כאשר נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941, הורכבו עוצבות שריונהּ בעיקר מטנקים קלים, כשהנפוץ מביניהם היה ה־M3 סטיוארט. הקרבות בצפון אפריקה בשנת 1942 הדגישו את חסרונות הטנק הקל מדגם M3 בלוחמת שריון. חולשתו העיקרית של ה־M3 הייתה חימושו, תותח קל 37 מ"מ - חלש מכדי להתמודד מול השריון הגרמני. באפריל 1943, לאחר שכשל הניסיון לשדרג את כוח האש של ה־M3 לתותח 75 מ"מ, ובעקבות דחיית פרויקט הטנק M7 על ידי הצבא האמריקאי, הוציאה ועדת החימוש (Ordnance Committee) מפרט לפיתוח טנק קל חדש במשקל 20 טונות, חמוש בתותח 75 מ"מ ואשר יתבסס על ההינע של ה־M3.
העבודה על פיתוח הטנק החדש, שסווג בציון טנק קל T24 ניתנה לחברת הרכב ג'נרל מוטורס. שריונו היה דק ביותר, רק 25 מ"מ בחזית השלדה ו־37 מ"מ בחזית הצריח, זאת כדי שמשקלו לא יעלה על 20 הטונות. צריחו הכיל שלושה אנשי צוות, בניגוד לשניים ב־M3. כדי להשיג יכולת עבירות טובה יותר הוצגו בו זחלים רחבים (כדי 40 ס"מ) ומערכת מתלים חדשה. החימוש העיקרי היה תותח חדש קל משקל בקוטר 75 מ"מ, נגזרת התותח בו נעשה שימוש במפציץ B-25 מיטשל. למרות היותו בעל קנה קצר ומהירות לוע נמוכה, נעשה בתותח שימוש באותו תחמיש של תותח 75 המ"מ של ה־M4 שרמן. מקלע M1919 בראונינג 7.62 מ"מ הותקן במקביל לתותח, ואחד נוסף מימין לתובה אשר הופעל על ידי נהג המשנה. על גג הצריח הותקן מקלע M2 בראונינג 12.7 מ"מ להגנה מפני כלי טיס, אך מיקומו התברר כלא נוח לתפעול על ידי אנשי הצוות.
שתי דגמי אב-טיפוס של ה־T24 הושלמו באוקטובר 1943 ונשלחו למבחני שדה; אלה היו כה מוצלחים, שוועדת החימוש הזמינה יצור 1,000 טנקים באופן מיידי. מאוחר יותר תפחה ההזמנה ל־5,000 יחידות, שעל הייצור אחראיות קדילק וחברת מאסי־האריס (Massey-Harris). ביולי 1944 קיבל ה־T24 את השם המתוקנן M24 טנק קל, ומאוחר יותר נוסף לו שמו 'צ'אפי', על שם הגנרל אדנה צ'אפי (Adna Chaffee), הנחשב למייסד גייסות השריון האמריקאים. סך הכל יוצרו 4,731 טנקי M24 עד הפסקת הייצור ביולי 1945.
היסטוריית שרות.
מלחמת העולם השנייה.
משלוח הטנקים הראשון הגיע לצרפת בראשית דצמבר 1944 ואלו החלו להחליף את טנקי הסטיוארט המיושנים. טבילת האש הראשונה נערכה זמן קצר לאחר מכן, בקרב על הבליטה. מספר טנקים קטן נשלח גם לחזית האיטלקית ואף הספיק לקחת חלק בקרבות. עם תום המלחמה בחזית האירופית, היווה ה־M24 כ־34% מכלל הטנקים הקלים בצבא האמריקאי. בנוסף, נמסרו כ־300 טנקי M24 לבריטניה לקראת סיום המלחמה, אולם אלה השתתפו במספר קרבות מוגבל מאוד.
על אף שריונו הדק, מהירותו ואמינותו המכנית הגבירו מאוד את שרידותו. תפקידו העיקרי לא היה קרבות שריון בשריון אלא סיור ותמיכה בחי"ר ממוכן כשהוא מספק אש מסייעת. תותח ה־75 מ"מ היה יכול לירות פגזים נפיצים שהוכיחו עצמם כיעילים מאוד כנגד 'מטרות רכות' כרק"ם קל, חי"ר, מבנים ואף בונקרים. דיווחים מהיחידות הלוחמות שקיבלו לידיהם את הצ'אפי היו חיוביות ברובן. הצוותים שיבחו את ניידותו ואמינותו המכנית, כמו גם את תותח 75 המ"מ, שאמנם לא היה אפקטיבי ביותר כנגד שריון האויב, היה שיפור ניכר לעומת תותח ה־37 מ"מ של הסטיוארט.
