על פי ספר השיאים של גינס, בשנת 1995, היא הייתה האדם המבוגר ביותר שגילו ידוע בוודאות. לפי הספר "Investigating Me" החזיק לפניה בשיא האיש הזקן ביותר בעולם, שיגצ'יו איזומי מיפן, אשר נטען כי נולד ב-29 במאי 1865 ונפטר לכאורה בגיל 120 שנים ב-21 בפברואר 1986, אולם תאריך לידתו תוקן לאחר מחקר לשנת 1880, כך שמת בגיל 105.
בגיל 114 שנים הופיעה בסרט Vincent et moi ("וינסנט ואני"), בו סיפרה על פגישתה עם וינסנט ואן גוך, שהתקיימה בחנות של אביה בגיל 13. בעת צילום הסרט, היא הייתה האדם החי היחיד שפגש את ואן גוך. בשנת 1995, לאחר שמלאו לה 120 שנה, הופיעה בסרט הדוקומנטרי Au-delà de 120 ans avec Jeanne Calment ("לאחר 120 עם ז'אן קלמן"). בשל גילה המופלג היא זכתה לחוות שינויים טכנולוגיים רבים במהלך חייה ובתחילת דרכם, בין היתר היא השתתפה בהקרנה הקולנועית הראשונה שהוקרנה ב"גרנד דה קפה" (בית קפה) בפריז על ידי האחים לומייר בשנת 1895 בהיותה בת עשרים. ב-17 באוקטובר 1995, כשהיא כמעט בת 121, הוכתרה בתואר "האדם הכי מבוגר אי פעם", כשעברה ב-53 ימים את הגיל שבו נחשב אז איזומי כשמת ב-1986, וכן צולמה מחזיקה בתעודה יום אחר כך (ב-18 באוקטובר 1995), למעשה, בעקבות הטעות בחישוב שנותיו של איזומי, קלמן הפכה לאדם המבוגר ביותר אי פעם כבר בגיל 115, ב-12 במאי 1990, יום אחרי שעקפה את הגיל שבו מתה אוגוסטה הולץ (3 באוגוסט 1871 – 21 באוקטובר 1986), אמריקאית ממוצא גרמני ילידת פוזנן, שהייתה גם האדם הראשון להגיע לגיל 115.
קלמן התאלמנה בגיל 67 בשנת 1942.
בעלה, פרנאן קלמן (2 בנובמבר 1868 – 2 באוקטובר 1942), שהיה בן דודה מדרגה שנייה, נפטר מהרעלת מזון שממנה סבלו שניהם זמן מה. לז'אן הייתה בת יחידה בשם איבון (19 בינואר 1898- 19 בינואר 1934) שנפטרה מדלקת ריאות ב-1934, ביום הולדתה ה-36, ונכד יחיד בשם פרידריק ביליו (23 בדצמבר 1926 – 13 באוגוסט 1963), שהיה לרופא, אך נהרג בתאונת דרכים בגיל 36, בשנת 1963.
כשנשארה קלמן ערירית וחסרת יורשים, בגיל 90 (ב-1965), היא חתמה על חוזה שכירות יקר עם דייר, עורך דין בן 47 (נולד ב-1918 ככל הנראה), שדאג למחסורה בתמורה לזכותו לרשת את דירתה לאחר מותה. אותו דייר נפטר מסרטן כשהיה בן 77 (סביב שנת 1995), לאחר ששילם במהלך השנים יותר מכפליים משווי הדירה, ואלמנתו המשיכה לשלם את השכירות היקרה גם אחרי מותו בשביל קלמן - כשהאחרונה בת 120. קלמן זכורה גם בזכות קוריוז חוזה השכירות הזה - שכן יצא שמי שתכנן לרשת את דירתה לאחר מותה, מת לפניה.
ביקורת.
בדצמבר 2018 פורסם באתר האינטרנט ResearchGate מאמר שטען כי קלמן זייפה את גילה. המאמר לא עבר ביקורת עמיתים ולא התפרסם בכתב עת מדעי, אלא פורסם באתר אינטרנט פתוח, ללא עריכה. המאמר, מאת המתמטיקאי הרוסי ניקולאי זאק, המועסק כנפח זכוכית באוניברסיטת מוסקבה, טוען כי ז'אן המדוברת היא בעצם איבון (בתה של ז'אן) שגנבה את זהות אמה המנוחה בשנת 1934 כדי להתחמק ממס הירושה ומתה בגיל 99 (איבון נולדה ב-1898). למרות היעדר הביקורת המדעית המקובלת, המאמר זכה לפרסום רב בתקשורת העולמית, תוך ביקורת מועטה. חוקרים בתחום דוחים את מסקנות המאמר, ותיארו אותו כמבוסס על ראיות מעטות וחלשות, בניגוד למחקר המקיף שתומך בטענת הגיל. בין השאר, זאק מציג תוצאות סקר בפייסבוק בקרב 224 משתמשים, שאמרו ש"קלמן לא נראית כל כך מבוגרת". חוקרים התומכים בשיא הגיל מסבירים כי, לדוגמה, בתחילת המאה ה-20 גרו כ-30,000 איש בעיירה בה גרה קלמן כל חייה, ארל; כדי שמזימת הזיוף תצליח, "כל העיירה צריכה להיות חלק ממנה".
ניקיטה חרושצ'וב
ניקיטה סרגייביץ' חרושצ'וב (ברוסית: Ники́та Серге́евич Хрущёв, , 15 באפריל 1894 – 11 בספטמבר 1971) היה שליט ברית המועצות, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מ-1953 ועד 1964 ויו"ר מועצת השרים (ראש הממשלה) של ברית המועצות מ-1958 ועד 1964.
ביוגרפיה.
ראשית דרכו.
חרושצ'וב נולד למשפחת איכרים ענייה בכפר קלינובקה, במחוז קורסק במערב רוסיה (האימפריה הרוסית דאז). הוא למד רק שנים אחדות בבית ספר יסודי ועבד מגיל צעיר כרועה בכפרו, ולאחר מכן כפועל מתכת במפעלים ובמכרה בדונבאס
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא החל במעורבות בארגוני עובדים, נלחם בשורות הצבא האדום במהפכה של 1917, והתקדם במנגנון המפלגתי עד הפוליטבירו.
מלחמת העולם השנייה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת חרושצ'וב כקצין פוליטי ("פוליטרוק"), בדרגה המקבילה לסגן-אלוף.
לאחר פלישת הנאצים במבצע ברברוסה ב-1941, הסתכסך חרושצ'וב עם סטלין על אופן ניהול המערכה באוקראינה, שם היה חרושצ'וב מנהיג המפלגה. הוא החשיב את אי נסיגתו של סטלין אל מול יחסי הכוחות הרעים לבזבוז משווע של חיי אדם.
לאחר מכן הוא היה הקומיסר הפוליטי בקרב על סטלינגרד, ושימש כקצין הפוליטי הבכיר בדרום ברית המועצות במהלך המלחמה: בקורסק, בקרב על שחרור קייב ובדיכוי הלאומנים של בנדרה במערב אוקראינה.
עלייתו.
לאחר מותו של סטלין במרץ 1953, ניצח חרושצ'וב ב"קרבות הירושה" שצצו בין בכירי המפלגה. ב-7 בספטמבר 1953 הפך למנהיג המפלגה, ויריבו העיקרי, לברנטי בריה (מפקד המשטרה החשאית נ.ק.ו.ד.), הוצא להורג בדצמבר.
עלייתו להנהגה של חרושצ'וב סימנה שינוי קריטי בברית המועצות. הוא פנה לכיוון של רפורמות והימם את משתתפי הקונגרס העשרים של המפלגה הקומוניסטית, ב-24 בפברואר 1956, כשנשא את הנאום הסודי, בו תקף וגינה את פולחן האישיות שאפף את סטלין, והאשים את סטלין בעריצות בפשעים וברצח המונים שבוצעו במשך כל תקופת שלטונו ובמיוחד בתקופת הטיהורים הגדולים (בפועל המשיך חרוש'צוב עצמו במדיניות בתי הסוהר והגולאגים למתנגדי המשטר, אם כי בהיקף קטן בהרבה מקודמו סטלין). נאום זה בודד אותו מהגורמים השמרניים במפלגה, ששאפו להדיחו, אך הוא הצליח לגבור על מי שקרא להם "הקבוצה האנטי-מפלגתית" ב-1957.
בשנת 1957 החלה בנייה מתועשת רחבה של בנייני מגורים. בניינים אלו קיבלו כינוי "חרושצ'ובקה".
עם ביקורו של ריצ'רד ניקסון בברית המועצות ב-1959 והוויכוח המצולם שלו עם חרושצ'וב, הורגשה ביתר שאת עמדתו של חרושצ'וב כלפי המערב, הרואה בו יריב ראוי ולא ישות מרושעת. תפיסה חדשה זו בודדה את סין של מאו, ויש הרואים בה גורם לפילוג הסיני-סובייטי של 1960.
במאי 1962 הורה חרושצ'וב על הצבת טילים גרעיניים לטווח בינוני בקובה. לפי זכרונותיו, הוא פעל במטרה לנטרל את יתרונה המתפתח של ארצות הברית בפיתוח ובפריסה של טילים אסטרטגיים. הוא גם ראה בכך הגנה לקובה מפני פלישה אמריקאית נוספת נוסח הפלישה למפרץ החזירים ב-1961.
ב-11 במאי 1964, אמר חרושצ'וב בנאום שנשא באספה הלאומית המצרית כי ישראל היא "ארץ המסכנת את שלום האזור" וכי "במדיניותה האגרסיבית מחרחרת מלחמה ומתגרה בשכנותיה ובגלל זה העולם כולו נתון בסכנה".
פרישה כפויה.
חרושצ'וב הודח במושב מיוחד של הוועד המרכזי של המפלגה ב-14 באוקטובר 1964. הדחה זו באה בעיקר בשל גינוניו האישיים, שנחשבו במפלגה למביכים בזירה הבינלאומית. גם אופן טיפולו של חרושצ'וב במשבר הטילים בקובה והארגון מחדש של הבירוקרטיה לא הוסיפו לו אוהדים.
לאחר הדחתו קיבל קיצבה חודשית של כ-500 רובל (שווה ערך לכ-800$), שלושה שומרים ושני טבחים, ועבר להתגורר בבית פרטי ביישוב פטרובו-דלנייה שבמערב מוסקבה. חרושצ'וב החל להקליט את זכרונותיו מדי יום, בדרך כלל בבוקר ואחר הצהריים. ב-1966 דווח לשלטונות על הקלטה זו. בעקבות זאת זימן אותו לקרמלין חבר הפוליטביורו ארביד פלשה, ודרש ממנו להפסיק את ההקלטות ולמסור לו את כל הזכרונות. חרושצ'וב סירב למסור את ההקלטות, אך הסכים להפסיק אותן מכאן והלאה. המאורע דיכא אותו מאוד. שנתיים מאוחר יותר, ב-1968, שכנע אותו בנו סרגיי לשוב ולהקליט.
מותו.
ב-1971 עבר התקף לב. לאחר שחזר מבית החולים והתאושש שב להקליט, אם כי במינון נמוך יותר. הקלטתו האחרונה נערכה חמישה ימים לפני מותו. בהקלטה זו הוא נשמע חלוש, ודיבר בה על האינטליגנציה בברית המועצות. חרושצ'וב נפטר בביתו ב-11 בספטמבר 1971 מהתקף לב ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה ולא בבית הקברות של חומת הקרמלין. מותו לא הוזכר כלל בעיתונים. בנוסף סגרו השלטונות אזורים ליד בית הקברות כדי שאנשים לא ידעו על המקרה וכדי למנוע נוכחות כלשהי בהלוויה. בעשר השנים הראשונות שלאחר מותו היה בית הקברות סגור לאזרחים רגילים כדי שלא יבחינו במצבתו וכדי שאתר הקבורה שלו לא ישמש כמקום עלייה לרגל.
משפחתו.
חרושצ'וב היה נשוי שלוש פעמים:
מזגו של חרושצ'וב.
יריביו הפוליטיים של חרושצ'וב בברית המועצות נטו לראות בו איכר גס ובור, בעל מוניטין של התפרצות לדברי אחרים והטחת עלבונות.
בשנת 1956 חרושצ'וב התבטא בביטוי השנוי במחלוקת ועמום המשמעות "אנחנו נקבור אתכם" בהתייחס לקפיטליזם. הוא אמר לנשיא ארצות הברית "אנחנו נקבור אתכם. הטילים שלנו יכולים לפגוע בזבוב בארצות הברית".
בפסגת ארבע המעצמות בפריז, ב-16 במאי 1960, פוצץ חרושצ'וב את הוועידה בדורשו התנצלות פומבית מנשיא ארצות הברית, אייזנהאואר, על משבר מטוס הריגול U-2.
חרושצ'וב הפריע פעמים רבות לדיוני עצרת האומות המאוחדות בספטמבר-אוקטובר 1960 בהטחת אגרופו בשולחן ובצעקות ברוסית בזמן נאומי צירים שונים.
תקרית מפורסמת אחת אירעה בעת שהציר הפיליפיני שאל אותו כיצד הוא יכול למחות כנגד האימפריאליזם המערבי בעודו מספח את מדינות מזרח אירופה. חרושצ'וב נזעם עד מאוד, הטיח בציר קללה ברוסית שתורגמה כ"ריקא וליצן של האימפריאליזם".