בניסיון לחסוך את שכר הדירה קורא אומברטו לרופא שיפנה אותו לבית החולים, בזמן שהוא מוסר את כלבו פלאג למריה למשמר בהיעדרו. אומברטו לא יכול לשקר לצוות בית החולים בנוגע למחלתו, וכך מאולץ בסופו של דבר לעזוב ולחזור לדירתו. כשהוא חוזר לדירה הוא חוזר למבנה הנמצא תחת שיפוצים נרחבים, לקראת כניסת ארוסה של בעלת הבית, בעל בית קולנוע ברומא, כך שיוכל להכיל אירועים חברתיים נוצצים בעתיד. השיפוץ הכללי לא פסח על חדרו של אומברטו, אותו הוא מוצא ללא טפטים, עם חור באחד הקירות, ואומברטו מבין שבעלת הבית לא מתכוונת להמשיך לתת לו לשהות במלונה. הוא גם לא מוצא את כלבו פלאג, ומריה שבידיה הפקיד אותו, מספרת לו שהוא ברח אחרי שבעלת הבית השאירה את הדלת פתוחה לרווחה. אומברטו העני מוציא את מיטב כספו כדי להגיע לכלבייה העירונית, שם לשמחתו הרבה הוא מוצא את פלאג טרם הרדמתו. הוא מנסה לקבץ נדבות אך לא מסוגל לפשוט את ידו לצדקה. כשהוא חוזר למלון עם כלבו פלאג הוא מתכנן להתאבד באמצעות קפיצה למסילת הרכבת החשמלית הניצבת מבעד לחלון חדרו, אך מתחרט ברגע שהוא רואה את פלאג ישן על המיטה לבדו.
אומברטו אורז את חפציו, ועוזב בדממה, כאשר רק מריה רצה בעקבותיו ומספיקה להיפרד ממנו לשלום. הוא נוסע למעון לכלבים שבפאתי רומא, אך נרתע מהשאיר שם את פלאג לאחר שראה תגובת כלב אחר במקום. הוא ממשיך לגן הציבורי ומציע לילדה קטנה לקבל את הכלב בחינם, אך למרות רצונה, האומנת שליוותה אותה מסרבת בתוקף ועוזבת את המקום. אומברטו אף חושב להותיר את הכלב בגן הציבורי מבלי להפקידו בידיים אוהבות, אך פלאג רודף אחריו ולא עוזב אותו.
אז גמלה בליבו של אומברטו ההחלטה להתאבד יחד עם פלאג, והוא מנסה לעשות זאת על ידי קפיצה למסילת הרכבת. אלא שברגע האחרון פלאג חומק מבין ידיו ומתרחק ממנו. אומברטו לא יכול לשאת את המחשבה שלא יהיה מי שידאג לפלאג, וחוזר בו מניסיונו ליטול את חייהם. אך פלאג לא מוכן להתקרב אל אומברטו לאחר שזה ביצע מעשה מחפיר זה, ובורח ממנו חזרה לגן הציבורי, מסתתר מפניו. אומברטו רודף אחריו ומשחק עמו באיצטרובל, וכך השניים מתפייסים וממשיכים בהליכה אל הלא נודע.
גישתם של דה סיקה וזוואטיני לסרט.
צ'זארה זאוואטיני ראה ב"אומברטו דה" המשך ישיר לשלושת סרטי הנאו ריאליזם החשובים הקודמים שיצר עם ויטוריו דה סיקה ("מצחצחי הנעליים", "גונבי האופניים" ו"נס במילאנו"):
דה סיקה ראה בו את סרטו האהוב ביותר:
הסרט בראי הנאו ריאליזם.
הסרט נחשב לאחד השיאים של האסכולה הנאו ריאליסטית. השחקן הראשי המשחק את אומברטו דה הוא שחקן לא מקצועי בשם קרלו בטיסטי, פרופסור לפילוסופיה בחייו הפרטיים. הסרט מתעמק בעולמו הרגשי של אומברטו דה ופחות בבעיה החברתית הרחבה של הזיקנה. הקשר בין אומברטו לכלבו, פלאג, מזכיר מאוד את הקשר שבין האב לבנו בגונבי האופניים. כפי שב"גונבי האופניים" הבן מתרחק מאביו לאחר שהוא מנסה לגנוב זוג אופניים, כך גם ב"אומברטו דה" הכלב מתרחק מאומברטו לאחר שהוא מנסה להתאבד.
אומברטו דה מייצג את האדם במצבו הנואש ביותר. לעת זיקנתו, אפילו התקווה לא נותרה לו כדי להתנחם בה, ובעוד שכל חייו הצליח להתקיים בכוחות עצמו גם אם במאמצים רבים, כעת הוא נתון לחלוטין לחסדי הזולת ואף אינו מסוגל לזכות בהם. אנדרה באזן כתב כי "עד שראיתי את 'אומברטו דה' האמנתי ש'גונבי האופניים' הוא הדוגמה הקיצונית והמושלמת ביותר לסרט ריאליסטי".
אינגמר ברגמן אמר כי זהו הסרט האהוב עליו ביותר.
אלסטי
הסכם טרואה
הסכם טרואה (או חוזה טרואה) שנחתם ב- 21 במאי 1420 בין הנרי החמישי, מלך אנגליה לבין שארל השישי, מלך צרפת. החוזה מסמן את שיא עליונותה של אנגליה במלחמת מאה השנים.
על פי הסכם זה, שנחתם בקתדרלת טרואה בצרפת, הוכר הנרי החמישי כיורש העצר החוקי של ממלכת צרפת והיה אמור לרשת את הכתר אחרי מותו של שארל השישי. בהסכם נקבע גם כי הנרי החמישי יישא לאישה את קתרין דה ולואה, בתם של שארל השישי ושל אשתו איזבו מבוואריה.
ההסכם נחתם אחרי קרב אז'נקור (25 באוקטובר 1415) שבו הנחיל הנרי החמישי מפלה ניצחת לצרפת. הוא שב לצרפת ב-1417 והטיל מצור על העיר רואן שבנורמנדיה, עד שתושביה שגוועו ברעב נכנעו לו. ב-1419 הוא התקדם אל עבר פריז, מה שגרם לכניעתה של צרפת ולחתימה על הסכם טרואה.
שארל השישי, שמאז 1392 סבל מהתקפי שיגעון חוזרים ונשנים, לא היה מסוגל לנהל משא ומתן. במקומו "ייצג" את צרפת במשא ומתן על הסכם טרואה פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה, שכרת ברית עם אנגליה. הוא עשה יד אחת עם הנרי החמישי כדי למנוע משארל (לימים שארל השביעי, מלך צרפת) את מילוי תפקידו כיורש עצר, בטענה שהיה מעורב ברצח ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה (10 בספטמבר 1419).
ב-1 בדצמבר 1420 נכנס הנרי החמישי לפריז והסכם טרואה אושר על ידי אספת המעמדות הצרפתית. שארל יורש העצר נמלט אל העיר בורז' שבמרכז צרפת ומשם ניהל את ההתנגדות לכיבוש האנגלי.
ב-31 באוגוסט 1422 מת הנרי החמישי, וב-21 באוקטובר של אותה שנה מת גם שארל השישי. בנו של הנרי החמישי, שהיה בן עשרה חודשים בלבד, הוכרז למלך צרפת ואנגליה בשם הנרי השישי, אך ג'ון הראשון, דוכס בדפורד, אחיו של הנרי החמישי, שלט בצרפת כעוצר בשמו.
ב-1429 הטילו האנגלים מצור על העיר אורליאן. כאן הופיעה ז'אן ד'ארק שהובילה את ההתקפה הצרפתית על האנגלים וגרמה להתעוררות לאומית. ניצחונותיו של שארל יורש העצר, שהפך בינתיים לשארל השביעי, מלך צרפת, הפכו את הסכם טרואה לחסר משמעות לחלוטין. אולם, מלכי אנגליה המשיכו להחזיק בתואר "מלך צרפת" עד הסכם אמיין ב-1802.
חוזה טרואה
הורמון פפטידי
גנום (פנטזיה)
גְּנוֹם (מלטינית: gnomus) הוא יצור דמיוני שמקורו בפולקלור האירופי, המתואר לרוב כגמד בעל זקן ארוך ומצנפת צבעונית בצורת חרוט אשר חי במחילות תת-קרקעיות. בעברית משמשים לעיתים השמות גמד, ננס, שדון או נוֹם לתיאור גנומים אף על פי שלא קיים בעברית שם ייחודי לגזע מיתולוגי זה והשמות הללו משמשים גם לכינויים של יצורים מיתולוגיים נוספים.
מכיוון שקיימים יצורים מיתולוגיים רבים אשר דומים במראם לגנומים קיימת נטייה להתבלבל בינם לבין יצורים דמיוניים אחרים, בעיקר עם יצורים מהפולקלור האירופי כגון גובלינים וגמדים אשר לעיתים מזוהים בטעות כגנומים ולהפך.
גנומים בפולקלור.
האזכור הידוע הראשון של המושג גנום מופיע במאה ה-16, אצל האלכימאי השווייצרי פאראצלסוס, המזכיר את הגנומים כרוחות של האדמה, לצד יצורים אחרים המזוהים כרוחות אוויר, אש ומים (ביחד, ארבעת היסודות של העולם העתיק). פאראצלסוס תיאר את הגנומים כיצורים המסוגלים לנוע בעפר כשם שדג נע בתוך המים. מקור המילה גנום אינו ברור, אם כי ייתכן שהוא מגיע מהמילה היוונית "גנוזיס", שפירושה ידע.
במהלך המאה ה-19 דמויות של גנומים נעשו נפוצות במעשיות ילדים, ביניהן גם במעשיות האחים גרים והנס כריסטיאן אנדרסן. בתקופה זו גם התגבש על ידי מאיירים המראה הטיפוסי של הגנום, כפי שהוא מוכר כיום.
גמדי גינה.
במהלך השנים פסלי גנומים הפכו לפריט פופולרי בגינות רבות ברחבי העולם. בישראל פסלים אלו זכו לכינוי "גמדי גינה". גמדי גינה הם לרוב פסלים בדמות גנומים זכרים מזוקנים והם בדרך כלל עשויים מקרמיקה. משתמשים בהם בעיקר לקישוט מדשאות וגינות, המנהג פחות נפוץ בישראל אך צובר תאוצה בעשור האחרון.
העיר גרפינרודה (השוכנת במדינת תורינגיה שבגרמניה) מתהדרת כי בה נוצרו גמדי הגינה הראשונים, וניתן למצוא בה את המוזיאון לתולדות גמדי הגינה ופארק גמדי גינה.
לקראת אמצע המאה ה-19 גמדי הגינה התפשטו במהירות ברחבי גרמניה, ועד מהרה הגיעו גם לגינות בצרפת, אנגליה ומקומות נוספים באירופה. כיום מספר גמדי הגינה בגרמניה לבדה מוערך בכ-25 מיליון.
חוקרים מסוימים משערים כי ייתכן ומקור גמדי הגינה הוא דווקא באל היווני/רומי פריאפוס אשר היה אל הפריון היווני והיה מגינם של הצאן והבקר, עצי הפרי, הגנים ואיברי המין הזכריים, פסלו היה נפוץ בגנים עתיקים.
על פי סיפורי העם, גמדי גינה היו נעורים לחיים באישון ליל, על מנת לעבוד בגינה, סופר כי מגעם גורם לפרחים לפרוח ולצמחים לגדול.
הם משמשים לעיתים קרובות גם כמקור למעשי קונדס שונים: גנומים נגנבים מגינות בתים ו"מוחזרים לטבע". חלק מהגנומים הנגנבים מגינות הבתים נשלחים למסע ברחבי העולם. פעולות אלה מכונות לעיתים שחרור גמדי גינה.
גנומים בתרבות הפופולרית.
טלוויזיה.
הדמות הראשית בסדרת הילדים המצוירת הפופולרית משנות השמונים "טוב-טוב הגמד" הייתה גנום זעיר אשר אוהב את הטבע ופועל כדי לצמצם את הנזקים הסביבתיים אותם גורמים בני האדם. כמו כן, בהמשך הופקה לסדרה זו גם סדרת בת בשם "דן-דין השופט" אשר עסק בהרפתקאותיו של דן דין השופט ועוזרו בינו אשר יוצאים לעזרתם של גנומים שונים ברחבי עולם.
בסדרת המתח צמרמורת יש שני פרקים בהמשכים שבהם הגנומים מתעוררים לחיים ורוצחים בני אדם.
ספרות.
גנומים אשר ראויים לציון במיוחד בספרות הם שבעת הגנומים המוזכרים בסיפור "שלגיה ושבעת הגמדים", מלך הגמדים (Nome King) בסדרת ספרי עוץ אשר שימש כאחת מדמויות הנבל העיקריות בסדרת ספרי עוץ והגנומים אשר נכללו בסדרת הספרים הארי פוטר.
כמו כן, סגנון חייהם של הגנומים זכה לסקירה נרחבת בספר ההולנדי רב המכר "The Secret Book of Gnomes" ("חייהם הסודיים של הגנומים") משנת 1976 אשר שימש בהמשך כבסיס לסדרות המצוירות "טוב-טוב הגמד" ו"דן-דין השופט".
משחקי פנטזיה ומשחקי מחשב.
במהלך העשורים האחרונים דמויותיהם של הגנומים הופיעו במשחקי פנטזיה פופולריים שונים כגון מבוכים ודרקונים ו-World of Warcraft כדמויות ראשיות. במשחק Watch Dogs 2 ניתן לאסוף גמדי גינה כביצת פסחא (מחשבים).
חברות.