בשעות הערב של ה-23 במרץ החלו חיילי הקרקע של הארמייה הבריטית השנייה והארמייה התשיעית לחצות את הריין. בסביבות השעה 10:00 למחרת, נחתו הדיוויזיה המוטסת ה-17 והדיוויזיה המוטסת ה-6 הבריטית בין ווסל להמינקלן בצד המזרחי של הריין התחתון. מטרת מבצע ורסיטי הייתה להרחיב את ראש הגשר בגדה המזרחית של הריין במהירות האפשרית, על מנת לאפשר לחיילי בעלות הברית להתקדם במהירות לתוך הרייך הגרמני. הדיוויזיה המוטסת ה-17 קיבלה את המשימה לאבטח את השטח הגבוה ממזרח ליער דירספורד ואת הגשרים מעל האיסל. כמה שעות לאחר תחילת ההתקפה, יחידותיהם כבשו את כל מטרותיהן, ולעיתים ספגו אבדות כבדות. אחר הצהריים של אותו יום, הדיוויזיה המוטסת ה-17 חברה ליחידות המתקדמים של הדיוויזיה הבריטית ה-15 (הסקוטית) וחטיבת הקומנדו הבריטית ה-1.
בימים הבאים ההדיוויזיה דחפה מזרחה תחת פיקודו של הקורפוס ה-13 של הארמייה התשיעית בפיקודו של גנרל ויליאם סימפסון, היא כבשה את הלטרן ב-29 במרץ ואת מנסטר ב-2 באפריל. הדיוויזיה המוטסת ה-17 השתתפה אז בלחימה באזור הרוהר, והחליפה את דיוויזיית הרגלים ה-79.
ב-6 באפריל, היא הוכפפה לקורפוס ה-164. באותו יום חצו חיילי הדיוויזיה את תעלת הריין-הרן והקימו ראש גשר להתקפה על אסן, שנפלה כעבור ארבעה ימים. בהתקפות הבאות נכבשו גם ערי התעשייה מולהיים אן דר רוהר ודואיסבורג. החל מ-12 באפריל לקחה על עצמה הדיוויזיה גם תפקידי כיבוש ברייך הגרמני. עם הכניעה של כיס הרוהר, הסתיימו פעולות הלחימה באירופה עבור הדיוויזיה המוטסת ה-17.
הדיוויזיה עברה לפיקודו של הקורפוס ה-22 ב-27 באפריל, במסגרתו היא המשיכה לבצע את תפקידי הכיבוש עד להעברתה לצרפת ב-25 ביוני 1945. בספטמבר אותה שנה, הדיוויזיה המוטסת ה-17 נפרסה מחדש בארצות הברית, שם היא פורקה במחנה מיילס סטנדיש, מסצ'וסטס ב-16 בספטמבר 1945. הדיוויזיה הופעלה מחדש במחנה פיקט, וירג'יניה, ב-6 ביולי 1948 כדיוויזיית הדרכה, אך ב-19 ביוני 1949 היא הושבתה לצמיתות.
סיכום.
במהלך משימות הלחימה בנות 45 הימים שלה בארדנים, הריין ובאזור הרוהר, הדיוויזיה המוטסת ה-17 ספגה סך של 2,166 נפגעים. מתוכם, 564 נהרגו, 129 דווחו כנעדרים ו-1,473 נפצעו באורח קשה עד שלא יכלו עוד להילחם. מספר הפצועים הקלים היה גבוה בהרבה. בנוסף, 854 מחברי הדיוויזיה נהרגו מחוץ לפעילות קרבית - בעיקר עקב תאונות או מחלה - או שלא היו מבצעיים עוד. הפסדים אלו מהווים כמעט רבע מכלל לוחמי הדיוויזיה.
במהלך אותה תקופה, הדיוויזיה המוטסת ה-17 לקחה 17,344 שבויי מלחמה.
עבור גבורה מיוחדת, הוענקו ללוחמי הדיוויזיה בסך הכל 4 צלבי השירות המצוין, 177 כוכבי כסף ו-695 כוכבי ארד.
