ההנחה הרווחת היא, שמקור האגדה הוא פרשה לא-פתורה של אונס ורצח הנערה ג'נט כריסטמן בת ה-13 ב-18 במרץ 1950, בעת ששימשה כשמרטפית לגרגורי בן ה-3, בנם של בני הזוג רומאק, בביתם בעיר קולומביה, מיזורי.
האגדה.
גרסה בסיסית.
נערה משמשת שמרטפית ערב אחד. הילדים כבר הושכבו לישון, והשמרטפית צופה בטלוויזיה בחדר המגורים. הטלפון מצלצל, וכשהיא עונה, הגבר שמעבר לקו צוחק, ושואל אותה אם היא בדקה לאחרונה מה שלום הילדים. היא שואלת אותו מי הוא, והגבר מנתק. הזר מתקשר מספר פעמים במהלך הערב, והשמרטפית מתחילה לפחד. היא מתקשרת למרכזייה ומבקשת מהמרכזן לאתר את המתקשר . כשהזר מתקשר שוב, השמרטפית מצליחה להחזיק אותו על הקו מספר דקות כדי לאפשר את איתורו, אך כאשר היא שואלת שוב מי הוא, הגבר מנתק את השיחה. או-אז, מתקשר המרכזן ומורה לה לצאת מהבית, כי השיחה מגיעה מתוך הבית, ומוסיף שהמשטרה בדרך למקום. כאשר היא מתקדמת לעבר הדלת, השמרטפית שומעת, ואחר כך רואה, דמות אפלה יורדת מהקומה העליונה. היא בורחת באימה החוצה. השוטרים מגיעים ועוצרים את האיש המטורף כשבידו סכין קצבים. הילדים כבר מתים. הרוצח נכנס לבית דרך חלון הקומה העליונה, רצח את הילדים בשנתם, וחיכה שהשמרטפית תעלה למעלה כקורבנו הבא.
גרסת פול סמית'.
לפי הגרסה שבספר "The Book of Nasty Legends" (בתרגום חופשי לעברית: "ספר האגדות המגעילות") מאת פול סמית' משנת 1984, השמרטפית נשארה בבית בודד להשגיח על שני ילדיהם של הורים צעירים שיצאו לארוחת ערב חגיגית. הגבר שהתקשר אמר לה "אני בקומה העליונה עם הילדים. מוטב שתעלי למעלה". היא טרקה את הטלפון בחושבה שזו הייתה מתיחה, והגבירה את עוצמת הקול בטלוויזיה. הגבר התקשר שנית וחזר על צחוקו ודבריו. המרכזן אמר לה שהוא יודיע למשטרה, וביקש ממנה להחזיק את הגבר על הקו בהתקשרותו הבאה, כדי שהמשטרה תוכל לאתר ולעצור אותו. היא החליפה את שפופרת הטלפון, וכאשר הגבר התקשר שוב, הוא ניחש מדוע היא מאריכה את השיחה, וניתק. שניות אחר כך התקשר המרכזן, ואמר לה שהגבר מדבר משלוחת הטלפון בקומה העליונה.
גרסת פסל הליצן.
החל משנת 2004 נפוצו באינטרנט גרסאות של הסיפור, ולפיהן, השמרטפית ראתה בבית פסל של ליצן. כאשר ההורים התקשרו לדרוש בשלום הילדים, היא ביקשה מהם רשות לכסות את הפסל בשמיכה או סדין, כי הוא הפחיד אותה. הם ענו לה בבהלה שאין להם פסל ליצן בבית, והם יתקשרו למשטרה. התברר שהפסל הוא הרוצח בתחפושת. בכמה גרסאות, ההורים ביקשו מהשמרטפית לקחת את הילדים ולעבור אל השכנים. המשטרה לכדה את הרוצח המתחזה לליצן, כשהוא מתרוצץ ברחובות העיר, מנופף בסכין. בגרסאות אחרות, הוא רצח את הילדים ואת השמרטפית.
גרסת שתי השמרטפיות.
וריאציה נוספת של האגדה כוללת שתי שמרטפיות, תוך שילוב פרטים מאגדה אורבנית נוספת שנפוצה בקמפוסים של אוניברסיטאות בארצות הברית בשנות ה-70 של המאה ה-20, ונודעה בשם "מות השותפה לחדר" (באנגלית: "The Roommate's Death"). גרסה זו מערבת שתי שמרטפיות. כאשר לאחת מהן נודע מהמרכזן שמקור השיחות הוא שלוחת טלפון בקומה העליונה, היא מיהרה אל המדרגות להזהיר את חברתה, ושמעה את החברה גוררת את עצמה אל המדרגות, כשגפיה קטועות. בכמה וריאציות, החברה קטועת הגפיים הזהירה את הראשונה שכל הילדים נרצחו, והאיצה בה לברוח מהבית. מקור אגדת מות השותפה לחדר הוא שמועה חסרת יסוד שנפוצה בקמפוסים, ולפיה, אם שותף לחדר מת, הדייר השני מקבל ציון מרבי או גבוה, או קדימות בבחירת חדר.
גרסת המתיחה.
לפי וריאציה הומוריסטית, השמרטפית ברחה מהבית ולא ראתה את הרוצח. כאשר הגיעה המשטרה, התברר שאחד הילדים בקומה העליונה עשה את שיחות הטלפון כמתיחה.
וריאציות נוספות.
במקרים רבים הגרסאות דומות, בשינוי פרטים קטנים:
עיבודים לקולנוע.
בסרטי אימה, בעיקר סרטי סלאשר מוקדמים, כולל קומדיות, התפתחה קלישאת "שיחות הטלפון שמגיעות מתוך הבית": בחורה או נערה נמצאת לבד בבית, בדרך כלל כשמרטפית, מקבלת שיחת טלפון מאיימת, מתקשרת למשטרה שמאתרת את השיחה ומודיעה לה שהמתקשר נמצא בתוך הבית. אמצעי עלילתי זה משקף תקופה מוקדמת, שבה בדירות מגורים היה קו טלפון נייח אחד, ולא היה אפשר להתקשר לאדם אחר בתוך אותו בית ובאותו קו טלפון. כמו כן, קו מוקד החירום בצפון אמריקה עדיין לא הופעל, והתקשרות למשטרה הייתה אפשרית רק באמצעות מרכזייה, ולא התקיימו טכנולוגיות שיחה מזוהה ושיחה ממתינה . עם זאת, גם בעידן הטלפון הסלולרי, ניתן לשמר את אפקט האימה שנובעת מהתחושה של להיות נעולים באותו בניין עם פסיכופת שמאיים בטלפון.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 נוצרה שורת סרטים בהשראת האגדה, או רעיון שיחת הטלפון מתוך הבית:
הפרלמנט של איראן
טחנת פשתן
טחנת פשתן היא המקום בו מעבדים פשתן. הטחנות המוקדמות ביותר פותחו לטוויית חוטים לתעשיית האריגים.
ג'ון קנדרו (אופטיקאי) ותומאס פורת'וס (שען), שניהם מדרלינגטון פיתחו את התהליך ממסגרת המים של ריצ'רד ארקרייט, ורשמו עליו פטנט בשנת 1787. המכונה הראשונה הוקמה ב-Low Mill על נהר סקרן בדרלינגטון, אשר קנדרו השתמש בה לטחינת זכוכית. לאחר מכן, הקים כל אחד מהם טחנה משלו, קנדרוו ליד Haughton-le-Skerne ופורטהאוס ליד Coatham Mundeville, שניהם על אותו נהר.
הם גם העניקו היתרים, שאפשרו לאחרים לבנות טחנות דומות, כולל בצפון-מזרח סקוטלנד, שם טחנות מוקדמות כללו את אלה בדאגלסטאון, ברווי ודנדי. אחרות נבנו בלידס. מתיו מוראי עבר מדרלינגטון כדי להקים טחנה באדל ליד לידס, שם בנה מכונת טוויה משופרת עבור ג'ון מרשל . ב-1791 בנה מרשל טחנה נוספת בהולבק ליד לידס. מאוחר יותר הפך מוראי למהנדס טקסטיל ידוע כשותף בפנטון, מוראי וווד.
טחנת פשתן דיתרינגטון בשרוסברי, שנבנתה בשנת 1797, היא הבניין הראשון בעולם שתוכנן נבנה עם קונסטרוקציית מסגרות ברזל, ולפיכך נחשבת לאב-הקדמון של כל גורדי השחקים.
בשנת 1805, נבנתה טחנת מלני בקצה המזרחי של באלרנו כדי לעבד פשתן.
רשתן העוזרר
רִשְׁתָּן הָעֻזְרָר (שם מדעי: "Aporia crataegi", שם קודם: לבנין העוזרר) הוא פרפר גדול ממשפחת הלבניניים. תפוצתו משתרעת מצפון מערב אפריקה במערב עד לעבר הקווקז ולרוחב האזור הפלארקטי עד סיביר ויפן במזרח. בדרום הוא מצוי בטורקיה, קפריסין, ישראל, לבנון וסוריה. הוא אינו קיים באיים הבריטיים ובצפון סקנדינביה.
