ישנם שלושה סוגים לפגישות המועצה האירופית: פגישות מתוכננות, פגישות בלתי-רשמיות ופגישות שלא מן המניין. פגישות מתוכננות הן פגישות המועצה הסדירות והפורמליות בהם עסקנו עד כה. פגישות אלו מתוכננות מראש ונאספות על מנת לדון בנושאים ספציפיים, ובסופן יינתנו מסקנות והחלטות מוצעה בנושא הנידון. פגישות בלתי-רשמיות מכונסות לרוב על ידי נשיא המועצה, לרוב לבקשת המדינות החברות, על מנת לדון בנושאים שונים שלא הספיקו לעלות לסדר היום, או להתעמק בנושאים שבהם לא הספיקו לעשות כן מקוצר הזמן בפגישות המתוכננות. פגישות בילתי-רשמיות אילו לא יביאו לגיבוש מסקנות והחלטות, אבל לעיתים תגובש במהלכן הצהרה רשמית. פגישות שלא מן המניין, הן פגישות המכונסות בהתראה קצרה בשל נסיבות יוצאות דופן, לעיתים קרובות בעלות אופי גלובלי ודחוף. בתום פגישות אילו תנוסח מסקנה רשמית של המועצה בנושא, ולכל הפחות הצהרה באשר לעמדת האיחוד בעניין.
מקדוס
מקדוס (בערבית: المكدوس) הוא מאכל המורכב מחצילים כבושים הממולאים באגוזי מלך, אשר נפוץ ברחבי המזרח התיכון: סוריה, עיראק, לבנון, איחוד האמירויות, קטר וערב הסעודית.
המאכל מורכב מחצילים קטנים וכבושים הממולאים במלית של אגוזי מלך, פלפל אדום, אבקת צ'ילי, שום, שמן זית ומלח.
המקדוס נפוץ במשק הבית הסורי ונהוג לצרוך אותו במהלך ארוחת הבוקר או הערב וגם כחטיף.
על לאומיות
על לאומיות, או לחלופין, מדינת העל האירופית היא מערכת פוליטית בין ממשלתית בין לאומית המקיימת הנהגה המיוצגת מכל המדינות החברות באיחוד האירופי. החלטותיה של ההנהגה גוברות על החלטות מדינות הלאום, חוקיה נכתבים למען שיפור הקהילה האירופית ככלל, ללא התייחסות למדינות הלאום כפרט.
האיחוד האירופי הוא ארגון על לאומי המאפשר לחבריו לאגד את ריבונותם כדי להשיג השפעה גלובלית רבה יותר. על כן קמה המערכה הפוליטית העל לאומית, מתוך רצון של המדינות לוותר על סמכויותיהם ולהעבירם למוסדות משותפים שיחליטו עבור כולם וההחלטות יהיו מחייבות.
ה"על לאומיות" האירופית באה לידיי במערכת פוליטית ולא מדינה מכיוון, שלאיחוד אין כוח כפייה באמצעות משטרה וכוחות ביטחון (לרגע זה). כוח זה עדיין שייך למדינות הלאום. האיחוד מסתמך על המדינות החברות בו לאכוף את התקנות והחוקים בשביל קידום האיחוד כולו.
האיחוד כאינטגרציה אזורית.
אינטגרציה אזורית היא תהליך בין שתי מדינות או יותר המסכימות לשתף פעולה בעשייה משותפת למען מטרה נעלה, לרוב למען השגת שלום, יציבות אזורית ועושר עבור המדינות החברות. הליך אינטגרציה נע בתוך מנעד בין אי אינטגרציה כלל לאינטגרציה מוחלטת שתוצאתה היא הקמת מדינה חדשה. הליך האינטגרציה לרוב מתחיל כתהליך אינטגרציה כלכלי, שבו מדינות שונות מסכימות להסיר את חסמי הסחר ביניהן, חסמי סחר יכולים להיות מכסים (מיסים המוטלים על יבוא למדינה), מכסות (מגבלה לכמות המוצר שניתן לייבא) והגבלות גבול. השלב השני הוא השוק האחיד, שבו הכלכלות של המדינות הקואופרטיביות משתלבות עד שכל החסמים לתנועות העבודה, הסחורות וההון מוסרים ובנוסף מתקיים איחוד מכסים. צעד נוסף בתהליך האינטגרציה הכלכלית עשוי להיות אימוץ מטבע משותף, כאשר המדיניות מוסדרת על ידי בנק מרכזי יחיד. השלב האחרון הוא אינטגרציה פוליטית: לאחר איחוד הכלכלות לשוק אחיד, נראה שיש צורך במדיניות משותפת במדיניות חברתית (חינוך, בריאות, דמי אבטלה ופנסיה) ובמוסדות פוליטיים משותפים. זוהי אינטגרציה פוליטית ושיאה מתרחש כאשר המדינות הקואופרטיביות משולבות עד שהן חולקות את אותה מדיניות חוץ וממזגות את צבאותיהן. למעשה, הן יוצרות מדינה חדשה.
