אמנות שימושית- קונפורטי עושה שימוש בטכניקות האמנותיות שלה לעיצוב מוצרים שונים לבית - כלי בית ומתנות, קופסאות תכשיטים, כתובה מצוירת, עטיפות לספרים, עיצובי קרמיקה למטבח ולאמבטיה ועבודות יודאיקה שונות. כמו כן היא עוסקת בעיצוב בתי כנסת וארונות קודש, תיבת חזן, במה ומחיצות לעזרת נשים.
תערוכות.
קונפורטי הציגה עשרות תערוכות בגלריות ובמוזיאונים בארץ ובעולם. בשנת 1993 הציגה תערוכת יחיד - "ספומאטו" במוזיאון ינקו דאדא שבעין הוד. התערוכה בניהולה של רעיה זומר דיברה על נושאים כמו זקנה, יופי, מסיכה, נעורים, באמצעים של ציור, זירוקס, עיבוד וטשטוש צילומים ענקיים על נייר, על קנבס ועל בד.
ב-1997 הציגה תערוכת יחיד בשם "מרחב נשימה תרבותי", תערוכה ניידת מטעם אמנות לעם. אוצרת התערוכה הייתה הדרה שפלן קצב והפתיחה הייתה בגלריה "המומחה". התערוכה הוצגה בישראל במשך שלוש שנים, בגלריות ובמוזיאונים שונים.
בשנה זו הציגה גם במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, תערוכה שנקראה "הו מאמא", באצירתן של הדרה שפלן קצב ויהודית מצקל. התערוכה הציגה סדרת עבודות בנושא אמהות, על גבי מגבות מטבח וסמרטוטי רצפה.
שארוק חאן
נשיא ישראל
גונדו סיקיו
גונדו סיקיו (ביפנית: 権藤成卿; 13 באפריל 1868- 9 ביולי 1937) היה הוגה דעות יפני שהשתייך לימין הקיצוני ביפן. הוא דגל בהתעצמות יפן בזירה הבינלאומית, בהתרחבות טריטוריאלית, בצמצום כוחם של הבירוקרטים ופקידי הממשל ובהעדפת החקלאות על פני התעשייה.
גונדו נולד ב-1868 במחוז פוקואוקה שבאי קיושו ביפן. בשנת 1886 ערך מסע ארוך בסין ובקוריאה, שם גובשה השקפת עולמו, שדגלה בהתפשטות טריטוריאלית יפנית. הוא הצטרף לארגון הקוקוריוקאי הקיצוני שפעל כנגד התפשטות האימפריאליזם המערבי ליפן. ב-1902 הגיע לטוקיו, שם הכיר דמויות מרכזיות מהימין הקיצוני היפני ביניהם קיטה איקי, שומיי אוקאוה ואחרים. בשנת 1920 הקים את "המדרשה לממשל עצמי" שם הטיף לרעיונותיו.
גונדו האמין שעל יפן להיות מורכבת מקהילות כפריות קטנות, אשר יהיו כפופות ישירות לקיסר היפני, תוך צמצום הבירוקרטיה ופקידי הממשל. חסידיו לקחו חלק בהפגנות האיכרים כנגד הממשל שהתרחשו בסוף שנות ה-20, במחאה על הקשיים הכלכליים באזורים הכפריים ביפן.
רעיונותיו של גונדו השפיעו רבות על הימין הקיצוני ביפן בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20. הוא עצמו נחשד בהשתתפות במספר ניסיונות הפיכה ביפן, ביניהם ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932.
גונדו
חיפוש בינרי
שומיי אוקאווה
שומיי אוקאווה (ביפנית: 大川 周明; 6 בדצמבר 1886 - 24 בדצמבר 1957) היה סופר והוגה דעות לאומני יפני. בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה היה ידוע בשל מאמריו שעסקו בהיסטוריה של יפן, בפילוסופיה של הדת, בפילוסופיה הודית ובקולוניאליזם. נחשב כשייך לזרם הימני ביפן, אף כי הוא עצמו דחה הגדרה זו ותיאר את עצמו כאנטי קפיטליסט. אוקאווה הואשם בביצוע פשעי מלחמה אך האישום נגדו בוטל לאחר חוות דעת פסיכיאטרית שקבעה כי הוא אינו כשיר לעמוד לדין.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו ופעילותו.
