כאמור, אחת המטרות בעת מלחמה היא לגרום לדמורליזציה של האויב, כך שכניעה או השבת השלום על כנו ייראו כאפשרויות עדיפות על פני המשך הסכסוך. בעבר נעשה שימוש בהפצצות אסטרטגיות כדי לקדם מטרה זו. לקראת סיום מלחמת העולם השנייה הפך המונח "הפצצות טרור" לשגור בלקסיקון באנגלית, וניתן על ידי היסטוריונים ופרשנים לכמה וכמה מערכות של הפצצות אסטרטגיות כמו גם לגיחות הפצצה בודדות. מכיוון שהמונח "הפצצת טרור" נתפס כמזלזל, יש המעדיפים את המונחים "שבירת כוח העמידה" או "הפצצות מוראל".
מאפיינים.
הפצצה אסטרטגית נועדה, כאמור, לפגוע בתשתית האסטרטגית של האויב, ולאו דווקא ישירות בכוחות הלוחמים שלו, מתוך הנחה שהפצצה כזו תפגע קשות ביכולת ניהול המלחמה של האויב. תשתית זו יכולה לכלול תשתיות כלכליות כמו מפעלי תעשייה; תשתיות תחבורתיות, כמו מסילות ברזל וקטרים, כבישים וצמתים ושדות תעופה; תשתיות בתחום האנרגיה, כמו בתי זיקוק, מתקני קידוח, תחנות כוח; ועוד. בנוסף לתשתית זו, גם משרדי ממשלה ומוסדות שלטון יכולים להוות מטרות מטרות להפצצה כזו, כמו גם מתקנים צבאיים עורפיים: מפקדות, בסיסי אספקה, וכדומה.
מעבר לפגיעה בתשתית התעשייתית, הפצצה אסטרטגית מכוונת גם לפגיעה במורל האזרחי. על פי הגיון זה יופצצו מרכזי אוכלוסייה גדולים, במטרה לגרום לאבדות רבות מאד שיערערו את יכולת העמידה של ציבור האזרחים. היו שהגדירו הפצצות כאלה כ"הפצצות טרור", אם כי ישנו ויכוח מה נחשב הפצצה כזו (ראו להלן).
הפצצה אסטרטגית שונה במהותה מהפצצה טקטית. זו האחרונה נועדה להשיג יתרון טקטי בשדה הקרב. לעומת ההפצצה האסטרטגית, הפצצה טקטית עושה שימוש במטוסי קרב, מטוסי קרב הפצצה ומסוקי קרב, כדי לפגוע ביחידות הלוחמות של צבא האויב, במהלך קרב או לקראתו. במהלך הפצצה טקטית נעשה שימוש במקלעים ובתותחים, ברקטות ובפצצות שימוש כללי (פצצות "טיפשות"), וכן בחימוש מונחה קצר טווח.
לעומת ההפצצה הטקטית, ההפצצה האסטרטגית עושה שימוש במפציצים כבדים (הנקראים גם מפציצים אסטרטגיים). מפציצים אלה נושאים מטען כבד של פצצות לטווח ארוך. מטוסים אלה אמורים לבצע את משימתם ללא ליווי של מטוסי קרב, שכן לאלה בדרך כלל אין את הטווח הארוך הנדרש לליווי המשימה עד היעד. המפציצים הכבדים שהופעלו במלחמת העולם השנייה היו מוגנים על ידי מקלעים שנשאו, לעיתים עד 13 מקלעים במטוס (במפציצים מדגם B-17G). מפציצים מודרניים יותר מסתמכים יותר על מהירותם ועל טכניקות חדירה ללא התגלות למכ"ם האויב, כמו גם על טכניקות חמקנות (ראו להלן).
חוסר הדיוק של המפציצים בששת העשורים הראשונים של המאה ה-20 הביא לכך שכי לגרום לנזק משמעותי היה על המפציצים לבצע הפצצת שטיח. מספר רב של מפציצים, לעיתים בכמה גלים, היו מגיעים אל המטרה בגובה רב יחסית (כדי להימנע מאש נ"מ) ומטילים את מטען הפצצות, בדרך כלל פצצות שימוש כללי או פצצות תבערה בטיסה ישרה. המושג "הפצצת שטיח" נטבע בשל העובדה שהשימוש בפצצות מכסה אזור באופן מלא, באותו אופן שבו שטיח מכסה רצפה. עם פיתוחו של נשק מונחה ניתן לדייק יותר בפגיעה במטרות ספציפיות בלי צורך בהפצצת שטח רחב, ובלי צורך לסכן מפציצים בטיסה מעל שטח אויב. כניסתה לשירות של הפצצה הגרעינית איפשרה הטלת פצצה אחת, השקולה למאות אלפי טונות של פצצות קנבנציונליות, ויצרה מימד חדש בהפפצה האסטרטגית.
