בטיסת סיור, ב-6 בפברואר 1956, הזדמנה לפוקס התגלית הראשונה של המשלחת, בדמות רכס הרים לא נודע. בטיסה למחרת אל ההרים נקבע, שגובה הפסגה הגבוהה ביותר הוא כ-1350 מטרים ושרשרת ההרים נמשכת מצפון-מזרח לדרום-מערב ויוצרת חומה סלעית הפונה צפונה. בזמן שהמטוס היה בטיסת הסיור, הורעו התנאים סביב "תירון" וגבר החשש, שהצטברות הקרח סביבה תמנע את ההפלגה. החיפזון מנע את השלמת הצריף, שנועד לאכסן את קבוצת החלוץ, והיא נאלצה להתגורר במשך כל החורף האנטארקטי בתיבה, שבה היה ארוז חתול השלג, טרקטור קאטרפילר מצויד בזחלילי שלג.
"תירון", שהייתה עכשיו קלה לאחר פריקת המשא מעליה, לא יכלה עוד לשבור או לדחוף את הקרח הכבד, ורב החובל נאלץ לשוט אחורנית ולתמרן בתוך שדות קרח צפופים. סכנת ההילכדות בקרח, הגורל המר שמצא את אנדיורנס, ריחפה מעליהם, אך לאחר שעתיים הצליחו להתקדם אט-אט צפונה בידיעה, שעזבו את בסיס שקלטון ברגע האחרון ממש.
החורף עבר על הנשארים בבסיס שקלטון במאמצים בלתי פוסקים להשלים את הצריף, במאבקים בסופות שלג, בקור גובר והולך ובאבדן חלק ניכר מציודם, כאשר חלק מקרח הים, שהטעה אותם במראיתו המוצקה, ניתק ונסחף אל הים. למזלם הספיקו להעלות את כל המזון לבסיס, בכמות שתספיק לשוכניו לשלוש שנים, אבל אבדן חלק ממלאי הדלק כפה עליהם חיסכון קפדני בשימוש בו. כמו כן אבדו הכימיקלים הדרושים לייצור מימן, ועמם תוכנית בדיקות הרדיו ששלושת המטאורולוגים קיוו לערוך.
בחודש מאי 1956, כמעט שלושה חודשים לאחר ש"תירון" הפליגה מבסיס שקלטון, הצליחו לקיים קשר רדיו עם האי הוֹרסְשוּ ועם פורט סטנלי שבאיי פוקלנד, ומכאן ואילך דיווחו באופן סדיר על מצבם, הזמינו השלמות למלאי והחליפו ידיעות עם בני משפחותיהם. ב-21 ביוני 1956, יום אמצע החורף, חגגו לפי מיטב המסורת האנטארקטית ועם התחדשות אור היום בחודש אוגוסט החלו להתקין את כל המכשירים המטאורולוגיים וניהלו סדר יום מלא לכל שעות היממה. בספטמבר החלו באילוף הכלבים לגרירת מזחלות ובאוקטובר כבר קיימו קשר עם הבי.בי.סי. בלונדון ובהזדמנות זו עם כמה מאנשי המשלחת הנותרים, שהורשו לשהות באולפן בשעת השידור. בהמשך החלו במסעות להקמת מצבורי מזון ודלק, תחילה בקרבת מקום לבסיס ובהמשך למרחקים גדלים והולכים, במסעות שכללו סיורי שטח ותצפיות שמש לקביעת מיקומו המדויק של קצה המסע הדרומי, וכן איסוף דגימות סלע מעניינות.
חזרה לשקלטון.
חודשי האביב והקיץ עברו על אנשי המשלחת, שחזרו לאנגליה, בהכנות מקיפות להמשך המשלחת. ארבעה חברים נוספים הצטרפו למשלחת, האל ליסטר, חוקר קרח, אלן רוג'רס, קצין רפואה שבא להחליף את קודמו בתפקיד, ג'ון סטיבנסון האוסטרלי, גאולוג, שהשתלם בהמשך בנהיגת כלבי מזחלת, וג'פרי פרט, גאופיזיקאי שהושאל למשלחת מחברת בריטיש פטרולאום כמומחה לסייסמולוגיה וגראווימטריה. ב-15 בנובמבר 1956, לאחר ביקור מלכותי של אליזבת השנייה, הפליגה האונייה "מגה דן" הדנית אל מפרץ היילי ובסיס שקלטון, ועליה המשלחת לחציית אנטארקטיקה והמשלחת האנטארקטית של החברה הגאוגרפית המלכותית, על כל ציודן.
בחלקה הראשון של ההפלגה בים ודל הופתעו לטובה ממשטחי המים הפתוחים שהשתרעו לפניהם והעזו לקוות שזה יהיה המצב עד לקצה הים, בניגוד לכל מה שידעו קודם על ים זה, אך בסופו של דבר נתקלו בשדה קרח מוצק וסיור אווירי הבהיר להם, שאין ברירה אלא לסגת צפונה ולפלס דרך ממזרח, באמצעים שהכירו מן ההפלגה ב"תירון" - חפירה, הנפה והדיפה במוטות. עוד סיור אווירי נדרש לאיתור נתיבי מים פתוחים הן ל"מגה דן" והן לאוניה "טוטאן", שהייתה בדרכה עם אספקה לבסיס החברה הגאוגרפית המלכותית, אך לאחר מכן המשיכו שתי האוניות לשייט ללא קשיים נוספים וב-4 בינואר 1957 הגיעו שתיהן אל מפרץ היילי. טיסת סיור לאיתור הרים מזרחה למפרץ היילי כמעט הסתיימה באסון, כשהמטוס הקל סטה במידה רבה מדרכו והתרחק מחוף הים. הדלק אזל והלך במיכלי המטוס ואי אפשר היה לקיים קשר עם הבסיס. לבסוף, לאחר טיסה ממושכת מעל צוקי קרח מבותרים שאינם מאפשרים נחיתה, התגלו סוף סוף בפרצת ענן שדות קרח צפים במי הים וכעבור זמן קצר הגיע המטוס אל האוניה. ב-12 בינואר 1957 הגיע פוקס עם הטייס ג'ורג' לאו וכתב הבי.בי.סי. דונלד מילנר אל בסיס שקלטון, עם דואר של שנה תמימה לאנשי הבסיס וציוד חיוני נוסף; למחרת הגיעה ה"מגה דן" ולאחר שפילסה לה דרך בתוך שדות הקרח הדחוסים יצרה לעצמה מעגן בטוח.
ההכנות להקמת בסיס סקוט.
החבורה, שנועדה לסייע לקבוצת ויוויאן פוקס בדרכה מן הקוטב אל ים רוס, בהנהגת אדמונד הילרי, גדלה והסתעפה, ככל שנוספו לה מדענים לביצוע תוכניות המחקר של השנה הגאופיזית הבינלאומית. הילרי החליט גם לצרף עוד כוח אדם במספר מספיק לעריכת מדידות ופעולות גאולוגיות רחבות-יריעה. כך קרה, שמן המספר המתוכנן תחילה - 12 איש - גדלה הקבוצה ל-23 אנשים, ובהתאם לכך גדל היקף הצריפים והציוד של בסיס סקוט. קבוצת הילרי הייתה מעתה לא רק מסייעת לקבוצת פוקס בהנחת מחסני מזון ודלק לאורך נתיבם, אלא גם נציגת ניו זילנד בחקר הבינלאומי של שטח ים רוס, הנתון לחסותה. בין אנשיה היו שלושה חוקרים מניו זילנד, שהצטרפו לקבוצה של צי ארצות הברית וירדו עמה לים רוס. בין המצטרפים היה איש הצי המלכותי של ניו זילנד, שהיה ממונה על מציאת מקומות מתאימים לפריקת הציוד מאוניית חיל הים המלכותי של ניו זילנד, "אנדבר". לשם כך בדקה קבוצתו את הצד המערבי של מצר מקמרדו לאיתור מקום מתאים להקים בו את בסיס סקוט. מן הדוח"ות של סקוט נראה שקרחון היבשה פראר יוכל להתאים כנתיב לרמת הקוטב. שניים מאנשי משלחתו של סקוט, דבנהאם ורייט, המליצו על שני מקומות אפשריים להקמת הבסיס, והסיירים מצאו שטח מתאים להקמת בסיס הכולל משטחי נחיתה למטוסים, לרגלי שלוחת ההר שמעבר לכף באטר, שהציע רייט.
