כל מחשב הוא מכונה, המסוגלת להריץ תוכניות הכתובות בשפה הייחודית לה. לכן, על מנת להריץ תוכנית מסוימת, הכתובה בשפה שאינה שפת המכונה של המחשב המריץ, ראשית יש לתרגמה לשפה זו. תרגום זה יכול להתבצע פעם אחת (ואז בסיום התרגום נוצר קובץ הכתוב בשפת מכונה, הניתן להרצה בכל עת) כפי שנעשה על ידי מהדר, או לפני כל פעם בה מריצים את התוכנית, כפי שנעשה על ידי מפרש. ההבדל בין השניים, איפוא, הוא מתי מבוצע התרגום. מהבדל זה נגזרים המאפיינים של כל אחד מהם.
יתרונות וחסרונות.
תהליך ההידור הוא תהליך מורכב מאוד, הספציפי למכונה מסוימת. קוד המכונה שנוצר מתחשב בחומרה הספציפית עליה הקוד עתיד לרוץ וכן במערכת ההפעלה המותקנת עליה. כלומר במידה והידרנו תוכנית מסוימת באמצעות מהדר המותאם למכונה מסוימת, התוכנית תרוץ על מכונה זו בלבד. מפרש, לעומת זאת, יאפשר הרצה של התוכנית כמעט בכל מכונה משום שהתוכנית תתורגם על כל מכונה מחדש.
מאידך, ברור כי שימוש במפרש עלול לצרוך משאבים רבים בשל העובדה כי התוכנית מתורגמת כל פעם מחדש. בנוסף, דרישות מסוימות של התוכנית (כמו הקצאת זיכרון) עלולים לקחת יותר זמן בעת שימוש במפרש, לאור העובדה שהתוכנית לא עובדת ישירות מול מערכת ההפעלה, אלא מול המפרש.
לאור הבעייתיות שהוצגה, שימוש טהור במפרש נדיר, ונעשה בעיקר ברשת האינטרנט, שם יש צורך בגמישות רבה. אחד היתרונות של שימוש בקוד בלתי מהודר הוא העובדה, שניתן להחליף את המפרש עצמו מבלי להדר מחדש את קובצי התוכנית. כך אין צורך להפיץ מחדש את התוכנית עם כל שדרוג של השפה בה כתוב קוד המקור. לתוכנית המיועדת להרצה באמצעות מפרש בדרך-כלל קוראים תסריט (סקריפט).
פתרון נוסף הוא שפות סינתטיות כדוגמת VB, שבה תהליך הפיתוח נעשה במצב של פירוש, ובסיומו אפשר להדר את התוכנה לקובץ EXE, להרצת התוכנית.
שפות דינמיות.
הרצה על ידי מפרש פשוטה יותר למימוש, אולם גוררת חסרונות לא מעטים. לדוגמה: מקבלים הודעה על שגיאת תחביר פשוטה רק בזמן ריצה.
בשפות כגון פרל, פייתון ו־PHP יש בכל הרצה תהליך ראשוני של הידור הקוד. בחלקן (לדוגמה: Python וב־PHP) יש גם מנגנונים לשמירת התוצרים של אותו הידור ראשוני. התוכנית עצמה מורצת רק לאחר מכן. אם כי בכל השפות הללו יש בדרך כלל מנגנון כלשהו לפירוש קוד חדש בזמן ריצה, במקרה הצורך ("eval").
שפות כאלו יריצו בדרך כלל את הקוד במכונה וירטואלית.
שפות חצי-מהודרות.
השאיפה כיום היא לבנות מתרגם, הנהנה מהיתרונות של מפרש ומהדר גם יחד.
הפתרון שנמצא הוא הפרדת תהליך התרגום לשני שלבים: בשלב הראשון, שלב ההידור, מבוצע תרגום של תוכנית הכתובה בשפה עילית לשפת ביניים. זהו תהליך מורכב הדורש זמן רב יחסית. בשלב השני, שלב ההרצה, מתורגמת שפת הביניים לשפת מכונה (המכונה הספציפית עליה רצה התוכנית). זה תהליך פשוט יותר ומהיר באופן יחסי.
כיום מובילות את התחום שתי סביבות פיתוח: JAVA ו-NET..
בסביבת JAVA, לאחר הידור התוכנית, נוצר קובץ המכיל הוראות בשפת Bytecode, ולפני הרצת התוכנית כל הקובץ מתורגם לשפת מכונה.
בסביבת NET., לאחר הידור התוכנית, נוצר קובץ המכיל הוראות בשפת CIL, וכל פונקציה בתוכנית מתורגמת לשפת מכונה לפני הרצתה.
על אף ההבדלים ביניהן, העקרון העומד מאחורי שתי הסביבות הוא זהה, והוא התבססותן של שתי השפות על שימוש במכונה וירטואלית.
מלחמת הקוממיות
מתנ&quot;ס
מתנ"ס (מרכז תרבות נוער וספורט) הוא מרכז קהילתי לחינוך בלתי פורמלי ופעילויות תרבות. המתנ"ס מהווה ציר מרכזי בפעילות החברתית-קהילתית לכלל תושבי היישוב או השכונה בשגרה ובחירום. החברה למתנ"סים מפעילה מתנ"סים במגוון יישובים בישראל.
המתנ"ס הוא מוסד עצמאי הפועל כחברה לתועלת הציבור או כעמותה. בראש כל מתנ"ס מכהנת הנהלה ציבורית האחראית באופן משפטי וציבורי על מדיניותו, על תקציבו ועל התוכניות המופעלות בו. ההנהלה מעצבת וקובעת את מדיניות המתנ"ס על פי צורכי הקהילה המקומית והאזורית. ההנהלות הציבוריות של מתנ"ס מורכבות מנציגים של הרשות המקומית, נציגים של החברה למתנ"סים ונציגות תושבים.
החברה למתנ"סים מפעילה כ-170 מתנ"סים ברחבי הארץ, בפריפריה ובמרכז עיירות הפיתוח, בערים, במועצות מקומיות ואזוריות, בקיבוצים ובמושבים, הן במגזר היהודי והן במגזר הלא-יהודי.
מטרות המתנ"ס.
המתנ"ס הוא חלק אינטגרלי מהקהילה ועל כן מהווה מוקד לפעילות קהילתית, חברתית, אזרחית ותרבותית לכלל תושבי היישוב. שערי המתנ"ס פתוחים מרבית שעות היום לכל שכבות האוכלוסייה ולכל הגילאים. הפעילות מגוונת, גמישה ומקיפה נושאים רבים, בהתאם לצורכי התושבים ולרצונם, ותוך שיתופם בוועדות השונות הקובעות את פעילות המתנ"ס. המתנ"סים ממוקמים במבנים ייחודיים להם ומפעילים שלוחות ברחבי היישוב, אולמות מופעים, אולמות ספורט, ספריות ובריכות שחייה.
תחומי הפעילות של המתנ"סים:
פעילות מתנ"סים מחוץ לחברה למתנ"סים.
לא כל המתנ"סים בארץ פועלים מטעם החברה למתנ"סים, ישנן רשויות מקומיות אשר המתנ"סים בהן לא פועלים מטעם החברה, אף על-פי שפעילותם והמבנה שלהם זהה ברוב המקרים.
בין רשויות אלו:
מיכל אפרת (מאיירת)
מיכל (אוולינה) אפרת (27 באפריל 1926 – 21 באוגוסט 2017) הייתה מאיירת ספרי ילדים, ציירת קירות ורפלקסולוגית ישראלית.
ביוגרפיה.
מיכל (אוולינה) אפרת נולדה בשנת 1926 באוסטרבה שבחבל מוראביה, צ'כוסלובקיה (צ'כיה). הצטיינה בלימודים, אהבה ספורט ולמדה בלט וציור. ילדותה נקטעה עם כיבוש צ'כיה על ידי הגרמנים בשנת 1939. בספטמבר 1942 גורשה המשפחה לטרזיינשטט. בדצמבר 1943 נשלחה לאושוויץ-בירקנאו, ומשם הועברה למחנות אחרים. באפריל 1945 השתחררה ממחנה ברגן-בלזן, לאחר שכל משפחתה נספתה. לאחר מלחמת העולם השנייה חזרה ללמוד אמנות גרפית בפראג אך עלתה לארץ לפני סיום לימודיה. משנת 1949 ועד מותה התגוררה בקיבוץ גבעת חיים מאוחד שבעמק חפר.
בארץ למדה גרפיקה במכון לאמנות במכללת אורנים ובמשך שנים רבות הייתה האחראית על הגרפיקה של ספרי הילדים בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ב-1990 ארגנה והשתתפה אפרת בתערוכה קבוצתית של מאיירים ישראלים בפראג.
ב-1952 הוזמנה לאייר קובץ שיריה של משוררת הילדים פניה ברגשטיין. מאז איירה עשרות ספרים בהם ספרים של ע. הלל, עשי ויינשטיין, משה דפנא, תרצה אתר, מיריק שניר ועוד.
ב-2010 הציגה תערוכת איורים משותפת עם תרצה טנאי במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
ב-1997 (תשנ"ז) קיבלה פרס על שם נחום גוטמן על האיורים לספר "הילדה איילת"; מנימוקי השופטים: "ייחודה בסגנונה המיוחד והמתחדש המתאים את עצמו לסיפור ולתקופה".
בין הספרים שאיירה: "הילדה איילת", מאת המשוררת היידית הנודעת קדיה מולודובסקי, ו"ניסע אל השדה" מאת פניה ברגשטיין.
מיכל אפרת נפטרה ב-2017, בגיל 91. הותירה בן יחיד, עוזי אפרת, וכן נכדים ונינים.
ידיד רובין
ידיד רובין (24 באוגוסט 1938, חדרה - 3 בינואר 2012) היה צייר ישראלי.
ביוגרפיה.
ידיד רובין נולד בקיבוץ גבעת חיים בשנת 1938. בעקבות הפילוג בקיבוץ הצטרפה משפחתו לקיבוץ גבעת חיים איחוד. בסוף שנות ה-50 נסע עם משפחתו לאוסטריה, שם למד מספר חודשים באקדמיה לאמנות בווינה. לאחר שובו לישראל התגייס לצה"ל ושירת כצנחן. לאחר שירותו הצבאי למד במכון אבני, ובשנת 1967, בעקבות קבלת מלגה, נסע ללמוד ברויאל קולג' אוף ארט בלונדון. בין השנים 1981–1983 התגורר ביפו, ולאחר מכן שב להתגורר בקיבוץ.
רובין הציג במקומות רבים בישראל ומחוצה לה. בתקופה שלפני מותו עבד בשיתוף פעולה עם גלריה שלוש בתל אביב וגלריה בלוס אנג'לס. רובין זכה להכרה משמעותית רק לאחר מותו.
סגנונו האמנותי.
ידיד רובין נחשב בעיני רבים ל"צייר הארץ ישראלי האחרון". כמי שלמד תחת מורים כגון סטימצקי ושאר גדולי המופשט הלירי, "מרד" רובין במסורת זו של ציור תוך שהוא בונה שפה אישית משלו.
בניגוד למוריו שציירו בצבעים מדוללים ושבורים, פיתח רובין סגנון יותר ישיר הנשען על משיכות צבע רוויות ביותר, בהשראת ציירים אקספרסיביים כגון ואן גוך.
יצירותיו המוקדמות, מן התקופה שלאחר שובו מלונדון, הושפעו מסגנון ה"הארד אדג'" המופשט והגאומטרי. בשנות ה-70 של המאה ה-20 התנסה בסגנונות שונים. בין היתר עסק בפיסול ובאמנות מושגית. בשנות ה-80 הפך ציור הנוף לנושא המרכזי בציוריו. עבודותיו אופיינו בצבעוניות עזה, במשיכות מכחול אקספרסיביות ונטייה לסגנון גרפי של הדימויים.
ציוריו עוטים עליהם מסווה של נאיביות רבה כאשר דימויים ארכיטיפיים של עץ, בית וטרקטור המצוירים באופן נאיבי ואף סכמטי אינם אלא צוהר לציור מורכב ביותר הנשען על יחסים צבעוניים ייחודיים והנחת צבע חדשנית ואמיצה. תחת מעטה הנאיביות "מסתנן" ידיד אל תוך נבכי החיים והרגש, תוך שהוא נשען אך ורק על הדימויים הפשוטים ביותר המקיפים אותו בקיבוץ בו הוא התגורר.
חיים מאור
חיים מאור (נולד ב-1951 ביפו, מתגורר במיתר) הוא אמן, אוצר ופרופסור אמריטוס במחלקה לאמנויות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בוגר המדרשה לאמנות, רמת השרון, 1976. שימש ככתב האמנות בעיתון ״על המשמר״ ובביטאון ״יחד״, ממייסדי כתב העת לאמנות ״סטודיו״, אותו ערך בין השנים 1989–1993.
ביוגרפיה.
חיים מאור נולד ביפו בשנת 1951 בשם חיים בנימין מושקוביץ על שם סבו מצד אביו שנרצח באושוויץ. אביו, שהגיע לאושוויץ בשנת 1942, היה היחידי מבני משפחתו ששרד. הוא נמלט והצטרף לפרטיזנים, ולאחר מכן, עלה ארצה בשנת 1949 באניית מעפילים שם פגש את אמו של מאור, אף היא ניצולת מחנה ריכוז.