במחצית השנייה של חודש מאי 1101 הגיע לאשקלון צבא מצרי בפיקודו של הממלוכ סעד אדולה אל-קואסי שתפקידו הקודם היה מפקדה הפאטימי של העיר ביירות. מאשקלון התקדם הצבא לאיטו עד לפאתי העיר רמלה, תוכנית הפעולה של המפקד המצרי (בהנחה כי הוא פעל על פי תוכנית מובנית) לא ברורה אך אין ספק כי הוא ניסה להקל על הלחץ הצלבני על קיסריה שהייתה תחת מצור. הצבא הצלבני יצא לקראת האיום במסע זריז לכוון רמלה, המפקד המצרי נמנע ממגע ונסוג לכוון אשקלון על מנת להמתין לתגבורת.
בלדווין ביצר את רמלה על ידי בניית מגדל אחד, ביצור שאין ביכולתו לעמוד בהתקפה של צבא מוסלמי ונועד - ככל הנראה לשמש לתצפית והתרעה. לאחר סיום מלאכת הבניה פנה המלך הצלבני ליפו שם קבע את מיפקדתו, מנקודה זו יכול היה הצבא הצלבני הקטן לעקוב אחר תנועות הצבא המצרי ולהגיב להתפתחויות ומאידך לשמור על קשר עם אוניות של הקומונות האיטלקיות ששייטו תכופות בחופי ממלכת ירושלים. לקראת סוף אוגוסט הגיע לידי המלך הצלבני הידיעה כי תגבורות מצריות הגיעו לצבא המצרי החונה באשקלון וכי המצרים מתארגנים לתנועה מתוך מטרה להתקיף את ירושלים.
ביום 7 בספטמבר 1101 הגיע הצבא המצרי אל פאתי העיר רמלה. צבא זה היה בין הגדולים שנאספו עד לאותה עת כנגד ממלכת ירושלים, מקורות נוצריים של אותה תקופה ובעיקר פולשה משרטרז בספרו "ההיסטוריה של ירושלים" (Historia Hierosolymitana) מעריך את גודלו של הצבא המצרי ב 11,000 פרשים, ו-21,000 חיילים רגלים, צבא זה היה - למרות גודלו לא מוכן למלחמה וככל הנראה לוקה באימון ובציוד ולא מוכן לעימות עם פרשים צלבניים חמושים ומשוריינים בכבדות. במועצת מלחמה שנערכה ביפו יומיים לאחר מכן החליט המלך לצאת להתקפה על מנת ליטול את היוזמה ולנצל את גורם ההפתעה - היתרון היחיד שעשוי היה לעמוד לצד הצבא הצלבני. הצבא הצלבני מנה כמאתיים ושישים פרשים וכתשעה מאות חיילים רגלים. ההבדלים בסדרי הגודל של הצבאות - הבדלים שילוו את רוב העימותים בין ממלכת ירושלים לצבאות המוסלמיים בעימותים העיקריים הם - על פניו מספיקים על מנת להכריע את המערכה, ואף על פי שחוסר האימון וההכנה של הצבא המצרי וההססנות שלא לומר הפחדנות של מפקדיו עמדו בעוכריו בעימותים אין אלא להעריך את יכולם הצבאית אומץ לבם והאמונה העיוורת של האבירים הצלבניים.
צי מצרי יצא מאשקלון צפונה וספינות מלחמה מצריות עמדו מול חומות יפו לרתק כוחות צבא צלבני ולאיים על הנמל העיקרי של ממלכת ירושלים.
הכנה לקרב.
מלך ירושלים חילק את צבאו הזעיר לחמישה גדודים: הראשון תחת פיקודו של אביר בשם ברוולד (Bervold); הגדוד השני תחת פיקודו של אדון חיפה, גלדמר קרפנל; הגדוד השלישי תחת פיקודו של הוגו סנט עומר, נסיך הגליל; והגדודים הרביעי והחמישי תחת פיקוד המלך.
הצבא הצלבני התכונן לקרב בטקס דתי שכלל דרשה מעוררת השראה מפי ארנולף מרוהן, הפטריארך של ירושלים, וטקס מחילה על העוונות שניתנה למשתתפי הקרב על ידי קרדינל נציג האפיפיור.
מהלך הקרב.
שלב ראשון - תבוסה צלבנית.
מלווים ומעודדים על ידי הצלב האמיתי תקפו הצלבנים בהפתעה את הצבא המצרי שחנה דרומית-מזרחית בין יבנה (איבלין) לרמלה. למרות התעוזה והשימוש המושכל בהפתעה כאמצעי טקטי הרי שתוכנית הקרב הצלבנית הייתה פשוטה - על גבול ההתאבדות - תקיפה ראש בראש של המערך המצרי.
הגדוד של ברוולד הוביל את ההתקפה על המערך המצרי וכל האבירים והחיילים של הגדוד נקצרו על ידי הצבא המצרי ונמוגו כלא היו ומבלי להותיר רושם על הצבא המצרי, אחריו נעלם הגדוד של גלדמר קרפנל. הגדוד של האבירים הגליליים בפיקודו של סנט עומר ספג אבדות כבדות והניצולים ניתקו מגע עם המערך המצרי וברחו אל יפו שם המתינה המלכה עם קומץ אבירים שנותרו כחיל מצב.
בהגיע הכוחות הגליליים אל יפו הם דיווחו כי הצבא הצלבני הובס ושדה הקרב נתון לחסדי המוסלמים. המלכה הצלבנית ארדה מאדסה החליטה להזעיק את טנקרד מנסיכויות הצפון.
צי צלבני המורכב מאוניות איטלקיות פיזר ללא קרב של ממש את הצי המצרי ממול חומות יפו והסיר את האיום מהעיר.
שלב שני - ניצחון צלבני.
בעוד האבירים הצלבניים מהגליל בורחים משדה הקרב תקפו הגדודים הצלבניים בפיקודו של המלך בלדווין הראשון את המחנה המצרי.
לאחר תפילה קצרה ווידוי אישי על חטאיו בפני הצלב הקדוש עלה המלך על סוסתו "גזל" ותקף את המרכז המצרי עם שארית האבירים הצלבניים, המצרים שהעריכו כי המערכה הוכרעה הופתעו ונפוצו לכל עבר, המרכז התמוטט והבהלה אחזה באגף הימני, המצרים לא הצליחו להתאושש מההלם שאחז בהם והחלו בנסיגה לכוון אשקלון בעוד הצלבנים נמנעים מביזת המחנה רודפים אחריהם עד גבולות העיר.
הצלבנים חזרו מהמרדף לשדה הקרב שם חילקו המלך והאבירים הצלבניים את שלל המלחמה ולמחרת בבוקר הופיע הצבא הצלבני בראשות בלדווין הראשון מול חומות יפו, לרווחת המלכה ואצילי הממלכה.
לאחר הקרב.
תוצאות הקרב - מוחלטות ככל שיהיו לא השיגו הכרעה. המשאבים של מצרים איפשרו לווזיר אל אפדל לתכנן ולארגן צבא חדש למתקפה מחודשת על המדינה הצלבנית.
בתקופת הביניים בין עונת המלחמה של שנת 1101 לשנת 1102 הגיעו לחופי הארץ שרידי הכוחות של מסע הצלב של 1101 ובלדווין קיבל את פניהם של הנסיכים הצרפתיים וחגג עימם את חג הפסחא בירושלים, כוחות אלו נשארו בארץ בזמן לסייע בעימות הבא שנערך מול רמלה.
קרב רמלה השני.
שלב ראשון - תבוסה צלבנית.
בתחילת חודש מאי 1102 נאסף צבא מצרי חדש שמנה כעשרים אלף חיילים ערבים מצרים, בדואים וסודאנים בפיקודו של שארף אלמעאלי - בנו של הווזיר אל אפדל, ולאחר כינוס והתארגנות באשקלון יצא הצבא אל האזור של רמלה - בית דגן, והצליחו להגיע ללוד מקום מושבו של הבישוף המקומי ולהצית את הכנסייה הביזנטית המשוקמת על שם סנט ג'ורג. משם המשיך הצבא המצרי לכוון רמלה בעוד הבישוף של רמלה-לוד מזעיק עזרה.
בלדווין היה מודע לצבא המצרי שנאסף באשקלון והתכונן לעימות על ידי גיוס אבירי ממלכת ירושלים ומספר מאות אבירים חנו ביפו בהמתנה להתקפה המצרית, בעוד אבירים נוספים מערי הגליל ונסיכיות הצפון הועמדו במצב הכן.
ההתקפה ההססנית על לוד ורמלה הטעתה את בלדווין שהעריך כי ההתקפה בוצעה על ידי כוח חלוץ קטן בגודלו יצא מירושלים בראש כוח של פרשים מקומיים עם האבירים הצרפתיים -אורחיו, פליטי מסע הצלב של 1101 ו בסך הכל כ 500 פרשים.
כיבוש רמלה.
