אורכו של הזבד 21-23 ס"מ ומשקלו 2-4 ק"ג, כשאורך הזנב 15-17 ס"מ. הוא בעל פרווה קצרה בצבע חום-חיוור או חום-צהבהב ויש לו פסים דקים לאורך הגב, וזנבו מפוספס בטבעות שחורות-לבנות. הרגליים שחורות והראש בעל חוטם מחודד ו"מסיכה" מסביב לעיניים. הוא בעל שיניים חדות, עיניים גדולות ואוזניים קטנות ומעוגלות עם כתם חום עליהם.
מיון.
תת-המינים הם:
אקולוגיה.
הזבד נפוץ מאוד באסיה והוא נפוץ במדינות דרום-מזרח אסיה וגם בהודו במדינות: דרום מרכז סין, הונג קונג, רוב הודו, לאוס, מינמאר, תאילנד, וייטנאם, קמבודיה וסרי לנקה ובעבר היה גם בנפאל, בהוטן, בנגלדש, מלזיה, ג'אווה והאי באלי וסינגפור.
זבד זה הוכנס לאי מדגסקר ופוגע בחיי הבר האנדמיים שם.
הם חיים במגוון יערות וגם באזורי הרים וסלעים שונים. הם מינים קרקעיים היוצאים בלילה וצדים חולדות, עכברים, עופות, נחשים, פירות, שורשים ואף נבלות.
הוא יצור מוגן ומצב השימור שלו הוא ללא חשש, אף שהוא ניצוד במדינת אסאם לצורך תרופות ועורות.
התקפי חרדה
המלוכה הדנית
המלוכה הדנית היא מוסד חוקתי ותפקיד היסטורי בממלכת דנמרק. הממלכה כוללת לא רק את דנמרק, אלא גם את האזורים האוטונומיים של גרינלנד ואיי פארו. המלוכה מיוצגת כיום על ידי מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, שעלתה לכס המלכות עם מותו של אביה, פרדריק התשיעי, ב-14 בינואר 1972. השמות המלכותיים הדנים מתחלפים לסירוגין באופן מסורתי בין "פרדריק" (Frederik) לבין "כריסטיאן" (Christian). מרגרטה השנייה לקחה למעשה את מקומו של כריסטיאן ולפיכך, יורש העצר של דנמרק הוא פרדריק, נסיך דנמרק.
המלוכה הדנית היא מונרכיה חוקתית, וככזו, תפקידו של המונרך מוגדר ומוגבל על ידי חוקת דנמרק, המתייחסת אליו בתואר "המלך" (Konge). המונרך ומשפחתו הקרובה ממלאים מגוון של תפקידים רשמיים, טקסיים, דיפלומטיים וייצוגיים. הסמכות הניהולית האולטימטיבית על הממשלה היא עדיין המלך ומתבצעת באמצעות סמכויותיו. בפועל, בסמכויות אלו נעשה שימוש אך ורק על פי חוקי הפרלמנט או המוסכמות המקובלות. תפקידי המונרך מוגבלים למעשה לחלוקת תארים ומינוי ראש ממשלת דנמרק.
ממלכת דנמרק המאוחדת הוקמה על ידי המלכים הוויקינגים גורם הזקן ובנו האראלד הראשון במאה העשירית, ובכך דנמרק היא המלוכה הוותיקה ביותר באירופה. במקור הייתה דנמרק מונרכיה נבחרת, ורק במאה ה-17 היא הפכה למונרכיה העוברת בירושה, בתקופת מלכותו של פרדריק השלישי. מעבר למונרכיה חוקתית בוצע ב-1849 עם כינונה של החוקה הראשונה. בית המלוכה הנוכחי הוא ענף של בית גליקסבורג, שמקורו משלזוויג-הולשטיין שבגרמניה. זהו אותו בית שממנו יצאו בית המלוכה של נורווגיה ומשפחת המלוכה היוונית לשעבר. עם עלייתה לכס המלוכה, הייתה מרגרטה השנייה למלכה האישה השנייה לאחר מרגרטה הראשונה, שמלכה על ארצות סקנדינביה בשנים 1375 – 1412, בתקופת איחוד קאלמאר.
היסטוריה.
הממלכה הקדומה.
המלוכה הדנית החלה להתקיים במאה ה-10 לספירה ובכך בית המלוכה הדני הוא הרביעי בוותיקותו והוותיק ביותר באירופה מבין כל אלה הקיימים היום. ממלכת דנמרק של ימינו נוסדה בימיו של גורם הזקן.
