לאחר התמוטטות האימפריה הרוסית ב-1917, הוקמו בטטייב מוסדות וגופים לאומיים אוקראיניים. במהלך מלחמת האזרחים שפרצה באותה תקופה, גל של פרעות שטף את יהודי טטייב (ראו לקמן), במהלכן נהרגו אלפי יהודים והקהילה היהודית חוסלה הלכה למעשה.
ב-17 ביולי 1941 נכבשה טטייב על ידי הוורמאכט במסגרת מבצע ברברוסה. הגרמנים הלאימו והחרימו רכוש ומפעלים לצורך המאמץ המלחמתי הגרמני. צעירים רבים נשלחו ברכבות לעבודות כפייה. עם זאת, בקרב פועלי הכפייה החלה להתפשט התנגדות פסיבית, שכללה עבודה לא יעילה, גרימת נזק מכוונת למכונות וציוד וכדומה. צעירים רבים הצטרפו לפרטיזנים שלחמו בכובש הנאצי. באוגוסט הוקמה מחתרת אנטי נאצית. טטייב שוחררה מהכיבוש הנאצי בלילה שבין ה-31 בדצמבר 1943 ל-1 בינואר 1944.
הקהילה היהודית.
יהודים התגוררו בטטייב החל מהמאה ה-17. ב-1768 בוצע פוגרום ביהודי טטייב בידי ההיידמקים בראשותו של איוואן גונטה.
בסוף המאה ה-18 חי ופעל בטטייב רבי אהרן מטיטיוב, נכדו של הבעל שם טוב (בן בנו רבי צבי). על פי האגדה החסידית, ר' אהרן הגיע לטטייב מקונסטנטין-ישן, לאחר בקשות חוזרות ונשנות, משום שיהודי טטייב האמינו שזכותו תעמוד להם לעצירת מגפה שפרצה בעיר.
ב-1883 הוקם בטטייב בית "ביקור חולים" במימון חברי הקהילה
ב-1897 מנו יהודי טטייב כ-95% מתושבי העיר. בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 החלה הגירת יהודים מטטייב לארצות הברית. קבוצה של יוצאי טטייב התיישבו בקליבלנד, אוהיו, והקימו שם מועדון (Tetiever Verein), שב-1910 התמסד לכדי קהילת "אהבת אחים אנשי ספרד", ובהמשך אף הוקם בית כנסת. בעשור השני של המאה ה-20 מנתה הקהילה היהודית בטטייב כ-1400 משפחות שבהם למעלה מ-7000 יהודים. עיסוקם של מרבית היהודים היה ב"מקצועות יהודיים" קלאסיים: חנוונות זעירה, נגרות, חייטות, סנדלרות ומסחר. יחסיהם עם שכניהם הנוצרים היו טובים בדרך כלל. יהודים רבים מהעיירה שירתו בצבא הרוסי במהלך המלחמה.
בפרעות.
סופה של הקהילה היהודית בטטייב הגיע עם גל הפרעות שנודע בשם "פרעות פטליורה" ב-1919–1920 במהלך מלחמת האזרחים הרוסית.
אליעזר דוד רוזנטל, עורך קובץ העדויות "מגילת הטבח" על הפרעות, כתב על טבח יהודי טטייב: .
על פי העדויות שמביא רוזנטל, ב-1918 נפוצו שמועות על טבח שהולך וקרב לטטייב בעקבות התגברות כוחותיו של סימון פטליורה. יהודי העיר התארגנו להקמת מיליציית הגנה מקומית. הם גבו כסף, גייסו מתנדבים ורכשו נשק. בראש המיליציה עמד צבי (הרש) טורי , לוחם מעוטר בשלושה אותות ממלחמת העולם הראשונה. המיליציה נתמכה גם על ידי האוקראינים המקומיים, והפגינה את כוחה לראשונה ב-6 בדצמבר 1918, כאשר פשטו קוזקים תומכי הצבא הלבן בהנהגת שמרקטיוק על העיר. המגנים היהודים מנעו טבח ושבו את כל הפורעים. ב-3 במאי 1919 התחולל בשנית קרב בין כוח המגן היהודי לבין קוזקים. לאחר קרב עיקש, נכנעה לבסוף המיליציה היהודית וכמה מלוחמיה נרצחו על ידי הקוזקים. כל הגברים כונסו לבית הכנסת, שם הוטל עליהם כופר נפש גבוה. במקביל, בוצעו ברחבי העיירה מעשי שוד וביזה קשים. המיליציה היהודית התארגנה מחדש והתחמשה בחסות הצבא האדום.
