הגרמנים פתחו באש על הלוחמים האמריקאים מתעלות הקשר, מעמדת המקלע בקצהו המזרחי של המצוק (שקודם לכן גבתה מחיר של 15 לוחמים) ומתותח נ"מ 20 מ"מ מקצהו המערבי של המתחם.
לכל קבוצת לוחמים הייתה מטרה שהוקצתה מראש. הלוחמים התעשתו עד מהרה והחלו לנוע לביצוע המשימות שהוקצו להם, תוך התעלמות מהירי לעברם ושיתוק המגנים בהם נתקלו תוך תנועה לעבר היעדים וביעדים עצמם. מלבד האש שהומטרה לעברם מרחוק, ניצתו קרבות בטווחי אפס כאשר המגנים הגרמנים צצים לעיתים ממש בתוך הכוחות האמריקאים, לעיתים אחרי שכבר עברו אותם. לוחמי הסיירת התקדמו בזחילה, תוך אבדות כבדות לשני הצדדים.
קבוצת הלוחמים שניסתה לתפוס את בונקר התצפית נתקלה בהתנגדות עזה וכשלה בכיבושו. קבוצות הלוחמים שהגיעו לעמדות התותחים נדהמו לגלות כי הן ריקות, אך עקבות שנמשכו מהעמדות אל פנים היבשת והמאמץ העז של הגרמנים לבלום את לוחמי הסיירת העיד כי התותחים נמצאים בקרבת מקום.
קבוצות הלוחמים שנעו לכיוון כביש הגישה למוצב נתקלו בהתנגדות העזה ביותר ושם אף ספגו את מרבית האבדות. כאמור, מערך ההגנה העיקרי של המתחם היה בכיוון זה. אולם עד לשעה 08:15 הצליחו כבר 35 לוחמים להגיע לכביש ולחסמו מפני הגעת תגבורות גרמניות. כעבור דקות ספורות תוגברו עוד הלוחמים והחלו אף לסייר את הסביבה הקרובה.
תוך זמן קצר מאוד זיהו הסיורים את עקבות התותחים. הלוחמים התחקו אחר העקבות, ואכן אחרי כ-250 מטר זיהו את התותחים עומדים מוכנים לפעולה, מוסווים, ולצדם ערימות תחמושת. לאחר תצפית נוספת זיהו הלוחמים כ-100 חיילים גרמנים, ככל הנראה לוחמי הסוללה, אשר המתינו להדיפת לוחמי הסיירת מהמתחם בטרם יוכלו להפעיל את התותחים. סיור נוסף איתר מצבור תחמושת ענקי מדרום לסוללה. ללא שהות, השמידו חיילי הסיירת באמצעות רימוני תרמיט את התותחים ואת מצבורי התחמושת. השעה הייתה 09:00. הסיירת השלימה את משימתה.
מגננה.
אמנם משימת הסיירת הושלמה, אך הלחימה רחוקה הייתה מלהסתיים. טיהור המוצב נמשך תוך לחימה קשה ואבדות כבדות. המקלע המזרחי ירה ללא רחם, אך הכוחות שנשלחו לשתקו גילו כי בינו לבין קו המכתשים נותרו 200–300 מטר של שטח פתוח, שלא ניתן היה לצלוח תחת האש. בשל פגיעת פגז בחולית הקישור לחיל הים לא ניתן היה להזמין סיוע מן המשחתות, אך לוחמי הסיירת אלתרו באמצעות פנס איתות ישן וכיוונו את תותחי ה"סטרלי" עד להשמדת המקלע.
הסיירת הייתה מנותקת מן הים. הלחימה בחוף אומהה הייתה בעיצומה וכל תגבורת לא יכלה להגיע מצד היבשה. בשלב זה, הגיעו אבדות הסיירת אל מעל 50%. שני מפקדי הפלוגות נפגעו, לוטננט קולונל ראדר נפגע פעמיים – ראשית מאותו פגז שנחת בעמדת הפיקוד (ושכתוצאה מפגיעתו נהרגה חוליית הקישור עם חיל הים) ופעם נוספת מקליע ברגלו – אך המשיך לפקד על הכוח.
הגרמנים פתחו ברצף של התקפות נגד להדיפת הסיירת. הנשק הכבד ביותר שעמד לרשות הכוח היה מרגמה 60 מ"מ ומספר מקלעי בראונינג. כל מכשירי הקשר יצאו מכלל פעולה. אך לוחמי הסיירת הנותרים הדפו את ההתקפות במשך כל היום, הלילה והיום שלמחרת, כשהתגבורות היחידות שהצליחו להגיע היו מחלקה של עשרים ושלושה לוחמים ב-6 ביוני בשעה 21:00, ולמחרת אחה"צ 20 לוחמים נוספים.
סוף דבר.
הכוחות שנחתו בחוף אומהה חברו לחיילי הסיירת בפואנט דו אוק לאחר 48 שעות מהנחיתה. לוחמי הסיירת שיתקו את התותחים, חסמו את כביש החוף וניהלו קרב מגננה קשה, כשעם חבירת שאר הכוחות עמם, רק חמישים מתוך מאתיים הלוחמים שנחתו יומיים קודם נותרו כשירים ללחימה. הגדוד השני של הריינג'רס היה הכוח האמריקאי הראשון שהשלים את משימתו ביום הפלישה.
כיום.
כיום פואנט דו אוק הוא אתר הנצחה ומוזיאון לקרב שהתחולל. רבים מהבונקרים עדיין עומדים על תילם, ונוף מכתשי הפצצות מותיר רושם עז על המבקרים במקום. החל משנת 1973 נמצא המתחם באחריות הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
רמי לונץ
אברהם משה לונץ (נודע בשם רמי לונץ; 28 באפריל 1931 - 5 ביוני 2013) היה תת-אלוף בחיל הים, שירת בפריגטות ובמשחתות, פיקד על אח"י נגה (ק-22), הדריך בקורס חובלים ובפו"מ זרוע ים, היה קצין מטה בנושאי גילוי ניווט וקשר, ראש מחלקת מודיעין ים ונספח ימי באיראן. לאחר שחרורו מצה"ל עסק בשיווק אמצעי לחימה בחברת "אלביט" והיה סגן מבקר מערכת הביטחון.
ילדות ונעורים.
רמי לונץ, בשמו המלא אברהם משה לונץ, נולד לאסתר ומתתיהו לונץ. נקרא על שם סבו, אברהם משה לונץ חוקר ארץ ישראל.
בשנת 1936 עברה המשפחה לחיפה. האב, מתתיהו לונץ, ניהל את סניף הבנק בחיפה, היה ראש ועד ההורים של בית הספר הריאלי והיה פעיל בארגון החבל הימי לישראל. רמי חונך להתגאות בסבו שעל שמו נקרא לו לדוגמה בדרך חייו וביחסו ל"אדם באשר הוא אדם". כדברי עורכת הספר "אהבת הארץ והנכונות לשרתה, יושר והגינות, חתירה להצטיינות, חריצות, מסירות וצניעות".
לונץ החל את לימודיו בבית הספר הריאלי. יחד עם ההשכלה הפנים את הסיסמה "והצנע לכת", לתלמידים בכיתה ח' הותר להצטרף לצופים. באותה שנה (1944) חודשה פעילות צופי ים בחיפה העדיפות ניתנה לאלה שהצהירו על כוונתם להמשיך ולשרת בים. לונץ לא חשב אז על קריירה ימית והודיע כי הוא מעוניין בפעילות ימית מהנה אך אינו מתחייב לשירות ימי. הוא החל בפעילות צופי ים בנמל חיפה מבלי לדעת שהעתיד צופן לו 30 שנות שירות ימי.
אגודת צופי ים הייתה אז צעירה בנמל לעומת אגודת זבולון והפועל ימיה הוותיקים. הפעילות כללה חתירה בסירת עץ גדולה וגם מפרשים. ב-1946 סילקו הבריטים את האגודות הימיות מהנמל לנווה ים. למרות קשיי התחבורה המשיכו לונץ וחבריו בפעילות הימית.
השירות בחיל הים.
השירות של לונץ בחיל הים התאפיין בתפקידים שונים בהם נמצא תקופות קצרות יחסית. התחום העיקרי היה גילוי ניווט וקשר. בנוסף עסק לונץ בתפקידי הדרכת קצינים והעמיד הרבה תלמידים. מצא את יעודו במודיעין הימי כראש המחלקה במלחמת יום הכיפורים.
גיוס והכשרה ראשונית.
בפרוץ מלחמת העצמאות היה לונץ תלמיד בכיתה י"א, וניתנה הוראה לגיוס ילידי שנת 1931. הטירונות במחנה 80 החלה בדיוק ביום אירועי אלטלנה. הפלוגות בטירונות אורגנו לפי תנועות הנוער וכל שכבת הצופים הייתה יחד. בחודש ספטמבר 1948 עברו המגויסים לחיל הים בחוף טנטורה – היא דור של ימינו. השלב הראשון היה קורס מפקדי סירות המשך לקורסים שנערכו בפלי"ם וכלל גם שחייה בשלשות מסודרות כל זאת בקור של החורף. הרעיון של מפקד חיל הים, פול שולמן, היה להקים גדוד נחתים כמו המארינס האמריקאי אך אחרי קרבות בית עפה, בהם נהרגו רבים מכוח הנחיתה, לונץ ואחרים לא ששו לכך.
