אבן עסאכר דן בסוגיית הג'יהאד בין השאר ב"היסטוריה של דמשק", תוך התייחסות לדמויות של דוד המלך (דאוד), ישוע (עיסא בן מרים) ושל הח'ליפה יזיד הראשון מן התקופה אסלאמית.
דאוד מתואר כמוסלמי אדוק מאוד שהתפלל יומם ולילה וצם כל יומיים. בעזרת שלוש אבנים שהשתייכו לשלושת האבות (אברהם, יצחק ויעקב), ותוך קריאות "אללה אכבר!" ניצח את ג'לוד (גוליית) ואת צבאותיו במקום קרוב לדמשק. לצידו עמדו כל מלאכי השמיים והג'ינים שקראו יחד איתו "אללה אכבר".
לגבי ישוע, מציין אבן עסאכר בהתאם למסורות אסלאמיות, את היותו פליט בדמשק יחד עם אמו מרים אחרי שנמלט מפני ידו האכזרית של הורדוס. הוא מתואר כסגפן ביותר, אח בנבואה לנביא מוחמד, שאת ביאתו ניבא. ישוע המשיח יבוא, לפי המקורות המסורתיים של אבן עסאכר, בפעם השנייה, לקראת סוף הימים, ויגיע לעיר דמשק כדי להשלים את הג'יהאד, להאיץ את ניצחון האסלאם על כל הדתות האחרות ולהביא את השלום האולטימטיבי בעולם. בתמיכת תפילותיו של הח'ליפה מועאוויה, יהרוג ישו בחנית את האנטיכריסטוס (אל דג'אל), יושיע את העולם וימות. הוא ייקבר על ידי המוסלמים לצידו של מוחמד, בעיר מדינה. אבן עסאכר ציפה שהמוסלמים יגרשו את הצלבנים לפני סוף המאה השישית לפי לוח השנה המוסלמית - בערך המאה ה-12 של ספירת העמים.
יזיד הראשון, שנודע בהיסטוריה הערבית והמוסלמית כמחסל של חוסיין, בנו של עלי, וכהולל חסר מעצורים, שוחר יין, נשים וזמרה, זכה מידי אבן עסאכר לתיאור אוהד כאחד שתרם לשמירת מורשת האסלאם בסוריה.
ב"היסטוריה של דמשק" ובשאר כתביו על הג'יהאד - "ארבעים חדית' בזכות הג'יהאד", שנכתב לבקשת הסולטאן נור א-דין בסביבות 1160, גייס אבן עסאכר את החדית' בשאיפה להצדיק ולעודד את הג'יהאד של נור א-דין נגד הצלבנים הנוצרים ונגד הח'ליפים הפאטמים השיעים. הוא העלה שבחים רבים לנור א-דין על ששחרר את חלב ואת מצרים מעול השיעים ה"כופרים".
לפי מורד ולינדסי, אבן עסאכר היה הראשון שפיתח את המושג של ג'יהאד לפי ההשקפה כי גם בתוך עולם האסלאם ישנה חלוקה בין מוסלמים "טובים", החושבים נכון, ומוסלמים אחרים שאינם מבינים את האמונה ואינם פועלים בהתאם אליה. הוא ביסס לדורות הבאים את הצידוק להפעלת אמצעים צבאיים נגד האויבים "הפנימיים" וננד האויבים ה"חיצוניים". הוא בחר בהגדרות שהתאימו למשנה הפוליטית והדתית שלו, כיועץ של השליט נור א-דין (שעלה לשלטון בדמשק בשנת 1154). ס. מורד העיר שבחדית' שפרסם אבן עסאכר בנוגע לג'יהאד הוא לא הזכיר כלל את הצלבנים. לדעתו הדבר מוסבר על ידי ההקשר הפוליטי, שבו האמיר נור א-דין שקל באותם הזמנים להשלים עם הצלבנים על מנת שיתמקד במאבק בשושלת השיעית הפאטמית במצרים.
קישורים חיצוניים.
in Andreas Görke, Konrad Hirschler, eds., Manuscript Notes as Documentary Sources, Beirut: Ergon Verlag Würzburg 2011,
הדומה הרוסית הראשונה
מגרד גב
מַגְרֵד הוא כלי לגירוד אזורי גוף שהגישה אליהם קשה, בעיקר הגב.
