סקרוג' רואה את טים הקטן החולה כשהוא מלווה על ידי רוח חג המולד של ההווה. מתברר לו שטים ימות אם לא יקבל טיפול, אביו אינו יכול להרשות לעצמו את הטיפול היקר בגלל משכורתו הזעומה. כאשר מופיעה אצל סקרוג' רוח חג המולד של העתיד, הוא חוזה במותו של טים. חיזיון זה וחזיונות נוספים גורמים לשינוי אצל סקרוג' ולתיקון דרכיו. בסוף הסיפור דיקנס מבהיר שטים לא מת ושסקרוג' הפך עבורו לאב שני. טים מברך את בני משפחתו בסעודת חג המולד "אלוהים יברך אותנו, את כולם", דיקנס חוזר על הברכה בסוף הסיפור.
המשפחה גרה בבית קטן בקמדן טאון. בני המשפחה כוללים את
מר פזיוויג היה בעל עסק שסקרוג' וחברו דיק וילקינס עבדו אצלו כחניכים. פזיוויג מתואר כאדם שמח וגנדרן החובש פאה נוכרית גדולה. בפרק השני של הנובלה מתואר נשף חג המולד הנערך באולם גדול במחסן שבבעלות פזיוויג. פזיוויג אוהב לרקוד לצלילי "סר רוג'ר דה קוורלי", ריקוד כפרי פופולרי באותה תקופה.
סקרוג' מבקר את פזיוויג עם רוח חג המולד של העבר, בעיצומה של המסיבה שהוא עורך. סקרוג' אסיר תודה לפזיוויג, ומעריך את האושר שהוא משרה על הסובבים אותו. מבחינות רבות פזיוויג הוא היפוכו הגמור של סקרוג', בנדיבותו וטוב ליבו, בחיבה שהוא מרעיף על עובדיו, ביחסיו הטובים עם משפחתו והשמחה הגלויה שלו. סקרוג' מבין שהדרך שלו שונה מאוד מזו של האדם שהוא מעריץ. בנוסף למר פזיוויג ואשתו, מוזכרות בסיפור גם שלוש בנותיו המתוארות "קורנות וחביבות".
זו הרוח הראשונה מבין השלוש שמופיעה לפני סקרוג' ואיתה הוא מבקר בסצינות מעברו המתרחשות בחג המולד.
הביקור בעבר מאפשר להציג בפני הקורא מה גרם לסקרוג' להיות מי שהוא ומה הן הסיבות לסלידתו מחג המולד. כמו גם לגרום לסקרוג' לרצות לשנות את דרכיו. רוב האירועים שהשפיעו על סקרוג' התרחשו סביב עונת חג המולד.
על פי הרומן, רוח חג המולד של העבר מתוארת כדמות לבושה גלימה לבנה, דמות אנדרוגינית בגיל לא מוגדר. על ראש הדמות יש אור מסנוור המזכיר להבה של נר. הדמות מחזיקה בידה מכסה מתכת המיועד לכיבוי נר. בעיבודים הדרמטיים לרוב הרוח מגולמת בדמות אישה, אולם דיקנס לא מתייחס במפורש אל המין של הדמות.
הרוח מראה לסקרוג' את הפנימיה בה נותר הוא לבדו עם ספריו, בעוד שכל התלמידים האחרים יצאו לחופשת חג המולד בבתיהם. הסצנה הבאה מראה איך אחותו האהובה באה לקחת אותו הביתה אחרי בקשות רבות לשובו. אחר כך הם מבקרים בנשף חג המולד שעורך פזיוויג לעובדיו. הרוח מראה לסקרוג' את היום בו ארוסתו בל נפרדה ממנו, אחרי שהאובססיה שלו לכסף מרחיקה אותו ממנה. לבסוף הרוח מראה לסקרוג' את בל כאישה נשואה ומאושרת עם גבר אחר.
אחרי כל החזיונות האלה, סקרוג' מכבה בכעס את הלהבה של רוח הרפאים ומוצא את עצמו שוב בחדרו.
רוח זו היא השנייה מבין שלוש הרוחות שמופיעות בפני סקרוג'. ברומן מתוארת הרוח כדמות של "ענק עליז" בעל תלתלים בצבע חום כהה. הוא לבוש בגלימה ירוקה ועל ראשו זר עשוי פרחי צינית ונטיפי קרח נוצצים. הוא נושא בידו לפיד גדול העשוי בצורת קרן השפע והוא מגיע בלוויית סעודה דשנה. לדבריו יש לו יותר מ-1,800 אחים (ליתר דיוק 1,842, שכן הסיפור מתרחש בערב חג המולד של 1843). הוא מחזיק נדן אבל בלי חרב, סמל לשלום על פני הארץ.
הרוח מוליכה את סקרוג' ברחבי העיר ומראה לו תמונות של אנשים חוגגים וגם כאלה שאין באפשרותם לחגוג. הרוח מפזרת סביבם מעט חום מתוך הלפיד שהיא נושאת. בין השאר הם מבקרים בביתו של האחיין של סקרוג', ובבית משפחת קרצ'יט.
כשהרוח מראה לסקרוג' את הקב של טים הקטן, סקרוג' שואל אם הוא ימות. תשובתה של הרוח היא שאם הצללים יישארו כפי שהם הוא אכן ימות. וממשיכה בציטוט מדבריו של סקרוג' עצמו "מוטב כך להקטין את עודף האוכלוסייה". סקרוג' נגעל ממילותיו שלו ומביע דאגה לטים ולבני משפחתו.
לבסוף הרוח מגלה לסקרוג' שני ילדים כחושים, תת-אנושיים ודוחים למראה, המסתתרים בין קפלי הגלימה. שם הילד "בערות" ושם הילדה "מחסור". "הישמר לך מפניהם", מזהירה הרוח את סקרוג', "אך בעיקר הישמר לך מפני הילד. על מצחו חרות 'אבדון', אלא אם כן הכתובת תימחק". משפט זה מדגיש את המסר החברתי של הסיפור. לשאלתו של סקרוג', האם אין תקנה לילדים אלה, עונה הרוח שוב במילותיו של סקרוג' "האין בתי כלא? האין בתי מחסה לעניים?". לשמע התשובה סקרוג' מתמלא תיעוב עצמי.
כיוון שרוח חג המולד של ההווה חיה רק יום אחד, והיום כבר חלף. הרוח נמוגה עם צלצול השעון של חצות.
רוח חג המולד של העתיד לבוא, נראית בעיני סקרוג' כאימתנית ביותר מבין שלוש הרוחות. הרוח עטופה כולה בגלימה שחורה ומכוסה בברדס, ולא רואים ממנה דבר פרט ליד צנומה. אף על פי שהדמות לא מדברת כלל ורק מצביעה בידה, סקרוג' מבין את כוונתה מניסיונו עם הרוחות הקודמות ועל ידי שאלות רטוריות שהוא שואל. שתיקתה של הדמות וצורתה הבלתי מוגדרת, מסמלת את חוסר הוודאות שטומן בחובו העתיד. העיבודים שנעשו לסיפור, כולל סאטירות ופרודיות, כולם שומרים על המראה המקורי של רוח העתיד.
בהתחלה הרוח מראה לסקרוג' שלושה ג'נטלמנים עשירים המתבדחים על מותו של מישהו, וקובעים כי ההלוויה תהיה זולה, אם בכלל אנשים יטרחו להגיע. האחד אמר שהוא יגיע לטקס רק אם יגישו ארוחת צהריים, והאחר אמר שהוא לא אוכל בצהריים ואין לו סיבה ללכת. הדבר הבא שסקרוג' רואה זה שחפצים אישיים של המת נגנבים ונמכרים לג'ו הזקן, סוחר בסחורה גנובה. עוד הוא רואה גופה עטופה בתכריכים, ומבקש מהרוח לא לחשוף את פניה. בני משפחה ענייה בעלי חוב לאיש שנפטר, שמחים על מותו. כשסקרוג' רוצה לראות משהו חיובי הקשור במוות, הרוח מראה לו את בני משפחת קרצ'יט מתאבלים על מותו של טים הקטן.
לבסוף נלקח סקרוג' לבית קברות שם הוא רואה את קברו שלו ומבין שהאיש המת שדיברו עליו היה הוא עצמו.
קבלה וביקורת.
הספר זכה מיד עם צאתו לשבחי הביקורת. בכתב העת הספרותי Athenaeum נכתב "סיפור הגורם לקורא לצחוק ולבכות - לפתוח את ידו, לפתוח את לבו לצדקה אפילו לאלה שאינם נדיבים ... מעדן להגיש למלך". המשורר והעורך תומאס הוד כתב "אם הייתה סכנה כלשהי שהמנהגים העתיקים של חג המולד, הכנסת האורחים הנדיבות והצדקה, יעלמו. זה הספר שיעורר אותם מחדש. עצם שמו של הסופר מטה את הרגשות לנדיבות, והצצה באיור על שער הספר מרומם את הרוח."
