חקיקה מטבעה שואפת להתאים בין חוקים לערכים המוסריים המקובלים בחברה, ולכן השימוש במונח למוסריות לגליסטית מתייחס לרוב לגבי חקיקה שאוסרת פעילות שלא עוברת על עקרון הנזק, כלומר פעילות שנעשית בין אדם לעצמו, או בין אדם לחברו בהסכמה. חוקים האוסרים על הומוסקסואליות, או על פעילויות מיניות מסוימות אשר נעשות בהסכמה, נחשבים כמוסריות לגליסטית. דוגמה נוספת היא צנזורה על תכנים פורנוגרפיים או אלימים במיוחד. העקרון המנחה את הצנזורים בנושאים אלו הוא לרוב עקרון מוסרי (ולא עקרון ביטחוני כמו בצנזורה צבאית): התנהגות אלימה או פרונוגרפיה היא לא ראויה לצפייה, עד גיל מסוים, או בכלל.
במדינות המערב, הוויכוח בנוגע לחוקים שנחשבים כנגועים במוסריות לגליסטית מתרכז בשאלת הנזק שמביאה הפעילות האסורה. המצדדים בלגליזציה של מריחואנה יטענו כי שימוש במריחואנה לא גורם נזק למשתמש או לזולתו, וכי עצם האיסור נובע מעיקרון מוסרי האוסר שימוש בסמים לצורכי הנאה. לעומתם, מצדדי החוק יטענו כי השימוש מביא נזק למשתמש ומשפיע לרעה על זולתו ולכן הוא מוצדק.
מוסריות לגליסטית נבדלת מסוגים שונים של חקיקה פטרנליסטית, בכך שחקיקת החוק נובעת מעקרון מוסרי כלשהו, ולא מתוך סיבות תועלתניות אחרות.
צנטרוזום
בוריס שרמטייב
בוריס שרמטייב (ברוסית: Борис Петрович Шереметев; 25 באפריל 1652 - 17 בפברואר 1719) היה אציל רוסי, בין המדינאים והמפקדים הבולטים של רוסיה בתקופת פיוטר הגדול.
תחילת הקריירה.
בוריס שרמטייב נולד במשפחה בויארית ותיקה וידועה. בשנת 1681 התמנה לוויווד בעיר טמבוב ולחם נגד הכוחות של חאנות קרים. בשנת 1682 קיבל תואר בויארין. בשנת 1686 השתתף במשא ומתן עם האיחוד הפולני-ליטאי לקראת חתימת הסכם שלום ולאחר החתימה נשלח בראש המשלחת לוורשה. עם חזרתו לרוסיה הצארית התמנה למפקד הצבא באזור בלגורוד והיה אחראי על שמירת הגבולות הדרומיים של המדינה. בהיותו רחוק מהבירה לא היה צריך לבחור צד במאבקי הכוח בין פיוטר הגדול לבין נסיכת סופיה.
תקופת פיוטר הגדול.
בשנת 1695 תמך במאמץ של מערכות אזוב אך בחזית המשנית - באזור הדנייפר. בשנים 1697–1699 נסע לאירופה (פולין, אוסטריה, איטליה ומלטה) תוך ביצוע שליחות מדינית. חזר למוסקבה בבגדים מערביים ועל זה קיבל קבלת פנים מיוחדת מהצאר.
במלחמת הצפון הגדולה היה מפקד העליון של הצבא. לאחר כישלון בקרב נארווה נשלח לאסטוניה. לאחר מספר קרבות מוצלחים הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש והוא קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל. במהלך שנים 1702–1704 היו לו מספר ניצחונות בקרבות וגם כבש מבצרים וערים.
בשנת 1706 קיבל תואר רוזן. בקרב פולטבה תפקידו היה משני אך לא מבוטל. בשנת 1710 פיקד על מצור על ריגה. לאחר כיבושה נשלח להשתתף במלחמת רוסיה-טורקיה (1710-1711) הלא מוצלחת.
בשנת 1712 הודיע לפיוטר הגדול על רצונו להתנזר. במקום זה התחתן עם בחורה צעירה. בשנת 1715 נשלח להיות בראש כוח רוסי בגרמניה שתמך בצבא הפרוסי בלחימה נגד השוודים.
