קשריו הטובים של גרובה בחצרו של המלך ראזי הביאו להידוק קשרי המסחר בין שתי המדינות, ולחתימת חוזה מסחרי בשנת 1935. מפברואר 1939 שימש גם כשגריר בחצרו של אבן סעוד בערב הסעודית. גרובה ניסה לשדל את אבן סעוד להעניק לגרמנים זיכיון להפקת נפט בערב הסעודית, אך אבן סעוד העדיף את קשריו עם חברת "סטנדרד אויל" האמריקנית, על אף שזו הציעה סכום נמוך בעבור אותו זיכיון. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נותקו היחסים הדיפלומטיים בין עיראק וגרמניה הנאצית, בהתאם להוראות ההסכם האנגלו-עיראקי, ובהוראת נורי סעיד, שב גרובה לברלין. בשנים שלאחר מכן עבד בשיתוף פעולה עם וילהלם קפלר, נאצי בכיר ששימש כיועץ להיטלר בענייני כלכלה ומדיניות חוץ.
המלחמה האנגלו-עיראקית.
באפריל 1941 חוללה כת הקצינים הפיכה צבאית, הוציאה לגלות את העוצר הפרו-בריטי ההאשמי עבד אל-אילה ואת נורי סעיד, הדיחה את ראש הממשלה טה אל-האשמי ומינתה במקומו את הפוליטיקאי הפרו-נאצי רשיד עאלי אל-כילאני. שליטיה של עיראק היו עתה קבוצה פרו נאצית קטנה שכללה את אל-כילאני, א-סבאע' והמופתי, כולם ידידיו האישיים הטובים של גרובה מימיו כשגריר.
חבורה זו החלה עד מהרה בקו אנטי-בריטי תקיף, דרשה מן הבריטים כי יפנו את בסיסיהם בעיראק, ואף הטילה מצור על בסיס ה-RAF הגדול בחבניה. בריטניה, מצידה, תגברה את כוחותיה, והנחיתה עוד ועוד חיילים דרך הים, שנחתו בנמל בצרה. אל-כילאני, שהבין כי עימות צבאי עם בריטניה ממשמש ובא, דרש סיוע מגרמניה.
בראשית מאי החליט שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ לשלוח את גרובה כשגריר לבגדאד. סוכם כי גרובה יגיע לבגדאד, וינסה ליצור בה מרכז השפעה גרמני שיפיץ את המרד לכל רחבי המזרח התיכון. סוכם כי הדרך הטובה ביותר לסייע למרד, שעמד בפני תבוסה צבאית במאבק כנגד הכוחות הבריטים העדיפים, היא משלוח כוחות אוויריים של הלופטוואפה. קולונל ורנר יונק הוצב בראש כוח קטן של שתי טייסות האחת של מפציצי היינקל He 111 והשנייה של מטוס הקרב מסרשמיט Bf 110 שיצא למוסול. המפקד הבכיר של המבצע היה הגנרל הנס ישונק שישב באתונה. ב-6 במאי יצאו גרובה ואנשיו באמצעות מטוסיו של יונק, לחלב בסוריה שהוחזקה על ידי אנשי צרפת של וישי. מפקד הכוחות הצרפתים, הגנרל אנרי פרנאן דנץ, הבטיח לסייע ולאפשר מעבר לכוח האווירי הגרמני. ב-11 במאי הגיע גרובה לבגדאד. ב-16 במאי נפגש גרובה בבגדאד עם אל-כילאני, עם הקולונל יונק ועם אנשי הכת הצבאית. החבורה דנה בדרכים בהן יכול הכוח האווירי הגרמני לסייע לעיראקים במלחמתם.
השפעתו של הכוח הגרמני הייתה מוגבלת, והעיראקים הובסו במלחמה. גרובה, ששהה במהלך כל הלחימה בבגדאד, ניסה להביא למעורבות גרמנית גדולה יותר בלחימה. ב-23 במאי כאשר היו הבריטים כבר בשערי בגדאד, הוציא היטלר את "הנחיה מס' 30" ולפיה - "תנועת החירות הערבית היא, במזרח התיכון, בעלת בריתנו הטבעית נגד אנגליה. בקשר לכך יש חשיבות מיוחדת להפחת מרד בעיראק. מרידה כזאת תתפשט מעבר לגבולות עיראק ותחזק את הכוחות העוינים לאנגליה במזרח התיכון, תשבש את קווי התחבורה הבריטיים, ותרתק חילות אנגלים ונפח אניות אנגלי על חשבון זירות מלחמה אחרות. מן הסיבות האלו החלטתי להמריץ את פיתוח הפעולות במזרח התיכון באמצעות מתן התמיכה לעיראק..." הנחיה זו הייתה בשלב זה, חסרת משמעות. גרובה האמין כי גם לאחר נפילת חבניה, פלוג'ה ובגדאד, ימשיכו העיראקים להילחם בצפון המדינה. אמונה זו הייתה כוזבת.
ב-31 במאי יצא גרובה את בגדאד למוסול, ולאחר מכן חצה את הגבול לכיוון חלב. הבריטים ארגנו כוח מוטס אד-הוק, בפיקודו של מייג'ור בשם גוץ', שקיבל את הכינוי "גוקול", שנועד לתפוס את גרובה, לו ייחסו הבריטים חשיבות רבה. הכוח הגיע למוסול ב-3 ביוני ומצא כי גרובה כבר עזב את המקום. לאחר מכן נכנס הכוח באופן בלתי חוקי לסוריה, ורדף אחר גרובה עד לעיירה קמישלי. בסופו של דבר הצליח גרובה להערים על מחפשיו ולשוב לאירופה. בברלין התקבל גרובה כגיבור, על אף שדחיפתו למעורבות גרמנית במלחמה הסתיימה בכישלון.
המשך הקריירה במשרד החוץ הגרמני.
בפברואר 1942 מונה גרובה לאחראי על כל ענייני המזרח התיכון במשרד החוץ הגרמני. בברלין שהו שני גולים, רשיד עאלי אל-כילאני, והמופתי הירושלמי. גרובה התבקש לשמש להם כחונך. בתפקידו החדש נקלע גרובה לעימות עם האחראי על המזרח התיכון מטעם המפלגה הנאצית, גרופנפיהרר SS ארווין אטל. אטל ראה במופתי, שתמך באידאולוגיה הנאצית באופן פנאטי, נכס לגרמניה, בעוד שאל-כילאני נתפס אצלו כנטל. גרובה תמך באל-כילאני, וניסה לשכנע כי המופתי הוא אך "סמכות רוחנית". שני גולים אלו היו במאבק כוח, כאשר הכירה גרמניה הנאצית באל-כילאני כ"שליטה האמיתי של עיראק" דרש המופתי כי יכירו בו כשליט המזרח התיכון כולו. במוקד הוויכוח עמדה טענתו של המופתי כי בימים שלפני המרד, התכנסה הקבוצה הסודית והכירה בו כמנהיג הבלתי מעורער. אל-כילאני הכחיש זאת. גרובה נקלע, שלא בטובתו, למאבק כוחות. בסופו של דבר הכריע ריבנטרופ לטובת אטל והמופתי, לאחר שהמופתי איים כי יעזוב את ברלין ויעבור לספרד או לאיטליה. ריבנטרופ הורה על העברת גרובה מתפקידו בדצמבר 1942. גרובה נשלח למחלקת הארכיון של משרד החוץ בפריז בהוראה שלא לעסוק יותר בענייני המזרח התיכון. באוקטובר 1943 הגיש גרובה את התפטרותו. עד סוף המלחמה שימש בתפקיד האחראי על הייצור הממשלתי בממשלת סכסוניה.
חייו לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה נענה גרובה למודעה בעיתון שחיפשה משפטנים בעלי עבר נקי שישמשו כתובעים. גרובה, שלא היה חבר המפלגה הנאצית, סבר כי עברו מכשיר אותו לתפקיד, וזמן מה שימש בתפקיד התובע המקומי בעיירה מיינינגן שבגרמניה המזרחית בשטח הכיבוש הסובייטי. משרה זו משכה אליו את תשומת לב הסובייטים, שעצרו אותו באשמת ריגול ושלחו אותו לרוסיה. גרובה הוחזק מספר שנים, ביחד עם קבוצה של בכירים לשעבר במשרד החוץ הגרמני, במחנה מיוחד ליד ליובלינו סמוך למוסקבה לאחר מכן השתמשו בו הרוסים כמזרחן ומתורגמן. ב-1951 הגיע לוועידה אסלאמית בקראצ'י כשהוא מלווה במשלחת רוסית, ואף נפגש שם עם המופתי, אויבו משכבר.
ב-1955 התירו לו הרוסים לשוב לגרמניה, והוא התיישב בשטוטגרט שבדרום מערב גרמניה. זמן מה היה פעיל בכתיבת ספרים ומאמרים בנושאי המזרח התיכון, זיכרונות מימי המלחמה, ואף שימש כיועץ לא רשמי לממשלת מערב גרמניה. כן המשיך וביקר מספר פעמים בערב הסעודית, בעיראק, סוריה ולבנון. ב-1973 מת.
מרכז אביחי
מרכז אביחי היה בית ספר לאמנויות לחימה ופעילויות גופניות ייחודיות, שנוסד בשנת 1978 בחיפה על ידי אודי רענן ואביחי כהן. מרכז אביחי היה המקום הראשון בישראל שבו התאמנו בקונג-פו. בשיאו פעלו במרכז 470 תלמידים מתוכם כ-300 בהונג גאר קונג פו.
היסטוריה.
המרכז הוקם על ידי אביחי כהן, אשר לימד יוגה וקראטה, ואודי רענן, אשר לימד קונג פו בשיטת הונג גאר. "מרכז אביחי" נקרא, בתחילת דרכו, "המרכז הישראלי לתנועה", אך עם מותו של אביחי בתאונת אופנוע ב-1 בספטמבר 1983 שונה את שמו ל"מרכז אביחי" ואודי רענן הפך לדמות המובילה במרכז.
לאורך השנים התקיימו במרכז פעילויות שונות ומגוונות כגון: קראטה, טאקוונדו, אייקידו, טאי-צ'י, יוגה וחוגי מחול ותנועה שונים. עם זאת, הקונג פו הפך להיות הפעילות הדומיננטית ביותר. בשיא פעילותו מנה הקונג-פו ארבע קבוצות ילדים, מגיל הגן ועד כיתה ו', וארבע קבוצות מבוגרים לפי רמות שונות, וזאת בנוסף לפעילויות האחרות שהתקיימו במרכז. קבוצות הקונג-פו התאמנו, באופן סדיר, כפעמיים עד שלוש בשבוע, ואף יותר. בנוסף, התקיימה גם פעילות התנדבותית לקבוצת ילדים בעלי תסמונת דאון. כמו כן, קיים המרכז גם פעילויות בדמות מחנות אימונים ומפגשים חברתיים שונים. המרכז בחיפה נסגר בשנת 2006 לאחר 28 שנות פעילות רצופות.
מורשת המרכז כיום.
למרות סגירתו של מרכז אביחי, מורשת הקונג פו שהותיר המרכז ממשיכה לבוא לידי ביטוי גם כיום, תחת חסותו של אודי רענן, בדמות קבוצות קונג פו שונות אשר פועלות תחת ידיהם של תלמידיו הבכירים, בחיפה, טירת כרמל, ובשדות-ים. אודי רענן, כנציגה המפקח של התאחדות אמנויות הלחימה הסיניות בהונג קונג, מפקח על כלל הפעילויות המקושרות עם הסגנון בארץ, הכוללות מבחני דרגות, הסמכות מורים בסגנון וקיום מחנה אימונים חד שנתי, אשר מאחד את תלמידי השיטה בארץ, כל זאת על מנת להנציח את סגנון ההונג גאר המסורתי בפרט ואת אמנות הלחימה קונג פו בכלל, במדינת ישראל.
הפעילות במרכז אביחי.
סיפו אודי רענן כמנהלו בפועל של מרכז אביחי כבי"ס לאמניות לחימה ולתנועה, דגל במדיניות שתביא לכמה שיותר סוגים של אמנויות לחימה תחת אותה קורת גג תוך כדי שיתוף פעולה פורה וללא תחרות הרסנית. הנושאים המרכזיים שנלמדו:
בנוסף לאלו התקיימו במרכז אביחי חוגים נוספים כגון מחול אירובי, סטפס, ג'ודו ועוד. כמו כן, התקיימו במרכז פעילויות חברתיות מגוונות כגון מסיבות בפורים וביום העצמאות, פיקניקים ועוד. בפעילויות אלו השתתפו כל תלמידי המרכז שרצו בכך, ללא קשר לפעילות שבה עסקו.
אפרים מרכוס
אפרים מרכוס (1920 - ט' באב תשע"א, אוגוסט 2011) היה נגן חלילית ומחנך ישראלי.
ביוגרפיה.