המומחה הגדול בנושא גבולות ארץ ישראל באותה התקופה, אהרן אהרנסון, הוא שכתב את הפרק על גבולות ארץ ישראל בתזכירי ההסתדרות הציונית לוועידת השלום בסיום מלחמת העולם הראשונה. אהרנסון שם דגש על כך שארץ ישראל היא ארץ שחונה, שתהיה חייבת להתבסס על מקורות המים הגדולים בצפון, ולכן לדעתו הדרישה לכלול את החרמון, הירמוך, ונחלי הגולן הזורמים לכנרת בתחומי הבית הלאומי היהודי היא מחויבת המציאות.
מאביב 1930 ניהל מנהל חברת "הכשרת היישוב", יהושע חנקין, משא ומתן עם שלושת בני עבדול רחמאן על רכישת אדמותיהם בגולן ובבטיחה. הוא הקדיש את כל מרצו להשגת האדמה, והדגיש כי אדמות בני עבדול רחמאן אינן רחוקות מקרקעות הברון בחורן, וכי רכישתן תאפשר יצירת גוש התיישבות יהודי רציף.
ב-7 ביוני 1933 כתב אליהו אילת למשה שרת, שבאותה שנה מונה לראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, על אפשרות לרכישת קרקעות בגולן ממשפחה מכובדת מדמשק, המעוניינת למכור לתנועה הציונית שטח אדמה של 450,000 דונם הנמצא מהצד המזרחי בכנרת, ובחלקו גם בגולן. 170,000 דונם נמצאו על יד הכנרת, בגבול עם ארץ ישראל, על יד חמת גדר. בתחילה התלהב שרת מהרעיון, אך כשהובהרו לו התנגדויותיהם של שלטונות המנדט הצרפתי בסוריה, גורמים סורים לאומיים ושל הנציב העליון, חזר בו מהתלהבותו.
ב-16 במרץ 1934 נחתם בתל אביב חוזה התקשרות בין חנקין לבין נציגי אחד עשר יורשי הבק, על רכישת אדמות בבטיחה ובגולן. מדובר על שטח עצום של כ-300 אלף דונם, שעשוי היה לתת ליישוב היהודי שליטה מלאה על הכנרת מכל עבריה. זו הייתה אמורה להיות פריצת דרך חשובה לקראת מימוש התיישבות בשטחי הגולן, החורן והבטיחה.
כדי לעקוף את האיסור הצרפתי וההתנגדות הסורית, החליט חנקין לשוות למפעל אופי כלכלי: לא תהיה זאת רכישת קרקעות, אלא הקמת מפעל פיתוח כלכלי, שחלק ממניותיו יהיו בידי סורים. ב-24 במאי 1935 הוקמה החברה, שנקראה "החברה לפיתוח הגולן ובטיחה". מיד לאחר מכן החלו הקשיים: יורשי הבעלים לא הצליחו לפנות את האריסים מהאדמות ולהשיג את הרישיון הדרוש להעברת הקרקע, והעיתונות הערבית גילתה כי הציונים עומדים מאחורי החברה החדשה ויצאה נגד הקנייה. לבסוף הודיעה הממשלה הסורית בפירוש כי לא תרשה התיישבות יהודית בבטיחה. בעקבות התפתחויות אלו, שרת, שהתייחס קודם לכך בחיוב רב לרכישת גולן ובטיחה, טען שאין עוד לעשות באותו זמן שום צעד בעניין.
אוסישקין שלח מכתב לוויצמן ולבן-גוריון, שהיו במשא ומתן עם אנשי משרד החוץ הצרפתי, על אפשרות רכישת קרקעות והתיישבות בגולן. הוא כתב על הזדמנות לרכישת שטח של 700 אלף דונם מצפון-מזרח לכנרת, בעמק הבטיחה ובגולן, עד קוניטרה, תמורת מיליון ליש"ט, מיורשי הבק. יוזמה זו נפלה עקב התנגדות שלטונות המנדט הצרפתי בסוריה.
באוגוסט 1936 נפגשו נציגי הסוכנות היהודית בדמשק עם אישים מרכזיים בצמרת הממשל הסורי, בתקווה ליצור שיתוף פעולה בין שתי התנועות לשחרור לאומי – הסורית והציונית – מתוך אמונה בקיום סיכוי להיענות סורית לרכישת קרקע להתיישבות בבטיחה ובגולן.
חקלאות.
