הקונגרס הציוני השני של הקונגרס הציוני העולמי, התקיים בבית הקזינו בבזל בימים 31-28 באוגוסט 1898.
השתתפו בקונגרס 385 צירים ו-531 אורחים.
צירי הקונגרס נבחרו הפעם על ידי משלמי-מס (שוקלי השקל הציוני) בכ-400 "מחוזות בחירה".
בראש הקונגרס עמד בנימין זאב הרצל. השתתפו בו המנהיגים מרדכי אהרנפרייז, מנחם אוסישקין, מכס בודנהיימר, מרקו ברוך, דוד וולפזון, פרופ' עמנואל מנדלשטאם, מכס נורדאו, נחמן סירקין, יחיאל צ'לנוב ויצחק רילף.
מרקו ברוך חצה את הרי האלפים ברגל כדי להגיע לקונגרס. בקונגרס נכחו בפעם הראשונה גם חיים ויצמן, סטפן וייז וברנאר לזר.
מספר שעות לפני הפתיחה החגיגית, עברו מתחת לחלונות הקונגרס כמה עשרות סטודנטים שווייצרים בלבוש ססגוני בתהלוכה לכבוד קדוש מקומי. כאשר הבחינו בדגל הציוני הכחול-לבן המונף על הבניין, קראו בקול "הידד ליהודים!" (!Hoch die Juden). מקס נורדאו התרגש מאוד ואמר: "דבר מעין זה לא נתרחש בעולם כולו אלפיים שנה". הרצל הזכיר את התקרית הזו בנאום הפתיחה שלו. הקונגרס נפתח לצלילי "טנהויזר" של ריכרד וגנר. הרצל התייחס בנאומו לביקור קיסר הגרמני בארץ ישראל בחודש הבא וטען כי זו הוכחה לחשיבותה של ארץ ישראל לאנושות כולה.
הרצל התייחס בנאומו להתנגדות שקמה לתנועה הציונית, אצל מנהיגים בקהילות היהודיות בעולם, וקרא לפעילות הסברה ותמיכה לתנועה הציונית, וזאת במקביל להכנות ולהתארגנות להתיישבות בארץ ישראל.
אחרי הרצל נאם נורדאו, שאמר כי מאז הקונגרס הקודם מצב היהודים בעולם "לא נשתפר בשום מקום. במקומות מסוימים אף הוחמר".
בקונגרס נבחר "ועד פועל" להסתדרות הציונית, שבו היה רוב לציוני רוסיה. חברי "הוועד הפועל" היו הרב שמואל יעקב רבינוביץ, מנחם אוסישקין, פנחס יאמפולסקי, ד"ר ישראל ילסקי, ד"ר יחיאל צ'לנוב, זאב טיומקין, יהושע סירקין, ישראל יסינובסקי, פרופ' עמנואל מנדלשטאם וד"ר יעקב ברנשטיין-כהן.
בקונגרס הציוני השני הייתה הפעם הראשונה בתולדות התנועה הציונית של הרצל, שבה דובר בפומבי על נושא הימצאותה של אוכלוסייה ערבית בארץ ישראל. ליאו מוצקין, שחזר מארץ ישראל בשליחות הוועד הפועל הציוני, מסר לקונגרס דוח רשמי על המצב בה. הדוח שלו דן בעניינים כלכליים, והוא הדגיש בו את "העובדה כי החלקים הפוריים ביותר של ארצנו תפוסים על ידי הערבים". הוא מסר גם שבשנים האחרונות "אירעו הרבה התנגשויות בין יהודים וערבים מוסתים". מוצקין תיאר את הארץ כ"תערובת ססגונית של שממה, תיירות וצליינים". ציר אחר ציין כי אוכלוסיית הארץ דלילה ו"שמית, כלומר קרובה לנו קרבת דם" ולכן "בלי ספק יעלה בידנו לחיות אתם בשלום".
הקונגרס וההכנות להקמתו היו המסגרת למיזמים חדשים ותקדימיים אחדים בתנועה הציונית ובעם היהודי:
סמל הסן
סמל הסן (בגרמנית: Landeswappen Hessens) הוא סמלה הרשמי של המדינה הגרמנית הסן. הסמל נכנס לשימוש ב-1949, עם הקמת המדינה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הסמל מעוצב ממגן כחול שבו מוטען אריה זקוף, צבוע בעשרה פסים אדומים ולבנים לסירוגין שטפריו זהובים. מעל המגן מוצג כתר זהב מעוטר בפירות כחולים.
בדומה לסמל תורינגיה, יורש הסמל את מקורו מסמלו של דוכס תורינגיה מהמאה ה-13, ששלט גם על מחוזות שנמצאים כיום בתחומה של הסן. כמו כן, היו בעברה של המדינה תקופות בהן השתמשו בסמלים בעיצוב זהה או דומה כגון בשנים 1918–1945.
על פי חוקת המדינה, מותר רק למוסדותיה הרשמיים להשתמש בסמל, ועל כן עוצב גם סמל לשימוש אזרחי שכולל רק את האריה בצבע אדום או לבן בלבד.
הקמפוס האקדמי אחוה
גורדי בהרפתקה מהסרטים
גורדי בהרפתקה מהסרטים הוא משחק מחשב מאת חברת קומפדיה ובהפצת הד ארצי שפותח ב־1998.
עלילת המשחק.
המשחק מתרחש באולפן אנימציה בו מר דונקי מתרגז על מייקי הצייר ומאיץ בו לגמור את הסרט המצויר או שיפוטר מעבודתו, לרוע המזל מייקי נרדם בגלל שלא ישן כמה לילות. על השחקנים ללקט חפצים שונים ופותרים פאזלים עד ליצירת הסרט המושלם.
לפתע היצור הירוק גורדי והכפפה הצהובה קמים לתחיה ולוקחים על עצמם את עשיית הסרט וסיומו לפני שהצייר יפוטר.
מהלך המשחק.
את מרבית החפצים הנחוצים להשלים את קטעי הסרט אוספים על ידי הקלקה על חפצים שונים בסביבת המשחק, שאת חלקם מקבלים לאחר שפותרים חידות שונות.
המשחק מתנהל באולפן האנימציה, בסטודיו, בחדר האביזרים, בחדר התלבושות, חדר המוזיקה חדר המנהל, ובמסדרונות. על השחקן להשלים את הסרט, המלווה בשבעה קטעי אנימציה. עלילת המשחק מתבססת על אגדת העם "החתול במגפיים".את תפקיד הראשי, איתייקו החתול, גילם כוכב הילדים איתי שגב.
בעריכת הסרט ניתן לשנות מוזיקה, לשנות משפטים של דמויות, להקליט משפטים באמצעות מיקרופון ולשלבם במשחק.
אחרי ששבעת קטעי האנימציה הושלמו גורדי מספר על קטע שמיני ואחרון, המסיים את הסרטון המצויר. לאחר שהמשימה הושלמה מר דונקי מברך את מייקי על השלמת הסרט, והקרנתו מתחילה.
ביקורות.
המשחק נחשב לאחד ממשחקי ההרפתקה הטובים ביותר שפותחו על ידי קומפדיה. בזמן שהמשחק יצא לשוק הוא זכה לתפוצה רבה, מכיוון שמבחינה טכנולוגית הוא נחשב לפורץ דרך בסטנדרטים של חברה ישראלית.
המשחק סימן את ההתחלה של סדרת גורדי החדשה, נחשב למשחק מבוקש מאוד, והופץ בשפות רבות – כולל אנגלית, ספרדית, וצרפתית. המשחק זכה לגרסה נוספת שעברה התאמות לווינדוס 7 והופץ בלעדית על ידי חברת קומפדיה. אולם, המשחק לא תאם מערכות הפעלה בעלי 64 סיביות, ומעריצים נדרשו להשתמש במכונה וירטואלית של ווינדוס xp או 7 בעלי 32 סיביות כדי לשחק בו.
וינסנט סיינט ג'ון
וינסנט סיינט ג'ון (באנגלית: Vincent Saint John; 6 ביולי 1876 - 21 ביוני 1929) היה מנהיג פועלים בארצות הברית ומארגן איגוד מקצועי אשר פעל כנשיא סניף פלורידה של "פדרציית הכורים המערבית" בין 1901–1904, וכמזכיר הכללי של "איגוד פועלי התעשייה של העולם" בין השנים 1907–1914. אף על פי שסיינט ג'ון פרש מתפקידו כמזכיר כללי ועזב את פעילותו בארגון, הוא נעצר והואשם בסעיפים של ריגול ופגיעה בביטחון המדינה יחד עם עוד 100 חברי IWW ב-1917. משפט זה היה ידוע כחלק ממהלך "ההפחדה האדומה"-מדיניות של הממשל האמריקאי שראתה בקומוניזם איום על יסודות החברה הדמוקרטית, אשר התבטאה בחקיקת חוקים מגבילים ומעצרים של פעילים קומוניסטים-סוציאליסטים בארצות הברית.
חייו.
