בנוסף, בין פעילויותיו המוקדמות והחשובות כציר, היה אחראי למגעים הרגישים עם משרד החוץ האמריקאי, בשלב ההקמה והפיתוח של הכור הגרעיני בדימונה, ואף הוביל את תיאום הביקור האמריקני הראשון בקריה למחקר גרעיני - נגב, בתקופת בן-גוריון.
עסק רבות בנושא הגרעין במזרח התיכון גם בתפקידו כראש המחלקה האמריקאית במשרד החוץ, ובתזכיר שהוציא אז כתב:
כמנכ"ל משרד ראש הממשלה, היה בורג מרכזי בעבודת המטה המדינית ושותף לדרג המקצועי הבכיר שסייע לראש הממשלה ולשרי הביטחון והחוץ, יחד עם מנכ"ל משרד החוץ וראשי אמ״ן והמוסד.
גזית פרסם שלל מאמרים מקצועיים המתייחסים לנושאים בהם עבד, ובין היתר, במסגרתם:
בספרו "תהליך השלום 1969-1973" מציג מרדכי גזית 8 אירועים של מאמצים להידברות ישירה עם מצרים באמצעות מתווכים שונים -שלא צלחו. זאת בנוסף למגעים עקיפים, אך מתמידים, באמצעות שליח האו"ם למזה"ת ד"ר גונאר יארינג ומשרד החוץ האמריקאי, וכן היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית פרופ' הנרי קיסינג'ר. והרי הם להלן:
במהלך מלחמת יום הכיפורים פעל גזית ללא לאות בתפקידו כמנכ"ל משרד ראש הממשלה. במסגרת אחד מראיונותיו על אותה תקופה סיפר כי במהלך השיחות עם האמריקאים על קבלת סיוע בתחמושת אל מול המצוקה אמר לו הנרי קיסינג'ר: "הכו בהם, אל תחסכו בתחמושת שלכם. אתם תקבלו מאיתנו את הכל בחזרה. אל תחכו לנו, הטנקים לא יגיעו תוך לילה - אתם תקבלו את הכל חזרה".
בחודשים שאחרי סיום המלחמה ערך גזית שורה של סיכומים על התנהלות המגעים בין ישראל וקובעי המדיניות בארצות הברית במהלך המלחמה, ובעיקר מול מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר. הסיכומים נגעו בעיקר לשלושה עניינים מרכזיים – אספקת אמצעים צבאיים אמריקניים לישראל, דיונים על החלטה בדבר הפסקת אש במועצת הביטחון של האו"ם ושאלת האספקה לארמייה השלישית המצרית המכותרת לאחר הפסקת האש. כמו כן הוא ערך סיכום על המגעים עם האמריקנים בימים שקדמו ל-6 באוקטובר 1973 בדבר הסיכויים לפרוץ מלחמה בקרוב. את הסיכומים האלו, 12 רישומים המהווים מקור מידע שערכו לא יסולא בפז להבנת הדינמיקה של הדיונים בעניינם המכריעים שעמם התמודדה הנהגת ישראל באוקטובר 1973, ניתן להזמין מאתר ארכיון המדינה.
אחרי מלחמת יום הכיפורים ולאחר שהעיד בוועדת אגרנט, הביע גזית את הסתייגותו מקיומו של פלורליזם מחקרי בישראל (באמ"ן במוסד ובמשרד החוץ) ואמר:
בנוסף הביע ביקורת על דרך קבלת ההחלטות הנהוגה בישראל ואמר:
במסגרת תפקידו כמנכ"ל משרד ראש הממשלה, ריכז את עבודת המטה לקראת כינוס ועידת ז'נבה, בסוף 1973, בהשתתפות משלחות מישראל, מצרים וירדן.
לאחר התקופה בה כיהן כמנכ"ל משרד ראש הממשלה, כיהן מספר שנים כשגריר ישראל בצרפת (1976–1979), כולל ניהול מגעים עם ממשלת צרפת ועדכונה בכל המתרחש, במסגרת מבצע אנטבה. בשהותו כשגריר גם ניסה למנוע מצרפת לסייע לעיראק לבנות את הכור האטומי (הכור האטומי בעיראק), וצוטט כמי שאמר לשר החוץ הצרפתי דאז, לואי דה-גרינגו:
בתקופת כהונותו כשגריר גם ניסה למנוע, לצערו ללא הצלחה, את שחרור הטרוריסט אבו דאוד, ממתכנני טבח הספורטאים במינכן, שנתפס על ידי ממשלת צרפת, אולם שוחרר על ידה עקב לחצים ערביים בינלאומיים בטרם הוסגר / נשפט.
לאחר סיום תפקידו כשגריר, שהיה האחרון כעובד מדינה - עבר להתמקד במחקר, הרצאות וכתיבה - בעיקר בתחומי העניין העיקריים שלו, בנוגע לתהליכים מדיניים בינלאומיים בכלל ותהליכי השלום במזרח התיכון בפרט. בין היתר היה מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד בשנים 81–1982, בנושאי מדיניות במזרח התיכון, חבר במרכז טרומן לשלום של האוניברסיטה העברית
סיכום תפקידיו הציבוריים, בהם שירת במגוון תפקידים בישראל ומחוצה לה:
א. 1949-1952 מנהל המדור לחקר מדיני באגף החקר במחלקה המדינית
ב. 1952-1956 מזכיר ראשון, לונדון (בריטניה)
ג. 1957-1960 מזכיר מדיני ומנהל לשכת השר
ד. 1960-1965 ציר, וושינגטון (ארצות הברית)
ה. 1965-1966 יועץ, חטיבה למזרח תיכון (אגף שלום ומזה"ת)
ו. 1966 מנהל אגף מז"ת למחקר ותכנון
ז. 1966-1967 סמנכ"ל מז"ת וחקר
ח. 1968-1970 משנה למנכ"ל במשרד הקליטה (השאלה)
ט. 1970-1971 סמנכ"ל צפ"א
י. 1972-1973 מנכ"ל משרד החוץ
יא. 1973-1975 מנכ"ל משרד רוה"מ (השאלה)
יב. 1975-1979 שגריר בפריס (צרפת)
קליאופטרה
דאון ביט
דאון ביט (Down Beat) הוא כתב עת המוקדש בעיקר למוזיקת ג'אז, בלוז ונושאים קרובים, כתב העת יוצא כירחון (מדי חודש). כתב העת נוסד בשיקגו בשנת 1934 והוא מכיל סקירות על תקליטים חדשים וציוד (כלי נגינה, מגברים, אפקטים וכדומה), ביקורות על תקליטים, DVD, ספרים בנושאי המגזין, מאמרים, גליונות המוקדשים לנושא או ליוצר מסוים וכדומה. בעבר היה כתב העת גם מקור לחדשות ורכילות הנוגעים לעולם הג'אז אולם חלקים אלה החלו גוועים לאור כמויות המידע שהלו להתפרסם באופן יומיומי בכלי תקשורת אחרים. כתב העת עורך מפעם לפעם משאלי קוראים בנושאים שונים ובפרט את משאל הקוראים השנתי ומשאל המבקרים השנתי לבחירת אמן הג'אז אשר ייכנס באותה שנה ל"היכל התהילה של הג'אז" (ראו להלן).
מבקרי כתב העת משתמשים שיטת דירוג של כוכב אחד עד חמישה כוכבים לדירוג תקליטים, ספרים ו-DVD ודירוג זה מפורסם בצד המוצר בחנויות ואתרים רבים. טור נוסף בכתב העת הוא "מבחן העיניים העצומות" (שהומצא על ידי המבקר לאונרד פד'ר) בו ניתנים לאמן או מבקר תקליטים של יוצר מסוים להערכה, מבלי לספק לו מידע מי האמן המבצע.
ההיסטוריה של כתב העת.
כתב העת נוסד על ידי אל (אלברט) ליפשולץ (Al (Albert J.) Lipschultz) ואדולף בסמן (Adolph Bessman) שאספו קבוצת חובבים (רובם לא היו עיתונאים או מבקרים מקצועיים) אשר ביקרו במועדוני ג'אז ורצו לדווח על הופעות שראו וליצור קשר בין מוזיקאים. מגליונו השני החל כתב העת ליצור רשימת נגנים שהיו חברים בתזמורות ה"ביג בנד" של שיקגו, בהם אמנים אלמונים דאז שיהפכו לכוכבים מובילים. אמנים אלה אף הוחתמו כמנויים והיו גם ספקי ידיעות וגם קוראים. כותרת המשנה של המגזין הייתה "Musicians Magazine" (לאמור: מגזין המוזיקאים).
