במהלך ההיסטוריה בעת העתיקה התפתחו נטיות דמוקרטיות בחברות מסוימות. דוגמה לכך אפשר לראות בדמוקרטיה באתונה העתיקה במאות ה-6–4 לפנה"ס. עם זאת הדמוקרטיה במובנה המודרני, נוצרה לראשונה שנים רבות לאחר מכן, עם הקמתה של ארצות הברית בשנת 1776.
הדמוקרטיה בעולם העתיק.
יוון העתיקה.
הדמוקרטיה העתיקה המפורסמת ביותר התקיימה באתונה. במשך מאתיים השנה שאחרי שנת 500 לפנה"ס, נשלטה העיר היוונית על ידי אספה כללית של האזרחים הזכרים. זו הייתה רחוקה מאוד מלהיות דמוקרטיה במובנה המודרנית משום שכדי להיחשב אזרח באתונה היה צריך להיות זכר, בן להורים אזרחים ובן חורין, בן 20 שנה ומעלה, כך שזכות ההשתתפות וההצבעה הוגבלה למיעוט מתוך אוכלוסיית הפוליס. הדמוקרטיה היוונית הייתה ישירה - רוב ההחלטות היו מתקבלות באספה עצמה, (שכללה כ-3000 איש) ולא דרך באי כוח נבחרים. תפקידים מסוימים כן הוטלו על נציגי ציבור, אך רק מיעוטם של אלו היו נבחרים - רובם נקבעו בהטלת גורל. באתונה כובד חופש הביטוי של האזרחים (ועל כן התפתחה שם הרטוריקה ולצידה גם הדמגוגיה) והשוויון ביניהם. אומנם התקיים בה מנגנון כמו ה"אוסטרקיסמוס", שאפשר גירושם של אזרחים מהעיר לעשר שנים, אם רוב האזרחים הצביעו על כך בהצבעה חשאית, ויש הרואים בקיומו עדות להיעדר הגנה על המיעוט בדמוקרטיה האתונאית, אולם הפעלתו לא הייתה שכיחה.
רומא העתיקה.
ברומא העתיקה התקיימה רפובליקה בין השנים 509–49 לפנה"ס, עד שבוטלה למעשה אבל לא להלכה על ידי יוליוס קיסר. אף על פי שכל העם היה זה שבחר את המגיסטראטות באספת הקנטוריות בפועל כמעט כל ההצבעות היו החלטות של המעמדות הגבוהים בעלי הרכוש הרב כתוצאה מהמבנה הטימוקרטי של האספה ושיטת ההצבעה בה, בנוסף לכך הזכות להיבחר למגיסטראטות הייתה מוגבלת לשכבה קטנה של אצולה, הנוביליטאס, אף על פי שבאופן רשמי כל אזרח רומאי היה יכול להתמודד.
הדמוקרטיה בעולם המודרני.
על פי סמואל הנטינגטון, ניתן להסתכל על התפשטותה והתפתחותה של הדמוקרטיה המודרנית כמספר גלים של דמוקרטיזציה. כל גל מתחיל בעלייה הדרגתית בדמוקרטיזציה העולמית שמגיעה לשיא מסוים, שאחריו נסיגה מסוימת של המגמה.
הגל הראשון של הדמוקרטיה, על פי הנטינגטון, החל משנת 1828 ונמשך עד שנת 1926. גל זה היה איטי לעומת אלו שיבואו אחריו ובמהלכו היו תהליכים מתמשכים של הרחבת זכות הבחירה, שהחלה להיכנס לתוקף בכמה מדינות. בראשיתה זכות הבחירה הייתה רלוונטית רק למיעוט קטן של גברים בעלי מעמד. במהלך הגל הראשון נמתח בהדרגה הרף המאפשר זכות בחירה עד שבסוף הגל הראשון במספר מדינות כבר הייתה זכות בחירה לכלל האזרחים.
הגל השני החל אחרי מלחמת העולם השנייה וניצחון של בעלות הברית, ובהן המעצמות הדמוקרטיות-ליברליות.
הגל השלישי החל בשנות ה-70 בדרום אירופה, המשיך לאמריקה הדרומית וחלק ממדינות אסיה ואפריקה, והגיע לשיאו בדמוקרטיזציה של המדינות הקומוניסטיות לשעבר בגוש הסובייטי.
לאחר כל אחד משני הגלים הראשונים היה גל-נגדי ובו חלק מהמדינות שהפכו לדמוקרטיות בגל הקודם חזרו למשטר דיקטטורי. בדרך כלל חזרה זו ממשטר דמוקרטי לדיקטטורי מתבצעת באחת משני אופנים - או הפיכה צבאית בה הודחו מנהיגים שנבחרו באופן דמוקרטי, או שינוי משטר שבוצע על ידי מנהיגים שנבחרו באופן דמוקרטי והשתמשו בכוח השלטון שבידם כדי לשנות את המשטר לדיקטטורי, בדרך כלל תחת הכרזה על מצב חירום או על צורך צבאי לאומי. בכל אחד משני הגל-הנגדיים שהיו במאה ה-20 הייתה צורת שלטון חדשנית שקראה תיגר על הדמוקרטיה. בסוף הגל הראשון היה זה הפשיזם, ובסוף הגל השני היה זה מודל של סמכותנות ביורוקרטית שהושפע מהקומוניזם.
תהליכים שסייעו לדמוקרטיזציה.
תופעת הדמוקרטיזציה המודרנית החלה באירופה, על רקע הסלידה מהשלטון המלוכני והמהפכה התעשייתית כמה עשרות שנים לאחר המהפכה הצרפתית, הדמוקרטיה החליפה את שלטון האצולה. כמה תהליכים סייעו לתהליך זה:
נקודות ציון מוקדמות בדמוקרטיזציה המודרנית.
לדמוקרטיזציה המודרנית כמה נקודות ציון היסטוריות מקובלות, בהן:
גל הדמוקרטיזציה הראשון - הרחבת זכות הבחירה.
במאה ה-19 הזכות לבחור ולהיבחר לא הוענקה לכלל האוכלוסייה אלא לקבוצות קטנות ביותר של בעלי רכוש או בעלי השכלה, אך לקראת סופה של המאה ה-19 הלך וגדל מספר הרשאים לבחור.
גם בארצות הברית, בה כבר מתחילתה זכות הבחירה הייתה חלק מתפיסת עולמה, בפועל ניתנה זכות הבחירה רק למספר קטן יחסית של גברים לבנים. בשנת 1828 תחת שלטון אנדרו ג'קסון הורחבה זכות הבחירה לציבור רחב של גברים לבנים, מהלך שיצר עניין באירופה.
הממלכה המאוחדת החלה להרחיב ולהגדיל את זכות הבחירה לגברים על ידי החוקים שחוקקה בשנים 1832 ו-1884. בשנת 1871 העניקה צרפת זכות בחירה לכל הגברים. הענקת זכות הבחירה לקבוצות נוספות מלבד בעלי ההשכלה והרכוש נוספה בהדרגתיות לעוד ארצות באירופה, ביניהן בלגיה, שווייץ, ספרד, הולנד, ואוסטריה. תהליכים אלו החלו להעיד על התבססות הדמוקרטיה המסמלת את הקדמה.
התבססות הדמוקרטיה לא חלה באופן שווה בכל המדינות. היה שוני ב"גיל הבחירה" בין מדינה למדינה: גיל הבחירה הנמוך ביותר היה בממלכה המאוחדת וצרפת – 21 שנים לפחות להצבעה בבחירות. ביתר המדינות גיל הבוחרים המינימלי היה גבוה יחסית: 30 – באיטליה, ו-25 בגרמניה.
היו מדינות שהחילו קריטריונים שונים לזכות הבחירה בהן: בהונגריה, למשל, הוענקה זכות הבחירה לפי גיל, רכוש וגובה תשלומי המיסים, ולכן רק כ-5% מן האוכלוסייה יכלה להשתתף בבחירות. לעומת זאת היו מדינות שאיפשרו מאוחר להשתתף בבחירות, למשל ברוסיה תופעה זו החלה רק בראשית המאה ה-20.
בתהליך זה, שעיקרו יצירת מסורת דמוקרטית, נוצרו מערכות דמוקרטיות רבות במדינות אירופה ואמריקה החשובות. תהליך זה הוא רב-שלבי, וכולל העמקת המסורת הדמוקרטית בקרב תושבי המדינות והצטרפות מדורגת של ציבורים חדשים למעגל האזרחים (שהביטוי הפורמלי שלו הוא בזכות ההצבעה בבחירות). דוגמאות למעגלי אזרחים חדשים הם שיתוף חלקים שונים של הבורגנות בבחירות, שוויון הזכויות לגזעים לא-אירופאים (יהודים, שחורים, צוענים וכדומה), הענקת זכות הבחירה לנשים וכו'.
בכל מדינה נעשה תהליך הדמוקרטיזציה באופן שונה. בצרפת, לדוגמה, התהליך כלל מהפכות אלימות רבות. בממלכה המאוחדת הדמוקרטיזציה נעשתה בתהליך ארוך ואיטי. ובגרמניה הועבר מוקד הכוח לפרלמנט הנבחר בלחץ מלחמה (1918) ופעם נוספת על ידי כיבוש זר (1945).
