כאשר "אבל ג'נטלמנים מתחתנים עם ברונטיות" יצא לאור ב-1927, אמרסון הציע חופשה אירופית נוספת. אמרסון שהיה חולה מאוד הגיע עם התקף סינוס לווינה. לוס, אשר הכירה היטב את בעלה, ומומחה האף, אוזן גרון שטיפלו בו, מצאו שיטה לתיקון ההיפוכונדריה של אמרסון. הרופא ארגן לו ניתוח דמה והציג לו את הפוליפים שהוסרו כביכול ממיתרי הקול שלו. טיפול הפלצבו הזה עשה את העבודה, ואמרסון החלים. לוס, שדאגה לבריאותו של בעלה, בחרה לפרוש מהקיירה ההוליוודית שלה לחיי הפנאי.
הגרסה הקולנועית הראשונה של ג'נטלמנים מעדיפים בלונדיניות עלתה לאקרנים בשנת 1928 בכיכובן של רות טיילור בתור לורליי לי, ואליס ווייט בתור דורותי. הגרסה לצערן היוותה כישלון. מ-1927 ועד 1929, לוס ואמרסון טיילו רבות. את החורפים שלהם בילו בפאלם ביץ', שם אמרסון היה נהנה מהקשרים החברתיים שנרקמו. לוס, שהייתה ממוקדת בבעלה החולה, הרגישה מחסור בזוגיות עם גבר אינטלקטואלי, ובאחד החורפים פגשה בפאלם ביץ' את ווילסון מיזנר, גבר שנון וכריזמטי, אשר התעשר מנדל"ן. בהתחשב בעובדה שהם התראו כל יום, על פי השמועות, מערכת היחסים נעצרה רגע לפני הפיכתה לרומן מלא. באותה תקופה, מחלת הגרון של אמרסון חזרה, אם כי הוא החלים במהירות לאחר הסיבוב השני של ניתוח הדמה שלו.
לוס ואמרסון נסעו להוליווד לחג המולד ב-1929 עם חברו החדש של לוס, הצלם ססיל ביאטון, שהיה חלק מקהל "האנשים הצעירים והבהירים". בתקופה זו גם וילסון מיזנר בחר לעבור להוליווד כתסריטאי. מכיוון שלאמרסון היו עיסוקים משלו, לוס מצאה עצמה לעיתים קרובות בחברת ביאטון או מיזנר. כאשר חזרו השניים לניו יורק באביב 1930, אמרסון הביע אי שביעות על חוסר תשומת לבה, ואיים כי אם לוס תמשיך לבלות זמן רב בלעדיו, הוא צופה את חזרתה של מחלת הגרון שלו. במקביל לכך אמרסון גם הפסיד כסף רב במפולת הבורסה, והציעה ללוס לחזור לעבוד, ולנטוש את חיי הפנאי שלה. לוס, שלא הייתה מרוצה מזה, הפיקה תוך מספר חודשים עיבוד בימתי ל-"גברים מתחתנים עם ברונטיות" ובנוסף עיבוד בימתי ל"דובדבנים בשלים".
בשנת 1931, עם ירידה בהכנסותיהם, עברו בני הזוג להתגורר במלון דירות, והפחיתו בטיולים שאפיינו את אורך חייהם בשנים שלפני כן. זמן לא רב לאחר מכן, נתקלה לוס במכתב אהבה מאישה שהייתה בקשר עם בעלה. כאשר היא פגועה מאוד, לוס הציעה לאמרסון להתגרש; אמרסון סירב והציע להם להתחיל לחיות בנפרד, כשהוא נותן לה קצבה מתאימה. למרות הטרגדיה האישית, חייה החדשים של לוס, אפשרו לה לבחור כמה ואיך לבזבז את חלקה ממה שהרוויחה עבור בני הזוג בכל דרך שתרצה. כשצוות אמרסון-לוס קיבל הצעה לכתוב תסריט עבור אירווינג טלברג מ-MGM, אמרסון סירב ללכת. לוס בחרה לקחת את ההצעה לבדה, ובכך הרוויחה את כל השכר שהוצע- 1,000 דולר לשבוע.
תסריטאי MGM.
הפרויקט הראשון שטלברג העביר ללוס היה "האישה האדומה" של ג'ין הארלו, מכיוון שפ. סקוט פיצג'רלד לא נחל הצלחה בעיבוד ספרה של קתרין ברוש. פיצג'רלד, סופר מוכשר של רומנים כמו גטסבי הגדול, פוטר והוחלף על ידי לוס במערכת אולפנים המנוהלת בעיקר על ידי גברים. התסריט, שהושלם במאי 1932, היה מופלא וביסס את הארלו ככוכב, והצליח גם להכניס את לוס שוב לדרג הקדמי של התסריטאים.
"היא הייתה נכס בעל ערך רב עבור MGM, כי באולפנים היו כל כך הרבה נשים משמעותיות - גארבו, קרופורד, שירר והארלו, ותמיד חיפשנו סיפורים של 'גברת מפוקפקת'. אבל הם היו בעייתיים בגלל הצנזורה. עם זאת, ניתן היה לסמוך על אניטה שתספק את הדו-משמעות העדינה, ואת הרמיזה המספרת. בכל פעם שהייתה לנו תמונה של ז'אן הארלו על הפרק, תמיד חשבנו קודם כל על אניטה" אמר מפיק MGM סמואל מרקס.
לוס עברה לדירה בהוליווד, שם הצטרף אליה במפתיע אמרסון. למרות שאמרסון הביע חרטה על התנהגותו הקודמת, הוא לא עשה דבר כדי לשנות אותה. בזמן שאמרסון עסק בעצמו וביצע בחינות מסך לכוכבות צעירות, לוס הייתה פנויה לפגוש את מי שרצתה ללא מתן דין וחשבון לאמרסון, כולל חברה החולה כעת וילסון מיזנר. מיזנר שנהג לבלות תוך נטילת אלכוהול וסמים, נפטר ב-3 באפריל 1932, תאריך שלוס המשיכה לציין ובו חלקה כבוד לחברה.
ב-MGM, לוס הוציא תסריטים בהצלחה רבה; עם זאת, לעיתים קרובות היא נאלצה להשתמש באמרסון כצינור לתקשורת עם דירקטורים ומנהלים אחרים שנרתעו מלהתמודד עם אישה במעמד שווה. זה עבד היטב כדי לקדם את הרעיון שהם היו זוג מאושר וצוות כותבים. היא קנתה בית צנוע בבוורלי הילס ב-1934. במהלך היום זה היה עבודה, ובלילות מסיבות שנערכו על ידי מנהלים או כוכבים אחרים של אולפני MGM, כמו משפחת טלברג, משפחת סלזניק וגולדווינס. לוס לקחה חלק באופן קבוע בבראנץ' של ג'ורג' קיוקור ביום ראשון, דבר שהיה הכי קרוב לסלון ספרותי, שהיה להוליווד להציע.
בשנת 1935, בערך בזמן הקמת גילדת הסופרים, היא צוותה לרוברט הופקינס, שלימים הפך לשותף פעיל בתסריטים רבים. עבודתם על "סן פרנסיסקו" זכתה למועמדות לפרס האוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. היא ביססה את דמותו של קלארק גייבל על כמה אנשי ביטחון שהכירה, כולל ווילסון מיזנר. טלברג חלה שוב והעניק לאמרסון חוזה לשנתיים כמפיק ב-1,250 דולר לשבוע. באמצע שנת 1937 החליטה לוס לא לחדש את החוזה שלה עם MGM, ככול הנראה מכיוון שמאז מותו של החבר והתומך טלברג בספטמבר 1936 דברים לא הלכו כשורה באולפן וכל סרט הרגיש כמו מאבק.
חייה לבדה.
באוקטובר 1937, לוס ואחיה קליפורד שלחו את אמרסון לאבחון בבית הבראה יקר מאוד, שם אובחן כחולה בסכיזופרניה. לוס, שתמיד השאירה את הטיפול בכספים לאמרסון, גילתה עד מהרה שרוב כספה כבר לא נמצא בחשבונות משותפים אלא בחשבונות הפרטיים שלו. בעקבות זאת לוס עבדה יתר על המידה בסטודיו ותחת לחץ מצד אמרסון, ונעשתה מדוכאת יותר ויותר. לוס יצאה מהחוזה שהיה לה ביונייטד ארטיסטס, חתמה מחדש עם MGM וקנתה בית מול החוף בסנטה מוניקה. לאחר 17 שנות נישואים ב-1937 לוס ביקשה מאמרסון להתגרש, והוא הסכים, אך המשיך למנוע כל דיבור על הגירושים עצמם, מה שהפך את סיום הגירושים לבלתי אפשרי. כאשר אמרסון יכל לעזוב את בית ההבראה, לוס שילמה עבור אחות שתטפל בו בדירה משלו.
