עם השנים הלכה והתגברה יכולתו האמנותית, והוא לא בחל ביצירה ספרותית ניסיונית: בסיפורים אחדים חיקה את השפה המיושנת של המאה ה-18, באחרים כתב בלשון עממית פשוטה. לעיתים חיקה את סגנון מספרי הסיפורים הרוסים הכפריים ושיבש במכוון מילים לועזיות כך שיישמעו רוסיות יותר – כך, למשל, הוא הופך את המילה пропаганда ("פרופגנדה", תעמולה), ל־пропуганда, שמזכירה את המילה הרוסית пуганый ("מבוהל") ורומז לכך שתעמולה היא הפחדה. הוא עסק רבות בחיי פשוטי העם הכפריים ובנתק שבינם לבין האצולה והשלטונות. אחד מסיפוריו הידועים והמייצגים ביותר, "האיטר" (Левша), עוסק במכונאי איטר, פוזל ולכאורה רפה שכל מהעיר טולה שמגויס על ידי הצאר כדי לבנות מכונה חדשנית זעירה שתציג למכונאים האנגלים את היכולת הגבוהה של האומנים הרוסים. האיטר מצליח לבנות מכונה שמרשימה לטובה את האנגלים, שמזמינים אותו להישאר לעבוד אצלם, אך הוא בוחר לחזור למולדתו. עם חזרתו השלטונות זונחים אותו והוא מת ממחלה, אך נשאר נאמן לרוסיה עד הרגע האחרון של חייו.
לסקוב הרבה לעסוק ביצירותיו בדת. בחלק מספריו המוקדמים אנשי הכמורה הם הדמויות החיוביות, שמפשרות בין המהפכנים החברתיים לבין השמרנים. הוא אף למד מקרוב את אורח חייהם של אדוקי האמונה הישנה, שהתפצלו מהכנסייה הרוסית במאה ה־17 ושל כתות רוסיות אחרות. למרות נאמנותו לנצרות הרוסית המסורתית, החל בשנות ה־80 של המאה ה־19 לבקרה ולהאשימה בשמרנות יתרה, בלאומנות ובקשר הדוק מדי עם המדינה, והגדיר אותה "ביזנטית יותר מנוצרית". לסקוב החל להתעניין בנצרות פרוטסטנטית ולפרסם מאמרים בזכות האקומניזם – איחוד בין הזרמים הנוצריים השונים ברוח הברית החדשה הטהורה. בכך היה קרוב להשקפותיו של לב טולסטוי, שהתרשם ממנו וקרא לו "סופר העתיד". לסקוב גם סירב לגנות את הביקורת החריפה של טולסטוי כלפי הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, שעוררה באותה תקופה תסיסה ציבורית רחבה. בשל הביקורת של לסקוב כלפי הדת והמשטר הוא פוטר מעבודתו במשרד החינוך הרוסי, אך זכה לאהדה מחודשת של החוגים הליברליים והמהפכניים בחברה הרוסית.
לסקוב היה נשוי פעמיים. מאשתו השנייה הוא התגרש ב־1877 והמשיך לגדל את בנו אנדריי לבדו. לסקוב מת בסנקט פטרבורג ב־1895.
מורשת.
לסקוב זכה לפרסום יחסית מועט בחייו, אך במאה ה-20 סופרים רוסים רבים, בהם אנטון צ'כוב ומקסים גורקי, ציינו אותו כאחת מהדמויות הספרותיות שהשפיעו עליהם. גורקי אמר עליו, כי הוא "לא היה נרודניק (מהפכן), לא סלאבופיל (לאומן), לא תומך במערב ולא שמרן" – אלא סופר בעל קול ייחודי, וביקורתי כלפי כל הזרמים בחברה. בשנת 1903 כל כתביו פורסמו מחדש ב־36 כרכים ועוררו עניין ציבורי מחודש.
לאחר מהפכת אוקטובר המשטר הבולשביקי הכריז שיצירת לסקוב בורגנית ואינה מתאימה לרוח הסוציאליזם ויצירותיו הודפסו מעט מאוד במשך שנים רבות, אך הוא לא נשכח על ידי הרוסים שנמלטו מפני השלטון החדש. כך, בשנת 1926 חוקר הספרות הגולה דמיטרי סוויאטופולק-מירסקי (Дмитрий Святополк-Мирский) אמר על לסקוב: "אנשים רוסים מכירים את לסקוב בתור הרוסי ביותר מכל הסופרים הרוסים, שידע את העם הרוסי באופן העמוק והרחב ביותר, כפי שהוא באמת". בנו של ניקולאי לסקוב, אנדריי, כתב את הביוגרפיה שלו; הוא סיים לערוך אותה לפני מלחמת העולם השנייה, אך היא יצאה לאור רק בשנת 1954. בסוף שנות החמישים, בתקופת ההפשרה של חרושצ'וב, מבחר כתביו יצא לאור ב־11 כרכים. כמה מספריו הידועים זכו בברית המועצות לעיבוד בקולנוע ובתיאטרון. עבודותיו על הדת זכו לפרסום רחב מחודש רק בתקופת הגלאסנוסט בשנות ה־80 ובשנת 1996 החלה הוצאה מחדש של כל כתביו בשלושים כרכים.
היחס של לסקוב ליהודים.
בעקבות הפוגרומים נגד היהודים בין השנים 1881–1882 ("הסופות בנגב") הקימה ממשלת הצאר ועדת חקירה לאירועים. לסקוב הוזמן להשתתף בוועדה בעקבות היכרותו המעמיקה עם כל העמים והדתות ברחבי רוסיה. לסקוב סיכם את דעתו על הנושא במאמר ארוך בשם "מספר הערות על השאלה היהודית" (Несколько замечаний по еврейскому вопросу). במאמר דחה את הטענות הנפוצות על כך שהיהודים מנצלים את פשוטי העם הרוסים, האוקראינים, הבלארוסים והליטאים ומרמים אותם בעסקאות של הלוואה בריבית וכן על כך שהיהודים גורמים בכוונה להפצת האלכוהוליזם בקרב הרוסים. לדעת לסקוב, היהודים מעוניינים בעיקר לשמור על אורח חייהם המסורתי והנבדל מהעמים הסובבים אותם ואינם מתכוונים לפגוע בעמים אחרים בדרך כלשהי, ועל כן אין להטיל את האשמה בבעיות הכלכליות והחברתיות של רוסיה על היהודים. המלצתו המרכזית להקטנת החיכוך בין היהודים ושאר העמים ברוסיה הייתה לבטל את מגבלות תחום המושב ולהתיר ליהודים להתיישב בכל מקום ברוסיה ולהתערבב עם העם הרוסי.
Nueva canción
ג'ף דונהם
גבריאל אוברטן
גבריאל אוברטן (בצרפתית: Gabriel Obertan; נולד ב-26 בפברואר 1989) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקיצוני בשארלוט אינדפנדנס.
קריירה.
אוברטן החל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל המקומי בפנטין, וב-2002 הצטרף למועדון הכדורגל פריז - מועדון ששולח כדורגלנים צעירים לקבוצות אחרות בצרפת. לאחר שנה במועדון זה הוא עבר למועדון פריז סן-ז'רמן. לאחר שנה נוספת הוא עבר לאקדמיית כדורגל מפורסמת בשם "קליירפונטיין", על מנת להאיץ את פיתוח יכולות המשחק שלו. בעת תקופתו בקליירפונטיין הוא אותר על ידי סקאוטים של ז'ירונדן דה בורדו, וצורף למחלקת הנוער של המועדון בשנת 2005.
לאחר תקופה שבה שיחק בקבוצת המילואים של בורדו, חתם אוברטן על חוזה מקצועי במועדון, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של בורדו בעונת , בהיותו בן 17. את הופעת הבכורה שלו הוא ערך במשחק בספטמבר 2006 נגד ולנסיאן, ואת שערו הראשון כבש באפריל 2007, נגד סנט אטיין. במהלך העונה הוא שיחק 17 פעמים בליגת העל הצרפתית ושלוש פעמים בליגת האלופות, וזכה עם בורדו בגביע הליגה הצרפתית שהיה התואר הראשון שלו בבוגרים.
לאחר שעד אותו זמן שותף אוברטן בעיקר כמחליף, החל אוברטן להפוך לחלק חשוב בהרבה בבורדו בעונת , וכבש שני שערים ב-26 משחקים בעונה זו. אף על פי כן, דקות המשחק שלו בקבוצה המשיכו להיות מוגבלות, בשל ריבוי שחקני ההתקפה בקבוצה.
