בתקופת מלכותו של לואי פיליפ הפך הארמון למוזיאון כל הניצחונות של צרפת שנחנך ב-10 במאי 1837. גני הארמון נותרו ללא שינוי, למעט שיפוץ קל שנערך לקראת ביקור המלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט בשנת 1855.
פייר דה נולהאק.
מינויו של פייר דה נולהאק כמנהל המוזיאון הביא לשינוי משמעותי ביחס למוזיאון ולגנים. נולהאק יזם תוכנית לשיקום הגנים והמבנה - אשר מיושמת עד היום, ובמסגרתה משוחזרים הגנים ונשמרים במצבם כפי שהיו בשיאם.
נטיעה מחודשת של הגנים.
נטיעות חוזרות ונשנות הן דבר מקובל בגנים המתקיימים לאורך עשרות ומאות שנים. גני ורסאי עברו חמש נטיעות מחודשות כלליות שנעשו הן מטעמים פרקטיים והן מטעמים אסתטיים:
קשיים באספקת המים לגנים.
גני ורסאי מתהדרים במזרקות רבות ומסובכות הדורשות כמות גדולה של מים בלחץ גבוה. על מנת לנסות להתמודד עם צורכי ההשקיה והמזרקות נעשו לאורך השנים שינויים תכופים בגנים: הטיה של מספר נהרות, וכן בניית תעלות, אמות מים, טחנות רוח, ומשאבות שונות. כמו כן נעשו ניסיונות לשתול בחלק משטחי הגן צמחים בסגנון אנגלי ואף עצים, הדורשים פחות מים מהגן הצרפתי הפורמלי, המבוסס על מספר רב של צמחים בעלי פרחים בצבעים עזים. ככל שגדלו הגנים, כך נעשו מערכות ההשקיה גדולות מורכבות ויקרות והן השפיעו על צריכת המים של כל אזור ורסאי. בעיות ההשקיה לא נפתרו עד ימינו.
הגנים שהוקמו בתקופת לואי ה-13 הושקו במי המעיינות המקומיים. הרחבת הגנים בתקופת לואי ה-14 דרשה בניית מערכת השקיה חדשה, מסובכת ויקרה, על מנת להפעיל את מערכת המזרקות הראשונה. מערכת המים שהוקמה כללה שאיבת המים ממספר מעיינות סמוכים (העיקרי בהם הוא מאגם קלאני (Clagny). מים אלה הוזרמו למאגר מים שעמד בראש הגרוטו של תטיס וממנו, בכוח המשיכה, למזרקות הגנים.
עם הרחבת הגנים והוספת המזרקות בשנת 1664, סבלו הגנים ממחסור תמידי במי השקיה ובמים להפעלת המזרקות. בשל כך תכנן לואי לה וו את ה"משאבה" ("La Pompe") - מגדל מים שנבנה צפונית לארמון. מגדל זה קיבל את מימיו מאגם קלאני. המים נשאבו באמצעות טחנת רוח ובאמצעות משאבות המופעלות על ידי סוסים. המגדל הכיל 600 מ"ק מים ליום, והקל על המחסור במי השקיה.
הקמת התעלה הגדולה בשנת 1671 איפשרה את מחזור מי הגנים. המים זרמו אל התעלה ונשאבו מחדש באמצעות טחנות רוח אל המאגר שבראש הגרוטו של תטיס.
פתרונות אלה לא הספיקו, ועקב המחסור במים ניתן היה להפעיל באופן רציף אך ורק את המזרקות שהיו סמוכות לטירה ונראו מהחלונותיה. מזרקות בגנים המרוחקים הופעלו רק כאשר בני משפחת המלוכה התקרבו אליהן. לצורך כך, הפעיל ז'אן-בטיסט קולבר בשנת 1672 שיטה לפיה עובדי הגן השתמשו במשרוקיות על מנת לסמן זה לזה על התקרבותם של המלך או המלכה למזרקות המרוחקות על מנת לתת את האות להפעילן.
בשנת 1674 הוגדל מגדל המים שכונה "המשאבה הגדולה" ("La Grande Pompe"). מגדל זה הכיל 3,000 מ"ק מים ליום - אולם הגדלה זו הביא לעיתים לייבוש אגם קלאני. בשל המחסור במים הוחלט על הטיית מימי נהר בייוורה (Bièvre) לגנים. הטיה זו נעשתה בין השנים 1667–1674 ובמסגרתה נסכר הנהר ונבנו חמש טחנות רוח על מנת להעלות את המים למאגרים שברמת סאטורי. מערכת זו איפשרה הבאת 72,000 מ"ק מים ליום לגנים.
