התפשטות הנצרות בבריאנצה מתוארכת למאה ה-3 לספירה, הרבה בזכות פועלו של אמברוזיוס. אוגוסטינוס מהיפו (כפי שהעיד על עצמו בחיבורי הווידויים שלו) התגורר ברוס קאסיאקום (כיום קאסאגו), בתקופה שלאחר המרתו ורגע לפני הטבלתו על ידי אמברוזיוס. בימי הביניים שלטו באזור הקתרים, ההומיליאטים והתנועה הדתית פטריה במספר עיירות בבריאנצה. הפרנציסקנים פרחו במקום ונשארו עד היום. רוב האזור דבֵק בטקס האמברוזיאני של הכנסייה הקתולית עם האפיפיור ברומא.
בריאנצה הייתה ביתם של דמויות מכובדות רבות בדת, בשירה, בפילוסופיה ובהיסטוריה של הרפואה, ביניהן:
איקונוקלאזם באימפריה הביזנטית
איקונוקלאזם באימפריה הביזנטית (ביוונית: Εικονομαχία, איקונומכיה) הוא הכינוי לשתי תקופות בהיסטוריה של האימפריה הביזנטית, בה השימוש באיקונות במסגרת הפולחן הדתי נתקל בהתנגדות הרשויות הדתית והמדינית. האיקונוקלאזם הראשון התחולל בשנים 730–787, והשני בשנים 815–843. הקיסר לאון השלישי היה הראשון לאסור את פולחן האיקונות, מדיניות שממשיכיו הוסיפו לקיים אחריו. האיקונוקלאזם כלל השמדת איקונות ורדיפה של איקונופיליים - התומכים באיקונות ובלגיטימיציה של השימוש בהן. אל מול האיקונופיליים ניצבו האיקונוקלסטיים - המתנגדים לאיקונות. שני המושגים האלה לא היו בשימוש בתקופה הנידונה, אלא נטבעו מאוחר יותר בידי היסטוריונים.
משמעות המונח איקונוקלאזם הוא "שבירת איקונות", בעוד המונח הרומי הוא איקונומכיה (iconomachy), ומשמעותו המילולית היא "הקרב על האיקונות".
רקע.
השימוש באיקונות הלך והתרחב במאות השישית והשביעית, מה שהוביל לתגובת נגד גדולה והולכת בקרב אנשי כנסייה רבים. איקונות פסיפס ואיקונות מצוירות רווחו במרחב הכנסייתי והציבורי וכן במרחב הביתי. מה שעורר את חמתם של אנשים רבים על השימוש באיקונות, איננו הקיום עצמו של איקונות, אלא תפיסתן בקרב עוד ועוד אנשים כבעלות ערך רוחני-דתי, שגבר על ערכן הסימבולי-אסתטי הישיר: האיקונות עצמן החלו להיות מזוהות כבעלות הכוחות של הקדושים אותן הן ייצגו. במאה השישית הופצו מיתוסים בדבר אכירופואטה (acheiropoieta), שהן איקונות שיוצרו בדרך נס ולא בידי אדם. איקונות קדושות כאלו הצדיקו כביכול את פולחן האיקונות, כאשר הן לכאורה אינן מפרות את האיסור התנ"כי ומובילות לכפירה באל, משום שפולחן זה אינו נעשה לצלמים שהם מעשה יד אדם.
האיקונות נתפסו כבעלות כוחות נשגבים ועל-טבעיים, המאפשרות למאמינים גישה ישירה לעולם השמיימי, ולכן השתמשו בהן בין היתר כמגנים בקרבות. לדוגמה, איקונה אכירופואטית מאזור קפדוקיה המציגה את פניו של ישו, לה מיוחס הניצחון הביזנטי בקרב מול האימפריה הפרסית שגרם להסרת המצור על בירת האימפריה קונסטנטינופול בשנת 626. הדמויות הרווחות ביותר על האיקונות הן ישו, מריה הבתולה, מלאכים וקדושים.