אלן ג'ונס (גנרל)
אלן וולטר ג'ונס (באנגלית: Alan Walter Jones; 6 באוקטובר 1894 – 22 בינואר 1969) היה גנרל בצבא ארצות הברית. הוא ידוע בעיקר בשל פיקודו על דיוויזיית הרגלים ה-106 במהלך מלחמת העולם השנייה.
ראשית חיים.
ג'ונס נולד בגולדנדייל, וושינגטון ב-6 באוקטובר 1894, בנם של ג'סי מ. ג'ונס ומילטון ס ג'ונס. הוא גדל בוואלה, וושינגטון, ולמד בקולג' ויטמן ובאוניברסיטת וושינגטון. ג'ונס עבד כפועל עבור רכבת יוניון פסיפיק בסיאטל בשנת 1917 כשהגיש בקשה לוועדה בצבא האמריקאי.
בקשתו של ג'ונס אושרה באוקטובר 1917, והוא הוסמך כלוטננט משנה של חיל הרגלים והוצב ברגימנט הרגלים ה-43. לאחר שסיים את הכשרתו בפורט לוונוורת', קנזס, ג'ונס הצטרף לרגימנט שלו בפורט דאגלס, יוטה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, ג'ונס הועלה לדרגת לוטננט ולאחר מכן לדרגת קפטן זמני, ושירת בתפקידים כולל מחנה פייק, ארקנסו ופנסקולה, פלורידה. לאחר המלחמה חזר ג'ונס לדרגתו הקבועה של לוטננט ראשון והמשיך בקריירה הצבאית שלו.
חינוך צבאי.
ג'ונס היה בוגר קורס קציני הרגלים ב-1925. בשנת 1930 סיים את קורס קציני הרגלים המתקדם. לאחר מכן נבחר להשתתף בקורס קציני תותחנים שדה, שם סיים את לימודיו ב-1931. ג'ונס סיים את לימודיו במכללת הפיקוד והמטה הכללי של צבא ארצות הברית ב-1936. ג'ונס, שנבחר להשכלה מקצועית נוספת במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית, החל ללמוד ב-1937 וסיים את לימודיו ב-1938.
לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-1920 הועלה ג'ונס לדרגת קפטן קבוע. הוא המשיך לשרת בתפקידי חיל הרגלים, כולל שירות בתחילת שנות ה-20 בפיליפינים עם רגימנט הרגלים ה-45 . בסוף שנות ה-20, שירת ג'ונס במטה בית הספר לחיל הרגלים של הצבא בפורט בנינג, ג'ורג'יה ובשנת 1929 הוא הוצב במחנה פרי, אוהיו כחבר סגל עבור תוכנית חדשה מאורגנת של הוראת קליעה. קדם לתחרות ירי צבאית שנתית.
בתחילת שנות ה-30 שירת ג'ונס עם רגימנט הרגלים ה-12 בפורט וושינגטון, מרילנד, ולאחר מכן הופצב במטה חיל הרגלים של הצבא. הוא הועלה לדרגת מייג'ור ב-1934 ושירת ברגימנט הרגלים ה-7 בקסרקטין ונקובר, וושינגטון . בשנת 1938, ג'ונס הוצב ברגימנט הרגלים ה-19 בצריף שופילד, הוואי, והוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ב-1940.
מלחמת העולם השנייה.
ג'ונס הוצב במטה הצבא במחלקת המלחמה ב-1941, והוצב במשרדו של סגן הרמטכ"ל למבצעים והדרכה, G-3. בדצמבר 1941, ג'ונס הועלה לדרגת קולונל . ג'ונס הוצב במטה מפקדת כוחות היבשה של הצבא באפריל 1942, וביוני קיבל קידום לתפקיד בריגדיר גנרל ומונה לעוזר מפקד דיוויזיה (ADC) של דיוויזיית הרגלים ה-90, בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי טרל ג'וניור. ג'ונס שירת בתפקיד זה עד ינואר 1943. סמואל טנקרסלי וויליאמס ירש אותו כ-ADC של ה-90.
דיוויזיית חי"ר 106.
בינואר 1943, מונה ג'ונס למפקד על דיוויזיית הרגלים ה-106 במהלך ארגונה ואימוניה בפורט ג'קסון, קרוליינה הדרומית. הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל במרץ. הדיוויזיה ה-106 התאמנה בפורט ג'קסון והשתתפה בתמרוני טנסי של הארמייה השנייה ב-1943 וב-1944. במרץ 1944 עברה דיוויזיית הרגלים ה-106 למחנה אטרברי, אינדיאנה, שם רבים מחייליה שובצו כמחליפים לחיילים שנהרגו ונפצעו בלחימה וביחידות של כוחות השירות של הצבא. חיילים שהוקצו במקומם לדיוויזיה לא היו מנוסים ומאומנים כמו קודמיהם. באוקטובר 1944 עברה הדיוויזיה למסצ'וסטס, משם יצאה לאירופה. הדיוויזיה הגיעה לבלגיה בתחילת דצמבר והועברה מיד לקווי החזית ליד סנט וית' ויער הארדנים, שם שחררה את דיוויזיית הרגלים ה-2 ב-12 בדצמבר
ארבעה ימים לאחר שדיוויזיית הרגלים ה-106 תפסה את מקומה בקווי החזית, החל הצבא הגרמני במתקפה שזכתה לכינוי הקרב על הבליטה. הדיוויזיה חסרת הניסיון של ג'ונס תחילה תפקדה היטב, אך הפכה במהירות לבלתי יעילה בקרב, כאשר שניים משלושת הרגימנטים שלה, ה-422 וה-423, כותרו ונותקו ליד שנברג ב- Eupen-Malmedy, מה שהביא לכניעתם לגרמנים.
במהלך הלחימה, ג'ונס היה נסער וחשש מאובדן הרגימנטים, שאחד מהם כלל את בנו, שהיה קפטן ברגימנט הרגלים ה-423. הוא לקה בהתקף לב וב-22 בדצמבר העביר את הפיקוד על הדיוויזיה לסגנו, הרברט ט. פרין . לאחר מכן הוקצה ג'ונס כסגנו של הממונה עליו, מפקד הקורפוס המוטס ה-18 מת'יו רידג'וויי. במרץ 1945, ג'ונס השתתף בפעולות התקפיות בין בון לקלן כאשר פצצה גרמנית נחתה לידו והוא ספג פצעי ראש שדרשו אותו לאשפוז. ג'ונס נשאר בתפקיד פעיל עד שפרש מסיבות רפואיות באוקטובר 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר פרישתו, התגורר ג'ונס בוושינגטון הבירה. הוא היה פעיל באגודת הוותיקים של דיוויזיית הרגלים ה-106 והיה חבר במועדון הצבא והצי ובמועדון היאכטות של קורינתוס.
מוות וקבורה.
ג'ונס אובחן כחולה בסרטן בשנת 1968. מצבו החמיר בהתמדה ובדצמבר הוא הועבר לטיפול בבית החולים וולטר ריד. הוא מת שם ב-22 בינואר 1969. הלווייתו התקיימה בקפלת הפוסט פורט מאייר, וירג'יניה ב-27 בינואר, והשתתפו בה כמה יוצאי דיוויזיית הרגלים ה-106, כולל מפקד הארטילריה לשעבר של הדיוויזיה והרמטכ"ל שלו. ג'ונס נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
עיטורים.
ג'ונס קיבל את הלב הסגול עבור שירותו במלחמת העולם השנייה. בנוסף, הוא קיבל את לגיון הכבוד ואת צלב המלחמה מצרפת.
משפחתו.
בשנת 1917, ג'ונס התחתן עם אליס או. פיקרינג (1899–1998) מפרסקוט, וושינגטון. הם היו הורים לשני ילדים, קולונל אלן וו. ג'ונס ג'וניור (1921–2014), קצין בצבא והאלי (1924–2008), אשתו של קולונל חיל הנחתים האמריקני אוולד א. וום אורד.
אימרה דויטש (רופא)
אימרה דויטש (בהונגרית: Deutsch Imre; בודפשט, 30 בספטמבר 1896 – מחנה הריכוז מאוטהאוזן, 8 בנובמבר 1944) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, אורולוג, כירורג, אביו של אילש דשי (1931–2018), סבו של העיתונאי יאנוש דשי.
ביוגרפיה.