בשנת 2009 הפיקה את ההופעה של אסף אמדורסקי בעקבות צאת אלבומו הרי את. בין השנים 2011–2014 הפיקה את מסע ההופעות של אפרת גוש בעקבות צאת האלבום אה אה אה אהבה.
בשנת 2013 הפיקה מוזיקלית את ההופעה של אניה בוקשטיין לרגל צאת אלבום הבכורה הנושא את שמה.
בשנת 2015 הפיקה פרויקט חברתי מבית קהילת ZE.ZE, המאפשר לנגני רחוב לחשוף את כישרונם ויצירתם לקהל הרחב.
בשנת 2016 הפיקה את הופעתה של סיון טלמור לרגל הוצאת האלבום "Fire".
הופעות עם מוזיקאים.
ארמוני שרה ומנגנת על קלידים ומוזיקה המופקת מתכנותי מחשב. היא ניגנה עם אפרת גוש בין השנים 2008–2014 ועם אסף אמדורסקי בין השנים 2008–2014, עם אסף אבידן בין השנים 2013-2011 ועם בלקן ביט בוקס בין השנים 2014–2021. עם ההרכב החצר האחורית ניגנה בין השנים 2020-2016 ועם תומר יוסף ניגנה בין השנים 2013-2011.
פרויקטים אמנותיים נוספים.
בשנים 2015–2016 עבדה כיועצת מוזיקלית של רכבת ישראל. במסגרת עבודה פיתחה פרויקטים מוזיקליים שהשתלבו בחלל הציבורי כגון פרויקט הפסנתרים שבו הוצבו פסנתרים בתחנות רכבת כדי להנגיש אותם לנוסעים העוברים ושבים. בנוסף איגדה 50 מוזיקאים מרחבי הארץ לנגן בתחנות.
בין השנים 2016–2018 הייתה חלק מקבוצה יוצרת בשם בית מקס ליבלינג, תחת מחלקת השימור של עיריית תל אביב-יפו. במסגרת הפרויקט הפיקה את האירוע "נפרדים מכיכר דיזנגוף", מיצג אמנותי בהשתתפות האמנית אלונה רודה בשיתוף עובדי אגף דרכים ומאור.
בשנים 2017–2019 ניהלה אמנותית בלייבל העצמאי של תמיר מוסקט "Ape records".
חברת sequential - דייב סמית' היוקרתית המייצרת קלידים, בחרה בארמוני כאחת מהאמניות להן נתנה חסות.
ז'אק פיקאר
ז'אק פיקאר (Jacques Piccard; 28 ביולי 1922 – 1 בנובמבר 2008) היה אוקיינוגרף ומהנדס שווייצרי, הידוע בפיתוח צוללות לחקר זרמי הים. פיקאר ולוטננט מצי ארצות הברית היו האנשים הראשונים שחקרו את החלק העמוק ביותר הידוע באוקיינוסים בכדור הארץ, והמיקום הידוע העמוק ביותר על פני קרום כדור הארץ, תהום צ'לנג'ר בשקע מריאנה, שנמצא בצפון-מערב האוקיינוס השקט.
ביוגרפיה.
ז'אק פיקאר נולד בבריסל, בלגיה, לאוגוסט פיקאר שהיה בעצמו הרפתקן ומהנדס. פיקאר האב היה שווייצרי שעבר לבלגיה לאחר שמונה לפרופסור לפיזיקה באוניברסיטה החופשית של בריסל. לאחר לימודי כלכלה והיסטוריה, עבד ז'אק פיקאר עבור אביו בתכנון ובניית מתקן הצלילה לעומק רב (בתיסקף) הטריאסטה. הצי האמריקני התרשם מאוד מהצוללת. מכיוון שהכיר בערכה האסטרטגי של צוללת להצלה ולשלייה של צוללות שטבעו, החל חיל הים האמריקני לבדוק את הטריאסטה לעומקים גדולים יותר. החיל מימן ניסויי צלילה מול האי קאפרי האיטלקי, ואז רכש את הטריאסטה ושכר את ז'אק פיקאר כיועץ מדעי. זמן קצר לפני צלילת השיא, האמריקאים רצו להחליף אותו באחד מבני ארצם, דבר שהוא הצליח למנוע.
הצלילה לתהום צ'לנג'ר.
ב-23 בינואר 1960 צללו פיקאר ולוטננט דון וולש מחיל הים האמריקני עם הטריאסטה לתחתית תהום צ'לנג'ר בשקע מריאנה. הם הגיעו לעומק של 10,916 מטר, לחץ המים היה סביב 1,100 בר. מקורות שונים מציינים באופן שגוי עומק של מעל 11,000 מטר. ההבדל נובע מכיול שגוי של מד העומק, שנועד למים מתוקים. מאוחר יותר, מדידות מדויקות יותר במהלך 1995 מצאו כי שקע מריאנה עמוק מעט פחות ועומקו 10,911 מטרים. הירידה ארכה כמעט חמש שעות. הבתיסקף לא כללה ציוד מדעי ולא נערכו ניסויים; מטרת המשימה הייתה להוכיח שניתן להגיע לעומק. הירידה התקדמה ללא תקריות עד עומק 9,000 מטרים, כאשר הצוות שמע קול נפץ חזק. הם המשיכו בצלילה, ובסופו של דבר הצוללת נחתה על הקרקעית בתוך "רפש בצבע טבק". כשהגיעו לקרקעית הים חסרת המאפיינים, הם ראו דג שטוח וגם סוג חדש של שרימפס. מאוחר יותר חלקו ביולוגים ימיים על תצפיותיהם וטענו כי שום דג אינו יכול לשרוד את הלחץ בעומק כזה. לאחר שגילה סדקים בחלונות הצפייה, קיצר פיקאר את המסע. לאחר שהייה של 20 דקות בלבד על הקרקעית, הם החלו להשליך את הנטל לחזרתם לפני השטח, והכלי הפגוע חזר לספינות הליווי שלו ללא תקרית תוך שלוש שעות ורבע.
לאחר הצלילה.
הצלילה ההיסטורית זכתה לתשומת לב עולמית, ופיקאר תיאר אותה בספר "שבעה מיילים מטה" (Seven Miles Down), אותו כתב יחד עם רוברט דייץ, גאולוג בעל שם שעזר בתכנון המשימה. משלחת חוזרת מתוכננת, לעומת זאת, מעולם לא התקיימה. הטריאסטה הייתה יקרה לתחזוקה ותפעול. היא לא הייתה מסוגלת לאסוף דגימות ולא הצליחה לצלם ולכן היו מעט נתונים מדעיים להראות על מסעותיה. הספינה המקורית יצאה משירות בשנת 1961, אם כי מאוחר יותר גרסה משופרת (טריאסטה 2) איתרה את שרידי שתי הצוללות הגרעיניות האבודות של הצי האמריקני, הת'רשר והסקורפיון.
לאחר שגילה שזרמים קיימים גם בעומק הים, הוא הזהיר מפני הטמנת פסולת רדיואקטיבית בעומק הים, מכיוון שהזרמים יגיעו במוקדם או במאוחר לפני השטח.
הצוללת אוגוסט פיקאר.
בשנים הבאות פיתח פיקאר את הצוללת "אוגוסט פיקאר" (Auguste Piccard), שהוזמנה על ידי ממשלת שווייץ. היא הייתה אמורה להיות מופעלת כאטרקציה תיירותית לרגל התערוכה העולמית EXPO64 שנערכה בלוזאן באגם ז'נבה ב-1964. בעת ביצוע ההזמנה נאלץ פיקאר להתמודד עם מומחים מדעיים שונים. אף על פי שמעולם לא נכנסו לצוללת, הם פקפקו בתוכניות של פיקאר, מכיוון שלא היה מהנדס מיומן. בסופו של דבר אושרו התוכניות של פיקאר והצוללת הצליחה לפעול בזמן. זו הצוללת התיירותית הגדולה ביותר שנבנתה אי פעם וכלי הרכב התת-ימי הגדול ביותר שאינו צבאי. בשנים 1964–1965 הובילה הצוללת כ-33,000 נוסעים לתחתית אגם ז'נבה בעומק של 150 מטרים. בין השנים 1969–1984 היא צללה לצורך תצפית מדעיות ותעשייתיות במפרץ מקסיקו, כיום מוצבת במוזיאון בלוצרן.
הצוללת בן פרנקלין.
בשנים 1966–1968 נבנתה בשווייץ הצוללת בן פרנקלין (Ben Franklin) בתכנון של פיקאר כדי לחקור את זרם הגולף. ב-14 ביולי 1969, יומיים לפני שיגור אפולו 11 לנחיתה ההיסטורית על הירח, נגררה הצוללת למרכז זרם הגולף מול חופי פלורידה ליד פאלם ביץ'. פיקאר הוביל את הצוות של שישה מדענים בינלאומיים (2 שווייצרים, בריטי ושלושה אמריקנים) כראש המשימה. הצוללת צללה לעומק של כ-300 עד 350 מטר, והצוות נתן לעצמו להיסחף מתחת למים בזרם הגולף במשך ארבעה שבועות. הצוללת נסחפה צפונה 2,300 קילומטרים מתחת למים והתרוממה לבסוף מול חופי מיין. לאחר סיום מוצלח של המשימה ביקר אותו ורנר פון בראון, מתכנן הרקטות יליד גרמניה ובחן את הצוללת. סוכנות נאס"א התעניינה מאוד בהערכות המשימה לגבי טכניקות חדשות של חלליות, כמו גם את ההשפעות הפסיכולוגיות במהלך משימה כה ארוכה על הצוות וביצועיהם. הידע שנצבר שולב במשימות סקיילאב ובתוכנית מעבורת החלל. הצוללת המשוחזרת מוצבת במוזיאון בוונקובר בקנדה.
שארית חייו.
בשנת 1973 קרא לשימוש באנרגיה נקייה בגלל ההשפעות השליליות של דלק מאובנים.
בשנות השבעים של המאה ה-20 פיתח פיקאר את הצוללת "טרוטה" (FA Forel), שבעזרתה נחקרו האגמים השווייצרים בשנים 1978–2005. כל הצוללות שפיתח קיימים עד היום, וחלקן ניתן לראות כמוצגים. פיקאר עבד באופן אינטנסיבי עם הקרן שהקים ב בשווייץ על אגם ז'נבה לשימור ומחקר בעלי החיים הימיים. עד זקנה, בגיל 82, הוא עדיין השתתף בצלילות עמוקות.
ביום הולדתו ה-85 העניק ראיון ל ובו אמר שהוא גם היה רוצה להיות אסטרונאוט. ב-1 בפברואר 2008, הוא ובנו ברטראן קיבלו דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לוון.
ז'אק פיקאר נפטר ב-1 בנובמבר 2008 בגיל 86 בביתו שעל אגם ז'נבה.
פיל מונדווילר, דובר פרויקט המחקר של סולאר אימפולס של ברטראן פיקאר, בנו של ז'אק פיקאר, הדגיש כי ז'אק פיקאר תכנן כל צוללת בה השתמש כדי לחקור את הים.
משפחת פיקאר.
משפחת פיקאר ייחודית בשבירת שיאי עולם בטיסה הגבוהה ביותר וגם בצלילה העמוקה ביותר.
מוריס קולן
מוריס קולן (באנגלית: Maurice Cullen ; 6 ביוני 1866 - 28 במרץ 1934) היה אמן נוף אימפרסיוניסטי קנדי, שנודע בעיקר בזכות ציורי השלג שלו ובמראות קצירת הקרח שבו מזחלות סוסים עוברות על פני המים הקפואים של קוויבק.
חיים ויצירה.
קולן נולד ב־6 ביוני 1866 בסנט ג'ון, ניופאונדלנד. בשנת 1870 עברה משפחתו למונטריאול, קוויבק.
הוא נסע לפריז בגיל 22 כדי ללמוד ציור באקול דה ביו-ארטס ובאקדמיה ז'וליאן.
בהיותו בפריז הוא הושפע מהאימפרסיוניסטים, ובמיוחד מקלוד מונה.
בשנת 1910 הוא התחתן עם ברברה מרצ'נט פיילוט, אלמנה שבנה, בנו החורג, גדל לאמן רוברט פיילוט. באותה שנה הוא הוזמן להיות חבר במועדון האמנותי הקנדי המתקדם.
החל מינואר 1918, שירת קולן עם כוחות קנדיים במלחמת העולם הראשונה. הוא הגיע לתשומת ליבו של לורד ביברברוק, שארגן את הזמנתו כאחד מאמני המלחמה הרשמיים בקנדה יחד עם פרדריק וארלי ואחרים.
קולן נפטר ב־28 במרץ 1934 בצ'אמבלי, קוויבק.
תערוכות.
ויליאם רובינסון ווטסון (1887–1973) במונטריאול, מגלריית ווטסון לאמנות, ייצג את קולן ופרסם עליו ספר בשנת 1931.
מורשת האימפרסיוניזם בקנדה: שלוש תערוכות - נערכה בין התאריכים 31 בינואר ל -19 באפריל 2009 בגלריה לאמנות בוונקובר.
בשנת 2019, המוזיאון הלאומי של קנדה, קנדה ואימפרסיוניזם: אופקים חדשים, נפתחה במינכן.
קלמן אושבאט
אושבאט קלמן (במקור עד 1916 רוט, (בהונגרית: Osvát Kálmán; אוראדיה, 18 בינואר 1880 – בודפשט, 1 באוגוסט 1953) היה רופא, סופר יהודי-הונגרי, עורך. הוא אחיו הצעיר של ארנו אושבאט.
ביוגרפיה.