את מרבית חייו העביר קסיוס דיו בשירות הציבורי של האימפריה הרומית. בתקופת שלטונו של אלאגבאלוס שהה דיו באנטליה והיה מרוחק ומנותק מרומא והאירועים אותם הוא מתאר וככל הנראה אסף את המידע משמועות שהגיעו אליו וממידע שאסף כאשר חזר לרומא במהלך שלטונו של אלכסנדר סוורוס, שלטון שהיה עוין במופגן כנגד אלאגבאלוס. ספריו הידועים בשם "ההיסטוריה הרומאית" מסתיימים בתיאור ההיסטוריה עד לשנת 229, כלומר 7 שנים לאחר עלייתו לשלטון של אלכסנדר סוורוס. הספר האחרון (מספר 80) באוסף, המכסה את רוב שלטונו של אלאגבאלוס, שרד רק בחלקים. קסיוס דיו מצייר את אלאגבאלוס באופן השלילי ביותר ומגלם בדמותו את כל התכונות להן הוא בז באדם בכלל ובעיקר באציל ושליט רומאי. באופן יוצא דופן ובניגוד למנהגו בעת כתיבתו אודות שליטי האימפריה האחרים, קסיוס דיו נמנע מלקרוא לאלאגבאלוס בשמו הרשמי "מרקוס אורליוס אנטונינוס אוגוסטוס" ומסתפק בכינויי גנאי שונים ובעיקר מתייחס אליו כ"אנטונינוס מזויף". קסיוס דיו מתייחס לאוגוסטוס קרקלה כאנטונינוס האמיתי ולאלאגבאלוס שהוסיף את השם אנטונינוס לשמותיו הרשמיים הוא מתייחס כמתחזה המשתמש בשמו של קרקלה לזייף את מוצאו ומעמדו. על פי מחקר עדכני משנת 2016, תיעוד ההיסטוריה של שלטון אלאגבאלוס בכתבי קסיוס דיו לוקה בחוסר אמינות, ודיו משתמש במכוון בכלים של רטוריקה כגון שימוש בסטראוטיפים ובטקסטים ספרותיים על מנת ליצור דמות מיתית של השליט הרע. על פי המחקר, דמותו של אלאגבאלוס בכתבי דיו היא קריקטורה ומכלול הכתיבה הוא על גבול הסאטירה, תפקידה הוא להדגיש את השקפת עולמו של דיו על מהות השלטון ומהותו של השליט הטוב מול השליט הרע, ומשמש את דיו על מנת להזהיר את הדורות הבאים מסכנות המונרכיה והדיקטטורה לרומא.
הרודיאנוס.
הרודיאנוס היה היסטוריון שחי בתקופתו של אלאגבאלוס. הוא נשא במספר תפקידים במנהל האזרחי של האימפריה הרומית וחי חלק גדול מחייו ברומא. הוא נסמך במידת מה על כתבי קסיוס דיו, עדויות של עדי ראייה והשלמות מתוך הדמיון. הרודיאנוס רואה באלאגבלוס שליט שהיה חרפה. בניגוד לדיו הוא לא כופר בלגיטימיות שלטונו של אלאגבאלוס ולא יוצא מנקודת המוצא המקדשת את שימור שיטת הממשל של האימפריה הרומית והסנאט בראשה. ההיסטוריון ההולנדי מרטין איקס קובע כי כתבי הרודיאנוס נכתבו באופן רשלני, בעיקר בהתייחס ללוחות הזמנים, וכי יש בכתביו נטייה לוותר על היצמדות לעובדות על מנת להשיג אפקט דרמטי-ספרותי. מחקר השוואתי קבע כי הרודיאנוס מבסס חלקים ניכרים מעבודתו על כתבי קסיוס דיו אך דבר לא מונע ממנו להוסיף או להחסיר פרטים רבים ומשמעותיים. הרודיאנוס מקמץ בפרטים על מעלליו המיניים של אלאגבאלוס, הסיפורים על מאהביו הגברים לא מופיעים אצל הרודיאנוס אך יש אזכור להופעתו ה"נשית" וחיבתו לבזבזנות וראוותנות המיוחסים להיותו אדם שנולד במזרח וזר לתרבות הרומאית. הרודיאנוס מפליג בפרטים על תפקידו של אלאגבאלוס ככוהן אל-השמש אלגבל ועל פולחן האל ברומא ועושה זאת בצבעים עזים אך לא מזכיר את נושא קורבנות האדם המוזכרים אצל דיו. ההיסטוריון הגרמני מיכאל זומר (Michael Sommer) מציין כי תיאור מעשי הפולחן בכתבי הרודיאנוס נועד בראש ובראשונה להדגיש את היות אלאגבלוס זר אוריינטאלי החותר תחת התרבות הרומאית בעוד שהדגש בכתבי דיו הוא הפולחן כחלק מהצגת אלאגבאלוס כעריץ מטורף החותר תחת החוק והסדר החברתי. החוקר מסיק כי גישתו של הרודיאנוס היא בעלת מידה של אמפתיה כלפי אלאגבלוס.
