בהמשך, חזר טולדנו לישראל וניהל את המחלקה לסאונד במכללה האקדמית אונו.
בשנת 2021, השיק טולדנו את קריירת הסולו שלו תחת שם הבמה "Kayma". סינגל הסולו הראשון של Kayma, שנקרא "Onsitelover", יצא בחודש מאי של אותה שנה. בהמשך, הוא הוציא את הסינגל "Learn to Say No".
חיים אישיים.
טולדנו חי במשותף עם דלית נמירובסקי ולשניים יש בת בשם אליה.
אין כאלוקינו
אין כאלוקינו הוא פיוט הנאמר בסוף תפילת שחרית לפני אמירת פיטום הקטורת. ביהדות אשכנז שמחוץ לישראל הפיוט נאמר רק בתפילות שבת ומועד, לקראת סיום תפילת מוסף.
תוכן.
בפיוט "אין כאלוקינו" משבח המשורר את אלוהים באמירות: "אֵין כֵּאלֹקֵינוּ, אֵין כַּאדוֹנֵנוּ, אֵין כְּמַלְכֵּנוּ, אֵין כְּמוֹשִׁיעֵנוּ" ושואל שאלה מעין רטורית: "מִי כֵאלֹקֵינוּ? מִי כַאדוֹנֵנוּ? מִי כְמַלְכֵּנוּ? מִי כְמוֹשִׁיעֵנוּ?".
המשורר קורא לישראל להודות לאלוהים: "נוֹדֶה לֵאלֹקֵינוּ" ומברך אותו: "בָּרוּךְ אֱלֹקֵינוּ".
המשורר מדגיש כי אלוהי היהודים הוא האלוהים שלנו, הוא האדון שלנו, הוא המלך שלנו והוא מושיע אותנו.
הפיוט מסתיים באמירת המשורר שאלוהים ימשיך להושיע אותנו וירחם על ארץ ישראל (ציון) ויחון אותה (גאולה): "אַתָּה תוֹשִׁיעֵנוּ, אַתָּה תָקוּם תְּרַחֵם צִיּוֹן כִּי עֵת לְחֶנְנָהּ כִּי בָא מוֹעֵד".
זמן אמירת הפיוט.
ישנם כמה ראשונים שנהגו לומר את הפיוט רק בשבת. כמוהם כתבו בין השאר הרמ"א והגר"א.
סיבת אמירת הפיוט.
בספר "פירוש התפילה והברכות לרבי יהודה בר יקר" כתב רבי יהודה בר יקר שהסיבה שהפיוט נאמר לפני פיטום הקטורת היא שהקטורת מעשרת, לכן מודים כי "אין כאלוקינו" ושכל העושר הוא מאת אלוהים ולא "כוחי ועוצם ידי".
לפי החיד"א המשפט "אין כאלוקינו" נאמר כנגדם של בבל שמלכם נבוכדנצר גזר שישתחוו לצלם. המשפט "אין כאדונינו" נאמר כנגד מדי, שמלכם אחשוורוש מכר את היהודים כעבדים להמן, המשפט "אין כמלכנו" נאמר כנגד יוון, שאלכסנדרוס מלכם מלך בכל העולם והמשפט "אין כמושיענו" נאמר כנגד עשו.
קורנל פרייזיך
קורנל פּרייזיך (בהונגרית: Preisich Kornél; סולנוק, 15 ביוני 1869 – בודפשט, 1 בינואר 1955) היה דוקטור לרפואה, רופא ילדים יהודי-הונגרי.
פּרייזיך למד באוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד). משנת 1894 הוא היה הרופא הראשי של בית החולים לילדים שטפניה ומשנת 1904 של בית החולים סנט לאסלו (Szent László Kórház), פרופסור שעסק במחקר מחלות זיהומיות חריפות אצל ילדים ובשחפת ילדים.
משפחתו.
קורנל פּרייזיך נולד במשפחה יהודית נאולוגית, מתבוללת. אביו, אדולף פרייזיך היה סוחר משקאות חריפים, יין ותבואה. אמו הייתה יוזפין קוּפלר. הם נישאו ב-1864. אביו שכר את ארמון הציד ראקוצי ליד סולנוק ואת האחוזה שהייתה שייכת לארמון. קורנל נולד שם ב-1869. היו לו שני אחים גדולים יותר, וילמוש וז'יגמונד ואחריו נולדו להם שתי אחיות, פרידריקה וגיזלה. בגיל ארבע אובחן אצלו דלקת בחוליות ונלקח לריפוי אצל רופאים בבודפשט ובווינה. הוא הושכב במיטת גבס, אבל גם זה לא עזר. עד גיל 16 התפתחה לו גיבנת. ב-1879 עברה המשפחה לסולנוק, וזמן קצר לאחר מכן נפטר אביו. ב-1908, בגיל 39, הוא נשא לאישה את מרגיט וסל בבודפשט ושנה לאחר מכן נולד בנם, גאבור פרייזיך ובשנת 1915 בתם, אירן. בעת נישואיו בשנת 1908 ברישום הנישואים גם הוא וגם אשתו רשומים כיהודים. ישנה גרסה שהם התנצרו לדת הקלוויניסטית לאחר מכן, אך אין על כך תיעוד, גם הלקסיקון היהודי הונגרי לא מציינת דבר כזה.
