בשנים 2006–2007 היה אקסלרוד נשיא האגודה האמריקאית למדע המדינה. הוא מיקד את פעילותו בנושאים בין-תחומיים.
ב-2006 הוענק לאקסלרוד תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
עמנואל הורביץ
עמנואל הורביץ (באנגלית: Emanuel Hurwitz; 7 במאי 1919 - 19 בנובמבר 2006) היה כנר יהודי-בריטי.
חייו.
הורביץ נולד בלונדון להורים ממוצא יהודי-רוסי. הוא החל לנגן בכינור בגיל חמש ובהיותו בן 14 קיבל מלגת לימודים באקדמיה המלכותית למוזיקה, שם כיהן לאחר שנים כפרופסור. בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייס לחיל הרפואה והופיע בנגינה לפני החיילים.
בשנת 1946 הקים את רביעיית הורביץ, רביעיית מיתרים שבה היה הכנר הראשון. בשנת 1948 עמד בראש התזמורת הקאמרית האנגלית מיד עם ייסודה. הורביץ היה הכנר הראשי של אנסמבל מלוס בשנים 1956-72. הקלטות האנסמבל למוזיקה קאמרית הן לכלי נשיפה מעץ והן לכלי מיתר יצאו להפצה מחודשת בשנת 2011, בהן היצירות להרכבים גדולים יותר, שהיו הבסיס להחלטתו לייסד את האנסמבל, כגון השביעייה והשמינייה של בטהובן, השמינייה של שוברט ו"מבוא ואלגרו" של ראוול, שבביצועה השתתפו אוסיאן אליס (Osian Ellis)(נבל), ריצ'רד אדני ( Richard Adeney) (חליל), ז'רווז דה פייה (Gervase de Peyer) (קלרינט), אייבור מקמאהון (Ivor McMahon) (כינור), ססיל אהרונוביץ ( Cecil Aronowitz) (ויולה) וטרנס וייל (Terence Weil) (צ'לו). משנת 1959 עמד בראש תזמורת גולדסבורו. משנת 1969 עד 1971 הנהיג את תזמורת פילהרמוניה החדשה ובשנת 1970 היה לכנר הראשון של רביעיית אאוליאן.
במשך רוב שנות הקריירה שלו ניגן הורביץ בכינור מתוצרת משפחת אמאטי משנת 1603.
הוקר סידלי
הוקר סידלי (Hawker Siddeley) הייתה קבוצת יצרנים בריטית שעסקה בייצור כלי טיס.
הוקר סידלי תעופה בע"מ הייתה זהות תחום המטוסים של קבוצת הוקר סידלי בין 1948 ל-1959. הקבוצה איחדה בתוכה את מורשתם של מספר יצרני כלי טיס בריטיים שהתהוו כתוצאה מסדרה של מיזוגים ורכישות. בשנת 1977, הייתה "הוקר סידלי" לרכיב המייסד של בריטיש אירוספייס (BAe) הלאומית. האינטרסים הלא-תעופתיים והאיטנטרסים הזרים נותרו תחת חברת אחזקות המכונה הוקר סידלי גרופ, אשר נמכרה בסופו של דבר ל- BTR בשנת 1992.
הקבוצה פעלה גם בשווקים תעשייתיים אחרים, כמו בניית קטרים (באמצעות בעלותה על "בראש טראקשיון" – Brush Traction) וייצור מנועי דיזל (באמצעות בעלותה על "ליסטר פטר" – Lister Petter).
מאיר וולף וייסגל
מאיר ווייסגל
פליכס פרנקפורטר
פרס מאנגר
קו העוני הבינלאומי
האימפריה ההודית
פורטה ניגרה
פורטה ניגרה (מלטינית השער השחור; בגרמנית: Schwarzes Tor) הוא שער רומי עתיק בעיר העתיקה בגרמניה טריר שבמדינת ריינלנד-פפאלץ. זהו השער המשומר ביותר מצפון לאלפים. השער הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1986 לצד שרידים רומאיים נוספים (הריכוז הגבוה בגרמניה).
הוא נבנה מאבן חול בשנים 186–200 והיה אחד מארבעת השערים של העיר. עם השנים התפוררו ונהרסו שאר השערים ביחד עם החומה. את השער הזה הצילה העובדה שבשנים 1208–1035 התגורר בתוכו הנזיר היווני סימון שלאחר מותו הוכרז כקדוש. הפורטה ניגרה הפך לכנסייה ולידה הוקם מנזר על שם סימון.
