החל משנת תש"פ המנהל הרוחני של הישיבה הוא הרב ישראל קליין, שקודם לכן שימש כעשור ר"מ שיעור ג' בישיבה לצעירים. שלצידו מכהן בוגר הישיבה הרב שלמה סילוק.
בנוסף לבעלי התפקידים הרשמיים, גם הרב משה צוקר מוסר שיעורים מעת לעת בישיבה.
שיטת וסדרי הלימוד בישיבה.
דרך הלימוד בישיבה דומה ביסודה לצורת הלימוד בישיבות הליטאיות. דרך הלימוד בישיבה מושם דגש רב על בקיאות וההתמדה והשקיעות במובנם הפשטני – לימוד בפרישות מענייני העולם הזה.
תלמידי הישיבה מפורסמים בשליטתם הבקיאותית המוחלטת במסכתות הישיבתיות.
סדרי הלימוד בישיבה הם כמקובל בשאר הישיבות.
בישיבה נהוג שראש הישיבה מוסר שיעור כללי אחת לשבוע ביום שני (בדומה למשל מישיבת חברון), כן נהוג שהרמי"ם המוסרים שיעור יומי מחליפים מעת לעת בין השיעורים.
שיחת המשגיח נמסרת בכל יום שלישי בתחילת סדר ג' בהיכל הישיבה.
הישיבות לצעירים.
הישיבה לצעירים בנין אב.
בצמוד לישיבה, פועלת הישיבה לצעירים בנין אב. הישיבה נוסדה בשנת תשנ"ה. הרב דוד אברהם מכהן במקביל כראש ישיבה גם בישיבה זו. כארבעה מתוך ששת הרמי"ם הם בוגרי הישיבה: הרב משה ראובני, הרב דוד חיים עוזרי, הרב אליהו סלמני והרב שמעון סלמני.
כמו כן מכהנים כרמי"ם בישיבה לצעירים הרב שלמה אוחנה והרב ברזילי.
ישיבת בנין אב באופקים.
בשנת תשע"ט נוסדה בעיר אופקים הישיבה לצעירים בנין אב. במעמד הייסוד השתתפו הראשון לציון הרב בקשי דורון, וראש הישיבה הרב דוד אברהם.
כראש הישיבה באופקים מכהן הרב משה שמול חתנו של הרב בקשי דורון וגיסו של הרב דוד אברהם.
בהווה (חורף 2021) הישיבה מונה כ80 תלמידים.
כולל בנין אב.
בישיבה עצמה קיים כולל קטן לבוגרי הישיבה.
בנוסף קיים כולל ללימודי הוראה בראשות הרב יצחק בקשי דורון (מחבר ספר בנין אבי) השוכן ברחוב דרוק ברמת שלמה. כולל זה ידוע בשם "בית המדרש להוראה בנין אב".
רבני הכולל מוצאים מדי שנה קובץ תורני עב כרס בשם "בנין אב" הנפתח בדרך כלל בחבורה מהראשון לציון הרב בקשי דורון ובדברי תורתו של בנו הרב יצחק בקשי דורון, ולאחר מכן מאמרי האברכים.
אין גוזרין גזירה על הציבור אלא אם כן רוב הציבור יכולים לעמוד בה
אין גוזרין גזירה על הציבור אלא אם כן רוב הציבור יכולים לעמוד בה הוא כלל תלמודי לפיו חז"ל לא גזרו גזירה כששיערו מראש שהציבור יתקשה לנהוג על פיה.
מקור.
בתלמוד במסכת עבודה זרה נאמר שלא גזרו על שמן של עכו"ם כמו שגזרו על סתם יינם ועל פיתם, והטעם לזה אמרו שם משום ש.
במקום נוסף מובא בתלמוד שלמרות שגזרו שלא לגדל בהמה דקה בארץ ישראל על מנת שלא להזיק את השדות. אך התירו לגדל בהמה גסה מאחר ששיערו שהציבור לא יעמוד בגזירה זו מאחר שישנו קושי גדול לייבא בהמות גסות מחוץ לארץ.
כך אף פסק הרמב"ם בספרו משנה תורה:
יוצאים מהכלל.
לאחר שגזרו.
במקרה וגזרו בית דין גזירה, אך מיד לאחר מכן התברר שאין רוב הציבור יכולים לעמוד באותה הגזירה, לדעת הרמב"ם במקרה כזה הגזירה בטלה .
כמו כן אם היה נראה לבית דין שאכן פשטה הגזירה בכל הציבור, אך לאחר זמן התבררה האמת שאין רוב הציבור מקיימים את אותה הגזירה, יכול בית הדין שבאותו הדור לבטל את הגזירה. על אף שבדרך כלל אין בית דין רשאי לבטל גזירות של בית דין אחר אלא אם הוא גדול מהראשון במנין ובחכמה, אך במקרה זו רשאי בכל עניין.
לדעת התוספות ישנם שני תנאים על מנת שהגזירה תכנס לתוקפה: א' רוב הציבור יכול לעמוד בו. ב' פשט ברוב ישראל. אך מדברי הרמב"ם נראה שהם עניין אחד.
מקום מסוים.
לדעת התוספות במקרה שמראש תיקנו את התקנה על מקום אחד בלבד, ובאותו מקום פשטה, נחשב הדבר כאילו פשטה בכל ישראל, ואנשי אותו המקום מחויבים לקיים את הגזירה.
פרנץ פהר
פרנץ פהר (בהונגרית: Fehér Ferenc; בודפשט, 22 בדצמבר 1933 – בודפשט, 17 ביוני 1994) היה פילוסוף, אסתטיקן, מבקר אמנות, דוקטור לספרות הונגרית יהודי-הונגרי בעלה השני של אגנש הלר.
ביוגרפיה.
פרנץ פהר נולד במשפחה יהודית. בין 1967 לבין 1970 הוא היה עוזרו של ג'רג' לוקאץ'. הוא השתייך לאסכולת בודפשט או בשם אחר בית הספר בודפשט, בין תלמידי לוקאץ'. ב-1968 תרגם את "ההתפתחות הפילוסופית שלי" של ברטראנד ראסל. ב-1972 הגן על עבודת דוקטורט שלו במדעי הספרות. הוא התרחק בהדרגה מהפילוסופיה המרקסיסטית הרשמית. ב-1973, הוועדה המדינית של מפלגת העם הסוציאליסטית ההונגרית סימנה את דעותיו הפילוסופיות כאנטי-מרקסיסטיות, מה שהפך את פעולתו המקצועית לבלתי אפשרית. הוא חי בחו"ל משנת 1977. התוצאה החשובה ביותר של פעילותו בהונגריה היא המונוגרפיה של דוסטויבסקי בשם "משורר האנטינומיות" (1972).
המחקר שלו התרחב גם לתחום הפואטיקה, והגדיר את הרומן כז'אנר רב משמעויות שהשתנה עם הזמן. הוא כתב מחקרי ביקורת אמנות על ג'ולה אייש, מיקלוש יאנצ'ו, טיבור דרי, חורחה סמפרון, צ'ינגיז אייטמטוב ועוד. יצירותיו פורסמו בגרמנית, בספרדית ובצרפתית במהלך גלותו. לאחר חילופי המשטר תורגמו גם להונגרית והופיעו כולם. הוא היה הוגה דעות גדול שהיגר כפילוסוף מרקסיסטי כופר ב-1968 וחזר למולדתו כפילוסוף פוסט-מודרני במהלך חילופי המשטר.
פרנץ פהר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
המינבר במסגד אל-אקצא
המינבר במסגד אל-אקצא, המכונה גם מינבר צלאח א-דין, היה מינבר (דוכן תפילה) היסטורי שהותקן במסגד אל-אקצא בירושלים. הוא הוזמן במקור על ידי נור א-דין בשנת 1168 או 1169 עבור מסגד בחלב, סוריה, אך בשנת 1187 הוא הועבר לירושלים, לאחר שזו נכבשה על ידי צלאח א-דין, והוא נותר שם עד 1969. המינבר נחשב בזמנו לאחד המינברים החשובים ביותר בתולדות העולם המוסלמי, וליצירת מופת של אמנות האסלאם בימי הביניים.
בשנת 1969 הוצת מסגד אל-אקצא והמינבר נהרס כמעט לגמרי. בשנת 2007 הותקן במקומו שחזור של המינבר שנבנה על ידי צוות מומחים בינלאומי בירדן .
רקע היסטורי.
נור א-דין היה נסיך הכתר של שבט אוע'וזים ששלט בחלב משנת 1146. לאחר ההשתלטות על חלב כבשו האוע'וזים את דמשק ודרום סוריה, ומנעו את כניסתם של כוחות הצלבנים לאזורים אלה. נור א-דין הבטיח להתקין מינבר מפואר במסגד אל-אקצא לאחר שהמוסלמים יצליחו לכבוש את ירושלים מידי הצלבנים, ובשנת 1168 או 1169 הזמין את בניית המינבר. להבטחה זו הייתה משמעות דתית ופוליטית, והיא הציבה את נור א-דין כמנהיג המוסלמים במאבקם בצלבנים. גם המינבר עצמו היה בעל משמעות חשובה. הוא היה מקום מושבו של האימאם במסגד, ושימש כבמה לדרשות דת בימי שישי, שנשאו לעיתים גם אופי פוליטי.
המינבר יוצר בחלב, והוצב במסגד הגדול של חלב עד שיתאפשר להעבירו למקומו המיועד בירושלים. הנוסע ראה אותו בחלב בשנת 1182, ושיבח את יופיו בכתביו. נור א-דין הזמין מינברים נוספים שהוצבו ברחבי ממלכתו, למשל המינבר שהוזמן למסגד שהקים בחמה בשנת 1163 ונקרא כיום .
נור א-דין מת בשנת 1174 מבלי שהצליח לכבוש את ירושלים. אחיינו, צלאח א-דין, מונה במקומו לסולטאן. בשנת 1187 הטיל צלאח א-דין מצור על ירושלים, שהוביל לכיבוש העיר מידי הצלבנים. בתוך זמן קצר הוא העביר את המינבר מחלב למסגד אל-אקצא, שם הוא נשאר עד אמצע המאה ה-20.
המינבר הוא אחד משלושת דוכני התפילה שנתרמו על ידי צלאח א-דין. האחרים מוצבים במכה ובמערת המכפלה.
תיאור המינבר.
המינבר נחשב ליצירת מופת באמנות עבודות העץ של סוריה מימי הביניים, ואחד המינברים החשובים בעולם המוסלמי. הוא היה עשוי מחלקי עץ אורן המשולבים זה בזה ומעוטרים באם הפנינה, שנהב והובנה. חלקי המינבר השתלבו במדויק זה בזה, ללא דבק או מסמרים. דלתות המינבר היו מורכבות משני לוחות ועליהם גולפו הדפסי כוכבים גיאומטריים. מעל לדלתות ועל המשקופים הותקנו לוחות עם כתובות בערבית בכתב כופי, הכוללות פסוקים מהקוראן ומזכירות, בין היתר, את נור א-דין ואת בנו . בנוסף, הכתובות מתעדות את בניית המינבר ואת חתימותיהם של חמישה אמנים שיצרו אותו, בהם חמיד לאפיר אל-חלבי.
אלי שילר מתאר את המינבר באופן הבא: "המינבר בנוי מעץ ותחום בספינים (פנלים), המעוצבים בצורת סרטים משולבים, בסגנון מרהיב ביופיו. תשליכי העץ מודגשים באינקרוסטציה (שיבוץ) של שן וצדף. העיטור הנאה מושלם על ידי כתובות המשולבות בעץ החותמות את הספינים. הכניסה למינבר עשויה מזוג דלתות נמוכות ועליהן קשת בעלת צורה דמיונית, חתומה במסגרת ועליה קורניסה בעלת עיטור עשיר ביותר. הדלת סוגרת על גרם מדרגות התחום על ידי מעקה כפול העולה בכיוון למושב הדרשן, הנמצא במעין פביליון (תא). מעליו כרכוב עשיר עיטורים הדומה לזו של הדלת. על הפביליון גג פירמידאלי, שהוא תוספת מאוחרת. רהיט זה המרהיב ביופיו זכה לתיאורים נלהבים בפי עולי הרגל."
הרס המינבר ושחזורו.
ב-21 באוגוסט 1969 נכנס למסגד אל-אקצא מייקל רוהאן, פונדמנטליסט נוצרי אוסטרלי שלקה בנפשו, והצית אש במסגד. השריפה שנוצרה הרסה את המינבר וגרמה נזק לאזור המחראב העתיק של המסגד. החלקים המעטים של מינבר העץ המקורי ששרדו מוצגים במוזיאון המוסלמי בהר הבית.
לאחר זמן מה שופץ המסגד, למעט המינבר. במקומו הוצב מינבר פשוט. בשנת 2003 הוקמה ועדת מומחים בירדן כדי לשחזר את המינבר ההיסטורי. ג'מאל בדראן אל-מקדיסי, אמן מומחה מירושלים, יצר רפרודוקציות בגודל המקורי של חלקי המינבר ועיטוריו, בהתבסס על השרידים של המינבר המקורי, על צילומי המינבר לפני שנשרף, ועל השוואות עם מינברים אחרים בני אותה תקופה. חברת הנדסה ירדנית עיבדה את הציורים למודל דיגיטלי, וצוות מ בסלט ניהל קבוצה בת 30 נגרים ואמנים שבנו את המינבר. בעבודות השחזור הועסקו אמני אסלאם ממדינות רבות מהעולם המוסלמי, בהן אינדונזיה, טורקיה, ירדן, מצרים, מרוקו וסוריה.