רק באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) נרשמו לזכותה של סין מדליות הזהב הראשונות. הייתה זו יאנג יאנג, שניצחה במרוצים ל-500 ול-1000 מטר בהחלקה מהירה במסלול קצר. ואנג צ'ונלו זכתה במדליית ארד במרוץ ל-500 מטר, וספורטאית נוספת בשם יאנג יאנג (זו שזכתה במדליות כסף בנאגנו), זכתה במדליית ארד במרוץ ל-1000 מטר. שלושתן זכו גם במדליית כסף במרוץ השליחות ל-3000 מטר. אצל הגברים, זכה לי ג'יאג'ון במדליית כסף במרוץ ל-1500 מטר ובמדליית ארד במרוץ השליחים ל-5000 מטר. הספורטאים הסינים היחידים שזכו במדליה בענף שאינו החלקה מהירה במסלול קצר היו המחליקים האמנותיים שן שואה וז'או הונגבו, שזכו במדליית ארד לזוגות.
באולימפיאדת טורינו (2006) השתפרו הישגיה של סין עוד יותר, כשספורטאיה זכו ב-11 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. גם הפעם היה הענף ההחלקה המהירה במסלול קצר הענף הבולט, אך הדומיננטיות שלו פחתה ביחס לעבר, עם 5 מדליות מתוך ה-11. ואנג מנג הייתה הספורטאית הבולטת במשלחת, עם מדליית זהב במרוץ ל-500 מטר, מדליית כסף במרוץ ל-1000 מטר ובמדליית ארד במרוץ ל-1500 מטר. יאנג יאנג, שאיבדה את תואריה, הסתפקה במדליית ארד במרוץ ל-1000 מטר. אצל הגברים זכה לי ג'יאג'ון במדליית ארד במרוץ ל-1500 מטר. האן שיאופנג היה הגבר הסיני הראשון שזוכה במדליית זהב במשחקי החורף, בסקי חופשי. עוד בענף זה, זכתה לי נינה במדליית כסף. במקצה הזוגות בהחלקה אמנותית זכו ז'אנג דאן וז'אנג האו במדליית כסף, ושן שואה וז'או הונגבו זכו במדליית ארד שנייה ברציפות. במקצה ההחלקה המהירה ל-500 מטר זכתה ואנג מאנלי במדליית הכסף ורן הוי זכתה בארד.
באולימפיאדת ונקובר (2010) רשמה סין התקדמות נוספת, לאחר שהספורטאים הסינים זכו ב-11 מדליות, בהן 5 מדליות זהב, והיא דורגה במקום השביעי בטבלת המדליות. הנשים הסיניות ניצחו בכל ארבע התחרויות בהחלקה מהירה במסלול קצר. ואנג מנג זכתה במדליות הזהב ב-500 וב-1,000 מטר, וז'ו יאנג קבע שיא אולימפי חדש כשניצחה במרוץ ל-1,500 מטר (2:16.993 דקות). במרוץ השליחות ל-3,000 מטר, שבו התחרו שתיהן, קבעו הסיניות שיא עולם חדש - 4:06.610 דקות. במדליית הזהב החמישית זכו צמד המחליקים האומנותיים שן חואה וז'או הונגבו, שזכו במדליות ארד בשתי האולימפיאדות הקודמות. פאנג צ'ינג וטונג ג'יאן זכו במדליית הכסף. בסקי חופשי זכתה לי נינה במדליית כסף שנייה ברציפות. גואו שינשין זכתה במדליית ארד, והישג דומה רשם ליו ז'ונגצ'ינג. המחליקה המהירה ואנג ביישינג זכתה במדליית ארד במרוץ ל-500 מטר ונבחרת הנשים בקרלינג זכתה אף היא במדליית ארד, הראשונה בענף זה.
באולימפיאדת סוצ'י (2014) ירדו הישגי המשלחת הסינית ל-9 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. שש מהמדליות הושגו בהחלקה מהירה במסלול קצר. לי ג'יאנרו ניצחה במרוץ ל-500 מטר, ז'ו יאנג שמרה על תוארה במרוץ ל-1500 מטר, ופאן קשין זכתה במדליית כסף במרוץ ל-1000 מטר. אצל הגברים זכו וו דאג'ינג והאן טיאניו במדליות כסף במרוצים ל-500 ול-1500 מטר, בהתאמה, ובמדליית ארד במרוץ השליחים ל-5000 מטר. בהחלקה מהירה, זכתה ז'אנג הונג במדליית זהב במרוץ ל-1000 מטר. בסקי חופשי זכתה שו מנגטאו במדליית כסף וג'יה זונגיאנג זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכו הספורטאים הסינים ב-9 מדליות, מתוכן מדליית זהב אחת. וו דאג'ינג זכה בשתי מדליות, מדליית זהב (500 מטר בקביעת שיא עולם חדש) ומדליית כסף בשליחים (5000 מטר).
