שנג'ואו 13 (בסינית: 神舟十三号 או 神舟13, פיניין: Shénzhōu13) היא טיסת חלל סינית ששוגרה ב-15 באוקטובר 2021. היא טיסת החלל הסינית השמינית והטיסה השלוש עשרה של תוכנית שנג'ואו. החללית נושאת שלושה טייקונאוטים של צבא השחרור העממי בטיסה השנייה למודול הליבה של טיאנחה, המודול הראשון של תחנת החלל טיאנגונג.
טיסת החלל היא הראשונה במסגרת משימות שאמורות להימשך שישה חודשים (180 יום). לאחר מכן, שהות של שישה חודשים על גבי תחנת החלל תהפוך למשך הזמן הרגיל של צוותי הטיסה הסיניים.
משימה.
המשימה כוללת ביקור במודול הליבה של טיאנחה לאחר השיגור והעגינה של טיאנגוא'ו 3, הטיסה השלישית של טיל המטען הסיני.
צוות.
הצוות הוכרז במסיבת עיתונאים שנערכה ב-14 באוקטובר 2021. מייג'ור גנרל בחיל התמיכה האסטרטגית גָ'אי גְ'ה-גָאנְג הוא טייס חלל ותיק שהיה על טיסת שנג'ואו 7. הקולונל וָאנְג יָאפִּינְג טסה בשנג'ואו 10 והייתה האישה הראשונה שתבקר בתחנת החלל טיאנגונג, בעוד הקולונל יֵה גוָאנְגְפֿוּ מבצע את טיסתו הראשונה לחלל.
באם משך הטיסה ישאר כמתוכנן, ואנג תקבע שיא שהייה בחלל מבחינת שהות מצטברת בחלל עבור טייקונאוט או טייקונאוטית סינית.
אספרנטה ציויטו
The Feminist Art Journal
The Feminist Art Journal (בתרגום לעברית: כתב העת לאמנות פמיניסטית) היה כתב עת אמריקאי, שיצא לאור בין השנים 1972–1977 והיה בין כתבי העת הראשונים בתפוצה רחבה שהתמקדו באמנות פמיניסטית.
רקע לפרסום כתב העת.
את כתב העת ייסדו סינדי נמסר (Nemser), פטרישיה מינרדי ואיירין מוס, שלושתן שימשו עורכות בכתב עת בשם "נשים ואמנות" (Women and Art) שמומן על ידי ארגון רדסטוקינגס, קבוצה פמיניסטית רדיקלית שנוסדה בשנת 1969.
נמסר הייתה בעלת ניסיון בביקורת אמנות וכתיבה, היא שימשה כותבת במספר מגזינים ועיתונים בתחום האמנות ובהם "אמנות באמריקה" ו- "ארטפורום". לפעילות התנועה הפמיניסטית נחשפה במהלך תחקיר לכתבה על קבוצת האמנים AWC (Art Workers’ Coalition) שפעלה למען זכויות אמנים ורפורמות חברתיות. היא לקחה חלק גם באירועים שונים של "קואליציית ניו יורק של נשים אמניות במהפכה" (New York coalition Women Artists in Revolution), קבוצה שמטרתה הייתה להתמודד עם הדרת הנשים מזירת האמנות. נמסר טענה כי פעילות הקבוצה והרעיונות שהעלו חברותיה לרמה לפיתוח המודעות הפמיניסטית שלה ולרצונה לפעול נגד סקסיזם כלפי נשים באמנות.
באותה תקופה גם נפגשה לראשונה עם פטרישיה מינרדי, אמנית פיגורטיבית ופעילה בקבוצת הפמיניזם הרדיקלי "Redstockings". נמסר, מינרדי, מרג'ורי קרמר, איירין פסליקיס ולוסיה ורנרלי הקימו את כתב העת "נשים באמנות", אולם כתב העת הפסיק את פעילותו תוך זמן קצר בעקבות סכסוכים פנימיים בין העורכות. עם פירוק כתב עת זה, החליטו נמסר, מינרדי ואיירין מוס לייסד כתב עת חדש, והעניקו לו את השם "Feminist Art Journal".
מטרות ופעילות.
נמסר, מינרדי ומוס ייסדו את כתב העת בשנת 1972. הוא התפרסם אחת לרבעון במשך תקופה של כחמש שנים, עד לשנת 1977. בשנת 1973 הפכה נמסר לעורכת המרכזית של כתב העת, בעלה הצטרף אליה כעורך בשנת 1975.
