מורו בבית הספר "ג'וליארד", ליאונרד רוז, תיאר אותו כ"אולי גדול הכישרונות מבין תלמידיו" וכ"בעל חוש הסגנון ורגישות מוזיקלית בלתי רגילים".
חיימוביץ מנגן לעיתים קרובות על צ'לו בעל צליל מיוחד, שיוצר בשנת על 1710 בידי האומן הוונציאני מטאו גופרילר. הכלי הושאל לו על ידי אלמנתו של פבלו קזאלס, מרתה.
משפחתו, החינוך המוזיקלי וראשית דרכו כסולן.
חיימוביץ נולד בעיר בת ים בישראל כבן של המהנדס הרי חיימוביץ ושל אשתו הפסנתרנית מרלנה, יהודים שעלו לארץ מרומניה.
בגיל 5 היגר עם המשפחה לארצות הברית, שם התיישב בפאלו אלטו שבקליפורניה. בגיל 7 התחיל לקבל שיעורי צ'לו אצל המורה הידועה אייריני שארפ בסן פרנסיסקו.
אחר כך מגיל 9 עבר ללמוד באקדמיה למוזיקה של המערב בסנטה ברברה אצל גאבור רייטו', אחד מתלמידיו של פבלו קזלס.
כבר בשלב מוקדם בילדותו זכה חיימוביץ לתשומת לב עקב כישוריו המוזיקליים הייחודיים וכילד ניגן עם התזמורת הקאמרית של פאלו אלטו ועם התזמורת הסימפונית הצעירה של סן פרנסיסקו.
בגיל 10 הבחין בו הכנר יצחק פרלמן אשר שמע אותו מנגן בקמפוס המוזיקלי בסנטה ברברה.
בעידודו של פרלמן, הוריו החליטו לעבור לניו יורק על מנת לאפשר לילד הפלא להיות במשך 3 שנים תלמידו של המורה והצ'לן האמריקאי המפורסם, ליאונרד רוז. חיימוביץ למד בבית ספר ג'וליארד, עד לשעת מותו של מורו בשנת 1984. ב-1983 הופיע חיימוביץ בקונצרט בכורה בקרנגי הול, כאשר נקרא למלא את מקום מורו רוז, בנגינת החמישייה בדו מז'ור מאת שוברט, כחלק מהרכב קאמרי שכלל את אייזק שטרן, מסטיסלב רוסטרופוביץ', את שלמה מינץ ואת פנחס צוקרמן.
אחרי מותו של ליאונרד רוז, חיימוביץ למד עם רון ליאונרד ובמידה פחותה יותר, אצל יו-יו מה.
בגיל 14 ניגן לראשונה כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה. כעבור 3 שנים, בגיל 14 חתם על חוזהו הראשון עם חברת התקליטים דויטשה גרמופון. התקליט הראשון יצא לשוק בשנת 1989.
התקליט כלל הקלטות של הקונצרטים לצ'לו מאת לאלו, ברוך וסן-סנס, עם התזמורת הסימפונית של שיקגו תחת שרביטו של ג'יימס לוין.
חיימוביץ עשה עד שנת 1996 גם לימודי תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד, שבמהלכם הכיר את אשתו לעתיד, המלחינה לונה פרל וולף. יחד איתה השתקע המונטריאול, בקנדה ובשנת 2007 לזוג נולדה ילדה.
הקריירה בשנות בגרותו.
בשנת 1996, עם תום לימודיו בהרווארד ולאחר סיום החוזה עם דויטשה גרמופון, חש חיימוביץ' חוסר נחת מסוים מהמסלול השגרתי שבקריירות המוזיקאים הקלאסיים בני זמנו. בצד קשרי העבודה עם תזמורות מפורסמות למוזיקה קלאסית כמו הפילהרמונית מניו יורק, התזמורת הקאמרית בריטית, התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוחו של ליאונרד סלטקין או התזמורת הסימפונית של קליבלנד בניצוחו של שארל דיטואה, התזמורות הסימפוניות של לוס אנג'לס,
מונטריאול, סן פרנסיסקו,תזמורת פריז,
תזמורת פילהרמוניה מלונדון, תזמורת Suisse Romande, תזמורות הרדיו מפרנקופרט, מקלן, לייפציג, של הנובר, הפילהרמונית הישראלית מתל אביב, הפילהרמונית היפנית החדשה, תזמורת האופרה של בייג'ינג וכו', החל חיימוביץ
לבחון יותר ויותר רפרטוארים פחות מוכרים מתחום הקלאסיקה או בכלל, מחוץ ל"מוזיקה משכילה". הרבה מהרסיטלים שלו מתקיימים מאז במקומות בלתי קונבנציונליים כמו מסעדות ובתי קפה, מועדוני לילה או אולמות המיועדים למוזיקת ג'אז, פופ, רוק או פולק.
בשנת 2002 עשה האמן סיור קונצרטים מעורר הדים רבים ברחבי צפון אמריקה, שכלל ביצוען של הסוויטות לצ'לו של באך באולם CBGB במנהטן, בTractor Tavern של סיאטל, ובמועדוני לילה ומסעדות.
הסיור הבא, תחת הכותרת "המנון" (Anthem) הציג בפני הקהל האמריקאי קטעי מוזיקה מקומית שכללו גם את גרסתו המאולתרת של ג'ימי הנדריקס להמנון ארצות הברית, "הדגל זרוע הכוכבים".
בקונצרטים אלה חיימוביץ שיתף פעולה עם עמיתיו להקת הצ'לי "אוצ'לו" שייסד באוניברסיטת מקגיל (איתה ביצע, בין היתר, גם את הקטע "קשמיר" של להקת לד צפלין), כמו כן עם להקת המוזיקה העתיקה והים תיכונית "קונסטנטינופול" ממונטריאול.
כאמור, מקום חשוב ברפרטואר של מט חיימוביץ תופסת מוזיקת המאה ה-20 - יצירות של מלחינים כמו בארטוק, קודאי, ליגטי, ברבר,
שוסטקוביץ', לוטוסלבסקי, בריו, אוסוולדו גוליחוב, אדריאן פופ, אליוט קרטר, ג'ורג' קרמב ואחרים.
בשנת 2000 הקים חיימוביץ חברת תקליטים משלו, אוקסינגייל, שבה הוציא לאור הקלטות של עצמו ושל מבצעים אחרים.
בשנים 2004-1999 לימד באוניברסיטת אמהרסט במדינת מסצ'וסטס, והחל משנת 2004 מכהן כפרופסור בבית הספר שוליך למוזיקה, במסגרת אוניברסיטת מקגיל במונטריאול, וכמו כן באקדמיית דמיין פורגט באזור שרלוואה בקוויבק.
דיסקוגרפיה.
עם התזמורת הסימפונית שיקגו, תחת שרביטו של ג'יימס לוויין- פריצת הדרך של חיימוביץ - חברת דויטזה גרמופון.
בוקריני - קונצרטו לצ'לו בעיבודו של גריצמכר, קרל פיליפ עמנואל באך - קונצרטו לצ'לו בלה מז'ור - עם התזמורת הקאמרית האנגלית, בניצוחו של אנדרו דייוויס .
רגר - סוויטה מס.1 בסול מז'ור אופוס 131.
בריטן - סיוטה מס.3 אופוס 87, בריו -הלכו המלים (בצרפתית "Les mots sont allés" ) לצ'לו סולו, הנצה -קפריצ'יו.
דיטייה - 3 מחזורים על נושא השם זאכר, רגר - סוויטה בלה מנור אופוס 131, וברן - שלשה קטעים קטנים אופוס.11. - (יחד עם הפסנתרן קאסאר.
רקוויאם לשלשה צ'לי ופסנתר מאת דויד פופר.
קונצרט לצ'לו - 2005
בת' דיטו
בת' דיטו (באנגלית: Beth Ditto; נולדה ב-19 בפברואר 1981) היא זמרת-יוצרת ושחקנית אמריקאית וסולנית להקת "גוסיפ".
חיים אישיים.
דיטו, ילידת ארקנסו, היא לסבית הידועה בתמיכתה לקהילה הלהט"ב, וגם כן ידועה בריקודי הבמה הייחודים במינם בהופעותיה וחשיפת גופה ותדמיתה.
בשנת 2007 דיטו הצטלמה למגזין "NME" בעירום מלא, ונבחרה כ"הבחורה המגניבה ביותר" של המגזין לשנת 2006, ושנה מאוחר יותר כ"הבחורה הסקסית ביותר" באותו מגזין. בשנת 2009 דיטו שוב הצטלמה בעירום הפעם למגזין "LOVE".
דיטו קיבלה על כך שבחים ותמיכה רבה מאנשים רבים, ועל כך שאינה הולכת לפי הטרנד המקובל, ותרבות הרזון והיופי ושאינה מתביישת במשקל גופה.
ביולי 2009 השיקה דיטו קולקציית בגדים משלה אשר החלה להימכר בבריטניה.
