תהליך השימור של הפארק מוכתב מתוצאת המחקרים הארכאולוגיים של מורשתו התרבותית. תוכנית הניהול שהותוותה על ידי מנהלת הפארק מוכוונת על ידי מחקרים אלו. חלוקת הפארק לאזורים נעשתה בהתאם לאזור מופשט, אזור פרימיטיבי, אזור לשימוש נרחב, אזור שירות ואזור לשימוש מיוחד. כך התפתח המיזוג ההרמוני בין מאמצי שימור בשטחי השמורה (כולל הפסלים והמבנים) לבין פעילות חקלאית, מרעה, מטעים ואתרי דיג מסורתיים.
פארק תאום.
לפארק הלאומי רפה נוי יש ברית פארקים תאומים והסכם שיתוף פעולה עם:
אל מנאר (כתב עת)
מנחם שרון
מנחם שרון (נולד ב-1942) הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת תת-אלוף, טייס קרב ואלוף הפלות בחיל האוויר הישראלי. כיהן כראש מינהל התעופה האזרחית.
ביוגרפיה.
שרון גדל בכפר פינס, בנם של שפרה ופנחס שוורצון.
שירות בחיל האוויר.
התגייס לחיל האוויר ב-1960, תחילה שירת בחיל ההנדסה הקרבית ולאחר חצי שנה עבר לקורס טיס אותו סיים בהצטיינות בנובמבר 1962. שירת כטייס מיראז' 3 בטייסת 101. ב-1967 הוצב כמדריך בטייסת 113, טייסת קורס אימון מתקדם על מטוסי אוראגן ושירת כמוביל בכיר בטייסת.
במלחמת ששת הימים, הוביל מבנה של טייסת 113 לתקיפת שדה התעופה המצרי ביר גפגפה בגל הראשון של מבצע מוקד.
לאחר מלחמת ששת הימים מונה ל ב' בטייסת 101, טייסת מטוסי מיראז' ובאפריל 1969 מונה ל א' בטייסת. הוא השתתף בקרבות אוויר רבים במהלך מלחמת ההתשה.
את הפלת הבכורה שלו רשם ב-11 בנובמבר 1969 במהלך מבצע רימון 12 כשהפיל מטוס מיג 21 מצרי באזור ג'בל עתקה. ב-16 במרץ 1970 הפיל מטוס מיג 21 נוסף בקרב אוויר בשעה שהיה במשימת חיפוי על תקיפת מחפורות טילים באזור תעלת סואץ. בתפקידו הבא שירת כראש מדור במחלקת מבצעים במטה חיל האוויר.
באוגוסט 1973 מונה שרון למפקד טייסת 144, טייסת מטוסי נשר בבסיס עציון. הוא פיקד על הטייסת במהלך מלחמת יום הכיפורים בה הפילה 40 מטוסי אויב ללא אבדות מצדה. שרון עצמו רשם ארבע הפלות של מטוסי אויב בקרבות אוויר, מיג 17 מצרי ו-3 מיג 21 מצריים, והיה בכך לאלוף הפלות.
באוגוסט 1974 מונה שרון למפקד טייסת 69 - "קורנס" בבסיס רמת דוד. בצד פעילות מבצעית שוטפת, תקופת פיקודו אופיינה בלימוד ויישום לקחים מפעילות חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים. הטייסת קלטה סוגי נשק מתקדמים תוך עדכון תורת הלחימה אשר השאירו חותם במלחמת לבנון הראשונה.
בתפקידיו הבאים בחיל האוויר שימש ראש מחלקת תכנון וארגון במטה חיל האוויר, היה מפקדו האחרון של בסיס עציון ונעשה מפקדו הראשון של בסיס עובדה.
שרון פיקד על הבסיס במלחמת לבנון הראשונה והשתתף בגיחות הפצצה כטייס כפיר בטייסת 144. כמו כן שימש מפקד נציגות חיל האוויר בפיקוד הצפון.
בהמשך שירותו פיקד שרון על היחידה לשיתוף פעולה.
תפקידים אזרחיים.
לאחר שחרורו משירות הקבע, כיהן שרון בשנים 1992 עד 1997 כראש מינהל התעופה האזרחית. הוא שימש חבר הוועדה ציבורית לבחינת בטיחות התעופה האזרחית בראשות עמוס לפידות.
ז'וזפ לואיס נונייז
כנסיה (מוסד)
מרי אן שד
מרי אן שד קרי (באנגלית: Mary Ann Shadd Cary; 9 באוקטובר 1823, וילמינגטון, ארצות הברית - 5 ביוני 1893, וושינגטון די. סי., ארצות הברית) הייתה פעילה חברתית אמריקאית-קנדית בתנועה לביטול העבדות ובתנועה הסופרג'יסטית, עיתונאית, מוציאה לאור, מורה ועורכת דין. שד הייתה האישה המוציאה לאור השחורה הראשונה בצפון אמריקה, והאישה המוציאה לאור הראשונה בקנדה. בשנת 1853 ערכה את העיתון "The Provincial Freeman" והפכה בכך לאישה השחורה הראשונה שערכה עיתון בצפון אמריקה.
ראשית חייה.
שד נולדה בווילמינגטון דלאוור בתשעה באוקטובר 1823, הבכורה מבין 13 ילדים. לאביה, אברהם דורס שד, הייתה סנדלריה שפעלה בווילמינגטון, ולאחר מכן בפנסילבניה. בשני המוקדים, הוא פעל במסגרת ארגון מסילת הרכבת המחתרתית, על מנת להסתיר ולהבריח עבדים שחורים ממדינות הדרום למדינות הצפון. כאשר המוסדות להשכלה עבור ילדים אפרו-אמריקאים במדינת דלאוור הוצאו מחוץ לחוק, עברה משפחת שד לפנסילבניה, ומרי נרשמה לבית ספר קווייקרי. בגיל 17, ייסדה שד בית ספר לילדים שחורים בווסט צ'סטר . לימים, היא עסקה בהוראה גם בניו יורק. שלוש שנים לאחר שחוקק חוק העבד הנמלט 1850, משפחת שד עברה לאונטריו שבקנדה.
פעילותה.
העבדות בקנדה נאסרה בשנת 1834, אך תושבים רבים בה, לבנים ושחורים כאחד, האמינו ברעיון 'נפרד אבל שווה' המצדד בהפרדה גזעית. שד התנגדה נחרצות להפרדה גזעית, והאמינה כי לכל אדם יש פוטנציאל שווה להצלחה, אותו ניתן לממש באמצעות השכלה ועבודה קשה. חרף ההתנגדות הגדולה, שד הקימה בקנדה את בית הספר הראשון המשלב תלמידים שחורים ולבנים יחדיו. בשנת 1853, הוציאה לאור וערכה עיתון המתנגד לעבדות שנקרא "The Provincial Freeman" והפכה בכך לאישה הראשונה בצפון אמריקה שערכה עיתון. היא פעלה ברחבי קנדה וארצות הברית לקידום אינטגרציה גזעית, ועודדה שחורים חופשיים להגר לקנדה. בשנת 1855, ביקשה לקחת חלק בכנס שחורים בפילדלפיה, אך ועדת הכנס התלבטה האם ראוי לאפשר לה להיות נציגה, זאת משום שהייתה דמות מעוררת מחלוקת עקב קידום רעיון ההגירה לקנדה. לבסוף, הוחלט לאפשר לה לנאום בכנס. אף על פי שנאומה עודד הגירה, הוא עורר רושם רב ולכן ועדת הכנס אישרה לה לנאום עוד עשר דקות מעבר לזמן שהוקצב לה.
בשנת 1856, התחתנה עם תומאס קרי, ספר מטורונטו שפעל במסגרת העיתון אותו הוציאה לאור. לזוג נולדו שני ילדים – ילדה בשם שרה וילד בשם לינטון. לאחר מות בעלה, בשנת 1860, שד וילדיה עברו לארצות הברית. במהלך מלחמת האזרחים, בהוראת מרטין דלני , היא שירתה כקצינת גיוס וגייסה שחורים לצבא האיחוד. לאחר המלחמה, היא עסקה בהוראה בבתי ספר בווילמינגטון ובוושינגטון די. סי. ובכתיבת מאמרים לעיתונות. שד נרשמה ללימודי משפטים באוניברסיטת הווארד, סיימה את לימודיה בגיל 60, בשנת 1883, והייתה לאישה השחורה השנייה בארצות הברית שקיבלה תואר במשפטים. בשנת 1880, ארגנה כנס העוסק בזכות בחירה לנשים שחורות. היא הצטרפה לאיגוד הלאומי למען זכות בחירה לנשים , ופעלה לצידן של הסופרג'יסטיות סוזן אנתוני ואליזבת קיידי סטנטון.
שד נפטרה בוושינגטון די. סי. ב-5 ביוני 1893.
ארמון לוקסמבורג
ארמון לוקסמבורג (בצרפתית: Palais du Luxembourg) ממוקם ברובע השישי של פריז. הוא נבנה במקור (1615-1645) על פי עיצוב של ארכיטקט צרפתי בשם סולומון דה ברוסי, על מנת לשמש כמקום המגורים המלכותי של מארי דה מדיצ'י, אימו של המלך לואי השלושה עשר. לאחר המהפכה הצרפתית הוא עוצב מחדש (1805–1799) על ידי ז'אן קלגרין והוסב לבית מחוקקים, בהמשך הוא הורחב משמעותית ועוצב (1835-1856) על ידי אלפונס דה ג'יזור. מאז 1958 הארמון משמש כמקום מושבו של הסנאט הצרפתי.
הארמון ממוקם בגני לוקסמבורג, ובסמיכות אליו נמצא מוזיאון לוקסמבורג.
היסטוריה.
אחרי מותו של המלך אנרי הרביעי ב-1610, הוכרזה אלמנתו מארי דה מדיצ'י כעוצרת בשמו של בנה, לואי השלושה עשר, שהיה בן תשע שנים בלבד. מכיוון שקודמה לעמדת כוח חזקה, החליטה מארי דה מדיצ'י להקים ארמון שישמש לה כמגורים. היא הייתה מעוניינת בארמון הדומה לפאלאצו פיטי שהיה בעיר מולדתה פירנצה, ולצורך כך נשלח ארכיטקט לעיר מולדתה שהכין תרשים מפורט של המבנה. היא קראה למבנה ארמון מדיצ'י (Palais Médicis).
ב-1642, הורישה מארי דה מדיצ'י את הארמון לבנה השני והמועדף, גאסטון, דוכס אורליאן, אשר קרא למבנה ארמון אורליאן (Palais d'Orléans).
עם מותו של גאסטון עבר הארמון לאלמנתו, מרגריט דה וריין ולאחר מכן לביתו הבכורה מנישואיו הקודמים, אן, דוכסית מונפנסייה. ב-1660 מכרה אן את הארמון לאחותה למחצה אליזבת מרגריט אשר העבירה אותו ב-1694 לבן דודה, המלך לואי הארבעה עשר.
ב-1715, הארמון שימש למגורים של מרי לואיז אליזבת דה אורליאן עד שעזבה את הארמון ואת פריז ב-1719.
ב-1750 הפך הארמון למוזיאון, גרסה מוקדמת של הלובר, והוא היה פתוח יומיים בשבוע עד 1779. ב-1778 העניק המלך לואי השישה עשר, את הארמון לאחיו, המלך לואי השמונה עשר. במהלך המהפכה הצרפתית הארמון שימש כבית סוהר למשך תקופה קצרה, ואז הפך למקום מושבה של הממשלה הצרפתית בשלב האחרון של המהפכה. ב-1799 שימש כמקום מגוריו של נפוליאון בונפרטה, הקונסול הראשון של צרפת וכמושבו של הסנאט השמרני.
הארמון כפרלמנט.
מ-1799 עד 1805 הסב הארכיטקט ז'אן קלגרין את הארמון לבית מחוקקים. הוא הרס את גרם המדרגות המרכזי, והחליף אותו באולם הסנאט בקומה הראשונה, שהתרחב והרס את קפלת מארי דה מדיצ'י. קלגרין סגר את הטרסות והפך אותן לספרייה. במקביל הוא בנה גרם מדרגות באדריכלות נאו-קלאסית באגף המערבי, אשר היה מוקף עמודים איוונים. הבנייה הסתיימה בהריסת גלריה ארוכה שבה היו ציוריו של פטר פאול רובנס.
בתחילת 1835 הארכיטקט אלפונס דה ג'יזור הוסיף אגף גינה חדש, מקביל לגינה הישנה. אולם הסנאט החדש היה ממוקם במה שהיה באותו הזמן אזור החצר בין הגנים. האגף החדש כלל ספרייה ובה הוצגו ציוריו של אז'ן דלקרואה (1845-1847). ב-1850 לבקשתו של נפוליאון השלישי, יצר ג'יזור אולם כנסים (בהשראת גאלרי ד'אפולון בארמון לובר).
במהלך כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית בשנים 1940–1944, השתלט הרמן גרינג על הארמון והפך אותו למפקדה של הלופטוואפה בצרפת, בנוסף לקח לעצמו מספר סוויטות מפוארות כדי שימשו אותו בביקוריו בצרפת. סגנו הוגו שפרלה, קיבל גם מגורים בארמון לוקסמבורג, והעביר את רוב זמנו בהנאה מהסביבה המפוארת.