לאחר סיום כהונתו כמזכיר הפנים עם תום נשיאותו של בוש, אפיין לוחאן את תפקידו ככזה שהיה רצוף במתחים. "אף אחד לא שבע רצון. אם אתה מבצע משהו לטובת הפיתוח, תקים נגדך את קבוצות הסביבה, ואם תעשה משהוא שהוא לטובת הסביבה תקים עליך את קבוצות התעשייה", אמר לוחאן לכתב Associated Press ב-9 במאי 1993. "מה שניסיתי לעשות, ואני חושב שהצלחתי בכך, היה ליצור את האיזון בין ניצול המשאבים בקרקעות הציבוריות לבין השיקולים הסביבתיים".
שנותיו האחרונות.
בחודשי כהונתו האחרונים כמזכיר הפנים, הוזכר שמו של לוחאן לעיתים קרובות כמועמד למשרת מושל ניו מקסיקו בבחירות של 1994, אך הוא הזים את השמועות.
לאחר תום כהונתו, עבד לוחאן כלוביסט וכדובר. ב-2004 הוא הקים את "המכון הברית ההיספנית לקידמה", צוות חשיבה שמרני שמתמקד בסוגיות כלכליות וסוגיות ערכי משפחה מנקודת המבט ההיספנית.
תקופת כהונתו של לוחאן מואזכרת מאז סיומה בהענקת פרס לכבודו. בכל שנה מעניקה מחלקת הפנים את "פרס מנואל לוחאן הבן" לעובדי המחלקה שביצעו "עבודה יוצאת מן הכלל בביצוע משימות המחלקה". בנוסף, מחלקת הפנים והלשכה לענייני אינדיאנים שלה קראו לבניין הלשכה באלבקרקי על שמו.
אחיו של לוחאן, אדוארד, שימש כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית בניו מקסיקו במשך שנים רבות והיה בעל השפעה מרכזית בפיתוח המרכז הלאומי לתרבות היספנית. דודניתו, מישל לוהאן גרישם, חברת המפלגה הדמוקרטית, כיהנה שלוש תקופת כהונה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה הראשון של ניו מקסיקו, והחל מ-2019 מכהנת כמושלת ניו מקסיקו.
מנואל לוחאן נפטר באלבקרקי ב-25 באפריל 2019 כתוצאה מכשל לבבי.
מאמה מיה (שיר)
בית הספר ללימודי יהדות לונדון
דיסקוגרפיה של ABBA
וי כחול
רון י. פינטר
הולגר דרכמן
הולגר דרכמן (בדנית: Holger Drachmann; 9 באוקטובר 1846 - 14 בינואר 1908) היה סופר, משורר, מחזאי וצייר דני. הוא היה חבר במושבה ציירי סקיין והפך לדמות מרכזית בתנועת המודרניזם הסקנדינבית.
ביוגרפיה.
דרכמן נולד בקופנהגן, דנמרק. הוא היה בנם של אנדראס גיאורג דרכמן (1810-1892) ווילהלמיין מארי סטהר (1820-1857). אביו היה מנתח בצי המלכותי הדני. המשפחה השתייכה לקהילה דוברת הגרמנית ב- Sankt Petri Kirke בקופנהגן.
בשל מותה המוקדם של אמו, הילד נותר לנפשו ופיתח חיבה לאמנות ומשחק, וארגן את חבריו למשחקי גבורה, בהם לקח בעצמו תפקידים כמו אלה של גיבורי הצי המלכותי הדני.
סקיין.
דרכמן ביקר לראשונה בסקיין בשנת 1872 עם הצייר הנורווגי פריץ תאולו. הוא חזר לעיתים קרובות, והתחבר למושבת האמנים שהלכה וגדלה והתפרסמה בשם ציירי סקיין. בשנת 1903, הוא ואשתו השלישית סופי התיישבו בסקיין בווילה משלהם. מאוחר יותר בחייו, חזר דרכמן לאמנות, ולעיתים קרובות צייר תמונות של ספינות וים.
חיים אישיים.
הולגר נשלח ללמוד לצייר. שם הכיר את אשתו הראשונה וילהלמינה אריצ'ן (1852-1935), לה נישא בשנת 1871 ונולדה להם בת אחת, אווה. בשנת 1874 הסתיימו נישואיו. הוא היה קשור עם אישה נשואה בשם פולי לזמן קצר. לאחר שילדה בת, ניתקה עמו כל קשר. לאחר מכן נפגש עם נערה צעירה בהמבורג בשם אמי. הם התאהבו והתחתנו. הם אימצו את בתה של פולי והיו להם עוד ארבעה ילדים משלהם. בשנת 1887 היא חלתה קשה, ואחת מבנותיהם נפטרה באותה שנה.
באותה תקופה הוא החל מערכת יחסים עם זמרת הקברט אמנדה נילסן (1866–1953), אותה כינה המוזה הגדולה ביותר שלו.
הוא מת בקופנהגן ונקבר בגרנן, ליד סקיין. לאחר מותו הפך ביתו למוזיאון.
קריירה.
הוא נכנס לאוניברסיטה בשנת 1865, ועזב אותה שנה לאחר מכן, כדי להפוך לסטודנט באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות. בשנים 1866-1870 למד, אצל פרופסור סורנסן, להיות צייר ימי. בשנת 1870 בערך הוא היה תחת השפעתו של מבקר הספרות (ממוצא יהודי) הדני גאורג ברנדס (1842–1927) ובלי לזנוח את האמנות, החל להקדיש את רוב זמנו לספרות. בתקופות שונות טייל באנגליה, סקוטלנד, צרפת, ספרד ואיטליה, והקריירה הספרותית שלו החלה בדיווח על מסעותיו לעיתונים הדנים.
לאחר שחזר לדנמרק, התיישב זמן מה באי בורנהולם וצייר נופי ים. באותה העת הוא הוציא את כרך השירים הראשון שלו, (1872), והצטרף לקבוצת סופרים צעירים רדיקליים שעקבו אחרי גאורג ברנדס. דרכמן התלבט האם כוחו האמיתי טמון בעיפרון או בעט. בשלב זה הוא נהנה מחוויית חיים בקרב מלחים, דייגים, סטודנטים ואמנים, ונושאי המלחמה הצרפתית-גרמנית. אבל אירועי הקומונה בפריז שכנעו אותו כי עידן חדש עומד לפניו.
ספרו "ניגונים עמומים" ( 1875), הוכיח שדרכמן הוא משורר בעל ייעוד אמיתי, והחל לכתוב ספרים רבים. הוא זכה לביקורת טובה על יצירתו הכתובה מבני ארצו על ספרו: Derovre fra grænsen ("שם מעבר לגבול", 1877), סדרת רשמיו בביקורו בזירות המלחמה עם גרמניה.
במהלך השנים הבאות ביקר דרכמן ברוב חלקי העולם וחווה הפלגות ממושכות, ונחשף לחיי האדם במקומות שונים. בשנת 1879 הוא פרסם סיפורים על מסעותיו.
בערך בתקופה זו דרכמן התחבר עם הרדיקלים, והציב את עצמו בראש תנועה לאומנית או עממית-שמרנית בדנמרק. הוא המשיך לתאר את חיי הדייגים והמלחים בספרים, בפרוזה או בחריזה, שהיו פופולריים ביותר בימיו: "פול ווירג'יני" ו"לארס קרוז" (שניהם 1879); "מזרחית השמש וממערב הירח ( 1880); "בובה ופרפר" (1882); ו"סטרנדבי פולק" (1883) היו בין הספרים האלה.
בשנת 1882 פרסם דרכמן את התרגום שלו, לדון חואן של ביירון. בשנת 1885 המחזה הרומנטי שלו Der var engang ("היה פעם") זכה להצלחה רבה בתיאטרון הדני המלכותי בקופנהגן והפך לקלאסיקה. הטרגדיות שלו הפכו אותו למחזאי הפופולרי ביותר בדנמרק. בשנת 1894 פרסם כרך של מלודרמות פנטסטיות בחרוזים, אוסף המכיל כמה מיצירותיו הטובות ביותר של דרכמן.
יוצא בשאלה
קוואפו
ג'ונג יואו (בסינית: 夸父, בפין-יין: Kuāfù, מילולית "אב רברבן") היה ענק במיתולוגיה הסינית שרצה ללכוד את השמש. הוא היה הנכד של חוֹאוּטוּ.
הסיפור.
יום אחד החליט קוואפו לרדוף אחרי השמש וללכוד אותה. הוא עקב אחרי השמש ממזרח למערב, מרוקן בדרכו את הנהר הצהוב ואת נהר וויי כדי להרוות את צמאונו האדיר. אולם הוא עדיין נשאר צמא, ובמהלך בחיפושיו אחר מקורות מים נוספים, מת מהתייבשות. אלת העץ שנשא עמו צמחה והפכה ליער דנג: יער גדול של עצי אפרסק.
בגרסה אחרת הופך קוואפו לרכס הרים.
בסינית המודרנית הסיפור "קוואפו רודף אחרי השמש" משמש לתאר אדם שנכשל בהשגת מטרתו בגלל עודף הערכה עצמית.
מקורות בספרות.
דמותו של קוואפו מופיעה בשבעה פרקים שונים בקלאסיקה של ההרים והימים, וכן גם בליה דזה. הסיפור נחשב מיתוס הקשור לפולחן השמש.
על פי הפרק "קלאסיקת צפון הישימון בגדול" בקלאסיקה של ההרים והימים, דמותו נושאת נחשים חומים, והוא הנכד של חואוטו ולא בנה. בגרסה זו הוא אכן לכד את השמש, ומכאן הצימאון הרב.
בניגוד לטענה בליה דזה ובפרק "הקלאסיקה של אשר מעבר לים בצפון", על פיה מת בצמא, טוען הפרק "קלאסיקת צפון הישימון הגדול" בקלאסיקה של ההרים והימים שהוא מצא את מותו מידיו של הדרקון המגיב, בדומה לצ'ה יואו, אם כי בהיותו של הדרקון המגיב אלוהות גשם, ייתכן שאין סתירה בין השניים. בפרק "קלאסיקת מזרח הישימון בגדול" הטקסט על הסיפור הוא דו משמעי בשל היעדר סימני פיסוק בסינית העתיקה: ניתן לקרוא אותו כאילו הרג הדרקון המגיב את צ'ה יואו ואת קוואפו, וניתן גם לקרוא אותו כאילו הרג הדרקון המגיב את צ'ה יואו, אך לא הצליח להתמודד עם קוואפו ולפיכך שב למרומים.
הספר "רשומות מדינת גִ'ינְגְ" של שנג חונג מציין סלע ועליו טביעת כף רגל המיוחסת לקוואפו.
יש המזהים את קוואפו עם הקיסר יו' ואנג (帝榆罔), אחרון קיסרי הלהט, בן תקופתו של הקיסר הצהוב. בספר "היסטוריה כהלכה" מן המאה ה-12 הוא מתואר דווקא כבכיר המיטיב לדהור בשירותו של דאנג'ו, בנו של הקיסר יאו.
הסופר מאו דון בספרו "חקירת מיתוסים" טען שבדומה לשמות טיטאנים ביוון, מדובר בשם של שבט.
כפתגם.
הפתגם "קוואפו רודף את השמש" קיים בשתי צורות כתיבה, הנבדלות זו מזו סימן יחיד: "夸父逐日" ו"夸父追日", ללא הבדל במשמעות ביניהם. הצורה הראשונה היא קדומה, הצורה השנייה, מקורה במאמר "דיון בניגודים" של מאו דזה דונג מ-1937, שמציג את היסודות מהם יתפתח בהמשך המאואיזם. מאו משתמש בביטוי כדוגמה למיתוס ידוע, וביחד עם מיתוסים אחרים מתייג אותו כמכיל ניגודים סובייקטיביים, בניגוד לניגודים האובייקטיביים שלשיטתו עומדים בפניו ובפני קוראיו.
שבט.
את המילה "קוואפו" בשם "אדון קוואפו" (夸父氏), ניתן להבין כשמו של האדון, כשם מקום עליו הוא שלט, או כשם של שבט או עם שהוא עמד בראשו. אותו ביטוי יכול להתייחס גם לשבט כולו.
בקרבות בָּאנְצְ'וֵ'אן, הצטרפו שבטיו של צ'ה-יואו לאותו שבט קוואפו ולשבט שלושת המיאו, וביחד תקפו את שבטו של קיסר הלהט. בכך הבריחו את קיסר הלהט ואנשיו לשטחיו של הקיסר הצהוב, וגרמו לבסוף לקרב ג'ואולו בין צ'ה יואו לקיסר הצהוב.
עמותת רקפת
רקפת - נוער מתמודד עם חרדה חברתית וביישנות היא עמותה שהוקמה בשנת 2013. העמותה מפעילה קבוצות חברתיות רגשיות לילדים, נוער ובוגרים המתמודדים עם קשיים חברתיים על רקע של חרדה חברתית ומופנמות.
מקור שם העמותה מגיע מצמח הרקפת. לעיתים קרובות, הרקפת צומחת בין סלעים, ומסיבה זו מואנשת לעיתים קרובות ומוצגת כצנועה וביישנית.
היסטוריה.
עמותת רקפת הוקמה בשנת 2013 במטרה לאפשר למתמודדים עם קשיים חברתיים, בדידות והימנעות, מרחב מוגן בו יחושו ביטחון ללמוד ולתרגל יכולות חברתיות, ומעגל תמיכה ושייכות. בעמותת רקפת מגדירים את החרדה החברתית כתופעה חברתית כואבת אך "שקופה".