כתומך נלהב של מערכת ה"פרופורז" (Proporz, שיטה שעל פיה קיבלו המפלגות בקואליציה את תפקידי השרים על פי המגזר הציבורי שכל אחת מהן ייצגה) וכמי ששיתף פעולה עם שלושה קנצלרים (יוליוס ראב, אלפונס גורבך ויוזף קלאוס), זכה שרף להכרה כמי שביצע את תפקידו על פי העיקרון הבלתי-מפלגתי. עם זאת, הוא התערב בענייניה הפנימיים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ובעקבות זאת התפטר ב-1964 שר הפנים, פרנץ אולה. לאחר שש שנים בכהונתו כנשיא, היה שרף לראשון מנשיאי אוסטריה שנבחר פעם שנייה לתפקיד בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. בבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-1963 הוא הביס את יריבו, יוליוס ראב.
אדולף שרף מת בעודו מכהן כנשיא ב-1965. הוא נקבר בבית הקברות המרכזי בווינה. ב-1983 נקראה על שמו כיכר ברובע דונאושטט שבווינה. ב-1985 נחנכה אנדרטה לזכרו ליד בניין עיריית וינה, שעוצבה על ידי הפסל אלפרד הרדליקה, בטקס שנערך בהשתתפות בתו.
חוקי התיאטרון הקלאסי
חוקי התיאטרון הקלאסי הם אסופה של כללים וחוקים שעל פיהם כתבו מחזות ושירה אמנים רבים, בתקופת התיאטרון הקלאסי, במאה ה-17. האסופה נכתבה ונערכה עבור המחזאות של העת העתיקה, ושימשה את אריסטו והורטיוס שניתחו טרגדיות, ספרות ושירה בכתביהם. בשלהי הרנסאנס, הם תורגמו לשפות המערב ובשונה מבעבר, ישירות מלטינית; ובמיוחד נודע התרגום שכתב דניאל היינסיוס, בצורת מדריך, ושהשפיע באופן ניכר, בעיקר בצרפת. החוקים כוללים את שְלוֹש האחדוּיוֹת, הבְּיַאן-סֵאָנְס (בצרפתית: bienséance), סבירות (vraisemblance), קישור תמונות והמֵירוּק (זיכוך).
שלוש האחדויות.
אריסטו והורטיוס.
ה"פּוֹאֶטִיקָה" של אריסטו נכתבה בשנת 335 לפנה"ס לערך. מתוך ההערות שפוזרו במהלך היצירה, נוסחו חוקי שלוש האחדויות. למרות שאריסטו התייחס לטרגדיה ולאפוס בלבד, מילותיו פורשו לאחר מכן לסוגות דרמאטיות אחרות.
מרחב הזמן עד לחוקי התיאטרון הקלאסי החל בגלגולו של כתב ביקורת זה בימי הבינים בשפות: סורית, ערבית ועברית, מיוונית. כאשר הגיעו ספרי ביקורת ללטינית שכללו תרגום חלקי מהשפות הללו (Hermannus Alemannus 1481) עד לתרגום מלא מיוונית (Georgio Valla 1498). בהמשך, תורגם כמעט במלואו לאיטלקית בשנת 1562.
עד מחצית המאה "אמנות הפיוט" (בלטינית: Ars Poetica) של הורטיוס הייתה מקור הביקורת הספרותי הראשי לספרות בעיקר הודות לזמינותה בשפת המקור בימי הביניים, ולתרגומה לאיטלקית בשנת 1535.
לאחר שלימוד יצירות אלו כבר הגיע לבשלות, לא חסו המבקרים על טרגדיות שהפרו או לא פעלו לפי הכללים הידועים לכול (כך ביצירות: Didone, Canace, Pastor Fido).
אחדות העלילה.
מתוך "אמנות הפיוט", מבקרים התמקדו בשורה: "שיהא זה פשוט ואחיד", ופיתחו את הכלל או התאוריה של אחדות העלילה, כאיסור על קיומן של עלילות משנה תוך הסתמכות והשוואה עם יצירתו של אריסטו.
פואטיקה פרק ח' שורות 45-30, בתרגום חופשי:
"העלילה בהיותה חיקוי של פעולה, חייבת לחקות פעולה כך שהמכלול, המבנה האחיד של החלקים יהא כזה, אשר אם אחד מהם יועתק למקום אחר או יוסר, המכלול יתפרק או יעורער".
