כלכלני הניו דיל טענו שהתחרות הבלתי מרוסנת פגעה בעסקים וכשהמחירים צנחו ביותר מ-20%, הדפלציה מגדילה את החוב הלאומי ומונעת שיקום. הם דחו מהלך שיגביל את שבוע העבודה ל-30 שעות. במקום, הם שיתפו פעולה עם איגודים גדולים כדי ליצור את מנהל השיקום הלאומי. מטרתו הייתה להגדיל מחירים, להגדיל את כוח איגודי העובדים (כדי שהעובד יוכל לרכוש יותר) ולהפחית תחרות "בזבזנית". גנרל יו ג'ונסון, שהיה אחראי על הכלכלה במלחמת העולם הראשונה, עמד בראש המנהל. הוא קרא לקוד משותף לכל העסקים: שכר מינימום בין 20 ו-45 סנטים לשעה, שבוע עבודה מרבי של 35 עד 45 שעות, והפסקת עבודת הילדים. לטענתו קוד זה יגדיל את כוח הרכישה של הציבור ויגביר את התעסוקה.
כדי לגייס תמיכה פוליטית למנהל השיקום הלאומי, ג'ונסון פתח ב"קמפיין הנשר הכחול". מנהיגים מכל מגזרי התעשייה מיסדו חוקים עבור התעשיות שלהם- מחיר מינימום למוצרים, והסכמים לשמירה על התפוקה והתעסוקה. בתוך זמן קצר, המנהל השיג הסכמים עם כל תעשייה משמעותית במדינה. במרץ 1934, התפוקה התעשייתית הייתה גבוהה ב-45% ממה שהייתה שנה קודם לכן.
עם סיום תפקיד המנהל, במאי 1935, התפוקה הייתה גבוהה ב-55% ממה שהייתה שנתיים לפני כן. בנוסף, מעל 2 מיליון מעסיקים קיבלו את התקנים החדשים, שכללו שכר מינימום ויום עבודה של שמונה שעות, יחד עם חיסול עבודת הילדים. בית המשפט העליון מצא את המנהל לא חוקתי והפסיק את פעילותו.
התעסוקה במגזר הפרטי חזרה לרמתה מסוף שנות ה-20 כבר ב-1937, אולם לא גדלה עד המלחמה, שהקפיצה את מספר העובדים מ-11 מיליון ב-1940 ל-18 מיליון ב-1943.
דיור.
הניו דיל השפיע מאוד על הדיור. הוא המשיך בתוכניות הובר וניסה להעלות את מספר בעלי הבתים. הניו דיל הקים שתי סוכנויות דיור חדשות שפישטו את הליכי המשכנתא ויצרו תקנים אחידים לשיפוצי בתים.
הניו דיל העלה את מספר האמריקנים שהחזיקו בבתים. לפני הניו דיל, רק 40% מהאמריקנים החזיקו בבתים כי המשכנתא הממוצעת נמשכה בין 5 ל-10 שנים בריבית של עד 8%. דבר זה הגביל את הנגישות לבתים לרוב האמריקנים. בעזרת הניו דיל, לאמריקנים הייתה גישה למשכנתא בת 30 שנה, ושוק הדיור נפתח ליותר אמריקנים.
רפורמה.
הרפורמה התבססה על ההנחה שהשפל נגרם בגלל חוסר יציבות בשוק, ושהתערבות ממשלתית דרושה על מנת לייצב את הכלכלה. הרפורמה ניסתה למנוע חזרה של השפל.
ליברליזציה בסחר.
ההיסטוריונים מסכימים שמדיניות פרוטקציוניסטית, במיוחד חוק המכסים סמוט-האולי ב-1930, פגעו בכלכלה והחמירו את השפל. רוזוולט דיבר נגד החוק במהלך הבחירות של 1932. ב-1934 חוק מכסי הגומלין נוסח. הוא נתן לנשיא כוח לחתום על הסכמי סחר עם מדינות אחרות. כך רוזוולט יכול היה לשחרר את מדיניות הסחר האמריקנית מכבלי המכסים. מדיניות זו נשמרת עד היום.
פוארטו ריקו.
חוקים שונים חוקקו בפוארטו ריקו, תחת מנהל השיקום של פוארטו ריקו. החוקים קידמו רפורמה בקרקעות ועזרו לחוות קטנות. החוקים עודדו שיתופי פעולה בין חוות, גיוון חקלאי ועזרו לתעשייה המקומית.
הניו דיל השני (1935–1938).
