הפנדות האדומות מסין והפנדות מהימלאיה נחשבו בעבר לתת מינים על סמך הבדלים אנטומיים ומורפולוגיים ביניהם. בין היתר, אצל הפנדה האדומה הסינית עצם הלחי גדולה יותר, הפרווה על הפנים בגוון אדום יותר והטבעות שעל הזנב מודגשות יותר בהשוואה לפנדה מההימלאיה. אולם מחקר גנטי שפורסם בשנת 2020 העלה, כי מדובר בשני מינים שונים שנפרדו לפני 220,000 שנה. על פי הניתוח הגנטי, המין הסיני ("Ailurus styani)" עבר שני אירועי צוואר בקבוק גנטי ותקופה אחת של התפשטות מהירה ואילו מין הפנדה מההימלאיה ("Ailurus fulgens)" עבר שלושה אירועי צוואר בקבוק והתפשטות מוגבלת. תוצאת "צוואר הבקבוק" היא שונות גנטית נמוכה.
התנהגות.
מטפסת בקלות על עצים ועליהם נחה בשעות היום. לקראת ערב היא יוצאת לצוד את מזונה, אך מקדישה יותר זמן לשינה מאשר לאיתור מזון ואכילתו. חוש הריח שלה מפותח ביותר.
הפנדה האדומה היא אוכלת כל: גרגירי יער, עופות, דו-חיים, יונקים קטנים וגם זוחלים, אך בשבייה היא מסרבת לאכול בשר. באחד מגני החיות בסין הפנדה סרבה לאכול בשר, אך אכלה תפוחים שהיו על רצפת הכלוב.
כאשר הפנדה האדומה מרגישה מאוימת היא מרימה את רגליה הקדמיות כדי להיראות גדולה יותר. בלילה היא מתעטפת בזנבה.
רבייה.
עונת הרבייה חלה באביב. לנקבה יש היריון מושהה, קרי הביציות המופרות אינן מתפתחות בזמן אחיד, ולכן היא מסוגלת להמליט גורים בהפרשי זמן זה מזה. אלה נולדים עיוורים ורק לאחר שלושה שבועות עיניהם נפקחות. הם נותרים לצד הוריהם בשנת חייהם הראשונה ואחרי כן יכולים לעמוד ברשות עצמם. הם מגיעים לבגרות מינית בגיל 18 חודשים. משך ההיריון: 90-150 יום; מספר הוולדות: 1-4.
בתרבות.
השם Firefox של דפדפן האינטרנט בקוד פתוח המפותח על ידי קרן מוזילה הוא כינוי לפנדה האדומה.
בגן החיות התנ"כי בירושלים חיות שלוש פנדות אדומות בשם טיקה, יינג, ויאנג שהגיעו מצרפת וגרמניה (ובעבר גם הפנדה האדומה סיימון שמת בשנת 2012).
הפנדה האדומה ידוע בעיקר מדמותו של "מאסטר שיפו", אומן הלחימה של פו, מסדרת סרטי קונג פו פנדה. דמותו של "פאבו", חיית המחמד של "בולין" מהסדרה האגדה של קורה הוא פנדה אדומה. בסדרה מסיפורי ספר הג'ונגל פנדה אדומה בשם "צ'יפי" מתחבר למוגלי.
היום הבינלאומי לציון הפנדה האדומה חל בשבת השלישית של ספטמבר כל שנה.
ב-2 באפריל 2016 חברת סנריו ( האחראית על הלו קיטי ודמויות נוספות) שחררה סדרת סרטונים בשם "אגרטסוקו". רטסוקו, הדמות הראשית בסדרה, היא פנדה אדומה.
ב-10 במרץ 2022, יצא הסרט "אדומה אש" מאת אולפני פיקסאר ווולט דיסני, בו הדמות הראשית ניחנה בסגולה ליהפך לפנדה אדומה.
דביבון
דביבון או רָקוּן (שם מדעי: Procyon) הוא סוג של יונק שמקורו באמריקה. מין הדביבון הידוע ביותר באמריקה הצפונית ובאירופה הוא הדביבון המצוי. הדביבון נקרא גם "הדוב הרוחץ" משום שבטרם אכילתו דבר מה מחפש הדביבון נהר, נחל או מקור מים אחר כדי לשטוף את מזונו מספר פעמים.
מאפיינים.
הדביבונים הם אוכלי כל פעילי לילה. מזונם מגוון, וכולל גרגרים, חרקים, ביצים, סרטנים ובעלי חיים קטנים.
אורכם של הדביבונים נע בין 50–100 ס"מ (כולל הזנב). אורך זנבם נע בין 20–40 ס"מ. משקלם נע בין 4.5–16 ק"ג. הדביבונים הזכרים בדרך כלל יותר גדולים מהנקבות.
לדביבונים חוש מישוש מאוד מפותח, וחלק גדול ממוחם מוקדש לפענוח אותות שמגיעות מכפות ידיהם. הדבר משמש לאיתור מזון בנחלים, כשהם ממששים את קרקעית הנחל, כאשר ראשם מחוץ למים.
תוחלת החיים של דביבונים בשבי יכולה להמשך עד 20 שנים ואילו בטבע נדיר לראות דביבון מעל גיל 12.
במספר מדינות בארצות הברית ניתן לגדל דביבונים כחיות מחמד באופן חוקי.
הרקון הישראלי ידוע בתכונות אופי בתוליות ובעל שיער רב שעוזר לו להתמזג בסביבה
דביבון ובני אדם.
הדביבון שימש מקור מזון לחלוצים הראשונים שבאו לאמריקה מאירופה. מאז המאה ה-20 הדביבון הסתגל היטב לחיים עירוניים והוא מהווה מטרד לבני אדם. דביבונים מרבים לפלוש לפחי אשפה ויכולים להיות תוקפניים ונושכים ואף לטרוף חיות מחמד כמו חתולי בית. הדביבון הוא אחד מבעלי החיים הגדולים שהצליחו להסתגל היטב להתפתחות האדם. באמריקה, אזורי הפרברים וחלק מהערים הגדולות מאכלסים מספר רב של פרטים. אוכלוסיית הדביבונים משגשגת על מזון שהושג מפחי אשפה וממזון של חיות מחמד.
דוב קוטב
דוב קוטב (שם מדעי: "Ursus maritimus") או דוב לבן הוא דוב שתפוצתו מוגבלת לאזור הארקטי. לצד דובי הקודיאק, דובי הקוטב הם הטורפים היבשתיים הגדולים ביותר בעולם, הזכרים הבוגרים שוקלים בין 300 ל-700 קילוגרם, והנקבות שוקלות כחצי ממשקל הזכרים. פרוותם חלולה ושקופה למחצה, אולם לצופה מרחוק היא נראית בצבע לבן או בז', ולכן היא מספקת לדובים הסוואה. עורם של דובי הקוטב שחור. שכבת השומן והפרווה שלהם מגנות עליהם מפני הקור העז השורר באזורי המחיה שלהם. זנבם הקצר ואוזניהם הקטנות מאפשרים את הקטנת איבוד החום לסביבה. מבנה גופם וראשם הקטן מותאמים לשחייה חלקה במים.
דוב הקוטב הוא יונק ימי מימי-למחצה, והוא הסתגל לכמה סביבות חיים: יבשה, ים וקרח. באזורי מחייתו הוא נחשב לטורף-על. הוא ניזון בעיקר מכלבי ים, מניבתנים ומלווייתנאים, אולם הוא יאכל כל מה שיעלה בידו. כמו כן הוא חוטף טרף של טורפים קטנים כמו שועלים, זאבים או דובים אחרים.
מצב שימורו של דוב הקוטב על פי האו"ם "פגיע", כלומר הוא נמצא בסיכון, אם כי ההערכות לגבי מידת הסיכון שנויות במחלוקות. יש זואולוגים סבורים כי ההמסה הצפויה של הקרחונים ושל ימות הקרח בשל ההתחממות העולמית תביא לצמצום אוכלוסיות דובי הקוטב לכדי שליש מגודלן הנוכחי עד אמצע המאה ה-21. מחקרים ארוכי-טווח מראים כי רוב תת-האוכלוסיות של דובי הקוטב נמצאות בתהליך הצטמצמות, אף כי ניכרת גם עלייה במספרם בכמה מקומות.
מאפיינים פיזיים.
דובי קוטב, יחד עם דובי הקודיאק ("Ursus arctos middendorffi"), הם הטורפים הגדולים ביותר החיים כיום על היבשה. זכרים בוגרים שוקלים בין 300 ל-700 ק"ג, ואורך גופם 2.4–3 מטרים. לעומתם, נקבות בוגרות שוקלות בין 150 ל-300 ק"ג, ואורך גופן 2–2.5 מטרים. משקל הנקבות עולה משמעותית בתקופת ההיריון. נתונים אלו מעמידים את דובי הקוטב כמין היונק השני ברמת הדו-צורתיות הזוויגית שלהם, שניים רק לאוטריים. הגורים שוקלים בהיוולדם רק 600–700 גרם.
גופו של דוב הקוטב גדול וחסון. צווארו ארוך, אוזניו וזנבו קטנים, וגופו עגלגל יותר יחסית לדובים אחרים מסוגו, כנצפה מכלל אלן. גפיו האחוריות גדולות מגפיו הקדמיות. על פניו נראה שגודלן הרב של כפות רגליו עומד בסתירה לכלל אלן, אולם מאפיין זה שלהם נובע מלחצי ברירה שמקורם בשני גורמים:
מאפיינים אלו מקטינים את היחס בין שטח הפנים לנפח גופם, ובאופן זה קטן איבוד החום מגופם לסביבה. מסיבה דומה - חיסכון באנרגיה - דובי הקוטב גדולים יותר מדובים אחרים, כנצפה מכלל ברגמן.
פרוותם של דובי הקוטב נראית בצבע לבן-בז' (השערות עצמן שקופות), והיא מספקת הסוואה טובה. בנוסף, הפרווה משמשת כשכבת בידוד תרמי, כלומר חשיבותה הרבה נובעת מהאקלים הארקטי שבו חיים הדובים. הפרווה עשויה להפוך לצהבהבה עם הגיל. עורם של הדובים שחור, וניתן להבחין בכך באזורים החשופים (מפרווה) של הדוב: האף, העיניים והפה. הפרווה מכוסה שמן דוחה מים, המשמש כבידוד תרמי לדוב בעת שהותו בתוך המים, כאשר פרוותו אינה מבודדת בגלל הרטיבות. שערות קשיחות בסוליות כפות הדוב מספקות לו בידוד תרמי מהקרקע ואחיזה על פני הקרח החלק.
שלא כמו יונקים ארקטיים אחרים, אין דובי הקוטב משירים את פרוותם הלבנה והסמיכה לשם הצמחת פרווה כהה ודלילה יותר בקיץ. בעבר סברו כי השערות השקופות של פרוות הדוב מעבירות את אור השמש אל עור הדוב (בדומה לאופן פעולתם של סיבים אופטיים), אולם השערה זו הופרכה בהמשך.
אבולוציה ומיון.
דוב הקוטב הוא מין בסוג דוב המשתייך למשפחת הדוביים. המין הקרוב אליו ביותר הוא הדוב החום. על פי ממצאי מאובנים ומחקרים מולקולריים, נראה שדוב הקוטב והדוב החום התפצלו זה מזה לפני כ-200 אלף שנים בהערכה גסה. מאובנים מראים כי השיניים הטוחנות של דוב הקוטב השתנו משמעותית מאלו של הדוב החום לפני כ-10 עד 20 אלפי שנים בלבד. כפי הנראה, דוב הקוטב התפצל מאוכלוסיית דובים חומים שהפכה מבודדת במהלך תהליך התקרחות בתקופת הפליסטוקן.
מחקרים גנטיים מצביעים על כך שקבוצות אחדות של דובים חומים קרובות יותר מבחינה גנטית לדובי הקוטב מאשר לקבוצות אחרות של דובים חומים. משמעות הדבר היא שלפי תפיסות מסוימות של הגדרת המין דובי הקוטב אינם נחשבים למין נפרד. יתר על כן, מספר פעמים אירעו מקרים שבהם דובי הקוטב הזדווגו בסביבתם הטבעית עם דובים חומים ויצרו בני-כלאיים פוריים. זוהי עדות נוספת לקרבה הגנטית בין המינים, שמצביעה על התפצלות מאוחרת יחסית. עם זאת, אף אחד מהמינים אינו מסוגל לשרוד לאורך זמן בגומחה האקולוגית של האחר, והם נבדלים במורפולוגיה, במטבוליזם, בתזונה, בהתנהגות ובמאפיינים פנוטיפיים אחרים. לכן, שני הדובים הללו מסווגים על פי רוב כמינים נפרדים.
בעבר זיהו חוקרים שני תת-מינים תחת המין "Ursus martimus": תת-המין "Ursus maritimus maritimus" זוהה על ידי קונסטנטין פיפס (1744–1792) ב-1774, שהיה הראשון לתאר את דובי הקוטב כמין נפרד; תת-המין השני היה "Ursus maritimus marinus", שזוהה על ידי פיטר פלאס (1741–1811) ב-1776. עם זאת, מאז נמצא שהמיון לתת-מינים מוטעה - כיום המין אינו מפוצל לתת-מינים, ובמקום זאת ממיינים את אוכלוסייתו העולמית ל-19 תת-אוכלוסיות החיות בחמש מדינות:
הארכיפלג הקנדי הארקטי בקנדה
(חלק מממלכת דנמרק)
סבאלברד (חלק מנורווגיה)