בעונת הוא כבש צמד שערים בניצחון 2-4 על גנגאם בשמינית גמר גביע הליגה, בדרך לזכיית קבוצתו בטורניר בפעם השנייה בקריירה שלו. מאחר שבורדו נאבקה על האליפות ואוברטן לא צפוי היה לקבל דקות משחק, החליט המאמן לורן בלאן להשאילו עד לסיום העונה לקבוצת לוריאן על מנת שיצבור ניסיון. במדי לורן הוא כבש שני שערים ב-15 משחקים.
ביולי 2009 הוחתם אוברטן על ידי מנצ'סטר יונייטד. אוברטן התקשה למצוא את מקומו בקבוצה, ולאחר שנתיים, באוגוסט 2011, עבר לשחק בניוקאסל יונייטד תמורת סכום המוערך בכ-3 מיליון פאונד. הוא ערך את הופעתו הבכורה ב-13 באוגוסט נגד ארסנל. ב-24 באוגוסט 2016 חתם באנז'י מחצ'קלה הרוסית. ב-31 בינואר 2017 חתם בויגאן את'לטיק מהצ'מפיונשיפ. ב-20 ביולי 2017 חתם בלבסקי סופיה.
ב-31 בינואר 2019 אוברטן חתם לשנתיים וחצי בארזורומספור מליגת העל הטורקית.
נבחרת לאומית.
בצעירותו שיחק אוברטן בכל נבחרות הנערים והנוער השונות של צרפת. בשנים 2007 ו-2008 הוא שיחק שני משחקים בנבחרת עד גיל 19.
בשנת 2009 החל אוברטן לשחק בנבחרת צרפת עד גיל 21, וכבש את שער הבכורה שלו במשחק מול בחודש מרץ. בטורניר טולון באותה שנה הוא סייע לנבחרתו להעפיל עד לגמר, וזכה בתואר השחקן המצטיין של הטורניר. בנוסף, הוא שיחק במדיה במסגרת מוקדמות אליפות אירופה לנבחרות צעירות.
התיישבות ה-1,000
התיישבות ה-1000
הנדסת חשמל ואלקטרוניקה ומדעי המחשב
ויקטור קטלה
קָטֵרִינָה אַלְבֶּרְט אִי פָּרָדִיס (בקטלאנית: Caterina Albert i Paradís; 11 בספטמבר 1869 - 27 בינואר 1966), הידועה בעיקר בשם העט וִיְקטוֹר קָטָלָא (Víctor Català), הייתה סופרת וציירת קטלאנית ואחת הנציגות הבולטות של המודרניזם הקטלאני.
חייה.
אלברט נולדה בעיירה ל'אסקלה (L'Escala) בחבל אמפורדה (Empordà) בשנת 1869. למרות נסיעותיה הרבות, נשארה לגור באחוזה המשפחתית כל חייה. אביה היה עורך דין ופוליטיקאי והחזיק בבעלותו קרקעות חקלאיות; עמדותיו הפוליטיות היו רפובליקנית וקטלאניסטית והוא אף הוגלה בשל כך והדבר השפיע גם על קטרינה, שנותרה נאמנה לזהותה הקטלאנית למשך כל חייה. אמה הייתה אישה משכילה שעסקה בהלחנת מוזיקה וכתיבת שירה. קטרינה, שהייתה הגדולה מבין הילדים, זכתה לחינוך פורמלי מועט בבית הספר בעיירה, בו, לדבריה, המורים הקשוחים לימדו אותה רק לאהוב את ישו ולבנות כלי עץ וגם למדה שנה אחת בפנימייה בגירונה, שם נחשפה לשפה הצרפתית.
בריאותה של אמה הייתה לקויה והיא לא עסקה הרבה בגידול הילדים; את היחס האימהי קיבלה קטרינה מסבתה, שהתמצאה היטב בתרבות העממית הקטלאנית. בעידודה החלה קטרינה לקרוא ספרות טובה ומגוונת, וגם לעסוק בציור, פיסול ויצירה ספרותית עצמאית בגיל צעיר. היא הצטיינה בכושר ריכוז רב וקראה ספרים וכתבי-עת רבים. בגיל 15 כבר כתבה את הסיפור הקצר הראשון, "רצח אב" ("Parricidi"), יצירה דרמטית ריאליסטית שהושפעה מהמחזות של אנז'ל גימרא. כמה מסיפוריה המוקדמים התפרסמו בשם העט "וִירְזִ'ילִי אָלַקְסֵאָל" (Virgili Alacseal) בכתב העת "לְ'אֶסְקֵלְיָה דֶה לָה טוֹרָאצָ'ה" (L’Esquella de la Torratxa).