לאורך שנות פעילותו הגיע כתב העת לתפוצה של כ-8,000 עותקים של כתב העת, והגיליון האחרון הודפס ב-10,000 עותקים. קהל כתב העת כלל קוראים בארצות הברית ובמדינות נוספות בעולם.
בכתב העת התפרסמו כתבות מסוגים שונים, בהן ביקורות אמנות, ראיונות עם יוצרות בנות התקופה, וכן תיעוד של מקרי אפליה כלפי אמניות.
המטרות המרכזיות בהפעלת כתב העת היו לתת במה לנשים אמניות לבטא את קולן, לשפר את מעמדן של הנשים היוצרות וכן לחשוף ניצול, הדרה, אפליה וסקסיזם שעמן התמודדו האמניות.
עורכות כתב העת שאפו לחשוף את המיזוגיניה ששלטה בזירת האמנות באותה תקופה, וכן לתמוך בנשים יוצרות בעבר ובהווה ולהציע להן מרחב לביטוי עצמי ולפעילות פמיניסטית.
במסגרת המאמרים בכתב העת התייחסו הכותבות להדרתן של הנשים מזירת האמנות, במהלך של ניכוס מחודש של מקומן בתולדות האמנות. אחת הכתבות התמקדה באמנות טלאים (קווילט) וטפטין ותיארה כיצד מלאכת היד, כמדיום המשויך באופן מסורתי לנשים, זכה לאורך השנים ליחס מזלזל מצד הממסד האמנותי הגברי, הגברים התייחסו אל מלאכת היד כקישוט ותו לא וחסמו בפני הנשים את הגישה לאמנויות שהחשיבו "גבוהות".
עורכות כתב העת שאפו גם לסייע בשילוב נושאים פוליטיים אקטואליים בשיח האמנותי של אותה עת דרך התייחסות ליחס המפלה שלו זכו אמניות מצד אמנים גברים. בתחילת דרכו כלל כתב העת טור בשם "חשיפת הגבר השוביניסט" (Male Chauvinist Exposé) שבו נקבו הכותבות בשמות אמנים ומבקרי אמנות שהתייחסו לעמיתיהן הנשים ביחס מזלזל או מפלה.
אמניות בולטות.
לאורך שנות פעילותו של כתב העת, התפרסמו בו ראיונות עם אמניות מוכרות שונות מאותה תקופה.
בגיליון השני של כתב העת התפרסם ראיון עם האמנית ברברה הפוורת'.
בחורף 1974 התפרסם ראיון עם הצלמת גרטרוד קסביר.
ראיון עם הכוריאוגרפית והקולנוענית איבון ריינר התפרסם בגיליון הרביעי של כתב העת משנת 1975 ותמונתה של היוצרת הופיע על שער כתב העת.
בכתב העת התפרסמו גם כתבות פרופיל היסטוריות על אמניות ופטרוניות אמנות כגון המלכה ופטרונית האמנות מארי דה מדיצ'י, הפסלת הארייט הוסמר, אמנית האוונגרד נטליה גונצ'רובה ועוד. נוסף על כך, חלק מן הכתבות נכתבו על ידי אמניות או בשיתוף עמן, כגון כתבות מאת פיית רינגגולד ומרשה טאקר (מייסדת המוזיאון החדש לאמנות עכשווית בניו יורק).
סיום פעילות.
כתב העת נסגר לבסוף בשנת 1977 עקב קשיים כלכליים במימונו. סיבה אפשרית נוספת לסגירתו הייתה העלייה בעניין ובשיח הציבורי בתחום האמנות הפמיניסטית, שהתרחשה לאור הצלחתו של The Feminist Art Journal שהיווה אחד החלוצים בכתיבה הפמיניסטית בתחום האמנות. אם עד אותה תקופה היה נדיר למצוא מאמרים אודות אמנות נשים בכתבי עת, בעקבות שינויים אלה כתבי עת מן המיינסטרים העניקו תשומת לב רבה יותר לעבודותיהן של נשים יוצרות, מה שצמצם את הצורך בכתב העת Feminist Art Journal ודומיו שפעלו לשלב את הנשים בשיח.
נפתלי טמו
נפתלי טֶמוּ (באנגלית: Nabiba Naftali Temu; 20 באפריל 1945 – 10 במרץ 2003) היה אתלט קנייתי. אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968) בריצת 10,000 מטר. באותה אולימפיאדה זכה גם במדליית ארד בריצת 5000 מטר.
