הצלחתו הגדולה, והקריירה האינטנסיבית באופרה, הביאה את טאקר לעזוב את בית הכנסת בו כיהן כחזן קבוע, אך הוא המשיך כל השנים להתפלל בימים הנוראים ובחגים בבתי כנסת שונים. טאקר ידע איך לשלב טכניקות משירת אופרה לחזנות, אך לא פגם בטעמה האותנטי היהודי של החזנות. נאמר בשמו כי גם לביצוע האופרה וגם החזנות "נחוצים דם ואומץ". אמנם נהג לשיר כנער וחזן צעיר, בבר מצוות ובחתונות יהודיות, אך גם כשהיה כבר לכוכב אופרה עולמי, לא התבייש לערוך טקס חופה, במגבלות הזמן שאפשרה הקריירה. טאקר תרם את קולו למטרות יהודיות, כך למשל בסיור שעשה בסייגון בזמן מלחמת וייטנאם, ערך את הסדר לחיילים יהודיים. טאקר הקליט מספר תקליטי חזנות, שירי יידיש ואף שירים עבריים בהפקתו ובליווי תזמורת בניצוחו של שלום סקונדה. סקונדה אף כתב 2 קנטטות על נושאים יהודיים, וטאקר היה הסולן בהן כאשר בוצעו ושודרו ברדיו. גם המלחין מארוין דוד לוי כתב בשנת 1973 עבור טאקר אורטוריה ארוכה על "מצדה", אך הוא לא הספיק לבצע אותה.
טאקר וישראל.
טאקר ביקר בישראל לראשונה ב-1959 בעקבות הזמנה מהתזמורת הפילהרמונית הישראלית. עד 1967, הוא הוזמן שוב מדי שנה. בקיץ 1967, כאשר חזר מסבב הופעות בפני חיילים אמריקאים בסייגון (תקופת מלחמת וייטנאם), עצר בישראל, לסבב קונצרטים. הקונצרט האחרון תוכנן למוצאי שבת ה-3 ביוני, הייתה זו שיאה של תקופת ההמתנה, האווירה בארץ הייתה מתוחה מאוד כאשר כל צבאות ערב התאגדו להשמיד את ישראל. השגרירות האמריקאית בישראל, הפצירה בפני טאקר לעזוב לאלתר את הארץ הנתונה בסכנה, אך טאקר סירב בטענה כי לא נוטשים אחים בשעה כזו, ואף התעקש לקיים את הקונצרט. בשבת התברר כי אין מנצח שינצח בקונצרט, לכך התגייס ברגע האחרון המנצח הרומני-ישראלי סרג'יו קומיסיונה. טאקר סיפר מאוחר יותר, כי על אף שהוא נחשב לאמן שאינו מחצין את רגשותיו, ומסוגל "להכניס דמעה בקול אך להשאיר עין יבשה", בקונצרט זה הוא התקשה להחזיק את עצמו. בשירו שירי שבת וקטעי חזנות כ"הדרנים", תיאר את כי התחושה לעמוד בשעה כזו, בישראל, לפני קהל ישראלים ולשיר את המילים בעברית וביידיש, כמעט והכריעה אותו. הוא החליט לסיים ב"שיר החירות" שיר הלל לחלוצים העבריים, אך הוא לא אבה ללכת, והקהל לא פסק ממחיאות הכפיים. על אף שהעיד כי לא היה מסוגל, עלה בכל זאת לבמה ושר את התקווה. על פי התוכנית המקורית היה אמור לחזור לארצות הברית דרך פירנצה, לשיר שם אנדראה שנייה (מאת המלחין אומברטו ג'ורדאנו). טאקר נסע, ומיד חזר לישראל, וניצל את הזמן לביקור יחד עם אשתו שרה, אצל פצועים מהמלחמה. טאקר סיפר כי המראות שראה השפיעו עליו עמוקות למשך שארית חייו.
מותו ומורשתו.
ב-8 בינואר 1975, היה טאקר באמצע סבב הופעות בארצות הברית יחד עם רוברט מריל. בזמן מנוחה לקראת הופעה בערב, בעיר קלמאזו במישיגן, מת טאקר מהתקף לב. טאקר הוא האדם היחיד שההלוויה שלו התקיימה באולם המטרופוליטן אופרה. את תפילת אל מלא רחמים נשא תלמידו זמר הטנור והחזן הרמן מלמוד. בסיום הטקס נותר ארונו במרכז הבמה והמסך ירד עליו בפעם האחרונה.
לאחר מותו הקדישה לכבודו עיריית ניו יורק פארק קטן בשדירות ברודוויי בואכה לינקולן סנטר, כ"פארק ריצ'רד טאקר", שם מוצב פסלו.
מיד לאחר מותו הקימו אלמנתו, בניו וקולגות, את "קרן המוזיקה על שם ריצ'רד טאקר" ("Richard Tucker music foundation"), במטרה "להנציח את זכרו של גדול הטנורים באמריקה, על ידי פרויקטים לעזרתם של זמרים צעירים ומחוננים". מאז ועד היום, הקונצרט השנתי של הקרן הוא אחד האירועים הנוצצים באופרה באמריקה, ומשודר בטלוויזיה. בקונצרטים הופיעו גדולי זמרי האופרה, ורבים מהזמרים המובילים בעולם כיום נעזרו בקרן.
בניין ליפסטיק
בניין ליפסטיק (באנגלית: Lipstick Building) הוא כינויו של מגדל משרדים השוכן בשדרה השלישית פינת רחוב 53 במידטאון מנהטן שבניו יורק. שמו הרשמי של הבניין הוא ככתובתו: "53rd at Third". הוא מכונה "בניין ליפסטיק" בשל צורתו האליפטית המחולקת לשלושה מפלסי גובה, כאשר כל מפלס קטן יותר בשטחו מזה שתחתיו, צורה המזכירה ליפסטיק פתוח, וכן בשל צבעו האדמדם. מתנשא לגובה של 138 מטרים.
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים פיליפ ג'ונסון וג'ון בורג'י עת היו שותפים, והושלם בשנת 1986. מתכנניו יצרו שתי "נסיגות" מקו הרחוב, דרישה של רשויות התכנון בעיר, על מנת לאפשר חדירת אור טובה יותר לרחוב. בשל טביעת הרגל האליפטית שלו תופס הבניין שטח מצומצם יחסית של הקרקע, דבר המאפשר מרחב להולכי הרגל במפלס הרחוב. הבניין מצופה בשורות של שיש גרניט קיסר אדום בשני גוונים, פסי פלדה בוהקים וחלונות זכוכית בעלי מסגרת כסופה. הבניין עשוי פלדה ואלומיניום ומכיל 34 קומות משרדים מעל מבואה עטורת עמודי גרניט שגובהה תשעה מטרים.
חברת עורכי הדין Latham &amp; Watkins היא הדייר שעושה שימוש בשטח הרב ביותר בבניין. בבניין שכנו משרדיה של חברת הפיננסים של ברנרד מיידוף Bernard L. Madoff Investment Securities, שבאמצעותה התבצעה הונאת הפונזי הידועה.
ביולי 2007 נרכש הבניין על ידי קבוצה של ישראלים תמורת 648.5 מיליון דולר: חברת "מנופים פיננסיים" בשליטתו של ג'קי בן זקן (35%), חברת "טאו תשואות" בשליטתו של אילן בן דב (35%), ומשפחת מרציאנו (30%). עיקר הסכום - 587 מיליון דולר - גויס כאשראי. עסקה זו התבררה ככושלת. ביוני 2008 מכרה "טאו תשואות" את חלקה בבניין בהפסד לגוף אמריקאי ובשנת 2010 ויתרה גם "מנופים פיננסיים" על החזקותיה בבניין תמורת 3.5 מיליון דולר בלבד, לעומת 22.4 מיליון דולר שהושקעו ברכישה.
אליזבת' מיטשל
פרדוקס בנטלי
פרדוקס בנטלי הוא שמו של פרדוקס-לכאורה שהציג הכומר ריצ'רד בנטלי בפני אייזק ניוטון ב-1692, זמן-מה לאחר פרסום הפרינקיפיה מתמטיקה. לפי ניוטון, כוח הכבידה אינו מוגבל בטווח, והוא מושך כל שני גופים זה אל זה. אם כך, שאל בנטלי, אם נניח שהיקום סופי - היה עליו לקרוס לתוך עצמו לפני זמן רב; ואם נניח שהוא אינסופי - הרי שעל כל כוכב מופעל כוח אינסופי, ושוב צריך היקום לקרוס. ניוטון השיב שאם היקום אינסופי אבל סימטרי לחלוטין, המשיכה הפועלת מעברים שונים של אותו כוכב מאוזנת כך שהכוח הכולל הוא אפס. עם זאת, הוא הבין שזהו פתרון בלתי יציב, ושכל תנודה תגרום ליקום כזה לקרוס, משום שהכוחות בצד אחד יגברו על אלה שניצבים מנגד. פתרונו היה דאוס אקס מכינה: "דרוש נס מתמשך אשר ימנע מהשמש ומכוכבי השבת לדהור זה לקראת זה מכוח הכבידה".
ההנחה המקובלת היום היא שהיקום אינסופי ומתפשט, ושכוח הכבידה המשולב מאט את ההתפשטות באופן מקומי (בין עצמים מאותה גלקסיה) אך מתגמד לעומת הכוח הדוחה של האנרגיה האפלה במרחקים גדולים יותר (בין גלקסיה אחת לשנייה) והיא נתמכת בתצפיות.
הפרדוקס של בנטלי
השלכה
הכוכב שמת ותכשיט של ילדה
הכוכב שמת ותכשיט של ילדה (骸なる星･珠たる子, Mukuro Naru Hoshi·Tama Taru Ko), הידועה יותר בשם כוכב הצללים נארוטארו (שמה של האנימה שיצאה למנגה) או נארוטארו היא מאנגה מאת מוהירו קיטו. המאנגה החלה לצאת ב-1998 והושלמה ב-2003. באותה שנה עובדה גם לאנימה מאת התסריטאי צ'יאקי קונאקה. המאנגה נחשבת לעבודתו המפורסמת ביותר של מוהירו קיטו ולאחת המאנגות היחידות שמשלבות אלמנטים נוגדים לכאורה כמו סגנון השוג'ו ומראה הקודומו על כל החמידות והמתיקות שבו לבין עלילה ונושאים בעלי תכנים בוגרים הקרובים יותר לסיינן כמו אכזריות האדם, רעיונות בנוגע לחברה האידיאלית, אלימות קיצונית (רק במאנגה) וכולה.
תקציר העלילה.
סיפור העלילה סובב סביב שתי דמויות מרכזיות. ילדה בגיל תחילת הנעורים בשם שינה ויצור מוזר דמוי כוכב ים בשם הושימארו. השניים נפגשים בזמן שהותה של שינה בבית סבה וסבתה על אי קטן. כאשר שינה כמעט טובעת בעת תחרות שחייה בים עם אחד מחבריה למקום וניצלת באופן לא ברור. בערב של אותו יום שינה נפגשת שוב עם הושימארו. כאשר היא מבינה שהוא בעצם חסר בית היא מחליטה לקחת אותו לביתה בתור תיק הגב שלה. אך מה שמתחיל כעוד הרפתקה תמימה וילדותית לכאורה משתנה מהר מאוד לכיוון של מותחן אכזרי ובדיוני. כשמתברר לשינה שהיא לא לבד ושגורמים מסוימים סימנו אותה ואת הושימארו כמטרה.
דמויות.
דמויות משניות.
ילדי הדרקון.
ילדי הדרקון הם הפעילים העיקריים בסדרה ובמאנגה. הם קראו כך לעצמם בראש ובראשונה מכיוון שהדרקונים בצורתם הלא מושלמת וההתחלתית מתחברים אליהם. (ישנם גם ילדי דרקון אחרים שמסופר עליהם במאנגה ובאנימה אך הם משניים ומופיעים בגיליון אחד לכל היותר). בעיני חלקם השם ניתן גם כדי להדגיש את ייחודם על פני אנשים אחרים. במאנגה מסופר על חבורה ראשית של ילדי דרקון ביפן השואפת להקים תרבות חדשה ואידיאלית (מבחינתם) ולערער את התרבות הישנה. בעוד זו המטרה של קבוצה זו בקבוצה עצמה היו חילוקי דעות באשר לאופייה של החברה, טבעה והדרכים בה תבנה. חלק אחר של ילדי הדרקון שאינו שייך לקבוצה מתנגד לרעיון לשנות את החברה או אדיש לרעיון לחלוטין.
נסיכות בתולה.
נסיכות בתולה הן יצורים בעלי דרגת התפתחות גבוהה יותר מזה של בני אנוש ודרקונים. נראה שהם נוצרים כאשר ילד דרקון מתמזג עם הדרקון שלו. קומורי אמר שהם גם זיכרונותיהם של הכוכבים אם כי לא ברור למה הכוונה. נסיכת בתולה בולטת היא מישו טאמאי שהייתה בעבר אחותה של שינה.
תורת הכיול
אולמן
אולמן (בכתיב לועזי: Ullmann, ולעיתים Ulmann או Ullman) הוא שם משפחה שמקורו כנראה בצירוף "Ulmer Mann" – אדם שמוצאו בעיר אולם (Ulm) שבגרמניה. על פי סברה אחרת, מקור השם במילה הגרמנית העילית העתיקה Uodalrich, שפירושה "שגשוג וכוח" ("uodal" = שגשוג, "ric" = כוח) – בדומה לשם אולריך (Ulrich)..
אנדרה ריו