מגרדים הם מוטות ארוכים, בעלי ידית אחיזה וקצה לביצוע הגירוד, שצורתו דמוית מגרפה, כף יד או רגל ציפור בעלת טפרים. מגרדים מודרניים מיוצרים לרוב מפלסטיק, בעבר יוצרו מחומרי גלם טבעיים, ביניהם עץ, מזיפות של לווייתני מזיפות, שריון צב, קרן, קנה מצוי, במבוק ושנהב.
מגרדים התקיימו בתרבויות רבות ובתקופות שונות. אצל האינואיט נעשו ממזיפות של לווייתני מזיפות. מגרדים מסין נשאו לרוב קצה דמוי כף יד ימנית. בקרב שבטים אפאצ'ים נעשה שימוש פולחני בטקסי התבגרות במגרד עשוי מעץ-פרי. גבר צעיר שלא השתמש במגרד כזה במקום בציפורניו נחשב כמי שעורו יהיה רך מידי.
באירופה במאות ה-16 עד ה-18 הייתה נהוגה אופנת פאות גבוהות ומפודרות. מגרדים שימשו באותה עת גם לגירוד תחת הפאה המסורבלת, עקב תחושת גרד שהוגברה על ידי תנאי ההיגיינה הירודים של התקופה, שהתבטאו בין השאר בתפוצה נרחבת של כינים. מגרדים מגולפים ומעוטרים שימשו כאביזר אופנה ונענדו על המותן. היו בהם מעוטרים בכסף או עם קצה דמוי כף יד עשוי שנהב. ידית הכלי הייתה דמוית גולה או לולאה, באמצעותה ניתן לתלות את המגרד מהחגורה או להשאירו תלוי למשמרת בחדר הלבשה. מגרדים מעוצבים כאלו הם גם מושא לאספנות.
ג'ובס
שיר אלייך
שִׁיר אֵלַיִךְ ("סתיו בחלונות") הוא שיר אהבה של המשורר הישראלי יעקב אורלנד. בגרסה הראשונה מתוארים געגועיו ותקוותו של הדובר אל אהובתו, מבלי שיוכל לממש אותם, אף כי בבית השלישי הונחה אפשרות למפגש עתידי ולאושר משותף של האוהבים; ואילו בגרסה המאוחרת, הניח המשורר גם אפשרות של אהבה עד כלות, ומפגש אוהבים לאחר המוות; וכך העצים את תיאור המתח בנפש האוהב, מקרה פרטי של הפער בין הרצוי למצוי בחיי האדם. השיר הולחן על ידי מרדכי זעירא, וזכה לביצועים רבים במאה ה-20 וה-21, ביניהם בפי יהורם גאון, רונית אופיר ועוזי מאירי.
פרקי השיר ותכניו.
"שיר אלייך" הוא שיר אהבה וגעגועים לאהובה אישה, השזור באהבה לארץ ישראל. השיר המחורז כולל שלושה בתים ופזמון:
בנוסח הגרסה הראשונה, בבית הראשון מתאר הדובר את מקומה של אהובתו בלבו, הגם שלא שעתה אל בקשותיו:
הוא מתאר מערכת הציפיות מאהובתו, אשר כולן נכזבו והושבו ריקם:
בבית השני ממשיך הדובר ומתאר את כאבו ואכזבתו, אבל מבקש מאהובתו שלא תשעה אל תחנוניו ולא תרחם עליו בעטיים; כך למשל במילים:
בבית השלישי מתאר הדובר מפגש עתידי דמיוני, שבו נעתרת לו האהובה. המפגש העתידי יהיה פיצוי על כל שנלקח או נפגע, עד אז. כך למשל במילים:
ניתוח תדירויות (קריפטוגרפיה)
נפרטרי
נֵפֵרְטָרי הייתה מלכה מצרית שחיה במאה ה-13 לפנה"ס. ידועה גם בשם נפרטרי מריאטמות, הייתה אשתו של המלך רעמסס השני מהשושלת ה-19, ונחשבה לאשתו החשובה ביותר. משמעות השם נפרטרי היא "בת לוויה יפהפייה", ומשמעות השם מרימות היא "אהובה של [האלה] מות". נפרטרי היא אחת המלכות המצריות הידועות ביותר, יחד עם נפרטיטי, חתשפסות וקלאופטרה.
קברה המפואר של נפרטרי, שמספרו QV66 שוכן בעמק המלכות בנקרופוליס של תבאי, והוא הגדול והמפואר מבין הקברים שנמצאו בעמק. רעמסס השני גם בנה לכבודה מקדש בצמוד למקדשו באבו סימבל.
משפחתה.
מוצאה של נפרטרי אינו ידוע, רעמסס השני התחתן איתה עוד בהיותו יורש עצר לפני עלייתו לשלטון. בקברה נמצאה ידית עם כרטוש של המלך איי שמלך בסוף השושלת ה-18 באמצע המאה ה-14 לפנה"ס. ממצא זה הוביל את החוקרים להשערה שאולי מוצאה היה ממלך זה.
לנפרטרי היו לפחות ארבעה בנים ושתי בנות. בנה הבכור היה אמון-הר-חפשאפ שהיה יורש העצר ומפקד גייסות בצבא. בנה השני היה פארהרונמפ ששרת בצבאו של רעמסס השני. הבן מריתום (Meryatum) היה כהן גדול לאל רע באון. בחזית מקדשה באבו סימבל מוזכר גם שמו של נסיך נוסף מרייר (Meryre), ומכאן ההשערה שגם הוא היה בנה של נפרטרי. בנוסף מופיעים בחזית המקדש שמות של שתי בנות: מריתאמן (Meritamen) והנותאווי (Henuttawy).
בניה לא ירשו את רעמסס השני, מי שירש היה מרנפתח בנה של איסטנופרט, אישה חשובה אחרת מנשותיו של רעמסס השני.
חשיבותה.
חשיבותה של נפרטרי בתקופתה באה לידי ביטוי בתבליטים שבהם היא הופיעה, בפסלים לכבודה, בקברה המפואר ובמקדשה באבו סימבל.
נפרטרי מופיעה בסצנות כאשתו של רעמסס השני כאשה יחידה, בתבליט משנת מלכותו הראשונה בקברו של נבואננף (Nebwenenef), שהיה כהן גדול לאל אמון. בסצנה נפרטרי מופיעה אחר בעלה בעת שהוא ממנה בעת ביקור באבידוס את נבואננף לתפקיד הכהן הגדול. בסצנה נוספת המופיעה על גבי אסטלה משנתו הראשונה של רעמסס, מתוארת נפרטרי משקשקת בסיסטרום (רעשן) בפני האלות תאורת ונות והאל תחות.
נפרטרי מופיעה גם בסצנות חשובות בתבליטים במקדש לוקסור ובכרנך. סצנה במקדש לוקסור מראה את נפרטרי מובילה את קבוצת הילדים המלכותיים. בסצנה אחרת רואים את נפרטרי בפסטיבל לאל אמון-מין, נפרטרי ורעמסס מפקחים על הקמת המקדש. בתבליט נמצאה גם כתובת של דברי נפרטרי במהלך הטקס: .
נפרטרי מופיעה כבת זוגו של רעמסס על פסלים רבים בלוקסור, כרנך ובשטח הנקרופוליס של תבאי ממערב לנילוס. היא מופיעה גם בקבוצת פסלים מדיר אל-בחרי ועל אסטלה בדיר אל-מדינה.
באתר הארכאולוגי חתושש בירתה של האימפריה החתית נמצאו לוח בשפה האכדית בכתב יתדות המכיל התכתבות בין נפרטרי ופודוהפה (Puduhepa) אשתו של המלך חתושיליש השלישי, המדבר על תקווה לשלום בין מלך מצרים למלך החתי, הלוח נמצא באנקרה במוזיאון לתרבויות אנטוליה:
הכבוד הגדול ביותר שהוענק לנפרטרי היה במקדשים באבו סימבל. נפרטרי מופיעה על גבי פסל במקדש הגדול של רעמסס, בנוסף היא קיבלה מקדש משל עצמה שהוקדש לה ולאלה חתחור. בניית המקדש החלה בתחילת תקופת מלכותו של רעמסס, המקדש נחנך בשנה ה-25 למלכותו לערך, והושלם עשר שנים לאחר מכן. נפרטרי מופיעה בתבליט במקדש באבו סימבל בחגיגות ה-24 שנה לשלטונו של רעמסס. בחלק מהסצנות מופיעה ביתה מריתאמן במקומה. ייתכן וכבר הייתה חולה. לאחר תבליט זה היא נעלמה מהמקורות ויש להניח שמתה.
קבר 66 בעמק המלכות.