רוסיני פגש את אולימפה פליסייה בשנת 1832, מספרת ותיקה וקוֹרטיזָנה שהייתה צעירה ממנו בשבע שנים. היא נאלצה לעמוד על רגליה באופן עצמאי בשלב מוקדם בחייה והייתה מאהבת של גברים אמידים שונים. הם החלו במערכת יחסים עוד עם היכרותם הראשונית. עם זאת, השנים של השניים בפריז שלאחר מכן נפגעו מבעיות הבריאות של רוסיני, שגרמו לו לכאבים כרוניים. רוסיני כאמור נפרד מאשתו הראשונה, ולאחר פטירתה בשנת 1845, התחתן עם אולימפה, והשניים היו נשואים עד לפטירתו של רוסיני. אולימפה נפטרה לבסוף ב-1878, בגיל 78. הזוג ניהלו מועדון מוזיקלי ברחוב רואה דה לה שאוסה ד'אנטין (Rue de la Chaussée d’Antin) הממוקם בתוך הרובע התשיעי של פריז. במרץ 1860 אירע אירוע יוצא דופן במועדון. ריכרד וגנר בן ה-47 ביקר אצל רוסיני בן ה-68. מישוט, עוזרו של רוסיני, ציין היטב את תוכן השיחה. הוא דיווח כי רוב השיחה נסובה סביב הרפורמה באופרה האירופית. וגנר (שלא היה חסיד של רוסיני) שיבח את סצנת התפוחים של רוסיני מ"וילהלם טל", והוא דגל בדקלום כמוזיקת ​​העתיד, בעוד רוסיני דגל במנגינה כמרכז הסצנה. וגנר חיזק את עמדתו לפי סצנה נוספת מ"הספר מסביליה". על כך אמר רוסיני בהומור: "אז כך כתבתי מוזיקה לעתיד מבלי לדעת זאת?"
התיק הרפואי של רוסיני בסוף חייו היה עבה מאוד. הגורם הבסיסי למחלותיו הרבות היה זיבה, אשר בה חלה במקור מוקדם יחסית בחייו. בשנותיו בפריז, מגיל 35 הלאה, המחלות הפכו לכרוניות יותר ויותר ולעיתים גררו כאבים כרוניים. אלה כללו תלונות על כאבי בטן, דלקת סימפונות וחולשה בפעילות הלבבית, שהחמירו עקב השמנה. רוסיני סבל, ככל הנראה, כתוצאה מהכאב הכרוני, לפעמים בדיכאון חמור שהוביל למחשבות אובדניות. על מנת למצוא הקלה מכאביו הלך רוסיני לעיתים קרובות למעיינות. בקיץ 1856 ביקר רוסיני, שהיה חולה כרוני, יחד עם אשתו אולימפה במעיין ביער השחור בעצת רופאיו. הוא במקור רצה לנסוע בסתר, אך למחרת אחר הצהריים היום שהגיע למלון שהייתו, הוא נאלץ להופיע על המרפסת בפני קהל מעריצים גדול.
יצירות מאוחרות ופטירתו.
במהלך פרישתו הלחין רוסיני מספר יצירות מיוחדות, אף אחת מהן לא תוכננה להתפרסם כמו אלו שקדמו לפרישתו. ב-1846 הלחין את האופרה "רוברט ברוס" ("Robert Bruce") בשיתוף פעולה עם המלחין לואי ניידמאייר. רוסיני הלחין ב-1831 יצירה המבוססת על המזמור הקתולי "סטאבט מאטר" ("Stabat Mater") וקרא לה באותו השם. ב-1841 שכתב את היצירה וכתב אותה מחדש. בהמשך הלחין רוסיני סדרת יצירות נוספות אשר נכללו בהלצה תחת הכינוי "חטאים של זקנה" ("Péchés de vieillesse"). ב-1863 הלחין את היצירה "מיסה חגיגית קטנה" ("Petite messe solennelle") אשר על אף שמה אורכת 90 דקות.
היצירה הייתה יוצאת דופן בהתחשב ביצירות של רוסיני בשנותיו האחרונות. היצירה נכתבה לאחר בקשתו של הבנקאי והרוזן אלקסיס פילה-וויל אשר הקדיש אותה עבור רעייתו. רוסיני הגדיר את היצירה בתור האחרונה מבין יצירות ה"חטאים של זקנה" והתכוון שהיא תהיה ליצירתו האחרונה. אף על פי כן, רוסיני הלחין סדרת יצירות נוספות שבסופו של יום נכללו תחת הקטגוריה של "חטאים של זקנה" אך אלו פורסמו אך ורק לאחר פטירתו.
רוסיני מת בשנת 1868 בביתו בפלסי כתוצאה מסיבוך של ניתוח במעיו להסרת סרטן. הוא קיבל קבר של כבוד בבית הקברות פר לשז הממוקם במזרח פריז. מכיוון שרוסיני נולד ב-29 בפברואר, חגג לאורך חייו רק 19 ימי הולדת. בשנת 1877 הועבר קברו מאולם הקבורה המקורי שלו בבית הקברות בפריז אל פירנצה, ממלכת איטליה. מסיבות תעמולה לאומית, ממשלת הממלכה האיטלקית הצעירה שאוחדה מספר שנים קודם לכך רצתה להחזיר את בן לאומה המפורסם הביתה כמעט עשור לאחר מותו. מאז העברת הקבר הוא הונח בכנסיית "סנטה קרוצ'ה" בפירנצה, הפרתנון האיטלקי, איפה שנמצאים כמו כן גם קבריהם של איטלקים מפורסמים אחרים, דוגמת ניקולו מקיאוולי, מיכלאנג'לו, גלילאו גליליי ואחרים.
ג'אקומו פוצ'יני
גָ'אקוֹמוֹ אָנְטוֹנְיוֹ דוֹמֶנִיקוֹ מִיקֶלֶה סֶקוֹנְדוֹ מָארִיָה פּוּצִ'ינִי (באיטלקית: Giacomo Antonio Domenico Michele Secondo Maria Puccini; 22 בדצמבר 1858, לוקה - 29 בנובמבר 1924, בריסל) היה מלחין אופרות איטלקי שיצירותיו הבימתיות היו לנכסי צאן ברזל של הרפרטואר האופראי המועלות דרך קבע על בימות האופרה ברחבי העולם. בחשיבותו כמלחין אופרות איטלקי נחשב פוצ'יני ליורשו של ג'וזפה ורדי אף כי בעוד זה האחרון כתב ברוב ימיו בסגנון בל קאנטו דרמטי ולעיתים בסגנון הגרנד אופרה, כתב פוצ'יני בסגנון הווריזמו.
קורות חייו.
נעוריו.
ג'אקומו פוצ'יני נולד בעיר לוקה שבמחוז טוסקנה באיטליה למשפחה של מוזיקאים; במשך דורות היו בני משפחת פוצ'יני בעלי משרת הקפלמייסטר בדואומו של לוקה. לאחר מות אביו, נשלח פוצ'יני בגיל חמש ללמוד אצל דודו, פורטונאטו מאג'י, אשר לא הבחין בכישרון יוצא דופן אצל פוצ'יני הילד, אך הבחין בחוסר המשמעת שלו.
אף על פי כן, היה לנגן עוגב. את האהבה לתיאטרון מוזיקלי קיבל פוצ'יני לאחר שסייע בהפקה של האופרה אאידה מאת ורדי בעיר פיזה. בתקופה זו מתחיל פוצ'יני לשלוח ידו בהלחנה; מבין היצירות שחיבר בתקופה זו ניתן לציין את הקנטטה "בני איטליה היפה" (1877), את המוטט לפאולינו הקדוש (1877) וכן מיסה משנת 1880.
ניסיונות ראשונים בכתיבה לתיאטרון.
לאחר שעזב את לוקה, עבר פוצ'יני ללמוד קומפוזיציה בקונסרבטוריון של מילאנו אצל אמילקארה פונקיילי ואנטוניו בציני בין השנים 1880 ו-1883. בשנת 1883 השתתף פוצ'יני בתחרות להלחנת אופרות במערכה אחת שנערכה על ידי הוצאת משפחת שונצינו. "הרפאים" (Le Villi), האופרה שחיבר לליברית של פרדיננדו פונטאנה, אמנם לא זכתה בתחרות, אך הוצגה בשנת 1884 בתיאטרון דל ורמה שבמילאנו תחת חסותו של המוציא לאור ג'וליו ריקורדי, שהיה מתחרה של משפחת שונצינו.
מרוצה מהצלחת האופרה, הזמין ריקורדי מהצמד פוצ'יני-פונטאנה אופרה נוספת, שיועדה הפעם לבית האופרה לה סקאלה, אך "אדגר" (1889), ש"עלתה" למלחין בכמעט חמש שנים של עבודה, זכתה להערכה אך לא להצלחה, ועל אף השינויים מרחיקי הלכת שערך בה פוצ'יני בעשורים שלאחר מכן, לא הצליחה מעולם להיכנס לרפרטואר האופראי הקבוע.
בינתיים, הקים פוצ'יני משפחה; פוצ'יני חי בזוגיות עם אלווירה בונטורי, אז אשתו של הרוקח הלוקזי נרצ'יזו ג'מיניאני. רק לאחר מותו של ג'מיניאני יכלו השניים להינשא. זוגיות זו עתידה להימשך, על אף המהמורות הרבות שידעה לאורך השנים, כמעט כל חייו של פוצ'יני. אלווירה הביאה עמה אל חיק המשפחה את בתה פוסקה, ובשנת 1886 נולד לזוג הבן אנטוניו, ובקיצור "טוניו", בנו היחיד של המלחין.
טורה דל לאגו.
ב-1891 עבר פוצ'יני לטורה דל לאגו (כיום "טורה דל לאגו פוצ'יני"). פוצ'יני אהב בו מאוד את האווירה הכפרית והחשיבו למקום האידיאלי לטיפוח אהבתו לציד ולהילולות בין אמנים. פוצ'יני ראה בטורה דל לאגו מעין מקום מפלט, שבו חי בתחילה בשכירות בדירה ישנה, ולאחר מכן, ב-1900, בווילה שבנה לו ולמשפחתו. במקום זה חיבר פוצ'יני את מרבית האופרות שלו שזכו להצלחה. כך תיאר פוצ'יני את המקום, במכתב מיולי 1900 לחברו אלפרדו קאזֶלי:
ההצלחה: שיתוף הפעולה עם ג'אקוזה ואיליקה.
לאחר כישלונה היחסי של "אדגר", האופרה השלישית - מנון לסקו - הייתה להצלחה אדירה, ההצלחה המיידית והאותנטית ביותר בכל הקריירה של פוצ'יני. "מנון לסקו" סימנה, בין היתר, את תחילתו של שיתוף הפעולה הפורה עם הליבריתנים לואיג'י איליקה וג'וזפה ג'אקוזה; זה הראשון החליף את מארקו פראגה ואת דומניקו אוליבה בשלב הסופי של חיבור הלברית לאופרה, ואילו השני, ג'אקוזה, היה בתפקיד משני יותר. איליקה וג'אקוזה עתידים לכתוב את הליבריות לשלוש האופרות הבאות של פוצ'יני, שהיו אף למוכרות ביותר מבין יצירותיו: לה בוהם, טוסקה, ומאדאם באטרפליי.
שיתוף הפעולה עם איליקה וג'אקוזה היה, ללא ספק, המוצלח ביותר בכל הקריירה האמנותית של פוצ'יני. על איליקה, שהיה דרמטורג ועיתונאי, היה מוטל לגבש מתווה של העלילה ולחלקה למערכות עד ליצירת טיוטה ראשונית של הליברית. על ג'אקוזה, מורה לספרות ומחברן של קומדיות שזכו להצלחה, הוטל ליצור את הטקסט מתוך המתווה הכללי תוך התחשבות בערכים הספרותיים ובצרכים המוזיקליים אשר דורשת היצירה. לעיתים היה המוציא לאור ג'וליו ריקורדי מסייע בעצמו ביצירת הליבריות, בין אם בהצעת פתרונות, אם בכתיבת טקסט בעצמו, אך בעיקר ביישוב המחלוקות שנתגלעו בין השלושה (פוצ'יני-איליקה-ג'אקוזה) לעיתים די תכופות עקב מנהגו של פוצ'יני לשנות מן היסוד במהלך חיבור היצירה את המתווה העלילתי-טקסטואלי שקבעו קודם לכן.
נישואין והרפתקאות אהבים.
בסתיו 1884 התחיל פוצ'יני לקיים יחסים עם אישה נשואה, אלווירה גמיניאני (1860–1930) . חיי הנישואין של אלווירה היו אומללים, כיוון שבעלה היה "רודף שמלות מושבע". אלווירה הרתה לפוצ'יני ובנם אנטוניו (1886–1946) נולד הרחק ממקום מגוריה כדי למנוע רכילות. היא ובתה מבעלה ובנם החלו לחיות יחדיו.
יום לאחר תאונת המכונית של פוצ'יני, נרצח בעלה של אלווירה על ידי בעל של אחת ממאהבותיו, ובשנת 1904 הם יכלו להינשא .
הנישואין בין אלווירה ופוצ'יני אף הם סבלו מהרפתקאות אהבים של פוצ'יני עם כמה זמרות מפורסמות.