באביב 1935, כתגובה לפסקי הדין נגד הניו דיל, ספקנות בקונגרס ודרישה לפעולה קיצונית יותר, ממשל רוזוולט החליט על שורת צעדים חדשים. ההיסטוריונים מתייחסים אל צעדים אלה כאל ה"ניו דיל השני", שהיה יותר ליברלי ושנוי במחלוקת מאשר ה"ניו דיל הראשון" בין 1933 ל-1934.
חוק הביטוח הלאומי.
עד 1935, רק שתים עשרה מדינות ביטחו את אוכלוסיית הקשישים, בתוכניות שהיו במימון נמוך ולא יעילות במיוחד. רק בוויסקונסין הייתה תוכנית ביטוח. ארצות הברית הייתה המדינה המתועשת המודרנית היחידה שבה אנשים היו חשופים לשפל הגדול בלי מערכת של ביטוח לאומי. גם תוכניות העבודה של הניו דיל היו זמניות בלבד.
החוק הכי חשוב שעבר ב-1935, ואולי בכל הניו דיל, היה חוק הביטוח הלאומי. החוק ביסס מערכת של ביטוחי פנסיה, דמי אבטלה ועזרה לנכים וילדים נזקקים במשפחות ללא אב. החוק הניח את היסודות למערכת הרווחה האמריקנית. רוזוולט טען שהמיסים יממנו את החוק ולא התקציב הכללי.
בהשוואה למערכות הביטוח הלאומי במדינות מערב אירופה, החוק היה שמרני. לעומת זאת, בפעם הראשונה הממשל קיבל אחריות על האוכלוסייה הנזקקת, הקשישה, הנכה והמובטלת.
יחסי עבודה.
חוק יחסי העבודה הלאומיים של 1935, שידוע גם כחוק וגנר, הבטיח לעובדים זכות למשא ומתן קיבוצי דרך איגודי העובדים. החוק גם יצר ועידה ליחסי עבודה כדי להשיג הסכמי שכר. החוק לא חייב את המעסיקים להגיע להסכמים עם העובדים אבל פתח את האפשרות. התוצאה הייתה גדילה של החברות באיגודי העובדים, במיוחד במגזר לייצור המוני.
חוק תקני העבודה ההוגנים של 1938 קבע שעות עבודה מרביות (44 שעות לשבוע) ושכר מינימום (25 סנט לשעה) עבור רוב העובדים. עבודת ילדים מתחת לגיל 16 נאסרה, ולילדים מתחת לגיל 18 נאסר לעבוד במקומות מסוכנים. כתוצאה, שכר של 300,000 איש עלה ושעות העבודה של 1.3 מיליון אנשים הופחתו. החקיקה הייתה החקיקה המשמעותית האחרונה בניו דיל לפני שהרפובליקנים והדמוקרטים השמרנים השתלטו על הקונגרס באותה שנה, והשיגו את האפשרות לחסום את רוזוולט.
מינהל קידום העבודות.
רוזוולט מינה את חברו הקרוב, הארי הופקינס, לראש מנהל קידום העבודות. המינהל יצר מיזמים של עבודות ציבוריות, שרוזוולט התעקש שיעזרו לטווח הארוך ולא יתחרו במגזר הפרטי (לכן, העובדים היו חייבים לקבל שכר קטן יותר). המינהל נוצר כדי להחזיר את המובטלים אל כוח העבודה, ומימן הקמת בתי חולים, בתי ספר וסלילת כבישים, כשהוא מעסיק יותר מ-8.5 מיליון אמריקנים.
שניים ממיזמי המינהל היו מנהרת לינקולן ונמל התעופה לה גוארדיה. המינהל שיתף פעולה עם מינהל החשמול הכפרי כדי להביא חשמל לאזורים כפריים. מינהל הנוער הלאומי היה עוד תוכנית של המינהל עבור צעירים. לינדון ג'ונסון, האחראי על המינהל בטקסס, שאב השראה מכך עבור תוכניות "החברה הגדולה" שלו כנשיא בשנות ה־60. המינהל היה מחולק לפי מדינות, ולניו יורק סיטי היה ענף משלה שיצר משרות עבור כותבים, מוזיקאים, אמנים ואנשי תיאטרון. המקום היה נוח לאיתור עובדים קומוניסטים בשנות ה־50.
מדיניות מס.
