ב-4 במרץ 1943, בשעה 04:00, נערכה אקציה בכל רחבי תראקיה ובכלל זה בעיר קוואלה. בשלב ראשון ריכזו השוטרים הבולגרים את היהודים במחסני טבק בעיר עצמה. לאחר מספר ימים הועמסו בני הקהילה על רכבות משא פתוחות שנסעו במשך שלוש יממות גשומות אל עבר בולגריה. מרבית היהודים רוכזו בעיר בלגואבגרד ומקצתם בעיר דופניצה. ראש העיר קוואלה שיפליאב שלח מכתב תודה לשר הפנים הבולגרי פטר גברובסקי בו כתב: "העיר קוואלה שוחררה מאלפיים פעילים של השוק השחור, מהשודדים הנצחיים של עמנו ואויבינו המושבעים".
לאחר כשבועיים הועלו בני הקהילה על רכבות משא פתוחות שנסעו לכיוון העיר לום שעל גדת הדנובה, תוך שהחיילים הבולגרים מכים בהם בקתות רוביהם ומצליפים בהם בשוטיהם. עובדי הכפייה היהודים בני "בולגריה הישנה", אשר הועסקו בסלילת כבישים ומסילות ברזל לאורך תוואי נסיעת הרכבות, רצו אחר הקרונות והשליכו לעברם מזון ובגדים. בנמל לום הועלו בני הקהילה על ארבע מעבורות אשר הפליגו לכיוון העיר וינה. לפי אחת הגרסאות, טובעה מעבורת אחת על ידי הגרמנים וכל נוסעיה טבעו עמה. נוסעי שלוש המעבורות הנותרות הועלו על רכבות משא לכיוון העיר קטוביץ וממנה למחנה טרבלינקה. מעריכים שרק כ-20 מיהודי העיר ניצלו ממוות במחנות ההשמדה.
ב-1948 התגוררו בקוואלה 42 יהודים, ב-1967 נמנו 47, ובשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר. בפאתי העיר קיים בית עלמין יהודי אשר מתוחזק על ידי יוצאי הקהילה החיים בישראל ונציגי הקהילה היהודית ביוון. ב-2016 הוצבה בעיר אנדרטה לזכר יהודי העיר שנרצחו בשואה. באפריל 2017 נותצה האנדרטה ונגרם לה נזק רב.
הסכם היסוד בין הכס הקדוש ומדינת ישראל
הסכם היסוד בין הכס הקדוש ומדינת ישראל (באנגלית: Fundamental Agreement between the Holy See and the State of Israel) היא אמנה בין הכס הקדוש ומדינת ישראל אשר נחתמה ב-30 בדצמבר 1993 ומהווה ציון דרך היסטורי ב-2000 שנות פולמוס יהודי-נוצרי וביחסי ישראל-הוותיקן. ההסכם כונן יחסים דיפלומטיים בין ישראל לוותיקן ובמסגרתו הכיר הוותיקן בזכות קיומו של העם היהודי בארצו לאחר שהוסר החסם התאולוגי "של התנגדות לשאיפות הציוניות בשל הכחשתם היהודים את אלוהותו של ישוע". כמו כן הכיר ההסכם בחשיבות חופש דת והצליינות וכן שמירת הסטטוס קוו במקומות הקדושים לנצרות במדינת ישראל. ההסכם אף עוסק ביחסים הכלכליים שבין המדינות, ובאופן מיוחד בזכויות הקניין של הכנסייה הקתולית במדינת ישראל.
רקע היסטורי וכינון יחסים דיפלומטיים.
ההסכם כונן יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, אשר לא כוננו עד לשנת 1993 מסיבות היסטוריות ועל רקע מחלוקות שנבעו, בין היתר, מתפיסת רכוש הכנסייה הקתולית במזרח ירושלים לאחר מלחמת ששת הימים, ומהכרזת ירושלים כבירת ישראל, תחת תוכנית הוותיקן לייסד בירושלים עיר בינלאומית בהשפעת הכנסייה הקתולית.
בסעיף 14 להסכם קבעו הצדדים לו כי המדינות תכוננה יחסים דיפלומטיים מלאים, ותחלפנה משלחות דיפלומטיות, תוך הקמת שגרירויות. בראש המשלחת הדיפלומטית של הוותיקן יעמוד נונציו, ובראש המשלחת הדיפלומטית של ישראל יעמוד שגריר.
יחסים כלכליים.
