השאה סירב לעצת מפקדי הצבא להרוס את רשת הכבישים המהירים שנבנתה ברחבי הממלכה בקושי רב. הדבר סייע רבות לניצחון מהיר וקל יחסית של כוחות בעלות הברית.
עם תחילת הפלישה, שלח השאה מברק דחוף לנשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט בבקשה למנוע את הפלישה, בהתבסס על האמנה האטלנטית. רוזוולט לא יכל לסייע בנושא, כי ארצות הברית באותה עת שמרה על מדיניות נייטרלית. עם זאת, ציין רוזוולט כי לדעתו יש לשמר את עצמאותה של איראן.
הכוחות הבריטיים וההודיים.
מחוז ח'וזסתאן.
אחת הערים החשובות ביותר לכוחות הפולשים הייתה אבאדאן, בשל מפעלי זיקוק הנפט החשובים שבה. אלפי חיילים בריטים נשלחו אל העיר, שנכבשה רק לאחר קרבות פנים אל פנים.
ב-27 באוגוסט הגיעו הכוחות הבריטיים וההודיים על העיר אהוואז, בירת מחוז ח'וזסתאן. כוחות צבא איראניים כבר הקיפו את העיר, וקרבות עזים התחוללו סביבה. ב-29 באוגוסט הגיעו הצדדים להפסקת אש, שבסיומה נכנעה העיר לכוחות הפולשים.
מרכז איראן.
מרכז איראן נכבשה בידי דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10, בפיקודו של ויליאם סלים. סלים כלל לא היה באיראן, אך פיקד על הכוחות באמצעות הרדיו. מחוז כרמאנשאה, שאליו פלשו הכוחות תחילה, הוא בעל תוואי הררי, דבר שהכריח את הכוחות לצעוד בדרכים צרות. לאחר כ-20 ק"מ נחסם הכוח בידי כ-2,000 חיילים איראניים וחיל האוויר האיראני. חיל האוויר המלכותי סיפק סיוע אווירי קרוב ומספר קרבות אוויר התחוללו. לא נגרמו אבדות למטוסי חיל האוויר המלכותי, ושישה מטוסים איראניים הופלו.
לאחר ניצחון הכוחות הבריטיים, הדרך לכרמאנשאה, ובהמשך לטהראן נפתחה. המשך הפלישה חלף כמעט ללא התנגדות, למעט מספר עצים שהופלו כדי לחסום את הדרך ואף פיצוץ קטעים ספורים מהכביש, דבר שעיכב את הכוחות במספר שעות. העיר כרמאנשאה עצמה נכבשה ב-1 בספטמבר.
הכוחות הסובייטיים.
צפון-מערב איראן.
הכוחות הסובייטים פלשו מהרפובליקה הסובייטית האזרית לתוך אזרבייג'ן האיראנית, וכבשו את הערים תבריז וג'ולפה ואת ימת אורמיה. כוחות סיור איראניים גילו את הפלישה, אך הצבא האיראני נכשל בניסיון לארגן מתקפת נגד ואף להרוס גשרים, דבר שאפשר לכוחות הסובייטיים לפלוש במהירות לתוך המדינה. במקביל כבשו כוחות צבא סובייטים נוספים את העיר ארדביל. למרות שבסמוך לעיר נמצאו כוחות צבא איראניים גדולים, מפקד הכוח נטש את המקום, וההגנה האיראנית קרסה בעקבותיו. ב-26 באוגוסט הושלם כיבוש אזרבייג'ן האיראנית .
באותו יום שייטת הים הכספי הביאה כוחות צבא למחוז גילאן, וכוחות הצבא האיראני התרכזו בעיר ראשת. על העיר התחוללו קרבות עזים, ולמרות עליונותם הטכנולוגית והמספרית, לא הצליחו הכוחות הסובייטיים לכבוש את העיר במשך כל היום. למחרת, החלו הפצצות עזות מן האוויר וכניסת כוחות מן הקרקע שעלו לאיראנים בכ-200 אזרחים הרוגים, וב-28 באוגוסט נכבשה העיר. קבוצת לוחמים סירבה להיכנע ונסוגה לעיר ראמסאר, שם המשיכה להילחם בכוחות הפולשים. אולם, למחרת הכריזה ממשלת איראן על הפסקת אש, מה שהביא לסיום הלחימה.
ב-27 באוגוסט נכבשה אורמיה, והכוחות הסובייטים החלו להיכנס לפנים המדינה.
