לפי דטמר, סצנת המוות שלה (נדרסת על ידי אוטובוס) צולם תחילה כי "זה היה קל". כל סצינות המוות צולמו באמצעות אנשים חיים. סצנות המוות, טקס הזיכרון, סצנת היער והסצנות בפריז צולמו בוויקטוריה. סצינות נוספות צולמו בטורונטו וסן פרנסיסקו. בשביל שדה התעופה, הצוות השתמש בנמל התעופה הבינלאומי ונקובר כדי להחליף את נמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי, המוזכר בסרט.
קלארק גרג
רוברט קלארק גרֶג (באנגלית: Robert Clark Gregg; נולד ב-2 באפריל 1962) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה, תסריטאי ובמאי אמריקאי.
התפרסם בזכות הופעותיו בסדרה "כריסטין הישנה" ובתפקיד הסוכן פיל קולסון ביקום הקולנועי של מארוול.
ביוגרפיה.
גרג נולד בבוסטון למרי ליין ולרוברט קלארק גרג.
ההחל את דרכו בהופעות קטנות בקולנוע בסרטים "החשוד המיידי" ו"מגנוליה" ובהפקות טלוויזיה כגון "אישה ושמה ג'קי" ו"טייסון".
גרג פרץ לראשונה ב-1998 בדרמה הקומית "הרפתקאותיו של סבסטיאן קול" בה שיחק בתפקיד האנק אביו החורג של הצעיר סבסטיאן קול (אדריאן גרנייה) העובר ניתוח לשינוי מין. גרג הועמד על הופעתו לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר. בשנת 2000 כתב גרג את התסריט לסרטו המצליח של רוברט זמקיס "האמת שמתחת לפני השטח" והופיע בקומדיה של דייוויד מאמט "סטייט פינת מיין".
ב-2001 החל את תפקידו בתור סוכן האף. בי. איי מייקל קספר בסדרת הדרמה "הבית הלבן", גרג הופיע בתפקיד זה בשמונה פרקים במשך 3 עונות בסדרה. ב-2003 הופיע במותחן "" בתפקיד השוטר הנגאן ובדרמה "הכתם האנושי". ב-2004 שיחק בקומדיה "בחברה טובה", ובאותה שנה שיחק בסרט המלחמה "בידי האויב", על התקפה של צבא ארצות הברית וצבא בריטניה על הצבא הנאצי בעזרת צוללות גרעיניות.
בשנת 2006 זכה בתפקיד ראשי בקומדיית המצבים "כריסטין הישנה" בה שיחק במשך ארבע עונות בתפקיד ריצ'רד קמפבל, הגרוש של גיבורת הסדרה כריסטין "הישנה" קימבל (ג'וליה לואי-דרייפוס).
ב-2008 גרג כתב וביים את סרטו הראשון "עמוק בגרון" שזכה לביקורות טובות ולהתעניינות בפסטיבל סאנדנס. באותה שנה גם השתתף בסרט גיבורי העל המצליח "איירון מן" בתפקיד הסוכן הממשלתי פיל קולסון. גרג הופיע בתפקיד גם בסרט ההמשך "איירון מן 2", ב"תור" וב-2012 בשובר הקופות "הנוקמים".ב-2009 הופיע גרג בדרמה הקומית "500 ימים עם סאמר" בתור ויינס הבוס של טום הנסון (ג'וזף גורדון-לוויט). ב-2011 שיחק בקומדיה "מר פופר והפינגווינים" בתפקיד מומחה הפינגווינים נת ג'ונס.
מ-2013 עד 2020 שיחק בסדרת הלייב-אקשן סוכני בתור הסוכן פיל קולסון. אל תפקידו של קולסון הוא שב גם ב"קפטן מארוול" ב-2019.
בשנת 2019 לוהק לתפקיד בסרט מוקסי משנת 2021, אותו ביימה איימי פולר.
חייו האישיים.
לגרג בת אחת מאשתו השחקנית היהודיה ג'ניפר גריי לה היה נשוי מ-2001 עד 2020. הוא מגדיר עצמו כחלק ממשפחה יהודית.
לגרג חגורה שחורה בג'יו ג'יטסו ברזילאי.
בית הסוהר המרכזי בירושלים
בית הסוהר המרכזי בירושלים פעל בתקופת המנדט בירושלים ושימש לכליאתם של אסירים יהודים וערבים, ובהם רבים מחברי המחתרות העבריות שפעלו נגד שלטונות המנדט, ובכלל זה אחדים מעולי הגרדום. נכון לתחילת המאה ה-21 שוכן במקום מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים.
המבנה עד להפיכתו לבית הסוהר.
מבנה בית הסוהר הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-19 כחלק ממתחם מגרש הרוסים מחוץ לירושלים העתיקה. המתחם נבנה כמחנה לצליינים, וכלל כמה מבני אכסניה, בית חולים וכנסייה מרכזית. המבנה בו שכן בית הסוהר בתקופת המנדט שימש עד מלחמת העולם הראשונה כאכסניה לנשים על שם מריה פיודרובנה, אמו של הצאר ניקולאי השני. האכסניה נבנתה במתכונת של מבנה מלבני, הסוגר על שתי חצרות פנימיות. קירות המבנה היו כה עבים, עד כי קרירות תמידית שכנה בחדרים.
במלחמת העולם הראשונה התחוללה המהפכה הקומוניסטית ברוסיה, בה הוצאו הצאר ומשפחתו להורג, ואת השלטון תפסו הקומוניסטים. דבר זה קטע באחת את זרם הצליינים המתעצם לירושלים, ומגרש הרוסים הפך שומם. במקביל, כבשו הבריטים את הארץ, ועם כניסתו לתוקף של שלטון המנדט בשנת 1920, החליטו על העתקת מרכז העיר בירושלים מהעיר העתיקה לעיר החדשה. הם בחרו לשם כך במקטע על דרך יפו, בין העיר העתיקה ובין גוש השכונות היהודיות בנחלאות, צמוד למגרש הרוסים.
בשנת 1922 סללו הבריטים בָּאזור כביש חדש, לו קראו על שם אליעזר בן-יהודה (הוא מדרחוב בן-יהודה של ימינו), וב-1924 סללו את רחוב המלך ג'ורג'. עם יצירת משולש הרחובות והגדרת מרכז העיר החדש של ירושלים, הפך גם מגרש הרוסים לחלק מהיוזמה החדשה, על ידי הסבת מבניו הנטושים למבני ציבור ושלטון: אכסניית הגברים הפכה לתחנת משטרה מרכזית; אכסניית הכמרים והנזירים הפכה לבית משפט; אכסניית האצילים (חצר סרגיי) הפכה למשרד ממשלתי, אכסניית הנשים הפכה לבית הסוהר המרכזי וכך הלאה.
בית הסוהר המרכזי בירושלים.
מערכת המשפט ואכיפת החוק של המנדט הבריטי בארץ ישראל כללה בתי דין אזרחיים וצבאיים, משטרה (Palestine Police) ושירות בתי סוהר (Palestine Prison). ברחבי הארץ הוקמו בתי כלא ומחנות מעצר, כשהגדולים בהם הם בית הסוהר המרכזי בירושלים, בית הסוהר המרכזי בעכו, מחנה המעצר בעתלית, מחנה המעצר בלטרון ובית הסוהר לנשים בבית לחם. בדרגות הגבוהות בשירות בתי הסוהר המנדטורי שירתו בריטים, ובדרגות הביניים והדרגות הזוטרות שירתו ערבים או יהודים.
בראשית תקופת המנדט נכלאו בבית הסוהר המרכזי בירושלים כ-250 אסירים, מספר שהוכפל לקראת סוף התקופה. בשנותיו הראשונות לא היו בבית הסוהר חשמל ומים זורמים. בכל אחד מתאיו עמדו לרשות האסירים חבית מי שתייה ועביט לצרכים. בשנת 1930 חוברו משרדי בית הסוהר והמסדרון הראשי שלו לרשת החשמל, ובשנת 1937 הורחב החיבור לכל בית הסוהר.
באגף הדרומי היו תאי הצינוק, שכונו בפי האסירים בשם "הגיהנום". תאים צרים אלה שימשו לכליאת אסירים שעברו על חוקי הכלא, כמו השתתפות בקטטה או התחצפות לסוהר. עונש המאסר בצינוק ניתן על ידי מנהל הכלא, והוא נע בין שעות ספורות לשבועיים. תאי הצינוק היו קטנים מאוד, וכללו מחצלת ודלי לצרכים בלבד. בבית הסוהר פעלו גם מרפאה ואולם אשפוז בן 20 מיטות.
