ב-2005 הופיע מילר כעד המומחה המוביל בבית המשפט בתביעת קיצמילר נגד ועדת החינוך של מחוז דובר. התובעים, הורים לילדים במחוז דובר שבמדינת פנסילבניה, ערערו על סמכותה של ועדת החינוך להכניס את תאוריית התכנון התבוני לתוכנית הלימודים. השופט פסק לטובת התובעים וקבע שתאוריית התכנון התבוני היא שם אחר ל"בריאתנות", וככזו היא מקדמת פרשנות של השקפה דתית אחת על פני השקפות דתיות אחרות, דבר המפר את התיקון הראשון לחוקה, המחייב הפרדה בין דת למדינה.
בשנת 2006 קיבל מילר אות כבוד על שירות למען הציבור, מ"האגודה האמריקאית לביולוגיה של התא". האגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS) הכירה בתרומתו של מילר לחינוך הציבורי המדעי בארצות הברית, והעניקה לו ב-2008 את "אות קידום ההבנה הציבורית של מדע וטכנולוגיה". ב-2009 אמר בתוכנית של ה-BBC: "נושא האלוהים הוא נושא לגביו אנשים סבירים עשויים להיות חלוקים, אך אני סבור שזו הגזמה מצד הידע וההבנה המדעיים לטעון שהמדע בכלל, והביולוגיה האבולוציונית בפרט, מוכיחים בדרך כלשהי שאין אלוהים."
בשנת 2015 קיבל מילר את פרס האגודה הלאומית למורים למדע בארצות הברית על תרומתו לקידום החינוך המדעי.
שלמה ניצני (אתלט)
שלמה ניצני (נולד בשנת 1943), הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל 6 פעמים ברציפות (1966-1961) בריצת 400 מטר ושיאן ישראל בריצה זו במשך 13 שנים. האתלט הישראלי הראשון שרץ ריצה זו מתחת ל-48 שניות. מדורג במקום העשירי בישראל בכל הזמנים (2018).
ביוגרפיה.
אלוף ישראל.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1961 זכה ניצני לראשונה בקריירה הספורטיבית שלו במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.2 שניות.
שיאן ישראל.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה במכון וינגייט בסוף יוני 1962 זכה ניצני במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 48.5 שניות והגן על תוארו ובמדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.5 שניות.
באוניברסיאדה שנערכה בפורטו אלגרה, שבברזיל בתחילת ספטמבר 1963 סיים ניצני במקום רביעי בשלב המוקדמות בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.7 שניות ולא העפיל לריצת הגמר. שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בסאו פאולו שבברזיל הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 47.9 שניות שיפור לשיא הישראלי של עמוס גלעד (48.1 שניות) ובכך היה לאתלט הישראלי הראשון שרץ ריצה זו מתחת ל-48 שניות.
במסגרת תחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-8 שנערכו באצטדיון רמת גן בתחילת מאי 1966 זכה ניצני במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.7 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני 1966 זכה ניצני בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.3 שניות ובריצת 400 מטר בתוצאה של 48.7 שניות, לפני אילן שזיפי (50.6 שניות) ועודד ברמן (51.7 שניות).
בתחרות שנערכה באל פאסו שבטקסס ארצות הברית ב-24 במרץ 1967 זכה ניצני במדליית זהב בריצת 400 מטר (במהלך ריצת 440 יארד) בהשוואת שיאו הישראלי בן ה-10 חודשים של עמוס גרודז'ינובסקי (47.6 שניות).
ננסי קלי
ננסי קלי (באנגלית: Nancy Kelly; 25 במרץ 1921 - 2 בינואר 1995) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון, אמריקאית זוכת פרס טוני ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1956 על תפקידה בסרט "הזרע הרע".
ביוגרפיה.
קלי נולדה בעיר לוול שבמסצ'וסטס.
החלה והתברגה כילדה בשנות ה-20 לתפקידים קטנים בהוליווד בתעשיית הסרטים השקטים. התגלתה לראשונה לקראת סוף שנות ה-30 במערבונים "ג'סי ג'יימס" של הנרי קינג בתפקיד זלדה אמו של ג'סי ג'יימס (טיילור פאוור), "מרשל הגבול" ובסרטים "סטנלי ולווינגסטון" לצידו של ספנסר טרייסי ו "פטרול הצוללת" של ג'ון פורד.
