לאחר מהפכת הקטיפה בסוף 1989, אימצה צ'כוסלובקיה את השם הרשמי הרפובליקה הפדרטיבית של הצ'כים והסלובקים ( בצ'כית: Česká a Slovenská Federativní Republika, בסלובקית: Česká a Slovenská Federatívna Republika; ČSFR) במהלך התקופה שבין 23 באפריל 1990 ועד ל-31 בדצמבר 1992, ולאחר מכן התפרקה המדינה לצ'כיה ולסלובקיה.
אימוץ השם.
מאז 1960, השם הרשמי של צ'כוסלובקיה היה הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית (Československá socialistická republika, ČSSR). לאחר מהפכת הקטיפה, הודיע הנשיא החדש ואצלב האוול כי "הסוציאליסטית" יבוטל מהשם הרשמי של המדינה.
היה נראה שהמדינה תחדש את השם ששימש בשנים 1919–1938 ובשנים 1945–1960, הרפובליקה הצ'כוסלובקית (Československá republika). עם זאת, פוליטיקאים סלובקים התנגדו לכך, מאחר שהשם המסורתי הכניע יותר מדי את מעמדה השווה של סלובקיה במדינה הפדרלית. הפשרה הראשונה הייתה חוק חוקתי, ששינה את שמה של המדינה לרפובליקה הפדרטיבית הצ'כוסלובקית, תוך הכרה מפורשת באופיה הפדרלי של המדינה. הוא התקבל ב-29 במרץ 1990 (נכנס לתוקף באותו היום), אולם עדיין נתקל באי-הסתייגות כללית ובסבב התמקחות נוסף, שזכה לכינוי "מלחמת המקף" (pomlčková válka/vojna) לאחר רצונה של סלובקיה להכניס מקף לשם המדינה. עם זאת, הצ'כים הפגועים התנגדו לה בתוקף והזכירו כי כך היה שם המדינה בתקופת הרפובליקה הצ'כוסלובקית השנייה (כאשר השם הרשמי היה "הרפובליקה הצ'כו-סלובקית"), כאשר המדינה נקרעה על ידי הסכם מינכן לקראת פירוקה הסופי בידי גרמניה הנאצית שנה לאחר מכן. הפשרה שהתקבלה, לאחר משא ומתן רב מאחורי הקלעים, הייתה חוק חוקתי 101/1990, שהתקבל ב-20 באפריל ונכנס לתוקף ב-23 באפריל. החוק שינה את שמה של המדינה ל"רפובליקה הפדרטיבית הצ'כית והסלובקית"; שלא כמו הקודמת, הוא גם רשם במפורש את שתי הגרסאות וקבע שהן שוות.
השם מפר את חוקי הכתיבה הצ'כית והסלובקית, מאחר שלפי כללי הכתיב בשתי השפות, רק המילה הראשונה בשמה של מדינה אמורה להיכתב באות גדולה, אך כפתרון לשאלת כתיבת האות הראשונה במילה "סלובקים", הוחלט לכתוב את כל המילים באותיות גדולות. הוויכוח חשף פער מהותי באופן שבו צ'כים וסלובקים ראו את זהותה של מדינתם. ניגודים נוספים הצטברו בשנתיים הבאות, והביאו להחלטה על פירוק המדינה לצ'כיה וסלובקיה ("גט הקטיפה") בשנת 1992. ההחלטה עצמה בוצעה ב־1 בינואר 1993.
חבל מנהלי קרסנודאר
לודוויג גיס
לודוויג גִיס (בגרמנית: Ludwig Gies; 3 בספטמבר 1887, מינכן, גרמניה – 27 בינואר 1966, קלן, גרמניה) היה פַּסָּל גרמני, מעצב מדליות ומורה באקדמיות לאמנויות. ב-1937 נכללו כמה מיצירותיו בתערוכת האמנות המנוונת שאצרו הנאצים במינכן. העיט הפדרלי הגרמני המעטר את אולם המליאה של הבונדסטאג בברלין מבוסס על הדגם שיצר ב-1953.
קורות חייו ופועלו.
גיס למד בבית הספר המלכותי לאמנויות שימושיות והמשיך באקדמיה המלכותית לאמנויות במינכן. במהלך לימודיו החל לעבוד עבור יצרני כלי מתכת וקדרות למיניה. על פי רוב פיסל עצמים קטנים בעץ, מתכת, שנהב וחרסינה בהשראת סגנון אר נובו. בשנות מלחמת העולם הראשונה לא גויס לצבא כלוחם בשל מגבלות בריאות ועבד במפעל לייצור תחמושת. גִיס נודע במיוחד במדליות שעיצב בתקופה זו ואשר ביטאו סלידה בוטה מתחלואי המלחמה. בתום המלחמה הועסק במוזיאון התעשייה בבית הספר לאמנויות בברלין (לימים האוניברסיטה לאמנויות בברלין), שם עמד בראש הסדנה לגילוף וחריטה. משנת 1924 לימד במכללה לאמנויות שימושיות בברלין-שרלוטנבורג. ב-1931 צורף כחבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
אחרי עליית הנאצים לשלטון בגרמניה נתקל בקשיים, בין היתר משום שניסה להגן על תלמידיו היהודים באקדמיה לאמנות והתנגד להחלטה ב-1934 של הוורקבונד למנוע מלא-ארים להימנות עם חבריה. עם זאת לא נפסל לחלוטין והמשיך ליצור. בין היתר נבחר לעצב את האמבלמה של הרייכסבנק בברלין שבנייתו החלה ב-1934, סמל שכלל את הנשר הגרמני, זֵר עלי אלון וצלב קרס. עם הקמת בניין הספורט הגרמני במתחם האולימפיאדה בברלין התקבלה הצעתו לעיצוב העיט שעיטר את האולם המרכזי.
אבל הקרוסיפיקס ב-1921 לקתדרלה של ליבק הוחרם והוצב בתערוכת האמנות המנוונת שנפתחה במינכן ב-1937. ב-1938 נשללה מגיס האפשרות ללמֵד במוסד ציבורי ועוד קודם לכן סולק מהאקדמיה הפרוסית לאמנויות.
אחרי מלחמת העולם השנייה עבד כאומן עצמאי בברלין, וב-1950 קיבל משרת מורה לפיסול באקדמיה לאמנויות בעיר קלן , שבה השתקע. דגם העיט הפדרלי הגרמני, שעיצב גיס ב-1953 לבית הנבחרים בבון, הוצב ב-1999 באולם המליאה של הבונדסטאג בבניין הרייכסטאג המחודש בברלין.
לודוויג גיס מת ונקבר בקלן.
אותות הוקרה.
לודוויג גיס זכה לאותות הוקרה לא מעטים. חברותו באקדמיה הפרוסית לאמנויות מאז 1931, שנשללה ממנו ב-1937, הושבה לו והוא אף נבחר ב-1953 לחבר כבוד בה. ב-1953 התקבל כחבר כבוד לאקדמיה לאמנויות של מינכן. ב-1957 קיבל את עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית בדרגת "צלב הכבוד הגדול". ב-1959 התכבד בפרס קורנליוס של העיר דיסלדורף לצד הצייר אוטו דיקס. קרן LETTER מעניקה מדי שלוש שנים מלגה לפָּסַּלים של יצירות קטנות-ממדים הנושאת את שמו – "פרס לודוויג גיס לפיסול זעיר".
קרפטו-אוקראינה
קרפטו-אוקראינה (באוקראינית: Карпатська Україна) הייתה מדינה קצרת ימים שהוקמה בעקבות התפרקות צ'כוסלובקיה לאחר הסכם מינכן, והתקיימה עד לכיבושה בידי הונגריה במרץ 1939. האזור נשאר בשליטת הונגריה עד סוף מלחמת העולם השנייה באירופה, ולאחר מכן נכבש וסופח על ידי ברית המועצות. השטח מנוהל כיום כמחוז זקרפטיה האוקראיני.
רקע.
אחרי שגרמניה הנאצית סיפחה לעצמה את חבל הסודטים בעקבות הסכם מינכן, גם הונגריה תבעה מארבעת המנהיגים שחתמו על הסכם מינכן, שצ'כוסלובקיה תחזיר את האזורים שנלקחו ממנה בתום מלחמת העולם הראשונה. מנהיגי צ'כוסלובקיה היו נחושים הפעם לא להיכנע יותר ולהתנגד לדרישות הטריטורליות, אולם ב-5 באוקטובר נודע כי נשיא צ'כוסלובקיה אדווארד בנש התפטר ולאחר כמה ימים הוא נמלט ללונדון.
באופן ארעי הועברה הנשיאות לידי ראש ממשלת צ'כוסלובקיה הגנרל יאן סירובי, וכמה שבועות מאוחר יותר מונה נשיא בית המשפט העליון בצ'כוסלובקיה, ד"ר אמיל האכה, לנשיא, והממשלה התחלפה.
הונגריה ופולין תבעו שתיהן מצ'כוסלובקיה טריטוריות שונות. הונגריה תבעה את סלובקיה ואת זקרפטיה, ופולין תבעה חלקים משלזיה ואת אזור העיר טשן. שתיהן איימו במלחמה אם דרישותיהן לא ימולאו. בעקבות התערבותם של ארבעת המנהיגים שחתמו על הסכם מינכן, פולין קיבלה שטח של כ-1900 קמ"ר בסביבות העיר טשן, עם אוכלוסייה של כ-300,000 תושבים שרובם היו צ'כים ורק מיעוטם פולנים. ב-2 בנובמבר נועדו שרי החוץ של "ארבעת הגדולות" – כינוין של גרמניה, צרפת, בריטניה ואיטליה בעת ועידת מינכן – בווינה, והחליטו לכפות על צ'כוסלובקיה למסור חלקים גדולים מסלובקיה (בעיקר את דרום סלובקיה) ומזקרפטיה, בהם גרו הונגרים רבים, לידי הונגריה. כ-20,000 קמ"ר מצ'כוסלובקיה סופחו להונגריה, עם אוכלוסייה של כחצי מיליון תושבים. בחודש נובמבר נכנס צבא הונגריה לשטחים והשתלט עליהם, כשצבא צ'כוסלובקיה נסוג במהירות לשרידי המדינה.
ב-6 באוקטובר 1938 דרשו הסלובקים אוטונומיה, וב-8 באוקטובר אישרה ממשלת צ'כוסלובקיה אוטונומיה רחבה ביותר, עם ממשל סלובקי עצמאי, שהוקם בפרלמנט הסלובקי בברטיסלאבה, במסגרת הרפובליקה הפדרלית של צ'כוסלובקיה.
באותה העת, האוכלוסייה בחלק של זקרפטיה שעוד לא סופח להונגריה, הייתה מורכבת ממיעוטים של רוסינים, אוקראינים והונגרים. הגרמנים עודדו את המיעוטים השונים לחולל פרובוקציות, ובכך לתת עילה לגרמניה להתערב צבאית בקונפליקט. האוקראינים אכן דרשו מממשלת צ'כוסלובקיה אוטונומיה של זקרפטיה בדומה לסלובקיה, וב-30 בדצמבר 1938 קיבלה רותניה הקרפטית אוטונומיה ושמה שונה לקרפטו-אוקראינה.
לאחר הכרזת העצמאות הסלובקית ב-14 במרץ וכיבוש צ'כיה בידי הגרמנים ב-15 במרץ 1939, הכריזה קרפטו-אוקראינה על עצמאותה, עם הכומר אבגוסטין וולושיין כראש המדינה. בתגובה להכרזת העצמאות פלש הצבא ההונגרי לרותניה, ולאחר כמה שעות של לחימה כבש את האזור וסיפח אותו להונגריה. בעקבות הפלישה ההונגרית הגיעו שבועות אחדים של טרור בהם יותר מ-27,000 בני אדם נורו למוות ללא משפט וחקירה. מעל 75,000 אוקראינים החליטו לבקש מקלט בברית המועצות; מתוכם כמעט 60,000 מתו במחנות הכלא של הגולאגים.
לאחר מכן.
בסך הכל בין השנים 1939–1944 נספו 80,000 אוקראינים קרפטים.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי הגרמנים במרץ 1944, אדולף אייכמן פיקח על גירוש כמעט כל האוכלוסייה היהודית ההונגרית; מעטים שרדו את השואה. בסיום הקרב על מעבר דוקלה ב-28 באוקטובר 1944, ברית המועצות הדפה את הגרמנים וההונגרים לאחור ושחררה את רותניה הקרפטית ואת שאר מערב אוקראינה. השליטה ברותניה הקרפטית חזרה אפוא "באופן נומינלי" לצ'כוסלובקיה. משלחת הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה, בראשות השר פרנטישק נמק, הגיעה לחוסט להקים את הממשל הצ'כוסלובקי הזמני, על פי ההסכמים בין ממשלת ברית המועצות וצ'כוסלובקיה באותה שנה.