השליטה באתר.
בשנת 1891, התחיל קמפיין, שביקש להחזיר את השליטה במקדש לבודהיסטים, מול ההתנגדות של המאהאנט (אב המנזר) ההינדי. סר , מחבר הספר "האור של אסיה" על הבודהיזם, החל לדון בשיפוץ האתר והחזרתו לשליטה בודהיסטית. ארנולד הושפע מווליגאמה סרי סומנגלה, הכוהן הגדול של הבודהיסטים בציילון. בשנת 1891 הגיע , נזיר בודהיסטי מסרי לנקה, למקדש מהאבודהי (ששוחזר לאחרונה) כעולה לרגל. כאן הוא חווה זעזוע כשמצא את המקדש בידי כוהן שיוויסטי, פסל הבודהה הפך לאייקון הינדי ובודהיסטים היו מנועים מקיום פולחן במקום. כתוצאה מכך הוא הקים באותה שנה את אגודת מהאבודהי (Maha Bodhi Society) בקולומבו, בירת סרי לנקה, אך משרדיה הועברו במהרה לקולקטה, שנה שלאחר מכן בשנת 1892. אחת ממטרותיה העיקריות הייתה השבת השליטה הבודהיסטית על מקדש מהאבודהי בבודגאיה, האתר החשוב ביותר בין ארבעת האתרים הבודהיסטים הקדושים הקדומים. כדי להשיג זאת, יזם דהרמאפלה תביעה משפטית נגד הכוהנים הברהמינים ששלטו באתר במשך מאות שנים.
המאמץ צלח לאחר מאבק ממושך, רק לאחר שהודו קיבלה עצמאות (1947) ושש עשרה שנים לאחר מותו של דהרמאפלה עצמו (1933), עם השבתו החלקית של האתר להנהלת אגודת מהאבודהי בשנת 1949. ניהול המקדש של בודגאיה הופקד בידי ועדה המורכבת ממספר שווה של הינדים ובודהיסטים. הקמפיין הצליח חלקית בשנת 1949, כאשר השליטה עברה מהמהאנט ההינדי לממשלת מדינת ביהר, שהקימה את ועדת ניהול מקדש בודגאיה (Bodh Gaya Temple Management Committee, בראשי תיבות BTMC) במסגרת חוק מקדש בודגאיה משנת 1949. הוועדה מנתה תשעה חברים, שרובם, כולל היו"ר, חייבים על פי החוק להיות הינדים. הנזיר הראשי הראשון של מהאבודי בוועדת הניהול היה אנאגאריקה מונידרה (Anagarika Munindra), מבנגל שהיה חבר פעיל באגודת מהאבודהי. בשנת 2013 תיקנה ממשלת ביהר את חוק מקדש בודגאיה משנת 1949, ואפשרה לאדם שאינו הינדי לעמוד בראש ועדת המקדש. כמו כן, בשנת 2013, אלף בודהיסטים הודים הפגינו באתר מקדש מהאבודהי כדי לדרוש כי השליטה עליו תינתן לבודהיסטים. בודהיסטים אלה כללו מנהיגים כמו בהאנטה אנאנד (Bhante Anand, נשיא גוף משפיע של נזירים), וכן את נשיא בודגאיה מוקטי אנדולן סמיטי. בנוסף, סוראי סאסאי יליד יפן התגלה כמנהיג בודהיסטי חשוב בהודו, שכן גם הוא וגם בהאנטה אנאנד הפכו לשניים מהמנהיגים הידועים ביותר בקמפיין זה לשחרור המקדש משליטת הינדים.
מצב נוכחי וניהול.
ממשלת מדינת ביהר לקחה על עצמה את האחריות להגנה, ניהול ופיקוח על המקדש ונכסיו כאשר הודו קיבלה את עצמאותה. בהתאם לחוק מקדש בודגאיה משנת 1949, תחומי אחריות כאלה משותפים לוועדת ניהול מקדש בודגאיה, ולוועדה מייעצת. על הוועדה, המכהנת לתקופת כהונה של שלוש שנים, לכלול על פי החוק ארבעה נציגים בודהיסטים וארבעה נציגים הינדים. תיקון משנת 2013 לחוק ניהול מקדש בודגאיה מאפשר לשופט מחוז גאיה להיות יו"ר הוועדה, גם אם אינו הינדי. הוועד המייעץ מורכב ממושל מדינת ביהר ועשרים עד עשרים וחמישה חברים נוספים, מחציתם ממדינות בודהיסטיות זרות.
ביוני 2002 הפך מקדש מהאבודהי לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. כל הממצאים של חפצים דתיים באתר מוגנים כחוק על פי חוק האוצר משנת 1878.
הנזיר הראשי של המקדש, בהיקו בודהיפאלה (Bhikkhu Bodhipala), התפטר בשנת 2007 לאחר שהואשם בגיזום ענפי עץ הבודהי הקדוש באופן קבוע ובמכירתם לזרים תמורת סכומי כסף משמעותיים. בעיתון נטען כי קונים תאילנדים עשירים קנו ענף בשיתוף בכירי ועד הניהול של המקדש. בעוד שדובר המקדש הצהיר כי בוטנאים גזמו את העץ, הורה שר הפנים של ביהר לבחון את העץ. נגד בודהיפאלה הוגש כתב אישום פלילי.
לאחר תום כהונתה של הוועדה בספטמבר 2007, עיכבה ממשלת ביהר מינוי ועדה חדשה, ושופט בית המשפט המחוזי ניהל את המקדש עד למינוי כזה. בסופו של דבר, ב-16 במאי 2008, הודיעה הממשלה על מינויה של ועדה חדשה לניהול המקדש.
בשנת 2013, חופה חלקו העליון של המקדש ב-289 קילוגרם זהב. הזהב היה מתנה של מלך תאילנד ומאמינים מתאילנד, והותקן באישור הסקר הארכאולוגי של הודו.
ההתקפה ב-2013.
ב-7 ביולי 2013 התפוצצו עשרה מטעני חבלה קטנים במתחם המקדש ופצעו 5 בני אדם. פצצה אחת הייתה ליד פסל בודהה ואחרת הייתה ליד עץ המהאבודהי. שלוש פצצות שלא התפוצצו אותרו ונוטרלו. הפיצוצים התרחשו לפנות בוקר בין השעות 05:30 - 06:00. המקדש הראשי לא נפגע. ייתכן שלשכת המודיעין של הודו התריעה בפני גורמי המדינה על איומים אפשריים בערך 15 יום לפני הפיצוצים. ב-4 בנובמבר 2013 הודיעה סוכנות החקירות הלאומית כי ארגון הטרור האסלאמי המוג'האדין ההודי אחראי להטמנת הפצצות.
דריאן מאטיץ'
דריאן מאטיץ' (בסלובנית: Darijan Matić; נולד ב-28 במאי 1983) הוא כדורגלן עבר סלובני, ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים.
מאטיץ', התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סלובן ברטיסלבה, ממנה עבר לזו של פקטור. בשנת מאטיץ' חתם בטריגלב קרניי, בה שיחק עד לשנת , פרט לחצי שנה בה שיחק בליובליאנה.
בשנת , מאטיץ' חתם בקופר במדיה שיחק חצי שנה, אז עבר לאולימפיה ליובליאנה.
בינואר , מאטיץ' חתם בדומז'אלה.
ביולי , מאטיץ' חתם בשיניק ירוסלבל מליגת העל הרוסית, שהייתה קבוצתו הראשונה מחוץ לסלובניה. ב-12 ביולי 2006, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד ספרטק מוסקבה. לקראת עונת , מאטיץ' הושאל לספרק נלצ'יק.
בינואר , מאטיץ' חזר לסלובניה וחתם באינטרבלוק ליובליאנה, במדיה זכה פעמיים ברציפות גביע ואף בסופר קאפ.
ביולי , מאטיץ' חתם בראפיד בוקרשט, במדיה שיחק עונה אחת.
ב-5 בספטמבר 2010, מאטיץ' חתם בבני סכנין מליגת העל. במדי סכנין, רשם 12 הופעות בליגה ללא שער.
בינואר , מאטיץ' חתם בקריוובאס קריבי ריג מליגת העל האוקראינית, במדיה שיחק שלוש שנים.
בקיץ , מאטיץ' חזר לסלובניה ולקדנציה שנייה באולימפיה ליובליאנה. שנה לאחר מכן, זכה באליפות הראשונה שלו בקריירה. בינואר , הושאל למורה עד לסיום העונה.
בקיץ , מאטיץ' חתם מאמן-שחקן בשנצ'ור. כיום הוא מאמן את קבוצת קרשקו.
קריירה בינלאומית.
ב-4 ביוני 2006, מאטיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה בהפסד 3-0 ל. לזכותו של מאטיץ', 10 הופעות בנבחרת הלאומית של סלובניה, בהן לא כבש אף שער.
