חלק מהסכנות ליעלים נובעות מהתרגלותם לסביבת האדם. הם נכנסים ליישובים ולבסיסי צבא וניזוקים מאכילת צמחייה מקומית, מסתבכים בחוטי תיל, וכלבים תוקפים אותם והורגים גדיים. גם מטיילים מושכים יעלים לשרידי מזון או לשאריות ארוזות בשקיות פלסטיק וכל אלה גורמים למותם. בקיבתם של יעלים רבים נמצאו שקיות ניילון, מגבונים, חומרי פלסטיק וקופסאות שימורים שגרמו לכך שלא יכלו לאכול עוד. בכל שנה נדרסים כמה יעלים ואחרים נדבקים בתולעת Coenurus cerebralis שמקורה בצואת כלבים וגורמת למותם.
בנוסף, שנים שחונות, שבהן כמעט לא יורד גשם, הן איום ממשי על מקורות מחייתם המצומצמים ממילא של יעלי הארץ. גם פגיעה בבתי הגידול שלהם כמו זיהום תעשייתי במדבר מזיקה להם.
לאחר חתימת הסכם השלום עם ממלכת ירדן הועברה לממלכה קבוצת יעלים ושוכנה באזור נחל ארנון (בחופו המזרחי של ים המלח). אוכלוסיות יעלים מצומצמות אותרו בדרום סיני בשנות ה-70 ולאחר מלחמת יום הכיפורים נתגלתה אוכלוסייה שרידית אף באזור ג'בל עתקה באזור שממערב לתעלת סואץ. לא ברור מה מצב היעלים בשאר מדינות המזרח התיכון. בהיעדר רמה סבירה של שמירת טבע, ועם הגידול באוכלוסייה ובפרט בעושרה ובאמצעים העומדים לרשותה (ברכב ובנשק), נראה כי עתיד היעלים במדינות האלה עגום.
לפי הערכות לשנת 2021, יש בעולם כ-2,500 פרטים, מתוכם כ-1,000 חיים בישראל וכמחציתם (500 יעלים) חיים במדבר יהודה.
עדות להימצאות היעל בתקופות קדומות ניתן למצוא במספר ציורי קיר ברחבי דרום הלבנט, כגון בהר כרכום.
אזכורים בתנ"ך.
היעלים מוזכרים בתנ"ך מספר פעמים:
סביר להניח שהאזכורים בתנ"ך נגעו ליעלים נוביים שכן הם אלו שהיו נפוצים בארץ.
זיהוי ה'אקו' שבמקרא עם היעל.
זהר עמר וגיא בוכניק מאוניברסיטת בר-אילן, במאמר משותף עם גיא בר-עוז מאוניברסיטת חיפה מציינים כי כל הזיהויים מצביעים על העובדה שה'אקו' המקראי (דברים יד ה) הוא מין עז בר, וקרוב לוודאי שמדובר ביעל. הממצא הארכאזואולוגי של מין זה מתקופת המקרא מועט, שכן תחום תפוצתו מוגבל למצוקים באזורי המדבר (תהילים קד יח), תחום מצומצם יחסית ומרוחק מפעילות בני אדם. המקרא אף רומז לחוסר היכרות מספקת של אורחותיו: 'הידעת עת לדת יעלי סלע' (איוב לט א).
ארמדיליים
ארמדיליים (שם מדעי: Chlamyphoridae) הם משפחה של יונקים, והמשפחה הגדולה ביותר בסדרת הארמדילאים, הנודעים בעיקר בשריון הגוף שלהם. בעבר נכלל במשפחה זו גם הזן המכונה טטו, הנפוצים באמריקה הצפונית, אך כעת הם מסווגים כמשפחה נפרדת. קבוצת הגליפטידוניים, שבעבר סווגו כמשפחה נפרדת, נכללים כיום כזן במשפחת הארמדיליים.
אורכם הממוצע של הארמדילים הוא כ-75 סנטימטרים, מראש ועד קצה הזנב ובעלי שריון גדול המגונן עליהם מטורפים והם ניזונים מחרקים. כל המינים במשפחה חיים כיום באמריקה הדרומית בלבד. בעבר חלק ממיני הגליפטודונים היגרו צפונה לעבר אמריקה הצפונית, אך נכחדו בהמשך.
הגדול בארמדיליים הוא ארמדיל ענק (Priodontes maximus) שמשקלו מגיע ל-32.5 ק"ג. הקטן ביותר הוא ארמדיל החולד (Chlamyphorus truncatus) שמשקלו מגיע ל-120 גרם.
מיון הארמדיליים.
במשפחה יש 9 סוגים קיימים:
טרמיטים
טרמיטים (שם מדעי: "Isoptera") היא תת-סדרה מסדרת התיקנאים שבמחלקת החרקים. הטרמיטים ידועים בזכות עבודתם החברתית ועקב מבניהם הרחבים והם בין בעלי החיים המעטים המסוגלים לעכל עצה.
מאפיינים.
הטרמיטים הם חרקים דמויי תיקן או נמלה, קטנים, חיוורים ולעיתים קרובות חסרי עיניים וכנפיים, החיים במושבות המונות עד 10 מיליון פרטים (וכ-50 אלף פרטים בממוצע). המלך והמלכה הם הפרטים היחידים במושבה שיכולים להתרבות, ובניגוד לדבורים ולנמליים שמזדווגים פעם אחת, הזכר נשאר לצד הנקבה ומפרה אותה כל כמה ימים לצורך המשך הטלת הביצים. הטרמיטים ניזונים מכרסום עץ, ומסוגלים לעכל תאית במהירות וביעילות באמצעות חיידקים סימביוטיים.
בדומה לדבורים ונמליים, לכל פרט במושבת טרמיטים יש תפקיד: הפועלים מתחזקים את המושבה ודואגים לאיסוף מזון, והלוחמים, שהם גדולים מהפועלים וצבע ראשם חום, מגינים על המושבה.
ניתן למצוא באוסטרליה ובמדינות נוספות קיני טרמיטים המתנשאים לגובה של כמה מטרים, ומהווים סימן היכר מובהק לנוכחותם. קינים אלו עשויים מחומר קשה ועמיד שנוצר מערבוב של חול עם הפרשות הטרמיטים המכילות סוכרים רבים ופועלות כדבק חזק ביותר. חוזק החומר מאפשר לטרמיטים לבנות לגובה מרשים ומקשה על טורפים את הפריצה אל הקן. קיני טרמיטים יכולים להישמר במשך מאות שנים. במקרה קיצוני אחד נתגלה באזור לובומבאשי בדרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו קן בן 2,200 שנים שנבנה על ידי המין "Macrotermes falciger".
ישנם חילוקי דעות לגבי המיון הטקסונומי של סדרת הטרמיטים, ויש הסבורים שהיא צריכה להיחשב תת-סדרה של סדרת התיקנאים.
הטרמיטים לכאורה אינם מהווים מפגע תברואתי, אולם קיני הטרמיטים עשויים מנפתלן שכאשר הוא עובר המראה הוא מזיק לבני-אדם.
משפחות בתת-סדרה.
כיום כוללת תת-סדרת הטרמיטים 2929 מינים בחלוקה למשפחות הבאות:
טרמיטים כמזון לבני אדם.
בתרבויות שונות נהוג לאכול טרמיטים. הטרמיטים הם חרקים מזינים משום שגופם מכיל אחוז גבוה של שומן וחלבון. טעמם לאחר בישול מזכיר טעם אגוזים, והם נחשבים טעימים. טרמיטים מכונפים הם מרכיב חשוב בתזונה של בני-אדם רבים באפריקה.
טרמיטים בישראל.
בישראל נפוצים שבעה מיני טרמיטים, בעיקר לאורך שפלת החוף, דרום הארץ ומדבר יהודה. במאה ה-21 נצפה גידול משמעותי בשכיחות הטרמיטים בישראל. הסיבה לכך היא ככל הנראה ריבוי הגינות המושקות ושפע המזון (תאית) היוצרים תנאים אופטימליים להתבססות מושבות טרמיטים. בעונות המעבר ניתן לראות טרמיטים מכונפים, הנצפים בעיקר באזורים שבהם ישנן מושבות טרמיטים בנות למעלה מחמש שנים. הטרמיטים המכונפים מצמיחים כנפיים למשך 72 שעות ומתרחקים במעוף הכלולות למרחק מטרים בודדים ממושבת האם בחיפושם אחר בן או בת זוג להזדווגות והקמת מושבה חדשה. צבעם כהה ובמבט ראשון הם נראים כמו נמלים מעופפות. בישראל מקנן בעיקר לאורך מישור החוף המין טרמיט סיני ("Kalotermes Sinaicus"). טרמיט סיני מוגדר בספרות המקצועית כטרמיט מקבוצת טרמיטי העץ (Dry Wood). צבעם של טרמיטים מכונפים ממין זה הוא בהיר ולא כהה כמו זה של טרמיטי הקרקע המכונפים, והם מופיעים בעונת הסתיו. טרמיט סיני מקנן לאורך מישור החוף והערבה ונצפה גם בגליל המערבי בעץ הסקה נגוע.