פואטיקה פרק כ"ב, 31-25, תרגום חופשי:
"בטרגדיה, אין לחקות מספר קווי פעולה הקורים בעת ובעונה אחת; חייבים אנו להגביל עצמנו לפעולה בבמה ולחלק המוצג על ידי השחקנים".
היינסיוס בספרו De tragoedia הגדיר זאת: פעולה הופכת להיות אחידה רק מסדרות של פעולות הקשורות אחת לשנייה, כך שאם אחת תשנה את מיקומה, העוקבת תתבטל גם כן, אם מתוך צורך או אם מסבירות. השלם האמיתי אינו קיים ללא כל חלקיו.
אחדות המקום.
ראו ציטוט קודם וכן, פואטיקה פרק ז', 4, תרגום חופשי:
"נחוץ שיעור מסוים, ושיעור שיהא קל לעטיפה במבט יחיד, אז בעלילה אורך מסוים נחוץ, ואורך שבקלות יוכל להתפס בזיכרון" בנוסף אחדות המקום היא התרחשות המוגבלת למקום אחד בלבד.
אחדות הזמן.
ראו ציטוט קודם וכן, פואטיקה פרק ה' 15-11:
"טרגדיות מתאמצות, במידת האפשר, לתחום עצמן לסיבוב־שמש יחיד או קצת יותר או פחות מכן".
היינסיוס:
"הפעולה בטרגדיה צריכה להיות שלם גם כן, אמנם קטן מן האֶפּוֹס ... הפעולה בשיר אם רחבה, הראש לא יתפוס את כולה בבת־אחת, ואם קצרה מדי, אף הנאה לא תצמח מצפייה בו".
"פעולה בטרגדיה לכשלעצמה חייבת לגדול עד לנקודה שבה נולד צורך שתבוא אל סופה. שני דברים צריך לזכור: אחד, אין לעבור מחזור שמש שלם; שנית, שישאר מקום לשינויי נושא (digression) ואמנות. אכן, כמו שדברי בית וריהוט הם לבית, כך שינויי נושא ואפיזודות הם לטרגדיה".
סבירות.
על העבודה להיות קרובה למציאות הסבירה. אריסטו סיפק את היסודות לתאוריה הזאת:
לפי חוקים של הסתברות או צורך:
לבסוף, חוק הסבירות יצר דרישה שהזמן על הבמה יהא זהה לזמן בהצגה.
ביאן-סאנס.
תוך כיבוד הסבירות ודרך הארץ, אין להצגה לזעזע את הצופה. מעשי אלימות וקרבה פיזית אין מקומן על הבמה. הקרבות או המוות חייבים להתרחש מחוץ לתמונה ולהיות מדווחים בצורת סיפור מפי הדמויות.
קישור תמונות.
liason des scènes - פותחה בשנת 1630 ובעלת קשר חזק לאחדות הזמן והמקום. כיצד ניתן לשמור על רצף בתמונות של אותה מערכה. יש שני סוגים של קישור תמונות: קישור באמצעות שהות - דמות אחת נשארת על הבמה לתמונה הבאה. וקישור באמצעות בריחה - דמות אחת שאינה חפצה להראות או להשמע תצא, בדיוק כאשר דמות אחרת תכנס לתמונה.
בגלל החוק הזה ואחרים, התפיסה היא שהזמן שעובר בין ההפסקות שבין המערכות, בהכרח אומר שזמן זהה עבר בהצגה.
ביקורת.
פייר קורניי, בהקדמות ליצירותיו הביע את חוסר הסכמתו לנוקשות של החוקים, בהתייחסותו למקום אמר שישאיר זאת לבחירת הקורא, בהתייחסותו לזמן, תמה על ג'ודולה ב"קלאפטרה שבויה" שהחל מנהג שהזכיר מהו הזמן כדי להראות שהחוק נאכף ומבוצע. על קישור התמונות אמר שהוא משרת את הרצף של ההצגה, אך אינו אלא קישוט ולא חוק. באשר לאחדות העלילה הוא פיתח רעיון לפיו כל הפעולות מובילות אל הסוף, אך בנוסף לכך אפשר גם לשמר על המבנה ההירארכי הזה בתוך מערכה. זאת אומרת, שהפעולות בתוך המערכה יובילו למערכה הבאה וישמרו על מתח לכל אורך המחזה.
