במאי 1940, לאחר התפטרותו של צ'מברלין מתפקיד ראש הממשלה, היו שני מועמדים טבעיים לרשת אותו. הליפקס, שהיה המועמד המועדף על צ'מברלין, על בית המלוכה, ועל רוב המפלגה השמרנית, וינסטון צ'רצ'יל שמעברו מן השמרנים אל הליברלים, ולאחר מכן שובו לשורות השמרנים, כמו גם עמדתו בנוגע להתפטרות המלך אדוארד השמיני, ועוד יותר מכך - עמדתו הניצית נגד כל הסכם או פשרה עם הנאצים כאשר למעשה יצא נגד עמדת מפלגתו וראש הממשלה מטעמה נוויל צ'מברלין, הביאו לחשדנות כלפיו הן בשורות מפלגתו והן בבית המלוכה. בהינתן רגע המשבר, תחילת המערכה על צרפת, בה היו מעורבים כוחות בריטים משמעותיים, היה מעמדו כלורד, שמנע ממנו, לכאורה, את תפקיד ראש הממשלה, אך פגם טכני הניתן לתיקון. עם זאת, ברגע האמת, לא עמד הליפקס על הדרישה להתמנות לראש ממשלה, והסכים למינויו של צ'רצ'יל. הוא המשיך לשרת כשר החוץ של צ'רצ'יל למשך תשעה חודשים נוספים, בתקופת המערכה על צרפת והקרב על בריטניה ולהיות שותף בכיר להכרעות הגורליות שנפלו בתקופה זו, עד להחלפתו באנתוני אידן. עם התמוטטות הצבא הצרפתי, במאי 1940, היה הליפקס שותף בדיון סוער שנערך בשאלת מדיניותה של בריטניה מכאן ואילך, האם לנסות ולהשיג פשרה כלשהי עם היטלר (בתיווכו של מוסוליני), או לעמוד בדד כנגד גרמניה. הדיון נערך במהלך מבצע דינמו בו פונה חיל המשלוח הבריטי דרך דנקירק, ועדיין הייתה סכנה משמעותית כי עיקר כוחה הצבאי של בריטניה יאבד על אדמת צרפת. בדיון התקבלה עמדתו התקיפה של צ'רצ'יל, שהתנגד לכל ניסיון לפשרה.
תקופתו כשגריר בארצות הברית, פרישתו ומותו.
לאחר פרישתו מתפקיד שר החוץ, מונה הליפקס לשגריר בוושינגטון. בתפקיד זה שמר על יחסים טובים עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך בשל סיבות רבות, וביניהן הקשר הישיר שהיה בין רוזוולט לצ'רצ'יל לא הייתה לו השפעה רבה על המהלכים, ותפקידו היה מצומצם. צ'רצ'יל נהנה מגישה ישירה לרוזוולט, והיה אורח תכוף בוושינגטון. מהלכים צבאיים תואמו באופן ישיר בין ראשי המטות.
בשנת 1942 נהרג בנו של הליפקס בקרב. הוא ביקש מאנתוני אידן לפרוש, אך בסופו של דבר נותר במשרתו עד לשנת 1946, והספיק לשרת עוד בממשלו של קלמנט אטלי ואל מול הנשיא הארי טרומן. בשנים אלו השתנה מאוד מעמדה של בריטניה אל מול ארצות הברית, שעלתה מהמלחמה כמעצמה עולמית, כאשר בריטניה נאלצה להשלים עם אובדן האימפריה. עם זאת, תקופת שירותו של הליפקס כשגריר נתפסת כארוכה ומוצלחת, וכתרומה לשיתוף הפעולה המוצלח עד לסיום המלחמה, ובתקופה שמיד לאחריה, בייסוד האומות המאוחדות ובניסיון ליצור סדר עולמי יציב לאחר המלחמה.
בשנת 1944 קיבל מהמלך ג'ורג' השישי את תואר "הרוזן מהליפקס", תואר שלא היה בשימוש מאז שנת 1771. תואר זה הוא בין התארים העוברים בירושה וכיום מחזיקים צאצאיו בתואר זה.
לאחר פרישתו מתפקיד השגריר, ב-1946 שימש כנשיא אוניברסיטת שפילד ומסדר הבירית כמו גם יושב ראש ה-BBC. בשנת 1957 פרסם אוטוביוגרפיה לה קרא "The Fulness of Days". בשנת 1959 מת באחוזתו בגארובי, והוא בן 78 שנים.
לורד הליפקס
טריוויאליזציה של השואה
טריוויאליזציה של השואה הוא הכינוי שניתן למספר דרכי התייחסות לשואה או אופנים של הכחשתה, שנועדו למזער את ממדיה או את חשיבותה ההיסטורית.
הטריוויאליזציה ההשוואתית, או בשם האנגלי The Comparative Trivialization of the Holocaust, היא השוואת השואה עם אירועים שבהם נרצחו או נגרם מותם של אנשים רבים, תוך הצגת האירועים האלה כשווי ערך לשואה, עם הבדלים קטנים, כמו מספר הקורבנות או דרכי הביצוע. ההשוואות הנפוצות ביותר הן עם פשעי המשטרים הקומוניסטיים ועם רצח העם הארמני בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
הוועדה לחקר אירועי ה-11 בספטמבר
ארצות הממלכה המאוחדת
החלוקה המנהלית של הממלכה המאוחדת היא מורכבת, רב-שכבתית ולא אחידה. כמדינה, הממלכה כוללת את אנגליה, צפון אירלנד, סקוטלנד וויילס. לפעמים מתייחסים אליהם כ"אומות הבית" (אנגלית: Home Nations). עם זאת, המסמך שהוגש לארגון האומות המאוחדות מדגיש שהם חלקים של הממלכה אך לא מהווים ישויות מנהליות מהדרגה הגבוהה.
היסטוריה.
המבנה הנוכחי הוא תוצאה של איחוד שבוצע במספר שלבים.
בשנת 1707 הוקמה ממלכת בריטניה הגדולה כתוצאה מהסכם בין הממלכות העצמיות של אנגליה וסקוטלנד בהתאם לחוקי האיחוד של 1707 שהיו בתוקף עד לשנת 1800. בשנה זו נכנס לתוקף חוק האיחוד של 1800 והוקמה הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
בשנת 1922 קיבלו 26 מ-32 המחוזות של אירלנד הכרה כמדינה העצמאית וכתוצאה מכך הוקמה הממלכה המאוחדת הנוכחית. (והמדינה אירלנד לצידה, הקרויה על שם האי אשר היא מהווה את מרבית שטחו)
ויילס היא חלק מהממלכה המאוחדת כתוצאה מחוקי ויילס 1535–1542.
אנשאן (סין)
אַנְשָׁאן (בסינית: 鞍山; בפין-יין: Ānshān; מילולית: "הר אוכף") היא נציבות עירונית במרכז מחוז ליאונינג שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 3,325,372 תושבים בשטח כולל של 9,270 קילומטרים רבועים, מתוכם 1,543,696 בשטח האורבני והיא העיר השלישית בגודלה במחוז (אחרי שניאנג ודאליין).
אנשאן ממוקמת בדיוק על הגבול בין ההרים הגבוהים של מזרח ליאונינג לבין המישורים המערביים שבמחוז וגובהה נע בין 2 ל-1,141 מטרים מעל פני הים. שם העיר בא ממיקומה של העיר הנמצאת בין שני הרים, כמו אוכף סוס.
בתחומי העיר נמצא הפארק הלאומי הידוע "צ'יינשאן" (Qiānshān). בעיר שוכנת החברה "אנגאנג חברה ליצור ברזל ופלדה", שהיא אחת מיצרניות הפלדה הגדולות במדינה. בתחומי העיר מייצרים שליש מאספקת הטלק בעולם, רבע מאספקת המגנזיט בעולם ובעבר יצרו את אבן הירקן הגדולה ביותר בעולם, דבר שהפך אותה למקור תיירותי. בעיר שתי אוניברסיטאות גדולות - האוניברסיטה למדעים ולטכנולוגיה של ליאונינג והאוניברסיטה הרגילה של אנשאן.
היסטוריה.
העיר הייתה מיושבת עוד מזמנים פרהיסטוריים, אך לא היוותה מקום מרכזי עד אמצע המאה ה-20. העיר המודרנית הוקמה כמבצר במהלך המאה ה-16 על ידי שושלת מינג. העיר נפגעה קשות בזמן מלחמת רוסיה–יפן שנערכה בשנים 1904–1905. בשנות ה-30 של המאה ה-20 התעשייה המקומית פרחה, והעיר הייתה לחלק ממנצ'וקוו. במשך השנים הייתה העיר למרכז לייצור פלדה וברזל בקנה מידה לאומי, אם לא ארצי. חשיבותה האסטרטגית של העיר גרם לכך שהיא הופצצה רבות בזמן המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. בשנת 1945 הוחזרה העיר לידי הסינים, יחד עם שאר מנצ'וריה. בזמן מלחמת האזרחים הסינית העיר הייתה לזירת קרב קשה בין צבא השחרור העממי לבין הקוומינטנג. הכוחות הקומוניסטיים לבסוף כבשו את העיר ב-19 בפברואר 1948. לאחר המלחמה שבה העיר להיות מרכז ייצור פלדה. בזמן מלחמת קוריאה (1950–1953) הייתה העיר בסיס לכוחותיה האוויריים של ברית המועצות.
ערים תאומות.
לאנשאן יש 6 ערים תאומות:
מלמה
מלמו
מנסבדר
מנסבדר (מפרסית: منصبداری) הייתה דרגה ממשלתית שניתנה בתקופת האימפריה המוגולית לאריסטוקרטיית הלוחמים כחלק מהשיטה האדמיניסטרטיבית באימפריה.
הדרגה שהייתה אישית ולא הועברה בירושה, כללה אחריות למספר חיילי רגלים או פרשים הכפופים למנסבדר והיה עליו להעמידם לרשות הקיסר בכל עת שנדרש לכך, הדרגה מנסבדר כללה הקצאת מנסב - נחלה שגודלה מספיק לתחזק את כוח האדם, הסוסים והציוד הנדרשים בכמות שהוגדרה.
השיטה, שמקורה בפרס, אומצה על ידי באבור, הפכה לנפוצה בימי הומאיון ומוסדה על ידי הקיסר המוגולי אכבר. בתקופת אכבר נקבעו 33 דרגות מנסבדר, החל באלו שקיבלו שטח אדמה המספיק לכלכלת 10 חיילי רגלים וכלה באלו (ממשפחת המלוכה או מקורביה) שקיבלו שטח שיספיק לכלכל 10,000 חיילי רגלים ופרשים (ובמקרים נדירים אף נחלות גדולות יותר). גם פקידים בכירים בממשל קיבלו דרגות מנסבדר והיו צריכים להעמיד חיילים לרשות הקיסר, אם כי לא היו חייבים לעמוד בראש הכוח בעת מלחמה.
להבדיל מהנהוג בשיטה הפיאודלית, הלוחמים לא היו חייבים להיות בני הנחלה שבשליטת המנסבדר והמנבסדר גייס אותם בכל מקום שרצה או שקיבל משר-הצבא מכסת חיילים ואותם צייד ותחזק.
על מנת לאפשר למנסבדר להחזיק את החיילים והסוסים, קיבל המנסבדר מהקיסר ג'אגירים (כפרים ששילמו מס) שלא עברו בירושה. המנסבדר היה גובה מיסים מהכפרים שבשטח המנסב (לרוב על ידי אחוזים מהיבול) חלק מהכסף שנגבה שימש אותו ובו היה מחזיק את צבאו ואת חצרו הוא וחלק הועבר לחצרו של אכבר. מנסבדר שפיקד על פחות מ-1,000 לוחמים נקרא אמיר; מנסבדר שפיקד על 1,000 לוחמים או יותר נקרא "אמיר-י כביר" (אמיר גדול); וכאלו שפיקדו על 5,000 לוחמים ויותר כונו "אמיר אל-אומראא'" (אמיר האמירים). מאחר שעלות אחזקת פרש וסוסו גבוהה בהרבה מעלות אחזקת חייל, המנסבדרים ומעמדם הובחנו גם על פי היחס שבין מספר הפרשים ומספר חיילי רגלים שתחת פיקודם.
קידום, השעיית או פיטורי מנסבדר היו מסורים בלעדית בידי הקיסר, לרוב תיגמל הקיסר נאמנות והצטיינות בהגדלת המנסב. השיטה לא כללה הורשת התארים והאדמות אם כי הרכוש הצבור בידי המנסבדר היה עובד בירושה. במקרה של נפילת האב בשדה הקרב או פטירתו הייתה המשפחה מנושלת מיידית מנכסיה ואלו היו מועברים למנסבדר חדש שמונה על ידי הקיסר. בסיס השיטה קבע כי כל בן של מנסבדר היה צריך להתחיל מחדש ולנסות לקבל מהקיסר הקצאת מנסב, אם כי היו שושלות של מנסבדרים נאמנים, שבהן כל דור חדש של בני המנסבדר המתאימים, שהוכיחו את נאמנותם וחשיבותם, קיבלו הקצאת אדמות מנסב ומונו כמנסבדר.