בוויו נובה ניהלה רפת של כ-500 פרות חולבות. ב-1930 נשלחו למקום מספר אמנים מטעם השלטונות הסובייטיים, על מנת לתעד את החיים בקיבוץ היהודי בברית המועצות. שירה התאהבה באחד מהם, הצייר מנדל גורשמן (יליד שנת 1902), ולבסוף נישאה לו ועברה להתגורר עמו במוסקבה. ב-1937 נולד לשניים בנם המשותף אליק (שבהמשך שינה שמו לאלכסנדר מנדלביץ' גורשמן, היסטוריון ואוצר של מורשתו האמנותית של גורשמן האב). עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ב-1941 פונתה המשפחה לכפר מאריינסקי פוסד במחוז צ'ובשיה, שם עבדה גורשמן בקולחוז. בהמשך עברו בני הזוג לעיר פרונזה (כיום בישקק בקירגיזסטן).
ידידו של בעלה, המשורר לייב קויטקו, הבחין בכשרונה לספר סיפורים, ועודד אותה להעלות אותם על הכתב ולפרסם אותם. סיפוריה הראשונים הופיעו בעיתוני היידיש "דער שטערן" ("הכוכב", חרקוב) ו"דער עמעס" ("האמת", מוסקבה), ומאוחר יותר בעיתון "אייניקייט" ("אחדות", מוסקבה) ובקובץ סיפורים בעריכת פרץ מרקיש (1944). קובץ ראשון של סיפוריה הקצרים יצא לאור במוסקבה ב-1946, בשם "דער כויח פון לעבען" ("הכוח לחיות"). קובצי סיפורים נוספים יצאו לאור במהלך השנים בוורשה ובמוסקבה, וחלקם תורגמו לרוסית.
מרבית ידידיה של גורשמן מאנשי ויו נובה נרצחו במהלך הטיהורים הגדולים או נשלחו לגלות ולגולאגים. גורל מר זה פסח עליה, אולם היא עצמה נאלצה לצנזר עצמה בכתביה על מנת להימנע מחשדות פוליטיות, והיא ובעלה חששו באותה התקופה אף הם מפני רדיפה. פעילותה הספרותית אף הוגבלה בשל ההתנכלות לתרבות ועיתונות היידיש מצד השלטון הסובייטי. עם זאת הוסיפה גורשמן לכתוב בעיתון היידי "ביראבידזשאנער שטערן" שיצא במזרח ברית המועצות וכן קיבלה במה גם בעיתון הפולני היידי 'פאלקסשטימע'. בפולין יצא בשנת 1961 גם ספר מכתביה 'שלושים ושלוש נובלות'.
בהמשך פרסמה גם בכתב העת היהודי הספרותי-חברתי 'סאוועטיש היימלאנד' (המולדת הסובייטית) שהוקם בשנת 1961, בעקבות לחץ המפלגות הקומוניסטיות הזרות ותקופת ההפשרה של חרושצ'וב. סיפורים אלו שכללו גם סיפורים מהווי הקומונה בה חיה בעברה, יצאו אחרי כן לאור בשנת 1974. ספר זה כלל גם את הרומן האוטוביוגרפי שלה 'הצאן והבקר של חנה'. בשנת 1984 יצא ספר נוסף שלה במוסקבה, 'יום טוב אין מיטן וואך' (יום טוב באמצע השבוע) אשר כלל גם סיפורים רבים על חגים יהודיים ועל נסיעותיה לערי ברית המועצות.
בסוף שנות ה-80 הביאה גורשמן כתב יד נוסף שלה לבית הוצאה לאור במוסקבה. באותה תקופה השתכנה עם בנה הצעיר אלק ומשפחתו בעיר, ואף זכתה לפנסיה מכובדת שאפשרה לה להתמסר לעבודה. עם זאת - עם פתיחת שערי העלייה לישראל, עלתה בשנת 1989 כשהיא בת 84. בתחילה התגוררה כאורחת אצל מכרים ברחובות, כשהיא מתארחת בארץ במועדוני חובבי יידיש. בשנת 1990 הודיעה באחד מביקוריה אלו כי אין בכוונתה לשוב לברית המועצות - הודעה שהפתיעה את משפחתה.
בארץ הוציאה לאור כמה ספרים נוספים, חלקם עיבודים של סיפוריה הישנים וחלקם יצירות חדשות וספרי זכרונות - בהם גם ספרים המתייחסים לשלטון הטרור בברית המועצות. בחלק מספריה אלו, מתחה ביקורת חריפה על אלקין ומובילי המעבר של חברי הפלג השמאלי של גדוד העבודה לקרים, ואף כתבה כי בתקופת מסוימות ביקשו היא וחברים נוספים מאנשי ויו נובה לחסלו, אולם בסופו של דבר הוא חוסל על ידי השלטון. שלושה מספריה יצאו לאור בתרגום לעברית.
גורשמן הכירה בארץ את איש הספרות בן התנועה הקיבוצית, דניאל בן נחום (1910–1992) אשר הציע לה עזרה בתרגום ספרה האוטוביוגרפי 'הצאן והבקר של חנה' לעברית, ואף הכין אותו לדפוס. תקופה מסוימת השניים אף התגוררו יחדיו, אולם לבסוף עברה גורשמן ליחידת דיור בהוסטל באשקלון יחד עם ביתה רותה, שעלתה אחריה אף היא כשהיא כבר בגמלאות. הקשר הידידותי בין השניים נמשך עד מותו של בן נחום.
ב-1991 הפיק הערוץ הראשון את הסרט התיעודי "דרך חדשה", בבימויו של ארן פטנקין, בו סיפרה שירה גורשמן את קורותיה בגדוד העבודה ובוויו נובה.
ב-4 באפריל 2001 נפטרה גורשמן, ימים אחדים טרם יום הולדתה ה-95, ונקברה בבית העלמין של אשקלון.
יצירתה.
סיפוריה של שירה גורשמן מתארים התרחשויות מהווי החיים בעיירה היהודית במזרח אירופה טרם השואה, בקומונות ובערים התעשייתיות בברית המועצות. על פי עורכת הספרות פיית' ג'ונס, יש בהם יסוד "פרוטו-פמיניסטי", ועיסוק בנושאים מחיי הנשים שספרות היידיש כמעט לא נגעה בהם: נשים העוסקות בעבודת כפיים ובעלות מקצוע, נשים המגדלות את ילדיהן לבדן או בוחרות בהפלה מלאכותית, ועוד.
בשל היחס העוין של ברית המועצות כלפי הציונות ומדינת ישראל, נמנעה מלכתוב על גדוד העבודה והקמת התשתית הלאומית היהודית בארץ ישראל כל עוד חיה שם, ורק עם עלייתה ארצה החלה לכתוב גם על חוויותיה מתקופה זו.
פולרקרייס 18
פולרקרייס 18 (בגרמנית: Polarkreis 18) הייתה להקת פופ גרמנית מדרזדן, סקסוניה.
היסטוריה.
חברי הלהקה נפגשו בבית הספר התיכון, שם הקימו את הלהקה "Jack of all Trades" ב-1998 כאשר היו בני 13.
ב-2004, שינו את שם להקתם לפולרקרייס 18. הז'אנרים של הלהקה הם: פופ, סינת'פופ ודאנס. הלהקה מתאפיינת בסגנונה המיוחד המשלב נעימות, אלקטרוניקה, קטעי רוק וקולות רקע.
עד היום הלהקה הוציאה שלושה אלבומים: "Polarkreis 18" ב-2007, "The Colour Of Snow" ב-2008 ו- "Frei" ב-2010. האלבום "The Colour Of Snow" היה להצלחה במכירות והגיע למקום ה-14 ברשימת האלבומים הנמכרים בגרמניה. הסינגל הידוע ביותר שלהם הוא "Allein Allein", ("לבד לבד"), שצעד בפסגת המצעדים הגרמניים מ-31 באוקטובר 2008 עד ל-4 בדצמבר 2008, והפך ללהיט גדול בכל רחבי אירופה. השיר מוקלט בהופעה חיה, כאשר רוב מילותיו מושרות באנגלית, ורק הפזמון "אליין אליין" מושר בגרמנית, כשאליו מצטרף הקהל. עוד סינגל מצליח מהאלבום "The Colour Of Snow" הוא הסינגל הנושא את שם האלבום, שהגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים הגרמני.
לסינגל "Allein Allein" נוצרו גרסאות כיסוי ורמיקסים רבים אך הבולט ביניהם הוא של להקה דנית בשם Nephew שהפך ללהיט בתחנות הרדיו בדנמרק.
הלהקה פורקה בשנת 2012. מאז 2013 חברי הלהקה שותפים לקונצרטים של אננו בונגר.
פירוש שם הלהקה.
פירושו של שם הלהקה הוא "חוג הקוטב 18". יש לשם מקורות סותרים. לפי מקור אחד מדובר בשם אקראי שנבחר בעת ההקלטות. בראין שנתן לודוויג, אחד מחברי הלהקה, למגזין הנוער ראש 1, אמר שהשם מסמל את סגנון המוזיקה של הלהקה.
דמי הבראה
דמי הבראה הם תשלום שעל מעביד בישראל לשלם לעובד, מכוח צו הרחבה בעניין זה, או מכוח הסכם קיבוצי.
שמו של תשלום זה מעיד על ייעודו המקורי - למימון שהייה של העובד בבית הבראה, ובעבר גובה התשלום חושב על פי עלויות שהייה בבית הבראה, והעובדים אכן נדרשו להציג קבלות על שהייתם בבית הבראה כתנאי לקבלת התשלום.
אך, כבר שנים רבות שהתשלום מחושב ומשולם במנותק מייעודו המקורי.
תשלום דמי ההבראה מתבצע בדרך כלל אחת לשנה, באחד מחודשי הקיץ (יוני-ספטמבר), אך ניתן לשלמו גם במועד אחר, או בתשלומים אחדים ואפילו כתשלום חודשי, הנקרא "על חשבון הבראה". גובה דמי ההבראה מחושב על פי מספר ימי הבראה. מספר ימי ההבראה להם זכאי העובד עולה בהדרגה בהתאם לוותק של העובד במקום עבודתו ולהסכם הקיבוצי החל על העובד. אדם העובד במשרה חלקית מקבל דמי הבראה באופן יחסי להיקף משרתו.
הזכאות לדמי הבראה נוצרת לאחר שצבר העובד וותק של שנה במקום עבודתו. בשנת העבודה השנייה מקבל העובד דמי הבראה עבור השנה הנוכחית ובאופן רטרואקטיבי גם עבור החלק היחסי של שנת העבודה הראשונה.
דמי ההבראה הם הכנסת עבודה, ולכן חלים עליהם כל המיסים החלים על הכנסת עבודה, ובפרט מס הכנסה, דמי ביטוח לאומי ודמי ביטוח בריאות.
דמי ההבראה הם רכיב שכר שאינו פנסיוני.
נוסחת החישוב של דמי ההבראה: מספר ימי ההבראה להם זכאי העובד בהתאם לוותק שצבר (על פי ההסכם הקיבוצי החל עליו), כפול התעריף ליום הבראה (גם כן על פי ההסכם הקיבוצי) כפול היקף המשרה הממוצע של העובד בשנה הרלוונטית.
OpenBSD
OpenBSD היא מערכת הפעלה דמוית יוניקס. היא נוצרה מ-NetBSD בידי תאו דה-ראדט בסוף שנת 1995. הפרויקט ידוע בהתעקשות המפתחים על קוד פתוח, תיעוד איכותי, עמדה לא מתפשרת לגבי רישיון תוכנה והתמקדות באבטחה וקוד נכון. הפרויקט מנוהל מביתו של תאו דה-ראדט בקלגרי, אלברטה, קנדה. הסמליל והקמע של OpenBSD הוא דג ממשפחת הנפוחיתיים ("אבו נפחא") הנקרא "Puffy".
גרסאות.
הגרסה הראשונה של OpenBSD הייתה 1.1, שהתבססה גרסה 1.0 של NetBSD.
החל מגרסה 2.0, שיצאה ב-1 באוקטובר 1996, מתקדמים מספרי הגרסאות בסדר פשוט. אין משמעות מיוחדת לשינוי "גרסה ראשית" (המעבר מ-2.9 ל-3.0 או 3.9 ל-4.0).
החל מגרסה 3.0 יש לכל גרסה גם סמל מיוחד וגם שיר.
פיתוח.
פרויקט OpenBSD השתמש במערכת בקרת התצורה CVS כבר מהתחלה. הוא היה פרויקט התוכנה החופשית הראשון שסיפק גישת CVS לא מזוהה דרך האינטרנט לקוד המקור של הפרויקט (בניגוד להפצת ארכיוני תוכנה שלמים של גרסאות כאשר הגרסאות יוצאות).
הפרויקט היה גם אחד החלוצים של הוצאת גרסאות לפי זמן. החל מגרסה 2.0 פרויקט OpenBSD מוציא גרסה חדשה פעם בחצי שנה ולא "זה מוכן כשזה יהיה מוכן".
Yes stars Drama
זוכרימפדיה
ש&quot;ל גורדון
ש.ל. גורדון
ש' ל' גורדון
ש. ל. גורדון
אינייסטה
דאלאס וינגס