השופט לוי העביר את ממצאי הוועדה לראש הממשלה במרץ 2012, ואת הדו"ח המלא ליועץ המשפטי לממשלה ב-3 ביולי 2012. במאי 2014 החלה הממשלה לקדם חלק מההמלצות שבדו"ח: שר הביטחון משה יעלון הורה להיערך לביצוע אחת ההמלצות המרכזיות – הקמת בית דין ייעודי לענייני מקרקעין ביהודה ושומרון. על פי ההצעה, פלסטיני שטוען שמתנחלים פלשו לאדמתו יצטרך להוכיח בבית המשפט שטענתו נכונה. כמו כן צומצם השימוש ב"צו מפריע" – שמכונה בדו"ח "צו דרקוני", שמכוחו המנהל האזרחי סילק מתנחלים שפלשו לכאורה לאדמה פרטית, אף על פי שלא הוגשה תלונה של בעל הקרקע.
תגובות.
ראש משלחת הוועד הבינלאומי של הצלב האדום לישראל ולשטחים הכבושים, חואן פדרו שרר, דחה את מסקנות הדו"ח, וטען כי מנקודת מבט של המשפט הבינלאומי, הגדה המערבית נתונה תחת כיבוש ישראלי, ואין כל רלוונטיות לשאלה מי היה הריבון החוקי בשטחים לפני המלחמה.
הד ירושלים
הד ירושלים היה שבועון אשר ראה אור בירושלים בשנים תרצ"ט 1939 – תש"ו 1946. נוסד ונערך על ידי העיתונאי שלום בן-ברוך (שווארץ), אשר היה עורכו עד שנת 1944 והסופר יהושע טן-פי. בשנת תש"ו, מגיליון 26, ראה אור בשם: "השבועון הארצישראלי והד ירושלים".
העיתון ביטא את תפיסות העולם והלך הרוח אופייני בקרב תומכי מפלגת "הציונים הכלליים" וארגוני הרוויזיוניסטים, בדומה לעיתון "הבוקר".
די ולט
די ולט (בגרמנית: Die Welt, "העולם") הוא יומון גרמני בעל כיוון פוליטי ימני-מרכזי, שנוסד ב-1946 בהמבורג על ידי שלטונות הכיבוש הבריטיים, כעיתון איכות המיועד לאינטליגנציה הגרמנית הגבוהה. נקנה על ידי אקסל שפרינגר ב-1953 ונחשב מאז ועד היום לעיתון הדגל של הוצאת אקסל שפרינגר.
המשרדים הראשיים של העיתון נמצאים כיום בברלין, והוא נקרא בכ-130 מדינות ברחבי העולם.
היסטוריה.
ב-2 באפריל 1946, סמוך לאחר תום מלחמת העולם השנייה הקימו שלטונות הכיבוש הבריטיים בהמבורג את ה"די ולט". העיתון יועד על ידם מלכתחילה לאינטליגנציה הגרמנית ולאו דווקא לקהל הרחב. למרות זאת, תחת ידם הוא הצליח להגיע בשיאו לתפוצה של כמיליון גליונות מדי יום. אקסל שפרינגר קנה את העיתון ב-1953 תמורת 2 מיליון מרק, מחיר גבוה יחסית, שנבע מהתפוצה המכובדת. תחת הנהגתו הפכה נטייתו הליברלית המקורית של ה"די ולט", לנטיה קצת יותר שמרנית מבחינה פוליטית, כלכלית וחברתית.
בסוף שנות השישים היה העיתון, כמו הוצאת אקסל שפרינגר כולה, מטרה להתקפות משמאל, עקב התנגדותו ל"מרד הסטודנטים". במחצית הראשונה של שנות השבעים אף הותקפה הקבוצה פיזית על ידי ארגון הטרור באדר מיינהוף (סיעת הצבא האדום).
ב-1975 עברה מערכת ה"די ולט" לבון, וב-1993, לאחר איחוד גרמניה עברו משרדיו הראשיים, כמו משרדי הקבוצה כולה לרובע קרויצברג אשר ברלין. ב-2001 הועברו לברלין גם משרדי עיתון יום א' של ה"די ולט" - Welt am Sonntag.
העיתון כיום.
בשנת 2011 הייתה תפוצת העיתון כ-209,000 עותקים. הוא נקרא כיום בכ-130 מדינות ברחבי העולם ויש לו שלוש מהדורות אזוריות שונות בגרמניה: ברמן, המבורג וברלין. זהו העיתון הרביעי בתפוצתו בגרמניה לאחר ה"בילד", "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג" (Frankfurter Allgemeine Zeitung)
וה"זודויטשה צייטונג". החל מ-1995 ניתן לקרוא אותו גם באינטרנט. כמו כן, החל מ-2004 יוצאת גם מהדורה יומית מצומצמת בשם "די ולט קומפקט" המיועדת לקהל צעיר יותר. "די ולט" יוצא לאור מדי יום, למעט ימי א', שבהם מופיעה במקומו מהדורה שבועית של Welt am Sonntag.
מבחינה כלכלית נחשב העיתון כיציב יחסית. בעבר נאלצה הוצאת אקסל שפרינגר לממן את הפסדיו מתוך רווחי העיתון האח, הפופולרי אך גם העממי יותר, "בילד".
אהדה מובהקת לישראל.
כמו כל עיתוני קבוצת אקסל שפרינגר גם ה"די ולט" מביע בהתמדה עמדות פרו ישראליות. אחד מעקרונות היסוד עליהם מתחייב כל עיתונאי המועסק בקבוצה הוא לפעול למען פיוס עם העם היהודי והגנה על זכויותיה של מדינת ישראל. ב-2010 אף קיימה הנהלת הקבוצה ישיבה מיוחדת בישראל להפגנת תמיכתה זו. קבוצות שמאל ואסלאם רדיקלי שונות האשימו עקב כך את הקבוצה שהיא "שופרה של הציונות" והן מנסות להטיל חרם על עיתוני הקבוצה, בדרך כלל ללא הצלחה רבה.
פרס די ולט לספרות.
החל מ-1999 מחלק ה"די ולט" מדי שנה פרס לסופר אחד שבלט לדעתו בשנה האחרונה. הזוכים בפרס עד כה היו:
מטוויי בלנטר
מטוויי איזאקוביץ' בלנטר (ברוסית: Матвей Исаакович Блантер; 10 בפברואר 1903 – 27 בספטמבר 1990) היה מלחין סובייטי-יהודי. הלחין מספר רב של שירים כולל קטיושה.
בעל תואר אמן העם של ברית המועצות (1975), חתן פרס סטלין (1946) ובעל עיטור לנין (1973, 1983), עיטור אות הכבוד (1967) ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי (1983).
קורות חיים.
מטוויי (מוטי) בלנטר נולד בעיירה הקטנה פוצ'פ בקרבת בריאנסק, אז בתחומי האימפריה הרוסית (כיום ברוסיה). אימו הייתה קרובת משפחה של שלמה מיכואלס.
לאחר מהפכת אוקטובר המשפחה עברה למוסקבה. בלנטר למד נגינת כינור, פסנתר והלחנה. לאחר סיום הלימודים, במהלך שנות ה-20 הוא היה מנהל מוזיקלי של מספר תיאטראות. בתקופה זו הוא גם כתב מספר מנגינות ואחת מהם - הפוקסטרוט "ג'ון גריי" זכתה לפופולריות רבה.
בשנות ה-30 הוא שינה את סגנון הכתיבה והחל לכתוב שירים לנושאים פטריוטיים-פוליטיים. בתקופה זו הוא החל שיתוף פעולה עם המשורר מיכאיל איסאקובסקי שביחד הם כתבו כ-20 שירים. אחד מהם נכתבה בשנת 1945 על אירועי מלחמת העולם השנייה אך קיבלה פופולריות רק בשנת 1960 לאחר שבוצע על ידי מארק ברנס.
בשנת 1938 חיבר בלנטר את הלחן המפורסם שלו לשיר קטיושה. באותה שנה בלנטר גם כתב "מארש כדורגל", מארש זה מושמע לפני תחילת כול משחק כדורגל ברוסיה עד היום. בסך הכל הוא כתב מוזיקה לכ-2000 שירים. בנוסף לשירים הוא כתב מוזיקה למספר סרטים, הצגות תיאטרון ואופרטות. בלנטר היה פעיל עד לשנת 1975.
בשנת 1983, בהיותו בן 80 הוא נעשה חבר בוועד האנטי-ציוני של הציבור הסובייטי. באותה שנה הוא קיבל מספר עיטורי ברית המועצות לכבוד יובל של 80.
מטוויי בלנטר נפטר ב-27 בספטמבר 1990 במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
יאן זווארטנדיק
יאן זווארטנדיק (בהולנדית: Jan Zwartendijk; 27 ביולי 1896–1976) היה איש עסקים ודיפלומט הולנדי שסייע ליהודים להימלט מליטא בתחילת מלחמת העולם השנייה והוכר בזכות פעילותו כחסיד אומות העולם.
פעולותיו בתקופת השואה.
זווארטנדיק, יליד רוטרדם, היה נציג חברת "פיליפס" בליטא. בשנות ה-30 עבד בהמבורג, שם חווה את ההגבלות שהטילו הנאצים על היהודים.
במאי 1940 פלשה גרמניה הנאצית להולנד וכבשה אותה. ליטא נכבשה על ידי ברית המועצות ביוני 1940. ביולי 1940 התבקש זווארטנדיק על ידי השגריר ההולנדי (ליתר דיוק, ממשלת הולנד הגולה) בווילנה, ל. פ. י. דה-דקר, להחליף את הקונסול ההולנדי בקובנה והסכים לקחת על עצמו את תפקיד הקונסול ההולנדי בפועל. מספר יהודים שניסו להימלט מהמדינות הבלטיות הכבושות בידי הסובייטים הגיעו לשגרירות הולנד בריגה כדי לקבל ויזות שיאפשרו להם לצאת. השגריר ההולנדי כתב בדרכונם: "קונסוליית הולנד בריגה מצהירה בזאת שאין צורך בוויזה לשם כניסה לסורינאם, קורסאו ושטחים אחרים של הולנד ביבשות אמריקה." עם כתובת זו בדרכון נסעו מספר יהודים לזווארטנדיק שבקובנה וביקשו ממנו לכתוב טקסט דומה במסמכים ששימשו בתור תעודת זהות. בצורה זו הנפיק זווארטנדיק החל ב-23 ביולי 1940 בין 1,200 ל-1,400 אישורי מעבר כאלה לקורסאו. בהסתמך על האישורים האלו הוציאה הקונסוליה היפנית, באמצעותו של צ'יאונה סוגיהארה, קרוב ל-2,000 ויזות שנועדו לאפשר מעבר של בעלי האישורים דרך יפן ועד לקורסאו. בחלק מהוויזות נעשה שימוש חוזר כאשר נשלחו בחזרה מיפן לקרובים בליטא. בסיכום הגיעו ליפן עם ויזות אלו בין 2,100 ל-2,200 פליטים יהודים. פליטים אלו נשארו ביפן בין שלושה לשמונה חודשים. איש מהפליטים לא הגיע לקורסאו אך כולם ניצלו מהשמדה. כאלף מהם הועברו על ידי היפנים לגטו שאנגחאי שבסין, שם שרדו את המלחמה. ב-3 באוגוסט 1940 אולץ זווארטנדיק לסגור את הקונסוליה בקובנה. לפני כן שרף את כל המסמכים הרשמיים וסילק כל רמז לפעילות בלתי חוקית שיזם למען היהודים. את יתר שנות המלחמה עבר בהולנד, בעבודה בחברת "פיליפס".
לאחר המלחמה.
זווארטנדיק לא חשף את פעולותיו בתקופת המלחמה. ממשלת הולנד גילתה פרטים על פעילותו בשנת 1963.
זווארטנדיק נפטר באיינדהובן ב-1976 והותיר אחריו שלושה ילדים.
הנצחה.
ב-6 באוקטובר 1997 הכיר יד ושם בזווארטנדיק בתור חסיד אומות העולם.
ברוטרדם ובווילנה הוקמו אנדרטאות לזכרו ובקובנה הוצב שלט לזכרו במבנה בו פעלה הקונסוליה ההולנדית.
ב-10 בספטמבר 2012 העניקה רפובליקת ליטא לזווארטנדיק את אות צלב הצלת החיים, אשר מוענק לאנשים שסיכנו את חייהם כדי להציל אחרים.
טאלב טווטחה
קיד אורי
אדוארד "קיד" אורי (באנגלית: Edward "Kid" Ory ; 25 בדצמבר 1886 - 23 בינואר 1973) היה נגן טרומבון ומוביל הרכב אמריקאי, מחלוצי הג'אז.
תולדות חייו.
אורי נולד בחוות מטעים בדרום לואיזיאנה וניגן על בנג'ו. בגיל 21 עבר לניו אורלינס והיה לאחד מהנגנים הבולטים בג'אז המוקדם שהתפתח בעיר (עוד לפני שבאדי בולדן גיבש את הסוגה). הוא שילב את יכולתו הקצבית שצבר בנגינה על הבנג'ו לנגינה ייחודית בטרומבון.
מ-1911 הנהיג הרכב שמשך את הנגנים הטובים ביותר בעיר, בהם ג'ו "קינג" אוליבר ולואי ארמסטרונג, תוך יצירת "הרכב משולש" ובו מנגן טרומבון את תפקיד הבס הקצבי מאחורי חצוצרה (או קורנית) וקלרינט.