ביוגרפיה.
לאחר מות אביו המשפחה עברה לבודפשט, שם החל ללמוד רפואה. בשנת לימודיו השלישית התחיל להתמחות אצל אוטו פטריק, חוקר מקרה מוות ופרופסור נודע לפתולוגיה ולאחר מכן אצל פרופסור יאנוש בוקאי מומחה ברפואת ילדים בבית החולים לילדים שטפניה, אבל חברו האמיתי הקרוב שעזר לו רבות נשאר אוטו פטריק. בינואר 1900 הוא הגיש בקשה למלגה זרה ונסע לפריז כדי ללמוד אצל פרופסור איליה מצ'ניקוב היהודי-רוסי-צרפתי במכון פסטר. מ-1904 הוא הפך פרייזיך לרופא הראשי של בית החולים לאסלו הקדוש יחד עם ז'יגמונד גרלוצי. בשנת 1906 מונה לפרופסור באוניברסיטה. בינתיים, הפרקטיקה הפרטית שלו גדלה והוא הוזמן להתייעצויות רופאים בבודפשט ומחוצה לה. הוא התיידד עם רופאים צעירים רבים, כמו פאל היים, מיקלוש ברנד (רופא ילדים) (מקודם בלוייר), שומה בק (מקודם שמואל בק) ואדן קומפרכר ועבד איתם הרבה ביחד. הוא חיפש את הדרך הטובה ביותר לטפל בדיפתריה, בטיפוס הבהרות ובדיזנטריה. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הפך למנהל בית החולים סנט לאסלו ולכן ב-1920 (לאחר נפילת הרפובליקה) נפתחה נגדו חקירה משמעתית. הוא הודח מחוגי הרפואה והושעה מתפקידו כרופא ראשי. הוא הואשם כנראה על ידי ז'יגמונד גרלוצי, אך בתום החקירה המשמעתית שנמשכה שלוש שנים, זוכה מכל האישומים, אך סווג בתוך "רשימת B" (אנשים לא מהמנים פוליטית שמועמדים לפיטורים), כך שלא יכול היה לפרסם את כתביו וכשהגיש מועמדות לתפקיד, בקשתו נדחתה כמעט אוטומטית. בינתיים, הפרקטיקה הפרטית שלו גדלה, הוא היה הרופא של: בנו הקטן של הצייר לאיוש גולאצ'י, של ילדי שאנדור ברודי, והיה רופא הילדים של כל משפחת הברון מנפרד וייס, האיש והיהודי העשיר בהונגריה אז.
הוא היה כבר בעבר מעורב ברעיון הקמת בית הבראה לילדים יחד עם מיקלוש ברנד (ברוייר), אבל ברנד נורה למוות במהלך ההרפובליקה הסובייטית ההונגרית, לכן פרייזיך קנה וילה בזוגליגט ביחד עם אחיינו. הוא ניהל את בית ההבראה במשך עשרות שנים. פרייזיך הסתתר במהלך מלחמת העולם השנייה בשל יהדותו ובזכות מזלו הוא ומשפחתו הצליחו להימלט מהרדיפות. אחרי המלחמה בית ההבראה של זוגליגט הולאם, מאז ועד 1958 היה בבעלות המשטרה החשאית ההונגרית (ÁVH) ושימש למטרות רפואיות.
פרייזיך נפטר כתוצאה מדלקת ריאות, אי ספיקת לב, וניוון של שריר הלב.
קריית הפלדה
קריית הפלדה הייתה תשלובת של מספר מפעלי מתכת בעכו. המושג "קריית הפלדה" שמש לעיתים גם לציון אזור התעשייה בו נמצאים מפעלי המתכת ואז הוא כולל גם את מפעלי צינורות המזרח התיכון המנוהלים בנפרד.
תולדות הקריה.
