בשנת 1894 פגש קלגס את המשורר והפסל הנס בוסה, אשר ייסד לאחרונה את ה- (המכון לגרפולוגיה מדעית). ניתוח כתב יד, או גרפולוגיה, היה באותה תקופה דיסציפלינה מכובדת; בוסה התבקש מדי פעם לתת עדות מומחה בתיקי משפט, והתשוקה שלו לנושא משכה אליו את קלגס. אישים נוספים שנכנסו לחיי קלאגס בזמן זה כוללים את הפסיכיאטר גאורג מאייר, המשורר שטפן גאורגה, הקלאסיקאי אלפרד שולר והסופר פרנציסקה זו רונטלו.
לאחר שסיים את לימודיו, המשיך קלגס בעבודתו ככימאי והחל להכין את עבודת הדוקטורט שלו בהדרכת אלפרד איינהורן. כתביו של קלגס בפרוזה ובשירה החלו להופיע ב- , פרסום בכתב עת בבעלותו של שטפן גאורגה.
בשנת 1896 הקימו קלגס, מאייר ובוסה מוסד גרפולוגי חדש, ה- (החברה הגרפולוגית הגרמנית).
חברותו המוקדמת של קלגס עם תיאודור לסינג הגיעה לקיצה ב-1899. שניהם יכתבו מאוחר יותר על עומק מערכת היחסים שלהם והשפעתם זה על זה - אם כי היבטים רבים, כמו ההשפעה הגזעית על החברות ביניהם, נותרו לא ברורים.
בשנת 1900 קיבל קלגס את הדוקטורט שלו בכימיה מאוניברסיטת מינכן ; מכיוון שהכימיה עברה שבע שנים קודם לכן מהפקולטה לרפואה, קלגס קיבל את ההסמכה שלו כדוקטורט לפילוסופיה (PhD) ולא כדוקטורט רפואי (MD). קלאג' פרסם את עבודת הגמר שלו "Tempt at a Synthesis of Menthone" בשנת 1901.
בשנת 1914 עם פרוץ המלחמה עבר קלגס לשווייץ והתפרנס מכתיבתו ומהרצאותיו.
הוא חזר לגרמניה בשנות ה-20 ובשנת 1932 הוענקה לו מדליית גתה לאמנות ומדע. עם זאת, עד 1936 הוא היה מותקף מצד השלטונות הנאציים בגלל חוסר תמיכה במפלגה וביום הולדתו ה-70 ב-1942 הוקע על ידי עיתונים רבים בגרמניה.
לאחר המלחמה הוא זכה לכבוד על ידי הממשלה החדשה, במיוחד ביום הולדתו ה-80 ב-1952.
הגותו.
הגותו של קלגס נתפסת לעיתים קרובות כמקשרת בין פרידריך ניטשה וחלק ניכר מהפילוסופיה הקונטיננטלית העכשווית. יורגן הברמאס, מתאר את הפילוסופיה שלו כ"אנטי-גייסט" ("geistfeindlichen"). בהקשר זה, קלגס נתפס גם כדמות חלוצית של ביקורת נגד התפיסה ההגליאנית של הרוח ("Geist") כמזיקה ל"חיוב החיים" במובן הניטשאני.
הבחנה זו בין רוח לבין נשמה נקשרה גם בתפיסותיו האנטישמיות:
חלק ניכר מעבודותיו של קלגס עושה שימוש בשפה גרמנית פילוסופית מדויקת ביותר וכן בטרמינולוגיה אזוטרית מדי פעם.
הוא יצר תיאוריה שלמה של גרפולוגיה ויהיה קשור זמן רב למושגים של רמת צורה, קצב ופרשנות דו-קוטבית. יחד עם פרידריך ניטשה והנרי ברגסון הוא שותף להתפתחות ההפנומנולוגיה האקזיסטנציאלית. הוא גם טבע את המונח לוגוצנטריות בשנות ה-20.
כפילוסוף, קלגס לקח את הנחות היסוד הניטשיאניות של פילוסופית החיים למסקנות הקיצוניות ביותר שלהן. הוא הבחין בין נשמה (Seele) הקשורה בחיוב החיים לבין "הרוח" (Geist; Mind) שהורס את החיים. הרוח ייצג את כוחות הרציונליזציה המודרנית, התעשייתית והאינטלקטואלית, בעוד שהנשמה ייצג את האפשרות להתגבר על אינטלקטואליות מנוכרת לטובת שורשיות ארצית חדשה. לאחר מותו, הפילוסוף הגרמני יורגן הברמאס דחק שלא להשאיר את ההתפתחויות של קלגס בתחומי האנתרופולוגיה והפילוסופיה של השפה מכוסה מאחורי המטאפיזיקה האניגמטית והפילוסופיה האפוקליפטית של ההיסטוריה שלו. הברמאס אפיין את מחשבתו של קלגס בהקשר זה כמקדימה את זמנה.
