הארגון מדגיש כי יש לשקול גם דרכים עקיפות להשפיע על הסביבה, דוגמת השתכרות לשם נתינה (להרוויח משכורת גבוהה במסלול קריירה נורמטיבי, ותרומה של חלק גדול ממנה), וכן דרכים ישירות, דוגמת מחקר מדעי או השפעה על מדיניות ציבורית.
הפילוסוף התועלתני פיטר סינגר מציין את הדוגמה של בנקאות ופיננסים כקריירה בעלת השפעה רבה על ידי תרומות כאלה בהרצאת TED שלו, "The why and how of effective altruism", שם הוא דן בעבודה של 80,000 שעות.
תחום עיסוק.
עיקר תחום העיסוק של הארגון הוא בייעוץ לבוגרי אוניברסיטה טריים בין הגילאים של 20 ו-40. הארגון תומך בגישה "אריכות טווח" (longtermism), כלומר, שההשפעה המוסרית החשובה ביותר של הפעולות שלנו הן ההשלכות שלהן על הדורות הבאים, בגלל הכמות הגדולה של האנשים שעתידים, או עשויים, להתקיים בעתיד. בהתאם, הארגון משקיע משאבים במחקר על אודות אירועים הנחשבים לעשות שינויים קבועים לאורך זמן, דוגמת מלחמה גרעינית, מגיפות, שיפור היחסים בין סין וארצות הברית, או קבלת ההחלטחת בארגונים גדולים.
ביקורות וקבלה.
ההמלצה של 80,000 שעות על השתכרות לשם נתינה, הנוהג לפיו כדאי לאדם להרוויח משכורת גבוהה במסלול קריירה נורמטיבי, ותרומה של חלק גדול ממנה לעמותות קוסטאפקטיביות. המלצה זו התקבלה בספקנות. בירחון, "Oxford Left Review," פיט מילס טען שמכיוון שקשה לכמת את הסבירות לחולל שינוי חברתי, 80,000 שעות מוטות לשיטות הניתנות לכימות, כמו השתכרות לשם נתינה.
לאורך פעילותם, 80,000 שעות הפחיתו את תמיכתם בהשתכרות לשם נתינה לטובת מסלולים חלופיים כמו מחקר, הסברה או רפורמה במדיניות, והחלו להמליץ לעבוד על בעיות שפתירתן קשה יותר לכימות.
קהילת יהודי אופולה
קהילת יהדות אופולה, התקיימה בעיר אופולה, (פולנית: Opole, ; שמה לשעבר בגרמנית: אוֹפֶּלְן, Oppeln) הנמצאת בדרום פולין על גדות הנהר אודר. אוכלוסיית העיר מונה 128,012 תושבים (מעודכן לשנת 2020) והיא בירת פרובינציית אופולה. היא גם בירתה ההיסטורית של שלזיה העלית . בעיר יש מיעוט גרמני גדול יחסית.
היהודים הראשונים גרו ככל הנראה באזור העיר אופולה עוד לפני הקמת העיר בשנים 1211–1217 . בשנת 1840 הקימה הקהילה היהודית בית כנסת ברחוב הוספיטל. באביב 1894 החלה בניית בית כנסת חליפי וחדש, על האי פָּשֶקֶה, בשובל של נהר אודר העובר בעיר. לאור הגידול המהיר של הקהילה היהודית. בית כנסת החדש היה גדול ומפואר, היו בו כ-600 מקומות ישיבה. בתאריך 22 ביוני 1897 נערכה חנוכת בית הכנסת והעברת ספרי התורה מבית הכנסת הישן לחדש. עם הזמן בית הכנסת הישן נמכר במכירה פומבית לחברה להוצאה לאור ועל כן ככל הנראה, הוא שרד את ליל הבדולח והשואה. בשנת 2006 הפך בית הכנסת הישן לאולפן טלוויזיה אזורית של TVP3 Opole . רשויות העיר מונעות פגיעה בצורתו החיצונית של הבניין.
בשנת 1885 הקהילה היהודית באופולה הייתה בשיאה מבחינת מספר היהודים. בשנה זו חיו בעיר כ־765 יהודים. לאחר השואה קהילת יהודי אופולה לא התאוששה.
היסטוריה.
המאות ה-13 ועד ה-15.
היהודים הראשונים התגוררו באזור אופולה לפני הקמת העיר בשנים 1211–1217.
באמצע המאה הארבע עשרה פרצו "המגפה השחורה" ורעב בעקבותיה, בשלזיה. מיד האשימו את היהודים בהרעלת הבארות, מה שהוביל לפוגרומים עקובים מדם באופולה בשנת 1349 . ליהודים היה כבר בית ספר בעיר . קיים מסמך המתאר את נוכחותם של היהודים באופולה בשנת 1396; במסמך נכתב שהנסיך בולקו הרביעי מודיע על מכירת הבית שהיה בבית העלמין של סנט קרוס ושהיה שייך בעבר ליהודי, יצחק .
בתחילת המאה ה-15, רוב יהודי אופולה התפרנסו ממסחר והענקת הלוואות לנסיכים (בכל אירופה היה איסור גורף לעסוק בגביית ריבית על הלוואות במזומן). אישור לכך התקבל ממסמך המתאר שבשנת 1426 הדוכס בולקו הרביעי חייב בקנסות שני יהודים מאופולה, משה ודויד (אחים), שעסקו בהלוואה בריבית .
בשנת 1427, אחיו של הנסיך בולקו הרביעי, ברנרד, הרשה ליהודי, אברהם מז'ביצה להתיישב באופולה למשך 10 שנים, יחד עם משפחתו וכל האנשים שהעסיק. צו ההתיישבות שהונפק באותה תקופה אפשר ליהודים להתיישב באופולה ולפתוח בית ספר יהודי בבית פרטי . באותה תקופה, מרכז החיים היהודיים באופולה היה ממוקם בסימטת היהודים שנקראה Judengasse, היו שם: בית ספר יהודי שהקמתו אושרה על ידי הנסיך ברנרד בשנת 1427, בית כנסת או בית תפילה. וגם בית קברות יהודי קטן .
בגל הפוגרומים והגרוש של האוכלוסייה היהודית בשנת 1453 הואשם יהודי בשם אברהם. לאחר משפט הוא נידון למות קדושים.
המאות ה-16 ועד ה-18.
מקורות רבים אודות יהודי אופולה מגיעים מראשית המאה ה-16. בשנים 1532–1533 התגוררו בעיר כ־70–90 יהודים ( 8 משפחות; הם היוו 5.1% מכלל האוכלוסייה בעיר) . היה להם בית כנסת ובית ספר .
במסמכים היסטוריים של העיר בין השנים 1557 ו- 1563 מוזכרים שני יהודים (מארק ונתן) שהיו זגגים שהחליפו חלונות בטירת אופולה . בשנת 1557 שילמו יהודי אופולה מיסים בסך 26 זהובים ו -16 גרושים ובשנת 1564 שלמו 24 זהובים ו- 32 גרושים. בשנת 1660 נאמד מספר היהודים באופולה בכ־100 נפשות (כ־5% מכלל אוכלוסיית העיר). במקורות שונים מהשנים 1563–1564 מוזכר שמו של הרב הראשון של האופולה, בנדיקט (בנדיקס רבי) .
בשנת 1562 אימץ הסימיק (הפרלמנט) של דוכסות אופולה-ריביבורץ צו המחייב את היהודים למכור את בתיהם, לשלם את חובותיהם ולעזוב את גבולות הנסיכות בתוך שנה . מסיבה זו, בשנת 1563 גורשו היהודים מאופולה ובשנת 1565 לא היו עוד יהודים בעיר . ההיסטוריון אידזיקובסקי, מתאר :
בשנת 1566 כינו את כל היהודים האלה "מגורשים-Urbariumin". הבתים שלא הצליחו למכור הפכו לנחלת העיר (הם נמכרו לאחר עזיבת היהודים את העיר) .
במחצית השנייה של המאה ה-17 ניהלו יהודי פולין קשרים עסקיים עם יהודי שלזיה. סוחרים מחבר העמים נהגו להגיע לירידים בוורוצלב, בז'ג, ניסה ואופולה .
במאי 1713 הוציא הקיסר קרל השישי צו סובלנות (Toleranzpatent) חיובי כלפי היהודים, שאפשר להם להתיישב בשלזיה לאחר ששילמו מס סובלנות מיוחד. הוא נתן ליהודים את הזכות לעסוק במסחר מדלת לדלת בשלזיה, אולם הצו לא כלל את הערים: פרודניק, גליביצה, ריביבורץ, קולה, אופולה וניסה. אם סוחר יהודי נסה לסחור בערים אלה למרות האיסור, כל סחורתו הוחרמה. עם זאת, היהודים מצאו דרך לעקוף את התקנה והתיישבו בפרברי הערים המוחרגות, שם פיתחו את מסחרם.
