הסתירה בין בחירה חופשית לבין דטרמיניזם ברורה מאליה; אם המעשים שלך נקבעו לפני מיליארדי שנים, כיצד אתה יכול לקבל החלטות חופשיות לגביהם? אך יום הצביע על קונפליקט נוסף, שהפך את בעיית הבחירה החופשית לדילמה מוחלטת: בחירה חופשית אינה מתאימה לאינדטרמיניזם. דמיין כי מעשיך לא נקבעו לפי האירועים שבאו לפניהם. אם כן, מעשיך הם כנראה מקריים לחלוטין. יותר מזה, הם לא נקבעו לפי האופי שלך; רצונותיך, ערכיך, וכדומה. אם כן, כיצד אפשר לטעון כי אדם אחראי למעשה שלא נבע מאופיו? כיצד אפשר לומר כי אדם אחראי למעשה שקרה בצורה אקראית? נראה, כי מבחירה חופשית נובע דטרמיניזם, שאם לא כן, הפועל ופעולותיו לא יהיו קשורים זה לזה באופן שלו נדרשים מעשים חופשיים. מכיוון שכמעט כולם מאמינים בבחירה חופשית, נראה כי בחירה חופשית סותרת את הדטרמיניזם, ומאידך – היא מחייבת אותו. דעתו של יום היא כי ההתנהגות האנושית נגרמת, כמו כל מעשה אחר, ולפיכך האחריות שיש להסב על אנשים למעשיהם צריכה להתמקד בענישה או בגמול מתאים, באופן כזה שהם ינסו לעשות את מה שהוא רצוי מוסרית ולא יעשו את מה שאינו רצוי.
תיאור המצוי לעומת תיאור הראוי.
יום העיר כי כותבים רבים מדברים על הראוי על בסיס קביעות לגבי המצוי, או בלשונו של יום, עוברים מן היחס של is ו-is not ליחס של Ought ו-Ought not. אך, מזכיר יום, ישנו הבדל גדול בין קביעות מתארות (מה ישנו) לבין קביעות הקובעות כללים (מה שצריך להיות). יום קורא לכותבים לשים לב שלא לגלוש בין שתי קביעות שונות אלה, אם אינם נותנים הסבר איך קביעות הראוי מגיעות מקביעות המצוי. נשאלת מטענתו של יום שאלה פשוטה: כיצד אפשר בכלל להפיק טענות נורמטיביות מתיאור המצב הקיים? ובמילים אחרות: כיצד אפשר לבסס את האתיקה על המדע? שאלה זו, שהתעוררה מפסקה קטנה של יוּם, נעשתה לאחת השאלות המרכזיות של התאוריה האתית, ובדרך כלל מייחסים ליום את העמדה כי לא ניתן להפיק טענות כאלו. אחרים מפרשים את יום כך שניתן לעבור מתיאור המצוי לתיאור הראוי, אך ורק אם מביאים בחשבון את רצונות האדם. ג.א. מור הגן על עמדה דומה עם "טענת השאלה הפתוחה" שלו, שמטרתה למנוע כל זיהוי של תכונות מוסריות עם תכונות טבעיות, מה שקרוי "כשל נטורליסטי".
תועלתנות.
יום, יחד עם חבריו להשכלה הסקוטית, קידם לראשונה את הרעיון שיש להסביר עקרונות מוסריים בתועלת שהם מביאים. אין להפריז בתפקידו של יום בנושא זה, שכן בן ארצו פרנסיס הוצ'סון הוא שטבע את הפתגם התועלתני "האושר הגדול ביותר למספר הגדול ביותר". אך מקריאת ה"מחקר על טבע האדם" הרגיש ג'רמי בנת'ם לראשונה את עוצמתה של השיטה התועלתנית: הוא חש כאילו "ניטלה קורה מבין עיניו". אף על פי כן, הפרוטו-תועלתנות (אוטיליטריאניזם) של יום מוזרה מנקודת המבט שלנו. הוא לא חושב כי חיבור כל היחידות של התועלת מוביל לאמת מוסרית. להפך, יום היה סנטימנטליסט מוסרי, וככזה, חשב כי לא ניתן להצדיק עקרונות מוסריים בצורה אינטלקטואלית. יש עקרונות שנראים לנו כנכונים, ויש כאלה שלא; והסיבה שהעקרונות התועלתניים נראים לנו נכונים היא שהם מתאימים לאינטרסים שלנו ושל חברינו, שאותם אנו אוהדים. בני אדם בנויים כך שיתמכו בדברים שעוזרים לחברה. יום השתמש בהבנה זו כדי להסביר את ההערכה שלנו של תופעות שונות, ממוסדות חברתיים ומדיניות פוליטית ועד תכונות אופי.