בישראל מין זה נפוץ בעיקר בצפון הארץ מאצבע הגליל עד החרמון ובהרי יהודה עד מודיעין.
תת-מינים.
תת המינים כוללים:
תפוצה ובית גידול.
מין זה נפוץ בביערות פתוחים, בשטחי מרעה, במטעים, נתיבים, גינות, כרי דשא וסבכי צמחיות. ברחבי רוב אירופה, אסיה, קוריאה ויפן הממוזגת. מין זה נכחד מהאיים הבריטיים.
תיאור.
רשתן העוזרר בעל מוטת כנפיים של 51–70 מ"מ. בדרך כלל נקבות גדולות יותר מזכרים. החלק העליון של הכנפיים הקדמיות והאחוריות הוא לבן שקוף עם ורידים שחורים בולטים. הצד התחתון דומה אצל הזכר אך לנקבה יש ורידים חומים. יתר על כן, הנקבה מאבדת את רוב קשקשיה על ידי שפשוף כנפיה זו בזו, כתוצאה מכך היא נעשית כמעט שקופה.
ניתן להבחין בין מין זה למינים נוספים בסוג "Pieris" על ידי הורידים הבולטים שעל כנפיו.
לאחר ההטלה הביצים צהובות ומתכהות עם ההתקרבות לבקיעה. הזחלים בצבע אפור ירקרק עם פסים רוחביים. הגולם בצבע לבן שמנת, עם כתמים שחורים, מחובר בחגורת משי לענף.
ביולוגיה.
תקופת ההתעופפות של רשתן העוזרר היא בין אפריל ליולי. המבוגרים די חברתיים והשפע שלהם משתנה מאוד משנה לשנה. הביצים מוטלות על הצמח הפונדקאי, בדרך כלל ממשפחת הוורדיים ולעיתים קרובות על עצים ושיחים, ביניהם: תפוח, "Malus micromalus", "Pyrus communis", "Pyrus serotina", "Sorbus intermedia", "Sorbus hybrida", "Sorbus aucuparia", עוזרר חד-גלעיני, "Crataegus oxyacan" ., "Crataegus jozana", "Prunus spinosa", "Prunus" padus, "Prunus ssiori", שדר, "Salix phylicifolia", "Chaenomeles lagenaria").
הביצים מוטלות בקבוצות של 30 עד 100. לוקח להם כשלושה שבועות לבקוע. הזחלים נוטים להישאר בקבוצה ולהתגודד לאחר הבקיעה. למין זה יש דור אחד בשנה. הזחלים חורפים באופן קבוצתי באוהל קורים השזור בעלים. הזחלים ניזונים בהתחלה קרוב זה לזה מעלי הצמח הפונדקאי, לפני שהם מתפזרים בשלבי ההתפתחות המאוחרים לחלקים אחרים של העץ.
שלב הגולם נמשך כשלושה שבועות.
אדולף בקרלה
אדולף היינץ בֶּקֶרְלֶה (בגרמנית: Adolf Heinz Beckerle; 4 בפברואר 1902, פרנקפורט, האימפריה הגרמנית – 3 באפריל 1976, פרנקפורט, גרמניה המערבית) היה פושע מלחמה נאצי, אובר-גרופנפיהרר ב-אס אה, דיפלומט ושגריר מיוחד של גרמניה הנאצית לממלכת בולגריה, שהיה מעורב בגירושם למחנות ההשמדה של 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה והעיר פירוט וכן בגירושם למחנות ההשמדה של יהודים אזרחי בולגריה שהתגוררו בגרמניה ובארצות הנתונות לשליטתה.
קורות חייו.
ראשית חייו ופעילותו במפלגה הנאצית.
אדולף בקרלה נולד בפרנקפורט למשפחה מהמעמד הבינוני. אביו היה פקיד דואר. הוא רכש השכלה תיכונית בעירו. באוגוסט 1922 הצטרף למפלגה הנאצית והורחק ממנה לאחר הפוטש במרתף הבירה. בין 1925–1926 היה צוער באקדמיה המשטרתית בהאן-מינדן. ב-1927 סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת פרנקפורט. ב-1929 הצטרף שוב למפלגה הנאצית, והיה לחבר ובהמשך לקצין באס אה. ב-1932 נבחר לחבר הרייכסטאג אך התפטר כעבור מספר חודשים. בהמשך, פיקד על קבוצות של פלוגות סער בהסן עד למינויו למפקד האס אה בהסן. בין 1934–1941 כיהן כמפקד משטרת פרנקפורט. לאחר ליל הסכינים הארוכות הודח לזמן קצר מתפקידו, אך שב אליו. ב-9 בנובמבר 1937 הועלה לדרגת אובר-גרופנפיהרר.