בזמריות הראשונות הופיעו המקהלות ברחבי הארץ והתקבצו למפגשים באירועי הפתיחה והסיום בתל אביב ובירושלים. בשנות ה-70 שונה אופייה של הזמריה והיא עברה לעבודה בסדנאות בעיקר.
הזמריה מאורגנת כיום על ידי "עמותת הזמיר והנבל מייסודו של א. צ. פרופס". העמותה אחראית על הזמריה ועל תחרות הנבל הבינלאומית. חברת הכנסת לשעבר קולט אביטל היא כיום יושבת ראש העמותה. היא החליפה את אסתר הרליץ שמונתה כנשיאת כבוד של העמותה. מנכ"ל העמותה הוא יוסי פרוסט.
בין האנשים שניהלו את הזמריה על פני השנים, נמנה גם המנצח מיכאל שני.
בשנת 2020, בשל המגבלות שהוטלו על מופעי תרבות בעקבות התפשטות מחלת נגיף קורונה 2019, התקיימה "זמריה ברשת" במשך 3 ימים באופן מקוון, בהנחיית נועם גיל-אור, וכללה ראיונות שהוקלטו מראש בעכו וקליפי וידאו של עשרות הרכבים ישראליים. כל אירועי הזמרייה הועברו בשידור ביוטיוב וכן בכל ערוצי התקשורת האירופיים ע”י Interkultur גרמניה, הגוף הבינלאומי הגדול ביותר לתחרויות ופסטיבלי מקהלות בינלאומיים באירופה.
אדנירם
אֲדֹרָם או אֲדֹנִירָם בֶּן עַבְדָּא. היה שר בממלכת ישראל המאוחדת, בתקופת דוד, שלמה ותחילת תקופת רחבעם. אדנירם היה אחראי על המס בממלכה, כלומר גבית המיסים למלך או על עבודות שונות של העם למלך.
בזמן הפילוג בין ממלכת ישראל וממלכת יהודה, שלח רחבעם את אדנירם לגבות מס, כנראה על מנת להביע בכך את שלטונו על ישראל. אולם העם רגם את אדנירם באבנים והוא מת. בכך בעצם פרץ המרד, והתפלגה הממלכה.
שמו ומוצאו.
בתנ"ך אין שום התייחסות למוצאו של אדנירם, ועל כן כנראה שהיה ישראלי.
אולם חלק מהחוקרים סוברים שהוא היה כנעני, מכיוון שבעמי כנען גביית מיסים הייתה מקובלת, בעוד בתורת ישראל אין אזכור למס, ולכן הגיוני שדוד לקח כנעני כדי שיארגן לו את המס. כחיזוק לדבריהם הם גם מציינים את הדמיון בין השם אדרם לשם האל הכנעני הדד.
פירוש נוסף לשמו מסביר ש'אדני' או 'אד' הכוונה ל'אב' ומכאן ששמו מקביל לשמו של אבי האומה הישראלית אברהם.
מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה
מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה הוא מרכז תרבות בתחום המוזיקה הכולל את הספרייה למוזיקה של תל אביב. המרכז נקרא על שם פליציה בלומנטל.המרכז תוכנן על ידי האדריכלית נילי פורטוגלי.
הספרייה למוזיקה.
הספרייה נוסדה בשנת 1951 על ידי משרד החינוך והתרבות ועיריית תל אביב-יפו כספרייה למוזיקה של תל אביב. אוספיה של הספרייה כוללים את הארכיונים של פליציה בלומנטל, אורי טפליץ, ברוניסלב הוברמן, יהויכין סטוצ'בסקי, מנשה רבינא, יצחק אדל, ורדינה שלונסקי ואחרים.
עם מותה של פליציה בלומנטל בשנת 1991 נקרא המרכז על שמה. ב-1994 נהרס הבניין הישן, ובמקומו הוקם הבניין הנוכחי. הבניין החדש תוכנן על ידי האדריכלית נילי פורטוגלי.
המרכז למוזיקה.
המרכז למוזיקה ע"ש פליציה בלומנטל נפתח בשנת 1997 כפרויקט של קרן תל אביב יפו לפיתוח. בשנת 1998 הוקמה עמותה לצידו "על מנת ליזום, לארגן, לנהל ולהפיק אירועי תרבות בתחום המוזיקה, לקיים פעילות חינוכית במטרה להכשיר את דור המוזיקאים הבא, לשתף אמנים וגופים אמנותיים מישראל ואורחים מחו"ל ובעיקר להביא את אהבת המוזיקה אל קהל רחב".
אולם הקונצרטים מכיל כ-115 מקומות ישיבה ופעילות מוזיקלית שוטפת נערכת בו. האירועים מופעלים על ידי העמותה ע"ש פ. בלומנטל.
בשנת 1999 יסדה העמותה את פסטיבל פליציה בלומנטל למוזיקה במוזיאון תל אביב לאמנות. הפסטיבל מתקיים מאז מדי שנה.
אדרם
בית ארלינגטון
בית ארלינגטון (שמו הרשמי: בית ארלינגטון, אנדרטת רוברט אי לי; אנגלית: Arlington House) הוא בית אחוזה לשעבר בארלינגטון שבמדינת וירג'יניה בארצות הברית. הבית ניצב על גבעה על גדתו המערבית של נהר הפוטומק ליד העיר וושינגטון, בירת ארצות הברית, ומשקיף על הנהר, גשר הזיכרון ארלינגטון והעיר. הוא שימש בעבר כביתו של גנרל רוברט אי לי, בכיר מפקדי צבא הדרום במלחמת האזרחים האמריקנית. כיום משמש הבית כאנדרטה ללי. סביבו, על חלק מאדמות אחוזת לי לשעבר, משתרע בית הקברות הלאומי ארלינגטון.
תולדות הבית.
לפני מלחמת האזרחים.
הבית, שנקרא בעבר מעון קאסטיס-לי, נבנה בהזמנתו של ג'ורג' וושינגטון פארק קאסטיס, נכדו המאומץ של נשיא ארצות הברית הראשון ג'ורג' וושינגטון. הבית נבנה בראש גבעה בתחומי אחוזה בת 4,450 דונם שרכש אביו של קאסטיס בשנת 1778.
הבניין, שתוכנן בסגנון התחייה היוונית, תוכנן על ידי האדריכל האנגלי ג'ורג' הדפילד (George Hadfield), אחד ממתכנני בניין הקפיטול בוושינגטון. שני אגפיו הצדדיים של הבית הושלמו ב-1804, אך חלקו המרכזי הושלם רק ב-1817 ויצר עמם חזית ברוחב של 43 מטר, בה היו משולבים שמונה עמודים בקוטר של 1.5 מטרים כל אחד.
בתו של קאסטיס (היחידה מילדיו שהגיעה לגיל בגרות), מרי אנה רנדולף קאסטיס, נישאה ב-1831 לרוברט אי לי. הזוג חי בבית ארלינגטון במשך 30 השנים הבאות (שבמהלכן גם נדד בין מקומות הצבה צבאיים שונים של לי) ובו נולדו ששה משבעת ילדיהם. הוריה של מרי נקברו לאחר מותם בתחומי האחוזה, באתר שהוא כיום חלק מבית הקברות ארלינגטון. הם הורישו את האחוזה לבתם.
בעת מלחמת האזרחים.
במאי 1861, חודש לאחר תחילת מלחמת האזרחים האמריקנית, פרשה מדינת וירג'יניה מארצות הברית והצטרפה לקונפדרציה של מדינות הדרום. באותו זמן החליט לי, שהסתייג מפרישת וירג'יניה מולדתו מארצות הברית, כי לא יוכל להילחם נגדה והצטרף לצבא הדרום. מחשש לשלומה שכנע לי את אשתו לעזוב את הבית והיא גם פינתה ממנו את מרבית חפצי הערך של המשפחה, לאחר שנודע לה כי צבא הצפון צפוי לתפוס את הבית.
הבית נתפס על ידי צבא הצפון מעט לאחר יציאת לי ואשתו ממנו והפך למפקדתה של ארמיית הפוטומק של הצבא. חלק מרכוש משפחת לי שנותר מאחור, ובו גם מזכרות מבית הנשיא וושינגטון במאונט ורנון, הועבר לוושינגטון למשמורת. חלק אחר נבזז על ידי חיילי צבא הצפון ששהו בבית.
ב-1864 הפקיעה הממשלה הפדרלית את הבית והאחוזה שסביבו מבעליהן, מרי אנה קאסטיס לי, בנימוק שהיא לא שילמה כדין את מיסי המקרקעין שהוטלו עליו. עד אותה שנה כבר התמלאו בתי הקברות בוושינגטון וסביבותיה בקברי חללי צבא הצפון במלחמה. קצין האפסנאות הראשי של הצבא, גנרל מונטגומרי מיגס (Montgomery Meigs), הורה להקים בתחומי אחוזת קאסטיס-לי בית קברות צבאי חדש ובפקודתו נקברו תחילה 26 מחללי צבא הצפון בגן הורדים הידוע של הגברת לי. מיגס (שבנו נהרג במלחמה בשלהי 1864) היה איש ג'ורג'יה ששירת בעבר תחת פיקודו של גנרל לי. הוא תיעב את מדינות הדרום וראה בהחלטת לי לשרת בצבאן נגד האיחוד משום מעשה בגידה. מעשהו הונע לפחות באופן חלקי מהרצון להבטיח שלי לא יוכל עוד להתגורר בבית. זו הייתה ראשיתו של בית הקברות הלאומי ארלינגטון.
לאחר מלחמת האזרחים.
לאחר כניעת מדינות הדרום וסיום מלחמת האזרחים החליטו לי ואשתו שלא להיאבק נגד הפקעת הבית והאחוזה. לי לא חזר מעולם אל הבית. אשתו ביקרה בו פעם אחת נוספת מעט לפני מותה ב-1873.
ב-1870, לאחר מות לי, הגיש בנו הבכור, ג'ורג' וושינגטון קאסטיס לי (שהיה בעצמו קצין בכיר בצבא הדרום), תביעה לבית משפט פדרלי בווירג'יניה במטרה לבטל את ההפקעה. ב-1882 נתן בית המשפט העליון של ארצות הברית פסק דין סופי בתביעה וברוב של 5 נגד 4 ביטל את ההפקעה והורה להשיב את הבית והאחוזה ליורשי בעליהם. בשנה שלאחר מכן מכר בנו של לי את הבית והאחוזה לממשלת ארצות הברית תמורת סכום של 150 אלף דולר (השקול ל-3.5 מיליון דולר במחירי 2011).
הבית כיום.
כיום מנוהלים הבית ושטח של כ-113 דונם סביבו על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. הבית משמש כאנדרטה וכמוזיאון ללי. בשנת 2010 ביקרו בו למעלה מ-627 אלף מבקרים. ב-1966 נרשם הבית במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).
הבית והשטח המסופח אליו מוקפים על ידי בית הקברות הלאומי ארלינגטון, המשתרע על פני למעלה ממחצית שטח אחוזת לי לשעבר (שהיה כאמור 4,450 דונם). דגל ארצות הברית, המונף על תורן לפני חזית הבית, נמצא בקביעות בחצי התורן, לציון היות ארלינגטון בית קברות פעיל. למרגלות הגבעה שעליה ניצב הבית, במרחק של כ-100 מטרים ממנו, מצויה חלקת הקבורה של נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי וחמשת בני משפחתו. בשטח שלפני חזית הבית נמצא קברו של פייר שארל ל'אנפן, מתכנן העיר וושינגטון.
בשנת 2011 ניזוק הבית במהלך רעידת האדמה בווירג'יניה וחלקים ממנו נסגרו למבקרים עד להערכת הנזק ותיקונו.
בשנת 1919 נבנה בעיר אטלנטה שבג'ורג'יה העתק של הבית והוא עומד שם על תילו עד היום. בפארק לי בעיר דאלאס שבטקסס ניצב העתק נוסף של הבית, בקנה מידה של שני שלישים ממנו.
חיים אריה ארלנגר
הרב חיים אריה ארלנגר (נכתב: ערלאנגער ;כ"א בניסן תרפ"ד, 1924 – ט"ו בכסלו תשמ"ח, 1988) היה מקובל חרדי שווייצרי.
קורות חייו.
נולד בשווייץ, בן שמשון רפאל ארלנגר. סבו אברהם ארלנגר היה מראשי היהדות האורתודוקסית בשווייץ. בצעירותו למד בישיבת לוצרן והיה תלמידו של הרב שטיינמן. כבר בתקופת לימודיו בישיבה נהג בהנהגות של קדושה ופרישות. במשך תקופה נהג לצום במשך כל ימות השבוע. כמו כן, גזר על עצמו תענית דיבור למשך מספר חודשים. בשנות מלחמת העולם השנייה נמנע מלקרוא את עיתוני החדשות כביטוי של שליטה עצמית.
בשנת תש"ה שיגר "קוויטל" לאדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר, והאדמו"ר התפעל מתוכנו ושמר את ה"קוויטל" למשמרת. בקוויטל כתב בין היתר משאלתו להיות "מרכבה לשכינה". בנו, האדמו"ר מגור רבי ישראל אלתר, שאביו סיפר לו בהתפעלות על ה"קוויטל", שמר את הקוויטל לאחר פטירת אביו, ונהג לקום לכבודו של הרב ארלנגר.