הסרט משלב בין סצנות דוקומנטריות, שיחזורים עלילתיים וסצנות מבוימות, מצלמות נסתרות ווידאו ביתי. בסצנות המבוימות משתתפים שחקנים לצד איל והילה המגלמים את עצמם. הסרט נע ללא הרף בין הדוקומנטרי למבוים ולעלילתי עד כי לעיתים לא ברור מהו מה. הסרט אינו כולל ראיונות עם האנשים המשתתפים בו אלא נע כל הזמן ביחד עם ההתרחשויות והגילויים הנחשפים מול המצלמה ומספרים את הסיפור המלא. רוב הסיטואציות הדוקומנטאריות הפכו מופרכות עם התמשכותן והסצנות המבוימות יישרו קו עם התופעה ולכן הסרט נחשב דוקו-סוריאליסטי.
הסרט עושה שימוש רב בהומור עצמי והומור שחור, ואינו מתבייש להודות בחולשות שלדעת יוצריו - מוסתרות בדרך כלל מתחת לפני השטח.
בסרט לא נמצאות סצנות שבהן מתעמת איל עם הוריו ומאשים אותם בבעיותיו. איל מקבל בהשלמה את הבעייתיות שבסגירות כבר מתחילת הסרט ומטרתו העיקרית היא לפתור אותה ולא לדוש ולחטט בגורמים לה.
על הצילומים הדוקומנטריים והנסתרים.
לאורך תקופה ארוכה נעשה שימוש רב בתיעוד נסתר של המפגשים בין איל והילה. המצלמות היו נסתרות או מוסוות בקרבת מקום המפגש, כשאיל נושא על גופו מיקרופון נסתר, אך הילה אינה מודעת לתיעוד המפגשים. מאחורי המצלמות הנסתרות עמד תומר בלוך - בוגר החוג לקולנוע במכללת ספיר וחבר קרוב ושותף סוד של איל – המנסה להגיע אל ליבה של הילה. כך השיג הצילום הנסתר את מטרתו - לקלוט את הרגעים הכל כך מביכים, אמיתיים ובעיקר אנושיים שבניסיון החיזור הגמלוני בין בחור לבחורה.
זמן קצר לפני הקרנת הבכורה, הוזמנה הילה לצפייה מקדימה כדי לחשוף בפניה את הסצנות שצולמו בסתר. הצפייה החלה ברוגע, אך עד מהרה היא נדהמה לראות רגעים אישיים שלא ידעה כלל כי צולמו. בסיום הצפייה ולאחר שיחה ארוכה ומורכבת, הילה, כשחקנית יוצרת בעצמה, הבינה את ערך התיעוד הנסתר ונתנה את אישורה להקרנת הסרט.
אודות ההפקה.
הסרט צולם בסרביה ובישראל והוא דובר עברית, אנגלית וסרבית.
רובו של הסרט צולם בתקציב עצמאי, אולם בהמשך הצליחו המפיקים לגייס את תמיכת "נגה תקשורת" וערוץ 8 של "HOT" להמשך הפקת הסרט עד לסיומו.
מוזיקה.
הרכב קווץ'! הוא הרכב ישראלי בהנהגתו של המוזיקאי אסף מלר, המנגן מוזיקה בהשפעה צוענית. ההרכב הקליט עבור הסרט מוזיקה מקורית המבוססת על שירים שכתב והלחין מלר, וכן מוזיקה שנכתבה והולחנה על ידי המלחין רועי סונק.
התקליטן והמוזיקאי הגרמני שאנטל (סטפן הנטל) גויס אף הוא לטובת הסרט, בעזרתה של שירה ארד המתקלטת ליין צועני, ונתן את אישורו לשימוש נרחב ביצירותיו בפסקול הסרט.
הקרנה.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בסינמטק תל אביב, בפני למעלה מ-400 איש. הסרט הוקרן בערוץ 8 ולאחר מכן בסינמטקים בכל רחבי הארץ ובאופן קבוע בסינמטק תל אביב.
יצחק מסר
יצחק מסר (1942-1891) היה מקובל חסידי פולני מהעיר סאנוק, שבגליציה המערבית, פולין. היה בוגר ישיבות הונגריה ובעל השכלה כללית רחבה. בנוסף להשכלתו היה פעיל בכינון מערכת חינוך חדשה בעיר מולדתו שהתבססה על חדר מתוקן, ברוח חזונו של אחד העם, אך תוך נאמנות להלכה. היה מהפעילים הבולטים של תנועת המזרחי בעירו, והיה מקורב להלל צייטלין.
