כתוצאה ממלחמת שלושים השנים (1618–1648), עיירות וערים שלזיות רבות אכלסו יהודים. במטרה לשפר את מצב הכספי של הערים והמדינה, הקל הקיסר פרדיננד השני את המדיניות כלפי היהודים בשנת 1627 והוציא צו המאפשר להם להתיישב מחדש בערים לאחר ששילמו תשלום מיוחד בסך 40,000 זלוטי. הצו האימפריאלי איפשר ליהודים לקיים מסחר ומלאכה במסגרת קבוצה נבחרת של יהודים מיוחסים, שנקראה יהודי חצר או יהודי חסות (בגרמנית, Hofjuden). הקיסר גם איפשר ליהודים לשכור, לגבות חובות ומיסים ולקנות בתים. חוזה שלום וסטפליה, שהביא לסיום מלחמת שלושים השנים (המלחמה הסתיימה ב־24 באוקטובר 1648), הפך את אישור ההתיישבות היהודית שנתן הקיסר לתלוי בהחלטות בעלי הקרקעות והערים. הוראות אלו חלו גם על אדמות שלזיה. קיים תעוד על כך שיהודי ניצל את ההטבות אלו ונראה ששכר טברנה עירונית בגליביצה באמצע המאה ה-17.
האזכור המתועד הראשון על נוכחותם של יהודים בגליביצה הגיע משנת 1698. ב-1 במאי 1698 הטביל הכומר המקומי פרוליך אישה יהודייה בת 18 והעניק לה את השם: אנה מריה רנטה. זו הייתה בתם של דיירי הטברנה בעיר, חנוך ואשתו מגדלנה.
המאה ה-18.
במאי 1713 הוציא הקיסר קרל השישי צו סובלנות חיובי כלפי היהודים (גרמנית, Toleranzpatent), המאפשר ליהודים להתיישב בשלזיה לאחר ששילמו מס סובלנות מיוחד. בשנת 1715 קיבלו היהודים את הזכות לנהל טברנות בגליביצה. בשנת 1715 או 1717 עבר סלומון לובל לעיר, ובהסכמת הברון וולצ'ק חכר את פונדק העיר. סולומון עצמו התגורר בבית שהיה פטור ממסים עירוניים. בשנת 1721 הורשה יוסף הירשל, שהגיע מריבניק, להשכיר דוכן בשוק.
בשנת 1739, יהודי החצר "הנסבלים" בגליביצה היו: סלומון לובל עם אשתו חנה ובניו סמואל, דוד, מיוחס, יעקב והבת מגדלנה. יעקב לובל עם אשתו אווה, הבנים יצחק ושמואל והבת לודישה (הם שכרו פונדק משקאות והייתה להם עוזרת משלהם. יעקב היה חתנו של סלומון לובל), וכן יוסף הירשל עם אשתו רוזינה, הבנים פייטל, שמואל ומאייר, והבנות מאכל, זרטל ורחל (הם היו בעלים של דוכן קטן בשוק, היה להם אישור לקבל מורה פרטי משלהם). בשנת 1742, סלומון לובל הפך לבעלים היהודי הראשון של בית בגליביצה (הוא רכש את הנכס מהברון וולצ'ק).
במהלך מלחמת שלזיה הראשונה בשנת 1742, רוב שלזיה הייתה תחת שלטון ממלכת פרוסיה. יהודי שלזיה קיבלו את השלטון הפרוסי בתקווה גדולה לחיים טובים יותר. ככל הנראה במעבר הכוחות הלוחמים דרך גליביצה נשדד סלומון לובל והוא נאלץ לוותר זמנית על חוזה השכירות שלו. המלחמה אילצה גם את יעקב לובל לסגור את הפונדק, והירשל הפך לאיש עני. עם זאת, למרות הצרות הזמניות הללו, הם הצליחו במהירות לבנות מחדש את עסקיהם וכבר בשנת 1743 שכר סולומון לובל מזקקה ופונדק, ובנו שמואל הפך לעצמאי, שכר בית וניהל פונדק. יעקב לובל היה הבעלים של בית וניהל פונדק. הירשל פתח דוכן תבלינים וצמר וקנה בית. באותה שנה עבר לגליביצה שמואל משה (הוא מכר אלכוהול), הירשל לובל (ניהל פונדק בבית הברון וולצ'ק) ולבק וולף (היה סוחר עורות). בשנת 1743 התגוררו בגליביצה ארבע משפחות שכללו 28 נפשות. עבור הזכות להתגורר בשלזיה הם שילמו דמי סובלנות, אותם הסדירו עם המדינה בעיר קנדז'ז'ין-קוז'לה בשני תשלומים כל חצי שנה.
