זכרונותיו של חואן לואיס אריאס דה לויולה למלך פליפה הרביעי (נכתבו בערך בשנת 1630 והתבססה על דיונים בין קיירוש ללויולה).
מרבית המסמכים של תגליותיו של לואיס ואס דה טורס לא פורסמו אלא הועברו לארכיון הספרדי, כולל סיפורו הארוך של פראדו ותרשימים נלווים.
זמן מה בין 1762 ל־1765, ראיונות כתובים של משלחת טורס נקראו על ידי אלכסנדר דאלרימפל, ההידרולוג הראשי של האדמירליות הבריטית. דאלרימפל יצר מפת סקיצות שכללה את הפלגות קיירוש-טורס לג'וזף בנקס שללא ספק העביר את המידע הזה לג'יימס קוק.
מכתבים.
קיירוש שלח לפחות 50, אולי 65, מכתבים למלך בין 1607 ל־1614. אף על פי שרובם היו כתובים בכתב יד, קיירוש דאג כי ארבעה עשר יודפסו ויוצגו בפני המלך. העתקים של שלושה עשר מתוך מכתבים אלה שרדו. 1617 עשוי להיות התאריך של התרגום הראשון לאנגלית לאחד מכתבי הזיכרון של קיירוש, כטרה אוסטרליס אינקוגניטה, או תגלית דרום-מזרחית חדשה. תיאור המסע והתגליות של קיירוש פורסם באנגלית על ידי סמיואל פרצ'ס באוסף סיפורי המסעות שראה אור ב-1625. נראה כי דיווח זה מבוסס על מכתב של קיירוש למלך בשנת 1610, השמיני במניין.
קיירוש ואוסטרליה.
במאה ה-19 טענו כמה קתולים אוסטרליים כי קיירוש היה למעשה זה שגילה את אוסטרליה, לפני הפרוטסטנטים וילם יאנסזון, אבל ינזון טסמן וג'יימס קוק. הארכיבישוף של סידני בשנים 1884–1911, פטריק פרנסיס מורן , טען שזו עובדה שנלמדה בבתי הספר הקתולים במשך שנים רבות. הוא טען כי האתר האמיתי של ירושלים החדשה של קיירוש היה ליד גלדסטון בקווינסלנד, מה שנתמך על ידי אלמנטים בתיאור שלו על פני הקרקע שגילה, כגון קביעתו כי "אורכו הוא ככל כל אירופה ואסיה הקטנה כמו עד לים הכספי ופרס, עם כל איי הים התיכון והאוקיינוס המקיף, כולל שני האיים של אנגליה ואירלנד. החלק הנסתר הזה הוא רבע מהעולם".
קיירוש בספרות בת ימינו.
על סמך מסורת זו כתב המשורר האוסטרלי ג'יימס מקולי (1917–1976) אפוס בשם " קפטן קירוס" ( פורסם ב-1964), שבו תיאר את קיירוש כקדוש מעונה בציוויליזציה הנוצרית הקתולית (אם כי לא חזר על הטענה כי קיירוש גילה את אוסטרליה). הגוונים הפוליטיים של השיר התקבלו בקרירות בתקופה שבה עדיין שררה באוסטרליה המחלוקת הקתולית-פרוטסטנטית. הסופר האוסטרלי ג'ון טוהיי פרסם ב-2002 רומן בשם Quiros.
הסופר הבריטי רוברט גרייבס מתאר את המשלחת משנת 1595 ברומן היסטורי, "", שנכתב בשנת 1949. בהקדמתו ציין את מקורותיו.
פדרו פרננדס דה קווירוס
הארלד קרויצברג
הארַלד קרוֹיצברג (11 בדצמבר 1902 – 25 באפריל 1968) היה רקדן וכוריאוגרף גרמני.
ביוגרפיה.
קרויצברג נולד ברייכנברג, כיום ליברץ בצ'כיה. למד בבית הספר לבלט של דרזדן, והיה תלמיד של מרי ויגמן ושל רודולף לאבאן.
החל משנת 1927 הופיע במחזות בבימויו של מקס ריינהרדט ובשנת 1929 נסע עם ריינהרדט לניו יורק. לאחר מכן קיים קרויצברג מסע הופעות בארצות הברית, קנדה, ואירופה עם הרקדנית איבון גאורגי.
בשנת 1955, הקים קרויצברג בית ספר למחול בברן. הבלטים שלו שילבו דרמה והומור, בדגש על סצנות רבות־דמיון. הוא מת בברן .
