בשנת 1933, כשנה לאחר נישואיו ובתקופת פעילותו באזור תל-מונד, התגייס ל"הגנה". לאחר שובו משליחות באירופה, בשנת 1939, המשיך בפעילותו באזור פתח תקווה. בשנת 1939 הקים יחד עם יחיאל אליאש את ארגון "אליצור". מאוחר יותר, כשבפלי"ם סירבו לקבל לשורותיהם לוחמים דתיים, הקים את הסקציה הימית במסגרת "אליצור", והמהדורה הראשונה של חוברת ההדרכה ללימוד ימאות שכתב עבור הקורסים בסקציה הימית נרכשה כולה על ידי צה"ל עם הקמת חיל הים. הוא עבר קורס מפקדי כיתות בג'וערה בשנת 1943, ופיקד בפועל על הפלוגה הדתית של ההגנה באזור פתח תקווה.
בשנת 1943 החל לעבוד במנגנון "ההגנה", ערך את האיגרת לנוטר, את "במשמרות" – ביטאון הפלוגות הדתיות בהגנה, ופעל כמרצה בשליחות "ההגנה". כאשר יצא יחיאל אליאש בשליחות לאירופה בחורף תש"ז, מילא את מקומו כמנהל אליצור. בין השאר הוא הוציא חוברת של מערכי שיעור להדרכה בימאות אשר בהמשך שימש את חיל הים הישראלי. עם הקמת צה"ל, עבר – יחד עם כל מנגנון "ההגנה" – לשורות הצבא, והשתתף במלחמת העצמאות בלחימה באזור עמק בית-שאן. בצה"ל שימש כקצין הסברה לענייני דת, אולם עם פעילותו של הרב שלמה גורן פרש מן הצבא.
פעילות ספרותית ועיתונאית.
את מאמרו הראשון פרסם בביטאון ההסתדרות הציונית ברומניה – "שטירי" – עוד בהיותו נער. עם עלייתו ארצה כתב ב"נתיבה" – ביטאון הסתדרות הפועל המזרחי. לאחר שהחלים מן הקדחת ועבר לעין גנים, החל לעבוד באופן אינטנסיבי כעיתונאי. פרסם בעיתונים "הצופה", "ידיעות אחרונות", "ההד", "שלוחות", "פתח תקווה", "אשנב" וב"מלחמתנו".כתב וערך את ה"אגרת לנוטר". במהלך עבודתו על האגרת לנוטר התגלע ויכוח בינו לבין עמנואל הרוסי על פרסום תמונה מהשואה. "זה לא אסתטי" טען הרוסי, ובר אוריין ענה לו כי "כל השואה היא לא אסתטית". בשנת 1958, עם הקמת ביטאון המועצה הדתית תל אביב "הליכות", התמנה לעורכו. פרסם מאמרים רבים, לעיתים תחת פסבדונים.
בשנות השמונים החל לקבץ את השיעורים שהעביר במשך עשרות שנים בבית הכנסת של עין גנים, והוציא עשרה כרכים של שיעוריו בשם "מבחר אמרים", סט שתוכנו הוא "ליקוט מאמרים אמרות, משלים וסיפורים על פרשיות התורה" (כפי שכתב בהקדמה לספריו). עד לפטירתו בכ"ה אלול ה'תש"ן הוציא י"ב כרכים: כרכים א'-ב' על ספר בראשית, כרכים ג'-ד' על ספר שמות, כרך ה' על חג הפורים, מגילת אסתר וארבע פרשיות, כרך ו' על הגדה של פסח, יום העצמאות, יום ירושלים ומקרא על חודשים ניסן ואייר, כרכים ז'-ט' על ספר ויקרא, כרכים י'-י"א על פרקי אבות וכרך נפרד על הגדה של פסח בפני עצמה.
לאחר פטירתו לקחו נכדיו על עצמם לסיים את הפרויקט ואכן הנכדים סיימו את הסדרה לחמישה עשר ספרים.
נפטר בגיל 80 בשכונת עין גנים. הותיר אחריו אשה, טובה, ושלוש בנות.
אברהם בר אוריין
בנימין פיין
בנימין פיין (Fain; י"ט בשבט תר"צ 17 בפברואר 1930 – ה' באייר תשע"ג 14 באפריל 2013) היה פיזיקאי ישראלי, מומחה לפיזיקת לייזרים, פרופסור במחלקה לכימיה באוניברסיטת תל אביב. היה אסיר ציון ופעיל עלייה בברית המועצות. חזר בתשובה, ובשנותיו האחרונות עסק בפילוסופיה של המדע וביחסים בין המדע לאמונה היהודית.
ביוגרפיה.
נולד ב-17 בפברואר 1930 בקייב שבאוקראינה הסובייטית, ברית המועצות, במשפחה יהודית מתבוללת, ונקרא על שם סבו שנרצח ב-1919 בפוגרום בפרוסקורוב בידי חיילים מצבאו של סימון פטליורה. אביו היה מתמטיקאי ואמו רופאה. בתקופת מלחמת העולם השנייה הטלטלה המשפחה במשך ארבע שנים ברחבי ברית המועצות. לאחר המלחמה התיישבה משפחתו בדושנבה שבברית המועצות (היום בירת טג'יקיסטן), שם סיים לימודי תיכון.
בשנת 1948 התקבל למכון לאנרגטיקה במוסקבה, ובשנת 1950 עבר ללמוד פיזיקה באוניברסיטת גורקי (כיום ניז'ני נובגורוד), שם בשנת 1956 סיים בהצטיינות את הדוקטורט בהנחיתו של הפרופסור ויטאלי גינזבורג, שהיה לחתן פרס נובל בשנת 2003. בשנת 1965 החל ללמד באוניברסיטת גורקי בתפקיד פרופסור וראש מחלקה לרדיופיזיקה קוונטית - תחום מדעי שהוא נטל חלק בפיתוחו. תחילה חיבר את ספרו "רדיופיזיקה קוונטית", שראה אור בתרגום לאנגלית בשם "Quantum Electronics" ואחר כך תורגם גם לגרמנית. בהמשך כתב את ספרו "הפוטונים והסביבה הבלתי לינרית" ומאמרים מדעיים רבים. בשנת 1966 עבר למוסקבה והחל לעבוד במכון לפיזיקה של מצב מוצק בפרבר העיר - צ'רנוגולובקה.
בשנת 1972 הצטרף למאבק למען העלייה לישראל, השתתף בסמינר מדענים מסורבי עלייה ונהיה פעיל בהוצאת "סמיזדט", למרות שאת הבקשה לעלייה הגיש רק לאחר יציאת אשתו הראשונה ובתו בשנת 1974. ב-1976, בעקבות התבודדות למשך שבוע בשל מחלה, פיין החל להגדיר את עצמו כאדם דתי, ובהדרגה התקרב אל היהדות אורתודוקסית. הוא נישא בשנית לשושנה רוז'נסקי. באותה שנה ערך מחקר סוציולוגי על היהדות הסובייטית וניסה לקיים סימפוזיון בינלאומי בנושא. ביטול הסימפוזיון על ידי הק.ג.ב. יצר הד בדעת הקהל, ומאבקו בשלטונות הלך והחריף. בעקבותיו באו מעצרים, חיפושים, חקירות ומעקבים. אחרי פיטוריו ממכון המחקר בצ'רנוגולובקה הוא הפך למסורב עלייה נרדף ומובטל. אחרי תקופה של מאבק עיקש קיבל בשנת 1977 היתר עלייה ועלה לישראל.
בישראל נולדו לו שני בנים, אהרן וגדעון; אהרן פנה לזרם החרדי וגדעון גדל בזרם החרדי לאומי.
בישראל המשיך פיין להיאבק רבות למען שיפור מצבם של יהודי ברית המועצות, ובמקביל חזר לפעילות מדעית במסגרת בית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב שבה המשיך גם כפרופסור אמריטוס. תחום עיסוקו המדעי כלל: אלקטרוניקה קוונטית, פיזיקת לייזרים וסביבות רציפות.
היה חבר בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני.
בשנת 2004 יצא לאור ספרו "יש מאין" בהוצאת ראובן מס, שתורגם לרוסית ולאנגלית. חלקו השני של הספר עוסק בחייו תחת השלטון הסובייטי. מאוחר יותר יצא הספר במהדורה נוספת על ידי מכון הר ברכה.
בשנת 2009 יצא ספרו "חוק והשגחה", בהוצאת מכון הר ברכה, בו הוא עוסק בפילוסופיה של המדע מתוך נקודת מבט יהודית-אמונית. בספרו זה הוא יוצא נגד הגישה החילונית-מטריאליסטית למדע, ומנסה להוכיח בכלים פילוסופיים את אמיתות הגישה היהודית למדע.
בינואר 2011 יצא לאור (על ידי מוסד הרב קוק) ספר שלישי שלו, "דלות הכפירה".
בשנת 2012 יצא לאור ספרו הרביעי, "סוד הנשמה: גוף ונפש באור התורה והמדע", גם הוא בהוצאת מוסד הרב קוק.
דוד יכין
דוד יכין (1925 - 27 באוקטובר 2013) היה איש האצ"ל ומשרד התחבורה.
קורות חיים.
דוד יכין נולד ב-1925 לאב יליד ירושלים ואם, ילידת משפחה אמידה מאלכסנדריה שבמצרים שעלתה לארץ ישראל אחרי נישואיה.אחיו הם אברהם יכין, הצייר, עזרא יכין ויהושע יכין, שהיו לוחמי לח"י לשעבר.
לאחר מאורעות תרפ"ט, שבמהלכם המון מוסלמי חמוש בסכינים יצא משער שכם והסתער על השכונות היהודיות, עברה המשפחה להתגורר בשכונת מחנה יהודה.
יכין למד בבית הספר כי"ח אליאנס, ולאחר מכן בבית הספר רטיסבון. במקביל ללימודיו עבד ב-"The Palestine Post" (לימים הג'רוזלם פוסט) ובהוצאת הספרים מסדה.
בשנת 1940 התגייס לחי"ש - חיל השדה של ארגון "ההגנה", ושהה כחצי שנה בקיבוץ בית הערבה. בשנת 1941 עזב את החי"ש, התגייס לאצ"ל ונשלח ל"כיבוש עבודה עברית" בנתניה. לנוכח שליטתו בשפות שימש כמתורגמן, כשנקלע לחקירת אירוע גנבה וזומן להתגייס למשטרה הבריטית שם שירת במשך שנה כאחראי על מחנה הבראה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פרסם האצ"ל הודעה על הפסקת פעולותיו התוקפניות נגד בריטניה. בהוראת האצ"ל, התגייס יכין בדצמבר 1942 לצבא הבריטי. הוא שירת ביחידת ההנדסה במצרים, נשלח לקורס חבלנים והצטרף ליחידה 21, שעסקה בפיקוח על תעבורה ומשלוחים לחזיתות.
עם כיבוש אפריקה וגירוש צבאות מדינות הציר משם, נשלח יכין לאיטליה. הוא הוצב בטרנטו, עבר לנאפולי ולאחר הקרב במונטה קאסינו הוצב ברומא, שנכבשה על ידי בנות הברית, ושירת שם כשנתיים.
ב"מועדון היהודי" של הצבא הבריטי ברומא הכיר יכין את סילונה שרה לבית סונינו, שעבדה במקום לאחר שאביה נאסר ונשלח לאושוויץ. בינואר 1946 נישאו דוד וסילונה בחתונה דתית וצבאית. מאוחר יותר נערך גם טקס אזרחי בעיריית רומא. סילונה עלתה לארץ ישראל ביולי 1946. כחודשיים לאחר מכן, עם שחרורו מהצבא הבריטי, שב יכין לארץ ישראל ולפעילות מבצעית באצ"ל.
בדצמבר 1946 החל יכין לעבוד בדואר, במתחם "בווינגרד" בירושלים. הוא היה הממונה על רישום רשת הטלפונים, ובמקביל תפקד כמפקד האצ"ל בבניין הדואר. (אחיו עזרא יכין שהיה חבר לח"י עבד גם הוא בדואר).
כמפקד באצ"ל היה אחראי על אזורים בצפון ירושלים - סנהדריה, שער מנדלבאום והר ציון. לאחר השתלבות האצ"ל בצה"ל, במהלך מלחמת העצמאות, פיקד יכין על גדוד חי"ר.
במלחמת העצמאות נותק הר הצופים מירושלים וביולי 1948, יום לפני סיומה של ההפוגה הראשונה, נכנס לתוקפו הסכם בין המפקדים הצבאיים של ישראל והמפקדים של הלגיון הערבי על פירוז הר הצופים. בהסכם נקבע שישראל תחזיק בהר 85 שוטרים, החמושים בנשק קל בלבד, ו־35 אנשי סגל עובדים אזרחים. בנובמבר 1948 העלתה ישראל להר חיילים במדי שוטרים ובהם יכין, שמונה למפקד ההר. הכוחות הישראלים הצליחו להבריח להר נשק כבד יותר מהמותר בהסכם, והצליחו לבצר חלק ממתחם ההר.
יכין שירת כמפקד הר הצופים עד מרץ 1949, ולאחר מכן כמפקד אזור בית נבאלה.
ב-1950 החל יכין לעבוד במשרד התחבורה. הוא כיהן כמנהל אגף הרישוי, ניהל פרויקטים ארציים בתחומי הרישוי, התחבורה והבטיחות, כיהן כמנהל הכללי בפועל של המכון הארצי להכשרת נהגים, סגן מנהל המינהל לבטיחות בדרכים (כיום הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים), יו"ר הוועדה להסמכת קציני בטיחות בתעבורה וממונה מקצועי על המחלקה לקציני בטיחות בתעבורה.