קלאוס קונראד (; 19 ביוני 1905, ליברץ – 5 במאי 1961, גטינגן) היה נוירולוג ופסיכיאטר גרמני בעל תרומות חשובות לנוירופסיכולוגיה ופסיכופתולוגיה. הוא הצטרף למפלגה הנאצית (NSDAP) בשנת 1940. הוא היה ידוע בעיקר כפרופסור לפסיכיאטריה ונוירולוגיה, ומנהל בית החולים הפסיכיאטרי האוניברסיטאי בגטינגן משנת 1958 ועד מותו.
ביוגרפיה.
קלאוס קונראד נולד בליברץ כבנו של הכלכלן אוטו קונראד. כשהיה בן ארבע עברה משפחתו לווינה. לאחר שלמד בבית הספר לדקדוק ההומניסטי, החליט ללמוד רפואה ועבר את הבחינות בשנת 1929. הוא החל את דרכו בקליניקה בווינה בהנהלת אוטו פוטזל והמשיך במרפאה הפסיכיאטרית במגדבורג. לאחר לימודיו בפריז, הוא הגיע למכון המחקר הגרמני לפסיכיאטריה במינכן בשנת 1933, שם ערך מחקר על האופי התורשתי של אפילפסיה. ניתן להשתמש בתוצאות עבודתו כדי להצדיק עיקורי חובה במסגרת "החוק למניעת מחלות תורשתיות". קונראד הצטרף לאיגוד המרצים הנאצי והיה שם סגן סוהרים. בשנת 1939 פרסם מאמר על הספקטרום הגנטי של אפילפסיה. באותה שנה ארנסט קרצ'מר הביא אותו למרפאה הפסיכיאטרית של אוניברסיטת מרבורג כרופא בכיר, וקונראד הפך לחבר באגודה הרפואית הלאומית-סוציאליסטית.
בשנת 1948 מונה קלאוס קונראד למנהל המחלקה לפסיכיאטריה ונוירולוגיה באוניברסיטת סער; בשנת 1958 הוא קיבל את מקומו של גוטפריד אוולד כמנהל המרפאה הפסיכיאטרית באוניברסיטה בגטינגן.
בשנת 1961 אמור היה קונראד להיות מנהל מכון מקס פלאנק לפסיכיאטריה במינכן, אך הוא נפטר לפני כניסתו לתפקיד.
חיים אישיים.
הוא נישא למרתה קונראד ונולדו להם ארבעה ילדים (ג'יזלה, בסטיאן, מוניקה ואורסולה).
קלאוס קונרד
ברנרד לאון
ברנרד לַאוּן (באנגלית: Bernard Lown; שמו בלידה : Boruchas Lacas, 7 ביוני 1921 – 16 בפברואר 2021) היה רופא קרדיולוג יהודי-אמריקאי ממוצא ליטאי, שפיתח את הדפיברילטור המודרני והדפיברילטורי קרדיוורטר להשתלה (ICD – Implantable Cardioverter Defibrillators). הנהיג את הטיפול בלידוקאין בהפרעות קצב הלב. הוא תיאר לראשונה את התסמונת לאון-גנונג-ליויין והיה אחראי לסיווג ע"ש לאון של ההפעימות המוקדמות החדריות שהיה מקובל למשך תקופה ארוכה.
יחד עם הקרדיולוג יבגני צ'אזוב מברית המועצות היה מייסד האגודה הבינלאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית, שזכתה בפרס נובל לשלום לשנת 1985.
ברנרד לאון היה פרופסור לקרדיולוגיה בבית הספר ע"ש ט.ה.צ'אן לבריאות ציבורית של אוניברסיטת הווארד ורופא בכיר בית החולים בריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל בבוסטון. הקים את המרכז לאון להפרעות לב ולכלי דם של בית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ואת הקרן המחקר על שם לאון ללב ולכלי דם. כמו כן הקים את מכון לאון ששאף לתרום לרפורמה במערכת הבריאות בארצות הברית ולרפורמה חברתית.
ראשית דרכו.
