מעת לעת, המנהלים של טנקי אונליין יוצרת תחרויות רשמיות, בהן המנצחים יכולים לזכות בציוד מתקדם, קריסטלים או פרסים אמיתיים. תחרויות יכולות לכלול קרבות במשחק, שליחת יצירות אמנות, שליחת קטעי וידאו של שחקנים שמצלמים את עצמם משחקים, ועוד.
בנוסף לתחרויות רשמיות שנערכו על ידי המנהלים, עיתון חדשות Tanki הוא שוחרר מהחזקת התחרויות שבו שחקנים יכולים להתחרות. תחרויות אלו הן בדרך כלל לא מבוססות טנק ודורשות הרבה חשיבה, בדרך כלל חידות היגיון.
הסכם וינה (JCPOA)
משה רון (פירושונים)
מוריס פרידמן
הסכם וינה
הסכם וינה או חוזה וינה הוא כינויים של מסמכי הסכמה שונים שנחתמו בווינה במשך השנים.
גורליק
גוֹרֶליק (ביידיש: גאָרעליק; בכתב לטיני: Gorelik או Gorelick; ברוסית: Горелик) הוא שם משפחה.
אסטרילדיים
אסטרילדיים (שם מדעי: Estrildidae) הם משפחה של עופות מסדרת ציפורי שיר, החיים ביערות טרופיים בעולם הישן ובאוסטרליה. לעיתים הם נחשבים לתת-משפחה של דרוריים והם דומים להם מאוד.
מאפיינים.
האסטרילדיים הם עופות אוכלי זרעים המתקהלים בכמויות כדי לאכול אותם. בכך הם לעיתים גורמים נזקים לחקלאים והם ניצודים על ידיהם. הם דומים בממדיהם ובצורתם לדרורים, עם מקור קצר ועבה אבל מחודד והם בעלי נוצות צבעוניות המשתנות ממין אחד למשנהו. חלקם הפכו לחיות מחמד פופולריות כמו הזברה פינק ופרוש גולדיאן.
האסטרילדיים אינם נמצאים במצב טבעי בישראל, אך שני מינים נמלטו מכלוביהם לטבע: אורזית וכסוף מקור הודי.
שרה גלוזמן
שרה גלוּזמן-גִרוֹס (18 באוקטובר 1915, תרע"ו – 1988) הייתה סופרת ומשוררת ילדים ונוער ואשת חינוך ישראלית. כלת פרס למדן לספרות ילדים ונוער (1972).
ביוגרפיה.
שרה גלוזמן נולדה בסתיו 1915 באוּמַן שבאוקראינה, בתם של חיה לבית וינריב ובן-ציון גלוזמן. אחיה הבכור היה ממארגני התנועה הציונית הבלתי-לגאלית, והיא עצמה השתייכה לשכבת הילדים של תנועה זו. כשהייתה בת שבע, בשנת 1922 או ב-1923, עלתה לארץ ישראל עם הוריה ואחֶיה. גדלה והתחנכה בתל אביב, ושם גם סיימה את לימודיה בסמינר לגננות שבהנהלת יחיאל היילפרין.
עבדה כמה שנים כגננת בקיבוצים גבעת השלושה ועין חרוד, ולאחר מכן עברה לשמש כמזכירה במחלקת החינוך של הוועד הלאומי ולאחר קום המדינה במזכירות משרד המפקחים של משרד החינוך בתל אביב.
בשנת 1943 נישאה לבן-ציון גרוס (1912–1989), מורה ללשון עברית, ספרות, תנ"ך ותלמוד, יליד כפר ליד מונקאטש, שעלה ארצה מצ'כוסלובקיה ב-1939. בני הזוג היו הורים לשני בנים, אפרים וגדעון.
גלוזמן תוארה כאישה קטנת קומה, רזה וממושקפת.
היא נפטרה בשנת 1988, בגיל 73. נקברה בבית העלמין הדרום. הותירה את בן-זוגה, שני בניה וארבעה נכדים.
אלמנהּ, בן-ציון גרוס, נפטר כעבור שנה, ב-1989, ונטמן לצדה.
יצירתה הספרותית.
גלוזמן החלה לפרסם סיפורים קצרים ב-1933, כשהייתה כבת 17, בעידודו של ח"נ ביאליק (שעליו כתבה לימים רומן ביוגרפי לבני הנעורים בשם "בן המוזג", 1970).
סיפוריה הראשונים פורסמו בעיתון תנועת הנוער העובד, "במעלה", ואחר המשיכה לפרסם סיפורים ושירים בו ובעיתוני ילדים ונוער נוספים: "דבר לילדים" ו"עִתּוֹנֵנוּ", ובתוך זמן קצר החלה לפרסם רומנים בהמשכים ביומון "דבר", בשבועון "העולם" ובכתבי עת ספרותיים, וכן סיפורים ושירים בעיתוני ילדים, בהם בפרט "הצופה לילדים", שבו כתבה במשך שנים.
הראשון בספריה, "על סף המוות" - סיפור "מחיי פועלים בארץ ישראל" - נכתב בשנת 1933, כשהייתה בת 19. גיבור הסיפור הוא אחיה, שנפטר ממחלת השחפת באותה תקופה. הסיפור הופיע בהמשכים ב"דבר", וב-1936 ראה אור בצורת ספר. ספרה השני, "אל הגבול", מחיי המחתרת של התנועה הציונית-הסוציאליסטית בברית המועצות, התפרסם במקור בהמשכים ב"העולם". בנושא המחתרת הציונית ברוסיה ואסירי ציון עסק גם ספרה "חומות הברזל".
עוד מספריה: "המשורר מסרגוסה", על חיי שלמה אבן גבירול, ו"מסתרי הגורל" - סיפור על קורות נער יהודי בימי השואה, שגדל בבית נוצרים ואחרי תלאות וגלגולים מצא את דרכו לעמו.
גלוזמן חיברה חוברות ללימוד הקריאה ומקראות לבית הספר היסודי. משיריה הולחנו על ידי נחום נרדי, אפרים בן-חיים וניסן כהן-מלמד, ושובצו במקראות ובשירונים. מהידועים שבין שיריה לחגים: "חנוכייה לי יש".
גלוזמן ביטאה ביצירותיה את חוויותיו של הילד, עולמו והנופים המקיפים אותו. היא זכתה לשבחי הביקורת: "עדינות רוך ושובבות ממלאים את שיריה", כתבה בשנות ה-40 המחנכת טובה חסקינה. לדברי חוקר ספרות הילדים אוריאל אופק, "בעוד שרוב המשוררות בנות-דורה ביטאו בשיריהן את סביבתו ה"נייטרלית", או העירונית, של הילד הקטן, מיקדה שרה גלוזמן את נושאי שיריה בעיקר בטבע, מראותיו ויצוריו – פרפר וציפור, שדה פורח ועדר צאן. לדבריה היה זה מורָהּ בסמינר יחיאל הילפרין, שהשפיע על ראשית כתיבתה; ואמנם חותם הצלילות המרבית והחזרות הריתמיות, שאפיינו את יצירת הילפרין, ניכרים בשיריה הראשונים לטף, שכתבה בהיותה מורה בעמק".
בשנת 1972 זכתה בפרס למדן לספרות ילדים ונוער מטעם עיריית רמת גן על ספרה "בן המוזג", על חיי ח"נ ביאליק.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטה:
מרים רפ-ינובסקה
מרים רָפּ-יָנוֹבְסְקָה (ראפ-יאנובסקה) (Miriam Rap-Janowska; לעיתים ינובסקי (Janowski) 13 בינואר 1891, דינבורג, רוסיה (לטביה) – 6 באפריל 1992, תל אביב) הייתה זמרת סופרן (סופרן קולורטורה ) אופראית ועממית ומורה לזמרה ממוצא יהודי-רוסי שפעלה בגרמניה, בישראל ובארצות הברית.
ביוגרפיה.
מרים בת דב (בוריס) רפ נולדה בשנת 1891 בעיר דינבורג שבצפון-מערב רוסיה (לטביה). נישאה לחיים (חייקל) ינובסקי, מנצח מקהלות ומלמד חזנים, והשניים היו הורים לבן: מקס ינובסקי (1912–1991), שהיה לימים מלחין, מנצח ומעבד אמריקאי שפעל בשדה המוזיקה הליטורגית היהודית.
רפ-ינובסקה למדה באקדמיה למוזיקה בברלין אצל זמרות הסופרן אֶטֶלקָה גֶרסטֶר וסֶלמָה ניקְלַאס-קֶמפּנֶר . עם סיום לימודיה החלה להופיע על במות גרמניה ועד מהרה רכשה לעצמה שם של אחת הזמרות הטובות ביותר והופיעה ברחבי אירופה. במשך שנים הייתה הזמרת הראשית של האופרה בברלין, והשתתפה במסגרת זו ב-26 אופרות; הרפרטואר שלה כלל 36 אופרה, בהן משל וֶרדי, פוצ'יני ומוצרט. הצלחתה על במות ברלין הייתה גדולה כל-כך שמבקרי המוזיקה השוו אותה לזמרת אדלינה פָּאטי וכינו אותה "קָארוּזוֹ הנשית". היא זכתה לביקורות מעולות בגרמניה ובמדינות אירופיות נוספות. עיתוני גרמניה היללו את הסופרן הלירי שלה, וכתבו עליה כי "יש לה קול מצוין, טכניקה משוכללת, סטקטו המגיע לגובה בלתי משוער, קולורטורה מזהירה" וכי היא בעלת "טמפרמנט, הבעה דקה, מוזיקליות, הבעה עשירה ומימיקה חיה". היא זכתה לשבחיו של המבקר אדולף וייסמן ודוד סמילנסקי כתב עליה כי "יש לה דיקציה מצוינה, אסכולה נפלאה, מוזיקליות עשירה, כח הבעה עשיר, טמפרמנט חי ומלבב, וכל זה מתמזג אצלה למזיגה אמנותית ותרבותית, היוצרת הרמוניה נפלאה".
רפ-ינובסקה הייתה רחוקה מהזמרה העממית והמוזיקה היהודית, עד שבתחילת שנות ה-30 הצליח מנצח המקהלות המפורסם ליאו ליוב לעניין אותה ולקרבה לתחום זה, ובהשפעתו החלה לחדש את אמנות הזמרה העממית היהודית בלוויית הרכב קאמרי, מה שהיה בשעתו בגדר חידוש. גם בתחום הזמרה העממית הצטיינה, והיא נחשבה בזמנה לגדולה בזמרות העממיות היהודיות. טובי המלחינים היהודים, בהם אדוארד מוריץ , א' קרפט, ו' צלר, א' יעקבסון, ו' יעקבי וארנו נאדל, עיבדו עבורה שירים יהודיים עממיים, והיא כונתה בעיתונות: האפוסטול של השירה העממית היהודית"; מבקרו של העיתון "גרמניה" קבל: "מדוע אין לנו זמרת משלנו שתדע כמוה להפגין את שירתנו הגרמנית?".
ביוני 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הגיעה מברלין להופיע בפני היישוב היהודי בארץ ישראל בתל אביב בתוכנית של אריות ושירים עממיים מעובדים לקול והרכב קאמרי שתורגמו לעברית על ידי יהודה קרני.
כבר באותה שנה, זמן קצר לאחר בואה ארצה, הצטרפה לאופרה הארצישראלית שתחת ניצוחו של מרדכי גולינקין כזמרת הראשית. בסיום עונת הקונצרטים ב-1935 העלתה האופרה את "לה טרוויאטה", ועל ביצועה של רפ-ינובסקה בתפקיד ויולטה נכתב: "הצטיינה ביותר הזמרת הראשית מ' רפ-ינובסקה, אשר הראתה כוח מוזיקלי בעל רמה תרבותית, ויחד עם זה מילאה יפה את התפקיד החשוב של ויאולטה. האריות המפורסמות בשתי המערכות הראשונות הושרו ברגש נפשי ובהטעמה נגינתית ועשו רושם עמוק על קהל המבקרים".
בארץ נישאה בנישואים שניים למנצח מרדכי גולינקין (שהתאלמן ב-1924 מאשתו הראשונה).
את פרקי הזמן שבין עונות הקונצרטים ניצלה למסעי הופעות בחו"ל. כך באביב 1935 יצאה למסע קונצרטים באירופה ובמזרח הרחוק (בסין, להצעתו של הגנרל מוריס כהן, שצפה בה בקונצרט שערכה במנצ'סטר שבבריטניה); ובינואר 1937 הופיעה בניו יורק.
לצד פועלה באופרה הארצישראלית בשנות ה-30 וה-40, הוסיפה להופיע בפני היישוב היהודי הקטן לצד הרכבים קאמריים ביצירות קלאסיות ובשירי עם. זמרתה נשמעה גם מעל גלי האתר, ב"קול ירושלים" ולאחר קום המדינה ב"קול ישראל".
בראשית שנות ה-40 התארגנה ביוזמתה קבוצת "מזמור" לטיפוח הזמרה העממית – רביעיית מיתרים: נגני הפילהרמונית הארצישראלית מייצ'יסלב פלידרבאום ובזיה פולישוק (כינור), ה' בור (ויולה) ובולסלאב גינצבורג (צ'לו) – והיא כסולנית; ההרכב ערך קונצרט של תוכנית שירים עממיים יהודיים בשם "בימים ההם".
בשנות ה-40 וה-50 ניהלה בתל אביב סטודיו לזמרה ביחד עם בן-זוגה גולינקין.
בסוף שנות ה-40 (או בראשית שנות ה-50) הצטרפה לסגל הקונסרבטוריון הירושלמי החדש והאקדמיה למוסיקה (לימים האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים).