לאוצרות טבע אלו (בעיקר נפט, גומי ואורז), נזקקה האימפריה היפנית והחיילים האינדונזים נלקחו למחנות השבויים. החיילים האינדונזים (שבחלקם היו יהודים) נלקחו למחנות שבי של הכוחות היפנים. שם סבלו רעב ומחלות, נעקצו מפרעושים ומכינים, ונענשו על כל שגיאה קלה במכות במוטות עץ וברזל ובמניעת מזון או מים, או שנורו למוות. ממחנות השבויים הועברו החיילים עד מהרה למחנות עבודה.
יחס הכובשים היפנים לאזרחים האירופאים באינדונזיה.
לאחר פלישתה של יפן לאינדונזיה התחיל בידוד האזרחים האירופאים ובתוכם היהודים מהאוכלוסייה המקומית והכנסתם לגטו. בניגוד לחיילים שנלקחו בשבי מיד עם כניעת כוחות הצבא המקומי, תושבי אינדונזיה החלו להרגיש את השפעות הכיבוש בהדרגה. בשלב הראשון נדרשו כלל האזרחים להרכין ראשם בפני אנשי הצבא שעוברים לידם. בשלב השני נאסרה ההאזנה לרדיו, כל בתי הספר נסגרו וילדים נאלצו להישאר בבית, ובשלב מאוחר יותר נשלחו גברים לחוד, ונשים וילדים לחוד למחנות ריכוז. היפנים אסרו על האזרחים האירופאים לסחור והיה להם מחסור בביגוד, אוכל, מצעים. הם סבלו מצפיפות רבה ואוכלסו במקומות קטנים הרבה אנשים. בעקבות הרעב, אנשים מתו וחלו במחלות כגון ברי ברי, מלריה ועוד.
מחנות הריכוז.
אחד מן המחנות היה כלא הנמצא בכפר Tanah Tinggi בו שהו פושעים אינדונזים וכך התייחסו גם לאזרחים שרוכזו בהם. מחנה נוסף היה ב-Tangerang Regency , בו התייחסו הכוחות היפנים לאזרחים האסורים באכזריות, נתנו הם מעט אוכל והעמידו אותם שעות רבות בשמש בזמן הספירה. רבים מהאזרחים במחנה עסקו בהברחות של אוכל ומוצרים בסיסיים ואנשים שנתפסו, ראשיהם גולחו ונכלאו בתאים. רבים מיושבי המחנה איבדו משקל רב וכן מתו ממחלות, מעינויים או מהכאות של הסוהרים. כך, העונשים במחנות השונים היו מכות לעיתים עד מוות.
בנפרד ממחנות הגברים התקיימו מחנות ריכוז לנשים וילדים. גם שם האוכל היה דל והמפקדים התאכזרו בצורות שונות. גילחו את ראשיהן, העמידו אותן במסדרים שעות ומנעו מהן מזון. ישנן עדויות שמפקד אכזרי הכריח את תושבות המחנה לקחת את מנות האוכל המעטות שהיו להן ולקבור אותם באדמה. האסירים והאסירות עבדו בכריתת עצים, בעבודות בישול וניקיון, איסוף זבל וחפירת בורות להטמנתו.
במחנות הנוער, הילדים הופרדו מאימותיהן כבר בגיל 16, ככל שעבר הזמן גיל ההפרדה ירד, עד שאפילו ילדים בני 10 הופרדו מאימותיהם ועברו למחנה גברים שם עבדו בעבודות קשות מאוד דוגמת קבורת מתים וריקון שירותים.
על אף היחס הקשה האסירים מצאו דרכים להביע מחאה על המצב הקשה, למרות האיסור החמור על כל צורה של כתיבה וציור, ציירו ילדים רבים ציורים על פיסות נייר קטנטנות בעזרת עפרונות צבעוניים שהוחבאו מן הכובשים. ציורים אלה נחשבים כיום לא רק כעדות לאומץ הרב של הילדים, אלא גם כמקורות היסטוריים נדירים. הציורים תיעדו את החיים במחנה גם לפני המלחמה וגם במהלכה.
יחס היפנים ליהודים באינדונזיה.
מעטים מיהודי אינדונזיה הקפידו על שמירת מצוות, אולם נראה, כי בהשוואה לשגרת החיים לפני הכיבוש היפני, ההוויה היהודית הידלדלה אף יותר במחנות, שבהם לא נחגגו החגים היהודיים, ובשל המחסור הנורא במזון הם אכלו כל דבר שהגיע לידיהם. לשאלת הגדרת זהותם של היהודים על ידי היפנים, נראה כי למרות קיומה של ספרות אנטישמית ביפן, בראשית תקופת הכיבוש היפני לא הייתה אפליה בין יהודים למי שאינם יהודים, ויהודים אף לא נדרשו לציין את דתם בשום צורה הידועה לנו.
במחצית השנייה של 1943 חל מפנה ביחס של היפנים ליהודים. באחדים מהמחנות נדרשו אז כל הנשים, גם אלו שהגיעו למחנה כאירופאיות, להצהיר אם הן יהודיות, ובאחדים ממחנות הנשים, בעיקר בטנגרנג ובאדק שבבטביה, הופרדו היהודיות וילדיהן משאר האנשים. מכמה עדויות עולה, כי אספקת המזון ליהודים הייתה דלה אף מאספקת המזון הכללית. רבים מתו מאפיסת כוחות, מתת-תזונה וממחלות.
יהודי אינדונזיה לאחר סיום המלחמה.
סופו של הכיבוש היפני באינדונזיה, בא בעקבות כניעתה של יפן בספטמבר 1945. אנשים החלו לחפש בני משפחה אבודים ולנסות להשיב לעצמם את רכושם.
סופה של הקהילה היהודית באינדונזיה הגיע במידה רבה בעקבות המלחמה, חלק מיהודי אינדונזיה נרצחו על ידי היפנים. אך למרות שרוב יהודי אינדונזיה שרדו את המלחמה, אלו ששרדו עזבו את אינדונזיה לאחר המלחמה.
הסיבות לכך הן התחושה שאין ליהודים בשלב זה של המדינה את הכוחות הנדרשים להתחיל חיים חדשים וקהילה חדשה. בנוסף, רצו היהודים לברוח מהאלימות שהתפשטה באינדונזיה. ובעיקר, האפשרות שנתנה ממשלת הולנד לשוב ולנסות להתחיל חיים חדשים באירופה קסמה להם, שם קיוו למצוא קרובים שניצלו ממחנות ההשמדה ולבנות את חייהם מחדש.
ליגת טרזין
"ליגה טרזין" הייתה התארגנות של קבוצות כדורגל, שנבנתה כחלק מהניסיון ליצור חיי תרבות בתוך החומות של גטו טרזינשטט (טרזין בצ'כית). שחקני הליגה היו בוגרים מעל גיל 18. הליגה פעלה בין השנים 1942 ל-1944.
פעילות הליגה בגטו.
החצר הפנימית של מבנה בגטו בשם "דרזדן" שימשה כמגרש מרכזי למשחקים. הליגה הייתה אוסף קבוצות כדורגל, שהורכבה מהאסירים היהודים - מבוגרים וצעירים, שבכל אחת מהן שבעה שחקנים. ביניהם שחקנים בוגרים יותר ששיחקו לפני שהגיעו לגטו, חלקם אף בקבוצות מקצועניות. כל קבוצה התמודדה עם מחסור בשחקנים מפני שמדי פעם, במועד המשלוחים למחנות ההשמדה, חלק מהשחקנים בליגה הועלו על הטרנספורטים לאושוויץ. מי שנותר במחנה, המשיך לשחק.
בין השנים 1942–1944, התקיימו מאות משחקי כדורגל במגרש שאולתר באחד הקסרקטינים בטרזנשטט לעיני אלפי צופים שבאו כדי לשכוח את הרעב, המצוקה, החולי והמוות, וכל זה תחת אימת הטרנספורטים (משלוחים של יהודים מן הגטו למחנות ההשמדה).
האסירים הקימו בראשות פרדי הירש ליגת כדורגל מאורגנת שהתנהלה במשך שלוש שנים. הכדורגל הפך לפעילות חברתית מרכזית בגטו, שגרמה ליהודים להתנתק לרגע מהמצוקה והזוועות עימן התמודדו, והסבה להם רגעי אושר מעטים. ליגת טרזין הצטמצמה במהלך השנים לשש קבוצות, ושחקנים עברו מקבוצה לקבוצה כדי למלא את הקבוצות.
חלק משמות הקבוצות נבע משמותיהן של אגודות ספורט יהודיות ("מכבי", "הגיבור", "הכוח"), קבוצות אחרות העידו על מוצא השחקנים ("פראג", "בוהמיה", "ספרטה", "הולנדיה", "וינה"), אולם רובן נקראו לפי שמות מקומות העבודה של האסירים בגטו ("התובלה", "הטיפול בנוער", "מחסן הביגוד", "מרכז העבודה", "הטבחים", "הקצבים", "החשמלאים", "הגננים", "הבנאים"). מקומות העבודה היו אלה שדאגו לתוספת תזונה לשחקנים. כך הפך הספורט להיות אחד מנתיבי המילוט הזמניים לחיים הנורמליים.
הנצחת ליגת טרזין בימינו.
באפריל 2009 הוצגה התערוכה "ליגה טרזין" של האמן והאוצר גיא רז בגלריה נלי אמן בתל אביב. התערוכה לוותה בכנס עיון בשיתוף עם מוזיאון בית טרזין והוצגה לאחר מכן גם במוזיאון בר דוד בקיבוץ ברעם ובמשכנות שאנננים בירושלים. בספטמבר 2009 הוזמן גיא רז לאצור תערוכה בשם "ליגה טרזין - נעורים וספורט בגטו טרזיינשטאט" בבית טרזין בגבעת חיים איחוד. התערוכה הסתיימה בשנת 2019. אחת לשנה נערך במוזיאון טורניר נוער לזיכרון, עם קבוצות הנושאות אם שם קבוצות ליגה טרזין בגטו.בינואר 2012, הקימו באצטדיון המושבה בפתח תקווה, שמתעדת את ליגת טרזין.
בית טרזין המשיך את הפרויקט שנקרא "ליגה טרזין" על ידי קיום תוכניות חינוכיות בנושא ספורט בשואה, טורנירי זיכרון שנתיים, הפקת סרט תיעודי LIGA TEREZIN וסדרות הרצאות בגרמניה ובישראל המלוות את הקרנת הסרט.
בשנת 2012 נוצר העתק של התערוכה היא בחדר האח"מ של מאיר שמיר, לשעבר הבעלים של הפועל פתח תקווה, שבחר להקים אותה בתא הכבוד שלו באצטדיון, וזאת על רקע גל האלימות ההולך וגובר בכדורגל הישראלי. בנוסף ראה שמיר לנכון להנציח את הספורט היהודי בתקופת השואה, דווקא בסמוך לכר הדשא של הכדורגל הישראלי.
סרט תעמולה גרמני שצולם בגטו טרזין על החיים בגטו, מציג בתוכו 4 וחצי דקות של משחק כדורגל שנערך בגטו טרזיינשטאט. הקהל שנכח במגרש, חצר קסרקטין דרזדן בגטו, קיבל הוראות להתלהב ולהיראות שמח אל מול המצלמות. יום הצילומים של המשחק היה ב 1.9.1944. את הסרט ביים במאי יהודי, קורט גרון, שלא ממש ידע מה כוונות הנאצים ונשלח עוד לפני עריכתו לאושוויץ. את הסרט סיים צוות צ'כי ורק חלק קטן מסרט התעמולה התגלה אחרי המלחמה.
ב-22.11.2021 נערך טקס הענקת פרס יוליוס הירש של התאחדות הכדורגל הגרמנית ובו זכה לראשונה ישראלי, עודד ברידא, חבר בית טרזין מיוזמי פרויקט LIGA TEREZIN.
סודות בית השמפניה
סודות בית השמפניה הוא רומן היסטורי שנכתב על ידי קריסטין הרמל, הספר יצא לאור בספטמבר 2020 בהוצאת "מודן הוצאת הכורסא". הסיפור נע בין אמריקה בת זמננו לצרפת הכבושה בחבל שמפאן הציורי שבו בימים כתיקונם עסוקים בני המקום בייצור יינות מיוחדים. הרומן בנוי כסיפור בתוך סיפור ומדבר על אהבה, חברות, נאמנות והקרבה עצמית ומלחמה.
תקציר העלילה.
העלילה מתרחשת כסיפור בתוך סיפור: הסיפור החיצוני מתרחש ב-2019. אוליביה קנט מניו יורק מגיעה לצרפת בעקבות סבתה הקשישה מיד לאחר שהתגרשה מבעלה. הסיפור החיצוני מתאר את מסלולן של שתי הנשים מניו-יורק לפריז ומשם לעיירה ריימס שבצרפת ובמקביל מספר על התהליך הרגשי שעוברות השתיים עד להשלמה עצמית ולהבנה מה זו אהבה אמיתית.