בעקבות כך, אריס הגיעה למסיבה בהיחבא והטילה על שולחן תפוח עשוי זהב שהיה כתוב עליו "ליפה מכולן", במטרה להסית את האלות להתחיל ויכוח בנוגע למי הכי ראויה. פאריס האומלל, נסיך טרויה, אשר אז עוד חי בהר אידה, מונה לבחור את היפה מכולן. כל אחת משלוש האלות הגדולות שהוזכרו קודם, ניסתה לשחד מיד את פאריס שיבחר בה. הרה הבטיחה כוח פוליטי ושליטה בכל אסיה, אתנה הבטיחה מיומנות קרב, חוכמה ויכולות של הלוחמים הגדולים ביותר, ואפרודיטה הבטיחה לו את האישה היפה ביותר בעולם, הלנה, אשתו של מנלאוס מלך ספרטה. פאריס, לאחר זמן מחשבה לא ידוע, בחר בסופו של דבר לתת את תפוח הזהב לאפרודיטה.
כיוון שהלנה הייתה האישה היפה בעולם, היו לה מחזרים רבים. כדי לשמור על שלום ביניהם, אודיסאוס גרם להם להבטיח להגן על הנישואים של הלנה עם מי שהיא תתחתן בסופו של דבר. היא בחרה במנלאוס, וכאשר פאריס חטף אותה, כאשר הגיע בספינה שנבנתה בידי פרקלוס (בגרסה אחרת - הלנה התאהבה בפאריס ועזבה איתו מרצונה), כל יוון התקיפה את טרויה, וכך פרצה מלחמת טרויה.
המלחמה.
האפוס המתאר את המלחמה הוא האיליאדה של הומרוס, אך סיפור הסוס הטרויאני כלל לא מופיע שם, אלא מוזכר כבדרך אגב בשיר השמיני של האודיסיאה של הומרוס (שורות 492–495), המספר את סיפור חזרתו של אודיסאוס, אחד מגיבורי המלחמה, לאיתקה.
סיפורי הקרב מתארים בעיקר את ניצחונותיהם והפסדיהם של מלכי יוון ללוחמי טרויה ובני בריתם, בין השאר דו-קרב בין הקטור נסיך טרויה לבין אכילס היווני, שמצליח להרוג את הקטור.
סיפור נוסף הקשור למיתוס של מלחמת טרויה הוא מות אכילס, עקב פגיעה בנקודת תורפתו היחידה, עקבו. מסיפור זה לקוח הביטוי עקב אכילס. גם סיפור זה אינו מופיע באיליאדה.
סרטים פופולריים אחדים הציגו את האפוס הקלאסי, וכן ב-1998 יצא הרומן ההיסטורי "שירתה של טרויה" מאת קולין מקאלוג, שמתוארת בו המלחמה.
העילה למלחמה הייתה חטיפתה של הלנה אשת מנלאוס מספרטה בידי פאריס, מבני מלך טרויה. על פי הסיפור, לאחר כ-10 שנות מצור הצליחו לבסוף כוחות הקואליציה היוונית לנצח את הטרויאנים, בזכות השימוש בתחבולה של החדרת לוחמים לתוך העיר בתוך פסל סוס ענק שהוגש לטרויה כמתנה. עשר שנות המלחמה לא התמקדו רק במצור על טרויה אלא בניתוק טרויה מבעלות בריתה באסיה הקטנה. מכיוון שבשדה הקרב לא הצליחו היוונים ובראשם אגממנון מלך מיקנה להשיג הכרעה החליטו לנקוט תחבולה פרי מוחו של אודיסאוס. צבאם התחבא ורק מעט לוחמים נותרו מוסתרים בסוס מעץ שהיה לכאורה מתנה לפיוס האלים. באישון לילה יצאו הלוחמים מן הסוס ופתחו את השערים לצבא הנכנס וטרויה נחרבה עד היסוד. תחבולה מעין זו קרויה מאז סוס טרויאני.
החפירות הארכאולוגיות בעקבות טרויה ותוצאותיהן.
עד שנת 1870 נחשבה מלחמת טרויה לאגדה בלבד, אך בחפירות ארכאולוגיות שערך היינריך שלימן התגלו שרידי העיר החרבה.
שלימן החל את מפעלו בגבעת היסרליק, באסיה הקטנה, ליד מיצר הדרדנלים, אשר לפי המסורת היה המקום שבו שכנה טרויה. החפירות של שלימן אישרו את ההשערה, שהיה קיים במקום יישוב בתקופת הברונזה. אך נתברר, כי באתר זה התקיימו, בזה אחר זה, לא פחות מתשעה יישובים, אשר חלקם נהרסו על ידי רעידות אדמה, חלקם על ידי שרפה וחלקם אולי על ידי כיבוש.
בסך הכל, אפשר לומר שנמצאו שם שלבים מקבילים להתפתחות שהייתה ביוון באותה תקופה. על העיר עברו תהפוכות שונות, תקופות של פריחה ועושר רב, ותקופות של ירידה וצמצום. השכבה שזוהתה כמתאימה למלחמה המתוארת אצל הומרוס היא זאת המכונה Troy VIIa. שכבה זאת אינה מייצגת את העיר הגדולה ביותר שצמחה במקום, אף לא את היישוב האחרון שהיה שם. אך היא הייתה מבצר חזק, שנהרס בבירור על ידי שרפה בזמן מסוים סביב שנת 1200 לפנה"ס, דבר המקורב לתאריכים שנקבעו לעלילה המתוארת בשירת הומרוס. מצד אחר, שכבה אחרת של שרידי העיר אינה יכולה לבוא בחשבון לקשרים עם העולם האכאי-מיקני. גם ממצאי החפירות בטרויה וביוון של הרבע האחרונה במאה ה-20 - שאמנם עוררו תקוות כי נמצאו עדויות על מהימנות תיאורי הומרוס - התבדו. השרידים של טרויה הם עלובים בהשוואה לעיר המפוארת, אשר אליבא דהומרוס האכאים באו לכבוש.
הדעה המקובלת בימינו על רוב החוקרים היא, כי יש בדברי הומרוס הד למאורעות שקרו בסוף התקופה המיקנית, ממש ערב נפילתה של תרבות זו במשבר תקופת הברונזה המאוחרת. המסורת הועברה בעל פה, במשך תקופה ארוכה, שנמשכה יותר מ-400 שנה, ועל כן טבעי הדבר, שהיא השתנתה הרבה: נכנסו לתוכה פרטים מרובים מכל תקופות ההתהוות של היצירות, ואין אפשרות לקבוע אם פרט כלשהו שייך לתקופה המיקנית. מיעוטם של החוקרים גורסים, לעומת זאת, שהמסורת היא מעיקרה אגדה ושאין ללמוד ממנה דבר בעל משמעות היסטורית.
מלחמת טרויה בטקסטים חתיים.
תעודות שנשתמרו מתקופת שלטונו של חתושיליש הראשון (1620-1650 לפני הספירה), מעידות על הקשר בין החתים לבין וילושה - איליון, היא טרויה של הומרוס, כבר במאה ה-17 לפנה"ס. בין חתושיליש לבין מלך וילושה, אלכשנדו (אלכסנדר, כשם בנו של פריאמוס) נחתם חוזה-ברית, ואלכשנדו התחייב לשמור אמונים למלך החתי. וילושה נשארה תחת חסותם של החתים, פרט לתקופות קצרות שבהן מרדה, עד לנפילת האימפריה החתית, במאה ה-12 לפני הספירה. פרופ' איתמר זינגר, חוקר תרבות החתים, כותב בספרו 'החתים ותרבותם': "רבים סוברים שהמסורת המשתקפת באיליאדה מושתתת על המציאות הקדומה שבה מערב אנטוליה בכלל, ואיליוס/טרויה בפרט, היו לזירת התמודדות בין החתים במזרח למיקנים (אחיאוה בתעודות החתיות) במערב. חיזוק להשערה זו ניתן למצוא בשמו של שליט טרויה, אלכשנדו, וגם בשמו של אחד מאלי העיר, אפליונה, שאינו אלא גרסה מוקדמת של שם האל היווני אפולו".
גארי קספרוב
גארי קימוביץ' קספרוב (ברוסית: Гарри Кимович Каспаров; נולד ב-13 באפריל 1963) הוא שחמטאי רוסי ממוצא יהודי-ארמני בדרגת רב-אמן, אלוף העולם בשחמט משנת 1985 עד שנת 2000 (ועד 2005 באופן לא רשמי). קספרוב הוא אחד מגדולי השחמטאים בכל הזמנים. בשיאו הגיע למד כושר של 2851 (היחיד בהיסטוריה שהגיע למד כושר גבוה יותר הוא מגנוס קרלסן).
בשנת 2005 הודיע קספרוב כי הוא פורש משחמט, מפני שלדבריו הוא רוצה לגרום להדחתו של "הרודן פוטין". בשנת 2017 חזר קספרוב לשחק שחמט באופן מקצועי בשחמט מהיר, בגביע סינקפילד.
