נושא גיוסם של בני הישיבות החרדים מוסדר באופן חלקי עוד מראשית המדינה. מאז 1977 ניתן ללא הגבלה דיחוי לבני ישיבות מגיוס על ידי שר הביטחון, שהשתמש לכך בסמכות חוקית שהוקנתה לו מכוח חוק שירות ביטחון לפטור חייבי גיוס משירות. עתירה לבג"ץ כנגד הסדר זה הובילה לפסיקה ב־1998 כי הסמכות המוקנית לשר הביטחון בחוק לא נועדה לפטור בהיקפים כה גדולים, כפי שהגיעו בסוף שנות ה־90, וכי נושא זה נדרש לחקיקה בכנסת.
בעקבות פסיקת בג"ץ מונתה ב־1999 ועדה ציבורית בראשות השופט צבי טל. מסקנותיה הובילו ב־2002 לחקיקת חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם ("חוק טל"), שהסדיר בחוק את דחיית גיוסם של בני הישיבות שתורתם אומנותם. החוק נחקק כהוראת שעה לחמש שנים, והוארך ב־2007 בעוד חמש שנים. בג"ץ פסק ב־2012 כי אין להאריך שוב את תוקפו של החוק בקיץ 2012, משום שהוא אינו שוויוני. בעקבות פקיעת החוק נוצר מצב לפיו חלה חובת גיוס לצה"ל על כל בני הציבור החרדי מתוקף חוק שירות ביטחון, וסנקציות פליליות על מי שיסרב להתגייס (מאסר של עד 5 שנים), אך בפועל חוק זה לא נאכף כלפי בני הציבור החרדי, עקב שימוש בסמכותו של שר הביטחון לעכב את הגיוס.
לאחר כמה ניסיונות לגבש חוק חדש שלא צלחו (כדוגמת ועדת פלסנר), הוקמה ועדת שקד, בראשות ח"כ איילת שקד, להגברת השוויון בנטל באמצעות חקיקה. במהלך דיוניה (שטרם הסתיימו בזמן ההפגנה) גיבשה הוועדה הצעות להגדיר יעדי גיוס שנתיים עבור המגזר החרדי, תוך כוונה להטיל חובת גיוס כללית החל מ־2017 אם יעדים אלה לא יושגו. במקרה זה תכלול חובת הגיוס אפשרות להטלת סנקציות כלכליות ופליליות על בחורי הישיבות שלא יתגייסו, וגם סנקציות כלכליות על ישיבה שלא תספק את כמות המתגייסים הנדרשת.
ההיערכות להפגנה.
ב-24 בפברואר 2014 התכנסו בבני ברק יחד מועצות גדולי התורה של אגודת ישראל ושל דגל התורה ומועצת חכמי התורה של מפלגת ש"ס והחליטו על קיום הפגנה גדולה נגד החוק המתגבש, בשל מה שהוגדר ב'החלטות העצרת' כ"מרידה במלכות שמים, גזירת הגיוס בכפייה לתלמידי הישיבות והכוללים, והכוונה לגזור על עקירת התורה ולהשית על לומדי תורה שתורתם אומנותם עונש פלילי עד כדי השלכתם לבית הכלא".
נקראו להשתתף בעצרת כל בחורי הישיבות והגברים החרדים בישראל. בעצרת השתתפו גם נשים וילדים.
קבוצה של רבנים מהזרם החרד"לי פרסמה כרוז הקורא לציבור הציוני דתי להשתתף בעצרת. רבנים אחרים מהציבור הדתי-לאומי, קראו שלא להשתתף בה. היו רבנים שהזדהו עקרונית עם מטרת ההפגנה אך הורו שלא להשתתף בה בשל ביטויים קשים של מארגניה כנגד מדינת ישראל. חלק מהרבנים שקראו להשתתף בעצרת חזרו בהם בבוקר האירוע, בעקבות התקפה חריפה של העיתון "יתד נאמן" כלפי הרב חיים דרוקמן, על רקע התנגדותו להשתתפות בהפגנה.
ביום ההפגנה סגרה משטרת ישראל את כביש 1 ממחלף לטרון לכניסת כלי רכב פרטיים לירושלים מהשעה שתים עשרה בצהריים ועד שעות הערב. החל מהשעה שתיים חסמה המשטרה רחובות ראשיים באזור ההפגנה, כולל אזור הכניסה לירושלים. התחבורה הציבורית הפנימית והבין-עירונית בירושלים פעלו באופן מצומצם.
הארגון הלוגיסטי נעשה על ידי אנשי מפלגות ש"ס ויהדות התורה, שגם מימנו את ההוצאות הקשורות בעצרת.
מהלך ההפגנה.
ההפגנה אורגנה תחת השם "עצרת המיליון". על פי הערכות המשטרה השתתפו בה כ-300,000 איש. לטענת המארגנים היו בה יותר מחצי מיליון. חבר הכנסת משה גפני אמר כי מספר המשתתפים הוא כ-600,000 ותיאר את ההפגנה כהצלחה רבה.
המפגינים עמדו לאורך הרחובות שדרות שז"ר (בנייני האומה), יפו, ירמיהו, שרי ישראל ומלכי ישראל, וכן ברחובות הסמוכים באזור. חלק מרחוב יפו הוקצה עבור ציבור הנשים שהשתתף בהפגנה. במהלך ההפגנה חולקו והונפו שלטים עם סיסמאות בזכות לימוד התורה ונגד רדיפת הציבור החרדי. הסלוגן ששימש כסמל העצרת היה "התורה הקדושה תנצח".
בעצרת נאמרו אחד עשר מזמורי תהילים, שעשרה מתוכם הם לפי סדר שסידר השל"ה, וכן תפילת השל"ה, ועוד סליחות ותחנונים. אף על פי שהעצרת חלה בראש חודש, שבו אין אומרים סליחות ותחנונים, פסק הרב שמואל הלוי וואזנר שמותר לומר בה סליחות, עקב "הגזירות הקשות שניחתות על שומרי התורה על ידי השלטון בארץ ישראל". בעצרת נישאה גם תפילת "ועננו בורא עולם", בעקבות הבצורת של חורף 2013–2014.
בהפגנה השתתפו רבים ממנהיגי הציבור החרדי, ובהם הרבנים הליטאים אהרן לייב שטיינמן, חיים קניבסקי ושמואל אוירבך, הרבנים הספרדים שלום כהן ושמעון בעדני, האדמו"רים מגור, בעלזא וויז'ניץ, וחברים נוספים במועצות גדולי התורה ובמועצת חכמי התורה. כמו כן השתתפו בה רבני העדה החרדית ובראשם יצחק טוביה וייס, הרבנים הראשיים לישראל דוד לאו ויצחק יוסף, וכן אדמו"רים, רבנים ואישי ציבור. בהפגנה השתתפו גם קבוצות קטנות ורבנים מהציונות הדתית, בהם הרב שמואל אליהו והרב יעקב שפירא.
בעצרת לא הייתה במה מרכזית לרבנים ולאדמו"רים (שהתקבצו בנפרד יחד עם חסידיהם במקומות מוגדרים), אלא רק לחזנים שקראו את פרקי התהילים והסליחות.
בסיום ההפגנה בירך הרב ברוך מרדכי אזרחי בקול, ואיתו הציבור, את ברכת חכם הרזים, (ברכה מיוחדת שנתקנה לרואה שישים ריבוא יהודים), התקיים מעמד קבלת עול מלכות שמים והוקראה הכרזת ההפגנה (ראו להלן). לאחר מכן הושמע השיר "אני מאמין". הציבור התפזר תוך כדי שירה וריקודים כשברקע נשמעה מוזיקה חסידית, ורבים מן המשתתפים רוקדים במעגלים.
הכרזת ההפגנה.
בהפגנה לא נישאו נאומים, אך בסופה הוקראו הצהרות שהתקבלו על ידי מועצות גדולי התורה ומועצת חכמי התורה:
הפגנות נוספות בעולם.
במקביל להפגנה בירושלים, נערכו הפגנות בריכוזים חרדיים בלונדון, מנצ'סטר, אנטוורפן ושווייץ, בהשתתפות אלפי חרדים. שבוע לאחר מכן, התקיימה הפגנת מחאה נוספת במנהטן שבניו יורק, בהשתתפות רבבות חרדים.
ביטיס
ביטיס (שם מדעי: "Bitis") הוא סוג של נחש ארסי בתת-משפחת הצפעונים המצוי באפריקה וחצי האי ערב. הביטיס כולל בתוכו חלק ממיני הצפעיים הגדולים ביותר והקטנים ביותר בעולם. המינים בו ידועים בתצוגה מראה המאיים שלהם הכוללת את ניפוח הגוף ונשיפות קולניות. ישנם 14 מינים מוכרים תחת הסוג ביטיס.
תיאור.
מגוון הגדלים של המינים השונים קיצוני, החל מהמין הקטן ביותר "B. schneideri", שגדל לאורך מקסימלי של 28 ס"מ וייתכן שהוא הצפע הקטן בעולם, ועד לביטיס גבוני, שיכול להגיע לאורך של מעל 2 מטר והוא הצפע הכבד בעולם.
לכולם ראש משולש, רחב בעל חוטם מעוגל, הנבדל מהצוואר, ומכוסה בקשקשים קטנים. למספר מינים קשקשים מוגדלים הנראים כמו קרניים. העיניים קטנות יחסית והם בעלי נחיריים גדולים המופנים כלפי חוץ ולמעלה.
הנחשים האלה משתנים ממוצעים למאוד רחבים ובעלי זנב קצר.
התנהגות.
מיני הביטיס ידועים בשל נטייתם לנפח את גופם ולהשמיע קולות נשיפה חזקים לצורך הרתעה ואיום. הם שוכני קרקע וצדים מן המארב. הם בעלי מראה איטי ומגושם, אך הם מסוגלים להכיש במהירות מדהימה. בניגוד לצפעוני גומה, הביטיס חסר את איבר קולט החום, ולא הראה כל שינוי התנהגות בבדיקות מעבדה כלפי חפצים קרים או חמים שדימו טרף.
כל מיני הביטיס משריצים מספר גדול של צאצאים.
הארס שלהם נחשב למסוכן, ובמינים מסוימים מסוכן מאוד. קיימים לפחות ששה סוגים של נוגדני ארס שונים למינים השונים בסוג זה.
מינים.
קיימים 14 מינים שונים:
ויל וגרייס - דמויות משנה
השחקנים והדמויות בסדרה "ויל וגרייס".
שוק המלט בישראל
דייוויד כהן
דייוויד סנפורד כהן (תעתיק שם משפחתו מאוית לחלופין גם כ"קוהאן"; באנגלית: David Sanford Kohan; נולד ב-16 באפריל 1964) הוא תסריטאי ומפיק טלוויזיה יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה.
כהן נולד בניו יורק, ניו יורק, בוגר אוניברסיטת וסליין. הוא בנו של התסריטאי באז כהן, אחיה של התסריטאית והמפיקה ג'נג'י כהן, וגיסם של התסריטאים כריסטופר נוקסון ומרטי נוקסון. יש לו אח תאום בשם ג'ונו.
לאחר כתיבה ל-"שנות הקסם" ול-"The Dennis Miller Show", כהן הפיק את "ויל וגרייס", "Boston Common", "בוקר טוב מיאמי", "Twins" ו-"Four Kings", "שטויות שאבא שלי אומר" ביחד עם מקס מוצ'ניק. כהן זכה בפרס אמי וב-"People's Choice Award". הוא היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
כהן ומוצ'ניק חברו יחד, ומיזגו את שמות המשפחה שלהם לשם KoMut - שמה שם חברת ההפקות שבבעלותם, אשר במסגרתה הופקו, בין השאר "ויל וגרייס" ו"שטויות שאבא שלי אומר".
מקס מוצ'ניק
ג'ייסון נידורף מוצ'ניק (באנגלית: Jason Nidorf Mutchnick; נולד ב-11 בנובמבר 1965) הוא מפיק טלוויזיה אמריקאי. הוא זכה בפרס אמי ובפרס People's Choice Award והיה מועמד מספר פעמים לפרס גלובוס זהב.
קורות חייו וקריירה.
מוצ'ניק נולד בשיקגו, אילינוי, וגדל בבוורלי הילס כבן לאם חד הורית.
הוא החל את דרכו בכתיבה לשעשועונים, "Good Advice" ו-"שנות הקסם". יחד עם דייוויד כהן הוא יצר את הסדרות Boston Common ו-"ויל וגרייס". כמו כן, הוא הפיק וכתב ל-"בוקר טוב מיאמי" והפיק את "Twins", "שטויות שאבא שלי אומר" ו-"Four Kings" ביחד עם כהן. הדמויות הראשיות בסדרה "ויל וגרייס" מבוססות עליו ועל החברה הטובה ביותר שלו, ג'נט. מוצ'ניק, כמו ויל טרומן, הוא הומוסקסואל מוצהר. הוא וכהן הם הבעלים של חברת ההפקות KoMut, ששמה הוא שילוב של שני שמות המשפחה שלהם.
ב-7 ביוני 2006, אמרסון קולג' הכריזה על חניכת מרכז הקמפוס על שם מקס מוצ'ניק, לאחר שזה תרם תרומה גדולה. הדירה של וויל טרומן וגרייס אדלר נמצאת בתצוגה בספריית מכללת אמרסון. הסט נתרם על ידי מוצ'ניק.
מוצ'ניק נישא לבן-זוגו, עורך הדין אריק היימן, ב-25 באוקטובר 2008. בני-הזוג הם אבות לתאומות, איבן ורוז, שנולדו באמצעות אם פונדקאית.