בחינת הרישוי ברפואה נחשבת לאחת הבחינות המחמירות והקשות ביותר למעבר בישראל. אחוזי המעבר נעים בין מספר אחוזים בודד ל-30% לערך.
לבחינה קדמו מחאות רבות של בוגרי רפואה בחו"ל.
הבחינה.
מטרה.
לבחינה שלוש מטרות: לבדוק את רמת הידע ויישום הידע של הנבחנים. לאתר את הנבחנים שרמת הידע ויישום הידע שלהם אינו מגיע למינימום הנדרש. ליצור רמת הערכה אחידה, בסטנדרט המתבקש.
מבנה.
הבחינה נערכת אחת לחצי שנה, (מועד חורף ומועד קיץ). מדי מועד ניגשים לבחינה למעלה מ 1000 רופאים בוגרי אוניברסיטאות בחו"ל. הבחינה מורכבת מ-210 שאלות רבות-ברירה (אמריקאי) ב-5 נושאים: רפואה פנימית (60 שאלות), רפואת ילדים (50 שאלות), כירורגיה (50 שאלות), רפואת נשים ומיילדות (30 שאלות) ופסיכיאטריה (20 שאלות). הבחינה מחולקת לשני חלקים כאשר לכל חלק מוקדשים שעתיים וחצי וביניהן הפסקה.
הבחינה נערכת בשפה העברית אך בעת ההרשמה לבחינה ניתן לבקש להיבחן באחת השפות הבאות: אנגלית, צרפתית, ערבית, ספרדית ורוסית. כדי שהבחינה תתקיים באחת השפות הללו יש צורך ברישום של לפחות 8 ניגשים לשפה המבוקשת.
פטורים.
בוגרי לימודי רפואה במדינות מסוימות פטורים מבחינת הרישוי וכך גם רופאים עולים מכל המדינות העומדים בתנאים מסוימים הקבועים בפקודת הרופאים ובתקנות הרופאים.
לבחינה קיימים מספר תחליפים או פטורים:
מחאת בוגרי חו"ל.
בשיאה של שביתת הרופאים בישראל (2011), התקיים מבחן רישוי שעורר כהרגלו הדים רבים-בעקבות הבחינה שנערכה, הוחלט לראשונה לקיים מבחן חוזר (3 מועדים בשנה במקום 2).
המבחן החוזר, היה המבחן הקשה ביותר שנערך להסמכה כלשהי בתחומי מדינת ישראל, ומתוך 600 רופאים עברו אותו 3 רופאים בלבד.
הדבר עורר והצית מחדש הדי מחאה שהגיעו למנכ"ל משרד הבריאות, הפרופ' רוני גמזו, שמינה ועדה. מסקנתה העיקרית הייתה כי יש להתיר לסטודנטים הלומדים רפואה בחו"ל לוותר על הבחינה הישראלית הקשה ולאפשר להם לעבור את הבחינה האמריקאית לקבלת רישיון לעיסוק ברפואה בארצות הברית. הבחינה, המכונה USMLE, שנחשבת לקשה ביותר, מבוצעת בשלושה שלבים, כשחלקה ניתן לביצוע בישראל וחלקה בארצות הברית בלבד.
ב-2013, שני נציגיהם של 400 רופאים צעירים שלמדו באירופה וממתינים לבחינה בישראל, פנו לשרת הבריאות בבקשה לבטל את הבחינה, במה שיהפוך למחאה הגדולה ביותר כנגד אופייה של בחינת הרישוי. לטענתם, אין טעם בכך שבעוד במדינות האיחוד האירופי הם יכולים להתחיל לעבוד כבר עכשיו, בישראל הם נדרשים עוד לעבור בחינת רישוי, הנחשבת לקשה ביותר. בוגרי חו"ל שסיימו לימודיהם במדינות האיחוד הארופאי דרשו לקבל את רישיונם האירופאי (כשווה ערך לפטור שמקבלים בוגרי צרפת ואנגליה). מחאתם עוררה גלים רבים וגל פרסומים באשר לתוכן הבחינה ומדוע בכלל היא נערכת במתכונתה הנוכחית. תוצאות מחאה זאת, גרמו להכרה ב-USMLE (ללא החלק השלישי שנדרשים לבצע בארצות הברית), כתחליף לבחינת הרישוי הישראלית. הליך זה הפך את השגת הרישיון לנוח יותר בעבור בוגרי חו"ל אשר יכולים לבצע את הבחינה בטרם שבו לארץ בתום לימודיהם.
