מקמהון מצא עצמו מתמודד מול מפלגת הלייבור שהחלה אז תהליך של התאוששות תחת הנהגתו של גוף ויטלם. בבחירות של 1969 חסרו למפלגת הלייבור ארבעה מושבים בלבד בפרלמנט כדי לנצח בבחירות ומאז היא הציגה את עצמה כחלופה רצינית לממשלה. בשנה וחצי הבאות, לא היה מקמהון מסוגל להביס את ויטלם. בדיונים בפרלמנט הוא זכה להשפלות מויטלם, שהיה נואם שנון ומוכשר. לעיתים קרובות הוא מצא עצמו בעמדת הגנה כשויטלם תוקף את מעורבותה של אוסטרליה במלחמת וייטנאם ודורש את הנהגתה של מדיניות רדיקלית חדשה כמו ביטוח בריאות ממלכתי. באחד המקרים, מקמהון תקף את ויטלם על דרישתו שאוסטרליה תכיר ברפובליקה העממית של סין, וכאשר נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון הכריז על ביקורו בסין, חזר בו מקמהון. האינפלציה הגואה, פגעה במוניטין שלו. כדי להחמיר את המצב, החל בחוגי המפלגה הליברלית להשתרר אי-שקט, שאירע בעיתוי גרוע מבחינתו של מקמהון, שכן הבחירות של 1972 התקרבו אז. הופעותיו בטלוויזיה אז לא החמיאו לו במיוחד.
ביוני 1971 ביטל מקמהון את תוכנית האנרגיה הגרעינית של גורטון, שכללה את הקמתו של כור גרעיני שהיה מסוגל להפיק פלוטוניום. הוא ראה בתוכנית זו כלא עולה בקנה אחד עם מטרותיה של האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני שנחתמה על ידי גורטון ב-1970 ומאוחר יותר, ב-1973 אושררה על ידי ויטלם.
בתחילתה של שנת 1972 הובילה הלייבור באופן ברור בסקרים ושביעות הרצון ממקמהון התנדנדה סביב ה-28%. העיתונות פנתה נגדו בצורה כה תקיפה, עד שחוקר מדע המדינה הבריטי, דייוויד בטלר, ציין לאחר ביקורו באוסטרליה שלא זכור לו שום ראש ממשלה בשום במדינה ש"נקטל באופן מקיף" על ידי התקשורת כמו מקמהון. באותה עת, היה מקובל לומר שמקמהון "לא נראה ולא נשמע כראש ממשלה". הוא המתין זמן ארוך ככל שיכול, אך בסופו של דבר הכריז על עריכתן של בחירות ב-2 בדצמבר.
במהלך מערכת הבחירות, נטשו את מקמהון כמה משרי ממשלתו, תקדים שלא היה כדוגמתו בשיטת וסטמינסטר. הקואליציה הובסה בבחירות בהפרש של שמונה מושבים. מאוחר בליל הבחירות, כשהתוצאות היו ברורות מעל כל ספק, הודה מקמהון בתבוסה וסיים את הרצף הארוך ביותר בהיסטוריה של הפוליטיקה האוסטרלית שבו החזיקה מפלגה ברסן השלטון.
מקמהון כיהן ברציפות כשר בממשלה במשך 21 שנים ושישה חודשים, שיא שמעולם לא נשבר. רק ג'ון פירס וג'ון מקיאון כיהנו יותר זמן ממנו, אך תקופת כהונתם לא הייתה רצופה.
פרישתו ומותו.
מקמהון שירת כשר בממשלת הצללים של בילי סנדן עד לבחירות של 1974. בבחירות של 1975, 1977 ו-1980 הוא שמר על מושבו בפרלמנט. יחד עם קלייד קמרון, הוא היה ב-1977 לזקן חברי בית הנבחרים והחל מ-1980, עם פרישתו של קמרון, הוא נשא בתואר זה לבדו. עם פרישתו של הסנאטור ג'סטין או'בריאן ב-1981, הוא נהיה זקן שני בתי הפרלמנט. הוא התפטר מהפרלמנט ב-1982.
ויליאם מקמהון מת בסידני מסרטן ב-31 במרץ 1988 כשהוא בן 80. רעייתו סוניה מתה 22 שנים אחריו, בגיל 77 באפריל 2010.
תוארי כבוד והנצחה.
מקמהון מונה להיות חבר במועצה המלכותית ב-1966. ב-1972 הוא מונה להיות חבר במסדר עמיתי הכבוד וב-1977 הוענק לו תואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש על שמו נקרא מחוז בחירה בניו סאות' ויילס.
