בנוסף, מאופיינת דרך לימודו ב"אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא", כלומר שגם בלימוד התלמוד והראשונים יש לחתור למסקנות הלכתיות מעשיות. דרך זו מבוססת על דרכו של הגר"א. החזון איש הרבה בצעירותו ללמוד טור ובית יוסף, המצטט שיטות שונות עם טעמיהן כדי לפסוק מהן את ההלכה. החזון איש נהג לומר שרבו הוא הבית יוסף.
כאמור, דרך לימודו לא התקבלה בישיבות. אף גיסו, הסטייפלר, למד בדרך הישיבתית וספרו "קהלות יעקב" נלמד רבות בישיבות. רוב תלמידי החזון איש לא עסקו בהוראה בישיבות ונשארו ללמוד בכולל או לעסוק בפסיקת הלכה. הדור הצעיר, שלמד בישיבות, הושפע מדרך הלימוד המקובלת. עם זאת, בכוללים של תלמידי החזון איש בלטה שיטת הלימוד זאת. חלק מתלמידיו שעסקו בהוראה בישיבות, כמו הרב חיים ברים והרב מנדל אטיק, לימדו בדרכו. אחיינו הרב חיים גריינימן הנחיל את דרך לימודו של החזון איש בקהילתו, וספריו "חידושים וביאורים" נכתבו בדרכו הלימודית של החזון איש. בישיבת סלבודקה לימדו ומלמדים חלק מתלמידיו בשיטתו.
השקפה.
החזון איש עיצב במידה רבה את פני חרדי בני ברק גם בסגנון החיים והשקפת העולם. אחד מפועליו המפורסמים הוא בניית חברת הלומדים, שבה הגברים נשארים בלימודם לאחר נישואיהם ואילו הנשים יוצאות לפרנס את המשפחה. הוא יזם את פתיחת כולל חזון איש, שרוב לומדיו היו תלמידיו. כולל זה התייחד בכך שהוא נוסד למטרת לימוד לשם לימוד, ולא לשם הכשרה לרבנות או כתקופת מעבר עד ליציאה לעבודה. בהשפעתו, נוסדו כוללים נוספים בישראל, והחינוך בישיבות ובסמינרים לבנות עודד מגמה זו, שעד היום היא המגמה העיקרית בקרב הציבור הליטאי בישראל.
בספרו "אמונה וביטחון" הוא פורש את השקפתו על כך שלימוד התורה הוא עיקר ייעודו של האדם והתלמיד חכם הוא "נזר הבריאה". עיקר עבודת היהודי היא שמירת ההלכה על פרטיה, והיא הדבקות בה'. הוא מבקר את דרכה של תנועת החסידות השמה דגש על התלהבות ועבודת הלב, במקום על דקדוק ההלכה; ומבקר את תנועת המוסר, אשר טוענת שעבור תיקון המידות יש להשקיע בלימוד ספרי מוסר, כשלטענתו לימוד התורה ודקדוק ההלכה הם הדרך לתקן את המידות ולרומם את האדם. החזון איש ותלמידיו בלטו באורח חיים צנוע ושמרני וריחוק מהמודרנה. רבים מהם אף בלטו בסגפנותם באכילה והימנעות מנופש וחופשות.
עד לשנת תשמ"ט, הייתה בני ברק למרכז סיעת צא"י באגודת ישראל, לעומת סיעת "שלומי אמונים" הירושלמית. תחת השפעת החזון איש צמחו בבני ברק מספר הוגי דעות ופובליציסטים, אשר ביטאו את השקפת העולם הליטאית המחמירה בדרך החזון איש והרב מבריסק. בהם: הרב חיים שאול קרליץ, משה שנפלד, הרב יוסף ליס, הרב ישראל אליהו וינטרוב והרב משה מרדכי שולזינגר. בשנות ה-70 החל לצאת בבני ברק על ידי הרב נפתלי וינטרוב (בנו של הרב שמואל) ירחון בשם "לחושבי שמו", שבו נכתבו מאמרי השקפה בנושאי חינוך לחיי תורה מתוך הדחק, יחס לציונות ולחילוניות וכדומה.
לבוש ומראה חיצוני.
החזון איש עודד היבדלות מסממנים מודרניים חיצוניים. בדרך כלל הוא נימק זאת בנימוקים הלכתיים.
על פי הדרכתו, הגברים המשתייכים לחוג נוהגים ללבוש מגיל בר מצווה חליפה ארוכה (בניגוד ליתר הציבור הליטאי שלובש חליפות קצרות). הם אינם מספרים את פיאות הראש מהאוזן עד למצח, על פי פסיקת החזון איש שיש בכך איסור של "לא תקיפו פאת ראשיכם", אבל נוהגים שמכל מקום לא יעברו באורכן את קו תנוך האוזן. כמו כן, בני החוג אינם מגלחים את זקנם.
נשות החוג נוהגות לכסות את ראשן בפאה נכרית, כדעתו של החזון איש, שראוי לחבוש פאה דווקא, כיון שהיא מכסה היטב את השיער. כך נוהגים גם תלמידיו, ורוב בני משפחת קרליץ. הרב חיים קניבסקי אף העיד שכך נהגה אשתו של החזון איש.
חוג חזון איש כיום.
כאמור, בציבור הליטאי הכללי פחתה השפעתו של חוג חזון איש, אך קבוצה מתוך החוג הסתגרה ובנתה קהילה לעצמה. בסוף שנות ה-70 עזב הרב חיים גריינימן את בית הכנסת לדרמן, ופתח בית כנסת עצמאי ברחוב דבורה הנביאה, אף הוא בשיכון חזון איש. באותן השנים, עדיין היה הרב גריינימן מקובל בבני ברק, ורבים השתתפו בשיעוריו. בתחילת שנות ה-90 תקף הרב שך את הרב גריינימן באופן אישי, ומאז הצטמצמה השפעתו מחוץ לחוג. הרב גריינימן הפסיק להביע דעות בענייני הציבור. הוא עוסק במסירת שיעורים, פסיקת הלכה וייעוץ. לחוגו של הרב גריינימן מקורבים רבנים מתלמידי החזון איש: הרב דב לנדו, הרב יחזקאל ברטלר והרב יהודה בויאר, הבולט גם הוא כפוסק הלכה.
לרב גריינימן תלמוד תורה "אור זורח" ושתי ישיבות קטנות בשם "משכן-התורה" ו"תהילת-שלמה". מקורבו של הרב גריינימן, הרב שלום מאיר יונגרמן, הקים קהילה חרדית בזכרון יעקב ובמקום קהילה נוספת של תלמידי הרב גריינימן. תלמידי הרב גריינימן לומדים בישיבת סלבודקה בבני ברק ובישיבת זיכרון מיכאל בזכרון יעקב. לישיבת זיכרון מיכאל ישנו סניף קטן בבני ברק, בבית הכנסת "אוהל יעקב" בשכונת זיכרון מאיר. במודיעין עילית יש לחוג ישיבה קטנה. כמו כן בתפרח, ישנה קהילה של הרב גריינימן (ראש ישיבת תושיה, הרב יעקב פרידמן, מקורב אף הוא לקהילה).
שניים מבניו של הרב גריינימן, הרב אברהם ישעיהו והרב שמואל מוסרים שיעורים שבועיים לאברכי הקהילה ומשתתפים בהנהגת הקהילה. פוסקי ההלכה בקהילה הם: הרב משה בויאר (בנו של הרב יהודה), הרב צבי אשר פרידמן (חתנו של הרב ברטלר ובנו של הרב יעקב פרידמן) והרב אליהו פוזן (חתנו של הרב ברטלר ודיין בבית דינו של הרב נסים קרליץ).
ישיבת סלובודקה הייתה קשורה לחזון איש מראשיתה. הוא גר בסמוך לישיבה וסייע וייעץ לראשי הישיבה בהנהגה ובקבלת ר"מים. תלמידי הישיבה הושפעו מדרכו וחלק מהצוות אף מלמד בדרך הלימוד של החזון איש. כאמור, אחד מראשי הישיבה, הרב דב לנדו, הוא מרבני הקהילה. חלק מתלמידי הישיבה משתייכים לקהילת הרב גריינימן.
בראשות הקהילה בזיכרון יעקב עומד הרב אברהם ישעיהו גריינימן. רב הקהילה היה הרב יעקב פוזן, דיין ומו"צ בבית דינו של הרב קרליץ. לאחר שחלה, ממלא את מקומו בנו, הרב ראובן פוזן, ראש כולל במקום. על ידו מסייע גם בנו הרב אליהו פוזן (ר"מ בישיבה).
ישיבת זיכרון מיכאל שייכת לקהילה ובראשה עומד חתנו של הרב גריינימן, הרב יוסף חיים בן דב. הישיבה מונה כ-200 בחורים. את ישיבת הבת בבני ברק מנהלים לסירוגין שלושה ר"מים מישיבת האם, הרב יעקב גריינימן, הרב אליהו גריינימן, (בניו של הרב חיים) והרב שמואל זילבר (נכדו של הרב גריינימן).
גיאורג ויסובה
יואכים מרקרט
קרל יואכים מרקרט (בגרמנית: Karl Joachim Marquardt; נולד ב-19 באפריל 1812 ומת ב-30 בנובמבר 1882) היה היסטוריון גרמני וחוקר של רומא העתיקה.
קורות חיים.
מרקרט נולד בשנת 1812 בעיר דנציג (גדנסק). הוא למד באוניברסיטת ברלין ובלייפציג, ובשנת 1836 נעשה למורה בגימנסיית פרידריך וילהלם בברלין. בשנת 1840 הוא עשה את הדוקטורט שלו בקניגסברג (קלינינגרד), ובשנת 1856 מונה למנהל גימנסיית פרידריך וילהלם בפוזנן. בשנת 1859 מונה לראש הגימנסיה בעיר גותה.
את חיבורו "Historiae equitum romanorum libri quatuor" (יצא לאור בשנת 1841) הקדיש מרקרט לפילולוג קרל לכמן, דבר שהוביל לכך שמרקרט הומלץ בפני המוציא לאור של הספר "Handbuch der römischen Alterthumer" ("מסה על רומא העתיקה") של החוקר וילהלם אדולף בקר, כמי שראוי להמשיך את עריכתו והוצאתו של החיבור לאור לאחר מות המחבר בשנת 1846.
הפרויקט הושלם לאחר 20 שנים והיה כה מוצלח, עד כי זמן לא רב לאחר מכן כבר הגיעה דרישה מהציבור להוציא מהדורה נוספת של החיבור. מרקרט מצא עצמו לא מתאים לבצע את המשימה לבדו, והניח את הכנת שלושת הכרכים הראשונים (Römisches Staatsrecht; "מערכת המשפט הרומית") בידי תאודור מומסן, בשעה שהוא עצמו ההדיר את הכרך החמישי ואת הכרך השישי (Römische Staatsverwaltung, "מנהל ציבורי ברומא", בין השנים 1873–1878) וכן את הכרך השביעי (Das Privatleben der Römer, בין השנים 1879–1882).
מרקרט הצטיין בסגנונו הבהיר, יכולת ארגון שיטתית ושפע הפניות למחברים עתיקים ומודרניים כאחד, ומעלות אלו חיבבו אותו על הסטודנטים.
מרקרט מת בעיר גותה בשנת 1882.
עוגת שוקולד גרמנית
עוגת שוקולד גרמנית הוא למעשה שמה הנפוץ של עוגת שוקולד אמריקאית. עוגה זו היא שילוב של עוגת שוקולד ועוגת שכבות הממולאת ומצופה בשברי פקאן וקוקוס. יצרן שוקולד אמריקאי בשם סאם ג'רמן ("גרמני" באנגלית) פיתח שיטה להכנת שוקולד כהה לאפיה שנכלל במתכון העוגה. המילוי והציפוי של העוגה הוא קרמל המיוצר מחלמוני ביצה ומאבקת חלב. לאחר שמבשלים את הקרמל מוסיפים לו שברים של פקאן ושל קוקוס. בדרך כלל, מפזרים שברי שוקולד סביב להיקפה של העוגה וכן מוסיפים דובדבנים מסוכרים כקישוט.
היסטוריה.
בניגוד לאמונה הרווחת, מקורה של עוגת השוקולד הגרמנית אינה מגרמניה. שורשיה מתחילים בשנת 1852 כאשר יצרן שוקולד בשם סאם ג'רמן פיתח סוג של שוקולד כהה לאפייה. שמו של המוצר שפיתח קיבל את השם השוקולד המתוק של ג'רמן (באנגלית הביטוי מתורגם לשוקולד הגרמני המתוק).
ב-3 ביוני 1957, מתכון לעוגת שוקולד גרמנית פורסם תחת המדור "מתכון היום" של עיתון גדול בדאלאס. המתכון כלל את שוקולד האפייה הרגיל שהוצג לעולם 105 שנים לפני כן וצבר אהדה. חברת ג'נרל פודס, שבבעלותה היה בזמנו שוקולד האפייה שפיתח סאם ג'רמן, ראתה את המתכון והחלה לפרסם אותו לעיתונים אחרים ברחבי המדינה. מוערך שהיקף המכירות של שוקולד האפייה החדש שלהם עלה ב-73 אחוזים, והעוגה נהפכה לסוג של סמל לאומי.
מתכון העוגה נותר פופולרי עד לימינו ואומץ על ידי קונדיטוריות שונות.
ה-11 ביוני הוא יום עוגת השוקולד הגרמנית הלאומי בארצות הברית.
זיין אל שריף בנת ג'מיל
Elevator pitch
דן דינר