מלחמת קוריאה.
בתום מלחמת העולם השנייה נשלחו ה־M24 ליפן כחלק מכוח הכיבוש, מאחר שהכבישים והגשרים היפניים לא יכלו לשאת טנקים כבדים יותר. ב־25 ביוני 1950 פלש צבא קוריאה הצפונית - המצויד בטנקי T-34-85 סובייטים - לרפובליקת דרום קוריאה. כוח השריון הזמין ביותר של ארצות הברית באזור היו טנקי הצ'אפי ששהו ביפן ואלה הוזעקו לקוריאה. ה־M24 היו חסרי אונים כנגד השריון החזיתי של ה־T34; בכל הקרבות כנגד צבא צפון־קוריאה בחודש יולי כשלו טנקי ה־M24 להשמיד אפילו T34 אחד. בנוסף, היו ה־M24 פגיעים לא רק לתותחי 85 המ"מ של ה־T34, אלא גם לרובי נ"ט מסוג PTRS-41 בקוטר 14.5 מ"מ של צפון־קוריאה. עם הגעת טנקים כבדים יותר כמו ה־M26 פרשינג והשרמן באוגוסט 1950, שב ה־M24 לתפקידים המיועדים לו כמשימות סיור וסיוע לחי"ר.
שימוש בצבאות זרים.
בראשית שנות ה־50 החלו טנקי M41 ווקר בולדוג להחליף את ה־M24 בשרות, ואלו הפכו לעודפים עבור הצבא האמריקאי. כתוצאה מכך החלו האמריקאים לספק את טנקי הצ'אפי למדינות זרות כחלק מתוכנית סיוע צבאית (Military Defense Aid Program). אף שלא היה הטנק החזק ביותר, הוא נתפש כפתרון זול, אטרקטיבי וקל לתפעול, במיוחד לצבאות קטנים שלא היו ברשותם טנקים. כ-4,400 M24 יוצאו למספר מדינות רב באירופה ובאסיה, כ־90% מסך כל הטנקים שיוצרו.
צרפת קיבלה את המספר הגדול ביותר - למעלה מ־1,200, ואלה הוו את עמוד השדרה בחיל השריון הצרפתי בשנות ה־50 יחד עם ה־M4 שרמן. הצבא הצרפתי השתמש בהצלחה ב־M24 במלחמת הודו-סין הראשונה וכנגד הגרילה באלג'יריה. במהלך מלחמת וייטנאם עשה צבא דרום־וייטנאם שימוש מצומצם בצ'אפי, וכך גם לאוס וקמבודיה. אף שטנקי צ'אפי סופקו גם לאיראן וגם לעיראק, ככל הידוע לא הפעילו אותם אלה בקרב. הפעם האחרונה בה השתתף ה־M24 בקרב הייתה ככל הנראה במהלך מלחמת הודו־פקיסטן בשנת 1971, כאשר הצבא הפקיסטני הפעיל רגימנט של טנקי M24 בבנגלדש. הטנקים, שגם כך היו במצב ירוד, לא הוו יריב לשריון ההודי שהורכב ברובו מטנקי T-55 ו-PT-76 סובייטים, וכל טנקי הרגימנט הושמדו או נשבו.
דגמים זרים.
בשנות ה־50 ניסו הצרפתים לשדרג את כוח אשו של ה־M24 על ידי החלפת הצריח בזה של ה־AMX-13 (תוצרת צרפת), שהיה בעל תותח 75 מ"מ עם יכולת חדירת שריון גבוהה מזו של ה־M24. הניסוי לא עלה בהצלחה, והצרפתים זנחו את הרעיון לאחר שדגם אבטיפוס אחד הושלם. בנוסף ניסו המפתחים הצרפתים גם להרכיב צריח M24 על מרכב ה־AMX-13, מאחר שתותח 75 המ"מ של ה־M24 היה יכול לירות פגזים נפיצים יעילים בהרבה מזה של ה־AMX-13. מספר כלים הוסבו לתצורה זו ונקראו AMX-13 צ'אפי.
