קלקלי מבחין בספרו בין עבריין עם פסיכופתיה לעבריין ללא פסיכופתיה. הוא קובע כי הפסיכופת רק לעיתים רחוקות מנצל יתרון כל שהוא על מנת לזכות ברווח, אלא הוא בעל מטרה לא ברורה או לא עקבית, ובדרך כלל מעמיד את עצמו ללא צורך בעמדה מבישה ומסכן את חירותו באופן שנראה חסר היגיון; בספרו קלקלי מדמה את חוסר המנוחה של פסיכופתים לזה של נערים מתבגרים הנאלצים לצפות במלך ליר מתחילתו ועד סופו או להאזין לסימפוניה התשיעית של בטהובן. קל לדמיין אותם חסרי מנוחה, מצחקקים ומפטפטים על דברים של מה-בכך, מריעים בפראות ושורקים בבוז, ובאופן כללי מתנהלים באופן לא-הולם כדי להפר את השעמום. אפילו דחפים חלשים, קטנוניים, או סיפוקים שחלפו מספיקים כדי להניע אותם עד כדי התנהגות לא נבונה, לא נעימה, ואפילו תמהונית.
לטענתו של קלקלי, עבריינים עם פסיכופתיה בדרך כלל לא מבצעים את הפשעים החמורים או האלימים ביותר, אך בדרך כלל בסופו של דבר פוגעים בעצמם. עם זאת, למרות שהוא מציג תמונה כללית של התנהגות אנטי-חברתית חסרת עקביות או מטרה, הוא גם קובע, לפחות במהדורות מאוחרות יותר, שחלקם אכן עשויים לבצע את הפשעים החמורים ביותר או הסדיסטיים ביותר. הוא מציע שזאת היא פתולוגיה נפרדת במקצת אך אינו מסביר מדוע או כיצד.
יש הטוענים כי הקריטריונים בהם השתמש קלקלי לא מייצגים התנהגויות אנטי-חברתיות והתנהגויות עברייניות. יש המציינים כי תכונות הליבה לא תוארו על ידי קלקלי כעוינות או תוקפניות במיוחד, בניגוד להגדרתו של רוברט ד' הייר. לפי דעות אחרות התנהגות אנטי-חברתית מתמשכת היא כן חלק מעבודתו של קלקלי, וכי כל המטופלים שלו היו בעלי היסטוריה ארוכה של הפרות חוזרות ונשנות של החוק, כולל היעדרות מעבודה, גנבה, ונדליזם, הונאה, הצתה, נהיגה בשכרות, תקיפה, נהיגה פזיזה, עבירות סמים, זנות ובריחה ממעצר. לטענת חלק מהחוקרים בכך סטה רוברט הייר מהפרופיל של קלקלי (construct drift). אולם, בין רשימת הפסיכופתיה לפרופיל הקליני שכתב קלקלי קיימים מתאמים מובהקים ביותר, דבר המעיד על כך כי עבודתו של קלקלי ועבודתו של הייר מודדות את אותו מבנה אישיותי.
טיפול.
קלקלי כותב במהדורה החמישית של הספר, יותר מ-40 שנה לאחר שפורסמה המהדורה הראשונה, כי פעם אחר פעם הוא נדהם מחוסר התגובה של פסיכופתים לכל צורת טיפול שהוא הכיר, ומחוסר המורא שלהם מפני החוק. בעודו מציין את חירות האדם, הוא מציע להשאיר פסיכופתים בתוך יחידות פסיכיאטריות סגורות ומופרדות. הוא גם מציין כי לא נראה כי טיפול נפשי או שיטות פיזיות כגון טיפול בהלם או לובוטומיה הם פתרון ממשי לבעיה. קלקלי גם מביע אי שביעות רצון משליחת פסיכופתים לבתי הסוהר, שלדעתו לא בהכרח יצליחו לתקן את התנהגותם עקב החריגות באישיותם או "אי שפיות" מוסתרת.
ביקורת.