וינסנט סיינט ג'ון נולד בניו-פורט קנטקי, כבנם הבכור אשר שרד של סילס סיינט ג'ון ומריאן ססיליה מגי. הוא התחיל לעבוד במכרות מגיל 17 בעיירה טליורייד שבקולרדו ב-1897. 3 שנים לאחר מכן, סיינט ג'ון הפך לנשיא של פדרציית הכורים המערבית. בתפקיד זה הוא הוביל שביתה מוצלחת של כורי קולרדו ב-1901, אשר הסתיימה ביצירת גובה סטנדרטי של משכורת לפועלי המכרות. בעקבות הצלחתו, בן לילה הפך סיינט ג'ון למנהיג פועלים מחד, ולמטרה ראשית של מנהלי חברות הכרייה, אשר חששו מהשפעתו מאידך. דוגמה למתח בין שני הצדדים למאבק ניתן לראות בריצתו של סיינט ג'ון למשרת השריף המקומי בטליורייד ב-1901. סיינט ג'ון הפסיד על חודם של 36 קולות בלבד. למרות ניסיונות עקשניים מצד בעלי חברות הכרייה ואנשי עסקים מקומיים להשחיר את המוניטין שלו, סיינט ג'ון נותר אהוד בקרב אנשי העיירה ובקרב חבריו לעבודה.
לאחר שעזב את טליורייד, עקב האשמות וניסיון לטפול עליו אשמת רצח כוזבת, עזב סיינט ג'ון את טליורייד, והמשיך לאגד עובדים באזור יוטה. כאשר שמע על תחילתם של מגעים ליצירת איגוד פועלים כללי בשם ה-IWW, הצטרף לחברי הוועדה המייסדת ("ביג" ביל הייווד, דניאל דה ליאון, יוג'ין דבס ועוד) והיה שותף להקמת הארגון בכנס המייסד שנפתח ב-27 ביוני 1905 בשיקגו. סיינט ג'ון נמנה עם הסיעה של ביל הייווד, אשר העדיפה את הפעולה הישירה על פני הפעולה הפוליטית. ב-1907 הוא נבחר בוועידה הרביעית של הארגון להיות המזכיר הכללי של ה-IWW. לאחר שבע שנות פעילות, בחר סיינט ג'ון לפרוש מהארגון ומחיי העבודה המקצועית, כדי להשתקע בניו מקסיקו. ב-1917, בחלק מההפחדה האדומה של הממשל האמריקאי, סיינט ג'ון הועמד לדין באשמת בגידה ופגיעה במולדת יחד עם עוד 100 חברי IWW נוספים. סיינט ג'ון, למרות שלא היה פעיל בארגון למעלה משנתיים בזמן המשפט, נמצא אשם ונכנס לכלא לתקופה של כ-5 שנים (מ-1918 עד לשנת 1923). ב-1923 סיינט ג'ון שוחרר מהכלא באמצעות חנינה מידי נשיא ארצות הברית דאז, הרדינג. לאחר שיחרורו, סיינט ג'ון איבד את החלקה שהייתה ברשותו בניו מקסיקו, ונותר למעשה ללא כל. הוא מת בעוני בשנת 1929 בסן פרנסיסקו.
ספריות אוניברסיטת בר-אילן
מתוך קרירות ואיתנות
מתוך קרירות ואיתנות (המקור ביידיש: קאלט און פעסט) הוא מאמרו של זאב ז'בוטינסקי שנכתב כנגד האשמת אנשי התנועה הרוויזיוניסטית ו"ברית הבריונים" ברצח חיים ארלוזורוב. המאמר פורסם בעיתון "מאמענט", שראה אור בוורשה שבפולין, ב-25 ביוני 1933.
נסיבות ותוכן המאמר.
לאחר רצח ארלוזורוב ב-16 ביוני 1933, נעצרו אנשי התנועה הרוויזיוניסטית ו"ברית הבריונים": ד"ר אב"א אחימאיר, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט כחשודים ברצח או במעורבות בו, על ידי המשטרה הבריטית. נערך להם משפט מתוקשר, ולבסוף שלושת נאשמי המשפט זוכו ושוחררו. ד"ר אב"א אחימאיר, "הנאשם השלישי" שוחרר טרם העמדתו לדין. צבי רוזנבלט, "הנאשם השני", זוכה על ידי בית המשפט המחוזי ביום 8 ביוני 1934; אברהם סטבסקי, "הנאשם הראשון", שהורשע על ידי בית המשפט המחוזי, זוכה על ידי בית המשפט העליון בצהרי יום שישי, 20 ביולי 1934.