בספטמבר 2020 הודיע משרד החקלאות כי התגלה בישראל, באזור מזרח פתח תקווה, המין טרמיט פורמוסני ("Coptotermes formosanus"), המוגדר כמין המזיק במיוחד לאדם ולסביבה והוכרז כמין פולש בישראל. מקור מין פולש זה הוא בדרום-מזרח אסיה והוא נחשב בעולם כטרמיט-על, בעל יכולות אכילה וריבוי מהגבוהות ביותר מבין מיני הטרמיטים הידועים לאדם. קצב ריבויו מהיר מאוד, כך, שבשיאה, המלכה יכולה להטיל כ-3,000 ביצים ביום, מושבה יחידה של הטרמיט יכולה להכיל מעל ל-10 מיליון פרטים ולחלוש על שטח של כ-3.5 דונם.
ביוני 2021, בזכות היענות הציבור לקריאת המשרד להגנת הסביבה לדווח על מקרי טרמיטים נוספים, זוהו אזורים חדשים נגועים ביישובים הסמוכים לפתח תקווה, גבעת השלושה, נחלים ונופך.
ארה
ארה (שם מדעי: "Ara") הוא סוג במשפחת התוכיים בסדרת התוכאים. לכל פרט יש נוצות בגוונים בוהקים ייחודיים לו. הסוג נפוץ באזור הטרופי של אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית.
מיון.
הסוג ארה הוכר לראשונה על ידי חוקר הטבע הצרפתי פרדריק דה לפרשנייה בשנת 1799. במשך שנים רבות הסוג הכיל מינים נוספים, אך הוא התחלק לשלושה סוגים נוספים: מקאו אדום כנפיים, הסוג "Anodorhynchus", הסוג "Primolius" והמינים היחידים: מקאו ספיקס ומקאו כחול בטן (Orthopsittaca manilatus)
המינים הקיימים הם:
מינים נכחדים.
מינים נכחדים שייתכן והם שייכים לסוג:
תוכיים
תוכיים (שם מדעי: "Psittacidae") הם משפחה בסדרת התוכאים. רבים מבני המשפחה יודעים לחקות קולות. בולטים בכך הם מיני הארות ואפרור אפריקני. התוכיים הם בעלי מקור חד, מעוקל וחזק העוזר להם בפיצוח קליפות של אגוזים ופירות. רבים מהתוכיים הם ססגוניים ובולטים בצבעים רוויים ובהירים.
מיון.
במשפחה קיימים 79 סוגים וכ-330 מינים
קימונו
הקימונו (יפנית: 着物; מילולית: "פריט לבוש") הוא הלבוש המסורתי של יפן. בעבר שימשה המילה "קימונו" במשמעות של ״לבוש״, וייצגה את כל סוגי הלבוש. בעת החדשה נתייחדה משמעותה לזו של החלוק המהודר והטקסי המשמש בעיקרו את המין הנשי, אך גם גברים וטף. כיום נלבש הקימונו בעיקר כלבוש חגיגי בטקסים, חגים, ומסיבות משפחתיות.
הסבר.
חלוק הקימונו אינו חלוק-בית גרידא, כי אם מלבוש מפואר, בר-שימוש הן כלבוש רשמי והן בחיי היומיום. חלוק הקימונו אינו אלא כתונת ארוכה ועשויה משי, המעוצבת בצורת T ומאופיינת בצווארון ובשרוולים רחבים וארוכים, הנשמטים עד גובה הקרסוליים. על חלקו החיצוני של הקימונו ניתן לחזות בהדפסים ארוגים או צבועים, על פי נושא נבחר. כמיטב המסורת, בעוד נשים נשואות תעטינה בקימונו מסוג אחד, הרי שנשים שטרם נישאו תתעטפנה בקימונו מסוג אחר, הנודע בשם פוריסודה (מילולית: שרוולים קצרים). האחרון הוא בגד בעל שרוולים המגיעים עד הרצפה, אשר נועד במקורו בעיקר לאירועים רשמיים ומיוחדים.