סכרים, תעלות, משאבות ומבנים מלאכותיים אחרים על נהר לוסט, מאגר קליר לייק ואגם טולי הם חלק ממיזם ההשקיה קלאמת של לשכת הטיוב של ארצות הברית, המנהל את זרימת המים באגן בעיקר לצורך חקלאות ו. המיזם מספק מים לכ-850 קילומטרים רבועים של אדמות יבול, 62% מהם באורגון ו-38% בקליפורניה. מים מאגן הנהר לוסט נכנסים לאגן הנהר קלאמת, בעיקר דרך ערוץ ההטיה של נהר לוסט, כ-6 קילומטרים במורד הזרם מהיישוב אולנה (Olene). הערוץ באורך 13 קילומטרים יכול לספק מים גם בזרימה בכיוון ההפוך מהקלאמת כאשר יש צורך במי השקיה עבור חוות בחלקים שיובשו של אגם טולי.
לאחר 1846, חצה את הנהר על גשר טבעי של אבני מדרך, שכוסה מאוחר יותר על ידי סכר של לשכת הטיוב, ליד מריל. מוקדם יותר באותה שנה, קרא החוקר ג'ון פרימונט לנחל בשם "נהר מקראדי" (McCrady River) על שם חבר נעורים, אך עם הזמן השם הנהר לוסט הפך רווח יותר ויותר. סניף דואר של הנהר לוסט פעל לזמן קצר, כנראה בסביבת אולנה באורגון, בשנים 1875–1876.
הזרימה בלוסט איטית ומאפשרת הזדמנויות לדיג של בס עד 3.2 קילוגרם, ', ', , ו-"". דגי טרוטה נדירים בנהר הזה.
מעגלים של שישבת
מעגלים של שישבת (או מעגלים) הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1980 בכתיבתה ובימויה של עידית שחורי, עם רחל שיין ארגמן, חוה אורטמן, נועה כהן-רז וגלית גיל בתפקידים הראשיים.
הסרט מתאר את אווירת סופי השבוע של צעירים בתל אביב דרך סיפורן של ארבע חברות צעירות שמחפשות את עצמן. חייהם מתנהלים במעגלים מסופ"ש לסופ"ש בחברה שמתעניינת רק במסיבות, סמים אורגיות ויחסים להט"בים.
בסרט יש סצנה של רחיצה בים בעירום של ארבעת הצעירות עם רמזים לסביים ברורים.
הגברים בסרט משחקים בתפקידים קטנים. עמוס לביא מופיע כאן בפעם הראשונה בקולנוע כבליין שתוי ומתפרע.
את המוזיקה חיבר אבנר קנר. יואל לרנר שר את שיר הנושא למילותיו של עלי מוהר.
הסרט זכה לביקורות מעורבות, אך שנים אחר כך נחשב כסרט פורץ דרך באופן שבו הציג נשים בקולנוע.
תקציר העלילה.
דורית פלדמן (רחל שיין ארגמן) היא צעירה תל אביבית בת 24 שמנהלת חיים חפשיים עם גברים. היא עובדת בהפקות ומכירה גברים רבים מחוגי הבוהמה. הסרט מתחיל כאשר היא שוכבת עם שחקן נשוי (אלברט אילוז) לאחר הצגה. איתה בדירה גרה גילי (נועה כהן-רז) שהגיעה מטבעון כדי לגלות את העיר הגדולה בעזרתה.
תמרה וינר (חוה אורטמן) היא גרושה משכילה בת 30 שהתחברה לדורית כדי שתכיר לה גברים. ליאור (גלית גיל) היא צעירה מירושלים שמגיעה לדורית באמצעות חבר, במטרה למצוא חדר להשכרה.
דורית לוקחת את חברותיה לרחוב דיזנגוף שם מתקבצים כל הבליינים ובראשם מוש (אלדד ירון) כדי למצוא מסיבה טובה בה יוכלו לרקוד, לעשן סמים ולמצוא "סטוצים".
היא לוקחת בינתיים את חברותיה להופעה של מייק בן דוד (יואל לרנר) ולהקתו במועדון צוותא. אחד המנגנים בלהקה הוא גיא (מוטי דיכנה).
לאחר ההופעה הן הולכות למסיבה בבית של "מוש" שם כולם שותים, מתמסטלים ומקיימים יחסי מין. רק תמרה עצובה לאחר שנודע לה שהגרוש שלה מתחתן.
הן עוזבות את המסיבה ומגיע לשתות בבאר, שם "מתחיל" איתם איתן (עמוס לביא) וכשהן עונות ל"חיזוריו" בחוצפה הוא מתרגז ומתחיל להרוס את הבאר עד שמסולק משם.