בשנת 2019 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "איך להפוך לאלוהים" ברשת Showtime, בתפקיד של בת'ס גומז, לצדה של קירסטן דנסט.
בשנת 2022 החלה לגלם את הדמות הראשית של ג'יג'י טיילור רומן בסדרת הדרמה "Monarch" ברשת הטלוויזיה FOX.
דברצני ו.ס.ק.
דברצן (כדורגל)
ז'ראר אורי
ז'ראר אוּרי (בצרפתית: Gérard Oury; 29 באפריל 1919 - 20 ביולי 2006) היה שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע צרפתי ממוצא יהודי. אורי יצר סדרת קומדיות מצליחות ביותר בשנות ה-60 ובשנות ה-70 והיה ידוע בשיתוף הפעולה שלו עם הקומיקאי לואי דה פינס.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת.
אורי נולד בפריז, בנם היחיד של הכנר היהודי ממוצא רוסי סרז' טננבאום (Tannenbaum) והעיתונאית היהודייה-צרפתייה מרסל חורי. הוא סיים את לימודי התיכון בבית הספר היוקרתי "Lycée Janson de Sailly", ולאחר מכן החל בלימודי הדרמה ב "Conservatoire national supérieur d’art dramatique". בשנת 1939 התקבל כשחקן לתיאטרון הידוע קומדי פרנסז, אך עם הכיבוש הנאצי של צרפת נמלט עם אשתו, השחקנית ז'קלין רומן, בתחילה לאזור שליטת צרפת של וישי, אך עם התגברות הפעולות האנטישמיות של הממשל ברח למונקו, שם נולדה לו, בשנת 1942 בתו, הבמאית דניאל תומפסון. לבסוף הגיע לשווייץ. במהלך נדודים אלו אימץ את שם משפחתה של אמו, בשינוי קל, והפכו מחורי (Houry) לאורי (Oury).
עוד בשנת 1942 הופיע בסרט הקולנוע "Les Petits riens", קומדיה שצולמה בצרפת של וישי. לאחר המלחמה המשיך בקריירת המשחק ושיחק בתיאטרון, וכן בהפקות קולנועיות צרפתיות ובריטיות.
הקריירה כבמאי וכתסריטאי.
שתי פנים למראה.
המפנה בקריירה של אורי הגיע בשנת 1958 כאשר שיתף פעולה עם הבמאי אנדרה כאיאט ביצירת הסרט "שני פנים למראה" (Le Miroir à deux faces). בסרט זה שימש אורי כתסריטאי וכן שיחק בתפקיד משנה מרכזי. הסרט הוא דרמה חברתית על אישה אפרורית, מורה בבית הספר, שתאונת דרכים משחיתה את פניה, והיא עוברת ניתוח פלסטי ההופך אותה ליפהפייה. אך דווקא השינוי לטובה בהופעתה החיצונית אינו מבשר על שינוי לטובה בחייה. הסרט היה להצלחה גדולה, ואורי הבין כי עתידו יכול להמצא בכתיבה ובבימוי. במהלך צילום הסרט החל אורי במערכת יחסים עם כוכבת הסרט, מישל מורגן, שהתהדקה עם מותו של בעלה של מורגן, השחקן אנרי וידאל, בשנת 1959. על אף שהשניים לא נישאו מעולם, הם נותרו במערכת יחסים זוגית ויציבה עד מותו, בשנת 2006. בסרט זה שיחק בתפקיד הראשי הקומיקאי בורביל שהוכיח כי כוחו יפה גם בדרמות. גם בורביל יהיה דמות בעלת תפקיד משמעותי בהצלחותיו הגדולות של אורי כבמאי קומדיות בעשור שלאחר מכן.
במאי ותסריטאי בתחילת שנות ה-60.
את הקריירה שלו כבמאי וכתסריטאי התחיל אורי בסרט "La Main Chaude". המדובר בסרט העוסק בסכום כסף בן 100,000 פרנק המתגלגל מיד ליד - אלמנה עשירה מלווה אותו למאהבה על מנת שזה ייתן אותו לבנו היוצא למסע, אך הוא נותן את הסכום לפילגשו לממן הפלה, אך זו אינה בהריון וקונה בכסף אופנוע למאהבה האחר, המשתמש באופנוע כדי לפתות נשים עשירות. הסרט לא היה הצלחה גדולה, אך סממני הבימוי של אורי ניכרים כבר ביצירה זו. הצלחתו הראשונה של אורי כבמאי וכתסריטאי הייתה הסרט "הפשע אינו משתלם" (1962). ב-1963 שיחק בסרט הפרס לצידו של פול ניומן.