תהליך הדמוקרטיזציה המערבי (אירופה, ארצות הברית) התפשט לרוב מדינות העולם במידה זו או אחרת, בעיקר בזכות שליטתן של האימפריות האירופיות ביבשות אחרות. בזמן השליטה חילחלו תפיסות ומבנים דמוקרטיים לחלק קטן מהחברות ברחבי העולם, ועם קיפולם ירשו את שלטון האימפריות מוסדות עם סממנים דמוקרטיים חלקיים.
עד לשנת 1926 הביאה הדמוקרטיזציה בשיאה להיווסדות של 29 דמוקרטיות.
בין שתי מלחמות העולם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, התקופה הייתה בבחינת ניצחון זמני לדמוקרטיה באירופה, וכך ברחבי היבשת החלו לצמוח משטרים דמוקרטיים, אולם רבים מהם לא האריכו ימים.
כשהחל השפל הגדול, הפגיעה הכלכלית הייתה קשה ביותר במדינות הדמוקרטיות החדשות שנולדו לאחר מלחמת העולם הראשונה. על רקע המשבר, גורמים קיצוניים התחזקו וגלי הפגנות כנגד הממשלה שטפו את המדינה, השיטה הדמוקרטית שעדיין הייתה זרה לרוב האזרחים ולא נטמעה לחלוטין בתודעה, הביאה למחשבה ולעיתים אף לדרישה להחלפת המשטר, ממשלות הוחלפו תדיר ובחלק מהמקרים אף כמה פעמים באותה השנה. בריטניה וצרפת הצליחו לעמוד בהתקפות אלה, על ידי הקמת ממשלה רב מפלגתית ואימוץ רעיונות כלכליים, עליהם לא חלמו בטרם המשבר. לעומתן, בגרמניה (החל משנת 1933), איטליה ורוסיה פעלה מערכת שלטונית ששלטה על האזרחים בריכוזיות ואף באלימות. בגרמניה, בה הכה המשבר הכלכלי בצורה הקשה ביותר, איבדה רפובליקת ויימאר את אמון התושבים שהעלו את המפלגה הנציונל-סוציאליסטית בראשותו של אדולף היטלר לשלטון, לא עבר זמן רב והנאצים תפסו את מושכות השלטון במדינה וחיסלו בברוטליות כל ניסיון התנגדות לשלטונם הדיקטטורי. עם תום השפל הגדול מצאה את עצמה יבשת אירופה עם שלושה משטרים פאשיסטיים במדינות מרכזיות ביבשת: איטליה (1922), גרמניה (1933) וספרד (לאחר מלחמת אזרחים שהסתיימה בשנת 1939). הפשיזם היה צורת שלטון חדשנית שנבדלה ממודלים קודמים על ידי התבססות על ההמון, האידאולוגיה שהתלוותה אליו, ההתארגנות שלו באופן מפלגתי והניסיונות שלו לחדור ולשלוט ברוב המרחב החברתי. הצלחות מוקדמות של מדינות פשיסטיות היוו השראה לתנועות פשיסטיות ברחבי העולם שביקשו להביא מודל זה למדינות נוספות.
תקופה זו התאפיינה בהפיכות צבאיות שהפילו מערכות דמוקרטיות צעירות במדינות מזרח אירופה, יוון, פורטוגל, ארגנטינה ויפן.
נסיגת הדמוקרטיזציה בתקופה זו צמצמה את מספר הדמוקרטיות בעולם עד לשפל יחסי של 12 דמוקרטיות בשנת 1942.
גל הדמוקרטיזציה השני - לאחר מלחמת העולם השנייה.
בסוף מלחמת העולם השנייה, ניצחו בעלות הברית, ובהן המעצמות הדמוקרטיות-ליברליות וכן ברית המועצות הקומוניסטית. הניצחון, שסימן את תחילתה של המלחמה הקרה, עורר שתי מגמות מקבילות של דמוקרטיזציה מצד אחד, ומפלגות קומוניסטיות מצד שני. מגמות אלו התנגשו במקרים רבים ועוררו מאבקים מזוינים בין מפלגות שונות, ויצרו מלחמות אזרחים ואף מספר התנגשויות בינלאומיות.
בתקופה זו אזורים שהיו בהשפעה סובייטית, ובראשן מזרח אירופה, לא חוו השפעה ממשית של דמוקרטיזציה, אולם למרות מאבקי הכוח בין הגושים הגיעה בתקופה זו הדמוקרטיזציה לשיאה בשנת 1962, עם 36 מדינות בעלות משטר דמוקרטי.