החברות מסיימות את הלילה ברחיצה בים בעירום בחוף תל אביב לאחר היציאה מהמים הן ממשיכות לשבת עירומות על החוף ולשוחח על הנטיות הלסביות שיש בהן.
בבוקר מתפתח ויכוח סוער בין דורית לתמרה. דורית מאשימה אותה בהתנשאות תרבותית ובכך שהיא חברה שלה רק שתספק לה בילויים וגברים. היא מסלקת אותה ואת ליאור ונשארת לבד כשבחדר הסמוך מקבל גילי את גיא (מוטי דיכנה).
העולם כרצון וכייצוג
העולם כרצון וכייצוג (בגרמנית:Die Welt als Wille und Vorstellung; מתורגם גם בתור העולם כרצון וכדימוי) הוא חיבור פילוסופי מאת הפילוסוף הגרמני ארתור שופנהאואר, הנחשב למגנום אופוס שלו. המהדורה הראשונה יצאה לאור בשלהי 1818 (כשהשנה 1819 מופיעה בעמוד השער). מהדורה שנייה בת שני כרכים הופיעה ב-1844: הכרך הראשון היה גרסה ערוכה של מהדורת 1818, ואילו הכרך השני כלל פרשנות על הרעיונות שהובאו בכרך הראשון והתייחסויות להוגים שונים. מהדורה שלישית מורחבת יצאה לאור ב-1859, בשנה שקדמה למותו של שופנהאואר. בשנת 1948, נערכה גרסה מקוצרת על ידי תומאס מאן.
שופנהאואר טען כי החיבור נועד לבטא "מחשבה אחת" מנקודות מבט שונות. החיבור מחולק לארבעה ספרים המכסים ארבעה נושאים: אפיסטמולוגיה, אונטולוגיה, אסתטיקה ואתיקה. בסיום הספר מופיע נספח בשם "ביקורת על הפילוסופיה הקאנטיאנית".
כפי שמעיד שמו, התזה המרכזית של החיבור מבוססת על שני אופני התייחסות לעולם, העולם כ"ייצוג" ("Vorstellung") והעולם כ"רצון" ("Wille"). בהסתמך על האידיאליזם הטרנסצנדנטלי של עמנואל קאנט, שופנהאואר טוען שהעולם שבני האדם חווים סביבם, עולם התופעות (הפנומנה) הכפוף להסתכלות במרחב ובזמן ולקטגוריית הסיבתיות ולעקרון הטעם המספיק, קיים אך ורק כ"ייצוג" המותנה בהכרה הסובייקטיבית. העולם כייצוג אינו קיים כשלעצמו (כלומר, ללא תלות באיך שהוא נתפס כתופעה בתודעת הסובייקט). ההכרה של האדם אודות אובייקטים הוא אפוא הכרה של תופעות בלבד.
לעומת זאת, שופנהאואר מזהה את הדבר כשלעצמו (הנומנה) כרצון"," כחתירה עיוורת, בלתי מודעת, חסרת מטרה, נטולת הכרה, מחוץ למרחב ולזמן, ללא אינדיודואציה וריבוי - שהיא המהות הפנימית של הכל. העולם כייצוג הוא רק ה"אובייקטיבציה" של הרצון. בנוסף, שופנהאואר גורס כי האדם משועבד לרצון, שהוא מקור כל הסבל. חוויות אסתטיות, והמוזיקה בפרט, יכולות לשחרר את האדם לזמן קצר מהשעבוד לרצון, אך גאולה אמיתית מהחיים, יכולה לנבוע רק מסגפנות, ומשלילה מוחלטת של "הרצון לחיים". שופנהאואר מציין נקודות השקה מהותיות בין הגותו שלו לבין הפלאטוניזם ולבין פילוסופיה הודית (בעיקר בודות, בבודהיזם ובהינדואיזם).
העולם כרצון וכייצוג סימן את פסגת הגותו הפילוסופית של שופנהאואר; הוא הקדיש את שארית חייו בחידוד, בהבהרת ובהעמקת הרעיונות המוצגים בעבודה זו ללא שינויים מהותיים. המהדורה הראשונה נתקלה בשתיקה ציבורית כמעט מוחלטת. גם המהדורה השנייה של 1844 לא הצליחה למשוך עניין רב. באותה תקופה, הפילוסופיה האקדמית הגרמנית שאחרי קאנט נשלטה על ידי האידיאליסטים הגרמנים ובראשם הגל, ששופנהאואר גינה במרירות כ"שרלטן" וראה בו יריב מר. רק ב-1851 עם פרסום אוסף מאמריו "Parerga und Paralipomena" החל שופנהאואר לראות את תחילתה של ההכרה לה ייחל מרבית חייו.
רקע לכתיבת החיבור.
בקיץ 1813, שופנהאואר הגיש את עבודת הדוקטורט שלו "על השורש המרובע של עיקרון הטעם המספיק" ("Ueber die vierfache Wurzel des Satzes vom zureichenden Grunde") שזיכה אותו בדוקטורט מאוניברסיטת ינה. לאחר מכן בילה בויימאר ועבר להתגורר בדרזדן. וב-1816 פרסם את חיבורו "על ראייה וצבעים" ("Ueber das Sehn und die Farben"). שופנהאואר בילה את השנים הבאות בעבודה על יצירתו המרכזית, העולם כרצון וכייצוג.
שופנהאואר דורש לקרוא את עבודת הדוקטורט שלו כהקדמה לספר. בהתייחסו כתב במבוא המהדורה הראשונה לחיבור כי "בלתי אפשרי לחלוטין להבין את היצירה הנוכחית, אלא אם כן הקורא מכיר את ההקדמה והפרופדאוטית הזו, ותוכנו של החיבור הזה מונחה כאן מראש. עד כמה שהם נכללו בספר".
יתר על כן, שופנהאואר מצהיר בתחילת הספר שהוא מניח שהקורא בקיא בפילוסופיה של עמנואל קאנט. שופנהאואר טען שהפילוסופיה שלו היא ההמשך הטבעי של קאנט, ונאמנה יותר לשיטה המטפיזית של האידיאליזם טרנסצנדנטלי כפי שנפרשה בביקורת התבונה הטהורה (1781), לעומת כל הפיתוחים המאוחרים של האידיאליסטים הגרמנים. עם זאת, הספר כולל נספח שכותרתו "ביקורת על הפילוסופיה הקאנטיאנית", שבו שופנהאואר דוחה את רוב הפילוסופיית המוסר של קאנט וחלקים משמעותיים מהאפיסטמולוגיה ומהאסתטיקה שלו. אף על פי כן, עדיין ראה בהישגיו של קאנט את נקודת המוצא למחקר שלו.
שופנהאואר ראה רצון האנושי את הפתח האחד והיחיד שלנו למציאות שמעבר לעולם כייצוג, כלומר העולם החיצוני כפי שאנו חווים אותו דרך היכולות המנטליות שלנו. לפי שופנהאואר, הרצון הוא ה'מהות הפנימית' של העולם כולו, כלומר הדבר כשלעצמו ("Ding an sich"), המתקיים ללא תלות בצורות של עקרון הטעם המספיק השולטות בעולם כייצוג. שופנהאואר האמין שאמנם אנו עשויים להיות מנועים מידע ישיר של הנומנה הקאנטיאנית, אך אנו עשויים להשיג ידע לגביו במידה מסוימת (בניגוד לקאנט, שעבורו הנומנה בלתי ידועה לחלוטין). הסיבה לכך היא שלפי שופנהאואר, ניתן להבין את היחס בין העולם כייצוג לבין העולם כפי שהוא 'בעצמו' על ידי חקירת היחס בין גופנו (אובייקטים חומריים, כלומר ייצוגים, הקיימים במרחב ובזמן) לבין הרצון שלנו. הבדל חשוב נוסף בין הפילוסופיות של שופנהאואר וקאנט הוא דחייתו של שופנהאואר את משנתו של קאנט על שתים עשרה קטגוריות של השכל. שופנהאואר טוען שאחת עשרה מהקטגוריות של קאנט הן "חלונות עיוורים" מיותרים שנועדו למטרות של סימטריה ארכיטקטונית. שופנהאואר טוען שיש רק שלוש צורות אפריוריות שבאמצעותן התודעה שלנו הופכת את חווית העולם שלנו למובנת לעצמנו: זמן, מרחב (צורות ההסתכלות) סיבתיות (הקטגוריה העיקרית של קאנט).
שופנהאואר גם מציין בהקדמתו כי הקורא יהיה מוכן במיטבו להבין את התיאוריות אם קרא ב"אפלטון האלוהי": שופנהאואר מכיר לעיתים קרובות בהשפעתו של אפלטון על התפתחותו. תיאוריות, ובמיוחד בהקשר של אסתטיקה, מדבר על האידאות האפלטוניות כקיימות ברמה אונטולוגית בין הייצוג לרצון. הקורא יקבל יתרון נוסף אם הוא כבר מכיר את הפילוסופיה ההודית.
כרך 1.