הכפר קרוי גם נאן סדינס (Nan Sdins), סקונגוואי (Skungwai) וסגאנג גוואי. השם האחרון הוא השם שנתנו בני היידה לאי אנתוני בקולומביה הבריטית, בו שוכן הכפר, ומשמעותו היא אי השיבוט האדום. בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 נקרא הכפר על שם קויאה, שכיהן כצ'יף באותה תקופה. השם נינסטינטס הוא שיבוש שמו של הצ'יף החזק ביותר מבין הצ'יפים של הכפר באמצע המאה ה-19 - נונגסטינס, והוא החל לשמש כשם הכפר לאור המנהג של רבי חובלים להתייחס לכפרים בשם של מי שעומד בראשם. שמו הנוכחי הוא הגרסה האנגלית של השם האינדיאני סגאנג גוואי לאנאגאי (SGang Gwaay Llanagaay, תרגום: הכפר באי השיבוט האדום).
הכפר היה הדרומי ביותר מבין כפרי ההיידה, ושכן מערבית לאי קונגהיט שהוא האי הדרומי ביותר בארכיפלג היידה גוואי. במאה ה-18 אירעו בכפר מספר מפגשים בין האדם הלבן לבין האינדיאנים המקומיים. בתקופת סחר הפרוות הימי זכה הכפר לביקורים של ג'ורג' דיקסון (1787), צ'ארלס דאנקן (1788), ופעמיים ב-1789 על ידי רוברט גריי ושותפו ג'ון קנדריק. קיימת טענה שלפיה קנדריק השפיל את הצ'יף המקומי קויאה ב-1789, ועל רקע זה עלתה לשלטון שושלתו של הצ'יף נינסטינטס. קויאה ככל הנראה נהרג ב-1795 במהלך מתקפה על החד-תרנית יוניון בפיקודו של ג'ון בויט. כ-90% מ-300 תושבי הכפר מתו במגפת האבעבועות השחורות שפקדה את המקום ב-1862, והמשיכה לקטון גם לאחר מכן בשל מחלות נוספות. בערך ב-1885 נטשו את הכפר אחרוני התושבים, ועברו לסקידגייט על פי הזמנת הצ'יף המקומי, וזאת אף שהייתה קיימת יריבות ארוכת שנים בין השבטים. ההערכה היא כי כיום קיימים רק 12 צאצאים שנולדו לתושבי הכפר המקוריים.
בני ההיידה התקיימו בעיקר מציד ומדיג בארכיפלג, והשרידים הקדומים ביותר בכפר הם בני אלפיים שנים. באתר שבו שכן הכפר קיימת קבוצת בתי מגורים ארוכים עשויים מעץ ארז, אך הוא ידוע יותר בזכות אוסף עמודי הטוטם שנמצאים בקצה אזור המגורים. העמודים מעוטרים בתחריטים ובתגליפים שמתארים דמויות של אדם ובעלי חיים. ב-1957 נלקחו מהכפר 11 מעמודי הטוטם שהשתמרו בצורה הטובה ביותר, ונשלחו למספר מוזיאונים בקנדה. ב-1995 הוצבו מחדש חלק מעמודי הטוטם, אך כעבור שנים אחדות נפלו בחזרה לארץ. כיום נמצא בנינסטינטס האוסף הגדול ביותר של טוטמים שנוצרו על ידי ההיידה ועדיין נמצאים במיקום המקורי.
האי עצמו נמצא בסמוך לאוקיינוס השקט, והוא מוגן על ידי מפרץ ואיון סלעי. הכפר מרוחק מאוד ממקומות יישוב, והגישה אליו היא דרך הים או דרך טיסות היוצאות מיישובים בצפון הארכיפלג.
חוקת מייג'י
חוקת האימפריה היפנית (ביפנית: 大日本帝国憲法), הידועה יותר בשם חוקת מייג'י (明治憲法), הייתה רשימת חוקי היסוד של האימפריה היפנית, שעמדה בתוקף מ-29 בנובמבר 1890 ועד 2 במאי 1947.
