ישנם גם 12 אנטי-חלקיקים פרמיוניים יסודיים, המקבילים ל-12 שתוארו למעלה. האנטי-קווארקים הם: אנטי-קווארק למעלה formula_1, אנטי-קווארק למטה formula_2, אנטי-קווארק קסום formula_3, אנטי-קווארק מוזר formula_4, אנטי-קווארק עליון formula_5 ואנטי-קווארק תחתון formula_6. האנטי-לפטונים הם: הפוזיטרון ("e+") מקביל לאלקטרון ויש לו מטען חשמלי +1. "בני-דודיו" הם האנטי-מיואון החיובי, "μ+", והאנטי-טאו החיובי, "τ+". חלקיקי האנטי-נייטרינו הם: אנטי-נייטרינו האלקטרוני formula_7, אנטי-נייטרינו המיואוני formula_8 ואנטי-נייטרינו הטאואוני formula_9.
קווארקים.
קווארקים ואנטי-קווארקים מעולם לא נצפו כאשר הם לבדם. קווארק יכול להתקיים, למשל, כאשר הוא מצוות עם אנטי-קווארק, ובכך ליצור מזון: לקווארק יש "צבע" (ראו מטען צבע) ולאנטי-קווארק יש "אנטי-צבע" תואם. הצבע והאנטי-צבע מבטלים זה את זה, ויוצרים שחור (כלומר, אי נוכחותו של מטען צבע כלל). אפשרות אחרת היא ששלושה קווארקים יתקיימו יחד, וייצרו באריון: לקווארק אחד יש צבע "אדום", לאחר "כחול" ולאחרון "ירוק". שלושת הצבעים הללו יחדיו יוצרים צבע "לבן" (כלומר, מטען צבע נייטרלי). אפשרות שלישית היא ששלושה אנטי-קווארקים יתקיימו יחד ויצרו אנטי-באריון: קווארק אחד הוא "אנטי-אדום", אחר הוא "אנטי-כחול" והאחרון "אנטי-ירוק" שלושת הצבעים הללו יחד יוצרים את הצבע ה"אנטי-לבן" (כלומר, נייטרלי). התוצאה היא שצבעים (או אנטי-צבעים) אינם יכולים להיות מבודדים, אך קווארקים נושאים צבע, ואנטי-קווארקים נושאים אנטי-צבע.
גלואונים.
שמונה מתוך 12 הבוזונים היסודיים הם גלואונים. הגלואונים נושאים את הכוח הגרעיני החזק, והם נושאים צבע וגם אנטי-צבע.
בוזונים אלקטרו-חלשים.
מתוך ארבעת הבוזונים הנותרים, שלושה נושאים את הכוח הגרעיני החלש: אלה הם בוזוני W ו-Z. הבוזון היסודי האחרון הוא הפוטון הנושא את הכוח האלקטרומגנטי.
בוזון היגס.
על-אף שהכוחות החלש והאלקטרומגנטי נראים לנו שונים למדי בחיינו הרגילים, התאוריה מנבאת כי שני הכוחות צפויים להתאחד באנרגיות גבוהות במיוחד, ולהיות כוח אלקטרו-חלש. הסיבה להבדל זה באנרגיות נמוכות צפוי להיות קיומו של בוזון היגס. בתהליך של שבירת סימטריה ספונטנית, חלקיק ההיגס בוחר כיוון מסוים במרחב אלקטרו-חלש הגורם לשלושה חלקיקים אלקטרו-חלשים להפוך להיות מאוד כבדים (הבוזונים הכבדים) ולאחד אחר שיהיה חסר מסה (הפוטון האלקטרומגנטי).
מעבר למודל הסטנדרטי.
סימטריית-על.
הרחבה מרכזית של המודל הסטנדרטי מערבת חלקיקי סופר-סימטריה, הנקראים סחלקיקים, ואלה כוללים את הסלפטונים, סקווארקים, חלקיקי נייטרלינו וחלקיקי צ'רג'ינו. לכל חלקיק במודל הסטנדרטי יהיה חלקיק-על שהספין שלו שונה מזה של החלקיק המקורי (לפרמיון מתאים בוזון חדש ולבוזון מתאים פרמיון חדש). בנוסף, החלקיקים הללו מסיביים יותר מבני הזוג המוכרים שלהם, ואם הם קיימים, לצורך יצירתם דרוש מאיץ חלקיקים אנרגטי מאוד. ייתכן שהם ייווצרו במאיץ LHC.
תורת המיתרים.
