"רוב יצירותיי שכתבתי בשנים האחרונות זכו לביצועים אך ורק באוסטריה ובעיקר בגרמניה ואילו כאן לא היה כלום. הרשי לי לספר לך בהקשר זה שיצירתי אחותי קטנה, לפי טקסט של אבא קובנר לקול וכלים זכתה בשנת 2000 לביצוע בכורה יוקרתי ביותר בבית האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן, במסגרת הפסטיבל השנתי של האופרה בחודש יולי. אני מדבר כאן 'פרו דומו' משום שברצוני לציין שאירוע זה היה עבורי מרגש ביותר; הבאתי לקהל גרמני יצירה על השואה, המושרת בשפה העברית ומבוצעת על ידי זמרת גרמניה ונגנים גרמניים. אבל ההצלחה הגדולה שהיצירה זכתה לה בקהל וגם בביקורות הייתה מלווה גם בתחושת צער עמוק. היצירה לא זכתה לביצוע בכורה בארץ וגם עד עתה, למרות מאמצים רבים שנעשו על ידי וע"י אחרים, לא זכתה היצירה (למצו-סופרן, כינור, צ'לו, פסנתר) לביצוע בארץ."
נפטר ב-2012, בגיל 89.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
יחסי ישראל-בורמה
ג'יסלה דולקו
ג'יסלה דולקו (בספרדית: Gisela Dulko; נולדה ב-30 בינואר 1985) היא טניסאית-עבר ארגנטינאית, מומחית בעיקר במשחקי זוגות ובשיאה הגיע למקום הראשון בדירוג העולמי לזוגות. בנוסף היא גם הגיע למקום ה-26 בדירוג העולמי ליחידות.
קריירה.
דולקו, ילידת טיגרה שבפרובינציית בואנוס איירס, זכתה בסבב הנוער בשלושה מתוך ארבעת הגראנד סלאם בזוגות, אליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 2000, אליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 2002 ווימבלדון בשנת 2001.
לאחר שהפכה לשחקנית מקצוענית בשנת 2001 המשיכה את הצלחה בזוגות וזכתה ב17 טורנירי זוגות כולל אליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 2011 עם פלאביה פנטה האיטלקייה, ובשנת 2010 הן גם זכו הטורניר המאסטרס בסוף העונה. בנוסף בשנת 2009 היא הפסידה בגמר אינדיאן ווילס בארצות הברית ביחד עם שחר פאר.
בנוסף בשנת 2011 הפסידה ביחד עם אדוארדו סוונק הארגנטינאי בגמר טורניר ארצות הברית הפתוחה.
ביחידות הישגיה לא היו טובים כמו בזוגות אך במרבית הקריירה היא הייתה ב50 שחקניות הטובות בעולם. זכתה ב־4 טורנירי WTA כולל בודפשט ופורט הילס (2007), פאס (2008) ואקאפולקו (2011). ניצחונותיה הגדולים כוללים ניצחון על מריה שראפובה וסמנתה סטוסור.
פרישה וחיים אישיים.
דולקו פרשה מהסבב המקצועני ב-18 בנובמבר 2012, בגיל 27. כשפרשה היא דורגה במקום ה־306 בעולם ביחידות.
היא נשואה לכדורגלן הארגנטינאי, פרננדו גאגו, שמשחק כיום במועדון הכדורגל ולנסיה.
חטיבה 211
חטיבה 211 (עוצבת יש"י; יחידת שומרי ירושלים) הייתה חטיבת שריון סדירה למחצה, אשר הוקמה בשנת 1975 ופורקה בתחילת 1992.
החטיבה לחמה במלחמת לבנון הראשונה, לרוב כחוד החנית של ההתקדמות בציר המערבי (כביש החוף). היא השתתפה בכיבוש צור, צידון וביירות. בהמשך השנים שירתו יחידות החטיבה ברצועת הביטחון בלבנון ובמשימות נוספות, עד לפירוקה בשנת 1992.
מלחמת לבנון הראשונה.
עם תחילת מלחמת לבנון הראשונה ב-6 ביוני 1982, החטיבה בפיקודו של אל"ם אלי גבע, נועדה לעמוד בראש עוצבת הגליל במאמץ ההתקפי לאורך כביש החוף המערבי, לכיוון צידון. החטיבה הורכבה בעת המלחמה משלושה גדודים - גדוד 429 בפיקוד סא"ל עמוס מלכא, וגדוד 126 בפיקוד סא"ל ידיד גלעד, על בסיס טנקי מרכבה, וגדוד 9 בפיקוד סא"ל שלמה אריאל עם טנקי מגח. היא עברה אימונים רבים לקראת המלחמה ונחשבה לחטיבה איכותית במהלך תכנון המערכה. תפקיד החטיבה בשלב הראשון היה לנוע צפונה על הציר עד לנהר הליטני, מספר קילומטרים צפונית לעיר צור, ולחכות שם להמשך פקודות לפי התגלגלות המבצע. עם פתיחת המבצע יצאה החטיבה מאזור חניתה בשעה 11:00 בראש הכוחות הפורצים ללבנון והחלה להתקדם לכיוון מערב אל עבר ציר החוף. היא התקדמה צפונה כאשר שני גדודים נעים על כביש החוף וגדוד שלישי נע במקביל על שיפולי הגבעות ממזרח.
בפאתי צור הוחלט לעקוף את העיר מכיוון מזרח בין מתחמי המחבלים שמדרום לעיר, זאת לפי הפקודה של תנועה מהירה ועקיפת מתחמי מחבלים עיקריים. גדוד 126 בפיקוד ידיד גלעד שנע בראש החטיבה ביצע את העקיפה נכון והגיע לנהר הליטני בסביבות השעה 17:15, לאחר מעט יותר מארבע שעות לחימה והתקדמות. גדוד 450 (גדוד חי"ר מבית ספר למ"כים) שנע אחרי גדוד 126, טעה בעקיפה ונכנס למארב מחבלים בצומת אל-בץ, מה שהוביל אותו להיתקלות ולחימה קשה שנמשכה כל אותו הלילה. בלחימה זו ספג הגדוד מספר אבדות בהם מפקד הגדוד אורי גייגר. בינתיים שאר החטיבה המשיכה להתקדם, חצה את הליטני על גשר קסמייה ועד שעות הערב הגיע לאזור סרפנד (על קו החוף בין צור לצידון). אולם, במהלך הלילה נעצרה התקדמות החטיבה. לקראת היום השני ללחימה, הועברה החטיבה לאחריות עוצבת געש. החטיבה התקדמה באיטיות ונמנעה מתנועה בלילה. בבוקר היום השלישי הוטל על החטיבה להשתתף בכיבוש צידון, שהפכה למעוז של כוחות מחבלים שנסוגו מדרום (אל מול התקדמות צה"ל) ולא יכלו לנוע צפונה לביירות (משום נחיתת אוגדה 96 מצפון לצידון), במקום לעקוף את העיר כפי שהייתה אמורה לעשות על פי התוכנית המקורית. תפקיד החטיבה יחד עם אוגדה 36 היה למצוא דרך לעבור את העיר במהירות ולהתקדם צפונה, בעוד שעל עוצבת הגליל הוטל לטהר את כיסי ההתנגדות בעיר. אולם, הלחימה בצידון התעכבה זמן רב בגלל התנגדות במחנות הפליטים שבפאתי העיר.
לאחר שעברו את צידון, חברה החטיבה לכוחות הצנחנים שהונחתו מהים ביום רביעי, כ-65 שעות משעת השי"ן, בעוד החבירה הייתה אמורה להיות 48 שעות משעת השי"ן. החטיבה התקדמה ופרצה קדימה אך בכפר סיל היא נתקעה, נסוגה והוחלפה על ידי חטיבה 188. קצין אג"ם של העוצבה שהונחתה מהים תיאר כך את הבעיה בכפר סיל: "החטיבה עשתה כאן את אחת הטעויות האופייניות בחטיבת טנקים במצב הזה, שחטיבת חי"ר לא עשתה אף פעם: התחילה לרוץ. זאת אומרת, הרגישו שאין התנגדות, רצו, רצו, רצו. הגיעו [לאזור כפר סיל], עברו אותו קצת, רצו עוד טיפה צפונה - וחטפו בבת אחת מכת אש RPG או מטולים ... טנק אחד התהפך, שני טנקים נדלקו, כל החטיבה נעצרה. היה כאן שלב מאד לא נעים ... נגמ"ש ושני טנקים נדפקו. שלושה כלים - וכל ההתקפה הנוראית הזו נעצרה. החטיבה לדעתי נכנסה פה לאיזה תת-מורל כזה. רצו אחורה, התקבצו והתכנסו; החלטנו לעצור אותה ולהתארגן להתקפה מחדש."
בהמשך הלחימה, השתתפה החטיבה בכיבוש העיר דאמור ונלחמה בשטח הדרומי של ביירות באזור שדה התעופה. לאחר מכן לקחה החטיבה חלק מכריע גם בכיבוש העיר ביירות עצמה.