לאחר רסטורציית מייג'י שהתרחשה ב-1868 נטתה הנהגת יפן לכיוון מונרכיה חוקתית, שהתבססה על הדגם הפרוסי. על פי דגם זה, מילא קיסר יפן תפקיד פעיל בממשלה, והחזיק בהשפעה פוליטית ניכרת, בעיקר בנושאי יחסי חוץ ודיפלומטיה, אותה חלק עם בית נבחרים. בית הנבחרים היה אחראי לענייני פנים. הרסטורציה השיבה את הכוח הפוליטי לקיסר לאחר למעלה ממילניום, ובעקבותיה עברה יפן תקופה רבת תהפוכות ושינויים בתחומים חברתיים ופוליטיים, והמדינה עברה תהליך התמערבות שנועד להביאה לרמת הקדמה של העולם המערבי. אחת מתוצאות החוקה החדשה הייתה כינון הממשלה הפרלמנטרית הראשונה באסיה.
חוקת מייג'י הציבה גבולות ברורים לרשות המבצעת ולאבסולוטיזם של הקיסר, ואף העניקה לרשות השופטת עצמאות שיפוטית. עם זאת, ניסוח החוקה היה עמום וסתר עצמו במקרים רבים. פרשנות החוקה במקרים אלה הייתה נתונה לשיקוליהם של מנהיגי הממשלה והמפלגות. מצב זה הוביל למתיחות מתמדת בין התומכים במשטר אוטוריטרי לבין התומכים במשטר ליברלי-דמוקרטי.
בעת כניעת יפן ב-2 בספטמבר 1945 נטלו בעלות הברית את הריבונות על האימפריה היפנית, והשעו את חוקת מייג'י. במהלך תקופת הכיבוש האמריקאי החליף המפקד העליון של כוחות הברית, גנרל דאגלס מקארתור, את חוקת מייג'י בחוקה חדשה, שהחליפה את השלטון הקיסרי בדמוקרטיה ליברלית, על פי הדגם המערבי, ושבה ניטלה מן הקיסר כל סמכות מעשית.
היסטוריה.
רקע.
טרם אימוץ חוקת מייג'י לא הייתה ביפן כל חוקה אחרת. מערכת משפטית-חוקתית, שהתבססה על דגם סיני, ובבסיסה בירוקרטיה מריטוקרטית, הונהגה במאה ה-6 ופעלה תחת הקיסר. חלק מחוקים אלה היו עדיין בתוקף בעת רסטורציית מייג'י. עם זאת, שיטה זו איבדה מהשפעתה בתקופת הייאן (המאה ה-10), עם עליית מעמד הלוחמים, והפכה לסמלית בלבד עם עליית שוגונות קאמאקורה לשלטון ב-1185. הביורוקרטים הבכירים המשיכו להחזיק בתאריהם, אך סמכויותיהם נשללו מהם, והקיסר הפך לסמל בלבד ואיבד כל כוח פוליטי.
בראשית תקופת מייג'י התקיים דיון ציבורי בנוגע לשאלת החוקה הכתובה. גורמים שמרנים חששו מכל דבר דמוקרטי או רפובליקני, והעדיפו שינויים הדרגתיים. לעומתם, תנועת החירות וזכויות האנשים דרשה את כינונה המידי של אספה לאומית, וקבלת חוקה כתובה.
ניסוח.
איטו הירובומי התמנה לעמוד בראש משרד ממשלתי שתפקידו היה לחקור סוגים שונים של חוקות, וב-1882 הוא הוביל משלחת למסע מסביב לעולם שמטרתה הייתה בחינת חוקות שונות ללא תיווך. חוקת ארצות הברית נפסלה בשל היותה ליברלית מדי, והשיטה הבריטית נפסלה בגלל היותה מסורבלת מדי ומעניקה כוח רב מדי לפרלמנט. השיטות הצרפתית והספרדית נחשבו קרובות מדי לדספוטיזם. המבנה החוקתי של הקיסרות הגרמנית, ובייחוד זו של פרוסיה, היה המתאים ביותר ליפן, לפי ראיית המשלחת.
איטו דחה גם מספר רעיונות, שלפי דעתו לא התאימו ליפן, שכן הם נבעו מהנצרות. הוא אף הוסיף התייחסות לקוקוטאי, או "הישות הלאומית" של יפן, המספק הצדקה לסמכותו של הקיסר, בשל מוצאו האלוהי ושושלת הקיסרים שלא נקטעה, ובשל הקשר המיוחד הקיים בין הנתינים לשליט.
ממשלה חדשה בראשותו של איטו החליפה את מועצת המדינה הזמנית ב-1885, והתפקידים הביורוקרטים שנוסדו במאה ה-6 בוטלו. את מקומם תפסה המועצה הקיסרית ב-1888, שתפקידיה היו בחינת נושא החוקה וייעוץ לקיסר מוצוהיטו.
את ועדת החוקה הרכיבו אינואואה קוואשי, קנקו קנטרו, איטו מיוג'י ואיווקורה טוטומי, יחד עם מספר יועצים זרים, בעיקר גרמנים, בראשם המשפטן היהודי-גרמני אלברט מוסה. הנושא המרכזי בו עסקה הוועדה היה מציאת האיזון בין הריבונות הנטועה בקיסר, לבין גוף נבחר מחוקק שבכוחו להגביל את סמכויות הריבון. לאחר מספר טיוטות, הגישה הוועדה לקיסר את הנוסח הסופי באפריל 1888.
הכרזה רשמית.
הקיסר מוצוהיטו הכריז רשמית על החוקה החדשה ב-11 בפברואר 1889, אך היא נכנסה לתוקפה רק ב-29 בנובמבר 1890. המושב הראשון של הדיאט של יפן נערך באותו היום. המבנה הארגוני של הדיאט הציג השפעות בריטיות, בעיקר הכללת בית לורדים ונאום מן הכס, אותו ערך הקיסר באותו יום. חלקה השני של החוקה, שעסק בזכויות האזרחים, נשא דמיון לחוקות בנות התקופה באירופה ובצפון אמריקה.
סעיפים עיקריים.
מבנה.
חוקת מייג'י הכילה 76 סעיפים בשבעה פרקים. לרוב כוללים העתקי החוקה את הפתיחה המכילה את השבועה הקיסרית ואת ההכרזה הרשמית מטעם הקיסר אודות קבלת החוקה. שבעת הפרקים הם:
ריבונות קיסרית.
בניגוד למחליפתה, חוקת מייג'י התבססה על עיקרון הריבונות הטמון באופן טבעי בקיסר, על סמך השושלת הקיסרית של יפן. סעיף 4 קובע ש"הקיסר עומד בראש האימפריה ומבטא בעצמו את זכות הריבונות". הקיסר מחזיק בכוחן של שלוש רשויות הממשלה, אף על פי שאישור הדיאט נדרש גם הוא לחקיקת חוקים. חוקי המדינה נכתבו בשם הקיסר.
ישנם מספר סעיפים הסותרים זה את זה בנוגע למי הסמכות העליונה, לקיסר או לחוקה. סעיף 3 קובע ש"הקיסר קדוש ולא ניתן לחללו", סעיף שהכניסו גורמים שמרנים על מנת לחזק את מעמד הקיסר אל מול החוקה. לעומת זאת, סעיף 4 מגביל את הקיסר בכך שהוא קובע שכל זכויותיו מוגבלות לכתוב בחוקה. סעיף 11 מעניק את השליטה בצבא ובצי לקיסר. סעיף זה היה נתון לפרשנות לפיה אין הצבא או הצי נתונים לשליטתו של אף מנגנון, מלבד הקיסר. לעומת זאת, סעיף 55 קובע שפקודותיו של הקיסר חסרות מעמד חוקי עד אישורן על ידי "שר המדינה". מצד שני, שרים אלה מונו ופוטרו על ידי הקיסר, ללא צורך באישור הממשלה.
גופי הממשלה.
הקיסר החזיק בסמכויות הרשות המבצעת והיה רשאי למנות ולפטר את כל שרי הממשלה. הזכות להכריז מלחמה הייתה גם כן בלעדית בידי הקיסר, וכמו כן הזכות לכרות ברית שלום, להכתיב הסכמים ואמנות, לפזר את בית הנבחרים ואף לחוקק חוקים. בנוסף, הייתה השליטה על צבא יפן ועל הצי הקיסרי היפני נתונה בידי הקיסר, ולא בידי הדיאט. החוקה קבעה גם שחברי הממשלה אחראים אך ורק בפני הקיסר, ולא בפני הדיאט.
במסגרת החוקה הוקם גוף מחוקק שהתחלק לשני בתים: הבית העליון, בית האצילים, שבו היו חברים חברי המשפחה הקיסרית, בני האצולה היפנית ואנשים שהקיסר מינה באופן אישי; ובית תחתון, בית הנבחרים, שחבריו נבחרו על ידי ציבור הבוחרים, שבאותה עת היו רק גברים בעלי רכוש. סמכות החקיקה הייתה משותפת לדיאט ולקיסר, ועל מנת שהצעה תהפוך לחוק, נדרשה הסכמת כל הגורמים. עם זאת, לדיאט הייתה הזכות ליזום חקיקה ולאשר את תקציב המדינה.
תיקונים.