מרכז איראן.
העיר המדאן נתפסה בידי הכוחות הסובייטים ב-30 באוגוסט. במהלך כיבוש נהרג פעוט בעקבות הפגזה והתקוממות לא מאורגנת דוכאה. הכוחות נעצרו בעקבות התחלת משא ומתן עם הממשלה האיראנית.
צפון-מזרח איראן.
כוחות סובייטים פלשו מטורקמניסטן ב-25 באוגוסט, בדרכם למשהד, העיר השנייה בגודלה באיראן. חיל האוויר הסובייטי הפציץ את שדה התעופה בעיר, וקרבות עזים התחוללו במקום. ב-28 באוגוסט נכבשה העיר.
תוצאות הכיבוש.
ב-28 באוגוסט הורה השאה על החלפת ראש הממשלה המכהן עלי מנסור במוחמד עלי פורחי ועל פתיחת משא-ומתן עם הכוחות הפולשים. פורחי שהתנגד לשאה (בנו הוצא להורג על-ידו שנה קודם לכן), הביע בשיחות את רצונו בהפלת שלטון השאה. ב-16 בספטמבר נכנסו הכוחות הסובייטים לטהראן ותושבים רבים (בעיקר העשירים) נמלטו מהעיר. הכוחות הפולשים דרשו את הסגרת כל האזרחים הגרמניים, האיטלקיים, ההונגריים והרומניים. משמעות הסגרה זו הייתה כליאתם של האזרחים הזרים ואף (במקרה של הכוחות הסובייטיים) מוות. אך רוב האזרחים הזרים נמלטו מהמדינה דרך הגבול הטורקי.
השאה חויב לוותר על כיסאו ב-17 בספטמבר ויצא לגלות, בתחילה במאוריטניה ולאחר מכן ביוהנסבורג. בנו של השאה מוחמד רזה שאה פהלווי הוכתר לשאה במקומו, והסכם בריטי סובייטי ערב לשלמותה הטריטוריאלית של איראן, ולנסיגת הכוחות הזרים משטחה עם תום המלחמה. הכוחות הזרים נסגו רשמית מטהראן ב-17 באוקטובר, אולם למעשה איראן נשארה מחולקת בין בריטניה וברית המועצות עד לסיומה של המלחמה.
נסיגת הכוחות הזרים.
הכוחות הזרים שהו בשטחה של איראן עד 1946 ולאחר מכן עזבו את איראן.
משוב מחשבים
פורמולה ויז'ן
קקורה קירישיטן
קקורה קירישיטן (ביפנית: 隠れキリシタン, "נוצרים נחבאים") הוא הכינוי המודרני לחברי הכנסייה הקתולית ביפן, שנאלצו לרדת למחתרת לאחר מרד שימאברה בשנות ה-30 של המאה ה-17.
היסטוריה.
ב-1614 פרסם טוקוגאווה איאיאסו צו שקרא לגירוש הכמרים הנוצרים מיפן ואסר על האמונה הנוצרית. הפרה של צו זה דינה היה מוות. האיסור נאכף בדרגות חומרה שונות באזורים שונים במדינה, והכמרים הזרים אכן עזבו את יפן. מרד שימאברה, שפרץ בשלהי 1637 החל כמחאה כלכלית של פשוטי העם, אך מכיוון שהאזור היה נוצרי ברובו, עוד מימי פעילותה של הכנסייה הקתולית במקום, קיבל המרד גוון דתי. לאחר דיכויו האלים של המרד חשדה השוגונות בכנסייה הקתולית במעורבות במרד, ובעקבות זאת גורשו גם כל הסוחרים הפורטוגזים מיפן. מדיניות ההסתגרות של יפן נאכפה ביתר שאת, ואיתה גם מדיניות רדיפת הנוצרים. לפיכך, נאלצו הקירישיטן, הנוצרים היפנים, לרדת למחתרת.
הקקורה קירישיטן נהגו להתפלל בחדרי תפילה סודיים שהיו מתקינים בבתיהם, ולכן קיבלו את הכינוי "נחבאים". מכיוון שכל הכמרים הזרים גורשו מיפן, נאלצו הקקורה קירישיטן לשמר את הקהילה בכוחות עצמם, והיו להם מנהיגים מבין האנשים, שהיו אמונים על עריכת הטקסים. פסלונים בדמות ישו ומרים, אם ישו, שהיו בשימוש בתקופת פעילותה של הכנסייה ביפן, הוחלפו בפסלונים שדמו לפסלים מסורתיים של הבודהה ושל הבודהיסטווה. התפילות עצמן שונו על מנת שישמעו כתפילות בודהיסטיות, אף על פי שמילים רבות מלטינית, פורטוגזית וספרדית נותרו בהן. מכיוון שלהחזיק עותק של התנ"ך היה מלווה בסיכון רב בעקבות הרדיפות מצד הרשויות, עברו סיפוריו מפה לאוזן.
במקרים אחדים, עברה הקהילה הנוצרית שינוי במהלך הזמן, שנבע מהניתוק מהכנסייה ברומא. מילות התפילות איבדו ממשמעותן, והנצרות הפכה למעין פולחן אבות, בו היו אבות המאמינים למעשה למרטירים.
רבים מהקקורה קירישיטן, בהם גם אלה שאימצו גרסה שונה של הנצרות, יצאו ממחבואם לאחר מתן חופש דת במסגרת הרסטורציה של מייג'י. רבים מהם שבו לחיק הכנסייה הקתולית, אך אחרים שמרו על צביונם הדתי, והם קיבלו את הכינוי הנארה קירישיטן (離れキリシタン, "נוצרים נפרדים").
לאחר מתן חופש דת ותהליך החילון שחל ביפן, נעלמו קהילות של הנארה קירישיטן. באופן מסורתי למדו הבנים את המנהגים ואת התפילות מאביהם, אך בעקבות תהליכי המודרניזציה, איבדו הראשונים עניין במסורת.
קתי ברבריאן
קתי ברבריאן (באנגלית: Cathy Berberian; 4 ביולי 1925 - 6 במרץ 1983) הייתה זמרת סופרן ומלחינה אמריקאית. היא ביצעה בפרשנות משלה מוזיקה עכשווית משל מלחינים שונים, בהם לוצ'אנו בריו, ברונו מאדרנה, ג'ון קייג', אנרי פוסר, סילוואנו בוסוטי, דריוס מיו, רומן האובנשטוק-רמתי ואיגור סטרווינסקי. כמו כן העניקה פרשנות משלה ליצירות מאת קלאודיו מונטוורדי, הייטור וילה-לובוס, קורט וייל, פיליפ צו אולינבורג, הביטלס, שירי עם מארמניה, ושרה יצירות פרי עטה היא. היצירה המוכרת ביותר שלה היא "סטריפסודי" (1966), שבה היא מנצלת את הטכניקה הקולית שלה בשימוש באונומטופיאה של צלילי קומיקס.
חייה.
קתי ברבריאן נולדה באטלבורו שבמסצ'וסטס להורים ארמנים. בשנת 1937, בהיותה בת 12, עקרה המשפחה לניו יורק, שם סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון לבנות במנהטן. מגיל צעיר גילתה עניין במוזיקה העממית ובמחולות העם של ארמניה, כמו גם באופרה. עוד בהיותה תלמידת תיכון ניהלה את "הלהקה העממית הארמנית" של ניו יורק והופיעה עמה כסולנית. זמן מה למדה לתואר ראשון באוניברסיטת ניו יורק, אך עזבה אותה ונרשמה ללימודי ערב בתיאטרון ומוזיקה באוניברסיטת קולומביה; בשעות היום עבדה למימון לימודיה. בשנת 1948 יצאה לפריז ללמוד אצל מיירה פרוינד, וכעבור שנה נסעה למילאנו ללימודי שירה אצל ג'ורג'ינה דל ויגו בקונסרבטוריון של מילאנו. בשנת 1950 קיבלה מלגה מקרן פולברייט להמשך לימודיה במילאנו. אף כי הופיעה בכמה הפקות סטודנטים, שידורי רדיו וקונצרטים לא רשמיים בראשית שנות ה-50', הופעת הבכורה הרשמית שלה הייתה ב-1957 ב"אינקונטרי מוזיקלי", פסטיבל מוזיקה עכשווית בנאפולי. שנה לאחר מכן ביצעה את "אריה עם פונטאנה מיקס" של ג'ון קייג' בהופעת הבכורה העולמית של היצירה, ביצוע שביסס את מעמדה כתומכת חשובה במוזיקה ווקאלית עכשווית. הופעת הבכורה שלה בארצות הברית הייתה ב-1960 בפסטיבל המוזיקה של טנגלווד, שם שרה בביצוע בכורה את "מעגלים" של המלחין האיטלקי לוצ'אנו בריו.