לאון נולד בעיר אוטנה שבליטא, ב-7 ביוני 1921 למשפחה יהודית כבנם של ניסן לאץ (ניסונס לאצאס) ובלה לבית גרוסבארד. המשפחה היגרה למדינת מיין בארצות הברית כאשר לאון היה בן 14. לאחר סיום התיכון החל לאון ללמוד זואולוגיה באוניברסיטה של מיין באורונו וקיבל בשנת 1942 תואר בוגר עם עבודת מחקר על "האללים המרובים בקביעת המין אצל צרעות טפילות הרבוברקון". מיד לאחר מכן המשיך ללימודי רפואה וקיבל תואר M.D מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בשנת 1945. הוא המשיך להתמחות בבתי חולים יוקרתיים והמנטור שלו היה הקרדיולוג המפורסם סמואל אלברט לוין.
חייו האישיים.
ברנד לאון נשא לאישה את דודניתו לואיס בשנת 1946. הם נשארו נשואים עד למותה בשנת 2019. יחדיו הם הביאו 3 ילדים: אן, פרדריק ונעמי.
לאון נפטר בביתו במסצ'וסטס ב-16 בפברואר 2021 כתוצאה מדלקת ריאות ואי-ספיקת לב בגיל 99.
פיתוח הדפיברילטור.
לאון סייע בהגברת המודעות למוות כתוצאה מדום לב כסיבת המוות המובילה במדינות המפותחות. ממחקר ותצפיות על מטופליו הוא הגיע למסקנה שדום הלב הפתאומי יכול להיות הפיך וישנה דרך להציל את האדם שלוקה בו.
עד אז ניסו הרופאים לבצע החייאה בעזרת שוק חשמלי של זרם AC בזמן ניתוחי לב פתוחים ולאחר מכן השיטה שימשה גם בניסיונות החייאה של דום לב. אולם השיטה הייתה לא בטוחה ולא יעילה דיה וגם גורמת לנזק ללב ועלולה להיות מזיקה מכפי שהיא מועילה.
על מנת למצוא שיטה מוצלחת יותר להחייאה. לאון נעזר במהנדס חשמל בשם ברוך ברקוביץ (Baruch Berkowitz). לאחר שנה של ניסיונות רבים לאון ושותפיו הוכיחו בשנת 1961 ששימוש בזרם DC ממוקד בעת דום לב החזירה את קצב הלב לקדמותו מבלי לגרום נזק וכוויות לאיברים פנימים. כך נסללה הדרך לגישות חדשות להחייאה לאחר דום לב ואפשרויות חדשות בתחום ניתוחי הלב.
פעילות ציבורית.
בתחילת 1961 קיבץ לאון רופאים מפורסמים מבתי הספר של בוסטון כדי לגביר את המודעות לאיום שמהווה נשק גרעיני כתוצאה מהמתיחות בין ארצות הברית לברית המועצות. הארגון שהם הקימו נקרא רופאים עבור אחריות חברתית . הפעילות שלהם עוררה רופאים ממדינות אחרות להתנגד לנשק הגרעיני. ב-1980 היה ממקימי האגודה הבינלאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית, בשיתוף עם הקרדיולוג הסובביטי ייבגני צ'אזוב. האגודה איגדה רופאים מ-41 מדינות, ועסקה בהסברה כנגד סכנות המלחמה הגרעינית ובחקר ההשלכות הרפואיות ארוכות הטווח של הנשק הגרעיני. ב-1985 קיבל בשם האגודה את פרס נובל לשלום.
שחר יהלום
שחר יהלום (נולדה ב-12 במאי 1980) היא אמנית ישראלית.
ביוגרפיה.
שחר יהלום נולדה בשנת 1980 בקיבוץ עין דור. בוגרת תואר ראשון מהמדרשה לאמנות (2006) ותואר שני באמנות מאוניברסיטת קולומביה, ניו יורק (2014). זוכת פרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות והספורט (2012). חיה ויוצרת בתל אביב.
עבודותיה.
עבודותיה של יהלום עוסקות בעקרונות יסוד של אמנות: דימוי, חומר, צורה, צבע, גודל וביטויים במדיות שונות כמו, פיסול, רישום, הדפס, צילום, וידאו וסאונד. יהלום משתמשת בחומרים הנגישים ביותר, ולעיתים קרובות פשוטים ביותר. כתוצאה מכך, אובייקטים מהסטודיו מתקיימים לרוב יחד עם אלמנטים מחיי היומיום האישיים של האדם. עם זאת, הם תמיד עוברים הסתגלות קלה. התוצאות משוכללות, מפורטות ולעיתים מרהיבות בכוונה תחילה - באופן שיכול לקשר בין הרומנטיקה המאוחרת עד כמה שהיא עשויה להיות "ארטה פוברה". אובייקטים אלה לוקחים את תודעת הצופה למקומות רחוקים מלאים בחוויות דמויות חלומות, פנטסטיות ורומנטיות.
