להידרורגה הנמרית גוף גדול ושרירי, גבו אפור כהה ובטנו אפורה בהירה. צווארו לבן בעל נקודות שחורות שהעניקו לו את שמו. צבעו מסייע לו בהסוואה הן כנגד טורפים אפשריים והן כנגד הטרף אחריו הוא עוקב. הנקבה גדולה במעט מהזכר, אורכו הוא 2.4-3.5 מטרים ומשקלו נע בין 200 ל-600 ק"ג. אורכו דומה לזה של ניבתן, אך הוא שוקל כמחצית ממנו.
שיניו הקדמיות חדות ומתאימות לתזונה המבוססת על טרף, אורך ניביו הוא כ-2.5 ס"מ, אך השיניים הטוחנות ננעלות באופן המאפשר לסנן קריל מהמים בדומה ללובודון הסרטנים.
התנהגות.
תחום המחיה מתפרס במים הקרים שסביב אנטארקטיקה. בחודשי הקיץ צד בין הקרחונים שמקיפים את היבשת, ונמצא במים רוב הזמן. בחורף מתפזר ברחבי האיים שסביב היבשת. במקרים מסוימים נצפו פרטים בחופים הדרומיים של אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אמריקה ואף צפונית יותר, באיי קוק. פרטים צעירים מגיעים צפונה יותר מאחרים.
ההידרורגה חי בבדידות ונאסף לקבוצות קטנות רק בעונת ההזדווגות. בעונה זו, זכרים ונקבות משמיעים קולות רמים במטרה למצוא זה את זה, כשכל זכר משמיע תבנית ייחודית של רצף קולות. במהלך הקיץ, לאחר תשעה חודשי הריון, חופרת הנקבה חור בקרח וממליטה בו צמד גורים. היא מגנה על הגורים עד שהם יכולים לדאוג לעצמם.
ההידרורגה אינו בעל חיים קולני, אך לעיתים הוא משמיע נהמות ונאקות.
תזונה.
ההידרורגה הוא הטורף השני בחשיבותו באנטארקטיקה לאחר הלוויתן הקטלן. פרטים צעירים ניזונים בדרך כלל מטרף קטן כגון קריל, דיונונים ודגים. כשהם מגיעים למלוא גודלם הם מעדיפים לטרוף פינגווינים ולעיתים רחוקות גם מיני כלבי ים קטנים יותר. כמו כן, תועדו מעט מקרים של ציד גורי פיל ים דרומי ועופות ים.
על מנת לצוד פינגווינים הוא אינו רודף אחריהם, אלא אורב להם במים בסמוך למדף הקרח. התנהגות זו מסתייעת במנהגם של הפינגווינים עצמם לדחוף את חבריהם למים לפניהם.
הטורף היחיד המאיים על ההידרורגה הנמרית הוא קטלן, אך הציד בפועל לא שכיח. בנוסף תועד פיל ים דרומי זכר שהרג כלב ים נמרי באי הרד, אך מדובר בתופעה נדירה ביותר.
תקיפת בני אדם.
מתועדים מספר מקרים בהם כלב ים נמרי תקף אדם על החוף או במים, האחרון שבהם הסתיים במותה של הביולוגית קריסטי בראון מהמרכז הבריטי לחקר אנטארקטיקה, בעת ששחתה במרחק לא גדול מהחוף ונגררה לעומק 70 מטר בידי כלב ים שפצע אותה קשה. עם זאת התקיפה נחשבת לטעות בזיהוי או למגננה ולא לטריפה.
בספרו של אלפרד לנסינג "אנדיורנס", המתאר את משלחתו של ארנסט שקלטון לקוטב הדרומי (1914–1916) מתוארת תקיפת בן אדם על ידי כלב ים נמרי. חברי המשלחת ובעיקר החוקר תומאס אורד-ליס כמעט ונפגעו מכלב ים וניצלו ברגע האחרון.
כלבי ים יתקפו גם סירות מנוע מהירות השטות לאורך הקרחונים. דבר זה גורם להתקנת מגנים מיוחדים על הסירות.
רדיו השמש
לילה לא שקט
לילה לא שקט הוא אלבומו ה-16 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלמה ארצי, אשר יצא בשנת 1986 בהפקתו של לואי להב ובעיבודים של רביב גזית.
באלבום זה כתב ארצי את כל השירים, שמהם התפרסמו "שדות של אירוסים", "לילה לא שקט" (המתייחס לנפילתו של חברו הטוב, טייס המסוקים סרן במלחמת יום הכיפורים), "הרדיו הישן", "נרקוד נשכח" ו"סייסטה מקומית".
