לכוחות המזוינים של ארצות הברית הייתה מדיניות ארוכת שנים, בהתאם לחוקים ולרגשות הרווחים של התקופה, לפיה חברי שירות שנמצאו הומוסקסואלים או שעוסקים בהתנהגות הומוסקסואלית היו עומדים לדין צבאי בגין מעשי סדום, כלואים ומשוחררים מהצבא. עם זאת, עם התגייסות הכוחות בעקבות כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, לא היה אפשר לכנס מועצות צבאיות של קצינים, ולכן מספר מפקדים החלו להוציא שחרורים מנהליים במקום. מספר גלים של רפורמה שהתייחסו לטיפול בהומוסקסואלים בצבא הביאו להנחיית מדיניות משנת 1944 שקראה להכניס הומוסקסואלים לבתי חולים צבאיים, להיבדק על ידי פסיכיאטרים, ולהשתחרר על פי תקנה 360–615, סעיף 8 כ-"לא כשירים לשירות". לא ידוע בדיוק כמה חברי שירות הומוסקסואלים ולסביות קיבלו שחרורים כחולים במסגרת תקנה זו, אך בשנת 1946 העריך הצבא כי הוא הוציא בין 49,000 ל-68,000 שחרורים כחולים, כאשר בין 4,000 ל-5,000 מהם הונפקו להומוסקסואלים. פרק הזמן המכוסה בהערכות אלו אינו ברור.
הפסיכיאטרים האחראים על יצירת ויישום נוהלי מיון להרחקת הומוסקסואלים משירות צבאי תמכו בתחילה במתן שחרורים כחולים לאנשי שירות הומוסקסואלים. עם זאת, כאשר נודע להם על הקשיים שעמם מתמודדים בעלי הכרטיס הכחול בחייהם האזרחיים, הם הפצירו בצבא להפסיק את הנוהל. ויליאם סי. מנינגר , ששימש כמנהל חטיבת יועצי הפסיכיאטריה של המנתח הכללי של צבא ארצות הברית בין השנים 1944 ל-1946, ניסה לשכנע את הצבא להוציא שחרורים מכובדים לחברי שירות הומוסקסואלים שלא ביצעו פשעים כלשהם במהלך שירות הצבאי שלהם.
בכתבה שפורסמה בניו יורק טיימס ב-1944, נכתב כי מטרת השחרורים הכחולים המנהליים, "שחרורים שאינם מכובדים אך מבוססים על הרגלים או תכונות של הפרט שהופכות את המשך השירות שלו לבלתי רצוי", היא הצורך להחזיר חיילים לחייהם האזרחיים במהירות האפשרית: "להחזיר את החייל הלא-נכה לחיים הכלכליים של המדינה עם כמה שפחות עיכוב ובירור, ולעזור לו לפתור את הבעיות האישיות שלו כמו אבטלה, הזדמנויות לימודיות או כספים".
אפליה.
המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית (VA), המופקדת על יישום הוראות חוק , שללה הטבות מיוצאי שחרור כחול, על אף הלשון המפורשת של הצעת החוק, שהייתה רק עילה לא מכובדת לשלילת הטבות לחיילים משוחררים. בשנת 1945, ה-VA הוציא הנחיה לפיה כל השחרורים הכחולים בגין הומוסקסואליות לא יקבלו הטבות. ב-22 בדצמבר 1955, בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה דחה את ערעורו של ריימונד וו. לונגנרנקר, שנשללה ממנו הטבות על ידי ה-VA בגלל השחרור הכחול שלו. בית המשפט מצא כי ל-VA היה שיקול דעת בהענקת הטבות וכי הקונגרס מנע באופן ספציפי את בתי המשפט מלהכריע אותו. עם זאת, בית המשפט ציין כי שלילת ההטבות הייתה צריכה להתרחש רק אם לונגנרנקר היה משוחרר בחוסר כבוד וכי מנהל VA פעל ללא סמכות בהתייחסות לא מכבודת לשחרורים כחולים.
