את קריירת הבימוי שלו בתיאטרון קרוסיבל החל דלדרי ביחד עם הבמאי האמנותי קלייר ונבאלס, איתו ביים מספר הפקות. עם הזמן, הוא החל לביים הפקות בערים נוספות כמו אדינבורו, אוקספורד, ליברפול ומנצ'סטר. בין השנים 1992 ל-1998, הוא ביים בתיאטרון של הרובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי, שם עמד בראש הפקה בשווי 26 מיליון ליש"ט.
בשנת 2000, הוציא דלדרי את סרט הבכורה שלו - "בילי אליוט". הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, ודלדרי זכה במועמדות לפרס הבמאי הטוב ביותר. הסרט גם קטף שלושה פרסי באפט"א, כולל הסרט הבריטי הטוב של השנה. בשנת 2004, דורג הסרט במקום ה-39 ברשימת מאה הסרטים הבריטים הגדולים בכל הזמנים. שנתיים לאחר מכן, ביים את הסרט "השעות", המבוסס על ספרו של מייקל קנינגהם. הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר, וזכה באחד - ניקול קידמן בפרס השחקנית הטובה ביותר. דלדרי היה מועמד לפרס הבמאי המצטיין גם באוסקר, גם בבאפט"א וגם בגלובוס הזהב, אך לא הצליח לזכות באף אחד מהטקסים.
במקביל ליציאת "השעות", החל דלדרי לביים את המחזמר "בילי אליוט" המבוסס על הסרט. בשנת 2009, קטף דלדרי את פרס הטוני לבמאי המצטיין על עבודתו במחזמר זה. שנה לפני כן, ב-2008, ביים את הסרט "נער קריאה", המבוסס על רומן בשם זהה מאת הסופר הגרמני ברנהרד שלינק משנת 1995. הסרט בכיכובם של רייף פיינס וקייט וינסלט, היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר, כשווינסלט זוכה בפרס השחקנית הטובה ביותר. דלדרי שהיה מועמד לפרס הבמאי בפעם השלישית, לא הצליח לזכות גם הפעם בפרס.
סרטו הבא של דלדרי, "קרוב להפליא ורועש להחריד", המבוסס על רומן בשם זהה מאת הסופר ג'ונתן ספרן פויר, יצא בדצמבר 2011. הסרט, כמו שני סרטיו הקודמים של דלדרי, מבוסס על ספר, וקטף שתי מועמדויות לאוסקר (הסרט הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר). זה סרטו הראשון של דלדרי בו הוא לא היה מועמד לפרס הבמאי הטוב ביותר בטקס האוסקר. ב-2014 יצא לאקרנים סרטו "טראש". בשנת 2016 ביים את פרק הפיילוט של סדרת הדרמה "הכתר", שעלתה ב-4 בנובמבר 2016, וב-2017 ביים פרק (ה-8 במספר) מתוך העונה השנייה של הסדרה.
בשנת 2021 ביים את הדרמה הקומית הטלוויזיונית "Together" לרשת BBC Two בכיכובם של ג'יימס מק'אבוי ושרון הורגן.
חיים פרטיים.
דלדרי הוא הומוסקסואל מוצהר, אך משנת 2001 הוא נשוי ללוסי סקסטון, ממנה יש לו ילדה אחת - אנאבל קלייר. לפני נישואיו, היה דלדרי במערכת יחסים בת 13 שנים עם מעצב הבמה, איאן מק'ניל.
זכויות אדם באיראן
מערכת שטיינר משולשת
קאוולי
ננו רובוטיקה
מוזיאון האמנות המטרופוליני של טוקיו
מוזיאון האמנות המטרופוליני של טוקיו (ביפנית: 東京都美術館) הוא מוזיאון לאמנות בטוקיו, יפן. הוא ממוקם בפארק אואנו.
היסטוריה.
בעולם האמנות היפנית, הצורך במוזיאון לאמנות מודרנית, שיוכל להציג יצירות בנות זמננו, כציורים וסרטים מאז תקופת מייג'י, היה נושא אשר דנו בו רבות, במיוחד כאשר התחילה תקופת טאישו עם עליית הקיסר יושיהיטו. באותה תקופה, נעשה שימוש בשיטה של תערוכות מתחלופת רבות ומוזיאונים זמניים שנבנו במהלך תערוכות מקומיות, כשהיו מספיק מתקנים מתאימים. הרעיון להקמת מוזיאון בידי משרד החינוך צץ ודובר למשך תקופה, אך לבסוף נשלל בגלל מחסור בתקציב מתאים.
