זלטן הוזמן על ידי אוסקר מורגנשטרן להגיע לאוניברסיטת פרינסטון, ובה פגש את קבוצת המחקר בה היה חבר ישראל אומן. ב-1965 הוזמן להשתתף בסמינר מחקר בירושלים בן שלושה שבועות בו השתתפו חשובי חוקרי תורת המשחקים בעולם באותה עת (17 איש). בעקבות הסמינר נוצר שיתוף פעולה בינו לג'ון הרסני. בהמשך שיתף פעולה עם עמוס פרלמוטר ואבי שמידע בתחומים המשיקים לתורת המשחקים.
זלטן זכה בפרס נובל בכלכלה בשנת 1994 יחד עם ג'ון הרסני וג'ון נאש על עבודתו בפיתוח שיווי משקל תת-משחקי משוכלל.
הוא ידוע גם בזכות עבודתו ברציונליות חסומה וכאחד מהאבות המייסדים של הכלכלה הניסויית.
זלטן היה פרופסור באוניברסיטת בון. בהיותו אספרנטיסט פעיל מאז 1959, היה חבר ומייסד-שותף (1983) של האקדמיה הבין-לאומית למדעים של סן-מרינו.
נישא לאליזבת, שאותה הכיר במסגרת פעילותו בתנועת האספרנטו.
אוקראינה במשחקים הפאראלימפיים
אוקראינה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996). עד משחקים אלו, התחרו הספורטאים האוקראינים במסגרת המשלחת הסובייטית, ובמשחקים שנערכו ב-1992 השתתפו, לצד ספורטאים ממדינות נוספות שהרכיבו בעבר את ברית המועצות, במשלחת מאוחדת (Unified Team). גם במשחקי החורף הפאראלימפיים לוקחת אוקראינה חלק מאז אולימפיאדת הנכים נאגנו (1998) ושולחת משלחות גם למשחקים אלו דרך קבע.
היסטוריה.
הופעת הבכורה של אוקראינה כמדינה עצמאית במשחקים הפאראלימפיים נערכה במשחקים שנערכו באטלנטה 1996, כששלחה משלחת של 25 גברים וחמש נשים. במשחקים זכתה אוקראינה במדליית הזהב הראשונה שלה כשהאתלט וסיל לישצ'ינקי זכה בתחרות הדיפת כדור הברזל (קטגוריה T11) עם שיא פאראלימפי של 13.66 מטרים.
אוקראינה החלה להיות מתחרה משמעותית יותר באולימפיאדת הנכים סידני (2000) כשהגדילה את סך המדליות שלה משבע מדליות מאטלנטה ל-37 מדליות פאראלימפיות בסידני, מהן רק שלוש מדליות זהב, ובמשחקים העוקבים כבר הפכה לאחת המדינות המצליחות ביותר במשחקים כשדורגה שישית בטבלת המדליות באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) ורביעית בטבלה באולימפיאדה בבייג'ינג ובלונדון.
הספורטאים הבולטים בתולדות המשלחת האוקראינית הם השחיין ויקטור סמירנוב, שזכה בעשר מדליות פאראלימפיות, מהן חמש מדליות זהב והאתלטית אולנה אקופיאן שזכתה ב-13 מדליות פאראלימפיות,
השביתה הכללית בוונצואלה (2002–2003)
השביתה הכללית בוונצואלה הייתה שביתה פוליטית שארגנה האופוזיציה לנשיא הוגו צ'אווס, בדרישה לקיים בחירות חדשות לנשיאות. השביתה נמשכה מדצמבר 2002 עד פברואר 2003. מרכיב עיקרי בשביתה היה צמצום ניכר של הפקת הנפט במדינה. הדבר המיוחד בשביתה הזו היא העובדה, שהיא נתמכה על ידי הבורגנות כנגד ממשלה הנתמכת על ידי הפועלים ולא להפך.
הסיבות לשביתה.
הבורגנות בוונצואלה, יחד עם שותפיה בארצות הברית, נמצאת במגננה מאז היבחרו של הנשיא הוגו צ'אווס בשנת 1998. ונצואלה היא אחת מיצאניות הנפט הגדולות בעולם, וחלק עיקרי מכלכלתה מתבסס עליו. לכן גם הלאים צ'אווס את הנפט כשעלה לשלטון. באפריל 2002 נעשה ניסיון הפיכה כושל נגד הנשיא, והמצב הכלכלי הלך והידרדר. האינפלציה טיפסה במהלך השנה לרמה של 35 אחוזים ומעמד הביניים הלך והתרושש.
בשנת 2001 נבחר קרלוס אורטגה להוביל את הקונפדרציה של האיגודים המקצועיים של וונצואלה. אומנם בית המשפט פסל את תוצאות הבחירות, אך הוא נשאר בתפקידו. אורטגה היה שותף בניסיון ההפיכה באפריל, וכשצ'אווס החליט על הלאמה מוחלטת של חברת הנפט הגדולה PDVSA, הוא קרא לשביתה כללית, שהחלה בדצמבר.
מהלך השביתה.
מטרת השביתה הייתה לזעזע את המשק של וונצואלה במידה כזאת, שתתאפשר הדחתו של צ'אווס, בדומה אולי למהלך שהובילו כוחות הימין בצ'ילה בזמן שלטונו של סלבדור איינדה. אך רוב העובדים לא נטשו את מקומות העבודה שלהם, וצ'אווס אף היה בטוח מספיק בשביל להשתתף בחגיגות ההשבעה של הנשיא החדש של ברזיל ב-2 בינואר 2003.
הייצור לא נפסק לגמרי, אך במקום מיליוני חביות נפט ביום יצרו רק 400 אלף חביות ביום, עדיין יותר מהצריכה הלאומית. ממשל ארצות הברית תמך בגלוי בהפלת משטרו של צ'אווס, אך לא תכננה הפיכה צבאית כמו במקרה של צ'ילה.
תוצאות השביתה.
אלפי עובדים של ה-PDVSA פוטרו. כנגד אורטגה התנהל משפט ארוך, ובסופו נכלא ל-16 שנים בכלא, אך ברח משם כבר בשנת 2006. האופוזיציה כנגד צ'אווס נחלשה בעקבות השביתה. חולשה הביאה אותם לכיוון של התקפות טרוריסטיות אחרי השביתה.
אך גם צ'אווס לא מרגיש יותר בטוח. לארצות הברית הוא לא נסע ב-2003 לפתיחת הדיונים באו"ם, כי חשש שיתנקשו בחייו.
שדרות בן-גוריון (חיפה)
שדרות בן-גוריון הוא רחוב ראשי במושבה הגרמנית שבחיפה, אשר בו נמצאים מגוון רחב של מסעדות, בתי קפה וחנויות. בשדרה נמצאת הכניסה הצפונית של הגנים הבהאים. הרחוב מרכז את דרך אלנבי, שדרות המגינים, כביש 4ושדרות הציונות.
בחג של החגים, הרחוב הופך למדרחוב ומתקיימים בו פסטיבלים, תהלוכות ומופעים.
קתדרלת ליסבון
קתדרלת מריה הקדושה היא קתדרלה רומית-קתולית הממוקמת בליסבון, בירת פורטוגל. הקתדרלה היא הקתדרלה העתיקה בעיר והיא מושבה של הפטריארכיה של ליסבון. מאז תחילת בנייתה בשנת 1147, הקתדרלה שונתה מספר פעמים ושרדה הרבה רעידות אדמה. כיום מערבבת הקתדרלה סגנונות אדריכליים שונים.
היסטוריה.
ליסבון הייתה מושבה של פטריארכיית ליסבון מאז המאה ה-4. לאחר תקופת שלטונם של הוויזיגותים בליסבון, העיר נכבשה על ידי המורים ונשארה תחת שליטה ערבית מהמאה ה-8 ועד המאה ה-12, אף שאזרחים נוצרים הורשו לחיות בליסבון ובסביבותיה. בשנת 1147 העיר נכבשה על ידי צבא שהורכב מחיילים פורטוגזיים בראשות אפונסו הראשון, מלך פורטוגל וצלבנים מצפון אירופה אשר לקחו חלק במסע הצלב השני. לאחר הכיבוש הוכתר צלבן אנגלי כבישוף של העיר, והקתדרלה נבנתה במקום בו עמד המסגד של ליסבון.
המבנה הראשון של הקתדרלה נבנה בין שנת 1147 לעשורים הראשונים של המאה ה-13 בסגנון רומנסקי. באותו זמן שרידיו של וינסנט הקדוש מסרגוסה, הקדוש הפטרון של ליסבון, הובאו לקתדרלה מדרום פורטוגל. בסוף המאה ה-13 המלך דיניש מפורטוגל הוסיף לקתדרלה קלויסטר גותי, ויורשו אפונסו הרביעי הסב את הקפלה הראשית לפנתאון מלכותי בסגנון גותי כדי שישמש אותו ואת משפחתו. ב-1498 הקימה המלכה לאונור מוויזאו את אחוות המתפללים לגברתנו הרחומה של ליסבון. האחווה הפכה למוסד צדקה קתולי אשר התפשט בערים נוספות ומילא תפקיד חשוב בפורטוגל ובמושבותיה.
רעידות אדמה היוו מאז ומתמיד בעיה לליסבון ולקתדרלה בפרט. במאה ה-14 וה-16 מספר פעמים, אך רעידת האדמה הקשה ביותר הייתה הרעידה של 1755, שבה נהרסה כליל הקפלה הראשית שהוסבה לפנתאון. הקליוסטרים וקפלות נוספות נחרבו גם הן בעקבות רעידת האדמה והשריפה שאחריה. הקתדרלה נבנתה מחדש באופן חלקי בתחילת המאה ה-20, והוענק לה המראה הנוכחי שלה כיום. בשנים האחרונות החצר המרכזית של הקלויסטר כבר נחפרה והיא מראה סימנים של התקופות הרומיות, הערביות וימי הביניים.
אמנות וארכיטקטורה.
קתדרלת ליסבון מכילה שלוש ספינות משניות, טרנספט וקפלה ראשית המוקפת על ידי אמבולטוריום. הכנסייה מחוברת לקלויסטר בצדה המזרחי. החזית הראשית של הקתדרלה מזכירה בצורתה מבצר, עם שני מגדלים המתנשאים מעל הכניסה וצריחים המתנשאים מעל הקירות. המראה המאיים של הקתדרלה, הניכר גם בקתדרלות פורטוגזיות אחרות מאותה תקופה, הוא שריד מתקופת הרקונקיסטה של חצי האי האיברי, כאשר הקתדרלה יכלה לשמש בסיס להתקפה על האויב בעת המצור על ליסבון.
סגנון רומנסקי.
מאז המבנה הראשון משנת 1147 ועד היום, הקתדרלה שימרה את החזית המערבית עם חלון הרוזטה, את השער הראשי, את השער הצפוני הצדדי ואת תוך האולם. לשערים יש כותרות עמוד מעניינות ומפוסלות עם אלמנטים רומנסקיים. תוך האולם מכוסה בקמרונות חבית ובטריפוריום. כניסת האור למבנה נעשית באמצעות חלון הרוזטה של החזית המערבית והטרנספט, החלונות הצרים של מעבריו הצדדיים של האולם, וכן החלונות של מגדל התאורה של המסדרון. תוכניתה של הקתדרלה של ליסבון מזכירה את תוכניתה של הקתדרלה העתיקה של קוימברה, המתוארכת לאותה תקופה. באחת הקפלות של האמבולטורים יש שער ברזל מעניין בסגנון רומנסקי.
סגנון גותי.
בסוף המאה ה-13 המלך דיניש מפורטוגל הורה על בנייתו של קלויסטר גותי, שניזוק ברעידת האדמה של 1755. בתחילת המאה ה-14 סוחר עשיר ושמו ברתולומיאו ז'וּאָנֶשׁ בנה ליד הכניסה לקתדרלה קפלת קבורה לעצמו. קברו וגופתו של ברתולומיאו ז'ואנש נמצאים כיום בתוך הכנסייה. זמן קצר לאחר מכן, המלך אפונסו הרביעי החליף את האפסיס הרומנסקי בקפלה גותית מוקפת באמבולטוריום עם קפלות קורנות. המלך אפונסו הרביעי ומשפחתו נקברו בתוך הקפלה, אך הקפלה, וקברו בפנים, נחרבה ברעידה של 1755. האמבולטוריום עצמו שרד והוא נחשב כיום למוצג חשוב של הסגנון הגותי-פורטוגזי. האמבולטוריום מורכב ממעבר מעגלי שאינו מחובר לקפלה הראשית, עם סדרה של קפלות קורנות. הקומה השנייה של האמבולטוריום מכוסה בקמרון צלעות ועוטרה בשפע חלונות שמכניסים לפנים הקתדרלה שפע של אור.
האמבולטוריום כולל שלושה קברים בולטים בסגנון גותי מסוף המאה ה-13. הקבר הראשון שייך לאביר לופו פרננדש פשקו, איש אצולה שעבד בשירותו של המלך אפונסו הרביעי. הקבר השני שייך לאשתו של האציל, מריה דה וִילָלוֹבּוּשׁ. הקבר השלישי שייך לנסיכה בלתי מזוהה. כל הקברים מעוטרים בסמלה של פורטוגל.
בסוף המאה ה-15 האמינו שלוחות סנט וינסנט המפורסמים נמצאים בקפלת סנט וינסנט באמבולטוריום. הלוחות נמצאים כיום כמוזיאון הלאומי לאמנות עתיקה בליסבון.
הזמן המודרני.