כלכלת האי התבססה בעיקר על גידול סוכר, אך הוא הצטמצם בעשורים הראשונים של המאה ה-20 וקרס סופית בשנות הארבעים לאחר שצי ארצות הברית קנה את שטחי רוב המטעים. האפשרויות המעטות שנותרו לפרנסה לאחר מכן היו חקלאות ודייג. משנות ה-70 ג'נרל אלקטריק העסיקה מאות עובדים המפעל שלה. האבטלה עדיין הייתה נרחבת ובמפקד בשנת אלפיים המשכורת החציונית באי עמדה על פחות מרבע מזו בכלל ארצות הברית.
לאחר סגירת בסיס הצי ב-2003 החלו עבודות לשיקום החקלאות באי, ניקוי האזורים המזוהמים ממטווח הפצצות, וניסיון לפתח את האי כיעד תיירותי.
תחבורה.
נמל התעופה אנטוניו ריברה רודריגס משרת את האי ומציע טיסות ליעדים בפוארטו ריקו עצמה, בהם בירת פוארטו ריקו סן חואן.
בנוסף, יש מעבורת ששטה מספר פעמים ביום בין האי לעיר פחרדו.
ג'ון לילי
ג'ון לילי (1553/4 - נובמבר 1606) היה סופר, משורר, דרמטורג, מחזאי ופוליטיקאי באנגליה בתקופתה של המלכה אליזבת הראשונה.
לילי ידוע בעיקר בזכות יצירותיו "" (1578) ו"יופאוס ואנגליה שלו" (1580). ונחשב ליוצרו של סגנון ספרותי חדש, שמקורו בספריו הראשונים וכונה לימים "יופואיזם". מדובר בסגנון מקושט ומעוטר המושתת על תקבולות, שהשפיע לא מעט גם על כתיבתו של שייקספיר, שהיה פחות או יותר בן זמנו של לילי.
חייו.
ג'ון לילי נולד בקנט שבאנגליה ב-1553/4, הבכור מבין שמונה ילדיהם של פיטר לילי וג'יין בורג (Burgh or Brough). סבו היה הבלשן ההומניסט ויליאם לילי, הידוע בעיקר בזכות ספר הדקדוק הלטיני שכתב, שלימים זכה לכינוי "ספר הדקדוק של לילי". לפי אנטוני ווד, כשהיה בן 16 החל את לימודיו בקולג' מגדלן שבאוקספורד וסיים את תואר ה-BA שלו בשנת 1573 ואת תואר ה-MA בשנת 1575.
קריירה ספרותית.
לילי פרסם לראשונה יצירה פרי עטו בשנת 1578, אז יצא לאור "" וזכה לפופולריות מיידית, וכשנתיים לאחר מכן התפרסם הסיקוול "יופאוס ואנגליה שלו". לזמן מה היה לילי הסופר האנגלי המצליח והאופנתי ביותר, וזכה לשבחים כממציא של "אנגלית חדשה". כמו שכתב בשנת 1632 אדוארד בלאנט, העורך של מחזותיו של לילי: "גבירה בחצר המלכה שלא ידעה לדבר יופואיזם זכתה לאותה מידת זלזול שזכתה לה זו שאינה יודעת לדבר צרפתית". אחרי הפרסום של יופאוס, שזכה לחיקויים ולהמשכים רבים, נראה כי לילי זנח לגמרי את צורת הרומנסה ועבר לכתוב כמעט אך ורק מחזות, ככל הנראה בניסיון נוסף להתמנות לשר החגיגות בחצר המלוכה (master of the revels). סביר להניח כי שמונה ממחזותיו הוצגו בפני המלכה. המחזות שימרו את הפופולריות של לילי בחצר, שהוא זכה בה עם יופאוס.
ככל הנראה, ב-1589 לילי שלח את העתירה הראשונה שלו למלכה אליזבת, מבין שתי עתירות. שתי העתירות אינן מתוארכות, אבל בראשונה שבהן לילי מדבר על כך שהוא נמצא בחצר המלוכה כבר עשר שנים בתקווה לזכות בהעדפה, ובעתירה השנייה הוא דיבר על 13 שנה. יש סבירות גדולה לכך שעשר השנים נמדדות מ-1579, כאשר אדמונד טילני מונה לשר החגיגות ונרמז ללילי שהוא יהיה הבא שימונה אחריו. "הוד מעלתך אירחה אותי ברוב טובה כמשרתה הנאמן", הוא אומר, "ועודדתי (אני לא מאז לומר שהובטח לי, אבל ניטעה בי תקווה לכך) לכוון את כל מאמצי למשרת שר החגיגות, וזה עשר שנים שאני ממתין לכך בסבלנות בלתי נלאית". אך ב-1589 או 1590 המשרה הייתה רחוקה ממנו כתמיד - למעשה, טילני החזיק במשרה במשך 31 שנה.
בעתירה השנייה לילי כתב: "13 שנה שאני משרתה הנאמן של הוד מלכותך ועדיין כלום. [...] אלף תקוות, אבל כולן לשווא. אלף הבטחות - וכלום". לא ברור מה היה גורלו של לילי בחצר לאחר מכן. בלאנט אומר במעורפל שאליזבת "תגמלה" אותו, אבל אין לכך כל ראיה אחרת. אחרי 1590 פחתה בהדרגה ההשפעה של יצירותיו והמוניטין שלהן; הוא מת עני וזנוח בשנים המוקדמות של מלוכתו של ג'יימס הראשון. הוא נקבר בלונדון ב-20 בנובמבר 1606. הוא היה נשוי והיו לו שני בנים ובת.
השפעה תרבותית.
לילי השפיע רבות על מחזותיו של ויליאם שייקספיר, במיוחד על הקומדיות הרומנטיות שלו. השפעתה של "המטאמורפוזה של האהבה" של לילי ניכרת מאוד במחזה השייקספירי "עמל אהבה לשווא" (Love's Labour's Lost), וגלתיאה (Gallathea) היא מקור עיקרי עבור "חלום ליל קיץ" (A Midsummer Night's Dream).
אניטה היל
אניטה פיי היל (באנגלית: Anita Faye Hill, נולדה ב-5 ביולי 1956) היא עורכת דין ואקדמאית אמריקאית ממוצא אפרו-אמריקאי, ופרופסור למדיניות חברתית, משפטים ולימודי נשים באוניברסיטת ברנדייס. היא התפרסמה בשנת 1991 כאשר האשימה את המועמד (דאז) לבית המשפט העליון האמריקאי, קלרנס תומאס, בהטרדה מינית, שאירעה כאשר הוא היה הממונה עליה בנציבות לשוויון הזדמנויות (EEOC) ובמשרד החינוך של הממשל האמריקאי. למרות עדותה של היל בפני ועדת הסנאט, מועמדותו של תומאס אושרה, והוא מונה כשופט בית המשפט העליון. אף על פי כן, העימות הציבורי ועדותה של היל יצרו תשומת לב ציבורית בנושא הטרדות במקום העבודה.
שנותיה הראשונות והשכלתה.
היל נולדה בלון טרי, אוקלהומה, הצעירה מבין 13 ילדיהם של אלברט וארמה היל, שהיו חקלאים. משפחתה הייתה במקור ממדינת ארקנסו, שם סביה וסבא רבא שלה מצד אמה נולדו לתוך העבדות. היל גדלה בדת הבפטיסטית.
לאחר שסיימה בהצטיינות את לימודיה התיכוניים, היל נרשמה ללימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת המדינה של אוקלהומה, וסיימה את התואר בהצטיינות ב-1977. היא המשיכה את לימודיה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ייל, וקיבלה תואר ראשון ב-1980.
היל התקבלה ללשכת עורכי הדין של מחוז קולומביה (וושינגטון די. סי.), והחלה את קריירת המשפטים שלה כעו"ד זוטרה במשרד עורכי הדין וואלד, הרקרדר ורוס. ב-1981 קודמה לתפקיד העוזרת-יועצת של קלרנס תומאס שהיה אז סגן השר הממונה על המשרד לזכויות האזרח במשרד החינוך האמריקאי. כשתומאס מונה ליו"ר הנציבות לשוויון הזדמנויות (EEOC) ב-1982, היל עברה איתו לתפקיד החדש ונשארה שם כשנה, עד 1983.
ב-1983 מונתה היל כפרופסור זוטר למשפטים באוניברסיטת אורל רוברטס, וב-1986 היא הצטרפה לסגל הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת אוקלהומה, שם הרצתה במשפט מסחרי וחוזים.
פרשת קלרנס תומאס.