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
width="20px"|
בענפי החורף:
גאיוס
גאיוס (ביוונית Γάϊος) היא בירת האי ועיירת נמל בפאקסי אשר באיים היוניים.
בגאיוס נמצא הנמל העיקרי של האי פאקסי. גאיוס נמצאת בחוף המזרחי של האי. נקראת על
שם תלמידו של שאול התרסי (השליח פאולוס), יהודי דובר יוונית שהיה מראשוני השליחים הנוצרים. גאיוס היה זה שהביא את הנצרות לאי פאקסי.
גאיוס מונה כשש מאות תושבים. העיירה בנויה בסגנון ונציאני ובה בארים, בתי קפה ומסעדות רבות. בפתח המפרץ ישנו אי קטן בשם אגיוס ניקולאס והאי פאנאגיה ובו בנוי מנזר על שם מרים הבתולה. ב-15 באוגוסט נפתחות דלתות המנזר באי והתושבים של גאיוס באים לבקר, לתרום ולכבד את המקום. בצפון העיירה מוזיאון לתרבות ובו מוצגים מההיסטוריה של הסביבה.
היסטוריה.
האי פאקסי היה מיושב כנראה כבר בתקופה הפרה היסטורית. באופן מסורתי מייחסים לפיניקים את ההתיישבות הראשונה במקום ושם האי לקוח מהמילה הפיניקית פאקס. הרומאים שלטו בפאקסי מהמאה השנייה לפני הספירה. בתקופה הביזנטית ובימי הביניים פאקסי סבלה מהתקפות של פירטים. בזמן מסעי הצלב עברו במקום
חיילים מצבאות הצלבנים ומסוף המאה ה-14 לספירה פאקסי כשאר האיים היוניים נשלט על ידי הרפובליקה הוונציאנית.
נפוליאון שהכה את הוונציינים באיטליה כבש מיד לאחר מכן את האיים היווניים ובהם את פאקסוס בסביבות שנת 1800. האי נכבש על ידי כח רוסי טורקי ומיד לאחר מכן בשנת 1815, על ידי הבריטים שהקימה את האיחוד של האיים היוניים. בשנת 1864 פאקסוס ויתרה על עצמאותה יחד עם שאר האיים היוניים שהתאחדו עם יוון.
חור בלבנה
חור בלבנה הוא סרט סאטירי-אוונגרדי ישראלי משנת 1965, שכתב עמוס קינן וביים אורי זוהר. הסרט זכה לביקורות טובות מצד מבקרי הקולנוע, אולם היה כישלון מסחרי והכניס את מפיציו לחובות.
את הכרזה לסרט עיצב האמן והמעצב דן ריזינגר, לימים חתן פרס ישראל.
עלילה.
צלניק (אורי זוהר) מגיע למדבר על רפסודה רעועה ובלב הישימון מקים דוכן קיוסק למכירת לימונדה, מולו מקים מזרחי (אברהם הפנר), שהופיע משום מקום, גם הוא קיוסק, והשניים מתקיימים ממכירה זה לזה. תופעות מתמשכות של פאטה מורגנה וכישלונם של הדוכנים מוביל אותם להקמת עיר סרטים דמיונית בלב השממה.
צלניק ומזרחי מתחילים לצלם פרודיות אודות ז'אנרים בקולנוע הישראלי והבינלאומי דאז, בכיכוב שלל דמויות פרי דמיונו של צלניק. ככל שעובר הזמן חוסר הסדר בעיר מסלים ויותר ויותר דמויות אבסורדיות מצטרפות (הפסיכואנליסט והמנחה להומור) אל הסט. הדמויות מתחילות לחיות על פי חוקים שלהן עצמן והן משתלטות על עולמו של צלניק: הן רוצחות את חברו הדמיוני, מזרחי (שמהקבר מפציר בצלניק לנהוג בשיטתיות ובסדר), הן מחליפות את תפאורת הקרטון בעיר ענק (שהיא פרודיה ישירה על מפעל ההתיישבות הציוני), הן מעבירות שיעורים אבסורדים למשחק ולבסוף, כשהגבול בין מציאות לדמיון מתפוגג, הן רוצחות את צלניק.
באחד החלקים הלא שגרתיים בסרט, משולבים קטעי ראיונות עם נשים שנבחרו באקראי במקומות ציבוריים. הנשים נשאלות האם הן רוצות להופיע בסרט ומשיבות בחיוב. בהמשך הסרט רואים את המרואיינות מציגות במבחני בד (חלקן מפגינות חוסר כישרון ברור במשחק) ולקראת סוף הסרט, כל המרואיינות משחקות בסצנת השיחה עם המומחה לפסיכואנליזה המגולם בידי דן בן אמוץ. המראיין והבוחן במבחני הבד הוא אורי זוהר, שחדל במשך קטע הסרט הזה, לשחק את צלניק ומשחק את עצמו.
הפקה.
אורי זוהר צפה בסרטו של הבמאי הנסיוני האמריקאי אדולפאס מקאס , "הללויה לגבעות" שיצא לאור ב-1963 והושפע ממנו עמוקות. הוא החליט ליצור סרט אוונגרדי שבו ימוצה הרעיון ש"באמנות לתכנים אין חשיבות: ההתרחשות היא הקובעת". המפיק מרדכי נבון האמין באורי זוהר וסייע לו ליצור את סרטו הראשון, סרט חסר תסריט (כך מסופר, על אף שנכתב תסריט עבור סרט זה בידי עמוס קינן) שבו הרעיונות להתרחשויות בסרט משמשים כמוטיב המרכזי. הוא אסף את חבריו לתחום הבידור והאמנות שנהגו לפקוד את בתי הקפה בדיזנגוף, כגון "כסית", וירד איתם לאזור אילת למשך 40 ימי צילומים. לטענתו, כולם עבדו בהתנדבות ואיש מהמשתתפים לא קיבל שכר על השתתפותו בסרט. הפקת הסרט בוצעה באולפני גבע.
פרשנות.
הסרט מבטא בבסיסו את הקמת מדינת ישראל בלב המדבר, קיבוץ הגלויות והחזון הציוני. הסרט מגולל את סיפור הקמת תעשיית הקולנוע הישראלית תוך הבעת ביקורת על המיתוסים של החברה הציונית ושל תעשיית הקולנוע שלה. לדוגמה, ההיסטוריה האישית של הגיבורים, צלניק ומזרחי שמקימים חברת סרטים, מוצגת באופן בו נהוג היה להציג את ההיסטוריה של הישראלים השונים בסרטים כמו "גבעה 24 אינה עונה" – סיפור העלייה של האשכנזי מוצג ואילו בן עדות המזרח צץ בארץ בלי שום הסבר. הערבים מוצגים כ"רעים" וכשנכנעים לדרישתם להיות מוצגים כ"טובים", מאפשרים להם לעבד אדמות ולשיר שירים ציוניים. באמצע עבודתם, מפתיעה אותם חוליית מחבלים ומאיימת עליהם בחושבה שהם יהודים, אך ברגע שהם מבינים את הטעות - הם מתחבקים.
הסרט מבקר את הנושאים בהם עוסקת תעשיית הקולנוע הישראלית, שחלקם זרים לחלוטין לישראלים – מזרחי וצלניק מצלמים בישראל, למרבה הגיחוך, סרטי המערב הפרוע. הסרט מבקר גם את הפשטנות שבה ענף הקולנוע מאמץ את השערות הפסיכואנליזה. בסרט, הרוצח מהמערב הפרוע מאשים את אביו בנטיות הרצחניות שלו, כיוון שאביו הוא קצב. דן בן אמוץ שמגלם את דמות "המומחה לפסיכואנליזה" מציג מומחה בעל התנהגות חזירית ואנוכית שמקשיב רק לעצמו.
בקרב מבקרי הקולנוע והפרשנים נהוג להתייחס לסרט כאל מבשר תקופת הרגישות החדשה שחוללה מהפכה ביחסו של הקולנוע הישראלי למיתוסים ציוניים ולסרטי הבורקס שנתפסו כעממיים מדי.
הסרט גם מהווה פרודיה על ז'אנרים מפורסמים בקולנוע העולמי, כמו סרטי גנגסטרים ומערבונים.
סטיוארט יוסטון
סטיוארט מאקי יוסטון (אנגלית: Stewart Mackie Houston; נולד ב-20 באוגוסט 1949 בדאנון, סקוטלנד) הוא שחקן ומאמן כדורגל לשעבר.
קריירה.