בתחילת חודש אוגוסט התקרבו הקוזקים שוב לעיר. כוח ההגנה היהודי פתח עליהם באש והסב להם אבדות, אך נאלץ לברוח מן העיר. הפורעים ערכו מסע נקמה שבמהלכו רצחו ועינו יהודים רבים, אנסו נשים יהודיות ובזזו חנויות ורכוש יהודי. ראש המיליציה טורי שב לעיר כדי להגן על היהודים הנטבחים, ונהרג בקרב מגן שבמהלכו הרג חמישה פורעים. שעות מספר לאחר מכן, פרצה לעיר כנופיה אחרת והמשיכה בהרג ובהרס. מהתקפות אלו נהרגו על פי ההערכות של רוזנטל כשלוש מאות איש, ופצעו רבים. בית הכנסת הפך לבית חולים לטיפול בפצועים.
בספטמבר 1919 התחולל גל נוסף של פרעות, כפי הנראה על ידי חייליו של אנטון דניקין.
הגל האחרון והקשה ביותר של פרעות הגיע ב-24 -26 במרץ 1920 (ה' - ו' בניסן ה'תר"ף). פורעים מכנופיות מקומיות החלו במסע טבח ואונס, ובשיאו הציתו את בית המדרש על היהודים שהתבצרו בו (כאלף וחמש מאות לפי חלק ממהערכות), את בית הכנסת ואת בתי היהודים. בגל זה חוסלה לחלוטין הקהילה, כשמרבית יהודי טטייב נרצחו והמעטים שנותרו נמלטו לערים אחרות (בעיקר לפוהרבישצ'ה, בילה צרקווה, אודסה וקייב). הקהילה היהודית בטטייב חדלה מהלתקיים ולא חודשה עד היום.
מקורות יהודיים אומדים את חללי הפרעות בטטייב בכ-4000 עד 5000. גור אלרואי אומד עלמספר החללים בכ-3000. מקורות אחרים נוקטים מספר של כ־1400, כ-2400 או כ-1000 חללים.
ב-2020 הוקמה על חורבות בית העלמין היהודי בטטייב אנדרטת "כותל הדמעות" (Стіна плачу) לזכר יהודי טטייב שנספו בפרעות. האנדרה הוקמה בשיתוף פעולה של תושבים מטטייב והעירייה.
בתרבות.
בטטייב נולד המשורר יעקב אורלנד, שנמלט ממנה עם הפרעות בגיל 6. זכרונות טטייב וחורבנה הותירו רושם עמוק ביצירתו של אורלנד והיא עומדת במרכז ספרו "קִיֶּב" שיצא לאור ב-1991, הכולל "פואמה ושתי טיוטות-שיר לזיכרון טטיב". גם שירו המפורסם "אני נושא עימי" שפורסם בספרו "אילן ברוח" בשנת 1939 והולחן בידי דוד זהבי, עוסק בזכרונות מטטייב ומחורבנה.
חיים יעקב
הרב חיים יעקב היה רב ודיין באזמיר ובצפת ושד"ר. מחבר שו"ת סמא דחיי.
תולדותיו.
נולד לרבי יעקב דוד באזמיר, שם למד מבחרותו תורה מפי הרב חיים אלפאנדארי. עלה לארץ ישראל בעקבות רבו ויחד עם עוד מבני עירו, והתיישב בצפת, שם היה לפחות משנת ה'תע"ז, אז מצינו פסק ממנו משם. בצפת למד תורה כשהגביר משה פאלקון מפרנס אותו.
בשנת ה'תע"ח יצא בשליחות מטעם עירו צפת לצפון אפריקה, ובדרכו זו השיב תשובות רבות לשואליו. בתפ"ט היה באלג'יר, שם הסכים עמו על פסק בענייני הקדשות, הרב רפאל ידידיה שלמה צרור וכן פגש את הרב יהודה עייאש, מחבר ספר בית יהודה, שמכנהו . בניסן התפ"א שהה בתוניס, שם נשאל על כשרות שכר תאנים בפסח, בשל הקמח שמפזרים עליהן ועל התרת עגונה. בטבת התפ"ג, היה במראכש, שם נשאל על ידי רב העיר, הרב שלמה עמאר לגבי היתר כלים בהם בושל ספק איסור. כששהה במרוקו, הסכימו שני רבני פאס, רבי יעקב אבן צור ורבי משה בירדוגו, לפסקו בעניין היתר לשלוחי מצווה להתלבש במלבושי גויים בעודם בדרכים כדי שלא ינזקו. הגיע גם למכאנס. במהלך מסעו זה שב לתקופה מסוימת למכורתו, אזמיר.
בשנת ה'תצ"ו, לאחר חזרתו לצפת, יצא בשנית לשליחות מטעם רבני העיר, הפעם לאירופה, יחד עם הרב מאיר די שיגורא. בהגיעו לאמסטרדם, התפעל מבית הדפוס במקום והחליט להוציא את ספריו לאור בעיר.
בשנת התצ"ט חזר משליחותו לצפת, ובשנת התק"א כבר מוזכר כסמכות עליונה בעיר להכריע ולדון בענייני השעה
חיבוריו.
לספריו הסכימו רבני אמסטרדם הספרדים, הרב דוד ישראל עטיאס, הרב יצחק חיים אבן דנא בריטו, והרב האשכנזי לעיר, הרב אלעזר מקראקא, וכן מהרב רפאל מילדולה, עת שימש רבה של באיון. את ספריו הדפיס במהלך שליחותו האחרונה, בעזרת הרב דוד מלדולה, מחבר שו"ת דברי דוד ובנו של הרב רפאל מילדולה מחבר שו"ת מים רבים.
מכרסם קרח עירום חמום מח
קו תחתי
מילה מתהפכת
מבע מתהפכך
לוחמים
המבצר הלאומי של שווייץ
משה קטאווי
מואיז קטאווי (נקרא גם מוסא או מוריס תלוי בנסיבות; 1850 – 1924) היה איש עסקים יהודי-מצרי מעשירי מצרים, בן למשפחת קטאווי, אשר כיהן גם כראש הקהילה היהודית בקהיר ארבעים שנה.
הוא הקים את מסילות הרכבת של אסואן והדלתא המזרחית וחברת חשמלית באמצע הדלתא. הוא היה חבר באספה המחוקקת. בשנת 1925 מונה לשר האוצר והתפטר מתפקידו, משום ששלח מברק ברכות לרגל החג לסעד זע'לול, מה שהרגיז את המלך.
פיגוע הירי באילקה בר
פיגוע הירי בבר האילקה
פיגוע הירי בבר הסימטא
יהודה גזבר־פניגשטיין
MEAI הוא סם פסיכדלי, חלק מסדרת תחליפי אלכוהול אשר יצאו אל השוק לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21, במסגרת המאמצים, בהובלתו של הפסיכופרמקולוג הבריטי דייוויד נאט rippling to the rest of Europe, למציאת חלופות רעילות פחות לאלכוהול. במסגרת "עיתונות גונזו", פרסם העיתונאי מייקל סלזק מאמר בכתב עת המדעי הבריטי New Scientist שבו דיווח על התנסותו האישית עם MEAI. נכון לעכשיו, MEAI נמצא בעיצומן של הכנות לקראת רישומו ב-FDA על ידי חברת Clearmind Medicine Inc The company claims wide Intellectual Property Holding. (CSE:CMND), אשר טוענת לבעלות על זכות הקניין הרוחני של החומר.
MEAI (5-מתוקסי-2-אמינו-אינדן או 5- MeO-AIאו שפרון) שייך למשפחת המולקלות האינדניות (indane). בעבר הוא שימש כסם לשעות הפנאי וכאמצעי למניעת שתייה מופרזת. המבנה המולקולרי של החומר צוין לראשונה באופן מרומז במסגרת תרשים של מבנה מרקוש אשר הופיע בפטנט משנת 1998. לאחר מכן הוא תואר באופן מפורש ופרמקולוגי במחקר שעבר ביקורת עמיתים אשר פורסם על ידי דייוויד נאט ואחרים בשנת 2017. בפברואר 2018 פורסם מחקר אשר תיאר לפרטיהן את ההשפעות הפרמקוקינטיות והפרמקודינמיות של MEAI. שנה לאחר מכן נבדק החומר במסגרת מחקר נוסף אשר עבר ביקורת עמיתים. בשנת 2018 החלה חברה אמריקאית לשווק משקה מבוסס MEAI בשם "Pace". ככל הידוע, משפחת המולקלות האמינו-אינדניות (aminoindane) תוארה לראשונה בשנת 1980.
במרץ 2022 דווח על תוצאות חיוביות של ניסוי בו משתמשי MEAI הפחיתו את תלותם בצריכת אלכוהול.
תמה (מוזיקה)
דואר גרמניה המזרחית