בתחילת שנות ה-1970 שימש רוזן כראש תחום הנחיה ובקרה למספר פרויקטים, ולאחר מכן מונה לראש פרויקט טיל ה"פיתון", שאותו הביא לסיום מוצלח בשנת 1978. "פיתון 3", מדור ג', נחשב כ"קטר טכנולוגיות":
במסגרת ניהול הפרויקט, פעל ויזם הקמת מפעלים בישראל התומכים בטכנולוגיות הנדרשות לייצור להתקני מצב מוצק (המ"מ), כמו ייצור גלאי אינפרא-אדום (IR), וכן לייצור מודולים היברידיים (מעגלים אלקטרוניים משולבים) וכרטיסים רב שכבתיים.
מאמצע שנות ה-1970, תוך כדי ניהולו את פרויקט ה"פיתון", יזם רוזן והחל לקדם את קדם פיתוח הטיל "פיתון 4".
בשנת 1978 זכה רוזן בפרס ביטחון ישראל על חלקו בפיתוח טיל אוויר-אוויר "פיתון 3".
בעשור השלישי.
בתחילת שנות ה-1980 רוזן הקים ועמד בראש מינהלת אוויר-אוויר, האחראית על פעילויות הפיתוח של פרויקטי אוויר-אוויר במסגרת חטיבת הנחיית הטילים של רפא"ל.
בשנת 1983 נחשף לראשונה הטיל "פיתון 3", שעד אז היה עָלוּם. באותה עת, החלה רפא"ל לעבור מטמורפוזה, מתוך מטרה להגדיל את נפח הייצור והמכירות שלה פי שניים עד שלושה. במסגרת זו, רוזן גויס לשמש גם כמהנדס המערכות הראשי, שבאחריותו פעילות טכנית מערכתית שנדרשה בעסקת הייצוא הגדולה ביותר בתולדות רפא"ל עד אז, למזרח אסיה. טילי הם הגרסה הסינית של ה"פיתון 3".
בסוף שנות ה-1980 שהה רוזן שנה בשבתון בסינגפור, ב.
בעשור הרביעי.
בתחילת שנות ה-1990 עסק רוזן כמהנדס מערכות במינהלת אויר-אוויר, בפיתוח הצעה למערכת הגנה עצמית למטוסים. ומשנת 1993 שימש כראש פרויקט "מואב", טיל ליירוט טילי קרקע-קרקע (טק"ק).
בשנת 1997 הוסר לראשונה המעטה מעל "פיתון 4", שרוזן היה הראשון לעמוד בראש הפיתוח שלו.
בעשור החמישי.
בשנת 2000, לאחר 40 שנות פעילות בפיתוח טילים וייצורם, פרש רוזן לגמלאות, והמשיך לעבוד ברפא"ל כיועץ וללוות את פיתוח הדורות הבאים של טילים במינהלת אוויר-אוויר והגנה אווירית, בחטיבת טילים ולוחמת רשת.
בקיץ 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה,עבר ה"פיתון 5" בהצלחה את טבילת האש המבצעית שלו.
באוקטובר 2010, לאחר כ-52 שנים, נפרד רוזן מעבודתו ברפא"ל, ומאז הוא ממשיך לעסוק בתיעוד היסטורי, ושימור המורשת הארגונית של החברה.
פרסים והוקרות.
[מבחר]
משפחה.
הוריו של רוזן עלו ארצה מגרמניה: אימו, קטה דן (דניאלביץ) - ילידת ברלין (22 בינואר 1890), עלתה לארץ בעלייה השלישית, בשנת 1922; ואביו, יוסף רוזנבליט, יליד העיירה מסינגוורק שליד אברסוולדה (26 במרץ 1892), עלה ארצה בעלייה החמישית, בשנת 1933. הם הכירו בתל אביב ונישאו בשנת 1934.
רוזן הוא בן יחיד לאימו, קטה דן רוזן, שהייתה יזמית וחלוצת המלונאות באזור ארץ ישראל, בעלת מלון קטה דן.
בשנת 1937, בגיל שנתיים, נסעה אתו אימו לספא בבלגיה, כדי להציגו בפני בני משפחתה שהגיעו לשם מגרמניה. את מרביתם רוזן לא פגש עוד.
שלושת אחיותיה של אימו, שנותרו בגרמניה הנאצית, לא שרדו את מלחמת העולם השנייה. דודתו, הדויג דניאלביץ (Danielewicz Hedwig), הייתה אחת הרופאות הראשונות בגרמניה, וכנראה גם הרופאה היהודייה הראשונה. היא נישאה לצייר קארל יונג-דרפלר (1927–1879; Carl Jung-Dörfler), ועל אף שהתנצרה נשלחה עם דודתו השנייה, אלזה (Else Danielewicz), לגטו מינסק ושם נרצחו בשנת 1941. דודתו השלישית מצד אימו, קלרה (Clara Danielewicz), שהייתה נשואה לנוצרי, נהרגה יחד איתו.
אחיה של אימו, ריצ'רד דן (Richard Danielewicz), הספיק לעלות ארצה שבועיים לפני ליל הבדולח, בשנת 1938, תודות לסרטיפיקט שהיא ארגנה ושלחה לו. בת דותו, לוטה (לימים Lotte Noam), טיפלה ברוזן בילדותו.
אימו של רוזן, נפטרה בגיל 88, ב-15 בפברואר 1978.
אביו, יוסף רוזן (רוזנבליט) (Josef Rosenbluth), היה שותף בקפה פילץ. אחיו של רוזן, מנישואיו הקודמים של אביו, היה פסנתרן הג'אז יוחנן רוזן (Hans Jochanan Rosenbluth), נחשב אחד המעולים שבפסנתרני המועדונים בישראל. שהיה מנגן במלונות יוקרה ובהפלגות אוניות נוסעים בקו חיפה-מרסיי.
לאחר קום המדינה, עִבְרְתוּ בני משפחת אביו את שמם לרוזן, ביחד עם דודו, פליכס רוזנבליט (Felix Rosenbluth), אחי אביו, במסגרת עברות שמות מנהיגי היישוב. פנחס רוזן היה שר המשפטים הראשון של מדינת ישראל, וזוכה לשנת 1973.
דודו השני, אחי אביו, היה ד"ר לאו (אליעזר) רוזנבליט שנודע כ"רופא הילדים של ראשון לציון". דודתו מלכה (מלי), אחות אביו, נישאה לד"ר פליקס דנציגר, רופא כירורג שייסד וניהל את בית החולים דנציגר.
בן דודו היה הפסל ואדריכל הנוף יצחק דנציגר, שזכה על יצירתו בפרס ישראל לפיסול לשנת תשכ"ח (1968), בן דודו רפי רוזן התפרסם בתחום הטיפול בשיטת ה”ביורגונומי" ובן דודו שמוליק רוזן היה חידונאי ואיש רדיו ישראלי.
אביו של רוזן נפטר בגיל 61, ב-30 באוקטובר 1953.
רוזן היה נשוי לקטיה כרמלה, לבית סגלסון (Kelly Segalson), ילידת ליטא (2 בינואר 1934 - 28 ביולי 2022), ניצולת גטו קובנה על ידי חסידת אומות העולם גנובייטה פוקייטה (Genovaite Pukaite) ומשפחתה. קטיה עלתה לישראל לאחר קום המדינה, ב־29 באוקטובר 1948, סיימה את בית ספר לאחיות בבית חולים רמב"ם, ועבדה כאחות. הם הכירו בחיפה, שם נישאו ב-31 ביולי 1955, ושם קבעו את מקום מגוריהם.
רוזן אב לשתי בנות: ד"ר אסנת רוזן-קרמר (אדריכלית ומתכננת ערים) ורעיה רוזן, סנ"צ בדימוס ממשטרת ישראל. הוא סב לשני נכדים.
פרסומים.
[מבחר]
מסור שורף
מסור שורף (באנגלית: Abrasive saw) הוא מסור עגול שולחני, המשמש לחיתוך ברזל ופלדה.
מאפיינים ושימושים נפוצים.
השימוש במסור שורף נפוץ בשלבי ההקמה של מבנים בעלי שלד ברזל או פלדה ומשמש לביצוע חיתוכי שטח של קורות ופרופלים מתכתיים.
למסור ציר המאפשר עלרוד של דיסקת החיתוך אך לא מאפשר צידוד (חיתוך אלכסוני מתבצע באמצעות בורג הלחיצה). שלא בשעת העבודה המנוע ודיסקת החיתוך מורחקים באמצעות קפיץ ממשטח העבודה. בשעת העבודה מתבצע הניסור על ידי לחיצה כלפי מטה של המסור אל עבר משטח העבודה והחומר המיועד לחיתוך המונח עליו.
חלקים עיקריים.
מנוע.
מסור שורף מופעל באמצעות חשמל המפעיל מנוע שמסובב את דיסקת החיתוך במהירות גבוהה.
דיסקת החיתוך.
דיסקת החיתוך עשויה מתרכובת של קוורץ בדרך כלל עם סיבים ודומה בהרכבה לדיסקת החיתוך של משחזת זווית אך שונה ממנה בקוטר הדיסקה (לרוב 14 אינץ') ובעוביה.
מתג הפעלה.
מתג ההפעלה ממוקם בדרך כלל על ידית האחיזה של הכלי באופן שמאפשר אחיזה מלאה של כף היד ולחיצה במקביל על מתג ההפעלה.
משטח העבודה ובורג הלחיצה.
משטח העבודה נמצא בתחתיתו של המסור ועליו מניחים את החומר המיועד לחיתוך. משטח החיתוך חרוץ באמצעיתו כנגד מקום ירידת להב המסור.
רוחבו של משטח העבודה משתנה ממסור למסור בהתאם לרוחב החומר הנחתך. בחלק מהמסורים מסומנות שנתות על משטח החיתוך לציון מרחקים וזוויות המסייעים לביצוע העבודה.
בחזית משטח העבודה מותקן בורג עבה שבראשו משטח הידוק. תפקידו של הבורג הוא להצמיד את החומר המיועד לחיתוך לחלקו האחורי של משטח החיתוך (בדומה לפעולת מלחציים) וזאת כדי למנוע ממנו תזוזה בשעת החיתוך.
במרבית המסורים ניתן לצדד את הבורג הלחיצה בזווית של עד 45 מעלות - דבר המאפשר ביצוע חיתוכים אלכסוניים.
פציעות.
פציעות ממסור שורף קורות בעת שאברי גוף נמצאים בסמוך לדיסקת החיתוך, בעיקר במקרה של אחיזה ידנית של חומר החיתוך במקום עיגון שלו בעזרת בורג הלחיצה.
פציעות נוספות עשויות לקרות בעקבות שבבים העפים מהחומר הנחתך ומהתפרקות של דיסקת החיתוך (דבר העשוי לקרות בעיקר בעקבות שימוש בדיסקות ישנות ושחוקות או בעת הפעלת לחץ רב מידי על המסור).
סוג נוסף של פציעה הקיים אך פחות שכיח הוא כוויות ממגע בידיים חשופות במתכת שזה עתה נחתכה עוד לפני שהספיקה להתקרר.
אווה אוליקיינן
אווה אוליקאינן (בפינית: Eva Ollikainen; נולדה ב-12 בפברואר 1982 באספו) היא מנצחת פינית.
ביוגרפיה.
אוליקיינן החלה בלימודי פסנתר בגיל שלוש, ולמדה גם כינור וקרן יער. היא החלה לנהל לימודים עד גיל 12. למדה באקדמיית סיבליוס בין השנים 1994–2002 וסיימה בשנת 2002 תואר שני במוזיקה בפסנתר. היא למדה ניצוח עם יורמה פאנולה ולייף זגרסטאם. אוליקיינן היה חבר בהרכב הפיני העכשווי "אוסינטה", וניצחה על ביצועי בכורה כמה יצירות של מלחינים פיניים.
בשנת 2003 זכתה אוליקיינן בתחרות המנצחים השנייה של יורמה פאנולה. היא ניצחה לראשונה על התזמורת הסימפונית של איסלנד בשנת 2005. בקיץ 2006, היא התמנתה לניהול מרכז המוזיקה של טנגלווד, הבחור היחיד באותה שנה שכבר היה נציגות סוכנות. היא חזרה כמנצחת אורחת עם התזמורת הסימפונית של איסלנד בשלוש הזדמנויות בין השנים 2007–2010, ושוב בפברואר 2019.
ביוני 2017 הודיעה התזמורת הקאמרית הנורדית על מינויה של אוליקיינן למנצחת הראשית הבאה שלה, יעיל עם עונת 2018–2019, עם חוזה ראשוני של שלוש עונות. מינוי זה מסמן את המנצחת הראשית הראשונה של אוליקיינן, והיא המנצחת הראשונה שנבחרה לתפקיד זה. ביוני 2019 הודיעה התזמורת הסימפונית של איסלנד על מינויה של אוליקיינן למנצחת הראשית והיועצת האמנותית הבאה שלה, החל מהעונה 2020–2021, עם חוזה ראשוני עד שנת 2024. אוליקיינן היא המנצחת הנשית הראשונה שמונתה כמנצחת ראשית של התזמורת הסימפונית של איסלנד. בנובמבר 2019 הודיעה תזמורת דלה טוסקנה על מינויה של אוליקיינן כמנצחת הראשית הבאה שלה, המנצחת הנשית הראשונה שזכתה לתפקיד, החל מהעונה 2020–2021.
צ'ארלס קושנר
צ'ארלס קושנר (באנגלית: Charles Kushner; נולד ב-16 במאי 1954) הוא איש נדל"ן ועורך דין יהודי-אמריקאי שהקים את חברת קושנר ב-1985.