ב-1991 הציג הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש את קלרנס תומאס כמועמד לבית המשפט העליון, למלא את מקומו של ת'ורגוד מרשל שיצא לגמלאות. בשימועים שנערכו בסנאט לאישור המועמדות, הוצג אופיו הטוב כבסיס החזק ביותר למינויו, כיוון שתומאס היה כמעט חסר ניסיון כשופט, עם כהונה של פחות משנה בכס המשפט בבית המשפט הפדרלי המחוזי. למינוי הייתה אך התנגדות מועטה, והיה נראה שהאישור הוא עניין פורמלי בלבד, כאשר דו"ח ראיון אישי עם היל שנערך על ידי ה-FBI הודלף לתקשורת. השימועים חודשו, והיל נקראה לתת עדות לפני הסנאט.
בשימועים, אשר שודרו בערוצי טלוויזיה ארציים, העידה היל שתומאס הטריד אותה מינית כשהיה ממונה עליה במשרד החינוך וכן בנציבות לשוויון הזדמנויות. כשנשאלה למה הלכה אחרי תומאס מתפקיד אחד לשני אם אכן הטריד אותה, היא ענתה שרצתה לעבוד בתחום זכויות האזרח, ושלא היו לה אלטרנטיבות אחרות, וגם "שהיה נראה, באותו הזמן, שההטרדות המיניות... פסקו".
לדברי היל, במהלך השנתיים שתפקדה כעוזרת של תומאס, הוא הזמין אותה לדייטים פעמים רבות, וכשסרבה לו הוא היה מנצל מצבים בעבודה כדי לדבר על נושאים מיניים. "הוא דיבר על... דברים כמו נשים שמקיימות יחסי מין עם חיות ועל סרטים שמראים סקס קבוצתי וסצנות אונס" היא אמרה, והוסיפה שבמספר מקרים תיאר תומאס תיאורים גרפיים של "אונו המיני" ופרטים על האנטומיה שלו. היל גם סיפרה על מקרה אחד בו תומאס בחן פחית קולה על שולחנו, ושאל, "מי שם שיער ערווה על הקולה שלי?"
ארבע נשים נוספות היו מוכנות להעיד בתמיכה לאמינותה של היל, אך הן לא נקראו לתת עדות, בעקבות מה שכונה על ידי הלוס אנג'לס טיימס פשרה פרטית בין "רפובליקנים אגרסיביים" ויו"ר הוועדה המשפטית של הסנאט, הדמוקרט ג'ו ביידן. על פי טיים מגזין, אחת העדות, אנג'לה רייט, הייתה עשויה להיחשב כבלתי אמינה בנושא הטרדה מינית מכיוון שפוטרה מהנציבות לשוויון הזדמנויות על ידי תומאס.
היל הסכימה לעבור בדיקת פוליגרף. התוצאות תמכו באמיתות דבריה. תומאס סירב לעבור בדיקה. הוא הכחיש בתוקף את ההאשמות של היל, וטען שהוא קורבן ל"לינץ' לשחורים ששוכחים את מקומם" בידי ליברלים לבנים, בניסיון למנוע מינוי של שופט שחור קונסרבטיבי. לאחר דיונים ארוכים, הסנאט אישר את מינויו של תומאס לבית המשפט העליון בהצבעה של 48–52, ההפרש הצר ביותר בהצבעת מינוי מאז המאה ה-19.
תומכיו של תומאס ערערו על אמינותה של היל וטענו שהיא הוזה או נקמנית. הם התייחסו בעיקר לתקופת הזמן - כעשור - בין המעשים שהיא העידה לגביהם לבין ההאשמה, וציינו את העובדה שהיא המשיכה עמו לתפקיד חדש והייתה עמו בקשר גם אחרי שהפסיקו לעבוד יחד, כולל פעם אחת שהסיעה אותו לשדה התעופה, דבר שלא יעלה על הדעת, לדבריהם, אם האשמותיה נכונות.
היל השיבה להם שהיא הרגישה אחריות לספר את מה שהיא יודעת על אופיו של מי שעתיד לשבת על כס בית המשפט העליון בארצות הברית. היא העידה שאחרי שעזבה את הנציבות לשוויון הזדמנויות, היו לה רק שתי שיחות טלפון "לא משמעותיות" עם תומאס, וראתה אותו רק פעמיים; פעם אחת כדי לקבל המלצה למשרה, ופעם שנייה כשנאם באוקלהומה, שם עבדה.