השחמטאית יהודית פולגאר אמרה עליו:
קורות חיים.
ילדותו ונעוריו.
נולד בשם גארי ויינשטיין בבאקו, בירת אזרבייג'ן הסובייטית, לאב יהודי ולאם ארמנית. הוא התחיל ללמוד את משחק השחמט ברצינות לאחר שפתר בעיית שחמט שהוריו הציגו לו. כשהיה בן 12 נפטר אביו, ואמו שינתה את שם משפחתו מוויינשטיין לקספרוב.
תחילת קריירת השחמט.
קספרוב התחיל ללמוד שחמט בבית ספר לשחמט על שם מיכאל בוטביניק. הכישרון והפוטנציאל שלו התבררו כאשר ניצח בתחרות ברית המועצות לנוער בטביליסי (גאורגיה הסובייטית) ב-1976, כאשר זכה ב-7 נקודות מתוך 9. שנה לאחר מכן ניצח בטורניר נוסף, כשזכה ב-8.5 נקודות מתוך 9.
ב-1978, בן 14, השתתף קספרוב בתחרות לזכרו של סוקולסקי במינסק. אף על פי שהוזמן באופן חריג, זכה במקום הראשון וקיבל את התואר "אמן". קספרוב אמר יותר מפעם אחת, שהאירוע הזה היה נקודת המפנה בחייו, וזה מה שגרם לו לבחור בשחמט בתור קריירה.
קספרוב טיפס בדירוג פיד"ה ללא מעצורים. הוא השתתף בתחרות לרבי אמנים בבנייה לוקה, על אף שעדיין היה חסר דירוג רשמי של פיד"ה. הוא יצא מהתחרות עם דירוג התחלתי של 2595 נקודות, דבר שהבטיח את מקומו בין שחקני השחמט הגדולים בעולם.
בשנה העוקבת, 1980, הוא ניצח בתחרות לצעירים בדורטמונד, גרמניה, והשיג את התואר "אלוף שחמט לצעירים". עוד קודם לכן היה ברור שלקספרוב ישנה היכולת לשחק מול אלוף העולם, אנטולי קרפוב, שהיה בן טיפוחיה של פדרציית השחמט הרוסית. אך לפני כן הוא היה צריך לנצח בתחרות בין המתמודדים לתואר.
מתחרהו הראשון היה אלכסנדר בליאבסקי. קספרוב ניצח, למרות הציפיות. הפוליטיקה איימה על הקרב הבא של קספרוב, נגד ויקטור קורצ'נוי, שהיה אמור להתקיים בפסדינה, קליפורניה. קורצ'נוי ברח מברית המועצות בסוף שנות ה-70, והיה השחקן החזק ביותר מחוץ לברית המועצות. בגלל סיבוכים פוליטיים שונים, קספרוב לא יכול היה לשחק נגדו ונאלץ להיכנע. עם זאת, העניין נפתר בעזרת יושרו של קורצ'נוי, שאיפשר לקספרוב קרב חוזר בלונדון, בו קספרוב ניצח.
המועמד האחרון נגדו שיחק היה וסילי סמיסלוב, שניצח קודם לכן בקרב נגד רוברט היבנר הגרמני בשנייה האחרונה של השעון.
אליפות העולם בשחמט - ספטמבר 1984- פברואר 1985.
הקרב על אליפות העולם נערך בשנת 1984 בין אנטולי קרפוב לגארי קספרוב. הקרב הציג תהפוכות רבות, וכמו כן כלל את הסיום השנוי ביותר במחלוקת בכל תולדות השחמט המודרני. קרפוב התחיל את התחרות בתנופה טובה, ומתוך 9 המשחקים הראשונים ניצח 4. לפי חוקי הקרב, מי שמגיע ראשון ל-6 ניצחונות זוכה בתחרות.
למרות ההתחלה הקשה, קספרוב לא נכנע, ובהשראת משורר רוסי לפני כל קרב, הצליח להשיג תחילה 17 תוצאות תיקו ולנצח במשחק מספר 23.
בנקודת הזמן הזאת, קרפוב, שהיה מבוגר מקספרוב ב-12 שנים, היה קרוב לאפיסת כוחות. מספר משחקים לאחר מכן, קספרוב ניצח בשני משחקים נוספים, כך שהניקוד ביניהם הגיע ל-5:3 לטובת קרפוב. לאחר מכן הסתיים הקרב ללא הכרעה בהחלטה של קמפומנס - נשיא פיד"ה, והוכרז על קרב חדש מספר חודשים לאחר מכן (בשלב זה הדו-קרב נמשך כבר חמישה חודשים).