הקופים בני משפחה זו הם בגודל בינוני עד גדול, ומשקלם נע בין חצי קילוגרם אצל גנון גמד אנגולי ("Miopithecus talapoin") עד ל-50 קילוגרם אצל המנדריל ("Mandrillus sphinx") וקרובו הדריל ("Mandrillus leucophaeus"). בכך הם הגדולים בפרימטים שאינם הומינואידים.
מיון המשפחה.
במשפחה יש שתי תת-משפחות לפי המיון המקובל:
בעבר שייכו למשפחה את תת-המשפחה הנכחדת Victoriapithecinae הידועה מהמיוקן, אך כיום רואים בה משפחה עצמאית.
גלריה:
הומינואידים
הומינואידים (שם מדעי: Hominoidea) היא על-משפחה בתת-סדרת קופים צרי-אף מסדרת הפרימטים. הם חיים רק באזורים הטרופיים של אפריקה ושל דרום-מזרח אסיה, למעט האדם שהרחיב את תפוצתו.
בקבוצה מיני פרימטים המתאפיינים בין היתר בהיעדר זנב, במפרק כף יד הפוך ביחס ליתר הפרימטים, דבר המתבטא במנח כף יד שונה בעת הליכה על ארבע ובמוחם הגדול.
המונח הפופולרי קופי אדם (באנגלית: "Apes") נמצא בשימוש לא-מדעי אך תכוף – אולם אינו-מקביל לטקסון המדעי "הומינואידים", זאת מכיוון שבמונח "קופי אדם" אין-מכלילים את האדם.
כיום מחלקים את ההומינואידים לשתי משפחות:
קופים רחבי-אף
קופים רחבי אף (שם מדעי: Platyrrhini) היא קבוצה בסדרת הפרימטים שבמחלקת היונקים המכונים קופים ושייכים לתת-סדרה בעלי אף יבש.
קבוצה זו כוללת את כל קופי העולם החדש. כולם בעלי זנב ואצל חלקם הוא משמש מעין "זרוע" נוספת בשל כושר לפיתתו. היא קרויה "רחבי אף" כי הנחיריים מרוחקים זה מזה ונפתחים לצדדים.
החוקרים מניחים שהגעתם לאמריקה הדרומית והיפרדותם מקופי העולם הישן הייתה אירוע אחד, שהתרחש לאחר ניתוקה של אמריקה הדרומית מאפריקה באאוקן לפני כ-45 מיליון שנה. מכיוון שבתקופה זו אמריקה הדרומית הייתה מנותקת הן מאפריקה והן מאמריקה הצפונית, נראה שראשוני סדרה זו הגיעו ליבשת על גבי רפסודות טבעיות. כיום הם מצויים רק באמריקה הדרומית ובמרכזה, אך מאובנים שלהם נמצאו גם באיים האנטיליים.
גיבוניים
גיבונים (שם מדעי: Hylobatidae) היא משפחה בתת-סדרת קופים צרי אף ובקבוצת ההומינואידים שכוללת גם את ההומינידים. בתוך משפחת הגיבונים יש ארבעה סוגים: סיאמנג, גיבון לבן גבות, גיבון גיבון, וגיבון מצויץ
מיון.
על אף ששיוך ההילובטידים בתוך הפרימטים ידוע ואין עליו השגות, לא זה המצב לגבי החלוקה הפנימית בתוך המשפחה. מחקרים ראשונים, שלא הכירו את כל מיני הגיבונים, חילקו את המשפחה לשני סוגים בלבד - הסיאמנג גדול הגוף כסוג אחד, ושאר הגיבונים, שנודעו אז כקבוצת "לאר", כסוג שני. חלוקה דיכוטומית זו ניתן להסביר בשל המידע המועט שהיה ידוע על שאר המינים עד לשנות ה-80 של המאה ה-20, כמו כן בשל ההבדלים הברורים לעין שבין שני הסוגים: לסיאמנג קול עבה יותר, גרונו החיצוני אלסטי ומתנפח, אצבעות כף רגלו 2–3 מחוברות יחד בקרום עורי.
כאשר התגלו מינים נוספים של גיבונים ואחרים נחקרו יותר לעומק, נגלה גם הצורך להוסיף עוד שני סוגים לפחות על הקיימים. בשנות ה-80 כבר נודעו 14 המינים במשפחה, ונעשתה חלוקה גנטית לארבעה סוגים על פי תבנית קריוגרם. רק בשנת 2001 התקבלו המחקרים בקהילת חוקרי הפרימטים. בסוגריים מצוין מספר הדיפלאודים של חברי אותו סוג.
אזורי מחיה.
הגיבונים הם הקטנים שבקרב קופי האדם. משקלם נע בין חמישה לעשרה קילוגרם. הם נפוצים ביערות הטרופיים של דרום-מזרח אסיה. מרוכזים באוכלוסיות קטנות בסין, לאוס, וייטנאם, תאילנד, בנגלדש, צפון מזרח הודו, בורמה, מלזיה ואינדונזיה ובמספר איים כבורנאו וסומאטרה. רוב הארצות מסווגות את המינים שבתחומם בסכנת הכחדה, והסכנה ברורה וממשית כל עוד נמשך בירוא היערות וצמצום שטחם לטובת התעשייה והחקלאות. גורמים שיש לאוכפם על מנת לשמר את הגיבונים הם איסור הציד, המסחר בחלקי גופות לתרופות שבטיות והמסחר בגורים כחיות שעשועים.
התנהגות.
לגיבונים מאפיינים של יתר ההומינואידים: גפיים קדמיות ארוכות, חזה רחב, העדר זנב, אך עם זאת שמרו על תכונות רבות של הפרימטים הפרימיטיביים יותר. בעיקר תזונתם החדגונית ואורח חייהם על העצים. חוקרים הרואים את הגיבונים כמשפחה בעלת המאפיינים הפרימיטיביים ביותר בקבוצה זו (שמם באנגלית Lesser Apes), רואים בהם כעת כמשפחה המגשרת בין הקופים בעלי הזנב ליתר קופי האדם.
הם יכולים ללכת זקוף כיתר חבריהם ההומינידים, אך לעומתם עיקר חייהם על העצים. זרועותיהם ארוכות מאוד ביחס לרגליהם, והם מרבים להלך על זוג רגליהם כאשר הזרועות מונפות לצדדים כדי לאזן את גופם בעת הליכתם. הגיבונים הקסימו את שוחרי הטבע והמדענים ביכולות האקרובטיות שלהם: יכולתם המופלאה לתמרן בין העצים הסבוכים, יופי תנועותיהם וזריזותם הפכה אותם גם למיצגים מועדפים בגני חיות.
הגיבונים חיים אורח חיים מונוגמי ושומרים על משפחה גרעינית - זוג ופעוט על פי רוב. צאצא יחיד נולד במרווחים של שלוש שנים לערך, הוא גדל עם הוריו עד להגיעו לבגרות מינית בגיל 8 שנים לערך, אז הוא מסוגל לחפש את בת זוג ולהקים טריטוריה משלו.
מונוגמיה אובחנה רק אצל 3% מכלל היונקים, על כן הנושא נמצא בדיון מתמיד בקשר לגיבונים. מחקר שמתנהל אצל מינים רבים, בוחן את הסברה שמונוגמיה אינה תוצר של הזדקקות הנקבה להגנתו של הזכר, אלא בעצם תוצר של גורמים סביבתיים רבים כגון כמות המזון בנחלה וגודלה. סברה נוספת שנבחנת נוגעת בעצם לקולות הגיבונים שנשמעים מרחוק. הנקבות עלולות להתפתות לקולות אשר מגיעים מנחלות קרבות, ועל כן במאמץ להגן על הטריטוריה שלו נוצר אצל הזכר אורח חיים מונוגמי שנכפה על הנקבה.
זוג מגן על הטריטוריה שלו בעזרת תנועותיהם הנמרצות ובעיקר בעזרת קולם. הגיבונים נשמעו והוקלטו בטבע כשהם מבצעים שירים: "שירי סולו" ו"דואטים" המזכירים את הגיוון והווקליות של העופות ולאו דווקא של יתר הפרימטים. מאפיין בולט זה לעיתים בעוכריהם של הגיבונים, מאחר שכך ניתן לאתרם וללוכדם. השירים נועדו, לדעת החוקרים, למספר מטרות עוקבות בחיי הגיבון המבסס את נחלתו: לשמור על הטריטוריה וגבולותיה, לחפש אחר בני המין השני ולשמר את קשרי הזוגיות בתא המשפחתי.
הציידים השבטיים במדינות אסיה, יצרו אגדות ציד בבואם ללכוד את הגיבונים. שלוש תכונות חברו יחדיו כדי לשלהב את הציידים בבואם ללכוד חיה "מסתורית" זו - קולותיה החדים והווירטואוזיים, זריזותה ותנועתה הקלילה וכן עמידתה הזקופה ששיוותה לה מראה מאיים באנושיותו.
צבעי הפרווה מגוונים ומשתנים ממין למין - חלקם קרמיים-חומים, חלקם אפורים-שחורים. צבע הפרווה של הפעוטים שונה לעיתים משל הבוגרים, כמו כן צבע פרוות הזכר שונה לעיתים מצבע פרוות הנקבה.
עיקר תזונתם היא פירות טרופיים. התניידותם המהירה מאפשרת להם ללקט מזון המפוזר בין העצים השונים ביער הטרופי.
אבולוציה.
הדעות חלוקות לגבי התפתחות הקבוצה מבחינה אבולוציונית: יש הרואים את הסיאמנג כסוג הראשון שהתפצל משאר הקבוצה לפני כ-8 מיליון שנים, אחרים טוענים שהדבר נכון לגבי גיבון מצויץ ואחרים רואים בגיבון לבן גבות הסוג העתיק ביותר. סברה אחרונה טוענת שלסיאמנג ולגיבון המצויץ אב קדמון משותף שאינו קשור לגיבונים האחרים.
קופי העולם הישן
הומינידים
קופי העולם החדש
פונגידים
קופיפים
קופיפים (שם מדעי: Tarsiiformes) תת-סדרה בסדרת הפרימטים הכוללת משפחה אחת, קופיפיים (Tarsiidae).
מאפיינים.
בעבר נחשבה תת-הסדרה לחלק מתת-סדרת טרום קופים, אך כיום נהוג למקמה כתת-סדרה עצמאית, השייכת לקבוצת פשוטי האף, אך אינה שייכת לקבוצת האנתרופואידים. מצד אחד, לבני תת-הסדרה מאפיינים של טרום קופים - פעילי לילה, גוף קטן, לסת תחתונה אינה מחוברת, אוזניים גדולות, רחם דו קרני וטופר גירוד. מאידך, יש להם גם מאפיינים של קבוצת פשוטי האף - אפיהם יבשים, חורי עיניהם סגורים ועשויים עצם, הסידור הכרומוזומלי שלהם דומה וכך גם סדר איבריהם הפנימיים. בנוסף לאלה, יש להם גם כמה מאפיינים ייחודיים: עיניים גדולות (כל אחת גדולה יותר מהמוח) חסרות יכולת תנועה.
הקופיפים הם הקדומים ביותר מבין פשוטי האף ששרדו - מאובן בן 50 מיליון שנה של המין הנכחד "Xanthorhysis tabrumi" נמצא בסין. ראיות מאובנות מראות שבני תת-הסדרה היו נפוצים כמעט בכל רחבי העולם. נראה שהם, כמו שאר חברי קבוצת פשוטי האף, התפתחו מיצורים החיים ביום, שכן הם חסרים את הקרום מחזיר-האור שניתן למצוא בעיניהם של הטרום קופים.
על אף שכיום בתת-הסדרה משפחה יחידה קופיפיים, בתקופת האאוקן והאוליגוקן התקיימה משפחה נוספת, אומומידיים, בתת-סדרה זו. גם במשפחת הקופיפיים התקיים בעבר סוג נוסף "Xanthorhysis".
קופיף
קופיף או טרסיוס (שם מדעי: "Tarsius") הוא סוג במשפחת הקופיפיים שבתת-סדרת הקופיפים. בעבר הייתה המשפחה מסווגת בתת-הסדרה טרום קופים, אולם היום מקובל לסווגה כתת-סדרה בפני עצמה, השייכת לקבוצת הקופים. לקופיפים עיניים ענקיות ביחס לגודלם ורגליים ארוכות. מקור שמם באורכן יוצא הדופן של עצמות השוק (tarsus) שלהם.
מאפיינים.
אורך גופם של הקופיפים כ-10–15 סנטימטרים, ואורך זנבם 13–26 סנטימטרים. משקלם בין 80 ל-160 גרם, והם חיים בטבע 8–13 שנים. אורך ההריון בנקבת הקופיף הוא 178 ימים (ארוך יחסית לקטנם). בדרך כלל נולד צאצא אחד, המגיע לבגרות בגיל שנה.
הקופיפים ניזונים בעיקר מחרקים, עליהם הם מזנקים ממרחק שיכול להגיע עד לפי עשרה מאורך גופם. הם צדים ואוכלים גם נחשים וציפורים. בעבר היו מיני הקופיף מצויים באסיה, אירופה וצפון אמריקה, אולם היום נותרו מהם שרידים רק בכמה איים בדרום-מזרח אסיה: הפיליפינים, בורנאו, סומטרה והאי סולאווסי. מספר הקופיפים החיים בטבע מוערך בכמה אלפים לכל היותר, והם נתונים בסכנת הכחדה.
מינים.