בסעיף 10 להסכם הכירו הצדדים בזכויות הקניין של הכנסייה הקתולית בישראל. הצדדים התחייבו לנהל משא ומתן בתום לב, באמצעות ועדה משותפת, למציאת פתרונות מקובלים למחלוקות קנייניות הנוגעות לכנסייה הקתולית, או לקהילות קתוליות בישראל.
נכון לשנת 2010, סעיף זה לא יושם עד תומו, ומחלוקות בנושאי נכסי הכנסייה, וחבויותיה במס, קיימות עד היום. אף שלאחר חתימת ההסכם קמה ועדה משותפת כדי לנסח הבנות בנושאים אלה, דיוניה לא הצליחו להביא את הצדדים למסקנות מוסכמות. ב-30 באפריל 2009, לקראת ביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל, התכנסה הוועדה המשותפת לישראל ולוותיקן שוב, בניסיון להגיע להבנות ביחסים הכלכליים שבין הצדדים, כמתחייב מהסכם היסוד. משרד החוץ דיווח על התקדמות במשא ומתן, אולם לא הושגה הבנה בין הצדדים בנושאים שבמחלוקת. פגישה נוספת בין הצדדים שנערכה בחודש אוגוסט 2009 לא הניבה התקדמות. אף בשנת 2012 המשיכה הוועדה הקבועה המשותפת של מדינת ישראל והכס הקדוש בישיבותיה, מבלי שהושג פתרון
המחלוקת בנושא רכוש הכנסייה בישראל עדיין לא באה על פתרונה, גם מכיוון שהכנסת לא אשררה עדיין את הסכם היסוד בין הכס הקדוש ומדינת ישראל משנת 1993. הכנסייה הקתולית מחזיקה ברכוש רב בתחומי מדינת ישראל מזה שנים ארוכות. נכסים אלה נהנו ממעמד משפטי מיוחד בתקופת האימפריה העות'מאנית והמנדט הבריטי, וזכו לפטור ממיסים. מעת הקמת מדינת ישראל לא ברור מעמדם של נכסים אלה.
באקאי
קופסית המפרק
גומץ המרפק
הסופה (צ'ייקובסקי)
הסופה (ברוסית: Гроза) אופוס 76 מאת פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי היא אוברטורה סימפונית על פי מחזה מאת אלכסנדר ניקולייביץ' אוסטרובסקי.
כסטודנט בקונסרבטוריון בשנת 1864, משכה את לבו של צ'ייקובסקי הדרמה הריאליסטית "הסופה" מאת אוסטרובסקי. תחילה חשב צ'ייקובסקי לעבד את הדרמה ללברית כדי לכתוב אופרה, אך נמלך בדעתו ובחר בפורמט של אוברטורה סימפונית, גם משום שראה ביצירה תרגיל טוב לחופשת הקיץ, לאחר שמנהל הקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג, אנטון רובינשטיין, הטיל עליו לכתוב יצירה תזמורתית. הדרמה, המתארת את חייה הקשים של קטיה קאבאנובה עם בעל חלש אופי ואל מול אימו השתלטנית, נגעה אל לבו של המלחין. הפרטיטורה עברה שינויים רבים עד שקיבלה את המבנה המופיע היום בדפוס. צ'ייקובסקי כתב יצירה זו בצורת סונאטה, שאפשרה לו להציג את הנושאים והאירועים שבחר לתאר מתוך דרמה טראגית זו. לאחד הפתיחה המבשרת על בוא הסופה, מציג צ'ייקובסקי את הנושא הראשון, של קטיה המבוהלת אל מול הסופה האימתנית. החלק הבא הוא רגע קצר של אושר ושמחה בחייה של קטיה. עתה חוזר נושא הסופה והיצירה מסתיימת בהתאבדותה של קטיה. פיתוח הנושאים איננו הדוק דיו ומלמד על חוסר הניסיון של צ'ייקובסקי. יחד עם זאת, על אף שהיצירה לוקה בחוסר לכידות ואחידות מבחינת המבנה והתוכן, התיזמור מלא דמיון ועשיר בהמצאות ויש פסקאות מוזיקליות ומלודיות, המתארות במדויק את הלך הרוח של הנפשות הפועלות ואת רגשותיהן. ביצירה זו מתגלה יכולתו של צ'ייקובסקי לעורר בצלילים תחושות ורגשות במאזינים. היצירה לא פורסמה בימי חיו של צ'ייקובסקי אלא רק לאחר מותו ומכאן מספר האופוס הגבוה. המחזה "הסופה" נתן השראה גם למלחין לאוש יאנאצ'ק באופרה "קטיה קאבאנובה".
צ'ייקובסקי חיבר את ה"סופה" במעון קיץ שאליו הוזמן לבלות את חופשתו. במלאכת התזמור השתמש בכלים, שהיו מוקצים בעיני רובינשטיין, כמו נבל, טובה וקרן אנגלית. כיון שחשש מתגובתו של רובינשטיין לחיבור, שהפר את הנחיותיו המפורשות, ניצל את המחלה שפקדה אותו כשהתכונן לשוב לסנקט פטרבורג ושלח את כתב היד של היצירה אל ידידו הקרוב וחברו ללימודים, הרמן לארוש, כדי שיגיש אותו בשמו לאנטון רובינשטיין. המורה אכן זעם על החריגות שמצא ביצירה ואת זעמו שפך על השליח לארוש.
תצלום הילד היהודי מגטו ורשה
תצלום הילד היהודי בגטו ורשה
תמונת הילד היהודי בגטו ורשה
היינריך ליכנר
היינריך ליכנר (בגרמנית: Heinrich Lichner; 6 במרץ 1829 - 7 בינואר 1898) היה מלחין גרמני, הנודע כיום בעיקר ביצירותיו הלימודיות - יצירות פשוטות לפסנתר, שנכתבו לתלמידי נגינה.
חייו.
ליכנר נולד בהארפרסדורף שבשלזיה. הסונאטינות שלו, בהן אופוס 4, 49 ו-66, בין השאר, כתובות בסגנון התקופה הקלאסית, קליל ורהוט, אף כי ההרמוניה מסגירה לא אחת את השפעת התקופה הרומנטית.
נוסף לפעלו כמלחין, היה ליכנר גם מנהל מוזיקלי ונגן עוגב - הוא עבד כנגן עוגב ב"כנסיית 11,000 הבתולות" וחלק גדול מחייו עשה כמנהל פסטיבל המקהלות בברסלאו, שם הלך לעולמו.
בלוקו
בלוקו (באלבנית: Blloku) היא שכונה בטירנה, בירת אלבניה, ששימשה בעבר כרובע המגורים של צמרת השלטון במדינה. הרובע שוכן דרומית לנהר הלאנה וצפונית לפארק הלאומי.
בתקופת השלטון הקומוניסטי באלבניה התגוררו ברובע בכירי השלטון האלבני, בהם אנוור הוג'ה ששלט במדינה בין 1944 ל-1985, בתנאי חיים טובים משל פשוטי העם. הרובע היה מגודר ונתון תחת שמירה כבדה, והכניסה לאזרחים מן השורה הייתה אסורה. לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1991, נפתח הרובע לציבור והוא החל לשנות פניו. נבנו בו בתי מגורים גבוהים ובתי מלון, וברבים מהבתים נפתחו בתי קפה ומסעדות. כיום בלוקו הוא רובע מגורים יוקרתי ואזור הבילויים העיקרי של טירנה. כן שוכנות בו מספר נציגויות זרות, בהן שגרירויותיהן של רוסיה, סרביה ודנמרק.
לאורך שדרות דשמורט א קומביט, התוחמות את בלוקו ממזרח, מספר מבני ציבור בולטים, בהם בניין הקונגרס, מעונו הרשמי של ראש ממשלת אלבניה, המוזיאון הארכאולוגי, האקדמיה לאמנות ובניין הפירמידה, שנבנה כמוזיאון המוקדש לאנוור הוג'ה, ומאז נפילת השלטון הקומוניסטי משמש כאולם כנסים ואירועים.
M5 (מ-Messier 5, נקרא גם NGC 5904) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים ראש הנחש הנמצא במרחק של כ-24,500 שנות אור ממערכת השמש ומכיל לפחות 100,000 כוכבים.
היסטוריה.
הצביר התגלה כבר בשנת 1702 על ידי האסטרונום הגרמני גוטפריד קירש ואשתו מריה בעת שצפו בכוכב שביט, ותואר כ"כוכב מעורפל". בשנת 1764 התגלה הצביר מחדש על ידי שארל מסיה וצורף לקטלוג מסיה. גם מסיה לא זיהה שמדובר בצביר כוכבים ותיאר אותו כ"ערפילית חסרת כוכבים" ורק בשנת 1791 גילה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר.