לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה ובשל התגברות הפיגועים כנגד ישראלים, התמעטה תנועת הישראלים לרצועת עזה, והתמעטה התנועה האזרחית הישראלית על הציר. עיקר התנועה האזרחית הישראלית על קטע הכביש ברצועה היה בדרך לגוש קטיף. ביולי 1991 נחנך חיבור בין כביש 232 וכביש 4 דרך מעבר כיסופים ורוב התנועה לגוש קטיף עברה לכביש 232, במיוחד לאחר העברת האחריות על רצועת עזה לרשות הפלסטינית בשנת 1994. בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה נאסרה תנועת ישראלים על הכביש כליל למעט בקטע קצר שנחסם לתנועת פלסטינים ולמעשה הוסב לכביש גישה לכפר דרום, והיה מטרה לפיגועים רבים (לדוגמה, הפיגוע באוטובוס הילדים בשנת 2000). בציר כיסופים (כביש 242) נבנה גשר בשם גשר מור, מעל הכביש שאיפשר מעבר לגוש קטיף מבלי לעבור בכביש 4. חלקים גדולים מהדרך היו סגורים לתנועת פלסטינים, ו-12 מחסומים הוקמו לאורכה. במסגרת תוכנית ההתנתקות ב-2005, יחד עם פינוי ההתנחלויות ונסיגת כוחות צה"ל מהרצועה, הוסר סימונו של הכביש בתחומי הרצועה ככביש 4. לאחר עימות חמאס-פת"ח ב-2007, החמאס נטל על עצמו את השליטה ברצועת עזה, והוא מפעיל את מחסומים על הכביש. החמאס הרחיב ושיפר את הדרך בעזרת כסף המגיע מתרומות ומפעילות מנהרות ההברחה ברצועת עזה.
דילינגן
דילינגן (בגרמנית: Dillingen, או דילניגן על הסאר – Dillingen an der Saar) היא עיר במחוז סארלואי שבמדינת חבל הסאר שבגרמניה. העיר שוכנת על גדות נהר הסאר, במרחק של כ-5 ק"מ מצפון-מערב לעיר סארלואי ו-25 ק"מ מצפון-מערב לזארבריקן. מפעלי הפלדה דילינגר היטה (Dillinger Hütte ) פועלים בעיר.
יעקב גילדור
יעקב גילדור (נולד ב-1948) הוא צייר ישראלי, מנציגי הסוריאליזם וציירי ה"דור השני" בציור הישראלי. מומחה ויועץ אמנותי במונטיפיורי מכירות פומביות, תל אביב ובית המכירות מקדוגל, לונדון. חי ויוצר בתל אביב.
קורות חיים.
יעקב-יוסף גילדנגורן נולד בעיירה פויכטוונגן בגרמניה. בן לניצולי שואה אשר הגיעו לעיירה בנפרד לאחר המלחמה כאשר כל משפחתם נספתה במחנות ההשמדה. ב-1948, עם הולדת בנם יעקב, עלתה המשפחה ארצה והתמקמה בחולון. שנה לאחר מכן נולד האח מיכאל. בבית הספר היסודי מעברת את שמו מגילדנגורן לגילדור. הבית בו גדל גילדור היה חילוני עם דגש על הקניית חינוך וערכים לילדים, העבר המשפחתי של ההורים בשואה לא הוזכר לעולם. יחד עם זאת, ניתן למצוא ביצירתו אזכורים להיותו דור שני לניצולי שואה.
המשפחה התבססה כלכלית בארץ, רכשה בית קפה בתל אביב, "קפה עטרה", וקונדיטוריה ברחוב יפת ביפו שהיה אז אזור פשע, סמים וזנות. באותו בית קפה החל לרשום ולצייר גילדור ב 1962, כשהוא בן 14, את נופי יפו וטיפוסיה הססגוניים שישבו בבית הקפה של המשפחה.
בשנת 1965, סיים את חוק לימודיו בעודו בגיל 17, והתקבל ללימודי אמנות בבצלאל ישירות לשנה ב'. למרות זאת, פנה ללימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב. המשך לימודי המשפטים עברו עליו בזמן שירותו הצבאי כחובש קרבי מוטס ב-יחידה 669. את לימודי המשפטים סיים בשנת 1971. עבד בחברת "הסנה" במשך 14 שנה בתור עורך דין עד שבגיל 40 החליט לפרוש ולהקדיש את זמנו לאמנות.
ב-1968 הוא הציג תערוכת יחיד ראשונה בבית החייל בחסות קצין חינוך ראשי.
ב-1971 הוא נישא לחווה ציילינגולד. לזוג נולדו שלושה בנים: גיא (מנהל בחברת ההזנק Pursway בהרצליה), עופר (מנהל גלריית גילדנס ארט בלונדון) ובועז (ד"ר לביולוגיה ממכון ויצמן למדע ברחובות).
ב-1972 הוזמן על ידי המורה והאמן הסוריאליסטי, ארנסט פוקס, להשתלמות באוסטריה בה למד את טכניקת הציור המסורתית בשכבות וטמפרה. בין המורה ותלמידו התפתחו יחסים קרובים והוא אשר פתח את גילדור לזרם הסוריאליסטי.
ב-1987 שהה גילדור בסיטה דה-ארט בפריז בו כל שנה אמן ישראלי אחר הוזמן ליצור ולהתארח במשך שנה שלמה.
לאורך שנות פעילותו הציג בגלריות ברחבי הארץ כגון: גלריה ישראלס, טובה אוסמן, גרפיקה 3 ורנה דרום. כמו כן הציג בין היתר גם בשוודיה, גרמניה וצרפת.
ב-2009 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית "חתכי יצירה" במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת-גן באוצרות מאיר אהרונסון, מנהל המוזיאון. התערוכה נמשכה כחצי שנה ויחד איתה הופקה מונוגרפיה בת 3 חלקים על יצירתו הכוללת מאמרים ומעל 1000 יצירות מתועדות.
קבוצת משושה.
בשנת 1980 גילדור היה ממייסדיה של קבוצת משושה. קבוצה זו דגלה בהחדרת האמנות הסוריאליסטית לשדה האמנות בישראל אשר נשלט בתקופה זו באופן כמעט בלעדי על ידי האמנות המופשטת והקונספטואלית. הקבוצה המייסדת כללה שישה אמנים, ומכאן שמה. חבריה היו: גילדור, ברוך אלרון, יואב שועלי, אריה למדן, אשר רודניצקי ורחל טימור. בהמשך הצטרפה גם בתיה אפולו. הקבוצה ערכה 10 תערוכות ברחבי ישראל בין היתר בחיפה, בבית האמנים בירושלים ובמוזיאון וילפריד בקיבוץ הזורע. למרות שנחלו הצלחה בקרב הקהל, לעולם לא הצליחו לחדור אל תוך הקאנון הישראלי.
דור שני.
בהיותו גילדור בן להורים ניצולי שואה הוא משתייך לקבוצה שמקובל לכנותה בני "דור שני". כינוי זה התגבש בשנות השמונים כשצעירים בנים ובנות לניצולי שואה החלו להתבגר ולעמוד על זהותם. על אף שה"דור השני" לא חווה את מוראות השואה, השפעתה ניכרת בו וביצירתו. על אף שגילדור החל לעסוק באופן ברור בנושא השואה רק באמצע שנות התשעים, יש כבר ביצירותיו המוקדמות עיסוק בלתי מודע בנושא. הנושא העסיק את יצירתו החל מ-1993 במשך כ-20 שנה.
ואוול
וָאוֵול (בפולנית: Wawel) היא מתחם בנוי בקרקוב, בגובה 228 מטרים מעל פני הים, בגדה השמאלית של הנהר ויסלה. המבנים העיקריים בגבעה הם טירת ואוול, ששימשה במשך כמה מאות שנים משכן למלכי פולין וכיום היא מוזיאון, וקתדרלת ואוול, אתר ההכתרה והקבורה של מלכי פולין והאתר בו טמונים שרידיו של סטניסלב הקדוש, הקדוש הפטרון של פולין. בכך היוותה הגבעה הן את המרכז השלטוני והן את המרכז הדתי של ממלכת פולין מן המאה ה-11 ועד אובדן עצמאות פולין במאה ה-17 ונותרה מרכז לאומי חשוב ומחוז-חפץ בעת המאבקים לעצמאות פולין.
היסטוריה.
