בשנת 1883 הפך היזם היהודי מגליביצה, אוסקר קארו, יחד עם אחיו ג'ורג', לבעלים של מפעלי הזכוכית ג'וליה. בשנת 1887 התמזגו מפעל הפלדה "הרמינה", עם חברת "היינריך קרן ושות' " (המפעל לייצור חוטי תיל) ועם מפעל הפלדה "ביילדון" (בקטוביץ). המיזוג הביא ליצירת התשלובת Oberschlesische Eisenindustrie AG für. מאוחר יותר נוסף לתשלובת מפעל הברזל "שלזיה" בריבניק. בשנת 1882 אספו חברי הקהילה היהודית בגליביצה 3,780 מארקים גרמנים שהוקצו כדי לסייע לפליטים שנמלטו מהפוגרומים ברוסיה. באותה שנה לקה הרב ד"ר הירש הירשפלד בשבץ מוחי והוא נאלץ להחליט לפרוש ב-1 באפריל 1884. ב־1 ביולי 1884 הפך ד"ר וילהלם מינץ (נולד ב-4 בפברואר 1856 בטרנוב) לרב החדש של הקהילה.
באוקטובר 1884 הוקם בגליביצה בית ההארחה של הבונים החופשיים "די הומניטאס", השייך לארגון "בני ברית". היו"ר הראשון של הארגון היה איזידור בדריאן.
בשנת 1885 היו בגליביצה: האגודה לטיפול בחולים (בגרמנית: Kranken Pflegeverein), אגודת הלוויות (בגרמנית: Beerdigungsverein), האגודה לתמיכה ביתומים ושיפור מלאכת יד (בגרמנית: Wohltätigkeitsverein) והנשים הקימו את האגודה לתמיכה בכלות ויולדות עניות (בגרמנית, Frauenverein zur Unterstützung armer Bräute und Wöchnerinnen). בשנת 1887, מסמכים מגליביצה מזכירים את נוכחותו של שופט יהודי, ד"ר מוריץ ברווין ועורך הדין אוגן לוסטיג שהתגוררו בעיר.
ב־23 באוקטובר 1888, במלון "שויירס" בגליביצה, התקיים קונגרס של צירים מאיגוד קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה. לאחר דיון סוער הפך האיחוד, לאיחוד קהילות בתי הכנסת של מחוז אופולה. משימותיה העיקריות כללו את המאבק באנטישמיות, דגש על חינוך יהודי שלזיה ובניית בתי יתומים יהודיים. במאי 1889 התמנה ד"ר סיימון ג'יז'יהו פרוינד (1823–1896) מגליביצה ליושב ראש האיחוד.
בשנת 1890 פתח סי גולדשטיין את המסעדה הכשרה הראשונה בגליביצה במלון "פרינץ ון פרויסן". מאוחר יותר שונה שמו של המלון ל"בהנהופשוטל ". ב־7 בינואר 1892 העניקו שלטונות העיר ליהודי הראשון תואר אזרח כבוד של העיר גליביצה. זה היה הרופא והיועץ התברואתי סיימון פרוינד (1823 - אוקטובר 1896, גליביצה). בשנת 1893 הצטרפו לקבוצת המקצועות בקהילה היהודית בעלי המקצעות הבאים: 3 מלונאים, 1 שופט, 1 רופא שיניים.
לצד התפתחות הקהילה היהודית והמעורבות ההולכת וגוברת של יהודי גליביצה בחיים הכלכליים והחברתיים של העיר, התקדמה הרחבתו של מפעל ייצור הצינורות הולדשינסקי. בשנים 1889–1890 נבנו שם תנורי האח הפתוחים הראשונים ובית בד הידראולי. בשנת 1892 בנה הולדשינסקי שכונת מגורים של 55 בתים דו משפחתיים עבור העובדים שעובדים במפעליו. מאוחר יותר הוקמה ליד שכונת המגורים כנסייה, המכונה גם "קפלת הולדשינסקי". בשנת 1894 הפך המפעל לחברה בשם "AG Huldschinsky'sche Hüttenwerke" בעלת הון של 3 מיליון מארק. בשנת 1905 התמזגה החברה עם חברת "Oberschlesische Eisenbahnbedarfs AG" וקיבלה את השם "Abteilung Stahlwerk". באופן זה הון החברה גדל ל־20 מיליון מארק. בנוסף, א. בלומנרייך היה בעל בית החרושת לזכוכית, מוריץ רהנר היה בעל בית חרושת לסבון, ויוסף שינדלר היה בעל מפעל לסיגרים. דנציגר, מינצר, נויפלד ורפפורט הקימו טחנות קיטור. עמנואל פרנקל הקים בנק פרטי ואברהם פרלס הקים משרד להחלפת כספים. משפחה יהודית מכובדת הייתה משפחת טרופלוביץ, בני המשפחה הידועים היו סלומון טרופלוביץ' היה חבר מועצת העיר היהודי הראשון בעיר, לואי טרופלוביץ' בנה את בית הכנסת הגדול בגליביצה וד"ר אוסקר טרופלוביץ המציא את משחת השיניים והקרם "Nivea" הפופולרי.