במהלך השנים ספגה עבודתו של קלקלי ביקורת רבה, פריטים כמו "אינטליגנציה טובה", "היעדר הזיות וחשיבה אי-רציונלית", "איומי סרק של התאבדות ללא מימוש בפועל" נמצאו כלא קשורים לפסיכופתיה ואף נמצא קשר הפוך בין חלק מהפריטים לפסיכופתיה. קלקלי כתב את עבודתו כפרופיל קליני ולא הכין כלי אבחון שדרכו ניתן לדרג את רשימת המאפיינים בפרופיל שלו לצורך אבחון, אלא תמצית למה שהוא חשב שהם מאפיינים של פסיכופתים מהתרשמותו הסובייקטיבית ולא כתוצאה ממחקרים שערך. בנוסף, קלקלי השאיר שאלות רבות ללא מענה: לדוגמה, לכמה סימפטומים אדם צריך להתאים בשביל אבחנה? או כיצד ניתן לנקד את הפריטים לצורך אבחון?
ראו גם.
רוברט דאגלס הייר
רשימת הפסיכופתיה המעודכנת
מצביע לייזר
SDECE הוא ראשי התיבות של Service de Documentation Extérieure et de Contre-Espionnage (מצרפתית: השירות לתיעוד חיצוני וסיכול ריגול), שהייתה סוכנות הביון החיצונית של צרפת בין 6 בנובמבר 1944 ל-2 באפריל 1982, אז הוחלפה על ידי המינהל הכללי לביטחון חוץ (DGSE). אין לבלבל אותו עם המשרד השני, שעסק במודיעין צבאי בלבד.
תחת הרפובליקה הרביעית ה-SDECE היה כפוף לנשיא מועצת הרפובליקה. מתחילת הרפובליקה החמישית ועד 1962, הסוכנות הייתה כפופה לראש הממשלה מישל דברה ומשאביה הופנו במידה רבה למלחמת אלג'יריה. בעקבות פרשת מהדי בן ברכה הכפיף הגנרל שארל דה גול את השירות למשרד הכוחות המזוינים והשירות הפך לארגון צבאי. קודמו הישיר של הארגון היה הלשכה המרכזית למודיעין ומבצעים.
היסטוריה.
ה-SDECE נוסד בשנת 1946 כממשיכו של ארגון BCRA מתקופת המלחמה, שהיה קשור מדי עם הגאליסטים כדי לשרת את הרפובליקה כראוי. ארגון SDECE היה ידוע בצרפת בשם la piscine (בריכת השחייה) מכיוון שמפקדתו בפריז הייתה ממוקמת ליד בריכת שחייה ציבורית.
SDECE היה כפוף רשמית לשר ההגנה, אך למעשה דיווח לנשיא בפועל באמצעות יועץ מיוחד לענייני מודיעין. SDECE היה מעורב לעיתים קרובות בסכסוכים בירוקרטיים מול המשרד השני של המטה הכללי הצרפתי בווייטנאם ובאלג'יריה, והתחרה על תפקידי המודיעין בצרפת מול הביטחון הכללי (Sûreté Générale), מה שהוביל לעימותים פנימיים רבין בין אנשי SDECE לגופי ביטחון רפובליקניים אחרים שעסקו במודיעין. כפי שהיה בדרך כלל עם המודיעין הצרפתי, חלוקת האחריות בין סוכנויות יריבות הובילה לזרועות שונות של המדינה הצרפתית לבלות יותר זמן בתוך מחלוקות ביורוקרטיות אחת עם השנייה יותר מכל דבר אחר.
בספטמבר 1949 מילא ה-SDECE תפקיד בולט ב"שערוריית הגנרלים ", כאשר הביטחון הכללי (Sûreté Générale) חשף כי הרמטכ"ל הסתמך על מסמכים חסויים הנוגעים למלחמה בווייטנאם לגנרל אחר, שהעביר אותם לידי SDECE. סוכן שבתורו נתן אותם לווייטנאמים. צרפת ניסתה לקבור את הסיפור בכך שהורתה לעיתונים שלא להדפיס אותו, אך כתב הטיים בפריז דיווח למשרד הטיים בניו יורק. שגרירות צרפת בוושינגטון ניסתה לדכא את הסיפור, אך ממשלת ארצות הברית סירבה וציטטה את התיקון הראשון לחוקה האמריקאית, מה שהוביל לשערוריית פרשת הגנרלים מכיוון שברגע שהתפרסמו החדשות בארצות הברית, הוא צוטט על ידי התקשורת הצרפתית.
בשנות החמישים, לארגון SDECE היה מוניטין של ביצוע מבצעים מוזרים כמו גניבת דלק ממטוסים סובייטים שנחתו בצרפת כדי לנתח את תכולת דלק הסילון הסובייטי ולסמם את אנשי הריגול הסובייטים באוריינט אקספרס כדי לגלות את תוכן המזוודות שנשאו. עם זאת, יחידת ההצפנה של ה-SDECE נחשבה לטובה במיוחד, לאחר שפיצחה כמה קודים דיפלומטיים סובייטים, אך ניסיונותיה לשפר את תפקוד הארגון היו פחות מוצלחים.