יהלום מחדדת את תכונות עבודותיה על ידי תפירת פיסול ורישום, בהתקרבות לטווח הצבעים המונוכרומטי של שחורים ולבנים ובאמצעות תמונות גותיות, נוף ומים. ניתן לראות בסביבות הפיסוליות שהיא יוצרת כחוויה של הפיכה: אובייקטים ותהליכים הנחקרים ומוצגים כמצב דינמי, משתנה, ולא סטטי וחד משמעי. זה נכון גם אם חושבים על הכלכלה האסתטית של היצירה, וגם על הקמתה. בשנת 2008 הציגה תערוכת יחיד בגלריה נגא בשם: "מינוס 80 מעלות" עליה כתבה מרים גמבורד "שם התערוכה נגזרת מהטמפרטורה שבה נשמרת גופה בהמתנה לחיים הבאים, כמו גם איברים ועוברים המיועדים להשתלה. חלל התצוגה מתוכנן ספק כמעבדה ניסיונית, ספק כמסתור של אלכימאי, אדריכל, הוגה דעות הטרוד בבניית מציאות חדשה על ידי כישוף וחישוב: אפשר לתרגם כל פסל למשוואה מתמטית".
בשנת 2010, הציגה יהלום את "ארץ הפטל" (לצד יאן טיכי ודור גז), במוזיאון תל אביב לאמנות במסגרת המועמדים לפרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר, את התערוכה אצרה אלן גינתון, הדימוי שעומד במרכז התערוכה מתאר את הקתדרלה בסיאטל שכיפתה קרסה ב-1916 בעקבות סופת שלגים במקום. בעבודתה מתנסה יהלום בחומרים, בהם גם חומצות, נחושת, בדיל, אלומיניום, גבס, פלדה, נירוסטה, קרסים ועצמות של דגים, והביקורת עלי המציינת כי "על הצופה להתמודד עם חלל לבן, מסמא כמעט. ריח עז של זפת העומד באוויר מנוגד לתחושה הסטרילית הראשונית. ככל שמבלים יותר זמן בחלל, ההלם החזותי שוכך ופרטי פרטים מתגלים בעבודתה של יהלום. ביניהם, פיסה מכיפת קתדרלה שבורה, שרידי קירות, שלדים וקונסטרוקציות ארכיטקטוניות שקשה לעמוד על צורתן המקורית שלפני הקריסה".
בשנת 2012 הציגה יהלום בגלריית נגא את תערוכתה "ED". במרכז התערוכה ניצב עץ דולב צפון-אמריקאי בתוך חממה המחקה את תנאי האקלים הנחוצים לו. העץ שתול בדלי שחור, ומכונת אדים, שבנויה בצורת אייקון של בית אוניברסלי עם גג משופע, נושפת עליו. צינורות אוורור נמתחים לאורך תקרת הגלריה. על קירות הגלריה תלויים רישומי עיפרון קטנים: באחד נערה אוחזת חתול בזנבו, באחר היא לכודה בסבך צמחי, בשלישי חתול מתבונן בהשתקפות של ירח ועוד. רישום נוסף נוצר ביציקת גבס על פיסת עץ מפוחם, ואחר, גדול ממדים, נוצר באמצעות מכונת קעקועים שחרטה את הדימוי על גבי משטח סיליקון. במרכז החלל ניצבת קוביית קלקר, אשר מפוררת חלקית. בתערוכה גם סרט וידאו קצר שצולם מחלון חדר מתים.
בתערוכת היחיד שלה מ־2015 “חיות” שהוצגה אף היא בגלריה נגא, הציגה שחר יהלום זווית אחרת לגמרי לתפיסה הפיסולית שלה: תהליך של ויתור על הפשטה לטובת כיוון פיגורטיבי.
בשנת 2018 הוצגה בגלריה נגא התערוכה "Nut Case – מקרה אגוז", שהוא תרגום מילולי של הביטוי האנגלי: "nut case", אדם משוגע או חריג בהתנהגותו. בתערוכה זו, רוב הפסלים הציגו ראש או פנים, כשכל פסל עומד על "פדיסטל" שהוא אובייקט פיסולי בזכות עצמו.