גביע דייוויס 1976
גביע דייוויס 1976 הייתה התחרות ה-65 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו 56 נבחרות. הנבחרות חולקו ל-3 בתים: "בית אמריקה", "בית אירופה", ו"בית המזרח". הקבוצה המנצחת במשחקים בין ראשי הבתים הייתה מקבלת את הגביע. שיטת משחקים זו פעלה עד לשנת 1980.
המשחק על התואר התקיים בין איטליה לבין צ'ילה. המשחק הסתיים בניצחון של נבחרת איטליה עם התוצאה 1:4.
משחקי פלייאוף.
בית אמריקה.
הבית כלל 12 קבוצות כולל דרום אפריקה. לאחר המשחקים המוקדמים, החלו משחקי רבע הגמר. משתתפי גמר הבית בשנה הקודמת קיבלה זכות לעבור ישירות לרבע הגמר.
בית אירופה.
הבית כלל 32 קבוצות כולל איראן, מצרים, ניגריה, אלג'יריה, קניה, רודזיה וישראל. לאור מספר גדול של הקבוצות הבית פוצל ל-2 ומנצחות תת-הבתים קיבלו זכות לעלות למשחקים בין מנצחי הבתים. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר. משתתפי גמר תת-הבית בשנה הקודמת לא השתתפות במשחקים המוקדמים.
בית המזרח.
בית המזרח כלל 12 קבוצות כולל אוסטרליה וניו זילנד. לאחר המשחקים המוקדמים החלו משחקים על ראשות הבית. משתתפי גמר הבית בשנה הקודמת קיבלה זכות לעבור ישירות לרבע הגמר.
משחקים בין מנצחי הבתים.
משחקי חצי הגמר נערכו במהלך ספטמבר 1976 ומשחק הגמר בדצמבר.
נבחרת ברית המועצות סירבה להשתתף במשחק חצי הגמר נגד צ'ילה בגלל התנגדותה למשטר הצבאי של אוגוסטו פינושה ששלט בצ'ילה באותו זמן.
ישראל בגביע דייוויס.
בשנת 1976 נבחרת ישראל שובצה בתת-הבית אירופה ב' ובשלב ראשון זכתה בניצחון טכני על טורקיה. בשלב הבא היא נפגשה עם נבחרת מונקו.
לווייתן דלוע ראש
פרשת קריקטורות מוחמד
עופר בן-צבי
ישראל ינון
ישראל ינון (11 בינואר 1956 - 29 בינואר 2015) היה מנצח ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה.
ישראל ינון נולד בכפר סבא וגדל במושב חניאל בשרון. בילדותו ניגן באקורדיון, הוא למד ניצוח, תאוריית המוזיקה והלחנה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בשנים 1981–1984 והמשיך באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים בשנים 1985–1988, אצל מנדי רודן ונעם שריף. ינון התמחה בעיקר בניצוח על יצירות של מלחינים שנספו בשואה. במאי 1991 ניצח בשידור חי בינלאומי על קונצרט הפתיחה של Deutschlandsender Kultur, ערוץ תרבות ששידר בשנים 1990–1993 מגרמניה המזרחית לשעבר בעיצומו של תהליך הדמוקרטיזציה ושל איחוד גרמניה.
לצד הרפרטואר הקלאסי התמחה ישראל ינון בניצוח על יצירות של מלחינים שנספו בשואה או שנאסרו בגרמניה הנאצית כנציגים של "אמנות מנוונת", כמו
האנס קראסה, פאבל האס או ארווין שולהוף. כמו כן התעניין ינון בגילוי יצירות נשכחות ופחות ידועות, למשל מאת המלחינים האקספרסיוניסטים הגרמנים היינץ טיסן או אדוארד ארדמן. סייע רבות גם בקידום יצירותיהם של מלחינים בני זמננו, לרבות מלחינים ישראלים כמו
יוסף טל, עודד זהבי, נעם שריף ומשה רסיוק. על ההקלטות של מוזיקה ישראלית זכה בפרסי דיסק השנה בגרמניה בשנים 2005 ו-2006. בשנת 1995 ניצח על בכורת האופרה "משחק המלכים" ('Die Schachnovelle) מאת המלחינה הרומניה ויולטה דינסקו בפסטיבל שווצינגן. בשנת 1992 ניצח על התזמורת הפילהרמונית של ברנו בסיור קונצרטים ברחבי גרמניה והקליט איתה ביצועי בכורה של יצירות מאת ויקטור אולמן, תקליטור שזיכה אותו בפרס ביקורת התקליטים הגרמנית. מאז עשה הקלטות רבות בשביל חברות התקליטים דקה, דויטשה גרמופון, קוך, CPO ואחרות.
