ב-3 באפריל 1981 הושק האוסבורן 1, שעבד עם מערכת ההפעלה CP/M, במחיר של 1,795 דולר. המחשב היה כבד למדי, כ-11 קילוגרם, היה לו מסך קטן של 5 אינץ', והיה צריך לחבר אותו לחשמל כיוון שלא כלל סוללה, אך עמד בהבטחה של מחשב שמתאים לעסקים וניתן לשאת ממקום למקום. המחשב זכה להצלחה מיידית. תרמו להצלחה מחירו האטרקטיבי, וכן העובדה שהגיע עם חבילת תוכנות עשירה, שכללה בין השאר תוכנות לעיבוד תמלילים, גיליון אלקטרוני ותכנת ניהול בסיס נתונים. מחיר התוכנות המצורפות, לו ניקנו בנפרד, היה כ-1,500 דולר.
האוסבורן 1 זכה להצלחה מיידית, ותרם להתרחבות המהירה של החברה. בשיאה מכרה החברה כ-10,000 יחידות בחודש, והעסיקה כ-3,000 עובדים.
החברה לא הצליחה עם הדגם הבא, Osborne Executive . מחשב זה הציג שיפורים רבים לעומת אוסבורן 1, בין השאר מסך של 7 אינץ' לעומת 5 בראשון. המחשב הוכרז זמן רב לפני שהיה מוכן, וההכרזה עליו עצרה כמעט לגמרי את מכירות אוסבורן 1, שהחל להצטבר במחסני החברה והמפיצים. החברה נכנסה ללחץ להוציא לשוק את המחשב במהירות האפשרית, והוא הוצע למכירה לפני שכל הפגמים תוקנו, ומחשבים רבים לא פעלו כשורה והוחזרו. בסופו של דבר הפגמים תוקנו, אך הנזק כבר נעשה - אוסבורן 1 המשיך להימכר במספרים קטנים, והחברה פשטה את הרגל.
מוצרים מתחרים כאלו הופיעו - שנה לאחר הצגת אוסבורן 1 הציגה חברת IBM את המחשב המשפיע ביותר בתולדות המחשב האישי, ה-IBM PC, שסימן גם את דחיקת רגליה של מערכת ההפעלה PC/M. חברות אחרות הציגו מחשבים נישאים, והחברה התקשתה לעמוד בתחרות. ב-1982 הציעה חברת Kaypro מחשב דומה, ה-Kaypro II, שהיה לו יתרון אחד משמעותי על האוסבורן - מסך של 9 אינץ'. ב-1983 יצא לשוק ה-Compaq Portable של חברת קומפאק, שהיה מחשב נייד תואם PC, והשוק של מערכות מחשב מבוססות מערכת ההפעלה CP/M דעך בכללותו. עוד תרמה לקריסה של החברה הודעתו של אוסבורן על פיתוח מחשב עתידי, ה-Osborne Executive, הודעה שפגעה במכירות החברה, כשלקוחות החליטו לחכות למודל העתידי. התופעה שבה חברה מודיעה על מוצר עתידי ובכך פוגעת במכירות המוצרים הנוכחיים שלה זכתה לכינוי "אפקט אוסבורן" . מכירות החברה המשיכו לצנוח עד שבספטמבר 1983 הגישה החברה בקשה לפשיטת רגל, וב-1985 חדלה להתקיים סופית.
מפרט.
חומרת המחשב תוכננה מתוך אילוצים של מחיר והרצון לתכנן מחשב שיהיה ניתן לנייד. המחשב היה כבד למדי, ושקל כ-11 קילוגרם. חומרת המחשב כללה
המחשב הגיע עם מערכת הפעלה CP/M, וחבילת תוכנות שכללה בין היתר את מעבד התמלילים WordStar, תכנת גיליון אלקטרוני בשם SuperCalc, תכנת ניהול בסיס הנתונים dBase, וכן את שפת התכנות BASIC.
פרס המוזיקה האמריקאית לתגלית השנה
פרס המוזיקה האמריקאית לתגלית השנה הוא פרס המוענק מאז שנת 2004. שמות שונים לפרס הם האמן הפורץ האהוב (2004) ופריצת השנה (2005–2010).
אלכסנדר רודניאנסקי
אלכסנדר יפימוביץ' רודניאנסקי (ברוסית: Алекса́ндр Ефи́мович Родня́нский; נולד ב-2 ביולי 1961, קייב, ברית המועצות הרפובליקה האוקראינית, ברית המועצות) הוא במאי, מפיק ומנהל מדיה סובייטי-אוקראיני, מייסד ערוץ הטלוויזיה 1+1 ועמד בראש תאגיד CTC Media והביא אותו להנפקה בבורסת נאסד"ק האמריקאית. היה ארבע פעמים מועמד לפרס אוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע. זכה בפרסים במסגרת פסטיבל קאן, זוכה פרס גלובוס הזהב האמריקאי ופרס סזאר של הקולנוע הצרפתי. שלוש פעמים זכה בפרס "ניקה" של האקדמיה הרוסית לאמנויות הקולנוע ו-15 פעמים זכה בפרסי האקדמיה הרוסית לטלוויזיה, "פרס TEFI "; ארבע פעמים זכה בפרס האקדמיה הרוסית לקולנוע "פרס נשר הזהב". הוא זכה שלוש פעמים בפרס "איש השנה של GQ" (בקטגוריה "מפיק השנה") וקיבל תואר אמן מכובד של אוקראינה (1998).&lt;ref name="93/1998"&gt;Нагороджений указом Президента України № 93/1998&lt;/ref&gt; הוא חבר באקדמיה האירופית לקולנוע, באקדמיה לקולנוע באסיה-פסיפיק ומאז יוני 2016, חבר באקדמיה האמריקאית לקולנוע.
פרס המוזיקה האמריקאית לקליפ של השנה
פרס המוזיקה האמריקאית לקליפ של השנה הוא פרס המוענק מאז שנת 2016. ב-2019, שם הפרס שונה ל"הקליפ האהוב ביותר".
קרב סנט אולבנס השני
קרב סנט אולבנס השני (באנגלית: Second Battle of St Albans) נערך ב-17 בפברואר 1461 באנגליה במסגרת מלחמות השושנים. הקרב נערך בסנט אולבנס שבהרטפורדשייר, המקום בו התקיים הקרב הראשון במלחמה ב-1455. צבא סיעת בית יורק, בפיקודו של רוזן ווריק, ניסה לחסום את הדרך ללונדון, צפונית לעיירה. הצבא הלנקסטרי ביצע תנועת איגוף רחבה שהפתיעה את ווריק, ניתק אותו מלונדון והבריח את צבאו משדה הקרב. המנצחים אף שחררו את המלך הנרי השישי, בו החזיק ווריק כשליט בובה, משביו. בסופו של דבר לא השכיל בית לנקסטר לנצל את ניצחונו, התמהמה בכיבוש לונדון ונסוג צפונה, ליורקשייר.
רקע.
במלחמות השושנים נאבקו ביניהם על השלטון באנגליה שני ענפים של שושלת פלנטג'נט: בית לנקסטר, בראשו עמד המלך המעורער בנפשו, הנרי השישי, ובית יורק. ריצ'רד דוכס יורק התעמת עם כמה מאנשי חצרו של המלך במהלך העשורים של 1450 ו-1550. הדוכס זכה לכבוד כחייל וכאדמיניסטרטור, ותומכיו האמינו שזיקתו לכתר אנגליה גדולה יותר מזו של המלך הנרי. יורק ותומכיו פתחו לבסוף במרד גלוי בשנת 1455, ובקרב סנט אולבנס הראשון זכו בניצחון, אך הסכסוך לא הסתיים. לאחר מספר ניסיונות להגיע לפיוס בין הצדדים היריבים, התחדשו הקרבות ב-1459. ריצ'רד דוכס יורק חשש פעם נוספת מהעמדה לדין באשמת מרד בפני מועצת האצילים אשר התכנסה בקובנטרי ביוני 1459, אשר נשלטה בידי יריביו. יורק ובני בריתו מבית נוויל ריכזו את כוחותיהם סמוך לבסיסו של ריצ'רד בטירת לדלו הסמוכה לגבול ויילס וצבא המלך צעד לעימות מולם, אשר נודע כקרב גשר לדפורד (Battle of Ludford Bridge). הקרב הוכרע במהלך הלילה שבין ה-12 ל-13 באוקטובר, כאשר ערקו חלק מכוחותיו של ווריק שהגיעו מחיל המצב של קאלה בפיקודו של אנדרו טרולופ המנוסה לצד לנקסטר. יורק ואנשי בית נוויל נטשו את צבאם ונמלטו, ולמחרת נכנעו חייליהם חסרי ההנהגה והנחותים מספרית.
