על פי הקבלה, תקופת הספירה מתחלקת לשבעה שבועות. שבעה שבועות שבהם כל עם ישראל עובר הזדככות לקראת מתן תורה, חג השבועות. כל שבוע הוא למעשה בירור לאחת משבע הספירות הקבליות הקשורות במידות: חסד, גבורה, תפארת, נצח, הוד, יסוד, מלכות. שלוש הספירות הראשונות (חכמה, בינה ודעת) אינן מידות ולכן לא נכללו (כך גם לגבי "כתר" אשר לא נכללת תמיד עם שאר הספירות לעניינים מסוימים). השבוע הראשון הוא כולו בירור ספירת ה'חסד', השבוע השני הוא בירור ספירת ה'גבורה', השלישי הוא בירור ספירת ה'תפארת', וכן הלאה.
בכל שבוע, לפי הספירה של אותו השבוע, מבוררת אותה הספירה ביחסה לשאר הספירות. כך שביום הראשון בשבוע הראשון הוא 'חסד שבחסד', היום השני הוא 'גבורה שבחסד' ואחר-כך: תפארת שבחסד, נצח שבחסד, הוד שבחסד, יסוד שבחסד ומלכות שבחסד. בשבוע השני, השייך לספירת הגבורה, מתחילים עם חסד שבגבורה, גבורה שבגבורה, תפארת שבגבורה וכן הלאה – שבעה שבועות כנגד שבע ספירות, עד ליום ה-49 בו מבררים את הספירה מלכות שבמלכות. למחרת הוא יום מתן תורה, חג השבועות.
על פי הקבלה ימים אלו נחשבים לימי דין ואלו ימים של חשבון נפש שהם למעשה הכנת הנשמה לקראת מתן תורה.
וכך כתב הרש"ש: "כי ימים אלו ימי פסח וספירת העומר, הם שורש לכל ימות השנה, ובדרך שהולך בהם, בה מוליכים אותו כל ימות השנה".
הזכרת המספר במכתבים.
יש הנוהגים בכתיבת תאריכים לציין את היום בספירה, כותבים את היום בספירה ומוסיפים 'לעומר', או למב"י (=למספר בני ישראל), או למ"טמונים שמשמעו מ"ט (=49) מונים, מלשון מנין, והיינו היום הוא כך וכך למניין של הארבעים ותשע.
מנהגי אבלות בימי הספירה.
מאז יציאת מצרים היה לימי הספירה צביון של ימי שמחה. בימי בתי המקדש, הייתה לספירת העומר משמעות חקלאית. בתקופה שלאחר חורבן בית המקדש השני, קיבלה ספירת העומר צביון של אבל.
האבל מנומק באסון שאירע בימי הספירה, בו מצאו את מותם 24 אלף תלמידיו של רבי עקיבא, ועתיד מסירת התורה שהונח בידיהם היה עלול ללכת לאיבוד יחד איתם לנצח, אלמלא לימד רבי עקיבא חמישה תלמידים אחרים תחת הנספים:
ובמדרש נוסף לסיפור ציוויו של רבי עקיבא:
על אף כי בתלמוד מבואר כי סיבת מותם הייתה מגפה (אסכרא), עם זאת יש הסוברים (על פי הנוסח הספרדי של אגרת רב שרירא גאון), שה"מגפה" הנזכרת כאן היא ביטוי אלגורי הרומז למות תלמידיו במרד בר כוכבא. הם מבססים זאת בעיקר על תמיכתו הברורה של רבי עקיבא במרד זה, על כך שבתי המדרש לא היו יכולים להכיל מספר כה רב של לומדים, ועל כך שהדבר עשוי להסביר מוות של תלמידים רבים כל כך בפרק זמן קצר. לפי דעה זו, המילה "תלמידיו" מתפרשת לא כתלמידים היושבים בבית המדרש, אלא כאלו הדוגלים במשנתו הרוחנית. סברה זו הועלתה לראשונה על ידי נחמן קרוכמאל, ואומצה על ידי חוקרים רבים ואף על ידי רבנים ספורים, שהביאו לה ראיות. לאחרונה הועלו פקפוקים רבים על הסברה ועל הראיות. הסברה אומצה על ידי התנועה הציונית כחלק מהדגשת הסמליות של מרד בר כוכבא, והייתה מקובלת אף בחוגי הציונות הדתית, אולם יש מי שהראה כי רבים מרבניה התעלמו ממנה.
אין עדות ישירה מהמאות הראשונות לספירה על מנהגי אבלות. במאה ה-9 יש אזכור, בבבל, של מנהג של אבל, שאינו הלכה, בספירת העומר לזכר תלמידי עקיבא: איסור התכנסות. עם התפשטות סמכותו של התלמוד הבבלי המשיך גם מנהג זה.
