באזורי אקלים ממוזג ההדבקה ב-"hMPV" מתאפשרת, במהלך חודשי החורף והאביב (באזורי אקלים טרופי במהלך חודשי האביב והקיץ), בעקבות חשיפה לארוסולים המכילים בתוכם את חלקיקי הנגיף. תקופת הדגירה נמשכת בין 3-5 שבועות כשלאחר מכן גורם הנגיף, בדומה ליתר נגיפי משפחת ה-"Paramyxoviridae", למגוון מחלות בדרכי הנשימה. "hMPV" הוא גורם נפוץ למחלות בדרכי הנשימה התחתונות בקרב תינוקות וילדים, מבוגרים ואוכלוסיית חולים מדוכאי מערכת החיסון (הנגיף עלול להיות הגורם השני בשכיחותו, מיד לאחר "hRSV", למחלות בדרכי הנשימה התחתונות בקרב תינוקות וילדים קטנים), כשהנפוצות בהן הם: דלקת סימפונות, דלקת סימפונונות, דלקת ריאות ואף אסתמה.
תסמיני ההדבקה בנגיף מזכירים מאוד את אלה המתרחשים בעת הדבקה ב-"hRSV":
בקרב תינוקות וילדים קטנים הדבקה ב-"hMPV" מלווה, לעיתים תכופות, בהדבקה עם "hRSV" (הדבקה כפולה). מצב זה של הדבקה עלול לגרום לביטוי קשה יותר של המחלה. תחלואה, כתוצאה מהדבקות בנגיף, עלולה להתרחש מספר פעמים במהלך החיים.
באוכלוסייה המבוגרת, המוגדרת תחת הקטגוריה של קבוצה בסיכון מוגבר לחלות בנגיף, עלול אחוז התמותה לעלות לכדי 50%. מנגד, בקרב האוכלוסייה הצעירה הדבקות ב-"hMPV" מובילה לעיתים רחוקות בלבד לתחלואה ועל פי רוב היא אסימפטומטית.
מניעה.
בהיותו נגיף העטוף במעטפת ליפידית חיצונית מפגין "hMPV" רגישות גבוהה למגוון חומרי חיטוי דוגמת: תמיסת אתנול בריכוז 70%, תמיסת נתרן תת-כלורי בריכוז של 1%, תמיסת גלוטראלדהיד בריכוז של 2%, Sodium dodecyl sulfate בריכוז של 0.25%, פורמלין וכן ממסים אורגניים שונים. היות שהנגיף מועבר דרך האוויר על ידי תרסיס, שמירה על היגיינה נאותה, הכוללת שטיפת ידיים קבועה וכיסוי הפה והאף ברגע שיעול ועיטוש, מהווה אמצעי יעיל ביותר לשמירה בפני הידבקות.
לעובדי מעבדות סיכון מוגבר להדבקות עקב חשיפתם לריכוזים גבוהים של הנגיף על בסיס יומי ולכן חייבים להצטייד בביגוד מגן הכולל כפפות, חלוק, מסכת פנים ומשקפי מגן. היות שנגיף ה-"hMPV" מועבר באמצעות אירוסולים, פרט לביגוד מגן ייעודי רצוי להשתמש במנדף ביולוגי מתאים.
אפידמיולוגיה.
"hMPV" הוא נגיף בעל תפוצה כלל עולמית עם נטייה להדבקה בעיקר בחודשי החורף. בעונה זו אחראי הנגיף ל-15% מכלל מקרי ההצטננות בילדים. מחקרים סרולוגיים הראו כי למעשה כמעט כל הילדים המאושפזים בני 5 נחשפו ל-"hMPV" בשלב מסוים במהלך חייהם. בנוסף לכך מחקרים סרולוגיים ומולקולריים הראו כי כל שנה נדבקים מחדש בנגיף בין 1-9% מבוגרים בממוצע.
אבחנה.
כיום נהוג להשתמש במספר שיטות לזיהוי הנגיף, הן סרולוגיות והן שיטות של וירולוגיה קלאסית:
טיפול.
נכון להיום (2014) לא קיים טיפול תרופתי אפקטיבי כנגד הנגיף, כך שעיקר הטיפול כנגדו מתבסס על מתן טיפול תומך.
יחד עם זאת מחקרים הראו כי לתרופת ה-Ribavirin קיימת השפעה אנטיוויראלית על "hMPV":
נכון להיום לא קיים חיסון כנגד הנגיף.
