לאחר המערכה במרכז הודו, נותרו מספר כיסים קטן ברחבי צפון ומרכז הודו. לאחר מספר חודשים הסתיים המרד באופן רשמי והבריטים החזירו את השלטון היציב על כנו.
מהלך המערכה.
בינואר 1858, בזמן שקולין קמבל ארגן את הכוחות להתקפה מאורגנת על לקנאו ואווד, מי שקיבל את האחריות על הלחימה במרכז הודו היה הגנרל יו רוס, מפקד מוערך ומלא תעוזה אך ללא הרבה ניסיון בהודו. עד לינואר, עיקר תשומת הלב הבריטית הייתה לצפון הודו, בעיקר בלקנאו ודלהי. במרכז הודו, פרץ המרד במספר מוקדים נקודתיים, אך משום ההתעסקות בצפון ועונת מונסון קשה במיוחד, נדחה מאמץ הלחימה הגדול שהיה צריך להתקיים כדי לשחרר גם את המרכז.
המערכה שניהל קמבל בצפון הייתה בשלב זה יחסית איטית ושקולה, לאומתו רוס עם כוח של בין 5,000 עד 6,000 חיילים (כמחציתם הודים) ניהל מערכה מהירה ודינאמית. רוס התקדם בינואר מכיוון בומבי והביס כוח מורדים בפיקוד הראג'ה של באנפור (Banpur) לפני שכבש את העיר הסמוכה ראהטגר (Rahatgrh). ב-3 בפברואר שחרר את העיר סאוגור (Saugur) אשר הייתה תחת מצור במשך כשבעה חודשים, אלפים מתושבי המקום הריעו לו על שחרורם מידי המורדים. בשלב הבא הגיע רוס ב-21 במרץ לעיר ג'האנסי שהייתה אף היא בשליטת המורדים.
ג'האנסי וקלפי.
העיר ג'האנסי הייתה עיר בעלת מבצר במרכז הודו, כ-210 ק"מ דרומית לאגרה. בעיר ישבו כ-11,000 מורדים (מתוכם כ-9,500 אזרחים חמושים) בפיקודה של הרני לאקשמיבאי. העיר מרדה ב-5 ביוני 1857 בסמוך להתפרצות המרד בצפון. בין 60 ל-70 בריטים שהוצבו בעיר הסתגרו במצודת העיר, שלושה ימים לאחר מכן הם נכנעו והובטח להם שישוחררו בבטחה. בדומה לאירועים בקאנפור, הבטחה זו לא נשמרה והבריטים בעיר נטבחו ברגע שיצאו מהמצודה.
כאמור ב-21 במרץ הגיע כוחו של רוס לעיר במטרה לשחררה ומיד החל בעבודת ניהול המצור והפגזת החומות בעזרת תותחיו. ב-30 במרץ הצליחו התותחים לבקוע פתח בחומת העיר ורוס תכנן את ההסתערות, כאשר גילה שכוח מורדים בגודל כ-20,000 חיילים בפיקודו של טאטיה טופא נמצא בדרכו להציל את העיר, כתגובה שלח כוח להילחם בו.
ב-1 באפריל התנהל קרב לגדות נהר הבטוואה (Betwa) בין כ-1,200 מחייליו של רוס אל מול כוחו של טופא, למרות הסיכויים הקלושים של הצלחה נוכח עדיפות זאת, הימורו של רוס הצליח, כוחו של טופא נשבר וברח והמצור המשיך להתנהל. למחרת הקרב, כאשר רוחם של המורדים בעיר נפגע במקצת, פרצו הבריטים את החומות ונלחמו ברחובות על השליטה בעיר. ב-4 באפריל, כשהיה ברור שהעיר תיפול לבסוף לבריטים, ברחה הראני והצטרפה לכוחותיו של טופא, יומיים לאחר מכן לא נותרה התנגדות מצד המורדים והעיר עברה באופן מלא לשליטה בריטית.
מאחר שהכוח הבריטי שמע על מעשי הזוועה שבוצעו כנגד הבריטים בעיר, הם התייחסו לאוכלוסיית העיר באותו האופן, כשהם מוציאים להורג כל מי שאחז בנשק ומבלי לקבל את כניעתו של אף אחד מהמורדים. לאחר כיבוש העיר, החיילים היו זקוקים למנוחה ואספקה, לכן הכוח נותר כשלושה שבועות בעיר לפני שרוס יצא להילחם בכוח המורדים של טופא והראני לאקשמי אשר ישבו במחנה המורדים שבעיר קלפי (Kalpi).
