מגלן אפור
מגלן אפור (שם מדעי: "Theristicus caerulescens") הוא מין של עוף מתת-משפחת המגלנים החי במרכז אמריקה הדרומית בדרום-מערב ברזיל, צפון ארגנטינה, מזרח בוליביה, פרגוואי ואורוגוואי. הוא דומה במראהו למגלן חום-צוואר ובעבר נחשב לתת-מין שלו.
תיאור.
זהו מין גדול יחסית, באורך 71–77 ס"מ, בעל מוטת כנפיים באורך 397–450 מ"מ בזכרים ו-360–406 מ"מ בנקבות. מגלן זה בעל נוצות אפורות לאורך גופו ובעל גוונים של אפור-כחלחל, אפור-ירקרק או אפור-חום. ונוצות הגב מנומרות בחום-אפרפר. המגלן בעל ראש חום בגווני הגוף, אך מעט בהיר יותר ובעל בליטה לבנה בקדמת המקור. העיניים צהובות והמקור אפור-בהיר ומעט קצר ביחס למגלן. המגלן לרוב נראה על הקרקע ומעופף כצעד הגנה. עם זאת הוא מסוגל לעוף, דבר שהוא עושה בתעופה עם צוואר ישר ודאייה בעזרת כנפיו הארוכות.
מין זה נפוץ יחסית אך נצפה בחלקים מסוימים מתפוצתו יותר מאחרים וגם בהם לא נוטה להתבלט. הוא מצוי לאורך אדמות לחות כמו ביצות, בריכות, גדות יערות, שדות וערבות לחות ונצפה גם בפנטנל וערבות הצ'אקו של דרום ברזיל. הוא חי לרוב בגפו או בזוגות וכמעט ואינו נראה בלהקות גדולות מעל 6 פרטים. המגלן חורש בעזרת מקורו את הבוץ ומחפש טרף של חלזונות, חרקים ובעלי חיים קטנים אחרים, כשלעיתים קרובות הוא מחפש את מזונו במים.
מרכז פריץ הבר לדינמיקה מולקולרית
מרכז פריץ הבר לדינמיקה מולקולרית (באנגלית: Fritz Haber Center for Molecular Dynamics, ובראשי תיבות FHRC) הוא מרכז מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים העוסק בתחום הדינמיקה המולקולרית. המרכז נוסד בשנת 1981 על ידי פרופ' רפאל לוין, ונכון ל-2022 עומד בראשו פרופ' רועי בר.
היסטוריה ופעילות.
המרכז הוקם מיסודן של קרן מינרווה המשתייכת לאגודת מקס פלאנק וכן האוניברסיטה העברית בירושלים. הוא נקרא על שם הכימאי היהודי-גרמני פריץ הבר, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1918 ואבי לוחמת הגזים הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
המרכז מאגד שורה של חוקרים וסטודנטים מהאוניברסיטה העברית העוסקים בדינמיקה מולקולרית. מרבית החוקרים הם כימאים תאורטיים אך חלקם עוסקים גם בפיזיקה ובביוכימיה. כמו כן, המרכז מקיים קשרי מחקר עם חוקרים מגרמניה.
ייעודו המקורי של המחקר היה להתמקד בדינמיקה מולקולרית של תגובות, שעמדה אז בחזית העיסוק של המחקר הכימי. במרוצת השנים, תחום הדינמיקה המולקולרית התרחב משמעותית והפך לחלק אינטגרלי כמעט בכל תהליך פיזיקלי וכימי. בהתאם לכך, הורחבו גם תחומי עיסוקו של מרכז פריץ הבר, הנוגעים כיום גם בספקטרוסקופיה, במדע החומרים, בביופיזיקה ובטכנולוגיה קוונטית.
מטרת המחקר במרכז כיום היא לפתח שיטות עיוניות ויישומיות מתקדמות בדינמיקה מולקולרית על כל ענפיה: שליטה קוהרנטית קוונטית, עירורי מעבר מטען, דינמיקה של אטו-שניות, דינמיקה "מחוספסת", דינמיקה אלקטרונית קוונטית בננו-גבישים, דינמיקה במערכות ביופיזיקליות, דינמיקת מעבר פרוטון בסביבת מים וכן "חוטי פרוטונים" בחלבונים. מעבר לפעילות המחקרית השוטפת, מקיים המרכז סמינרים וכנסים עיתיים שונים.
המרכז כפוף לוועדת היגוי ישראלית-גרמנית המנחה את פעילותו. הוועדה, שמתכנסת אחת לשנתיים בישראל, מדווחת לקרן מינרווה באשר לתכנון ותקצוב המרכז ועל הפעילויות השונות בו. בכל כינוס שכזה נערך סימפוזיון מדעי בו משתתפים חברי המרכז.
נטילת ידיים שחרית
נטילת ידיים שחרית הוא חיוב מתקנות חז"ל הנזכרות בתלמוד, לפיה כל אדם הקם משנתו בבוקר מחויב ליטול את ידיו.
בתלמוד נזכר שתיקנו לברך על נטילה זו. נוסח הברכה - המהווה חלק מברכות השחר - היא: .
בראשונים הובאו טעמים שונים על מהות וסיבת התקנה.
מקור וטעם התקנה.
בתלמוד במסכת ברכות נאמר:
בבית יוסף מביא באריכות את דברי ספר הזוהר כי תקנת הנטילה בבוקר, משום שבשעה שאדם ישן שורה עליו רוח רעה, ובבוקר כשניעור היא מסתלקת מגופו ונשארת רק על ידיו, ועל ידי הנטילה, מסתקלת הרוח רעה מהם.
לדעת רש"י זהו גם כוונת התלמוד במסכת ברכות כי אין לגעת קודם נטילה בנקבי הגוף:
בדברי הראשונים מבוארות כמה סיבות לתקנת נטילת ידיים בברכה:
לדעת הערוך השולחן נזקקו הרא"ש והרשב"א לטעמים נוספים לנטילת ידיים, מלבד סיבת ה'רוח הרעה', מאחר שבגין כך לא היו חז"ל מתקנין ברכה, כיון שלא תיקנו ברכה על חיוב שהוא להסיר מכשול או סכנה, כשם שלא תיקנו ברכה על נטילת ידיים למים אחרונים וכדומה.
חילוקי דינים.
באחרונים כתבו מספר חילוקי דינים התלויים במחלוקת הרשב"א והרא"ש:
צורת הנטילה.
בתלמוד במסכת שבת, לאחר שהובאו דברי רבי מונא שרוח רעה שורה על הידיים, הובאה דעתו של רבי נתן, שעל מנת להעביר את הרוח רעה, יש ליטול את הידיים שלוש פעמים בדווקא. וכן נפסק להלכה בשולחן ערוך: .
בכתבי האר"י כתב שאין הרוח רעה מסתלקת מהידים אלא כאשר נוטל את הידיים ל'סירוגין' - היינו שלא יטול שלוש פעמים ברצף על יד אחת, אלא יטול ימין ולאחריה שמאל ושוב ימין, עד שכל יד תינטל שלוש פעמים. הלכה זה לא נזכרה בשולחן ערוך, אולם נזכרה בנושאי כליו, במשנה ברורה ועוד, וכן הוא המנהג הרווח.
אולם יש שכתבו בשם ספר הזוהר להפך, שאין הרוח רעה מסתלקת עד שיטול על כי יד 3 שלוש פעמים ברצף, ומעטים הורו לכתחילה להקפיד ליטול גם ברצף וגם לסירוגין לצאת ידי חובת שתי השיטות.
נגיעה באוכלים לפני הנטילה.
כאמור, בתלמוד במסכת שבת נזכר, שאין לגעת בגיגית שכר קודם התפילה, בראשונים נחלקו האם הטעם הוא משום שהרוח רעה שעל היד תפסיד את השכר, או שמא הטעם הוא משום חששו שמא ינזק כשישתה מאותו שיכר.
להלכה כתב בשולחן ערוך: לא יגע בגיגית שֵׁכר, שמשמוש היד מפסיד השֵׁכר.
אך במשנה ברורה כתב שאין לגעת גם מטעם היזק:
דבריו אלו מבוססים על דברי הסוברים שטעם האיסור נגיעה בגיגית השכר הוא מטעם שמא ינזק השותה ממנה, וכפי שביאר דבריו בביאור הלכה, ולכך כתב להיזהר מאד שלא לגעת באוכלים קודם הנטילה, וכן להקפיד בזה על נגיעה נשים או קטנים.
נטילה לקטן וגוי.
כאמור לעיל, יש להיזהר מלאכול מאכלים שנגעו בהם קודם נטילת ידיים. באחרונים דנו מאיזה גיל יש ליטול את ידיהם של הקטנים ונאמרו בזה כמה דעות:
לעניין נגיעת גוי, כתב בשולחן ערוך הרב, כי אין לחוש לכך מאחר שהרוח הרעה מתאווה לשרות רק על מקום שיש קדושה.
באחרונים האריכו לבאר מדוע מקילים היום לקנות מאכלים שונים כגון לחם ומאפים, במקומות שעובדים בהם אנשים שאינם מקפידים על נטילת ידיים. אך באופן כללי כתבו שראוי להיזהר בכך במידת האפשר.
ארבע אמות בלי נטילה.
בספר תולעת יעקב כתב בשם הזוהר , הב"ח העיר שהבית יוסף השמיט דין זה, והוסיף שייתכן שטעמו הוא משום שקשה להיזהר בזה ו"מוטב שיהיו שוגגין ואל יהיו מזידין".
בספר ברכי יוסף לחיד"א מציין שאמנם בספרי הזוהר שלפנינו לא מופיע איסור זה, אך הוא ראה בספר הזוהר שבכתב יד, ושם אכן נכתב שההולך בלא נטילה חייב מיתה.
רבי יעקב ריישר נשאל על כך בספרו שבות יעקב מה הטעם שלא מצינו שמקפידים כל כך שלא ללכת ארבע אמות בלי נטילה, ענה שייתכן שהבית יוסף לא פסק כדברי הזוהר, מאחר שבתלמוד נראה שאין להפקיד בזה, ואף לדברי הזוהר נראה להקל ולסמוך על כך שכל הבית דינו כארבע אמות.
במשנה ברורה פסק להלכה שיש להקפיד שלא ללכת יותר מארבע אמות, אך בשעת הדחק יכול לסמוך על דעת השבות יעקב שהבית כולו נחשב ד' אמות.
כמו כן הביא המשנה ברורה יש שכתבו להקל ללכת פעם פחות מארבע אמות, אך למעשה כתב בשם השערי תשובה שעדיף ללכת מהר וילטול, מללכת לאט פחות מארבע אמות.
רוח רעה בזמן הזה.
מובא בשם רבי שלמה זלמן אוירבך שאמר בשם רבי דוד בהר"ן ששמע מרבותיו, שבימינו הרוח הרעה אינה מזיקה כפי שהיה בתקופת חז"ל, על פי שמועה זו, סיפר רבי דוד בהר"ן כי בעת שהעלו את גר הצדק אברהם בן אברהם על המוקד, יצאה אש מקבר רחל, והגאון מווילנא אמר שבאותו זמן נסתלקה מהעולם הרוח רעה.
על אף דברים אלו, כתב הרב אוירבך כי על הדברים הכתובים במפורש בתלמוד יש להקפיד גם היום, אך על דברים שהחמירו בהם יותר מכך, ניתן להקל, ולכך ניתן גם להקל בהליכה יותר מארבע אמות, מאחר שלא נזכר איסור זה בתלמוד.
חיוב הטירחה לנטילה.
לדעת הרי"ף והרמב"ם יש לטרוח ולהשיג מים כאשר המים נמצאים עד מרחק מיל לכיוון שאינו עתיד לצעוד אליו, ועד שיעור פרסה לכיוון שדעתו לצעוד אליו. לדעת הריא"ז יש לחזר אחרי המים גם אם על ידי כך יתאחר ויפסיד את זמן התפילה. אם המים רחוקים יותר, ינקה ידיו בלא מים בכל דרך אפשרית.
לעומתם, התוספות והרא"ש סוברים שאין חובה לחזר אחרי מים דווקא לשם הנטילה שלפני התפילה, ואם המים אינם מצויים ינקה את ידיו בכל דבר שמנקה.
השולחן ערוך הכריע שיש לחזר אחרי המים, אך רק אין חשש שיפסיד את זמן התפילה.
נטילה לפני תפילת מנחה וערבית.
בתלמוד לא נזכר במפורש האם יש ליטול ידיים קודם תפילת מנחה וערבית.
לדעת הרמב"ם יש לברך "על נטילת ידיים" הן כשנוטל את ידיו לפני קריאת שמע והן כשנוטל לפני תפילת העמידה, והדבר נכון גם לגבי תפילת מנחה ותפילת ערבית.
לדעת הרא"ש יש לברך ברכה זו לפני שנוטל ידיו לתפילות שחרית מנחה וערבית. כאשר מנקה ידיו ב עליו, לדעת הרא"ש, לברך: "אשר קדשנו במצוותיו וציונו על נקיות ידיים".
לעומת זאת, לדעת הרשב"א אין מברכים "על נטילת ידיים" אלא לפני אכילה ולפני תפילת שחרית בלבד, שכפי שנתבאר סיבת הנטילה לדעתו הוא משום ש"בשחר אנו נעשים כבריה חדשה, ולכך יש להתקדש בקדושתו וליטול ידינו מן הכלי ככהן שמקדש ידיו מן הכיור קודם עבודתו.