תעופת הפטרוזאורים הפכה למוקד עניין מדעי עוד בשנותיה הראשונות המאה ה-20. המחקר, שקיבל תמריץ מההתפתחות המהירה של טכנולוגיית התעופה ומהתעניינות הגוברת בנושא האווירודינמיקה של תעופת העופות. המחקר הראשון הנוגע לעניין פורסם בשנת 1914 בכתב העת "The Aeronautical Journal" המוצא לאור על ידי האגודה האווירונאוטית המלכותית (Royal Aeronautical Society). המאמר, שנקרא "על תעופתם של הפטרודקטילים" ("On the flight of Pterodactyls"), נכתב על ידי המהנדס האווירונאוטי ארנסט הנקין (Ernest Hankin) ועל ידי הפלאונטולוג דייוויד ווטסון (D. M. S. Watson). במאמר הם הסיקו כי הקדומים מבין חברי תת-סדרת הפטרודקטילים, בעלי גוף גדול במעט מזה של חתול ומוטת כנפיים של כ-6.5 מטרים, לא היו מסוגלים לעוף תוך חבטות בכנפיהם, מכיוון ששרירי התעופה שלהם היו חלשים מכדי לעשות כן. משום כך, הם טענו כי הם דאו למעשה ולא עפו. מאמר חלוצי זה נשאר במשך זמן רב היחיד בנושא.
60 שנים לאחר מכן בשנת 1974, דנו המדענים שרי ברמוול (Cherrie D. Bramwell) וג'ורג וויטפילד (George R. Whitfield) בעבודתם "ביומכניקה של הפטרנודון" ("Biomechanics of Pteranodon"). על יכולות התעופה של המין. הם חישבו את משקלו של פרט בעל מוטת כנפיים באורך שבעה מטרים בכ-16 ק"ג, והגיעו למסקנה שהוא היה יכול לעוף במהירות מינימלית של 6.7 מטרים לשנייה (כ-24 קמ"ש). מהירות זו הפכה את אפשרות נחיתה רכה והמראה מהקרקע לסבירה, אך גם יכלה להיות הסיבה להכחדתם אם שינויי אקלים לקראת סוף הקרטיקון גרמו לעליית מהירות הרוח הממוצעת.
בניגוד לכך, מדענים אחרים הגיעו למסקנות שונות, ביניהם הפטונסטל (Heptonstall) בשנת 1971, שטיין (Stein) ב-1975, וברור (Brower) בשנים 1980 ו-1983. בכל מקרה, החוקר כריס בנט כתב ב-2001 מונוגרפיה על הנושא, והסיק כי כל שחזורי העבר של הפטרנודון היו שגויים, וכל חישובי התעופה שלו התבססו על נתונים לא מדויקים ודרשו עדכון. מאז פורסמו מחקרים רבים בנושא שבחנו את העניין מחדש.
תפיסות שגויות בתרבות.
הפטרוזאורים מופיעים בענפים שונים של המדיה במשך פרק זמן ארוך כמעט כמו קרוביהם הדינוזאורים. בניגוד לדודניהם הפופולריים יותר, לפטרוזאורים נציג אחד לו שייכות כמעט הרוב המוחלט של ההופעות והאזכורים במדיה – הפטרנודון. דוגמה מוכרת היא הפטרנודון הנלחם עם קינג קונג בסרט המקורי משנת 1933.
אחת מההופעות הראשונות של הפטרוזאורים בסיפורת, אם לא הראשונה מביניהן, הייתה בספרו משנת 1912 של ארתור קונאן דויל "העולם האבוד" (The Lost World). בספר תיאורם היה מדויק למדי, והם הופיעו גם בסרטים המבוססים על הספר, אך שם הפטרנודון נקרא "פטרודקטיל" בשגגה.
דוגמה נוספות נמצאת בסרט מיליון שנה לפני הספירה (One Million Years B.C) משנת 1966, בו פטרנודון אוחז ברגליו של דמות מהסרט ונלחם עם רמפורינקוס ("Rhamphorhynchus muensteri") ענק. בסרט הוצגו מספר טעויות שכן הפטרוזאורים לא יכלו לאחוז ברגלם עצמם, והם הוצגו בשגגה כבעלי כנפיים הדומות לשל עטלף, כמו כן, הרמפורינקוס עצמו היה קטן בגודלו.