אוקאווה נולד ב-6 בדצמבר 1886 בעיר סוקטה שבמחוז יאמאגטה ביפן. הוא למד ודות ופילוסופיה הודית קלאסית באוניברסיטת טוקיו וסיים את לימודיו ב-1911. עם סיום לימודיו החל לעבוד כמתרגם במטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי. לאוקאווה היה ידע בשפות גרמנית, צרפתית, אנגלית, סנסקריט ופאלי.
בצעירותו נטה אוקאווה לדעות סוציאליסטיות, אך בקיץ של 1913 קרא את ספרו של הנרי קוטון "הודו החדשה", שגרם לו לזנוח את הקוסמופוליטיות ולפתח דעות שתמכו בפאן-אסייתיות - כלומר, האמונה באחדותם של העמים האסייתיים, בערכים האסייתיים ובהתנגדות לקולוניאליזם המערבי והאסלאמי באסיה. לאחר שנים בהן עסק בלימוד פילוסופיות זרות, הוא האמין כי הפתרון לבעיותיה החברתיות והפוליטיות של יפן טמון בברית עם תנועות העצמאות האסייתיות ובחזרה לערכים היפנים המסורתיים שקדמו להשפעות המערביות.
ב-1918 נסע אוקאווה לעבוד בחברת מסילת הרכבות הדרום מנצ'ורית. ב-1919 הוא ייסד יחד עם קיטה איקי את האגודה הפוליטית "יוזונשה" ("הנותרים"), באמצעותה הטיפו השניים לדעותיהם. ב-1920 החל ללמד היסטוריה באוניברסיטת טקושוקו, שם הוא פעל להקמת קבוצות סטודנטים לאומניות ואנטי קפיטליסטיות.
ב-1926 פרסם אוקאווה את ספרו המשמעותי והמשפיע ביותר ""יפן ודרך היפנים" ("Nihon oyobi Nihonjin no michi""). הספר זכה להצלחה גדולה ועד סוף מלחמת העולם השנייה הודפס ב-46 מהדורות. בספרו טוען אוקאווה כי על יפן לעמוד בראש מדינות אסיה במאבקן כנגד האימפריאליזם המערבי. הוא מכיר בקדמה ובטכנולוגיה המערבית ואינו שולל אותן, אך מזהיר מפני ההשפעות המוסריות השליליות שמביא עימו המערב.
בתחילת שנות ה-30 היה אוקאווה מעורב במספר ניסיונות הפיכה ביפן, ביניהן תקרית מרץ - ניסיון הפיכה שאירע במרץ 1931. על מעורבותו באירוע זה נשפט אוקאוה ונידון ל-5 שנות מאסר. לאחר שריצה שנתיים בלבד מתוך תקופת מעצרו, שוחרר אוקאווה והצטרף שוב לחברת מסילת הרכבות הדרום מנצ'ורית. ב-1939 הוא מונה לתפקיד פרופסור באוניברסיטת הוסיי (Hosei) שבטוקיו.
בשנים הבאות המשיך אוקאווה בפרסום ספרים ומאמרים רבים שעסקו בהתנגשות התרבויות הבלתי נמנעת לדבריו, בין המערב למזרח, ובתפקידה החשוב של יפן להגן ולשחרר את מדינות אסיה מהשפעתן המזיקה של ארצות הברית ושאר האומות המערביות. בניגוד להוגי דעות אחרים ביפן, אוקאווה לא התנגד לתיעוש ולהתפתחות הטכנולוגית, אך הוא האמין כי על עמי המזרח ויפן בכללם להיזהר מההשפעות המוסריות השליליות שמגיעות עימם.
האישום בפשעי מלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הועמד אוקאווה לדין בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק שהוקם על ידי בעלות הברית בטוקיו, באישום של פשעי מלחמה מדרגה A (פשעים כנגד השלום). הוא היה הנאשם היחיד באישום זה שלא היה קצין צבא או פקיד ממשלתי. אוקאווה תואר בעיתונות המערבית כ"יוזף גבלס היפני" ונטען נגדו שהוא קידם ותמך במלחמה בין יפן לבין מעצמות המערב. בשימוע שנערך לו לפני המשפט טען אוקאווה כי אמונתו בפאן-אסייתיות אינה אמונה במלחמה.
