כתביו המוקדמים בנושאי דת ופוליטיקה מגינים על מוסד המדינה ועל זכויותיו על הפרט. בספרו "על הכנסייה" (1379), טוען ויקליף מפורשות לעליונות המלך על הכמורה. נוסף על כך, במתקפה מובהקת על הקתוליות, דחה ויקליף את רעיון הגיהנום, והביע הסתייגות ממנהגי הפרישות, מהצליינות, מנוהג הכנסייה למכור כתבי מחילה ומהסגידה לקדושים. נוכח גישתו כלפי הקתוליות, ניתן להניח שהושפע ממתנגדיה המוקדמים. היה זה ויקליף שקבע את אחד מעיקרי הרפורמציה: עליונות סמכותו של המקרא בחייו ובאמונתו של הנוצרי.
התפשטות תורתו.
לאחר שתרגם את התנ"ך, החל ויקליף להרביץ את משנתו בחסידיו. הוא היה משלחם בזוגות, שניים-שניים להורות ולשרת את העם. אותם זוגות-כמרים, כונו בשם "הכמרים העניים", ואילו האנשים שקיבלו את תורת ויקליף מפי אותם כמרים, נקראו בשם לוֹלרדים .
מאחר שתורת ויקליף נגדה את ההלכות הקתוליות, דן אותה האפיפיור לכף חובה. ואולם הפופולריות של ויקליף ומגינו רב העוצמה הצילו את חייו.
לאחר מותו, נרדפו חסידיו ללא רחם, ובמאת השנים שלאחר מכן (1382 – 1480) הועלו על המוקד ככופרים. בשנת 1428, בהוראת האפיפיור מרטין החמישי , נשרפו ספריו של ויקליף וגופתו הוצאה מקברה. תורתו נעקרה מהשורש ובמשך למעלה ממאה שנים שוב לא ערער איש באנגליה על סמכותה של הכנסייה הקתולית.
השפעתו.
בשלהי המאה הארבע עשרה, הביאו חוקרים שלמדו בשעתם באוקספורד את כתביו של ויקליף לבוהמיה, ושם מצאה לה תורתו של ויקליף תומך נלהב בדמותו של יאן הוס שהיה רקטור אוניברסיטת קארל בפראג, מטיף מקובל ומנהיג תנועה שדרשה רפורמה בכנסייה. את אשר החל ויקליף, השלים הוס, ולשניהם נזקפת זכות הראשונים למהפכה הדתית שהובילה לרפורמת הנצרות הפרוטסטנטית.
פת ישראל
בישול ישראל
ראסל ווסטברוק
הרקליטוס האפל
ג'ון וייקליף
אנדרדוגס
תעלת אירואסיה
פרויקט תעלת אירואסיה, הידוע גם בשם תעלת מאניץ', הוא פרויקט סובייטי שאפתני שהחל בשנת 1932 אך מעולם לא הושלם, לבניית תעלה שתחבר בין הים הכספי לבין ים אזוב שבים השחור (ומכאן - חיבור בין אסיה לאירופה).
אורך התעלה המתוכננת היה כ-700 קילומטר, רוחבה 80 מטר, עומקה 6.5 מטר, והיא יועדה לכלי שיט בקיבולת של עד עשרת אלפים טון.
נתיב התעלה.
הנתיב נבחר בקפידה כך שיעבור לאורך מסלול לא הררי. הנקודה הגבוהה ביותר לאורך הנתיב המתוכנן גבוהה ב-27 מטר מים אזוב ו-54 מטר מהים הכספי. הוצעו פתרונות שונים להתגברות על מכשול זה באמצעות תאי שיט כמקובל בתעלות אחרות בעולם.
הנתיב המתוכנן עובר רובו בשקע גאולוגי המכונה "שקע קומה-מאניץ'" על שם שני הנהרות שבו – קומה ומאניץ'. בדרכו מהים הכספי מערבה עובר הנתיב ב:
היסטוריה.
בחודש מאי 1932 אישרה הממשלה הסובייטית את התוכניות, והעבודה החלה מיד בחלק של נהר מניץ' המערבי. עד שנת 1941 הושלמו 329 קילומטר של שיט רצוף.
עם מעורבות ברית המועצות במלחמת העולם השנייה הופסקו העבודות על התעלה. לאחר המלחמה הושקע רוב המאמץ בגמר תעלת הוולגה-דון ולאחר מכן לא נמצאה הצדקה כלכלית מבחינת היקף השיט הצפוי להשלמת הפרויקט המקורי.
מילאן סמיליאניץ'
מילאן "לולה" סמיליאניץ' (בסרבית: Милан “Лола” Смиљанић; נולד ב-19 בנובמבר 1986) הוא כדורגלן סרבי שמשחק במדי קבוצת פרטיזן בלגרד בעמדת הקשר.
נולד בקלמר שבשוודיה בשל אביו, שחקן כדורגל סרבי ששיחק במועדון שוודי באותו זמן. סמיליאניץ' החל לשחק בשנת 2005 במדי פרטיזן בלגרד. הוא רשם במדיה 48 הופעות שבמהלכן כבש שער אחד. ביולי 2007 עבר לשחק במדי קבוצת אספניול, לאחר שחתם על חוזה לחמש שנים. בשתי העונות הראשונות מיעט לשחק ובעונתו השלישית לא שיחק כלל. בהמשך הושאל לקבוצת ספורטינג חיחון עד לתום עונת 2009/10. בעונת 2013/14 חתם במועדון הטורקי גנצ'לרבירליגי לשתי עונות במהלכן שיחק משחק אחד. ביולי 2015 חתם על חוזה לעונה אחת במכבי נתניה.
לסמיליאניץ' 28 הופעות במדי הנבחרת הצעירה של סרביה ו-2 שערים. הוא שיחק בנבחרת בשתי אליפויות אירופה עד גיל 21 ואף באולימפיאדת בייג'ינג. בנוסף, יש לו 6 הופעות בנבחרת הבוגרת ושער אחד שכבש ב-17 באוקטובר 2007 במשחק נגד אזרבייג'ן.
Answers
קוטזי
Reaching out
לסביות
לֶסְבִּיּוּת היא משיכה מינית ורגשית בין נשים. לסבית היא אישה בעלת נטייה מינית הומוסקסואלית (הרכב של המילים "הומו" (יוונית: זהה) ו-"סקס" (לטינית: מין); ביחד: "מין זהה"), דהיינו אישה המקיימת או מעוניינת לקיים מערכות יחסים מיניות ורגשיות עם נשים אחרות.
המונח "לסביוּת" כקונספט המגדיר נשים אשר חולקות נטייה מינית הומוסקסואלית הוא תוצר של המאה ה-20. אף על פי שהומוסקסואליות בקרב נשים הופיעה במגוון רחב של תרבויות במהלך ההיסטוריה, רק בתחילת תקופה זו נעשה תיאור של לסביות כקבוצה. בשנים המאוחרות של המאה ה-19 פרסמו סקסולוגים תוצאות של מחקרים ותצפיות על התנהגות נשית שאופיינה במשיכה חד-מינית, ועשו הבחנה של לסביוּת כיישות חברתית בתרבות המערבית. כתוצאה מכך, נשים באירופה ובצפון אמריקה אשר הפכו למודעות לסטטוס הרפואי החדש שנוסד, הקימו במחתרת תת-תרבות לסבית.
הרחבה נוספת של המושג נעשה בשנות ה-70 של המאה ה-20, בעקבות השפעתו של הגל השני של הפמיניזם. מאז תקופה זו עוסקים היסטוריונים בבחינה מוחדשת של יחסים בין נשים בהיסטוריה, ומעלים שאלות בדבר ההגדרה הנכונה של אישה כלסבית או של מערכת יחסים בין נשים כיחסים לסביים. דיונים בנושאים אלה הניבו שלושה רכיבים לזיהוי לסביוּת: התנהגות מינית, משיכה מינית, ונטייה מינית.
לסביות רבות הגיבו לתיוגן כדחויות מוסרית בבניית תת-תרבות המבוססת על מרידה בתפקידי המגדר. לסביוּת הייתה במהלך ההיסטוריה לאופנתית לעיתים, מה שהשפיע על האופן שבו השתקפה התופעה אצל אחרים, כמו גם אצל הנשים הלסביות עצמן. ישנן נשים העוסקות בפעילות הומוסקסואלית, שייתכן כי ידחו את הזהות הלסבית בשלמותה, תוך שהן מסרבות לזהות עצמן כלסביות או ביסקסואליות.
בבסיס התפיסה של הסקסולוגים המוקדמים כלפי לסביות עמדה אמונתם, כי אישה הקוראת תיגר על תפקידי המגדר הנוקשים של החברה, סובלת מהפרעה נפשית.
אטימולוגיה.
המונח "לסביוּת" התפתח משמו של האי היווני לסבוס, מקום מושבה של המשוררת סַאפְּפוֹ, בת המאה ה-7 לפנה"ס. בחינה של כתבים עתיקים לימדה את ההיסטוריונים על קיומה של קבוצה נשים אשר היו תחת חסותה של סאפפו מבחינה תרבותית. מעטים מכתביה של סאפפו שרדו, אולם אלו הקיימים משקפים את הנושאים שעליהם כתבה: חיי היום-יום של הנשים, מערכות היחסים שלהן וטקסים. סאפפו תיארה את יופיין של הנשים ואת אהבתה אליהן. עד למאה ה-19 התייחס המונח "לסבי" לכל נושא הקשור לאי לסבוס, לרבות סוג של יין. (בשנת 2008 נעשה ניסיון של תושבי האי למנוע בדרך משפטית את השימוש במונח שלא לתיאור נושאים הקשורים לאי, אך המהלך כשל.)
בשנת 1890 נעשה שימוש במונח במילון רפואי לתיאור התנוחה "סיזרינג" (באנגלית: "tribadism") כ"אהבה לסבית": "סיפוק מיני הדדי של שתי נשים על ידי גירוי ביחסי מין". שימוש במונח "לסביוּת" (באנגלית: Lesbianism) כתיאור של יחסים אירוטיים בין נשים תועד בשנת 1870. סביב המאה ה-20 הוחלף המונח ב"סאפיזם" ("Sapphism") או "סאפיסטית" ("Sapphist"), ובשנת 1925 התקבע בספרות הרפואית המונח "לסביוּת", ושימש כשם עצם המתאר את המקבילה הנשית למעשה סדום גברי.
התפתחות הידע הרפואי היוותה מרכיב מרכזי בשינויים העתידים לבוא במשמעויות הנִלוות למונח לסביוּת. באמצע המאה ה-19 ערכו אנשי רפואה ניסיונות לייסד דרכים לזיהוי הומוסקסואליות בקרב גברים, אשר נחשבה אז לבעיה חברתית משמעותית במרבית החברות המערביות. על ידי סיווג התנהגות שהוגדרה באותה התקופה כ"מיניות הפוכה" על ידי הסקסולוג היהודי-גרמני מגנוס הירשפלד, קבעו החוקרים מהי התנהגות מינית נורמלית עבור גברים ונשים, ובאיזו מידה חורגים גברים ונשים מן "ההתנהגות המינית המושלמת".
הספרות המקצועית התייחסה ללסביות במידה מועטה בהרבה מאשר להומוסקסואליות גברית, שכן התופעה לא נתפסה בקרב אנשי מקצוע כבעיה משמעותית, ובמקרים אחרים אף הייתה התעלמות מוחלטת מקיומה. עם זאת, הסקסולוגים ריכרד פון קראפט-אבינג הגרמני והבלוק אליס הבריטי כתבו כמה ממחקרי הסיווג המוקדמים ביותר על אודות משיכה מינית בין נשים, והתייחסו אליה כאל סוג מסוים של אי שפיות.
קראפט-אבינג, התייחס ללסביוּת (שאותה כינה "Uranism") כמחלה נוירולוגית, ואילו אליס, אשר הושפע מכתיבתו של קראפט-אבינג, חלק עליו באשר לתפישתו כי "מיניות הפוכה" היא באופן כללי מצב שנמשך לאורך כל החיים. אליס האמין כי נשים המביעות אהבה לנשים אחרות ישנו את התייחסותן ליחסים מעין אלה לאחר שיתנסו בנישואים וב"חיים מעשיים". עם זאת, הוא הודה כי ישנן נשים עם "נטייה הפוכה" אשר יבלו את כל חייהן בהתמדה ביחסים אירוטיים עם נשים. היו אלה חלק מקבוצת "המגדר השלישי" אשר דחו את הרעיון שלפיו נשים צריכות להיות כנועות, נשיות וביתיות. המונח "נטייה הפוכה" תיאר את התפקידים המגדריים ההפוכים ואת הקשר בינם למשיכה מינית לנשים במקום לגברים. היות שבתקופה הוויקטוריאנית לא היה מקובל שנשים ייזמו מגע-מיני כלשהו, נשים אשר עשו כך נחשבו לבעלות התנהגות מינית גברית.