בין השנים 1988- 1989 דיבבה בסדרת האנימציה "הקוסם מארץ עוץ", בה דיבבה את דמותה של "המכשפה המרשעת מן המערב". במהלך השנים 1989 עד 1990 תרמה את קולה לתוכנית הילדים "דודו מספר לגולו", בה היא גילמה את הבובה "גולו", לצדו של דודו טופז. בתחילת שנות ה-90 תרמה את קולה בסדרת האנימציה "היי בינבה". במהלך השנים 1990- 1993 גילמה את הבובה "שלומפי" בתוכנית "לילה טוב שלומפי".
בשנת 1991 תרמה את קולה לסרט האנימציה "". באותה שנה דיבבה את דמותו של "פשוש", בסדרת האנימציה "פשוש". בשנים 1998- 1999 שיחקה את דמותה של דפי בתוכנית הילדים "רחוב סומסום".
בשנת 2004 שיחקה בסרט הקולנוע "אהבה קולומביאנית", בבימויו של שי כנות על פי תסריט של רשף לוי. בשנת 2006 שיחקה בסרטו של דני סירקין "למראית עין", לצדם של הדס ירון, אסי דיין, מיכאל אלוני ועוד.
חיים אישיים.
שילה הייתה נשואה לשחקן ששי סעד.
היסטוריה של קולומביה הבריטית
ההיסטוריה של קולומביה הבריטית, הפרובינציה המערבית ביותר של קנדה, מתחילה בהתיישבות האינדיאנית באזור לאחר תום עידן הקרח האחרון, וממשיכה בראשית הקולוניזציה האירופאית באזור אשר כללה בתחילה משלחות מחקר ולבסוף גם התיישבות קבע. במהלך המאה ה-19 הפך אזור קולומביה הבריטית באופן סופי לחלק בלתי נפרד מהאימפריה הבריטית, ובהמשך עם עצמאותה של קנדה כמדינה עצמאית, הפכה קולומביה הבריטית לפרובינציה קנדית. במהלך המאה ה-20 ועוד קודם לכן, עברה קולומביה הבריטית מודרניזציה ותיעוש מואצים, וכיום אזור זה מהווה את אחד המקומות המבוססים והעשירים ביותר בעולם.
לפני בוא האירופים.
המתיישבים הראשונים בקולומביה הבריטית היו בני האינואיט. מתיישבים אלו, אשר דיברו יותר משלושים שפות שונות, קבעו את מקום מושבם בקולומביה הבריטית בעיקר בשל משאבי הטבע הרבים שבאזור. לאחר עידן הקרח האחרון לפני כ-10,000 שנה, הם החלו ליישב את אזורי החוף והעמקים הפנימיים של קולומביה הבריטית. מרבית תושבי האזור התגוררו בדרך כלל בכפרים עצמאיים אשר כללו אוכלוסייה של בין 200 ל-1,000 תושבים בקירוב, כאשר תושבי כפרים אלו מקיימים אורח חיים מסורתי ומתבססים בעיקר על ציד ולקט. בעוד תושבי העמקים הפנימיים הגיעו לרמות פיתוח נמוכות יחסית ואלו כללו בעיקר קבוצות נוודים, תושבי אזורי החוף הגיעו לא פעם לרמות פיתוח מתקדמות יחסית. תושבי החוף הפסיפי של קולומביה הבריטית הקימו כפרי דייגים רבים ופיתחו טכניקות דיג מתקדמות. דוגמה מפורסמת להתיישבות בני החוף של קולומביה הבריטית זה הכפר נינסטינטס שבאי היידה השוכן במערב קולומביה הבריטית, כפר המפורסם בעמודי הטוטם המרשימים שלו.
קולוניזציה אירופאית.
מחקר והתיישבות מוקדמת (המאה ה-18).
האירופאים הראשונים שביקרו בקולומביה הבריטית היו מגלי ארצות ומשלחות מחקר אשר פקדו את יבשת אמריקה לאחר גילויה, בשלהי המאה ה-15. בתחילה היו אלו ספנים ספרדים אשר הפליגו לאורך החוף המערבי של יבשת צפון אמריקה תחת כתר האימפריה הספרדית. עם זאת, עד המאה ה-17 נעדרה קולומביה הבריטית מביקורים תכופים של משלחות מחקר אירופאיות, בעיקר בשל ריחוקו של האזור מהמרכזים האירופאים של צפון אמריקה וכן בשל בידודו הטופוגרפי מעבר להרי הרוקי.