יורק פנה לעבר אירלנד, בה נהנה מתמיכה נרחבת, בעוד סולסברי, ווריק ואדוארד, בנו הבכור של ריצ'רד, עשו את דרכם לקאלה, שם שימש ווריק כמושל העיר, ומנעו בקושי מדוכס סאמרסט מלהשתלט עליה. ניסיונות תומכי בית לנקסטר להשליט את מרותם על אירלנד וקאלה נכשלו, אך יורק ותומכיו הוכרזו כבוגדים ונושלו מרכושם ומתאריהם. תומכי בית לנקסטר המנצחים ספגו גינויים על האופן בו בזז צבאם את העיירה לדלו לאחר הניצחון בגשר לדפורד על צבא יורק ופעולות הדיכוי שבאו לאחר כינוס הפרלמנט גרמו לאצילים שלא צידדו באחד מן הצדדים לחשוש לנכסיהם ולתאריהם, ונמשך הכאוס ברחבי הממלכה. ב-26 ביוני 1460, לאחר מסע תעמולה נרחב, פלשו אנשי בית נוויל דרך ראש גשר עליו השתלטו מוקדם יותר בסנדוויץ' שבקנט וכבשו במהירות את לונדון ואת אזור דרום אנגליה, שם נהנה ווריק מתמיכה רבה. בקרב נורת'המפטון, אשר נערך ב-10 ביולי, ערק חלק מצבא לנקסטר לצידו של ווריק והנותרים הובסו. הנרי השישי נתפס בשדה הקרב בפעם השנייה ונלקח ללונדון, בעוד המלכה מרגרט, אשתו של הנרי, ובנם, אדוארד, נמלטים צפונה.
יורק שב ללונדון ממקום גלותו באירלנד וניסה לתבוע לעצמו את כתר אנגליה, אך תומכיו לא היו מוכנים לצעד דרסטי שכזה. במקום, הושג הסכם שכונה "צו ההסכמה"" (Act of Accord), לפיו יהפוך ריצ'רד או אחד מיורשיו למלך לאחר מותו של הנרי. ההסכם נישל את אדוארד, בנו הצעיר של הנרי, מירושת הכתר. המלכה מרגרט התנגדה להסכם ולקחה את בנה לסקוטלנד במטרה להשיג שם תמיכה. בינתיים, גייסו אצילים תומכי בית לנקסטר צבא בצפון אנגליה. בתגובה לאיום, יצא יורק, יחד עם רוזן סולסברי (אביו של ווריק), בראש צבא צפונה בסוף 1460, אך המעיט בכוחם של הלנקסטרים. בקרב וייקפילד הושמד צבאו של יורק, והדוכס, יחד עם בנו אדמונד וסולסברי נהרגו או הוצאו להורג זמן קצר לאחר מכן.
המשך המערכה.
הצבא הלנקסטרי המנצח החל להתקדם דרומה לעבר לונדון. מפקדיו היו האצילים הצעירים יחסית, דוכס סאמרסט, רוזן נורת'מברלנד וברון קליפורד, שאבותיהם נהרגו בידי יורק ו-ווריק בקרב סנט אולבנס הראשון. בתקופה בה נערך קרב וייקפילד שהתה מרגרט בסקוטלנד שם ניהלה משא ומתן עם העוצרת מרי מחלדר, כאשר הסכימה האחרונה לשלוח חיילים סקוטים לעזרת הלנקסטרים, בתמורה לנישואים עתידיים בין בנה של מרגרט לבתה של מרי וחשוב מכך, מסירת בריק שעל הטוויד לידיה. בנוסף, תוגבר הצבא הלנקסטרי במספר משמעותי של שכירי חרב מצרפת ומוויילס וכן ממגויסים מאזור הגבול בין אנגליה לסקוטלנד, שהיו ידועים באלימותם ובחוסר המשמעת שלהם. שכירי החרב והמגויסים והתקיימו בעיקר מביזת היישובים בהם עברו בדרכם דרומה, הותירו אחריהם נתיב הרס נרחב ועוררו אימה בקרב תושבי דרום אנגליה.
מותו של ריצ'רד הפך את בנו ויורשו אדוארד, רוזן מארץ', לטוען לכתר מצד בית יורק. אדוארד עמד בראש הצבא היורקי באזור ויילס, בעוד שווריק הוביל צבא נוסף בלונדון ובשטחים מדרום-מזרח. באופן טבעי, הם התכוונו לאחד את כוחותיהם במטרה להתעמת עם צבאה של מרגרט, אך אדוארד נאלץ להתמודד מול צבא לנקסטרי נוסף בוויילס, בפיקודם של ג'ספר טיודור ואביו אוון טיודור. ב-2 בפברואר 1461 הביס אדוארד את צבא לנקסטר בקרב מורטימר'ס קרוס, אך נותר בגבול ויילס למשך שבועיים נוספים, ולא הגיע בזמן לעזרתו של ווריק.