בזמן שאדוארד, ברל ומנהל מעמיסים את הזהב שלושת הכלואים נמלטים בעזרת מפתח, שאשת המנהל הגניבה להם, וחוזרים לבית המנהל בשביל להביא את הטנק של אולריך. לאחר שאדוארד מסיים את העמסת הזהב, גניור ושני הנמלטים מגיעים עם הטנק. בקרב שפורץ אדוארד, ברל ואחד הנמלטים נהרגים ומשאית הזהב מתפוצצת.
גניור ואולריך מעמיסים את הזהב על הטנק אבל משאירים מספר מטילים לאשתו של פרנסואה, שאותה הם משאירים מאחור ויוצאים מהעיר דרומה במטרה לחמוק מהכוחות הלוחמים. בדרך אולריך מנסה לנטוש את גניור במדבר ולברוח עם הזהב. אבל גניור מצליח להתגבר עליו ומפקיר אותו בצד הדרך בזמן שהוא מנסה למצאו את דרכו בין הכוחות הלוחמים.
גניור מצליח להתחמק מן הכוחות הלוחמים ופוגש אדם אשר מוכן לקנות ממנו את הזהב. לאחר שהם מסכמים על מחיר גניור נועל את עצמו בטנק ומחכה שהקונה ישוב עם הכסף. כשהוא מתעורר שהוא נדהם לגלות שהוא מוקף בצבא הצרפתי.
גניור מצליח לשכנע את מפקד הצבא שהוא ניסה למצוא את דרכו חזרה לקווים הצרפתיים. הגנרל ומנהל הבנק הצפון אפריקני המאוחד מודים לגניור אישית על כך שחילץ את הזהב.
הסרט מסתיים בציטוט מאת המשורר בלז סנדראד (לגיונר בעברו):
j'etais l'homme&lt;br&gt;
le plus riche du monde,&lt;br&gt;
l'or m'a ruine.
אני הייתי האיש העשיר בעולם,&lt;br&gt;
הזהב הרס אותי.
חמר (עם)
חמר או קמר (בחמרית: ខ្មែរ) היא הקבוצה האתנית העיקרית בקמבודיה, המהווה בסביבות 90% מ-14.8 מיליון התושבים במדינה. החמר מדברים בשפת החמר, שהיא חלק ממשפחת שפות המון-חמר הנפוצה בדרום-מזרח אסיה. מרבית אנשי החמר מאמינים בגרסת החמר לבודהיזם, אשר משלבת יחד טהרוואדה, הינדואיזם, אנימיזם ופולחן מתים. רבים מאוכלוסיית החמר חיים באזורים הסמוכים לתאילנד ובדלתה של נהר המקונג בסמוך לווייטנאם.
היסטוריה.
החמר החלו להתיישב בדרום-מזרח אסיה, תוך שהם נודדים מאזורים צפוניים לשם, עוד בתקופות מוקדמות של ההיסטוריה. מרבית המלומדים סבורים כי תחילת התיישבותם באזור דרום-מזרח אסיה אירעה עוד לפני כ-3,000 שנה, ומוקדם בהרבה לפני התיישבותו באזור של העם התאילנדי שכיום מאכלס את מה שהייתה הטריטוריה האוסטרו-אסיאתית. קיימת מחלוקת באשר לסיבה להגעתם לדרום-מזרח אסיה, אך הסברה הנפוצה היא כי הם נדחקו לאזור זה לאור פלישתם של עמים סינו-טיבטיים מהצפון, מה שנתמך באוצר מילים אוסטרו-אסייאיתי הקיים בשפה הסינית, או לחלופין שהיו אלה מטרות חקלאיות שהביאו לנדידתם, מה שנתמך במסלול נדידתם המתפרש לאורך נהרות מרכזיים. החמר קרובים לאוכלוסיית המון אשר התיישבה מערבה מהם.
לאחר התיישבותם בדרום-מזרח אסיה, ההיסטוריה של החמר מקבילה למעשה להיסטוריה של קמבודיה. כמו עמים אחרים בסביבתם, גם החמר היו מושפעים מסוחרים ומלומדים הודים וסרי-לנקים, תוך אימוץ חלקים נרחבים מהדת, המדע, המנהגים והשפה שלהם. החמר אימצו גם את האלים ההינדואים ואת הקונספט של המקדש הגדול כמעין 'הר קדוש'. למרות שהממלכות הקמבודיות עלו ונפלו לסירוגין ואף נעלמו לבסוף, החיבה הקמבודית להקמת מקדשים מאבן הותירה חותם היסטורי בדמות מבנים מפוארים הקיימים ממש עד ימינו.
המלך ג'איאווארמן השני (802-830), היה זה שהביא את קמבודיה לגדולתה והניח את היסודות לאימפריה האנגקורית, תוך הקמת שלוש ערי בירה שונות: אינדרפורה, הריאלאיה ו- מחנדרפרווטה - אשר השרידים הארכאולוגיים שלהן מגלים רבות על תקופתו. המלך סוריאווארמן הראשון (שלט בשנים 1002-1050) ניצח במלחמת אזרחים ארוכה, ולאחריה הפנה את כוחותיו מזרחה ושעבד את ממלכת דוורווטי (היכן שהיום נמצאת ממלכת תאילנד). כפועל יוצא מכך, הוא שלט על חלקים נרחבים ממה שהיום הן תאילנד ולאוס, כמו גם חלקו הצפוני של חצי האי המלאי. תקופה זו, במהלכה הוקם גם מקדש אנגקור וואט נחשבת לשיאה של תרבות החמר.
תרבות.
תרבותם האתנית של החמר אחידה באופיה על פני כל מקומות התיישבותם. קיימים אומנם ניבים שונים של שפת החמר, אך לא כאלה שמעוררים בעיות הבנה בין אוכלוסיית החמר לבין עצמה. הניב הרשמי הוא זה של עיר הבירה פנום פן, אשר לאור מעמדה המרכזי של העיר בהיסטוריה, מושפע גם מהשפה הצרפתית ומהשפה הווייטנאמית. עם זאת, השפה המדוברת בפרובינציה של בטמבנג משקפת טוב יותר את שפתה של רוב האוכלוסייה. קיימים ניבים נוספים לשפה, אשר ייחודיים לחמר החיים באזורים הסמוכים לתאילנד, כגון ניב החמר הצפוני, המדובר על ידי חמר החיים בתאילנד, וניב החמר קרום, המדובר על ידי חמר הגרים בווייטנאם, בדלתה של נהר המקונג.
הקמבודים מאמינים בברהמניזם - דת הנגזרת מההינדואיזם, ומהבודהיזם. אוכלוסיית החמר המודרנית מזהה באופן חזק את הזהות האתנית שלה, יחד עם האמונות והמנהגים הדתיים הנהוגים בקמבודיה, ואשר משלבים מדת הטהרוואדה, מאלמנטים של אמונות אליליות הנהוגות אצל ילידים, מפולחן מתים ומשמאניזם.
מרבית החמר חיים בכפרים, ועוסקים בגידול אורז או בדיג, וחייהם נסובים סביב המקדש וסביב טקסים דתיים בודהיסטים למיניהם החלים במהלך השנה. במידה ומישהו מהם נעשה חולה, הם יביאו אותו אל השאמאן, אשר רבים מהם מאמינים כי יוכל לזהות את הרוחות הרעות אשר גרמו לחולי, וכך יוכל בהתאם להציע מסלול שבו ינוחמו אותן רוחות, ותתרפא המחלה.
קמרים
טיפול ממוקד משימה
טיפול ממוקד משימה (באנגלית: Task centered approach) היא שיטת טיפול שנועדה לשמש ככלי בעבודה סוציאלית להגדרה ממוקדת של בעיה על ידי המטופלים, וסיוע ממוקד בהווה ומוגבל בזמן לשם פתרון הבעיה. השיטה פותחה ב-1972 על ידי העובדים הסוציאליים ויליאם רייד ולורה אפשטיין. לאורך השנים אומצה השיטה גם על ידי תחומי עיסוק נוספים.
הטיפול מלווה בבנייה וביישום של משימות, המושגות באמצעות התערבות ופעילות מובנית המכונה "רצף תכנון משימות ויישומן". שיטת הטיפול היא אמפירית, ופותחה על פי ממצאים של מחקרים בנוגע לטיפול המתנהל תוך כדי עיצוב עקרונות מדידים וגיבוש תוצאות אותן ניתן להעריך כל פרק זמן מסוים. יעילות השיטה נבדקה במספר מחקרים.
היסטוריה.
שיטת הטיפול ממוקד המשימה פותחה בשנת 1972 על ידי ויליאם רייד (William J. Reid) ולורה אפשטיין (Laura Epstein). היא נשענה על שיטה קודמת של פרלמן, משנות ה-50, שנקראה "שיטת טיפול באמצעות תהליך של פתרון בעיות". במחקרים נמצא כי שיטה זו, הפועלת לפי עקרונות טיפול קצר מועד המוגבל בזמן, הייתה אפקטיבית באותה מידה כמו טיפול שאינו מוגדר בזמן ונמשך לעיתים שנים רבות.