המשיכה את הקריירה שלה בשנות ה-40 עם תפקידים בקומדיה "לילה אחד בטרופים", בפנטזיה "מדבר המסתורין של טרזן" ובדרמות "הגדות של טריפולי" ו"אויבים חברותיים".
בשנת 1954 זכתה קלי בפרס טוני על הופעתה בתפקיד עקרת הבית כריסטין פנמארק במחזה "הזרע הרע", כשנתיים לאחר מכן בהופעתה הקולנועית האחרונה גילמה את אותה הדמות בעיבוד הקולנועי למחזה של מרווין לרוי. קלי הייתה מועמדת על התפקיד לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
קלי הייתה נשואה והתגרשה 3 פעמים במהלך חייה האישיים: לכוכב הקולנוע אדמונד או'בראיין למשך שנה אחת, לבמאי פרד ג'קמן במשך 6 שנים ולוורן קארו במשך 13 שנים, ממנו נולד לקלי ילד אחד.
קלי נפטרה ב-2 בינואר 1995 ממחלת הסוכרת כשהיא בת 73, היא נקברה ב"פארק הזיכרון וסטווד וילג'" שבלוס אנג'לס. על שמה של קלי כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד.
פאפן
תרבויות אגאיות
התרבות המוכרת לנו כתרבות היוונית, לא הייתה קיימת לפני האלף ה-1 לפנה"ס. תחילת התרבות היוונית הייתה בכרתים (ראו יוון המינואית) באלף השני לפני הספירה. יוון המינואית או התקופה הכרתית אינה נחשבת לרוב כתקופה בתולדות יוון העתיקה אך היא אחד משורשיה. היא נקראת מינואית מלשון מינוס מלכה האגדי של כרתים. נהוג לחלק את התקופה המינואית לשלש תקופות עיקריות: התקופה המינואית הקדומה (2000–1700 לפנה"ס), התקופה המינואית התיכונה (1700–1580 לפנה"ס), והתקופה המינואית המאוחרת (1580–1100 לפנה"ס).
ביוון היבשתית התפתחה במקביל תרבות מפותחת סביב העיר מיקנה שבפלופונסוס המכונה התרבות המיקנית, תרבות אשר הייתה השלב האחרון של תקופת הברונזה ביוון. על אף שהמיקנים לא היו יוונים במובן המוכר לנו של המילה, היסטוריונים רבים רואים בה כבסיס לתרבות היוונית העתיקה שהתפתחה אחריה. התרבות המיקנית החלה בסביבות 1600 לפנה"ס ונמשכה עד 1100 לפנה"ס לערך. בתרבות המיקנית נעוצים רוב המיתוסים היווניים והיא היוותה מקור השראה נכבד למשוררי יוון דוגמת הומרוס אשר כתב על מלחמת טרויה שנערכה לפיו בתקופה זו.
בתקופה המיקנית, השלטון היה נתון בידיה של עלית אריסטוקרטית שהורכבה בעיקר מלוחמים. בערך ב-1400 לפנה"ס, בעת התקופה המינואית המאוחרת, הרחיבו המיקנים את תחום השפעתם עד כרתים, מרכז התרבות המינואית. בשלב זה קיבלו המיקנים את הכתב המינואי.
בסביבות סוף המאה ה-12 לפנה"ס החלה דעיכה של תרבויות אלו בעקבות השבטים האכאים והדורים שפלשו לאזור במה שמכונה "הפלישה הדורית". לא ידוע על מקורם ועל מוצאם של השבטים האלו אך הם הביאו איתם ידע בעיבוד ברזל ובכך החלה תקופת הברזל ביוון.
בין 1100 ל-1200 לפנה"ס בערך התרבות המיקנית התמוטטה וזו המינואית נכחדה כמעט לחלוטין. אתרים רבים נבזזו, אחרים ננטשו ויוון שקעה לתוך תקופת מעבר.
פסטיבל הנוער והסטודנטים השישי
פסטיבל הנוער והסטודנטים השישי היה פסטיבל בינלאומי שהתקיים במוסקבה בקיץ 1957. לראשונה מאז הקמת ברית המועצות הגיעו למוסקבה עשרות אלפי זרים שהורשו להיפגש עם אזרחי המדינה באופן חופשי. לאירוע הייתה השלכה אדירה על החיים בברית המועצות בהמשך.
הפסטיבל נפתח ב-28 ביולי 1957 בהשתתפות 34 אלף אנשים מ-131 מדינות.
רקע.
לאחר מלחמת העולם השנייה, החלו ארגוני נוער בעלי דעות שמאליות לארגן פסטיבלים בהם נפגשו נציגי הנוער ממדינות שונות. הפסטיבל הראשון נערך בברלין בשנת 1947 ולקראתו עיצב פבלו פיקאסו את סמל הפסטיבל - יונת שלום לבנה.
הפסטיבל השישי נערך במוסקבה. לקראת האירוע נבנו בעיר בתי מלון חדשים, אצטדיון לוז'ניקי ומתקנים נוספים. הפסטיבל נמשך שבועיים והיה אירוע מכונן לנוער הסובייטי. לראשונה הם יכלו להיפגש ולשוחח עם אזרחים זרים ללא סכנת ענישה מסוכני הק.ג.ב. הקרמלין נפתח לקהל הרחב ובסך הכול נערכו במהלך הפסטיבל כ-800 אירועים שונים. הפסטיבל נפתח בצעדת כל המשתתפים באצטדיון לוז'ניקי החדש ונאום של יושב ראש הסובייט העליון קלימנט וורושילוב.
בתחרות שירה זכתה אדיתה פייכה בפרס ראשון. לקראת הפסטיבל נכתב השיר "לילות מוסקבה" שהפך ללהיט והוא בין השירים הרוסים הידועים עד היום.
השפעת הפסטיבל.
מאז הקמתה, לא אפשרה ברית המועצות כניסת תיירים למדינה., ותנועת אנשי עסקים, דיפלומטים ועיתונאים מהעולם המערבי הייתה מוגבלת. כתוצאה מכך נמנעו מאזרחי המדינה מגעים עם אזרחי מדינות זרות, אפילו תושבי עיר הבירה. עקב הגעת 34 אלף משתתפי הפסטיבל והמפגשים הפתוחים הרבים נחשף הנוער הסובייטי לתרבות המערבית וסממניה השונים, בעקבותיה החל ביקוש לסממנים כג'ינס, רוק אנד רול, בדמינטון ונעלי ספורט.
לאקרנים הוצאו סרטים שעלילתם קשורה לפסטיבל.
תופעה נוספת שהתרחשה בעקבות אירועי הפסטיבל הייתה גל של לידות של תינוקות בעלי צבע עור שחום, שזכו לכינוי "ילדי הפסטיבל". לפי הערכות של סוציולוגים מדובר בכמה מאות תינוקות.
קונרד ציכוריוס
קונרד ציכוריוס (בגרמנית: Conrad Cichorius; 25 במאי 1863 בלייפציג – 20 בינואר 1932 בבון) היה היסטוריון ופילולוג גרמני, שהתמחותו העת העתיקה והשפות הקלאסיות. הוא ידוע בעיקר בשל מחקרו המקיף את התבליטים המעטרים את עמוד טראיאנוס, חיבור המוסיף לשמש גם כיום בסיס למחקרים חדשים.
קורות חייו.
ציכוריוס למד בבית הספר ניקולאס בעיר הולדתו לייפציג מ-1882 עד 1887 ואחר כך באוניברסיטאות פרייבורג, לייפציג וברלין. ב-1883 התקבל כחבר באחוות הסטודנטים Corps Suevia Freiburg.
ב-1887 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג. שנה אחר כך השלים פוסט דוקטורט באותה אוניברסיטה, כשנושא התזה הוא "רומא ומיטילנה". הוא החל לעבוד בה כמרצה, וב-1895 התמנה בה לפרופסור חבר. ב-1900 עבר לאוניברסיטת ברסלאו וב-1916 לאוניברסיטת בון, בה שימש רקטור בשנה האקדמית 1923/24.
קונרד ציכוריוס סבור כי מכתב שכתב קיסר ב-47 לפנה"ס, בו הוא מספר על ניצחונו על פארנאקס השני שליט ממלכת בוספורוס ומופיע המשפט המפורסם "Veni Vidi Vici" ("באתי, ראיתי, ניצחתי") היה ממוען אל גאיוס מאטיוס.