נישואים חד מיניים מוכרים על ידי מוסדות המדינה בצרפת כנישואים חוקיים מאז אומץ החוק בנושא על ידי האספה הלאומית באפריל 2013. עד למועד זה, בני זוג מאותו מין שהיו מעוניינים למסד את הקשר ביניהם יכלו לעשות זאת תחת הסכם של איחוד אזרחי (PACS) בלבד, שהחיל עליהם חלק מוגבל מהזכויות והחובות החלות על זוגות נשואים.
בנובמבר 2012 הוצגה בפני האספה הלאומית הצעת חוק שנועדה להעניק מעמד חוקי לנישואים חד מיניים. הצעת החוק 344, הובאה על ידי ראש הממשלה הסוציאליסטית, ז'אן-מארק איירו, בתמיכת הנשיא פרנסואה הולנד, שבמהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות הכריז על כוונתו לתמוך בחקיקה. בפברואר 2013 אישרה האספה הלאומית את הצעת החוק ברוב של 329 מול 229, ובאפריל 2013 אושרה ההצעה בסנאט ברוב של 171 מול 165. שני בתי המחוקקים עדיין עתידים להצביע על תיקונים שנערכו בהצעת החוק על ידי הסנט בקריאה שנייה.
סקרי דעת קהל הצביעו על עלייה עקבית בתמיכת העם הצרפתי בנישואים חד מיניים בעשור הראשון של המאה ה-21, בין 54 ל-66 אחוזי תמיכה.
רקע היסטורי.
בשנת 1999 אישר הפרלמנט הצרפתי את חוק ברית הסולידריות האזרחית (PACS), שפתוח לזוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד. במהלך השנים הורחבה ברית זו והתקרבה לנישואים בכל הנוגע להתחייבויות ההדדיות בין השותפים, אך היא נותרה חסרת כל השפעה בכל הנוגע להורות וסמכות הורית.
בשנת 2004 ערך נואל מאמר (Mamère), ראש העיר של פרבר בבורדו מטעם מפלגת הירוקים, טקס נישואין בין שני גברים, בטענה שהקודקס האזרחי (קוד נפוליאון) אינו מציין את מין הנישאים וכי יפנה לבית המשפט האירופי לזכויות אדם אם יערערו על מעשיו. שר המשפטים הצרפתי דומיניק פרבן הצהיר כי איחוד כזה בטל מבחינה חוקית, וקרא להתערבות שיפוטית לעצירת הטקס. ביולי אותה שנה ביטל בית משפט כללי בבורדו את הנישואים. התובע הכללי טען בית היתר כי הקודקס מדבר במפורש בסעיף אחר על "בעל ואישה". פסק הדין אושר באפריל 2005 גם בבית המשפט לערעורים של בורדו, שדחה ערעור נוסף שהגישו שני הגברים בשנת 2007, וקבע כי "נישואים הם איחוד של גבר ואישה, עיקרון זה אינו סותר אף אחת מהוראות האמנה האירופית לזכויות אדם ומגילת זכויות האדם של האיחוד האירופי".
לאחר קיום הטקס הושעה מאמר מתפקידו על ידי שר הפנים דומיניק דה וילפן למשך חודש. במאי 2004 הודיע מזכיר המפלגה הסוציאליסטית פרנסואה הולנד כי יבקש ממפלגתו לקדם הצעת חוק שיהפוך נישואים כאלה לחוקיים באופן חד משמעי. חלק ממנהיגי המפלגה, בהם ראש הממשלה לשעבר ליונל ז'וספן, התנגדו לנישואים חד מיניים, בעוד בת זוגו של הולנד, סגולן רויאל, הצהירה על תמיכתה.
דו"ח פרלמנטרי משנת 2006 המליץ להגדיל חלק מהזכויות שמוענקות במסגרת ה-"PACS", אך המליץ לשמר את האיסורים על נישואין, אימוץ, וגישה לטיפולי הפריה בטענה כי שלשת הסוגיות הללו הן בלתי ניתנות להפרדה והתרתן מנוגדת למספר אמנות של האו"ם בנוגע לזכויות הילד, שצרפת חתומה עליהן. בעקבות איסורים אלה נדחה הדו"ח על ידי חברי הוועדה ממפלגות השמאל.
בשנת 2010 בחנה המועצה החוקתית בצרפת החוקיות של נישואים חד מיניים תוך סקירת הסעיפים השונים בקודקס האזרחי, וב-28 בינואר 2011 החליטה המועצה כי נישואים חד מיניים אינם מנוגדות לחוקה וקבעה כי על הפרלמנט להכריע בסוגיה זו. ביוני 2011 הצביעה האספה הלאומית של צרפת, ברוב של 222–293, נגד הענקת מעמד חוקי לנישואים חד מיניים.
הצעת החוק ב-2012.
במהלך הקמפיין שלו לבחירות לנשיאות ב-2012 מנה מועמד המפלגה הסוציאליסטי פרנסואה הולנד את תמיכתו בנישואים חד מיניים בין 60 התחייבויות שממשלתו תבצע אם ייבחר. לאחר ניצחונו במאי 2012, וניצחון מפלגתו ברוב מוחלט באספה הלאומית ב-17 ביוני, הבטיח לחוקק חוק נישואים חד מיני לפני אביב 2013, והצעת החוק אכן הוגשה לפרלמנט ב-7 בנובמבר 2012. במהלך דיוני ההכנות של החוק, שנחשב לאחד השינויים החשובים במדינה מאז בוטל בה עונש המוות בשנת 1981, התעוררו חילוקי דעות חריפים ומחאות קשות במדינה, אותן הובילו מנהיגים חברתיים, דתיים ופוליטיים. בינואר צעדו כ-340,000 בני אדם ברחובות פריז כאקט התנגדות לחוק, ובהפגנת התמיכה שנערכה בהמשך השתתפו כ-125,000 בני אדם.
טיוטת החוק הציעה לקבוע את השינויים הבאים: החוק יכיר בנישואים בין בני זוג מאותו מין החיים בצרפת; יאפשר לבני הזוג לשנות את שמות משפחתם; לאמץ ילד; וכן יכיר בנישואים חד מיניים שנערכו מחוץ לצרפת. כמו כן תבוצע התאמה של הקודקס האזרחי: המילים "אב" ו"אם" יוחלפו ב"הורה" ו"בעל" ו"אישה" ב"בן/בת זוג". סוגיית מימון טיפולי פוריות ופונדקאות לא נכללו בטיוטה.
האספה הלאומית אישרה את הסעיף הראשון בחוק בפברואר 2013, לאחר מספר ימי דיונים שבמהלכם העלו המתנגדים 5,000 תיקונים כדי להאט את אישורו. ביום 12 בפברואר 2013 אישרה האספה הלאומית את הצעת החוק כולה בהצבעה של 229–329 והיא הועברה לסנט. רוב חברי המפלגה הסוציאליסטית הצביעו בעד הצעת החוק (למעט ארבע שהתנגדו) ואילו חברי מפלגת האופוזיציה UMP הצביעו נגד (למעט שני תומכים).
אי-אן שו
אי-אָן שוּ (Yi-An Xu, נולד ב-13 ביולי 1979, בשנגחאי, סין) הוא מנצח, פסנתרן ומלחין סיני-ישראלי.
ביוגרפיה.
אי-אן שו נולד בשאנגחאי. ב-2002 סיים את לימודי התואר הראשון בניצוח תזמורת ואופרה בקונסרבטוריון של שאנגחאי ויצא להמשיך את לימודיו בישראל, לפי הזמנתו של עמי מעייני. בשנת 2005 סיים את לימודי התואר השני בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שם היו מוריו נעם שריף, עמי מעייני ומנדי רודן. מאז סיום לימודיו נמנה שו עם סגל מורי בית הספר ע"ש בוכמן-מהטה כמרצה בכיר שם הוא מורה לניצוח, קורפטיטור להרכבים ווקאליים ומנצח על התזמורת הסימפונית של בית הספר ועל הפקות האופרה (בהן כך עושות כולן של מוצרט, "הנזל וגרטל" של אנגלברט הומפרדינק ועוד).
אי-אן שו ניצח על תזמורות שונות בסין ובישראל. כאן הופיע כמנצח אורח עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה, תזמורת הבמה הישראלית, תזמורת הקמפוס רמת השרון, תזמורת "קלאסיקה" רחובות, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית הרצליה, סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע ועוד. כמו כן ניצח על הרכבי המוזיקה החדשה אנסמבל המאה ה-21 ואנסמבל מוזיקה נובה.
בשנת 2017 נבחר להיות המנצח של תזמורת גדרה.
אי-אן שו נשוי למנצחת הישראלית טליה אילן והם הורים לשתי בנות.
