קהל קדוש מקוה ישראל הוא שמם של קהילה יהודית ובית כנסת, מהעתיקים בארצות הברית, הממוקמים בפילדלפיה, פנסילבניה מאז אמצע המאה ה-18.
היסטוריה.
הקהילה היהודית בפילדלפיה החלה כקבוצת יהודים קטנה, ממוצא ספרדי, תושבי העיר, שהתארגנו לתפילה משותפת בבית פרטי החל מ-1740 בערך. לקח להם כעשרים שנה בטרם רכשו ב-1761 את ספר התורה הראשון שלהם. בית כנסת ממשי הם פתחו רשמית במקום מושבו הראשון בסמטת צ'רי (כיום Cherry Street) כעבור עשר שנים, ב-1771 ואת השם "קהל קדוש מקוה ישראל" נתנו לקהילתם ולבית הכנסת, באופן רשמי ב-1773.
בין אנשי הקהילה היו לא מעט יהודים מפורסמים, והידועים במייסדי בית הכנסת היו חיים סולומון (1740–1785), "הבנקאי" של המהפכה האמריקאית וג'ונאס פיליפס (1736–1803), לוחם במיליציה של פילדלפיה במלחמת העצמאות האמריקאית וסבו של אוריה לוי, הקומודור היהודי הראשון בצי ארצות הברית.
מנהיגי ובנייני הקהילה.
בשנת 1829, יצחק לסר הפך להיות מנהיג הקהילה ובית הכנסת. אחריו כיהן שבתאי מוראיס. מוראיס היה המנהיג במשך ארבעים ושש שנים, והיה מתנגד מובהק של העבדות לפני ובמהלך מלחמת האזרחים. ד"ר אברהם נוימן היה הרב בין 1927-1943. הרב הנוכחי הוא הרב אלברט גבאי אשר נבחר בשנת 1988.
הקהילה התחילה בבית פרטי בסמטה בין הרחובות שרי המירוץ והרחוב השלישי והרביעי בפילדלפיה, כאשר המבנה הראשון שלה נבנה בשנת 1782. מיקומו הועבר בגלל המחאה שעוררה העובדה שהוא שכן ליד כנסייה.
בשנת 1829 נבנה בית כנסת התחייה המצרית ברחוב שרי. בית הכנסת תוכנן על ידי ויליאם סטריקלנד.
הקהילה הודיעה בשנת 1961 כי היא תחזור למרכז העיר לבניין חדש. ד"ר ברנרד ג'יי אלפרס, סגן נשיא בית הכנסת, שכנע את חברו האדריכל לואי קאהן מפילדלפיה לעסוק בתכנון בניין בית הכנסת החדש. קאהן עשה עשר גרסאות עיצוב בין 1961 ו-1972 של הבניין החדש. עם זאת, הקהילה החליטה כי עלויות הבנייה והתחזוקה גבוהות מדי, ובית הכנסת לא נבנה. מבנה צנוע יותר, נפתח במשותף עם המוזיאון להיסטוריה של עם ישראל , והוא נחנך ונפתח באוגוסט 1976. המוזיאון עבר למבנה חדש ברחוב ה-5 ב-15 בנובמבר 2010. בית הכנסת ממוקם ברחוב הרביעי (צפון) במרכז העיר פילדלפיה.
הקהילה אחראית גם על בית קברות מקוה ישראל, אחד מבתי הקברות היהודים העתיקים ביותר ששרדו בארצות הברית.
אולימפיק ליון (נשים)
אולימפיק ליון נשים (בצרפתית: Olympique Lyonnais Féminin), המכונה בקיצור ליון, הוא מועדון כדורגל נשים צרפתי השייך לאולימפיק ליון. המועדון הוקם ב-1970, והוא המצליח ביותר בכדורגל הנשים הצרפתי; המועדון זכה ב-18 אליפויות הליגה הצרפתית הראשונה, 11 פעמים בגביע הצרפתי ושבע פעמים בליגת האלופות.
היסטוריה.
הקבוצה נוסדה ב-1970 כחלק ממועדון הכדורגל של ליון (FC Lyon).
ב-1985 זכתה הקבוצה לראשונה בסגנות ליגת העל, ובתחילת שנות ה-90 החלה הקבוצה להתבסס כאחת מהקבוצות הבולטות בצרפת, וזכתה בארבע אליפויות ליגה במהלכן.
בשנת 2004 הקבוצה נלקחה תחת חסותו של המועדון אולימפיק ליון - דבר שעזר לה להפוך לקבוצה המצליחה במדינה. בשנת 2007 היא זכתה באליפות ראשונה מזה עשור והחלה רצף שנמשך עד היום של שלושה עשר זכיות רצופות באליפות. בתקופה זו, היא אף זכתה בחמישה גביעי מדינה (ארבעה מהם רצופים).
בשנת 2008 העפילה הקבוצה לראשונה לחצי גמר ליגת האלופות, ושנתיים לאחר מכן הגיעה לגמר, שם הפסידה בדו-קרב פנדלים לטורבינה פוטסדאם הגרמנייה. שנה אחר כך, העפילה הקבוצה בשנית לגמר ליגת האלופות מול טורבינה פוטסדאם, אך הפעם גברה עליה 0-2 וזכתה בטורניר. היא זכתה במפעל גם בשנה הבאה, לאחר שניצחה 0-2 בגמר את פרנקפורט. שנה לאחר מכן הגיעה לגמר בפעם הרביעית ברציפות וקבעה שיא העפלות רצופות לגמר הטורניר, אך הפסידה בגמר 1-0 לוולפסבורג.
לאחר שתי עונות בהן הודחה כבר בשלב שמינית הגמר הגיעה הקבוצה להישג מרשים כשבמשך חמש עונות רצופות זכתה בליגת האלופות. בשנים אלו ניצחה בגמר את וולפסבורג בשנת 2016, פריז סן-ז'רמן בשנת 2017, וולפסבורג בשנת 2018, ברצלונה בשנת 2019 ווולפסבורג בשנת 2020. בכך הגיעה הקבוצה לשבעה תארים, הישג המהווה שיא בתולדות המפעל.
סגל נוכחי.
מעודכן ל-1 במרץ 2021
סמל בוואריה
סמל בוואריה (בגרמנית: Bayerisches Staatswappen) הוא סמלה הרשמי של המדינה הגרמנית בוואריה והוא קיים בשתי גרסאות, גדולה וקטנה. הסמל עוצב בצורתו הנוכחית ב-1946 והוכרז בחוק ב-5 ביוני 1950.
תיאור הסמל.
המגן מחולק לארבעה רבעים כאשר הרבע הראשון (הקנטון) מוטען באריה זהוב בעל טפרים ולשון אדומים, העומד זקוף על שדה שחור. חלק זה מסמל את המחוז המנהלי פפאלץ עילית (גרמנית: Oberpfalz), מכיוון שזה סמלו ההיסטורי מ-1214. הרבע השני הוא סמלו של המחוז ההיסטורי פרנקוניה והוא מכונה המגרפה הפרנקונית. הוא מחולק לשני חצאים בצבעי אדום ולבן כאשר שלושת ה"שיניים" הלבנות מייצגות את שלושת מחוזות פרנקוניה: עילית, תחתית ומרכזית. מקורו של הסמל מבישוף וירצבורג שהיה גם דוכס פרנקוניה. הרבע השלישי מציג פנתר כחול בעל טפרים זהובים ולשון אדומה, העומד זקוף על רקע לבן ומייצג את מחוזות בוואריה העליונה והתחתונה. הרבע הרביעי מוטען בשלושה אריות שחורים פוסעים ברקע זהב המייצגים את מחוז שוואביה. המגן שבמרכז צבוע כדוגמת דגל בוואריה במעוינים אלכסוניים בצבעי תכלת ולבן. מקורו של סמל זה ברוזני העיר בוגן ולאחר מכן הוא אומץ על ידי בית ויטלסבאך, מושלי בוואריה מהמאה ה-12. כיום מסמל המגן המרכזי את בוואריה כולה.
הציצה היא "כתר העם" המורכב מרצועת זהב מעוטרת באבני חן שעליה חמישה עלים מקושטים. הכתר התווסף לסמל ב-1923 כדי לסמל את שלטון העם שהחליף את שלטון (כתר) המלוכה.
התומכים הם שני אריות זהב זקופים.
הסמל הקטן.
כשהמגן המרכזי מוצג לבדו במסגרת זהב ומוכתר בכתר העם, הוא מהווה את הגרסה הקטנה של הסמל.
היסטוריה.
הסמל השתנה רבות במהלך השנים בהתאם לתהפוכות השלטון שעברו על בוואריה: דוכסות בחסות פרנקית ואחר כך בחסות האימפריה הרומית הקדושה, נסיכות, ממלכה (ממלכת בוואריה) ולבסוף מדינה גרמנית. עם זאת, המוטיבים המרכזיים - דגל בוואריה והאריה הזהוב הופיעו בכמעט כל גלגול של הסמל.
יחיאל קדישאי
יחיאל קדישאי ( 5 במרץ 1923 - 16 בנובמבר 2013) היה מזכיר תנועת החרות בכנסת, מנהל לשכת ראש הממשלה מנחם בגין, ומי שכונה על ידי רבים "יד ימינו של בגין".
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1923 בשם יחיאל קדישזון בפולין כבן הצעיר למשפחה בת חמישה אחים. כתינוק בן שלושה חודשים עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
המשפחה השתקעה בתל אביב ויחיאל למד תחילה ב"חדר" בכרם התימנים ולאחר מכן בבית הספר "תחכמוני". לימים, נמנה אחיו הבכור, יצחק, על מייסדי התיאטרון הקאמרי.
קדישאי היה חניך בית"ר וחבר האצ"ל מ-1940. ב-1942 התנדב לבריגדה היהודית שפעלה במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
באותה שנה פגש לראשונה את מנחם בגין, בזמן חופשה בארץ ישראל.
באירופה רכש בחשאי נשק עבור המחתרת. לאחר שהשתחרר ב-1946 נשאר באירופה, ופעל שם במסגרת האצ"ל להעלאת ניצולי השואה לישראל. ב-1948 חזר לארץ ישראל בספינה "אלטלנה", יחד עם רעייתו אסתר (לבית בראון), אותה הכיר במחנות העקורים.
היה שליח בית"ר בדרום אפריקה. בהמשך, מ-1964 שימש כמזכיר סיעת החירות בכנסת.
משנת 1967, שימש ראש לשכתו של מנחם בגין. עם היבחרו של בגין לראשות הממשלה בשנת 1977, מונה למנהל לשכת ראש הממשלה וכיהן בתפקיד עד להתפטרותו של בגין בשנת 1983. עמד בראש ארגון שסייע למשפחות השכולות של חללי האצ"ל וכן ניהל את "מועדון התיאטרון".
לאחר התפטרותו מראשות הממשלה בספטמבר 1983, ניתק בגין את עצמו מכלל המערכת ושמר על קשר רק עם בודדים: ראש הממשלה יצחק שמיר, דן מרידור, עזריאל נבו ויחיאל קדישאי. הסבר שהועלה היה שהקשתה עליו הסתבכותה של ישראל בלבנון, מספר הקורבנות הגבוה שגבתה מלחמת לבנון, מסקנות ועדת כהן והביקורת הציבורית, אך קדישאי שלל הסבר זה. בשנה וחצי האחרונות לחייו עבר בגין להתגורר בדירה ברחוב גליקסברג מספר 4 בתל אביב. מאז, רק מספר מצומצם ביותר של אנשים היו מבקריו הקבועים, בהם משפחתו הקרובה, דן מרידור, השר לשעבר יעקב מרידור וצבי הורוביץ. עם זאת, יחיאל קדישאי, אשר היה חבר קרוב לבגין ואיש סודו, היה מגיע אליו כמעט מדי יום בהביאו אליו את עיתוני היום.
ב-1996 הוענק לקדישאי התואר "יקיר העיר תל אביב-יפו".
בשנת 2005 היה קדישאי בין משיאי המשואות בטקס הדלקת המשואות.
בבחירות לכנסות 17, 18 ו-19, הוצב קדישאי במקומות האחרונים והסמליים ברשימת הליכוד.
בשנותיו האחרונות עסק קדישאי בהתנדבות בענייני ציבור ובהנצחת מורשתו של בגין.
נפטר ב-16 בנובמבר 2013 בדירתו בתל אביב, בגיל 90, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק בגבעתיים. רעייתו אסתר נפטרה ב-13 ביוני 2016, ונקברה לידו.
בשנת 2001 יצא לאור הספר ה-15 בסדרת הספרים "מנהרת-הזמן" שכתבה גלילה רון־פדר-עמית. המחברת הקדישה ספר זה, הנושא את השם "המאבק על הסמל", לקדישאי ודמותו היא אחת הדמויות המופיעות בעלילה. הספר עוסק בסיפורם של 69 חיילים בבריגדה היהודית, אשר באוקטובר 1943 התעקשו שסמלו של הרגימנט הארץ ישראלי יכיל סממנים לאומיים, בניגוד לסמל שהוצע על ידי הבריטים. הקבוצה, שכללה את קדישאי, החליטה להחרים את הסמל המוצע, נשפטה על כך ונענשה.
יחיא נפסו
יחיא נפסו (באדיגית: Ехьйэ Нэпсэу) כיהן כראש המועצה המקומית כפר כמא בין השנים 1978–1989.
ביוגרפיה.
נפסו היה ראש מועצת כפר כמא הראשון שנבחר בבחירה ישירה של תושבי המועצה ולא על ידי חברי המליאה, דבר שהתאפשר לאחר שינוי חוק הבחירות לרשויות המקומיות בישראל בכנסת בשנת 1975.