האתר ארכאולוגי המכונה "הואנג-דייה 18" (Hoàng Diệu 18) החל להיחקר בשנת 2002, במטרה להקים בשטחו את בניין הפרלמנט החדש של וייטנאם. בשכבה בעובי של חמישה מטרים נמצאו ממצאים המעידים על שימוש רציף בשטח משך 1300 שנים, החל במאה ה-8 ועד המאה ה-19, ואלה כוללים שרידי יסודות מבנים ורחובות, שרידי מתקנים הידראוליים וחלקי מבנים ועיטורים דוגמת ראשי דרקון ופניקס, עצי ועלי לוטוס ופרחי חרצית. חלק זה של המצודה הלך וננטש בהדרגה החל במאה ה-17, והוא לא חרב מעולם. בתקופת השלטון הצרפתי הוא שימש לצרכים צבאיים ושלטוניים ולכן לא פותח. הממצא המשמעותי ביותר בשכבה המוקדמת הוא שרידיו של ארמון סיני, ובשכבות המאוחרות יותר ניכר שימוש בתערובת של לבנים, עפר וחרסית, אשר איפשרה הקמת מבנים גדולים יותר, החל בתקופת שושלת לי. עוד התגלתה רשת בארות המוכיחה כי האזור שימש גם למגורים.
החלק המרכזי של המצודה.
חלקה המרכזי של המצודה שימש כמרכזה הפוליטי של צפון וייטנאם, החל במאה ה-7 ועד סוף המאה ה-18. במרכז המצודה שכנה העיר האסורה מוקפת החומה, ששימשה את מגורי הקיסר. בשטח מבנים רבים חסרי ייחוד או חשיבות היסטורית המיועדים להריסה, והאתרים החשובים מדרום לצפון הם:
בת ירושלים הקטנה
מנחם מנדל מפרמשלאן
ניגון חסידי הצמח צדק
גוש דולב-טלמונים
גוש דלב-טלמונים
שיבת ציון (אוניית מעפילים)
שיבת ציון הייתה אוניית מעפילים שארגנה "ההגנה". נקראה על שם צמד המילים בפסוק בספר תהילים: "בשוב ה' את שיבת ציון היינו כחולמים".
תולדותיה.
האונייה הייתה אוניית משא עשויה עץ, באורך 121 רגל, ברוחב 28 רגל, בעומק 13 רגל, ובתפוסה של 287 טון. היא הייתה בעלת מפרש אחד, מנוע דיזל איטלקי אנסלדו, ומהירותה הייתה 7 קשר. נבנתה בשנת 1946 ושמה היה "Luciana".
נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' באיטליה, ומשם שטה לצרפת. כוחות מודיעין בריטיים ידעו על הכנתה להפלגת מעפילים. צוות ההכנה להפלגה כלל עובדים מקומיים ואנשי המוסד לעלייה ב' ובראשם גדעון שוחט. רב החובל היה איטלקי וצוות הימאים כלל 7 אזרחים איטלקים: קצין ראשון, שני מלחים וארבעה מכונאים. המלווים אנשי "ההגנה" היו מפקד האונייה דוד מימון איש הפלי"ם, והאלחוטאי מייק הררי.
ההכנות להפלגה כללו בניית קונסטרוקציה על הסיפון ובה דרגשים ללינה. בהמשך, גרם המתקן לאי יציבות ולחוסר אפשרות להסוות את סוג הספינה ואת מטרת הפלגתה. הוכנו שתי סירות הצלה ל-20 איש כל אחת, וכן 20 טון מי שתייה ל-20 יום, מזון ל-23 יום ודלק ל-18 יום. היא צוידה במכשיר קשר מסוג אלחוט מורס.
ב-14 ביולי 1947, הגיעה האונייה אל מול חוף אלג'יר, לאחר שבמשך אותו יום הסתובבה. ב-15 ביולי בלילה נראה נצנוץ חלש מהחוף. הסירה שהייתה אמורה להמתין לא הגיעה. במקום זה אותתו לספינה מבית החרושת ללבנים, שהיה באזור ההעמסה, 19 ק"מ ממפרץ קטן מערבית לעיר אלג'יר. 411 המעפילים היו ילידי צפון אפריקה, מתוכם 120 ילדים ותינוקות. רוב המעפילים היו ללא שיוך תנועתי או מפלגתי, חלקם חברי תנועת "דרור". הם נאספו בתיאום בעיירה ברקי, ואל אתר ההפלגה הגיעו במכוניות פרטיות של יהודי הקהילה. ההעמסה התבצעה באמצעות סירות שנשכרו מדייגים ערבים. היה אי סדר בהעמסה, מפני שרק שתי סירות משוטים קטנות פעלו. ההעמסה של המעפילים החלה בשעה 23:00 ונמשכה עד שעה 02:00. האנשים לא היו מאורגנים וממושמעים, מפני שלא הודרכו לקראת הצפוי להם. אחר כך חולקו תפקידי ארגון בין המעפילים.
האונייה הפליגה ב-16 ביולי לפנות בוקר. יצאה בחשאי ללא בעיות, השלטונות הצרפתיים שיתפו פעולה, ובליל ההעמסה לא היו מאוישות נקודות המשמר לאורך החוף. הנתיב מתוכנן היה כף בון, כף מטפן, דרום כרתים, חיפה.
מפגש מתוכנן עם אוניית המעפילים "י"ד חללי גשר הזיו" לא צלח בגלל תקשורת לקויה וחוסר מכשירי ניווט, והאונייה המשיכה בדרכה.
הבריטים ידעו על ההכנות בנמל מרסיי, לכן הציבו משחתת במצר מסינה כדי לעקוב אחר כיוון הפלגתה, וכן הפעילו סיור אווירי בין סיציליה לכף בון. יום לפני הגיעם לכף בון חג מעליהם מטוס בריטי. המעפילים ירדו מתחת לסיפון, אך המבנה על הסיפון משך תשומת לב. למחרת הגיעה משחתת, אך לא ענו לקריאותיה, והיא המשיכה ללוות את "שיבת ציון". שלוש משחתות נוספות הצטרפו ללוות את הספינה. אז החלו הכנות לעימות ומתן הוראות; המעפילים החלו לבנות מכשולים מלוחות עץ, והכינו בקבוקים, קופסאות שימורים וחפצים שונים, כדי להשליך על הבריטים. על הסיפון נמרחה מרגרינה. האנשים חולקו לקבוצות ונקבעה תוכנית הגנה. נעשו גם פעולות הסברה, מפני שחלק מהמעפילים חששו מעימות אלים והעדיפו לשוט לקפריסין. במרחק חמישה מייל מנמל חיפה נגחה אחת המשחתות את הספינה, והגיעה הוראה מפורשת מהארץ לא להתנגד בגלל התינוקות שבספינה.
ב-22 ביולי עלו הבריטים לספינה, ובאמצעות מקלות ונשק השתלטו עליה. המנוע חובל כדי לעכב את ההשתלטות, ולמנוע הפלגה לקפריסין. ב-03:00 נותק הקשר.
האונייה נגררה לנמל חיפה, והמעפילים הורדו מהאונייה ונשלחו למחנות המעצר בקפריסין.
פסבנדר
פסבנדר (בגרמנית: Fassbender) הוא שם משפחה ממקור גרמני. השם הוא גרסה שונה לשם או המילה פאסבינדר שמשמעותם היא חבתן או יצרן חביות, דליים, גיגיות, מכלים, אבוסים ומכלים אחרים העשויים מלוחות או קורות עץ המאוגדות בדרך כלל ברצועות מתכת.
שאר ישוב (אוניית מעפילים)
שְׁאָר יָשׁוּב הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". נקראה על שם מילות הפסוק בתנ"ך, .
תולדותיה.
"גיאן פאולו" – אוניית משא.
"גיאן פאולו" הייתה אוניית משא חופים באורך 25 מטר, היו בה ארובה אחת, תורן אחד, חדר הסקה בירכתיים ומחסן גדול.
שימשה להובלת משאות לאורך החופים, והייתה רשומה באיסטנבול.
רכש והכנה.
לאחר שנרכשה על ידי המוסד לעלייה ב', נבנתה בה קונסטרוקציה של צינורות מתכת ל-620 מיטות ברזנט בשש קומות. הוקמו מרפאה של שני חדרים, מטבח, שישה תאי שירותים. היו בה שתי סירות, כל אחת לעשרה איש, וכן מזון ומים ל-14 יום. כמות המים 40 טון בחמישה מיכלים, ופחם ל-12 ימי הפלגה.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם מנחם כהן, לצדו דוד בן חורין ויצחק לנדאור (בחלק מההפלגה). הגדעוני היה עובד שדה.
רב החובל והצוות שכלל קצין ראשון, שלושה מלחים, שני מכונאים, שלושה מסיקים וטבח, היו איטלקים.
המעפילים.
770 המעפילים, נאספו מאתרים אחדים; מהם 483 גברים, 280 נשים, 9 ילדים, ותינוק שנולד בדרך; רובם בגיל 25. רוב המעפילים נאספו בבוליאסקו, (במבנה שכונה 'הארמון') ליד גנואה, באיטליה (ומיעוטם הועלו אליה מהאונייה "אלברטינה" במהלך ההפלגה). השלטונות האיטלקים לא התערבו בהתארגנות לקראת ההפלגה.
האונייה נקשרה לסלע במרחק כ-40 מטר מהחוף.
ב-7 באפריל 1947, הגיעו המעפילים, והועברו אליה באמצעות סירות גומי.
האחראי באתר ההעמסה מטעם הפלי"ם היה אליעזר טל.
בשעה 03:00 החלו המעפילים לעלות אל סיפון האונייה.
בשעה 04:30 הסתיימה העברתם.
על-פי התוכנית הייתה הספינה צריכה להיפגש עם "השומרת" (כינויה של אוניית המעפילים "תיאודור הרצל"), בנקודה סמוך לקלדוניה שבחופי טורקיה, ולהעביר אליה את המעפילים לשם הפלגה לארץ. ואחר כך להמשיך לאלכסנדרטה, להצטייד במים ופחם ולחזור לאיטליה. אופציה נוספת הייתה להעביר את המעפילים לאונייה "אלברטינה".
ההפלגה.
הפליגה ב-7 באפריל 1947 בשעה 05:00 מגנואה באיטליה, כשעל סיפונה 619 מעפילים.
יצאה ללא תקלות מבוליאסקו, כאשר נתיב השיט המתוכנן עבר בחוף המערבי של איטליה, דרך מצר מסינה, הים האגאי, מפרץ ספיניצה, כף מטפן, כרתים, רודוס, ולאורך החוף המצרי לכיוון חיפה.
ב־10 באפריל בשעות אחר הצהריים עברה הספינה את מיצר מסינה, כשהמעפילים מסתתרים מתחת לסיפון.
במהלך הדרך התבטלה ההעברה ל"תיאודור הרצל", מפני שלא היה עימה קשר וכיוון שהיא הגיעה כבר לארץ ישראל ב-13 באפריל.
ב־12 באפריל הודיעו כי עליה להיפגש עם "אלברטינה" כדי לקבל 151 מעפילים נוספים.
למחרת פרצה סערה ונתקבלה הודעה כי מנוע "אלברטינה" מקולקל ויש להמתין לה ליד כף מטפן.
ב־14 באפריל 06:00 נכנסה הספינה לעגון במפרץ ספיניצה, חוף שומם ובו ארבעה עובדי מגדלור יוונים.
ב־17 באפריל ב-15:00 התקיימה הפגישה עם "אלברטינה" מחוץ למפרץ, במרחק חמישה מיל מכף מטפן.
ב־19 באפריל 03:00, הועברו המעפילים הנוספים. דוד בן חורין מלווה האלברטינה הצטרף. רב החובל האיטלקי ויצחק לנדאור חזרו עם "אלברטינה" לאיטליה. לאחר ההעברה, הוחלף שם הספינה ל GALATA, טושטשו סימני הזיהוי האיטלקים והונף דגל טורקי.
עמוסה ב-770 מעפילים עשתה האנייה את דרכה לחופי ארץ ישראל.
עימות עם הבריטים.
ב־21 באפריל בשעה 14:00 הופיע לראשונה מטוס בריטי. מטוס נוסף הופיע מאוחר יותר ליד פורט סעיד, וכן משחתת.
ב־22 באפריל הצטרפה עוד משחתת. בצוהרי אותו יום הגיעו שתי משחתות נוספות.
המעפילים הונחו על ידי המלווים, כי אם יתגלו על ידי מטוס, יש להמשיך לשמור על קשר, עד שיעלו חיילים בריטים על הסיפון. יש להסתיר את רב החובל והמלווים כדי לחלצם בשלב מאוחר יותר.
כאשר התגלו על ידי הבריטים ומשחתות החלו ללוותם, הגיעה הוראה להתנגד באופן פסיבי מחוץ למים הטריטוריאליים, ואחר כך להסכים להגיע לחיפה ולהניח לבריטים לעלות על הסיפון.
אבל בפועל בוצעו הוראות שונות והתכוננו לעימות, כשהכוונה הייתה להגיע לחיפה באור יום, כדי שהמאבק ייערך לעיני כל.
המעפילים חולקו לקבוצות ואספו גרוטאות ומקלות לניהול קרב פנים אל פנים.
ב־22 באפריל נדרשו להפליג לכיוון חיפה, כשארבע משחתות סובבות אותם.
ב־23 באפריל הצטרפו שתי משחתות נוספות.
שתיים מהן נגחו משני צדי הספינה, ירו פצצות גז וסילוני מים, וחיילים בריטים חמושים באלות ונשק זינקו אל הסיפון.