בכל המלטה נולדים 1–3 גורים. הגורים מטופלים על ידי האם במשך כחצי שנה. כאשר הם חזקים מספיק כדי לעזוב את המאורה, גורי הדובים יישארו עם האם במשך כשנתיים, עד שהאם תיכנס למחזור הבא של ייחום ותבריח את הגורים. מחזור הרבייה שלהדובים השחורים הפורמוסניים נמשך כשנתיים מיום ההמלטה ועד שהאם מתייחמת ומגרשת את הגורים.
צייד הדובים במסורת הטאיוואנית.
הדובים השחורים הפורמוסניים (台灣 黑熊) והנמר ערפילי טאיוואני (台灣 雲 豹) - הם שניים מהטורפים היבשתיים הגדולים ביותר באי טייוואן. הם נהגו להסתובב בין רכסי ההרים של טייוואן. עם זאת, בעוד שהנמר נכחד, הדוב, אף על פי שהיה בסכנת הכחדה, שרד. על פי מחקר של המכון לשימור חיות הבר, של האוניברסיטה הלאומית למדע וטכנולוגיה בפינגטונג, ייתכן שזה נובע מהמיתוסים והטאבו המסורתי של האבוריג'ינים הטאיוואניים.
אנשי בונון מטאיוואן ההיסטורית מכנים את הדובים השחורים אגומן או דומן שפירושו השטן. אם מלכודת של צייד מבני בונון לוכדת בטעות דוב, עליו לבנות בקתה בהרים ולשרוף שם את גופת הדוב. הצייד צריך גם להישאר בבקתה לבדו הרחק מהכפר עד לסיום קציר הדוחן. בני רוקאי ובני פאיוואן רשאים לצוד דובים על פי המסורת שלהם. אבל הציידים צריכים לשלם את המחיר ולשאת את הקללה העתיקה בתמורה. אנשי רוקאי מאמינים כי צייד דובים עלול לגרום למחלות. כמו כן, לא כל אחד רשאי לאכול בשר דובים, ובמיוחד על ילדים נאסר בהחלט לעשות זאת. באגדת אנשי טארוקו , הדובים השחורים הפורמוסאניים הם "מלכי היער" המכובדים, שסימניהם הלבנים על החזה שלהם מייצגים את הירח. אנשי טארוקו מאמינים כי הריגת דובים שחורים גורמת לאסון משפחתי. באופן כללי, בקרב שבטי הציידים הללו, מכבדים את ציידי החזירים כגיבורים, בעוד שאלה שציידים דובים נחשבים למפסידים.
מינים בסכנת הכחדה.
בין השנים 1998–2000, בפארק הלאומי יושאן נלכדו חמישה עשר דובים שחורים פורמוסנים. החוקרים חברו לצאוורם קולארי רדיו משדרים על מנת לעקוב אחר אזורי תפוצתם והרגליהם. תצפיות הדובים נדירות מאוד ואף אחד לא יודע בדיוק כמה דובים עדיין קיימים. הדוב השחור הפורמוסני מוגן בחוק מאז 1989 אך ציד בלתי חוקי נמשך. הציד הזה ממשיך לאיים על אוכלוסיות הדובים השחורים של טאיוואן. לדוגמה, בשמונה מתוך חמישה עשר הדובים שנלכדו בסקר לעיל היו חסרות בהונות או כפות רגליים, שנגרמו על ידי מלכודות לא חוקיות.
מאז 1989 הדובים השחורים הפורמוסניים הרשומים כחיות בסכנת הכחדה ומוגנים על ידי חוק שימור מורשת התרבות בטאיוואן (סינית מסורתית : 文化 資產 保存 法). בינלאומית, כל המינים של הדוב השחור האסייתי מופיעים בנספח I של אמנת וושינגטון (חיות מוגנות) CITES האוסרת על כל סחר בינלאומי בבעלי חיים מסוג זה. המינים רשומים גם ברשימה האדומה של האיחוד הבינלאומי לשימור טבע ומשאבים טבעיים (IUCN) כפגיעים.
צייד מבני בונון אמר פעם, "אם לא היו דובים בהרים, היער היה נראה ריק והייתי מרגיש בודד." מיי-הסיו הוואנג מהמכון לשימור חיות הבר, בקמפיין לשימור הדובים השחורים הפורמוסניים, אמר גם: "איננו רוצים לאבד את הנשמה הזו של הרי טאיוואן. איננו מאחלים לצאצאינו לראותם רק בגן החיות או בספרי ההיסטוריה."
