בינואר 1967 הקליטה ספרינגפילד את השיר "The Look of Love" עבור סרט ג'יימס בונד קזינו רויאל. השיר האיטי נכתב על ידי ברט בכרך והאל דייוויד והיה מועמד לפרס אוסקר לשיר הטוב ביותר. באוקטובר אותה שנה יצא לאור תקליטה "?Where Am I Going" שזכה להערכת המבקרים אך לא להצלחה קופתית כקודמיו, כיוון שהיה מתוחכם וג'אזי מדי. התקליט כולל גרסה של ספרינגפילד לשיר "Sunny" וגרסה אנגלית לשירו של ז'אק ברל "Ne Me Quitte Pas". כעבור שנה הוציאה את תקליטה "Dusty... Definitely", בו ניתן לה לראשונה קרדיט כמפיקה, לצד ג'וני פרנץ. בין השירים בתקליט "Ain't No Sun Since You've Been Gone", "Take Another Little Piece of My Heart" ו-"I Think It's Gonna Rain Today" (של רנדי ניומן). החל מתקליט זה נכנס לתוקף חוזה בין פיליפס רקורדס לבין חברת התקליטים האמריקאית אטלנטיק רקורדס המפריד בין הזכויות על תקליטיה של ספרינגפילד משני צידי האוקיינוס ומאפשר למעשה הפקת תקליטים שונים בבריטניה ובארצות הברית ושיווק צולב שלהם. באוגוסט 1968 הוציאה את אחד מלהיטיה הגדולים ביותר, הסינגל "I Close My Eyes and Count to Ten", שהגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי.
בשנים 1966–1967 הנחתה תוכנית אירוח מוזיקלית ב-BBC בשם "Dusty".
ב-1969 נסעה לממפיס, טנסי, שם הקליטה עם המפיק ג'רי וקסלר באטלנטיק רקורדס את התקליט "Dusty in Memphis", שזכה לביקורות מעולות. התקליט הכיל בצד שירי נשמה אמריקאים מסורתיים, שירים מאת רנדי ניומן, קרול קינג וג'רי גופין ואחרים. להקת הליווי של ספרינגפילד בתקליט זה, ה-"Memphis Cats" ליוו בין השאר את קינג קרטיס, וילסון פיקט ואלביס פרסלי. התקליט ניצב במקום 89 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון ונבחר ל"היכל התהילה של פרס גראמי".
1970 - 1999.
החל מ-1970 הסתמנה דעיכה בקריירה של ספרינגפילד. היא נחשבה לאמנית מוערכת מהשורה הראשונה, אך חומר חדש שלה לא זכה להצלחה. היא בילתה יותר ויותר זמן בארצות הברית והחליפה מפיקים, משום שלא הייתה מרוצה מהתוצאות. בשנת 1973 הקליטה את שיר הנושא של הסדרה "סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים". עד שובה לבריטניה ב-1988 הוציאה כ-12 תקליטים שלא זכו להצלחה (פרט לתקליט "White Heat" מ-1982, שנחשב לטוב בתקליטיה מתקופה זו). בתקופה זו נטתה לאלכוהוליזם, שימוש בסמים ואף ניסתה להתאבד.
ב-1986 הקליטה יחד עם ה"פט שופ בויס" את השיר "?What Have I Done to Deserve This", לאור הצלחת השיר הפיקו חברי הצמד ניל טננט וכריס לואו את תקליטה האחרון "Reputation" ובו, בין היתר, השירים "Nothing Has Been Proved" ו-"In Private". ב-1994 שובץ שירה "Son of a Preacher Man" בפסקול הסרט ספרות זולה.
מותה ולאחר מותה.
ספרינגפילד, שנאבקה במחלת סרטן השד, נפטרה בביתה ביום בו זומנה לארמון בקינגהאם על מנת לקבל את תואר הקצינה במסדר האימפריה הבריטית. עשרה ימים לאחר מכן הכניס אותה אלטון ג'ון להיכל התהילה של הרוק אנד רול בציינו שהיא "הזמרת הלבנה הטובה ביותר שחיה אי פעם".
גופתה נשרפה, חלק מאפרה נטמן בעיירה הנלי-על-התמז, אוקספורדשייר בעוד חלקו פוזר על ידי אחיה בצוקי מוהר שבאירלנד.
אייקון אופנה.
הופעתה החיצונית הבולטת, הכוללת שמלות צבעוניות ותסרוקת בלונדינית גבוהה ובוהקת, היוותה אייקון אופנתי שייצג את תרבות ה"מוד" של תקופת לונדון החוגגת.
בשל היותה בי-סקסואלית מוצהרת היא מהווה גם דמות להערצה לקהילה הגאה.
קטב מרירי (להקה)
קטב מרירי הוא הרכב מוזיקה ניסיונית ישראלי, המתמקד בהלחנה וביצוע של שירי משוררים, לצד יצירות אינסטרומנטליות אבסטרקטיות. הלהקה נקראת על שם קֶטֶב מְרִירִי, שד המוזכר במקרא, באגדה ובהלכה היהודית.
היסטוריה.
ההרכב הוקם ב-2008 בתל אביב על ידי חיים רחמני, שי לוינשטיין ויהוא ירון ופועל במסגרת קבוצת גושפנקא.
במאי 2008 יצא לאור אלבום הבכורה שלהם, "קטב מרירי". חמישה קטעים אינסטרומנטליים באלבום הוקדשו לדמויות מההיסטוריה היהודית - ולטר בנימין, יעקב פרנק, פרנץ רוזנצווייג, רוזה לוקסמבורג ועמנואל לוינס ושני שירים למילותיהם של המשורר הסרבי וסקו פופה והמשורר הישראלי יאיר הורביץ.
הקטע האינסטרומנטלי "יעקב פרנק: ירידה לעומק הקליפות", נכלל באוסף שצורף למגזין האמנות סטודיו, בעריכת אהד פישוף.
בשנת 2009, לצורך הקלטת גרסת כיסוי לשירם של נתן אלתרמן ועודד לרר "את הלילה שלך מרגיעים", הצטרפה ללהקה המתופפת ונגנית כלי ההקשה קרן פנפימון-זהבי.
בשנת 2010 יצא לאור אלבומם השני "על חורבות האביב" ובו שירים מאת המשוררים יונה וולך, ישראל פנקס, ט. כרמי ורוני סומק.
בשנת 2011 יצא לאור אלבומם השלישי "קסמים לסבל" ובו שירים מאת המשוררים יאיר הורביץ, רחל חלפי, ט. כרמי, נתן זך ומאיר ויזלטיר.
בשנת 2012 יצא לאור אלבומם הרביעי "באלה הימים" ובו לחנים חדשים לשירים מאת לאה גולדברג.
בשנת 2015 יצא לאור אלבומם החמישי "של בני תמותה" ובו לחנים לשירים מתוך הספר "אביבה לא" מאת שמעון אדף.
פלקטואציות
המונקיס
עיתון כפר חב&quot;ד
רוזליה לומברדו
רוזליה לומברדו (באיטלקית: Rosalia Lombardo; ידועה גם כ"היפהפייה הנרדמת של הקטקומבות של הקפוצ'ינים") הייתה ילדה איטלקית שנולדה בשנת 1918 בפלרמו, סיציליה. היא נפטרה מדלקת ריאות בשנת 1920. גנרל לומברדו, אביה של רוזליה שהתאבל על מותה פנה אל אלפרדו סלפיה, חונט מפורסם, וביקש ממנו שיחנוט אותה. גופתה הייתה אחת הגופות האחרונות שהתקבלו לקטקומבות של מנזר הקפוצ'ינים של פלרמו בסיציליה.
החניטה.
הודות לטכניקות החניטה של סלפיה נשמר הגוף היטב. צילום רנטגן של הגופה מראה שכל האיברים נשמרו ללא פגע. גופתה של רוזליה לומברדו נשמרה בקפלה קטנה יחד עם עוד שני תינוקות חנוטים, בתוך תיבה סגורה בזכוכית המונחת על שיש. תצלום מ-2009 של נשיונל ג'יאוגרפיק מראה סימנים של התפרקות, ובעיקר שינויי צבע מתוך מטרה לטפל בבעיות הללו הועברה המומיה למקום אחר, יבש יותר, וארון המתים המקורי שלה הוצב במקום אטום הרמטית עם חנקן, כדי למנוע ריקבון. מומייתה של רוזליה היא אחת הגופות השמורות ביותר בקטקומבות.
טכניקה.
לאחרונה התגלו טכניקות החניטה של סלפיה בזיכרונותיו הכתובים בכתב ידו. סלפיה החליף את דמה של הילדה בנוזל עשוי פורמלין כדי להרוג את החיידקים, אלכוהול כדי לייבש את הגוף, גליצרין כדי למנוע ייבוש-יתר, חומצה סליצילית להרוג פטריות ומלחי אבץ כדי להקשות את הגופה.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (יפן)
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (ביפנית: 社会民主党, בתעתיק: שקאי מינשוֹ-טוֹ), או בשמה המקוצר SDP, היא מפלגת מרכז-שמאל ביפן, הקוראת לכינון סוציאל-דמוקרטיה ביפן. המפלגה נוסדה ב-1996 על ידי אנשי שמאל שהיו חברים בעבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של יפן, שעד להתפרקותה הייתה האופוזיציה החזקה ביותר מאז 1955. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ישבה בקואליציה בשנים 1993–1996.
היסטוריה.
מפלגות סוציאליות וסוציאל-דמוקרטיות התקיימו ביפן מראשית המאה ה-20, ולרוב סבלו מדיכוי בידי הממשלה, שראתה בהן גורמים חתרנים.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית נקראה בראשית דרכה "המפלגה הסוציאליסטית של יפן" (日本社会党) והיא נוסדה ב-1945, לאחר נפילת המשטר הצבאי שהוביל את יפן להשתתפות במלחמת העולם השנייה. בבחירות הכלליות הראשונות שנערכו תחת חוקת יפן החדשה ב-1947 הפכה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית למפלגה הגדולה ביותר בדיאט של יפן, כשזכתה ב-143 מושבים מתוך 466, ומנהיגה טצוקטיאמה היה לראש ממשלת יפן. אולם, מרד של גורמים מרקסיסטים במפלגה הביא להתמוטטות הממשלה, וכתוצאה מכך התפצלה המפלגה ל"מפלגה הסוציאליסטית הימנית," בה היו חברים הסוציאליסטים שנטו יותר לכיוון המרכז, ול"מפלגה הסוציאליסטית השמאלית," בה היו חברים אנשי שמאל רדיקלי.
שתי המפלגות התאחדו ב-1955 ונקראו שוב המפלגה הסוציאליסטית של יפן. בבחירות לבית הנבחרים של יפן ב-1958, זכתה המפלגה ב-166 מתוך 467 המושבים שבבית. למרות הצלחתה זו, התפצלה המפלגה פעם נוספת על רקע עימותים פנימיים ב-1960, והפורשים (שהשתייכו למפלגה הסוציאליסטית הימנית, המתונה יותר) הקימו את "המפלגה הדמוקרטית סוציאלית." לאחר הפיצול ירדו בהתמדה אחוזי התמיכה במפלגה ומספר המושבים שהחזיקה בבית התחתון הצטמצם.
שנות ה-80.
בבחירות כפולות - לבית הנבחרים ולבית היועצים - שנערכו ביולי 1986 נחלה המפלגה תבוסה מידי המפלגה הליברלית-דמוקרטית בהנהגת יסוהירו נקסונה, וזכתה רק בשמונים וחמישה מושבים. בבחירות הבאות ב-1990 זכתה המפלגה ב-136 מושבים, תחת הנהגתה של יושבת הראש טקאקו דוי. בבחירות אלה החליטה דוי להריץ יותר ממועמד אחד בכל מחוז בחירה, תוך שבירת מסורת המפלגה לפיה לא נהגו חבריה להתמודד אחד נגד השני, מסורת אותה לא חלקו עם המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
דוי, פרופסור למשפט חוקתי לפני כניסתה לפוליטיקה, נהנתה מתמיכה ציבורית רחבה, בזכות גישתה הישירה. עם זאת, הפופולריות שלה לא סייעה לה בתוך מפלגתה מכיוון שגרעין המפלגה עדיין דבק בדוקטרינה מרקסיסטית, וסיכל את מאמציה לקדם רפורמות שונות.
קודמה בתפקיד של דוי היה מסאסי אישיבאשי, שב-1983 החל בתהליך העדין של הטיית מפלגתו מקו ההתנגדות לכוחות ההגנה העצמית של יפן. אף על פי שהמשיך לטעון שקיום הצבא אינו חוקתי לפי סעיף 9 לחוקת יפן, הוא הודה שמכיוון שהצבא נוסד באמצעות הליכים משפטיים יש לו מעמד משפטי לגיטימי (שנה לאחר מכן הוא שינה את הנוסח למעמד משפטי חוקי).