איריס שגריר היא חוקרת ישראלית המתמחה בהיסטוריה של תקופת ימי-הביניים. מחקריה מתמקדים בתנועה הצלבנית ובהיסטוריה התרבותית והחברתית של ממלכת ירושלים הפרנקית, וכן בתופעת העלייה לרגל, במסורת הפולחנית הנוצרית ובחקר השמות הפרטיים בימי הביניים.
מכהנת כפרופסור מן המניין במחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות באוניברסיטה הפתוחה. בשנת 2022 נבחרה כחברת המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג).
ביוגרפיה.
גדלה בירושלים. למדה בתיכון בגימנסיה העברית רחביה. למדה באוניברסיטה העברית לתארים ראשון, שני ושלישי. את התואר הראשון בהיסטוריה ותולדות האמנות סיימה ב-1985, את התואר השני בהיסטוריה כללית סיימה ב-1989. עבודת המ.א. שלה עסקה ביחסה של הנצרות לדתות אחרות בתקופת ימי הביניים וראשית העת החדשה. את עבודת הדוקטור בנושא התפתחות מערכת השמות הפרטיים בממלכת ירושלים הפרנקית כתבה בהנחיית פרופ' בנימין זאב קדר מהאוניברסיטה העברית ופרופ' (מאוניברסיטת סורבון), וסיימה את כתיבתה ב-2002.
ב-2007 התקבלה לסגל האוניברסיטה הפתוחה וב-2019 מונתה לפרופ' מן המניין.
עבודתה המדעית.
שגריר מתבססת, בעבודתה כהיסטוריונית, על מקורות כתובים, חזותיים ואמנותיים להבנת החברה הצלבנית והיחסים הבין-דתיים במזרח התיכון בימי הביניים. בעבודת הדוקטורט שלה השתמשה בכלים סטטיסטיים להבנת ההעדפות התרבותיות של תושבי ממלכת ירושלים וזיקתם הן לאירופה והן למרחב שהתיישבו בו. לשם כך היא בנתה מאגר מידע המכיל אלפי שמות פרטיים של אירופים שהתיישבו בממלכת ירושלים הצלבנית.
בהמשך, חקרה גם את הליטורגיה ודפוסי הפולחן בירושלים הצלבנית, כמקור חשוב לידע על רעיונות, על תפישת המרחב ועל מושגים ופרקטיקות של זהות קיבוצית. בהקשר זה עמדה על חשיבותו של המרחב הצלילי (soundscape) של העיר בתהליך יצירת הקהילה. ספר הלימוד שכתבה על מסעי הצלב נלמד באוניברסיטאות השונות בישראל.
עסקה גם ביחסים הבין-דתיים בין מוסלמים, נוצרים ויהודים בתקופת ימי הביניים ובראשית העת החדשה, כפי שהם משתקפים ביצירות אמנות חזותית, בספרות התקופה ובמיוחד במשל הידוע על שלוש הטבעות כאלגוריה לשלוש הדתות המונותאיסטיות.
מחקריה התפרסמו בכתבי עת מובילים וזכו למימון מהקרן הלאומית למדע (ISF) ומבית ספר מנדל ללימודים מתקדמים במדעי הרוח באוניברסיטה העברית. היא משמשת כאחת מעורכות כתב העת Crusades, כתב עת העוסק בחקר מסעי הצלב והמזרח הלטיני. הייתה חברה בפורום הצעירים של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חברת הנהלת החברה ההיסטורית הישראלית, וחברת מחזור ג' של תוכנית "מובילים באקדמיה". שגריר חברה בוועד המנהל של מרכז חיפה לחקר ההיסטוריה של הים התיכון באוניברסיטת חיפה ועמיתה (Life Member) ב שבאוניברסיטת קיימברידג׳. עמדה בראש המחלקה להיסטוריה, לפילוסופיה ולמדעי היהדות (2018–2021). בשנת 2022 נבחרה כעמיתה בחברה ההיסטורית המלכותית של בריטניה (RHS).
נשואה לפרופ' אורון שגריר, חוקר בחוגים לפילוסופיה ולמדעי הקוגניציה והמוח באוניברסיטה העברית ולהם שני בנים. מתגוררת בשכונת ארנונה בירושלים.
מבחר ממאמריה.
שגריר פרסמה במשך השנים כמה עשרות מאמרים מדעיים ופרקים בספרים. מהם:
קורסים באוניברסיטה הפתוחה.
שגריר כתבה קורסים בהיסטוריה, והייתה שותפה לפיתוח קורסים נוספים שפותחו במחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות באוניברסיטה הפתוחה.
ניהיליזם קיומי
ניהיליזם קיומי או ניהיליזם אקזיסטנציאליסטי הוא העמדה לפיה לחיים אין משמעות או ערך מהותיים. ביחס ליקום, ניהיליזם קיומי טוען שאדם בודד או אפילו המין האנושי כולו הוא חסר משמעות, חסר תכלית, וסביר שלא ישתנה במכלול הקיום. יש צורות שונות של ניהיליזם, אך בשימוש הפופולרי, "ניהיליזם" מתייחס כיום לרוב לצורות של ניהיליזם קיומי.
חוסר המשמעות המובנה של החיים נחקר במידה רבה באסכולה הפילוסופית של האקזיסטנציאליזם, שבה אדם יכול ליצור "משמעות" או "מטרה" סובייקטיבית משלו. זאת בניגוד לניהיליסטים, אשר לטענתם לא רק שאין משמעות ביקום, אלא גם אין טעם לנסות לבנות את עצמנו, לשנות או לקבל משהו, כי זה שלעצמו הוא חסר משמעות.
מכל סוגי הניהיליזם, הניהיליזם הקיומי זכה לתשומת הלב הספרותית והפילוסופית הרבה ביותר.
היסטוריה.
ניהיליזם קיומי היה חלק מהמסורת האינטלקטואלית המערבית מאז הקירינאים. במהלך הרנסאנס, וויליאם שייקספיר סיכם ברהיטות את נקודת המבט של הניהיליסט הקיומי בסוף המחזה. ארתור שופנהאואר, סרן קירקגור ופרידריך ניטשה הרחיבו עוד על רעיונות אלה, וניטשה, במיוחד, הפך לדמות מרכזית בניהיליזם הקיומי.
ההבדל בין הניהיליזם הקיומי, לבין אבסורדיזם ואקזיסטנציאליזם.
הניהיליזם הקיומי שונה מאבסורדיזם בכך שהאבסורד שם דגש על המתח בין אותו חוסר משמעות לבין הנטייה האנושית לחפש אותו.
הניהיליזם הקיומי שונה מהאקזיסטנציאליזם מכיוון שהאקזיסטנציאליזם שם דגש על יצירת "משמעות" או "מטרה" סובייקטיבית משלו. זאת בניגוד לניהיליסטים, אשר לטענתם לא רק שאין משמעות ביקום, אלא גם אין טעם לנסות לבנות את עצמנו, לשנות או לקבל משהו, כי זה שלעצמו הוא חסר משמעות.
שדות ירוקים (סרט, 1937)
שדות ירוקים (ביידיש: גרינע פעלדער; באנגלית: Green Fields) הוא סרט קומדיה-דרמה ביידיש שצולם והופק בארצות הברית ובוים על ידי אדגר ג' אולמר ויעקב בן עמי. הסרט מבוסס על מחזה באותו שם מאת פרץ הירשביין משנת 1916. בין שחקני הסרט משתתף הילד הרשל ברנרדי שלאחר מכן, בהיותו מבוגר, היה לכוכב ברודוויי.
תקציר העלילה.
עלילת "שדות ירוקים" עוקבת אחרי חייו של תלמיד ישיבה בשם לוי-יצחק אשר עוזב את הישיבה שבה לומד כדי למצוא "יהודים אמיתיים". הוא נודד בדרכים עד שנתקל באזור כפרי מבודד במשפחה של עובדי אדמה יהודים. בראש המשפחה עומד האב דוד-נח לצד רחל אשתו ושלושת ילדיהם: הרש-בר, אברהם-יעקב וצינה. במרחק מה מתגוררת עוד משפחה יהודית שבראשה עומד האב אלקנה ולצידו אשתו גיטל והבת סטרה (אסתר). דוד-נח הוא יהודי פשוט שרואה ברכה בהגעתו של לוי-יצחק, אדם מלומד ואיש תורה, ומבקש ממנו להישאר במשק וללמד את בניו. הבן הגדול הרש-בר, צעיר חרוץ בשנות ה-20 לחייו, אינו מעוניין בלימודים, אך דווקא הבת צינה מאזינה לשיעורים בסתר ואף לומדת לכתוב את שמה. היא מגלה בלוי-יצחק גבר מסוג שלא ראתה מעולם, מוקסמת מהידע שלו ומתאהבת בו. גם לוי-יצחק מתאהב בצינה.