עליית האסלאם במאה השביעית תרמה גם היא, ככל הנראה, להתנגדות הממוסדת של שלטונות האימפריה לשימוש בפולחן האיקונות והובילה לאיקונוקלאזם של המאה השמינית. בתחילת שנות התשעים של המאה השביעית, הקיסר יוסטיניאנוס השני הטביע את דמותו של ישו על מטבעות הזהב של האימפריה. בתגובה לכך, הח'ליף המוסלמי עבד אל-מלכ שינה את מערכת המטבעות המוסלמית מכזו שהציגה דמויות אנושיות למטבעות עם כיתוב בלבד. אחת ההנחות במחקר היא כי לאון השלישי, שנולד בקומגנה - פרובינציה סורית של האימפריה בדרום-מרכז טורקיה של ימינו - הושפע מאמונות ומפרקטיקות מוסלמיות. ייתכן והשפעה זו הובילה להתנגדותו לאיקונות.
האיקונות החזירו את הוויכוחים התאולוגיים סביב השאלה הכריסטולוגית בדבר שני הטבעים של ישו. בעיני האיקונוקלסטיים, האיקונות מכילות סתירה פנימית: מצד אחד, אין האיקונות יכולות להציג את הטבע האלוהי ואת הטבע האנושי של ישו בו בזמן, משום שאין לייצג את הטבע האלוהי באופן חזותי, וכן משום שהמתפלל עלול להתבלבל בין הטבע האנושי לבין האלוהי - בדומה לגישה המונופיזיטית; מצד שני, גם הפרדה בין שני הטבעים היא בגדר מינות, בדומה לגישה התאולוגית של נסטוריוס.
בעיית המקורות.
מרבית המקורות ששרדו על מאבקי האיקונוקלזם באימפריה הביזנטית נכתבו בידי האיקונופיליים, שזכו בסופו של דבר להמשיך בפולחן האיקונות לאחר סבב האיקונוקלאזם השני. המקורות ההיסטוריים המרכזיים הידועים לנו שעוסקים באיקונות ובאיקונוקלאזם הם הכרוניקות של תאופאנס ("כרונוגרפיה") ושל ניקפורוס האיקונופיליים. כמו כן נשמרו הכתבים התאולוגיים של יוחנן מדמשק, הקדוש תאודור ושל הפטריארך ניקופרוס שתמכו באיקונות. מהידוע במחקר, התקופה אופיינה בקיטוב פנים-כנסייתי סביב שאלת השימוש באיקונות, שהביא לניסיונות של כל צד במאבק להשמיד את כתביו של הצד האחר. כך למשל, לאון השלישי הורה להשמיד את הטקסטים התומכים באיקונות עם תחילת המשבר הראשון, או שהם שונו או פוברקו - בין אם הגיוגרפיות, חיבורים היסטוריים, דרשות או חיבורים תאולוגיים. מנגד, הושמדו הטקסטים האיקונוקלסטיים כליל. למעשה, הטיעונים האיקונוקלסטיים שרדו רק בתוך כתבי האיקונופיליים.
התקופה האיקונוקלסטית הראשונה (730–787 לספירה).
נראה כי התפרצות געשית תת-ימית ליד האי טרה (סנטוריני של ימינו) בקיץ 726 אשר גבתה חיי אדם וגרמה נזק רב, התפרשה על ידי רבים, לרבות ליאון השלישי, כעונש מידי האל על השימוש באיקונות במסגרת הפולחן הדתי.
במקביל לסיום המצור הערבי על קונסטנטינופול ולביסוס האימפריה במערב אסיה הקטנה מתחיל ליאון השלישי לנקוט פעולות איקונוקלסטיות. את תחילת התקופה האיקונוקלסטית ניתן לציין בהוראתו להחליף את תמונת ישו שהייתה ממוקמת בשער חלקה שבכניסה לארמון הגדול של קונסטנטינופול בצלב. מחשש לחילול הקודש, נרצחו כמה מאלו שהוקצו למשימת החלפת התמונה על ידי קבוצת איקונופילים. מתוך דיווחים מאוחרים על אירוע זה משתמע כי בין מניעי הקיסר להחלפה הייתה התפיסה כי זעמו של האל על השימוש באיקונות מקבל ביטוי בהתפרצות הר הגעש בטרה ובניסיונות הפיכה מוסלמיים בתוך האימפריה.
החל משנת 730, אסר ליאו השלישי בצו על הערצת דימויים דתיים, איסור זה לא חל על אמונות או מעשי פולחן אחרים לדמותו של הקיסר או לסמלים דתיים כמו הצלב. על פי גרמנוס הראשון, הפטריארך האיקונומי של קונסטנטינופול שפרש מתפקידו בעקבות האיסור, הצו התקבל בהתנגדות עממית עזה והוצא ללא התייעצות מוקדמת עם הכנסייה שאפשרה את קיום הפולחן באמצעות האיקונות.
לאחר פטירתו של לאון השלישי בשנת 741, עלה בנו קונסטנטינוס החמישי לשלטון, והקצין את העמדות האיקונוקלסטיות של אביו. למרות הצלחתו הצבאית והפוליטית, נזכר קונסטנטינוס לרעה כשליט שהיה ידוע בעוינותו האובססיבית לאיקונות ולנזירים. על פי מקורות איקונופילים ששרדו, שרף קונסטנטיונוס איקונות ומנזרים והפך כנסיות לאורוות.
בשנת 754 זומן קונסטנטינוס לוועידה בהיראיה בה נכחו 330 עד 340 בישופים והייתה הועידה הראשונה שנתנה לגיטימציה דתית לפעולות איקונוקלאסטיות. הועידה נמשכה במשך שישה חודשים והבישוף תאודוסיוס מאפסוס מונה כמנהיג הועידה על ידי הקיסר. פטריארך קונסטנטינופול לא נכח בה, משום שלאחר מות אנסטסיוס בשנת 753, הקיסר מינה לו מחליף רק עם סיום הועידה. מתנגדי הועידה כינו אותה מדומה, משום שהיא לא כללה אף אחד מבין חמשת הפטריארכים, ראשי הכנסייה.
בהחלטות הועידה, הכריעו כל הבישופים כי פולחן האיקונות הוא חילול קודש. החזקתם של איקונות או של חפצים עם דמויות נאסרה, דין אי ציות היווה עברה על החוק וענישה. למרות זאת, השמדת איקונות קיימות בכנסיות אושרה רק עם בקשה רשמית. עם סיום הועידה שכונתה הועידה האקומנית השביעית, פולחן האיקונות הוכרז כמינות נוצרית בכל האימפריה על ידי הקיסר ועל ידי הבישוף הפטריארך החדש. התוצאה הראשונה של הועידה הייתה רדיפה אחרי האיקונופילים הראשיים, בהכרזה כי יוחנן מדמשק, הפטריארך גרמנוס, ויוחנן מקפריסין הם כופרים בגלל תמיכתם בפולחן האיקונות.
על אף החלטת הועידה, עדיין היו קולות חלוקים באימפריה בנוגע לשימוש באיקונות. המקורות מאשימים את קונסטנטינוס בפעילותו הקיצונית נגד מנזרים ונזירים, מפני שככל הנראה רבים מהנזירים המשיכו לתמוך בשימוש באיקונות גם לאחר פרסום הצו.
בשנות השמונים של המאה השמינית עלתה לשלטון הקיסרית איריני ששימשה כעוצרת עבור בנה הצעיר קונסטנטינוס השישי. איריני כינסה ועידה אקומנית בשנת 787 במסגרתה החזירה את הלגיטמציה לפולחן האיקונות - ועידה אקומנית זו נקראת גם ועידת ניקאה השנייה. החלטות ועידת היראיה בנושא איסור פולחן האיקונות נידונו בוועידה והוצגו כשגויות. וועידת ניקאה השנייה הוכרזה רשמית כוועידה האקומנית השביעית של הכנסייה. ועידה זו כללה נציגים של האפיפיורות ולכן היא אושרה גם על ידי האפיפיור והכנסייה המערבית. החלטה זו ביטלה את תוקפה של ועידת היראיה כוועידה האקומנית השביעית בגלל היעדרותם של כל חמשת הפטריארכים של הכנסייה ממנה.
גם ממשיכה של הקיסרית בתחילת המאה התשיעית איריני ניקפורוס הראשון תמך בפולחן האיקונות.
התקופה האיקונוקלסטית השנייה (815–843 לספירה).
מותו של הקיסר ניקפורוס הראשון בקרב בשנת 811 בידי החאן קרום והתחזקות הבולגרים נתפסו כתבוסה קשה לאימפריה ואות למורת רוחו של האל.
תבוסה נוספת נרשמה בשנת 813 כאשר הקיסר אחריו מיכאל הראשון נסוג לאחר קרב ליד אדריאנופול, והחאן הצליח להגיע עד חומות קונסטנטינופול. עימותים בן תומכי האיקונוקלאזם ובן השלטונות האיקונופיליים תועדו בזמן המצור, כאשר חיילים פרצו לקברו של הקיסר קונסטנטינוס החמישי וקראו לרוחו של הקיסר האיקונוקלאסטי הנודע להציל אותם מידי הבולגרים.