חלק ממחקריו של הופמן עוסקים במדיניות הכשרת מורים בישראל, וכן בהוראת היסטוריה במערכת החינוך הישראלית. מאמריו בנושאים אלה מציגים גישה ביקורתית כלפי קובעי מדיניות הכשרת המורים – משרד החינוך, הסתדרות המורים והמועצה להשכלה גבוהה. הוא מראה שהאקדמיזציה של הכשרת המורים, שהחלה בשלהי שנות השבעים של המאה ה-20, הייתה תהליך חלקי, שאמנם אפשר להקים מכללות אקדמיות לחינוך, אך מנע מהן אוטונומיה אקדמית כמקובל במערכת ההשכלה הגבוהה. האקדמיזציה של הכשרת המורים בישראל הפכה לתהליך ארוך מאוד, שנמשך עד עצם היום הזה, שמלווה במאבקים בין כמה מכללות מובילות לבין משרד החינוך על מנת לאפשר יותר אוטונומיה ניהולית ויותר גיוון בתוכניות הלימודים. בתהליך זה מתגלה גם הסתדרות המורים, שתפקידה להגן על סגל ההוראה ולקדם אותו, כגורם שמכשיל אקדמיזציה, ואינו מכיר בהבדל בין מרצים במכללות אקדמיות לבין גננות או מורים בבית הספר היסודי.
התייחסותו של הופמן לתוכנית הלימודים בהיסטוריה אף היא ביקורתית. הוא מראה שתכלית לימודי ההיסטוריה אינה דווקא ידיעת העבר אלא נטיעת נראטיב הגמוני אצל התלמידים בבתי הספר. לנראטיב הזה יש שני ענפים – האחד ממלכתי-חילוני, ששם דגש על הקשר בין ההיסטוריה של עם ישראל לבין התרבות המערבית, והאחר ממלכתי-דתי, ששם דגש על התערבות האל במהלך ההיסטוריה. המרחק בין שני הנראטיבים הללו הלך וגבר עם השנים, כך שלמעשה היום מדובר בשתי אוכלוסיות שאינן מדברות אותה שפה.
פנטיום פרו
פנטיום 2
טומשוב מזוביצקי
ברייטפוד
פלאטי
ברתולומאיוס מקונסטנטינופול
הפטריארך ברתולומאיוס (ביוונית Βαρθολομαίος, בטורקית Bartholomeos; נולד 29 בפברואר 1940 בגקצ'אדה, טורקיה) הוא "פטריארך קונסטנטינופול, רומא החדשה והפטריארך האקומני" ("הראשון בין שווים") של הקומוניון האורתודוקסי-מזרחי מאז שנת 1991.
תולדות חייו.
ברתולומאיוס נולד בשם דמטריוס ארכונתוניס (Δημήτριος Αρχοντώνης) בכפר זייטינלי/איוס תאודורוס (Zeytinli; Άγιος Θεόδωρος) באי גקצ'אדה שבצפון הים האגאי. הוא התחנך באי מולדתו ובהמשך באיסטנבול, שם למד תאולוגיה בסמינר התאולוגי הקדוש "כלקיס" (Iερά Θεολογική Σχολή της Χάλκης). הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1961, ומונה לדיאקון בשם ברתולומאיוס. הוא שירת בצבא טורקיה בשנים 1961-1963. לאחר מכן המשיך ברתולומאיוס בלימודיו האקדמאים במכון המזרחי האפיפיורי (Pontificio istituto orientale) ברומא, במכון האקומני בבוסה (Institut œcuménique de Bossey) ליד ז'נבה שבשווייץ ובאוניברסיטת מינכן. עבודת הדוקטורט שלו עסקה במשפט קאנוני, והוא התמנה לאחר מכן למרצה באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ברומא. ב-1968 שב ברתולמאיוס לאיסטנבול, ושנה לאחר מכן מונה בידי הפטריארך אתינגורס לכומר. ב-1972 מונה למנהל המשרד הפטריארכלי שהוקם בידי הפטריארך דמטריוס. ב-1973 מונה ברתולמאיוס לארכיבישוף המטרופוליטני של "פילדלפיה" (Φιλαδέλφεια; כיום אלאשהיר (Alaşehir) בטורקיה), וב-1990 היה לארכיבישוף המטרופוליטני של כלקדון (Χαλκηδών; כיום קדיקוי (Kadıköy) שבאיסטנבול).
ב-22 באוקטובר 1991 נבחר ברתולמאיוס לכהן כפטריארך קונסטנטינופול, והחל בתפקידו ב-2 בנובמבר 1991. בין השנים 1974 ו-1991 היה ברתולומאיוס חבר של קבע בסינוד הקדוש והשתתף בסינודים רבים אחרים. הוא נכח במיסת הבחירה של האפיפיור פרנציסקוס ברומא במרץ 2013, והשניים נועדו שוב בישראל בעת ביקור האפיפיור פרנציסקוס בישראל במאי 2014.
ברתולומאיוס דובר יוונית, טורקית, לטינית, צרפתית, אנגלית, איטלקית וגרמנית.
כפטריארך האקומני.
בתפקידו כפטריארך האקומני מתמקד ברתולומאיוס ביחסים פנים-אורתודוקסיים, פנים-נוצריים ובין-דתיים. הוא פעיל במיוחד במישור הבינלאומי, ושם דגש על בנייתן מחדש של הכנסיות האורתודוקסיות בארצות מזרח אירופה, לאחר שנות הדיכוי הקומוניסטי. הוא ממשיך בחיזוק הקשרים עם הנצרות המערבית, ויזם דו-שיח עם יהודים, מוסלמים ועם בני עדות נוצריות אחרות. ברתולומאיוס נודע גם בפעילותו למען איכות הסביבה, לדוגמה בהצהרה המשותפת לו ולאפיפיור פרנציסקוס, אשר פורסמה בירושלים ב-25 במאי 2014, ואשר הקדישה סעיף שלם לנושא פעולותיו אלה הקנו לו את הכינוי "הפטריארך הירוק", ובשנת 2002 זכה בפרס סופי לאיכות הסביבה. ברתולומאיוס מרבה לעסוק גם בנושא הצרת חופש הפולחן הנוצרי בטורקיה, בין היתר סגירתו של הסמינר התאולוגי הקדוש "כלקיס" מאז שנת 1971, אותה ייחס למדינה העמוקה.
מאז מונה לפטריארך, הוענקו לברתולומאיוס מדליית הזהב של הקונגרס, העיטורים הגבוהים ביותר המוענקים בידי נשיאי לבנון, רומניה, יוון, אסטוניה והונגריה, עיטורים מכנסיות אורתודוקסיות שונות ועוד.
בינואר 2019 העניק מעמד אוטוקפלי (עצמאי) לכנסייה האורתודוקסית האוקראינית ושיחרר אותה מכפיפותה לפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, בניגוד לדעת רוסיה ולאיומים מצידו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
אליפות וימבלדון 1892
אליפות וימבלדון 1892 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-27 ביוני והסתיימה ב-7 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרות זוגות גברים. בשנה זו הוחלט לקיים כול התחרויות במקביל. החלטה זו בתוקף גם כיום.
התחרות.
תחרות הגברים.
התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-2 בתים. מנצח של השלב הראשון היה מקבל זכות להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1889 על התואר. לתחרות מתמודדים נרשמו 25 טניסאים. בנוסף לטניסאים בריטיים בתחרות השתתף טניסאי מאוסטרליה ואוליבר קמפבל (אלוף ארצות הברית בשנים 1890-1892). בגמר מתמודדים ניצח יהושע פים. הוא נפגש בגמר עם וילפריד בדלי (כמו בשנת 1891) והפסיד לו ב-4 מערכות.
תחרות הנשים.
בתחרות הנשים השתתפו 7 טניסאיות. כמו בשנה שעברה במשחק הסיום נפגשו לוטי דוד ובלאנש בינגלי (היליארד) לוטי דוד ניצחה ב-2 מערכות.
תחרות הזוגות.
בתחרות הזוגות השתתפו 5 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד אחים בדלי, מנצחי אליפות וימבלדון 1891. הזוג הבריטי שכלל הארי ברלו וארנסט ליואיס ניצח בתחרות מתמודדים ובמשחק על האליפות הם ניצחו ב-4 מערכות את אלופי השנה שעברה.
מכלוף נג'אר
מכלוף נג'אר (28 בנובמבר 1888–1963) היה סופר, מחזאי, עיתונאי ומשורר יהודי-תוניסאי. ייסד וניהל בית דפוס גדול בו יצאו לאור כתביו ומאות כותרים אחרים.
קורות חיים.
מכלוף נג'אר נולד בשנת 1888 בעיר מוכנין שבתוניסיה. הוא התגורר בנעוריו בבית סבו ר' מרדכי גז בעיר סוסה. שלט היטב בעברית, ערבית יהודית, ערבית ספרותית וצרפתית. מגיל צעיר החל לעסוק בכתיבה עיתונאית וספרותית לעיתונים היהודים השונים של תוניסיה בערבית יהודית.
במאי 1913 ייסד בסוסה חברה אמנותית לתיאטרון, אשר הייתה ידועה בשם "ג'וק [=להקת] נג'אר", ותחת ניהולה פעלה להקת תיאטרון של ילדים ובני נוער יהודים שהתפרסמה ברחבי תוניסיה ואלג'יריה. להקת התיאטרון העלתה הצגות של מולייר, בהשראת המקרא או בהשראת סיפורי עם מזרח-תיכוניים, שערך, תרגם וכתב נג'אר עצמו. ההצגות הועלו בשפות צרפתית,ערבית יהודית, ערבית ספרותית ועברית, בהתאם להצגה ובהתאם לקהל שהלהקה הופיעה מולו. ההצגה הראשונה של הלהקה הייתה "מכירת יוסף בידי אחיו" שהוצגה בערבית ספרותית בסוסה ב-14 באפריל 1913, וקצרה הצלחה גדולה בסיבוב הופעות בערים ספקס, נאבל ולבסוף בתיאטרון העירוני הגדול של תוניס. לאחר מכן היא העלתה הצגות נוספות ובהן: "אסתר המלכה", "דוד וגלית" (בעברית), "משה רבנו", "רומיאו ויוליה", "הארון אלרשיד מע כליפה אלצייאד", "לה גורג'יאן" (בצרפתית) ועוד. להקת התיאטרון הופיעה בערים רבות בתוניסיה וכן נחלה הצלחה גם באלג'יריה בשנת 1914.
בשנת 1917 רכש נג'אר את בית הדפוס של הסופר והעיתונאי צמח הלוי בסוסה והרחיב אותו. הביבליוגרף דניאל חג'אג' מונה בספרו על הספרות היהודית-תוניסאית שמונים יצירות ספרותית שנדפסו בדפוס מכלוף נג'אר, בהן יצירות מקוריות פרי עטו של נג'אר, תרגומיו וכן יצירות שרכש את הזכויות להדפסתן. מלבד יצירות ספרותיות הביא נג'אר לדפוס גם עשרות ומאות כותרים מסוגים אחרים; כתביהם של רבנים בני זמנו, הגדות לפסח, ספרי לימוד לשפה הצרפתית ועוד. ספר השירה "מעדני מלך" (1946) של המשורר והפייטן הנודע אשר מזרחי גם הוא יצא לאור לראשונה בדפוס נג'אר.
בשנת 1920 ייסד נג'אר את עיתונו החשוב "אל-נג'מה" (L’Étoile; הכוכב), שבועון "פוליטי, מדעי, ספרותי, כלכלי" שיצא לאור במשך ארבעת העשורים הבאים (עד שנת 1961) והיה העיתון היהודי היחידי שהמשיך לצאת לאור גם לאחר עצמאות תוניסיה (1956). משטר וישי הפסיק את פרסום העיתון בזמן מלחמת העולם השנייה, אך הוא חזר לצאת לאור לאחריה. לעיתון היו מנויים ברחבי תוניסיה וכן בקרב הקהילות היהודיות באלג'יריה ומרוקו והיה בעל אוריינטציה ציונית. בחירתו של נג'אר להוציא לאור את העיתון בערבית יהודית נבעה מרצונו לשמר את השפה ואת הפעילות העיתונאית והספרותית בה גם בתקופה בה רוב יהודי המגרב אימצו את התרבות הצרפתית. כדי לא לאבד לגמרי את קהל הקוראים בצרפתית, בחלק מהשנים העמוד האחרון של העיתון נכתב בשפה זו. העיתון ובית הדפוס של נג'אר הפסיקו פעילותם בשנת 1961 בעקבות החשש שעוררו מאורעות ביזרט. נג'אר נפטר בסוסה כשנתיים לאחר מכן, בשנת 1963.
דומיניק לומברדוזי
דומניקו "דומיניק" לומברדוזי (באנגלית: Domenico "Domenick" Lombardozzi; נולד ב-25 במרץ 1976) הוא שחקן אמריקאי המוכר בזכות תפקידיו בסדרה "הסמויה" בתור הבלש הפרטי הארק, בסדרות "מלכי הבריחה", "אימפריית הפשע" ובסרטים "מיאמי וייס" ו"החבר'ה הרעים".