מכּתביו:
סגנוזאורוס
סגנוזאורוס (שם מדעי: "Segnosaurus") הוא סוג דינוזאור ממשפחת התריזינוזאוריים שחי במונגוליה בתקופת הקרטיקון. הוא היה השלד השלם יחסית הראשון של בן למשפחת התריזינוזאוריים שהתגלה. פירוש שמו הוא "לטאה איטית". המאובנים שלו נמצאו ליד אלה של קרובו הארליקוזאורוס ויש חוקרים המאחדים אותם לסוג אחד.
החוקר גרגורי ס. פאול מעריך שדינוזאור זה הגיע לאורך 6 מטרים. למרות גודלו הוא היה יכול לעמוד זקוף ולהשתמש בטפריו הארוכים כדי להגיע לצמרות עצים ולהגיע לעלים, בדומה לעצלני הקרקע. היו לו שיניים מעטות בלסתו וחלק מהחוקרים סוברים שמבנה זה נועד לעזור לו להתבסס על תזונה מנמלים וטרמיטים שבעזרת טפריו הגדולים פרץ לקינם. בנוסף ייתכן שהטפרים נועדו להגנה מטורפים.
אחרי מותי
אַחֲרֵי מוֹתִי הוא שיר מאת המשורר חיים נחמן ביאליק. השיר הודפס לראשונה בעיתון "הצופה" הוורשאי בפברואר 1904 (תרס"ד). בפרסום המקורי הייתה ההקדשה "לזכר פ." ביאליק עצמו שינה את ההקדשה כאשר כינס את שיריו בשנת 1908, למילים: "לזכר N". הסברה המקובלת היא שבגרסה הראשונה התכוון ביאליק לסופר מרדכי זאב פיארברג, שנפטר 5 שנים קודם לכן, ואילו בשנייה התמקד בגיבורו של פייארברג בסיפורו הידוע "לאן", שהוא גם אחד משמותיו הפרטיים של חיים נחמן ביאליק - נחמן.
על השיר.
הרקע לכתיבת השיר.
ניתן לפרש את השיר כהספד כואב על משורר שנפטר בדמי ימיו בטרם מיצה את כוח היצירה שלו. אך ניתן גם לקרוא את השיר כמעין הספד על השירה האישית של המשורר, שהציפייה לאותו הסוד הטמון ביצירתו, ואותו שמר לעצמו, נותרה ציפיית שווא. במילים אחרות, אין לדעת אם אכן הספיד ביאליק את מותו של פיארברג הצעיר, שנפטר בטרם עת, לאחר שכתב יצירה אחת משמעותית ("לאן"), או שהוא מבכה את סוד היצירה שלו עצמו, שכביכול אינו מצליח, או אינו רוצה, לחשוף אותו עד תום בפני הקוראים.
פישל לחובר השווה בין "אחרי מותי" לבין שיר אחר ביידיש, "כוואָלט געווען אַ בעלן ויסען, וי ועט זיין מיין טויט" [מתחשק לי לדעת איך יהיה מותי], שכתב המשורר באותו החודש, שגם בו הוא מהרהר באפשרויות מותו. לחובר מציין שגם י.ל. פרץ הרבה לעסוק בנושא המוות, ולכן אין הוא מגיע לכלל מסקנה סופית לגבי הרקע לכתיבת השיר. גם משה אונגרפלד מתייחס לשיר היידי: "באותו חורף שבו פרסם ביאליק את השיר 'אחרי מותי', לזכר פיארברג, פרסם ב"די יודישע ביבליאטעק" של פרץ - בפברואר, 1904 - את שיר המוות השני באידית".
כך או כך, בהיות ביאליק בין 32 בעת פרסום השיר, מתקשה הקורא לקבל את השיר ממשורר צעיר שמתכנן את ההספד שלו עצמו.
מבנה השיר.
