בשנת 1941 החלה חברת ROOTES GROUP לייצר באנגליה שריונית מדגם MK I. רכב זה היה מבוסס על מרכב של רכב לגרירת תותחים מסוג KT 4. חברת GM מקנדה החלה בייצור רכב דומה. תוך זמן קצר ביותר הוכיח הרכב את יכולתו כרכב סיור, מודיעין, שמירה על מתקנים, הובלת שיירות ועוד.
הדגם הראשון (MK I) היה חמוש בשני מקלעים קלים ברן או במקלע בינוני ויקרס. הרכב היה פתוח ללא צריח.
בדגם השני מסוג MK-II הורכבו לוחות שריון עבים יותר להגנה על הרדיאטור ועל תא הנהג.
בדגם השלישי מסוג MK-III נבנה צריחון קטן והוא חומש במקלע בזה כבד 15 מ"מ ומקלע בזה קל 7.92 מ"מ. בשלושת הדגמים הראשונים הצוות מנה שלושה לוחמים.
דגם MK IV הופעל על ידי ארבעה לוחמים. בדגם זה נבנה צריח גדול יותר שאפשר התקנת תותח 2 ליטראות (37 מ"מ).
דגם נוסף ייוצר להגנה כנגד מטוסים. הרכב חומש בארבע מקלעי ברן מקבילים זה לזה.
התעשייה הכבדה הקנדית ייצרה רכב זה תחת השם FOX. שריונית זו הייתה חמושה במקלע בזה 15 מ"מ.
דגמים
מלחמת העולם השנייה.
בסך הכל יוצרו עד 1945 כ- 3652 יחידות כאשר למעלה ממחציתן היו מסוג Mk-IV נושאי תותח 2 ליטראות בקוטר 37 מ"מ.
הרכבים האלה היו בשימוש נרחב ביותר במערכות צפון אפריקה על ידי יחידת ההוסארים ה-11 ואחרות.
שריונית כזו (מספר רשום F118775) עם צוות מיחידת ההוסארים הבריטית, היה הרכב הבריטי הראשון שנכנס לטוברוק ולגזאלה בצפון אפריקה לאחר כיבושן.
ניסיון הבריטים בהפעלת שריוניות בתחילת מלחמת העולם השנייה במדבריות צפון אפריקה היה מוצלח. בשטחים הפתוחים הנרחבים הן שימשו בתפקידי סיור, אבטחה וכדומה.
מספר קטן של שריוניות עשו שימוש נרחב ביותר בתפקידי סיור וליווי לאורך קווי האספקה בצפו אירן. כמו כן היו בשימוש רב בחזית בבורמה.
בזירה האירופית שימשו בעיקר לסיור ומודיעין על ידי היחידות הבריטיות והקנדיות.
דיוויזיית הפנצרים הגרמנית התשיעית שהשתייכה ל-SS תפסה שלל מספר שריוניות מדגם Mk-IV והשתמשה בהן באזור ארנהם בשנת 1944.
השאיפה לשריוניות בעלות שריון כבד יותר הובילה לפיתוח מספר סוגי שריוניות: שריונית דיימלר שיוצרה באנגליה ושריונית הסטגהואנד האמריקנית, שנועדה בעיקר לבריטים שהמשיכו להפעיל שריוניות בקנה מידה גדול בעוד שהאמריקנים הסתמכו יותר על טנקים וכלי רכב זחליליים ואופניים אחרים. תחילת הייצור של שריוניות הסטגהאונד הייתה ב-1942 והאמריקנים הכניסו בהן שיפורים כמו הגה כוח ותיבת הילוכים אוטומטיים. אלא שהספקת השריוניות לצבא הבריטי החלה ב-1943 כאשר הבריטים נלחמו באיטליה ההררית ובסימטאות הצרות של עיירותיה. שריוניות הסטגהאונד הרחבות התקשו לתפקד בתנאים אלה והם הוכנסו למפקדות וכוחות עזר ולא ליחידות סיור. כך היה גם בהמשך המלחמה באירופה. לפיכך שריוניות הסטגהאונד לא החליפו את שריוניות ההאמבר הבריטיות.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה נמכרו למצרים (49 יחידות), בורמה, ציילון, מקסיקו, קפריסין, דנמרק, הולנד ופורטוגל.
שריוניות אלה שמשו את המשטרה הבריטית בארץ ישראל בצורה נרחבת ביותר (ראו קרבות בית דראס).
מלחמת העצמאות.
לפי מקור אחר (אל"ם מיל. בני מיכלסון) היו לצבא המצרי בתש"ח 70 שריוניות מסוג Mk-4 ו- Mk-3.
בצבא המצרי היו השריוניות מאורגנות במסגרת גדוד. המצרים היו מפרישים פלוגת שריוניות תחת פיקוד וכסיוע ליחידות חיל הרגלים. כך הם נהגו בהתקפותיהם על יישובים כמו יד מרדכי, נגבה ובארות יצחק ומשלטים כמו עיבדיס, תל קוניטרה, חירבת מאחז ועוד.
המסגרת העצמאית הקטנה ביותר נקראה בצבא המצרי "טרופ" (מחלקה). יחידה כזו מנתה 3-4 שריוניות.
הן שמשו לתפקידים שונים כמו סיור, חסימות (קרב נגבה), הטרדה, פיצוח עמדות מטווח קצר (קרב יד מרדכי, קרב עיבדיס, התקפת נגד על תל קוניטרה, חירבת מאחז) ועוד.
ב-11 במאי 1948 במסגרת תקיפת כפר דרום, פעלו כסיוע לחיל הרגלים שבע שריוניות מהן שתיים נושאות תותח, כנראה מסוג האמבר סימן 4. שאר חמש השריוניות היו בחלקן מהסוג הראשון ללא צריח, חלקן עם צריחון קטן ללא תותח וחלקן מסוג מרמון הרינגטון ללא צריח.
ב-4.10.48 בקרב על חרבת מחאז לקחו שריוניות מצריות אלה חלק בכיבוש המשלט ועלו עליו רק כאשר נוכחו שלמגינים אין תחמושת לנשק נגד טנקים.
ב-6 באוקטובר 1948 תקפו המצרים את חרבת מאחז בסיוע פלוגה בת 12 שריוניות. ההתקפה נשברה לאחר שתותח 20 מ"מ ופיאט שהופעל מזחל"מ פגעו ב- שלוש שריוניות.
תפיסת שלל
לצבא העיראקי היה גדוד שריוניות שמנה כ- 40 יחידות.
הדגמים המתקדמים היו מסוג סימן 4 והיו חמושים בתותח 2 ליטראות בקוטר 37 מ"מ.
תצוגה מוזיאלית.
מספר שריוניות שחלקן במצב נסיעה וחלקן בתצוגה נייחת נמצאות בצפון אמריקה ובאירופה.
במוזיאון הטנקים הבריטי בבווינגטון נמצאת שריונית אחת מדגם Mk-I .
אין אף שריונית מאחד הדגמים במוזיאון השריון בלטרון.
איגור דוברובולסקי
איגור איוונוביץ' דוברובולסקי (ברוסית: Игорь Иванович Добровольский ; נולד ב-27 באוגוסט 1967) הוא כדורגלן עבר רוסי, ששיחק בקבוצות: דינמו מוסקבה, אתלטיקו מדריד ואולימפיק מרסיי ובנבחרת ברית המועצות. לאחר הפרישה ממשחק פעיל אימן מספר קבוצות במולדובה.
כיום (2018) מאמן את קבוצת דינמו-אוטו מהעיר טירספול.
חוה חבושי
חוה חבושי (נולדה ב-28 באוגוסט 1950) היא סופרת ילדים ונוער ישראלית, שכתבה ספרים רבים, ופרסמה גם עשרות סיפורים וכתבות בעיתוני ילדים ונוער, אשר עסקו גם בנושאים כלכליים. חבושי זכתה במהלך השנים בפרסים על כתיבתה.
קורות חייה.
חוה חבושי לבית בראון נולדה ב-28 באוגוסט 1950, בעיר אורדאדיה אשר בטרנסילבניה, רומניה, ועד גיל עשר דיברה רק הונגרית. בשנת 1960 עלתה לישראל עם משפחתה. בשנים הראשונות התגוררה המשפחה בקריית טבעון ובשנת 1965 עברה לכרמיאל. בני משפחת בראון היו מתושביה הראשונים של העיר.
שמה המקורי של חוה היה אווה, אך כשנודע לה מי הייתה אווה בראון, היא קיבלה בברכה את עברות שמה, כמנהג הימים ההם, והפכה להיות חוה בראון, ולימים חבושי.
חבושי סיימה תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטת חיפה, ועבדה שנים רבות ככלכלנית בבנקאות, בתעשייה, ובאגף התקציבים של עיריית חיפה. בשנת 1973 נישאה למשה חבושי, ומאז היא מתגוררת בחיפה. לחבושי שני בנים.
עבודתה.
הקריירה הספרותית שלה החלה כשגידלה את ילדיה, והחלה לכתוב להם סיפורים. "מעשה בכוכב" היה הסיפור הראשון שלה שראה אור בדפוס באחד מעיתוני הילדים. מאז פרסמה כשבעה עשר ספרים ועשרות רבות של סיפורים, שהתפרסמו באנתולוגיות שונות, בעיתונות היומית, ובעיתוני הילדים והנוער.
הסיפורים הראשונים שכתבה היו קצרים ופשטניים, היא אומרת בראיון, ונועדו בעיקר להעביר מסר דידקטי. במשך הזמן היא התרחקה מהדידקטיקה וסיפוריה הפכו להיות מורכבים יותר. היא גילתה את סוד ההנאה שבכתיבתם ושבכוחם להעניק, הן לסופרת והן לקוראים.
בנוסף לסיפורים, פרסמה חבושי כתבות לילדים ונוער בנושאים שונים, כולל טור כלכלי לילדים בעיתונים "מעריב" ו"פילון", שבו הסבירה, על סמך השכלתה וניסיונה, מושגים בסיסיים בכלכלה כמו: מחסור, כסף, בנק, ריבית, מטבע זר, משכנתא, בנק ישראל וכיוצא בזה.
חוה חבושי נפגשת גם עם תלמידים ברחבי הארץ במסגרות שונות, ומנחה סדנאות כתיבה לילדים, לנוער ולמבוגרים.
חבושי זכתה במספר פרסים על כתיבתה. להלן מנימוקי השופטים שהעניקו לה את פרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית (לימור לבנת) בשנת 2011:
ריצ'רד משרוסברי
לאונטופוליס
לאונטופוליס היא עיר במצרים העתיקה, במחוז הליופוליס בחלקה הדרומי של דלתת הנילוס. התל עליו שכנה העיר ידוע גם בשם תל אל-יהודיה. השם ניתן לתל בעקבות הממצאים היהודיים שנמצאו בו. משמעות השם ביוונית הוא: עיר האריות. שמה המצרי של העיר היה: ניי-טה-חות. האתר היה מיושב מתקופת הביניים השנייה (תקופת החיקסוס - שהתקיימה בין המאות ה-18-16 לפנה"ס) ועד התקופה הרומאית.
ארכאולוגיה והיסטוריה.
מתקופת הביניים השנייה נמצאו באתר: סוללה גדולה ששימשה למטרות צבאיות או דתיות, בית קברות גדול הכולל קברים של מהגרים וצאצאיהם. בית קברות זה שימש לקבורה גם בתקופת הממלכה החדשה ותקופת הביניים השלישית. כמו כן נמצאו באתר מגוון כלי קרמיקה חרוטים בעיטור מיוחד הכולל דגמים גאומטרים שונים. כלים אלה נמצאו לראשונה באתר זה. משפחת כלים אלו קיבלו את השם כלי תל אל-יהודיה ומתוארכים לתקופת הברונזה התיכונה II המאה ה-19 לפנה"ס עד המאה ה-16 לפנה"ס. הכלים נמצאו בקברים. מקור הכלים בכנען.
מתקופת הממלכה החדשה נמצאו שרידי פסלים קולוסליים של רעמסס השני, גדול פרעוני השושלת ה-19 שמוצא משפחתו מאזור הדלתא, וגם ארמון של המלך רעמסס השלישי מהשושלת ה-20, אשר מלך במאה ה-11 לפנה"ס. הארמון מפורסם במיוחד בריצוף הצבעוני העשוי מפיאנס מצרי.
בתקופת השושלת ה-23 שימשה העיר כבירתו של המחוז ה-11 במצרים התחתונה. העיר תחת השם לאונטופוליס, הוזכרה לראשונה על ידי סטראבון גאוגרף ופילוסוף יווני, אזכור זה מצביע על חשיבותה היחסית של העיר. שמה של העיר ניתן לה על שם המקדש שהוקדש לאלות הלביאות באסט ושחמת ובנם. בתקופת השלטון היווני הוחזק אריה חי במקדש.
בתקופת שלטונו של בית תלמי במאה ה-2 לפנה"ס, נבנה מקדש יהודי לאלוהי ישראל אשר נוסד על ידי הכוהן הגדול חוניו הרביעי. מקדש חוניו היה מזבח או מבנה בצורת בית המקדש ובתוכו מזבח. המקדש נהרס בשנת 73 בהוראת הקיסר אספסיאנוס, שחשש ממרד יהודי שיתפתח בהשפעת המקום המקודש.
האתר נחפר מספר פעמים: אדוארד נוויל – שנים 1886 – 1887, פלינדרס פיטרי – שנים 1905 – 1906, שהתה אדם - 1950.
אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק