מכיוון שיאלטה שוכנת מדרום להרי האי קרים, והיא סגורה בתוך חצי גורן של גבעות, האקלים בה ממוזג. בפברואר הטמפרטורה הממוצעת מגיעה ל-4°C. נדיר לראות שלג במקום, ושכבות השלג הדקות, אם ישנן, נמסות במהירות. ביולי, מגיעה הטמפרטורה הממוצעת ל-24°C. בגלל הקרבה לים השחור, ובזכות רוחות הבריזה הקלות המנשבות באזור, העיר כמעט אינה מתחממת, אלא לעיתים נדירות ביותר. השמש מאירה בממוצע 2,250 שעות, והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 13°C.
היסטוריה.
עד למאה ה-19.
קיום היישוב ביאלטה נרשם לראשונה בידי גאוגרפים ערבים מן המאה ה-12 אשר תיארו את המקום כישוב דייגים ביזנטי עם נמל. במאה ה-14 המקום שימש כתחנת מסחר של ספני ג'נובה, לאורך חופי קרים ונודע בשם אטליטה או גאליטה. ב-1475 המקום נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית, וסופח למחוז שנקרא אייאלת קיף (או 'פאודיסיה'), בעוד האזור שמצפון ליאלטה נותר עצמאי בחלקו במשך שנים רבות ונקרא חאנות קרים. ב-1778 תושביה היוונים של יאלטה גורשו למריופול, אך חלקם נותרו בכפר סמוך אשר הם יסדו, שנקרא אף הוא יאלטה. האימפריה הרוסית סיפחה את יאלטה אליה בשנת 1783, יחד עם שאר חצי האי קרים, דבר שהוביל למלחמת רוסיה טורקיה בשנים 1787-1792.
במאה ה-19 המקום שימש כעיירת נופש וקיט לבני האצולה הרוסית. הסופר הנודע לב טולסטוי בילה שם מספר חופשות קיץ, ואנטון צ'כוב קנה שם ב-1898 את האחוזה הלבנה ("בלאיה דאצ'ה") בה התגורר עד 1902. העיר יאלטה היא המקום המתואר בסיפורו הקצר של צ'כוב, 'האשה והכלב' ובמחזה המפורסם שלו 'האחיות. שם העיר נקשר גם עם בית המלוכה הרוסי, כאשר ב-1889 הצאר אלכסנדר השלישי בנה את ארמון מסאנדרה מעט צפונה לעיר, וב-1911 הצאר ניקולאי השני בנה מערבית לעיר את ארמון ליבאדיה.
במאה ה-20.
במאה ה-20 שימשה יאלטה כעיר הקיט והנופש העיקרית לאזרחי ברית המועצות. בשנת 1920 לנין הכריז על חשיבותה הרפואית של המנוחה למעמד העובדים (פרולטריון), ועל אזור יאלטה כמתחם שנועד לצורך זה במיוחד. תנועת אזרחים בברית המועצות לא הייתה פשוטה ומעטים בלבד, בעיקר מיוחסי השלטון, הורשו להגיע ולנפוש לחוף הים השחור. סטלין השתמש בארמון מסאנדרה כארמון הנופש הפרטי שלו.
ב-4 בנובמבר 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, כל האסירים הפוליטיים בבית הכלא שביאלטה נורו למוות על ידי הנ.ק.ו.ד. יום לפני כיבוש העיר על ידי הגרמנים. העיר שוחררה בשנת 1944 על ידי כוחות הפרטיזנים בפיקוד של לאוניד ויכמן. בסוף מלחמת העולם השנייה הגיעה העיר לכותרות בהיותה מקום הכינוס של מנהיגי בנות הברית בוועידת יאלטה.
מאז התפרקות ברית המועצות.
בעקבות התפרקות ברית המועצות סבלה יאלטה ממשבר כלכלי, שנבע מכך שאזרחי רוסיה ואוקראינה ברובם התרוששו, בעוד העשירים המעטים נסעו לערי קיט באירופה ובטורקיה. העיר הפכה לנמל מעבר, בעיקר לנוסעים באוניות, ובהיותה תחנת קצה למסילה הארוכה ביותר באוקראינה. בעיר מלונות, חופים, בתי תיאטרון וקולנוע, ותעלה ציורית, שלאורכה טיילת.
בשנת 2014 סופח חצי האי קרים לפדרציה הרוסית, וכך גם העיר. רבים מהמפעלי והעסקים בעיר הולאמו (כך גם יקב הווינטג' הנודע "מסנדרה"). הענף הרווחי ביותר של העיר הוא תיירות וזה נמצא בירידה מתמדת מאז הסיפוח, לנוכח האיסורים שהטיל האיחוד האירופי על מכירת חבילות טיולים לאזור ועצירת ספינות תענוגות השטות עם דגל האיחוד בנמלי ילטה.
במהלך התפרצות מגפת הקורונה ברוסיה, נודע כי ראש עיריית יאלטה, איוואן אימגרונט, חלה בנגיף COVID-19 וב-18 באוקטובר 2020 הלך לעולמו לאחר שמצבו החמיר.
אתרי העיר.
ובסביבת יאלטה:
היהודים.
בגלל מיקום ארמון המלוכה של הצאר, הוגבלה נוכחות היהודים, ובין 1860 ועד 1893 נאסרה ישיבתם בעיר כלל. החל מ-1893 הותר אך ורק ליהודים הרשומים כתושבי רוסיה, ואשר להם אישור לנוע ברחבי המדינה להתיישב שם. האחרים - כולל זקנים וחולים שהגיעו למקום לצורך רפואי, גורשו. ב-1897 היו 1,025 יהודים כ-8% מן האוכלוסייה. ב-1926 היו 2,353 יהודים בעיר שהם כ-6% מתושביה (גידול במספר, אך ירידה ביחס לאוכלוסייה הכללית). עם הכיבוש הגרמני בסוף 1941, היהודים רוכזו בגטאות. ב-16 וב-17 בדצמבר 1941, נרצחו כ-1500 יהודים בגטאות אלו.
בסוף מלחמת העולם השנייה הגרמנים שידרו הודעה על "הועידה היהודית ביאלטה" כשכוונתה לבנות הברית.
בשנת 2004 תלמידי ישיבה במקום ערכו טקס הכנסת ספר תורה לראשונה בעיר מזה 80 שנה. ב-2005 היה במקום מרכז קהילתי יהודי וארגון "חסד נפתול" לסיוע וכן בית חב"ד.
אסיר ציון לשעבר, דוד שרייר פטרוב, כתב רומן אוטוביוגרפי בחלקו, על נעוריו ביאלטה בזמן מלחמת העולם השנייה.
צימס
פרוקסי פתוח
המחלקה היהודית
סיה
סיה קייט איסבל פרלר (באנגלית: Sia Kate Isobelle Furler; נולדה ב-18 בדצמבר 1975), הידועה בשמה הפרטי סיה, היא זמרת, פזמונאית, מדבבת ובמאית קולנוע אוסטרלית.
ביוגרפיה.
סיה פרלר נולדה ב-18 בדצמבר 1975 באדלייד, אוסטרליה הדרומית. אביה, פיל קולסון, הוא מוזיקאי, ואמה, לואן פרלר, היא מרצה לאומנות. סיה היא אחייניתו של השחקן-זמר קווין קולסון, ושל המוזיקאי קולין האי, חבר בלהקה האוסטרלית "Men At Work". סיה סיפרה כי בתור ילדה, היא חיקתה ביצועים של ארית'ה פרנקלין, סטיבי וונדר, וסטינג, שנחשבו כהשפעותיה כצעירה. היא ציינה כי התחילה לצרוך מריחואנה כבר בגיל 13, מה שגרם לה להידרדר לאלכוהוליזם וניסיונות אובדניים. היא למדה בתיכון אדלייד, וסיימה את לימודיה בשנת 1994.
בצעירותה הייתה חלק מהרכב הג'אז פאנק האוסטרלי קריספ, שהוציא שני אלבומים. ב-1997, לאחר שפרשה מההרכב, הוציאה אלבום סולו ראשון בשם OnlySee, שלא נחל הצלחה בכלל כאשר מכר רק 1,200 עותקים. באותה תקופה התארחה באופרת הסבון "קרוב רחוק" בתפקיד עצמה.
קריירה.
1997–2003: זירו 7 ו-Healing Is Difficult.
לאחר שעברה לממלכה המאוחדת חתמה חוזה עם סוני מיוזיק, ובשנת 2000 הוציאה את אלבומה השני Healing Is Difficult, שמתוכו יצא הסינגל "Taken For Granted", שהגיע למקום העשירי במצעדים בבריטניה. בעקבות הצלחת האלבום היא הוכרזה על ידי חלקים מהעיתונות הבריטית כלורין היל או כנלי פורטדו הבאה. ברם, היא עזבה את חברת התקליטים שלה ועברה ל-"Go! Beat Records".
סיה שרה עם ההרכב הבריטי זירו 7 בשלושת אלבומי האולפן הראשונים שלו ויצאה איתו למספר סיבובי הופעות. באלבום "Simple Things", היא שרה בשירים "Destiny" ו-"Distractions". באלבום "When It Falls", היא שרה בשירים "Somersault" ו-"Speed Dial No. 2". באלבום "The Garden", היא שרה בחמישה שירים ובכך הפכה לזמרת המובילה "הבלתי רשמית" של ההרכב.
2004–2006: Colour the Small One.
ב-2004 הוציאה את אלבומה השלישי, Colour The Small One. האלבום היה אכזבה מבחינה שיווקית, אם כי במשך זמן רב הגדירה אותו סיה כפסגת יצירתה. שירים מתוכו נשמעו בסדרות טלוויזיה וסרטים כמו: "עמוק באדמה" ו"ספיידרמן 2". למרות הכישלון המסחרי, הצליח להגיע בשיאו למקום ה-14 במצעד האלבומים החמים שבארצות הברית.
מן האלבום יצאו חמישה סינגלים שאת כולם כתבה סיה עם כותבים ופזמונאים נוספים. הסינגל הראשון מתוך האלבום "Don't Bring Me Down", לא זכה להצלחה כלל מבחינה מסחרית, אך קיבל שבחים ספורים ממבקרי המוזיקה. לאחר מכן הוציאה את הסינגל השני מתוך האלבום "Breathe Me", הסינגל זכה להצלחה עולמית והפך לאחד משיריה המצליחים ביותר בארצות הברית כאשר מכירותיו שם עומדות על כ-1.2 מיליון עותקים. הסינגל השני החזיר לסיה את תשומת הלב שאיבדה עם צאת האלבום, והוא אף הצליח להיכנס למקום ה-71 במצעד הבריטי. סיה חיכתה בפרק זמן של כחודש עד שהוציאה את הסינגל השלישי מן האלבום, "Where I Belong". השיר לא הצליח לשחזר את הצלחת קודמו, אך בכל זאת נמכר בסדר גודל מצומצם. לאחר מכן הוציאה את שני הסינגלים "Numb" ו-"Sunday", שנכשלו גם כן.
2007–2009: Some People Have Real Problems.
משחדלה להוציא במשך 3 שנים אלבום אולפן נוסף, התקבלה החלטה שהיא תוציא את אלבום ההופעה הראשון שלה, Lady Croissant. האלבום הכיל בתוכו כמה משיריה הקודמים שיצאו עוד כשהייתה חברה בלהקה זירו 7 ובנוסף, גם את להיטה העולמי הראשון, "Breathe Me". כל השירים מן האלבום בוצעו בהופעה חיה שהתקיימה ב-17 באפריל 2006, כשנה מצאתו של האלבום אל חנויות המוזיקה, והרשתות המקוונות.
לאחר כשנה מצאתו של אלבום ההופעה, הוחלט שתוציא סיה את אלבומה הרביעי, Some People Have Real Problems. האלבום זכה להצלחה עולמית כאשר היה הראשון של הזמרת שהצליח להיכנס למצעד הבילבורד 200, שם התברג במקום ה-26. תחילה הוציאה את הסינגל הראשון ממנו ב-6 בנובמבר 2007, "Day Too Soon". הסינגל היה היחידי מן האלבום שלא זכה להצלחה, כאשר מכירותיו היו בסדר גודל מצומצם, גם כן. הסינגל השני מן האלבום יצא ב-27 במרץ 2008, בשם "The Girl You Lost to Cocaine". שיר זה החזיר את סיה לקדמת הבמה בשנית, כאשר נכנס למצעדים רבים סביב כל רחבי העולם, ואף הגיע למקום ה-8 במצעד שירי הדאנס קלאב שבארצות הברית.
מיד אחרי שהוציאה את הסינגל השני מן האלבום, החליטה סיה כי היא תיקח פסק זמן של כשישה חודשים מצאתו של סינגל שלישי. ב-13 באוקטובר 2008, הכריזה על הסינגל השלישי, "Soon We'll Be Found". עם יציאתו נכנס השיר היישר אל המקום ה-94 במצעד הבריטי, והפך לאחד מהשירים המזוהים ביותר עם הזמרת עד היום. לבסוף, ב-25 בנובמבר באותה שנה, סגרה את האלבום עם הסינגל הרביעי, "Buttons". השיר זכה לתשומת לב רבה ולשבחים רבים ממבקרי המוזיקה, ואף נכנס למקום הראשון במצעד האוסטרלי.
2010: We Are Born.