בינתיים, בהיעדר כל טיפול רפואי מורע מצבו של אחיו של מישל, שבסופו של דבר נפטר. מישל ופולט הם היחידים מבני הבית שיודעים את התפילה ואומרים את תפילת האשכבה ליד מיטתו. הילדים מוצאים עניין בטקס הקבורה ובאבזרים הנלווים אליו, ובייחוד בצלבים. מישל מתחיל לגנוב צלבים לבית הקברות הקטן לחיות שהוא בונה ומפתח למען פולט - בתחילה מעגלת הקבורה בלוויית אחיו, אחר כך מהכנסייה, ובסופו של דבר מבית הקברות עצמו, כולל הצלב שהמשפחה קנתה כדי להציב על קבר האח.
כשמתגלה העובדה שנגנבו צלבים, חושד אביו של מישל בשכנים, אך בסופו של דבר מתגלה העובדה שמישל הוא שגנב את הצלבים. האב מכה את מישל מכות נמרצות כדי שיגלה מה עשה עם הצלבים. באותו זמן מגיעים שני ז'נדרמים לבית המשפחה - האב חושב שהם באו כדי לחקור את הגנבה, אך במהרה מתברר שלמעשה הגיעו כדי לקחת את פולט לבית יתומים. מישל מבטיח לאביו שיגלה לו היכן הצלבים אם האב יבטיח לא למסור את פולט לשוטרים. האב מסכים, אך אינו עומד בדיבורו והשוטרים לוקחים את פולט. מישל רץ לבית הקברות הקטן שבנה ומשמיד את הצלבים, ופולט נמסרת לנזירה שעובדת בצלב האדום הבינלאומי. הנזירה יוצאת עם פולט לדרך, ועונדת לצווארה תג עם השם שמסרה (שם המשפחה שפולט מוסרת הוא שם משפחתו של מישל). בתחנת רכבת בדרכן, הנזירה משאירה את פולט ומורה לה להמתין. הסרט מסתיים כשפולט נמלטת ורצה בתחנת רכבת הומה אדם, קוראת בשמו של מישל, ולראשונה בסרט גם קוראת בשמה של אִמָהּ המתה.
קבלת הסרט.
הסרט התקבל בצרפת בהצלחה צנועה בתחילה, אך לעומת זאת זכה להצלחה הולכת וגוברת מחוץ לצרפת, דבר שהביא בסופו של דבר גם להצלחה בצרפת. הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1952, בפרס האקדמיה האמריקאית לסרטים בקטגוריה "הסרט הזר" ב-1952, ובפרס מבקרי הקולנוע של ניו יורק ב-1952, ובפרס באפט"א עבור "סרט שאינו דובר אנגלית" ב-1953. הסרט נחשב לחלק מהקלאסיקה של הקולנוע הצרפתי. הסרט זכה בפרסים נוספים, ביניהם "פרס בודיל" הדני, ופרס "קינמה ג'ומפו" היפני.
מרדכי קראשניץ
יוהני אהו
יוּהָני אָהוֹ (בפינית: Juhani Aho, בשמו האמיתי יוהנס ברופלט -Johannes Brofeldt, (11 בספטמבר 1861 לפינלהטי - 8 באוגוסט 1921 הלסינקי) היה סופר, עיתונאי ומתרגם פיני. בזכות הרומנים והסיפורים שכתב, נחשב יוהני אהו לאחד מחשובי הסופרים הריאליסטים של ארצו. הושפע גם מזרמים חדשים מן הספרות הצרפתית, כמו הנטורליזם ולקראת סוף חייו גילה נטייה לפנות אחורה לכיוון הרומנטיזם. הפרוזה של אהו מצטיינת בחדות ההסתכלות ובהבעה נוקבת. ברבים מסיפוריו משתקפים הקונפליקטים בין הטבע לבין התרבות. כסופר וכעיתונאי היה מעורב בדיונים סביב נושאים פוליטיים וחברתיים שהעסיקו את החברה בת זמנו. היה ממייסדי העיתון ,"Päivälehti" שהפך מאוחר יותר ל-"Helsingin Sanomat".
פעמים רבות היה מועמד לפרס נובל.
ראשית חייו.
יוהני אהו, שנקרא בהולדתו יוהנס ברונפלט, נולד בשנת 1861 בלפינלהטי בחלקו המזרחי של מרכז פינלנד, במחוז צפון-סבוניה. הוא היה הבן הבכור בין עשרת הילדים של הפסטור הלותרני הנריק גוסטף תאודור ברופלט ושל קרולינה פרדריקה אמלי לבית סנלמן. אימו הייתה בת למשפחה פייטיסטית. האב נחשב למטיף בחסד אך נודע בצניעותו וברתיעתו מכבוד ומעמדות שליטה גם במישור הכנסייתי וגם בזירה הציבורית. בשנת 1884 המשפחה עברה לגור בויירמה, שם התמנה האב לכומר העיר איסאלמי.
בילדותו כתב יוהנס שירים בשוודית בהשפעת רונברג, אך מאוחר יותר החל לכתוב בפינית. בשנים 1872–1880 למד בבית הספר התיכון של קואופיו, עיר שנהגו לכנותה "מבצר התרבות הפינית", כי השפעת התרבות השוודית בה הייתה פחותה בהרבה מזו שבאזורים אחרים של פינלנד. כבר באותה תקופה נהג לכתוב תחת שם העט "יוהני אהו". "אהו" היא מילה שמשמעותה בפינית הוא "אחו" וייתכן שמקורה ב"קאלוואלה או ב"קנטלטאר", אוסף שירת עם מאת אליאס לנרוט, בעל ניחוח רומנטי.
בשנים 1880–1884 למד שפות קלאסיות, היסטוריה וספרות באוניברסיטת הלסינקי. כתלמיד הצטרף יוהני אהו לחוג הספרותי של ארוויד יירנפלט. הוא התאהב באשת יירנפלט, אליזבט, שהייתה 22 שנה מבוגרת ממנו והתכתבה איתו. היא עודדה אותו להמשיך בכתיבה יצירתית ולפתח את כישוריו. כבר סיפוריו המוקדמים הצטיינו בשפתם העשירה ובשליטה מצוינת בגוונים השונים של השפה המדוברת.
פעילותו הספרותית והעיתונאית.
כדי להקדיש את עצמו לכתיבה הפסיק אהו ללמוד לפני שהשיג תואר אקדמי. הוא כתב בעיתונים פיניים אחדים ובשנת 1886 הוציא לאור יחד עם אחיו פקה ברופלט את העיתון "קסקי סואומי", בשנים 1887–1889 כתב בעיתון "סאבו" בקואופיו ובשנת 1889 הצטרף למייסדי העיתון "פייוולהטי" (Päivälehti), שופר הקבוצה הליברלית "פינלנד הצעירה" (Nuori Suomi). התנגד לשמרנות החוגים הדתיים וכאחד החברים החשובים בקבוצת "פינלנד הצעירה" לקח חלק במאבקים הפוליטיים והחברתיים בני זמנו, תוך התנגדות לכיבוש הרוסי וחתירה לקידום השפה הפינית.
בשנת 1884 פרסם את "המסילה", רומן בעל מאפיינים הומוריסטיים ואחת היצירות הטובות ביותר שכתב. הסופרת מינה קאנט שקראה את כתב היד התלהבה כל כך שהשוותה את אהו עם גוגול ואמיל זולא. בספריו "בת הכומר" (1885) ו"אשת הכומר" פיתח אהו פילוסופיה אישית של החופש תוך ביטויים של מרד נגד מגבלות המחויבויות של חיי היום יום.
באותה שנה, 1885, כתב הסופר את המאמר "כמה רישומים על הספרות הריאליסטית" (Realistisesta kirjallisuudesta sananen), שבו קרא לאובייקטיביות בתיאורים של המציאות.
לדבריו, ספרות ריאליסטית צריכה לשקף את יתרונות המציאות ואת חסרונותיה במידה שווה ועליה להתבסס
על "התנאים הריאליים" תוך הימנעות מצביעתם בוורוד. בשם הספרות הריאליסטית קם אהו נגד הספרות האידיאליסטית
ברומן משנת 1889, "Helsinkiin " תיאר יוהני אהו את ימיו של סטודנט שעבר מעיירה קטנה לכרך הגדול ואת היסחפותו אחרי חיי התענוגות החדשים והמחלוקות הלשוניות שהסעירו את החוגים האינטלקטואליים.
שהות בפריז בשנים 1889 ו-1890 ככתב בתערוכה העולמית העמיקה את היכרותו עם הספרות הצרפתית, במיוחד עם הזרם הריאליסטי והנטורליסטי.
הפרוזה שלו הושפעה מביירנסטרנה ביירנסון, הנריק איבסן, לב טולסטוי ואמיל זולא
ובקובצי הסיפורים הקצרים שלו - "לסטויה" ("שבבים") מזהים את השפעתו של אלפונס דודה ב"מכתבים מהטחנה" (1869). סיפורים אלו נסבו סביב נושאים מגוונים - מאלגוריות פוליטיות ועד קטעים מחיי היום יום.
ראשון הסיפורים הקצרים והידוע שבהם היה "כאשר אבא הביא הביתה מנורה" (Siihen aikaan kun isa lampun osti), שתיאר את ההד שעוררה ההמצאה בקרב אנשי הכפר. בימינו הפכה כותרת הסיפור הזה לאמרה שמשתמשים בה כשמכניסים טכנולוגיה חדשה כלשהי.
בפריז כתב יוהני אהו ב-1890 את הסיפור "Yksin" ("לבד"), רומן מפתח שהכה בהלם את קהל הקוראים הפינים. המחבר סיפר בו על לילה שבילה עם זונה. בנוסף, הסיפור הרס את חג המולד של המלחין סיבליוס שזיהה באשה שבה התאהב נואשות המספר, את ארוסתו שלו, אַיינו יירנפלט. אולם סיבליוס שכח מהר את הכעס ואת הקנאה שהתעוררו בו בעקבות קריאת הרומן ומאוחר יותר, הוא ואהו היו ידידים טובים ושכנים בירוונפה, בה בנה המלחין וילה בשם "איינולה" (ממלכתה של איינו).
בספרים מאוחרים יותר כמו הרומנים "Kevät ja takatalvi", "Panu"" ו"Juha" ניכרת מגמה נאו-רומנטית.
עלילת הרומן ההיסטורי "פאנו" (1897) מתרחשת בקרליה הרוסית שם ביקר הסופר יחד עם אשתו בשנת 1892. גיבור הספר הוא השמאן פאנו, חסיד אחרון של הפגאניות בקרליה של המאה ה-17. נגדו נאבק הכומר המקומי שדתו המונותאיסטית אינה חפה מצלילים מושחתים.
הרומן "יוהה" על משולש אהבה נחשב לפיסגה של כתיבתו ועובד מאוחר יותר לארבעה סרטים.
בשנים 1893–1903 היה אהו חבר במערכת העיתון "Uusi Kuvalehti". בשנת 1897 בני הזוג אהו וסולדן-ברופלט התיישבו בירוונפה, וייסדו שם מושבת האמנים "טוסולה" אליה הצטרפו אחדים מחשובי תור הזהב של התרבות הפינית, כמו פקה הלונן וז'אן סיבליוס, י.ה. ארקו וארו ירנפלט. שם נהנה אהו מטיולים בחיק הטבע, טיפוס על ההרים, סקי, ציד ובמיוחד דיג. בשנת 1907 הסופר שינה רשמית את שמו ל"יוהני אהו". החל משנת 1906 הוענקה לו קצבה מלכותית לכל שנות חייו. אחרי מלחמת האזרחים הפינית (1918-1917) שמר אהו על עמדה צנטריסטית ליברלית שהתנגדה לבולשביזם ואולם גם לשמרנות ה"לבנים" שניצחו במלחמה.
חייו הפרטיים.
אהו היה נשוי לציירת ונדלה אירנה סולדן-ברופלט (1945-1863), הקרויה וני, בתו של המנהל הראשון של המטבעה של פינלנד, אוגוסט פרדריק סולדן. לזוג נולדו שני ילדים: הייקי טאווטי אהו (1961-1895), במאי קולנוע ותסריטאי, ואנטי יוהני אהו (1900–1960).
יחד עם אשתו כתב אהו בשנת 1894 את "הספר הפיני המאויר לילדים ולנוער".
מקשר עם אחותה של אשתו, מטילדה, נולד לסופר עוד בן בשם נילס ביירן סולדן (1953-1902) במאי קולנוע.
יוהני חלה בשנת 1921 בדיפתריה ונפטר בהלסינקי בגיל 59.
ספרים.
המשך של "Papin tytär"
תרגומים.
יוהני אהו תרגם מצרפתית - מספרי גי דה מופאסאן, אלפונס דודה, אמיל זולא - ומשוודית - מספרי סלמה לגרלף.
תרגומים לעברית.
הרומן "יוּהָה" תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בסדרת "צפון" של הוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2012.
הרומן "מסילת הברזל" תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2021.
פרס אנדי