על אחדות הזמן היו שטענו ששתים־עשרה שעות הן זמן מספק (Gombauld, Chapelain, Sarasin) בעוד שאחרים (כמו la Mesardière) דבקו בזמן זהה למשך ההצגה כולל הפסקות.
כותבים הסכימו שאחדות המקום מאפשר מספר מקומות בתחומי עיר קטנה או אזור כפרי, סרסין (Sarasin) הציע שאין על המקום להשתנות, עם זאת לא ברור אם הוא היה שוקל מספר חדרים באותו בית, או גינה כשינוי מקום.
שינל
שינֶל (ברוסית: Шинель, נקרא גם "סָגִין") היה כינויו של מעיל החיילים בתקופת מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת העצמאות ועד שנות ה-70.
החיילים הראשונים שלבשו שינל כפריט תקני היו חיילי צבא נפוליאון במהלך הפלישה לרוסיה.
השינל היה מעיל ארוך, עבה, עשוי צמר, בצבע חאקי או שחור. המעיל היה כבד ביותר, במיוחד לאחר שנספג במי גשם והתנועה בו הייתה קשה לכן הוחלף תחילה במעיל קצר ("בטלדרס") ולאחר מכן במעיל דובון.
המעיל נלבש על ידי כל הדרגות, הן על ידי חיילים מן השורה והן על ידי מפקדים, אך מעיל המפקדים כופתר בשני טורי כפתורים, שהקנו לו מראה מכובד יותר. בראשית ימי צה"ל היו בו שינלים משלל צבאות בהם הצבא הבריטי, הצ'כי ועוד.
בתרבות ובפולקלור.
בשירם של דידי מנוסי ויוחנן זראי, "כוכב הצפון" מופיעות השורות:
השינל מוזכר גם ב"שיר הוותיקים" של חיים גורי ללחן של שמואל פרשקו:
הגדרת השינל על ידי ותיק המספר על חוויות צבא משנות השישים:
מנגד, אחת מוותיקות קיבוץ שער העמקים סיפרה:
עקרון מאך
עקרון מאך הוא כינוי שנתן אלברט איינשטיין לרעיון אותו הגה ארנסט מאך, על פיו ההתמד של כל עצם מסיבי - מקורה באינטראקציה בינו לבין המסה הכוללת של העצמים ביקום, ובפיזור שלה. ישנם כמה עשרות ניסוחים ופרשנויות לעקרון מאך; ההתבטאויות של מאך עצמו, בהזדמנויות שונות בהן התייחס לרעיון, אינן חד משמעיות וככל הנראה אף הוא עצמו לא דבק בפרשנות מוגדרת והחלטית שלו. נכון להיום לא אושש ולא הופרך עיקרון זה בניסוי.
העקרון הוצע על ידי מאך כאנטיתזה לרעיון של אייזק ניוטון, על פיו המרחב הריק הוא אבסולוטי, וכל התנועות ביקום הן יחסיות לו. מהשערה זו של ניוטון, נובע שתאוצתם של עצמים ביקום היא יחסית למרחב האבסולוטי של היקום, והיא תתקיים גם ביקום ריק שאינו מכיל דבר פרט לעצם המאיץ.
עקרון מאך היווה מקור השראה לאיינשטיין, בעת שפיתח את תורת היחסות הכללית, אך בסופו של דבר נסוג בו איינשטיין מעקרון מאך.
דוגמת הדלי.
אם ניקח דלי מלא במים ונסובבו, פני המים יתקערו. ניוטון טען שהתופעה נובעת מתאוצת דלי המים יחסית למרחב המוחלט של היקום. לעומתו טען מאך שסיבוב המים הוא יחסי לכוכבים הרחוקים, ושאם ניקח דלי "סטטי" ונסובב סביבו את כל גרמי השמים – יתקערו פני המים באותה מידה, בה הם מתקערים כשהדלי מסתובב והיקום סביבו סטטי.
מאך התבטא, בין היתר, כך:
מחנה הפליטים שועפאט