היסטוריה אוגוסטה.
מקור היסטורי רומאי שלישי הוא הספר "ויטה אנטוניני הליוגבאלי" (Vita Antonini Heliogabali) שנכתב לכאורה על ידי אליוס למפרידיוס (Aelius Lampridius). ספר זה הוא חלק מההיסטוריה אוגוסטה - קבוצת ביוגרפיות של קיסרי רומא מאדריאנוס עד לנומריאנוס שנכתבה לכאורה על ידי מספר סופרים, בעוד שהמחקר ההיסטורי מיחס את כתיבת ביוגרפיות אלו לאדם אחד, אלמוני, ככל הנראה במהלך המאה הרביעית. קיימת תמימת דעים כי למפרידיוס הוא שם בדוי וזהות הכותב האמיתי לא ידועה. המקור מסתמך על כתבי קסיוס דיו והרודיאנוס. חוקרים של ההיסטוריה הרומאית נדרשים לשאלת האמינות של ההיסטוריה אוגוסטה והקונצנזוס הוא שמדובר במקור היסטורי שמכיל ברובו המצאות דמיוניות. מרטין איקס קובע כי אף על פי שייתכן ויש במקור זה פסקאות אמינות הרי שהמקור בכללותו הוא לא יותר מטקסט השייך לסוגת הסיפורת. עם זאת, ההיסטוריה אוגוסטה לא נכתב לשמש כספרות זולה אלא נכתב על ידי היסטוריון אלמוני פגאני שראה בנצרות כוח הרסני שפוגע בערכים ושלמות האימפריה הרומית. הלקח המוסרי שרץ כחוט השני בספרי ההיסטוריה אוגוסטה הוא ששליט רומאי "טוב", כמו מרקוס אורליוס או אלכסנדר סוורוס, יזכה לחיים ארוכים ומוות מכובד, ואילו שליט רע, כמו אלאגבאלוס או קונסטנטינוס, יקבל את עונשו ויזכה למוות בזוי. ההיסטוריה אוגוסטה קורא לאוגוסטוס בשם האל אותו הוא עובד ומקשר את השניים יחד. עם זאת, פרטי הפולחן והאמונה של אלאגבאלוס לא תופסים את עיקר הטקסט, אלא תיאורים גרפיים בסגנון ספרות אימה המתארים סגנון חיים ראוותני אכזרי ומשולח רסן. על פי ההיסטוריה אוגוסטה, אלאגבאלוס היה "המטונף והבזוי מכל היצורים על שתיים או ארבע רגליים".
מקורות נוספים.
מידע נוסף, מוגבל בחשיבותו, על חיי ושלטונו של אלאגבאלוס, שרובו מבוסס על כתבי קסיוס דיו והרודיאנוס, נמצא בכתבים מאוחרים של היסטוריונים ביזנטים. היסטוריונים אלו מקדישים מספר שורות או פסקה קצרה לאלאגבאלוס בכתביהם. בין ההיסטוריונים נמצאים יואנס קסיפילינוס, שכתב תקציר לספרו של קסיוס דיו במחצית השנייה של המאה ה-11, ויואנס זונאראס, שפעל משלהי המאה ה-11 עד אמצע המאה ה-12. מקורות נוספים המסתמכים על המקורות הרומאיים הם כתבי אורליוס ויקטור שחי בשנים 320–390 וספר ההיסטוריה "קיצור על הקיסרים", שנכתב ככל הנראה בסוף המאה הרביעית, ומקורו ומחברו לא ידועים אך משמשים לעיתים במחקר. רוב המקורות המאוחרים מקבלים את הטענה שאלאגבאלוס לא היה יורש חוקי לכתר, נמנעים מדיון בשאלת כשירותו כשליט, ברפורמות הדתיות או בראוותנות של מעשיו, ומתמקדים במעשיו והתנהגותו בתחום המגדר והמין תוך הרחבות על טענות קסיוס דיו והרודיאנוס.
