התקפים של סינקופה ואזו-וגאלית הם בדרך כלל חוזרים ומתרחשים בדרך כלל כאשר האדם עם נטייה נחשף לטריגר ספציפי. לפני איבוד ההכרה, האדם חווה לעיתים קרובות סימנים או תסמינים מוקדמים כגון סחרחורת, בחילה, תחושת חם או קר במיוחד (מלווה בהזעה), צלצולים באוזניים, תחושת אי נוחות בלב, מחשבות מטושטשות, בלבול, חוסר יכולת קלה לדבר או ליצור מילים (לעיתים בשילוב עם גמגום קל), חולשה והפרעות ראייה כגון אורות שנראים בהירים מדי, מטושטשת או ראיית מנהרה, כתמים דמויי עננים שחורים בראייה ותחושת עצבנות יכולים להתרחש גם כן. התסמינים עשויים להתחזק במשך מספר שניות עד מספר דקות לפני אובדן ההכרה (אם היא אובדת). התפרצות מתרחשת בדרך כלל כאשר אדם יושב או עומד.
כאשר אנשים מאבדים את ההכרה, הם נופלים למטה (אלא אם מונעים זאת) ובמצב זה, זרימת דם יעילה למוח חוזרת מיד, ומאפשרת לאדם לחזור להכרה. אם האדם לא נופל למצב שטוח לגמרי, שכיבה, והראש נשאר מוגבה מעל תא המטען, מצב דומה להתקף עלול לנבוע מחוסר היכולת של הדם לחזור במהירות למוח, והנוירונים בגוף יירו. כבוי ובאופן כללי גורמים לשרירים להתעוות מעט מאוד אך בעיקר להישאר מתוחים מאוד.
המצב הפיזיולוגי של מערכת העצבים האוטונומית (ראה להלן) המוביל לאובדן הכרה עשוי להימשך מספר דקות, ולכן
גורמים.
סינקופה רפלקסית מתרחשת בתגובה לטריגר כתוצאה מתפקוד לקוי של קצב הלב ומנגנון ויסות לחץ הדם. כאשר קצב הלב מואט או לחץ הדם יורד, המחסור שנוצר בדם למוח גורם להתעלפות.
ואזו-וגאלית.
טריגרים אופייניים כוללים:
סינוס העורק הראשי.
לחיצה על נקודה מסוימת בצוואר. זה עלול לקרות כאשר לובשים צווארון צמוד, גילוח או סיבוב הראש.
פתופיזיולוגיה.
ללא קשר לטריגר, מנגנון הסינקופה דומה בתסמונות הסינקופה הואזו-וגאלית השונות. המסילה העצבית של הגרעין הסוליטרי של גזע המוח מופעלת במישרין או בעקיפין על ידי הגירוי המעורר, וכתוצאה מכך גורמת לשיפור בו-זמנית של הטונוס של מערכת העצבים הפאראסימפתטית (וגלית) ולנסיגה של טונוס מערכת העצבים הסימפתטית.
דסבר זה גורם לספקטרום של תגובות המודינמיות:
הסבר אחד לתגובות הפיזיולוגיות הללו הוא רפלקס בזולד-ג'ריש .
סינקופה ואזו-וגאלית
עשויה להיות חלק מתגובה מפותחת, במיוחד, תגובת הילחם או ברח .
איבחון.
בנוסף למנגנון המתואר לעיל, מספר מצבים רפואיים אחרים עלולים לגרום לסינקופה. קשה לקבוע את האבחנה הנכונה לאובדן הכרה. ליבת האבחנה של סינקופה ואזו-וגאלית נשענת על תיאור ברור של דפוס אופייני של טריגרים, סימפטומים ומהלך זמן.
זה רלוונטי להבדיל בין סחרחורת, התקפים, ורטיגו ורמת סוכר נמוכה בדם כגורמים אחרים.
באנשים עם סינקופה ואזו-וגאלית חוזרת, ניתן לשפר את דיוק האבחון לעיתים קרובות עם אחת מהבדיקות האבחוניות הבאות:
טיפול.
הטיפול בסינקופה רפלקסית מתמקד בהימנעות מטריגרים, החזרת זרימת הדם למוח במהלך אפיזודה מתקרבת ובאמצעים המפריעים או מונעים את המנגנון הפתופיזיולוגי שתואר לעיל.
תרופות.
סוגי טיפול ארוך טווח בסינקופה וסובגלית כוללים:
פרוגנוזה.
תקופות קצרות של חוסר הכרה בדרך כלל אינן גורמות נזק מתמשך לבריאות. סינקופה רפלקסית יכולה להתרחש אצל אנשים בריאים, ויש לה סיבות אפשריות רבות, לעיתים טריוויאליות כגון עמידה ממושכת עם רגליים נעולות.
הסכנה העיקרית של סינקופה ואזו-וגאלית (או סחרחורת מוורטיגו) היא הסיכון לפציעה על ידי נפילה תוך כדי חוסר הכרה. טיפול תרופתי עשוי אולי למנוע תגובות ואזו-וגאליות עתידיות; עם זאת, עבור חלק מהאנשים הטיפול התרופתי אינו יעיל והם ימשיכו לסבול מאירועי התעלפות.
פנחס גינזבורג
פנחס (פּינוֹ) גינזבורג (13 בפברואר 1911, קניגסברג, גרמניה – 6 בספטמבר 1993, ירושלים, ישראל) היה פעיל תנועת "החלוץ" בברלין, חבר קיבוץ רמת הכובש, גזבר המוסד לעלייה ב', ממקימי התעשייה הקיבוצית בתחילת שנות החמישים, מנכ"ל משרד התחבורה, משנה למנכ"ל המועצה לשיווק פרי הדר וממקימי אגודת הידידים של בית התפוצות.
קורות חייו ופועלו.
לארץ ישראל.
פנחס (פינו) גינזבורג נולד ב-1911 בקניגסברג (היום – קלינינגרד) שבפרוסיה המזרחית (גרמניה), השלישי בין שבעה אחים, למשפחה מחסידות חב"ד שהיגרה מקייב ב-1908. הוא התחנך בבית ספר שהלימודים בו היו על-פי מיטב המסורת הגרמנית. בגיל 15 חדל מהנחת תפילין וחָבַר לתנועת הנוער בלאו וייס. לתנועת החלוץ הצטרף אחרי שעבר לעיר האלה, שם הועסק בבית מסחר, ומאוחר יותר היה פעיל במרכז התנועה בברלין. לאחר עליית היטלר לשלטון החליט להחיש את עלייתו לארץ ישראל. גינזבורג וכמה מחברי התנועה שהתקבצו סביבו הגיעו ארצה באוקטובר 1933 והצטרפו לקיבוץ רמת הכובש. בשל ניסיונו במסחר השתלב בעשייה הכלכלית של הקיבוץ לצד עבודתו במאפייה ובענפים אחרים. חברתו, אֶמי בת דויד ובלה שטרן, ילידת גרמניה, הצטרפה אליו כעבור שנה והם נישאו. גינזבורג הצליח להעלות ארצה את הוריו ושניים מאחיו הצעירים.
בלב המאפליה.
לאחר ליל הבדולח שלחה מזכירות הקיבוץ המאוחד את גינזבורג ואת מאיר (מקס) צימלס מקיבוץ יגור לגרמניה כדי לארגן את החלוצים הצעירים במחנות הכשרה לקראת העפלתם ארצה.
למרות הנסיבות הצליחו גינזבורג וצימלס להשיג לעצמם אשרות שהייה בגרמניה, וזאת באמצעות אנשי המדור לענייני יהודים (Juden-Referat) של הגסטפו בברלין, שבשלב זה עדיין הסכימו ליציאת יהודים. באווירה המדכאת והמאיימת נפגשו גינזבורג וצימלס עם נציגי קהילות ופעילים נוספים כדי לבחון את המצב ולטוות תוכנית פעולה. "כעבור שבועות אחדים התקשר אל פינו [גינזבורג], באמצעות הקהילה היהודית, גרמני ושמו אלכסנדר פון הפנר והציע לו את עזרתו. הוא דיבר על סוכנות נסיעות ועל משרד נסיעות שהיהודים יוכלו לעבוד עמם – – – היו לו קשרים רבים באס אס והיה יכול לעזור בפרטים רבים של העבודה".
מצבה של תנועת "החלוץ" בגרמניה היה קשה, והיא הפכה למעשה למעין משרד נסיעות שניסה להסדיר הגירת יהודים. במחנות ההכשרה היו כ-800 חלוצים וצריך היה לחזקם וכן להרחיב את קיבולת המחנות, להעביר אנשים למחנות הכשרה בארצות השכנות ולהסדיר את פעילות תנועת "החלוץ" בכל הנוגע ליציאה מגרמניה. הוקמה ועדת מיון שנועדה להרכיב את רשימות העולים תוך מתן עדיפות לחלוצים. בתכתובת בין השליחים בגרמניה לבין י' אידלסון (ישראל בר-יהודה) ממזכירות הקיבוץ המאוחד הייתה התייחסות לבהילות של חילוץ יהודים בצד עמידה חד-משמעית על איכות העולים.
גינזבורג וצימלס סייעו לרחה פראייר ולקורט גולדמן שעסקו בהוצאת ילדים, בעיקר לאנגליה. בשיתוף הפעולה עם פון הפנר ובתיווכו הוכנו בהמבורג לקראת סוף קיץ 1939 ארבע אוניות של חברת הספנות HAPAG להוצאת 10,000 יהודים מגרמניה, אך התוכנית השתבשה בפרוץ המלחמה. גינזבורג וצימלס, שהיו שליחי "החלוץ" בגרמניה, פעלו באותן שנים גם במסגרת המוסד לעלייה ב'.
ימים ספורים לאחר פרוץ המלחמה, ובציות להוראה ממרכז המוסד לעלייה ב' יצאו השליחים את גרמניה. גינזבורג חזר לרמת הכובש, אך כבר בתחילת 1940 נשלח לשווייץ כדי להמשיך ולנסות לחלץ יהודים מאירופה. ההצלחה הייתה מועטה. השיבה לארץ ישראל ארכה כחצי שנה, עברה בדרך לא דרך ובניתוק גמור מהארץ.
גינזבורג חזר לרמת הכובש לעבודה בחצירים. בנובמבר 1943 נערך חיפוש הנשק בקיבוץ. לא נמצאו כלי נשק בקיבוץ גופו אבל 35 איש נעצרו, רובם ממחלקת הפלמ"ח, ובכללם גם גינזבורג שנפצע בראשו. הוא שוחרר ממחנה המעצר בלטרון לאחר יותר מחודש.
עלייה ב'.
בתום מלחמת העולם השנייה נקרא שוב לדגל במסגרת המוסד לעלייה ב'. בשנים 1946–1949 שימש גינזבורג (בכינויו "ברג") כגזבר המוסד במטהו שבז'נבה, שווייץ. שאול מאירוב (אביגור) עמד בראש הארגון במטהו שבפריז. רוב השליחים במוסד היו חברי הקיבוץ המאוחד, אקטיביסטים מבית מדרשו של יצחק טבנקין. תפקידו של גינזבורג היה לספק את המשאבים הכספיים לפעילות המוסד שהתרכז בקנייה ובחכירה של ספינות, בהעלאת שארית הפליטה לארץ ישראל וברכישת נשק בלתי-לגאלי למאבק בארץ. רוב המימון הגיע מארגון הג'וינט שאיתו נשא ונתן גינזבורג על סכומים ותנאים. כשהתאפשר, ניסה למלא את הבור מחולייתו, ובין היתר ניצל את התנודות החריפות בשערי המטבע ואת חולשת המטבעות האירופים והזהב כדי להכפיל את המשאבים.
במדינת ישראל.
פינו גינזבורג חזר ארצה ב-1949 וזמן קצר לאחר מכן הצטרף לפעילות הכלכלית במסגרת הקיבוץ המאוחד, בין היתר במפעלי הבנייה של התנועה הקיבוצית ובחברת הספנות תרשיש-סלע. בד בבד וכך גם בשנים הבאות המשיך להיות מעורה בפיתוח המשקי, ובעיקר בזה התעשייתי, בקיבוץ רמת הכובש.
ב-1955 נבחרה הכנסת השלישית שבה חברוּ מפלגות אחדות העבודה ומפ"ם לקואליציה עם מפא"י. משה כרמל, איש אחדות העבודה, כיהן בממשלת שהוקמה כשר התחבורה ומינה את גינזבורג למנהל המשרד. גינזבורג מילא את התפקיד במשך שלוש כְּנָסוֹת וחמש ממשלות תחת השרים משה כרמל, יצחק בן-אהרון וישראל בר-יהודה. בין הפעולות הראויות לציון בשנים אלה היו הקמת מרכז השירות המטאורולוגי בבית דגן, החלפת קטרי הפחם בקטרי דיזל, הרחבת צי המטוסים של אל-על, הנחת אבן הפינה לנמל אשדוד, ועוד.
לאחר שנת השתלמות שעשה בארצות הברית במסגרת תוכנית פולברייט, החל לפעול במועצה לשיווק פרי הדר. כעבור שנתיים מוּנה למנהל המועצה באירופה ולמשך ארבע שנים עקר עם רעייתו לרוטרדם, הולנד. בתפקידו זה שינה לגמרי את אופן השיווק של פרי ההדר: במקום אריזות תפוזים כל אחד בנפרד, המשלוח נעשה בתפזורת וכך הגיע ישירות למדפים במרכולים.