בשנת 1717 חזר למוסקבה ונפטר לאחר מחלה קשה. ביקש להיות מוטמן בלאוורת קייב-פצ'רסק אך בהתאם להחלטת פיוטר הגדול גופתו הועברה למנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
ג'ין סימונס
בתורת הסיבוכיות, מחלקת הסיבוכיות FNP היא ההרחבה לבעיית הפונקציה של מחלקת בעיות ההכרעה NP. בעיות רבות ב-NP, ובהן גם מספר רב של בעיות NP-שלמות, שואלות מתי חפץ מסוים קיים, כמו השמה מספקת, צביעת גרף, או מציאת קליקה בגודל מסוים. גרסות ה-FNP עבור בעיות אלה, שואלות לא רק האם קיים פתרון אלא גם מהו אותו פתרון.
הגדרה פורמלית:
יחס בינארי formula_1, שבו formula_2 לכל היותר גדול פולינומית מ-formula_3, הוא ב-FNP אם ורק אם יש אלגוריתם דטרמיניסטי עם זמן ריצה פולינומי באורך הקלט שיכול להכריע האם formula_1 מתקיים בהינתן formula_5 ו-formula_6.
ההגדרה אינה כוללת אי-דטרמיניזם והיא אנלוגית להגדרת המוודא של NP. קיימת שפה ב-NP המתאימה לכל יחס ב-FNP באופן ישיר, שלעיתים נקראת בעיית הכרעת FNP. זו השפה הנוצרת על ידי לקיחת כל ה-formula_5ים עבורם formula_1 מתקיים עבור formula_6 מסוים. למרות זאת, יכול להיות יותר מיחס FNP אחד עבור בעיית הכרעה כלשהי ב-NP.
דוגמה ליחס ב-FNP הוא היחס formula_10 שמתקיים כאשר formula_6 הוא פירוק לגורמים של formula_5 (אליו מתייחסים כמספר שלם). לבעיה זו לא ידוע אלגוריתם פולינומי וקושי החישוב המשוער שלה הוא הבסיס למספר שיטות הצפנה א-סימטרית.
כל בעיה NP-שלמה ניתנת לרדוקציה עצמית (למשל דרך הרדוקציה העצמית של בעיית ההשמה המספקת) ולכן גרסת ה-FNP שלה לא יותר קשה מבעיית ההכרעה. לעומת זאת, מיהיר בלר ושפי גולדווסר הראו ב-1991, על סמך מספר הנחות סטנדרטיות, שקיימות שפות ב-NP כך שכל גרסות ה-FNP שלהן אינן ניתנות לרדוקציה עצמית, עובדה הרומזת על כך שבעיית ההכרעה קלה יותר מכל בעיות החיפוש המתאימות לה.
זמורה, ביתן - מוציאים לאור
אדוארד שילס
אדוארד שילס (באנגלית: Edward Shils ; 1 ביולי 1910 - 23 בינואר 1995) היה סוציולוג אמריקאי ומחשובי הסוציולוגים בעולם. זוכה אות "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1979.
קורות חיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת שילס בצבא הבריטי ובמשרד לשירותים אסטרטגיים של צבא ארצות הברית. עם שובו לשיקגו הוא מונה לפרופסור חבר ב-1947 ולפרופסור מן המניין ב-1950. ב-1971 הוא מונה לפרופסור מחקר בכיר (Distinguished Service Professor).
שילס היה רידר (פרופסור חבר) לסוציולוגיה בבית הספר לכלכלה של לונדון בשנים 1950-1946, עמית בקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג' בשנים 1970-1961; עמית בפיטרהאוס באוניברסיטת קיימברידג' בשנים 1978-1970; פרופסור מחקר בכיר לסוציולוגיה אנתרופולוגית באוניברסיטת לונדון בשנים 1977-1971. הוא זכה להיות עמית של כבוד בבית הספר לכלכלה של לונדון ב-1972 ועמית של כבוד בפיטרהאוס ב-1979. הוא שימש כפרופסור באוניברסיטת ליידן בשנים 1977-1976. הוא שירת כפרופסור מחקר בוועדה להגות חברתית (Committee on Social Thought) ולסוציולוגיה באוניברסיטת שיקגו.
שילס התמחה בעבודותיו של מקס ובר, הוא גם תרגם את עבודותיו של הסוציולוג קרל מאנהיים לאנגלית. הוא ניסה לחבר בין המסורת הסוציולוגית הגרמנית לזו האמריקאית. שילס נודע בשל מחקריו בדבר תפקידם של האינטלקטואלים ויחסם לכוח ולמדיניות ציבורית. שילס התמחה בנושאים רבים ולימד סוציולוגיה, סוציולוגיה פילוסופית, ספרות אנגלית, היסטוריה של המדעים בסין ונושאים רבים נוספים.
בשיקגו משך שילס מלומדים אירופיים מובילים ללמד באוניברסיטה, בכללם ארנאלדו מומיליאנו, רמון ארון והסינולוג הבריטי מיכאל לווה (Michael Loewe).
הוא נבחר בידי המועצה הלאומית של מדעי הרוח (National Council on the Humanities) לשאת את הרצאת ג'פרסון (Jefferson Lecture) ב-1979, מהזכויות הנכבדות ביותר אותן נותן הממשל הפדרלי האמריקאי עבור הישגים יוצאי דופן במדעי הרוח. הוא זכה בפרס בלצן ב-1983 עבור הישגיו. שילס נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובחברה הפילוסופית האמריקאית.
שילס הלך לעולמו בינואר 1995 והותיר אחריו בן וכלה. אחיינו אדוארד שילס, הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת פנסילבניה.
משתנה מקרי רציף
פדרו דה ואלדיביה
גוטיירס פדרו דה ואלדיביה (בספרדית: Gutierrez Pedro de Valdivia; נולד ככל הנראה ב-1500, מת ב-1553) היה קונקיסטאדור ספרדי והמושל הראשון של צ'ילה. לאחר ששירת עם הצבא הספרדי באיטליה ובפלנדריה, הוא נשלח לאמריקה הדרומית בשנת 1534, שם כיהן תחת פרנסיסקו פיסארו בפרו. בשנת 1540 הוא הוביל משלחת של 150 ספרדים לתוך צ'ילה, שם הביס כוח גדול של אינדיאנים, והקים את סנטיאגו דה צ'ילה בשנת 1541, ואת קונספסיון בשנת 1550. פדרו דה ואלדיביה החיל את החוקים הספרדיים על צ'ילה שמצפון לנהר ביו ביו בשנת 1546, ולאחר שלחם שוב בפרו, כבש גם את שאר חלקי צ'ילה. בשנת 1553 נתפס, והוצא להורג בידי האינדיאנים.
בצעירותו.
פדרו דה ואלדיביה נולד ככל הנראה בשנת 1500 (לטענת מקורות מסוימים, הוא נולד ב-1497 או ב-1505) במחוז אקסטרמדורה בספרד, למשפחת אצולה ( עניה. בשנת 1520 התגייס לצבא הספרדי של קרל החמישי ולחם בפלנדריה בשנת 1521 ובאיטליה בין 1522 ו-1525. פדרו דה ואלדיביה השתתף בקרב פאביה כחלק מהכוחות של המרקיז של פסקארה. הוא הגיע לאמריקה בשנת 1535, בילה שנה בוונצואלה, ולאחר מכן עבר לפרו בשנת 1537.
בפרו הוא לחם לצידו של ארננדו פיסארו במאבקו נגד דייגו דה אלמגרו ולחם בקרב לאס סלינס בשנת 1538, בו הובס אלמגרו. לאחר מכן חבר לארננדו וגונסאלו פיסארו בכיבוש הפרובינציות קייאו ולאס צ'רקאס בפרו עילית (כיום בוליביה). כמחווה על עזרתו בכיבוש אדמות אלה, הוענק לו מכרה כסף והוא הפך לאיש עשיר.
ואלדיביה התחתן בספרד עם מאריה אורטיס דה חאטה, אבל בפרו התחבר עם האלמנה אינס דה סוארס, שהמשיכה איתו לצ'ילה ושימשה לו כפילגש.
המשלחת.
לאחר הכישלון של המשלחת של דייגו דה אלמגרו בשנת 1536, אדמות דרום פרו (שנקראו אז נואבה טולדו) נשארו לא כבושות. ואלדיביה ביקש מהמושל פרנסיסקו פיסארו רשות להשלים את כיבוש שטח זה. הוא קיבל את רשותו, אך מונה רק לסגן המושל, ולא למושל כמו שהוא רצה.
במשלחת צצו בעיות מתחילתה. ואלדיביה נאלץ למכור את האדמות ואת המכרה שקיבל, כדי לממן את המשלחת. מחסור בחיילים ובהרפתקנים היה בעייתי גם משום שהם לא היו מעוניינים לכבוש אדמות שאיכותן ירודה ביותר. יתר על כן, בזמן שהוא הכין את המשלחת, הגיע פדרו סאנצ'ו דה הוס מספרד עם מענק מלכותי באותה מדינה. כדי למנוע קשיים, יעץ פיסארו לשני המתחרים להצטרף לענייניו, ובתאריך 28 בדצמבר 1539, נחתם חוזה השותפות.