הוועדה מתחה ביקורת על הדרג הצבאי והמדיני שלא צפה מראש את קבלת הפנים האלימה של משתתפי המשט. וחברי הוועדה נחלקו בשאלה אם שר הביטחון נושא באחריות ישירה (בדומה לרמטכ"ל) על הכשלים שאירעו בפעולה. בתגובה לדו"ח אמר ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן כי לממצאי הוועדה "אין כל ערך או אמינות". דובר משרד החוץ של ארצות הברית אמר כי מדובר בדו"ח "עצמאי, תוצר של חקירה מהימנה, חסרת פניות ושקופה מצד ישראל" ש"יתרום לתהליך הרחב יותר שיימשך באמצעות מזכ"ל האו"ם".
בפברואר 2013 פורסם חלקו השני של דו"ח הוועדה.
בדיקת מבקר המדינה.
מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס בדק את אירועי המשט, ופרסם דו"ח ביוני 2012. הדו"ח מותח ביקורת חריפה על התנהלות הדרג המדיני, וקובע כי תהליך קבלת ההחלטות היה לקוי, הדיונים היו חפוזים ושטחיים, המטה לביטחון לאומי (מל"ל) מודר, ולא הייתה התייחסות לתרחישי קיצון של עימות אלים. הגורם האחראי, לפי המבקר, הוא ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ועדת מועצת זכויות האדם של האו"ם.
ב-2 ביוני 2010 החליטה מועצת זכויות האדם של האו"ם על הקמתה של ועדה מטעם המועצה לבדיקת אירועי המשט, שמשימתה תהיה "לחקור הפרות של החוק הבינלאומי, החוק ההומניטרי וחוקי זכויות האדם הבינלאומיים, שנבעו מהתקיפות הישראליות על המשט שנשא סיוע הומניטרי". ב-23 ביולי מונו שלושת חברי הוועדה ובראשם השופט קארל הדסון-פיליפס. ישראל סירבה לשתף פעולה עם הוועדה.
ב-22 בספטמבר פרסמה הוועדה את דו"ח החקירה, ובו נקבע כי הפעולה הישראלית "הייתה הפרה בוטה של זכויות אדם והחוק הבינלאומי". הוועדה קבעה כי "הראיות מאפשרות להעמיד לדין את ישראל באישומים הבאים: רצח בכוונה תחילה, התעללות וגרימת סבל ופגיעה במתכוון", וכי ישראל הפרה כמה סעיפים בחוק הבינלאומי: הזכות לחיים ולביטחון, עינויים ויחס אחר של רשעות, חוסר אנושיות, יחס משפיל וענישה, הזכות לחופש, ביטחון והחופש ממעצר שרירותי וכן חופש הביטוי.
לשכת ראש ממשלת ישראל הגיבה לדו"ח זה וציינה: "זהו דו"ח מגמתי ומעוות נוסף מטעם גוף שמרבית החלטותיו עוסקות ברדיפה אובססיבית של ישראל".
ועדת האו"ם.
ביולי 2010 הכריז מזכ"ל האו"ם באן קי-מון על הקמת ועדה מטעם האו"ם לבדיקת אירועי המשט. בראשה עמד ראש ממשלת ניו זילנד לשעבר, ג'פרי פאלמר, וסגנו היה נשיא קולומביה לשעבר, אלווארו אוריבה. נציג ישראל בוועדה היה יוסף צ'חנובר, ונציג טורקיה הדיפלומט אוזדם סאנברק, בכיר במשרד החוץ במדינה.
בספטמבר 2011 פורסם דו"ח הוועדה, ובו נקבע שהמצור על רצועת עזה חוקי, אך ישראל הפעילה כוח מופרז, ולכן מומלץ שתביע חרטה בפני טורקיה ותשלם פיצויים למשפחות ההרוגים. הדו"ח ביקר את התנהלות טורקיה ופעילי ארגון IHH בפרשה.
המשפט בטורקיה.
ב-5 בנובמבר 2012 החל בטורקיה משפט שבו הועמדו לדין, שלא בנוכחותם, ארבעה ממפקדי צה"ל שהיו מעורבים בעצירת המשט: הרמטכ"ל גבי אשכנזי, מפקד חיל הים אלי מרום, ראש אמ"ן עמוס ידלין וראש להק המודיעין אבישי לוי. התביעה האשימה אותם בגרימת מותם של תשעה ממשתתפי המשט ופציעת נוסעים משתתפים נוספים.
משטים נוספים.
ב-5 במאי 2010 ביקשה ספינה הקרויה על שמה של רייצ'ל קורי, להגיע לעזה. הספינה, אשר יצאה מאירלנד והייתה אמורה להשתתף במשט זה, בהובלתה של המרמרה, התעכבה בשל בעיות טכניות, ויצאה מספר ימים לאחר מכן. בטרם הגיעה הספינה, הודיעו נוסעי הספינה שאין ברצונם להתנגד או לפעול בכוח וכי הם מוכנים להגעת פקחים מטעם האו"ם לסיפון הספינה כדי לוודא שכל מטענה מכיל סיוע ואספקה אזרחיים. שלוש ספינות של חיל הים הישראלי יירטו את הספינה, ולבסוף, השתלט צה"ל על הספינה ללא שימוש בכוח או באש. לאחר הורדת הנוסעים, הובאה הספינה לנמל חיפה וביולי 2012 הוטבעה במימי הים התיכון.
ב-11 ביולי יצאה ספינה "אל-אמל" מלוב לעבר חופי עזה, חיל הים הישראלי לא איפשר להם להגיע לחופי עזה, ולבסוף עגנה בנמל אל עריש ב-14 ביולי.
לאחר אירועי המשט הצהירו מדינות וארגונים שונים כי ישלחו ספינות נוספות. ממשלת ישראל הודיעה כי גם ספינות הסיוע הבאות לעזה ייעצרו.
באפריל 2011, פורסם לראשונה כי ארגון ה-IHH מתכנן משט נוסף לעזה, בהיקף נרחב. בתגובה לבקשת ישראל, הודיעה טורקיה בתחילה שלא תמנע את יציאת המשט מנמליה, והוא היה אמור לצאת בסביבות 20 ביוני, בהרכב של כ-15 ספינות ו-1,500 פעילים. פתיחת מעבר הגבול היבשתי ברפיח על ידי מצרים לא הביאה לשינוי החלטת המארגנים. בד בבד, האריך מזכ"ל האו"ם באן קי מון את מועד הגשת חוות הדעת של ועדת החקירה הבינלאומית ("ועדת פאלמר") לבדיקת אירועי משט 2010. ביוני 2011 הודיע ה-IHH כי "מאווי מרמרה" לא תשתתף במשט המתוכנן עקב תקלה טכנית. מדינות רבות הביעו את התנגדותן לקיום המשט, בהן ארצות הברית, צרפת, בריטניה, טורקיה, קנדה, הקוורטט, וכן מזכ"ל האו"ם. גורמים רשמיים ברשות הפלסטינית ביקשו ממדינות העולם לתמוך במשט והצהירו כי המשך הסגר הימי על רצועת עזה הוא פשע. מסיבות שאינן ברורות, נגרמו תקלות טכניות שונות לספינות שהיו אמורות להשתתף במשט ולצאת מנמלי יוון. כמו כן, יוון הודיעה על איסור הפלגה מנמליה לרצועת עזה, והמשט הגדול לא יצא לפועל, כאשר ספינה אחת שהצליחה לצאת נעצרה בלב ים על ידי כוחות הביטחון של יוון, הוחזרה לנמל המוצא, ואילו הספינה היחידה שנותרה מהמשט המקורי, "דיניטה-כראמה" הצרפתית, נעצרה ביולי 2011 על ידי חיל הים והובלה לנמל אשדוד, ובחיפוש שנערך לא נמצא עליה ציוד הומניטרי או נשק.
בתחילת נובמבר 2011 יצאו מחופי טורקיה שתי ספינות קטנות ועליהן 27 אנשים ממדינות שונות, בהן אירלנד, קנדה וספרד. הספינות נעצרו על ידי חיל הים והובאו לנמל אשדוד ללא אירועים אלימים.
תוצאות המשט ופעולת ההשתלטות עליו.
בעקבות הפרשה והלחץ הבינלאומי על ישראל זו הקלה באופן משמעותי על מעבר הסחורות לרצועת עזה, אם כי המצור הימי נותר בעינו. רשימת הסחורות שאסורות בכניסה לרצועה צומצמה ונאסרו רק נשק, אמצעי לחימה או חומרים שהוגדרו "תומכי לחימה ופריטים בעייתיים דו־שימושיים", אשר עלולים לשמש בהכנת אמצעי לחימה. עם זאת, התקנות המגבילות כניסת אזרחים לרצועה נותרו בעינן.
בעקבות אירועי המשט הוציאה גרמניה את ארגון ה-IHH מחוץ לחוק. כן פורסם כי גם ארצות הברית שוקלת להכריז כי ה-IHH הוא ארגון טרור.
טורקיה דרשה מישראל שתתנצל על הרג אזרחיה במשט, ולאחר שדרישתה לא נענתה הודיעה על הורדת רמת היחסים הדיפלומטיים עם ישראל לדרג של מזכיר שני, גירשה את שגריר ישראל, ואיימה בנקיטת צעדים נוספים. הלחץ הטורקי גרם להשעיית שיתוף הפעולה בין ישראל לברית נאט"ו למשך למעלה מחמש שנים. האיום הטורקי הוסר רק בשנת 2016 וישראל החלה להשתתף בפעילות בפרופיל נמוך. במאי 2012 הוגשו בטורקיה כתבי אישום, ובהם תביעה לגזור תשעה מאסרי עולם, נגד ארבעה קצינים ישראלים, עקב מעורבותם בהשתלטות על המרמרה. הקצינים, לפי תפקידיהם בעת ההשתלטות: הרמטכ"ל גבי אשכנזי, ראש אמ"ן עמוס ידלין, מפקד חיל הים אלי מרום וראש להק המודיעין אבישי לוי.
ב-22 במרץ 2013, בסיומו של ביקור ברק אובמה בישראל, שוחחו ראשי הממשלה נתניהו ורג'פ טאיפ ארדואן טלפונית. נתניהו הבהיר שהתוצאות הטרגיות של המשט לא היו מכוונות, הביע צער על פגיעה ואובדן חיי אדם, התנצל בפני העם הטורקי על כל טעות שיכלה להוביל לאובדן חיי אדם, והסכים להשלים את ההסכם על פיצויים. בעקבות כך הם הסכימו על ביטול ההליכים המשפטיים שטורקיה פתחה כנגד חיילי צה"ל החזרת השגרירים, נירמול היחסים, ושיתוף פעולה בשיפור המצב ההומניטארי בשטחים הפלסטינים.
סזאר ריץ
סזאר ריץ (בצרפתית: César Ritz; 23 בפברואר 1850 – 24 באוקטובר 1918) היה מלונאי שווייצרי ידוע ומייסדם של מספר בתי מלון, המפורסמים שבהם הם מלון ריץ בפריז ומלון ריץ בלונדון. כינויו היה: "מלך המלונאים ומלונאי המלכים."
ביוגרפיה.
ריץ נולד בנידרוואלד, שווייץ, למשפחת חוואים. הוא החל בקריירה שלו בלה ספלנדיד, בית מלון בפריז ושימש כמאטר ד'אוטל (רב-המלצרים) בשה וואזן (Chez Voisin), מסעדה שנסגרה בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה של 1870.
ב-1878 נהיה מנהלו של גראנד הוטל נסיונל בלוצרן והחזיק במקביל באותה משרה בגראנד הוטל במונקו עד ל-1888. ריץ היה חלוץ בפיתוח מלונאות התענוגות, ידע כיצד לפתות לקוחות עשירים והשיג לעצמו במהירות מוניטין של טעם טוב ואלגנטיות.
ב-1888 הוא פתח בצוותא עם אוגוסט אסקופייה מסעדה ב-באדן-באדן, והשניים הוזמנו ללונדון בידי ריצ'רד ד'וילי קארט כדי להיהפך למנהל והשף הראשונים של מלון סבוי, משרות בהן החזיקו מ-1889 עד 1897.
ריץ הרכיב את מה שהוא מתאר כ"צבא קטן של אנשי מלון לצורך כיבושה של לונדון". מלון סבוי נחל הצלחה בן לילה, משך לקוחות עתירי ממון ומפורסמים, שהבולט בהם היה הנסיך מוויילס.
ב-1898 הוא פתח את מלון ריץ הידוע בכיכר ונדום, פריז, צרפת. הוא המשיך ופתח את מלון ריץ בלונדון, בריטניה ב-1906, שנהפך למקום המפגש הפופולרי ביותר של אותה עת, בשביל העשירים והמפורסמים. מלון ריץ במדריד, ספרד נפתח ב-1910, בדחיפתו של המלך אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, שהשתוקק לבנות מלון יוקרה שיתחרה עם ריץ בפריז. ריץ נהנה משותפות ארוכה עם אסקופייה, השף הצרפתי הידוע ואבי הבישול הצרפתי המודרני.
ריץ סבל מהתמוטטות עצבים בשנת 1902 ואף שהיה שותף בתכנון סניף לונדון של ריץ לא היה מסוגל לעבוד בחמש עשרה השנים האחרונות לחייו. ריץ הלך לעולמו בקיסנאכט, ליד לוצרן, שווייץ ונקבר בכפר הולדתו. יורש עסקיו היה בנו, שארל.
לארס יאנסן
אסקופייה
קטסטרופיזם