ב-1935, רוזוולט חוקק חוק מס על ההון. החוק קבע מס של 79% על הכנסות מעל 5 מיליון דולר. כיוון שזאת הייתה הכנסה גבוהה במיוחד באותן שנים, בפועל שיעור המס הגבוה ביותר הוטל אך ורק על אדם אחד- ג'ון ד. רוקפלר. החוק הוסיף רק 250 מיליון דולר לתקציב, והוא היה יותר ליחסי ציבור. רוזוולט הודה שהמטרה הייתה לקחת תומכים מיואי לונג, שניסה לאתגר אותו על המועמדות של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות. החוק גרם להתמרמרות בקרב העשירים שטענו שרוזוולט "בוגד במעמד שלו" ומכתים אותם.
ב-1936, הוטל מס על תאגידים. המטרה העיקרית הייתה לממן תשלומי 2 מיליארד דולר לחיילי מלחמת העולם הראשונה. החוק מיסה רווחי תאגידים, כדי לפזר את ההון בקרב יחידים. הקונגרס ריכך את החוק, קבע את שיעורי המס בין 7% ל-27%, ופטר עסקים קטנים מחובת התשלום. הצעה למס על דיבידנדים בוטלה.
חוק הדיור של 1937.
אחת מהרשויות האחרונות שהוקמה בניו דיל הייתה רשות הדיור האמריקנית, שנוצרה ב-1937 בתמיכה רפובליקנית כדי לחסל את שכונות העוני.
חוק בתי המשפט.
עם כניסתו של רוזוולט לתפקיד, רוב מתוך תשעת השופטים בבית המשפט העליון מונו בידי נשיאים רפובליקנים. ארבעה שופטים שמרנים במיוחד (שכונו "ארבעת הפרשים"- פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ויליס ואן דוונטר וג'ורג' סאת'רלנד) הצליחו לשכנע את השופט החמישי, אוון רוברטס, לעצור חקיקה פרוגרסיבית. מולם עמדו "שלושת המוסקטרים"- השופטים לואי ברנדייס, בנג'מין קרדוזו והרלן סטון. רוזוולט התחיל לראות את המצב בבית המשפט כמצב שבו רשות שלא נבחרה ביטלה את מעשיה של רשות שנבחרה באופן דמוקרטי. בתחילת 1937, הוא ביקש מהקונגרס להעביר את חוק הארגון מחדש של בית המשפט. החוק היה אמור לתת לנשיא למנות שופט חדש כששופט ותיק הגיע לגיל שבעים ולא פרש תוך חצי שנה. רוזוולט קיווה ששיטה זו תעזור להמשך החקיקה. אולם חברי הקונגרס התנגדו לכך וחששו שרוזוולט ינסה להפריש גם חברי קונגרס שיגיעו לגיל שבעים. הם החשיבו את ההצעה ללא חוקתית וגרמו לה להיכשל.
אולם במובן אחד, ההצעה הצליחה: רוברטס עבר לצד שתמך בניו דיל, וכך יצר רוב ליברלי בפסקי דין ונתן לממשלה יותר כוח כלכלי. הצעת החוק לשינוי בתי המשפט פגעה ברוזוולט מבחינה פוליטית.
כשוויליס ואן דוונטר פרש, הרכב בתי המשפט החל לעבור יותר לצידו של רוזוולט. רוזוולט אמנם לא הצליח להעביר את החוק אבל זכה (בצורה חוקתית לגמרי) בשליטה בבית המשפט העליון. כיוון שנשאר בתפקידו יותר משתים עשרה שנים, הוא מינה שמונה מתשעת השופטים בבית המשפט. ויליאם רנקוויסט, נשיא בית המשפט העליון, טען שבצורה זאת החוקה מספקת אחריות עליונה על בית המשפט לענפי הממשלה.
מיתון 1937 והתאוששות.
ממשל רוזוולט היה חשוף לביקורת במהלך כהונתו השנייה של רוזוולט, כשבסתיו 1937 התרחשה החמרה בשפל שנמשכה במשך רוב 1938. התפוקה והרווחים ירדו בחדות. האבטלה קפצה מ-14.3% ב-1937 ל-19% ב-1938. ניתן לייחס את ההחמרה במצב הכלכלי למחזור העסקי. אולם עד 1937 רוזוולט הצהיר שמדיניותו הכלכלית מצוינת, והמיתון החמיר את מצבו.
שמרנים תומכי עסקים הסבירו את המיתון בכך שטענו שהניו דיל, בין 1935 ל-1937, פגע בהתרחבות העסקית, גרם להתקפות נגד תאגידים גדולים וסייע לשביתות. השמרנים טענו שההתאוששות הייתה שגורמים אלו פחתו לאחר 1938. הניסיונות לשבור מונופולים הפסיקו ואיגודי העובדים החלו להילחם זה בזה ולא בתאגידים. בנוסף, מדיניות המס התחילה לסייע לצמיחה לטווח ארוך.