נפוליאון בונפרטה שביקר במקום ב-1804 הורה להפסיק להשתמש במקום ככנסייה ולהחזירו למצבו הקדום כאתר רומי עתיק.
כיום זה האתר התיירותי המפורסם ביותר בטריר. ממנו מוביל מדרחוב שמעון מטריר הקדוש (Simeonstraße) לכיכר השוק הראשי (Hauptmarkt) ובה עמוד צלב השוק (Marktkreuz) ומזרקת פטרוס הקדוש (Petrusbrunnen).
משה מחובר
משה "מושיק" מָחוֹבֶר (נולד ב-31 ביולי 1936 בתל אביב) הוא פילוסוף, מתמטיקאי ופעיל שמאל-רדיקלי ישראלי-בריטי, ממייסדי הארגון הישראלי "מצפן".
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות ותחילת מעורבותו הפוליטית.
משה מחובר נולד בתל אביב. בילדותו היה פעיל בסניף תל אביב-מרכז של השומר הצעיר.
בהמשך, הצטרף למפלגת השמאל הסוציאליסטי של משה סנה, אשר פרש ממפ"ם, ועם התמזגות מפלגת השמאל הסוציאליסטי לתוך המפלגה הקומוניסטית הישראלית הפך לחבר מק"י.
בשנת 1960 מונה למרצה למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1964, ואליו שב ב-1966 עד שעזב בצורה סופית את התפקיד ב-1968.
בשנת 1961, עם שובו לישראל מפולין, שם עסק בכתיבת הדוקטורט שלו בלוגיקה, כתב יחד עם עקיבא אור, חברו לסניף מק"י בירושלים, את ספרם "שלום, שלום, ואין שלום", ספר בן 516 עמודים שדן ביחסי ישראל-ערב משנת 1948 עד אותה עת, בצורה ביקורתית ונוקבת.
בשנת 1962 קיבל תואר דוקטור למתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודה שכותרתה "Theory of Transfinite Recursion" ונעשתה בהנחייתם של אנדז'יי מוסטובסקי ומיכאל רבין.
עזיבת המפלגה הקומוניסטית והקמתה של מצפן.
בשנת 1962, ארבעה מחברי מק"י: עקיבא אור (שהיה באותה התקופה סטודנט למתמטיקה ופיזיקה), ומשה מחובר (מי שהיה באותה התקופה מרצה למתמטיקה באוניברסיטה העברית) מסניף מק"י בירושלים, ועודד פילבסקי וירמיהו קפלן מסניף מק"י בתל אביב, שלחו מכתב לוועד המרכזי של מק"י.
במכתב ביקשו לפתוח את דפי הביטאונים קול העם וזו הדרך בפני ויכוח פוליטי פנים-מפלגתי, עוד הוסיפו כי אם דבר זה לא אפשרי, יש לפתוח ביטאון פנימי הגלוי רק לחברי המפלגה, בו כל חבר מפלגה יוכל להעלות שאלות על הכתב, להביע את דעתו ולקרוא את דעותיהם של חברים אחרים במפלגה.
הארבעה ראו בוויכוח הפנים-מפלגתי צורך קיומי, זאת בשל הגילויים החדשים שנחשפו בוועידות ה-20 וה-22 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, גילויים אשר חשפו את מדיניותו של סטלין בתקופת שלטונו על ברית המועצות, ונלוו להעברת ביקורת נוקבת על מדיניותו ועל פולחן האישיות אותו טיפח, הצעתם זו נדחתה.
בהמשך, לאחר שהצעתם נדחתה, העבירו שניים מן הארבעה (מחובר ואור), ביקורת חריפה וקוהרנטית יותר על המפלגה הקומוניסטית הישראלית במכתב, אותו שלחו לחברי הסניף של מק"י בירושלים.
בביקורתם, מתחו השניים ביקורת על הגופים הרשמיים של המפלגה, על כך שלא התוו תוכנית מגובשת על הדרך הישראלית להגעה לסוציאליזם, בנוסף מחו שוב, על החוסר בביקורת עצמית הקיים בתוך המפלגה, ועל גניזת מאמרי ביקורת שחיברו הארבעה (מאמרים שביקרו את הקו הרשמי של המפלגה) בידי העיתונים הרשמיים של המפלגה, זו הדרך וקול העם, מאמרים אשר לא פורסמו.
החברים בסניף ירושלים איימו על מחובר ואור בגירוש מן המפלגה, וראו בהם אויבי מעמד הפועלים, הניסיונות של אור ומחובר לאתגר את החשיבה המונוליטית הרשמית בסניף, נענו בבוז ובאיומים.
בשל כך, פרשו-סולקו הארבעה מן המפלגה, וחברו לפלג טרוצקיסטי חיפאי שפרש מן המפלגה הקומוניסטית הישראלית כמה שנים קודם לכן ולקבוצה של אוהדי המפלגה הקומוניסטית לשעבר - ויחדיו הקימו את הארגון הסוציאליסטי הישראלי (אס"י), שנודע על שם ביטאונו - מצפן.
בסרטו התיעודי של ערן טורבינר אודות מצפן: "מצפן : ישראלים אנטי-ציוניים", מסביר מחובר את הקמת מצפן בצורך שהיה לדעתם, בהקמת גוף שמאלי, בלתי תלוי ועצמאי, שיחתור לסוציאליזם, ושלא יהיה מחויב לאינטרסים המעצמתיים של ברית המועצות.
פעילותו הפוליטית במסגרת מצפן.
בסרטו של טורבינר, מספר מחובר כי בתהליך שהתחולל בארגון בין השנים 1963 ל-1966-1967, הגיעו החברים בתנועה, לגיבוש תפיסה שגורסת שהציונות היא תנועה התנחלותית, ושהסכסוך של ישראל (כמדינת מתנחלים) עם הפלסטינים הוא סכסוך ממין קולוניאלי, בין אוכלוסיית מהגרים התנחלותית לבין אוכלוסייה ילידית שהייתה לקורבן המדיניות ההתנחלותית.
בנוסף לכך, מספר מחובר, כי באותה התקופה בה היה פעיל במצפן והתגורר בישראל, קיבל לעיתים טלפונים עם איומים על חייו ועל חיי בני משפחתו (ביניהם שני בניו, שהיו קטנים באותה תקופה, טל ודניאל, וספגו איומים ברצח מבעד לשפופרת).
ב-29 בספטמבר 1967, כשלושה חודשים לאחר מלחמת ששת הימים, פורסם בעיתון "הארץ" גילוי דעת ובו נכתב:
"זכותנו להתגונן מפני השמדה אינה מקנה לנו את הזכות לדכא אחרים. כיבוש זר גורר אחריו שלטון זר, שלטון זר גורר אחריו התנגדות, התנגדות גוררת אחריה דיכוי, דיכוי גורר אחריו טרור וטרור נגדי. קרבנות הטרור הם בדרך כלל אנשים חפים מפשע, החזקת השטחים תהפוך אותנו לעם של רוצחים ונרצחים. נצא מהשטחים הכבושים מיד!"
על גילוי דעת זה היו חתומים שנים-עשר ישראלים: שמעון צבר, חיים הנגבי, דן עומר, דוד ארנפלד, ראיף אליאס, אלי אמינוב, אורי ליפשיץ, רפי זכרוני, אריה בובר, שניאור שרמן, יהודה רוזנשטראוך וגם משה מחובר.
בשנים 1964-1966, היה מחובר, בנוסף לתפקידו כמרצה באוניברסיטה העברית, מרצה אורח למתמטיקה באוניברסיטת בריסטול באנגליה.
בשנת 1968, לאחר שעזב את תפקידו באוניברסיטה העברית, עבר להתגורר בלונדון.
פעילותו הפוליטית באירופה.
זמן מה לאחר מעברו ללונדון, בשנת 1973, מונה מחובר למרצה ללוגיקה מתמטית בקינגס קולג', בתפקיד זה החזיק עד 1995, אז מונה לפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת לונדון.
באירופה, הקדישו חברי מצפן את עיקר פעילותם, ע"פ עדותם בסרטו של טורבינר, למען שינוי תודעתו של השמאל האירופי, שהיה, לטענתם, "סלחן מדי כלפי הציונות, מתוך רגשי אשם על השואה".
הם ניסו לשנות את התודעה של השמאל האירופי ממצב של תודעה סלחנית כלפי האידאולוגיה הציונית, לתודעה המכירה בכך שהקורבן בסכסוך הישראלי-פלסטיני הוא ציבור הפלסטינים, שנהפכו לקורבן בשל אותה הסלחנות לציונות.