במקביל מתפתח קשר רומנטי בין בתו של אלקנה השכן, סטרה, לבין בנו הגדול של דוד-נח, הרש-בר. אלקנה מעדיף את לוי-יצחק המלומד על פניהרש-בר הפשוט בתור חתן לבתו, מה שגורם לריב בין המשפחות. לאור הצהרת אהבה בין צינה ללוי-יצחק האבות משלימים ביניהם ומסכימים לתת לשני הזוגות להינשא. החיבור בין לוי-יצחק לצינה מבשר את הברית המיוחלת בין תורה לעבודת כפיים.
הפקה.
רומן רבוש המפיק, לודוויג לנדי המפיץ ואדגר ג' אולמר הבמאי הקימו את חברת הפקת הסרטים “Collective Film Producers” אשר הפיקה את הסרט. שלושתם הכריזו כי הרעיון להפקת הסרט על גבי המחזה המוצלח של הירשביין היה שלהם בראיונות נפרדים. הם ניגשו להירשביין אשר הסכים שיפיקו את הסרט בתנאי אחד - שיעקב בן-עמי ישחק את התפקיד של לוי-יצחק. אולמר אישר את התנאי אף על פי שבן-עמי היה מבוגר מדי לתפקיד של בחור ישיבה צעיר. בסופו של דבר הירשביין חזר בו מהתנאי וביקש שבן-עמי רק יפקח על ההפקה כבמאי משנה. מאחר שאולמר לא ידע הרבה על יידיש והעולם היהודי של התקופה המדוברת, הוא ניהל בעיקר את הצדדים הטכניים של ההפקה.
תגובות וביקורות.
אף על פי שמספרי המכירה המדויקים לא ידועים, "שדות ירוקים" הוא בין סרטי היידיש המוצלחים ביותר בתקופתו ומהמוכרים ביותר מהסרטים ביידיש שצולמו באמריקה. בהשראתו עשתה החברה "Collective Film Producers" סרטים נוספים: הנפח המזמר (1938), "פישקה החיגר" (1939) ו"השדכן האמריקאי" (1940). "שדות ירוקים" הוא אחד מאבני הדרך של הקולנוע ביידיש מלפני מלחמת העולם השנייה לצד ה"הדיבוק" ו"טוביה החולב".
חברת הסרטים Collective Film Producers קיבלה הצעה של 25,000 דולר מחברת Loews על מנת לקנות ממנה את הסרט אבל החליטה לעשות הפצה עצמאית. "שדות ירוקים" הפך להצלחה אדירה והסרט הוקרן במשך חודשיים באקרנים בניו יורק. לפי העיתונאי נתן מייזלס, הסרט נצפה על ידי יותר ממיליון אנשים בשבעים עולמות שונים בעיר. פרנק ס' נג'נט מהניו יורק טיימס אמר לעומת זאת שהסרט "ארוך מדי ובוגד בבימוי התיאטרלי של יעקב בן-עמי... הסרט בוודאות היה מרוויח מדמות ראשית אחרת. גולדשטיין מביא חוסר אמינות קולנועית לרמה של טיפשות." יוסף גרין הביא את הסרט לפולין והוא ראה שם אור לראשונה בקולנוע Fama ברובע הנלווקי של וורשה ב-17 באפריל 1938. עם דיבוב לעברית הוא עלה לאקרנים בארץ ישראל המנדטורית ב-30 בנובמבר 1938, בקולנוע עדן בירושלים.
המחזה עליו מבוסס הסרט.
הסרט מבוסס על מחזה של פרץ הירשביין באותו השם שיצא בשנת 1916. המחזה הוצג בתיאטרון "הבימה" תחת השם "ילדי השדה" כ-153 פעמים מאז 30 ביוני 1935, יום הצגת הבכורה. את ההצגה ביים לאופולד לינדברג, ואת לוי-יצחק גילם השחקן צבי בן-חיים, אשר בעצמו למד ב"חדר" ולאחר מכן ב"ישיבה" בברשד שבאוקראינה, ולימים עבר לבית ספר חקלאי באודסה, מה שמספק לו סיפר חיים דומה במעט לזה של לוי-יצחק. המחזה הוא אידיליה יהודית כפרית ושיר הלל לאורח חייו של היהודי הפשוט. הירשביין שבעצמו נולד והתחנך בקרב חקלאים, העריץ את אורח חיים זה והקדיש לו מספר מחזות.
דנקן מקארתור