גביע דייוויס 2002
גביע דייוויס 2002 הייתה התחרות ה-91 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו 130 נבחרות.
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (בית אירופה/אפריקה, בית אמריקה ובית אסיה/אוקיאניה). הבתים האזוריים חולקו לתת-הבית העליון ו-3 תתי-הבית התחתונים תוך הסדרת העברות בינם. הקבוצות החזקות של הבתים האזוריים (4 מבית אירופה/אפריקה, 2 מבית אמריקה ו-2 מבית אסיה/אוקיאניה) קיבלו זכות להתמודד נגד 8 קבוצות של הבית העליון על העלייה לבית העליון.
המשחק על התואר התקיים בין נבחרת רוסיה לבין נבחרת צרפת בפריז. הוא הסתיים עם התוצאה 2:3 לטובת רוסיה. בכך הם זכו בגביע בפעם הראשונה.
משחקי הבית העליון.
העברות לקראת שנת 2002.
בעקבות המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב המוקדמות של הבית העליון לבין הקבוצות שעלו מהבתים האזוריים:
ישראל בגביע דייוויס.
בתחרות שנת 2002, נבחרת ישראל שיחקה בבית אירופה-1. במשחקה הראשון היא שובצה נגד נבחרת אוסטריה.
לאחר הפסד זה, נבחרת ישראל שיחקה נגד נבחרת יוון.
בעקבות הניצחון נבחרת ישראל נותרה בבית אירופה-1 גם למשחקי 2003.
ימים לבנים
ימים לבנים הוא שיר עברי מאת לאה גולדברג שנכתב באפריל 1932 בבון שבגרמניה, התפרסם לראשונה ב-28 ביוני 1932 בשער גיליון ו' של כתב העת הספרותי "פֶּתַח" שראה אור בעיר הולדתה קובנה ובהמשך הופיע בקובץ שיריה הראשון, "טבעות עשן" (1935).
בשנת 1975 הולחן השיר על ידי שלמה יידוב, ובוצע לראשונה על ידי הזמר אפרים שמיר, ומאז זכה להשמעות רבות באמצעי התקשורת ולביצועים רבים. עם מבצעי השיר נמנים הגבעתרון, גידי גוב, יזהר כהן, נתנאלה ורוחמה רז. שורות הפתיחה של השיר מופיעות על גבי השטר העדכני על סך 100 ש"ח, שנכנס לשימוש בסוף 2017.
חיבור השיר ופרסומו.
לאה גולדברג בת ה-21 כתבה את השיר באפריל 1932 בעיר בון בגרמניה, שבאוניברסיטה שלה כתבה את עבודת הדוקטור שלה. השיר התפרסם לראשונה ב-28 ביוני 1932, בגיליון ו' של השבועון "פתח: גיליון לספרות בהוצאת קבוצת סופרים עבריים" בקובנה, עיר הולדתה של המשוררת. בראשית שנת 1935 נכלל השיר בקובץ שיריה הראשון של גולדברג, "טבעות עשן" שיצא לאור בהוצאת יחדיו. בשנת 1959 נכלל השיר בספר "מוקדם ומאוחר" בשינויים קלים כאשר הבולט שבהם הוא החלפת המילה "רִתמוס" במילה "קצב". בשנת 2018 אותר כתב היד של השיר והוצג בתערוכה בספרייה הלאומית בירושלים, בשיתוף עם האוניברסיטה העברית.
פרשנות.
תחושת הבדידות של המחברת עומדת במרכזו של השיר, דבר המאפיין את כתיבתה של גולדברג לאורך השנים. אדיר כהן מציין כי כבר בכתיבת המחברת הראשונה של יומנה בגיל 10 מתבלטת תחושת הבדידות של גולדברג. הספר בו פורסם השיר, טבעות עשן, "רווי כולו, בדידות והסתגרות, מצוקה אישית, עצב, תוגה והשלמה."
