לעיתים תכופות שרשראות מזון קצרות הרבה יותר ביבשה, כשקצה שרשרת המזון מוגבלת לרמת הזנה השלישית, כדוגמת חתולים גדולים, תנינים, צבועים, זאבים או נחשי החנק הענקיים הטורפים אוכלי עשב גדולים. טורפי-על אינם בהכרח היפר אוכלי בשר (שתזונתם מכילה מעל 70% בשר). לדוגמה, דובי גריזלי ובני אדם, הם גם אוכלי בשר אולם בעיקר אוכלי-כל. הכלב, טורף אופייני יותר מהאדם או מרוב הדובים, הוא לרוב יותר אוכל נבלות מאשר טורף, אולם הורג מפעם לפעם חיות מקנה או חיות בר ומשתתף עם האדם בכמה סוגי ציד, ובתחומים אלו הוא מסווג כטורף-על; הדבר תקף במיוחד לגבי גזע הכלבים הגדולים מולוסר שלו תכונות הגודל, הכוח, העוצמה, הזריזות, המהירות, הערמומיות, החוכמה והאגרסיביות של זאבים, דובים, חתולים גדולים וצבועים, אולם בניגוד לטורפים אלו אינו נוטה לטרוף את האדם. מהיבט זה ניתן להגדיר טורף-על ככזה שקשה מדי להרוג אותו בשגרה למטרת מזון, אם כי לעיתים הם יכולים להיטרף על ידי טורפי-על אחרים שבדרך כלל אינם רואים בהם טרף. כמה בעלי חיים עשויים להיות טורפי-על בסביבה אחת אולם לא באחרת, כגון כלבים מבויתים וחתולים, שניהם עלולים להחריב סביבה אקולוגית (דוגמה אחת מני רבות היא הגדרונים של איי סטפן אותם הכחידו החתולים).
תפקיד אקולוגי.
טורפי-על משפיעים על סביבתם, ובין היתר על הדינמיקה בין אוכלוסיות המינים. כששני מינים שונים ומתחרים נמצאים במערכת יחסים אקולוגית בלתי יציבה, טורף-העל נוטה לאזן אותה אם יטרוף משניהם. היחסים בין הטורפים עצמם מושפעים גם הם מטורפי-העל. לדוגמה, דג לא מקומי שפגע קשות בטורף אחר שהיה דומיננטי. חוקרים מצאו כי באגם בו הוסר סוג לא מקומי של בס נהרות ("Micropterus dolomieu") החלה טרוטת האגמים, המין המקומי והמדוכא שהיה בעבר טורף-העל, לגוון מזונה בסוגי טרף חדשים ועלתה ברמת ההזנה שלה.
השפעות נרחבות יותר על מאפיינים אקולוגים, כגון אקולוגיית הצמחים, היו שרויים במחלוקת אולם ישנן עדויות אודות השפעה משמעותית של טורפי-העל: לדוגמה, ידוע כי הופעתו של שועל שלג באיים הסוב-ארקטיים הפכה את אדמותיהם ממוריקות עשב לטונדרה לאחר שהשועל טרף עופות ימיים ששכנו באיים אלו. אפקטים נרחבים כל כך על דרגות נמוכות יותר במערכת האקולוגית נקראים מפל הזנתי (או מפל טרופי). העלמות טורפים מרמות הזנה הגבוהות ביותר, לעיתים קרובות, בין אם לטווח הקצר או לאורך ההיסטוריה האנושית, עלולים לגרום למפל הזנתי או לשבש אותו. קיים מקרה ידוע המדגים כיצד טורפי-על משפיעים על מערכת אקולוגית, בפארק הלאומי ילוסטון. לאחר השבתו מחדש של הזאב מצוי ב-1995, חוקרים הבחינו בשינוי דרמטי שהתרחש ברחבי המערכת האקולוגית בילוסטון. אוכלוסיית האייל הקנדי, הטרף העיקרי של הזאב המצוי, החלה להידלדל והתנהגותם השתנתה - הם חדלו מרעיית עשב מתמדת בגדות הנהרות. הפוגה זו אפשרה צמיחה של הערבה וסוגי צפצפה שיצרו בית גידול לבונה, אייל קורא ומינים רבים אחרים. בנוסף להשפעה על מיני הטרף, נוכחותו המחודשת של הזאב השפיעה גם על דב הגריזלי, מין פגיע מהיבט השימור. הדובים, המגיחים מתרדמת חורף, בחרו לאכול לאחר צום של חודשים מנבלות הציד שהותירו אחריהם הזאבים. הם עשויים לאכול את טרפם של הזאבים בסתיו כהכנה לתרדמת החורף. כשדובי הגריזלי ממליטים במהלך החורף, אספקת מזון גדולה יותר לאמהות עשויה לשפר את התזונה ולהעלות את מספר הגורים. עשרות מינים אחרים, לרבות העיט, העורב, עקעק, זאב ערבות ודב שחור תועדו כשהם ניזונים מהנבלות שהשאירו אחריהם הזאבים. הם המינים של טורפי-העל בתוך קבוצות פונקציונליות, מושג שתואר לראשונה על ידי הזואולוג רוברט פאין המסביר את היחסים בין כוכב ים סגול ("Pisaster ochraceus") לבין סוג של צדפונים ("'Mytilus californianus").