הופעה נדירה של קרויצברג בטלוויזיה אירעה ב־1965, כשהופיע בתפקיד הכפול של דרוסלמאייר ושל מלך השלג, בקופרודוקציה גרמנית-אמריקאית מקוצרת מאוד של "מפצח האגוזים" של צ'ייקובסקי. ההפקה שודרה בארצות הברית בערוץ CBS, ושודרה שוב מספר פעמים בשנים הבאות, אך בסופו של דבר נזנחה לטובת גרסת מיכאיל ברישניקוב הכמעט־מלאה, משנת 1977.
בשנים 1932–1936 יצר קרויצברג שותפות חריגה עם שותפתו רות פייג'. קרויצברג היה רקדן מודרני גרמני, בעוד פייג' הייתה בלרינה אמריקאית. הם הופיעו לראשונה יחד ב־25 בפברואר 1933 בשיקגו. השותפות הזו עזרה לקרויצברג לבצע את מופעי הסולו שלו במקומות אחרים, שזכו להצלחה. ההופעות של קרויצברג תוארו ככוללות תנועות חזקות, תנועות זורמות, וגם מקטעי פנטומימה. הקפיצות שלו היו מאוד אנרגטיות וחזקות, ובכל זאת תנועותיו היו רכות ומרחפות. הוא היה ידוע לא רק בתור רקדן בלט ורקדן מודרני מוכשר, אלא גם בתור בדרן.
האראלד קרויצברג
באד אנדרסון
קלארנס אמיל "באד" אנדרסון (באנגלית: Clarence Emil "Bud" Anderson; נולד ב-13 בינואר 1922) הוא קצין בדימוס של חיל האוויר האמריקאי, טייס קרב לשעבר, אס משולש ואס הקרב האמריקאי החי עם הניקוד הגבוה ביותר. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, לאחר סיום שני סבבי הלחימה שלו, הועלה אנדרסן לדרגת רב-סרן בגיל 22, גיל יוצא דופן אפילו עבור סרן מצטיין. לאחר סיומה הפך אנדרסון לטייס ניסוי נחשב ואף התמנה בסופו של דבר למפקד כנף. אנדרסון וכנפו השתתפו בלחימה בווייטנאם. בשנת 1972 פרש בדרגת קולונל ועבר לעבוד עבור חברת מקדונל דאגלס בניהול מבחני טיסה. אנדרסון חבר בהיכל התהילה הלאומי לתעופה. אנדרסון נשאר לנואם מבוקש באירועי תעופה וצבא גם בשנות ה-90 לחייו.
ראשית חיים.
אנדרסון נולד ב-13 בינואר 1922 באוקלנד, קליפורניה, וגדל בחווה ליד ניוקאסל, קליפורניה. בתיכון שיחק כדורגל וכדורסל. הוא נחשף לראשונה לתחום התעופה כאשר נהג לשטוף מטוסים בנמל התעופה העירוני באוקלנד.
קריירה צבאית.
בינואר 1942 אנדרסון התגייס לצבא ארצות הברית כצוער תעופה. הוא השלים אימון טיסה ראשוני בשדה התעופה לינדברג, סן דייגו, ואת אימוני ההכשרה המתקדמת שלו גמר בבסיס חיל האוויר לוק, אריזונה. בספטמבר 1942, אנדרסון קיבל את כנפיו והתמנה לתפקיד כסגן משנה בשדה התעופה המילטון, קליפורניה.
מספטמבר 1942 עד למרץ 43', אנדרסון החל להתאמן עם מטוס בל P-39 איירקוברה תחת טייסת היירוט הקרבית ה-329, בכנף הקרב מס' 357. לאחר מכן הוצב תחת טייסת הצי האווירי ה-363 בבסיס חיל האוויר טונופה, נבאדה. לאחר שהוצב מחדש במספר בסיסים נוספים, הוצב לבסוף אנדרסון באנגליה בנובמבר 1943.
מלחמת העולם השנייה.
כנף הקרב מס' 357 הוצבה בלייסטון, אנגליה עד שצוידה במטוסי P-51 מוסטנג חדישים. גיחתו הראשונה הייתה ב-5 בפברואר 1944. ב-3 במרץ 1944 ניצח בקרב אוויר ואף השיג את הפלתו הראשונה. הוא הפיל מטוס מסוג מסרשמיט BF-109 שתקף מפציץ B-17 שהשתרך מאחור מעל ברלין. בניצחון האווירי החמישי שלו, השיג הפלה נוספת, מטוס BF-109 נוסף מעל פרנקפורט. דבר שהפך אותו לאלוף הפלות.