בשנת 1951 SDECE יצרה פלוגת גרילה צרפתית שנועדה למנוע את המאבק על עצמאות מצרפת, אבל העוינות הכללית של הווייטנאמים לצרפתים הגבילו את ערעור הלחימה למען צרפת בקרב העם הווייטנאמי. סוכני SDECE הצניחו יחידות בווייטנאם ובמזרח אירופה, אך ל-SDECE חדרו היטב סוכנים קומוניסטים צרפתים שסיפקו למוסקבה את כל פרטי המבצעים. בפרט, מבצעי הארגון במזרח אירופה בשנות החמישים היו אסון מוחלט שכן כל סוכן בודד שהוצנח למזרח אירופה נלכד על ידי הק.ג.ב..
כמו בווייטנאם, במהלך מלחמת אלג'יריה, ה-SDECE מילא תפקיד בולט בניהול מלחמה מלוכלכת נגד אויבי הרפובליקה. שנות החמישים והשישים זכורים כ"עידן ההתנקשויות הפוליטיות" על ידי סוכני SDECE, שכן אחד התפקידים העיקריים של הסוכנות הייתה להתנקש בחברים בארגון FLN הבדלני. מספר ההרג עלה באופן דרמטי בשנת 1958 כאשר שארל דה גול, אישר לארגון SDECE להרוג חשודים מחברי ה-FLN. שתי הרציחות הראשונות אירעו במערב גרמניה, שם נהרג סוחר נשק שמכר נשק ל-FLN כאשר ה-SDECE הטמין פצצה במכוניתו בעוד פוליטיקאי אלג'ירי אנטי-צרפתי נהרג בירי. הסיבה שכוחות משטרת גרמניה המערבית לא היו יעילם בחקירת החיסולים הייתה תוצאה של הסכם חשאי עם הגנרל ריינהרד גהלן, ראש Bundesnachrichtendienst שלפיו המודיעין הגרמני קיבל מידע מצרפת בתמורה לחופש פעולה של SDECE לבצע מעשי רצח על אדמת גרמניה. אחד מסוכני SDECE, פיליפ ל. ת'יאוד דה ווז'ולו, כתב בזיכרונותיו משנת 1970: "עשרות חיסולים בוצעו. מלבד השימוש ברובים או בסכינים, שיטות מתוחכמות יותר השתכללו. אקדחים של פחמן דו-חמצני שירו מזרקים קטנים נרכשו בארצות הברית - אך אנשי SDECE החליפו את התרופה המרגיעה ברעל קטלני. הקורבן הראה את כל הסימפטומים של סבל מהתקף לב". מלבד חברי FLN, ה-SDECE הרג אנשי רוח צרפתיים ממחנה השמאל שתמכו ב-FLN, סוחרי נשק ולאומנים אנטי-צרפתים אחרים באפריקה. ה-SDECE עסק גם בחטיפת שש ספינות שהגיעו לאלג'יריה עם נשק ל-FLN בשנים 1956–1961, ופוצץ ספינה אחת שהייתה מלאה בנשק שמיועד ל-FLN בנמל המבורג. באלג'יריה עצמה, ה-SDECE התנקש בחשד לחברי FLN וסיפק לצבא מודיעין על כפרים "לא נאמנים" שבהמשך נשרפו. רבים מהמתנקשים היו וייטנאמים פרו-צרפתים שברחו לצרפת לאחר עצמאות וייטנאם והיו מוכנים למדי להרוג או להיהרג עבור צרפת. בשנת 1960, רבים מהמתנקשים, כולל רוב הווייטנאמים, היו אנשי OAS, מה שהוביל את SDECE לשלוח סוכנים חדשים לאלג'יריה כדי לרצוח את המתנקשים לשעבר שהצטרפו ל-OAS. בינואר 1961 פוצץ הארגון את מטה מתנקשי ה-OAS. בשנת 1960, הקים דה גול את ארגון Service d'Action Civique (SAC), ארגון המקושר ל-SDECE שכלל 8,000 איש שריגלו אחר מתנגדיו הפוליטיים, פירקו הפגנות אנטי-גאליסטיות ועסקו ב"טריקים מלוכלכים" לטובת SDECE.