לדברי תושב רבדים, "הברית הזו גם עמדה לנו כאשר היה עלינו לסלול את הדרך לנקודה רבדים העוברת במקצת בשטחם. הבולדוזר הגדול הופיע והחל בעבודתו, ולמרות כל החששות לא באו תושבי נחלין למחות ולערער. היחסים היו מתוקנים, והיו נשארים כך אילולא המלחמה."
ב-1935 פרסם המופתי חאג' אמין אל-חוסייני שתושבי הכפר העבירו את אדמותיהם, בהיקף של 8000 דונם, לידי הווקף, על מנת למנוע את המשך מכירתם ליהודים.
לפנות בוקר ב-16 בינואר 1948 (ה' בשבט תש"ח) נתגלתה מחלקת הל"ה שנשלחה לחזק את יישובי גוש עציון, ולוחמים מנחלין, צוריף, ומכפר ג'בע הסמוך הכריעו אותם בקרב. מנחאלין יצאו כ-500 לוחמים. לדברי מפקד המשטרה הבריטי באזור, הוא הצליח לשכנע את הערבים למסור לו את גופות הלוחמים העברים שטרם הושחתו. לפי הסבריו, ושחזורו של יוחנן בן-יעקב למחרת הקרב כח צבאי בריטי הגיע לצוריף בג'יפ, והותקף בידי תושבי המקום. הכח ירה באוויר וחילץ את עצמו מן הכפר, אך בקרב הערבים נפוצה שמועה שיהודים נוספים התקיפו את צוריף וערכו בה טבח. בעקבות זאת הושחתו הגופות, בטרם הועברו לידי הבריטים.
פעולת תגמול בנחלין.
ב-28 במרץ 1954 ניהל כוח חטיבת הצנחנים בפיקוד אריאל שרון פעולת תגמול בכפר, בה נהרגו תשעה לוחמים ערבים. ארבעה אנשי המשמר הלאומי הערבי, תושבי המקום, וחמישה חיילי הלגיון כולל קצין בדרגת קולונל (המקבילה לדרגת אל"ם), שנהרגו ממארב צה"ל, בעת שחשו למקום כתגבורת מבית לחם. הפשיטה על נחלין התרחשה בעקבות טבח מעלה עקרבים ולאחר רצח שומר בכסלון ובעקבות החשד כי המרצחים באירוע זה הגיעו מנחלין. בעקבות הפעולה בנחלין חודשה העוינות בין ממשלת בריטניה לישראל. על פי עדויות חיילי צה"ל שהשתתפו בפעולה, אנשי המשמר הציבו מארב לכוח הישראלי בדרכם חזרה אל הגבול, וזה הסתער עליהם בפקודתו של אהרן דוידי שהייתה זו לו פעולת התגמול הראשונה בה השתתף, ובניגוד לתורת הלחימה עד אז, על פיה יש לתפוס מחסה בעת היתקלות ממארב. על פי מורשת צה"ל, פעולת נחלין הייתה נקודת מפנה בתגובה הצה"לית להיתקלות ממארב.
בשנות האלפיים.
לאחר תחילת האינתיפאדה השנייה הוטלו הגבלות תנועה קשות על התושבים. על פי דו"ח אונר"א, עד פתיחה מחדש של כביש הגישה בנובמבר 2003, היה הכפר, יחד עם הכפרים חוסאן ובתיר סגורים לתנועת רכב. ב-2004 נפתחו צירי התנועה לכפר ובנובמבר 2004 סייעה הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי בסלילת הכביש האחרון שהיה חסום לתנועה.
בשנת 2012 שישה בני משפחה מנחאלין נפגעו משריפת בקבוק תבערה שהושלך על המונית בה נסעו, על הכביש הראשי סמוך לכפרם. לא היה ברור אם מדובר ביהודים, או ב"תאונת עבודה" של מחבלים ערבים מהכפר, אשר זיהו בטעות את נוסעי המונית כיהודים. כשבועיים לאחר מכן נעצרו שלשה נערים יהודים חשודים, תושבי בת עין אך שוחררו לאחר שהגנו על חפותם. והתיק נגד החשוד העיקרי נסגר מחוסר הוכחות. מוכתר הכפר טען שמתנחלים מתנכלים בעקביות לתושבי הכפר ולתחבורה ממנה.
מאז האינתיפאדה יצאו מנחאלין מספר מחבלים בודדים וקבוצות מחבלים:
תושבי הכפר מעורבים במעבר בלתי חוקי של גדר הביטחון לצורך עבודה אל שטח ישראל, לאחר הסכמי אוסלו שמנעו זאת מהם, והיו שהוכו בשל כך או שנורתה אש לעברם בידי החיילים ושוטרי משמר הגבול.
ב-2008 דחה בג"ץ את עתירת מועצת הכפר נגד מפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית וחברת החשמל, לבטל העברת קו חשמל במקרקעין פרטיים של תושבים.
במאי 2014 הושחתו עצי זית באדמות הכפר נחלין, ונצבעו כתובות "תג מחיר" ונאצות נגד ערבים.
בתחילת שנת 2014 נערכה פעילות משותפת יהודית ערבית, בהפגנה עם יהודים מביתר עילית ויישובי גוש עציון, נגד הקמת החומה המפרידה באזורם.
צנעא (מחוז)
מחוז צנעא (בערבית: محافظة صنعاء; תעתיק מדויק: מחאפט'ת צנעאא) הוא מחוז במערבה של תימן.
בירת המחוז היא העיר צנעא שהיא גם בירת המדינה, למרות שהעיר היא מחוז נפרד בפני עצמו. המחוז הוא ה-9 בגודלו בתימן מבחינת גודל אוכלוסייה (919,215 איש) והמחוז ה-10 בגודלו מבחינת שטח (13,730 קמ"ר). המחוז גובל בצפון עם אל-ג'וף ועם עמראן, בצפון מערב הוא גובל עם אל-מחוית ועם אל-חודיידה, בדרום עם רימה ועם דמאר ועם אל-ביידא ובמזרח עם מארב.
דהראן
דהראן (נקראת גם ט'הראן או זהראן - בערבית: الظهران, תעתיק מדויק: אלט'הראן) היא עיר במחוז א-שרקייה של ערב הסעודית לחוף המפרץ הפרסי, מזרחית לבחריין וכ-20 ק"מ דרום-מזרחית לדמאם. דהראן קרובה גם למרכז ח'בר. בשלוש הערים יש אוכלוסייה בת שני מיליון תושבים.
העיר היא מרכז מנהלי חשוב לתעשיית הנפט הסעודית. המטה של חברת עראמקו הסעודית ממוקם בה.
העיר בנויה על גבעה סלעית, והיא הייתה למעשה אחד האזורים הראשונים בהם קדחו נפט מסחרי בסעודיה, כולל באר הנפט הראשונה, "באר השפע" (דמאם) שעדיין מפיקה נפט. מעריכים כי באזור דהראן מצוי כרבע מפוטנציאל הנפט העולמי.
חלק ניכר מתושבי העיר הם זרים שהגיעו לסעודיה על מנת לעבוד בתעשיית הנפט.
רובה חצי-אוטומטי
רובה חצי-אוטומטי, או רובה מִטַעֵן, הוא רובה המנצל את אנרגיית הרתע או את לחץ הגזים בקנה הנוצרים בעת ירי כדור, על מנת לגרוף כדור נוסף אל בית הבליעה.
רובה כזה מוזן בדרך כלל ממחסנית ולעיתים רחוקות יותר מתוף כדורים או משרשיר.
פעולה.
רוב הרובים האוטומטיים והחצי-אוטומטיים מבוססים על בריח נדרך גז. בעת היריה מופנים חלק מהגזים המצטברים בקנה לדחוף אחורה את הבריח ובאמצעות קפיץ מחזיר הוא גורף כדור נוסף מהמחסנית ונדרך בשנית.
היסטוריה.
סוף המאה ה-19 ומלחמת העולם הראשונה.
מקור הרובים החצי אוטומטיים ברובים הבריחיים שפותחו בשלהי המאה ה-19. לרובים אלה הייתה מחסנית פנימית, אולם הזנת הכדור מהמחסנית אל בית הבליעה הצריכה את הרובאי לדרוך את הרובה בין כל כדור וכדור (דבר שגרם לרובאים לא מספיק מיומנים לעיתים "לצאת מהכוונות" בעת הדריכה).
הרובה החצי-אוטומטי הראשון היה "רובה מונדרגון" אשר הומצא על ידי הגנרל המקסיקני מנואל מונדרגון בשנת 1882 ואשר נרשם כפטנט בשנת 1897. רובה זה היה בעל יכולת טעינה עצמית, אך עדיין ירה בבודדות ולא בצרורות כמו מכונת ירייה.
מלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה בלט בשימוש רובה M1 גאראנד החצי-אוטומטי של ארצות הברית לצד שימוש בתתי המקלע החדשניים. הגאראנד נחשב לאחד הרובים הטובים של המלחמה, ובלט על רקע הלי אנפילד הבריטי ורובי המאוזר K98 הגרמניים, שניהם רובים בריחיים. מצד הצבא האדום, היה ה-SVT-40 הרובה חצי האוטומטי הנפוץ ששירת לאורך כל המלחמה. לאחר תחילת מבצע ברברוסה, בשנת 1941, החלו הגרמניים בפיתוח רובה חצי אוטומטי משלהם (המבוסס על ה-SVT-40), רובה זה היה ה-Gewehr 41 (שנחשב לבעייתי ולא מוצלח) ויותר מאוחר ה-Gewehr 43.
אחרי מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, לאחר מלחמת קוריאה מרבית הרובים החצי אוטומטיים הוחלפו ברובי סער כמו ה-AK-47 הסובייטי וה-M14 וה-M16 האמריקאיים שהיו נפוצים במלחמת וייטנאם ובשאר מלחמות המחצית השנייה של המאה.
בצה"ל שירת הרומ"ט (רובה מטען) FN FAL הבלגי שהיה רובה חצי-אוטומטי משנות ה-50 של המאה ה-20 עד החלפתו במלחמת יום כיפור ברובי הסער M16 ומאוחר יותר בגליל ובתבור.
בשוק הנשק האמריקאי, בה התיקון השני לחוקת ארצות הברית מאפשר מכירה ורכישה של כלי נשק לשימוש אישי, יש ביקוש רב לרובים חצי אוטומטיים להגנה עצמית, ציד וירי ספורטיבי, וזאת עקב מגבלות בחוק על נשק אוטומטי מלא. חברות רבות מציעות גרסאות חצי-אוטומטיות של רובי סער צבאיים לשוק האזרחי האמריקני ואלה זוכות לפופולריות רבה בקרב הקונים. גרסאות הקרבין החצי-אוטומטיות של התבור TAR-21 והתבור X-95 (מיקרו-תבור) אף זכו בפרס "רובה השנה" של איגוד הרובאים הלאומי של ארצות הברית.
אטימולוגיה.
המונח באנגלית לרובה כזה הוא Semi-Automatic Rifle, שמכונה בקיצור semi-auto. התרגום התקין לשונית הוא "רובה אוטומטי למחצה" אך הביטוי "רובה חצי-אוטומטי" השתרש ללא תקנה. רובה כזה מכונה באנגלית גם Self-Loading Rifle ועל כן המונח העברי שנבחר לתיאור רובה כזה הוא "רובה מִטַעֵן", כלומר: רובה הטוען את עצמו. שם זה היה נפוץ עד שנות ה-70 של המאה ה-20 כשם נרדף לרומ"ט FN FAL והשימוש בו דעך מאוד בעקבות החלפת ה-FN FAL ברובי הסער גליל ו-M-16, שמסוגלים גם לירי אוטומטי מלא.
שישה דגלים מעל טקסס
שישה דגלים מעל טקסס (אנגלית: Six flags over Texas) הוא סלוגן המשמש לתיאור שש האומות אשר החזיקו בריבונות על כל או על חלק מהטריטוריה המודרנית של מדינת טקסס. הסלוגן שולב אל תוך מרכזי קניות, פארקי שעשועים (סיקס פלאגס) ומיזמים אחרים. ששת הדגלים מופיעים גם על צידו האחורי של חותם המדינה של טקסס.
ספרד.
הדגל הראשון אשר הונף מעל שמי טקסס היה דגל ספרד, אשר שלטה על רובה של טקסס משנת 1529 ועד 1685 ומ-1690 עד 1821. שתי גרסאות לדגל הספרדי היו בשימוש בתקופות הללו, שתיהן הציגו את סמל "האריה והטירה" - סמל הכתר של קסטיליה. הדגל אשר נמצא בצידו האחורי של חותם המדינה הוא הדגל אשר אומץ בידי המלך קרלוס השלישי. הדגל בנוי מפס ספרדי אדום-זהב-אדום אשר מושחת בסמל קסטיליה ולאון. דגל זה היה בשימוש בספרד בין השנים 1793 ועד 1931 ושוב משנת 1936 ועד ימינו בשינוי הסמל המוטבע.
צרפת.
הדגל השני אשר הונף מעל שמי טקסס היה הנס המלכותי של צרפת משנת 1685 ועד 1690. בשנת 1684 האציל הצרפתי רנה-רובר קוואלייה, אדון לה-סאל ייסד קולוניה לחופי מפרץ מקסיקו אשר נקראה פורט סנט לואי. הקולוניה לא שגשגה ולאחר רציחתו של לה-סאל היא נינטשה. במהלך תקופה זו לא היה דגל צרפתי רשמי ועל כן עיצובים שונים קיימים בשימוש בהצגת מוטיב ששת הדגלים.
מקסיקו.