והנוף השולט הוא של סלעי אבן חול. כ-30 ק"מ צפונית לאתר ואדי מע'רה נמצא סרביט אל-ח'אדם, האתר הגדול יותר שבו נכרה טורקיז בסיני בתקופת מצרים העתיקה.
תולדות מחקר האתר.
ב-1809 היה הנוסע הגרמני אולריך יספר זצן בן המערב הראשון שגילה את האתר. מספר משלחות ארכאולוגיות חפרו באתר מאז. ב-1845 נחפר האתר לראשונה על ידי משלחת בראשות קרל ריכרד לפסיוס. הקצין הבריטי סי. קיי. מקדונלד ביקר במקום ואף התגורר בו וניסה לחדש את כריית הטורקיז בין השנים 1854–1866. ממצאיו הארכאולוגים היו דלים ביותר. בשנים 1868–1869 נערך סקר של שירות הסקר והמיפוי הממשלתי של בריטניה בראשות צ'ארלס וילסון. ב-1905–1906 נחפר המקום על ידי משלחת בראשות פלינדרס פיטרי ונמצאו שרידים של התיישבות באזור המכרות, כמו גם כתובות עתיקות. ב-1932 נערכו חפירות על ידי משלחת מאוניברסיטת הרווארד שמצאה מספר כתובות נבטיות בוואדי קנא.
בתקופת השלטון הישראלי בסיני (1967–1982) נערכו מספר חפירות על ידי ארכאולוגים ישראלים. בנו רותנברג חפר במקום ב-1968 וב-1970 חפרה משלחת מאוניברסיטת תל אביב ומיפתה את מחנות הכורים. רפאל גבעון חשף ב-1973 את הכתובת השנייה של סחמחת וב-1978 מצא שני טקסטים מתקופת הממלכה העתיקה. ב-1978 מצא סטון כתובות מהתקופות הביזנטית והנבטית. במסגרת סקר שנערך ב-1987 בדרום סיני על ידי משלחת בראשות דומיניק ואלבל (Dominique Valbelle), מופתה ההתיישבות העתיקה שבראש הגבעה מעל הוואדי ונחפר מבנה עתיק.
ממצאים.
על סלעי הוואדי נתגלו מספר כתובות ותבליטים של שליטיה המוקדמים של מצרים שהנציחו את משלחותיהם לכריית טורקיז ונחושת שנחשבו באותה עת למינרלים יקרי ערך. המינרלים שנחצבו במעלה ההר הובלו בדרך קדומה, הקיימת עד היום, אל הוואדי, משם עשו את דרכם לחוף מפרץ סואץ ומשם הובלו בסירות למצרים. במיוחד נחשב הטורקיז כיקר ערך מאחר שנעשה בו שימוש בתכשיטים ובפסלים. משלחות הכרייה לסיני נמשכו לפחות עד הממלכה החדשה (1070-1550 לפנה"ס).