ניבלר הוצג כמי שבכוונה תחילה דחף את פריי למקפיא הקריוגני מה שגרם לו להגיע לשנת 3000. אבל, בפרק "The Why of Fry", זה היה פריי בעצמו, בעידודו של ניבלר, שעשה את המעשה בעצמו. אחר המעשה ניבלר בילה את המשך 1000 השנים על הפלנטה ורגן 6 עד שלילה לקחה אותו לפני שהפלנטה קרסה.
הכדורגלן הרוסי של השנה
גלית (פירושונים)
NCP - Network Control Program הייתה מערכת פרוטוקול תוכנה, מימי ה-ARPANet אשר הובאה לידי שימוש בשנת 1970 והחליפה גרסה ישנה יותר של פרוטוקול המתואר במסמך- 1822-BBN Report - פרוטוקול 1822 שיוצר על ידי ענקית התקשורת BBN.
ה-1822-BBN הוחלף, בשל היותו לא מוצלח בשילוב בהתאמה עם מספר תוכנות על אותו מחשב מארח, במיזם זה, אשר נוצר על ידי צוות מתכננים ביוטה שבארצות הברית. במאמצם ליצור פרוטוקול שיעבוד בצורה אינטגרטיבית מקודמו הצליחו המהנדסים לתכנן את ה-NCP לאחר מספר חודשי עבודה, והפרויקט הנ"ל נולד והיווה את הבסיס וההתחלה לרשת האינטרנט הקיימת היום. עד סוף 1971, היו 15 אתרים רשומים, שהשתמשו באינטרנט דרך ה-NCP, ביניהם שני תאגידים, מספר אוניברסיטאות ושלוחה של נאס"א.
לבסוף בשנת 1983, הוחלפה התוכנה ב-TCP/IP שכיום נמצא בשימוש נרחב.
אוכלי הלוטוס
אוכלי הלוטוס או הלוטופאגים (יוונית: Λωτοφάγοι; אוכלי הלוטוס) הם דמויות מהמיתולוגיה היוונית. אוכלי הלוטוס היו, לפי המסופר, קבוצה של אנשים שחיו באי ליד חופי צפון אפריקה, ונהגו לאכול מפרחי צמח הלוטוס ומפירותיו.
מזון זה נחשב לסם נרקוטי וממכר, שהשרה על צרכניו תחושה של שינה נעימה.
באודיסיאה מסופר כי אודיסיאוס שלח שלושה מאנשיו לסייר באי, לאחר שרוח צפונית סחפה אותם אל חופיו. השלושה פגשו באוכלי הלוטוס וטעמו מפריו ופרחיו. התברר שהצמח הממכר השפיע עליהם עד כדי אובדן הרצון לחזור למולדתם ולמשפחותיהם. אודיסאוס החליט לקחתם בכוח, ותוך שהם ממררים בבכי גרר אותם אל הספינה וקשר אותם אל ספסלי החותרים.
אלפרד טניסון כתב שיר בשם "אוכלי הלוטוס". פרק בשם זה מופיע גם בספרו של ג'יימס ג'ויס "יוליסס" הכתוב במתכונת האודיסיאה. קיימות להקות מוזיקליות בשם זה, וכן שודרה באנגליה בשנות השבעים סדרת טלוויזיה בשם זה. אוכלי הלוטוס הוא גם שמו של אלבום מחווה ללהקת דד קן דאנס.
צמח הלוטוס בתרבות היוונית.
המינוח היווני לוטוס עשוי היה להיות בין היתר בשימוש עבור המינים הבאים:
תפוח אדם
כדורגלן השנה בברית המועצות
כדורגלן השנה בברית המועצות (ברוסית: Футболист года в СССР) היה פרס שנתי, שחולק בשנים 1964-1991 על ידי השבועון הסובייטי "פוטבול" (ברוסית:Футбол) לכדורגלן המצטיין במהלך בעונה בליגת העל הסובייטית. הענקת התואר נקבעת לפי הצבעת עיתונאי הספורט בברית המועצות.
הענקת הפרס הופסקה עם פירוק ברית המועצות.
פולה נגרי
פולה נגרי (Pola Negri) הוא שם הבמה של ברברה אפולוניה חאלופייץ (Barbara Apolonia Chałupiec; 3 בינואר 1897 - 1 באוגוסט 1987) הייתה שחקנית פולנייה שהתפרסמה בשל שורה של תפקידי פאם פאטאל שגילמה בסרטים אילמים בראשית המאה העשרים.
חייה.