החינוך בבית הספר הריאלי והאימונים בצופי ים עשו את לונץ מתאים לקצונה והוא השתתף בקורס החובלים השני של החיל שתוכנן להימשך 6 חודשים. במאי 1949, תום מלחמת העצמאות, קיבלו כל הצעירים חופשה של 6 חודשים לסיים את לימודיהם. בית הספר הריאלי היה כבר בחופשת הקיץ והמנהל ד"ר ארתור בירם לימד את הצעירים להשלמת בחינות הבגרות.
לאחר סיום הלימודים חזר לונץ לחיל הים אך לא הוכנס חזרה לקורס החובלים. השתתף בהורדת ספינות לאילת ולאחר שירות קצר הועבר ל"בסיס חימוש ותותחנות" (כפי שנקרא אז מחנה בת גלים) כ"רב מלח" (כיום רב-טוראי).
האקדמיה הימית הצרפתית.
בבת גלים משכה את עינו מודעה על אפשרות להישלח לקורס קצינים בחיל הים הצרפתי. לונץ, שהגיע בינתיים לדרגת סמל, נרשם והביע רצונו לקורס קציני קשר, אך תוך כדי המיון שוכנע לקורס ארוך יותר של שלוש שנים. ועדת הקבלה התרשמה ממנו לטובה. צרפתית מדוברת שמע בבית מהסבתא ולא חשש מקשיי השפה.
בספטמבר שנת 1950 החל רמי בלימודים באקדמיה הימית הצרפתית בברסט. מקום הבסיס בחוף האטלנטי מול הכניסה הדרומית לתעלה האנגלית, מקום עם מזג אוויר קשה במיוחד. תנאי המגורים ספרטניים ללא בידור כלשהו במרחק שעה הפלגה מהעיר.
קבוצת הצעירים הישראלים פוזרה בין האחרים ונאלצו להשתלב מהר. רק שם החל לונץ לקרוא ולכתוב צרפתית. מרבית הבחינות היו בעל-פה וכך הצליח לעבור אותן. הלימודים כללו כל חודש הפלגה באוניה קטנה בחופי אירופה. לאחר שנתיים לימודים יצאו להפלגה של שבעה חודשים בסיירת אימונים "ז'אן ד'ארק" 27,000 מייל ימי בים התיכון ובאוקיינוס האטלנטי. לונץ עבר באקדמיה חוויה מעצבת של שלוש שנות לימוד והרבה ניסיון ימי.
תפקידים ראשונים הדרכה וגנ"ק.
בקיץ 1953 חזר לונץ לישראל כקצין מוסמך בדרגת סגן והוצב לבי"ס חובלים כמדריך מטאורולוגיה של קורס חובלים ד'. בשנת 1954 הוצב כקצין גנ"ק באניה אח"י אילת (א-16). קורס חובלים ד' ערך את הפלגת הסיום שלו עם אח"י אילת וביקרו במספר נמלים בים התיכון.
עם אותה אניה, בפיקודו של אדוארד שרון, נעשתה הפלגה ארוכה לדרום אפריקה. הקורס הסתיים במצעד ברחובות חיפה.
בשנת 1955 עבר לונץ לענף מבצעים במטה חיל הים ועסק בהכנת תוכניות מבצעיות וכתיבת פקודות מבצע.
נוצר צורך דחוף במדריך ראשי לקורס חובלים ה' לאחר שכבר החל. לונץ קיבל את המשימה וכאן יישם את דרך הפעולה שלמד באקדמיה הצרפתית. בקורס הייתה קבוצה גדולה של קצינים יוצאי שייטת 13 שרכשו אצל לונץ את מקצועות הספנות ובעיקר ניווט. במרץ 1956 יצא לחופשת חתונה, עם עדה לבית גורדון, אחות במקצועה. כשחזר מהחופשה התברר לו כי הקורס הופסק וחניכיו נשלחו לאנגליה לצורך איוש משחתות ה-Z שנרכשו אז. מתוך התחשבות בחופשת החתונה אף לא הודיעו לו על כך. לונץ נשאר בבסיס ההדרכה והדריך מחזור ראשון של קורס קצינים כללי של חיל הים. החניכים היו קציני מנהלה, קשר ואפסנאות ולונץ הקנה להם מושגים על הזירה הימית.
מלחמת סיני.