בשנת 1972 החליט הצבא הנורווגי לנסות לשדרג את טנקי ה־M24 המתיישנים שברשותו תחת החלפתם בטנקים חדשים. מנוע הבנזין המקורי הוחלף במנוע דיזל משופר בדומה לזה המותקן בנגמ"ש ה־M113 האמריקאי. תותח 75 המ"מ הוחלף בתותח צרפתי 90 מ"מ בעל לחץ נמוך ובלם לוע. מערכת בקרת אש חדשה עם מד טווח לייזר הותקנה. הצבא הנורווגי התרשם מביצועי הטנק המשודרג ומכך שעלות כל יחידה הייתה כשליש מעלותו של טנק חדש. כ־54 טנקי M24 שודרגו ואלה נכנסו לשירות תחת השם NM-116. בנוסף הסבו הנורווגים שמונה M24 לטנקי חילוץ. ה-NM-116 פרש משרות בתחילת שנות ה־90.
אורוגוואי החלה לחדש במהלך שנות ה־80 את טנקי ה־M24 שברשותה על ידי התקנת תותח בלגי 90 מ"מ ומנוע דיזל סקונה. ככל הידוע, אלו טנקי הצ'אפי היחידים שנותרו בשרות בראשית המאה ה־21.
קרן ברק
קרן ברק (נולדה ב-20 בספטמבר 1972, י"ב בתשרי ה'תשל"ג) היא חברת הכנסת מטעם מפלגת הליכוד. לפני כן הייתה בעלת חברה לייעוץ אסטרטגי וקשרי ממשל ושדלנית, ולקחה חלק במאבקים פרלמנטריים, רפורמות ושינויי חקיקה בתחומים כלכליים וחברתיים.
ביוגרפיה.
ברק נולדה בחיפה וגדלה בשכונת רוממה בעיר, להורים יוצאי מצרים ופולין. היא שירתה בצה"ל כמדריכת חי"ר, מכי"ת טירונים (בנים) ומפקדת נגמ"שים.
קריירה פוליטית.
בתחילת דרכה הפוליטית עבדה כיועצת פרלמנטרית בכנסת. בין השנים 2002–2004 כיהנה כחברת דירקטוריון בחברת "בזק אונליין". ב-2005 מונתה ברק לדירקטורית בחברת נמל חיפה וזאת בעקבות הרפורמה בנמלי הים בישראל, במסגרתה פוצלה רשות הנמלים למספר חברות שלאחר מכן הופרטו, כאשר בהמשך כיהנה גם כחברת וועדת ביקורת בדירקטוריון הנמל. ברק הייתה חברת הסגל האקדמי ומרצה במסגרת הלימודים לקראת תואר ראשון (B.A) בתקשורת בבית הספר לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה.
ברק התמודדה בפריימריז של הליכוד לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, הכנסת השמונה עשרה והכנסת התשע עשרה על שריון במשבצת האישה החדשה. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת התמודדה ברק שוב בפריימריז בליכוד. לאחר שזכתה במעל ל-15 אלף קולות היא שובצה במקום ה-24 ונבחרה כחברת הכנסת ה-21.
בכנסת ה־23 שימשה כסגנית יושב ראש הכנסת.
פעילות פרלמנטרית - טרם בחירתה לכנסת.
עד כניסתה לכנסת העשרים ואחת, ברק הייתה בעלת משרד לייעוץ אסטרטגי וקשרי ממשל. החברה ייצגה את אנשי מועצת חפר, היא עבדה בעבור חברת "JUUL". היא עבדה עם חברות הביטוח, הבנק הבינלאומי וחברות גז ונפט.
חיים אישיים והשכלה.
ברק רווקה ואם לבן.
היא סיימה בהצטיינות תואר ראשון בתקשורת וניהול במכללה למנהל ובוגרת תואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. כמו כן, הייתה חברה בסגל האקדמי במרכז הבין תחומי בהרצליה.
פייסל אל-פאייז
ספר עשבים
ספר עשבים (בלטינית: Herbarius) הוא מונח היסטורי המתייחס ל"אוסף של תיאורי צמחים שנאספו יחד למטרות שימוש לצורכי רפואה". בהרחבה, זהו ספר שכולל שמות ותיאורי צמחים, לרוב עם תיאור הסגולות הרפואיות שלהם, בייחוד תכונות ושימושם לצורכי רוקחות, מאכל, רעל, הזיה, ארומה וכישוף, זאת לצד תיאור אגדות המתקשרות לצמח.
חלק מספרי העשבים כוללים מיון של הצמחים המוזכרים באוסף, זיהוים, וכן מתכונים של תמציות צמחים, תמיסות ושיקויים להכנה. בחלקם אף ישנם כאלה הכוללים בשימוש בבעלי חיים לצרכים המוזכרים.