חששות פוליינין מבוססים היטב. חלקים אינם מותקנים עדיין, ציוד חסר וקצין הכור הגרעיני מודח על שכרות. הלחץ הפוליטי גורם לשלטון למנות מיד את ווסטריקוב ולהפליג עם הצוות שלו למעמקי האוקיינוס האטלנטי בכל מקרה, כדי לבחון שיגור טיל בליסטי בין-יבשתי שישמש אזהרה לארצות הברית, האויב הגדול של ברית המועצות. הרופא וקצין הכור המחליפים, שהובאו בדחיפות לצורך ההפלגה, הם מומחים הרבה פחות מקודמיהם בתפקידם, עובדה שתשפיע רבות על שיתרחש בהפלגה.
מבחן שיגור הטיל עובר בהצלחה, אבל דליפה הרסנית של מערכת הקירור בכור הגרעיני הצוללת מאיימת ליצור מספיק חום כדי לפוצץ את הכור הגרעיני של כלי השיט מה שעלול לגרום לפיצוץ גרעיני ולעורר מלחמת עולם שלישית.
ללא שום ברירה אחרת ובאמצעים דלים, מורה ווסטריקוב על המלחים לתקן את הנזק על אף התנגדותו של פוליינין והסכסוך בין השניים מסלים. חברי הצוות מצליחים לתקן את מערכת הקירור אך לא את הדליפה הרדיו-אקטיבית והצוות סובל מקרינה רדיואקטיבית. ווסטריקוב מחליט להתפנות למשחתת אמריקאית בסביבה, אבל צוללת רוסית מגיעה ברגע האחרון לחלץ אותם.
במהלך החקירה הרשמית של הממשל על אירועי הצוללת מחפים שני הקפטנים זה על זה ויוצאים זכאים.
בשנת 1989, בדיוק 28 שנים לאחר התאונה ואחרי שקיבלו הוראה לא להיפגש או לשוחח על האירועים נפגשים לראשונה ניצולי האירוע בבית הקברות שם קבורים חבריהם שלא שרדו את הקרינה בצוללת. ווסטריקוב מברך את המלחים ומודיע להם כי הוא ביקש לעלות את 28 המלחים שמתו מהקרינה לדרגת גיבורים, אך בקשתו נדחתה בגלל שהתקרית הייתה בתרגיל ולא במלחמה.
הפקה.
כינוי הצוללת בסרט היה "הסוף ההוליוודי" אולם הוא היה בשימוש בסרט בלבד ולא במציאות. התאונה הגרעינית המתוארת בסרט העניקה את הכינוי הרשמי "הירושימה" לצוללת. מפיקי הסרט הודו לאחר מכן כי שם הסרט היה "אחת הטעויות הגדולות ביותר שלהם".
המפיקים עשו כמה מאמצים כי לעבוד עם הצוות המקורי של K-19, אך אלה הסתייגו מהגרסה הראשונה של התסריט שקיבלו לרשותם. לאור בקשתם שוּנָה במעט התסריט, כמה סצנות נחתכו ושמות אנשי הצוות הוחלפו לבקשת בני משפחותיהם.
ההבדל המשמעותי ביותר בין העלילה לבין אירועים היסטוריים היא הסצנה שבה זרק הקפטן כמעט כל כלי נשק קל של צוללות למים מתוך דאגה על האפשרות של מרד. בסרט עצמו כן מתואר ניסיון מרד.
הסרט צולם בקנדה, ברובו בטורונטו ובנובה סקוטיה.
ביקורות ותגובות.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות למדי וזכה לציון של 60% מתוך 167 ביקורות באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes.
סטפן סופיאנסקי
סטפן אנטונוב סופיאנסקי (בבולגרית: Стефан Антонов Софиянски;נולד ב-17 בנובמבר 1951, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) הוא פוליטיקאי בולגרי אשר בין 1995 ל-2005 כיהן כראש עיריית סופיה וב-1997 עמד לתקופה קצרה בראש ממשלת מעבר בבולגריה.
ביוגרפיה.
סופיאנסקי נולד בסופיה בירת בולגריה ואת השכלתו האקדמית רכש בעירו. הוא כיהן במספר תפקידים פקידותיים ציבוריים בתקופת המשטר הקומוניסטי בבולגריה. לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי במדינה, הצטרף סופיאנסקי למפלגת איחוד הכוחות הדמוקרטיים ובהמשך הפך לסגן יושב ראשה. בנובמבר 1995 נבחר סופיאנסקי לראש עיריית סופיה והוא כיהן בתפקידו כ-10 שנים. בפברואר 1997 הטיל הנשיא פטר סטויאנוב על סופיאנסקי לעמוד בראש ממשלת מעבר, בעקבות התפטרותו של ז'אן וידנוב ועד לכניסתו לתפקיד של איוון קוסטוב. ב-2005 התפטר מתפקיד ראש עיריית סופיה כדי לכהן בפרלמנט הבולגרי. ב-1 בינואר 2007 מונה לחבר זמני בפרלמנט האירופי וזאת עד לבחירות שנערכו בבולגריה לתפקיד זה.
אירועים השנויים במחלוקת.
ב-1996 חנכה הקרן הקיימת את יער בולגריה הממוקם סמוך ליער חרובית ובו הוצבה אנדרטה לכבודו של בוריס השלישי, מלך בולגריה ואשתו יואנה על פועלם להצלת יהודי בולגריה. הנושא עורר מחלוקת קשה בין משפחות הנספים בשואה מקרב יהודי תראקיה ומקדוניה לבין חלק מיוצאי "בולגריה הישנה". הוקמה ועדה בראשות השופט משה בייסקי אשר המליצה להסיר את האנדרטה. האנדרטה הוסרה ובמקומה הוקם גלעד לזכר 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה שהובלו למחנות ההשמדה ולכבוד העם הבולגרי. גם החלטה זו עוררה מחלוקת קשה, זכתה להדים נרחבים בתקשורת הבולגרית וסופיאנסקי ראש העירייה דאז, הציב בסופיה לאות מחאה העתק של האנדרטה שהוסרה מיער בולגריה ובה הכיתוב בעברית להנצחת המלך ואשתו.
במהלך כהונתו כראש עיריית סופיה, הועלו טענות רבות כנגד סופיאנסקי על שחיתות כלכלית והוא אף הושעה מתפקידו בשלב מסוים. ב-2006, 2007 ו-2008 הועמד סופיאנסקי לדין בגין שלוש פרשיות שעסקו באי סדרים כלכליים, קבלת שוחד והטיית מכרזים, אך בכולן זיכה אותו בית המשפט מכל אשמה.
ב-2008 התבטא סופיאנסקי בחריפות נגד הקהילה הגאה במדינה וציין כי לו היה עדיין בתפקיד ראש עיריית סופיה לא היה מאשר את מצעד הגאווה בעיר.
יוזף יופה
יוזף יופה (בגרמנית: Josef Joffe, נולד ב-15 במרץ 1944) הוא יהודי גרמני ממוצא פולני, המוציא לאור של השבועון הנקרא ביותר בגרמניה (מעל שני מיליון קוראים מדי שבוע) "די צייט" ולשעבר העורך הראשי. קודם לכן היה במשך כחמש עשרה שנים בעל טור ועורך מאמר המערכת של עיתון נפוץ אחר בגרמניה "Süddeutsche Zeitung". נחשב לאחד מראשי הוגי הדעות הנאו-קונסרבטיבים באירופה, אף כי השבועון שלו מביע בדרך כלל דעות פוליטיות מרכזיות. מבחינת דעותיו הפוליטיות, יופה הוא חלק בלתי נפרד מהממסד האינטלקטואלי השמאלי האירופי, ויחד עם זאת, נץ מדיני - ביטחוני, פרו אמריקאי ופרו ישראלי, בצורה יוצאת דופן בקרב ממסד זה. היה במשך השנים ומכהן גם כיום כמרצה ופרופסור בשורת אוניברסיטאות, מהיוקרתיות ביותר בעולם.
קורות חיים.
יופה נולד במרץ 1944 למשפחה יהודית ממוצא פולני (לודז'), שברחה מפולין מאימת הנאצים. המשפחה הסתתרה בעת לידתו באזור שכיום הוא חלק מליטא ואשר באותה עת הסובייטים טרם הגיעו אליו. האחרונים כבשו את האזור רק במחצית השנייה של שנת 1944, חודשים אחדים לאחר לידתו של יופה.
משתמה מלחמת העולם השנייה נדדה המשפחה באירופה שלאחר המלחמה, עד שהשתקעה במערב ברלין, בה גדל יופה ולמד. הוריו של יופה היו יהודים בעלי השכלה מועטה יחסית ואף אחד משניהם לא סיים שמונה כיתות לימוד, אך הם שהטביעו בו לדבריו את התשוקה לידע וללימודים.
ב-1961 התקבל יופה הצעיר, להשלמת לימודי התיכון, בבית ספר תיכון במישיגן, ארצות הברית, במסגרת חילופי סטודנטים. לאחר מכן הוא המשיך בסווארטמור קולג', פנסילבניה (ליד פילדלפיה), שם סיים תואר ראשון ב-1965. הוא המשיך ללימודי תואר שני (MA) ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס וקיבל את הדוקטורט שלו - Ph.D, בבית הספר לממשל של אוניברסיטת הרווארד, ב-1975.
יופה חזר לגרמניה ב-1976 והחל בקריירה העיתונאית שלו ככתב הפוליטי של "די צייט", כאשר במקביל שימש בחלק מהזמן הזה כמרצה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. בשנים 1985–2000 היה בעל טור ועורך ב"זו דויטשה צייטונג", כאשר שוב, במקביל הוא משמש כמרצה, תחילה באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן באוניברסיטת פרינסטון.
יופה גר כיום בהמבורג, נשוי לעיתונאית ד"ר כריסטין ברינק ויש לו שתי בנות.
עיתונאי ומרצה.
בשנת 2000 חזר יופה ל"די צייט", כיהן במשך מספר שנים כעורך ראשי יחד עם מיכאל נאומן ומאז הוא מכהן שם בתפקיד המוציא לאור, וממשיך גם כאחד העורכים, עד היום.
ב-2005 הוא ייסד יחד עם זביגנייב בז'ז'ינסקי, פרנסיס פוקויאמה, ואליוט א. כהן (עיתונאי והוגה דעות נאו-קונסרבטיבי ידוע בזכות עצמו) דו ירחון בשם The American Interest, העוסק ביחסים בינלאומיים ומדיניות חוץ וביטחון. הוא מרבה לכתוב גם לדו ירחון זה, גם כיום, בנוסף לכתיבתו בשורת עיתונים אחרים, לרבות הניו יורק טיימס, פוריין אפיירס, קומנטרי, ניו ריפבליק, פוריין פוליסי, The New York Review of Books, The Times Literary Supplement, "הארץ" ורבים אחרים, ובנוסף לכתיבתו בעיתונו "די צייט".
במקביל הוא גם ממשיך לסירוגין, להרצות, באוניברסיטאות שונות ברחבי העולם, לרבות דארטמות' קולג' שבניו המפשייר, אוניברסיטת מינכן, סמינר זלצבורג ועוד.
בנוסף לכך, יופה חבר מועצת הנאמנים של הסמינר הרבני (רפורמי) היחידי בגרמניה - קולג' אברהם גייגר, שנוסד ב-1999, חבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, חבר מכון ליאו בק הניו יורקי (שלו יש גם סניף בירושלים), לחקר יהדות גרמניה, ועוד.
דברה מרקוס
דֶּבְּרֵה מָרְקוֹס (באמהרית: ደብረ ማርቆስ; נקראת גם מָנְקוֹרָר) היא עיר ונפה באתיופיה הנמצאת במחוז מזרח גוג'ם שבמדינת אמהרה.
בן-ארי
קליי שירקי
קליי שירקי (אנגלית: Clay Shirky; נולד ב-1964) הוא חוקר מוביל בתחום הרשתות החברתיות המקוונות והשפעותיהן הארגוניות, העסקיות והפוליטיות. שירקי כותב בנושאי אינטרנט מאז 1996. בסיסו האקדמי הוא אוניברסיטת ניו יורק. כמו כן הוא כותב בניו יורק טיימס, וב-Wired, ומייעץ לארגונים גדולים. שירקי חבר בוועדה המייעצת של קרן ויקימדיה.
קורות חייו.
לאחר סיום תואר ראשון באוניברסיטת ייל בשנת 1986 עבר להתגורר בניו-יורק. שירקי היה לפרופסור הראשון בתחום המדיה החדשה במחלקה לתקשורת במכללת האנטר, שם פיתח תוכנית לימודים לתואר שני באומנויות בשילוב עם טכנולוגיות האינטרנט.
רעיונותיו.