PDU (ראשי תיבות באנגלית של: Power Distribution Unit) הוא מכשיר המצויד ביציאות מרובות, המיועד להפצת חשמל למכשירים מרובים, הוא נפוץ במיוחד במסדי מחשבים וציוד רשת הממוקמים במרכז נתונים. מרכזי נתונים מתמודדים עם אתגרים בפתרונות הגנה על כוח וניהול. מסיבה זו מרכזי נתונים רבים מסתמכים על ניטור PDU כדי לשפר את היעילות, זמן הפעילות והצמיחה. עבור יישומי מרכז נתונים, דרישת החשמל היא בדרך כלל הרבה יותר גדולה מפסים חשמליים בסגנון ביתי או משרדי עם כניסות חשמל בגודל של 22 קילו וולט ואפילו יותר. מרבית מרכזי הנתונים הגדולים משתמשים ב-PDU עם כניסת חשמל תלת פאזית והספק חד פאזי. ישנן שתי קטגוריות עיקריות של PDU: הראשונה היא PDU בסיסי והשנייה היא "PDU חכם" או iPDU. תפקיד PDU בסיסי הוא פשוט להוות אמצעי להפצת כוח מרשת החשמל לצרכנים מרובים. מאידך, ל-iPDU יש בדרך כלל רכיב חכם המאפשר למחשבים אישיים תקשורת וניהול מרחוק של מידע על מדידת הספק, שליטה/כיבוי לשקע חשמל ו/או אזעקות. חלק מה-PDU המתקדמים מאפשרים למשתמשים לנהל חיישנים חיצוניים כגון טמפרטורה, לחות, זרימת אוויר ועוד.
לי סה
לִי סְה (בסינית: 李斯; בפין יין: Lǐ Sī; 280 לפנה"ס - ספטמבר או אוקטובר 208 לפנה"ס) היה קליגרף, פילוסוף, פוליטיקאי וסופר סיני מתקופת שושלת צ'ין. הוא שרת את קיסרות סין בין 246 ל-208 לפנה"ס תחת שני שליטים: צ'ין שה-חואנג, הקיסר הראשון של שושלת צ'ין, ובנו צִ'ין אָר שְׁה, הקיסר השני. לי סה היה לגאליסט מושבע ושאף לשים קץ לארגון המסורתי והפיאודלי בסין. הוא העריץ ואימץ את רעיונותיו של שֶׁן בּוּהָאי, ויישם טכניקות שהגו שן בוהאי והָאן פֵיי, אולם בכל מה שנוגע לחקיקת חוקים, הלך בדרכיו של שָׁאנְג יָאנְג. עם מותו בא הקץ לימי הזוהר של האסכולה הלגאליסטית.
שנותיו הראשונות.
לי סה הגיע במקור משָׁאנְג צָאי (上蔡) במדינת צ'ו. בצעירותו הוא היה פקיד זוטר בממשל המקומי במדינת צ'ו. על פי רשומות ההיסטוריון, יום אחד ראה לי סה חולדה בשירותים באזור משרדו, והבחין כי היא ניזונה מצואה ובורחת מכל אדם או כלב שעובר במקום. לאחר מכן ראה חולדה במחסנים והבחין כי היא ניזונה מהתירס המאוחסן וחיה בשלווה מתחת למבנה. לפתע הכתה בו ההבנה שמידת ההצלחה של האדם בחיים, כמו החולדות, נובעת אך רק מהמקום בו החליט להתמקם, ללא קשר למעלותיו הוא. לפיכך החליט לעסוק בפוליטיקה (בחירה נפוצה בקרב מלומדים שלא הגיעו מן האצולה בתקופת המדינות הלוחמות) ופנה ללמוד לימודי ממשל עם ההוגה הקונפוציאני שו'ן דזה.
עם סיום לימודיו, בהם למד לצד ההוגה האן פיי, עבר למדינת צ'ין, החזקה במדינות הסיניות באותה תקופה, במטרה לפתח את הקריירה שלו שם. זאת מתוך תפיסה שהמלך קָאולְיֵה מצ'ו אינו ראוי, וששש המדינות הלוחמות האחרות נחלשו מכדי שתהיה עוד תקווה להגשים את שאיפותיהן. בדברי הפרידה שלו משו'ן דזה ציין כי עליית כוחה של צ'ין היא הזדמנות שאסור להוגים ולאנשי מעשה פוליטיים לפספס, וכי הישארות במשרתו העלובה הנוכחית היא בזבוז זמן. הוא אף טרח לפרט את משנתו, באמרו כי עולב ועוני גורמים בושה וצער, ושהיה ממושכת בסביבה עלובה ועניה מפתחת נרגנות כלפי החברה, תיעוב לעושר ולתהילה והערצה להתבודדות, והרי כל אלו אינם עולים בקנה אחד עם שאיפת המלומד הקונפוציאני לעשיית שם ולהשתלבות בממשל.
עליה לגדולה במדינת צ'ין.
עם הגעתו לצ'ין התארח לי סה בביתו של ראש הממשלה לוּ' בּוּוֵיי (呂不韋), שחצרו הייתה מוקד משיכה למלומדים בתקופת כתיבת אוסף ההגות האביבים והסתוים של מר לו'. הוא הצליח לזכות בהערכה מצד לו' ומונה לעוזר אצלו, ובכך עלה עלה מסלול המאפשר התקדמות במסגרת הפקידותית. במסגרת זו זכה להזדמנות לדבר עם יִינְג גֶ'נְג, שלימים יהפוך לקיסר הראשון של סין המאוחדת, צ'ין שה-חואנג. לי סה טען שההבדל בין הצלחה לבינוניות היא ביכולת לזהות ולנצל הזדמנויות, וכי המצב הנוכחי בו שושלת צ'ין חזקה אל מול יריביה היא הזדמנות חד פעמית לקבע את המצב ולאחד בקלות את סין כולה. אי-ניצול ההזדמנות, לדבריו, תוביל לכך ששש המדינות האחרות יוכלו לצבור כוח, להתאחד נגד צ'ין ולמנוע כל אפשרות לאיחוד הממלכה. יינג ג'נג התרשם עמוקות מהדברים, ולי סה מונה להיסטוריון ראשי, תפקיד שכלל אדמיניסטרציה בכירה וייעוץ. ייתכן שבמסגרת התפקיד אף מונה למורה ומחנך לקיסר העתידי יינג ג'נג על ידי מי שהחזיק בתפקיד העוצר במדינת צ'ין בשנים 245-238 לפנה"ס: לו' בוויי. השלטון בצ'ין אף אימץ הצעות של לי סה והשקיע מאמצים רבים בהבאת אינטלקטואלים למדינת צ'ין ובשליחת מתנקשים להרוג מלומדים חשובים שייעצו במדינות אחרות. מעלותיו וכישרונו של לי סה אף קידמו אותו בהמשך לתפקיד שר המשפטים.
בשנת 238 לפנה"ס דיכא יינג ג'נג את המרד של לָאו אָי (嫪毐) ושל המלכה האם גָ'או, תהליך בו גורש גם לו' בוויי שהיה אחראי לשידוך בין השניים. המאורעות יצרו מהומות בממלכה, עד שבשנת 237 לפנה"ס, בעקבות מקרה ריגול בחצר צ'ין, הפצירה סיעה מחצר המלוכה במלך ג'נג לגרש את כל הזרים מהמדינה על מנת למנוע ריגול נוסף וניצול לרעה של המצב. בתור יליד צ'ו, מדיניות זו סיכנה גם את לי סה, והוא בתגובה הגיש לקיסר בשנת 234 לפנה"ס את "התזכיר נגד גירוש הפקידים האורחים" על יתרונותיהם של הזרים לצ'ין, בין השאר "הנשים הלוהטות של ג'או". המלך התרצה, ולאור היכולת הרטורית המרשימה שהפגין אף קידם את לי סה לתפקיד ראש הממשלה.
מעורבותו במותו של האן פיי.
המלומד האן פיי (האן פיי דזה), בן לאצולת מדינת האן השכנה, היה מוכר היטב בצ'ין: הוא היה כותב בחסד (אם כי בדיבור התקשה יותר וגימגם), ומשנתו הלגאליסטית הגיעה לידיעתו של המלך ולמעשה שימשה השראה לשלטון הריכוזי במדינה.
מסופר כי בשנת 237 לפנה"ס דרבן לי סה את מלך צ'ין לספח את מדינת האן על מנת להרתיע את חמש המדינות האחרות. למלך האן, שנהג להתעלם מהצעותיו של האן פיי ונמנע מלתת לו תפקיד משמעותי, נודע על השפעתו הרבה של האן פיי על צ'ין, ולפיכך כשהמצב הידרדר ולא נותרה ברירה שלח אותו לשם כדי לפתור את העניין באמצעים דיפלומטיים. יוקרתו של האן פיי במדינת צ'ין הוכיחה את עצמה, וגם אם לא בטחו בו לחלוטין, הוא התקבל שם בכבוד רב. אולם לי סה ועמיתו יָאו גְ'יָה (姚賈) קינאו בחוכמתו של האן פיי, ושיכנעו את מלך צ'ין לעצור אותו על בסיס טיעון כפול: מצד אחד לא כדאי לתת להאן פיי לשוב לארצו, כי חוכמתו מהווה איום לצ'ין, ומצד שני לא ניתן להעסיק אותו מאחר שנאמנותו נתונה למדינה אחרת. לפיכך, לפי עצתם, הואשם האן פיי בעבירה פלילית ועל פי חוק נכלא במטרה להוציאו להורג בהמשך. בשנת 233 לפנה"ס שלחו אליו אנשיו של לי סה רעל ועודדו אותו להתאבד. האן פיי ביקש לפגוש את הקיסר ואנשיו ולהעמיד אותם על טעותם, אולם מנעו זאת ממנו. מאוחר יותר התחרטו הקיסר ואנשיו, ושלחו אליו שליחים שיבקשו מחילה, אך הם איחרו את המועד - חאן פיי כבר התאבד.
שלוש שנים לאחר המקרה, בשנת 230 לפנה"ס, נכבשה לבסוף מדינת האן.
קריירה בשושלת צ'ין.
צ'ין שה-חואנג המשיך לפעול לפי עצותיו של לי סה: שלח נציגים שישחדו יועצי מנהיגים מקומיים וחיסל את אלו שלא ניתן היה לשחד, וכך סיכסך בין השליטים לפקודיהם לאכר מכן הוא השתמש בפקודים הממורמרים כדי ליצור הפיכות נגד השליטים וליצור שטחי חסות של צ'ין. כך, בתוך עשר שנים מכיבוש האן, נכבשו גם חמש המדינות הלוחמות הנוספות, ועם כניעת מדינת צ'י בשנת 221 לפנה"ס, אוחדה לבסוף סין לאימפריה אחת. משאוחדה האימפריה כינס מלך צ'ין מועצה בהשתתפות לי סה, בה נקבע גם תוארו של השליט: "הקיסר המלך הראשון" (始皇帝 צִ'ין שְׁה-חְוָאנְג), על בסיס הכינוי לשליטי ימי קדם: שלושת המלכים וחמשת הקיסרים.
האימפריה החדשה הייתה עצומה בגודלה, ויועציו של הקיסר החדש יעצו לו לחלק אותה לנחלות שיוענקו לבניו, ובהן ישמשו הנסיכים מושלים בעלי סמכויות שליטה מלאות, כמנהג שלוש השושלות הקודמות. אולם לי סה טען בלהט נגד הסדר שכזה, וסיפק דוגמאות משכנעות לנזקים שגרם הדבר למלכים בימי קדם. לאור הדברים, חולקה האימפריה ל-36 מפקדות, שנוהלו על ידי מושלים אזרחיים וצבאיים שבחר הקיסר על סמך יכולותיהם, ללא יכולת להוריש את התפקיד לצאצאיהם. לי סה זכה שתפיסתו המדינית תיושם, הכוח בממלכה היה ריכוזי, הפוליטיקה נוהלה מגבוה, והחוק היה מחמיר. ועם זאת, צאצאיו של לי סה עצמו כן זכו לנתח מהתהילה: בנו, לִי יוּאוּ, מונה לפקיד בכיר באחד המחוזות, בניו נישאו לנסיכות ובנותיו נישאו לאצילים.
כחלק מעיצוב הממשל, הוביל לי סה סידרה של רפורמות שנועדו ליצור אחידות בממלכה, החל מיצירת מידות ומשקלות תקניים ועד הגדרת צורת כתב אחידה בשם "החותם הקטן". אולם הקיסר לא תמיד ראה את הרפורמות בעין יפה - הוא היה אחוז חרדות מפני המוות והקיף את עצמו בחוקרים, מורים מכשפים ושרלטנים, שכיוונו אותו לאמונות שחלקן העמידו את הרפורמות הממשלתיות באור שלילי. בליל המלומדים והדעות הוביל את לי סה לחסל את ההתנגדות, והוא שכנע את הקיסר לדכא את השיח האינטלקטואלי.