דורית עדי היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
ב-1986 שיחקה בסרט "כל אהבותיי" העוסק בגבר צעיר שאשתו עזבה אותו ומעלה זכרונות מאהובותיו השונות. ב-1987 שיחקה את החברה של מפתח הגוף השרירן בסרט אהבה צעירה מסדרת אסקימו לימון. בשנה זו גם גילמה את אמה של שלגיה בסרט שלגיה, הפקה בינלאומית המבוססת על האגדה הידועה והופקה על ידי קנון גרופ.
ב-1996 גילמה את מרים מבית עניה ב-"The Revolutionary II", הפקה בינלאומית על ישו שצולמה בישראל.
המכתב שהגיע בזמן
המכתב שהגיע בזמן הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1999, המבוסס על ספר מאת יהודית הנדל.
עלילה.
הסרט נפתח באיה ותאיה, שתי אחיות המתמודדות עם מותו של אביהן, מומחה לגאולוגיה, הן גם מתמודדות עם היחסים הטעונים עם מיכאלה, אשתו השנייה של אביהן. הן חושדות במניעיה הנסתרים של מיכאלה שכן במהלך ההלוויה היא לא הוזילה דמעה וכבר ביום הראשון של השבעה הבית נראה מסודר ומדוגם. בשבעה מדובר רבות מצד האורחים על נושאים בגאולוגיה אותם נהג אביהן לחקור, במהלך השבעה עולה הבזק תוך כדי שהן נזכרות על איך שאביהן הודיע לאימן שהוא כבר לא אוהב אותה יותר ושהוא עוזב אותה עבור המאהבת שלו, לאחר הפרידה נסעה אימן לטיול שבמהלכו החליטה לשים קץ לחייה כשנכנסה בעץ שהיה בצד הכביש. כשאביהן הודיע להן על נישואיו החדשים הבנות התקשו לקבל זאת.
רגשותיהן כלפי מיכאלה נהיים עוד יותר קשים כאשר לאחר השבעה היא מודיעה שהיא נוסעת לאירופה לבקר את אמה. מספר ימים לאחר שצוין חודש למותו של אביה, מקבלת איה מכתב ממיכאלה בו היא רשמה לה שהיא מקווה שמכתב זה הגיעה בזמן, לא מוקדם מדי ולא מאוחר מדי, שהיא תכננה הכול מדויק ובסדר ושהמפתח מתחת לשטיח, היא מספרת זאת לאחותה ומבלי שהן מבינות בדיוק למה כוונתה הן מגיעות לבית שלה ושל אביהן, שם הן מגלות שהיא מספרה כל אחד מהחפצים בבית וביניהם גם הפריטים באוסף המאובנים של אביהן, לפתע הן מגלות בבית מכתב נוסף ממיכאלה בו היא מצהירה שכל פרטי הבית מיועדים להן, כל החפצים בעלי המספרים הזוגיים מיועדים לאיה והאי-זוגיים לתאיה, הן חושבות בתחילה כי מיכאלה היגרה לחוץ לארץ והשאירה להן את החפצים אשר היא לא מעוניינת בהן, אך פתאום הן נכנסות לחדר השינה ומגלות כי מיכאלה התאבדה על ידי כדורים. אחרי כן הן מגלות דף נוסף בו כתבה כי את הדברים שרצתה להשאיר לאמה היא כבר העבירה לה אותם במהלך נסיעתה, ולשם כך נסעה, היא גם כתבה להן שהיא העבירה את הדירה על שמן עוד מלפני חודשיים.
ארוקה 516
ארוקה 516 הוא גשר תלוי להולכי רגל בסמוך לעיירה ארוקה שבצפון פורטוגל. הגשר הוא באורך 516 מטרים, והוא נמצא בגובה של 175 מטרים מעל נהר פאיווה שאותו הוא חוצה. הגשר עשוי מתכת והוא גשר תלוי שנתמך על ידי שני עמודי בטון דמויי האות V הנמצאים בקצותיו. חציית הגשר נמשכת כעשר דקות.
בניית הגשר החלה במאי 2018 והסתיימה באפריל 2021. בבנייתו הושקעו כ-2.3 מיליון אירו. ב-29 באפריל 2021 נפתח הגשר להליכתם של תושבי ארוקה, וב-2 במאי הוא נפתח לציבור כולו כאטרקציה תיירותית.
הגשר היה הארוך ביותר בעולם בקטגוריה "גשר תלוי להולכי רגל" (גשר בגלונג פארבט שבנפאל ארוך יותר (567 מטר), אך הוא גשר תלוי פשוט). במאי 2022 נחנך בצ'כיה]] גשר סקיי ברידג' 721 הארוך משניהם.