בשנת 1896, מקום המפגש האהוב ביותר על האינטליגנציה היהודית בגליביצה והמקום בו נערכו מרבית החגיגות הדתיות היה מלון "סנסוסי", שהוקם בשנות השבעים של המאה ה-19 על ידי פ. פרידלנדר. המלון היה מפורסם במטבח הכשר המעולה שלו.
במסמכי הקהילה משנת 1902 נמצאו עוד מקצועות חדשים שביצעו יהודי הקהילה. 2 בעלים של טחנת קיטור, 1 הכימאי, 1 בעלים של מחצבה, 1 המהנדס הבכיר, 1 רוקח ובעל בית מרקחת.
המאה ה-20.
בתחילת 1916 חלה רב הקהילה ד"ר וילהלם מינץ ולא היה מסוגל למלא את כל תפקידיו. בפברואר 1916 העסיקה הקהילה את ד"ר סמואל מוזס אוכס (1886, זבורוב - 1942, לונדון) כסגנו של הרב. לאחר מות מינץ, בינואר 1917, הרב ד"ר סמואל מוזס אוכס, החליף אותו כרב של קהילת יהודי גליביצה. הרב אוכס החל לעזור לאלמנותיהם של החיילים היהודים שנפלו בזמן ששירתו בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914-1918). כמו כן, הוא בקר חיילים יהודים פצועים ששהו בבתי חולים שדה באזור גליביצה.
בשנת 1917 העניקו שלטונות העיר לנוטריון יוגן לוסטיג (נולד ב־8 באוקטובר 1856 בגליביצה) תואר אזרח כבוד של העיר. אזרחי כבוד נוספים בעיר היו: עורך הדין ארתור קוכמן (1864–1943), הרופא סיימון פרוינד (1823–1896) והיועץ לראש העיר יוזף קלצ'בסקי (1839–1922).
ב־28 ביוני 1917 כ־10,000 עובדים נואשים ורעבים ממפעלי גליביצה יצאו לרחובות להפגנות גדולות ושביתה. במהלך ההתרחשיות התקיימו אירועי ונדליזם המכונים "אירועי גליביצה", במהלכם שדדו והרסו חנויות מרכזיות בעיר. החנויות היהודיות של וולטר באראש, המבורגר ונוימן נפלו קורבן לונדליזם.
בתום מלחמת העולם הראשונה וכינונה מחדש של הרפובליקה הפולנית השנייה, לאחר מלחמת העולם הראשונה, בקונגרס וינה בשנת 1815, גרמה לעלייה הרגש הפרו-פולני בקרב האוכלוסייה השלזית. דבר, שגרם לעימותים בין הקהילה הגרמנית לאלה שצידדו בפולין שהובילו להתפרצות של שלוש התקוממיות נוספות בשלזית. רוב היהודים תמכו מאוד בצד הפרו-גרמני. באותה תקופה, יהודים גרמנים שלזיים רבים החליטו להגר למערב, לרוב למרכזים עירוניים גדולים בגרמניה. תהליך זה השפיע גם על גליביצה.
ב־20 במרץ 1921, התקיים משאל עם בשלזיה עילית. רב קהילת יהודי גליביצה, סמואל אוכס, היה מעורב מאוד בפעילות נגד חלוקת שלזיה עילית. הוא קרא לאוכלוסייה היהודית להצביע לטובת השארותה של שלזיה חלק מגרמניה. במהלך ההצבעה, רוב הקהילה היהודית הצביעה בעד הישארות שלזיה עילית בגרמניה. בגליביצה תוצאות משאל העם היו: 32,029 (78.7%) קולות בעד שהעיר תישאר בגרמניה ו-8,558 קולות בעד המעבר לפולין (21.0%). כתוצאה מפסיקת בית המשפט, העיר נותרה בגרמניה, אך היה צורך לשנות את התחום הטריטוריאלי של הקהילה היהודית בגליביצה. בהחלטה מיום 21 בפברואר 1923 נוספו לתחום השיפוט של הקהילה היהודים שחיו בנפת סושניצה (בעבר הנפה הייתה שייכת לעיר זאבז'ה).
בשנת 1921 היה לקהילה בית כנסת, מקווה, בית ספר וספריה. באותה שנה, בדצמבר, עבר החזן דניאל הולצפפל מבידגושץ לגליביצה. הוא התמנה לחזן בכיר בקהילה. בנוסף, לקהילה היה מורה לדת, ומשנת 1927, החזן סלומון קלמק, היה גם יושב הראש של בית הכנסת, שוחט וגבאי.
בשנים 1920–1930 לקחו היהודים חלק פעיל ביצירת שירותי מסחר בינוניים בגליביצה. במרכז העיר הקים פול רוזנברג חברה לייצור ומכירה של רהיטים, א. שלזינגר, הקים חברה להובלת רהיטים, מקס וולף, הקים חנות צילום, ומקס לוי-Max Loewy, הקים חנות למוצרי חשמל ותאורה כולל נברשות קריסטלים.
בשנת 1926 נפתח בית זקנים יהודי (בגרמנית: Jüdisches Altersheim in der Synagogengemeinde Gleiwitz), הוא היה ממוקם ליד בית הכנסת.
בשנת 1930 התקיימו בחירות למועצת הקהילה היהודית באולם בית הספר התיכון באברשטראסה (שם הרחוב המעודכן רחוב Strzody ).
ראשית המאה העשרים התאפיינה בעלייה בהגירה השלילית היהודית מגליביצה למערב גרמניה. מסיבה זו נותרו בגליביצה 1,300 יהודים בשנת 1932.
ימי שלטון היטלר.
לאחר עליית היטלר לשלטון (30 בינואר 1933), הוכרז חרם אנטי יהודי בגליביצה (כמו בשאר גרמניה) ב-1 באפריל 1933. מול חנויות יהודיות, משרדי עורכי דין יהודים ומול חדרי ההמתנה בקליניקות של רופאים יהודים, היו עמדות של קציני מיליצית האס אה. נוכחותם היוותה גורם מרתיע עבור מרבית הלקוחות המשתמשים בחנויות יהודיות, בשירותי רופאים ועורכי דין. חמושים נאצים צעירים, נערי היטלר-Hitlerjugend, הכו את הרב של גליביצה, ד"ר אוכס. ביום שני, 3 באפריל 1933, הנהגת המפלגה הנאצית ה - NSDAP הפסיקה את החרם האנטי יהודי, בלחץ בינלאומי. בעקבות ביטול החרם, פעולת סימון החנויות היהודיות שהייתה המתוכננת ל־5 באפריל בוטלה, מאידך המיליציות של האס אה-SA המקומיות הודיעו שהפעולה נדחתה למועד מאוחר יותר.
באפריל 1933 החלו נציגי המפלגה הנאצית-NSDAP להגביל את זכויות האוכלוסייה היהודית בגרמניה. בין היתר הודחו מתפקידם רופאים, בנקאים ועורכי דין יהודים, האפשרות לעסוק במקצועם הוגבלה. באותה תקופה אומץ עקרון של המצאות מקסימום שני עורכי דין יהודים בעיר אחת בשלזיה עילית. בגליביצה נותרו ד"ר לוסטיג וד"ר ארנסט קון עם רישיון העיסוק. המשמעות הייתה שמ־14 עורכי דין מגליביצה ממוצא יהודי נשללה האפשרות להתפרנס. חוקים אנטישמים דומים חלו על שופטים ובנקאים יהודים. מאחר שהם מונו, לא ניתן היה לסלקם מתפקידם. לכן, ה - NSDAP שלחה אותם לחופשה או פרישה בלתי מוגבלת. בגליביצה הדבר השפיע על יועץ בית המשפט המחוזי ד"ר בראואר, על ד"ר סידנר ועל ד"ר דנציגר, על יועצי בתי המשפט הארציים ומעריך בית המשפט המחוזי טיכאואר. בקהילה הרפואית, המהלך הראשון של ה - NSDAP היה לשנות את הנהגת האגודה הרפואית של שלזיה עילית, בראשות ד"ר האזה מגליביצה. במקביל, קופות החולים הגרמניות וחברות הביטוח הכללי סיימו חוזים קבועים עם רופאים יהודים. מכאן ואילך הם יכלו לנהל רק פרקטיקה רפואית פרטית.