לקראת הכניסה לביירות, ביקש מפקד החטיבה אלי גבע שלא לעמוד בראש החטיבה בביצוע משימת הכיבוש, זאת לטענתו מטעמים אידאולוגיים משום שלא האמין בצורך לכיבוש העיר ביירות. בקשתו של מפקד החטיבה עוררה סערה, הוא זומן לשיחות עם הדרג הבכיר בצה"ל והודח מתפקידו מבלי יכולת לערער. האירוע היה פגיעה מורלית קשה לחטיבה, אך עם זאת היא המשיכה במשימותיה בכיבוש ביירות, ולחמה בפאתי העיר יחד עם כוחות חטיבת גולני באזורי בורג'-אל-בוג'נה, אל-עוזא ובנמל התעופה הבינלאומי של העיר.
שנים אחרונות ופירוק.
לאחר המלחמה ביצעה החטיבה משימות ביטחון שוטף, כמו גם שירות ברצועת הביטחון בלבנון.
החטיבה פורקה בשנת 1992 לאחר 17 שנות קיום, במסגרת צמצום סדר כוחות השריון של צה"ל. עם פירוקה, מרבית חיילי הסדיר של החטיבה עברו לשרת בחטיבה 7 שהורכבה אף היא מטנקי מרכבה סימן 2ב. גדוד 9 צורף לחטיבה 401 והלוחמים עברו הסבה לטנק מג"ח.
אמי מאדיגן
Thunderbolt
Thunderbolt הוא ממשק לחיבור התקנים חיצוניים למחשב. הוא משתמש בפרוטוקול קלט/פלט ומיושם בדרך של יציאה טורית. הממשק פותח על ידי אינטל בשיתוף פעולה צמוד עם אפל והוא מתחבר ליציאת Mini DisplayPort. החיבור מאפשר קריאה וכתיבה של מידע בו-זמנית, תומך במהירויות גבוהות ואף מאפשר לחבר עד ל6 רכיבים שונים, לאותו פורט כל עוד שהם משתמשים בטופולוגיית רשת שונה.
פיתוח החיבור.
החיבור פותח על ידי אינטל בשיתוף פעולה עם אפל. על אף שהסימן המסחרי ThunderBolt נרשם על ידי אפל, הזכויות על המוצר שמורות במלואן לאינטל. כתוצאה מכך, העבירה לעצמה אינטל גם את הזכויות על הסימן המסחרי.
החיבור הוצג לראשונה באופן מסחרי בגרסה המחודשת של ה-מקבוק פרו של אפל ב-24 בפברואר 2011.
המטרה הייתה להכניס לשוק חיבור מהיר וחדשני לעומת חיבור ה-USB הנפוץ, שככל הנראה מתיישן ולא עומד בקצב הפיתוח של מוצרים חדשים ותובעניים יותר.
הממשק תוכנן במקור להעברת מידע בצורה אופטית. אינטל השתמשה בסיבים אופטיים ורכיבים נוספים על מנת ליצור כבל ייעודי והמוצר שווק תחת השם LightPeak. אך לבסוף הוחלט על שימוש בכבל נחושת המסוגל לספק את רוחב הפס הרצוי (10Gbps) בעלות נמוכה יותר.
הדור הראשון.
התקן ה-Thunderbolt לא התרומם מהשקתו בשנת 2011, למרות נתוניו המרשימים, ופרט למחשבים של אפל וציוד היקפי מצומצם, אין חברות רבות אשר אימצו אותו. אינטל עצמה משנת 2013 כבר לא מחייבת את יצרניות המחשבים להשתמש בתקן במחשבי האולטרה-בוק. ההתקן מעביר תצוגה Mini DisplayPort וזהה לו בכל מה שקשור לתצוגה. ממשק זה מאפשר העברת מידע במהירות של עד ל-10Gbps, כפול מ-USB 3.0.
הדור השני.
הדור השני של תקן ה-Thunderbolt, מכפיל את קצב העברת הנתונים מהדור הראשון ומסוגל להגיע עד ל-20Gbps. ההתקן כמו בדור הראשון מעביר תצוגה Mini DisplayPort וזהה לו בכל מה שקשור לתצוגה, רק שבדור החדש של ההתקן, התמיכה מגיעה עד לרזולוציה של 4K. הייצור של הגרסה הסופית של ההתקן החדש החל ב-2013 והוא יצא לכלל השוק בתחילת 2014. נודע כי הדור השני של התקן ה-USB 3.0 הפופולרי יגיע בקצב העברת נתונים של רק 10Gbps, בזהה לקצב העברת הנתונים בדור הראשון של ה-Thunderbolt.
אופן פעולה.