על אף תוספת מים זו, בניית המזרקות לגנים והשקייתם דרשה מים נוספים ובשנת 1681 הוחלט על הבאת מים לארמון מנהר הסן תוך שימוש ב"מכונת מארלי", מערכת שהופעלה בשנת 1680 על מנת להשקות את גני סן ז'רמן. מערכת זו נבנתה בשנת 1681.
על פי תכנונה, מכונת מארלי נועדה להביא את המים מהנהר תוך שימוש באמות מים. לצורך זה נדרשה העלאת המים לגובה של 100 מטרים מעל פני הנהר. סדרה של טחנות רוח נבנתה לאורך הנהר, ומערכת של 64 משאבות העלתה את המים למאגר שגובהו 48 מטרים מעל הנהר. מערכת נוספת של 79 משאבות העלתה את המים למאגר נוסף בגובה של 104 מטרים מעל הנהר, ומערכת נוספת של 78 משאבות העלתה את המים לאמת המים אשר הביא את המים לארמון ורסאי ולטירת מארלי.
המערכת הופעלה בשנת 1685, אולם בשל כשלים באמות ובמשאבות הצליחה המערכת להביא לגנים כמות של 3,200 מ"ק מים בלבד ביום - כמחצית מהכמות הצפויה, כך שבגנים, שקיבלו כמות כוללת של 12,800 מ"ק מים ליום, הופעלו המזרקות במחצית תפוקתן (מחצית לחץ המים המתוכנן). כאשר הופעלו כל המזרקות בגן נדרשה כמות מים של למעלה מ-10,000 מ"ק מים ליום.
על אף כישלונה, המערכת הפכה לאתר תיירות, והמשיכה בפעולתה עד שנת 1817 - אף שהיא צרכה יותר מים ליום מהעיר פריז כולה.
ניסיון נוסף לפתור את המחסור במים נעשה בשנת 1685. במסגרת תוכנית זו, ולאחר שהוטו כבר כל הנהרות הקרובים לורסאי, הוצע להטות את מימי נהר האור (Eure), הזורם 160 ק"מ דרומית לוורסאי. פרויקט הטיה שאפתני זה, דרש בנייה תעלה עבור הטיית הנהר והעלאת המים שבו לגובה הארמון והגנים (שכן הנהר זורם בגובה של 26 מטרים מתחת למפלס המאגרים של הארמון). כמו כן נדרשה הקמת תעלות משנה על מנת להביא חומרי בנייה לצורך הקמת אמות המים. בין 9,000 - 10,000 עובדים הועסקו בעבודות כפייה בשנת 1685, ובשנת 1686 הובאו 20,000 חיילים לבנות את התעלות. בעת פרוץ המלחמה בשנת 1686 כעשירית מחיילי צבא צרפת הועסקו בבנייה. פרוץ המלחמה הביא להפסקת העבודות, ואלה לא הושלמו. לו הושלם, היה הפרויקט מביא לגנים 50,000 מ"ק מים ליום, והיה פותר את בעיות המים.
גם כיום חסרים מים להפעלת מזרקות הגנים. משאבות מודרניות מאפשרות שאיבה מהירה של המים מהתעלה הגדולה על מנת להזין את המזרקות. מערכת איסוף מי גשם מאפשר השבת מים שאובדים כתוצאה מאידוי.
רחל עשת
רחל עשת (נולדה ב-1954) היא ציירת ישראלית שפיתחה סגנון של רקמה באמצעות מכחול.
נולדה בחדרה, גדלה בדגניה ב' שם התחתנה. החלה לעסוק בציור בגיל 50 והתפרסמה לאחר שיצירותיה הוצגו בביאנלה בפירנצה, בדצמבר 2007. נבחרה להופיע במגזין NY ARTS של סיכום שנת 2008 ובחודש מאי תשתתף בתערוכה בגלריה BROADWAY, סוהו ניו יורק.
יצירותיה הוצגו בארץ לראשונה בבית גבריאל בפברואר-מרץ 2009
סכולסטים
אסנת וישינסקי
אסנת שיר-וישינסקי (נולדה ב-22 באוקטובר 1961) היא זמרת, שחקנית וקומיקאית ישראלית.
ביוגרפיה.
וישינסקי נולדה בפתח תקווה בשם אסנת ששון לרוני ומרים ששון. בנעוריה הייתה סולנית וחברת להקת הנוער הייצוגית של פתח תקווה, "עבר הווה עתיד". את שירותה הצבאי עשתה בלהקה צבאית. מיד לאחר שחרורה מצה"ל גילמה את בת המלך בהצגה המוזיקלית "אגדת שלושה וארבעה" מאת חיים נחמן ביאליק שביימה אורנה פורת בתיאטרון לילדים ולנוער. לאחר מכן למדה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב והמשיכה לשחק במופעים והצגות.
לאורך השנים השתתפה וישינסקי במופעים כגון: הרוויו המוזיקלי "כחול לבן בצבעים" לצידם של ששי קשת, מאיר סוויסה וחני נחמיאס; החליפה את מיקי קם בהצגה "שחק אותה סם" לצידם של דליק ווליניץ ומאיר סויסה; השתתפה ב"ערב שירי נתן אלתרמן" בהפקת התיאטרון הקאמרי; בהצגה "מגילה" של איציק מאנגער בבימויו של שמואל בונים גילמה את אסתר המלכה, לצד אברהם מור, שרי צוריאל ויעקב בן-סירא; שיחקה לצידו של מני פאר בתיאטרון בית ליסין בהצגה "השבוי בצמרת" בבימויו של מיכה לבינסון; שיחקה ב"תולדות עם ישראל השלמות ותיקונים" מאת ב. מיכאל ואפרים סידון בבימויו של מוטי קירשנבאום לצד טוביה צפיר, דובי גל וחני נחמיאס; ב"אופרה שיגעון" גילמה את מריה לצד טוביה צפיר וששון גבאי בבימויו של ישראל גוריון ועוד.
ב-1983 השתתפה וישינסקי בקדם אירוויזיון עם השיר "כנפיים" שזכה במקום העשירי.
וישינסקי השתתפה בין השאר גם ב"חגיגות סיום הרוטציה" בשירה, במשחק ובחיקויים של מבחר זמרות וזמרים, לצידם של טוביה צפיר ומני פאר. ההצגה רצה למעלה מארבע מאות ועשרים פעמים.
הופיעה במופעי בידור כגון "ערב קיץ חד פעמי" לצד חנה לסלאו, טוביה צפיר ומוטי גלעדי; ו"קונגרס הנשים המצחיקות" לצד חנה לסלאו, שלמה בראבא, אודיה קורן ודורית פלד הרפז.
וישינסקי השתתפה בעשרות תוכניות טלוויזיה ורדיו, בהן "סיבה למסיבה" עם רבקה מיכאלי, "ממני מני", "זהו זה!", "האגף הסגור" ועוד. שיחקה בתפקיד סיסי בסדרת הטלוויזיה "סיטי טאוור". ב-2005 גילמה את מאיה בסדרה "מילואים", תפקיד עליו זכתה במועמדות לשחקנית השנה בסדרות דרמה בטלוויזיה.
וישינסקי החליפה את גילה אלמגור במחזמר לזכר יצחק רבין "מי שחלם" בתפקיד לאה רבין. ב-2005 הופיעה במופע המוזיקלי "שמש אחרת" אותו כתבה, בליווי זמרים ונגנים. כן הופיעה במחזמר "גלי חום" של תיאטרון חיפה.
בין מופעיה : מופע בידור מוזיקלי שכתבה, "מבט מקרוב", לצד זמרים ונגנים. מככבת בהצגת הבידור "זוג משמים", לצד מוטי גלעדי, שהוצגה כ–600 פעמים בארץ ובעולם, במופע "שירה וחיקוי בציבור", במופע חדש "בנשימה אחת" עם שלמה בר - הברירה הטבעית, ומעבירה הרצאות ברחבי הארץ בנושא התמודדות ויצירת מציאות - "החיים זה הכל"
מאז 2012 מופיעה וישינסקי במופע קומי מוזיקלי אותו כתבה בשם "מבט מקרוב". כמו כן אסנת מעבירה הרצאה בשם "החיים זה הכל" העוסקת בהתמודדות וצמיחה מתוך משבר. אסנת סיימה לימודי אימון אישי ובעלת תעודת מאמנת - מקיימת מפגשים פרטיים ומעבירה סדנאות בנושא העצמה וצמיחה אישית.
חיים אישיים.
בשנת 1983 נישאה אסנת לשחקן שלמה וישינסקי. ב-1984 נולד בנם הבכור ליאור, וב-1989 נולדה בתם דנה. בשנת 1994 התגרשו השניים.
באוגוסט 1997 נישאה וישינסקי בשנית לשחקן והקומיקאי מוטי גלעדי, ולזוג בת בשם לירון שנולדה ב-1998. במאי 2014 התגרשו השניים.
ב-12 במאי 2004 שכלה את בנה , לוחם צוות המנהרות בפעילות מבצעית ברפיח, כשנגמ"ש עמוס חומרי נפץ בו נסע, התפוצץ בציר פילדלפי מפגיעת טיל פלסטיני.