במהלך השואה, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב הוגלה לערבות סיביר, שם כתב במשך כשנה וחצי על שקים וניירות מזדמנים חיבור קבלי שזכה לשם וממדבר מתנה. החיבור יצא לאור בשנת תשמ"ה בידי פרופ' משה חלמיש, והוא נחשב אחת היצירות הקבליות הבודדות שנכתבו במהלך השואה וששרדו אותה.
בנותיו של מסר, טוניה שמרלובסקי וסוניה אביזוהר הן ששמרו את כתב היד ודאגו לפרסמו.
על אודות החיבור כתב חלמיש בהקדמת הספר:
עם זאת, לאחרונה טוען ד"ר יצחק הרשקוביץ שלמסר תרומה חשובה אף מבחינה תוכנית להתפתחותם של רעיונות קבליים בעיצומה של השואה, ובפרט בכל הנוגע למאמצי האדם בעבודת האל, ולמקומם של פולחנים מעשיים (כדוגמת ברכות, עבודה בגשמיות ועוד) בפרקטיקה הדתית היהודית.
קישורים חיצוניים.
יצחק הרשקוביץ, "וממדבר מתנה: חותם השואה על חיברו קבלי מערבות סיביר", דעת 78 (2015), עמ' 93-105.
אג&quot;ח קונצרנית
קוד נירנברג
קוד נירנברג הוא קוד האתיקה הרפואי הראשוני שהוצא על סמך החוקים שעל פיהם נשפטו הפושעים הנאצים שנשפטו על ניסויים רפואיים זוועתיים שערכו במלחמת עולם שנייה, במשפט הרופאים במשפטי נירנברג.
קוד נירנברג היווה בהמשך את היסוד לחקיקת הצהרת הלסינקי.
רקע.
שורשיו של קוד נירנברג בפוליטיקה הפנים-גרמנית טרום מלחמת העולם השנייה, בייחוד בשנות ה-30 של המאה ה-20. האגודה הרפואית הגרמנית של אז נחשבה לאגודה מודרנית ודמוקרטית, הדואגת לבריאות הציבור, כפי שהתבטא, לדוגמה, בחקיקת חוק ביטוח בריאות חובה לפועלים גרמנים. עם זאת, החל מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 הקהילה הרפואית והציבור האשימו רופאים גרמנים, לרוב חסידי ההיגיינה הגזעית, בביצוע פרקטיקות רפואיות לא אתיות. השימוש בהיגיינה גזעית נתמך לרוב על ידי הממשלה כדי ליצור גזע ארי נעלה, ולהשמיד את כל אלה שלא התאימו לקריטריונים אלו. הקיצונים שתמכו בגישה זו התאחדו עם נציונל-סוציאליסטים כדי לקדם שימוש בביולוגיה כדי לממש יעדים של טוהר הגזע, שהיווה עיקרון בסיסי באידאולוגיה הנאצית. רופאים נמשכו לאידאולוגיה המדעית וסייעו להקמת הליגה הנציונל-סוציאליסטית של הרופאים בשנת 1929, שמטרתה הייתה "לטהר את הקהילה הרפואית הגרמנית מבולשביזם יהודי". דברים אלו זכו לביקורת נרחבת; אלפונס שטאודר, חבר משרד הבריאות של הרייך, טען כי "לניסויים המפוקפקים אין תועלת טיפולית", ופרדריך פון מילר, רופא ונשיא האקדמיה הגרמנית , הצטרף לביקורת.
בתגובה לביקורת על ניסויים קליניים לא אתיים בבני אדם, ממשלת הרייך פרסמה "קווים מנחים לתרפיות חדשות ולניסויים בבני אדם" בויימאר, גרמניה. הקווים המנחים התבססו על טיפול תועלתי ובלתי-מזיק, עם דגש על הסכמה מדעת. בנוסף, הודגש ההבדל בין ניסויים שמטרתם טיפולית לבין ניסויים שמטרתם אחרת (לדוגמה, מחקר בסיסי). למטרות טיפוליות, הותר לערוך ניסוי גם ללא הסכמה מדעת רק במצבים קשים, אך למטרות שאינן טיפוליות נאסר לעשות ניסוי ללא הסכמה מדעת. עם זאת, הנחיות ויימאר נדחו על ידי אדולף היטלר. בשנת 1942, למעלה מ-38,000 רופאים גרמנים היו חברים במפלגה הנאצית וסייעו ביישום תוכניות רפואיות, כגון תוכנית העיקור הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה התקיימה סדרת משפטים כנגד חברי המפלגה הנאצית על פשעי מלחמה רבים. המשפטים אושרו על ידי הנשיא האמריקני, הארי טרומן בינואר 1946 ונוהלו באופן בלעדי על ידי ארצות הברית. המשפטים נפתחו ב-9 בדצמבר 1946, בנירנברג, גרמניה, ונודעו כמשפטי נירנברג. באחד המשפטים, שנודע כמשפט הרופאים, הועמדו לדין רופאים גרמנים על ביצוע הליכים רפואיים לא אתיים על בני אדם במהלך מלחמת העולם השנייה. ההתמקדות הייתה על רופאים שביצעו ניסויים לא-אנושיים ולא-אתיים באסירים במחנות ריכוז, בנוסף לרופאים אשר השתתפו בעיקורם של למעלה מ-3,500,000 אזרחים גרמנים. חלק מהנאשמים טענו שהניסויים שלהם היו שונים מאלו שבוצעו לפני המלחמה, וכי אין חוק שמבדיל בין ניסוי חוקי ללא-חוקי. ב-20 באוגוסט 1947 נגזר דינם של קרל ברנדט ו-22 רופאים אחרים.
במאי 1947, במקביל להתנהלות המשפט, הוגשו לפרקליטות של פשעי מלחמה שש נקודות שהגדירו מהו ניסוי קליני לגיטימי. שלושה שופטים, בתגובה ליועצים הרפואיים המומחים של התביעה, אימצו את הנקודות הללו והוסיפו ארבע נקודות. עשרת הכללים הללו נודעו כקוד נירנברג, והם כוללים עקרונות כגון הסכמה מדעת והיעדר כפייה, תכנון מדעי של הניסויים ותועלת כלפי המשתתפים בניסוי. ההשערה היא שדברים אלו התבססו על שבועת היפוקרטס, בפרשנות המאשרת ניסויים קליניים תוך הגנה על המטופל.
מחבר הקוד.
בעשרים השנים הראשונות לאחר חיבור הקוד, הוא זכה להתעלמות ציבורית. עקב כך, ישנם טענות שונות לזהות המחבר. היו שטענו כי הרולד סברינג, אחד משלושת השופטים האמריקאיים שניהלו את משפט הרופאים בגרמניה הוא המחבר. כמו כן, שני העדים המומחים של התביעה במשפט, הרופאים ליאו אלכסנדר ואנדרו אייבי זוהו כמחברים. במכתב ששלח אנדרו אייבי לרופא וסופר מוריס ה' פפרוורת' (מחבר הספר "שפני ניסיון אנושיים", "Human Guinea Pigs"), טען אייבי כי הוא המחבר היחידי של הקוד. טענה דומה השמיע גם ליאו אלכסנדר כ-30 שנים לאחר פרסום הקוד. עם זאת, לאור קריאה מדוקדקת של תמליל משפט הרופאים, מסמכי הרקע והפסיקה הסופית, מקובל לטעון כי הקוד צמח מתוך המשפט עצמו, ולכן כולל מספר מחברים.
חשיבות.
קוד נירנברג לא התקבל באופן רשמי כחוק באף מדינה או גוף אתי. למעשה, התייחסות הקוד לשבועת הרופאים כלפי הפרט המטופל יחד עם החובה לתת לו מידע לא התקבל בעין יפה על ידי איגוד הרפואה האמריקאי (ה-AMA). העולם המערבי התייחס לקוד בתחילה כקוד המיועד ל"ברברים" ולא לרופאים וחוקרים מתורבתים. בנוסף, פסק הדין הסופי במשפט הרופאים לא ציין בפירוש האם הקוד חל גם על מקרים כגון אסירים פוליטיים, עבריינים מורשעים ומתנדבים בריאים. חוסר הבהירות של הקוד, יחד עם הקיצוניות של ניסויי הנאצים והשפה הבלתי מתפשרת של קוד נירנברג יצרו דימוי שהקוד תוכנן עבור עבירות חמורות במיוחד.