החל משנות ה-20 של המאה ה-19 התשמשו כותבים וכותבות לבנים דרומיים ברקע הכפרי של המטעים כזירה רומנטית ואידיאלית. עם זאת ראשית הספרות הדרומית כספרות המתארת את החיים החקלאיים בדרום כמציאות אידיאלית ומושלמת הוא ספרו של תומאס ג'פרסון מ-(1785) "Notes on the State of Virginia". כותבים גברים התמקדו בעיקר בעלילות היסטוריות ברוח וולטר סקוט, שהתחוללו בעת מלחמת העצמאות האמריקאית. נשים כתבו "רומאנים ביתיים" (domestic novels) ובהם עלילות נשות החברה הגבוהה ו"עלילות נישואין" (marriage plots) בין מעמדיות. המודל הפטריארכלי של בעל האחוזה בעל העבדים הוצג ללא ביקורת והדרום הוצג בראייה פסטורלית כ"ארקאדיה", ארץ הרועים חסרי הדאגות מן המיתולוגיה היוונית. העבדות מוצגת כהכרח בל-יגונה והעבדים הוצגו בדרך כלל כעליזים, מוזיקליים וילדותיים והאדון כדואג לטובתם בעולם הזה ובעולם הבא, לעיתים על ידי "חינוך נוקשה", כמו ילדים, הם מורדים לעיתים בניגוד לטובתם. ספרים יצוגיים מתקופת "ספרות המטעים" הם Recollections of a Southern Matron מאת קרוליין הווארד גילמן (Caroline Howard Gilman) (1837) ו-Swallow Barn מאת ג'ון פ. קנדי (John P. Kennedy)(1832).
ספרות "אנטי-טום" ו"צבע מקומי".
ב-1845 פרסם פרדריק דאגלס, עבד נמלט, את הספר "פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו", אחד הספרים החשובים שנכתבו על ידי עבדים נמלטים באותה עת ושיאה של מגמה בפרסום ספרים כאלה בצפון. ספר זה והספר "אוהל הדוד תום" שנכתב על ידי הרייט ביצ'ר סטו ב-1852 אודות עבד נמלט, ותיאר באופן ריאליסטי את עוולות הדרום עוררו מגמה ספרותית נגדית בדרום במסגרתה הגדיר הדרום את עצמו במידה רבה כנגד הייצוג שלו בספרות הצפונית ובפרט בספרות "העבדים הנמלטים" שהזינה את האבולושיוניסטים. ב-1856 טען מאמר המערכת של כתב העת " Southern Literary Messenger" שחובתם של הכותבים הדרומיים היא ליצור ספרות דרומית שאינה צפונית הן גאוגרפית והן אידאולוגית (באשר האידאולוגיה הצפונית היא אבולושיוניסטית וקפיטליסטית-תעשייתית-עירונית). הייתה זו תחילתו של גל כתיבת רומאני "אנטי-תום" (Anti-Tom" novels") ערב מלחמת האזרחים ובמהלכה, שתפקידם לגונן באופן פעיל ומודע על דרך החיים הדרומית כגון The Master's House מאת תומאס ב. ת'ורפ (Thomas B. Thorpe) ו-The Planter's Northern Bride מאת קרוליין לי הנץ (Caroline Lee Hentz). ספריו של תומאס דיקסון "חבורבורת הנמר" (The Leopard's Spots, 1902) ו"איש הקלאן" (The Clansman; 1905) היוו את הבסיס לסרטו של ד.וו גריפית' "הולדתה של אומה". הספרים והסרט מתוארים מנקודת מבטה של משפחה דרומית אמידה, החולשת על אחוזה גדולה ומספר רב של עבדים. הדרום שלפני המלחמה מתואר כאידילי ומושלם, מושא לקנאת משפחה צפונית הבאה לבקר באחוזה. לאחר המלחמה מתוארת השתלטות הצפוניים ובעלי בריתם השחורים על הדרום השלו. המצב הבלתי נסבל מביא את משפחת קמרון להקים את הקו קלוקס קלאן, אשר משיב את "כבודם האבוד של הלבנים". הסרט היה רב-השפעה והביא להקמתו מחדש של הקו קלוקס קלאן.
הספרות הדרומית מיד לאחר המלחמה המשיכה, ככלל, בהצדקת דרך החיים הדרומית ובתיאור חי ונוסטלגי שלה, כמו בספריו של תומאס נלסון פייג' (Thomas Nelson Page), סיפורי "הדוד רמוס" (דמות סטריאוטיפית של עבד זקן, תמים ואהוב על בעליו ממופעי המינסטרל) של ג'ואל צ'נדלר האריס (Joel Chandler Harris) וסיפוריו הקצרים של ג'יימס ליין אלן (James Lane Allen). כתיבה זו השתלבה בזרם ה"צבע המקומי" (Local color) בספרות האמריקאית של התקופה ששמה דגש על תיאור חי של דמויות, מקומות, מבטאים, נוף ומנהגים בעלי ניחוח מקומי מובהק.
מודרניזם: רנסאנס וגותיקה.
המודרניזם הדרומי צמח לאחר מלחמת האזרחים על בסיס הספרות הפסטורלית, תוך התייחסות אירונית וביקרותית לתיאורים הפסטורליים. מארק טוויין הטרים את המגמה הכללית בספרו הרפתקאותיו של האקלברי פין המתרחש בשנות השלושים של המאה התשע עשרה בעיירה קטנה בדרום ארצות הברית לפני ביטול העבדות ומכיל דימויים רבים של "הדרום הישן" הפסטורלי תוך התייחסות אירונית, בצד לא מעט גזענות ברוח הימים בהם פורסם, המילה nigger (כושי), מופיעה בספר 219 פעמים. סופר נוסף שהטרים את הפריחה הספרותית היה ג'ורג' וושינגטון קייבל (George Washington Cable) מלואיזיאנה, שיצא מתוך המסורת הפסטורלית, אך תקף את הגזענות ושלילת זכויות האדם שהתלוו לחזות האידילית. מגמה מודרניסטית המעלה סוגיות של מגדר, פמיניזם וביקורת על הגזענות העושה שימוש בנורמות הייצוג של הספרות הפסטורלית, תוך שהיא חותרת תחתן, ניתן למצוא בסיפוריה של קייט שופן וברומן שלה "היקיצה". גישה ביקורתית אף יותר, המציגה את קשיי החיים של המעמדות המנוצלים ללא התייפייפות ניתן למצוא בסיפוריה של רבקה הרדינג דייוויס.
שנות ה-20 וה-30 הן שנות ה"רנסאנס" של הספרות הדרומית. בין סופרי הדור ניתן למנות את טנסי ויליאמס, ויליאם פוקנר (ובמיוחד ספרו "אבשלום, אבשלום") ורוברט פן וורן. גם מרגרט מיטשל מחברת חלף עם הרוח שייכת לדור זה. במרכז ספרות זו דמויותיהם של האריסטוקרטים הדרומיים שהיו נעלים מאוד בעיני עצמם ונפלו מגדולתם עם מלחמת האזרחים, אך מסרבים להכיר בכך ולפיכך מאמללים את עצמם ואת סביבתם. דור זה השפיע רבות על סופרי הדור הבא נל הרפר לי מחברת אל תגע בזמיר וטרומן קפוטה, שלמרות היותו סופר ניו-יורקי נולד בניו אורלינס וגדל באלבמה. אחד הסופרים שלא היה דרומי אך כתב את אחת מהיצירות הממחישות במיוחד את המצב בדרום ואת ההגירה בשל סופות האבק בשפל הגדול הוא ג'ון סטיינבק מחבר "ענבי זעם".
ג'ורג' ברנרד שו חי בדרום והדרום מהווה רקע לרבים מסיפורי האימה שכתב. שו וממשיכי דרכו בסוגת "הגותיקה הדרומית", משתמשים אף הם במסורת הפסטורלית על מנת להפוך אותה על פיה ולגלות את הרקבון המסתתר מאחוריה.
ספרות זכויות האדם.
ספרות מודרנית של הדרום עוסקת בעיקר בסוגיות הגזענות וחלקה נכתבה על ידי סופרים וסופרות שחורים. אחד הכותבים הראשונים שהעלו את סוגיית זכויות האדם באופן מנומק ולא כסיפור הרפתקאות של עבד נמלט היה ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז (W.E.B. DuBois) בספרו "נשמתם של השחורים" (The Souls of Black Folk) מ-1903, יחד עם Up from Slavery: an autobiography מאת בוקר טי. וושינגטון (Booker T. Washington) מ-1901 ו- The Autobiography of an Ex-Colored Man מאת ג'יימס וולדון ג'ונסון (James Weldon Johnson) מ-1912 נוצרה ספרות שתיארה את הדרום כמלה נרדפת לגזענות, שלילה ממוסדת של זכויות אדם, אלימות וחוסר-צדק.
ספר חשוב בהתפתחות ספרות זכויות האדם שנכתה על ידי אפרו-אמריקאים (ובמיוחד נשים אפרו-אמריקאיות) בדרום ארצות הברית ובצפונה הוא Their Eyes Were Watching God מאת זורה ניל הרסטון (Zora Neale Hurston).
רנסאנס של כתיבה בנושא זה החל עם פרסום ספרו של אלכס היילי "שורשים: הסאגה של משפחה אמריקאית", שהפך לאחת מסדרות הטלוויזיה הנצפות ביותר "שורשים" ב-1977, ספריו של ריצ'רד רייט וספרי השירה של מאיה אנג'לו. בין הספרים הבולטים בסוגה זו הפכו רבים לסרטים, בהם "חמדת" של טוני מוריסון, "מיסיסיפי בוערת", "הצבע ארגמן" של אליס ווקר, "העזרה" של קתרין סטוקט ועוד. יצירות אחרת כגון "חצות בגן הטוב והרע" של ג'ון ברנט מציגות את הדרום כמקום אזוטרי, שונה ומוזר.
ארצות הברית הדרומית
תוכי קוקטייל
1883 במדע
סוולבארד
1884 במדע
האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון
האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (באנגלית: London Academy of Music and Dramatic Art) (בקיצור: LAMDA) הוא בית הספר למשחק המוביל במערב לונדון. הנשיא של "למדה" הוא טימותי וסט, סגנית הנשיא היא ג'נט סוזמן והמנהלת הנוכחית שלו היא ג'ואנה ריד. ב-2011 חגג "למדה" 150 שנה להיווסדו, הוא בית הספר לדרמה הוותיק ביותר בבריטניה.
בין חברי המועצה המייעצת נמנים בריאן קוקס וסם מנדס.
בוגרים ידועים.
קלי רורבאך, ריצ'רד ארמיטאג', קולין בייקר, ג'יימי במבר, ג'ים ברודבנט, דלתה בורק, ג'יימס קליס, ג'ייסון קרטר, ג'וליאן שגרן, קים קטרל, איאן צ'ארלסון, סם קלאפלין, לואיס קולינס, דומיניק קופר, בריאן קוקס, בנדיקט קמברבאץ', בן דניאלס, ג'יימס ד'ארסי, דייזי דונובן, דיאנה דורס , צ'ואיטל אג'יופור, מארק פוירשטיין, ג'ייסון פלמינג, זן גסנר, טוני גולדווין, ג'יניפר גודווין, אנסטסיה גריפית', ויקטוריה המילטון, מרינה הנדס, ריצ'רד האריס, אנטוני הד, אדוארד הרמן, קלייר היגינס, ויליאם הוטקינס, קליב הורנבי, לי אינגלבי, ג'ורג' איניס, איימי אירווינג, זליקו איבנק, Dana Ivey, מרגרט ג'ון, רורי קיניר, רונאלד לאסי, אורן לביא, ג'ון לייט, ג'ון לית'גו, אנה מקסוול מרטין, בניטו מרטינז, נטשה מקאלהון, מייקל מוריאטי, סטיבן מוייר, הרמיוני נוריס, דייוויד אוילאו, נתניאל פרקר, קתרין פרקינסון, ג'וני פירסון, Nigel Planer, ג'מה רדגרייב, איוואן רהון, ג'יימס סקוט, רושאן סת, מרטין שו, דן שור, אלכסנדר סידיג, כרמן סילברה, קלייב סטאנדן, טובי סטיבנס, אד סטופרד, דייוויד סושה, טארה סאמרס, דונלד סאת'רלנד, ג'נט סוזמן, הארי טרדוויי, לוק טרדוויי, הרייט וולטר, יהודה אפרוני, דייוויד וורבק, שפרירה זכאי, יוסי אלפי, רות וילסון ודניאל שרמן.
תאזזה שנבת
אירוברייק
בלימה אווירית
אלי בניטה
אליהו (אלי) בניטה (1928 - 21 בפברואר 2012) היה ראש מועצת מעלות-תרשיחא בין השנים 1966 ו-1969 ומאוחר יותר מנהל בית הבראה במעלות תרשיחא.
קורות חייו.