גלריה.
טורפי על נכחדים:
טורפי על מודרניים:
שעון יפני
שעון יפני (ביפנית: 和時計, בתעתיק לאנגלית: Wadokei) הוא שעון מכני, שנועד להציג את השעה לפי יחידות הזמן היפניות המסורתיות. שעונים מכניים הוצגו ביפן על ידי מיסיונרים ישועים או סוחרים הולנדיים במאה ה-16. שעונים אלו היו לרוב מיוצרים מפליז או מברזל.
הן המטוטלת והן הקפיץ לא היו בשימוש בשעונים האירופאיים באותה תקופה. ככאלו, הם לא נכללו כחלק מהטכנולוגיה שהייתה זמינה ליצרני שעונים יפנים בתחילתה של "התקופה המבודדת" (שבה לא יכלו לצאת ולהיכנס ליפן) בהיסטוריה של יפן, בשנת 1641. תקופת הבידוד גרמה לכך שיצרני שעון יפניים, היו צריכים למצוא דרכים לייצר שעונים, מבלי להיעזר בפיתוח וחלקים מתוחכמים של העולם המערבי. רוב השעונים היפניים הונעו על ידי משקל. מכל מקום, היפנים היו מודעים לשעונים שמונעים על ידי קפיץ ואף יצרו כאלה. אלו האחרונים היו מיועדים לאפשר ניידות.
שעות זמניות.
התאמת העיצוב של השעונים האירופאים לצרכים של הצגת הזמן היפני המסורתי היוותה אתגר עבור יצרני השעונים היפניים. מדידת הזמן המסורתית ביפן דרשה שימוש בשעות זמניות בלתי אחידות: שש יחידות שעה לזמן היום מהזריחה עד לשקיעה, ושש יחידות שעה לזמן הלילה מהשקיעה לזריחה. בהיותם שעות זמניות, השעה היפנית השתנתה בהתאם לעונה, כאשר בקיץ הימים ארוכים יותר ובחורף הימים קצרים, וכן להפך בנוגע ללילות. מנגד, השעונים האירופאים היו בנויים לשעות קבועות ואחידות שלא השתנו בעונות.
מערכת השעות היפנית המסורתית.
השעון היפני הטיפוסי היה מורכב משש שעות ממוספרות מהספרות 9 עד 4 בסדר יורד, מהצהריים עד חצות הליל. לא נעשה שימוש בספרות 3 עד 1 ביפן מסיבות דתיות משום שהיו בשימוש על ידי הבודהיסטים לקריאה לתפילות. הספירה נעשתה לאחור בגלל שהדרך הקדומה ביפן לספירת השעות נעשתה על ידי שריפת קטורת וספירת השעות הנותרות. לכן, זריחת החמה ושקיעתה, שתיהן סומנו כשעה השישית.
בנוסף לשעות הזמניות הממוספרות, היה לכל שעה גם סמל מסמלי האסטרולוגיה הסינית.
החל מזריחת החמה, שש שעות היום היו:
משקיעת החמה, שש שעות הלילה היו:
הבעיה באורך שעות משתנה.
שעונים יפניים השתמשו בטכניקות שונות כדי להציג את השעות הזמניות, הנפוצה בהן הייתה "שעון עמוד" בו השעה לא הייתה מוצגת על לוח כבשעון רגיל, אלא על מחוון שהיה מחובר למשקולת שירדה במסילה. מחווני זמן נעים נעו לצד המסילה והצג המחובר אליו. מחוונים אלו היו מתכווננים, וכוונו בהתאם לעונה כדי להציג את אורך היום ואת שעות הלילה. במקרה שהשעון הגיע לסוף המחוון היה חוזר במעלה המסילה לסמן המתאים. לשיטה זו הייתה יתרון בכך שאינה תלויה בקצב של השעון עצמו.
השימוש בלוח שעון היה חלק ממה שהיפנים קיבלו מהאירופאים, וחלק מהתצורות היו בנויות בצורה שתציג את השעה היפנית על לוח שעון. חלקם על ידי שעות שניתנות לכיוון מחוץ למסגרת של ה-24 שעות, חלקם על ידי שימוש בכמה לוחות שניתנות לשינוי בהתאם לעונה. כדי ליצור שעונים מצלצלים, השתמשו במערכת שהכילה במקביל שתי מערכות: אחת מהירה ואחת איטית. המעבר ביניהם היה נעשה אוטומטית במעבר בין יום ולילה.
ב-1873 אימצה ממשלת יפן את השימוש בצורת הזמן המערבית שכללה שעות אחידות וקבועות, ואת הלוח הגרגוריאני.
עבדות ברומא העתיקה
מוסד העבדות ברומא העתיקה מילא תפקיד בולט בחיי החברה והכלכלה הרומית. בנוסף לעבודת כפיים בחוות חקלאיות ובמכרות, עבדים מלאו תפקידים רבים ומגוונים במגוון שירותים, כך למשל בהנהלת חשבונות. אף שמעמדם של עבדים בחברה הרומית השתנה בין תקופת יסודה של רומא לבין שקיעתה של האימפריה, הם נחשבו רכוש בחוק הרומי וזכויותיהם היו מועטות משל אזרחים. לאורך שנותיה של האימפריה הרומית העבדים זכו בהדרגה להגנה משפטית רבה יותר, כולל הזכות להתלונן על אדוניהם. עם שחרורם נודעו העבדים בכינוי ליברטוס (בלטינית: libertus) וילדיהם נולדו כשהם אזרחים מן השורה. כאשר התדלדלה אספקת העבדים, לקראת שקיעתה של האימפריה הרומית, הוטלו הגבלות חוקיות על שחרור עבדים. עבדים נמלטים היו נתפסים ומוחזרים לאדוניהם, לעיתים קרובות תמורת פרס למוצא. לאורך תקופת העבדות ברומא העתיקה היו אף מקרי מרד עבדים, ואלה דוכאו בידי הצבא.
מקור העבדים.
רוב העבדים ברומא העתיקה מקורם בשבויים שהביאו עימם למולדת צבאות רומא כשלל מלחמה. הפיכתם של חיילי האויב השבויים לעבדים הביאה הכנסה נאה למנצחים ואף שימשה חלופה נאותה להריגתם או להחזקתם במאסר.
בנוסף, אבות ברומא יכלו למכור את ילדיהם לעבדות ולנושים הייתה הזכות לקחת לעבדות חייבים שלא עמדו בהתחיבויותיהם. אולם היה זה לא חוקי לאזרחי רומא למכור את עצמם לעבדות בגלל החשש שבכך יפתח פתח למעשי מרמה. אף ילדים שננטשו בלידתם הפכו לעיתים קרובות לעבדים.
במאה ה-1 כתב דיוניסיוס מהליקרנסוס כי מוסד העבדות ברומא החל בכך שרומולוס העניק לאבות הרומאים את הזכות למכור את ילדיהם לעבדות, והוא המשיך לגדול עם צמיחתה של המדינה הרומאית. בעלות בעבדים הייתה נפוצה מאוד בין אזרחי רומא החל מן המלחמה הפונית השנייה (218 עד 201 לפנה"ס) ועד למאה ה-4. ההיסטוריון היווני סטראבון (63/64 לפנה"ס לערך - 24 לספירה לערך), תיעד את ממדיה הענקיים של תופעת הסחר בעבדים כתוצאה מהתמוטטות הממלכה הסלאוקית אשר הסתיימה ב-63 לפנה"ס. בדלוס שבאגן המזרחי של הים התיכון היה נמל חופשי החל משנת 166 לפנה"ס שבו פעל אחד משוקי העבדים הגדולים ביותר. רבים מבעלי האחוזות העשירים באיטליה הגיעו למקום ורכשו עבדים רבים לעיבוד אדמותיהם.