בית (סרט, 1980)
בית הוא סרט תיעודי מ-1980 בבימויו של עמוס גיתאי, הראשון בטרילוגיית סרטים תיעודיים העוסקת בחקירת ההיסטוריה של בית בשכונת "דור דור ודורשיו" שבמושבה הגרמנית בירושלים. הטלוויזיה הישראלית פסלה את הסרט לשידור, אף על פי שהזמינה והפיקה אותו.
תוכן ותגובות.
הבית בו עוסק הסרט ננטש במהלך מלחמת העצמאות בידי בעליו, רופא מערביי ארץ ישראל, והפך לנכס נפקדים. בשלב מסוים התגוררו בו זוג יהודים שעלו לישראל מאלג'יריה ומאוחר יותר, עם הפיכתה של המושבה הגרמנית לאזור מגורים יוקרתי, עבר אליו פרופסור מהאוניברסיטה העברית. הסרט מציג ראיונות המתנהלים על רקע עבודות שיפוצים אותן עורך בבית בעליו החדשים. בין הדמויות שהתראיינו בסרט הן בעליהם הקודמים והנוכחיים של הבית, פועלי הבניין המשפצים את הבית ובני אדם שהתגוררו בו מאז שנת 1948. הסרט דומה לסרטים אחרים של גיתאי העושים שימוש במוטיב הבית או במוטיב העיר כסמלים של יציבות, כמו "טרילוגיית הערים" שיצר במהלך שנות התשעים. הסרט מציג את נקודות ההשקפה השונות על הבית של אנשים שונים הנקשרים אליו, כדרך לדון בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני באופן מינימליסטי.
באתר "Senses of Cinema" הועלתה הסברה כי צינזורו של הסרט נבע משמרנותה של הטלוויזיה בישראל באותה התקופה, ומהעובדה כי הראיונות שהוצגו בסרט כללו דברי מחאה כנגד שלטונה של מדינת ישראל בשטחים.
כך למשל סיכם פועל בניין פלסטיני את הראיון עמו בשאלה: "אם שישה צבאות ערביים אינם מסוגלים להביס את ישראל, מהי התועלת במילים שלנו?". גיתאי עצמו העריך כי דרך התנסחותו של פועל הבניין חסר ההשכלה, שהייתה משוכללת יותר לדעתו מזו של בעל הבית הישראלי בעל תואר הפרופסור, גרמה ל"פירוק ההגדרה הישראלית לגבי האחר" והביאה לצינזורו של הסרט.
העיתונאי שלמה פפירבלט טען ב-2003 כי הסרט הציג את השלטון הישראלי בשטחים ככיבוש, דעה שנחשבה לבלתי נסבלת בישראל של שנות השמונים.
בעקבות פסילתו לשידור בישראל של "בית" ושל שני סרטים תיעודיים נוספים אותם יצר ("מיתוסים פוליטיים" מ-1978 ו"יומן שדה" מ-1982) החליט גיתאי להעתיק את מקום מגוריו לצרפת שם התגורר במשך מעל לעשר שנים והמשיך ליצור סרטים תיעודיים וכן סרטים עלילתיים.
הסרט צולם בשחור-לבן. בסרט מהוות מספר דמויות, כל אחת בפני עצמה, מעין "דובר רשמי" עבור מטרה אחת משותפת. כך הופכת מטרה זו למטפורה לנושא מסוים, כתוצאה ממבנה הסרט שנקבע מראש. תבנית זו חזרה על עצמה גם בסרטים מאוחרים יותר של גיתאי.
טרילוגיית הבית.
הסרטים הבאים בטרילוגיה היו "בית בירושלים" (1998) ו"חדשות מהבית" (2006) שנוצרו במתכונת דומה. סרטי "טרילוגיית הבית" נחשבים היום לְבולטים ביצירתו של גיתאי. כך למשל פתח "חדשות מהבית" רטרוספקטיבה שערך פסטיבל ברלין לגיתאי ב-2006. באתר "Senses of Cinema" נכתב: "גיתאי חזר אל אותו נושא שוב ושוב בעוד הנסיבות משתנות, עם עיניים ואוזניים טריות וחוש של ארכיטקט לגבי האופן בו ההיסטוריה מצטברת ונבנית בתוך מקום. לפיכך, "בית בירושלים"... ו'חדשות מהבית' הם המשכונים מלאי חיים ופוקחי עיניים לארכאולוגיה החברתית העדיין-מהדהדת של 'בית'".
גיתאי טען כי הוא מחשיב את "בית" גם כחלק מטרילוגיה שונה שחלקיה הבאים הם הסרטים "ואדי" ו"יומן שדה", ששמותיהם מתייחסים למקומות גאוגרפיים כהצהרה על כך שהסכסוך הישראלי-פלסטיני "נסב על טריטוריות מצומצמות".
Musée de l'Homme
מוזאון האדם
ולרי לאונטייב
ולרי יאקובלביץ' לאונטייב (ברוסית: Валерий Яковлевич Леонтьев; נולד ב-19 במרץ 1949) הוא זמר אסטרדה, מלחין ושחקן קולנוע סובייטי ורוסי. אחד הזמרים הפופולריים ביותר בשנות ה-80 בברית המועצות ושנות ה-90 במדינות ברית המועצות לשעבר.
במהלך הקריירה שלו שנמשכת עשורים רבים, הקליט יותר מ-30 אלבומים שרבים מהם נמכרו במיליוני עותקים. בשנת 1996 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
ביוגרפיה.
ולרי לאונטייב נולד באוסט-אוסה (Усть-Уса) ברפובליקת קומי בברית המועצות. לאונטייב ידוע בתור אחד האמנים הבולטים של המוזיקה הרוסית, שיריו הפכו לקלאסיקה בברית המועצות ובחבר המדינות. הופיע בארצות הברית, באירופה, באסיה ובאוסטרליה. בין השאר הופיע גם בישראל מספר פעמים, כולל במופע "מרוסיה באהבה" בפארק הירקון בתל אביב.
בפסטיבל הפופ-רוק הראשון שלו בברית המועצות שהתקיים בעיר ירוואן ב-1981. בכתבה שהופיעה בטיים מגזין
השוו את הופעתו של לאונטייב לאלה של מיק ג'אגר ומיכאיל ברישניקוב.
לאונטייב זכה במספר רב של פרסים ומדליות, וב-1996 הוענק לו תואר הכבוד אמן העם של הפדרציה הרוסית. שמו מופיע ב"שדרת הכוכבים" במוסקבה (המקבילה לשדרת הכוכבים בהוליווד) וגם בויטבסק. ולרי לאונטייב נכלל ברשימת 20 האישים הידועים ביותר ברוסיה.
ב-1998 בפרס הלאומי של המוזיקה הרוסית שנקראה "אובציה" המקביל לגראמי האמריקאי ולרי לאונטייב זכה בפרס "אגדה מהלכת" עבור תרומה מיוחדת לפיתוח התרבות הלאומית.
ב-2005 קיבל לאונטייב את עיטור ההצטיינות למען המולדת מנשיא רוסיה ולדימיר פוטין וביום הולדתו ה-60 במרץ 2009, העניק לו נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב את עיטור הכבוד.
לאונטייב שר שירים למוזיקה של מלחינים שונים לרבות ריימונד פאולס ואיגור קרוטוי. לאונטייב נכלל באנציקלופדיה הרוסית הגדולה.
בית (סרט)
Sukiyaki (שיר)
סוקיאקי הוא שיר יפני אשר בוצע על ידי הזמר היפני קיו סקמוטו, וזכה להצלחה גדולה גם במערב. השיר ידוע במערב בשם "סוקיאקי" ולא בשמו היפני, 上を向いて歩こう, שמובנו בתרגום מילולי "אצעד ומבטי למעלה". בשנת 1963 הגיע התקליטון לראש מצעד הפזמונים בילבורד הוט 100 בארצות הברית, ובכך היה לשיר הראשון, והיחיד עד היום, בשפה היפנית שהגיע להישג זה. תקליטון השיר נמכר בלמעלה מ-13 מיליון עותקים בעולם. השיר אף הגיע למקום ה-18 במצעד הרית'ם אנד בלוז האמריקאי.
השיר נפתח במילים:
התקליטון הופץ לראשונה ביפן על ידי חברת טושיבה (היום EMI Music Japan) בשנת 1961 ועמד בראש מצעד המכירות ביפן במשך שלושה חודשים. בשנת 1963 הפיצה חברת התקליטים הבריטית פיי רקורדס (Pye Records) גרסת כיסוי לשיר בביצוע Kenny Ball and his Jazzmen. כיוון שחברת התקליטים חששה שקהל דובר אנגלית יתקשה לזכור ולבטא את שם השיר, ניתן לו השם הקליט "סוקיאקי". לשם "סוקיאקי" (אשר משמעותו היא סוג תבשיל יפני) אין כל קשר עם מילות השיר, או משמעותו. השם נבחר אך ורק כיוון שהוא קצר, קליט ונשמע יפני. בארצות הברית רכשה את זכויות ההפצה חברת התקליטים קפיטול רקורדס ובבריטניה הופץ התקליטור בביצועו המקורי של קיו סקמוטו על ידי חברת HMV, חודשים ספורים לאחר הפצת גרסת הכיסוי.