סוסים רבים מתו כתוצאה מהתנאים הקשים בחזית: מתשישות, מטביעה בבוץ, ומנפילה אל תוך מכתשי פגזים. סוסים גם נגנבו לאחר שרוכביהם נהרגו. סוסים גם סבלו מחוסר במזון ובטיפול נאות, מהתקפות נשק כימי שפגעו במערכות הנשימה שלהם ובעורם ומשחין. כאשר החלו התקפות הגז בשנת 1915, אולתרו אטמי אף עבור הסוסים במטרה לאפשר להם לנשום במהלך ההתקפות. בשלב מאוחר יותר פותחו סוגים שונים של מסכות גז, הן על ידי מעצמות המרכז והן על ידי מדינות ההסכמה, אם כי הסוסים לא הסתדרו עם שקיות ההזנה והרסו אותן לעיתים קרובות. החיילים מצאו כי סוסים מושבחים באיכות גבוהה סבלו יותר מהלם הפגזים והתפרעו יותר בעת חשיפה למראות המלחמה וקולותיה מאשר סוסים מושבחים באיכות נמוכה, אשר למדו לשכב ולתפוס מחסה למשמע קולות הארטילריה. בתי חולים וטרינריים הוקמו במטרה לסייע לסוסים בהחלמתם מהלם הפגזים ופצעי הקרב, אך אלפי גופות סוסים עדיין היו מוטלות לאורך הדרכים בחזית המערבית. במהלך אחת משנות המלחמה טופלו 120,000 סוסים, בעקבות מחלות או פציעות, על ידי בתי החולים הווטריניריים הבריטיים לבדם. אמבולנסים ובתי חולים שדה וטרינריים נדרשו לטפל בסוסים, וקרונות סוסים פותחו לשימוש כאמבולנסים לסוסים בחזית המערבית.
בסוף המלחמה הורדמו סוסים זקנים רבים וסוסים צעירים נמכרו לבתי מטבחיים או לאנשים מקומיים, דבר שהעציב חיילים רבים אשר רכבו על סוסים אלה. סוסים רבים כאלה גם נמכרו לקצבים צרפתים.
הנצחה.
הסוס הוא בעל החיים המזוהה ביותר עם מלחמת העולם הראשונה. לציון שירותם הוקמו אנדרטאות ברחבי העולם, למשל, האנדרטה בכנסיית תדאוש הקדוש בהמפסטד, לונדון, אשר נושאת את הכתובת: "בצייתנות רבה ביותר ולעיתים קרובות בצורה כואבת ביותר הם נפלו – נאמנים עד למוות". אנדרטה נוספת לזכר חללי חטיבת הפרשים האוסטרלים הקלים והרובאים הרכובים הניו זילנדים, המציינת גם את זכרם של טייסים ורוכבי גמלים, היא אנדרטת חיל הרכובים במדבר, או אנדרטת הפרשים הקלים, בקנברה, אוסטרליה. אנדרטה זו היא לזכר החללים מיחידות אלה שנפלו בין 1914 ל-1918 במצרים, ארץ ישראל וסוריה. היא הוצבה במקור בפורט סעיד, אך נהרסה במהלך מלחמת סיני.
ייצוגים באמנות ובתרבות הפופולרית.
הצייר אלפרד מנינגס, שהוזמן על ידי חיל היערנים הקנדי לתעד את בסיסיהם בצרפת, צייר את מלאכתם בחזית, ובציוריו נראים גם סוסים. מנינגס נשלח לצרפת בתחילת 1918 כצייר מלחמה רשמי עם חטיבת הפרשים הקנדית. רבים מציוריו מציגים את הסוסים במלחמה. אמנים נוספים אף הם יצרו עבודות שהציגו את הסוסים במלחמת העולם הראשונה, בהם אומברטו בוצ'וני וטרנס קוניאו. בשנת 1916 הוטל על האמן פורטונינו מטניה לצייר ציור למען גיוס כספים לטובת טיפול בסוסים באירופה שנפגעו במלחמה.
כתיבת שירים הייתה עבור חלק מהחיילים אמצעי להעביר את הזמן. במספר שירים ניכרה הופעתם של סוסים. בשנת 1982 כתב מייקל מורפורגו את הספר סוס מלחמה (War Horse), אודות סוס מחיל הפרשים במלחמה. הספר עובד למחזה הנושא את אותו שם, והועלה על ידי התיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון. ב-2011 ביים סטיבן ספילברג סרט המבוסס על הספר. בינואר 2010 שידר ערוץ ההיסטוריה סרט תיעודי בשם "סוס המלחמה האמיתי" (The Real War Horse), גם כן אודות הסוסים במלחמת העולם הראשונה.
העבודה הקשה שביצעו הסוסים והפרדים בחזית ומולה, הטיפול המועט לו זכו בעת שנפגעו בלחימה, היוו השראה לסופר הבריטי יו לופטינג בעת שיצר את דמותו הבדיונית של רופא החיות דוקטור דוליטל.
שבתאי דניאל
קסילן
קסילן (Xylene) או דימתיל־בנזן (Dimethyl-benzene) היא תרכובת כימית המורכבת מבנזן המותמר בשתי קבוצות מתיל. מקור השם ביוונית (ξύλον (xýlon) שפירושו עץ. קסילן הוא נוזל צלול, חסר צבע, דליק מאוד ובעל ריח מתוק המשמש כממס בתעשיית הדפוס, הגומי והעור. החומר משמש לניקוי פלדה ושבבים אלקטרוניים. קסילן משמש גם לדילול צבע ועשוי להחליף טולואן כמדלל של לכה כשנדרשת התנדפות איטית.
קיימים שלושה איזומרים של קסילן הנבדלים בעמדות של קבוצות המתיל על טבעת הבנזן: אורתו־קסילן (1,2 דימתיל־בנזן), מטה־קסילן (1,3 דימתיל־בנזן) ופרה־קסילן (1,4 דימתיל־בנזן). קסילן אינו מסיס במים ומסיס באתנול וב"די אתיל אתר". בנוכחות מחמצן חזק כ"אשלגן פרמנגנט", מתחמצנות קבוצות המתיל לחומצה קרבוקסילית. מאורתו־קסילן תתקבל חומצה פתלית (Phthalic acid) ומפרה־קסילן תתקבל חומצה טרפתלית (terephthalic acid) - חומר המוצא לפוליאסטר PET המשמש לייצור בקבוקי משקה ואריג (פליס).
השפעה בריאותית.
קסילן משפיע על מערכת העצבים. חשיפה כרונית לקסילן עשיה לגרום כאבי ראש, אובדן קואורדינציה, סחרחרות ובלבול. חשיפה לריכוזים גבוהים תגרום גרוי בעור, בעיניים, באף ובגרון ולקשיי נשימה. תופעות שלאחר חשיפה עשויות לכלול אובדן זיכרון, הפרעות עיכול וייתכן אף נזקים לכבד ולכליות. הרעלה חמורה עשויה להביא אובדן הכרה ומוות.
ג'ין מרקס
פולחן האשקאנטה
יעקב מאורליינש
רבי יעקב מאורליינש (מאוית לעיתים "אורלינס"; כונה גם רבנו תם מאורליינש או רבנו יעקב הקדוש; נרצח בי"ט באלול ד'תתקמ"ט, 3 בספטמבר 1189) היה תלמיד חכם מבעלי התוספות, שחי באורליאן שבצרפת במאה ה-12, ובלונדון.
ביוגרפיה.
רבי יעקב מאורליינש היה מתלמידי רבנו תם ומבעלי התוספות. הוא חי בעירו אורליאן לפחות עד 1171 ואז עבר ללונדון, כנראה כדי לעסוק בהוראה. תוספותיו צוטטו לעיתים קרובות לאורך הדורות. יש הסבורים כי כתב את התוספות לפרשנותו של רש"י על התורה, החתומות בכינוי רבו.
רבי יעקב היה בין קורבנות הפרעות נגד היהודים בלונדון ביום הכתרתו של המלך ריצ'רד הראשון ("לב הארי"), ב-3 בספטמבר 1189. יהודים אחדים בחרו להתאבד במקום לעבור טבילה כפויה לנצרות, וחלקם נהרגו בידי הפורעים.
במקור העברי לאירועים אלו שבספר "דברי הימים לירחמאל", נאמר: . אך יש שכתבו שרבי יעקב מאורליינש היה בין אלו ששחטו את עצמם. ריצ'רד לב הארי לא היה מודע למתרחש בשעת מעשה, ולאחר מכן הוציא להורג את האחראי לפרעות.
חיבוריו ומשנתו.
עשרות רבות מחידושיו של רבי יעקב מופיעים בתוספות הנדפסות עם התלמוד ובספרי ההלכה של הראשונים. כמה מחידושיו הבולטים בהלכה: כשמזג האוויר קר במיוחד, מותר לבקש מגוי בשבת להדליק את התנור, מכיוון שאפילו אדם בריא עלול לחלות מן הקור. מן היום השני של חג הסוכות והלאה מותר ליטול לולב גם כשחסרים חלק מארבעת המינים. מותר לקחת הלוואה שיש עליה ריבית פיגורים, ואין בכך איסור ריבית. ההיתר הראשון התקבל למעשה בפוסקים המאוחרים לו, אך לא שני ההיתרים האחרונים, ולגבי הריבית היו שאף סירבו להאמין שהוא התיר זאת.
יש שייחסו לו את חיבור "ספר הישר" (העוסק בענייני מוסר).
רזיאל רימר
רזיאל רימר (נולד ב-8 במאי 1965) הוא פרופסור חבר במחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בעברו אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה. התמחה במשחה ל-50 מטר חופשי והיה לשחיין הישראלי הראשון ששחה משחה זה מתחת ל-24 שניות. בעל מדליות מהמכביה.
ביוגרפיה.
רימר נולד וגדל בקיבוץ אורים. הוא החל לשחות בגיל 6 יחד עם בני כיתתו, בקבוצת השחייה של הקיבוץ, בהדרכתו של עמי לויתן. ברבות השנים התאחדה הקבוצה עם קבוצות נוספות במועצה האזורית, לקבוצת הפועל אשכול. נוסף לכך, הוא שיחק כדורסל בקבוצת הנוער של המועצה. בתקופת שנת השירות הוא שחה בהפועל עמק יזרעאל בהדרכתו של נח רם. לאחר מכן, בתקופת שירותו הצבאי, שחה בקבוצת השחייה של הפועל גש"ם שהפכה אחר כך לקבוצת הפועל עמק חפר בהדרכתו של גרשון שפע.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1983 זכה רימר במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.03 שניות, אחרי ניר שמיר (24.36 שניות) וצבי רובינשטיין (24.80 שניות).
אלוף ישראל.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1984 זכה רימר ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.79 שניות, לפני חברו לקבוצת השחייה יזהר שנהר (25.22 שניות) ומשה שוורץ מהפועל ימק"א ירושלים (25.76 שניות), במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.41 שניות, לפני חברו לקבוצה יוחאי ליפשיץ (54.65 שניות) ושגב פורת (54.73 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם, יזהר שנהר, אייל שטיגמן ונדב שנל בשיא ישראלי חדש לקבוצות ושל הנבחרת הלאומית של 3:58.20 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה השתים עשרה שנערכו באוניברסיטת תל אביב ביולי 1985 זכה רימר במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם יוסי אפל, שגב פורת וזוהר וייס בתוצאה של 3:34.95 דקות, אחרי ארצות הברית (3:32.95 דקות). כשחיין ראשון הוא קבע שיא אישי של 53.82 שניות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בנהריה בפברואר 1986 זכה רימר במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.44 שניות, לפני יוסי אפל שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 24.52 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 זכה רימר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.61 שניות, לפני יוסי אפל (25.04 שניות) ושגיא שטיגמן (25.08 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.02 שניות, לפני זוהר וייס (54.13 שניות) ואמיר שטרנפלד (54.20 שניות).
רימר נסע להתאמן באוניברסיטת קלריון בפנסילבניה ארצות הברית שם למד כשנה פיזיקה ומדעי המחשב. הוא זכה בתואר אול אמריקה (II NCAA) לאחר ששחה 50 יארד חופשי בתוצאה של 20.79 שניות ובמשחה ל-100 יארד חופשי בתוצאה של 45.57 שניות. לאחר מכן, נסע להתאמן מספר חודשים באוניברסיטת ברקלי, שבקליפורניה תחת הדרכתו של נורט תורטון.