ראשיתה של תנועת ההאשמיה במאורעותיה של מלחמת האזרחים האסלאמית השנייה בימיו של יזיד וממשיכיו (680-692). לאחר מותו של מעאויה פרצה שורת מרידות בכל רחבי הח'ליפות. אחת מהמרידות הללו התרחשה באזור כופה שבעיראק. המרד פרץ בשנת 686 בראשותו של אל-מח'תאר אל-ת'קפי, הדאעי או המטיף הדתי של מוחמד בן אל-חנפיה, בנו של עלי מאשתו חולה שמשבט אל-חנפיה. לאחר שהמרד הובס וצבאותיו של אל-מח'תאר פוזרו כמוץ ברוח בידי מצעב בן אל-זביר, מורד אחר מחצי האי ערב בשנת 687, החלה אמונה שמוחמד בן אל-חנפיה המשיך לחיות בהסתר ושהוא או אחד מצאצאיו עתידים יהיו לבוא ולגאול את העולם באחרית הימים. הקבוצה שהתפתחה כונתה בתחילה מח'תאריה על שם אל-מח'תאר אך בהמשך אימצה את השם אל-קיסאניה על שם אחד מתלמידיו של אל-מח'תאר ושומר ראשו המולא אבו עמרא אל-קיסאני שהמשיך את דרכו לאחר מותו.
בעשורים הבאים התפצלה תנועת הקיסאניה למספר פלגים שהכירו בצאצאים שונים של מוחמד בן אל-חנפיה כאימאם, מושג אשר באותה התקופה הייתה משמעותו טוען למנהיגות הלגיטימית על הקהילה מבית מוחמד ועלי (אהל אל-בית). הכת העיקרית קיבלה עליה את עולו של עבדאללה אבו האשם, בנו הבכור של מוחמד בן אל-חנפיה. הם פעלו בעיקר בקרב המואלי של דרום עיראק ופרס. הם גילו עמדה אנטי-אומאית נחרצת וביקשו להשיב לשלטון למשפחת הנביא. ההאשמיה הייתה הכת השיעית הגדולה בימיה וממרכזה שבכופה הפיצה את רעיונותיה המהפכניים הרחק עד לח'וראסאן. לאחר מותו של אבו האשם נחלקה העדה ל-5 כתות, אשר אחת מהן הכירה במוחמד בן עלי בן עבדאללה בן אל-עבאס מבית עבאס כאימאם. הם האמינו בכך שערב פטירתו חשוך-ילדים בשנת 716 מינה אבו האשם את מוחמד בן עלי (אביו של הח'ליף העבאסי הראשון א-ספאח) כיורש ("וצי"). מוחמד בן עלי נפטר בשנת 744 והנהגת התנועה עברה לבנו אבראהים. הלהט המשיחי וההתמרמרות משלטון בית אומיה המושחת התפרצה באזור איראן בשלהי העשור החמישי של המאה השמינית.
המהפכה העבאסית.
המהפכה העבאסית החלה את דרכה כמרידה אחת מני רבות שפרצו ברחבי העולם האסלאמי בימיו של מרואן השני, אחרון ח'ליפי בית אומיה. בשנת 744 פרצה מרידה קיסאנית של כת החרביה בראשות חסידי בן דודו של אבו האשם. המרידה התפשטה ברחבי מחוזות פארס ואספהאן שבפרס. בנוסף למרידה הקיסאנית מרדו גם זידים, ח'וארג' ותומכים קיסאניים בבית עבאס (ההאשמיה הנזכרת). המרד העבאסי בראשותו של אבו מוסלם מח'וראסאן התחזק והוא גבר על המרידה החרבית המחתרתית שמרכזה בעיר אסתח'ר בשנת 748. המרד העבאסי זכה לתמיכה רחבה מקרב שדרות בחברה שסבלו מעולם של האומיים, ובמיוחד מצד מואלים שהופלו בשל היותם לא-ערבים. המרד הובל בתחילה בידי אבראהים, אך לאחר נפילתו בידי האומיים עברה ההנהגה לאחיו עבדאללה, אשר היה לח'ליף העבאסי הראשון תחת הכינוי (המאוחר) א-ספאח. בנובמבר 749 נפלה כופה לידי המורדים, ועבדאללה הוכרז כח'ליף במסגד העיר. המרד המשיך והתפשט מערבה לכיוון סוריה, מרכז כוחו של בית אומיה.
הח'ליף האומיי מרואן השני גייס את כוחותיו מחרן ויצא בראש צבאו לעבר עיראק. האומיים והעבאסים נפגשו בקרבת נהר הזב הגדול בינואר 750 והאומיים הובסו. דמשק נפלה לעבאסים באפריל אותה השנה ובאוגוסט נתפש מרואן וחוסל במצרים. שארית בני אומיה כונסו ל"משתה" באפק וחוסלו. קברי האומיים חוללו ושלטונם חדל. הניצול היחידי ברח לאנדלוסיה ושם כונן אמירות תחת התואר עבד א-רחמאן הראשון.
א-ספאח פתח את שורות הצבא והבירוקרטיה למואלים לא ערביים והעביר את מרכז האימפריה מזרחה לעיראק. מנגד, הוא בגד בתומכיו הקיסאניים והכריז על עצמו כ"מהדי ממשפחת הנביא" שהבטיח להעלות לשלטון. המאבק נתפש במקור כ'מלחמת בני אור ובני חושך'; העבאסים נשאו נס שחור למול הנס הלבן של בית אומיה. עתה נקרע קרע עמוק בין העבאסים ותומכיהם המקוריים. לאחר מותו של א-ספאח ב-754 עלה אחיו אל-מנסור לשלטון והוציא את אבו מוסלים להורג בשל חששו מכוחו הנותר.
ריקי קלר
עמר בן עאץ
בשר (מזון)
עמר אבן אל-עאס
המרד העבאסי
המהפכה העבאסית
קרב הזב
קרב הזב (בערבית: معركة الزاب) היה קרב שהתרחש ב-25 בינואר 750 על גדותיו של נהר הזב הגדול שבעיראק בין כוחות אומיים בראשות הח'ליף מרואן השני לבין כוחות עבאסיים בראשות עבדאללה בן מוחמד א-ספאח. הניצחון העבאסי המכריע בקרב זה מסמל את נפילתה של הח'ליפות האומיית ששלטה בעולם האסלאם בין 661-750. חודשיים לאחר הקרב נפלה דמשק בידי העבאסים ועימה בית אומיה כולו. הח'ליפות העבאסית שיסודה בקרב זה החזיקה מעמד עד לנפילת בגדאד בידי המונגולים בשנת 1258.
רקע היסטורי.
בשנת 747 התקוממה תנועת ההאשמיה העבאסית בח'וראסאן כנגד בית אומיה. לבית עבאס הצטרפו תומכים רבים מקרב המואלי, השיעים, הזיידים והח'וארג' בשל העובדה שבית אומיה נתפש כמושחת והנהיג מדיניות העדפה ברורה של ערבים על חשבון נתינים בני עמים אחרים. העבאסים הציגו את עצמם כמבקשים להעלות לשלטון "בן למשפחת מוחמד" אך למעשה התכוונו לעצמם - בהיותם צאצאים של אל-עבאס בן דודו של הנביא.
לאחר הצלחות ראשוניות בח'וראסאן, פרס וכופה, אסף מרואן השני את כוחותיו מסוריה ויצא לקדם את פניהם של העבאסים המתקדמים מזרחה. שני הצדדים נפגשו על גדותיו של נהר הזב הגדול במזרח איראן, למרגלות הרי הזגרוס.
מהלך הקרב.
הצבא האומיי היה גדול מהצבא העבאסי שמולו, אך המורל שלו היה ירוד בעקבות הפסדים משמעותיים לעבאסים במזרח. הצבא כלל חיילים מיומנים ותיקי מסעות הקרב האומיים כנגד האימפריה הביזנטית. הצבא העבאסי כלל גייסות ח'ארג'יות, שיעיות וזידיות לצד המונים של מואלים בני פרס. העבאסים יצרו קיר חניתות כנגד האומיים ובכך הצליחו לשבור את התקפת הפרשים שלהם. ההתקפה האומיית פוזרה, הכוחות נסוגו ובמהלך הקרב והמרדף שלאחריו רבים מהם חוסלו ואחרים טבעו במי הנהר הגועשים של עונת החורף.
תוצאות המפלה.
האומיים נסוגו לכיוון סוריה. באפריל נפלה דמשק לכוחות העבאסיים ומרואן נמלט למצרים, שם נתפס בקרב העיר בוציר שבדלתת הנילוס והומת באוגוסט אותה השנה. שארית בית אומיה כונסה למשתה באפק וחוסלה. בית עבאס עלה לשלטון מוחלט במזרח העולם המוסלמי. במערב העולם המוסלמי, הצליח פליט יחיד של בית אומיה עבד א-רחמן הראשון לכונן אמירות שבירתה בקורדובה ואשר שלטה בחלקים של חצי האי האיברי ומרוקו עד למאה ה-10.