נחלי מרכז הגולן מושכים את מימיהם ממורדות התלים של רכס הגבול ומאגן ההיקוות שלמרגלותיו. בסמוך לשפכיהם אל הכנרת, גורפים הנהרות איתם שפע של סחף, ובהגיעם אל חופי הכנרת הם מאבדים בבת אחת את אנרגיית הזרימה שלהם, כך שהם מרבידים באפיקיהם את הרבה, שהיא קרקע פורייה ביותר.
מתיישבי הגולן מחלקים ביניהם כל משבצת קרקע בבקעת הבטיחה, שהיא בית גידול אופטימלי למטעים סובטרופיים הזקוקים לשפע של מים וחום רב, בין הגידולים תמר, מנגו, ליצ'י, אבוקדו, בננות ועוד.
עם כניסתם אל הכנרת יוצרים הירדן ונחלי מרכז הגולן דלתא גם בתוך המים. דלתא זו מושכת אליה דגה רבה. הלגונות והחיבור שלהן לאגם הרדוד הן בית גידול חשוב להתרבות האמנונים ולאימון הדגיגים על ידם. דייגי טבריה באים בלילות לפרוש רשת לחופי הבטיחה.
שמורת הטבע.
שמורת הבטיחה משתרעת על פני 6,930 דונם, ומייצגת רצף בתי גידול (בית גידול נחלי, בית גידול ביצתי, בית גידול לגוני ובית גידול אגמי). בבטיחה יש השתנות של מפלס המים, דבר שמכתיב את מהות בית הגידול המיוחד של נחל, ביצה, לגונות ואגם, עם קשרי גומלין הדוקים ביניהם. בתי גידול דומים הם שפכי נחלים לים ומלחות אחדות, אך הבטיחה ייחודית בהיותה ביצה בעלת לגונות וקשר לאגם מתוק. עקב הבצורת המתמשכת בשנים 2013–2018 הלגונות התייבשו לגמרי ועל השטחים המפונים והיבשים השתלטו בעיקר עצי אשל שהוצפו בשנים הגשומות.
תיירות.
בשמורת הבטיחה שני מסלולים מסומנים, בערוצי נחלים. מסלול הזאכי, שרוב ההליכה בו נעשית במים, ומסלול המג'רסה הקצר יותר ומיועד למשפחות. יתר ערוצי הנחלים בשמורה סגורים למטיילים, בין היתר משום שמדובר באזורי ההטלה של דג האמנון.
בשנת 2004 הוקם מערך כניסה למג'רסה, המסדיר את הפיקוח וכניסת המבקרים לשמורה. מטרת המערך היא שיפור השליטה בתנועת הקהל המבקר בשמורה, וכן שמירה על הניקיון וערכי הטבע בשמורה, תוך הפרעה מינימלית לבעלי החיים. מערך הכניסה משמש גם כנקודת הסברה למבקרים.
מסלול הזאכי - הוא הכינוי לערוץ נחל משושים אחרי ההתמזגות עם נחל יהודיה. הזאכי זורם לאורך בקעת הבטיחה. שם הערוץ ניתן לו מערבית ומשמעו הוא צלול וזך. עם זאת, יש האומרים כי נחל הזאכי נקרא על-שם יצחק עבאדי, המכונה זאכי, יהודי סורי שרכש את אדמות בית ציידא ואלה הועברו לחזקת המדינה לאחר שקמה, במסגרת הסכם עם משפחתו. בערוץ הזאכי מסלול מסומן המחולק לתשעה מקטעים שביניהם מפרידות שמונה נקודות יציאה. נקודות היציאה מאפשרות לעקוף את חלק הנחל וללכת על גדתו, ובכך לא לטבול בו. אורך המסלול "הרטוב", הכולל שחייה או הליכה במים, הוא כשני קילומטר.
מסלול המג'רסה - מסלול העובר בנחל ופופולרי בעקבות עבירותו הקלה.
בפינה הצפון-מערבית של הבקעה נמצא פארק הירדן, פארק תיירות ונופש הכולל שרידי אתרים ארכאולוגיים.
היסטוריה של ליגת האלופות
תבור קומנדו
תבור TAR-21
בקעת בית צידה
בקעת בית ציידה
בקעת בית צידא
בקעת בית ציידא
חרד&quot;לים
כביש 395
כביש 395 הוא כביש רוחב אזורי מאזור בית שמש לירושלים, מדרום לכביש 1.
גאוגרפיה.
הכביש מקשר בין מחלף שמשון בכביש 38 לבין כביש 386 בצומת כרם, מדרום לשכונת עין כרם בירושלים. הכביש מתחיל בשוליים המערביים של הרי ירושלים בגובה 260 מטר מעל גובה פני הים, מגיע לשיא של 760 מטר באזור הר הטייסים - רמת רזיאל, ומסתיים בגובה 550 מטר במעגל התנועה של צומת כרם.
כביש זה נחשב בעיני רבים לאחת הדרכים הנופיות היפות בארץ ולכביש נהיגה מהנה וספורטיבית, חלק מהדרכות הנהיגה לנהיגה מתקדמת מתבצעת על כביש זה בשל הפיתולים הרבים שבו.
הכביש נסלל במהלך מלחמת העצמאות כחלק המזרחי של כביש הגבורה. בעת סלילתו עלה הרעיון שהוא יהיה לדרך פנימית החבויה מתותחי הלגיון הירדני ויוכל לשמש את התנועה לירושלים במקרה שהכביש הראשי משער הגיא ייחסם. בפועל, כמעט לא נעשה בו שימוש לתנועה לירושלים. הכביש זכה לשמות שונים: "כביש מלאיה", "כביש הגבורה" ו"כביש ב'". באוקטובר 1950 החל לנוע עליו שירות אוטובוסים של אגד וקו נוסף, לכיוון עגור נוסף בפברואר 1951.
באוגוסט 1982 הוחל בסלילת קטע עוקף צובה באורך 2 קילומטר שחיבר את הכניסה לצובה ממערב עם צומת הר איתן וייתר את השימוש בקטע הכביש שעבר דרך הקיבוץ.
הקופסא הכחולה
אליפות העולם בכדורסל 1950
אליפות העולם בכדורסל 1950 היא אליפות העולם הראשונה בכדורסל שאורגנה על ידי פיב"א ונערכה בבואנוס איירס, ארגנטינה בין ה-22 באוקטובר ל-3 בנובמבר 1950.
בעקבות הצלחתו של הטורניר האולימפי בכדורסל שנערך בלונדון בשנת 1948, יזם ויליאם ג'ונס, מזכ"ל פיב"א, את מפעל אליפות העולם בכדורסל, כאשר ארגנטינה נבחרה לארח את הטורניר הראשון. בתאריך 22 באוקטובר 1950 נערך המשחק הראשון בהיסטוריה של אליפות העולם בין פרו ליוגוסלביה. עשר נבחרות השתתפו בטורניר וארגנטינה המארחת הייתה לזוכה הראשונה.
הסיבות בגללן נבחרה ארגנטינה לארח את האליפות היו חוסר היכולת של המדינות האירופאיות לארח את הטורניר עקב השלכותיה הקשות של מלחמת העולם השנייה וחוסר העניין שגילתה ארצות הברית במשחקים מצד אחד ומצד שני ארגנטינה הייתה אחת מהמייסדות של פיב"א ונהנתה מנבחרת כדורסל איכותית ומנייטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה, דבר שסייע לה פוליטית והעמיד את כלכלתה במצב טוב יחסית לזה של המדינות שהשתתפו במלחמה. כמו כן, נשיא ארגנטינה חואן פרון השתוקק לארח טורניר בקנה מידה עולמי מסיבות פוליטיות במטרה לעורר את תשומת לב העולם כלפי מדינתו ולהאפיל במקצת על אליפות העולם בכדורגל 1950 שאירחה באותה השנה ברזיל, שכנתה ויריבתה של ארגנטינה.
המהדורות הראשונות של אליפות העולם התאפיינו בארגון לקוי ובעירוב של פוליטיקה במשחקים. כך, באליפות העולם הראשונה נבחרת יוגוסלביה סירבה לשחק נגד ספרד במחאה על שלטונו של פרנקו.
הנבחרות המשתתפות.
מועמדותה של ארגנטינה לאירוח המשחקים התקבלה בקונגרס שנערך בלונדון ובו הוחלט שעשר מדינות ישתתפו במשחקים: המארחת ארגנטינה, שלוש הראשונות בטורניר האולימפי: ארצות הברית, צרפת וברזיל, אלופת אירופה מצרים, שתי הראשונות בטורניר העפלה אירופאי שנערך בניס,צרפת בינואר 1950: איטליה וספרד, שתי הראשונות באליפות דרום אמריקה בכדורסל: אורוגוואי וצ'ילה ונבחרת נוספת שהוזמנה למשחקים: אקוודור.