MGM קנתה את זכויות הסרט ללהיט הברודוויי המהולל של קלייר בות' לוס משנת 1936 "הנשים". סופרים רבים ניסו, ללא הצלחה, להמיר את הספר לגרסת תסריט. האולפן מסר אותו ללוס ולתסריטאית הוותיקה ג'יין מרפין, ושלושה שבועות לאחר מכן העבירה לוס לקיוקור תסריט שהוא אהב. אך למרבה הצער ועדת הצנזורה לא אישרה את התסריט. הם התעקשו לשנות יותר מ-80 שורות והסרט היה חייב כבר להיכנס להפקה. לוס חששה, אבל קיוקור התעקש שהיא תבצע את השינויים על הסט, בין שלל הכוכבות שלו, שכללו את אלמנת טלברג, נורמה שירר, ג'ואן קרופורד ורוזלינד ראסל. כשהאנט סטרומברג, המפיק האחרון שהיא העריכה, עזב את MGM כדי להפיק באופן עצמאי, לוס ניסתה לצאת מהחוזה שלה, אך ללא הצלחה בשל העובדה כי היא הפכה לנכס יקר מדי עבור הסטודיו. לאורך כל המלחמה לוס כתבה תסריטים, גידלה ירקות וסרגה גרביים וסוודרים לגברים מעבר לים. בנוסף, כשהחלה מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, היו ללוס אורחים מאנגליה, אלדוס ומריה האקסלי. לוס שכנעה את האקסלי שזה יהיה בטוח יותר עבור משפחתו אם הוא ישאר בארצות הברית, והיא השיגה לו עבודה בעיבוד תסריטים ב-MGM. לוס החלה לחיות עם בן זוג חדש בעל בעיות שתייה. הקשר היה קצר מועד, ובמקביל MGM החליטה לשחרר אותה מהחוזה שלה באופן סופי.
חזרתה לניו יורק.
בסתיו 1946, כשהיא לא תחת חוזה, לוס חזר לניו יורק כדי לעבוד על המחזה "יום הולדת שמח" ("Happy Birthday"), קומדיית מסיבת קוקטייל סרויאנית שנכתבה עבור הלן הייז. למחזה היו מספר התחלות שווא בשנה שלפני כן, אך כעת המשיך עם ג'ושוע לוגן כבמאי, והופק על ידי רודג'רס והמרשטיין. הוא נפתח בבוסטון, אבל הקהל לא אהב זאת בהתחלה. לוס המשיכה לשפר את התסריט לאורך כל זמן ההופעות בוסטון; כאשר הוא נפתח בניו יורק בתיאטרון ברודהרסט (Broadhurst Thearte) הוא היה להיט ורץ ל-600 הופעות. קתרין הפבורן הייתה להוטה לשחק בגרסת המסך, אבל הצנזורה ההוליוודית לא הייתה מוכנה שאישה "תעלה על המסך עבור שתי מערכות ותתוגמל היטב". במקביל לכך, בחייה הפרטיים, לוס מכרה את ביתה בסנטה מוניקה לאחיינית שלה.
שוב בניו יורק, היא וחברתה משכבר הימים, התסריטאית פרנסס מריון, עבדו על מחזה עבור זסו פיטס. כמה רומנים הגיעו אליה, כולל מוריס שבלייה. שני מפיקים בברודוויי רצו גרסה מוזיקלית של "גברים מעדיפים בלונדוניות" והביאו את ג'וזף פילדס כמחבר שותף. לוס, שלא חיבבה את פילדס, איימה לעזוב את ההפקה, אלא אם יבטיחו לה שלעולם לא תצטרך לעבוד איתו שוב. המופע נפתח בפילדלפיה עם קרול צ'אנינג, שלא הייתה ידועה באותה תקופה, עד שהגיעה לניו יורק. זו הייתה הצלחה נוספת מבחינתה של לוס. צ'אנינג הפכה במהרה לכוכבת מובילה, כאשר המופע הוצג במשך 90 שבועות ויצא לסיבוב הופעות לשנה נוספת. המפיקים סגרו את התוכנית כשנודע להם שצ'אנינג נכנסה להריון. הרמן לוין הגיב: "הייתי משוכנע שהתוכנית לא תעבוד בלי קרול." גרסת קולנוע מוזיקלית הופקה ב-1953, בבימויו של הווארד הוקס ובעיבודו של צ'ארלס לדרר. כיכבו בו ג'יין ראסל ומרילין מונרו. ללוס לא היה שום קשר להפקה, אבל חשבה שמונרו הייתה בהשראת הליהוק של צ'אנינג.