ורוניקה אינה זזה או מציגה סימני ערות כלשהם, ולא נראה כי היא בין החיים, אולם בבחינה קרובה יותר היא קופצת לפתע ומתחילה לצחוק. השדים תוקפים את יוהאן והוא נמלט מהטירה אל תוך היער. אלמה, אשר נפצעה מיריית האקדח אך נותרה בחיים, מתחילה לחפש אחריו. היא רואה את השדים תוקפים אותו לפני שהוא נעלם בפעם האחרונה בתוך היער.
הסרט נגמר עם עדותה של אלמה מתוך סיפורי חוויותיה ומתוך הכתוב ביומנו של יוהאן. היא תוהה האם העובדה ששניהם חיו יחד במשך זמן כה רב הובילה לכך שהייתה מסוגלת לראות את השדים שרדפו אותו, אוכלי הבשר כאמור, והאם הייתה יכולה להגן עליו בצורה טובה יותר אילו רק אהבה אותו פחות, או יותר.
הפקה.
פיתוח.
ההשראה לסיפור הגיעה מסיוטיו החוזרים ונשנים של ברגמן בהם הופיעה אישה אשר הייתה מסוגלת להסיר את פניה, וישות משונה שהייתה הולכת על התקרה. תיאורו של יוהאן בו הוא ננעל בארון הבגדים בילדותו מבוסס על מקרה אמיתי מחייו של ברגמן. השפעה נוספת הייתה האופרה חליל הקסם של מוצרט, שאחת מדמויותיה, פפגנו, נהפכת לאיש ציפור מרושע, ובנוסף דמותו של לינדהורסט דרכה הביע ברגמן את פרשנותו ליצירה. כמו כן אמר כי הסופר א.ת.א. הופמן השפיע במידה מסוימת על כתיבתו.
אלמנטים נוספים מהסיפור נובעים מתסריט אחר של ברגמן, הקניבלים, או בשמו האחר, אוכלי האדם, אותו הוא סיים ב-1964 ותכנן לצלם באי השוודי הלנדס ודרו. ברגמן נטש את התסריט לאחר שחלה בדלקת ריאות, וכשהבריא ממנה ביים את הסרט פרסונה במקומו. בתום הצילומים החליט ליצור גרסה מחודשת לתסריט בשם שעת הזאבים, אותו הגדיר באחת משורותיו של הצייר יוהאן: .
על פי בירגיטה סטין שמו של הסרט נגזר מהפולקלור השוודי, בו הביטוי שעת הזאבים מתייחס לזמן שבין השעות שלוש לחמש בלילה, לכאורה כאשר מתרחשות הכי הרבה מיתות ולידות. הפולקלוריסט בנט אף קלינטברג אמר ב-1964 שברגמן ביקש ממנהל התיאטרון שלו, ניקלס ברוניוס, לחקור את הנושא עבורו, וברוניוס פנה בתורו אל קלינטברג אשר גילה כי לשעה המדוברת אין כל קשר לפולקלור השוודי, אם כי ישנה שעת רוחות המתרחשת בין חצות לשעה אחת בלילה.
ברגמן טען כי נתקל לראשונה במונח שעת הזאבים בטקסט לטיני, אם כי לא ציין את המקור, וייתכן שטבע את המונח בעצמו. מאוחר יותר אמר שבעת כתיבת התסריט הוא חווה מעין שעת זאבים משל עצמו, ממנה השתחרר רק כאשר הפקת הסרט תמה.במהלך שלבי ההפקה המאוחרים של פרסונה ב-1966, כינס ברגמן פגישה כדי להתחיל לתכנן את שעת הזאבים. מאוחר יותר אמר: .
ליהוק.
ברגמן תכנן ללהק את ביבי אנדרסון וליב אולמן עבור סרטו הקניבלים, זאת לאחר שהכיר את אולמן דרך פגישה שארגנה אנדרסון בסטוקהולם. אולמן אמרה שהפגישה התרחשה ב-1964 ושברגמן זיהה את כשרונה בין רגע, ומיד הציע לה לעבוד איתו. מאוחר יותר הפכה למאהבתו והרתה ממנו את בתם לין. לאחר שנפרדו סיפר ברגמן כי כתב עבור הסרט את דמותה של אלמה, אשתו ההרה של יוהאן, אותה ייעד עבורה. הוא שלח לה את התסריט בדואר והיא שבה מנורווגיה בכדי להשתתף בסרט.
עבד כבמאי ב, אולם רצה לגלם תפקיד בשעת הזאבים לאחר שראה את גרסאותיו המוקדמות של התסריט וחשב שהשתתפות בסרט אימה תהיה מהנה. חלקה של נאימה ויפסטרנד בסרט בתור האישה הזקנה עם הכובע היה התפקיד האחרון בקריירה הקולנועית שלה.
צילום.
הצילומים הראשוניים התרחשו בשמורת הטבע במחוז סקונה, שוודיה, באולפני שבסטוקהולם, ובאי . שמורת הטבע שימשה בעיקר עבור צילומי השוטים החיצוניים של אזורי החוף והיער. הצילומים נמשכו מה-23 במאי עד ה-23 בנובמבר 1966.
אולמן אמרה כי הצליחה להבין מעט מאוד מהמתרחש וממהות התסריט במהלך ההפקה, אם כי זיהתה הרבה מתכונותיו ואופיו של ברגמן בדמותו של יוהאן, אותה גילם פון סידוב. במהלך הצילומים, ובייחוד בזמן המונולוגים שלה, נהייתה מפוחדת מהמחשבה שברגמן עלול להתדרדר למצבו של יוהאן. היא הוסיפה שלא התקיימו חזרות או דיונים כלשהם בנוגע למשמעותו של הסרט. במהלך הצילומים עזבה אולמן לנורווגיה כדי ללדת, וכשחזרה להשתתף בסצנות האחרונות שלה, הייתה מניחה כרית מתחת לחולצתה.
לדבריו של פון סידוב, ברגמן רצה לצלם את סצנת ארוחת הערב בטירה בטייק אחד כדי לשמור על המשכיות התחושות של השחקנים, בדומה לצורה בה הדבר נעשה בתיאטרון. בסופו של דבר התיישב הסינמטוגרף סוון ניקוויסט מול שולחן הסועדים וצילם את הסצנה בטכניקת פאנינג מהירה. פון סידוב הסביר כי .
עריכה.
קטעי פרולוג ואפילוג שונים בהם דנים השחקנים בסרט כעבודת אמנות נחתכו מאחר שברגמן הרגיש שהם הפכו לאישיים מדי. יוצא הדופן היחיד אשר שבר, לכאורה, את "הקיר הרביעי", היו רעשי דיבורם ועבודתם של אנשי הצוות בכתוביות שהופיעו בתחילת ובסוף הסרט.
פסקול.
לארס יוהאן ורל הלחין מספר מנגינות עבור הסרט אשר הושמטו ממרבית הסצנות והופיעו רק במחציתו השנייה, בייחוד בסצנה בה יוהאן רצח את הילד על החוף; לכל אורך הסצנה לא נשמע אף צליל פרט למוזיקת החלילים, הקלרינטים, האבובים, הטובות, הכינורות, הטרומבונים וקרני היער. המוזיקה נקטעת רק בסוף הסצנה למשמע צרחותיו של הילד. מנגינותיו של ורל עברו שינויים שונים לאורך ההפקה ולאחריה, וחלקן אולתרו.הפסקול של הסרט כולל גם את הפרטיטה השלישית בלה מינור, רי"ב 827 מאת יוהאן סבסטיאן באך ואת חליל הקסם, אשר בוצעו והוקלטו בידי המנצח ההונגרי פרנץ פריצ'אי.
הפצה.
הסרט יצא לאקרנים ב-19 בפברואר 1968 בסטוקהולם בידי אולפני סוונסק, ופעם נוספת ב-9 באפריל, בניו יורק, בידי . הוא גרף בהערכה גסה כמאתיים וחמישים אלף דולר בארצות הברית. גרסה נוספת של הסרט שודרה בפסטיבל ברגמן בניו יורק בין חודשי מאי ויוני ב-1995, ובה צורף פרולוג אשר נמחק מהגרסה המקורית המציין כי הספר מבוסס על יומנו של יוהאן. תאגיד השידור השוודי שידר את הסרט ב-2018 יחד עם מספר סרטים נוספים של ברגמן בכדי לחגוג את יום הולדתו.
חברת מטרו גולדווין מאייר הוציאה לאור את הסרט בפורמט די וי די בארצות הברית, ובגרסת דיסק יחיד בבריטניה, וכן בגרסת אספנות הכוללת את הסרטים , , ופרסונה. גרסת האספנות האמריקאית כוללת קטעי בונוס בנוסף לסרטים, ואילו בגרסה הבריטית הסרט "פרסונה" הושמט. ב-20 בנובמבר 2018, חברת ההפצה הקריטריון קולקשן פרסמה גרסת בלו-ריי של הסרט, יחד עם שלושים ושמונה סרטים נוספים של ברגמן.
ביקורת.
מבקרי קולנוע.
הסרט קיבל ביקורות שליליות בשוודיה; המבקר ס. ה. סוונסדט מהעיתון סוונסקה דאגבלאדט ביקר את ברגמן על כך שהוא מטיף את רעיונותיו, ומוריס אדסטורם מהעיתון דגנס ניהטר טען כי קהל הצופים לא הצליח להזדהות עם הסרט. סטיג אלגרן מהעיתון וקו ג'ורנלן פרסם מאמר הבוחן את קווי הדמיון שבין הסרט לבין אופרת חליל הקסם של מוצרט.
רנטה אדלר מהניו יורק טיימס כתבה ב-1968 כי הסרט הוא לא אחת מיצירותיו הטובות יותר של ברגמן, אבל שיבחה את משחקם של פון סידוב, אולמן ות'ולין. רוג'ר אברט דירג את הסרט בציון שלוש מתוך ארבע באומרו שהוא , אך שיבח את ברגמן על כך שהשיג . ג'ודית קריסט ממגזין ניו יורק כינתה את הסרט מאמץ זעיר מצד ברגמן, ותיארה אותו כלא יותר מתערובת של התפלספות ושל פנטזיות מעורבבות. מגזין טיים הילל את משחקו של פון סידוב כגאוני בצורה גותית וטען שהסרט ייצב את מעמדה של אולמן כשחקנית סקנדינבית מצליחה, וכן ציין לשבח את סוון ניקוויסט עבור הסינמטוגרפיה הזורחת שיצר. המבקר ריצ'רד שיקל תיאר את הצד הוויזואלי כמרגש יותר מזה של פרסונה, אולם אמר שהסרט נראה בעיניו כדעיכה.
בכנס הוועדה הלאומית של סרטי הקולנוע ב-1968 זכתה אולמן בפרס השחקנית הטובה ביותר עבור משחקה בסרטים שעת הזאבים ובושה. בכנס איגוד המבקרים האמריקני זכתה אולמן שוב בפרס השחקנית הטובה עבור אותם הסרטים, וברגמן זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר עבור שניהם.
באתר האינטרנט עגבניות רקובות זכה הסרט לדירוג חיובי של 92% אשר מבוסס על עשרים וארבע ביקורות עם ציון ממוצע של 7.73 מתוך 10. המבקר ג'יימס מונקו העניק לסרט ציון של שלוש מתוך חמש ב-1992, ותיאר אותו כתרגיל משחק יפה. מגזין הניו יורקר כתב על הסרט ב-1999 שהוא והזכיר את הפראות בסצנה בה יוהאן רצח את הילד. קים ניומן ממגזין אמפייר שיבח את הסרט בשנת 2000 באומרו שהוא . מגזין טיים אאוט כינה את הסרט פנטזיה גותית מבריקה.
הוצאת 2012 של ירחון מראה וקול בבעלות מכון הסרטים הבריטי העניקה לסרט שלוש הצבעות של מבקרי קולנוע ואחת עשרה הצבעות של במאי שונים, ובכך הציבה אותו במקום ה-44 של רשימתה. במדריך הסרטים של לאונרד מלטין מ-2014, דירג מלטין את הסרט בציון של שלוש מתוך ארבע, וכינה אותו אולם עם בעל הופעת משחק מדרגה ראשונה. הספר השווה בין שעת הזאבים לעבודותיו של א.ת.א. הופמן.
פרשנות.
דמותו של יוהאן נחשבת לאלטר-אגו של ברגמן. פרנק גדו ראה את הסרט כסיפור התדרדרותו של אמן וטען כי הוא מהווה, הלכה למעשה, את התגלות נפשו של ברגמן. הסופר דן ויליאמס החזיק בדעה דומה ותיאר את הסרט בתור . הפסיכיאטרית ברברה יאנג כתבה כי הסרט, בדומה לפרסונה, מציג את תהליך דעיכתה של אישיות, אך דחתה את ביקורתו של גדו בנוגע לנפשו של ברגמן, ושיבחה את הבמאי על אומצו הרב בהתמודדות עם בעיות אלו. כמו כן נטען כי מוצג בסרט מעין תהליך השפלה אותו נאלץ האמן לחוות.גדו השווה את דמותו של יוהאן לדמותה של קארין בסרטו של ברגמן מ-1961, , וטען כי הוא נמצא בצומת דרכים בה עליו לבחור בין חייו האמיתיים ובין עולם הסיוטים. גדו מציע שאולי יוהאן חושש כי הוא הומוסקסואל, וכתב כי .