הספרות המקצועית שעוסקת בנשירה של מטופלים מטיפולים, הראתה שמטופלים רבים נשרו מרצונם הרבה לפני תום הטיפול כשהוא היה מתוכנן לטווח ארוך; הסיבות הבולטות לכך היו איבוד המיקוד של הטיפול במהלך הזמן שעבר, והגעה להישגים ולשינוי כבר בשלבים הראשונים של הטיפול.
לפי ממצאים של מחקרים שנערכו בתחום, פותחה גישה של טיפול קצר מועד, תוך כדי שיתוף המטופל במיקוד הטיפול לכיוון של פתרון הבעיות באמצעים מדדים.
השיטה נוסתה מאז שנות ה-70 בעשרות מחקרים ועבודות דוקטורט, שבהן אישרו הממצאים את יעילות השיטה.
בעקבות מחקרים אלו שוכללה הגישה עד להגעה למודל הנוכחי של תכנון משימות ותהליך יישומם (אנגלית: TPIS - Task Planning and Implementations Sequence).
כיום מיושמת שיטת הטיפול ממוקד המשימה במערכות כגון משפחות, קבוצות, ארגונים וקהילות.
רקע תאורטי.
שיטת טיפול ממוקד משימה היא ביסודה שיטה אמפירית לטיפול. כתוצאה מכך, הבסיס התאורטי לשיטה הוא בסיס שמערב ספקנות, בכך שהוא מנסה כל הזמן למצוא הוכחות מחקריות לאמינותו. על פי הנחות היסוד התאורטיות, יש לנסות לברר את הבסיס לבעיות המטופל, את אופיו ואת היסודות למוטיבציה שלו להגיע לשינוי.
השיטה נועדה לשפר את כל הקשור לבעיות פסיכו-סוציאליות בחיי היומיום הנוצרות בשל חוסר הגשמה ומילוי של צרכים. צרכים מעוצבים על ידי מערכות של אמונות הכוללות ציפיות, הערכות וערכים. כאשר התוצאה בחיים איננה תואמת את ציפיות המטופל, הצרכים אינם מוגשמים; התוצאה היא מצב לא נעים המלווה בתחושת כישלון.
צרכים שלא הוגשמו הם המקור הבסיסי למוטיבציה, וכדי להשיג אותה חייב המטופל להחליט מהו מוקד הטיפול - "בעיית מטרה".
מקורן של בעיות הוא בחוסר הגשמה של הצורך, בעייתיות בהשגתו, או משאב לו זקוק המטופל כדי להגשים את הצורך.
אנשים שפותרים בעיות בצורה אקטיבית מסוגלים להגיע להחלטות רציונליות תוך הגדרת הצרכים והרצונות שלהם, ומסוגלים להגיע לתהליכי שינוי כדי להגשים אותם.
לעומתם, אנשים שמגיעים לטיפול נתפסים על פי שיטה זו כמי שכשלו בפתרון בעיותיהם, ומטרת ההתערבות הטיפולית היא לסייע להם במאמציהם.
שלבי הטיפול.
שלבי הטיפול העיקריים הם:
ישיבת רבנו חיים עוזר
ישיבת רבנו חיים עוזר היא ישיבה גדולה בבני ברק המשתייכת לזרם החרדי-ליטאי. הישיבה נקראת על שם הרב חיים עוזר גרודזנסקי, מגדולי התורה בליטא. קודם השואה. בישיבה לומדים כ-180 תלמידים וכ-70 אברכים.
ההקמה.
הישיבה הוקמה בשנת תשנ"א-1991 על ידי הרב מנחם צבי ברלין, בוגר ישיבת חברון, שכיהן קודם לכן כר"מ בישיבת גאון יעקב בבני ברק. הישיבה הוקמה בברכתו של הרב שך, שבחר את שמה.
הישיבה שכנה בתחילה בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק ומאוחר יותר עברה לרחוב שלמה המלך 25. בהנחת אבן הפינה למבנה הישיבה נאם הרב שך.
צוות הישיבה.
הר"מים בישיבה הם הרב יחיאל ברלין (בנו של ראש הישיבה), הרב מנחם מנדל וולפא, הרב אברהם ישעיהו אדלר (חתנו של הרב גרשון אדלשטיין). ראש הקיבוץ הוא הרב אלעזר דוד ברלין, בנו של ראש הישיבה, המשגיח הוא הרב רפאל כהן.