ביום 17 במאי נתקלו הפרשים הצלבניים בצבא המצרי, ומגע נוצר באופן מיידי, בעוד הפרשים הקלים המצרים מבצעים תמרון של איגוף לסגירת נתיב הנסיגה בחרו הצלבנים לתקוף את מרכז הכוח המצרי. תמרון זה הפתיע את המצרים וזרע בלבול בשורותיהם אך משהוברר כי הכוח התוקף זעיר בגודלו ואין הוא מגובה בכוחות נוספים הם סגרו על הפרשים המסתערים ובלמו את ההתקפה. אבירים מעטים הצליחו לברוח תוך כדי לחימה דרך הצבא המצרי ולהגיע ליפו. כמחצית מהאבירים הצלבניים נהרגו בעוד המלך ואבירים אחרים הצליחו לסגת אל הביצורים החלשים של רמלה שהוקפה על ידי הצבא המצרי והושמה במצור.
על פי סיפור רומנטי המצוטט בכתבי היסטוריונים צלבניים, בעת שבלדווין היה במצודת רמלה הגיע לשער לוחם מוסלמי שביקש לדבר עם המלך. בשיחה הזהיר המוסלמי את המלך כי הצבא המצרי עתיד לתקוף את רמלה עם בוקר והציע למלך להימלט בדרך סתרים.
הרקע למעשה החסד מצד הערבי היה מעשה חסד מצד המלך באביב של שנת 1101, אז תקף גדוד צלבני בפיקודו של בלדווין שיירה שעשתה את דרכה בעבר הירדן, רוב נוסעי השיירה ומלויה נטבחו והנשים והילדים נמכרו לעבדות. בשיירה הייתה גם נסיכה ערבית - אשתו של הלוחם המוסלמי שהופיע ברמלה והיא בחודש האחרון להריונה. בלדווין שחרר אותה ואת המשרתות שלה עם אספקה של מזון ומים ונאקה שתישא אותן למקום מבטחים. הנסיכה ילדה לצד הדרך ובעלה אסיר התודה הבטיח למלך כי הוא ישיב לו תודה בעתיד.
ירידת החשיכה מנעה התקפה מצרית מיידית והמלך הצלבני ניצל את ההזדמנות ובלווית שלושה בני לוויה הסתנן דרך הקווים המצרים, כשהוא משאיר את חבריו לנשק לגורלם. הוא רכב לאורך מישור החוף תוך שהוא מתחמק מסיורים מצרים, משנכשלו ניסיונותיו להגיע ליפו הוא פנה צפונה ורכב במשך יומיים עד שהגיע למבצר ארסוף.
למחרת יום הקרב הסתערו המצרים על המגדל המבוצר של רמלה והעלו באש את הביצורים. הצלבנים בחרו בקרב במקום מוות בשריפה ופרצו מהמגדל, מפקד המבצר קונרד ומאה אבירים נפלו בשבי ונלקחו למצרים, בעוד אבירים אחרים נהרגו תוך כדי הלחימה. כך הושמד מחצית כוחה הלוחם של ממלכת ירושלים המוערך על ידי יהושע פראוור ב-200 עד 400 פרשים.
יפו במצור.
המלכה וחצר המלוכה עימה שהו ביפו וקיבלו את הבשורה על המפלה מול רמלה מהאבירים שהצליחו לברוח משדה הקרב אך לא היו כל ידיעות על גורל המלך. התוכנית לסגת מיפו נתקלה בבואו של צי מצרי שצר על העיר מצד הים וב-20 במאי הגיע הצבא המצרי אל מול חומות העיר וסגר את כל דרכי הנסיגה.
על פי כתבי היסטוריונים בני התקופה פרץ המלך בלדווין את המצור הימי המצרי באמצעות ספינה של הרפתקן אנגלי. במרדף הימי שהתפתח במימי יפו ניצלה הספינה הנוצרית רוח חזקה שדחפה את ספינת המפרש אל תוך נמל יפו דרך ההסגר המצרי.
במקביל הגיעו לאזור יפו כ-80 פרשים צלבניים מנסיכות הגליל בפיקודו של הוגו סנט עומר שהצליחו לרוץ את המצור ולחבור למלך הצלבני בתוך מצודת יפו. נזיר מקומי התנדב להסתנן דרך קווי המצור המצרי ולהזעיק אבירים נוספים מחיל המצב של ירושלים. הוא חזר לאחר שלושה ימים ועמו 90 אבירים ומספר לא ידוע של סרגנטים רכובים מירושלים הגיעו אף הם לאזור יפו ועימם פיסה מהצלב האמיתי.