הלוואין
לווייתן גדול הסנפיר
וזלין
וזלין (באנגלית: Vaseline) הוא שם המותג הפופולרי של חברת יוניליוור לחומר ג'ל פטרוליום (Petroleum jelly) או פרפין רך.
השימוש העיקרי בווזלין הוא כמשחה לטיפול והרגעה של גירוי בעור שאינה דורשת מרשם רופא.
היסטוריה.
הווזלין התגלה לראשונה בצורתו הגולמית כ"שעווה שחורה" בשנת 1859 בידי פועלים של מתקני קידוחי הנפט הראשונים, והוא שימש אותם לטיפול בחתכים וכוויות שסבלו מהם כתוצאה מעבודתם.
הכימאי רוברט צ'יזברו שעד לאותו הזמן עסק בהפקת שמן מלווייתנים, זיהה את המגמה העתידית ולפיה הנפט יתפוס את הבכורה בתחום עיסוקו, והחל לחקור את הפוטנציאל המסחרי של החומר החדש. צ'יזברו גילה כי מזיקוק של החומר הגולמי השחור והשמנוני ניתן ליצור ג'ל בהיר בעל אותן תכונות של הקלה על גירוי בעור, ובשנת 1872 רשם אותו כפטנט.
מפעל הייצור הראשון למשחה נפתח ב-1870 ונבחר לו שם המותג "וזלין". על מנת למכור את המוצר החדש שפיתח, החל צ'יזברו בתצוגות רחוב בניו יורק בהן יצר כוויות על עורו ולאחר מכן מרח אותן ב"משחת הפלאים", כפי שכינה אותה.
תכונות החומר.
וזלין מורכב מתערובת דליקה של פחמימנים במרקם מוצק-חלקי (ג'ל) בעלי שרשרת פחמימנים הגבוהה בדרך כלל מ-25 אטומי פחמן.
החומר שקוף ובעל גוון שנע בין לבן לצהוב בהיר, חסר טעם וריח והכל בהתאם למידת הזיקוק של חומר הגלם.
נקודת ההתכה של החומר היא כ-75 מעלות צלזיוס, הוא אינו מתחמצן במגע עם האוויר ואינו פעיל מבחינה כימית. החומר אינו מסיס במים אך ניתן להמיסו בעזרת ממסים אורגניים.
שימושים.
השימוש בג'ל פטרולאום נעשה לצורך הקלה על גירוי חיצוני בעור כגון כוויות; אך למעשה אין לו כל תכונות רפואיות או השפעה ישירה על תהליך ההחלמה והוא כלל אינו נספג בעור. ההשפעה החיובית של מריחת הווזלין על פגע בעור נובעת מן האיטום שהוא יוצר על פני העור ובכך מונע יצירת מגע עם חיידקים ויצירת זיהום, ושומר על גמישות העור הפגוע. יכול לעזור במקרים קלים של דלקת זווית הפה.
תכונותיו של הווזלין מאפשרות להשתמש בו גם לצרכים קוסמטיים של הגנת העור ושמירת גמישותו במקרים כגון שפתיים יבשות וסדוקות, פטרת הציפורניים, וכדי להסיר איפור.
ספורטאים הפועלים בתחרויות סיבולת ארוכות כגון משחים ארוכים או תחרויות מרתון של ריצה ואופניים, נוהגים למרוח וזלין לפני התחרות במקומות החיכוך של העור עם בגדי הספורט כאמצעי הגנה משפשוף וצריבה.
שימוש נוסף של החומר נמצא בהגנה על רהיטים מעץ ומעור ואף על חלקי מתכת ופלסטיק של מכוניות.
שימושים לא מומלצים.
עם התפשטות השימוש בווזלין כ"משחת פלא", הופצו גם אזהרות לשימוש לא מומלץ או מסוכן בחומר. כך למשל לא מומלץ למרוח ווזלין על כוויות טריות כיוון שתכונותיו של החומר כולאות את החום בתוך העור ומקשות על ההחלמה. גם ביובש או גודש באף החומר עלול לחדור לדרכי הנשימה ולהוביל לדלקת ריאות מחשיפה לשמן (Lipid pneumonia). השימוש בווזלין בעת קיום יחסי מין תוך שימוש בקונדום העשוי לטקס אינו מומלץ מכיוון שהוא עשוי לגרום לקונדום להיקרע.
אוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה