בתחילת שנות ה-30 הצנזורה ומדיניות הממסד הסובייטי הביאו לסגירתם של כל כתבי עת הסאטיריים למעט "קרוקודיל". האחרון הפך להיות מסונף למערכת העיתון "פראבדה" (ביטאונה הרשמי של המפלגה הקומוניסטית) אך המשיך להיות כתב עת עצמאי. בשנת 1934 הועמד בראש המערכת העיתונאי הסובייטי המפורסם מיכאיל קולצוב, שהיה מקורב למקסים גורקי שתמך בכתב העת וראה בסאטירה כלי חשוב לריסון השלטון. קולצוב הביא לכתב עת כותבים חדשים כמו אילף ופטרוב, ולנטין קטייב, מיכאיל סבטלוב, איליה ארנבורג ועוד. בין הציירים המרכזיים של "קרוקודיל" היו קוקריניקסי. בדצמבר 1938 נעצר קולצוב במהלך הטיהורים הגדולים, ולזמן-מה לא מונה במקומו ראש המערכת. למרות האירועים, תפוצתו של קרוקודיל נותרה גבוהה (275 אלף עותקים) והוא היה פופולרי מאוד.
בשנים 1948 ו-1951 ראשי השלטון מתחו ביקורת על "קרוקודיל", אך הוא שרד. החל משנת 1958 ובמשך כעשרים שנה עמד בראש המערכת מיכאיל סמיונוב, שהצליח לנווט את המערכת ולהמשיך בקו הסאטירי של כתב העת. הוא חידש מספר מדורים משנות ה-20 וניסה לחזק את הקו הסאטירי והביקורתי של כתב העת. רוב המקום בעיתון הוקדש לסאטירה על ענייני היום-יום של האזרח הסובייטי, כולל כתבות שטח ומכתבים למערכת. יחד עם זאת, מפעם לפעם הופיעו כתבות ובהן ביקורת על מנהלים מהדרג הנמוך ומדרג הביניים.
לאורך כל תקופת קיומו, תמכה המערכת בקו המדיני של המפלגה הקומוניסטית. כך היה בין היתר בהקשר למשפט הרופאים, המאבק נגד קוסמופוליטיות, בגנות לב טרוצקי והמדיניות האמריקאית. עם תחילת הפרסטרויקה, ירדה הפופולריות של כתב העת. למרות הירידה הגדולה בתפוצתו, המשיך כתב העת לצאת לאור עד שנת 2001. בשנת 2002 חודשה ההוצאה לאור אך בתפוצה מוגבלת, והיא הופסקה סופית בשנת 2008.
עקב מגבלות של מכונות דפוס שהיו בשימוש, עד לשנות ה-90 רק חצי מדפי "קרוקודיל" היו צבעוניים.
במקביל ל"קרוקודיל" בכל הרפובליקות הסובייטיות הופיעו כתבי עת בשפותיהן.
בסיס דצימלי
מנפים
המנפים (Menapii) היו שבט בלגי בצפון גאליה בתקופה הפרה-רומאית ובתקופת האימפריה הרומית.
אטימולוגיה.
השבט מוזכר לעיתים קרובות כחולק מקור לשוני משותף עם השבט האירי העתיק פאר מאנאך (Fir Manach, שעל שמו נקרא המחוז הצפון אירי פרמנה). שני השמות באים ממקור פרוטו-קלטי; השורש מנה (או מנו) פירושו מחשבה או צעידה. אפשרות אחרת היא השורש מאן שפירושו להתנשא או להתעלות.
גאוגרפיה.
הטריטוריה של השבט הגיעה בצפונה לנהר הריין ובמערבה לסכלדה. בצפון-מזרחה שכנה הדלתא של הריין, הסכלדה והמז. במונחים גאוגרפים מודרניים הטריטוריה נמצאה על חוף פלנדריה, במחוזות הבלגים מזרח פלנדריה ומערב פלנדריה. השטח גם השתרע עד לשטחי צרפת ולדרום הולנד. בתקופה הרומאית השבט נמצא היה בגאליה בלגיקה.
העיר הראשית (סיביטס) של השבט תחת שלטון האימפריה הרומית הייתה קאסל שבצפון צרפת המודרנית. עקב הארגון מחדש של גאליה אשר בוצע על ידי דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס הוחלפה קאסל בטורנה. שתי הערים מוקמו בצפון הרחוק של שטחי השבט, דבר אופייני גם לשבטים השכנים. הערים הראשיות לאו דווקא מוקמו במרכז הטריטוריה.
היסטוריה.
על התקופה שקדמה לכיבוש הרומי לא ידוע הרבה עקב חוסר תיעוד היסטורי. ההערכה היא שהמנפים הגיעו לטריטוריה שלהם במאה ה-6 לפני הספירה מהגדה הימנית של הריין. במאה ה-4 לפני הספירה חיילים מנפים הצטרפו למלך הקלטי לברייג' לוינגשך (Labraid Loingsech) במסעו לאירלנד במטרה לשחרר את אדמתו, בתקופה זו מספר גדול של מנפים התיישבו שם.
בשנת 57 לפנה"ס פתח יוליוס קיסר מסע לכיבוש אזור גאליה בלגיקה כחלק ממלחמת גאליה. השבטים הבלגים חברו לגרמאנים והקימו קואליציה כנגד קיסר. לצבא זה תרמו המנפים 9,000 לוחמים. בשנה לאחר מכן השבט סייע לונטים נגד קיסר, אך ללא הצלחה. בשלהי הקיץ של שנה זו, בניגוד למרבית השבטים בגאליה, המנפים ושכניהם המורינים (Morini) המשיכו בסירובם לקבל את השלטון הרומי. הם נסוגו אל היערות והביצות ופתחו במערכת פגע וברח. בתגובה קיסר החל להשמיד את רכושם, לצד גדיעת היער. פעולה זו הופסקה בעקבות מזג האוויר הסוער, המנפים התקדמו למעבה היער וניצלו. בשנת 55 הם נבזזו, לאחר שנכשלו בניסיונם למנוע פלישה גרמאנית. במקביל לפלישתו הראשונה של קיסר לבריטניה, הוא שלח שני לגאטוס לשטחיהם של המנפים. גם הפעם הם ברחו ליערות, בעוד שהרומים השמידו את רכושם. בשנת 53 הוליך קיסר חמישה לגאטים בהנהגתו אל ארצם. הוא עשה דבר זה לאחר שהמנפים היו השבט הגאלי היחיד שלא שלח נציגים למשא ומתן עם רומא, ובשל השתתפותם במרד של אמביוריקס. המערכה המחודשת הצליחה לגרום להם לכניעה. קיסר הפקיד את בן בריתו קומיוס משבט האטרבאטים (Atrebates) לשמור עליהם.
קוהורטה של חיל עזר מנפי תועדה בידי כתובות שמתוארכות למאה ה-2 בבריטניה. קראוסיוס (Carausius), מצביא רומי מהמאה ה-3 שהכריז על עצמו כשליט בריטניה וצפון גאליה, היה מנפי. לגיון בשם "זקני מנפי" (Menapii seniores) מוזכר בנוטיטיה דיגניטטום במאה ה-5.
הערות שוליים.
הקישורים הם לאתרים פרויקט פרסאוס, LacusCurtius וויקיטקסט.
שריר הכנפה התיכון
שריר הכנפה התיכון (או השריר הכנפי הפנימי), הוא שריר עבה ומרובע ואחד משרירי הלעיסה.
סעיף הלסת התחתונה של עצב הגולגולת החמישי, העצב המשולש, מעצבב את שריר הכנפה התיכון.
נקודת המוצא והאחיזה של השריר.
השריר עשוי משני ראשים.
הסיבים שלו עוברים למטה צדדית ולאחורה, ונאחזים על ידי למינה גידית, לחלק התחתון והאחורי של גוף הלסת התחתונה (הרמוס) והזווית האחורית של הלסת התחתונה, באותו גובה של פתח הלסת התחתונה. האחיזה הזאת כוללת גם את שריר המלעס ובכך מייצרים רצועה גידית משותפת שמאפשרת לשריר הכנפה התיכון ולשריר המלעס לתפקד ביחד להרים את הלסת.
עצבוב.
בניגוד לשריר הכנפה הצידי ושאר שרירי הלעיסה שמעוצבבים על ידי ההסתעפות הקדמית של עצב הלסת התחתונה של העצב המשולש, שריר הכנפה התיכון מעוצבב על ידי העצב הראשי של עצב הלסת התחתונה של העצב המשולש (V) לפני ההסתעפות.
תנועות.
כיוון שהמוצא של השריר מהמשטח התיכון של הלוח ההפטריגואידית הצדדית והמאחז שלו הוא בחלק הפנימי של גוף הלסת התחתונה, התפקיד שלו כולל:
לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס (קונסול 54 לפנה&quot;ס)
לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס (בלטינית: Lucius Domitius Ahenobarbus) היה פוליטיקאי ומצביא רומי בולט בשלהי תקופת הרפובליקה. הוא נבחר לקונסול ונמנה עם ראשי סיעת האופטימאטים שהתנגדה ליוליוס קיסר.
שמו מוזכר לראשונה על ידי מרקוס טוליוס קיקרו כעד במשפטו של גאיוס ורס בשנת 70 לפנה"ס. בשנת 61 לפנה"ס נבחר לאיידיל קורולי, ונתפרסם על שום המשחקים הגלדיאטורים המפוארים שארגן. הוא נישא לפורקיה, אחותו של קאטו הצעיר, ותמך בקאטו במאבקו נגד השחיתות. התנגדותו לפופולרים הייתה כה עזה, עד כי הואשם על ידי קיסר בשנת 59 לפנה"ס בקשר לרצוח את גנאיוס פומפיוס, שהיה באותה עת בעל ברית של יוליוס קיסר בברית שנודעה בשם הטריומווירט הראשון.
אהנובארבוס נבחר לפראיטור בשנת 58 לפנה"ס, והעמיד עצמו לבחירה לכהונת הקונסול בשנת 55. כדי להתמודד עמו ועם שותפיו האופטימטים, התכנסו הטריאומווירים בלוקה. במהלך הוועידה הוחלט שפומפיוס ומרקוס ליקיניוס קראסוס יתמודדו לכהונת הקונסול והם אכן ניצחו את אהנובארבוס בשנת 55. הוא רץ פעם נוספת בשנת 54 והפעם הצליח להיבחר. עמיתו לקונסולאט היה אפיוס קלאודיוס פולכר. למרות רגשות הטינה שחש כלפי קיסר לא הצליח לעשות נגדו דבר.
בינתיים היחסים בין קיסר לפומפיוס החלו להתקרר, במיוחד אחרי מותה של יוליה, בתו של קיסר שהייתה אשתו האהובה של פומפיוס. אהנובארבוס ניצל את הקרע ההולך ומתפתח בין שני האישים וקשר עצמו לפומפיוס.
בשנת 52 היה אחראי על ניהול המשפט נגד טיטוס אניוס מילו באשמת רצח פובליוס קלודיוס פולכר. בשנת 50 ניסה להתמודד לכהונת האוגור, אך הפסיד לבן חסותו של קיסר, מרקוס אנטוניוס.
בשנת 49 לפנה"ס, נשלח לגאליה כמושל מטעם הסנאט, אך בדרך פגש בקיסר שחצה את הרוביקון. אהנובארבוס הפגין אומץ לב וציפה שאופטימטים נוספים יתמכו בו, אך אלה התמהמהו ובמיוחד פומפיוס שלא עשה דבר. צבאו של אהנובארבוס עבר לצדו של קיסר ואהנובארבוס עצמו נאלץ להיכנע. קיסר הפגין את מידת הקלמנטיה המפורסמת שלו ולא פגע בו לרעה. למרות היחס הטוב שקיבל מידיו של קיסר הוא המשיך במאבק נגדו והצטרף לצבא פומפיוס ביוון. אהנובארבוס תמך במדיניות תקיפה וקיצונית נגד תומכיו של קיסר ונגד הסנאטורים שנותרו נייטרליים במאבק. הוא נפל בקרב פרסלוס, לפי הנאום הפיליפי השני של קיקרו היה זה אנטוניוס שהרגו.
כביש הטבעת הפנימי של לונדון
כביש הטבעת הפנימי של לונדון (באנגלית: London Inner Ring Road) הוא ציר היקפי אשר מקיף את מרכז העיר לונדון ומורכב ממספר רחובות וכבישים.
הוא נחשב לכביש הטבעת "הפנימי" כדי להבדילו מכביש הטבעת האמצעי המקיף אותו וכביש הטבעת של לונדון (כביש M25) שנחשב לציר החיצוני ביותר המקיף את רוב העיר (באורך של 188 ק"מ). הציר מהווה גם את גבולו של אזור אגרת גודש בלונדון, אשר הכניסה לתוכו מוגבלת ומותנית בתשלום אגרה, זאת כדי להגביל את כמות התנועה בכבישים המרכזיים והפנימיים של העיר.
היסטוריה.