לבסוף, תרומה בסך מיליון ין הוצעה לעיר טוקיו עבור הקמת המוזיאון, מאיש עסקים עשיר המכונה "מלך הפחם" של אזור טוקיו, קייטורו סאטו. ב-1926 הוקם המוזיאון על פי עיצוב של האדריכל שיניצ'ירו אוקאדה, במקומו של מוזיאון האמנות של מחוז טוקיו.
ב-2010 הוכרזו שיפוצים מסיביים במוזיאון. בפתיחה חלקית של המוזיאון, שנערכה ב-1 באפריל 2012,כלל המוזיאון מחודש היכל תערוכות ציבורי, מסעדה, חנות מוזיאון, מרכז מידע על אמנות, וטרקלין אמנות. לאחר ה-30 ביוני נפתח המוזיאון מחדש באופן מלא לציבור הרחב, ותערוכה מיוחדת נפתחה בהיכל האמנות המרכזי שלו.
אופי המוזיאון.
כמעט מן ההתחלה, רוכזו אוספי האמנות (שמומנו בעיקר בידי חברות מסחריות, דוגמת עיתונים שונים), ואוסף האמנות הצרפתי העכשיו, כאוספים ציבוריים בהיכל המרכזי. המוזיאון זכה לביקורות רבות על כך שהשווה בכך בין אירופה וארצות הברית עמוסות המוזיאונים, ליפן, אשר תרבות המוזיאונים שלה הייתה רווחת הרבה פחות. לכן, דרשו המבקרים שהמוזיאון יבחר לעצמו משאילים עיקריים אשר באוספיהם (מתחום יפן, כמובן) יוכל להתרכז.
פתיחת המוזיאון והתגובות אליו השפיעו רבות על תחום המוזיאונים ביפן ועל מוסדות אחרים שנוסדו אחריו. לדוגמה, מוזיאון אוהרה לאמנות שנפתח בקורשיקי. ב-1930 והיה המוזיאון הראשון ביפן שהציג תערוכת קבע של אמנות מערבית. דוגמה נוספת היא מוזיאון עיריית קיוטו לאמנות (נפתח ב-1933) והמוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית (טוקיו) שנפתח אחרי מלחמת העולם השנייה, ב-1952.
איסור לימוד תורה לנוכרי
בספרות חז"ל, לימוד תורה לנוכרי הוא דין הלכתי, שלפיו אסור ללמד תורה, למעט דיני שבע מצוות בני נח, לאדם שאינו יהודי. על פי דברי חז"ל, גוי הלומד דינים בתורה שהוא אינו רשאי ללמוד, חייב מיתה בידי שמים.
מקור האיסור.
מקור האיסור מופיע בתלמוד:
ובמסכת סנהדרין:
ובהמשך נכתב שדין זה נכון רק ביחס לדינים שהגויים אינם מצווים בהם, אולם על גוי הלומד את דיני שבע מצוות בני נח נאמר:
טעמי האיסור.
התלמוד במסכת סנהדרין, לאחר שהביא את דינו של רבי יוחנן, שואל, מדוע דין זה, של איסור לימוד התורה לגוי, אינו נמנה כאחת משבע מצוות בני נח? ותשובתו של התלמוד היא: שלדעה המפרשת את המילה "מורשה" מלשון "ירושה", איסור זה כבר כלול באיסור גזל, הנמנה עם מצוות בני נח. ולדעה המפרשת את המילה "מורשה" מלשון "מאורסה", איסור זה כלול באיסור גילוי עריות, הנמנה גם כן על המצוות שבני נח מצווים בהן. כלומר, טעם האיסור הוא משום שגוי הלומד תורה נחשב כגוזל מהיהודים את אותם החידושים שחידש או משום שהוא נחשב כבועל את ארוסתם של היהודים.
ספר הזוהר מוסיף, שאסור לגוי ללמוד תורה אף משום שהנכרי ערל ואינו נִמול. לימוד תורה הוא דבקות באלוהים והוא מתאפשר רק על ידי ברית המילה, שקיומה מביא את האדם למדרגה רוחנית מאוד עליונה. אדם שאינו נמול העוסק בתורה, נחשב כמחריב את העולם.
המאירי כותב טעם נוסף. לדעתו, אם הגויים ילמדו תורה, יבואו היהודים גם ללמוד ממעשיהם. לכן, הותר להם ללמוד רק את הדינים הנוגעים לשבע מצוות בני נח, שאותם הם כן מקיימים. מסיבה זו, הוא כותב שלגוי הלומד על מנת לקיים את מה שהוא לומד או על מנת להתגייר, מותר ללמוד גם מה שאינו נוגע לשבע מצוות בני נח.