עקרונית, ובהיעדר כל שיקול אחר, הפצצה אסטרטגית עדיפה על אמנעה אווירית, שעדיפה על סיוע אווירי קרוב. אולם בפועל, ככל שהמטרות להפצצה נמצאות רחוק יותר ועמוק יותר בשטחו של האויב, הביצוע קשה יותר, גם בשל עליית הקושי הטכני, שמצריך מטוסים או טילים גדולים ויקרים יותר, מודיעין מרוחק יותר וכדומה, וגם בשל היכולת הגוברת של האויב לסכל את החדירה לעומק רב יותר בשטחו. ולכן, המשימה העיקרית של מתכנני מערכה אווירית היא למצוא את האיזון המיטבי בין הפצצה אסטרטגית, אמנעה, וסיוע קרוב, בהתחשב ביכולות העומדות לרשותם, מול הקשיים הטכניים ומול יכולות האויב.
אמצעי הגנה.
בניגוד לחזונם של התאורטיקנים (ראו להלן), ישנן דרכים להתגוננות בפני הפצצה אסטרטגית. ניתן לפגוע במפציצים התוקפים על ידי מטוסי קרב, וכן על ידי אש נגד מטוסים מתותחים וטילים. האוכלוסייה האזרחית יכולה להתגונן על ידי מערך של הגנה אזרחית. מערך זה כולל האפלה של הערים ואזורי התעשייה כדי להקשות על המפציצים למצוא את מטרותיהם, התראה מוקדמת על ידי אזעקה, הסתתרות במקלטים, והיערכות של צוותי כיבוי אש, חילוץ והצלה וצוותי שיקום לסיוע מיידי בפינוי הריסות ושיקום ראשוני.
כדי לצמצם הרס ואובדן ניתן לפזר את האוכלוסייה העירונית לאזורים כפריים, להעביר מפעלי תעשייה קריטיים לאזורים שבהם יקשה על מפציצי האויב להגיע אליהם, ולפצל את הייצור לכמה מפעלים מקבילים, כך שגם אם אחד ייפגע ימשיך הייצור במתקן מקביל. אמצעי נוסף הוא להעביר את מפעלי התעשייה למתקנים תת-קרקעיים, מוגנים מפצצות. מאידך, מוקמים מפעלי דמה יטעו את המודיעין של האויב וכן מדמים הרס ופגיעות מלאכותיות, שיטעו את האויב לחשוב שהושגה פגיעה ממשית.
היסטוריה.
עד לפיתוחו של הכוח האווירי, בעשורים הראשונים של המאה ה-20, לא ניתן היה לבצע מתקפות אסטרטגיות בעומק שטחה של מדינת האויב, מאחורי קווי הלחימה, ולא ניתן היה לנסות ולהכניע את האויב באמצעות פגיעה בתשתית הכלכלית ובמורל האזרחים. עם זאת, יש כמה דוגמאות להתקפות שנועדו להוציא אל הפועל מטרות של הרס התשתית האזרחית ופגיעה במורל האוכלוסייה. אחת הבולטות בהן הייתה "הצעדה אל הים" במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית (16 בנובמבר - 21 בדצמבר 1864), במהלכה הוביל גנרל צבא האיחוד ויליאם שרמן את צבאו דרך העורף הכלכלי של ג'ורג'יה, בעומק הקונפדרציה, במטרה לגרום לנזקים כלכליים ולשבור את רוח האזרחים.
עם זאת, רק לאחר המצאת המטוס ניתן היה לפתח את הרעיון של גישה עקיפה והפצצה אסטרטגית.
המלחמה הראשונה שבה הפציצו כלי טיס יחידות יבשה וים הייתה המלחמה האיטלקית–עות'מאנית (29 בספטמבר 1911 - 18 באוקטובר 1912). ג'וליו דואה היה הקצין האיטלקי שעליו הוטל להגיש דו"ח על הפעלת כלי הטיס במלחמה זו, ועל סמך לקחים אלה החל דואה לפתח את רעיונותיו על הפצצות אסטרטגיות (ראו להלן).
מלחמת העולם הראשונה.