מתחילת המשפט כפר אוקאווה בסמכותו של בית הדין. במהלך המשפט התנהג בצורה מוזרה שכללה הגעה לאולם בית המשפט כשהוא יחף ולבוש בפיג'מה והכאה בראשו של ראש הממשלה היפני הידקי טוג'ו, תוך שהוא צועק בגרמנית. בעקבות התנהגותו זו נבדק אוקאווה על ידי הפסיכיאטר האמריקאי דניאל יפה, שקבע כי הוא אינו כשיר לעמוד לדין. בשל חוות דעת זו קבע ראש הרכב השופטים סר ויליאם ווב כי האישומים נגד אוקאווה יבוטלו. רבים חושבים עד היום כי התנהגותו של אוקאווה הייתה לא יותר מאשר ניסיון לחמוק ממשפט.
לאחר המלחמה.
לאחר שחרורו ממעצר, אושפז אוקאווה בבית חולים של הצבא האמריקאי, שם נקבע כי הוא סובל מחוסר יציבות נפשית שנגרם כתוצאה ממחלת העגבת. הוא הועבר לבית חולים פסיכיאטרי בטוקיו, שם בילה את זמנו בכתיבת תרגום של ספר הקוראן ליפנית. הוא שוחרר מבית החולים ב-1948.
באוקטובר 1957 ביקש ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו להיפגש עם אוקאווה במהלך ביקורו ביפן, אך בשל מצבו הבריאותי הקשה של אוקאווה לא יצאה הפגישה אל הפועל. אוקאווה מת חודשיים לאחר מכן, ב-24 בדצמבר 1957, כשהוא בן 71.
אוקאוה
סכיזואיד
שדמה (גוש עציון)
שדמה הוא מחנה צבאי מאויש בשטח C (בשליטה ישראלית מלאה), השוכן בנקודה השולטת על ציר ירושלים-גוש עציון (מזרח), מזרחית לעיירה הפלסטינית בית סאחור, 5 ק"מ דרומית לשכונת הר חומה בירושלים ו-8 ק"מ צפונית לתקוע. הפלסטינים מכנים את המקום "עוש ע'ראב" ("קן העורב").
מחנה צבאי שדמה.
המחנה הוקם על ידי הבריטים בתקופת המנדט, ולאחר מכן השתמשו בו גם הירדנים. לאחר כיבושו במלחמת ששת הימים עבר לשימוש צה"ל, והיה לבסיס הקבע של גדוד הנח"ל המוצנח (גדוד 50). בהמשך, שימש כבסיס הנדסה ושריון וכונה בשם "שדמה". בשנות האינתיפאדה שימש כבסיס תצפית.
בשנת 2006 החליט צה"ל לנטוש את הבסיס, אך חלק ממבני המגורים, המגדל ועמדות השמירה המוגנות הושארו במקומם. מאז הוא הוגדר כשטח צבאי סגור בשליטה ישראלית. בסוף מרץ 2010 אייש צה"ל מוצב במקום, בעקבות המאבק הציבורי שהתנהל בעניין.
המאבק על עתיד השטח.
ב-2006 פלסטינים מבית סאחור הסמוכה ביקשו להעביר לידיהם את ראש ההר על מנת להקים בית חולים אורתופדי בן 70 מיטות, שימומן על ידי הארגון ההומניטרי "Cure International". במקביל הוקם פארק למרגלות ההר, בסיוע הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי של מחלקת המדינה האמריקנית. בפברואר 2006 נחנך הפארק בנוכחות ראש הממשלה הפלסטיני סלאם פיאד.
במאי 2008 הקימו פעילות התנחלות, בהן נדיה מטר ויהודית קצובר, את "הועד למען שדמה יהודית" מתוך מטרה "להשאיר את שדמה בשליטה ישראלית, למנוע השתלטות גורמים עוינים על השטח ולפעול כנגד מסירת האזור לידי הפלסטינים בהסדר עתידי". פעילי הוועד טוענים כי שדמה היא נקודה אסטרטגית חשובה שאין להעבירה לפלסטינים, ומציעים לטפח את המבנים העזובים ולהופכם למרכז ללימוד על ההיסטוריה של גוש עציון וארץ ישראל, שבהמשך יורחב ויהפוך ליישוב. הוועד מארגן בשדמה שיעורים בכל שבוע ואירועים חודשיים. ביום ירושלים תשס"ט נערך במקום כנס תמיכה בהשתתפות גאולה כהן והזמר דודו אלהרר, בו הוקראו מכתבי תמיכה של חברי הכנסת זאב אלקין ודני דנון.
ב-19 בנובמבר 2009 ביקר בשדמה דב הייקינד, חבר בית הנבחרים של מדינת ניו יורק. הוא הביע תמיכה בהתיישבות יהודית בשדמה ונטע במקום עץ זית.