סברה רווחת בציבור היא שהפטרוזאורים הם דינוזאורים מעופפים, על אף שאינם כאלו. תופעה נפוצה לא פחות נמצאת בשפה האנגלית, והשתרשה גם בשפה העברית, והיא שימוש בשם pterodactyl (פטרודקטיל) לתיאור פטרוזאורים או כמילה נרדפת למילה "פטרוזאור" עצמה. למעשה, כאמור בסעיף "" השם "Ptero-Dactyle" נטבע על ידי חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז' קיווייה לתיאור מאובן מסוים של פטרודקטילוס, שלימים ניתן לו השם המדעי "Pterodactylus antiquus". על כן, השמות pterodactyl ו-Ptero-Dactyle שגויים.
שחזור בעלי חיים נכחדים הוא דבר נפוץ למדי באומנות, ופלאונוטולוגים ואומני שחזור המתעסקים בתחום (Paleoart) עושים זאת בקביעות ובאופן מדויק ככל האפשר בהתבסס על מידע מדעי. לעומתם, אנשים וגופים אחרים, ובראשם המדיה אשר מחבבת במיוחד את הדינוזאורים וחיות נכחדות אחרות, יוצרים אותם מחדש על פי שיקולים אחרים, מה שמוביל לאי דיוקים רבים.
דוגמה לכך הוא הפטרנודון המופיעה ב ובסרט השלישי בסדרת סרטי פארק היורה. הפטרנודון היה חסר שיניים, וכן משמעות שמו הלטיני הוא "כנף חסרת שיניים", אולם בסרט הוא ניחן בהם. הפטרוזאור בסרט גם עמד על ענף עץ ולכד את טרפו עם רגליו האחוריות בדומה לעופות הדורסים, אף על פי שבשונה מהם לא הייתה לו אצבע הפוכה ברגל איתה אפשר לסגור על ענף או טרף ולאחוז בהם. יתר על כן, צורת זנבו הייתה שגויה, כנפיו היו בעלי קרום רפה שמבחינה אווירודינמית לא היה יכול להחזיק אותם באוויר, והמין עצמו נראה מקנן על אף שלא עשה כן במציאות. פטרנודונים נוספים נראים גם בסרט הרביעי ו בסדרה באותה צורה, לצד דימורפודונים.
דוגמה נוספת מגיעה מהסדרה בראשית, בה פטרוזאורים מופיעים מספר פעמים. בפרק החמישי של העונה הראשונה, לצד פטרנודון ששוחזר בדיוק רב, מופיעה גם להקת אנורוגנתוס צמאת דם התוקפת אנשים ברצחניות, על אף שבמציאות מין זה היה אוכל חרקים. בסדרה האנורוגנתוסים הוצגי כגדולי גוף, הולכים על שניים ובני תקופת הקרטיקון העליון של ארצות הברית (בהתבסס על כך שיצאו יחד עם הפטרנודון מאותו מעבר), על אף שהיו זעירים, הולכים על ארבע ובני תור היורה של גרמניה.
לקריאה נוספת.
ראו גם מקורות והפניות לקריאה נוספת בערך הראשי פטרוזאוריה.
לוח הצבעים (פלטה)
מחוזות טנסי
במדינת טנסי שבארצות הברית ישנם 95 מחוזות.
הגדול שבמחוזות טנסי הוא מחוז שלבי (1,955 קמ"ר), והקטן שבהם הוא מחוז טרוסדייל (295 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא מחוז שלבי (כ-927,644 תושבים). עיר הבירה, נאשוויל, נמצאת במחוז דייווידסון.
מרשל (מחוז בטנסי)
ג'ו אן-לאי
בניין ביטוח הבית
לורנס
מייק קונורס
מייק קונורס (אנגלית: Mike Connors; 15 באוגוסט 1925 - 26 בינואר 2017) היה שחקן אמריקאי. קונורס הוא הזוכה הראשון בתולדות פרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה על משחקו בסדרה "מאניקס".
ביוגרפיה.
קונורס נולד בשם קרקור אוהניין בעיר פרנזו שבקליפורניה. שירת במלחמת העולם ה-2 בחיל האוויר האמריקאי. לאחר שחזר מהמלחמה למד קונורס באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס שם הוא גם שיחק בנבחרת הכדורסל תחת המאמן האגדי ג'ון וודן.
קונורס נכנס לתחום המשחק דרך הבמאי ויליאם ולמן שגילה אותו. בשנותיו הראשונות התפרסם תחת שם הבמה "טאץ' קונורס", "טאץ" היה הכינוי של קונורס בקרב חבריו לקבוצת הכדורסל.
קריירת משחק.
קונורס החל את דרכו כשחקן קולנוע בתפקידי משנה כשהבולטים מהם היו במותחן "פחד פתאומי" בשנת 1952 ובסרטו של רוג'ר קורמן "היום שבו נגמר העולם".
ב-1964 שיחק קונורס בדרמה של אדוארד דמיטריק "לאן נעלמה האהבה" בתפקיד לוק מילר ובקומדיה "השכן הטוב סאם" בתפקיד הווארד אבטס הגרוש של ג'נט לגרולף (רומי שניידר). ב-1965 השתתף בדרמה הביוגרפית "הארלו".
קונורס זכה לתפקיד ראשי ראשון בקריירה שלו בשנת 1967 בסדרת המשטרה "מאניקס" בה גילם את הבלש ג'ו מאניקס. קונורס הופיע בסדרה במשך כ-8 שנים וזכה על תפקידו בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה בשנת 1969, קונורס היה השחקן הראשון שזכה בקטגוריה זו.
בשנת 1988 השתתף קונורס במיני סדרה המצליחה "מלחמה וזיכרון" בתפקיד הקולונל האריסון פיטרס.
חיים אישיים.
קונורס היה נשוי למרי לו וויילי ואב לבן לבת, והתגורר בשכונת אנסינו שבלוס אנג'לס. הוא נפטר ב-26 בינואר 2017, בגיל 91.
תותחים מתנייעים בצה&quot;ל
תותחים מתנייעים (בראשי תיבות: תומ"ת, ברבים: תומ"תים) בצה"ל מהווים כיום את רובו המוחלט של המערך הארטילרי של חיל התותחנים הישראלי.
בשנותיו הראשונות השתמש החיל בארטילריה נגררת - במלחמת העצמאות השתמשו בתותח הנפוליונצ'יק, אך כבר לקראת מלחמת ששת הימים החל החיל לעבור לשימוש בתותחים מתנייעים שתאמו את דוקטרינת המלחמה הצה"לית.
החיל השתמש בעיקר בתותחים מתנייעים מתוצרת ארצות הברית, אך גם פיתח תומ"תים. רוב התומ"תים שפותחו על ידי החיל התבססו על תותח הוביצר כבד (כגון תותחים בקליבר 155 מ"מ או 175 מ"מ) שהותקן על תובה של טנק ללא צריח (כגון טנק השרמן).
תותחי העתיד.
בסוף העשור בשני של המאה ה-21 החליט צה"ל על הצטיידות בתומ"ת חדש. התומ"ת שנבחר יקרא "רועם" והוא יתבסס על תותח ה-SIGMA של אלביט מערכות.
אליפות העולם בהתעמלות אמנותית
אליפות העולם בהתעמלות אמנותית (באנגלית: World Rhythmic Gymnastics Championships) היא תחרות ההתעמלות האמנותית החשובה ביותר בעולם אחרי זו שנערכת באולימפיאדה (מאז כניסתה למסגרת התחרות האולימפית באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984). לראשונה נערכה האליפות בשנת 1963 בבודפשט, הונגריה ומאז היא נערכת כל שנתיים בשנה אי-זוגית.
ב-1967 נערכה לראשונה תחרות קבוצתית בהתעמלות אמנותית במסגרת האליפות. משנת 1991 נערכת האליפות בכל שנה ומאולימפיאדת סידני 2000, היא אינה נערכת בשנים בהן נערכים המשחקים האולימפיים.
סטיב האקט
סטיבן ריצ'רד "סטיב" האקט (באנגלית: Stephen Richard Hackett; נולד ב-12 בפברואר 1950) הוא פזמונאי וזמר אנגלי. האקט זכה לפרסומו העיקרי בתור הגיטריסט המוביל של להקת הרוק המתקדם ג'נסיס בין השנים 1977-1970. האקט עזב את הלהקה כדי לפתח את קריירת הסולו שלו.
ב-1986, האקט ייסד יחד עם הגיטריסט של להקות יס ואסיה, סטיב האו את הסופרגרופ GTR. הלהקה הוציאה אלבום באותה שנה שנכנס למצעד המכירות בילבורד 200 בארצות הברית במיקום ה-11. כמו כן האלבום הנפיק את הסינגל המצליח "When the Heart Rules the Mind". אולם, בעקבות עזיבתו של האקט את הלהקה ב-1987, היא התפרקה.