ניסים.
צורה אחת לתמוך בדת היא על ידי פנייה לניסים. יום טען כי, לכל הפחות, ניסים אינם יכולים לתמוך בדת בצורה רצינית. ישנן מספר טענות שיום מציע, שכולן נסובות על הבנתו את הנס: שהאל עובר על חוקי הטבע. טענה אחת היא שלא ניתן לעבור על חוקי הטבע. טענה אחרת היא שעדות אנושית לעולם לא תהיה מספיק אמינה כדי לעמוד כנגד הראיות שיש לנו על חוקי הטבע. או במילים אחרות, טענות יוצאות דופן מצריכות הוכחות יוצאות דופן. נקודה זו יושמה לשאלת תחייתו של ישו שעליה יום ישאל, "מה יותר הגיוני; שאדם יקום לתחייה או שהעדות הזו מוטעית באופן כלשהו?" או, באופן יותר בנאלי, "מה יותר הגיוני; שאורי גלר באמת מעקם כפיות בכוח שכלו, או שיש פה איזושהי תחבולה?" טענה זו היא היסוד לתנועה הסקפטית והיא נושא חשוב ומעורר ויכוח אצל היסטוריונים של הדת.
אך הטיעון העיקרי של יום נגד שימוש בניסים כהוכחה דתית, הוא טיעון לוגי שמצביע על בעיה עקרונית עמוקה בבסיסם של הניסים, ברוח האמפיריציזם: לכאורה, ניסים מצביעים על קיומו של אלוהים מפני שהם חורגים מחוקי הטבע, ומכאן מתקבל, לכאורה, הצורך בישות חיצונית שיכולה לעבור על חוקי הטבע. יום שואל כיצד אנחנו יודעים מה הם חוקי הטבע ובאיזו מידה הם עקביים. הניסיון הוא התשובה האפשרית היחידה לכך: אנחנו יודעים מהניסיון שאדם לא יכול ללכת על המים, ואנחנו יודעים מהניסיון שהחוק הזה עקבי ומתקיים תמיד. ואולם, אם הניסיון שלנו מספיק כדי להסיק שחוק הטבע הזה תמיד מתקיים, אזי באותה המידה בדיוק הוא מספיק כדי להסיק שגם אלוהים, אם הוא קיים, איננו מפר את חוק הטבע הזה לעולם. מהכיוון השני, אם אנו מאמינים שעל אף הניסיון שלנו מאלוהים (שלעולם לא הפר את החוק הזה) הוא יכול לחרוג מהכלל לעיתים רחוקות ובכל-זאת לגרום לאדם ללכת על המים, אז באותה המידה בדיוק ייתכן שעל אף הניסיון שלנו מהטבע ייתכן שלעיתים רחוקות החוק הזה לא מתקיים.
במילים אחרות, יום טוען שאין שום מניעה לוגית להאמין שהטבע לא תמיד עקבי. לכן, גם אם נמצאה חוסר עקביות בטבע, ההנחה בדבר קיומה של ישות נוספת (אלוהים) לא תורמת דבר להסבר. השאלה האם חוקי הטבע מתקיימים תמיד או שאינם מתקיימים תמיד, נפרדת מהשאלה האם קיימת ישות נוספת "מעל לטבע", ולא תלויה בה.
הטענה הארגונית (הטלאולוגית).
בתקופתו של יום, הטיעון הטלאולוגי היה אחד הטיעונים הפופולריים לקיום האל. טענה זו קובעת שהסדר, הארגון והתכליתיות של הדברים בעולם מצביעים על מקור אלוהי. יום כתב את הביקורת הקלאסית לטענה זו, ואף על פי שהנושא כלל לא הגיע לידי מיצוי, רבים משוכנעים כי יום הפריך טענה זו לחלוטין. הנה כמה מהנקודות שהעלה:
תאוריה פוליטית.