על-פי תורת המיתרים כל סוג של חלקיק יסודי הוא למעשה ביטוי של תבנית רטיטה של מיתר בסיסי. כל המיתרים זהים, בסופו של דבר, אך החלקיקים שונים האחד מהשני בתבנית שבה המיתר שלהם רוטט. חלקיקים מסיביים יותר הם ביטוי של תבניות רטיטה אנרגטיות יותר. אך חלקיקים יסודיים אינם "מכילים" מיתרים: הם "עצמם" מיתרים.
תאוריית המיתרים גם צופה את קיומם של הגרביטונים. זיהוי גרביטונים בניסוי הוא משימה קשה מאוד, מכיוון שהכוח הגרביטציוני הוא כה חלש בהשוואה לשאר הכוחות, ועד כה לא נמצאו ראיות לקיומם.
דגי תנין
דגי תנין (שם מדעי: Lepisosteidae) הם משפחת דגים יחידה בסדרה דגים תניניים (Lepisosteiformes) שבמחלקת מקריני הסנפיר ומקבוצת התמים גרמיים.
שמו של דג התנין ניתן לו בשל חרטומו, הדומה לזה של תנין. אורך ראשו הוא כשליש מאורך גופו. סנפיר הגב והשת של דג התנין נמצאים בבסיס הזנב ויחד עם סנפיר הזנב המעוגל מאפשרים לו את תנועתו המהירה וזינוקו בתווך המים. גופו מכוסה קשקשים עבים. בלסתותיו הארוכות ישנן שיניים גדולות וחדות. בשולי שלפוחית השחייה שלו ישנם שקעים, המגדילים את שטח חילוף הגזים. כדי לנשום, הוא צריך לעלות לפני המים. תפוצתו של הדג במקווי מים מתוקים באמריקה הצפונית. מזונו הוא דגים ועופות מים. אורך הדג הבוגר הוא , אם כי פרט באורך של כ-3 מטרים נתפס בעבר בצפון אמריקה.
עונת הרבייה היא באביב. הביצים מוטלות על הסלעים שבקרקעית המים. הדגיגים בוקעים, כשהם ניזונים משק החלמון שבבטנם. הם נצמדים לעלים של צמחיית המים ושוהים שם, עד שהחלמון אוזל ואז הם יוצאים לצוד את טרפם. חוש המגע של חרטומו רגיש מאוד והוא מסוגל לאתר את מזונו גם במים עכורים על ידי מישושו.
חלק ממיני דגי התנין ניצודים כדגי מאכל וגם לדיג ספורט, בשל גודלם המאתגר.
GEDCOM
GEDCOM (ראשי תיבות של GEnealogical Data COMmunication) הוא פרוטוקול להעברת מידע מתוכנה גנאלוגית אחת לאחרת, באמצעות קובץ טקסט.
הפרוטוקול מאגד בתוכו את כל המידע הדרוש מן התוכנה. לכל אירוע יש קוד קבוע. למשל תאריך לידה מסומל ב־BIRT DATE, מקום הלידה BIRT PLAC וכך הלאה. התוכנה יודעת לקרוא את הקודים הללו ולהציב את הערכים במקומות המתאימים ובכך להעביר את כל המידע למבנה הנתונים שלה.
הדרך להעביר עצי משפחה מתוכנה לתוכנה היא ייצוא וייבוא של הקובץ. לכל תוכנה ליצירת עץ משפחה יש מבנה נתונים משלה, אך הסטנדרט הוא פורמט GEDCOM. לפיכך יש לייצא את העץ מתוכנה אחת ל־GEDCOM, ולייבא אותו לתוכנה בה משתמשים כעת.
הבעיה עם הפרוטוקול היא שהוא מאפשר מרחב תמרון גדול בתגיות הייצוא. כלומר, כל תוכנה יכולה לשחק עם התגיות הללו כפי רצונה (לדוגמה, האופן שבו הן נכתבות). הדבר כמובן גורם לבעיות בייבוא הנתונים על ידי תוכנה אחרת.
יש גם גרסאות שונות לפרוטוקול - הגרסה הרשמית האחרונה היא 5.5. צריך לוודא שהתוכנה שממנה מייצאים והתוכנה אליה מייצאים יודעות לעבוד עם הגרסה הנוכחית של ה־GEDCOM.
יש גם אפשרות שמידע המוחזק בתוכנה אחת אינו מוחזק (ולכן גם לא מיובא, או מיובא חלקית) בתוכנה אחרת.
יחיאל קרל גוגנהיים
יחיאל קרל גוגנהיים (12 בינואר 1906 - 16 באוקטובר 2002) היה פרופסור לתזונה, שעמד בראש המחלקה לתזונה של בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים משנת 1949 עד 1974. גוגנהיים, רופא בהשכלתו, עסק בחקר התזונה והיה יועץ לממשלת ישראל ולגופים שונים בתחום זה. הוא חיבר כמה ספרים בנושא התזונה ופרסם כ-250 מאמרים בנושאי תזונה ובריאות.
מחקריו של גוגנהיים ופרסומיו משמשים עד היום ציון דרך עבור דורות של תלמידים, מורים ואנשי מקצוע בנושאי המזון והתזונה.
קורות חייו.
גוגנהיים נולד בפרנקפורט על המיין שבגרמניה. למד רפואה בין 1924 ל-1929 בפרנקפורט, במינכן ובלייפציג. עבודתו לתואר דוקטור הייתה בתחום הפרמקולוגיה. בתחילת 1930 עמד בבחינות בהצטיינות (Magna cum laude).
במהלך לימודיו באוניברסיטה, משנת 1928 ועד קבלת התואר, עבד במכון הפרמקולוגי של אוניברסיטת פרנקפורט, שימש כמתמחה במחלקה למחלות פנימיות בבית חולים בברלין ובמכון הכימי של אותו בית חולים. עד 1933 הועסק כעוזר מחקר במכון להיגיינה של אוניברסיטת פרנקפורט ועסק בבדיקות מעבדה רפואיות ובמחקר מדעי בתחום המטבוליזם (חילוף חומרים) של חיידקים. בהמשך עבד במרפאת האוניברסיטה למחלות פנימיות. בשנות עבודתו בבתי החולים נדבק פעמיים במחלת השחפת שאילצה אותו לעזוב את עבודתו כרופא בבית חולים ולעבור למחקר ביו כימי.
ב-1 במרץ 1933 הצטרף למכון לדיאגנוסטיקה בקטריולוגית בברלין-שרלוטנבורג ועמד להתמנות לרופא ראשי של המכון בתוך חודש. עליית הנאצים לשלטון סיכלה תוכנית זו והוא פוטר ביום האחרון לחודש מרץ.
בנובמבר של אותה שנה עלה לארץ ישראל, ובמאי 1934 החל עבודתו באוניברסיטה העברית בירושלים במחלקה לכימיה ביולוגית, ועסק בבדיקות כימיות של אדמת מדבר יהודה כחלק ממחקר על צמחי המדבר. ב-1935 חזר לעסוק בתחום התמחותו עת הצטרף למחלקה להיגיינה ולבקטריולוגיה של האוניברסיטה, תחילה כמתנדב ואחר כך בעזרת מענקי מחקר.
בשנת 1941 הוקמה במכון מעבדה לתזונה, וגוגנהיים התמנה לעוזר שלא מן המניין והתקדם בדרגות לעוזר מחלקה (1944) ולמדריך תזונה (1948). בשנים 1951–1952 השתלם בתחום התזונה בבית הספר הרווארד לבריאות הציבור (Harvard School of Public Health) בבוסטון שבארצות הברית. לאחר שובו התמנה למרצה בתזונה ובהמשך (1955) כפרופסור מן המניין.
גוגנהיים הקים וניהל את המחלקה לתזונה של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והיה בין מקימי בית הספר לתזונה בפקולטה לחקלאות ברחובות, על אף שבתחילה התנגד למיקומו בעיר זו. פועלו של פרופסור גוגנהיים הוכר בעולם. הוא היה עמית מחקר בהרווארד ופרופסור אורח בברקלי. ב-1968 הוענקה לו חברות כבוד של המכון האמריקאי לתזונה (American Institute of Nutrition). בשנת 1974 יצא לגמלאות ופרש מפעילות אקדמית סדירה, אך המשיך לשמור על קשר עם האוניברסיטה וללמד בה כפרופסור אמריטוס.
נוסף לפעילותו האקדמית שימש גוגנהיים בתפקידי ייעוץ לגופים ציבוריים בתחומו. החל בשנת 1943 היה מזכיר ועדת התזונה של הסוכנות היהודית. עם קום המדינה הושאל לממשלת ישראל כיועץ תזונה למשרד הקיצוב והאספקה ומנהל מדור התזונה בלשכת הבריאות המחוזית בירושלים. בשנים שלאחר מכן שימש יועץ תזונה למשרד הבריאות ויושב ראש ועדת התזונה של מועצת הבריאות. הוא הגדיר את תפריט המזון המומלץ שהיה הבסיס להרכב המזון של ילדי ישראל בשנים אלו, הידועות כשנות ה"צנע".