Crystal Gayle (בעברית: קריסטל גייל) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית קריסטל גייל. האלבום יצא לאור ב-7 בפברואר 1975, אם כי היא הקליטה בעבר שירים שלא פורסמו לבסוף. האלבום הגיע בשיאו למקום ה-25 במצעד אלבומי הקאנטרי של בילבורד וכלל שלושה סינגלים שנכנסו למצעד שירי הקאנטרי: "Wrong Road Again" (מקום 6), "Beyond You" (מקום 27) ו-"This Is My Year For Mexico" (מקום 21). באלבום נכלל השיר "When I Dream" שבהמשך יצא כחלק מ-"When I Dream".
מאוחר יותר, הקליטה את השיר אווה ברבר, שכללה את גרסתה באלבומה, "Country as Grits" מ-1976.
קרדיטים.
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מ-"Discogs".
פרס המוזיקה האמריקאית ללהקת/צמד/קבוצת הראפ/היפ-הופ האהובה ביותר
פרס המוזיקה האמריקאית ללהקת/צמד/קבוצת הראפ/היפ-הופ האהובה ביותר הוא פרס המוענק החל מ-2003, אך הופסק ב-2008. הבלאק אייד פיז ואאוטקאסט הן הלהקות היחידות שזכו בפרס פעמיים. הבלאק אייד פיז קיבלו את מספר המועמדויות הרב ביותר (3).
Somebody Loves You
Somebody Loves You (בעברית: מישהו אוהב אותך) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית קריסטל גייל. האלבום יצא לאור ב-20 באוקטובר 1975, על ידי חברת התקליטים יונייטד ארטיסטס רקורדס. הוא הגיע בשיאו למקום ה-11 במצעד אלבומי הקאנטרי של בילבורד ומתוכו יצאו שני סינגלים שנכנסו לעשירייה הפותחת במצעד שירי הקאנטרי: שיר הנושא, "Somebody Loves You" (מקום 8) ו-"I'll Get Over You" (שהפך ללהיט וכבש את פסגת המצעד).
קרדיטים.
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מ-"Discogs".
גונתר בורשטיין
גונתר בורשטיין (בגרמנית: Gunther Burstyn, נולד ב-6 ביולי 1879 בבאד אסוזה, שטיירמרק, האימפריה האוסטרו-הונגרית, התאבד ב-15 באפריל 1945 בקורנויבורג, אוסטריה תחתית, גרמניה הנאצית) היה ממציא, מהנדס וקצין בצבא האוסטרו-הונגרי.
ראשית חייו.
בורשטיין נולד כגינתר אדולף בורשטיין (Günther Adolf Burstyn), אולם במהלך חייו שינה את שמו לגונתר (Gunther). בורשטיין נולד לחיים ויוליה (מבית הופמן) בורשטיין בבאד אוסזה שבאוסטריה. אביו של בורשטיין בא ממשפחה יהודית לבוב, אבל התנצר כקתולי יחד עם בת זוגו ושינה את שמו לאדולף. אמו של יוליה עסקה בעיתונות, ואביו היה מפקח על מערכת הרכבות המקומית.
שירות צבאי.
השכלה.
בורשטיין למד בגימנסיה ובסיום לימודיו עבר לבית ספר טכני לצוערים של הצבא האוסטרו-הונגרי אותו סיים ב-1899, ולאחריו שירת בחטיבת הרכבות והטלגרף ליד וינה. ב-1900 הועלה לדרגת לויטננט ושנתיים לאחר מכן הועבר לחיל הים וקיבל פיקוד על מבצר בפולה. בעת שירותו התנסה בשייט בסירת טורפדו, התנסות שנתנה לו השראה לתכנן כלי-רכב יבשתי דומה: רכב מהיר, ממוגן, ובעל כושר לשאת תותח.
המצאת הטנק.
ב-1904 בורשטיין חזר ללמוד בפוליטכניון בווינה, ולאחר לימודיו הועלה לדרגת אובר-לויטננט ושירת במטה הכללי. בביקור בתערוכת המכוניות הראשונה בווינה ב-1905, בורשטיין התרשם ממכונית משוריינת של חברת דיימלר האוסטרית. בהשראתו ובהשראת סירת הטורפדו, החל לעצב רכב משוריין שנע באמצעות זחלים.
בשנת 1911, בעודו משרת כהאופטמן (סרן), בורשטיין ייצר ורשם פטנט על העיצוב הראשון של רכב לחימה חוצה-ארץ עם צריח אקדח מסתובב: הטנק. עיצוב זה נעשה על בסיס טרקטור חקלאי אמריקאי. הוא כינה את הטנק שלו Motorgeschütz (בתרגום חופשי: "אקדח מנועי"). תכנון הטיוטה שלו, מתקדם יותר מכמה מתכנוני הטנקים של מלחמת העולם הראשונה, נדחה הן על ידי אוסטריה-הונגריה והן על ידי האימפריה הגרמנית ואף פעם לא הופק אב-טיפוס. מאוחר יותר הוא ביקש לרשום פטנט על העיצוב שלו, אך נאמר לו שהוא עלול להפר את הפטנטים הקיימים, ולכן הוא ביטל את כל התוכניות לעשות זאת.
הרכב שתכנן היה באורך 3.5 מ', רוחבו 1.9 מ' וגובהו 1.9 מ'. הטנק היה חמוש בתותח קל מהיר (בקוטר 30–40 מ"מ) ובעל מהירות של 29 קמ"ש בדרכים סלולות ומהירות של 8 קמ"ש בתנאי שטח. הרכב היה מונע משאית. ניתן היה להרים ולהוריד את ארבעת גלגלי העזר; החלק האחורי יוכל לסייע במתיחה בעוד שהזוג הקדמי יכול לשמש להיגוי. הרכב נחזה כמשמש לתקיפת קני התותחים של האויב ותומך בהתקפות חי"ר, כמו גם לתקיפת עמדות ארטילריה של האויב.
מלחמת העולם הראשונה.
בפרוץ המלחמה שירת בגליציה וניהל שם את מערך הרכבות בהצלחה, ועוטר בארבעה עיטורים שונים של הקייזר. את המלחמה סיים בדרגת מיור, ועם התמוטטות הקיסרות עבר לשרת בצבא הרפובליקה האוסטרית. בשנת 1921 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט (סגן אלוף), שירת במוזיאון ההיסטורי של הצבא ואחר כך הועבר למשרד הביטחון. ב-1934 פרש בשל מחלת עיניים.
לאחר פרישתו.
בורשטיין עבר לקורנויבורג שעל יד וינה המשיך את תכנון טנקי המערכה גם לאחר סיום שירותו. הוא עסק בשיפור הצריח של הטנק ושיפור התותח שלו, וקידם את הטקטיקה של לוחמת השריון, ופרסם עבודות מחקר הרלוונטיות עד היום. פרסומיו זכו להערכה רבה בעיקר בקרב מפקדי השריון הגרמנים, ביניהם היינץ גודריאן.
בתחילת מלחמת העולם השנייה תמך בורשטיין במפלגה הנאצית, ועל אף שנחשב יהודי לפי חוקי נירנברג, הוענק לו תואר של ארי לשם כבוד. ב-31 במרץ 1941 הצליח בורשטיין להציג באופן אישי את חידושי הטנקים שלו בפני אדולף היטלר. על רעיונותיו וייעוצו הוענק לבורשטיין צלב ההצטיינות במלחמה דרגות ראשונה ושנייה עם חרבות.
לקראת סוף המלחמה באפריל 1945, כשאשתו גוססת וכושר ראייתו הלך והתדרדר, בורשטיין התאבד בטרם קורנויבורג נפלה בידי הצבא האדום.
חיים אישיים.
ב-1910 התחתן עם גבריאלה וואגנר ונולדו להם שני ילדים, אחד מהם נפל בקרבות החזית המזרחית.
ניו סטייטסמן
ניו סטייטסמן (באנגלית: New Statesman) הוא שבועון פוליטי ותרבותי באנגלית, הרואה אור בלונדון מאז 1913. בין מייסדיו נמנים ג'ורג' ברנרד שו ובני הזוג סידני וביאטריס וב. השבועון, שהחל את דרכו כבטאון האגודה הפביאנית הסוציאליסטית, מזוהה עם חוגי השמאל ומגדיר עצמו ליברלי-פרוגרסיבי. השבועון מקיים אתר אינטרנט המשולב עם תוכני הדפוס שלו.
היסטוריה.
שנים ראשונות.
העיתון נוסד בלונדון ב-12 באפריל 1913 על ידי סידני וביאטריס וב, בתמיכת ג'ורג' ברנרד שו וחברים נוספים באגודה הפביאנית. עורכו הראשון, שכיהן בתפקיד עד 1928 היה קליפורד שארפ. בנובמבר 1914, שלושה חודשים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פרסם ג'ורג' ברנרד שו מאמר אנטי-מלחמתי ארוך בכותרת "Common Sense About The War" ("שכל ישר אודות המלחמה") בו ניתח את הסיבות לפרוץ המלחמה ולא חסך שבטו מהבריטים. המאמר עורר סנסציה עולמית והודפס מחדש בניו יורק טיימס, בטרם נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה צידד העיתון במפלגת הלייבור אך היו בו כותבים, לרבות עורכו, שנטו לתמיכה במפלגה הליברלית.
תקופת קינגסלי מרטין.
ב-1930, לאחר התפטרותו של שארפ נכנס קינגסלי מרטין לתפקיד העורך, תפקיד אותו מילא במשך שלושים שנה. בין 1931–1964 נקרא העיתון "New Statesman and Nation", לאחר מיזוגו עם "The Nation and Athenaeum", שעורכו היה הכלכלן ג'ון מיינרד קיינס. בין מלחמות העולם ביטא העיתון גישה פציפיסטית ואנטי-פשיזטית. עורך העיתון, מרטין, ביקר בברית המועצות וכתב ספר אוהד למשטר יוסיף סטלין, "Low's Russian Sketchbook". קיינס, עמיתו למערכת העיתון, ביקר אותו קשות על הצגת תמונת עולם ורודה מדי ולא ביקורתית מספיק כלפי הקומוניזם. ב-1934 קיים כתב העיתון, ה. ג'. וולס, ראיון עם סטלין, שהוגדר על ידי ג'ורג' ברנרד שו כ"לא מכבד" (disrespectful). גישתו של ולס כלפי הקומוניזם הגדירה במידה רבה את קווי המתאר של השמאל הבריטי הליברלי-דמוקרטי. עם זאת, הקו שהנהיג העורך מרטין נותר פרו-סובייטי ופרו-סטליניסטי. הוא סירב לפרסם את רשימותיו של ג'ורג' אורוול ממלחמת האזרחים בספרד שביקרו את המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של קטלוניה הסטליניסטית. רשימותיו ראו לבסוף אור בספר מחווה לקטלוניה. כן סירב מרטין לכך שייכתב בעיתונו מאמר ביקורת על ספרו של לאון טרוצקי מ-1937 "המהפכה שנבגדה". רק לאחר פרסום הסכם ריבנטרופ–מולוטוב והפלישה הסובייטית לפינלנד התמתן הטון הפרו-סטליניסטי ובעיתון החלה להופיע ביקורת על ברית המועצות של סטלין.
בשנות מלחמת העולם השנייה גדלה מאוד תפוצת העיתון והשפעתו, בעיקר בקרב מפלגת הלייבור. הוא עודד את האגף השמאלי של המפלגה ופרסם מאמרים שהמריצו אותה לנקוט בקו שמאלי יותר. סגן העורך, ריצ'רד קרוסמן, נבחר ב-1945 לחבר פרלמנט מטעם מפלגת הלייבור ופרסם יחד עם עמיתיו מייקל פוט ויאן מיקארדו את המאמר "Keep Left" שהגדיר את המדיניות השמאלית של ממשל קלמנט אטלי. בשנות החמישים מתח הקו המערכתי של העיתון ביקורת משמאל על הלייבור והתנגד בעיקר להתעצמות הגרעינית.
תחת עריכתו של מרטין, ובפרט בחציה השני, התקבעה חלוקה של כל גיליון ל"חלק קדמי" פוליטי ו"חלק אחורי" שעסק בתרבות ובביקורת ספרות.
1960–1996.
לאחר פרישת קינגסלי התחלפו מספר עורכים. בין 1965 ל-1970 ערך את העיתון פול ג'ונסון, שהוביל אותו לשיא. בין הכותבים שגויסו אז לעיתון כפובליציסטים ניתן למנות את כריסטופר היצ'נס, מרטין איימיס וג'יימס פנטון, אך לאחר מכן חלה התדרדרות בתפוצה.
ב-1988 התמזג העיתון עם כתב העת "New Society" ושינה את שמו, למשל שמונה השנים הבאות ל-"New Statesman and Society".
ב-1995 פורסם שסוכנות הביון הסובייטית, ה-KGB, השתמשה בעיתון על מנת לספק דיסאינפורמציה.
ב-1996 היה הניו סטייטסמן כתב העת הראשון בבריטניה שפתח אתר אינטרנט.
לאחר 1996.