במהלך מלחמת שלזיה הראשונה בשנת 1742, רוב שלזיה הייתה תחת שלטון ממלכת פרוסיה. בדצמבר 1746 הכריחו הרשויות הפרוסיות את עירייה אופולה להתיר ליהודי, יצחק אליאס הבר מפראג, להתגורר בעיר עם משפחתו ומשרתיו (בשנת 1750 הוא עזב מכיוון שלא הצליח במסחר בעיר) .
במהלך מלחמת שבע השנים (1756–1763) נקלעה פרוסיה למצב כלכלי קשה מאוד. על מנת להקל על השלכות המשבר הכלכלי, הרשויות הפרוסיות העניקו הרשאות מיוחדות לבעלי המפעלים והיזמים העשירים היהודים. הם קיבלו את מה שמכונה הזכות להתאזרחות (Naturalisationspatente). עם זאת, זכויות אלה חלו על קבוצה קטנה מאוד של הקהילה היהודית. שתי משפחות סוחרים יהודים נצלו את המצב והתיישבו באופולה בשנת 1761. בשנת 1765 פתח מרקוס פינקוס מפעל עור לסוליות (הוא העסיק 4 עובדים). בשנת 1766 התגוררו בעיר 15 יהודים .
בשנים 1766–1807 גדל מספר היהודים באופולה מ־15 ל־31. הם עסקו במסחר סיטונאי (תבלינים, מוצרים קולינרים וטבק) . לקהילת אופולה היה בית ספר משלה ובית תפילה בחדרים שכורים. יהודי אופולה השתייכו לקהילת יהודי צילץ וקברו בצילץ את מתיהם .
ב־3 באוגוסט 1781 הוציאה עיריית ורוצלב החלטה המסדירה את נושא ההתיישבות היהודית בערי שלזיה העילית. ערים שהנהיגו את הצווים האמפריאלים לשעבר הכוללים את צווי אי-הסובלנות כלפי היהודים (de non tolerandis Judaeis) לא היו חייבות לקבל יהודים. ערים אלה היו: נימודלין, גלוגובק, גלובצ'יץ, פרודניק, ריביבורץ וטרנובסקי גור. לעומת זאת ערים שלא הפעילו את צווי אי-הסובלנות חויבו לקלוט מספר תושבים יהודים שהורשו לסחור בעיר. אלה היו, בין היתר, בישז'ינה ואופולה. בערים אחרות, היהודים הורשו לסחור בחופשיות, למעט סחורות מסוימות, כגון תבלינים וברזל.
המאה ה-19.
בשנת 1807 היו 8 משפחות יהודיות באופולה, המונות 31 נפשות בסך הכול. בשנת 1811 היו 43 יהודים מבין 3,339 תושבי העיר (1.3% מכלל האוכלוסייה).
בזכות כניסתו לתוקף של צו האמנציפציה בשנת 1812, הקהילה היהודית באופולה קיבלה עצמאות. בקהילת אופולה שזה עתה הוקמה היו 48 חברים באותה תקופה . זמן קצר לאחר מכן, קהילת אופולה ניסתה להקים בית קברות משלה, ביולי 1816 הקהילה קיבלה את האישורים המתאימים. בית העלמין הוקם מחוץ לעיר, בנובה וויש קרולבסקה, על אדמות שנרכשו תמורת 600 טאלרים. האדם הראשון שנקבר בבית קברות זה היה המורה גימפל פוזנר, שנפטר בסתיו 1821. אגודת הלוויות החברה קדישא הוקמה בשנת 1839.
על פי ולדיסלב דז'יבולסקי, ב -10 בפברואר 1814 קיבלו היהודים הראשונים באופולה אזרחות פרוסית .
בתחילה, קהילת אופולה לא יכלה להרשות לעצמה להקים בית כנסת. על כן, בשנים 1812–1822 הקהילה שכרה כמה חדרי תפילה בעיר. בשנת 1827 הקהילה אפילו לא יכלה להרשות לעצמה להעסיק רב. התפילות נערכו על ידי בני הקהילה המיומנים ביותר בענייני דת. באותה תקופה החלו לקבל יהודים אזרחות עירונית באופולה, מה שהפך אותם לתושבים חוקיים.