בפברואר 1844 כתב ויליאם מייקפיס תאקרי בכתב העת "Fraser's Magazine" על הספר "תועלת לאומית וטובה אישית לכל איש ואישה שקוראים אותו. האחרונים ששמעתי מדברים על הספר היו שתי נשים שלא הכירו זו את זו או את המחבר, ושתיהן אמרו "אלוהים יברך אותו". על טים הקטן כתב תאקרי "אין באנגליה אדם שיצור קטן זה לא יגרום לו להרגיש קשר בינו לסופר. וכמו שתי הנשים כל אחד מהם אומר על דיקנס "אלוהים יברך אותו". אין גמול טוב מזה לסופר".
גם המבקר תיאודור מרטין (שהיה לרוב עוין את דיקנס) הגיב בחיוב לספר וכתב שהוא נועד להביא תועלת חברתית. מבקרים אחדים העלו טענות. בכתב העת New Monthly Magazine, חששו שהספר מפואר מכדי שעניים יוכלו להרשות לעצמם לקנות אותו, והציעו שהוא יודפס על ניר פשוט ובמחיר זול. העיתונות הדתית התעלמה לרוב מהספר, למרות זאת העיתון Christian Remembrancer התייחס אליו, וכתב שהנושא הנדוש טופל בצורה מקורית, ושיבח את הסופר על ההומור והפאתוס. דיקנס סיפר לאחר מכן שהיה מקבל מכתבים מאנשים זרים שכתבו לו על בתיהם ופינת האח שלהם, ואיך הם קוראים בקול את המזמור, ושמים אותו על מדף מיוחד משלו.
בארצות הברית בהתחלה ההתלהבות מהספר הייתה פחותה. דיקנס פגע בגאוותם הלאומית בספריו "רשימות מאמריקה" ו"מרטין צ'זלוויט", אבל "מזמור חג המולד" היה מושך מכדי שיתעלמו ממנו. עם סיום מלחמת האזרחים האמריקנית, הספר היה נפוץ למדי. ב-1863 פרסם הניו יורק טיימס ביקורת נלהבת וציין כי הסופר הביא את "חג המולד הישן ... של השנים שעברו ובתי האחוזה המרוחקים, לבתיהם של העניים החיים כיום". ג'ון גרינליף ויטיאר (John Greenleaf Whittier ) כתב על הספר שהוא "מקסים מבפנים ומבחוץ".
הסרט "אלו חיים נפלאים" של פרנק קפרה עוסק בנושאים דומים אם כי מנקודת מבט שונה. וייתכן שסקרוג' היווה השראה ל"איך גנב הגרינץ' את חג המולד" של דוקטור סוס.
השפעה.
בינואר 1844 יצאה לאור גרסה פירטית של הספר על ידי Parley's Illuminated Library. אף על פי שדיקנס תבע אותם וזכה בתביעה, הוא לא הצליח לקבל מהם כסף כי ההוצאה פשטה את הרגל. דיקנס נאלץ לשלם 700 ליש"ט. התסבוכת שנוצרה אחרי כמה תביעות נגד מוצאים לאור, הפסדיו הכספיים הרבים וההכנסות הזעומות שהיו לו ממכירות הספר, גרמו לדיקנס אכזבה רבה.
עיבוד לתיאטרון של הנובלה הועלה כמעט מיד אחרי הוצאתה לאור. בפברואה 1844 עלו שלוש הצגות לפי הסיפור, אחת מהן מאת אדוארד סטירלינג, באישורו של דיקנס, רצה במשך 40 לילות. בסוף פברואר הועלו בלונדון שמונה הצגות "מזמור חג המולד". המחזה של סטירלינג הועלה בניו יורק בחג המולד של 1844, והועלה בחדש בלונדון. מאות מוכרי עיתונים נאספו עבור הגרסה המוזיקלית שעלתה בצ'טאם תיאטר בניו יורק, אבל פרצו קטטות שנרגעו רק כאשר הניצים הובלו לבית מעצר. גם אחרי ששב הסדר על כנו קולו של התוף המודיע על בואו של מארלי נבלע בהמולה הכללית.