בדצמבר 1992 נשלח כוח ONUMOZ למוזמביק, במטרה לסייע ביישום תהליך השלום שנחתם בין מפלגת השלטון ובין המורדים, לפקח על הפסקת האש, לפקח על יציאת כוחות זרים מהמדינה ולסייע בתהליך הבחירות. הכוח פעל עד דצמבר 1994 וכלל 6,576 חיילים ואזרחים, מתוכם נהרגו במהלך הפעילות 26.
הקשיים בשנים 1990-1994.
הגידול החד של הדרישה למשימות, הקשה על האו"ם לספק מענה לכל המקרים. מחוסר הגדרה ברורה של תהליך יצירת כוח ושליחתו ליעד, באזורים מסוימים הוא נכנס לפעולה ללא שנחתם הסכם כלשהו בין היריבים או שהוא לא כובד או אזורים בהם הצדדים לא הכירו בסמכות כוחות השלום. בעיות אלו באו לידי ביטוי בעיקר בשלוש הפעולות הבאות של כוחות השלום:
על שלוש המשימות האלו ביצע האו"ם חקירה עצמאית ומקיפה. כמו כן, הוא ספג ביקורת רבה על חוסר היעילות שלו. האבדות הרבות והאכזריות בסומליה כלפי כוחות סיוע, גרמו למדינות רבות ובמיוחד ארצות הברית להסס בטרם ישלחו את חייליהן למשימות כאלו.
עד סוף שנות ה-90.
הכוחות ביצעו בהמשך העשור, פעולות נוספות:
מאז תחילת המאה ה-21.
בבורונדי פעל כוח ONUB מ-2004 עד 2006 בכוח של 5,650 איש, מתוכם נהרגו 24. לאחר שמנדט הכוח הסתיים, הוא הוחלף בכוחות שלום אחרים שפעלו שם עד פברואר 2013.
ברפובליקה המרכז-אפריקאית פעל כוח MINURCAT בשנים 2007 - 2010 עם 5,200 חיילים שהוחלפו לאחר מכן ב-300 שוטרים.
בחוף השנהב פועל כוח UNOCI מאז 2004 בסדר גודל של 9,433 איש, מתוכם נהרגו במהלך השנים 118.
בקונגו פועל כוח MONUSCO שמ-1999 עד 2010 נקרא MONUC וכוחותיו כוללים (נכון למרץ 2014) 21,189 איש. מאז תחילת פעילותו נהרגו 72 מאנשיו.
באתיופיה ואריתריאה פעלה משלחת האו"ם לאתיופיה ולאריתריאה (UNMEE) בשנים 2000-2008, בכוח מקסימלי של 4,154 איש, מתוכם נהרגו 20.
בליבריה פועל מאז 2003 כוח UNMIL בסדר גודל התחלתי של 15,000 חיילים ושוטרים ומאז ספטמבר 2012 בכוח של 7,439 איש (נכון למרץ 2014). במהלך פעילותו ספג הכוח 182 הרוגים.
בסיירה לאון פעל מ-1999 עד 2005 כוח UNAMSIL בכוח מקסימלי של 17,368 חיילים, בנוסף לכ-1000 שוטרים ואזרחים. הכוח צומצם במהלך השנים ובזמן נסיגתו הכיל הכוח 1,043 איש. בשנות פעילותו נהרגו 192 מאנשיו.
בסודאן פעל מ-2005 עד 2011 כוח UNMIS עם למעלה מ-10,000 חיילים. הכוח פעל לשמור על הסכם השלום בין סודאן לבין דרום סודאן, אז אוטונומיה בסודאן. הוא סיים את פעילותו עם עצמאותה של דרום סודאן ובמהלך השנים נהרגו 60 מאנשיו.
בחבל דארפור פועל מאז 2007 כוח UNAMID במטרה לסייע לאוכלוסייה האזרחית שנפגעה במהלך רצח העם בדארפור ולסייע בהשגת הסכם שלום. הוא החל את פעילותו עם 19,555 חיילים, 6,432 שוטרים ואזרחים רבים, וכעת (נכון למרץ 2014) הוא מונה 18,211 לובשי מדים וכ-4,400 אזרחים, בהם זרים, מקומיים ומתנדבים. במהלך פעילותו נהרגו 192 מאנשיו.
בחבל אביי (Abyei) שבין סודאן לדרום סודאן פועל כוח UNISFA מאז 2011, במטרה להגן על גבול השטח השנוי במחלוקת, על האזרחים ועל המערכת ההומניטרית שבו. הוא מונה 4,124 חיילים ו-187 אזרחים ובמשך הזמן נהרגו 13 מאנשיו.
מאז הקמתה של דרום סודאן פועל בה כוח UNMISS כדי לשמור על היציבות באזור. הכוח פועל בסדר גודל של 8,747 לובשי מדים וכ-2,600 אזרחים ונהרגו 25 מאנשיו.
בסוריה פעל כוח UNSMIS מאפריל 2012 עד אוגוסט באותה שנה. הכוח הוקם כדי לפקח על הפסקת מעשי האלימות שנעשים במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה, אולם לא הצליח למנוע את המשך הלחימה שם ולכן נסוג לאחר כמה חודשים. הוא הוקם עם 278 חיילים, 81 אזרחים זרים ו-40 אזרחים מקומיים שמתוכם נהרג אחד.
עלות ושכר.
כל המדינות החברות באו"ם משתתפות בתשלום הוצאות כוחות השלום, כאשר כל מדינה משלמת חלק מסוים שנקבע בנוסחה מורכבת. הנוסחה מחשבת בין השאר את מצבה הכלכלי של כל מדינה וחמש החברות הקבועות במועצת הביטחון משלמות חלק גדול יותר.
התקציב המאושר לשנת הכספים 2013-2014 הוא כ-7.83 מיליארד דולרים. למרות חובת התשלום, כ-1.73 מיליארד דולרים טרם שולמו על ידי המדינות החברות.
כיוון שלאו"ם אין צבא משלו, מורכבים הכוחות מצבאות המדינות החברות, והן תורמות את כוח האדם באופן עצמאי. המדינות משלמות בעצמן את השכר הרגיל לחיילים ומקבלות החזר מהאו"ם בגובה 1,028 דולרים לכל חייל. שוטרים ואזרחים שפועלים במסגרת הכוחות, מקבלים שכר מתקציב הפעילות לה הם שייכים.
ישראל השתתפה בפעילות הכוחות בפעם הראשונה ב-2010, כששלחה 14 שוטרים להאיטי.
פשיעה בקרב חיילי הכוחות.
במספר מדינות בהן השתתפו כוחות האו"ם במשימות שמירת שלום, נשמעו טענות על פשעים שביצעו החיילים, כגון אונס, שימוש בזנות של קטינות, רצח, סחיטה וגנבות. הדיווחים נשמעו בקונגו, בהאיטי ובליבריה, בחוף השנהב ובבוסניה.
יורם גרוס
יורם גרוס (18 באוקטובר 1926 – 21 בספטמבר 2015) היה במאי ומפיק פולני-אוסטרלי יהודי. נחשב לאחד מחלוצי ההנפשה בישראל.
קורות חיים.
נולד בשם יז'י גרוס ב-18 באוקטובר 1926 לשרה וליעקב בקרקוב שבפולין, למשפחה יהודית בת שלושה ילדים. גרוס הוא דודו של איש הקולנוע יעקב גרוס.
בתקופת השואה, אביו נעלם כשהיה בן 12, וככל הנראה נרצח בידי אוקראינים. לאחר שהצטוו להתפנות לגטו קראקוב, החליטה המשפחה להמלט מן העיר והגיעו בעזרת מסמכים מזויפים ברכבת לוורשה. גרוס אף עבד בבית יתומים.
אמו נשלחה לאושוויץ ולמחנה רוונסבריק ושרדה את השואה. היא שבה לקראקוב לאחר המלחמה והתאחדה עם ילדיה.
סיפור משפחתו הופיע בסרט רשימת שינדלר של סטיבן ספילברג.
גרוס למד מוזיקולוגיה באוניברסיטת קראקוב והחל לעבוד בתעשיית הסרטים הפולנית ב-1947. נמנה עם תלמידיו הראשונים של יז'י טפליץ, לימים, מייסד מכון הסרטים הפולני.
ב-1950 עלה גרוס לישראל יחד עם אחיו נתן ועבד תחילה כצלם חדשות ב"יומני כרמל". לאחר גיוסו לצה"ל שירת כצלם ביחידת ההסרטה של צה"ל.
בהמשך קנה מצלמה ישנה ובעליית גג בגבעתיים בנה מתקן אנימציה בעצמו. הקים עם אשתו חברת הפקה והפיק פרסומות מונפשות.
יצר מספר סרטי הנפשה קצרים, ביניהם "הבה נגילה" (חתונה יהודית עם בובות עשויות נייר כסף של משה אדרי), "לעולם לא נדעך" (עם נרות שעווה) ו"קשקשת". את המוזיקה לסרטים ביצע בעצמו במפוחית פה.
הסרט המוכר ביותר שיצר באותה תקופה הוא "שיר ללא מילים", ששלח ב-1958 לפסטיבל הסרטים הנסיוניים בבריסל וזכה במקום השלישי.
בשנת 1960 החל עם רעייתו הראשונה לעבוד על "בעל החלומות", סרט הנפשה באורך מלא, המבוסס כולו על סיפור יוסף ואחיו. הסרט הוקרן לראשונה בפברואר 1962, הוצג באותה שנה בפסטיבל קאן והוזמן לאחר שנה לפסטיבל סרטים תנ"כיים בווינה, שם הוקרן שלוש פעמים עם תרגום סימולטני.
ב-1964 ביים והפיק את הסרט רק בלירה.
ב-1968 היגר לאוסטרליה יחד עם רעייתו השנייה, סנדרה, ושם הם השתקעו בסידני והקימו את "סטודיו הסרטים של יורם גרוס" וזכו להצלחה גדולה ולפרסים רבים על הפקותיהם. ב-1999 נקנה סטודיו ההפקות שלו על ידי EM.TV. באפריל 2011 הופצה האוטוביוגרפיה של גרוס.
גרוס הפיק 16 סרטי אנימציה עלילתיים מלאים כשמתוכם שמונה מהווים המשך לסרטו הראשון, "דוט והקנגורו".
סדרות ההנפשה הקומיות שהפיק בחברה שלו לאחר שהיגר לאוסטרליה היו בלינקי ביל, משטרת האגדות, ופליפר ולופקה, שלוש הסדרות נוצרו על ידי היוצרים האוסטרלים רון אייזק וליאורה קמנצקי.
גרוס היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה אלינה. הותיר אישה ושני ילדים מרעייתו השנייה.
בנו, גיא, הוא מלחין פסקולים.
מדי שנה, במסגרת "אסיף" בפסטיבל אנימיקס מעניקה משפחתו פרס גרוס למצוינות באנימציה ליוצר אנימציה ישראלי אשר הביא אל האנימציה מצוינות יוצאת דופן והוכיח עשייה לאורך זמן.
לרגל יום הולדתו ה-95, הקדישה גוגל לזכרו דודל (ציור) בעמוד החיפוש הראשי שלה.
ג'וזפין האל
ג'וזפין האל (באנגלית: Josephine Hull; 3 בינואר 1877 - 12 במרץ 1957) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1950 על הופעתה בסרט "הארווי".
האל נולדה בכפר ניוטנוויל שבמסצ'וסטס בשם מרי ג'וזפין שרווד. בתם של מרי אליזבת טוויקבארי וויליאם שרווד. היא למדה מוזיקה בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד ואומנויות ב"מכללת רדקליף".
החלה להופיע על במות בצעירותה כנערת מקהלה ופרשה לאחר מספר שנים לאחר מותו של בעלה השחקן שלי האל. היא חזרה לבמות הבידור בשנת 1923 הפעם תחת השם "ג'וזפין האל".
האל בנתה לעצמה שם במשך למעלה מ-30 שנות עשייה בבמות בניו יורק ובברודוויי.
ב-1944 שיחקה האל בקומדיית הפשע הקלאסית של פרנק קאפרה "רעל ותחרה" בתור הדודה אבי ברוסטר. כמו כן היא שיחקה במחזה המפורסם "הארווי" בתפקיד וטה לואיז סימונס. בשנת 1950 הופק עיבוד הוליוודי למחזה בבימויו של הנרי קוסטר. האל שהופיעה בסרט לצידו של ג'יימס סטיוארט חזרה על התפקיד שלה, היא זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
לאחר זכייתה באוסקר מיעטה להופיע ופרשה ממשחק בשנת 1955. היא נפטרה ב-12 במרץ 1957 בביתה שברובע הברונקס, ניו יורק מדימום תוך-גולגולתי בגיל 80.
C-130J סופר הרקולס
ולטה סיקליסטה אה קטלוניה
פלאפי בירד
בור (סרביה)
בור (בסרבית קירילית: Бор) היא עיר ורשות מקומית במזרח סרביה, בירת מחוז בור. העיר מתפקדת כמרכז כרייה, עם אחד ממכרות הנחושת הגדולים באירופה. אוכלוסיית העיר מונה כ-34 אלף תושבים, מתוך כ-48 אלף ברשות המקומית כולה.
שם העיר.
משמעות השם "בור" (Бор) בסרבית היא "אורן".
היסטוריה.