השיר המחורז כולל ארבעה בתים. המשורר, הדובר בגוף ראשון יחיד, מתאר את מורכבותם של חיי היצירה ושואל כיצד יוצגו יצירתו ודמותו בזיכרון הקיבוצי. השאלה כרוכה בתיאור ארספואטי - המשורר מתאר את לבטי היצירה ואת החוויות הכרוכות בה; תוך כדי השאלה ניתנות מעין הנחיות להספד שיאמר לאחר מותו והצעה לכתיבת אפיטף על מצבת קברו. השיר, הרצוף במבעי הצער על אובדן העצמי העתיד להתרחש ועל המוות הצפוי, נכתב על ידי המשורר בהיותו בן שלושים ואחת שנים. ויש הסוברים שחיברו בעת הלך רוח קשה. מבעי הצער העצמי, הנאמרים בשיר כביכול בשם הסופדים, מתחזקים מבית לבית: בבית הראשון: „וְצַר!”, בבית השני: „וְצַר מְאֹד!”, בבית השלישי: „וְצַר מְאֹד, מְאֹד!”, בבית הרביעי: „וְגָדוֹל מְאֹד, מְאֹד הַכְּאֵב!”. עם הצער העצמי ומתוך האמירה האישית, עולה הצעה כוללת להבנת מושגים הקשורים להבנת מהות החיים ובמיוחד של חיי יצירה ולצדם הצעות לניהול חוויות האובדן, המוות והאבלות.
הבית הראשון מתווה את תהליכי האבלות והבניית הזיכרון הנכונים על פי המשורר. האחד הכרה באובדן ובמוות והיישרת מבט אליהם: „הָיָה אִישׁ – וּרְאוּ: אֵינֶנּוּ עוֹד;”. השני: ההרגשה שבכל קץ החיים ישנה החמצה; וכי כביכול המוות הקדים לבוא לפני הזמן הראוי: „קֹדֶם זְמַנּוֹ מֵת הָאִישׁ הַזֶּה, וְשִׁירַת חַיָּיו בְּאֶמְצַע נִפְסְקָה;”, ומפרט את הכאב ואת הסיבה לו: וְצַר! עוֹד מִזְמוֹר אֶחָד הָיָה-לּוֹ; כלומר, הצער העיקרי על אובדנו של האדם, כל אדם, הוא על מה שאפשר היה שיצור ונגרע בשל סיום חייו.
בבית השני מדגיש המשורר את יכולת היצירה ומשום כך האובדן המשמעותי של כל אדם באשר הוא; הנפש מדומה לכינור. קץ החיים מפסיק את המנגינה הייחודית, או במילות המשורר את „שירת חייו” של האדם, ומנגינות שהיו בדעתו לנגן יגרעו לעד מן היצירה האנושית.
בבית השלישי מתאר המשורר את ההחמצה של היצירה; היא מדומה לאישה שמתגעגעת אל אהובה, או לאומה שמחכה למשיח במילים: „וְאִם-הִתְמַהְמַהּ – בְּכָל-יוֹם חִכְּתָה-לּוֹ”, המשוחחות עם מילותיו של הרמב"ם בי"ג העיקרים.
בבית הרביעי חוזר המשורר על מילות הבית הראשון בהדגשה (על ידי פיזור האותיות), ומירכאות מצטטות את הנאמר לעיל המבטאות רצונו שמילותיו יתקבלו ויהפכו לחלק מן התודעה והמנהג.
אתרי המכרות העיקריים בוולוניה
אתרי המכרות העיקריים בוולוניה שבבלגיה הם אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי אונסק"ו ב-2012. באתר נכללים המכרות גראן ארנו, בואה-דו-לוק, בואה דו קאזייה, ובלגן. בנימוקי ההכרזה של אונסק"ו נאמר כי:
היסטוריה.
ישנן השערות ולפיהן פחם היה הדלק ששימש כמקור האנרגיה למערות היפוקאוסט רומיות עתיקות. השימוש המתועד הראשון בפחם באזור ולוניה היה במאה ה-12 ובמאה ה-13, והיה זה אחד המקומות הראשונים באירופה שבהם נעשה שימוש בפחם. הפחם בוולוניה נוצל למטרות ביתיות ולמטרות תעשיות, ובהן ייצור זכוכית, לבנים וצבע. במהלך המאה ה-17 החל השימוש בפחם גם בתעשיית ייצור הפלדה. באמצע המאה ה-18 החל השימוש הראשוני בדלק קוק באזור לייז' ושרלרואה, ובתקופה זו נעשה השימוש הראשון במכונות מבוססות מנועי קיטור לצורך ניקוז המכרות.
הכרייה התת-קרקעית החלה להתפתח במהירות בתחילת המאה ה-19 הודות ליוזמות חקיקה צרפתיות ואימוץ שיטות כרייה בריטיות, כך שניתן היה לייצר בקלות רבה יותר קוק עבור תעשיית הפלדה ובהמשך גם לתעשיית המכונות שהחלה להתפתח באירופה. ב-1830 הפכה בלגיה למדינה עצמאית, ובעקבות כך הואצה התפתחותה של תעשיית המכרות הוולונית והיא הפכה למרכז תעשייתי חשוב באירופה של המהפכה התעשייתית. במחצית השנייה של המאה ה-19 נכנסו לשימוש תהליכים חדשניים נוספים, ובהם חיתוך סלעים באמצעות אוויר דחוס, שימוש במשאבות, ניצול הפחם בתעשייה הכימית וכדומה.
תעשיית המכרות המתפתחת באזורים שמחוץ לוולוניה גרמה לתחרות גוברת, שהגיעה לשיא בתחילת המאה ה-20. פעילות המכרות נמשכה לאורך כל השנה למרות מאורעות כגון מלחמת העולם הראשונה והשפל הגדול, ובעקבות הפעילות האינטנסיבית נוצר קושי לכרות את הפחם באזורים יותר ויותר עמוקים והמכרות למעשה "הזדקנו". אחדים מהמכרות בוולוניה ספגו נזקים במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה החליטה ממשלת בלגיה להגביר את כריית הפחם כדי לסייע בשיקום נזקי המלחמה. החלטה זו נתקלה בקשיים לאור התדלדלות המשאבים, ותנאי העבודה במכרות הפכו לקשים ביותר. רווחיות המכרות המשיכה להתדרדר, וב-1955 נסגר מכרה גראן-הורנו. המקום היה נטוש במשך 12 שנים, שבסיומן נטלו את האחריות עליו רשויות המדינה. דוגמה לתנאי העבודה הקשים היא האסון שהתחולל בבואה דו קאזייה ב-1956, ובו נהרגו כורים אחדים.
ב-1951 הייתה בלגיה אחת מבין שש המדינות המייסדות של קהילת הפחם והפלדה האירופית, שמטרתה הייתה ללכד את משאבי הפחם והפלדה של אירופה. הייתה זו הזדמנות לחדש את הפעילות במכרות הוולונים, אך ב-1958 החלה מגמה של סגירת מכרות לא רווחיים ובתוך שנים אחדות אבדו כ-20,000 מקומות עבודה בתעשיית המכרות הוולונית. ב-1959 הוקמה חברה שמטרתה לאגד את כל המכרות הוולונים ולסגור את אלה שהפכו לחסרי תועלת, ולהפעיל רק את המכרות שעדיין ניתן היה לנצלם. בשנות ה-70 החל השימוש בשיטות מודרניות במכרות שעדיין ניתן היה להפיק מהם פחם, ובהם מכרה בלגן. עם זאת, המכרות המעטים שנותרו פעילים נאלצו להתמודד עם התחרות של ייבוא פחם זול ממקומות כגון אפריקה, ובין 1983 ל-1984 נסגרו מכרות הפחם האחרונים שעדיין היו פעילים.
פרשת לילהאמר
"פרשת לילהאמר" אירעה בעיר לילהאמר שבנורווגיה ב-21 ביולי 1973 במסגרת "מבצע זעם האל", כאשר סוכנים של "המוסד" הרגו צעיר מרוקאי בשם אחמד בושיקי, לאחר שסברו בטעות כי הוא עלי חסן סלאמה, מראשי ארגון הטרור "ספטמבר השחור". חלק מחברי הצוות שביצע את ההריגה נלכדו בידי הנורווגים, וחלקם נדונו למאסר. הפרשה פורסמה בהרחבה בתקשורת הבינלאומית וגרמה למבוכה רבה בישראל.
רקע.