השפעת קלאגס הייתה נרחבת ובין מעריציו הגדולים היו בני דורו כמו הפילוסופים היהודים ולטר בנימין וארנסט קסירר, הפילולוג ולטר פ. אוטו והסופר הרמן הסה.
חיים אישיים.
דת והשקפות פוליטיות.
קלגס, כמו פרידריך ניטשה, היה ביקורתי כלפי הנצרות, כמו גם למה ששניהם ראו כשורשיה ביהדות. ניתן לראות בכמה מהצהרותיו המוקדמות על היהדות בהקשר זה רק התקפות מצועפות על הנצרות, השואבות קווי דמיון נוספים לניטשה ולוולטר.
לפי פול סי בישופ, במישור אחד, ניתן לראות בקלאגס קריאה לחזרה לפוליתאיזם או לפנתיאיזם, מכיוון שיש זיקה משמעותית בין השקפתו לבין הקוסמוגוניה של היוונים הקדמונים, שראו כל חלק בנפרד בהעולם במונחים פנתאיסטיים ופגאניים. עם זאת, הוא מסיק שדעותיו הדתיות של קלגס בהקשר זה חייבות להישאר שאלה פתוחה. חוקרים אחרים כמו ג'וזפסון-סטורם מתייחסים לקלאגס כנאו-פגאני.
קלגס זוהה במידה רבה כא-פוליטי, וכאקולוגיסט עמוק בעמדתו הביו-אתית, פמיניסט בדחייתו של הפטריארכיה הנוצרית, וכפציפיזם בעמדתו האנטי-מלחמתית הנחרצת על המעורבות הגרמנית במלחמות העולם הראשונה והשנייה. למרות התנגדותו למיליטריזם הפשיסטי, בין ההאשמות הנפוצות ביותר נגד קלגס היא התפיסה שהוא אהד את הנאציזם. נעשו ניסיונות להדיח את קלאגס בנימוקים אלה בשל הכללתו של התבטאויות אנטישמיות, בעודו תחת שלטונו של גרמניה הנאצית. בהקדמה לספרו של אלפרד שולר משנת 1940 של "Nachlass" קלגס ם מוצב בין הוגי המהפכה השמרנית. אולם קלגס היה, כפי שקובע בישופ, "לא היה הוגה דעות אנטישמי מיסודו, לא פילוסוף ימני, ולא נאצי". עם זאת חוקרים כמו ניצן ליבוביץ, סטאות' וטרנר רואים בקלאגס אנטישמי. כמו כן, ההיסטוריון ג'וזפסון-סטורם קובע כי "כיהודי אמריקאי שאיבד משפחה מורחבת בשואה, אני אישית מוצא את [האנטישמיות היא] החלק המגעיל והנתעב ביותר ביצירתו של קלגס". בישוף מציין עוד שניתן לייחס דעות כאלה על קלגס לפרשנויות של ההוגים המרקסיסטים היהודים ארנסט בלוך וג'רג' לוקאץ', ולאחר מכן אומץ על ידי הימין החדש האירופי. בהתייחס לסוגיית האנטישמיות, כתב קלגס:
ביבליוגרפיה.
קלגס כתב 14 ספרים ו-60 מאמרים בין 1910 ל-1948, והיה שותף לעריכת כתבי העת "Berichte" (1897–1898) ו-"Graphologische Monatshefte" עד 1908.
זו (סדרת טלוויזיה)
זו (באנגלית: Zou) היא סדרת טלוויזיה צרפתית-אוסטרלית לילדים בהנפשה ממוחשבת, אשר מבוססת על סדרת ספרים מאת מישל גאי. הסדרה בוימה על ידי אוליבייה לרדו והופקה על ידי Cyber ​​Group Studios ו-Scrawl Studios.
הסדרה שודרה לראשונה באירלנד ובריטניה בערוץ דיסני ג'וניור במאי 2012, כאשר בהמשך שודרה במדינות נוספות, ביניהן צרפת בערוצים M6 ו-France 5 וארצות הברית בערוץ PBS Kids Sprout. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בשנת 2012 בדיסני ג'וניור. הסדרה היא בת 3 עונות ו-156 פרקים באורך 11 דקות.
שיר הפתיחה של הסדרה בעברית בוצע על ידי לירון לב.
עלילה.
הסדרה עוקבת אחר זברה קטן וסקרן בשם זו, העובר בכל פרק הרפתקאות שונות עם משפחתו וחבריו בבית ובחצר.
מדבבים.
הדיבוב העברי בוים על ידי אורלי קטן, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא.
פולארסאן מכוניות
סולארסאון מכוניות (בסינית: 中顺汽车有限公司, באנגלית: Polarsun Automobile) הייתה יצרנית רכב, שבסיסה בסין שפעלה בשנים 2003-2018 בעיר שניאנג.
היסטוריה.
החברה הוקמה בשנת 2003 על בסיס חברות אחרות שפעלה בעיר שניאנג.
בשנת 2003 הוקמו מרכזי פיתוח שדטרויט ולוס אנג'לס.
ייצור מכוניות החל בשנת 2005. זה היה מיניוואן Polarsun Century שהיה מבוסס על מכונית Toyota HiAce. הייצור הופסק בשנת 2009. בהמשך החל ייצור מיניוואן ל-7 מושבים מבוסס על Mitsubishi Space Gear ול-5 אנשים על בסיס Mazda Premacy. כמו כן החל ייצור של קרוסאובר מבוסס על Ford Escape.
בשנת 2006 המפעל היה יכול לייצר 100 אלף מכוניות בשנה והיה מתוכנן תוך 5 שנים להגיע ל-150 אלף מכוניות ובהמשך עד 400 אלף בשנה. בתוך סין נפתחו 200 מרכזי מכירות וכ-300 מרכזי שרות. בשנת 2006 בוצע משלוח לאנגולה של מכוניות מותאמות לפעילות משטרה. החברה תכננה להרחיב את פעילותה מחוץ לגבולות סין. לצורך כך הוקם מרכז לוגיסטי ברוטרדם שהיה אמור לרכז את הפעילות באירופה.
במהלך שנת 2013 ייצור הופסק עקב רמת מכירות נמוכה.
בשנת 2018 מניות החברה נמכרו לחברה WM Motors שהחלה לייצר מכוניות חשמליות.
מבצע קליימור
מבצע קליימור היה פשיטה מוצלחת של הצי המלכותי והקומנדו הבריטי על איי לופוטן שבנורווגיה הכבושה על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה. בפשיטה, שנערכה ב-4 במרץ 1941, הושמדו מפעלי שמן דגים וגליצרין, שתוצרתם שירתה את מאמץ המלחמה הגרמני. כמו כן הושמדה כמות גדולה של שמן דגים וגליצרין והוטבעו מספר כלי שיט גרמניים ונורווגים.
רקע.
המבצע היה אחד מהראשונים במבצעי חיל הקומנדו הבריטי, שהוקם לאחר נפילת צרפת במטרה לבצע פשיטות שיפגעו במטרות גרמניות באירופה הכבושה. איי לופוטן נמצאו בצמוד לחוף הצפוני של נורווגיה, כ-1,400 קילומטר מבריטניה. תוכנית הפעולה הורתה שאנשי הקומנדו ינחתו בארבעה נמלים קטנים באיים ויחבלו במפעלי שמן הדגים המקומיים. תוצרתם של אלו נשלחה כולה לגרמניה לשם הפקת גליצרין, שהיה מרכיב חשוב בייצור חומרי נפץ. נקבע כי החיילים יפגעו בגרמנים ומשתפי פעולה נורווגים שייקרו על דרכם וינסו לקחת מביניהם שבויים ולגייס מהאוכלוסייה המקומית מתנדבים לחיל הנורווגי החופשי בבריטניה. על הצי המלכותי הוטל להביא את אנשי הקומנדו בבטחה ליעדם ובחזרה, לספק להם אש סיוע מן הים ואגב כך להשמיד כלי שיט גרמנים ונורווגים שהשתתפו בהובלת שמן הדגים לגרמניה.
למשימה הוקצו יחידות הקומנדו ה-3 וה-4, שמנו כ-250 איש כל אחת, וכן יחידת חבלה מחיל ההנדסה המלכותי ו-52 חיילים מהפלוגה הנורווגית העצמאית ה-1. הצי המלכותי הקצה לפעולה שתי ספינות נחיתה חדשות להובלת הלוחמים, שנועדו להגיע מהן לחוף באמצעות נחתות סער, וכן את שייטת המשחתות ה-6 ובה חמש משחתות. כמפקד הפעולה מונה תת-אדמירל לואיס קפל המילטון.
הפשיטה.