מבחינה גאולוגית הגבעה היא גוש אבן גיר מתקופת היורה. הממצאים הארכאולוגיים בגבעת ואוול מעידים על התיישבות אנושית באתר כבר בתקופת האבן. לפי האגדה נוסדה קרקוב במאה ה-7 על ידי הנסיך קרקוס שבנה אותה מעל למערה בתחתית הגבעה בה התגורר הדרקון של ואוול (Smok Wawelski). במאה ה-9 הוקם על הגבעה קסטרום (מחנה מבוצר) של שבט הויסטולאנים (Wiślanie) הסלאבי. שליט פולין הראשון משושלת פיאסט, מיישקו הראשון, כבש את המקום בסוף המאה ה-10 וקבע בו את אחד מאתרי מגוריו (לאחר פוזנן וגנייזנו). יורשיו המשיכו בכך והמלך ולדיסלב הראשון הרמן קבע את קרקוב כבירתו ב-1038. ב-1320 הוכתר בקתדרלת ואוול ולדיסלב הראשון (ארוך האמה) ומאז הוכתרו בה כל מלכי פולין.
מבנה הקתדרלה הראשון הוקם על הגבעה סמוך להקמתה של בישופות קרקוב בשנת 1000, הקתדרלה הניצבת כיום נחנכה ב-1364.
הטירה הוקמה במהלך המאה ה-14, בימיהם של קז'ימייז' השלישי (הגדול), ולדיסלב השני יגיילו וידוויגה, מלכת פולין.
שני המבנים שופצו והורחבו, בעיקר בתקופת הרנסאנס במאה ה-16, על ידי אדריכלים ואמנים שהובאו מאיטליה.
ב-1609 העביר המלך זיגמונט השלישי ואזה את בירתו לוורשה והגבעה החלה לרדת מגדולתה. במסגרת המלחמה הצפונית הקטנה בשנים 1655–1657 ושוב ב-1702 נכבשה קרקוב על ידי שוודיה וחלקים מהמצודה ניזוקו. בעת חלוקות פולין וכיבושה על ידי רוסיה ופרוסיה, ננטשה הגבעה לפרקי זמן ארוכים ומצבה התדרדר. עם זאת המשיכה הגבעה להיות מוקד ללאומיות ולפטריוטיות הפולנית. ב-1815 נערכה בקתדרלת ואוול הלווייתו של יוזף פוניאטובסקי ומאז היא הפכה לפנתאון לאומי בו נקברו גיבורים לאומיים ומחיי השפה והתרבות הפולנית בהם לוחם החירות תדיאוש קושצ'ושקו; המשורר הלאומי אדם מיצקביץ' (שעצמותיו הועברו למקום ב-1890); "אבי הדרמה הפולנית", יוליוש סלובצקי ואחרים. בשנת 2010 נקברו במקום גם נשיא פולין לך קצ'ינסקי ורעייתו מריה, שנספו בהתרסקות מטוס חיל האוויר הפולני ברוסיה.
בשנת 1905 הורה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה לחייליו לסגת מהגבעה, דבר שנתן את האות לתנופת שיקום ושיפוץ המבנים הלאומיים בה. במהלך חפירות ארכאולוגיות בעת השיקום התגלתה הרוטונדה של מריה הבתולה המתוארכת ל-970 לערך. עם כינונה של הרפובליקה הפולנית השנייה, לאחר מלחמת העולם הראשונה, הכריז הפרלמנט הפולני על הגבעה כאתר לאומי ייצוגי ועל המצודה כמעונו הרשמי של נשיא פולין.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה המצודה משכנו של המושל הכללי של השטחים הכבושים בפולין הנס פרנק. באותה תקופה שדדו הנאצים אוצרות רבים מהמצודה והקתדרלה.
מאז כינון הרפובליקה הפולנית השלישית ב-1990 שוקמו מבני הגבעה ונקבעו בה מספר מוזיאונים, בהם מוזיאון המצודה ודירות השרד, מוזיאון יוחנן פאולוס השני והמוזיאון ההיסטורי לתולדות פולין.
אהובה בלקין
אהובה בֶּלקין היא היסטוריונית של האמנויות וחוקרת תיאטרון ישראלית, פרופסור אמריטה בחוג לאמנות התיאטרון שבפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.