יש לציין שייעוץ פילוסופי בכלל, וגישה כמו זו הנזכרת בפרט, אינם רפואיים במטרתם או במהותם. כמו כן, גישות כאלה בדרך כלל אינן מכילות ידע מדעי רלוונטי, הנמצא אצל אנשי מקצוע מתחום בריאות הנפש שאומנו בו. יש שטוענים כי ייעוץ פילוסופי אינו אלא קבלת ידע פילוסופי שעשוי לסייע בהתמודדות עם תהיות פילוסופיות, ומצבי חיים מאתגרים קמעה, אך וודאי אינו מהווה טיפול בבעיות קיימות וזו אף פעם לא מטרתו. מאידך, יש שטוענים כי הייעוץ יכול לסייע גם בבעיות יומיומיות וקטנות.
למרות שאינטראקציה כזו שונה בעליל מזו הפסיכולוגית, או רפואית ומטרותיה שונות בתכלית, יש שמצאו בו דמיון לפגישה עם איש דת או הילר.
כיום ישנם מוסדות שונים בעולם ואף בישראל, אשר מתיימרים לפתח עוד יותר, את היישום הפילוסופי לפיתוח יכולת ההתמודדות הכללית.
בישראל פועלים מספר יועצים פילוסופיים. הראשונה בארץ הייתה דר' שלומית שוסטר אשר ב-1989 פתחה את המכון הפילוסופי הראשון לייעוץ ולהתמודדות עם קשיים, מכון "סופון". לאחריה רן להב ובעקבותיהם יועצים נוספים.
מי נותן ייעוץ פילוסופי?
ככלל, ייעוץ פילוסופי ניתן על ידי פילוסופים (ישנן הגדרות שונות למונח פילוסוף). יצוין כי ההסמכה לפילוסופיה (קבלת ידע פילוסופי עדכני, אשר יוכל אחר כך לשמש לייעוץ) בדרך-כלל נעשית באקדמיה, במסגרת חוגים לפילוסופיה. ייתכן שייעוץ פילוסופי בנושא ספציפי מאוד יינתן על ידי אדם שלא שאין לו רקע אקדמי, אך יש לו ידע שנרכש במסגרת לא אקדמית בנושא הפילוסופי בו הוא עוסק; דוגמה לכך היא אנשי דת מסוימים, הנותנים, לפחות במידת-מה, ייעוץ פילוסופי. עם זאת, ההבדל בין איש דת מייעץ לבין פילוסוף מייעץ הוא שדת היא, לעיתים, מניפסט ספציפי של הפוטנציאל הפילוסופי האנושי, והפילוסופיה, כתחום, היא נרחבת יותר מדת ספציפית, ולא מוגבלת לאידאולוגיה, וככלל, גם לא לדוגמה.
בישראל מקובל כי יועצים פילוסופיים יהיו בעלי תואר שני, לפחות, בפילוסופיה.
ישנה מחלוקת עולמית גדולה בשאלת הענקת "רישיון" או הכרה ממסדית, ליועצים פילוסופיים. התומכים בכך רואים בהענקת רישיון לייעוץ דרך להכרה בתוך המימסד הרפואי והביטוחי ואילו המתנגדים טוענים כי בכך תיחסם הדרך לחשיבה חופשית ומקורית שהיא בסיס הפילוסופיה עצמה.
לטביה במשחקים האולימפיים
לטביה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים ב-1924, והיא נטלה חלק גם בשלוש האולימפיאדות הבאות. ב-1940 סופחה לטביה לברית המועצות וחדלה להיות מדינה עצמאית. באולימפיאדות שנערכו בין 1952 ל-1988 השתתפו הספורטאים הלטבים במשחקים כחלק מהמשלחת הסובייטית. ב-1991 הכריזה לטביה על עצמאותה, וב-1992 שבה והשתתפה במשחקים כמדינה עצמאית, בדומה לשכנותיה, אסטוניה וליטא.
בעשר אולימפיאדות הקיץ בהן השתתפה לטביה כמדינה עצמאית, זכו הספורטאים הלטבים ב-30 מדליות, מהן חמש מדליות זהב. המדליות הושגו בעשרה ענפים שונים, ואין בהם ענף דומיננטי במיוחד.
היסטוריה.
עד הסיפוח לברית המועצות.
ספורטאים לטבים השתתפו באולימפיאדת סטוקהולם (1912) במסגרת המשלחת הרוסית, בעת שלטביה הייתה עדיין חלק מהאימפריה הרוסית. הקלע הארי בלאו אף זכה במדליית ארד באותם משחקים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הכריזה לטביה על עצמאותה, וב-1924 השתתפה באולימפיאדת החורף בשאמוני ובאולימפיאדת פריז. הספורטאי הראשון שזכה במדליה אולימפית לזכות לטביה היה האתלט יאניס דאלינש שזכה במדליית כסף בהליכה ל-50 ק"מ באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932). באולימפיאדת ברלין (1936) זכה אדלברטס בובנקו במדליית הארד באותו ענף, ואילו המתאבק אדווינס בייטאגס זכה במדליית כסף.
לאחר פירוק ברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה סופחה לטביה לברית המועצות, וחדלה להיות מדינה עצמאית. ספורטאים לטבים נטלו חלק במשחקים כחלק מהמשלחת הסובייטית החל מאולימפיאדת הלסינקי (1952) ועד אולימפיאדת סיאול (1988). ב-1991 התפרקה ברית המועצות, אך מרבית המדינות שהרכיבו אותה שלחו משלחת משותפת למשחקים שנערכו ב-1992. לטביה, כמו גם שכנותיה, ליטא ואסטוניה, שלחו משלחות עצמאיות כבר באותה שנה.
לבכורה המחודשת במשחקים, באולימפיאדת ברצלונה (1992), שלחה לטביה 34 ספורטאים. שניים מהם, שזכו במדליות זהב באולימפיאדת סיאול, לזכותה של ברית המועצות, הסתפקו הפעם במדליית הכסף: חותר הקאנו איוון קלמנטייב, במקצה ל-1,000 מטר, והקלע אפאנאסי קוזמין בירי באקדח אש מהירה. רוכב האופניים דאיניס אוזולס זכה במדליית ארד במרוץ אופני כביש. המשלחת הלטבית גדלה ל-48 ספורטאים באולימפיאדת אטלנטה (1996). קלמנטייב, ששחזר את הישגו וזכה במדליית כסף, היה היחיד מביניהם שזכה במדליה.
הספורטאי הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית לזכותה של לטביה היה המתעמל איגור ויחרוב, שהפתיע וגבר על מתעמלים כאלכסיי נמוב ויורדאן יובצ'ב בתרגיל הקרקע באולימפיאדת סידני (2000). באותה אולימפיאדת זכה אייגרס פדייבס במדליית כסף בהליכה ל-50 ק"מ והג'ודוקא וסוולוד זליוני זכה במדליית ארד.
לאולימפיאדת אתונה (2004) שלחה לטביה משלחת בת 31 ספורטאים, הקטנה ביותר מאז שבה להשתתף במשחקים. ארבעה מהם זכו במדליות כסף: מטיל הכידון ואדים וסילייבסקי, המתעמל יבגני ספרוניינקו (בתרגיל על סוס הקפיצות), מרים המשקולות ויקטור שצ'רבטיך, וילנה רובלייבסקה, שזכתה בקרב חמש מודרני, והייתה לאשה הראשונה (והיחידה עד כה במשחקי הקיץ) שזכתה במדליה אולימפית לזכות לטביה. ספורטאים לטבים נוספים שבלטו באתונה כללו את האתלטים סטניסלבס אוליארס (מקום חמישי בריצת 110 מטר משוכות), ילנה פרוקופצ'וקה (מקום שביעי בריצת 10000 מטר) ואריקס ראגס (מקום שביעי בהטלת כידון) ואת חותר הקאנו דאגניס וינוגרדובס, שסיים שישי במקצה ל-1,000 מטר.
לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה לטביה את המשלחת הגדולה בתולדותיה, שכללה 50 ספורטאים. רוכב האופניים מאריס שטומברגס זכה במדליית הזהב השנייה בתולדות המדינה, באופני BMX, מטיל הכידון איינרס קובלס זכה במדליית כסף, ומרים המשקולות ויקטור שצ'רבטיך עמד בפעם השנייה על הפודיום, לאחר שזכה במדליית ארד.
באולימפיאדת לונדון (2012) השתתפו 44 ספורטאים לטבים. שטומברגס שמר על תוארו באופני BMX, וכדורעפני החופים מרטינש פלאווינש ויאניס שמדינש זכו במדליית ארד. אינטה רדביצ'ה סיימה במקום הרביעי בקפיצה לרוחק, והייתה רחוקה סנטימטר אחד בלבד מזכייה במדליית ארד. ספורטאים לטבים נוספים שבלטו בלונדון כללו את מרים המשקולות ארתורס פלסנייקס (מקום שביעי), מדארה פלאמייקה (מקום שמיני בהטלת כידון), ילנה רובלבסקה (מקום שמיני בקרב חמש מודרני) ולאורה איקאונייצה (מקום תשיעי בקרב שבע).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) רשמה לטביה את הופעתה החלשה ביותר מאז זכתה לעצמאות, ולראשונה מאז אף ספורטאי לטבי לא זכה במדליה. את ההישגים הגבוהים ביותר רשמו האתלטית לאורה איקאונייצה-אדמידיניה שסיימה במקום הרביעי בקרב שבע, מרימת המשקולות רבקה קוהה שסיימה רביעית, הקיאקיסט אלכסיי רומיאנצ'ב שסיים במקום החמישי במקצה ל-200 מטר ומרים המשקולות ארתור פלסנייק שסיים שמיני.
אולימפיאדות החורף.
חרף היותה מדינה צפונית, באולימפיאדות החורף לא זכו הספורטאים הלטבים להצלחות מרובות. מרטינש רובניס היה הראשון שזכה במדליה לזכות לטביה, מדליית ארד בלוג' באולימפיאדת טורינו (2006). באולימפיאדת ונקובר (2010) זכו האחים יוריס ואנדריס שיצס במדליית כסף בלוג', ומרטין דוקור זכה במדליית כסף בסקלטון.
אולימפיאדת סוצ'י (2014) הייתה המוצלחת ביותר עבור המשלחת הלטבית, וספורטאיה זכו בה בארבע מדליות. מרטין דוקור שב וזכה במדליית כסף בסקלטון, ורביעיית גולשי המזחלות זכתה אף היא במדליית כסף. האחים שיצס זכו במדליית ארד בתחרות בלוג' לזוגות, ויחד עם מרטינש רובניס ואליזה טירומה זכו גם במדליית ארד במקצה הרביעיות המעורב.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכו צמד הגברים במזחלות המדליית ארד.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
width="20px"|
בענפי החורף:
ערפילית שק-הפחם
גופי הסל
מוזיאון הרכבל
מוזיאון הרַכֶּבֶל הוא אתר בירושלים המנציח את הרכבל שקישר בין מבנה מלון הר ציון ממערב ובין הר ציון ממזרח, משני צידי גיא בן הינום בירושלים, דרומית לבריכת הסולטן. הרכבל היה חלק ממערך הלחימה וההגנה על הר ציון במלחמת העצמאות ב-1948, אך נותר שמיש ומוכן לפעולה עד מלחמת ששת הימים.
רקע.
ב-18 במאי 1948 השתלטו על פסגת הר ציון כוחות מחטיבת הראל של הפלמ"ח, במסגרת ניסיון להגיע אל הרובע היהודי הנצור. בלילה שלאחריו פרצו לוחמי הפלמ"ח אל העיר העתיקה דרך שער ציון. אולם, בסופו של דבר נפל הרובע היהודי ב-28 במאי בידי הלגיון. אזור הר ציון שמחוץ לחומות נשאר בידיים ישראליות אך ההגעה אליו לוותה בסכנה. הקשר בין הכוחות שבהר לבין יתר חלקי העיר היה באמצעות מנהרה צרה, מקורה באופן חלקי, שנחצבה במורד ההר ובמורד גיא בן הינום. המנהרה אפשרה העברת אספקה והוצאת פצועים מן ההר אולם המעבר בה היה איטי ביותר וקשה בשל רדידותה של המנהרה ונמשך שעות רבות.
בדצמבר 1948 יושמה תוכניתו של אוריאל חפץ להקמת רכבל המקשר את העיר המערבית אל ההר. תוכנית זו זכתה לשם הקוד "דרך אבשלום". במסגרת התוכנית הותקן כבל פלדה שאורכו כ-200 מטרים אשר חיבר בין מוצב שנמצא על ההר לבין בניין בית החולים סנט ג'ון (מלון הר ציון של ימינו). הכבל לא היה מתוח, וגובהו מעל גיא בן הינום הגיע לגובה מרבי של 50 מטרים. כבל זה היה מסוגל לשאת בקרוניתו משקל כולל של 250 ק"ג. משך נסיעת הקרונית לאורך הכבל מצד אל צד היה כשתי דקות. הרכבל הופעל על ידי שלושה חיילים בכל עמדה, אשר הפעילו את גלגלת הרכבל.