ביוגרפיה.
טמו נולד ב-1945 במחוז ניימירה שבקניה למשפחה ענייה משבטי ה"קיסי" . את לימודיו סיים ב-1959 כשהוא בן 14 ויצא לעבוד כשבגיל זה החל להתאמן בריצות. ב-1963 התגייס טמו לצבא קניה ואת הקריירה הספורטיבית של החל ב-1964 וזאת בזמן שהמשיך את שירותו הצבאי. ב-1973 פרש טמו מפעילות ספורטיבית החל לאמן חיילים בצבא. בהמשך החל עבד בחווה החקלאית במחוז צפון מוגיראנגו שהוענקה לו, כאות הערכה על הישגיו הספורטיבים, מנשיא קניה ג'ומו קניאטה. החווה לא שיפרה את מצבו הכספי של טמו והוא המשיך לחיות בדלות.
ב-2003 נפטר טמו כתוצאה מסרטן הערמונית ונקבר בעיר הבירה ניירובי. בדיעבד הסתבר שמחלתו של טמו אובחנה זמן רב קודם למותו אך מחסור כספי לא איפשר לו לקבל טיפול הולם. ידיעה זו עוררה מחאה בקרב קניתים רבים שמחו על חוסר התמיכה של המדינה בגיבוריה.
קריירה ספורטיבית.
באליפות מזרח אפריקה שנערכה בקיסומו שבקניה זכה במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 28:35.7 דקות. כמו כן זכה טמו בריצת 6 מייל בתוצאה של 28:30.4 דקות ודורג שני בעולם בדירוג ספורטאים צעירים.
באולימפיאדת טוקיו הוא סיים במקום 49 בריצת מרתון בתוצאה של 2:40:46.6 שעות. נוסף לכך, הוא התחרה בריצת 10,000 מטר אך פרש לפני קו הסיום.
במשחקי אפריקה שנערכו בברזוויל, רפובליקה של קונגו זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:58.4 דקות, אחרי בן ארצו קיפצ'וגה קיינו (13:44.4 דקות) ולפני מאמו וולדה מאתיופיה (14:18.6 דקות).
במשחקי חבר העמים הבריטי, שנערכו בקינגסטון, ג'מייקה זכה במדליית זהב בריצת 6 מייל בשיא משחקים חדש של 27:14.21 דקות, לפני שיאן העולם רון קלארק מאוסטרליה (27:39.42 דקות) וג'ים אלדר מסקוטלנד (28:15.4 דקות). נוסף לכך סיים במקום רביעי בריצת 3 מייל.
באליפות מזרח אפריקה שנערכה בקיסומו שבקניה זכה בפעם השנייה במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בתוצאה ש 28:53.6 דקות.
באליפות מזרח אפריקה שנערכה בדאר א-סלאם, טנזניה בשנת 1968 זכה בפעם השלישית במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בשיא אישי חדש של 28:21.80 דקות והבטיחה לו את הכרטיס לאולימפיאדת מקסיקו סיטי.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 29:27.40 דקות לפני מאמו וולדה (29:27.75 דקות) ומוחמד גמודי מתוניסיה (29:34.20 דקות). הייתה זו מדליית הזהב האולימפית הראשונה בה זכתה קניה. מדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:06.41 דקות, אחרי מוחמד גמודי (14:05.01 דקות) ובן ארצו קיפצ'וגה קיינו (14:05.61 דקות). נוסף לכך, סיים במקום 19 בריצת מרתון בתוצאה של 2:32:36 דקות.
באליפות מזרח אפריקה שנערכה בקמפלה שבאוגנדה זכה בפעם הרביעית במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 28:54.8 דקות.
טמו סבל מבעיות רפואיות ברגלו שהשפיעו על הישגיו. במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו (סקוטלנד) הוא סיים במקום 19 בריצת 10,000 מטר.
באותה שנה הגיע טמו לארץ וניצח במרוץ הקפת התבור בתוצאה של 7:49 דקות.
באולימפיאדת מינכן פסל בריצת 10,000 מטר.
בשנת 1973 פרש מהשתתפות בתחרויות.
הנצחתו.
זמן קצר לאחר מותו של טמו קבעה ממשלת קניה מרוץ שנתי לזכרו.
איגוד הנשים החברתי-פוליטי
דרגות חופש (סטטיסטיקה)