לצורך הפלישה לאיים הבריטיים שתכנן נפוליאון, נבנה צי גדול של אסדות נחיתה קטנות. נפוליאון נזקק לשליטה ימית זמנית בתעלת למאנש כדי לאפשר את העברת הצבא אל בריטניה, שצבאה היבשתי היה קטן. בקיץ 1805 ריכז נפוליאון את הגרנד ארמה באזור בולון הסמוך לתעלה ונערך לפלישה. במקביל ביצע הצי הצרפתי בראשותו של פייר וילנב תרגיל הסחה שנועד למשוך את עיקר הצי הבריטי, שעלה עליו בכמות ובאיכות, אל איי הודו המערבית, ואז לחזור ולהשתלט על התעלה למשך הפלישה. ואולם, התרגיל לא צלח - הספינות הבריטיות שנשלחו לים הקריבי בעקבות הפיתיון הצרפתי הקדימו לחזור, ונוסף להן הופעלו עתודות של הצי כדי להגן על חופי בריטניה, והצי הצרפתי נרתע מלנסות ולתקוף.
עם כישלון הצי, נגוזו חלומותיו של נפוליאון לפלישה ימית, והוא היפנה את צבאו במסע מאורגן היטב אל מרכז אירופה, במטרה להביס את צבאות אוסטריה ורוסיה בטרם יספיקו להתארגן. הצבא הצרפתי יצא מבסיסיו בסוף יולי, ובספטמבר הביס את הנסיך קארל בקרב אולם, כאשר כל 70,000 האוסטרים נפלו בשבי ללא קרב לאחר שנותקו מקווי האספקה שלהם. על ההישג העיבה תבוסתו של הצי הצרפתי, יחד עם הצי הספרדי, לצי הבריטי בפיקוד הורציו נלסון בקרב טרפלגר (Trafalgar) ב־23 באוקטובר. לאחר קרב זה שלטה בריטניה באופן בלתי-מעורער בים, ונפוליאון לא ניסה שוב ליזום פלישה ימית לבריטניה, אויבתו הגדולה והעיקשת.
ב־2 בדצמבר הביס צבאו של נפוליאון את הכוח המשולב העדיף של רוסיה ואוסטריה (תחת פיקודו של מיכאיל קוטוזוב) בקרב אוסטרליץ (Austerlitz), במה שנחשב כניצחונו הגדול אי-פעם. לאחר התבוסות האלה, הקואליציה התפרקה וב-26 בדצמבר חתמה אוסטריה על חוזה פרסבורג (Pressburg), שסיים את פעולות האיבה.
הקואליציה הרביעית.
הקואליציה הרביעית (1806–1807) של רוסיה, סקסוניה, ופרוסיה נגד צרפת. בהתחלה הפרוסים, ההוזים בשגעונות גדלות צבאם, תוך כדי פיזור אימרות כמו "צבאו של פרידריך הגדול יחזיר את הקורסיקני הקטן לממדיו הטבעיים" לא המתינו להגעת תגבורות מרוסיה, שסבלה אבדות כבדות בשנה שעברה ולכן לא יכלה לעזור להם בצורה משמעותית עד הגעת התגבורות, דבר שהיה לוקח לפחות כמה חודשים. התוצאה הבלתי נמנעת של הטעות הייתה תבוסה פרוסית קשה בשני קרבות מקבילים - קרב ינה וקרב אאורשטט (14 באוקטובר 1806). אחרי המפלה הצורבת בקרבות אלו, המבצרים הפרוסיים נכנעו ללא קרב ונפוליאון נכנס לברלין ב־27 בחודש.
הרוסים הצליחו להתאושש מהמפלה בקרב אוסטרליץ והתנגשו בנפוליאון בקרב אילאו (ידוע גם כפריסיש אילאו). אף על פי שהקרב היה עקוב מדם, הוא הסתיים ללא הכרעה. נפוליאון הצליח להביסם בקרב פרידלנד ביוני 1807 והרוסים הסכימו לחתום על הסכם שלום במסגרת ועידת ארפורט (1808). הוחלט שרוסיה תכריח את שוודיה להצטרף למערכת הקונטיננטלית, שגרמה למלחמה הפינית באותה שנה, וקריעת הטריטוריה הפינית משוודיה וצירופה לרוסיה בתור הדוכסות הגדולה של פינלנד.
הקואליציה החמישית.
הקואליציה החמישית (1809) של בריטניה הגדולה ואוסטריה נגד צרפת. בריטניה לא הפסיקה את לחימתה בצרפת משנת 1805 ולא חתמה איתה על אף הסכם, אך התרומה הצבאית הבריטית הייתה קטנה עד כה. הם כבשו כמה קולוניות צרפתיות והשמידו את הצי הדני. תרומתם העיקרית הייתה כספית. הם מימנו את המלחמות של הקואליציות השונות נגד צרפת. התרומה העיקרית ביבשה החלה בשנת 1808 עם הנחיתה של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון על אדמת ספרד. המערכה בספרד ובפורטוגל נמשכה עד לשנת 1814 ואף צד לא הצליח להגיע להכרעה בקרבות. כך למשל בשנת 1808 התחולל קרב באזור העיירה בלמאסדה בה האנגלים הצליחו להביס את הכוח הצרפתי, אך תוך מספר ימים לאחר מכן הפסידו בקרב.
הכוחות הבריטיים נשארו על אדמת חצי האי האיברי עד הגירוש המלא של הצרפתים ב-1814.
בינתיים אוסטריה התקיפה את צרפת. לאחר כמה קרבות משניים שבהם הפסידה, התנגשה עם הכוחות העיקריים של נפוליאון בקרב וגראם 5 ביולי - 6 ביולי 1809. על אף שהקרב היה די שקול, האבדות הכבדות של האוסטרים גרמו להם לחתום על הסכם שנברון ב־14 באוקטובר 1809. קרב וגראם הוא ניצחונו האחרון של נפוליאון בקרב גדול.
בתקופה הזו האימפריה הצרפתית הגיעה לשיא גודלה. נפוליאון שלט דרך הגנרלים וקרובי משפחתו ברוב מערב אירופה, בריטניה הפסידה סכומי עתק שהושקעו לחינם בצבאותיהם של פרוסיה, רוסיה ואוסטריה.
הקואליציה השישית.
הקואליציה השישית (1812–1814) של בריטניה הגדולה, רוסיה, פרוסיה, שוודיה, אוסטריה ומספר ממלכות גרמניות נגד צרפת.
המלחמה החדשה נפתחה בפלישתו של נפוליאון לרוסיה ב־22 ביוני 1812 בראש הגרנד ארמה. הצבא היה בן 600,000 איש (כמחציתם צרפתים) בהמשך זכה לתגבורות של כמה עשרות אלפי חיילים. המלחמה נפתחה בעקבות נסיגתה של רוסיה מהמערכת הקונטיננטלית. בהתחלה נפוליאון התקדם לתוך רוסיה ללא קרבות משמעותיים ונתקל באדמה חרוכה שהשאירו אחריהם הרוסים הנסוגים. הוא ניסה לכפות על הרוסים קרב כולל בסמולנסק, אך הם נסוגו. לאחר קרב בורודינו ב־7 בספטמבר, שהיה עקוב מדם, אך לא הוכרע לצד כלשהו, הרוסים נסוגו עוד ונפוליאון נכנס למוסקבה. למרות זאת, אלכסנדר הראשון סירב להיכנע וכעבור המתנה של בערך חודש במוסקבה, נפוליאון נאלץ לסגת. במהלך הנסיגה הוא איבד כ־500,000 איש והיתר פוזרו לכל עבר או היו לא כשירים ללוחמה, נשארו איתו רק בין 10,000 ל־50,000 חיילים (מקורות שונים מציינים מספרים שונים). נפוליאון חזר לפריז בדצמבר אותה שנה על מנת לגייס צבא חדש.
בשנה לאחר מכן, בקרב ויטוריה ב־21 ביוני הצרפתים ספגו תבוסה מוחצת בספרד ונאלצו לסגת מכל אדמת ספרד אל מעבר לפירנאים.
רוסיה כרתה ברית עם אוסטריה, ומדינות נוספות הצטרפו במהרה. הצרפתים זכו במספר ניצחונות משניים, אבל בקרב לייפציג (ידוע גם כקרב העמים) הצרפתים הובסו בצורה קשה תוך כדי שהם מאבדים שליש מצבאם. ולאחר הקרב על פריז, בעלות הברית נכנסו לפריז ב־30 במרץ 1814. כתוצאה מההפסד, נחתם הסכם פונטנבלו, נפוליאון גורש לאי אלבה ושושלת הבורבונים חזרה לשלוט בצרפת.
הקואליציה השביעית.
הקואליציה השביעית (1815) של בריטניה הגדולה, רוסיה, פרוסיה, שוודיה, אוסטריה ומספר ממלכות קטנות יותר נגד צרפת.
נפוליאון נחת בקאן ב־1 במרץ וכעבור זמן קצר הגיע לפריז. הוא הכתיר את עצמו בפעם השנייה לקיסר. תקופת שלטונו השנייה זכתה לכינוי "מאה הימים" כי נמשכה בערך 3 חודשים וחצי. לאחר שגייס צבא חדש בן 125,000 איש, הוא יצא צפונה לכיוון בלגיה על מנת להתעמת עם בעלות הברית. למרות ההצלחות הראשוניות, הוא הובס על ידי ולינגטון בקרב ווטרלו ב־18 ביוני ונאלץ להתפטר ב־22 ביוני. הוא ניסה להימלט מצרפת אך נתפס על ידי הבריטים והוגלה לסנט הלנה, שם יבלה את שארית חייו תחת שמירה בריטית כבדה.
תוצאות היסטוריות.
במישור הצבאי-אסטרטגי.
למלחמות נפוליאון היו גם השפעות על צבאות העולם. לפני תקופתו, הצבא הממוצע לא עלה על 100,000 - 150,000 איש ובזמנו הם גדלו לממדי ענק של מאות אלפי חיילים.
הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה
הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה הוא שמה של קואליציה שהתקיימה בשנים 1792–1797, והיו שותפות בה יריבותיה של הרפובליקה הצרפתית באירופה: בריטניה הגדולה, האימפריה האוסטרית, פרוסיה, ספרד, פיימונטה וממלכות נוספות. הקואליציה ייצגה את המאמץ הגדול הראשון של מעצמות אירופה המלוכניות לדכא בכוח את המהפכה הצרפתית ולהשיב את השלטון לבית בורבון. בפרוץ המלחמה נכבשו שטחים רבים מידי צרפת, אולם בשל הגיוס הכללי והמוטיבציה הגבוהה בקרב העם הצרפתי, הצליחו המהפכנים להדוף את הסכנות מבית ומחוץ ולהגן על עקרונות המהפכה.
רקע.
מאזן הכוחות באירופה בתקופה שלפני המהפכה.
מסוף המאה ה-15 התקיים באירופה מאזן כוחות בין המעצמות השונות, שנותר על כנו גם כאשר התחלפו השחקנים מפעם לפעם. כל מעצמה שניסתה לערער את האיזון ולהשיג הגמוניה בשטח רחב, נתקלה בהתאחדות של שאר המדינות כנגדה. קיומו של מאזן זה היה חשוב במיוחד לבריטניה, שמבחינתה מעצמה שלטת אחת באירופה פירושה פגיעה במסחר ובכלכלה הבריטית.
לקראת סוף המאה ה-18, בתקופה שלפני המהפכה הצרפתית, המעצמות הדומיננטיות באירופה היו בריטניה וצרפת במערב, האימפריה האוסטרית ופרוסיה במרכז, והאימפריה הרוסית במזרח. מלבד המעצמות הללו, שהיו ביניהן מאבקים רבים, השפיעו על המפה האירופאית גם מדינות נוספות, כמו ספרד, פורטוגל והולנד. כמו כן בתקופה המדוברת גרמניה ואיטליה היו מפוצלות למדינות קטנות שהשפעתן הייתה שולית.
המהפכה הצרפתית.
בשנת 1789 אירעה בצרפת המהפכה הצרפתית. לואי ה-16 מבית בורבון שלט בראש מונרכיה חוקתית דה-יורה, משום שלואי ה-16 לא הודח לחלוטין מתפקידו, אבל דיריקטוריון ניהל את העניינים בפועל.
היחס הראשוני של המעצמות למהפכה הצרפתית.
כוחה הצבאי של צרפת נפגע קשות במהלך המהפכה. המאבקים הפנימיים והסכסוכים בין המהפכנים ובית המלוכה, ועוד יותר מזה, נטישת מפקדי הצבא שהיו אצילים ומלוכנים, החלישו אותה ביחס למעצמות האחרות, והיא איבדה את המעמד המוביל שהיה לה בתקופת לואי ה-14. חישוב יחסי הכוחות הביא ליחס חיובי של ראשי המעצמות האחרות באירופה כלפי המהפכה, כיוון שהיא הוציאה את צרפת ממאזן הכוחות.
בנוסף לעידוד ששאבו המעצמות מההיחלשות של צרפת, הן היו טרודות בעניינים חשובים מכדי לייחס למהפכה במערב חשיבות יתרה. בתקופת המהפכה היו מעצמות מרכז ומזרח אירופה -- פרוסיה, אוסטריה ורוסיה -- טרודות בחלוקת פולין השנייה והשלישית. העימותים סביב פולין העלו את מפלס החשדנות בין המעצמות הללו, ומנעו את האפשרות של שיתוף פעולה בין הצדדים.