נגרי נולדה בעיירה ליפנו שבמרכז פולין, אז חלק מרוסיה. היא הייתה בת יחידה, וגודלה בידי אמה, לאחר שאביה, מהגר סלובקי, גורש לסיביר. ב-1902 עברה עם אמה לוורשה, שם חיו בעוני נורא. היא החלה ללמוד בלט, אך נאלצה להפסיק לרקוד לאחר שלקתה בשחפת. תחת זאת, החלה לפתח קריירת משחק, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה ביססה את מעמדה כשחקנית תיאטרון פופולרית, ואף השתתפה במספר סרטי קולנוע, הראשון שבהם "עבד החושים" (Niewolnica zmysłów, 1914). את שם הבמה "פולה נגרי" בחרה על שמה של המשוררת האיטלקייה אדה נגרי.
עד 1917 יצא שמה של נגרי גם מחוץ לגבולות פולין, והיא עברה לברלין. היא השתתפה במספר סרטים בהפקת אולפני UFA, כמה מהם בבימוים של מקס ריינהרדט וארנסט לוביטש. סרטים אלה זכו להצלחה בינלאומית, וב-1922 עברה להוליווד. רומנים מתוקשרים עם רודולף ולנטינו וצ'ארלי צ'פלין תרמו ליחסי הציבור שלה ולתדמית הזוהרת שליוותה אותה. באותה העת הייתה לאישה העשירה ביותר בתעשיית הקולנוע, והתגוררה בבית מפואר בלוס אנג'לס, שנבנה בדמותו של הבית הלבן.
לאחר מותו של ולנטינו ב-1926 הודיעה נגרי כי השניים עמדו להינשא. במהלך מסע הרכבת שהובילה את גופתו מניו יורק לבית העלמין בלוס אנג'לס, דאגה נגרי להצטלם בכל תחנה. בהלוויה עצמה, ביימה מספר התעלפויות וכן דאגה לסידור פרחים ענק בצורת אותיות שמה על ארונו של ולנטינו. מקורביו של ולנטינו טענו כי השניים כלל לא תכננו להינשא, וכל פעולותיה של נגרי היו לצורכי יחסי ציבור. ב-1927 נישאה לאציל גאורגי בשם סרג' מדיוואני, אך השניים נפרדו ב-1929, לאחר שנגרי איבדה את מרבית רכושה בעקבות יום חמישי השחור והמשבר הכלכלי הגדול שבא בעקבותיו.
התפתחותו של הקולנוע החל מסוף שנות ה-20, במקומו של הראינוע, סימנה את קיצה של הקריירה של נגרי. מבטאה הכבד, שלא הורגש בסרטים אילמים, הפך למכשול בסרטים המדברים. היא הספיקה לככב בשני סרטים מדברים, "אהבותיה של שחקנית" ו"האישה ממוסקבה", שניהם הופקו בידי אולפני סרטי פרמאונט ב-1928, אך עקב תגובות הקהל למבטאה של נגרי, הודיעו לה האולפנים כי לא ימשיכו בהתקשרות עמה. גם לאימוצו של קוד הייז ב-1930 הייתה השפעה על דעיכת הקריירה שלה, שכן סצינות מלאות תשוקה מהסוג שבשלהן הפכה לפופולרית לא נראו עוד על המסכים. בעקבות זאת שבה לאירופה, והשתתפה במספר סרטים שהופקו באנגליה ובאולפני UFA בגרמניה.
ב-1935 גילמה נגרי את התפקיד הראשי בסרט "מאצורקה", בבימויו של וילי פורסט. הסרט זכה להצלחה רבה בגרמניה, והיה לאחד מהסרטים החביבים על אדולף היטלר. בעקבות חיבתו זו, פורסם במגזין הצרפתי "פור וו" כי נגרי והיטלר מנהלים רומן. נגרי הגישה נגד העיתון תביעת דיבה וזכתה במשפט.
ב-1938 עזבה נגרי לצרפת, והפסיקה להשתתף בסרטים. ב-1941 שבה לארצות הברית, ושהתה זמן מה באליס איילנד. ב-1943 הופיעה באופן חד-פעמי בסרט "היי דידל דידל", אך הייתה זו שירת הברבור של הקריירה שלה. ב-1950 הציע לה בילי ויילדר לגלם את תפקידה של נורמה דזמונד ב"שדרות סאנסט", לאחר שגרטה גרבו, מיי וסט ומרי פיקפורד סירבו להצעה. גם נגרי דחתה את הצעתו, מאחר שסירבה בתוקף לגלם דמות של כוכבת-עבר. ב-1964 הגיחה פעם נוספת, כשהשתתפה בסרט "מסובב הירח".
נגרי קיבלה אזרחות אמריקאית ב-1951, והתגוררה במשך שארית חייה בסן אנטוניו, עם חברתה מרגרט וסט. היא מתה בגיל 90 לאחר שסבלה מדלקת ריאות. באותה העת נתגלה גם גידול במוחה, בו סירבה לטפל. מאחר שלא היו לה ילדים, הורישה נגרי את מרבית רכושה לאוניברסיטת סנט מארי בטקסס.