קריית הפלדה הוקמה ליד עכו, כמספר מפעלי מתכת בתוך אזור תעשייה שכלל גם שני מפעלים של צינורות המזרח התיכון. בעת הנחת אבן פינה למפעל ראשון של צינורות המזרח התיכון, ב-1 בינואר 1950, פורסם על כוונה להקים במקום מפעל ערגול ומפעל להתכת גרוטאות פלדה, שיספק חומרי גלם למפעל הערגול.
המפעלים הוקמו בשותפות של סולל בונה וממשלת ישראל. מפעל הצינורות הראשון החל לפעול ב-18 ביוני 1951, אך בניית המפעלים של קריית הפלדה התעכבה.
מפעל הערגול בשנות ה-50.
ביוני 1953 היה מפעל הערגול לקראת השלמה ותוכנן להפעילו תוך 2–3 חודשים. פורסם אז שההשקעה בו נעשתה בחופזה בטרם נקבע שהוא כדאי. בפברואר 1954 הוחל בייצור במפעל הערגול, ובעיתונות התעורר פולמוס לגבי כדאיות הקמת המפעל.
באוגוסט 1957, בתוכנית שהוצג למשרד האוצר לקראת השקעה בשדרוג המפעל, הובטח שהמפעל יגיע לאחר השדרוג לתפוקה של 100,000 טון לשנה. באוגוסט 1958 הופסק הייצור במפעל למשך כחודשיים לצורך שדרוג המפעל. בספטמבר 1959 הגיעה תפוקת המפעל רק לכ-30,000 טון לשנה. המפעל, שלצורך הפקת 100,000 טון היה אמור על פי התכנית להעסיק 320 עובדים, העסיק בספטמבר 1959 450 עובדים.
באוקטובר 1961 הגיעה תפוקת מפעל הערגול לכ-4,500 טון לחודש.
מפעלי ההתכה.
במרץ 1955 החליטה הממשלה לתמוך בהקמת מפעל ההתכה, למרות חששות לחוסר כדאיות כלכלית. ההחלטה בכל זאת להקים את המפעל נבעה מרצון לספק עבודה לתושבי עכו, רצון להבטיח אספקה סדירה של פלדה לתעשיית הנשק הישראלית, ותקווה לנצל מרבצי ברזל בישראל. תוכנן אז להקים שני מפעלי התכה: אחת רגילה ואחת המשתמשת בהתכה חשמלית.
במהלך שנת 1957, לאחר שכבר הוזמן ציוד רב להקמת מפעלי ההתכה, והושקעו כספים נוספים בהקמה, פורסם דו"ח ארדרייך של הלשכה לייעוץ תעשייתי, שקבע שמפעלי ההתכה אינם כלכליים. בהנהלת כור יצאו נגד הדו"ח וטענו שחישוב העלויות שלו מוטעה ובעקבות זאת מינה פנחס ספיר ועדה ציבורית בראשות שמחה בלאס לבדיקת כדאיות המפעלים. אחרי חודשים רבים בהם פורסמו הדלפות, פורסם דו"ח הוועדה שקבע שההשקעה בקרית הפלדה כדאית אם תתנהל ביעילות.
בספטמבר 1959 הגיעה תפוקת מפעל ההתכה ל-2500 טון לחודש, בעוד על פי התכנית הייתה אמורה התפוקה להיות כ-6000 טון לחודש. בשנים 1960–1961 הגיעה התפוקה ל 3000–4000 טון לחודש. בשנת 1962 הפסיד המפעל בין 5–6 מיליון ל"י לשנה ומחיר תוצרתו היה גבוה בהרבה משהיה ניתן להשיג בייבוא.
חלק מהותי בתוכנית להרחבת קריית הפלדה התבסס על ייצור ברזל ממחצבי רכס רמים ולצורך כך נרכש מתקן סינטור. אולם בתחילת 1961 הוחלט סופית שלא לכרות ברזל ברכס רמים וההשקעה במתקן הסינטור ירדה לטמיון.
ביולי 1961 נחנך תנור התכה חשמלי חדש. מפעל ההתכה החשמלי התברר ככישלון מיד בתקופת ההרצה לאור צריכת החשמל הגבוהה של המפעל. בנוסף, ציוד מפעלי הפלדה שהובא מאיטליה התברר כמיושן והיה הכרח להחליפו. נשקלו מספר אפשרויות להתמודד עם החובות שנוצרו בגלל ההשקעה הכושלת והוחלט שלא להרחיב את המפעל, אלא להקטין את מספר הקטרים שבהם מיוצרים בולי הברזל. בתחילת 1964 אושר הסדר בין הממשלה וחברת העובדים, למחיקת חובות של החברה שנוצרו מעלות הציוד שנזנח.