חשיבות רבה במיוחד נודעה למסעו של הנווט הספרדי יליד מקסיקו חואן חוסה פרז הרננדז אשר הפליג בשנת 1774 צפונה מאזור נאיאריט שבדרום, כאשר משימתו אותה קיבל מהכתר הספרדי הייתה להגיע עד לקו האורך 60 צפון, על מנת לאסוף מידע אודות ההתיישבות הרוסית באלסקה. לבסוף, הגיעה משלחתו של הרננדז עד לקו אורך 55 צפון, ושם החלה המשלחת במיפוי של החופים והאיים שלאורך דרום מערב קולומביה הבריטית. בהמשך אותו המסע, היה הרננדז לאירופאי הראשון אשר יניח את כף רגלו על האי ונקובר. בשנים שלאחר מסעו של חואן חוסה פרז הרננדז לאורך חופיה הצפון מערביים של צפון אמריקה, שיחזרו את מסללו כמה משלחות מחקר ספרדיות נוספות, כאשר כארבע שנים מאוחר יותר, ערך הצי הבריטי המלכותי בראשות הקפטן ג'יימס קוק מסע במסלול זה גם כן. מטרת מסעו של קוק הייתה לאתר את המעבר הצפון-מערבי. בהגיעה של המשלחת הבריטית לאי ויקטוריה, היא קיימה סחר עם בני האינואיט שבמקום, ולקחה עימה סחורות מקומיות לרבות פרוות ייחודיות של לוטרת הים. הסחורות שאספה משלחתו של קוק הגיעו בסוף מסעם לבריטניה, דבר אשר הביא ביקוש רב לפרוות מעין אלו. עקב כך, בשנים הבאות הדבר הוביל לנהירה של סוחרים בריטים לחוף קולומביה הבריטית, וכך החלו להתמסד קשרי מסחר בין האוכלוסיות הילידיות של קולומביה הבריטית לסוחרים האירופים.
לאחר שמשלחות מחקר ומגלי ארצות רבים יותר יותר החלו תרים לאורך חופיה המערביים של קולומביה הבריטית, ובמקביל ידעו תושבי האזור פריחה כלכלית כתוצאה מהמסחר עם האירופאים, הפך האזור לידוע ברחבי העולם. במהלך המאה ה-18, החלו ניצנים ראשונים של התיישבות אירופאית באזור אשר כללה רכש קרקעות מהילידים והקמתן של תחנות סחר לאורך החופים. כל זאת, כאשר עיקר ההתיישבות באזור מבוצעת על ידי ספרדים מחד ובריטים מאידך. הדבר הביא מפעם לפעם לחיכוכים בין האוכלוסייה האירופאית לזו הילידית, אך עם זאת, השקט ושיתוף הפעולה נשמר יחסית עד למאה ה-19. בה בעת התרבו התנגשויות בין בריטים לספרדים, כאשר האזור הופך עד מהרה לשטח מריבה בין שתי האימפריות. המתחים הגיעו לשיאם במסגרת משבר נוטקה בשנת 1789, משבר דיפלומטי אשר כמעט והביא למלחמה בין בריטניה לספרד. לבסוף, נפתר המשבר באמצעים דיפלומטיים, ובסיומו של משבר זה הסיגה ספרד את תביעותיה המסחריות והטריטוריאליות בקולומביה הבריטית, ובכך נפתח השער לבריטיזציה מלאה של האזור.
התיישבות מאוחרת (המאה ה-19).
לקראת שלהי המאה ה-18, דרומית מזרחית לקולומביה הבריטית השתרעה לה כבר ארצות הברית של אמריקה כמדינת ענק וממזרח לקולומביה הבריטית במרחק מה מפריד השתרעו המושבות הבריטיות של קנדה, אשר היו באותן השנים עדיין נאמנים לכתר הבריטי. שני אזורים מדיניים אלו, קלטו במהלך המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 מהגרים רבים, אשר חלקים מהם ומהמהגרים הוותיקים, החלו מחפשים שטחים מערביים יותר להתיישב בהם, כל זאת, כאשר מקדימים את המתיישבים משלחות מחקר אשר ממפות את היבשת. לפיכך, ידעה באותן השנים קולומביה הבריטית משלחות מחקר חדשות אשר החלו לחקור לראשונה את האזורים הפנימיים של קולומביה הבריטית (עד אז נחקרו בעיקר על ידי משלחות ימיות אזורי החוף בלבד). במקביל, אפשר היה לראות לראשונה מתיישבים המגיעים ממזרח, מעברו המזרחי של הרי הרוקי. בראשית המאה ה-19 החלו לפעול ברחבי קולומביה הבריטית חברות מסחריות גדולות רבות אשר שינו את האזור מן הקצה אל הקצה והאיצו את פיתוחו המסחרי. בין השאר אפשר לציין את חברת מפרץ הדסון (Hudson's Bay Company) אשר הקימה בשנת 1843 את העיר ויקטוריה כתחנת מסחר אזורית ראשית/. חברה חשובה נוספת היית חברת הפרוות האמריקנית (American Fur Company) בראשות ג'ון ג'ייקוב אסטור, חברה אשר קנתה לעצמה את המונופול על הסחר בפרווה בארצות הברית וקנדה. החברות המסחריות הללו, האיצו את הקולוניזציה של קולומביה הבריטית, והביאו להמשך ההתיישבות האירופאית באזור.
לקראת אמצע המאה ה-19, הפכה כבר קולומביה הבריטית לחלק בלתי נפרד מהמושבות הבריטיות של קנדה, כאשר במקביל מדרום הגיעה ההגירה האמריקנית מערבה עד לחוף האוקיינוס השקט. הדבר הביא לשורה של התנגשויות גבול בין בריטים לאמריקנים, כאשר שתי המדינות מעלות תביעות טריטוריאליות שונות בנוגע לשליטה בחוף המרכזי-מערבי של צפון אמריקה. המתחים נפתרו לבסוף בשנת 1846 עם חתימתה של אמנת אורגון, אשר קבעה את הגבול בין שטחי שלטונה של האימפריה הבריטית בקנדה לבין ארצות הברית על בסיס קו האורך 49.
שנת 1858 בישרה תקופה חדשה לקולומביה הבריטית, כאשר באותה השנה נמצא לראשונה זהב לאורך גדות נהר התומפסון בחלק הדרומי האזור. תגליות זהב נוספות באזור הכניסה אותו עד מהרה לחלק בלתי נפרד מהבהלה לזהב אשר שטפה באותה התקופה את צפון אמריקה. בן לילה קמה מסביב לעיר ויקטוריה עיר אוהלים אותה פקדו מהגרים מכל צפון אמריקה, מהגרים אשר שאפו להתמקצע בחיפוש זהב. מרבית המהגרים הגיעו בקווי שיט מסן פרנסיסקו שבמרכז קליפורניה. מספר המהגרים אשר הגיעו לקולומביה הבריטית בשנת 1858 לבדה מוערך בכעשרת אלפים איש.
באותה התקופה מיסדה בריטניה סופית את שליטתה באזור, כאשר היא מחלקת אותו לשתי מושבות שונות - מושבת האי ונקובר (Colony of Vancouver Island; הוקמה בשנת 1848), אשר כללה את האי הגדול ונקובר המצוי ממערב לחופי קולומביה הבריטית; ושאר השטח אוגד במסגרת מושבת קולומביה הבריטית (Colony of British Columbia; הוקמה בשנת 1858). כל מושבה אורגנה תחת מוסדות שלטוניים ולכל אחת מהן מונה מושל מקומי. בעוד בשנים אלו חוותה מושבת קולומביה הבריטית פיתוח מהיר, מושבת האי ונקובר סבלה משפל כלכלי מתמשך. בתקופה זו עמד בראשות מושבת האי ונקובר המושל המפורסם ארתור אדוארד קנדי, אשר יש שהאשימו אותו במצבה הכלכלי הקשה של המושבה. על מנת לפתור חוסר איזון זה, בין מצבן הכלכלי של שתי המושבות, החליטה האימפריה הבריטית בשנת 1866 על איחוד שתי המושבות תחת מושבת קולומביה הבריטית, כאשר הבירה המקומית נקבעה בעיר ויקטוריה. כמושבה מאוחדת ידעה קולומביה הבריטית המשך פריחה, כאשר מצב עניינים זה נמשך עוד כארבע שנים, עד שבשנת 1871 הצטרפה המושבה לקנדה, והפכה לחלק בלתי נפרד ממנה במסגרת פרובינציית קולומביה הבריטית.
כחלק מקנדה (המאה ה-20 ואילך).