עד סוף שנת 1943, הגרמנים עשו מאמצים גדולים כדי למחוק את כל העקבות של מעשי הטבח שבוצעו במחנה על ידי שריפת רשומות, שריפת גופות והשמדת ראיות אחרות (במסגרת מבצע 1005). משימה זו בוצעה על ידי אס אס-שטנדרטנפיהרר פאול בלובל, שהגיע לבלגרד בחודש נובמבר 1943. עם הגעתו, הוא הורה לראש הגסטפו המקומי, ברונו זאטלר, ליצור יחידה מיוחדת שתהיה אחראית להוצאת הגופות מהקברים ושריפתן. היחידה הייתה מורכבת מעשרה שוטרי אבטחה ו-48 שוטרים צבאיים, וגדודי החפירה היו מורכבים מ-100 סרבים ואסירים יהודים. ההוצאה מהקברים ושריפת אלפי הגופות התרחשה מדצמבר 1943 עד אפריל 1944. כל האסירים שנכחו במבצע הפינוי נורו, פרט לשלושה סרבים שהצליחו להימלט. המחנה נסגר ביולי 1944.
כ-92,000 אנשים נאסרו בסיימישטה במהלך המלחמה. כ-47,000 נרצחו, כולל כ-8,000 יהודים, רובם נשים וילדים.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
רוב הגרמנים שהיו אחראים להפעלתו של המחנה נתפסו והובאו למשפט. רבים מאלה שהיו פקידים גרמנים בולטים בתקופת הכיבוש של סרביה, כולל האראלד טורנר, וילהלם פוקס ואוגוסט מייסנר, הוסגרו ליוגוסלביה על ידי בעלות הברית לאחר המלחמה והוצאו להורג.
מפקד המחנה הרברט אנדורפר, שקיבל מהממשל הנאצי שני עיטורי צלבי ברזל על התפקיד שמילא במחנה, הצליח להימלט לדרום אמריקה בסיועה של הכנסייה הקתולית. הוא חזר לאוסטריה מוונצואלה ב-1960, נתפס, הועמד לדין באשמת רצח ילדים, ונידון לשנתיים וחצי מאסר. סגנו, אדגר אנגה, נעצר ב-1960 ונידון לשנה וחצי מאסר. עם זאת, עונשו לא יצא אל הפועל בשל זקנתו ובריאותו הלקויה. שומרים גרמנים שנחשדו ברצח אסירים סרביים מעולם לא הועמדו לדין, אם כי שימשו כעדים במספר משפטים בגרמניה המערבית.
בשנת 2013 נפתח באתר המחנה מרכז הנצחה.
סיימישטה
אולגה גרושין
אולגה גרושין (נולדה ב-1971) היא סופרת רוסיה-אמריקאית.
חייה.
גרושין נולדה במוסקבה וגדלה עד גיל 10 בפראג, צ'כוסלובקיה. אביה, בוריס גרושין, היה סוציולוג סובייטי בולט. היא למדה עיתונאות באוניברסיטת מוסקבה ותולדות האומנות במוזיאון פושקין. וב-1989 קיבלה מלגת לימודים לאוניברסיטת אמורי בג'ורג'יה, ארצות הברית, אותה סיימה בהצטיינות ב-1993. היא התאזרחה בארצות הברית בשנת 2002, אבל שמרה גם על אזרחותה הרוסית. גרושין עבדה כמתרגמת סימולטנית עבור נשיא ארצות-הברית לשעבר ג'ימי קרטר, כמלצרית בבר ג'אז, כמתרגמת בבנק העולמי, כאנליסטית מחקר במשרד עורכי דין, וכעורכת במכון מחקר הקשור לאוניברסיטת הרווארד.
את ספריה היא כותבת באנגלית.
ווייפאאוט
Wipeout
גרדיאנט הידרולוגי
גרדיאנט הידרולוגי הוא הגרדיאנט של מי תהום בתת-הקרקע כאשר מודדים בין שתי נקודות ייחוס. H1-H2\L- כאשר H הוא הגובה בין מפלס מי תהום עד למפלס 0 אנרגיה הידראולית, ו-L הוא המרחק בין H1 ל-H2. לפי הגרדיאנט, כוח הכבידה וחדירות הסלע ניתן לחשב את מהירות הזרימה.
נוירופתיה
איך שהשמש תזרח
איך שהשמש תזרח הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת-יוצרת קרן פלס. האלבום יצא לאור ב-1 ביולי 2013, על ידי חברת התקליטים הד ארצי. מן האלבום יצאו לאור הסינגלים "לייק וואנקה", "כלום לא טעים", "השעות המתות" "גם אני" ו"רק שתבואי".
גרדיאנט ההידרולוגי
Viacom
מקהלת המאסטר של לוס אנג'לס
פוליקרפה קקבדזה
פּוֹליקַרפֵּה קַקַבַּדזֵה (בגאורגית: პოლიკარპე კაკაბაძე ; 7 במרץ 1893 - 15 באוקטובר 1972) היה מחזאי גאורגי.
פוליקרפה קקבדזה נולד בשנת 1893 בכפר דידי קוחי שבחבל אימרתי במשפחת איכרים. בשנת 1911 הוא סיים את לימודיו בגימנסיית הבנים של בתומי. יצירתו הראשונה של קקבדזה הייתה הנובלה "הפַּסַל החכם", שאותה פרסם בגיליון מס' 46 של כתב העת "תֵאטרי דא צחוברבה" ("תיאטרון וחיים").
בשנת 1917, פוליקרפה קקבדזה כתב את מחזה החשוב הראשון שלו, "בצומת דרכים", שתיאר את מאבקם של מהפכנים; בשנת 1918, המחזה הועלה על "הסצנה הגאורגית" בבאקו (אזרבייג'ן) על ידי הבמאי א' צוצונווה .
בשנת 1919, בתקופת עצמאותה של הקצרה של גאורגיה, פוליקרפה קקבדזה ייסד את כתב העת "שווידי מנאתובי" , שבו פרסם את מחזותיו "דם עד האור" (גיליון אפריל) ו"שלוש עלמות" (גיליון אוקטובר, הגיליון השני והאחרון); שני המחזות עסקו במשפחותיהם של איכרים מרוששים.
בשנת 1925, המחזה "אסירי ליסבון" מאת פוליקרפה קקבדזה הועלה על בימת תיאטרון רוסתוולי שבטביליסי על ידי הבמאי דודו אנתדזה.
המחזה החשוב והפופולרי ביותר של פוליקרפה קקבדזה הוא "קוורקוורה תותברי" (1928), שבוים לראשונה על ידי קוטה מרג'נישווילי בתיאטרון, שלימים ייקרא על שמו; במרכז המחזה הקומי ניצבת דמותו הקרתנית של קווַרקווַרֵה תוּתַבֵּרי - בטלן וחסר-ערכים, בור ופיקח, חסר-יומרות ועתיר חולשות אנושיות. בגלל תהפוכות התקופה בה חי, תותברי נסחף להרפתקה פוליטית ברמה מקומית; אחרי צבירת כוח בידיו, העדר המצפון שלו מתגלה בהתנהגותו: הוא מנצל את התושבים לצרכיו האישיים וכולא את כל מתנגדיו. עם התקרבות הבולשביקים למקום, תותברי מבין שזמנו עבר.
ברוח התעמולה הקומוניסטית, דמותו של קוורקוורה תותברי נועדה להוות משל לפוליטיקאי הגאורגי המצוי בתקופת עצמאותה של גאורגיה בשנים 1921-1918; יחד עם זאת, חשיבותה של הדמות חורגת מערכה התעמולתי והמשמעות שלה אפילו מתנגשת עם הרובד העקרוני של אותה תעמולה.
מלבד הצגת חולשתה וסכנותיה, דמותו של תותברי לא נתקלת במחזה בשום התנגדות עקרונית ולא מעומתת עם שום מסר דידקטי. הדבר מאפשר לצופים להזדהות עם הדמות ולהכיר בכך שהיא אנושית לגמרי; כך קקבדזה מציג דמות שלילית כאבטיפוס לאדם (מה שחורג מביקורת חברתית או פוליטית).
המחזה הקומי "נישואיו של קולחוזניק", שנכתב על ידי פוליקרפה קקבדזה בשנת 1937, בוים בשנת 1938 בתיאטרון מרג'נישווילי; ברוח התעמולה הקומוניסטית, המחזה תיאר כביכול את תהליך עיצוב הנפש של האדם הסובייטי העובד.
במחצית השנייה של שנות ה-40 ובשנות ה-50, הנושא העיקרי ביצירתו של פוליקרפה קקבדזה היה עמל בעת שלום; במחזותיו מאותה תקופה - "פגישה באתר בנייה", "הנפחייה המאושרת", "הגחלילית" ו"תחרות עובדים" - קקבדזה הילל את חדוות העבודה ואת פיתוח המשק הסובייטי בתקופתו.
בשנת 1954, פוליקרפה קקבדזה כתב את המחזה ההיסטורי הראשון שלו: "חרבו של קחברי"; המחזה בוים לראשונה בשנת 1957 בתיאטרון מסחישווילי שבכותאיסי על ידי ת' מר'לשווילי. בשנת 1965 הוא ביום על ידי גיגה לורתכיפנידזה בתיאטרון מרג'נישווילי שבטביליסי.
בשנת 1964, פוליקרפה קקבדזה עיבד את מחזותיו בנושא העמל למחזה בשם "גלגל הטוויה של החיים" ("צחוברביס ג'רה").
בעשור האחרון לחייו, פוליקרפה קקבדזה התמקד בתולדות גאורגיה וכתב את המחזות ההיסטוריים "המלך וחטנג הראשון גורגסלי" (1965), "המלך בגרט השביעי" (1967) ו"המלך דמטרה המסוּר" (טרגדיה, 1971).
פוליקרפה קקבדזה זכה בעיטור הדגל האדום של העמל. הוא מת בשנת 1972 בטביליסי.
בשנת 1974, המחזה הפופולרי ביותר של פוליקרפה קקבדזה - "קוורקוורה תותברי" - זכה לעיבוד מחודש בתיאטרון; הבמאי רוברט סטורואה העלה אותו על בימת תיאטרון רוסתוולי שבטביליסי. בשנת 1978, המחזה "קוורקוורה תותברי" עוּבּד גם לסרט קולנוע מצליח בשם "קוורקוורה" (במאי: דימיטרי אבשידזה).
אהרלה בן אריה
אהרלה בן אריה (נולד ב-1955) הוא אמן ישראלי שיצירותיו התפרסמו בארץ ובעולם.
חייו.
בן אריה, יליד חיפה, מתגורר ויוצר במושב צפרירים שבאזור עמק האלה. את שנות ילדותו הוא עשה בקריית גת שם למד בבית הספר התיכון המקומי. כבר בגיל צעיר נמשך ליצירה בחומר והפגין כישרון רב שבא לידי ביטוי ביצירת אובייקטים מעץ ומתכת. את שעות הפנאי שלו כילד ונער העביר בן אריה בבית המלאכה של אביו שעסק בהמצאה ובניה של מכונות חקלאיות. בבית המלאכה הוא זכה להכשרה מקצועית רחבה במחיצת בעלי מקצוע עתירי ניסיון בעיקר בתחום המתכת. תקופה זו מעניקה לו יכולות וביטחון מקצועי שמאפשרים לו לממש את מגוון רעיונותיו האמנותיים. כבר בגיל 14 ניכר כישרונו לתכנון ויצירה והוא לוקח חלק משמעותי בתהליכי בנייה של עבודות מכניות וקונסטרוקטיביות מורכבות. את שירותו הצבאי הוא עשה בנח"ל המוצנח. מיד עם שחרורו מצה"ל הוא חבר לחבריו בקיבוץ כרם שלום שם הוא הקים סטודיו לפיסול ובית מלאכה לפיתוח ושיפור מיכון חקלאי.
לימודי אמנות.
בתחילת שנות השמונים בן אריה פיתח קשר הדוק עם כדרים וחרשי עץ ברצועת עזה. לצדם עבד כשוליה ובהם הוא ראה מורי דרך ומנטורים אמנותיים. התרבות החומרית הפלשתינאית, הצבעוניות המיוחדת של ציורי עולי הרגל השבים ממכה ומרחבי החול העצומים שימשו לו כהשראה. בתקופה זו הוא נעשה תלמידם של הפסל משה שק (ג'וק) ושל הצייר רפי מינץ. שנים אלו היו עבורו שנים מכוננות שמעצבות את תפיסתו האמנותית, והשפעתן ניכרת לכל אורך יצירתו. בן אריה המשיך את מורשת מוריו הערבים והיהודים, ולאורך השנים הוא למד בסטודיו שלו תלמידים צעירים ובוגרים.
יצירותיו.
יצירתו של בן אריה באה לידי ביטוי באמצעות עבודות סביבתיות המשלבות קהל וסביבה. הוא התמחה ביצירת פרויקטים אמנותיים המאפשרות שימוש פיזי על ידי קהל כגון: מתקני משחק פיסוליים, אלמנטים להצללה, ישיבה ושימוש משולב לצורכי הקהל הציבורי. "נקודת המוצא שלו מעוגנת בחומר, או יותר נכון במפגש בין החומר לקונספט . המה והאיך הולכים תמיד יחדיו. עבודותיו מורכבות מעשרות אלמנטים השלובים זה בזה ומצטרפים לשלמות צורנית אחת ..." (אוצר מוזיאון ישראל איזיקה גאון ז"ל, פתיחת תערוכת האמן "הרעיון שבחומר", 1987)