תעשיות הטבק והאלכוהול שיווקו מוצרים ישירות לקהילה הגאה. בעקבות חרם של אלטריה על ידי ארגון האיידס ACT-UP ב-1990, החלו חברות טבק אחרות לממן ארגוני איידס. במחקר שנערך ב-2013, משתתפים להט"בים דיווחו על רמות גבוהות משמעותיות יותר של חשיפה לתוכן הקשור לטבק בהשוואה למשתתפים שאינם להט"בים. ב-2010, מתוך דגימה של מספר מצעדי גאווה בעלי חסות מסחרית, 61% מהם היו בחסות תעשיית האלכוהול.
במחקר שמדד את תגובת הקהילה הגאה לשיווק ממוקד, החוקרים ציינו כי המשתתפים, במיוחד אלו שאינם אנשים בעלי צבע, פירשו זאת כייצוג רב ערך.
הקהילה הגאה סבלה היסטורית מרמות גבוהות יותר של שימוש בסמים בהשוואה לאנשים שאינם להט"בים. נכון ל-2013, בני נוער להט"בים נאבקים ברמות גבוהות יותר של צריכת אלכוהול בהשוואה לעמיתיהם שאינם להט"בים, דפוס שנראה בעבר בנתונים של 1998, 2003 ו-2008. במחקר שנערך ב-2016, 49.5% מהנשאלים הלהט"בים דיווחו שהם מעשנים סיגריות, בעוד ש-70.2% הכירו בסכנות הבריאותיות של העישון. בסקר הלאומי הטבק למבוגרים 2009–2010, המעשנים ההומוסקסואליים והביסקסואלים היו פחות מודעים לקווי הסיוע שמסייעים להפסיק עישון, מאשר המעשנים הסטרייטים.
מספר קמפיינים שיווקיים, שהתמקדו בהורדת רמות של שימוש בסמים בקהילה הגאה, פורסמו ונוסו. Break Up, קמפיין אנטי-עישון שמתמקד בקהילה הגאה, התקבל בתוצאות מעורבות; בעוד שמחקר בעקבות הטמעתו עולה כי השימוש בקו העזרה גדל, ניסיונות הפסקת השימוש בסמים לא גדל. ב-2016, ה-FDA מימן את הקמפיין This Free Life, כדי לסייע במניעת והפחתת עישון בקרב צעירים להט"בים.
פינקוושינג.
"פינקוושינג" הוא הלחם של שתי המילים "ורוד" (pink) ו-"טיוח" (whitewashing), אשר בהקשר של זכויות להט"ב, משמש לתיאור מגוון של אסטרטגיות שיווקיות ופוליטיות שמטרתן לקדם מוצרים, מדינות, אנשים או ישויות באמצעות הצגתם כגיי פרנדלי, על מנת להיתפש כמתקדמים, מודרניים וסובלנים. את הביטוי טבעו במקור תומכי המאבק בסרטן השד כאמצעי לזהות חברות שטענו כי הן תומכות בחולי סרטן השד, בעוד שלמעשה הן מרוויחות ממחלתן.
קרחון ראסל
תיאה פרוקטור
תיאה פרוקטור (באנגלית: Thea Proctor; 2 באוקטובר 1879 - 29 ביולי 1966) הייתה ציירת, יוצרת דפוס, מעצבת ומורה אוסטרלית.
ביוגרפיה.
פרוקטור נולדה בארמידייל, ניו סאות' ויילס. הוריה - ויליאם קונט פרוקטור שהיה עורך דין ופוליטיקאי וקתלין ג'יין לואיזה פרוקטור (לבית רוברטס). הוריה נפרדו בשנת 1892, היא ואמה עברו לבוראל כדי להתארח אצל סבתה שעודדה את התעניינותה בציור.
פרוקטור למדה בבית הספר לאמנות בסידני משנת 1896 בהנהלת ג'וליאן אשטון, (בתקופה זאת הייתה מאורסת לעמית בבית הספר סידני לונג) ואז בבית הספר לאמנות סנט ג'ון ווד בלונדון בשנת 1903. אשטון וג'ורג' וושינגטון למברט הפכו לחברים לכל החיים והיא דגמנה עבורו פעמים רבות. מלבד שנתיים שבילו בסידני בין השנים 1912–1914 היא עבדה בלונדון 1903 עד 1921, והתאגדה עם יוצאי אוסטרליה האחרים כמו צ'ארלס קונדר, ארתור סטריטון וטום רוברטס. היא הפיקה רישומי עיפרון, צבעי מים דקורטיביים שהושפעו מהדפסי עץ של קונדר.
היא הציגה באקדמיה המלכותית לאמנויות ובמועדון האמנות האנגלי החדש, ובהמשך הפיקה ליטוגרפיות שהוצגו במועדון סנפלדר ובגלריה לונדון גופיל עבור האגודה הבינלאומית לפסלים וציירים. פרוקטור קיבלה השראה גם מההופעה של להקת "בלט רוס" שראתה בשנת 1911. היא מצאה את המופע 'יפה ומלא השראה'. עבודתה הדקורטיבית נכתבה בהשראת מועדון צ'לסי לאמנויות עם התלבושות המורכבות והבדים היפים שלהם.
לאחר שחזרה לסידני, פרוקטור הציגה יחד עם מרגרט פרסטון בשנת 1925 ואז עם ג'ורג' למברט ואחרים שהציגו בגלריה גרוסוונור של אדריאן פנט בין השנים 1926 עד 1928 : עם גרייס קוסינגטון סמית', מריון הול בסט, אליוט גרונר, מרגרט פרסטון, רולאן ווקלין ורוי דה מייסטר. היא ופרסטון היו חברות שהציגו יחד בסידני ובמלבורן עד 1925.
פרוקטור נודעה בזכות התעניינותה באופנה, ועיצבה לבוש משלה והביע את האינדיבידואליות שלה. כשחזרה מלונדון בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים, פרוקטור לא התרשמה מאופנת הנשים האוסטרלית של ימיה, מהזמינות הירודה של סוג הבדים בהשוואה למה שהייתה רגילה לראות בלונדון ובפריז, ובמיוחד באופן שבו נשים אוסטרליות לבשו את מה שהיא חשבה "כובעים חסרי צורה".
בשנת 1922 הקימה סטודיו בבניין גרוסוונור שם לימדה שיעורים. היא ראתה את עצמה כאחת הראשונות שהציגו באוסטרליה, והשתתפה בקביעות בפתיחת אירועי אמנות, לבושה תמיד ללא דופי בלבנדר או סגול.
פרוקטור לימדה את אדריאן פיינט את הטכניקות של חריטת עץ 1926–1928, ושניהם ייצרו עטיפות למגזינים. בהמשך לימדה הדפסת לינוקוט בבית הספר לאמנות בסידני של ג'וליאן אשטון וציור בחברה לאומנויות ומלאכות בניו סאות' ויילס.
בסוף החיים קידמה את עבודתו המוזנחת של בן דודה ג'ון פיטר ראסל, שעבד עם האימפרסיוניסטים החשובים ביותר בצרפת וחזר לאוסטרליה. פרוקטור נותרה לא נשואה אך התארסה לזמן קצר עם סידני לונג בשנת 1898, אותו פגשה בלונדון. פרוקטור תמיד הייתה מטופחת להפליא ונחשבה ליפה. היא יצרה והציגה ציורים עד מאוחר בחייה.
שני פורטרטים של ג'ורג' למברט של פרוקטור תלויים בגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס ובגלריית הדיוקנאות הלאומית באוסטרליה יש דיוקן בפחם, גם הוא מאת למברט.
יאנוש אנטל (משורר)
יאנוש אנטל (בהונגרית: Antal János; בודפשט, 17 באוקטובר 1907 – ברית המועצות, דצמבר 1943) היה משורר, סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי, שנספה בשואה.
ביוגרפיה.
יאנוש אנטל נולד במשפחה יהודית בבודפשט ועבר לקלוז'-נאפוקה (העיר העבר לרומניה בשנת 1920) עם אביו המתמטיקאי מרק אנטל שנאלץ להגר לשם מהונגריה אחרי נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. שם עבד יאנוש אצל כתב העת נאפקלט (Napkelet) כתלמיד תיכון. לאסלו דיאנש הציג את שיריו האקטיביסטיים-עתידניים כתוצר של "שירה המחפשת נשמה עולמית חדשה". במהלך לימודיו בווינה ובפריז, ואפילו אחרי שהתיישב בבודפשט, הוא היה עובד של כתב העת "התקופה שלנו" (Korunk).
קטעים מהרומן שלו "נעורים חנוקים" (Fülledt fiatalság) הופיעו ב"תקופה שלנו" בשנת 1930. מאמריו על תולדות התרבות ניתחו את נושאי האמנות הפרולטרית. הוא היה מעורב באופן פעיל בעבודה הבלתי חוקית של מפלגת הקומוניסטים בהונגריה ה-KMP כחבר בקבוצת הכתיבה השמאלנית, ממארגני החזית העממית, ביקורת חברתית, עבד בכתב העת "גונדולט" (Gondolat) וערך את "החזית" (Front) הלא חוקי ואת ה"קוֹמוּנִיסט". הוא נכלא בשנת 1937, נלקח מהכלא לחזית המזרחית בשנת 1942 במסגרת שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ומת מטיפוס הבהרות.
יאנוש אנטל (רופא)
יאנוש אנטל (במקור עד 1890 זינגר, (בהונגרית: Antal János; גיור, 13 ביולי 1869 – בודפשט, 20 בדצמבר 1945) היה רופא שיניים יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
ביוגרפיה.
יאנוש אנטל נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין זינגר, סוחר ושל יוהנה נוימן. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בעיר הולדתו ואחר כך היה סטודנט באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובאוניברסיטת וינה. בשנת 1892 קיבל תחילה תואר דוקטור לרפואה ובאותה שנה המיר את דתו לקלוויניסטית. בשנת 1903 קיבל הסמכה כמרצה בכיר בתחום הפתולוגיה וריפוי שיניים. הוא היה מתמחה של ארפאד בוקאי ב"מכון הרוקחות של אוניברסיטת בודפשט" ובשנים 1890–1897 היה מתמחה לפרופסור. בין השנים 1897–1898 עבד במרפאת השיניים כעוזר פרופסור. בין השנים 1898 עד 1941 הוא היה הרופא הראשי של מחלקת השיניים של "בית החולים רחמים של בודה", ומשנת 1903 עד 1941 לימד באוניברסיטת בודפשט (ששמה היה אז אוניברסיטת פאזמני פטר). החל מ-15 בדצמבר 1905 הוא היה נשיא "איגוד רופאי השיניים ההונגרים", אך כעבור שנה וחצי התפטר מהנשיאות לאחר הקמת איגוד חדש ובמקביל הפסיק את עיתון האיגוד שפעל בשם "כתב העת של רופאי השיניים הונגריים". בשנת 1912 הוענק לו תואר "יועץ חצר המלך". הוא עסק ברעלת שיניים, פרמקולוגיה ורפואת שיניים והשיג תוצאות משמעותיות בחקר התרופות נגד הרעלת זרחן. הוא לקח את היוזמה להכשיר גם טכנאי שיניים בפעולות שיניים מסוימות, ולכן נאלץ להתמודד עם חוגים מסוימים של טכנאי שיניים ורופאי שיניים והואשם על ידם בהתנהגות אתית פסולה. כתוצאה מכך נאלץ להתפטר מתפקידיו באיגוד רופאי השיניים ובעצם חדל גם מעבודת הכתיבה שלו. כתביו בהונגריה פורסמו בעיקר בשבועון הרפואי (מאז 1891), בארכיון הרפואה ההונגרי (משנת 1893) ובעיתון הרפואי של בודפשט (מאז 1906). מותו נגרם על ידי הרעלה.
משפחתו.
אשתו הראשונה הייתה שרולטה אוהלר (התגרשו), היא הייתה בתו של אברהם אוהלר, רופא נפתי ורופא ראשי מחוזי. בת זוגו השנייה הייתה מרתה שארקזי, בתם של ז'יגמונד שארקזי ושל אילונה אורוס, אותה נשא בבודפשט ב-3 באוקטובר 1926, אחר כך התגרשו בשנת 1929.
יחיאל גרנטשטיין
יחיאל יצחק גרנטשטיין (6 ביוני 1913 - 6 בפברואר 2008) היה פרטיזן וסופר חרדי-ישראלי.
ביוגרפיה.
יחיאל יצחק גרנטשטיין בנו של שלום זאב. נולד בעיר לובלין, פולין בא' בסיון תרע"ג, 6 ביוני 1913.
במהלך המלחמה.
כאשר הגיע לגיל גיוס, גויס לשנת שירות קרבי בצבא הפולני, לאחריה שוחרר והקים משפחה.
בשנים 1936–1939 התגורר בלודז'.
עם הפלישה הגרמנית לפולין, גויס לצבא לשירות מילואים ונשלח לחזית.