אוניית הוד־מלכותו "טרור" (באנגלית: HMS Terror) הייתה ספינת הרעשה של הצי המלכותי הבריטי. האונייה, שהושקה ב-1813, הייתה חמושה בשתי מרגמות, אחת בקוטר 13 אינץ' (330 מ"מ) והשנייה בקוטר 10 אינץ' (250 מ"מ). אוניות מפרשים מלחמתיות מסוגה נועדו להרעשת מטרות בחוף כשהן עוגנות. בשל המבנה החסון שלהן בחרו בהן לעיתים להוביל משלחות חקר אל אוקיינוס הקרח הצפוני והדרומי. "טרור" השתתפה בשלוש משלחות, שהאחרונה והמפורסמת ביניהן היא המשלחת האבודה של פרנקלין ב-1845. היא ואחותה למסע, אה"מ "ארבוס", נלכדו בים הקרח, ננטשו ואבדו. חברי המשלחת מתו כולם ברעב ובקור.
ב־12 בספטמבר 2016 הודיעה "קרן המחקר הארקטי" הקנדית (Arctic Research Foundation), כי שרידי האונייה נמצאו במפרץ טרור, בנונאווט, ליד החוף הדרום מערבי של אי המלך ויליאם. הטרופת התגלתה במרחק 92 קילומטרים (52 מייל) דרומית למקום שבו ננטשה, ובמרחק של כ־50 קילומטרים (31 מייל) מאה"מ "ארבוס", שהתגלתה ב־2014.
שירותה המלחמתי.
אה"מ "טרור" השתתפה במלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה. תחת פיקודו של ג'ון שרידן היא נטלה חלק בהרעשה של סטונינגטון, קונטיקט, ב-9–12 באוגוסט 1814 ושל פורט מק-הנרי במהלך קרב בולטימור ב-13–14 בספטמבר 1814. בינואר 1815 השתתפה בקרב פורט פיטר ובהתקפה על סנט מריז, ג'ורג'יה.
בסיום המלחמה הוצאה "טרור" משירות פעיל והושמה בעתודה. ב-1828 הוחזרה לשירות פעיל ונשלחה אל הים התיכון תחת פיקודו של דייוויד הופ. ב-18 בפברואר 1828 עלתה האונייה על חוף בצד החסוי מרוח (lee shore) ליד ליסבון בפורטוגל בעיצומה של סערת הוריקן; היא חולצה, תוקנה והוצאה מן השירות.
הפלגתה לאוקיינוס הקרח הצפוני.
ספינות הרעשה נבנו חסונות במיוחד, כדי שיוכלו לספוג את הרתע העצום שיצרו המרגמות בשעת ירי. בשל כך התאימו במיוחד לשיט באוקיינוס הארקטי. ב-1836 יצאה האונייה להפלגת חקר אל חלקו הצפוני של מפרץ הדסון תחת פיקודו של ג'ורג' בק. משימתה הייתה להיכנס אל מפרץ ריפאלס, ולהנחית בחוף משלחת שתבדוק האם חצי האי בות'יה הוא אומנם חצי אי או אולי אי מוקף מים. "טרור" לא הצליחה להגיע אל מפרץ ריפאלס ובקושי שרדה את החורף ליד האי סאות'המפטון; באחת הפעמים נדחפה על ידי הקרח למרחק 12 מטרים בלבד ממרגלותיו של מצוק וכמעט שאבדה. באביב 1837 ניזוקה האונייה בהתנגשות עם קרחון; היא התמלאה מים ונשקפה לה סכנת טביעה, אך בק הצליח להעלותה על חוף אירלנד סמוך ללוך סולי.
משלחת רוס.
"טרור" תוקנה ויצאה יחד עם "ארבוס" להפלגה אל הקוטב הדרומי כחלק ממשלחת בראשותו של ג'יימס קלארק רוס. מפקד ה"טרור" בהפלגה זו היה פרנסיס קרוזייה. המסע נמשך שלוש עונות, מ-1840 עד 1843, ובמהלכו ערכו "טרור" ו"ארבוס" שלוש גיחות אל הקוטב הדרומי, כשהן חוצות פעמיים את ים רוס ומפליגות דרך ים וודל דרומית-מזרחית מאיי פוקלנד. הר הגעש טרור באי רוס נקרא על שם האונייה.
משלחת פרנקלין.
לקראת הפלגתן אל האוקיינוס הארקטי במשלחתו של ג'ון פרנקלין ב-1845, צוידו "ארבוס" ו"טרור" במנועי קיטור וגופן כוסה בלוחות ברזל. מפקדה של "טרור" היה שוב קפטן פרנסיס קרוזיר. המשלחת נתבקשה לאסוף נתונים מגנטיים באזור הארקטי הקנדי ולהפליג דרך המעבר הצפון-מערבי שכבר מופה קודם לכן הן מצדו המערבי הן מצד המזרחי, אך מעולם לא עברה בו אונייה.
המשלחת הפליגה מגרינהיית' שבאנגליה ב-19 במאי 1845, והאוניות נראו לאחרונה כאשר נכנסו אל מפרץ באפין באוגוסט 1845. לאחר היעלמות המשלחת הושקעו מאמצים רבים בחיפוש אחריה באוקיינוס הארקטי, והנסיבות הכלליות הנוגעות לאובדנה התגלו בסדרת משלחות שיצאו לאזור בין השנים 1848 ו-1866. שתי האוניות נלכדו בקרח וננטשו, וכל אנשי צוותן מתו בסופו של דבר בקור וברעב במהלך נסיונותיהם להגיע ברגל אל פורט רזולושן, מוצב של חברת מפרץ הדסון 600 מייל דרומית-מזרחית משם. משלחות נוספות, שהאחרונה שבהן יצאה בשלהי שנות השמונים של המאה העשרים, וכן ניתוח לאחר המוות של שרידי גופות אנשי הצוות, גילו גם כי שימורי המזון שלהם היו מורעלים בעופרת ובבוטולינום. עדויות בעל פה של אינואיטים מקומיים כי כמה מאנשי המשלחת פנו בצר להם לקניבליזם, אוששו בחלקן לפחות על ידי ממצאים פורנזיים של שרידי עצמות אנשי הצוות שנתגלו באי המלך ויליאם בשלהי המאה ה-20.
האונייה "רנוביישן" הבחינה בשתי אוניות ליד גוש קרח גדול ליד חוף ניופאונדלנד באפריל 1851. זהות שתי האוניות לא נבדקה. ישנה סברה כי שתי האוניות הללו היו "ארבוס" ו"טרור", אך מדובר ככל הנראה בשתי אוניות לווייתנים שננטשו.
ב-15 באוגוסט 2008 הכריזה רשות הגנים הלאומיים של קנדה על מבצע חיפוש בן שישה שבועות ובתקציב של 75,000 דולר קנדי אחר שתי האוניות. החיפוש נערך על ידי שוברת הקרח "סר וילפריד לורייה" של משמר החופים הקנדי, ונועד בין השאר לתת תוקף לטענות הריבונות של קנדה על חלקים נרחבים של האזור הארקטי.
שרידי האונייה נמצאו ב-2016. טרופת האונייה הוכרזה על ידי רשות הגנים הלאומיים הקנדית כאתר היסטורי לאומי עוד במהלך החיפושים אחריה, טרם שהתגלתה.
פמגוסטה
פמגוסטה (ביוונית: Αμμόχωστος (אמוכוסטוס); בטורקית: Gazimağusa או Mağusa (מאוסה)) היא עיר נמל לחוף המזרחי של האי קפריסין. העיר ממוקמת בצפון קפריסין ומהווה רשמית בירת מחוז פמגוסטה (המצוי בשטח דרום קפריסין) ובפועל העיר היא בירת מחוז גזימאוסה (בצפון קפריסין).
פמגוסטה מוקפת חומה וחלקיה של העיר המודרנית נמצאים היום בתוך "הרפובליקה הטורקית של קפריסין הצפונית" (The Turkish Republic of North Cyprus).
העיר ממוקמת מזרחית לניקוסיה.
מקור השם.
בעת העתיקה ניקראה העיר בשם "ארסינואה" (ביוונית: Ἀρσινόη). לימים נקראה העיר ביוונית "אמוכוסטוס" שמשמעו "חבויה בחול". משם שם העיר. השם בשפה העברית (פמגוסטה) מקורו בשמה של העיר בצרפתית (Famagouste) או באיטלקית (Famagosta), ומשמות אלה התפתח גם מקור השם בטורקית: Mağusa.
היסטוריה.
העיר נוסדה בשנת 274 לפני הספירה לאחר שנפגעה קשות מרעידת האדמה שהייתה בסלמיס. מייסד העיר בעת ההיא היה תלמי השני פילדלוס שקרא לעיר "ארסינו" על שם אחותו והעיר תוארה ככפר דייגים על ידי סְטְרָאבּוֹ בגיאוגריקה שלו במאה הראשונה לפני הספירה. המקום נותר ככפר דייגים קטן במשך זמן רב ולאחר מכן, כתוצאה מהפינוי ההדרגתי של סלמיס עקב הפלישה הערבית בהנהגתו של מועאוויה הראשון, העיירה התפתחה לנמל קטן שנחשב לעמוק ביותר באי. בתקופת ימי הביניים הייתה פמגוסטה לעיר הנמל החשובה ביותר במזרח התיכון, שימשה שער לסחר בנמלי לֶבַנְט, מדינות השוכנות במזרחו של הים התיכון ומשם סוחרי המשי העבירו את סחורתם למערב אירופה.
ימי הביניים, 1192–1571.
נקודת המפנה של פמגוסטה הייתה בשנת 1192 עם תחילת , בתקופה זו התפתחה פמגוסטה לעיירה מן המניין ובשל הקרבה למזרח הים התיכון, נמלה הטבעי והחומות שהגנו על העיר הפנימית גרמו לגידול האוכלוסייה. התפתחות זו האיצה במאה ה-13 וככל שהעיירה הפכה למרכז מסחר הן למזרח והן למערב, זרם של פליטים נוצרים שברחו מנפילת עכו (1291) בארץ ישראל, הפך אותה מכפר זעיר לאחת הערים העשירות ביותר בעולם הנוצרי.
בשנת 1372 נכבש הנמל על ידי גנואה ובשנת 1489 על ידי ונציה. פעילות מסחרית זו הפכה את פמגוסטה למקום בו סוחרים ובעלי אוניות ניהלו חיי יוקרה. האמונה, כי ניתן למדוד את הונם של האנשים על ידי הכנסיות שבנו, היוותה השראה לסוחרים אלה לבנות כנסיות בסגנונות שונים. כנסיות אלה, שעדיין קיימות, היו הסיבה שפמגוסטה נודעה בשם "מחוז הכנסיות" ואף כונתה "העיר בעלת 365 כנסיות" כאשר האגדה מספרת שבשיאה, העיר התפארה בכנסייה אחת לכל יום בשנה. התפתחותה של העיירה התמקדה בחייהם החברתיים של האנשים העשירים ובמרכזה ארמון לוסיניאן, הקתדרלה, הכיכר והנמל.
בשנים 1570–1571 הייתה פמגוסטה המעוז האחרון בקפריסין הוונציאנית שהחזיקה מעמד נגד הטורקים תחת מוסטפא פאשה שהתנגד למצור של 13 חודשים והפצצה איומה, עד שלבסוף נכנע חיל המצב. הכוחות העות'מאניים איבדו 50,000 איש, כולל את בנו של מוסטפא פאשה. תנאי הכניעה קבעו כי צריך לאפשר לכוחות הוונציאנים לחזור הביתה. למרות זאת, המפקד הוונציאני, מרקו אנטוניו בראגדין, הואשם בפגיעה באסירים עות'מאנים ונהרג מוות אלים.
השלטון העות'מאני.
עם כניסת השלטון העות'מאני איבדו הלטינים את מעמדם המיוחס בפמגוסטה וגורשו מהעיר. בהתחלה הורשו יוונים קפריסאים להחזיק ולקנות רכוש בעיר, אך גורשו מהעיר בשנים 74–1573 ונאלצו להתיישב בחוץ, באזור שהתפתח אחר-כך למה שמכונה "ורושה". משפחות טורקיות מאנטליה יושבו מחדש בעיר אך לא הצליחו למלא את הבניינים שאירחו בעבר אוכלוסייה של 10,000 איש והדבר גרם לירידה דרסטית באוכלוסיית פמגוסטה. סוחרים מפמגוסטה, שרובם מורכבים מלטינים שגורשו, התיישבו מחדש בלרנקה וככל שפרנונה פרחה, איבדה פמגוסטה את חשיבותה כמרכז סחר. עם הזמן התפתחה ורושה לעיירה חקלאית משגשגת בזכות מיקומה הרחק מהביצות, בעוד העיר פמגוסטה נותרה רעועה.
בעיר המוקפת חומה הוחזרו כמה מבנים כדי לשרת את האינטרסים של האוכלוסייה המוסלמית: קתדרלת סנט ניקולאס הוסבה למסגד (שכונה כיום מסגד ללה מוסטפא פאשה), בזאר, חמאם ציבורי, מזרקות ובית הספר התאולוגי הוקם כדי לספק את צורכי התושבים. רחובות עם מאפיינים אורבניים בסגנון עות'מאני הובאו לעיר והתפתחה רוח קהילתית בה נבנו מספר קטן של בתים דו קומתיים שאוכלסו על ידי המעמד הגבוה יחד עם הבתים חדי הקומה הנפוצים.
השליטה הבריטית.