ישראל ינון ניצח כאורח על תזמורות חשובות בישראל ובעולם כמו התזמורת הסימפונית ירושלים, סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, תזמורת רשות השידור הבריטית, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הסימפונית של אנטוורפן, תזמורת רדיו צפון גרמניה, התזמורת הסימפונית של וינה והתזמורת הסימפונית הגרמנית של ברלין. ביצועיו של ינון זכו להערכה בגלל נאמנותם, רגישותם ודיוקם האמנותי. בו זמנית התאפיין סגנונו ברוח חיה ובמזג לוהט.
ישראל ינון התמוטט על הבמה ונפטר בשעת קונצרט במרכז התרבות והקונגרסים של לוצרן, ב-29 בינואר 2015, תוך כדי ניצוח על "סימפוניית האלפים" מאת ריכרד שטראוס עם "התזמורת הפילהרמונית הצעירה של מרכז שווייץ".
בתו, שירי רן ינון, היא ויולנית ופועלת בברלין.
דוד ויסמן (שחיין)
סימן (אלבום)
סימן הוא שמו של אלבום הבכורה של הזמר אליעד נחום, שיצא לאור ב-30 בינואר 2015.
הפקה.
האלבום, בהפקתו ועיבודו של נועם עקרבי יחד עם אליעד נחום, כולל עשרה שירים. רובם נכתבו והולחנו על ידי נחום, וחלקם בשיתוף עם רון נשר, איזי, ראובן ארגאי, חן טוחנר ורועי מכלוף.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "סימן", יצא לאור ב-6 בפברואר 2014 יחד עם קליפ, שבו כיכבו עדן סבן, אנסטסיה בוצ'רנקו וטניה מאירזון.
ב-30 בינואר 2015, יחד עם יציאת האלבום המלא הופק גם השיר "מתוק כשמרלי" שצבר 27 מיליון צפיות ביוטיוב נכון למאי 2018, ושהה חמש פעמים ברציפות במקום הראשון במצעדים השבועיים של גלגלצ, והגיע למקומות הראשונים מעל כחודש במצעד של רשת ג'. בנוסף, השיר גם זכה לקאברים רבים, ביניהם על הנושאים צבא, ספורט, סטנדאפיסטים ועוד.
ב-30 ביוני אותה השנה, יצא קליפ קאבר בשיתוף אליעד עם להקת סופרגרופ 2015. ב-10 בספטמבר זכה בפרס "שיר השנה" של גלגלצ.
ב-יולי 2015 זכה אליעד במגן הוקרה על סך כ-150,000 הורדות שם האלבום בסלולר.
שכב על הגדר
שכב על הגדר הוא ביטוי עברי שמשמעותו היא "הסתכן ונפגע למען הצלחת הכלל או אדם אחר"..
היסטוריה.
מקור הביטוי הוא בפעולתם של שלושה לוחמים במלחמת ששת הימים. בשלושת המקרים נשכבו החיילים על גדר בעת קרב וחבריהם ללחימה עברו על גבם. למעשה, מדובר בתרגולת צה"לית שהייתה קיימת עוד לפני מלחמת ששת הימים, שעל פיה, בעת פריצה ליעד מבוצר, פורץ הכוח התוקף את הגדרות המקיפות את היעד באמצעות בונגלור. במידה ואין בונגלור, או שהבונגלור לא מתפוצץ, על אחד מחיילי כוח הפריצה להישכב על הגדר ושאר החיילים אמורים לעבור על גבו ולדלג אל תוך המתחם.
המקרה הראשון אירע ב-6 ביוני 1967, במסגרת קרב אום-כתף. עזרא וישניא, חייל בחטיבת הנח"ל, נמנה עם חוליית הפריצה של מחלקתו. בשעת הפריצה נפצע בשתי רגליו מ-6 כדורים במספר צרורות. על אף פצעיו, גרר את עצמו על גדר התיל, שכב על הגדר וצעק לעבר חבריו: "דירכו עלי ועברו". אנשי הפלוגה עברו עליו לתוך המתחם ורק לאחר מכן נחבש ופונה. לאחר המלחמה קיבל וישניא צל"ש על פועלו, אשר הומר מאוחר יותר בעיטור העוז.