עם מרוצת הדורות, התפתחו מנהגי אבלות שונים בימי הספירה. מנהגי האבלות העיקריים הם איסור על נישואים ואיסור על תספורת, ומקורם אינו ברור ולא תמיד באו במקשה אחת. ימי הספירה מוגדרים ימים שנהוגים בהם "קצת אבלות". מנהג נוסף שהתפתח הוא האיסור על עבודה לאחר השקיעה.
בימי הביניים הייתה החמרה של מנהגי האבלות, וכן ייחוס שלהם לפרעות שונות. במאה ה-13 ייוחסו המנהגים לפרעות וגזירות שאירעו בין פסח לעצרת בתקפות שונות כגון פרעות תתנ"ו ותתק"ו וכן פרעות ת"ח ות"ט. המהרי"ל (חי במאות 14–15), בדור מסעות הצלב, מסמיך את מנהגי האבל של ספירת העומר לאירועי הדור ואת ל"ג בעומר להצלה ניסית שהתרחשה בהם. במאה ה-17, בעקבות פרעות ת"ח ות"ט, הונהגו מנהגי אבלות במשך שלוש שנים, מיום ל"ג בעומר של השנה האחת עד יום ל"ג בעומר של השנה השלישית.
לפי פרשנות דתית מסוימת, ימי הספירה הם ימי דין מתקופות קדומות, ומותם של תלמידי רבי עקיבא נגרם בגלל תכונותיה של ספירת העומר, ולא להפך.
כיום נוהגים למעט בשמחה בספירת העומר – לא להסתפר ולהתגלח, לא לקיים חתונות, לא לשמוע מוזיקה (יש המקילים בשמיעת מוזיקה ללא ליווי כלי זמר או בשמיעת מוזיקה שקטה), ולא לרקוד. כמו כן יש שמחמירים ונמנעים מללבוש בגד חדש או מלאכול פרי חדש כדי לא לברך "שהחיינו". ישנם הבדלים במנהגי האבלות ובמשך הזמן שנוהגים בהם בין העדות השונות, שאחד המקורות להם הוא הפרעות הרבות שעברו על יהודי אירופה וזכרם שולב במנהגי האבל שם.
ל"ג בעומר.
החל מל"ג בעומר, שהוא היום ה-33 לספירה, נוהגים ברוב הקהילות להפסיק את מנהגי האבלות, מכיוון שביום זה פסקו תלמידי רבי עקיבא למות. הספרדים נוהגים אבלות עד בוקר יום ל"ד בעומר ורק אז מסתפרים, מתגלחים ומתירים להתחתן, אך בל"ג בעומר עצמו מתירים לשיר, לנגן ולרקוד לכבוד הילולת רבי שמעון בר יוחאי. אצל האשכנזים נוהגים באבלות מחג הפסח עד לראש חודש סיוון, למעט ראש חודש אייר ול"ג בעומר. רובם מקיימים את מנהגי האבל החל ממוצאי חג הפסח ועד ל"ג בעומר, וחלקם מתחילים בראש חודש אייר וממשיכים בהם עד ראש חודש סיוון או עד שלושה ימים לפני חג שבועות, ויש הנוהגים אבלות בכל ימי ספירת העומר עד ערב חג השבועות.
אין נוהגים אבלות בשבתות ובראשי חודשים. בחול המועד פסח מצווה לשמוח, ולכן שרים, מנגנים ורוקדים (אך לא עורכים בו חתונות, כדי לא לערבב שמחה בשמחה, ואין מסתפרים בו, כדי שיסתפרו טרם החג כחלק מדיני חול המועד בכלל בלי קשר לספירת העומר). הרבנות הראשית לישראל קבעה את יום העצמאות כיום הלל והודאה, ועל כן בקרב הציונות הדתית, יש שאין מתאבלים בו, ויש הנוהגים להתגלח ולהסתפר לקראתו, וכן ביום ירושלים.
יש אומרים שבל"ג בעומר עורכים הילולה (דחויה) גם לרבי עקיבא מאחר שנהרג על קידוש השם ביום כיפור ואי אפשר לעשות לו הילולה אז. כמו כן נהוג לערוך בי"ד באייר מספר ימים קודם לל"ג בעומר הילולה לרבי מאיר ורבי יהודה בר אלעאי אף הם כרשב"י מגדולי תלמידיו של רבי עקיבא ואשר חלק גדול ממסורת המשנה מגיעה בשמם.
מנהגים אחרים בימי הספירה.
