החל מפברואר 1819 ועד פברואר 1824, שימש דרלינג כמפקד הכוחות השולטים במאוריציוס, ובשלוש השנים האחרונות לשהותו באי כיהן במושל בפועל. תקופת שלטונו על האי לא זיכתה אותו בפופולריות רבה: אחת מהחלטותיו הייתה לתת לפריגטה בריטית, שמלחיה היו חולים בכולרה, לעגון באי למרות הוראת הסגר. בתגובה לתרעומת המועצה המחוקקת המקומית על מהלך מסוכן זה, דרלינג פיזר אותה. מיד לאחר פריצת ההסגר, אירעה התפרצות כולרה באי.
עם זאת, תקופתו כמושל בפועל של מאוריציוס הכינה אותו לקבל את תפקידו הבא ב-1824 - מושל ניו סאות' ויילס השביעי.
מושל ניו סאות' ויילס.
במהלך כהונתו כמושל ניו סאות' ויילס, דרלינג הורה על סלילתה של דרך הצפון הגדולה (The great North Road), שחיברה בין הפרברים הסובבים את אזור נהר הוקסברי לסידני ופרבריה, וכמו גם סייעה לסחורות להגיע מעמק הנטר השופע בצפון לשוקי סידני דרך היבשה. הדרך הייתה באורך 260 ק"מ ונסללה תוך עבודת פרך של אסירים. חלקים נרחבים ממנה לא היו בשימוש כבר ביום חניכתה, היות שדרכים חלופיות הציעו אלטרנטיבה טובה יותר לניוד סחורות, ולבסוף היא ננטשה לחלוטין כשדרכים טובות ממנה נסללו באזור.
החלטה נוספת של דרלינג הייתה להסכים לניוד גבולה המערבי של ניו סאות' ויילס, מקו מרידיאן מזרח 135 (שנקבע כגבולה המדינה ב-1788, ומשמש כיום כגבול בין אוסטרליה המערבית לאוסטרליה הדרומית) למרידיאן מזרח 129.
במהלך כהונתו כמושל ניו סאות' ויילס הואשם דרלינג פעמים רבות ברודנות ואכזריות. בעיתון האוסטרליאן התפרסמה כתבה שהאשימה את דרלינג בעינוי שני אסירים, שיהוו דוגמה ומופת לאסירים אחרים סביבם. עינוי זה גרם למותו של אחד מהשניים. האשמה זו מעולם לא הוכחה ואיש לא הועמד לדין; לדרלינג הייתה סמכות מלאה לפזר כל בית משפט.
צעד אחר של דרלינג במהלך שהותו הייתה איסור מוחלט על כל הצגת תיאטרון או בידור. כל ניסיון להעלות מופע או קונצרט דרש אישור ממזכיר המדינה, ודרלינג מעולם לא אישר את הבקשות הרבות.
ביום פרישתו של דרלינג ועזיבתו לאנגליה, העלו לכבודו מופעים והאווירה הייתה מהשמחות ביותר, על פי הכתוב בעיתוני התקופה.
לאחר פרישתו.
ראלף דרלינג פרש לאנגליה בתום שירותו כמושל ניו סאות' ויילס. במהלך פרישתו הוא קיבל אות אבירות על שירותו למען הכתר ב-1835, וקודם לדרגת גנרל ב-1841. הוא מת ב-2 באפריל 1858, והותיר אחריו אלמנה, שלושה בנים ומספר בנות.
אתרים הקרויים על שמו.
ראלף דרלינג היה מהמושלים המוקדמים של ניו סאות' ויילס, ולפיכך חילק מספר רב של שטרי קניין על קרקעות. בעקבות כך, מספר אחוזות שנבנו באזור ניו סאות' ויילס ומספר אתרים במדינה נושאים את שמו לאות הוקרה: דרלינגטון, דרלינגהרסט, דרלינג פוינט, דרלינג הרבור, דרלינג דאונס, דרלינג סקרפס, רחוב דרלינג החוצה את הפרבר בלמיין ונהר דרלינג, הנהר הרביעי באורכו במדינה.
עיצומים
ווין מילנר
בן לוקח בת
בן לוקח בת הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1982 שכתבה וביימה מיכל בת-אדם.
הסרט, ששמו לקוח ממשחק-ריקוד בשם זהה, הוא דרמה רומנטית שבה מככבים ילדי-קיבוץ ממעיין צבי וכפר גליקסון לצד שחקנים מקצועיים, ומתרחש על רקע נופי מעיין צבי של ראשית שנות השמונים.
העלילה מבוססת על חוויותיה של היוצרת, ובמרכזה איה - ילדה תל אביבית שנשלחת לחיות תקופה של שנה בקיבוץ. הסרט דן בקונפליקטים בין התרבויות המנוגדות של אותה עת בחברה הישראלית שבה עוד נשאו הקיבוצים בתפקיד מפתח קאנוני, ובודק את היחסים בין בת-העיר הזרה לבת-המשק תוך שהוא מדגיש את ההבדלים והמתחים ביניהן.
לתקופה קצרה היה הסרט לפולחן בקיבוצים.
תקציר העלילה.
הוריה של איה הם זוג רופאים שיוצאים בשליחות לתאילנד במסגרת עבודתם, ומוסרים את איה בת ה-11 למשך זמן היעדרותם לקיבוץ. עם פרידתה מהוריה איה מוצאת את עצמה בתוך חברה סגורה שמערכת ערכיה ואורחות-חייה זרים לה. היא מצופה להשתלב בקרב שכבת בני גילה ומגלה עד-מהרה כי הם אינם מסבירים לה פנים. מעל כולם בולטת חנה הבלונדינית היפה, שעוינותה כלפי איה לובשת גוון של קנאה רומנטית סביב גיורא, בן כיתה ו'. בתוך כך ובהדרגה נוצרים גם קשרי ידידות והבנה מסוימים בין איה לבין חלק מהילדות והילדים. באחד מרגעי השיא של הסרט מבקשת חנה, שנואת נפשה של איה, להפליל את איה על מנת לפגוע בה, היא לוקחת בולים יקרים מאוסף הבולים של אורי, אחד הילדים ומניחה אותם במגירה של איה על מנת להפליל אותה. לאחר שכולם בטוחים כי איה היא זו שגנבה את הבולים ומנדים אותה, מתגנבת איה למיטתה של חנה, בעת שזו ישנה בלינה המשותפת, וגוזרת את שיערה הארוך.
לצד תככים, נאמנות, רוע לב וחברות אישית, עובר הסרט דרך אירועים ומוטיבים שמאפיינים את התקופה וביניהם מוות בקרב של בן קיבוץ נערץ, ואי-ודאות כלכלית.
עולת ראי&quot;ה
קרב קאחול
קרב קאחול (קאגול בתעתיק רוסי) היה קרב שהתרחש ב-1 באוגוסט 1770 (21 ביולי 1770 לפי הלוח היוליאני) במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית, בין הכוחות של האימפריה הרוסית לבין כוח של האימפריה העות'מאנית וחאנות קרים. הקרב הסתיים בניצחון רוסי למרות נחיתות מספרית משמעותית, וכתוצאה מניצחונם, הרוסים כבשו מספר מבצרים באזור.
המפקד הרוסי פיוטר רומיאנצב ידע על העדיפות המספרית המשמעותית של הטורקים. לכן הוא החליט לנצל את תנאי השטח ולאלץ את הטורקים לנהל את הקרב בשטח בין שתי גבעות, כך שרצועת הקרב לא תהיה יותר מ-1.5 ק"מ. בתנאים אלה הטורקים התקשו לנצל את מלואו הכוח. הוא גם החליט להתחיל את הקרב ולא לתת לטורקים זמן להתארגנות מיוחדת לתנאי הקרקע במקום. את הכוח העיקרי הוא מיקם במרכז ובצד הימני של חזית הקרב. הקרב התחיל ב-5 בבוקר. כאשר הטורקים ראו כוח רוסי מתקרב הם החלו בירי תותחים ובהתקפת נגד של הפרשים. הרוסים עמדו במתקפה של הפרשים והחלו להתקרב למחנה הטורקי. ברגע המכריע רומיאנצב בעצמו ניהל התארגנות נגד המתקפות של הטורקים. הוא לקח את כוח עתודה שהיה ברשותו והם החלו בפריצה בתוך המחנה. הפריצה הצליחה והניצחון היה מוחץ.
אל סטיוארט
אליסטר (אל) איאן סטיוארט (באנגלית: Alastair (Al) Ian Stewart; נולד ב-5 בספטמבר 1945) הוא זמר-יוצר בריטי ממוצא סקוטי הפועל כיום בארצות הברית. סטיוארט פעיל מזה חמישה עשורים בסוגות מוזיקליות רבות בעיקר פולק רוק בריטי, רוק פסיכדלי וארט רוק, עם זאת מעולם לא סיווג את עצמו בסוגה כלשהי והעדיף להגדיר את עצמו כ"טרובדור". תוכני שיריו שאובים מסיפורים ודמויות בעלי רקע היסטורי או אגדות ועלילות פנטזיה אפית כמו שר הטבעות. בין שיריו המוכרים ביותר On the border ו- Year of the cat מתוך תקליט בשם זה שהופק על ידי אלן פרסונס.
שנים ראשונות.
סטיוארט נולד בגלאזגו שבסקוטלנד וגדל בעיירה וימבורן מינסטר שבדורסט, אנגליה עם אמו. בגיל 18 התוודע לביטלס והחל לנגן בגיטרה, מורו היה בן עירו רוברט פריפ (מייסד להקת קינג קרימזון). בהמשך גילה סטיוארט הצעיר את בוב דילן וכתב שירי מחאה בסגנונו, אך ללא הצלחה מסחרית. בגיל 19 עבר ללונדון בשאיפה להצליח ככותב שירים ומבצע בסגנונו של דילן.
בלונדון חלק דירה עם זמר אמריקאי צעיר, פול סיימון והתוודע גם ליוקו אונו ולראלף מקטל. הקלטתו הראשונה על גבי תקליט הייתה כנגן גיטרה בתקליט שהפיק פול סיימון. הוא גם הופיע ב-BBC כנגן אולפן ובמקביל החל לכתוב שירים בסגנון פולק רוק בריטי, תוך שהוא מושפע מאפוס "שר הטבעות". באותה תקופה התיידד עם בן ארצו, דונובן ועם ואן מוריסון האירי, מהם שאב לא מעט השפעות, והשתתף בהופעות רבות במועדוני הפולק-רוק ברחוב גריק (Greek Street) בסוהו של לונדון.
ב-1966 הוחתם סטיוארט בחברת Decca והוציא סינגל שבצד A שלו השיר "האֶלף" (The Elf) ובצד B שלו השיר "Turn into Earth" כגרסת כיסוי של היארדבירדס בהשתתפות נגן הגיטרה של ה"בירדס", ג'ימי פייג' (לימים נגן הגיטרה של לד זפלין).
האלבומים הראשונים.
ב-1967 עבר לחברת CBS הבריטית (קולומביה) והקליט את תקליט הבכורה שלו, " Bed-Sitter Images". סטיוארט לא אהב את התוצאה העשירה בתזמור וטען שהאלבום "מופק יתר על המידה", הוא הוציא אותו מחדש ב-1970. האלבום הצליח להחדיר את סטיוארט לתודעת הקהל ככותב מוכשר. בהופעות שליוו את התקליט ניגנו מורו לשעבר, רוברט פריפ וחלק מחברי להקת "קינג קרימזון", בטרם נוצרה.
ב-1969 הוציא את תקליטו "Love Chronicles", האלבום הכיל שירים עשירים במלל שכללו תיאורים מפורטים ביותר של סצנות מחיי האהבה של סטיוארט. הקטע הפותח היה תיאור בן 18 דקות של יחסי מין ובו נכללה לראשונה בהקלטה מסחרית המילה "Fuck".
ב-1970 הוציא את האלבום "Zero She Flies" שהיה שונה לחלוטין מקודמו וכלל בלדות פולק ושירי רוק רך קצרים יותר. באותה שנה הופיע בפסטיבל גלסטונברי הראשון לפני כ-1,000 היפים ששילמו לירה שטרלינג אחת בלבד עבור כרטיס.
החל מתקליטו "Orange" מ-1972 נטש את השירים האישיים לטובת סיפור סיפורים בעלי רקע היסטורי בסגנון רוק פסיכדלי ופרוגרסיב רוק.
לשיא, הן אמנותי והן מסחרי של תקופתו הראשונה הגיע סטיוארט עם תקליטו מ-1973 "Past, Present and Future" ("עבר, הווה, עתיד"). התקליט הוא סדרה של סיפורים בעלי רקע היסטורי המתקדמים לפי ציר הזמן כאשר השיר האחרון, "נוסטרדמוס", מכוון אל העתיד. בשירי האלבום מוזכרים, בין היתר, נשיא ארצות הברית וורן הרדינג, הנאצי ארנסט רהם, החשפנית כריסטין קילר, שכמעט מוטטה את ממשלת בריטניה בפרשת פרופיומו, האדמירל לואי מאונטבאטן, סטלין ואחרים. עטיפת התקליט עוצבה על ידי קבוצת העיצוב הבריטית "היפנוסיס".
ההקלטות עם אלן פרסונס.