האסירים היו בני כל הדתות, ובראשית תקופת המנדט הם שוכנו יחד בתאים, ללא הפרדה על בסיס דתי או לאומי. החל מאמצע שנות ה-30 של המאה העשרים עלה מספרם של אנשי המחתרות בבתי הסוהר, ועל פי דרישתם הם שוכנו בתאים נפרדים מערבים. אסירי המחתרות היו יהודים שנאסרו בעקבות פעילותם במחתרות העבריות, שפעלו נגד הבריטים בארץ ישראל: 'ההגנה', ה'אצ"ל' ו'לח"י', וכן לוחמי פלמ"ח. אסירים אלה הוגדרו אסירים פוליטיים, והם נשפטו בבתי דין צבאיים. העבירות שבגינן נכלאו נעו בין תליית כרזות נגד הבריטים ברחובות העיר, דרך אימון ואחזקת נשק, ועד פגיעה פיזית בבריטים, כמו פיצוץ מבנים והריגת חיילים. עונשי המאסר נקבעו בהתאם לחומרת העבירה, ונעו בין חודשים ספורים למאסר עולם ואף עונש מוות.
האסירים הועסקו במלאכת כפיים, שנועדה להעסיק אותם בשעות הפנאי הרבות ולמנוע מריבות הנובעות משעמום, ומאידך נועדה לספק את צורכי הכלא ואף למכור את התוצרת מחוץ לכתליו. בתי המלאכה שפעלו בתחומי בית הסוהר כללו מאפייה, בה אפו האסירים לעצמם לחם ופיתות; מחסן בגדים ומתפרה, בהם התקינו האסירים לעצמם את מדי הכלא; בית דפוס בו הדפיסו פרסומים וכרזות מטעם השלטון הבריטי; סנדלריה, בה למדו האסירים רצענות ותיקון נעליים, ושימשו את יושבי הכלא; נגריה, בה התקינו רהיטים לכלא וכן ארונות קבורה, בהם נטמנו חיילים בריטים, ועוד. לרבים מהאסירים היה זה פתח ללימוד מקצוע, בו עסקו לאחר שהשתחררו.
בימי שבת וחג פעל בכלא בית כנסת, שהתפילות נוהלו בו על ידי הרב אריה לוין, "רבם של האסירים". בעקבות השתדלותו של הרב לוין פעל בבית הסוהר גם מטבח כשר.
על אף המתח הלאומי ששרר מחוץ לכותלי בית הסוהר, נראה כי לפחות בשנים הראשונות היו היחסים בין האסירים היהודים לערבים תקינים בדרך כלל. בשנות ה-30 הלך המתח וגדל.
עם גבור הסכסוך בין השלטון הבריטי ותנועת המרי העברי לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945, חששו הבריטים שחברי תנועת המרי יפוצצו מבנים בתחומי מגרש הרוסים. בשל כך הם תחמו את האזור כולו בגדרות תיל, וכינוהו 'אזור ביטחון'. חברי תנועת המרי, לעומת זאת, כינו את המתחם הסגור בשם "בֵּווינגרד" על שם ארנסט בווין, שר החוץ של בריטניה דאז, שנודע בגישתו האנטי-ציונית לפתרון הסכסוך בארץ ישראל.
ב-19 בינואר 1946 ערכו לוחמי אצ"ל ולח"י התקפת נפל על בית הסוהר. בראש ההתקפה עמד איש לח"י, יעקב בנאי ("מזל"). ההתקפה לא עלתה יפה ותוך זמן קצר הוזרמו כוחות צבא ומשטרה לאזור והלוחמים מצאו את עצמם לכודים. בנאי פקד על נסיגה והלוחמים הבקיעו דרכם תוך אש מקלעים וזריקת רימונים והצליחו להחלץ. בהתקפה נהרג לוחם אצ"ל וארבעה נפצעו. מהבריטים נהרגו שני קצינים ומספר שוטרים נפצעו.
בינואר 1947 פרצה קטטה המונית, אשר כונתה "הטושה הגדולה". באירוע זה נרצח החובש היהודי בידי המון מוסלמי, ועשרות נפצעו. בעקבות האירועים הופרד הכלא לשני אגפים נפרדים: חציו הדרומי של הכלא הפך לאגף ערבי בלבד, ובחציו הצפוני שוכנו מאז יהודים בלבד.