עונש הגוי שלמד.
העונש על גוי שלמד תורה באיסור הוא "חייב מיתה" ולא נתפרש אם מיתה זו היא בידי שמים או שבית דין מצווים להורגו. ובכמה מקומות לשון 'חייב מיתה' נאמרה אף על מי שלא נתחייב מיתה בידי אדם, כגון "ואם חיסר אחת מכל סמניה (של הקטורת) חייב מיתה". הר"ן כתב שמכך שהגמרא דנה מדוע האיסור אינו מוסיף על שבע מצוות בני נח, ומסיקה שהוא כלול באחת מהן, נראה שהגוי אכן חייב מיתת בית דין, בדומה לגוי שגזל או שבעל נערה מאורסה. אך להלכה פסק הרמב"ם מענישים את הגוי ומודיעים לו שהוא חייב מיתה, אך אין ממיתים אותו.
לביאור שיטת הרמב"ם כתב הכסף משנה שגוי נהרג רק על שבע המצוות ולא על דינים אחרים הקרובים להם. הכללתו של דין זה באיסורי גזל או עריות היא רק לעניין דמיון האיסור ולא לעניין חיוב המיתה. הלחם משנה, לעומתו, כתב שלא הורגים על איסור זה משום שלדעת הרמב"ם, איסור זה הוא רק מדרבנן. לשיטתו, הפסוקים שהגמרא הציגה הם רק "אסמכתא בעלמא" בעוד שטעם האיסור הוא, כפי דעת המאירי, כדי שלא ילמדו היהודים ממעשי הגויים.
גדרי האיסור.
ישנן מספר דעות בנוגע לשאלה, מה בדיוק נאסר ללמד לגוי.
השלטי הגיבורים כתב שכל האיסור הוא רק בנוגע לתורה שבעל פה, אך נביאים וכתובים מותר ללמד לגוי. הסיבה לכך היא שכך הוא יוכל לחזור בתשובה ולתקן את מעשיו, כאשר קורא על השכר המגיע לצדיקים והעונש המגיע לרשעים. המהר"צ חיות אף הרחיב היתר זה לכל התורה שבכתב. אך היו רבים שחלקו על היתר זה.
השו"ת יהודה יעלה דקדק על פי הט"ז מהלשון "עובד כוכבים העוסק בתורה", שכל האיסור הוא רק ב"משא ומתן" של תורה ולא בהלכות. המהרש"א מדייק אף מהלשון "אין מוסרין סתרי תורה לגוי", שגם בדיני שבע מצוות בני נח, שעקרונית מותר ללמדם, אסור להודיעם את טעמי המצוות וסודותיהן.
לדעת הרב עובדיה יוסף, האיסור אינו קיים במצב שבו הגוי מקשה קושיות על היהדות. במצב כזה, מצווה להתווכח איתו כדי שלא יביא לזלזול בדת. וראיות רבות לדבר שרואים שחכמי ישראל לא היססו לענות לקושיותיהם של הגויים. וכך גם כותבת הגמרא: .
החת"ם סופר כתב שלדעת הרמב"ם, איסור זה תקף רק בגוי העובד עבודה זרה. אך לגוי שקיבל על עצמו לשמור שבע מצוות בני נח, מותר ללמוד תורה. וכן כתב למעשה הרב אורי שרקי.
הרמב"ם בתשובותיו מתייחס לפן נוסף בדין זה:
לימוד לפני גיור.
בעניין גוי העומד להתגייר כותבת הגמרא, שמלמדים אותו את עיקרי ההלכות ששייכות ליהודים. לדעת המהרש"א, מותר ללמדו אף את שאר הדינים, משום שהוא ממילא עומד להתגייר. אך רבי עקיבא איגר מפקפק בדין זה ואומר שמותר ללמד גוי העומד להתגייר רק את מה שמפורט בגמרא, משום שאלו דברים שהוא מוכרח לדעת, כדי שידע אם הוא בכלל רוצה להתגייר. גם מהמאירי רואים שמותר ללמד לגוי כזה.
השו"ת צמח צדק אומר שעל פי הזוהר, שאומר שטעם האיסור הוא משום שאסור לאדם שאינו נמול ללמוד תורה, אסור לו ללמוד כל עוד לא מל עצמו.
הרחבת האיסור.