צ'ן גואנגצ'נג (בסינית: 陈光诚, נולד ב-12 בנובמבר 1971) הוא פעיל זכויות אדם ומתנגד משטר סיני. מאז שנמלט מסין הוא סטודנט בבית הספר למשפט באוניברסיטת ניו יורק.
עיוור מילדות. גואנגצ'נג ידוע כ"עורך דין היחף", אשר פעל למען זכויות נשים ועניים. גואנגצ'נג הושם במעצר בית מספטמבר 2005 עד מרץ 2006 לאחר שהתראיין בטיים מגזין לגבי תחקיר שערך אודות הפלות כפויות בסין. ביולי 2006 נעצר רשמית, ובאוגוסט נגזר עליו עונש של ארבע שנים ו-3 חודשי מאסר בעוון "פגיעה ברכוש וארגון אספסוף להפרעה בתנועה", אולם עורכי דינו טענו לאי-סדרים במשפטו.
גואנגצ'נג שוחרר מהכלא ב-8 בספטמבר 2010 לאחר ריצוי עונשו, אולם הושם במעצר בביתו בדונגשיגו, שבמחוז שנדונג שבמזרח המדינה. בספטמבר 2011 דווח כי הוא ואשתו הוכו לאחר שארגון זכויות אדם פרסם סרטון בו מוצג המעקב שהמשטרה מקיימת על ביתו. באפריל 2012 ברח לשגרירות ארצות הברית בבייג'ינג. במאי ניתנה לו האפשרות לעזוב את המדינה לארצות הברית.
גואנגצ'נג הוא זוכה פרס רמון מגסאיסאי לשנת 2007. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכריז על גואנגצ'נג כאסיר מצפון.
עקרון ההפרכה
סוס קליידסדייל
סוס קליידסדייל (באנגלית: Clydesdale) הוא גזע סוס עבודה כבד, אשר מקורו בסוסי עבודה מאזור קליידסדייל בסקוטלנד. סוס זה מיועד למשיכת עגלות משא וציוד חקלאי ומכאן שיוכו לקבוצת סוסי ה"דראפט" (draught horse בבריטניה, draft horse בארצות הברית). אף שבמקורו היה אחד מן הגזעים הקטנים יותר בקבוצת סוסי הדראפט, היום זהו גזע סוסים גבוה. לעיתים קרובות צבעי הסוס הם Bay (גוף בצבע חום-אדמוני, בעוד הרעמה, הזנב, שולי האוזניים וחציין התחתון של הרגליים ("גרביים") שחור) עם כתמים לבנים בשטח ניכר. סוסי קלידסדייל התפרסמו בארצות הברית לאחר שהחל משנות ה-30 של המאה ה-20 החלה חברת יצור הבירה אנהאוזר-בוש להשתמש בסוסים אלה כדי לפרסם את בירת באדוויזר מתוצרתה, כשהם גוררים עגלת בירה מסורתית. בתחילת המאה ה-21 חברת אנהאוזר-בוש מחזיקה בלמעלה מ-250 סוסי קליידסדייל למטרות פרסום בארצות הברית, הידועים בשם "הקליידסדיילים של באדוויזר" (Budweiser Clydesdales). סוסי קליידסדייל ידועים נוספים משמשים כסוסי הנושאים תופים בתזמורת הרכובה חיל הפרשים הבריטי.
גזע הקליידסדייל פותח בעזרת סוסי הרבעה בלגים אשר יובאו לסקוטלנד והרביעו סוסות עבודה מקומיות. גזע הקליידסדייל מוזכר לראשונה בשנת 1826 ובמחצית הראשונה של המאה ה-19 הוא נפוץ בסקוטלנד וצפון אירלנד. מרשם הגזע הראשון נוסד בשנת 1877. בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 יוצאו אלפי סוסי קליידסדייל מסקוטלנד לאזורים שונים בעולם, כולל אוסטרליה וניו זילנד, שם נודעו בכינוי "הגזע שבנה את אוסטרליה". בתקופת מלחמת העולם הראשונה החל מספר סוסי הקליידסדייל לרדת בגלל החדרת מיכון חקלאי וגיוס סוסים רבים לרשות הצבא. ירידה זו במספר סוסי הקליידסדייל המשיכה עד לשנות ה-70, אז הכריזה עליהם הקרן לשימור גזעים נדירים בבריטניה (Rare Breeds Survival Trust) כגזע בסכנת הכחדה. מאז גדל מעט מספר סוסי הקליידסדייל בעולם, אולם הגזע עדיין בסכנת הכחדה.
מאפייני הגזע.
מבנה גופו של סוס הקליידסדייל השתנה באופן משמעותי לאורך שנות קיומו של הגזע. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 היה זה סוס מוצק וקטן יותר מהשייר, בלגי ופרשרון. החל משנות ה-40 פותח גזע זה בברירה מלאכותית כדי ליצור סוסים גבוהים ומרשימים יותר לצורכי תצוגה ומצעדים. היום גובה הקליידסדייל בין 163 ל-183 ס"מ ומשקלו בין 820 ו-910 ק"ג. קיימים אף זכרים בוגרים גבוהים יותר, אשר משקלם מגיע עד 1,000 ק"ג. לאפו של סוס זה פרופיל קמור מעט, מצחו רחב ואפו רחב. זהו סוס שרירי מאוד וחזק, עם צוואר מקושת, שכמות גבוהות וכתפיים משופעות. מרשמי הגזע של הקליידסדייל מקפידים על איכות הרגליים והפרסות וכן על אופי תנועתו של הסוס, הרמה ברורה של הפרסות המשדרת עוצמה ואיכות. לסוסי קליידסדייל סיכון לחלות במחלת Chronic progressive lymphedema, שהיא ככל הנראה גנטית.
סוסי קליידסדייל הם בדרך כלל בצבעי Bay, אולם גם סוסים בצבעי Roan (שער לבן וצבעוני בתערובת שווה על הגוף, בעוד הראש, הרעמה וחלקן התחתון של הרגלים (מכונה "גרביים") בצבע אחיד), שחור, אפור וערמוני, הם חלק מן הגזע. לרוב הסוסים כתמים לבנים, כולל כתם לבן על קדמת הראש, הרגליים, ותחתית הבטן. לקליידסדייל שיער רב המכסה את החלק התחתון של רגליהם ופרסותיהם. חלק מן המגדלים מנסים ליצור סוסי קליידסדייל עם כתמים לבנים על הראש והרגליים, ללא כתמים על שאר הגוף, כיוון שסוסים אלה נמכרים במחירים גבוהים יותר. זאת על אף שהאגודות המקצועיות של גזע הקליידסדייל אינן מגלות העדפה לסידור צבעים זה.
שימושים.
סוסי הקליידסדייל נועדו במקורם להיות סוסי עבודה חקלאית, סוסים לגרירת עגלות פחם במכרות וגרירת עגלות כבדות ברחובות גלאזגו. סוסים אלה משמשים עד היום למטרות גרירת משאות, בחקלאות, ביערנות ולצורכי תחבורה. הקליידסדייל משמש גם לתצוגות סוסים וכסוס לרכיבת פנאי. סוסי הקליידסדייל הידועים ביותר הם אלה הגוררים את עגלת הפרסום של בירה באדוויזר. חברת אנהאוזר-בוש רכשה סוסי הקליידסדייל הראשונים בתום תקופת היובש בארצות הברית ומחזיקה בהם מאז. הסוסים הפכו לחלק מתדמיתה הציבורית של החברה. תוכנית פיתוח הגזע של חברת אנהאוזר-בוש, בדרך של ברירה מלאכותית, תוך קביעת תקנים פנימיים לחלוקת צבעים ומבנה גוף, השפיעה על מראהו של גזע הקליידסדייל כולו בארצות הברית עד כדי כך שרבים שוגים ומאמינים כי צורתם וצבעם של "הקליידסדיילים של באדוויזר" הוא התקן היחיד המקובל לגזע זה.
סוסי קליידסדייל נושאים את נגני התופים של התזמורת הרכובה של חיל הפרשים הבריטי ומובילים את התזמורת במצעדים ומעמדים חגיגיים.
אגריה
אגריה (Egeria) או אתריה (Aetheria) ולעיתים סילביה (Sylvia), הייתה צליינית מגליסיה, אשר ביקרה בארץ ישראל, בלבנט, במצרים ובאסיה הקטנה בין השנים 381–384 לערך, ותיעדה את מסעה בסדרה של מכתבים בלטינית וולגרית. המכתבים שרדו בחלקם בעותק מאוחר שנכתב במאה ה-7 והועתק במאה ה-11.
זהותה של אגריה.
מעט מאוד ידוע על זהותה של אגריה. אין מידע באשר למקום ושנת לידתה ואף לא באשר למקום ומועד מותה. הנזיר ולריו דל ביארזו (Valerio del Bierzo) בן המאה ה-7, סבר כי הייתה נזירה, בעיקר בשל כך שמיענה את מכתביה ל"אחיותיה", אולם תואר זה רווח בין נוצרים בני התקופה. מנגד הועלתה הסברה כי לא הייתה נזירה, וזו נסמכת על חירותה לשהות במסעה משך שנים ולקבוע את מסלול נסיעתה, לשאת בעלויות הנסיעה, התמקדותה באתרים בהם ביקרה ולא במעשי ניסים, והיותה משכילה. עם זאת, בהתחשב במעמד האשה במאה ה-4, נימוקים אלה תומכים באותה מידה באפשרות שדווקא הייתה נזירה-נוסעת, שכן חירות כזו לא התאפשרה לנשים מן השורה. באשר לכך שלא עסקה בכתביה בניסים, ייתכן שחלק זה של מכתביה לא שרד. לפי דעה אחרת הייתה אצילה, ואולי אף בת משפחתו של הקיסר תאודוסיוס הראשון, שגם מוצאו היה מספרד. דעה זו נתמכת בכך שזכתה לעזרה, הגנה והדרכה בכל מקום אליו הגיעה.
על מסעה של אגריה.
ספר מסעה של אגריה מכונה "Itinerarium Egeriae" (מסעות אגריה) או "Peregrinatio Aetheriae" (מסע העלייה לרגל של אתריה), ולעיתים "Peregrinatio ad Loca Sancta" (העלייה לרגל למקומות הקדושים). רק תיאור חלקו האמצעי של המסע שרד, בעוד שתחילתו וסופו אבדו. כתביה התגלו בספרייה במנזר בארצו ב-1884, בכתב יד שהועתק במאה ה-11 במנזר מונטה קאסינו, ופורסמו לראשונה ב-1887.
אגריה נחשבת לאחת הצלייניות הראשונות לארץ הקודש. במכתביה תיארה את המקומות הקדושים, אתרים גאוגרפיים, את פעילות הנזירים בארץ הקודש, ומסרה פרטים על הליטורגיה הכנסייתית המוקדמת בארץ ישראל.
בין השאר, תיארה הרבה את הדרשות שנשא קירילוס מירושלים לפני ה"קטכומנים", המועמדים לטבילה, בעת חניכתם.
אגריה הגיעה בספינה לקונסטנטינופול, וממנה יצאה לירושלים ובקרה ביריחו, נצרת, כפר נחום והר נבו, אותו תיארה בפירוט רב ושם הראו לה הנזירים את מקום קברו של משה. היא המשיכה למצרים וביקרה באלכסנדריה, תבאי, ים סוף וסיני.
אגריה הפגינה בספרה בקיאות רבה בכתבי הקודש ולכל מקום הגיעה עם ידיעות מוקדמות. את סיפורי בני ישראל במדבר סיפרה מתוך תחושת קרבה רבה למאורעות. היא הכירה את התנ"ך כפי שהכירה את הברית החדשה. בכל מקום שבו ביקרה, תיארה את המבנים וסיפרה על המסורות והאמונות הקשורות אליו, על הפולחן שנערך בו ועל הנזירים החיים בו.
אגריה ישבה בירושלים שלוש שנים והשתתפה בכל הטקסים שנערכו בה. בספרה הביאה דיווח מפורט על הפולחן הנוצרי בעיר.
היא מתארת כיצד הקהילה הנוצרית בירושלים נחלקה לדוברי יוונית בלבד ולדוברי ארמית בלבד, כאשר רק אחדים דיברו את שתי השפות.
בדרכה חזרה לאירופה, עברה אגריה באנטיוכיה, אדסה והגיעה אל הפרת. כתביה ספקו מידע רב על הלטינית הוולגרית שהייתה מדוברת בתקופתה.
קישורים חיצוניים.
כתבי אגריה
פרס רמון מגסאיסאי
פרס רמון מגסאיסאי הוא פרס אסיאתי למצוינות במנהיגות, שירות ציבורי, ספרות ועיתונות המוענק מדי שנה החל משנת 1957. הפרס ניתן להנצחתו של נשיא הפיליפינים רמון מגסאיסאי, אשר נהרג בתאונת מטוס. הפרס נוסד על ידי קרן של משפחת רוקפלר האמריקאית בהסכמת ממשלת הפיליפינים.
אודות.
במאי 1957 הוקמה קרן הפרס במנילה ונבחרו כתשעה חברים ראשונים לוועד הנאמנים של הקרן. חמשת הפרסים הראשונים הוענקו באוגוסט 58, כאשר הזוכים היו מהודו, הפיליפינים, טיוואן, אינדונזיה וסרי לנקה.
הפרס מוענק ליחיד או לארגון באסיה אשר הוכיחו מצוינות, באחת משש הקטגוריות הבאות: