ארבע שנות כהונתו של קר כמושל היו לנקודת מפנה בפוליטיקה ובכלכלה של אוקלהומה. בפעם הראשונה בהיסטוריה של המדינה, היו יחסי הרשות המבצעת עם הרשות המחוקקת לבביים, בעיקר בשל מנהיגותו הסבלנית של קר. כאשר לא עסק בטיפוח היחסים עם המחוקקים, הוא הכין את המדינה לסערות הכלכליות שלאחר המלחמה. קר נסע יותר מ-400,000 מילים כדי למכור את המוצרים שיוצרו במדינה ואת הפוטנציאל שלה בכל רחבי ארצות הברית. שלא באופן מקרי, דחיפתו זו של קר גם הקנתה לו הון פוליטי. ב-1944 הוא נבחר לשאת את הנאום המרכזי בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית, שם הוא היה דמות מובילה מאחורי הקלעים של בחירתו של הארי טרומן כסגן נשיא ארצות הברית. במהלך מלחמת העולם השנייה, על אף נטייתם של אנשי אוקלהומה להרחיק מעליהם את הממשלה הפדרלית, קידם קר את הקשרים עם הממשלה, ביודעו כמה חשובות המשרות והפעילות הכלכלית ליצירת שגשוג במדינה. אוקלהומה הייתה לביתם של תעשיות ביטחוניות רבות ומקום לעריכת אימונים לכוחות המזוינים. לאחר המלחמה הוא קרא להגדלת ההוצאה כדי לאפשר לפיתוח הבתר-מלחמתי של המדינה. את מסעותיו לקידומה של המדינה ברחבי ארצות הברית הוא עשה גם על חשבונו הפרטי.
בפוליטיקה הארצית.
קר היה בין 12 המועמדים להיבחר על ידי הוועידה הארצית של הדמוקרטים ב-1944 כמועמדים לסגן הנשיא כעמית למרוץ של רוזוולט בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה. הוא עשה שימוש בהצלחתו כמושל כקרש קפיצה לסנאט של ארצות הברית ב-1948. על אף שאיפותיו הלאומיות של קר, הוא תמיד שם את מה שהחשיב כאינטרסים של אוקלהומה במקום הראשון. שלא כמו רבים מעמיתיו הוא הזניח סוגיות שתפסו כותרות בעיתונים, כולל האנטי-קומוניזם, יחסי החוץ וזכויות האזרח (אף על פי שב-1956 הוא חתם על "המניפסט הדרומי" והצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1957 והתיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית), לטובת סוגיות גשמיות יותר כמו מדיניות הנפט ועבודות ציבוריות. הוא האמין שהרווח של תושבי אוקלהומה יהיה גבוה, ושהם יתמכו בו באופן רחב, אם הוא יתמקד בסוגיות הכלכלה.
סנאטור.
במרוץ צמוד היה קר למושל אוקלהומה הראשון שנבחר לסנאט. לזמן קצר היו לו שאיפות לנשיאות ב-1952, אך לא עלה בידו להשיג את מועמדות מפלגתו., תחת זאת הוא הקדיש את כוחותיו לבניית הקריירה שלו בסנאט.
האקטיביזם של קר בנוגע לרגולציה על הנפט הקנה לו עד מהרה בקרב עמיתיו מוניטין כמגן נאמן של אזורו והאינטרסים המיוחדים שלו, כולל של חברת הנפט הפרטית שלו. אישיותו העצימה את הרושם הראשוני הזה. עמיתיו של קר החשיבו אותו כמתדיין מבריק שהכה בהלם את יריביו עם תשוקתו ובקיאותו בפרטי המדיניות.
בעקבות אכזבתו ב-1952, נטש קר את כל תקוותיו להיות למועמד לנשיאות והטיל את יהבו באופן מוחלט לעבודת החקיקה. הוא יצר בריתות עם הסנאטורים מהדרום ומהמערב ששלטו בסנאט, כולל ריצ'רד ראסל מג'ורג'יה ולינדון ג'ונסון מטקסס. על שני ידידיו אלו הוא סמך מאוד. הוא גם הסתמך על הכנות בעבודת הוועדות כדי לדחוף לפיתוח כלכלי אזורי.
מערכת השיט של נהר ארקנסו, שנודעה גם כ"מערכת הניווט של נהר ארקנסו על שם מקללן-קר", הייתה למטרה המרכזית של קר במהלך שנותיו בסנאט. מיזם פדרלי זה, בהיקף של 1.2 מיליארד דולר, התמקד בצפון-מזרח אוקלהומה, קידם פיתוח מסחרי ותעשייתי בהיקף של יותר מ-3 מיליארד דולר באגן נהר ארקנסו במהלך השנתיים שלאחר השלמת בנייתו ב-1971. חלק זה של אוקלהומה, שבעבר היה מוזנח, עלה עד מהרה כמרכז כלכלי אזורי.
בנוסף לכך כיהן קר כחבר בכמה מוועדות המפתח של הסנאט, כשהבולטות ביניהן היו ועדת הכספים וועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט. הוא היה יושב הראש של ועדת האווירונאוטיקה ומדעי החלל של הסנאט מ-1961 ועד למותו.
כאיש תעשיית הנפט, קידם קר אינטרסים של נפט וגז טבעי ודחף לשימור משאבי הטבע. ברוח דבריו של אביו: "כדי להקים משפחה עליך להחזיק בשלושה דברים - אדמה, עצים ומים".
לתבונה החקיקתית של קר, בשילוב עם השינויים במנהיגות הקונגרס, הייתה השפעה בהעצמת חשיבותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי כבעל ברית לתוכניות שנרקמו בגבעת הקפיטול. בסוגיות של אינטרסים משותפים, כמו חלל ומיסוי, שיתף קר פעולה עם קנדי כדי להבטיח הצלחה משותפת. אך בתחומים בהם היו השניים חלוקים בדעותיהם, כמו סוגיית מערכת הבריאות, עמד קר למכשול לנשיא. בינואר 1963 סיכם העיתון וול סטריט ג'ורנל את מערכת היחסים בין השניים באופן מוגזם משהו: "מר קנדי ביקש, מר קר החליט".
מותו.
רוברט קר נפטר ב-1 בינואר 1963 בוושינגטון הבירה כתוצאה מהתקף לב בו לקה מוקדם יותר באותו יום. בתחילה נטמן קר באחוזת הקבר המשפחתית באדה, אך מאוחר יותר הוא הועבר לבית הקברות רוזהיל שבאוקלהומה סיטי.
הנצחתו ומורשתו.
כתב ה-Associated Press הסכים במאמר שפורסם זמן קצר לאחר מותו עם כותרת של מאמר שנכתב קודם לכן בעיתון The Saturday Evening Post. בשני המאמרים הוא כונה "המלך הבלתי מוכתר של הסנאט".
מורשתו העיקרית של קר באוקלהומה היא סדרה של מיזמי מערכות מים וסכרים שהפכו את נהר ארקנסו למערכת תעלות פנימית. במהלך כהונתו כמושל, הוא היה עד לייאוש שגרמו ההצפות של נהר ארקנסו ויובליו בשל רדידותו של הנהר, שמנעו מהתעבורה הימית בו מלהגיע לאוקלהומה. החוק הראשון שהוא יזם בעת כהונתו בסנאט היה הקמת ועדת הבדיקה של נהרות ארקנסו, הנהר הלבן והנהר האדום, שתכננה את פיתוח הקרקע והמים באזור. קר נפטר לפני שזכה לראות את פרי עבודת הוועדה, מערכת הניווט של נהר ארקנסו שנקראה על שמו ועל שם הסנאטור ג'ון מקללן, שהיה שותף ליוזמה, והייתה סדרה של 18 תאי שיט וסכרים שאפשרו ניווט מטולסה ועד נהר המיסיסיפי.
עשרות בתי ספר, מבנים, כבישים, רחובות, פארקים, ארגונים ואירועים באוקלהומה קרויים על שמו של קר. הבולט ביותר הוא הקטע של הרחוב השני, בין שדרת א. ק. גיילורד ובין שדרות קלאסן, שבמרכז אוקלהומה סיטי, שקרוי שדרות רוברט ס. קר. מסמכיו משנות כהונתו כמושל וכסנאטור, כולל נאומיו, שמורים במרכז קארל אלברט שבאוניברסיטת אוקלהומה.
ב-1956 נכנס קר להיכל התהילה של אוקלהומה.
מותו של קר תרם לקשיים של הנשיא קנדי בשדה החקיקה ב-1963, שנה שעמדה בסימן תום השליטה של המפלגה הדמוקרטית בפוליטיקה של אוקלהומה.
ביקורת.
במאמר שפורסם במגזין CounterPunch, שכותרתו הייתה "כיצד קנו הבנקאים את וושינגטון: הפוליטיקאים הזולים שלנו", ציין העיתונאי אנדרו קוקברן מקרה של מעשה שחיתות משנות ה-50: "רק לפני דור אחד בלבד, הפגינו המחוקקים שלנו גישה בריאה יותר כלפי אלו שביקשו עזרה. בזיכרונותיו המאלפים 'לדחוף ולסחור - וידויים של עובד גבעת הקפיטול', נזכר העוזר הפרלמנטרי בסנאט, בובי בייקר, במאמציו לאסוף חצי מיליון דולר במזומן שדרש הסנאטור רוברט קר מאוקלהומה מענף החסכונות וההלוואות באוקלהומה תמורת תיקונים בחקיקה לטובתם".
טורקהיים (מחנה ריכוז)
יד האלוהים (סרט)
יד האלוהים (באיטלקית: È stata la mano di Dio) הוא סרט דרמה איטלקי משנת 2021 שכתב, ביים והפיק פאולו סורנטינו. מככבים בו פיליפו סקוטי, טוני סרבילו, תרזה ספואנג'לו, מרלון ז'וברט, לואיסה ראניירי, רנאטו קרפנטירי, מסימיליאנו גאלו, בטי פדרצי, ביאג'ו מאנה וצ'ירו קאפאנו.
הסרט התחרה על פרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-78 של ונציה, שם זכה בפרס הגדול של חבר השופטים ושם קיבל פיליפו סקוטי את פרס מרצ'לו מסטרויאני. הסרט הופץ במהדורה מוגבלת ב-24 בנובמבר 2021, ולאחר מכן עלה לצפייה דיגיטלית בנטפליקס ב-15 בדצמבר 2021. הוא נבחר כנציג איטליה לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-94.
עלילה.
נאפולי, שנות ה-80. פבייטו סקיזה הוא נער בגיל ההתבגרות חסר דאגות החי עם הוריו סבריו ומריה והאחים מרקינו ודניאלה בדירת שני חדרים. המשפחה, מוקפת בשפע של קרובים וחברים, קרובים מאוד זה לזה ומטפחים חיבה הדדית גדולה, אבל שלוותם נפגעת עם פרוץ כמה אירועים: פטריציה היפה וחסרת המצפון, אחותה של מריה, מוכית על ידי בעלה פרנקו לאחר שסיפרה ​​לו על מפגש מופלא עם סן ג'נארו והנזיר הקטן (דמות אגדתית), שמאחוריו מסתתרת נטייתה לזנות; אחיו מרקינו, שחקן שאפתן, נדחה באודישן עם הבמאי פדריקו פליני ומאבד אמון ביכולותיו; לבסוף מריה מגלה שסבריו בגד בה עם עמיתה לעבודה, וזורקת אותו מהבית בעקבות ריב זועם. במקביל מתרחש אירוע היסטורי: הכדורגלן דייגו ארמנדו מראדונה נרכש על ידי נאפולי; השמחה והציפייה לחדשות האלה מערבות אותם, את חבריהם ואת נאפולי כולה. עבור פבייטו, מחונן ברגישות קיצונית, אירוע זה הופך למעוז הרגשי להיאחז בו כדי להתגבר על כל עצב.
סבריו ומריה מתפייסים וקונים בקתה ברוקארזו שבה הם יכולים לבלות את החגים עם המשפחה. יום אחד הם מציעים לפבייטו להצטרף לשם לסוף שבוע בהרים, אך הנער מסרב כי באותו יום ראשון ייערך המשחק בין נאפולי לאמפולי, בו ישתתף האליל שלו מראדונה משחק. באותו יום, סבריו ומריה מתים מדליפת פחמן חד-חמצני. האירוע מכניס את האחים ליאוש ולכאב; פבייטו במיוחד יעמוד בסימן העובדה שהרופאים מונעים ממנו לראות את גופות הוריו. במקביל, הנער מתוודע לכך שאם לא היה נשאר למשחק, כנראה גם הוא היה מת: לכן היה זה מראדונה שהציל אותו.