אד שיראן
מודיעין אקוסטי ימי
מודיעין אקוסטי ימי או אקינט (באנגלית: ACINT) הוא תחום באיסוף המודיעין שמקורותיו הם חתימות קול ותופעות אקוסטיות אחרות של כלי שיט שונים.
ניתן להפיק מודיעין אקוסטי גם מול מטוסים מנמיכי טוס ומסוקים, אז ייקרא התחום ACOUSTINT כשהקול נע בתווך התת-קרקעי או באטמוספירה. טווח הגילוי יהיה בין מספר מטרים לקילומטרים ספורים.
שני תחומי איסוף מודיעין אלו נכללים בדרך כלל תחת MASINT (אמצעי מדידה וחתימה - Measurement and Signature Intelligence) שהוא אחת מצורות איסוף המודיעין השונות.
קול נע טוב יותר ולמרחק גדול יותר במים מאשר באוויר וטווח הגילוי של עצמים יכול להגיע למאות קילומטרים. מודיעין אקוסטי ימי מופק מחיישני קול תת-ימיים המאתרים צלילים שונים בתווך הימי באמצעות הידרופונים. ההידרופון ממיר את הצלילים לאות חשמלי המועבר לעיבוד ולמחקר. ציים שונים משתמשים בחיישני קול פסיביים בלוחמה נגד צוללות גם בתחום הטקטי וגם באסטרטגי. בתחום הטקטי, הידרופונים פסיביים על גבי כלי שיט או במצופים מוטלים מהאוויר נמצאים בשימוש נרחב בלוחמה זו. אמצעים אלו יכולים לאתר מטרות בטווח גדול יותר מאשר טווח הגילוי של סונאר אקטיבי וזאת ללא חשיפת מיקומם שלהם. עם זאת, סונאר אקטיבי יהיה מדויק יותר במיקום המטרות.
יכולות איסוף וניתוח חתימות קול של כלי שיט שונים הן מהותיות למשל להפעלת צוללות. ללא יכולת זו צוללת לא תוכל לזהות כלי שיט שבמרחבי הים.
ניתוח הקלטת הצלילים בפס רחב נוגע לרעש הכללי שנוצר על ידי כלי השיט, ואילו ניתוח הפס הצר מאפשר בחינת משרעת האנרגיה שהתקבלה בצורה מדויקת יותר עד לזיהוי חד-ערכי ברמת "טביעת האצבע" של המטרה.
ניתוח הפס הרחב שימושי לאיתור כל כלי שיט במרחק רב. ניתוח המודיעין מהפס הצר יאפשר זיהוי קטגורית כלי השיט, האם המדובר בספינה מסחרית או בכלי שיט צבאי. סוג כלי השיט יצמצם את הזיהוי לדגם מסוים, זיהוי לאום כלי השיט ואף הצבעה על כלי שיט מסוים בעל מתווה זיהוי ייחודי.
כדוגמה, ניתוח הפס הצר עשוי לזהות כמה מדחפים יש למטרה, מספר הלהבים במדחף של כל ציר והפרעות בולטות אחרות. המידע עשוי לכלול גם את פליטות הרעש הבסיסיות המבוססות על צריכת החשמל של כלי השיט וכן הילוכי המנוע והעברת הכוח למדחפים ואף את מספר השיניים בגלגלי השיניים המעבירים את הכוח למדחף.
כנגד כלי שיט גרעיני, ניתן לאתר תדירות הפעלת המשאבות של המטרה. מומחה המודיעין יזהה את כלי השיט על פי יחס ההילוכים של הכוח המניע את כלי השיט מהמנוע ועד למדחף. גם תקלות בייצור המדחפים קטנות ככל שיהיו, יוכלו לשמש בזיהויו הייחודי והבדלתו מכלי שיט אחרים מאותה משפחה.
קבוצת ביבר הול
קבוצת ביבר הול (באנגלית: Beaver Hall Group) היא קבוצה של ציירים קנדים ממונטריאול, שנפגשו בשנות העשרים של המאה העשרים בזמן שלמדו אמנות בבית ספר שהופעל על ידי התאחדות האמנות במונטריאול. הקבוצה בולטת במספר שווה של אמנים נשים וגברים, כמוכן באימוץ המודרניזם. הם ציירו מגוון נושאים, כולל דיוקנאות, נופים, סצנות אורבניות וטבע דומם, בשילוב של סגנונות מודרניסטיים ומסורתיים.
חברים.
עשר האומניות הידועות מקבוצת ביבר הול היו:
נורה קולייר, אמילי קונאן, פרודנס היוארד, מייבל לוקרבי, מייבל מאי, קתלין מוריס, ליליאס טורנס ניוטון, שרה רוברטסון, אן סאבאג', אתל סאת'.
כל עשרת משתתפי הקבוצה למדו אצל ויליאם ברימנר (1855–1925), אמן קנדי בולט שעודד אותם לחקור גישות מודרניות חדשות לציור. בעידן בו נשים אמניות נתפסו יותר כתחביבות ונותרו מחוץ לזרם המרכזי של האמנות המקצועית, קבוצת ביבר הול הייתה ארגון האמנים הקנדי הראשון בו נשים מילאו תפקיד מרכזי.
היסטוריה.
הקבוצה הוקמה רשמית במאי 1920, ונחנכה באמצעות מאמציהם של רנדולף סטנלי יוטון, אדווין הולגייט, מייבל מאי וליליאס טורנס ניוטון. [5] שמה של הקבוצה נובע מ Beaver Hall Hill, מיקום של הסטודיו במרכז העיר מונטריאול בו חבריו חלקו שטח עבודה. בין החברים המייסדים היו אחד עשר גברים ושמונה נשים. נשיא הקבוצה, אלכסנדר יאנג ג'קסון.
התערוכה הראשונה של ביבר הול התקיימה ב־17 בינואר 1921. בנאום הפתיחה שלו הדגיש ג'קסון את זכותו של האמן לצייר את מה שהוא מרגיש "תוך התעלמות מוחלטת ממה שנחשב עד כה הנדרש לקבלת עבודה באמנות המוכרת...הביטוי האישי הוא הדאגה העיקרית שלנו ". הוא זיהה את מטרותיה כאלה כמו של קבוצת השבעה. במהלך השנים ג'קסון שמר על הקשר בין טורונטו ומונטריאול, ותמך והמריץ את אמני מונטריאול באמצעות ביקורים ותכתובות קבועות. הוא הודיע להם על האירועים בטורונטו ודאג שהעבודות שלהם ייכללו בתערוכות קבוצת השבעה. גם העיתון "מונטריאול גאזט" וגם "לה פרס" סיפקו פרסום לקבוצה.
האגודה שרדה רק שנתיים, ובמהלכה הם קיימו רק ארבע תערוכות עם אמנים רבים ושונים שהציגו ביניהם. בשנת 1924 ויתרה קבוצת ביבר הול על הסטודיו המושכר, אך שמרה על אולפני העבודה בבית. רבות מהנשים מקבוצת ביבר הול הציגו יחד עם קבוצת שבעה הגברים הבינלאומית. כשקבוצת השבעה התפרקה רשמית בשנת 1932, נשות קבוצת ביבר הול סייעו בהקמת קבוצת הציירים הקנדית בשנת 1933 כדי לספק הזדמנויות לתערוכה.
את ההבנה הנוכחית של קבוצת ביבר הול כקבוצה של ציירות נשים במונטריאול ניתן לייחס לתערוכה הנודדת משנת 1966 "קבוצת ביבר הול". עד לאותה תקופה, לעשר הנשים שהמשיכו את הקשר הבלתי פורמלי שלהן אחרי פירוק קבוצת הביבר הול הרשמית לא היה שם לאגודה שלהן. מטרתה של התערוכה הייתה לחשוף את כישרון האמניות של קוויבק למערב קנדה. אן סאבאג' ואלכסנדר ג'קסון סיפרו לה על קבוצת ביבר הול המקורית ושמה של הקבוצה התבלבל עם שם הרחוב, וכך קיבלה התערוכה את שמה.
אוצרים גילו מימד חדש של המודרניזם הקנדי בקבוצת ביבר הול. בניגוד לאייקונים המודרניסטים המוכרים של קבוצת השבעה שבטורונטו, ציירי ביבר הול עסקו בנושאים אורבניים מובהקים: תעשייה, אופנה וחיי עיר. בפתיחת התערוכה "המודרניזם של שנות העשרים במונטריאול – קבוצת ביבר הול" במוזיאון לאמנויות יפות במונטריאול, אמר האוצר בריאן פוס, "עד כמה שקבוצת השבעה הייתה מרתקת וחשובה, זו לא הייתה המילה היחידה במודרניזם הקנדי. אני מקווה שמבקרים יכירו את התסיסה יוצאת הדופן, הגיוון והאיכות העצומה של האמנות... של אמני מונטריאול לאמנות המודרניסטית במדינה זו."
מרק צח
בכמן
שרה סולם