התיאטרון, שנבנה בכסף פרטי, החליף את התיאטרון שעמד לפניו ("Cesareo Regio Teatro di San Pietro") בו היו 800 מקומות ישיבה. התיאטרון החדש שנקרא בפשטות "התיאטרון החדש" ("Teatro Nuovo") והכיל 1,400 מקומות ישיבה, נחנך ב-21 באפריל 1801 בהצגת בכורה של האופרה "Ginevra di Scozia" מאת יוהאן סימון מאייר.
היסטוריה.
בסוף המאה ה-18, התעורר הצורך בתיאטרון חדש בטריאסטה. מבנה התיאטרון הקודם, תיאטרו די סן פטרו, היה לקוי ובלתי ראוי לשימוש, ודלתותיו נסגרו בשנת 1800. לפני השלטון האוסטרי הייתה מונחת הצעה משנת 1795 של ג'ובאני מתאו טומאסיני לבנות תיאטרון פרטי. ביוני 1798 נחתם הסכם בו נקבע כי חלק מהכסף יגיע מהרשות המוניציפלית, וטומאסיני יחזיק בזכויות של חלק מתאי הצפייה בתיאטרון. כאדריכל מונה ג'אן אנטוניו סלבה, האדריכל של בית האופרה לה פניצ'ה בוונציה, שעיצב את האודיטוריום בצורה פרסה מסורתית. עם זאת עיצוב החוץ של הבניין והחזית, היו פשוטים מדי לטעמם של האוסטרים, והם צירפו למלאכה אדריכל נוסף, מתאו פרטש, אדריכל הלה סקאלה ממילאנו. בסופו של דבר התיאטרון החדש היה ערבובייה של עיצוב הפניצ'ה מבפנים והסקאלה מבחוץ.
תוך זמן קצר התברר, שהתיאטרון החדש משרת היטב את שוכרי התאים העשירים, אך מקפח את האמנים. חדריהם היו צפופים ובלתי מספקים, וחימום הבמה הציב קשיים. גם האמצעים הטכניים היו מוגבלים. עם זאת, האולם היה אידיאלי לנשפי מחולות ותחפושות ועד מהרה אירח את כל האירועים החשובים בעיר.
בין נובמבר 1805 למרץ 1806 הייתה טריאסטה תחת כיבוש צרפתי, והכובשים הטילו הגבלות ואיסורים שונים על באי התיאטרון, שבחרו להדיר רגליהם ממנו, בניגוד למה שהיה מקובל בתקופת האוסטרים. עם שוב הכיבוש האוסטרי, חזר התיאטרון לחיים, אך ב-1809 חזרו הצרפתים והתיאטרון התרוקן שוב מצופים, עד כדי כך, שביום הולדתו של נפוליאון נאלצה ההנהלה להאיר את הבית במשך כל שעות היום ולהציע כניסה חינם לכל המעוניין בשעות הערב. האוסטרים שבו ב-1813, אך חילופי אש התותחים שקדמו לשובם פגעו בחזית התיאטרון וסימניהם ניכרים בה עד היום.
התיאטרון החליף את שמו מספר פעמים מאז הקמתו בשם "התיאטרון החדש". לראשונה בשנת 1821, אז הוחלף שמו ל"תיאטרון גראנדה" ("Teatro Grande"). תחת שם זה הוצגו בתיאטרון 2 הצגות בכורה עולמיות מאת ורדי - "שודד הים" בשנת 1848 (עם הסופרן ג'וזפינה סטרפוני, אותה ורדי נשא לאישה ב-1859, בתפקיד ראשי), ו"סטיפיליו", הפקה עליה פיקח ורדי, בשנת 1850. עוד לפני הפרמיירות הללו, תפסו האופרות של ורדי מקום נכבד על בימת התיאטרון, ובהמשך המאה נוספו עוד אופרות חשובות ברפטואר האופראי, כולל יצירות מאת פוצ'יני ווגנר.
שינוי נוסף בשם התיאטרון נעשה בשנת 1861, כאשר התיאטרון עבר מבעלות פרטית לבעלות ציבורית. התיאטרון נקרא אז "Teatro Communale", ונשא את השם הזה בסוף המאה ה-19. בשנת 1881, הוגדלה תכולת התיאטרון לכ-2000 מקומות ישיבה. ההגדלה נעשתה על חשבון אזורי העמידה בתיאטרון, אך בדצמבר אותה שנה הוכרז המבנה כלא בטיחותי ונסגר לשיפוצים ועבודות חיזוק, במסגרתם הותקנה מערכת תאורה חשמלית. המבנה נפתח מחדש ב-1889 עם 1,000 מקומות ישיבה. תוך שעות ספורות ממותו של ורדי בינואר 1901, שונה שמו של התיאטרון שוב, הפעם לכבודו ולזכרו של המלחין.
בין השנים 1992 ו-1997 נסגר המבנה לשיפוצים נוספים, ונפתח מחדש עם 1,300 בקונצרט "VIVA Verdi" שכלל קטעים מהאופרות של ורדי. בזמן השיפוצים הועברה פעילות האופרה למבנה שנבנה לצורך כך בשם "Sala Tripcovich", הממשיך להציג מוזיקה קאמרית ואופרטות.
אחד האירועים החשובים בתיאטרון, הנובע מהכיבוש האוסטרי במאה ה-19, והעובדה שטריאסטה לא הייתה חלק מאיטליה עד 1918, הוא "פסטיבל האופרטה הבינלאומי", הנערך במקום מידי קיץ.
הצגות בכורה של אופרות.
בתיאטרון נערכו הצגות הבכורה העולמיות של האופרות הבאות:
תיאטרון גראנדה
תיאטרו ליריקו ג'וזפה ורדי
דיסני פנטסי
כדורסל במשחקים האולימפיים
טורניר כדורסל נערך במשחקים האולימפיים בקביעות מאז אולימפיאדת ברלין (1936), לאחר שקודם לכן נערכו אירועי ראווה מחוץ לתוכנית הרשמית באולימפיאדת סנט לואיס (1904) ובאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932). בתחילה התקיים טורניר לגברים בלבד, וטורניר לנשים נערך לראשונה באולימפיאדת מונטריאול (1976).
נבחרת ארצות הברית מחזיקה בשיא הזכיות בטורניר הגברים עם 15 זכיות, כולל שבעת הטורנירים הראשונים בהם זכתה ללא הפסד, ובשיא הזכיות בטורניר הנשים עם 8 זכיות, כולל ששת הטורנירים האחרונים.
היסטוריה.
משחק הכדורסל הומצא על ידי הקנדי-אמריקאי ג'יימס נייסמית' בספרינגפילד שבמסצ'וסטס, בשנת 1891. בתוך מספר עשורים, המשחק הפך לפופולרי ברחבי ארצות הברית כספורט אולמות, והתפשט ברחבי העולם. פדרציית הכדורסל הבינלאומית (פיב"א) נוסדה בשנת 1932 בז'נבה שבשווייץ.
טורניר הכדורסל האולימפי הראשון באולימפיאדת ברלין (1936) נערך במגרש פתוח. נייסמית' התכבד בחלוקת המדליות לשלוש הנבחרות שסיימו ראשונות בטורניר. בהתאם לחוקה האולימפית באותה תקופה, השתתפו בטורניר חובבנים בלבד. הטורניר נערך לראשונה באולם באולימפיאדת לונדון (1948). ארצות הברית הייתה הדומיננטית בטורנירים האולימפיים הראשונים כשזכתה בכל הטורנירים עד לאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) ללא אף הפסד. מאולימפיאדת הלסינקי (1952), שבה השתתפה לראשונה ברית המועצות, עד אולימפיאדת טוקיו (1964) התמודדו האמריקאים והסובייטים בכל משחקי הגמר. ב-1968 עלתה לראשונה יוגוסלביה למשחק הגמר לאחר שהדיחה את ברית המועצות בשלב חצי הגמר. באולימפיאדת מינכן (1972) נקטע רצף הניצחונות של האמריקאים, כאשר ברית המועצות גברה על ארצות הברית במשחק על מדליית הזהב, מסל ניצחון מעורר מחלוקת של סרגיי בלוב בשניות האחרונות של המשחק. האמריקאים סירבו לקבל את מדליות הכסף, אשר שמורות עד היום בכספת במשרדי הוועד האולימפי הבינלאומי.
ארצות הברית זכתה שוב במדליית הזהב באולימפיאדת מונטריאול (1976), כשגברה על יוגוסלביה במשחק הגמר. האמריקאים נעדרו מאולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות החרם שהכריז הנשיא ג'ימי קרטר כתגובה לפלישת ברית המועצות לאפגניסטן, ויוגוסלביה הפכה לנבחרת השלישית שזוכה בטורניר, לאחר שגברה על איטליה במשחק הגמר. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) חזר התואר לארצות הברית, שניצחה את יוגוסלביה במשחק הגמר, כאשר הפעם ברית המועצות נעדרה בשל חרם. באולימפיאדת סיאול (1988) הסובייטים זכו שנית במדליית הזהב, לאחר ניצחונות על ארצות הברית בחצי הגמר ועל יוגוסלביה במשחק הגמר.
בשנת 1989, פיב"א החליטה להתיר לשחקני ה-NBA להתחרות בטורנירים בינלאומיים, כולל האולימפיאדה. לאולימפיאדת ברצלונה (1992), שלחה ארצות הברית נבחרת שהורכבה ממיטב שחקני ה-NBA וזכתה לכינוי "נבחרת החלומות", והפגינה יכולת מרהיבה כשהיא מביסה את כל יריבותיה וזוכה בטורניר מבלי שלקחה אף פסק זמן. הדומיננטיות של ארצות הברית נמשכה באולימפיאדת אטלנטה (1996) ובאולימפיאדת סידני (2000), אך נפסקה באולימפיאדת אתונה (2004), בה היא הפסידה בשלב חצי הגמר לארגנטינה, שהמשיכה לזכייה בפעם הראשונה במדליית הזהב לאחר ניצחון בגמר על איטליה. זה היה ההפסד השלישי של ארצות הברית בתולדות הטורניר האולימפי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) חזרה ארצות הברית וזכתה בתואר האולימפי, לאחר שניצחה את ספרד במשחק על מדליית הזהב.
נשים.
טורניר כדורסל הנשים באולימפיאדות נערך רק החל מאולימפיאדת מונטריאול (1976). בטורניר הראשון, בו השתתפו 6 נבחרות בשיטת ליגה, זכתה ברית המועצות כאשר ארצות הברית זכתה במדליית כסף. באולימפיאדת מוסקבה (1980) שוב זכו הסובייטיות, שגברו במשחק הגמר על בולגריה. ארצות הברית החרימה את האולימפיאדה הזו. לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) לא הגיעה ברית המועצות כדי להגן על תוארה, וארצות הברית זכתה לראשונה לאחר ניצחון על קוריאה הדרומית במשחק הגמר. ארצות הברית שמרה על תוארה גם באולימפיאדת סיאול (1988), בה יוגוסלביה זכתה במדליית כסף וברית המועצות הסתפקה במדליית ארד. באולימפיאדת ברצלונה (1992), נבחרת המשלחת המאוחדת, שייצגה את מדינות חבר העמים לאחר פירוקה של ברית המועצות, זכתה בתואר לאחר שניצחה את ארצות הברית בחצי הגמר וגברה על סין במשחק הגמר. זה היה הפסדה השני והאחרון של ארצות הברית בטורניר הנשים.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) החל רצף הניצחונות של ארצות הברית, אשר עומד כיום על ארבע זכיות. ברזיל הייתה היריבה בגמר באטלנטה, ובשלוש הפעמים הבאות (2000, 2004 ו-2008) אוסטרליה זכתה במדליית הכסף.
העפלה לטורניר.
בטורניר האולימפי משתתפות בסך הכל 12 נבחרות, הן בגברים והן בנשים. על פי השיטה הנהוגה כיום, הנבחרות מעפילות לאולימפיאדה דרך אליפות העולם, טורנירים מוקדמים באזור הגאוגרפי שאליו הן משתייכות, או טורניר מוקדמות עולמי.
הטורנירים הקובעים את המעפילות לאליפות מכל אזור הם האליפויות היבשתיות: אליפות אירופה, אליפות אמריקה, אליפות אסיה, אליפות אפריקה ואליפות אוקיאניה. הנבחרות הטובות ביותר שלא העפילו דרך האליפות של כל אזור, מתחרות בטורניר הקדם-אולימפי על מספר מקומות נוספים באולימפיאדה.
חלוקת המקומות היא כזאת:
יצחק בן נר
הנס של דנקירק
ערך בנזף
ערך בנזף או מדד הכוח של בנזף (באנגלית: Banzhaf power index) הוא מושג בתורת המשחקים, המנסה לתת מדד לכוחו של שחקן במשחק פשוט.
הגדרה פורמלית.