ב-29 ביוני 1944, הפיל שלושה מטוסי פוקה וולף FW-190 בקרב אוויר יחיד מעל לייפציג. ביולי, לקח חופשה וחזר לארצות הברית, בסתיו חזר לטייסת והמשיך לצבור ניצחונות אוויריים. ב-5 בדצמבר 1945, השתתף אנדרסון בקרב האוויר האחרון שלו, בו הפיל שני מטוסי FW-190 נוספים מעל ברלין.
אנדרסון לחם בלופטוואפה במהלך שני סבבי הלחימה תחת טייסת הצי האווירי ה-363; בהם ביצע 116 גיחות קרביות, מעולם לא הופל, נפגע מאש קרקע או שנאלץ אי פעם לשוב לאחור בשל תקלה. ואף היה השלישי מבחינת מספר ההפלות הרב ביותר בגף כולו, עם כ-¼16 ניצחונות אוויריים אותם ביצע עם מטוס המוסטנג P-51B שלו, "העורב הזקן".
אנדרסון שב לארצות הברית בפברואר 1945, בדרגת רב-סרן.
לאחר המלחמה.
אנדרסון שב לארצות הברית בפברואר 1945, לשירות בשדה התעופה האזורי פרין, טקסס עד אוקטובר אותה שנה, עד שהועבר לאוהיו, שם הוצב כמגייס עד מאי 1948. ממאי 1948 עד פברואר 1953, עבר לאגף ניסוי טיסה בבסיס חיל האוויר רייט פטרסון, אוהיו. שם אף שירת כטייס ניסוי. בתקופה שמפברואר 1953 עד ספטמבר 1954, עבר לשרת במטה חיל האוויר האמריקני בפנטגון. במהלך תקופה זו, הוא לקח חלק בפרויקט FICON, שניסה להגדיל את טווח הטיסה של מטוסי הקרב.
מספטמבר 1954 עד אוגוסט 1955 אנדרסון למד במכללת הפיקוד והצוות האווירי בבסיס חיל האוויר מקסוול, אלבמה ולאחר מכן הוצב כמפקד המבצעים של גף המפציצים ה-58 בבסיס חיל האוויר אוסן, דרום קוריאה. שם שירת כמפקד טייסת מפציצי הקרב ה-69. מאוגוסט 1956 עד נובמבר 1957, שירת כקצין בכיר באגף ניסויי מצנחי הטיסה במתקן האווירי הימי אל סנטרו, קליפורניה.
מנובמבר 1957 עד אוגוסט 1962, אנדרסון המשיך לשרת כטייס ניסוי והוצב כעוזר ראשי ולאחר מכן כראש אגף ניסויי הטיסה בבסיס חיל האוויר אדוארדס. בתקופה שבין 1962 עד 1967, שירת במגוון תפקידים שונים באגף הטיסה בבסיס אדוארדס והיה למפקד המבצעים בבסיס חיל האוויר קדנה באוקינאווה.
מיוני עד דצמבר 1970, אנדרסון פיקד על גף הקרב הטקטי ה-355, יחידת מטוסי ה-F-105 ת'נדרצ'יף במהלך החודשים האחרונים של שירותו במלחמת וייטנאם. משם, ביצע אנדרסון מספר גיחות צבאיות נוספות לפגיעת קווי האספקה של הוייטקונג. כשהיחידה נסגרה, היה אחראי לסגירת הבסיס.
במרץ 1972, אנדרסון פרש בדרגת קולונל. הוא עוטר 25 פעמים על שירותו לארצות הברית. במהלך הקריירה שלו, הוא טס במעל ל-100 סוגי מטוסים שונים ורשם למעלה מ-7,000 שעות. אנדרסון היה חבר קרוב של הבריגדיר גנרל צ'אק ייגר ממהלך מלחמת העולם השנייה, שם שירתו שניהם בגף הקרב ה-357 בלייסטון.
חיים אישיים.
ב-23 בפברואר 1945, אנדרסון התחתן עם אלינור קוסבי (2 במרץ 1923 – 30 בינואר 2015).
לאחר פרישתו בדרגת קולונל, אנדרסון נהיה למנהל מתקן ניסוי הטיסה של חברת מקדונל דאגלס באדוארדס, שם עבד עד 1998.
בשנת 1990, אנדרסון היה שותף בכתיבת ספר האוטוביוגרפיה שלו "To Fly &amp; Fight — Memoirs of a Triple Ace".
ב-19 ביולי 2008, אנדרסון נכנס להיכל התהילה הלאומי לתעופה.
בשנת 2013, אנדרסון הוכנס להיכל התהילה הבינלאומי של האוויר והחלל במוזיאון האוויר והחלל של סן דייגו.
בינואר 2022, מלאו לאנדרסון מאה שנים. עיר הולדתו של אנדרסון אובורן כיבדה אותו בחגיגה גדולה.
הוקרה.