אזור הפחתה
רועי ארד
אריה פולונסקי
אריה פולונסקי (1910 – 30 במאי 1939) היה חבר בארגון ההגנה ששירת במשטרת המנדט ושימש כמקשר בין הסוכנות היהודית לבולשת הבריטית. נרצח על ידי האצ"ל בחשד של הלשנה על חברי האצ"ל.
קורות חייו.
אריה פולונסקי נולד בקוֹבְּרִין שבפולין (היום בבלארוס), לזיסל ולאפרים, במשפחה בת שני ילדים. אביו היה יושב ראש ההסתדרות הציונית בעיר והילד חונך לאהבת ארץ ישראל ולשאיפה לעלות לארץ. כילד למד בחדר ולאחר מכן בגימנסיה תרבות והצטרף לתנועת השומר הצעיר. כהכנה לעלייתו לארץ ישראל הפסיק את לימודיו, למד נגרות. ויצא להכשרה מטעם תנועת החלוץ.
בארץ ישראל.
אריה פולונסקי עלה לארץ ישראל בשנת 1929 לאחר מאורעות תרפ"ט. הוא החל את דרכו בארץ ישראל בקיבוצה של אחותו, רמת הכובש, ובהמשך היה לחבר גדוד העבודה ברמת רחל ועבד כחלוץ בפרדסים ובסלילת כבישים. הוא הצטרף לארגון ההגנה ועל פי קריאת המוסדות הלאומיים וביוזמת ארגון ההגנה, במטרה שינצל את תפקידו להעברת מידע על הבולשת הבריטית ובמיוחד על פעולותיה כנגד מעפילים, הצטרף בשנת 1931 למשטרת המנדט. יצחק בן-צבי, יו"ר הוועד הלאומי ולימים נשיא מדינת ישראל היה האיש ששלח את אריה פולונסקי להצטרף לשורות המשטרה וכדי לעזור לו להקלט בתפקידו במשטרה שרוב שוטריה היו אנגלים וערבים מינה לו שני מורים, האחד לאנגלית והאחר לערבית. בשנת 1932 היה בין עדי התביעה במשפט של מספר נאשמים מחוגי בית"ר, בראשות אב"א אחימאיר, על הפרעה להרצאה של נורמן בנטוויץ' ב. במשפט של סטאבסקי על רצח ארלוזורוב העיד אריה ורובל שפולונסקי איים עליו שהוא ישב במאסר יחד עם סטאבסקי.
אריה פולונסקי הצליח בתפקידו והגיע לדרגת רב-טוראי – קורפורל, ועם זאת שימש כמקשר בין הסוכנות היהודית לבולשת הבריטית. מלבד העברת מידע על פעולות הבולשת נגד המעפילים יהודים, עזר אריה פולונסקי לאסירים יהודיים חברי הגנה וגם לאסירים אחרים שנכלאו בבתי הכלא אותם פקד במסגרת תפקידו במשטרה. הוא ראה בתפקידו משימה לאומית והתמיד בו במשך שמונה שנים.
הרצח.
כאיש משטרת המנדט, הקשור אף עם הבולשת הבריטית, נראה אריה פולונסקי בעיני האצ"ל כמשתף פעולה וכחשוד בהסגרת חבריהם לבריטים והאצ"ל החליט להוציאו להורג.
בשעות הערב של ה-29 במאי 1939, ליד "בית המעלות" בירושלים בו התגורר, נורה אריה פולונסקי על ידי אנשי האצ"ל. ארבעה קליעים פגעו בו והוא נפצע אנושות ולמחרת מת מפצעיו בבית החולים שערי צדק. עובר אורח תמים, עולה חדש צעיר ממשהד בשם אשר נאמדאר, שהזדמן למקום האירוע, נהרג גם הוא מאש התוקפים. הותיר אחריו אשה.
לאחר שבועיים, נטל האצ"ל בשידור רדיו, אחריות על הרצח. לפי הודעה רשמית של מפקדת הארגון, 'גזר דינו נחרץ למוות על שהלשין על אנשינו'.
תגובת היישוב.
רצח אריה פולונסקי עורר זעם רב ביישוב. בהלווייתו, שנערכה בבית העלמין בהר הצופים, השתתפו נציגי המוסדות הלאומיים ובראשם יושב ראש הוועד הלאומי יצחק בן-צבי וכן קציני משטרה יהודים ואנגלים ואף קצין ערבי אחד. ד"ר יעקב טהון מנשיאות ועד הקהילה של ירושלים ספד לו: