ב-9 בדצמבר 2008, פחות מ-10 ימים לפני מותה, "רודנברי הפקות" הודיעה כי היא תספק את קולו של מחשב הספינה שוב, הפעם עבור סרט הקולנוע "סטארטרק" משנת 2009, המאתחל מחדש את הזיכיון. שון ראסל, דובר משפחת רודנברי, הצהיר כי היא כבר השלימה את עבודת הקריינות, ב-4 בדצמבר 2008. הסרט הוקדש לה, כמו גם לג'ין.
בארט ובעלה ג'ין רודנברי זכו בשנת 2002 לפרס מטעם קרן החלל - "Douglas S. Morrow Public Outreach Award" - כהוקרה על עבודתם ועל יצירת מודעות ולהתלהבות לחלל.
תפקידים אחרים.
היא הופיעה כדמות "פרימוס דומיניק" בפיילוט עבור דרמת טלוויזיה פוסט-אפוקליפטית של ג'ין רודנברי משנת 1973 בשם ""Genesis II", כמו גם בפיילוט "Spectre"" משנת 1977, כ-"לילית, סוכנת הבית".
בשנת 1973 היא הופיעה במערבון המדע בדיוני של מייקל קרייטון "Westworld", בדמות של זונה.
לאחר מותו של ג'ין רודנברי, בארט לקחה חומרים מהארכיונים שלו והביאה להפקתם של שניים מהרעיונות שלו. היא הייתה מפיקה בפועל של סדרת המדע בדיוני אותה יצר בעלה המנוח: " (שבו היא גם שיחקה את דמותה של ד"ר ג'וליאן בלמן), ו-"אנדרומדה".
כצעד מחווה של רצון טוב בין היוצרים של זיכיון מסע בין כוכבים לבין יוצרי בבילון 5 (שחלק מהמעריצים ראו בהם יריבים), היא הופיעה בפרק "Point of No Return" של בבילון 5, בתפקיד ליידי מורלה, אלמנתו הנביאה של קיסר הסנטאורים.
כפרודיה על עבודתה כקולו של המחשב במסע בין כוכבים, בארט הופיעה כאמנית קול אורחת בסדרה "איש משפחה", כקולו של המחשב של סטואי גריפין, בפרק "Emission Impossible".
חברת הרכבות יוניון פסיפיק משתמשת בקולה לצורך קריינות עבור מכשירים שלהם, הפזורים במקומות שונים ממערב לנהר המיסיסיפי שונים. כאשר מזוהה פגם, המערכת מגיבה עם קולה המוקלט של בארט, המכריז מידע אודות כך לצוות הרכבת באמצעות הרדיו.
עבודת קריינות אחרונה.
חלק מההקלטות האחרונות של קולה של בארט היו עדיין בשלב פוסט פרודקשן, והופצו לקהל במהלך שנת 2009, לאחר מותה, כפי שמצוין ברשימת הקרדיטים של הסרט "סטארטרק" משנת 2009, בו, שוב, שימשה כקולו של המחשב. בסרט אנימציה המבוסס על המחזה המלט מופיעה שמה של מייג'ל בארט-רודנברי ברשימת הקרדיטים, כקולה של מלכת הרובוטים.
מוות.
מייג'ל בארט-רודנברי הלכה לעולמה ב-18 בדצמבר 2008, בביתה בבל אייר, לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית, כתוצאה מלוקמיה. היא הייתה בת 76 שנים.
הלוויה ציבורית נערכה ב-4 בינואר 2009, בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית. יותר מ-250 איש השתתפו לרבות נישל ניקולס, ג'ורג' טאקיי, וולטר קניג, מרינה סירטיס (אשר גילמה על המסך את בתה של לוקסואנה טרוי, דמות שבארט שיחקה), ברנט ספיינר, ויל ויטון ומעריצים רבים.
לאחר מותו של ג'ין רודנברי בשנת 1991, בארט שלחה חלק משרידיו לחלל, בשנת 1997. ב-26 בינואר 2009, פורסם כי שרידיהם של ג'ין רודנברי ומייג'ל בארט ישוגרו לחלל בשנה הבאה, אולם ההשקה נדחתה. השרידים של בני הזוג המנוחים נחתמו לכמוסות שנעשו במיוחד על מנת שיעמדו במסע לחלל. חללית, המשוגרת באמצעות רקטה, תישא לחלל את הכמוסות, ביחד עם מחוות דיגיטליות ממעריצים. נכון לעכשיו, החללית מיועדת לשיגור במרץ 2018.
הבריחה מאלקטרז
הבריחה מאלקטרז (אנגלית: Escape from Alcatraz) הוא סרט פעולה אמריקאי שיצא בשנת 1979, בכיכובו של קלינט איסטווד ובבימויו של דון סיגל. הסרט מתאר את בריחתם המורכבת של פרנק מוריס והאחים ג'ון וקלרנס אנג'לין, מאחד מבתי הכלא השמורים בארצות הברית, אלקטרז, השוכן על אי הסמוך לסן פרנסיסקו. הסרט נוצר בעקבות ספר באותו השם, המבוסס על סיפור אמיתי, המתאר את המקרה היחיד בהיסטוריה, כנראה, בו ברחו שלושה אנשים שנכלאו באלקטרז, ב-1962.
עלילה.
פרנק מוריס (קלינט איסטווד) מגיע אל הכלא השמור אלקטרז, לאחר שברח מספר פעמים מבתי כלא אחרים בהם שהה. הוא מובא תחילה לפגישה עם ראש הסוהרים בכלא (פטריק מקגוהן), שמבהיר לו כי אף אסיר לא הצליח עד כה להימלט מאלקטרז. מוריס פוגש את ידידיו מהעבר, האחים ג'ון וקלרנס אנג'לין (פרד וורד וג'ק ת'יבו), ומתיידד עם מספר אסירים. מוריס מסתבך בריב אלים עם האנס וולף (ברוס מ. פישר), ומגלה כי ראש הסוהרים מתעמר בחבריו האסירים: הוא אוסר על "דוק" הזקן (רוברט בלוסום) לצייר לאחר שצייר דיוקנאות של סוהרים ומשמיד את החרצית אותה הוא מגדל; וגורם ל"ליתמוס" להתנפל עליו ולסבול בעקבות זאת מהתקף לב. ראש הסוהרים מזכיר בקרירות למוריס כי חלק מהאנשים לא נועדו לעזוב את אלקטרז בחיים.
מוריס מגלה כי הבטון סביב הסורגים בתאו חלש יחסית, וכי ניתן לפורר אותו בהדרגה. הגילוי מתפתח לתכנון תוכנית בריחה מאלקטרז. הוא משתף בתוכנית את האחים אנג'לין ואת האסיר בתא השכן, צ'רלי באטס (לארי הנקין). בשבועות שלאחר מכן הם מתחילים לחפור בקירות התא באמצעות כפות, ולבנות רפסודה מאולתרת באמצעות מעילי גשם. ביום הבריחה, באטס מתעצבן מאוד ולא בורח יחד איתם. מוריס והאחים אנג'לין בורחים מהכלא ומשייטים מחוץ לאי באמצעות הרפסודה שבנו.
הבריחה מתגלה למחרת בבוקר, והסוהרים מנהלים מצוד נרחב אחר הבורחים. לאחר שלא נמצאו, מעדיף ראש הסוהרים להניח כי הם טבעו בים. מאוחר יותר הוא מגלה חרצית על חופי האי אנג'ל הסמוך, וזורק אותה לים לאחר שנאמר לו כי חרציות לא גדלות באופן טבעי בחוף זה.
ביקורות.
הסרט זכה לביקורות חיוביות, ונחשב לאחד הסרטים הטובים והפופולריים ביותר שיצאו בשנת 1979. הוא קיבל 95% ביקורות חיוביות באתר "Rotten Tomatoes".
בשבוע הראשון ליציאתו, הוקרן הסרט ב-814 בתי קולנוע בארצות הברית, וזכה להכנסות של יותר מ-5 מיליון דולר. לאורך השנים הכניס הסרט כ-43 מיליון דולר.
בלאג'ו
בלאג'ו (באיטלקית: Bellagio; נקראת בעברית גם בלאג'יו) היא עיר וקומונה בנפת קומו שבמחוז האיטלקי לומברדיה. בלאג'ו מפורסמת בשל מיקומה בצומת של שלוש הזרועות של אגם קומו. בלאג'ו נמצאת על חצי אי מול הזרוע הצפונית של האגם שמפצל בין שתי זרועותיו הדרומיות, כשממולה נמצאים הרי האלפים הרחק מצפון לאגם.
גאוגרפיה.
בלאג'ו ממוקמת על חצי אי שמחלק את חלקו הדרומי של אגם קומו לשני חלקים. בזכות מזג האוויר הנוח של העיירה נמצאים בה הרבה עצים ופרחים. הטמפרטורה הממוצעת של בלאג'ו בחורף היא לא יותר מ-6–7 מעלות צלזיוס, בעוד בקיץ הטמפרטורה יכולה להגיע ל-25–30 מעלות צלזיוס, ומתמתנת בשעות אחר הצהריים על ידי הבריזה העדינה של אגם קומו.
היסטוריה.
בלאג'ו, הידועה כ"פנינה של אגם קומו", הייתה ידועה כבר בתקופה הרומית. בלאג'ו הייתה ידועה בשל מיקומה החשוב ובשל יופייה.
התקופה הפרהיסטורית והאימפריה הרומית.
למרות שאומרים שכבר בתקופה הפלאוליתית הייתה התיישבות בבלאג'ו, רק במאות ה-5–7 לפנה״ס היה על הצוק "קסטלום" ששירת כפרים קטנים רבים בסביבות האגם.
הרומאים נטעו את עצי הזית והדפנה שכיום נמצאים בשפע על חופי האגם. הרומאים היו הראשונים שהשתמשו בבלאג'ו כמקום נופש. פליניוס הצעיר תיאר במכתב את הזמנים הארוכים ששהה בווילה שלו בבלאג'ו, במהלכם לא עסק רק במחקר ובכתיבה, אלא גם בצייד ובדייג.
ימי הביניים.
לאחר שהלומברדים כבשו את צפון איטליה סביב בלאג'ו נבנו ביצורים נוספים. ב-744 התיישב בעיר מלך הלומברדים, ליותפראנד. ככל הנראה בשנת 1100 בלאג'ו הייתה קומונה חופשית עם טריבונל משלה, ותלותה בקומו הייתה פורמלית בלבד. איכשהו המיקום האסטרטגי של בלאג'ו היה חשוב מאוד עבור העיר קומו. ב-1154, הקיסר פרידריך הראשון אילץ את תושבי בלאג'ו להישבע לו אמונים ולחלוק כבוד לעיר קומו.
לקראת סוף המאה ה-13, בלאג'ו, אשר השתתפה בקרבות רבים לצידם של הגיבלינים, הפכה לחלק מבית ויסקונטי שצורף מאוחר יותר לדוכסות מילאנו. ב-1535 מת הדוכס האחרון של מילאנו, פרנצ'סקו ספורצה השני, ובלומברדיה, כולל אגם קומו, החלו שתי מאות של שלטון ספרדי. באותה תקופה בלאג'ו הייתה יעד חביב ואידיאלי לתחבורה ולמסחר.
המאות ה-18 וה-19.
בתקופה הנפוליאונית לנמל בלאג'ו הייתה חשיבות צבאית ואסטרטגית, ובזכותו בלאג'ו נהנתה משתי מאות מוצלחות: הרוזן פרנצ'סקו מלצי ד'אריל, דוכס לודי, החליט להקים את בית הקיץ שלו כאן. נבנו כאן כבישים מתאימים לעגלות, קודם בין הווילות והארמונות, לאחר מכן לכיוון מרכז העיר ולבסוף כביש ארבה-בלאג'ו הושלם. המוניטין של גדת אגם קומו נודע לכולם, אפילו מחוץ לגבולות ממלכת לומברדיה-ונציה. אפילו השליט האוסטרי פרנסיס הראשון השתכן בעיר, בווילות סרבלוני, מלצי וטרוטי.
בשנת 1838 הגיעו לעיר הארכידוכס האוסטרי ריינר והשר קלמנס ונצל פון מטרניך מהעיירה ורנה על גדות האגם באמצעות הספינה "לאריו", ספינת הקיטור הראשונה על האגם, שנבנתה בשנת 1826. בלאג'ו הייתה אחת הערים המרכזיות של האצולה הלומברדית וראתה בנייה של וילות וגנים. חנויות יוקרה ותיירים רבים הגיעו והתמקדו בשפת האגם. שטח העיירה היה צפוף מדי והוחלט לבנות במיקומו של הנמל הישן כיכר גדולה.
תיירות הפכה למשאב הכלכלי העיקרי של בלאג'ו. הפונדק של אבונדיו גנציני הפך למלון גנציני בשנת 1825, והוא נחשב למלון הראשון בבלאג'ו. בעקבות דוגמה זו הוקמו בעיר מלונות מפוארים רבים שרובם פעילים עד היום, ולרוב שייכים למשפחות שייסדו אותם. כמה מהמלונות הידועים בעיר הם מלון פירנצה שנחנך בשנת 1870 וגרנד הוטל וילה סרבלוני שנחנך בשנת 1872. בלאג'ו הייתה אחד מיעדי התיירות הראשונים באיטליה שהפכו לבינלאומיים.
וילה מלצי ד'אריל.