מגבלות המימון שהוטלו על המשלחת מנעו שימוש בטרקטורים ואילצו אותה להסתפק בשני מטוסים, שרק אחד מהם התאים להעברת משאות כבדים. לפי כך החליטו הילרי ואנשיו להסתמך במידה רבה על להקות כלבים בסיוע אווירי. מלאי הכלבים שעמד לרשותם בא בחלקו מאוסטרליה ובחלקו מגרנלנד. מחברת פרגוסון הבריטית וסוכניה בניו זילנד ומן הצי האמריקאי קיבלו בהשאלה להק טרקטורים. חברת "בריטיש פטרולאום" תרמה את הכמויות האדירות של דלק ושמני סיכה, שנדרשו לפעולת המשלחת ובלעדיהן לא הייתה אפשרית כלל. לשיכון חברי המשלחת הוקמו שישה צריפים גדולים ושלושה קטנים יותר, מבודדים היטב.
חברי הקבוצה.
הצוות המדעי של השנה הגאופיזית הבינלאומית.
בתרגיל שהתקיים ביולי 1956 על קרחון טסמאן, התהפך מטוס ה"אוטר" של המשלחת בנחיתה על תשלובת הגלגלים-מגלשיים שפותחה בשבילו, ולאחר שתוקן, הותקנו לו מגלשי מטוס רגילים, ששימשו אותו היטב באנטארקטיקה. חברי המשלחת אומנו היטב בטיפוס הרים ובנהיגת טרקטורים בתנאי קרקע קשים. ב-21 בדצמבר 1956 הפליגה לבסוף ה"אנדבר" ליעדה, מלווה בשתי פריגאטות של חיל הים הניו זילנדי, שהמשיכו עמה עד ה-27 בחודש, אז אילץ אותן קרח הים המתעבה לשוב על עקבותיהן. עד 31 בדצמבר נהנו מים שקט יחסית ומנתיבי מים פתוחים רוב הזמן, אך אז עטה עליהם סערה דרומית איומה, שבשיאה הציפה את הסיפון הקדמי, הרסה את מלונות הכלבים והרטיבה את שוכניהן, אך כולם ניצלו ללא פגע. ב-3 בינואר 1957 התקרבה "אנדבר" אל מצר מקמרדו, בעזרתה של "גלקסייר", שוברת קרח אמריקאית חזקה במיוחד, שנמצאה בסביבה. דרכם אל האתר שנבחר לבסיס הייתה קשה ומפרכת, ובסופו של דבר הגיע הילרי למסקנה, שעדיף למצוא מקום אחר, ובסיור אווירי, שנערך למחרת בבוקר, נמצא מקום כזה מעבר למצר, בכף פראם. בימים הבאים התנהלה הקמת הבסיס בקצב מזורז, אך הנתיב המשוער למסע אל רמת הקוטב נפסל מכל וכל, ובהמשך נקבע מקום למצבור המזון והדלק הראשון בקרחון סקלטון וציודו הושלם ב-8 בפברואר 1957, היום שבו הצליחה קבוצת הסיור להגיע אל רמת הקוטב.
מסעות וסיורים.
לאחר השלמת מלאכת הבנייה בבסיס סקוט, התפנו אנשי הקבוצה לסיורי שטח ופעולות שדה. תחילה יצאו לקבוע נתיב מבסיס סקוט למצבור סקלטון, על גבי מדף הקרח רוס, ובמקביל יצא מטוס ה"ביבר" עם מטעני מזון ודלק למצבור, שנועד לשמש את קבוצת פוקס בדרכה מן הקוטב אל בסיס סקוט. עם השלמת ציוד המצבור, היו בו שבע טונות של מזון ודלק. קבוצה של שני גאולוגים ומטפס הרים מנוסה יצאה לבחון את הסלעים ולאסוף דגימות מהם. שיא המסע היה העפלה מפרכת אל פסגת הר הרמסוורת', שגובהה 2,700 מטרים ויותר, במאמץ מרתוני של 23 שעות למעלה ולמטה.
המשימה הבאה הייתה ציוד מצבור הרמה בטיסות הלוך ושוב ובמקביל, השלמת כל עבודות החוץ בבסיס סקוט, כולל קשירת הצריפים אל הקרקע בכבלי פלדה והקמת רשת תרני רדיו. בבוקר 22 בפברואר 1957 הפליגה "אנדבר" לניו זילנד עם צוות הבנאים ושאר אנשי המקצוע שסיימו את עבודתם בבסיס. רכבת אווירית פינתה את האנשים והכלבים ממצבור סקלטון ועכשיו נמצאה כל קבוצת החורפים יחד בבסיס, זו הפעם הראשונה. עם ההכנות לימות החורף וחלוקת התפקידים בבסיס, נמשכו גם מסעות הסיור, שתוכננו עד לרדת החשכה הגמורה של החורף האנטארקטי.
הקמת בסיס "קרח הדרום".