ב-7 במאי הובס כוח בפיקודם של טופא והרני ליד קונץ' (Kunch) בדרך לקלפי, אולם החום הרב האט את התקדמות הכוח האנגלו-הודי. כוח המורדים בשלב זה היה על סף שבירה, טאטיה טופא כבר התכוון לוותר. הרני לאקשמי ובן דודו של ננה סאהיב; ראו סאהיב (Rao Sahib), ניסו להעלות את מורל המורדים ובנוסף, הגיעה תגבורת של פרשים בפיקוד הנואב של בנדה (Nawab of Benda) שחיזק את רוחם של המורדים.
גם כוחו של רוס התחזק עם תגבורת של כ-2,000 חיילים ומספר תותחים שנשלחו על ידי קמבל לעזרת המאמץ במרכז הודו. ב-22 במאי, נהדף ניסיון נואש של המורדים לשבור את הכוח הבריטי לפני הגעתו לעיר. במהלך אותו הלילה עזבו המורדים את העיר אשר עברה למחרת לידיים בריטיות. נפילת העיר מציינת את סיום התנגדותם הרשמית של המורדים, שכן משלב זה הפך המרד לכדי כיסי מרד לא מאורגנים (מלבד בגוואליור). כאשר הרגישו הבריטים שהמרד נשבר כמעט לחלוטין, עזב רוס את הפיקוד על כוחו ב-1 ביוני, באותו היום הצליחו שאריות הכוח של טופא, הרני וראו סאהיב לכבוש את העיר גוואליור, מה שהגביר מחדש את סכנת התלקחות המרד.
גוואליור.
כוח המורדים במרכז הודו, בפיקודם של טאנטיה טופי, רני לאקשמי וראו סאהיב, איבד את אחיזתו בג'האנסי וקלפי והיה במנוסה מפני הכוח הבריטי בפיקודו של הגנרל יו רוס. כהימור אחרון, הגיע כוח המורדים לעיר גוואליור מצפון לג'האנסי, 122 ק"מ דרומית לאגרה.
העיר גוואליור הייתה עיר מבוצרת ונחשבה למעוז חשוב במרכז הודו ולאחד המבצרים החזקים ביותר בהודו. שליט העיר (המהרג'ה של גוואליור) שהיה נאמן לבריטים, ניסה להילחם במורדים באזור מוראר (Morar) עם מי מכוחותיו שנותרו נאמנים לו, אך נכשל וברח מהעיר. עם עזיבת המהרג'ה, כוחות העיר הצטרפו לכוח המורדים והעיר נפלה לידיו יחד עם מצבור נשק נרחב.
כאמור ב-1 ביוני תכנן רוס לעזוב את הפיקוד על 'כוח מרכז הודו' שגם הוא עתיד היה להתפרק. לאור ההתפתחות החדשה מצד המורדים, חזר רוס לפיקוד הכוח לאחר ששמע על כיבוש העיר ב-4 לחודש, יומיים לאחר מכן יצא עם כוחו בתנועה מהירה במטרה לשחרר את העיר לפני תחילת עונת הגשמים.
ב-17 ביוני, נתקל רוס בכוח המורדים באזור קוטה-קי-סראי (Kota-Ki-Serai) והביס אותו בקרב פרשים. בקרב זה נפצעה הרני לאקשמי באופן אנוש ונפטרה לאחר יומיים מפצעיה. יומיים לאחר מכן, לאחר כ-5 שעות לחימה כנגד כ-10,000 מורדים מחוץ לעיר, כבש לבסוף רוס את גוואליור מידי המורדים. טופא וראו סאהיב ברחו בינתיים מהעיר עם כוח קטן ונידונו למספר חודשים של בריחה מהבריטים.
ישראל חצקביץ'
ישראל חַצקֶביץ' (י. אדם) (י"ח באלול תרנ"ז, 15 בספטמבר 1897 – ד' בשבט תרצ"ט, 23 בפברואר 1939) היה משורר, סופר ומתרגם עברי, איש קיבוץ גבעת השלושה.
תולדות חייו.