מחקר בעת החדשה.
אדוארד גיבון.
אלאגבאלוס נעלם כמעט לחלוטין מכתבים של היסטוריונים במהלך ימי הביניים הוא מוזכר קצרות בספרים שונים כשהבולט בהם הוא הנסיך, מַסָּה פוליטית אשר נכתבה במאה ה-16 על ידי ניקולו מקיאוולי. את הופעתו המוחדשת על במת המחקר עשה אלאגבאלוס בספר שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית", שנכתב על ידי אדוארד גיבון ב-1776, והיה מחקר חדשני ביותר לשעתו, שהשפעתו ניכרת עד היום. גיבון הסתמך על המקורות הרומאיים ועל סמך הכתוב ומבלי להטיל ספק באמינותם כתב את ההיסטוריה של תקופת שלטונו במילים ברורות ולא חסך את שבט לשונו מהשליט הצעיר. הוא קבע כי .
המאה ה-19.
המאה ה-19 ראתה פריחה של המחקר ההיסטורי, שימוש בכלים מדעיים, ניתוח של מקורות באור ביקורתי ושימוש במדע הצעיר של ארכאולוגיה על מנת לאסוף מידע משלים מהמקורות הכתובים אך גם מתוך מיקוד על תרבויות ונושא הזר מול מוכר, שהביא את האנטישמיות אל תוך הזרם המרכזי של המדע. על רקע זה מדענים והיסטוריונים בעיקר בגרמניה נטו לתאר אנשים ותרבויות שמקורם במזרח הקרוב במונחים שליליים ואת מהלך ההיסטוריה האירופאית כזירת מאבק בין המזרח למערב. ההיסטוריון הגרמני יוהאן שילר (Johann Schiller) כתב בשנת 1883 כי החינוך האוריינטלי של אלאגבאלוס גרם לכך שהשליט הצעיר היה "חסר חשיבות מבחינה רוחנית, חסר כל ערך ואויב לכל פעילות שיש בה ממש" והוסיף: " האימפרטור שיחק בתפקיד העריץ האוריינטלי עם העטרה. מה שנותר ממעשיו מכתים את דפי ההיסטוריה ושלטונו הוא לא יותר ממחול מכשפות של ניאוף, הגזמה ומותרות".
החוקר הגרמני אלפרד פון דומסצקי כתב על שלטון אלאגבאלוס בספרו "כתבים על הדת הרומאית" שפורסם בשנת 1909 ותיאר אותו במונחים של מאבק בין תרבויות המערב והמזרח "הנקמה המאוחרת של הגזע השמי על התרבות היוונית-רומאית". ההיסטוריון הצרפתי ז'אן רוויל כתב בספרו "הדת הרומאית תחת השושלת הסוורית": "למעשה לא היה יותר שום דבר רומאי או מערבי באישיותו של אלאגבאלוס או של אימו סואימיאס. בהם, הרוח העתיקה של כנען, שנגדה התקוממו נביאי ישראל, חזרה שוב בתנופה לפני שהתפוגגה מדפי ההיסטוריה". עם זאת, כל ההיסטוריונים של המאה ה-19 לא ראו את תקופת שלטונו של אלאגבאלוס כראויה למחקר פרטני וחלקם נרתעו מהתיאורים המפורטים של מעשי זימה והפקרות מינית שמופיעים בכתבי ההיסטוריונים הרומאיים וחששו כי עיסוק בנושאים אלו ובעיקר באספקט ההומוסקסואלי יפגע במוניטין שלהם.
המאה העשרים.