רבים רואים את יום כשמרן פוליטי, ולפעמים הוא מכונה "הפילוסוף השמרן הראשון". הוא חשד בניסיונות לתקן את החברה בצורות שהיו שונות מהנוהג המקובל, ויעץ לאנשים שלא להתנגד לממשלותיהם אלא אם כן הן דיקטטוריות בצורה בלתי-נסבלת. אולם, הוא לא תמך באף אחת מהמפלגות הפוליטיות בבריטניה, המפלגה הוויגית והמפלגה הטורית, והאמין כי יש לאזן בין דרישותינו לחירות ובין הצורך בסמכות חזקה, מבלי להקריב אף אחד מהם. הוא תמך בחופש העיתונות, ואהד את הדמוקרטיה, כאשר היא מוגבלת כראוי. נטען כי הייתה לו השפעה משמעותית על כתביו של ג'יימס מדיסון, ועל הפדרליסט העשירי במיוחד. הוא גם היה, באופן כללי, אופטימיסט לגבי התקדמות חברתית, והאמין שבשל ההתפתחות הכלכלית שמגיעה מהתרחבות הסחר, יתקדמו חברות ממצב של "ברבריות" למצב של "ציוויליזציה". חברות מתורבתות הן פתוחות, שלוות וחברתיות, ולפיכך האזרחים שלהן מאושרים יותר. לפיכך, אין מקום לאפיין אותו כאוהד את ה"סטגנציה, שהיא האידיאל הטבעי של הסקפטי", כפי שאמר עליו אחד ממבקריו.
אף שהיה פרגמטי ביותר כתב יום מאמר שכותרתו "לקראת קהילייה מושלמת", שבו פירט מה צריכות להיות המטרות של רפורמות כלשהן. הוא טען בזכות הפרדת הרשויות, ביזור, הרחבת זכות הבחירה לכל מי שיש לו רכוש בעל ערך, צמצום הכוח של הכמורה, והציע את שיטת המיליציה השווייצרית כמוצלחת ביותר להגנה. על בחירות להתקיים מדי שנה והנציגים הנבחרים יעבדו ללא תשלום, על מנת שהפוליטיקאים ינצרו בלבם את האינטרסים של בוחריהם.
העיון ההיסטורי הביא את יום למסקנה שההיסטוריה אינה רק אוסף מקרי של עובדות, אלא היא פועלת לפי חוקים סיבתיים, אם כי לא עלה בידו לנסחם באופן תאורטי. "החוק המקובל" דוחה במשנתו של יום את "החוק הטבעי". הוא ראה באמנה החברתית אשליה, וסבר כי מסורת ומנהגים הם הכוח המניע המרכזי בהתפתחות החברה ולא עקרונות רציונליים. לכן הסתייג יום משינויים אלימים וטען כי אפשר להשיג חופש אמיתי רק במסגרת החוק. בהשפעת מונטסקייה ראה יום בממשל תולדה של גורמים חברתיים וכלכליים.
יום ציין כי המטרה המרקנטיליסטית של שמירה על מאזן מסחרי חיובי באופן תמידי אינה בת-השגה. אם מדינה מסוימת צוברת מטילי זהב, הרי שמחיר הזהב ירד באופן הדרגתי ביחס לסחורות אחרות. לעומת זאת במדינה המייצאת מטילי זהב, מחיר הזהב יעלה באופן הדרגתי. בטווח הארוך הייצוא ממדינה שבה מחירי הזהב גבוהים למדינה שבה הם נמוכים לא יהא כלכלי והמאזן המסחרי יתהפך. המרקנטיליסטים כשלו בהבנת רעיון יסודי זה וטענו שהגידול בתזרים הכספים יביא להתעשרות.
כתביו.
יום התכוון לבדוק האם הספר מתקבל היטב, ואם כן, להוסיף לו חלקים העוסקים בפוליטיקה וביקורת. מכיוון שהספר לא זכה להצלחה, הוא לא המשיך אותו.
כתביו בעברית.
מבחר מכתביו של יום תורגמו לעברית בשנות השלושים על ידי יוסף אור, והודפסו בסטנסיל לשימושם של תלמידי החוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית. מסכת טבע האדם (שנקראה תחילה מסכת הטבע האנושי) החלה את דרכה בצורה זו, ולבסוף יצאה לאור בהוצאת האוניברסיטה, מאוחר יותר הוצאת מאגנס (הכרך הראשון בלבד: על התבונה). ספרים נוספים שראו אור בעברית:
אריק לביא
אריה (אריק) לביא (9 במרץ 1927 – 29 ביוני 2004) היה זמר ושחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה.
תחילת הדרך.