כתב העת ליווה את תחילת היפרדותם של נגנים מהתזמורות הגדולות והתחלת יצירת הרכבים שהתבססו על וירטואוזיות אישית ונתנו יותר מקום לביטוי אישי כמו הרכביהם של בני גודמן וג'ין קרופה.
אחד הכותבים המשפיעים ביותר שכתב בכתב העת משנות השלושים ועד שנות השישים היה ג'ון האמונד, האיש שקידם מעל דפי כתב העת אמנים כבילי הולידיי, בני גודמן, קאונט בייסי, צ'ארלי כריסטיאן, אריתה פרנקלין, בוב דילן, ברוס ספרינגסטין, שרה ווהן ורבים אחרים. הוא לא הסתיר את דעותיו הפוליטיות והחברתיות בכתיבתו. למשל, הוא ביקר את דיוק אלינגטון לא על המוזיקה שלו אלא על אדישותו למדיניות ההפרדה בין לבנים ואפרו-אמריקאים, מדיניות לפיה הוא ותזמורתו, האפרו-אמריקאים, הופיעו באולמות שהכניסה אליהם הותרה ללבנים בלבד. בהשפעתו הפך דאון ביט לנושא דגל רעיון ביטול מדיניות ההפרדה, עודד תזמורות מעורבות והדגיש את המקוריות והתרומה של יוצרים אפרו-אמריקאים לג'אז (דבר שלא היה ברור מאליו באותה תקופה).
בשנת 1936 החל כתב העת לפרסם סקר קוראים לבחירת אמני השנה במספר קטגוריות, מסורת שהתפתחה לסקר הקוראים והמבקרים של "היכל התהילה של הג'אז". כתב העת חדל להיות מקומי לאזור שיקגו והתפרס על פני ארצות הברית כולה, אשר הרדיו הפך לתרבות גלובלית אחת. בתקופה זו החלה להתפתח תרבות מעריצים ששאפו לדעת כל פרט על אליליהם והתפתחו טורי החדשות והרכילות. כתב העת החל להעסיק כתבים בניו יורק ובלוס אנג'לס בראשית שנות הארבעים.
ב-1939 הגיע מספר המנויים ל-80,000 וכתב העת עבר להוצאה קבועה פעמיים בחודש (בראשון ובחמישה-עשר), הוא יהפוך שוב לירחון ב-1979. לאחר מלחמת העולם השנייה עבר כתב העת לתקופה חדשה וסוערת. הוא גייס כותבים חדשים, צעירים ונמרצים כראלף גליסון, הרב קין וביל גוטליב. עד אותה עת סיקר המגזין להקות ותזמורות, עידן זה החל לחלוף לטובת הרכבים קטנים יותר. גם החלוקה הסגנונית הברורה שהייתה קיימת עד אז נשברה עם הפצעתו של הבי בופ וכוכבי הסווינג הגדולים של העשורים הקודמים הוכרזו כבלתי רלוונטיים. כתב העת החל לחפש את דרכו במצב המוזיקלי החדש. שתיים מתוך שלוש התזמורות שזכו בסקרי הקוראים של 1949 התפרקו מיד לאחריו, עובדה שהצביעה על המשבר. בשעה שכותביו הוותיקים של דאון ביט תהו "כיצד להחזיר את התזמורות?" ו"כיצד יש לקרוא למה שפעם נקרא ג'אז?" פשטו כותבים צעירים של מגזינים מתחרים על המועדונים החדשים וסיפקו כתבות על המגמות החדשות. תעשיית התקליטים שהחלה לשגשג "גילתה" את הפרסום ב"דאון ביט" וכך זכה כתב העת לתקציבי פרסום, בעיקר של חברות כ-Columbia Records ו-MCA, אשר פרסמו גם הופעות של אמניהן אך מספר המנויים החל יורד והגיע לשפל של 40,000 ב-1953.