רוב המעסיקים דרשו ממועמדים לעבודה ששירתו בצבא להציג את מסמכי השחרור שלהם כחלק מתהליך הגשת הבקשה. יוצאי השחרור הכחול חוו קושי בהבטחת תעסוקה מאחר שמעסיקים רבים היו מודעים לכך שאדם המחזיק בשחרור כחול נחשב לבלתי רצוי. לאותם מעסיקים שלא ידעו הייתה גישה לרשימה של מספרי תוכנית ההפרדה או מספרי "ספין" שהצבא השתמש בהם כדי לסווג שחרורים. לפחות ארבעה מספרי ספין כאלה הצביעו על שחרור כחול הקשור להומוסקסואלים.
הקונגרס של ארצות הברית הביע דאגה לגבי שימוש לרעה אפשרי בשחרור הכחול, כשהחל לעבוד על חוק ב-1944. בדיונים על פרטי החקיקה, הלגיון האמריקאי התעקש על הוראה ספציפית למתן הטבות לחיילים משוחררים בכל נסיבות שאינן מכובדות. הלגיון האמין שמספר רב של חיילים משוחררים קיבלו שחרורים כחולים ואחרים פחות מכובדים מסיבות שנחשבו בלתי סבירות או טריוויאליות. בעדות בפני הסנאט של ארצות הברית, אדמירל המשנה, רנדל ג'ייקובס, התנגד נחרצות להוראה זו בטענה שהיא תערער את המורל ותסיר כל תמריץ לשמור על רקורד שירות טוב. הסנאטור בנט שאמפ קלארק , מגיש הצעת החוק, דחה את חששותיו, וכינה אותם "כמה מההתנגדויות המטופשות וקצרות הראייה שאפשר להעלות". קלארק המשיך ואמר:
החוק גם קבע לוועדות לבדיקת שחרורים לבחון ערעורים על כל שחרור שאינו מכובד. משנת 1945 ועד תחילת 1947, מועצות המנהלים הללו השתדרגו באופן שגרתי לשחרורים מכובדים של חברי שירות הומוסקסואלים שלא ביצעו שום מעשים מיניים ידועים במהלך שירותם הצבאי. כשליש מכל השחרורים הכחולים שנבדקו שודרגו למכובדות.
ביקורת בעיתונות השחורה.
קבוצת מיעוט נוספת שהוציאה שחרורים כחולים באופן לא פרופורציונלי היו אפרו-אמריקאים: מתוך 48,603 שחרורים כחולים שהונפקו על ידי הצבא בין 1 בדצמבר 1941 ל-30 ביוני 1945, 10,806 מהם הונפקו לאפרו-אמריקאים, או 22.23% מכלל האפרו-אמריקאים ששירתו בצבא בזמן זה, בעוד הממוצע היה 6.5%.
באוקטובר 1945, העיתון האפרו-אמריקאי, "Pittsburgh Courier" כינה את השחרור הכחול "מכשיר אכזרי שאסור להפעיל נגד החייל האמריקאי", ונזף בצבא על כך שהוא "מאפשר לקצינים בעלי דעות קדומות להשתמש זה כאמצעי להעניש חיילים כושים שאינם אוהבים תנאים בלתי נסבלים במיוחד".
העיתון ציין במפורש את האפליה העומדת בפני שחרורים כחולים הומוסקסואלים, באומרו: "'אומללים' של האומה ... נטרפים על ידי השחרור הכחול", ודרש לדעת "מדוע הצבא בוחר להעניש את ה-'אומללים' הללו שנראים זקוקים ביותר להטבות הצבא ולהזדמנות להפוך לאזרחים טובים יותר תחת ההטבות החינוכיות של מגילת הזכויות של GI".
כמו כן, העיתון הדפיס הנחיות כיצד לערער על שחרור כחול, והזהיר את הקוראים מפני קבלת כרטיס כחול מחוץ לשירות בשל ההשפעה השלילית שתהיה לו על חייהם.
בנוסף ל-"Pittsburgh Courier", קבוצות ומוסדות נוספים שדחו את השימוש העונשי בשחרורים הכחולים כללו את הלגיון האמריקאי , NAACP, AFL–CIO , ו-Veterans Benevolent Association . בסנאט האמריקאי, יושב ראש ועדת המשוחררים של הסנאט, הסנטור אדווין ג'ונסון, קרא את מאמר המערכת של ה-"Pittsburgh Courie" לפרוטוקול הדיון. בנאום שנשא ב-29 באוקטובר 1945, הוא ציין כי אדם בעל שחרור כחול לא הורשע, ובכל זאת הופרד מיידית מהצבא מבלי שהיה מסוגל להגן על עצמו, באומרו: "לא צריך להיות אזור דמדומים בין חפות לאשמה. שחרורים כחולים יהוו כאב ראש לקונגרס מעתה ואילך."
דו"ח בית הנבחרים על השחרורים הכחולים.
בתגובה לדיווחים על יחס שונה ליוצאי שחרור כחול, מינה בית הנבחרים של ארצות הברית, ועדה מיוחדת לבדיקת נוהלי מנהל המשוחררים מהצבא. הוועדה, בראשות הפוליטיקאי האמריקאי קארל טי. דורהאם , הוציא את הדו"ח שלו שנקרא באופן רשמי "חקירות של מאמץ המלחמה הלאומי" (במקור: "Investigations of the National War Effort"), הידוע בכינויו "השחרורים הכחולים" (במקור: "Blue Discharges"), ב-30 בינואר 1946. הוועדה הביעה את פליאתה מכך שכל מי שיש קיבל שחרור כחול יסתכן בסטיגמה נוספת על ידי ביטוי נגד האפליה:
בבחינת תיאורי מקרה של יוצאי שחרור כחול, מצאה הוועדה כי "ההליך מתאים לפיטורים על רקע דעות קדומות ואנטגוניזם". כמו כן, הוועדה מצאה כי ההשפעות של שחרור כחול "שונות מעט מאלה של שחרור חסר כבוד ... המשוחרר מתקשה לקבל או לשמור על עבודה. מתעורר נגדו חשד מצד החברה, על אחת כמה וכמה על כך שהוא נושא אווירה של מסתורין." בדו"ח נכתב כי "שום דבר לא יכול להוכיח בצורה ברורה יותר את האופי החריג והלא הגיוני והבלתי הגיוני של השחרור הכחול מאשר מדיניות זו של המחלקה לענייני חיילים משוחררים". הוועדה כינתה את מערכת ההתמודדות עם משוחררי שחרור כחול "משחק לחיצה בין מחלקת המלחמה להנהלת הוותיקים", ולקחה על עצמה את הסוכנות על נטילת "הזכות להפריד בין הכבשים לעיזים, [ו]לתת פסקי דין מוסריים על ההיסטוריה של כל חייל".
לרפורמה במערכת השחרורים המליצה הוועדה:
עוד המליצה הוועדה לשנות את שיטת השחרור לארבעה סיווגים: מכובד ובלתי מכובד, ללא שינוי בהגדרותיהם; "בתנאים מכובדים" להחליף את השחרור הכחול; ובכלל, לכסות שחרור בגין התנהגות בלתי הולמת.
לאחר מכן.
למרות הדו"ח של הוועדה, ה-VA המשיך להפלות את השחרורים הכחולים ההומוסקסואלים, וחידשה את ההנחיה שלה משנת 1945 ב-1946 ושוב ב-1949. אמנם השחרורים הכחולים הופסקו ב-1 ביולי 1947, והוחלפו ב-2 שחרורים חדשים: כלליות ובלתי רצויות. שחרור כללי נחשב בתנאים מכובדים, להבדיל מ-"שחרור מכובד", ושחרור בלתי רצוי היה בתנאים שאינם מכובדים, נבדל מ-"שחרור בכבוד". במקביל, הצבא שינה את התקנות שלו כדי להבטיח שחברי שירות הומוסקסואלים ולסביות לא יהיו זכאים לשחרור כללי. אלו שנמצאו אשמים בהתנהגות הומוסקסואלית עדיין קיבלו שחרורים חסרי כבוד, בעוד אלו שזוהו כהומוסקסואלים אך לא ביצעו מעשים הומוסקסואלים כלשהם, קיבלו שחרורים לא רצויים. עד שנות ה-70 של המאה ה-20, חבר שירות שלא ביצע שום מעשים הומוסקסואלים היה נוטה לקבל שחרור כללי, בעוד שאלו שנמצאו עוסקים ביחסי מין הומוסקסואליים נטו לקבל שחרורים לא רצויים. חברי שירות הומוסקסואלים המשיכו לקבל אחוז לא פרופורציונלי מההפרשות הבלתי רצויות שהונפקו. זה היה הסטטוס קוו עד שהוחלפה ב-1993 במדיניות "אל תשאל, אל תספר".