ב-965 אוחדו הדנים באופן רשמי והתנצרו בימיו של הראלד הראשון. סיפור זה מתועד על גבי האבנים הרוניות בילין. גודלה המדויק של ממלכתו של האראלד הראשון לא ידוע, אך מקובל לחשוב שהיא השתרעה בין קו הביצורים של דנווירגה (Danevirke, כיום בגרמניה), כולל העיר הדבי, לרוחבה של יוטלנד, האיים הדנים והחלק הדרומי של שוודיה המודרנית, סקונה ואולי אף הלנד (אזור השליטה ההיסטורי של דנמרק בדרום שוודיה). יותר מכך, האבנים ביילין מציינות שהאראלד אף כבש את נורווגיה. בנו של האראלד, סוון הראשון, ניהל מספר מלחמות כיבוש נגד אנגליה, שהושלמו בתקופת מלכותו של בנו, קנוט הגדול, באמצע המאה ה-11. תקופת מלכותו של קנוט ייצגה את השיא בעידן הוויקינגי בדנמרק. אימפריית הים הצפוני שלו כללה את דנמרק, נורווגיה, אנגליה והשפעה חזקה בחוף הצפון- מזרחי של גרמניה.
המלך האחרון שהיה צאצא של ולדמר הרביעי, כריסטופר מבוואריה (בדנמרק הוא נקרא כריסטופר השלישי), מת ב-1448. כיורשו נבחר הרוזן כריסטיאן מאולדנבורג, צאצא של דודתו של ולדמר הרביעי, שמלך תחת השם כריסטיאן הראשון.
מונרכיה אבסולוטית.
מלכתחילה הייתה דנמרק מונרכיה נבחרת, אך בפועל היה נבחר לתפקיד בנו הבכור של המלך הקודם. מאוחר יותר נחתם כתב זכויות שהגביל את סמכויות המלך הדני. המשטר האבסולוטי הונהג בדנמרק בראשית שנות השישים של המאה ה-17, בתקופת מלכותו של פרדריק השלישי, כאשר עברה דנמרק ממשטר של מונרכיה נבחרת למונרכיה העוברת בירושה. העדפת הבן הזכר הבכור הוגדרה בדנמרק בצו מלכותי מ-1665.
מונרכיה חוקתית.
ב-5 ביוני 1849 שונתה חוקת דנמרק כך שמשטרה היה למונרכיה חוקתית. אחרון מלכי דנמרק מבית אולדנבורג, פרדריק השביעי, מת ללא צאצאים. על פי חוק סדר הירושה, ירש הנסיך כריסטיאן מגליקסבורג ועלה לכס המלוכה ב-15 בנובמבר 1863 כמלך כריסטיאן התשיעי, הראשון מבית המלוכה הנוכחי של דנמרק, בית גליקסבורג, שהוא ענף של בית אולדנבורג. בסופו של דבר נודע כריסטיאן התשיעי בכינוי "חמה של אירופה", הודות לקשריו המשפחתיים עם רוב בתי המלוכה של אירופה: בתו, אלכסנדרה, נסיכת דנמרק, נישאה לאדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, בת אחרת שלו, דאגמאר, נישאה לאלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ובתו תירה, נסיכת דנמרק נישאה לארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר. בנו של כריסטיאן התשיעי, הנסיך וילהלם, הוכתר כגאורגיוס הראשון, מלך היוונים. בהמשך הוכתר נכדו כהוקון השביעי, מלך נורווגיה. עד היום מקושרת משפחת המלוכה הדנית לרוב שושלות בתי המלוכה השולטות באירופה.
על פי חוק סדר הירושה מה-27 במרץ 1953, הוכרה זכותן של נשים לרשת את הכתר ובכך התאפשרה עלייתה למלוכה של המלכה הנוכחית, מרגרטה השנייה.
תפקידים.