חצקביץ' נולד בכפר ורקיבקה שבמחוז צ'רניהיב בצפון אוקראינה. בכפר התגוררו כ-300 משפחות, מהן 40 היו יהודיות. רוב היהודים עסקו במסחר בעצים ובמכירת הטבק הגולמי שגידלו האיכרים בכפר. אביו של ישראל עסק במסחר והיה חסיד המקפיד על מצווה קטנה כגדולה. למשפחה היו חמש בנות וארבעה בנים. בעיירה לא היה בית מדרש מסודר, והלימודים נוהלו בידי מלמד שלא עשה את מלאכתו כראוי, ורוב הזמן היו הילדים חופשיים לנפשם ולמשחקיהם.
אמו של חצקביץ' מתה עליו בילדותו. עם פטירתה החל האב לדרוש מילדיו שישמרו בקפדנות את כל המצוות וינהלו אורח חיים דתי, דבר שלא היו מורגלים בו קודם לכן, ודרישה זו הייתה מקור לחיכוכים במשפחה.
בשנת 1905, בגל הפוגרומים ששטף את אוקראינה, חרב חלקו הגדול של היישוב היהודי בכפר. המשפחה נשארה בחוסר כול, ונאלצה לעזוב לעיר המחוז, ניז'ין. הבן הבכור נלקח לצבא והאב, לרגל עבודתו, שהה כל השבוע מחוץ לבית. חצקביץ', שהיה בן שמונה, נאלץ לשמש כאב ואם לאחיו אחיותיו.
בעת המעבר לניז'ין, נתגלה פער עצום בין הידע שהיה לילדים שזה מקרוב באו לבין ילדי המקום, הן בידיעת השפה הרוסית והן בלימודי הגמרא. חצקביץ' השתדל להשלים את הפער. הוא למד בישיבה, ובנוסף ללימודים הרגילים, קרא במסתרים ספרות חילונית משל סופרים כמו פרץ סמולנסקין ואברהם מאפו. ובנוסף החל לשקוד על לימודים אקסטרניים אצל סטודנטים של אוניברסיטת ניז'ין. באמצעותם התקרב אל חוגי האינטליגנציה של התנועה הלאומית האוקראינית, ונהה אחר רעיון העצמאות והחופש שבו דגלו האוקראינים. דרכם גם נתוודע לשירי המשורר האוקראיני המפורסם טאראס שבצ'נקו, והם נעשו אהודים עליו במיוחד. כאשר היה חצקביץ' בן 15 אירע בעיר מאורע שהסעיר את כל הקהילה היהודית: שני צעירים חמקו בחשאי מביתם, חברו לתנועת ביל"ו ועלו לארץ ישראל. כך נודע לו דבר קיומה של תנועה עברית לאומית, תנועה ציונית צעירי ציון. הוא הפך לאחד מתומכיה הנלהבים, ועסק בסתר גם במכירת בולי הקרן הקיימת.
במלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה להתגורר ביקטרינוסלב (כיום דנייפרופטרובסק). בתקופה זו נהרג אחיו הצעיר ואביו נפטר. הימים ימי מהפכת אוקטובר והצהרת בלפור (1917), חצקביץ', שהיה אז בן 20, הצטרף כחבר ל"פרקציה ציונית עממית של צעירי ציון" והחל לפעול בשורותיה. אחותו האהובה רחל הלכה בעקבותיו והחלה גם היא להשתתף בפעולות הנוער הציוני, אולם כעבור זמן-מה חלתה בשחפת, ולמרות טיפולו המסור של אחיה, נפטרה בעיר יקטרינוסלב. הייתה זו מכה אנושה עבורו, והוא חדל מפעילותו לזמן מה.
בוועידה השלישית של צעירי ציון בעיר חרקוב בשנת 1920 הוחלט על מעבר לפעילות פוליטית סוציאליסטית ונוצרה, המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס). חצקביץ' הצטרף למפלגה והחל נודד מעיר לעיר מטעמה, והִרבה לתת הרצאות ולגייס תומכים חדשים. פעולותיו אלו לא תמיד עלו בקנה אחד עם עמדת הרשויות, והביאו למאסרו מספר פעמים. לימים כתב בזיכרונותיו על חוויות משהותו בבית הסוהר בחרקוב. לאחר מכן נעצר פעם נוספת על ידי הג.פ.או. ונשלח יחד עם קבוצה של אסירים פוליטיים לבית הסוהר שבטשקנט, ושם נשפטו כולם למאסר והגליה. הם הועברו למחנות עבודה שונים ברחבי אסיה התיכונה. חלק לדושנבה בירת טג'יקיסטן, חלק לחיווה והנותרים לבק-בודה.