גזה סילאדי
גזה סילאדי (במקור זילברמן, בהונגרית: Szilágyi Géza; בודפשט, 29 בדצמבר 1875 – בודפשט, 7 באפריל 1958) היה משורר, סופר, עיתונאי ועורך דין יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
גזה סילאדי נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף זילברמן, סוחר ושל קוניגונדה בראון. הוא סיים את לימודיו בתיכון בטימישוארה, ואז המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם בשנת 1898 קיבל דוקטורט במדע המדינה ובשנת 1899 דוקטור למשפטים. בשנת 1901 עבר את בחינת לשכת עורכי הדין. למרות השכלתו הרחבה עסק בעיקר בעיתונאות, בכתיבת שירה ובכתיבת סיפורים קצרים. להפצת הידע הייתה חשיבות עליונה בעיניו. בזכות הידע הרב שלו, הוא ייחודי בעידן שלו, בלקסיקון הגדול של פאלאס הוא היה אחד מעוזרי העורכים. במשך יותר משלושים שנה עבד ככותב טורים מבוקש או כסגן עורך בעיתונים שונים.
עד הזנקת כתב העת הספרותי ניוגט היה סילאדי מעורב באופן פעיל בכל היוזמות הספרותיות. הוגו איגנוטוש וחבריו הביטו עליו בהערצה, אנדרה אדי ראה בו יש את המאסטר שלו. שיריו של סילאדי הושפעו מהפסימיות והארוטיקה של סוף המאה ה-19. בנוסף לעבודתו כעיתונאי, כתב מספר מחקרי ספרות וביקורות. הוא נפטר ב-7 באפריל 1958, מייד אחרי הופעת כרך השירה האחרון שלו. בהלווייתו בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט ספד לו הרב אלכסנדר שייבר והספדו היה ראוי למשורר-סופר המנוח, כאחד הלוחמים של המודרניזם, ואחד ששילב בין הפסיכואנליטיקה לביו הספרות. בעבודות הפרוזה שלו הוא הרבה לתאר את החיים בהומור ובפנטזיה גרוטסקיים. יצירתו הספרותית העיקרית מורכבת משיריו.
רעייתו הייתה מרגיט הרמן (1875–1944), איתה התחתן ב-5 באוקטובר 1911 בבודפשט.
יצירתו ושירתו.
הוא היה הנציג הנועז יותר הראשון של השירה הדקדנטית, האהבה החושנית, של תחילת המאה ה-20. בסביבות 1896 הוא הכניס את האירוטיקה, שהדגישה את הגשמיות בגלוי, לתוך הספרות ההונגרית. לדברי אלדאר קומלוש : "חושניות סגולה וייאוש אפל: תחושות אלה מעוררות בו השראה."
הליריקה.
סילאדי היה אחד היוזמים והדמויות שהגדירו את הליריקה ההונגרית של המאה ה-20, שדוכא, למצער, על ידי בני דורו וכמעט מתעלמים ממנה גם במאה ה-21. שירתו השפיעה ביותר על המשורר אנדרה אדי, שכן הנושא העיקרי שלו הוא אהבה. סילאדי ראה ליריקה מערב-אירופית, בעיקר צרפתית, כמודל. לאחר הצלחתו הראשונה (טריסטיה, 1896), הוא הועמד לדין, נפתחו נגדו הליכים וכרך השירה שלו הוגדר כמביש וכמעליב. בנוסף, בני דורו הצעירים יותר צברו הצלחה אחר הצלחה ולכן סילאדי התרחק משירה למשך זמן רב. בשנת 1927 הופיע כרך השירה שלו "מילה ודמעה" אשר חוקרי ספרות רבים רואים בו אחת מיצירותיו הבולטות ביותר. שיריו אלה לא מפתיעים לאור האירועים הפוליטיים והחברתיים של התקופה. שירים אלה עוסקים בעיקר בחוסר תקווה, הם פתטיים וותרניים. עם התחזקות האנטישמיות בכלל ובהונגריה בפרט הוא הפך ליותר ויותר פתוח לנושאים יהודיים, תודעתו העצמית היהודית התחזקה ובהמשך גם הרעיון הציוני העסיק אותו יותר ויותר. הדוגמה הטובה ביותר לכך שירו "ישראל": "אך נשאר לי שורש עמוק וקדוש!" - כתב. בגיל 83. עד מותו בשנת 1958, הופיעו לא פחות מעשרים כרכים שלו: שירים, טורים, דרמות, סיפורים קצרים, רישומי מוסר סאטיריים, מחקרים.
הדרמות.