הפצצה אסטרטגית הופעלה כבר במלחמת העולם הראשונה, אם כי אז לא נתפסה במינוח זה. ההפצצה האווירית הראשונה בהיסטוריה על עיר התרחשה ב-6 באוגוסט 1914, כאשר צפלין Z של הצבא הגרמני הפציץ את העיר הבלגית לייז'. בהפצצה הטיל הצפלין פגזי ארטילריה, נהרגו תשעה אזרחים. בלילה שבין 24 ל-25 באוגוסט התרחשה ההפצצה השנייה, במהלכה הטילה ספינת אוויר גרמנית תשע פצצות על אנטוורפן.
ההפצצה האסטרטגית היעילה הראשונה נעשתה על ידי שירות האוויר של הצי המלכותי הבריטי ב-1914. המשימה הייתה לתקוף את קווי הייצור של הצפלינים ואת ההאנגרים שלהם בקלן ובדיסלדורף. ארבעה מטוסים בריטיים השתתפו בתקיפה, שהסבה נזק מועט בלבד. חודש לאחר מכן נעשה ניסיון תקיפה נוסף, שהצליח מעט יותר. בתוך שנה ממשימות אלו כבר הפעילו שני הצדדים מטוסים שהתמחו בהפצצה וטייסות מפציצים ייעודיות. בתחילה הופעלו המפציצים למשימות הפצצה טקטית, במטרה לפגוע בחיילי האויב, בעמדות מבוצרות ובציוד מלחמתי, בדרך כלל בשדה הקרב עצמו או במרחק קטן ממנו. בסופו של דבר הופנתה תשומת הלב לאפשרות לגרום נזק בלתי ישיר לאויב על ידי תקיפה שיטתית של משאבים עורפיים חיוניים.
הפצצות של צפלינים גרמניים על אנגליה במהלך המלחמה נודעו במיוחד. ההפצצה הראשונה על אזרחים אנגלים הייתה ב-19 בינואר 1915: שני צפלינים הטילו 24 פצצות 50 ק"ג ופצצות תבערה לא יעילות במשקל 3 ק"ג על ערים במזרח אנגליה - גרייט ירמות', שרינגהאם וקינגס לין ועל הכפרים שסביבן. בסך הכל נהרגו בהםצצה זו ארבעה אזרחים וששה עשר נפצעו. הנזק הכלכלי הוערך ב-7,740 ליש"ט (בערך 700,000 ליש"ט בערכי 2021). צפלינים גרמניים הפציצו ערים גם בחזיתות אחרות של המלחמה: בינואר 1915 הופצצה העיר ליפאיה, בלטביה.
ב-1915 ביצעו צפלינים 19 גיחות מעל ערי אנגליה, ובהן הטילו פצצות במשקל 37 טון. בהפצצות אלו נהרגו 181 איש ואשה ונפצעו 455. הגיחות המשיכו גם ב-1916. לונדון הופצצה במאי, ביולי אישר הקייזר גיחות הפצצה על מרכזים עירוניים ולא, כפי שהיה עד אז, על ערים שהן לכאורה מרכזי ייצור מלחמתיים. במהלך 1916 בוצעו 23 גיחות הפצצה, שבהן הוטל חימוש במשקל 125 טון. מהפצצות אלה נהרגו 293 ונפצעו 691. ההגנות הבריטיות כנגד כלי הטיס התוקפים הלכו והשתפרו ככל שחלף הזמן, וב-1917 ו-1918 היו רק 11 גיחות של צפלינים נגד מטרות באנגליה. הגיחה האחרונה הייתה ב-5 באוגוסט 1918, של צפלין של הצי הגרמני הקיסרי, ובמהלכה נהרג קפיטן צור זי פטר שטרסר, מפקד כוח הצפלינים של הצי הגרמני.
עד תום המלחמה בוצעו 51 גיחות, בהן הוטלו 5,806 פצצות. הפצצות נהרגו 557 בני אדם ונפצעו 1,358. הפצצות אלו גרמו לעיכוב קל בלבד בייצור המלחמתי הבריטי, אך הסיטו 12 טייסות, תותחים רבים ו-10,000 איש להגנה האווירית, כוחות שהבריטים היו יכולים להפעיל בחזית העיקרית, בצרפת. הגיחות יצרו גל של היסטריה, שאותו עודדו, במידת מה כלי התקשורת. ההיסטריה הציבורית חשפה את הפוטנציאל של גיחות ההפצצה הללו, ככלי נשק יעיל לשימוש התעמולנים בשני הצדדים. גיחות הצפלינים האחרונות הושלמו על ידי הפצצות של מטוסי גותה G.IV, כלי הטיס הראשון הכבד מן האוויר שהופעל למטרות של הפצצה אסטרטגית.