האלבום שחזר את ההצלחה של קודמו, "תרקוד", ובשנה שהאלבום יצא זכה ארצי בתואר "זמר השנה".
שירי האלבום עיטרו את הפסקול של סרט הקולנוע הישראלי "לא שם זין" (1987) בבימויו של שמואל אימברמן, על פי ספרו של דן בן אמוץ.
התיאטרון הקאמרי הפיק ב-2010 מחזמר המבוסס על שיריו של ארצי בשם "לילה לא שקט" ובשיתוף פעולה עמו.
נפוליון - חי או מת!
נפוליון – חי או מת! הוא מחזה מאת נסים אלוני אשר הועלה לראשונה בתיאטרון בימות בחודש אוקטובר 1970.
עלילה.
המחזה נפתח בסוף המאה העשרים ובמרכזו השד של נפוליאון בונפרטה מצליח לברוח מעולם השדים, ולחזור אל המאה התשע עשרה במטרה להזהיר את עצמו מלפלוש לרוסיה. במקביל רוצח שכיר בשם דון-בריגלה נשכר להביא את נפוליון "חי או מת", אך השניים, נפוליון המת והרוצח, מתקשים למצוא את נפוליון האמיתי מכיוון שישנו ריבוי של נפוליונים מתחזים.
הפקות.
המחזה הועלה במקור בתיאטרון בימות (בהנהלתו של יעקב אגמון) בשנת 1970, כמחזה מוזיקלי כולל שירים בהלחנתו של גארי ברתיני. במאי ההצגה היה אלוני עצמו, המעבד המוזיקלי היה יוסי מר-חיים ואת התפאורה הכין שלמה ויתקין. השחקנים: איצקו רחמימוב, יוסי פולק, אדית אסטרוק, שולה חן, גליה ישי, חנה רוט, הוגו ירדן, דובי גל, נורית כהן, קובי רכט ושמעון לב-ארי.
הייתה זו ההפקה הגדולה ביותר של התיאטרון עד אז: בהצגה השתתפו 11 שחקנים ו-4 נגנים, והוקלטו תזמורת גדולה ומקהלת רינת.
הוצאות ההפקה הסתמכו ב-214,000 ל"י, וההצגה זכתה לתמיכה בסך 30,000 ל"י מטעם משרד החינוך (הייתה זו ההצגה הראשונה ש"בימות" זכה לתמיכה ציבורית עבורה).
ההצגה זכתה לביקורות טובות ואולם ירדה מן הבמות כעבור שבועות ספורים, בסוף חודש נובמבר אותה שנה, עקב מחסור בצופים. בטורו 'הטיוטות שלי', ניתח העיתונאי אורי קיסרי את הסיבות לכישלון ההצגה והסיק שהאשם איננו במנהל יעקב אגמון, וגם לא בבמאי המוכשר ניסים אלוני, ואף לא במחזאי ("ניסים אלוני לא בייש את ניסים אלוני, הבמאי את המחזאי") ומכאן הסיק קיסרי שהסיבה לכישלון ההצגה הוא ש"לקהל אין כשרון".
באביב 1979 הועלה המחזה מחדש על ידי התיאטרון הקאמרי, שוב בבימויו של אלוני, עם מוזיקה מאת ברתיני ותפאורה ותלבושות מאת שלמה ויתקין, הפעם בניהול מוזיקלי ועיבוד מאת אלכס כגן, ועם תאורה על ידי אברהם צברי, בהשתתפות: אורנה פורת, אורי לוי, יוסי פולק (השחקן היחידי מהליהוק המקורי), יוסי גרבר, יוסף כרמון, אלברט כהן, גבי קרן, דב רייזר, ששי סעד, לירון נירגד, אסתי קוסוביצקי, מיקי מרין ותמי אשל. העילה להפקה המחודשת הייתה התעניינותו של הבמאי הנודע הרולד פרינס בהצגה, לאחר ששמע עליה מפי ברתיני. עבור ההפקה המחודשת עיבד אלוני את המחזה מחדש, בין היתר הוא אפשר לדמותו של נפולאון המת, לקרום עור וגידים במהלך המחזה, להבדיל מהגרסה הראשונה בה הדמות היא שד לאורך כל המחזה. ההפקה המחודשת זכתה להצלחה גדולה, ובזכותה המחזה נודע כאחד החשובים ביצירתו של אלוני.
בשנת 1993 יצא המחזה לאור בהוצאת כתר כחלק מספריית המחזות העבריים 'צד התפר'. זאת לאחר שדורי פרנס ערך את המחזה עבור הופעה בניסן נתיב, מה שדרבן את אלוני להכין את המחזה לדפוס.
בשנת 2004 הועלה חידוש למחזה על ידי הסטודיו למשחק ניסן נתיב, בבימויו של אודי בן-משה, ועם לחן מחודש לשירים פרי עטה של קרן פלס.
בשנת 2017 עלה בתיאטרון החאן חידוש למחזה, בבימויו של אודי בן-משה. ההצגה זכתה בפרסים בטקס פרסי התיאטרון לשנת 2017 בקטגוריית תאורה (רונ יכן) ותלבושות (יהודית אהרון).
קישורים חיצוניים.
ביקורות על הפקת 1970
ביקורות על הפקת 1979
ביקורות על הפקת 2017
נפוליון - חי או מת
יעקב אולייסקי
יעקב אוֹלֶייסקי (Jacob Oleiski; 1 באפריל 1901, שאקי, ליטא הרוסית – 14 במרץ 1981, תל אביב) היה אגרונום, כימאי, איש ההכשרה המקצועית ומחנך. בתקופה שלפני השואה ניהל את מוסדות "אורט" בליטא (תחילה ברפובליקה הליטאית הראשונה ואחר כך תחת הכיבוש הסובייטי). עם הכיבוש הנאצי נכלא בגטו קובנה שם הקים בית ספר מקצועי. עם חיסול הגטו ביולי 1944 הועבר לשטוטהוף ואחר כך לדכאו. אחרי שחרורו מן המחנה, הקים לשארית הפליטה בגרמניה מערבית (באזור הכיבוש האמריקני) רשת של מוסדות הכשרה במסגרת "אורט". עם עלייתו לישראל ב-1949, פיתח בהצלחה רבה את רשת מוסדות ההכשרה המקצועית כמנכ"ל אורט ישראל. שימש כיושב ראש איגוד יוצאי ליטא בישראל תקופה ארוכה. פעל רבות להוצאה לאור של ספר יהודי ליטא בתקופת השואה.
קורות חיים.
יעקב בן צדוק אולייסקי נולד בשנת 1901 בעיירה שאקי שבפלך סובאלק, במערב האימפריה הרוסית (כיום במחוז מאריאמפול שבליטא). למד ב"חדר", בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה, ואחר כך אגרונומיה וכימיה באוניברסיטת קובנה שבליטא ובאוניברסיטת האלה שבגרמניה.
משחזר לליטא בשנת 1927 הציב לעצמו יעד להחדיר בשכבות נרחבות של נוער יהודי את הצורך ללמוד מקצוע ואת התודעה והשליחות שברכישת מקצוע.
בשנת לימודים 1928/1927 ניהל בית ספר חקלאי של "אורט" בליטא.
בשנת 1928 הוזמן על ידי "אורט" לשמש כמנהלו של בית ספר מקצועי תיכון בקובנה. וכעבור שנתיים נתמנה גם כמנהל בתי ספר תיכוניים מקצועיים בליטא כולה.
עסק בהוראה בבתי הספר המקצועיים ובהכשרת מורים, מנהלים ומדריכים ברשת "אורט" בליטא.
היה מקורב לחוגי "הבונד" וה"פאלקיסטים" שהרעיון הציוני וארץ ישראל נראו בעיניהם חלום רחוק.
עם סיפוחה של ליטא בקיץ 1940 לברית המועצות, הפכו השלטונות הסובייטים את בית הספר התיכון המקצועי של "אורט" בקובנה לבית ספר מקצועי ממלכתי מס' 4 וכמנהלו השאירו את אולייסקי. בארבעת המדורים של בית הספר - מסגרות מכנית, טכנאות-רכב, טכנאות-חשמל וחייטות-גברית - למדו כ-500 תלמידים (לעומת כ-200 בשנים הקודמות), שחלק ניכר מהם באו מערי-השדה."
עם הכיבוש הנאצי נכלא באוגוסט 1941 בגטו קובנה. גם בתנאי המצוקה ועל אף האיסור לקיים בתי ספר הקים בית ספר למלאכה בגטו שפעל לרוב בתנאי מחתרת באיצטלא של קורסים לבעלי מלאכה שהיו דרושים לעבודות עבור ה הגרמני.
ב-24 באפריל 1943 נערך בגטו במחתרת הציונית סדר שלישי של פסח, בראשותו של פרופ' חיים נחמן שפירא. לקראת הסיום קם אולייסקי על רגליו, שם ידו הימנית בתנופה על החזה ובקול רועם פתח ב"ווידוי רעיוני":
הדברים נאמרו בהתרגשות רבה והדהדו בחלל המרתף בו התקיים "הסדר השלישי" וחדרו ללב כל המסובים. מאז קנה אולייסקי את עולמו במחנה הציוני.