ניתן לראות כי האיחוד פועל באופן מלא באינטגרציה הכלכלית אם כי יש עוד סייגים בנושא הפוליטי שעל כן אין לאיחוד צבא ומדיניות חוץ אחידה, מה גם שלא כל המדינות החברות אימצו את האירו, המטבע "הלאומי". יש עוד הרבה ויכוחים בין המדינות החברות לבין יישור קו מוחלט בקבלת ההחלטות שמתקבלת בפרלמנט האירופי. אך חשוב לזכור שזהו תהליך ויכול להיות שעוד מספר שנים יעבור האיחוד הליך מלא אך כעת זה המצב.
האיחוד כארגון על לאומי בין ממשלתי.
אמנת ליסבון לקחה את חלוקת התפקידים בין הקהילה האירופית והמדינות החברות בה וביטלה ברובה את התפקידים הבין ממשלתיים והתמקדה יותר בגופים העל לאומיים. הגופים העל לאומיים שמרו על כוחם והמדינות החברות באיחוד נתונות לחסדיו. כעקרון כל החלטות הגופים הללו צריכות להיות מעוגנות בחוק המדינה, שיהיה לו אכיפה וענישה בהפרותיו. עניין האכיפה הוא עניין מסורבל ופועל אחרת בין המדינות השונות, יש מדינות שאוכפות ומקפידות לכללי החוק ויש מדינות הרואות בחוק כלא רלוונטי עבורם או פוגע בצורה מסוימת במדינה ועל כן מעלימות עין והחוק הוא ככתוב בלבד ולא מיושם במדינה.
המערכת הפדרלית.
האיחוד האירופי מבוסס על שלטון החוק. כל מה שהאיחוד האירופי עושה מבוסס על אמנות, המוסכמות מרצון ובאופן דמוקרטי על ידי המדינות החברות בו. החוק והצדק מאושרים על ידי רשות שופטת עצמאית. הממשל האירופי עובד עם מוסדות על לאומיים אשר מיוצגים על ידי הנבחרים השונים מהמדינות החברות. עקרון היסוד של הממשל ומוסדותיו היא לאזן בין האינטרסים הלאומיים לבין האינטרסים של האיחוד. קיימים שלושה מוסדות ראשיים של מערכת פוליטית זו שעוסקת בכך:
- מועצת השרים – גוף המייצג את האינטרסים הלאומיים של כל מדינה, בדרך כלל אלו שרי החוץ של מדינות הלאום או שרים הנוגעים באותם נושאים ספציפיים. מועצת השרים נותנת לכל מדינה, גם הקטנה מבין המדינות החברות, לקחת חלק בהחלטות ולוודא ששום חוק אירופי אינו פוגע במדינות הלאום ומשרת את כלל האיחוד.
הנציבות – האינטרס הקהילתי, רשות מבצעת, המחוקקת חוקים לטובת הקהילה. אנשי הנציבות "מצווים" לשכוח את לאומם ולהפוך להיות אירופאים – רק אירופאים. הם צריכים לחשוב רק לטובת האיחוד וקהילת האיחוד ללא קשר מהיכן הגיעו. יתרה על כך, אם לא יפעלו מתוך רצון לקדם את הקהילה האירופית ככלל יודחו מתפקידם. הנציבות היא מוסד העל לאומי הגדול והחשוב ביותר בפועל בשביל הקהילה האירופית המשותפת שנוצרה ופועלת רק לטובת אירופה כישות אחת, שלא מתעניינת במדינות הלאום בפרט.
- הפרלמנט – גוף דמוקרטי המייצג את עמי אירופה, לכל מדינה מוקצים מספר מושבים בפרלמנט בהתאם לגודלה (רעיון זה דומה לפרלמנט האמריקאי בהתאם לאלקטורים). הפרלמנט כגוף אינו מחוקק, אלא יותר מפקח ומבקר על פעילויות האיחוד אך גם מאשר את תקציב האיחוד.
דרך המשילה של האיחוד היא בין על לאומית לבין ממשלתית. ההבדל בין ארגון בין ממשלתי לארגון על לאומי הוא, שארגון בין-ממשלתי מורכב ממדינות לאום והוא מקדם שיתוף פעולה ותיאום וולונטריים בין חבריו. ההחלטות וההסכמים שהושגו בארגון מסוג זה אינם ניתנים לאכיפה, והחברים נשארים עצמאיים. ההיבט המכריע הוא שהחברים בו אינם מוותרים לו על שום כוח (או ריבונות). ארגון על-לאומי שונה משום שמדינות חברות אכן מוסרות את הכוח בתחומים ספציפיים לארגון הגבוה יותר, במקרה שלנו הוא ממשל האיחוד. החלטות המתקבלות על ידי ארגון על-לאומי חייבות להישמע על ידי המדינות החברות. לעיתים קרובות ישנם בתי משפט כדי לקבוע מתי התרחשו הפרות, אם כי לעיתים קרובות מנגנוני אכיפה אינם יעילים כפי שהם בתוך מדינות לאום.
אם כן ניתן לראות שאכן יש באיחוד אלמנטים על לאומיים ובין ממשלתיים בו זמנית. האיחוד האירופי פועל רק כאשר הפעולה תהיה יעילה יותר ברמת האיחוד מאשר ברמה הלאומית. על פי עקרון המידתיות, פעולת האיחוד האירופי חייבת להיות מוגבלת למה שנדרש כדי להשיג את מטרות האמנות של האיחוד האירופי. המדינות החברות העניקו סמכות שיפוט סופית בענייני חוקי האיחוד האירופי לבית הדין האירופי לצדק, שפסקי הדין שלו צריכים להיות מכובדים על ידי כולם. הנציבות, המוסד העל לאומי הראשי, מחליטים החלטה שעוברת בקריאות בפרלמנט ובמועצה לקבלת אישור החוק. קיימת העברת כוח בתחומים ספציפיים אך היא מאוד מוגבלת ונשארת בגבולות של האמנות והחוקים ולא יכולה לזוז מהם הרבה, . מפני שהאיחוד נוקט באמצעי זהירות כה רבים הוא עצמו לא מצליח ליצור מבנה ארגוני יציב מספיק ועל כן משקלים שונים לוועידות ולכנסים שלו ולתוקף החוק שנכנס במדינות השונות.
דעת הקהל האירופית.
לאיחוד האירופי יש אלמנטים על-לאומיים ואלמנטים בין-ממשלתיים ולא ניתן להגדיר אותו כארגון על-לאומי או בין-ממשלתי. הוא איננו מדינה וגם לא ארגון בינלאומי טיפוסי, זוהי תערובת של השניים האירופים חלוקים בדעתם עד כמה המדינות החברות באיחוד האירופי צריכות להיות משולבות הרבה יותר. יש הסבורים שהיא צריכה להתקדם לקראת הפיכתה לפדרציה; אחרים חושבים שיש להתייחס בזהירות לאינטגרציה נוספת ואף כאלה הסוברים שיש לפרק את האיחוד ככלל.
החברים השואפים להפיכת האיחוד לפדרציה טוענים כי איחוד מלא יוביל לכלכלה יציבה, אמינה ובטוחה בהרבה מהקיימת. בנוסף הם טוענים כי העולם התקדם והלאום האישי הוא איננו סיבה מספקת להישאר מאחור. הטענה היא שהעולם מתקדם בצעדי ענק לעבר גלובליזציה עולמית ושמי שצריך להיות בראשה הוא האיחוד האירופי, כגוף אמין המקדש את זכויות האדם והאזרח בכל העולם.