פיוטים לשבתות ספירת העומר.
מנהג יהדות אשכנז לומר פיוטים בברכות קריאת שמע של תפילת שחרית של שבת.
לפי מנהג אשכנז המזרחי, אומרים פיוטים בכל השבתות מפסח ועד שבת שאחרי שבועות. הפיוטים על ברכת אמת ויציב – "זולת" (לאחר המילים "אין אלוהים זולתך סלה") ו"גאולה", עוסקים בפרעות והפוגרומים שאירעו בימי ספירת העומר בארצות אשכנז. גם פיוט "אהבה" (על ברכת אהבה רבה) עוסקים בוויכוח בין עם ישראל לקדוש ברוך הוא על אורך הגלות.
לפי מנהג אשכנז המערבי, מתחילים לומר את הפיוטים רק אחרי ראש חדש אייר, וממשיכים רק עד שבועות, אבל לא אומרים פיוטים בשבת שאחרי שבועות. בחודש אייר, אומרים רק פיוט זולת, ובשבת האחרונה, הנקראת "שווארץ שבת", אומרים אהבה וזולת.
וישוואנתן אנאנד
וישוואנתן (וישי) אנאנד (בטמילית: விசுவநாதன் ஆனந்த்; באנגלית: Viswanathan Anand; נולד ב-11 בדצמבר 1969 במדראס (כיום צ'נאי) שבהודו) הוא שחמטאי הודי, בדרגת רב-אמן, אלוף העולם בשחמט מהיר ולשעבר אלוף העולם בשחמט בין השנים 2007–2013. אנאנד (זהו שמו הפרטי, וישוואנתן הוא השם הפטרונימי) הוא אחד מבין השחמטאים המעטים ששברו את מחסום 2,800 הנקודות במד הכושר של פיד"ה. הוא דורג בין שלושת המקומות הראשונים בעולם ברצף מאז שנת 1997 ועד תחילת שנת 2012.
ב-29 בספטמבר 2007 זכה וישוואנתן באליפות העולם במקסיקו, ובכך היה לאלוף העולם הראשון מהודו ולאסיאתי הראשון שזכה בתואר שמוצאו אינו מברית המועצות. הוא הגן בהצלחה על תוארו ב-2008, כשניצח את ולדימיר קרמניק; ב-2010 כשניצח את וסלין טופאלוב וב-2012, כשניצח אנאנד את הישראלי בוריס גלפנד. ב-2013 כשל בניסיון להגן על תוארו, כשהפסיד למגנוס קרלסן. בעקבות ניצחון בתחרות המועמדים 2014 הוא העפיל לדו-קרב אליפות העולם בשחמט והתמודד מולו שנית בניסיון לזכות שוב בתואר, והפסיד.
וישוואנתן הוא שיאן הזכיות בקורוס (ויק אן-זהה) עם חמש זכיות (1989, 1998, 2003, 2004, 2006). כמו כן, הוא זכה שלוש פעמים בלינארס (1998, 2007, 2008) ופעם אחת בדורטמונד (2004).
בשנת 2003 היה אנאנד אלוף העולם בשחמט בזק, וב-2007 התמודד בדו-קרב אליפות העולם בשחמט 960.
בשנת 2014 הוא ניצח בתחרות העל בבילבאו (קטגוריה 21).
בשנת 2016 בתחרות המועמדים הוא זכה במקום השלישי.
במרץ שנת 2018 הוא ניצח בתחרות השחמט לזכר טל שנערכה בשחמט מהיר.
אנאנד מכונה "הנמר ממדרס".
נכון לפברואר 2020, מדורג במקום ה-15 בעולם והראשון בהודו לפי מד כושר.
הופעות באולימפיאדות.
אנאנד השתתף בנבחרתה האולימפית של הודו בשמונה אולימפיאדות.
ישמעאל
יִשְׁמָעֵאל הוא דמות מקראית, בנם של אברהם והגר, שפחתה המצרית של שרה, ואחיו למחצה של יצחק. ישמעאל נחשב לאבי הערבים על פי האסלאם.
ישמעאל בתנ"ך.
הולדת ישמעאל.
על פי הסיפור המקראי בספר בראשית, שרה, שידעה שהיא עקרה, נתנה לאברהם את הגר. לאחר שהגר הרתה היא זלזלה בשרה. בעקבות זאת שרה התלוננה לאברהם שיתיר לה לעשות בשפחתה כרצונה. שרה עינתה את הגר, והגר ברחה משרה אל המדבר. במדבר, ליד מעיין, פגשה הגר במלאך שמסר לה נבואה על הולדתו של ישמעאל ועל אופיו: