צבאה של גרמניה הנאצית פלש לוונציה ב-10 בספטמבר 1943. מיד לאחר מכן, שלחו הגרמנים כ-150 מיהודי העיר למחנה הריכוז פוסולי, ומשם הועברו למחנות השמדה בגרמניה עצמה בשתי פשיטות עוקבות (בליל שבין ה-5 בדצמבר 1943 וב-17 באוגוסט 1944) גורשו כמעט כל האסירים בעיר, ומספר רב של יהודים שמצאו מקלט במרכז הקהילתי. פרטי היודאיקה בבתי הכנסת, לרבות ספרי התורה, הוסתרו מראש במקום בטוח, ונותרו ללא פגע.
דמוגרפיה.
במהלך המאה ה-17 הייתה קהילת יהודי ונציה השנייה בגודלה והעשירה ביותר מבין קהילות איטליה, ומנתה כ-4,800 נפש. הקהילה היהודית בוונציה, שבעת פיזור הגטו מנתה כאלף וחמש מאות איש, גדלה מאוד, והגיעה ל-2,500 איש בתחילת המאה ה-20. עם הידרדרותה הכלכלית המתמשכת של העיר, הידלדלה גם הקהילה: ב-1931 היו בה 1,814 חברים, אך בעקבות חוקי הגזע באיטליה ב-1938 ירדה האוכלוסייה ל-1,200. המצב הידרדר במידה ניכרת עם נפילת הפשיזם והגעתם של חיילי הכיבוש הנאצי: מ-8 בספטמבר 1943 עד אפריל 1945 גורשו ונרצחו כמאתיים יהודים - בהם הרב הראשי אדולפו אוטלנגי. רבים מיהודי ונציה נאלצו לחפש מקלט בכפרים ואף מחוץ לאיטליה, אולם הקהילה היהודית בעיר הצליחה להחזיק מעמד. לאחר תום מלחמת העולם השנייה שבו רבים מיהודי ונציה אל העיר, והקהילה מנתה 1,050 נפש. נכון ל-2011 הקהילה מונה 500 איש.
כלכלה.
בקרב הקהילות היהודית בוונציה היו פערים חברתיים גדולים, כתוצאה ממערכת החוקים הממשלתית, שהקפיאה את הזכויות והחובות של כל קהילה וקהילה. הקבוצה האשכנזית, וקהילת יהודי איטליה, היוו את הקבוצה הגדולה ביותר. קהילה זאת קיבלה רשות ישיבה בוונציה בשל היותם של חבריה מרבים בריבית. תחום זה, שפרח במאה ה-15, הצטמצם במהלך המאה ה-16, בשל ההידרדרות הכלכלית של תושבי בוונציה. היהודים היחידים שנותרו בעסקי הבנקאות עזבו את המקצוע, וב-1534, הוטלה חובת החזקת הבנקים על הקהילה עצמה. על הקהילה היה להפקיד לבנקים שכונו "חנויות הלוואה", כמאה אלף דוקטים, ובמשך הזמן גדל הסכום עד למאתיים אלף דוקטים. החל משנת 1591, החזיקה הקהילה בקביעות בשלושה בנקים, שנוסדו לטובת עזרה לעניים בעיר. הם מוקמו בגטו החדש (שהיה למעשה הישן), מקום מגוריהם של האשכנזים. הבנקים היו פתוחים כל שעות היום, פרט לשבתות ולמועדי ישראל. בבנקים נמצאו פקידים נוצרים שפעלו מטעם השלטונות, ותפקידם היה לפקח על שמירת החוק. הבנקים הפסיקו להיות רווחיים, והחלו לצבור גירעונות, שהלכו וטפחו במהלך המאה ה-18. עם זאת, הם המשיכו הבנקים להתקיים עד לסוף ימי הרפובליקה, ועשר שנים לאחר מכן, ב-1806, נסגרו על פי צו של נפוליאון, והקהילה היהודית הפקידה את כל ההון שנשאר לאחר חיסול הבנקים, לצורכי צדקה של עיריית ונציה.
עקב התמוטטות הבנקים, נאלצו היהודים האשכנזים והאיטלקים לחפש מקורות פרנסה חדשים. המאבק אחר חיפוש מקורות פרנסה היה קשה, והסתיים במעין פשרה בין היהודים לתושבי ונציה. יהודי ונציה שאפו לקבל היתר לעסוק במסחר, ואילו סוחרי ונציה חתרו להרחיק את היהודים מהתחום. לבסוף, הותר ליהודים לעסוק בסחר בבגדים משומשים. הפשרה הושגה לאחר מאבק קשה, אשר לכסף היהודי היה תפקיד מכריע.
מאבקם של היהודים לעסוק במסחר החלו ממש עם ייסוד הגטו, וכבר אז הרשו השלטונות לפתוח על ידי גשר ריאלטו מספר מוגבל של חנויות למכירת בגדים משומשים, בבעלות יהודית. במשך הזמן קיבלו סוחרים נוספים היתר והיקף המסחר של היהודים האשכנזים גדל. היו גם שעקפו את החוק, ומכרו בגטו אריגים יקרים, כלי כסף וזהב וחפצי אמנות במסווה של בגדים משומשים. אצילי ונציה נהגו לערוך את קניותיהם בגטו, כי שם ניתן היה להשיג סחורות יקרות ביותר, שלא היו בעיר. הסוחרים הנוצרים בוונציה מחו כנגד המצב, אך ללא הועיל.
תפקידם של יהודי הלבנט, ומאוחר יותר של קהילת האנוסים בגטו "הישן" (החדש למעשה), היה לעסוק בסחר סיטונאי בינלאומי, וכל סחר קמעונאי להם. בשלהי תקופת הרנסאנס, פסק הסחר הימי של אצילי ונציה, שהיווה את מקור עושרים, והמסחר עבר כולו לידי יהודי הלבנט ופורטוגל. תפקידם היה לייבא סחורה מהקולוניות, ולשנע אותה מן המזרח למערב. בשל כך, יצרו היהודים רשת מסחר מסועפת ביותר, שנפרסה מארצות המזרח עד פולין, הולנד ואנגליה, ואף הגיעה ללייפציג שבגרמניה.
בימי השפל הכלכלי במחצית השנייה של המאה ה-17 והמאה ה-18, לסוחרים היהודים היה תפקיד מפתח בסחר הימי של תושבי ונציה. כך למשל, רבי אהרון עוזיאל, החזיק ב-1686 בארבע ספינות למטרות מסחר, ולאברהם פרנקו היה צי מסחרי של שש ספינות. עוזיאל סחר במזרח, באזורים כגון קורפו וקונסטנטינופול. לעומתו, סחר יצחק דלמאנו עם צפון אפריקה, ואף הסדיר את ההסכם ה מסחרי עמה. בסוף ימי הרפובליקה העסיקו הסוחרים היהודים בקביעות 4000 פועלים נוצרים, שהיוו, עם משפחותיהם, 15% מאוכלוסיית העיר.
בין הענפים הכלכליים שלא היו מפותחים בקרב יהודי ונציה היה ענף התעשייה. ענף זה לא היה מפותח כיוון שהשלטונות אסרו על יהודי העיר לעסוק בו. אלה התירו ליהודים לעסוק במקצוע זה רק במקרים בודדים. דוגמה לכך ניתן לראות כאשר ב ניתן היתר מצד השלטונות לייסד מפעל, בבעלות משותפת של נוצרים ויהודים. הענף היחיד מבין ענפי התעשייה שליהודים כן הורשה לעסוק בו היה הדפוס, ואכן, תחום זה היה מפותח מאוד בוונציה.
ענף מסחר נוסף שהיה כמעט כולו בידי היהודים היה המסחר באבני חן. הדרישה לאבני חן הייתה גדולה בשוק הוונציאני ונסיכי איטליה ואציליה. ר' יעקב, בנו של הבנקאי ר' אשר משולם, היה סוחר גדול באבני חן יקרות בחצי הראשון של המאה ה-16. במאות אחרות היו גם כן סוחרים יהודים רבים וידועים שעסקו בענף זה.
בוונציה היו רופאים רבים, אשר פעולותיהם זכו להכרה גם מצד הנוצרים. ליהודים הותר על ידי השלטונות ללמוד רפואה באוניברסיטת פאדובה, והחל מ-1553 עם רישיון מיוחד לכך. לרופאים היה מעמד גבוה בעיר, והם לא נדרשו לחבוש את כובע היהודים (תחילה היה בצבע צהוב, אך בסוף המאה ה-15 שונה צבעו לאדום) ולשבת בגטו. פעם מונה יהודי למשרת רופא עירוני רשמי בעיר. הרופאים היהודים בעיר היו אנשים מלומדים, שעסקו גם בין היתר בפילוסופיה.
הקהילה ומוסדותיה.
בתחילה היו בוונציה שלוש קהילות שונות: הקהילות הפורטוגזית והספרדית (שכונתה גם בשם "הקהילה הלבנטינית"), שהתגוררו מחוץ לגטו, וכן הקהילה האשכנזית, שהתגוררה בתוך הגטו. הקהילה בעלת האוכלוסייה הרבה ביותר הייתה הקהילה האשכנזית, הקהילה העשירה ביותר הייתה הפורטוגזית, ואילו הקהילה הלבנטינית הייתה בעלת מספר הרבנים הגדול ביותר. הקהילה הפורטוגזית, שנקראה גם בשם "קהל קדוש תלמוד תורה", הייתה אחת מבין קהילות האנוסים הגדולות בעולם. גם בתוך קהילת ונציה, זכתה הקהילה הפורטוגזית לחשיבות רבה, עקב עושרה, תרבותה וקשריה עם הזרים שמסביב.
ב-1541 גם חברי הקהילה הספרדית הוכנסו לפנים הגטו, והממשלה לא הבחינה עוד בין שלוש הקבוצות. האיחוד הוביל לאיחוד הקהילות בחיי היום־יום, כמו גם להתאחדות נציגיהם ביחסם מול הממשלה. הקהילות הקימו את גוף ”הוועד הקטן“, שחבריו נבחרו משלוש הקבוצות בהתאמה לגודל האוכלוסייה ולמשלמי המיסים שבהן, שנגבו על ידי ועד הקהילה. נוסף על גביית המיסים, הוועד שפט בנושאים אזרחיים ובאמתחתו הייתה האפשרות הזכות להטיל חרם על כל אחד מיושבי הגטו. אמנם, זכות זו בהמשך הוגבלה וכדי שהוועד יטיל חרם, היה עליו לקבל הסכמה של הפטריארך של ונציה. רק ראשי משפחה ששילמו מיסים בשווי של יותר מ-12 דוקאטים והיו חלק מהמוסד "קהל גדול", יכלו לבחור את חברי הוועד הקטן, כך שהוא היה מצומצם ולא דמוקרטי. תחילה, כ-271 משלמי מיסים שלטו בוועד הקטן, אך עם חלוף השנים המספר קטן עקב ירידת המסחר וההגירה של היהודים. ב-1737, רק 15 אנשים היו משלמים את שווי המיסים וקבעו את גורל הוועד. ב-1759 המצב בקרב הקהילה היהודית הגיע לשפל, עקב המספר הנמוך של משלמי המיסים. בשל כך, הקהילה פנתה בבקשת עזרה ללונדון ולאמסטרדם ואף שלחה לשם את אחד מגדולי רבניה האחרונים. עקב המצב, קהילת לונדון נתנה הלוואה לקהילת ונציה, שלא שולמה עד היום. קהילות יהודיות רבות עזרו לקהילת ונציה במהלך המאה ה-18.
החברה הפורטוגזית "Parnassim dos Cauvitos" עזרו לקהילה היהודית בוונציה, היא דאגה שיהיה לקהילה מצות בפסח, סידרה בשבילם בית הכנסת והדפיסה להם ספרי תודה, סידורים ותשמישי דת נוספים. בהמשך, קהילת ונציה בעצמם שלחו עזרה לפעילים בארץ ישראל, והכל נעשה בממדים גדולים, ואף מס בשם "מחצית השקל" הוטל על קהילת ונציה שבסופו של דבר שולם בתעריף קבוע לפעילי ארץ ישראל. כעשרים שנה לאחר מכן, נעשתה פעולת עזרה מיוחדת למען ארץ ירושלים, כל זה נעשה על ידי המוסד של הוועד הקטן.
בתי כנסת.
בוונציה קיימים כיום 5 בתי כנסת: האשכנזי, האיטלקי ובית הכנסת קנטון , הנמצאים בגטו נואובו, והספרדי ו, בגטו וקיו. בית הכנסת הספרדי, שהיה הגדול בהם, היה ההיכל הרשמי של קהילת יהודי ונציה.
רבנים.