אמנון זעיר (נולד בשם רוּדי קלַיינֶר) (1 בינואר 1897 – 14 במרץ 1977) היה מנהל הקמת המעברה שממנה התפתחה העיירה ירוחם, וממקימי חיל השדה.
ביוגרפיה.
קריירה צבאית.
רודי קליינר נולד למשפחה מתבוללת בווינה בירת אוסטריה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-1916, התגייס לצבא האוסטרי לבית הספר לקצינים. בהמשך הועבר לחזית המזרחית שם נפל בשבי הרוסים. לאחר שנפצע במלחמה, נלקח לבית החולים ומשם נמלט. הוא נדד ברחבי רוסיה ועבד כפועל חקלאי. הוא התקדם בתפקידו והפך אחראי על חוות קוזקים. כשהחלה המהפכה הגדולה ברוסיה הצליח לברוח ועבר דרך הקווים לצבא האוסטרי והגיע אל ביתו שבווינה. לאחר מכן, גויס לחזית האיטלקית, ובסיום המלחמה יצא להכשרה חקלאית יחד עם צעירים יהודיים אחרים.
פועלו בארץ.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל עם חבריו היהודיים שעבדו איתו בחקלאות, ועבד בתל אביב. לאחר שקבוצת פועלים זו התפזרה, עבר לעבוד במושבה כנרת במשקו של המהנדס יוסף טריידל, מראשוני הגרמנים הציונים בארץ.
משם הגיע לגן שמואל כדי להגשים את חלום חייו, איכר בארץ ישראל. עוד בזמן שעבד בעמק, נכנס לענייני "ההגנה", והיה קשור לאליהו גולומב, יצחק שדה ואליהו כהן. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה נשלח במשלחת יהודית לצ'כיה כדי לשכנע את יהודי צ'כיה לעלות לארץ ישראל ולהעביר אליה את הונם.
בשנת 1936 גויס למאמץ המלחמתי של היישוב היהודי והיה בין מארגני העלייה לחניתה, לג'וערה, ומונה למפקד הגליל. לאחר מכן הפך למפקד חיל השדה ופלוגות השדה באזור חדרה. בסוף המאורעות חזר לביתו בגן שמואל.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה קצין קישור בין הסוכנות היהודית והמטה העליון של צבא בעלות הברית בקהיר. לאחר שירותו קיבל את אות ההצטיינות של האימפריה הבריטית, ה-OBM, אך קליינר סירב לקבלו מסיבות לא ידועות. בתחילת מלחמת העצמאות מונה קליינר לקונסול (כך כונו באירוניה נציגי האזורים המנותקים) ירושלים בתל אביב.
מתוקף תפקידו כמפקד צפון ים המלח היה אחראי על העברת התושבים היהודיים מצפון ים המלח לדרומו, והחל ב-9 ביולי 1948 החליף את גואל לויצקי כמפקד על הגנתו של מפעל האשלג בסדום.
קליינר מונה לאחד מאחד-עשר סגני האלופים שהיו אז בצה"ל.
בחבל לכיש מינתה אותו הסוכנות היהודית למומחה – היועץ המשפטי לענייני קרקע.
במרץ 1951 עזר להקים וליישב את המושבה "תל ירוחם", שהחלה כמעברת עולים, על "כביש הנפט" בדרך מבאר שבע ל"מעלה עקרבים". כשהוקם היישוב הוא נקרא "כפר ירוחם" ומנה כ-400 תושבים. בשנת 1959 הוכר היישוב כמועצה מקומית בשנת 1962 הפך שמו של היישוב לירוחם. התוכנית המקורית לעיר הייתה שתמנה כ-30,000 תושבים. בפועל מתגוררים בה, נכון לסוף שנת 2019 מעט מעל 10,000 תושבים, והיא אינה מוכרת כעיר.
לקראת סוף חייו התנדב קליינר במרכזי קליטה לעולי ברית המועצות. הוא נפטר בשנת 1977, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוץ גן שמואל בו התגורר.
ריף הדולפינים
ריף הדולפינים הוא אתר תיירות על חופה הדרומי של אילת, סביב שונית בצורת פרסה, בו ניתן לשחות ולצלול עם דולפינים ושאר בעלי החיים בריף. שטחו הימי של הריף תחום ברשתות, ועומקו הממוצע הוא 12 מטרים. מיני בעלי חיים רבים מצויים באזור, ביניהם; פרפרוניים, קיסריים ודיונונאים.
היסטוריה.
היוזמה להקמת "ריף הדולפינים" החלה בשנת 1987 על ידי רוני זילבר, אורי ליפשיץ וניר אבני, יוצאי הקומנדו הימי. רוני זילבר הוא ביולוג ימי שעבד קודם ב, שפשט את הרגל ב-1985, ביקש ללמוד מלקחי המיזם ולהקים מתקן בו הדולפינים יהיו בסביבה טבעית ולא יסבלו מזיהומי מים ומוגבלות של תחום מחיה קטן מדי, המאפיינים מתקני דולפינריום עם בריכות סגורות. כך עלה הרעיון להשתמש בחוף ושטח ימי מגודר עבור המיזם. השלושה קיבלו אישור להשתמש בשטח שהחזיקה חברת קו צינור אילת אשקלון, בין נמל הנפט לנמל אילת, ומינהל מקרקעי ישראל הקצאה את השטח ללא מכרז. כדי לחסוך בהוצאות ההקמה בנו בעצמם את המתקנים על החוף, וביצעו גם את העבודות התת־מימיות להקמת הרשתות ומזחים לקהל. את ההון הדרוש להשלמת הפרויקט, כשני מיליון דולר, סיפק איש העסקים הבלגי מארק ריץ', יחד שותפיו בישראל רפי איתן ואלחנן פס.
האתר נפתח בקיץ 1990, לאחר ששלושה דולפינים יובאו במטוס מיפן, במבצע שערך כ-60 שעות בעלות של מאות אלפי דולרים. הדולפינים נלכדו מתוך להקה שנשחטה באכזריות באי איקי ביפן. תושבי המקום יוצאים למסע ציד מדי שנה, כיוון שהם טוענים שהדולפינים פוגעים בתעשיית הדייג שלהם, והם מחסלים את הדולפינים בנעיצת פגיונות. אולם שניים מהדולפינים, לא שרדו את תלאות הדרך ומתו לאחר זמן קצר, ורק דולפינה בת ארבע בשם "הינדו" נותרה בחיים. ב-9 בספטמבר 1990, הוטסו שמונה דולפינים במטוס של חברת איירופלוט מברית המועצות לישראל. שניים מהם נשלחו להופיע בדולפינריום בתל אביב, שנפתח מחדש באותה עת, ושישה עשו את דרכם ל"ריף הדולפינים" באילת. להקת הדולפינים נרכשה בברית־המועצות באמצעות, האקדמיה הרוסית למדעים, תמורת 150 אלף דולר. הם נלכדו חודש קודם לטיסה ב. הפעם דובר בטיסה של כשש שעות ונסיעה של כחמש שעות ברכב לאילת וכולם שרדו.
את הדולפינים אימנה מיה זילבר, אשתו של רוני זילבר, שעבדה בתפקיד דומה בדולפינריום בתל אביב. המטרה שהוגדרה עם הקמת האתר הייתה לא לייצור "מופע בידור" אלא כמופע לימודי, שהדולפינים משתפים פעולה מרצונם לאחר יצירת קשר עם המאמנים. הקהל, עומד על המזחים הצפים בשטח הימי המגודר, וצופים בדולפינים בסביבתם הימית. פעילות נוספת היא צלילה עם הדולפינים, במסגרת מועדון צלילה שבאתר. הדולפינים היו סגורים תחילה בשטח המגודר, ואחר כך הותר להם לצאת לים הפתוח ולחזור בכל עת שירצו.
בקיץ 1992, קבוצה של נשים הגיעה מאנגליה לאילת, ביניהן שש נשים בשלבי הריון אחרונים, כדי להשתתף בפרויקט לידה טבעית עם דולפינים בריף. את הפרויקט יזם רופא בריטי שטען שללידה עם דולפינים יש יתרונות. אולם משרד הבריאות אסר לבצע את הלידות בריף. באותה קיץ גם אירע זיהום נפט מספינה שעגנה בנמל אילת, והיה חשש לחיי הדולפינים.
בשנת 2002, עלה חשש לעירוב גנטי בין הדולפינים המיובאים של הריף לאוכלוסייה המקומית של מפרץ אילת וייבוא טפילים. בנוסף, על פי אמנה בינלאומית עליה מדינת ישראל חתומה, אסורה העברה של בעלי חיים בין בתי גידול שונים (אך האמנה נחתמה ב-1992 לאחר הקמת הריף). החשש עלה לאחר שאחד מהדולפינים התרחק עד לדהב, מרחק של כ-150 ק"מ. בנוסף החלו להגיע עדויות של מתרחצים כי הותקפו על ידי דולפינים. צוות הריף טען כי התוקפנות היא כתוצאה מהאכלה לא מבוקרת של דולפינים על ידי המתרחצים, וכי אין עדות לכך שמקור התוקפים בריף. רשות שמורות הטבע הקימה ועדה ברשות הזואולוג לב פישלזון, אשר בחנה את המשך הפרויקט בהיבטים של המפגש בין המתרחצים לדולפינים והשפעת הדולפינים על המערכת האקולוגית המקומית. הוועדה הגישה מסקנותיה בשנת 2003, וקבעה כי אין חשש לעירוב גנטי או התפשטות טפילים, אך יש להפסיק את הפרויקט עד שיובטח שלום המתרחצים. הרשות והריף קיבלו את ההמלצות והגישה שלהם לים הפתוח נסגרה, אך נפתחה שוב אחר כך.
במאי 2004 תקלה בצינור ביוב בקרבת הריף גרמה להזרמת שפכים גולמיים אליו. השפכים זיהמו את מי הים של ריף הדולפינים וחופים סמוכים.
בספטמבר 2008, הסכימה "חברת קו צינור אילת אשקלון" להקצות רצועת חוף בת 150 מטר (מתוך ק"מ אחד סה"כ שמחזיקה החברה באילת), מדרום לחוף "ריף הדולפינים" ולהופכה לחוף ציבורי פתוח. החברה חזרה בה אחר כך מהתוכנית, והחוף נפתח לבסוף רק ביולי 2017. מאז שנפתח החוף, כמות הצוללנים הגדולה מרתיע את דולפינים הממעטים לצאת החוצה ממתחם הריף, בנוסף צוללנים רבים מנסים להיכנס לשטח הריף ללא אישור.
בנובמבר 2008, בית משפט השלום בבאר שבע קבע כי בריף התבצעה בנייה בלתי חוקית שהגדילה את שטחו, ואישר צו הריסה מינהלי למבנים בו. זאת לאחר שהאתר מעולם לא קיבל היתרי בנייה, אלא רק הרשאה לשימוש בשטח, ובמשך השנים פלש לשטחים נוספים השייכים לנמל אילת שצמוד לו מצפון. בינואר 2010, שופטת בית המשפט המחוזי בבאר שבע דפנה אבניאלי, נתנה ארכה לקבלת היתר בנייה למבנה ימי מחשש שהריסתו תפגע בשונית האלמוגים במקום.
בנובמבר 2013, נקנס "ריף הדולפינים" במאות אלפי שקלים על פגיעה חוזרת באלמוגים במקום. עובדי הריף ביצעו עבודות ימיות להגדל השטח המגודר שלו בים, למרות השלכותיהן הקשות וחרף איסור מפורש מצד רשות הטבע והגנים.
הדולפינים.
במהלך השנים היו בריף כ-20 דולפינים שונים, רובם צאצאי הדולפינים הראשונים שהובאו לאתר. ביוני 2004 מתה גורת דולפינים שבוע לאחר שנולדה. ביולי 2004 שני זכרים שוחררו לים השחור, לאחר שנוצרה בעיה בין הזכר השולט לשאר הזכרים, והמתח בלהקה פגע בבריאותם. הליך השחרור תועד בסרט של הבמאי שחר סגל. דולפין נוסף שהיה אמור להישלח לים השחור מת זמן קצר קודם לכן, ועוד שני דולפינות מתו באותו הקיץ.
באפריל 2021, הזכר היחידי בלהקה מת בפתאומיות בגיל 15, ונותרו באתר רק שלוש דולפינות. זאת לעומת להקה של 13 דולפינים שהייתה במקום בשנת 2002, בהמשך צורף זכר נוסף לריף.
כוכב המזרח (אונייה)
One Last Time
One Last Time (בתרגום חופשי לעברית: פעם אחת אחרונה) הוא שיר של הזמרת האמריקאית אריאנה גרנדה, השיר יצא כסינגל שיווקי בבריטניה ב-22 באוגוסט 2014 וכסינגל רשמי ב-10 בפברואר 2015 כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום השני שלה, My Everything.
לאחר יציאתו השיר זכה להצלחה בינונית לעומת הסינגלים שקדמו לו באלבום אך זכה להצלחה מחודשת לאחר הפיגוע שהתרחש לאחר הופעתה של גרנדה במנצ'סטר ארנה כאשר השיר הפך למזוהה עם הפיגוע וזכה להצלחה רבה בבריטניה בפרט ובכל אירופה בכלל.