על פי חוקת דנמרק, המונרך הדני, כראש המדינה, הוא מקור הסמכות, במשותף עם הפולקטינג, הפרלמנט, כרשות המחוקקת. בסמכותו של המלך לסרב לתת הסכמה מלכותית לחוקים וכן לבחור ולהדיח מתפקידו את ראש ממשלת דנמרק, אף על פי שבתקופה המודרנית, סמכות זו לא יושמה מעולם. כראש המדינה, משתתף המלך בתהליך הרכבתה של ממשלה חדשה. הצעות חוק חייבות להחתם חתימת קיום על ידי שר אחד של הממשלה או יותר כדי להפוך לחוקים. כריסטיאן העשירי היה המונרך האחרון שיישם את סמכותו מרצונו, ב-28 במרץ 1920, וכך הצית את משבר חג הפסחא של 1920. כל הסמכויות המלכותיות, כמו הסמכות למנות שרים והיכולת להכריז מלחמה ולכרות בריתות שלום, מיושמות על ידי ראש הממשלה והקבינט, עם הסכמתו הפורמלית של המונרך. לאחר התייעצויות שהמונרך מקיים עם נציגי הסיעות בפרלמנט, מוטל על מנהיג המפלגה שזכתה לתמיכת רוב חברי הבית, להרכיב את הממשלה החדשה. מרגע שהורכבה הממשלה, ממנה אותה המונרך באופן רשמי.
כיום למונרך יש תפקיד טקסי במהותו המוגבל בסמכויותיו על ידי המוסכמות ועל ידי דעת הקהל. כדמות ציבורית פותחת המלכה תערוכות, משתתפת באירועים, חונכת מבנים ועוד. עם זאת מוקנים למלכה שלוש זכויות בלתי רשמיות: הזכות לקבל ייעוץ, הזכות לייעץ והזכות להזהיר. על בסיס זכויות אלו משתתפים ראש הממשלה וחברי הקבינט בישיבות הקבועות של מועצת המדינה (Statsrådet). ראש הממשלה ושר החוץ מדווחים באופן סדיר למלכה ומתדרכים אתה על ההתפתחויות הפוליטיות האחרונות. המלכה מארחת ביקורים ממלכתיים של ראשי מדינה זרים ומקיימת ביקורים ממלכתיים במדינות אחרות.
גרינלנד ואיי פארו.
גרינלנד ואיי פארו הם שני שטחי חסות שנהנים מאוטונומיה ועל פי החוקה הדנית, ראש המדינה שלהן הוא גם מלך דנמרק.
סדר הירושה.
מאז 2009 נהוג בדנמרק כלל העדפת הילד הבכור. חוק הירושה הדנית, שהונהג ב-27 במרץ 1953 הגביל את הכתר לצאצאי המלך כריסטיאן העשירי ולאשתו, אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין שנולדו במסגרת נישואים חוקיים.
חברי משפחת המלוכה מאבדים את מקומם בסדר הירושה אם הם נישאים ללא אישור המונרך שניתן בפני מועצת המדינה. כמו כן נשללת זכות הירושה מצאצאיהם של חברי משפחת המלוכה שנישאו ללא רשות המונרך או שנולדו מבלי שהוריהם נישאו כאמור. יותר מכך, כאשר המונרך מאשר נישואין, הוא זכאי להתנות תנאים כדי שצאצאי הזוג הנישא יהיו זכאים להיות בסדר הירושה. על פי חוקת 1953, הפרלמנט יכול לבחור יורש לכתר ולהגדיר סדר ירושה חדש בכל מקרה בו אין יורשים הזכאים לרשת את הכתר מבין צאצאיהם של כריסטיאן העשירי והמלכה אלכסנדרין.
המונרך הדני חייב להשתייך לכנסייה הלאומית של דנמרק או לכנסייה האוונגליסטית לותרנית של דנמרק. הכנסייה הלאומית היא הכנסייה הממוסדת של דנמרק, אם כי המונרך הדני לא עומד בראשה.
רקע.
החוק הראשון שהגדיר את סדר הירושה לכתר הדני חוקק בנובמבר 1665 ופורסם ב-1709. על פי חוק זה הוכרזה דנמרק כמונרכיה העוברת בירושה לצאצאיו החוקיים של המלך פרדריק השלישי וסדר הירושה יהיה "סאלי למחצה". על פי עקרון זה עובר הכתר בירושה לילדיו של המלך עם עדיפות לזכרים, לאחיו עם העדפה לבכור על פני הצעיר ולקרובים רחוקים עם העדפה לענף בכיר של בית המלוכה על פני ענף זוטר. נשים היו זכאיות לרשת את הכתר במקרה בו לא היה כל יורש בקו הזכרי. הדוכסויות שלזוויג, הולשטיין ולאונבורג, שבהם משל המונרך הדני כדוכס, דבקו בחוק הסאלי (כלומר שרק יורשים זכרים יכולים לרשת את כס הדוכס). דוכסות שלזוויג (שהייתה פייף דני) והולשטיין ולאונבורג (שהיו פייף גרמני), היו קשורות באיחוד פרסונלי עם הכתר הדני.