בין השנים 1753–1795 בעלי דוכנים וסוחרים נוצרים בגליביצה, בקשו מרשויות העיר, ללא הצלחה, לאשר שוב את צו אי-הסובלנות כנגד היהודים. בטענה שזה יאפשר להגביל את ההתיישבות היהודית בעיר. בשנת 1755 הונהגה שיטת מס חדשה שחילקה את היהודים לבעלי נחלות וחסרי בעלות על נחלות. בהתאם הם שילמו מס בין 10 ל־30 טאלרים.
לאחר שנה 1750 הוקמה הקהילה היהודית בגליביצה, הקמתה הותנתה במספר של לפחות עשרה גברים בוגרים הדרושים למניין ולתפילה. התפילות הראשונות נערכו בבית פרטי בסימטת פפארגאסה-Pfarrgasse (השם המעודכן הוא רחוב פלבנסקה-Plebańska). ב־29 באוקטובר 1753 דרש סלומון לובל (הבעלים של בית מרזח למכירת משקאות חריפים) מרשויות העיר גליביצה למנוע מיהודים אחרים להתיישב בעיר. ההחלטה הרלוונטית בעניין זה ניתנה ב־27 במרץ 1755. לפיה יהודים שכבר היו להם בתים בגליביצה יכלו להישאר בעיר עד סוף חייהם. עם זאת, יורשיהם נאלצו למכור את אחוזותיהם לנוצרים ולעזוב את העיר. במקביל, ניתנה לעירייה הזכות לגבות מס מקרקעין מיוחד מיהודים. בנוסף, היהודים חויבו לשלם מס סובלנות ובלו אישי. בשנת 1757 היו שבע משפחות יהודיות בגליביצה, 41 נפשות בסך הכל.
בשנת 1763 התגוררו בגליביצה עשר משפחות יהודיות (51 נפשות). האזכור הראשון של בית כנסת בגליביצה מגיע משנת 1763. בשנת 1765 עבר סלומון אברהם (בעל האכסניה) לעיר עם אשתו הנלה וחמשת ילדיהם. מפקד האוכלוסין משנת 1766 מציין שסמואל לובל היה השוחט בקהילה היהודית. באותה תקופה היהודי העשיר ביותר בגליביצה היה ברוך סלמון (בעל מפעל לעיבוד עורות), הוא שימש באופן לא רשמי כראש הקהילה היהודית. בשנת 1770 הפך ארון אברהם לשמש והגבאי החדש של בית הכנסת.
בשל תקנות ההתיישבות השליליות כנגד היהודים, מספר המשפחות היהודיות שהתגוררו בגליביצה פחת עם השנים. בשנת 1773 היו בעיר שש משפחות יהודיות, שמנו 31 נפשות. למרות זאת, בשנת 1776 שולמו 1,268 טאלרים שנגבו כמס על יהודי החצר ה"מקובלים" (בגרמנית: Toleranzgelder) לאוצר העירוני של גליביצה.
בשנת 1776 הורו השלטונות הפרוסיים להעביר את כל היהודים החיים בגדה השמאלית של נהר אודר לגדה הימנית של הנהר תוך חודש. במקומות החדשים הם יכלו לחיות רק בכפרים. כעבור שלוש שנים, בספטמבר 1779, שינו השלטונות הפרוסיים את דעתם והורו לכל היהודים לעזוב את הכפרים ולהתיישב בערים. באותה תקופה נבחרה גליביצה כעיר המגורים העיקרית ליהודי שלזיה.
בשנת 1780, לובל ברל מוזס היה השוחט הקהילתי בגליביצה. בשנת 1782 הוא לקח על עצמו בנוסף את תפקיד החזן. למרות האווירה הלא טובה לנוכח ההתיישבות היהודית בעיר, מנדל רפאל הגיע לגליביצה בשנת 1780 והסוחר יואכים אברהם מהעיר ליסניקה, בשנת 1782. לאחר ששלמו את מס הסובלנות הם קבלו את האישורים המתאימים לגור בעיר. בשנת 1783 היו בעיר 11 משפחות יהודיות המונות 68 איש.
בשנת 1787, השלטונות הפרוסיים נסוגו מהצווים להעתיק יהודים לערי יישוב מחדש ייעודיות, מכיוון שהערים שנעזבו סבלו מאובדן הכנסה רב. בשנת 1790 התגוררו בגליביצה 77 יהודים..
בשנת 1791, הרשויות הפרוסיות אפשרו ליהודים להקים גילדות מלאכה משלהם, אך בפועל החלטה זו נתקלה בהתנגדות עזה ומחאות מצד בעלי מלאכה וסוחרים נוצרים שפחדו מהתחרות עם היהודים. בשנת 1793 התגוררו בגליביצה 16 משפחות יהודיות המונות 62 נפשות. ב־27 באוגוסט 1796, שלושה יהודים (יואכים אברהם לואינפלדט, הירשל וולף היין ומשה וולף גוטמן) ביקשו מהעירייה בשם הקהילה היהודית למנות יושב ראש רשמי לקהילה. שופט בית המשפט העירוני הסכים לבקשה ומשה גוטמן הפך ליו"ר הרשמי הראשון של הקהילה היהודית בגליביצה. על אי ציות לפקודותיו העבריין נענש בקנס של 5 טאלרים או 8 ימי מאסר.
המאה ה-19.
בשנת 1803 היו כבר בגליביצה 33 משפחות יהודיות, המונות 109 נפשות. חברי הקהילה היהודית בגליביצה עסקו במקצועות מגוונים: יואכים לוונפלד (סוחר), מוזס גוטמן (בעל בתים לחכירה, ומבשלת בירה), מוזס לוונשטיין (סוחר), אברהם הנדלר (יצרן עור), דניאל שיפר (בעל פונדק), ארון הולטשינר (מתווך), ישראל לנדסברגר ודייוויד שטיינר (בעלי דירות), סימון גולדשטיין (צורף), הירשל ארליך ועוד רבים (משכירי דירות), מאיר פרידמן (סוחר בקר) ואחרים.
בשנת 1803 ביקשו היהודים המקומיים מרשויות העירייה היתר לבנות בית כנסת בגליביצה. הוא תוכנן לקום בכיכר ליד המבשלה. מאידך, רשויות העיר סירבו להתיר את הבנייה. בשנת 1805 גיטל ברוך פלסנר, יהודי בעל זכויות יתר, בקש שוב היתר מרשויות העירוניות להקים את בית הכנסת. גם הפעם ללא הועיל. ב־25 ביולי 1806 הפך יוזף בלומנריך, (סנדלר), לחבר היהודי הראשון בגילדת המלאכה בגליביצה. בדרך זו הוא השיג את הזכות לעסוק במקצועו יחד עם הזכות להחזיק דוכן בשוק. הוא רכש את ספסל הסנדלרים מספר 20 תמורת 186 טאלרים מאת הסנדלר הנוצרי יוהאן לייקרט. בשנת 1807 היהודי העשיר ביותר בגליביצה היה וולף גוטמן מוזס, ששילם שכר דירה שנתי בגובה 1,200 טאלרים.
בפברואר 1808 ביטלו הרשויות הפרוסיות את כל הצווים הפיאודלים של הגילדות והעיירות, כולל את צווי חוסר הסובלנות כנגד יהודים. מכאן ואילך, יהודים יכלו, בהסכמת השלטונות, להתיישב בכל ערי שלזיה ולרכוש נדל"ן בחופשיות. בשנת 1809 היו בבעלותם 20 בתים בגליביצה. שלטונות העיר החליטו שיש יותר מדי יהודים בעלי בתים בעיר וב־30 באוגוסט 1809 נאסר על היהודים לרכוש מקרקעין חדשים. באותה שנה נחקק חוק עירוני שאיפשר ליהודים להחזיק רק 18 בתים במרכז העיר. בשנים 1808–1809 הוקם בית הכנסת הראשון של יהודי גליביצה. הוא הוקם בביתו הפרטי של הסוחר שלזינגר, בסמטת הקהילה ליד כנסיית כל הקדושים. בשנת 1811 התגוררו בעיר 170 יהודים. יושבי ראש הקהילה היהודית היה הסוחר, יואכים לוונפלד, ומשה לוונשטיין. בשנת 1811 התירו רשויות העיר לבנות בית כנסת בכיכר בה ניצבה בעבר הטירה. ב־8 ביולי 1811 הקהילה היהודית רכשה את חלקת האדמה מאלמנתו של ראש שירותי המשטרה העירונים. הסכם הרכישה הוא המסמך העתיק ביותר בו מוזכר שמו של רבה של גליביצה הרב "שמואל הירשל רבינר", החתום על רכישת בניין מספר 155 בגליביצה לצורך בית כנסת.