חוקר הספרות דן מירון, בניתוחו את השיר, מציין כי השיר לכאורה מתאר ימים שלווים ומלאי חמימות אך למעשה מתגלות בשיר תחושות של אכזבה וריקנות שבאות לידי ביטוי בצירוף המילים "ימים לבנים וריקים". מירון טוען כי ריקותם של הימים מסתמנת עוד בתחילת השיר. ימי הקיץ המתוארים בו הם ארוכים ומשעממים והשלווה היא "שלוות בדידות" בעוד התכלת הנשקפת בחלון היא "תכלת דממה". הלב שסער ויתר על תשוקותיו ו"התרגל אל עצמו" ובהיעדר שיר הערש של אמו, מרדים את עצמו. הימים הם גשרים ישרים וארוכים המוליכים מאתמול למחר היות שהם אינם מציעים דבר המעורר עניין או רגש, אלא רק מחברים את מה שהיה אל עבר מה שיהיה. עוד מציין מירון כי הביטוי "עיניי שלמדו לחייך" מלמד על כך שהחיוך הוא כפוי, מאולץ וכן העיניים חדלו "לזרז על לוח שעון את מרוץ הדקים", כלומר הפסיקו לשאוף לדבר מה ורק מצפות להתכלות מהירה של הזמן. הבדידות של המחברת דומה לבדידות של תינוק שאפילו אמו נטשה אותו ונרדמה. חמוטל בר-יוסף טוענת גם כן כי אותם גשרים ישרים וגבוהים הם ביטוי לפסימיות וייאוש, ושורות אלה "רומזות שזרם החיים הוא מעבר להשיג ידינו ולתפיסתנו, הוא נע מעל ראשינו מן האתמול אל המחר, לאו דווקא אל עתיד טוב יותר."
לעומתם, רואה דניאל עוז את השיר כמפויס דווקא: "הפיוס עומד במרכזו ומהווה דוגמה עקבית של התמודדות עם הזמן, עם הבדידות ועם האינוּת." לדעתו של עוז השיר מציג שלווה ורוגע בהתמודדות מול הכליון העצמי. עמיה ליבליך גם כן נוטה להתייחס יותר למימד השלווה שבשיר בעיקר על רקע תיאורי הטבע: "בתיאורי היומן שלה, נזכרת לפעמים תחושת השלווה שאפפה אותה בהיותה בחיק הטבע, שפיצתה על הבדידות והעדר האהבה שחוותה בהיותה בעיר".
ענת ויסמן טוענת כי ניתן למצוא בשיר יחס אמביוולנטי כלפי הבדידות. מצד אחד השיר מבטא "בעיקר בוז למרחביה המדומים של הבדידות אך לעיתים מופיעה בו גם התפעלות מטעמה המר-מתוק". יחס אמביוולנטי זה בא לידי ביטוי בתגובות השונות ללחנו של שלמה יידוב לשיר. מצד אחד טענו דן מירון וטוביה ריבנר כי הלחן מתאר רק את הרוגע ואת השלווה שבבדידות ללא התייחסות לתחושות האכזבה והייאוש. לעומתם טוען מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי כי הלחן דווקא מטיב להעביר את יחסה האמביוולנטי של המחברת לבדידות; מצד אחד יש בשיר סלידה מן הבדידות, אך מצד שני, האירוני המחברת "מוצאת משענת גם בסיטואציה הכואבת עד כדי כך שהוא מצליחה לחבב את אותו הרגש הרע".
הלחנת השיר.
בריאיון ל- nrg ב-2010 סיפר יידוב לשדרן הרדיו בועז כהן כי הטקסט של השיר נמסר לו במסגרת הפקת תוכנית הרדיו "פגישות מוזיקליות" בקול ישראל. בתחילה לא ידע יידוב כיצד לגשת אל השיר אך בעת ששהה בבית הוריו בשכונת קריית יובל בירושלים בזמן חג הפסח, קיבל לפתע השראה ותוך זמן קצר סיים להלחין את השיר: "...ואני שומע את אמא שלי עורכת את השולחן ואני מקריא לעצמי את הטקסט של גולדברג בקול רם, ופתאום, בא הלחן. כמו אור שנדלק. תוך עשר דקות הלחנתי את כל השיר. עשר דקות. כאילו המוזיקה הייתה מונחת בתוכי". יידוב בחר באפרים שמיר לבצע את השיר והוא הזמר שהקליט את השיר לראשונה כשמלווה אותו שלישיית "קצת אחרת" (ששלמה יידוב, המלחין, היה חלק ממנה). הזמרת נתנאלה שהשתתפה בערב שירי המשוררים (עם שיר אחר) התאהבה בשיר, ביקשה וקיבלה את הסכמתו של יידוב להקליט את השיר לאלבום הסולו שלה והשיר זכה להצלחה מינורית בביצועה. "ימים לבנים" הוקלט שוב על ידי להקת צליל מכוון ונכלל בתקליט שנשא את שם ההרכב ב-1979. השיר הוקלט (בפעם הרביעית תוך 4 שנים) גם על ידי המלחין עצמו, ונכלל באלבום הסולו של שלמה יידוב "הפעם הראשונה" (1979). באותה שנה הקליטה אותו גם הזמרת רוחמה.