יש עדיין תקווה לדוב השחור הפורמוסני. בשנת 2009 תיעד לין יואן-יואן (חבר בקבוצת שימור הדובים השחורים של הפארק הלאומי יושאן) צילומים המציגים דובה מנסה לעזור לשני גוריה לחצות מהר את השביל ההיסטורי של בטונגגוואן (ong 通 關 古道) בחלק המזרחי של טאפן (塔芬).
אלדר ריאזאנוב
אלדר אלכסנדרוביץ' ריאזאנוב (ברוסית: Эльда́р Алекса́ндрович Ряза́нов; 18 בנובמבר 1927- 30 בנובמבר 2015) היה במאי קולנוע, תסריטאי, שחקן, מורה, משורר ומפיק יהודי רוסי, אשר ביים למעלה מ-30 סרטי קולנוע שהפכו ברובם לסרטי קאלט. הוא היה בעל תואר אמן העם של ברית המועצות (1984). בשנים 2002 - 2007 כיהן כנשיא האקדמיה הרוסית לקולנוע.
קורות חיים.
ריאזאנוב נולד ב-18 בנובמבר 1927 בעיר קויבישב (הקרויה מ-1991 סמרה) בברית המועצות, לאם יהודייה, סופיה שוסטרמן, ואב רוסי, אלכסנדר ריאזאנוב. מעט אחרי לידתו עברה המשפחה למוסקבה, שם גדל אלדר ריאזאנוב עם אמו לאחר שהוריו נפרדו. בשנת 1950 הוא סיים את לימודיו ב-VGIK ובמשך 5 שנים עסק בבימוי סרטי תעודה.
הקומדיה הראשונה שלו ליל הקרנבל, אותה ביים בשנת 1956 זכתה להצלחה בלתי רגילה כשנמכרו לה 50 מיליון כרטיסים. הסרט הפך למזוהה עם החג נובי גוד, ראש השנה הרוסי. גם הסרט "צחוק הגורל", שהופק עבור הטלוויזיה לקראת השנה האזרחית החדשה 1975 מוקרן עד היום בכל שנה בתחילת ינואר.
הקומדיות שביים מלגלגות על חיי היום-יום במדינה, וזכו לפרסום עצום ברחבי ברית המועצות.
ב-1977 זכה ריאזאנוב בפרס ברית המועצות, וב-1984 הוענק לו התואר אמן העם של ברית המועצות. ב-2008 זכה בתואר הכבוד של "מסדר השירות למולדת".
בין סרטיו המפורסמים ביותר: "ליל הקרנבל" (1956) בכיכובה של לודמילה גורצ'נקו, "בלדה להוסאר" (1962), "הזהר מהמכונית" (1966) עם אינוקנטי סמוקטונובסקי בתפקיד הראשי, צחוק הגורל (1975), "רומן בעבודה" (1977), ו"רומנטיקה אכזרית" (1984).
האסטרואיד "ריאזאנוב 4258" נקרא על שמו.
ריאזאנוב נישא שלוש פעמים: זויה פומינה הייתה אשתו הראשונה ולה ולריאזאנוב נולדה בת, אולגה ריאזאנובה. אשתו השנייה הייתה נינה סקויבינה ואשתו השלישית, אמה אבידולינה, הייתה איתו עד סוף ימיו.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה]]
[[קטגוריה:אמנים שעל שמם כוכב לכת מינורי]]
[[קטגוריה:במאי קולנוע סובייטים]]
[[קטגוריה:במאי קולנוע יהודים רוסים]]
[[קטגוריה:תסריטאי קולנוע יהודים רוסים]]
[[קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה יהודים רוסים]]
[[קטגוריה:מפיקי קולנוע יהודים רוסים]]
[[קטגוריה:משוררים יהודים רוסים]]
[[קטגוריה:מקבלי עיטור הדגל האדום של העמל]]
[[קטגוריה:מקבלי עיטור ההצטיינות למען המולדת]]
[[קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין נובודוויצ'יה]]
[[קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1927]]
[[קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-2015]]
סרק (פירושונים)
שמעון שמיר
שמעון שמיר (נולד ב-15 בדצמבר 1933) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב ודיפלומט ישראלי. כיהן כשגריר ישראל במצרים בין השנים 1988 ל־1990 וכשגריר ישראל בירדן בין השנים 1994 ל-1997. חתן פרס ישראל בחקר מדעי המזרח הקרוב לשנת ה'תשפ"ב (2022).
ביוגרפיה.
שמעון שמיר נולד בסאטו מארה שבטרנסילבניה, רומניה. בשנת 1940 עלה עם משפחתו לארץ ישראל באוניית המעפילים "סקריה", והושם עם כל נוסעיה במחנה המעצר בעתלית. שמיר למד בבתי הספר הדתיים "חורב" בירושלים ו"מוריה" בתל אביב, ועשה את חוק לימודיו התיכוניים במגמה המזרחנית שבתיכון עירוני ב' בתל אביב, שם למד ערבית מפיו של המורה דב עירון. שירותו הצבאי היה במסגרת הנח"ל, בשנים 1951–1954. את התואר הראשון עשה באוניברסיטה העברית, בחוגים לשפה וספרות ערבית והמזרח התיכון בעת החדשה בשנים 1954–1958. מוריו היו הפרופסורים דוד צבי בנעט, שלמה דב גויטיין, יהושע בלאו, אוריאל הד, דוד איילון וגבריאל בר. בזמן לימודיו שימש כעוזר מחקר של שלמה דב גויטיין במפעל הגניזה ולימד בבית ספר למדע המדינה של קהילת המודיעין. שמיר יצא ללימודים מתקדמים במחלקה למדעי המזרח שבאוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית, שם קיבל את תואר הדוקטור בשנת 1960. נושא העבודה היה "הואלים של סוריה לבית אל-עט'ם, 1785-1724", והיא מציגה את המפנה שחל בשלטון העות'מאני במאה ה-18 שאיפשר את עלייתן של שושלות מושלים מקומיות. בכתיבת העבודה הדריכוהו הטורקולוג לואיס תומאס והמזרחן הלבנוני-אמריקאי פיליפ חיתי. חלק הארי של המקורות לצורך העבודה היו מסמכים שקיבל מארכיון הט'אהריה בדמשק.
עם שובו ארצה שימש שמיר כמרצה בחוג למזרח התיכון בעת החדשה באוניברסיטה העברית. ב-1966 עבר לאוניברסיטת תל אביב כמרצה בכיר, שם הקים את החוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה בו עיצב את התוכנית להוראת המקצוע הזה בישראל. הוא כיהן כראש החוג במשך שבע שנים. בעת ובעונה אחת הקים את מכון שילוח (היום מרכז משה דיין) ללימודי המזרח התיכון ואפריקה ועמד בראשו בשנים 1966–1973. המכון התפתח כמוסד החלוצי בשטח זה בישראל, תוך שילוב מחקר קונטמפורני והיסטורי. שמיר מונה כפרופסור מן המניין בשנת 1979. בשנים 1980–2004 כיהן כמופקד הקתדרה על שם קפלן להיסטוריה של מצרים וישראל. הקתדרה קמה בעקבות הסכם השלום עם מצרים והיא עסקה במחקר וערכה ועידות בינלאומיות על תולדותיה של מצרים וקשריה התרבותיים וההיסטוריים עם ישראל במרוצת הדורות. בנוסף לכך כיהן באוניברסיטת תל אביב כראש בית הספר להיסטוריה, ישב בחבר הנאמנים ובסנאט והיה נציג האוניברסיטה במועצה להשכלה גבוהה. שמיר הקים באוניברסיטה את מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום ועמד בראשו בשנים 1992–1995, וכן את המכון לדיפלומטיה ושיתוף פעולה אזורי, אשר בראשו עמד בשנים 2001–2005. הוא פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2002, אך המשיך להורות בתוכנית על שם אבא אבן ללימודי בוגרים בדיפלומטיה. שמיר פעל כעמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית ובמרכז ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת הרווארד, וכפרופסור אורח באוניברסיטת פנסילבניה, באוניברסיטת קורנל ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. כן כיהן כ- Distinguished Fellow במכון האמריקאי למחקרי שלום הפועל מטעם הקונגרס.
שמעון שמיר נשוי לדניאלה לבית לוין והוא אב לשלושה, מתגורר בהרצליה. בתו היא פרופ' מִלֵּאת שמיר, סגנית הנשיא באוניברסיטת תל אביב.
פעילות ציבורית.