כוכב הנושא את שמה של נגרי נטבע בשדרת הכוכבים של הוליווד וטביעות כף ידה ונעליה מצויות בתיאטרון הסיני של גראומן.
מבצע עופרת יצוקה
מבצע עופרת יצוקה היה מבצע צבאי רחב-היקף, שהוביל צה"ל ברצועת עזה בין 27 בדצמבר 2008 (יום שבת, ל' בכסלו תשס"ט) ל-18 בינואר 2009 (יום ראשון, כ"ב בטבת תשס"ט), בעקבות ירי רקטות מהרצועה על אזרחים ויישובים במערב הנגב. מטרתו הייתה "לפגוע קשה בממשלת חמאס על מנת לגרום למציאות ביטחונית טובה יותר לאורך זמן סביב רצועת עזה, תוך חיזוק ההרתעה וצמצום ירי הרקטות ככל שניתן". בסופו של דבר הוגדרו שלושה יעדים למבצע: הראשון — ליצור רגיעה ביטחונית שתשרוד לאורך זמן; השני — למנוע את יכולת חמאס להתחמש; והשלישי — להחזיר את החייל החטוף גלעד שליט. יעד זה הוגדר, ולא חד-משמעית, רק לקראת סוף המבצע. ב-17 בינואר, לאחר 22 ימי לחימה, הכריזה ישראל על הפסקת אש חד-צדדית, שנכנסה לתוקפה למחרת בשעה 2 לפנות בוקר, וכוחותיה החלו לצאת בהדרגה מהרצועה וסיימו את יציאתם ב-21 בינואר.
שם המבצע, שהחל במהלך חג החנוכה, לקוח מהשיר "לכבוד החנוכה", של חיים נחמן ביאליק.
רקע.
עם פרוץ האינתיפדה השנייה במקביל לפיגועים הגדולים בישראל נורו פצצות מרגמה מרצועת עזה לעבר יישובי הנגב המערבי ויישובי גוש קטיף. משנת 2001 ירו הפלסטינים רקטות קסאם פרימיטיביות שהלכו והשתפרו במרוצת הזמן. החל משלהי 2005 (בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות) החלו ארגוני הטרור הפלסטינים: הג'יהאד האסלאמי, החמאס, גדודי חללי אל-אקצא וארגונים אחרים בירי מסיבי של רקטות קאסם משופרות לעבר שדרות והנגב המערבי, שבעקבותיו פתח צה"ל במבצע גשם ראשון שבו פעל לראשונה ברצועת עזה לאחר ההתנתקות.
המצב הסלים לאחר שב-25 ביוני 2006, תקפו אנשי החמאס, וועדות ההתנגדות העממית מוצב צה"ל, ליד מעבר סופה וקיבוץ כרם שלום. בהתקפה נהרגו 2 חיילי צה"ל וחייל שלישי, רב"ט גלעד שליט, נחטף. לאחר שכשלו המאמצים הדיפלומטיים לשחרר את החייל, נכנסו כוחות קרקעיים של צה"ל לרצועה והחלו במבצע גשמי קיץ שכלל גם חיפוש אחר החטוף. המבצע שהסב נזק רב לתשתיות פלסטיניות ונהרגו במהלכו 5 ישראלים ו-394 פלסטינים, הסתיים בהפסקת אש דו-צדדית. בהסכם התחייבו ארגוני הטרור הפלסטינים להפסיק את ירי הרקטות לעבר ישראל, בתמורה לנסיגת כוחות צה"ל מהרצועה. מעגל עימות נוסף התרחש בפברואר 2008 עם סיכול ממוקד של צה"ל של פעילי חמאס וירי של 42 רקטות לעבר שדרות ואשקלון ותגובת צה"ל בפתיחת מבצע חורף חם, שבסיומה הוחלט על הסכם רגיעה (תהדיאה) בין ישראל לבין חמאס ברצועת עזה. הרגיעה שהושגה בתיווכו של שר המודיעין המצרי עומר סולימאן החלה ב-19 ביוני 2008 ומשכה נקבע לשישה חודשים.
ב-30 ביוני 2008 שוגרה רקטת קסאם לכיוון המועצה האזורית שער הנגב. בתגובה הטילה ישראל סגר על רצועת עזה ומנעה מעבר סחורות לרצועה. בהמשך לכך, במהלך תקופת הרגיעה נמשך ירי רקטות ופצמ"רים אל עבר ישראל מחד, והמעברים מרצועת עזה נותרו ברובם סגורים מנגד.