בשנת 1993 נחקק חוק רציפות הדיון בהצעות חוק, התשנ"ג-1993, ביוזמתו של חגי מירום. חוק זה החליף את החוק מ-1964, והוראותיו הן התקפות כיום. בחוק זה הונהגו מספר שינויים. ראשית, נקבע כי החלת רציפות על הצעת חוק פרטית תהיה רק אם חבר הכנסת עדיין מכהן בכנסת הנכנסת, ורק אם נתן הסכמתו לכך (אם חתומים על הצעת החוק מספר חברי הכנסת, די בכך שאחד מהם נתן את הסכמתו). שנית, נקבע כי אם ועדה מעוניינת להחיל רציפות על הצעת חוק, עליה להודיע על כך לממשלה, ולקיים את הדיון רק 21 ימים מאוחר יותר, כדי לאפשר לממשלה לגבש את עמדתה. כן נקבע כי החלת רציפות במקרה שאף סיעה לא הביעה התנגדות לא תהיה אוטומטית, ובכל מקרה תהיה הצבעה על כך במליאת הכנסת.
גרפים מקריים
ניסוי הייפלה-קיטינג
ניסוי הייפלי קיטינג
שנות ה-10 של המאה ה-21
נעם סולברג
נעם סולברג (נולד ב-22 בינואר 1962) הוא שופט בבית המשפט העליון.
קורות חייו.
סולברג נולד וגדל בחיפה ליהודית ושאול סולברג, עולים מהולנד. למד בישיבה התיכונית "יבנה" בחיפה ובישיבת ההסדר "הר עציון" באלון שבות. התגייס לחיל האוויר ואת שירותו הצבאי סיים בדרגת רב-סרן. הוא בעל תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, השני בהצטיינות. ב-1990 החל להתמחות אצל מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, פליאה אלבק, לאחר מכן אצל שופט בית המשפט העליון יעקב מלץ, ואצל היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש. שימש במשך 7 שנים עוזרם של שלושה יועצים משפטיים לממשלה: חריש בשנים 1991–1993, מיכאל בן יאיר בשנים 1994–1997, ואליקים רובינשטיין בשנים 1997–1998. כמו כן היה מרצה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1998 מונה לשופט בבית משפט השלום בירושלים, ובשנת 2005 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בעיר. בשנת 2009 עלה שמו לראשונה כמועמד לבית המשפט העליון ולאחר שלא נתמנה למשרה זו היה מועמד למשרת היועץ המשפטי לממשלה, וגם מועמדותו זו נדחתה. ב-6 בינואר 2012 נבחר לשופט בית המשפט העליון וב-21 בפברואר 2012 החל לכהן בתפקיד. לפי שיטת הסניוריטי הוא צפוי לכהן כנשיא בית המשפט העליון בין אוקטובר 2028 לינואר 2032.
חיים אישיים.
מתגורר באלון שבות שבגוש עציון. נשוי למאירה, ולהם חמש בנות. בתם הדס סבלה מתסמונת רט, ונפטרה בגיל 33, במרץ 2018.
פסיקותיו ועמדותיו.
סולברג מעיר לא אחת לעמיתיו להרכב על כך שהם מביעים עמדות שאינן נדרשות להכרעה. כך למשל, כאשר המשנה לנשיאה, חנן מלצר כתב למעלה מן הצורך שייתכן שיש חובה חוקתית לקיים שידור ציבורי, כתב:
במקרה אחר שבו נחלקו עמיתיו בשאלת חשיבות השיקולים השונים לענישה בעבירות מין כתב:
סולברג נוהג לאזכר את המשפט העברי בפסקי הדין שלו. בחלק מהמקרים מדובר בהערת אגב לאחר שקבע את הדין על פי החוק הישראלי. במקרים אחרים, השתמש סולברג במשפט העברי בגיבוש פסק דינו. לדוגמה, במסגרת סכסוך בין שכנים בבית משותף, קבע כי זיקת הנאה של זכות מעבר במקרקעין איננה חייבת להיות גורפת, וניתן להגבילה לשעות מסוימות ביממה, או לצורך שימושים מסוימים. קביעה זו היוותה חידוש פסיקתי, והשופט סולברג הסתמך גם על המשפט העברי לצורך גיבושה. בערעור שנדון בבית המשפט העליון, אושרה קביעה זו הגם שתנאי המעבר שקבע צומצמו במקצת. בהחלטות קצרות נוהג סולברג לנקוט בלשון קצרה לגבי דברים שנאמרו במהלך הדיון, תוך הפניה לפרוטוקול או שימוש בלשון כמו "הערתי את אשר הערתי" או "אמרתי את אשר אמרתי".
אזרחי.
מספר פסיקות של סולברג זכו לתשומת לב בקהילה המשפטית או לתהודה ציבורית:
באחד מפסקי הדין שלו המתייחס לפסק דין אפרופים היה בדעת מיעוט שיש לפרש כתב ערבות על פי לשונו שלא כלל מגבלה על היקף הערבות, ולא על פי אומד דעת הצדדים שהערבות כוונה רק לעסקאות מסוימות.
נזיקין.
באחד מפסקי הדין קבע השופט סולברג בדעת רוב כי אין לחייב בית חולים לחולי נפש באחריות על התאבדות מטופלת בבית החולים. בנמקו את פסיקתו כתב:
במקרה אחר, היה השופט סולברג בדעת הרוב שאין לחייב בנזיקין של לידת ילד פגוע, רופא שהמליץ על הפלה בגלל חשש ללידה מוקדמת, אך לטענת ההורים לא הסביר להם את הסיכונים של לידה מוקדמת. בין השאר כתב:
ענייני לשון הרע.
בתקופה שבה כיהן כשופט בבית משפט השלום עסק סולברג בין היתר בתביעות לשון הרע רבות. תביעות אחדות שהוגשו נגד אמצעי תקשורת התקבלו על ידו. בשנת 2005 חייב את הוצאת עיתון "הארץ" והעיתונאי עקיבא אלדר לפצות את אריה קינג בסך 8,000 ש"ח. בשנת 2008 חייב את העיתון "ידיעות אחרונות" ואחדים מאנשיו, ובהם העיתונאי מרדכי גילת, לפצות את פקידת משרד הפנים, בתיה כרמון, בסך 200,000 ש"ח. סולברג הביע בפרשה זו את עמדתו כי תיאור דברים המציג רק את הצדדים השליליים ללא הבאת הסיפור השלם הוא "הצגת האמת החלקית בלבד" והוסיף: "חצי אמת גרועה לעיתים משקר, ועל פרסום חלקי שכזה לא תחול הגנת אמת הפרסום." לגבי הסתפקות בהבאת תגובה ליד סיפור של לשון הרע קבע באותו עניין כי "בכתבה אמנם הובאה תגובתה... אך שיקול הדעת שהפעילו הנתבעים היה שגוי. מנוסח תגובתה... היה עליהם להיווכח בטעותם ולהימנע כליל מפרסום הפרשיה הנדונה, או למצער לשנות את נוסח הפרסום. אין זה הוגן לפרסם את סיפור המעשה, כשלפי האמת אין סיפור. בתודעתו של הקורא נותר הרושם השלילי של דברי לשון הרע שבכתבה שאינם אמת, ולנתבעים לא תעמוד הגנת אמת הפרסום." לעומת זאת, קבע כי בלשון עיתונאית שיש בה גוזמה אין בהכרח פגיעה באמת הפרסום, שכן: "לא בביקורת על הסגנון העיתונאי עסקינן, סגנון שהקורא הסביר מוּדע לו, אלא בבחינת הדברים על-פי דיני לשון הרע." באופן דומה קבע לגבי שימוש בפרפרזה על סיסמה של חברה עסקית במדור הספורט, שהקורא מודע לכך שמדובר בפרפרזה ועל כן אין בסיס לתביעת לשון הרע.
בשנת 2004 דחה תביעת דיבה של ב. מיכאל כנגד עיתון "הצופה" וחנה אייזנמן בקביעה שדבריה של אייזנמן חוסים תחת ההגנה של לשון הרע שנאמרה בתגובה על לשון הרע. עם זאת, הוא הביע אי נחת מדבריה החריפים של אייזנמן ולא פסק לה הוצאות (גם מפני שהמשפט היה מהיר). בערעור הושגה פשרה על פיה הוסכם כי העיתון יפרסם הבהרה.
בשנת 2004, במסגרת תביעות דיבה הדדיות בין עורכי הדין יוסף ארנון ויראון פסטינגר, דחה את התביעה של ארנון כלפי פסטינגר מתוקף היות דבריו של פסטינגר הבעת דעה וחייב את ארנון ב-8,000 ש"ח והוצאות על דבריו כלפי פסטינגר. בעקבות ערעור שהוגש לבית המשפט המחוזי הסכימו הצדדים לפשרה לפיה ימשכו הדדית את שתי התביעות שהגישו בבית משפט השלום.
בשנת 2009, בבית המשפט המחוזי, הכריע בתביעת דיבה של קצין שנודע בכינוי סרן ר' נגד אילנה דיין וטלעד, עקב תחקיר אודותיו ששודר בתוכנית "עובדה" וייחס לו מעשה של וידוא הריגה בילדה ברצועת עזה. סולברג קיבל את התביעה, וקבע כי דיין וטלעד אשמים בהוצאת לשון הרע, משום שהסיפור שהוצג לצופים על מעשיו של סרן ר' היה ערוך באופן שלא הציג את כל הצדדים בפרשה. הוטל עליהם תשלום פיצוי כספי לתובע, הקראת עיקרי הכרעת הדין בתוכנית והבהרה לצופים כי הכתבה ששודרה בשעתו העבירה מסר שגוי לגבי התובע. בפברואר 2012 קיבל בית המשפט העליון את ערעורה של דיין על הפסיקה, ביטל את פסק הדין וקבע שלדיין עומדת הגנת "אמת דיברתי", שכן העובדות עליהן הושתתה התוכנית היו נכונות לשעתן. ביחס לטלעד, השופטים קבעו כי הקדימון ששודר לקראת התוכנית היווה לשון הרע ופסקו שהזכיינית "טלעד" תשלם לקצין פיצוי מופחת, בגובה מאה אלף שקלים. בדיון נוסף בהרכב מורחב של תשעה שופטי בית המשפט העליון הוחלט ברוב דעות לא לשנות מהתוצאה האופרטיבית של פסק הדין.
פלילי.
בכמה מקרים סבר סולברג שיש להרשיע נאשמים מול אחרים בהרכב שסברו שיש לזכות. מנגד היו גם מקרים שבהם הוא היה מהמזכים. במקרה אחד הוא מצא את עצמו בדעת מיעוט בחולקו על הזיכוי של אדם שהגיע לזירת עבירה כחלק מחבורת תוקפים, אך לא היו ראיות שהוא עצמו היה שותף בתקיפה. על כך כתב סולברג:
באחד המקרים שבהם היה בדעת הרוב שסירבה להרשיע נאשם שזוכה בבית המשפט המחוזי, כתב:
סולברג ממעט לזכות נאשמים בשל מחדלים של רשויות האכיפה. במקרה אחד היה ברוב שהרשיע קטין למרות מחדלי חקירה. במקרה אחר היה בדעת הרוב שאין לאפשר לנאשם לחזור בו מהודאה בגלל שחומרי החקירה לא הועברו לידיו. הוא כתב:
הגנה עצמית.
בהיותו שופט בבית המשפט המחוזי, זיכה סולברג שוטר שירה למוות בתושב מזרח ירושלים, במהלך אירוע אלים, בקבלו את טענת השוטר שחש באותו רגע בסכנת חיים. בית המשפט העליון אישר את פסק הדין ברוב דעות.
בתחילת 2016 כתב סולברג את פסק הדין העיקרי בבית המשפט העליון שזיכה מחמת הספק, על סמך הטענה להגנה עצמית, אדם שהורשע בבית המשפט המחוזי בהריגה. הזיכוי נתקבל פה אחד.
באוקטובר 2019 היה בדעת מיעוט שאין להורות על העמדה לדין של שוטר שירה למוות בצעיר ערבי שהכה בסכין על חלונות ניידת משטרה.
ענישה.
באוגוסט 2018 כתב את פסק הדין שקיבל ברוב דעות את ערעור המדינה, והכפיל עונש של תשעה חודשי מאסר שהוטל על לוחם מג"ב שהורשע בגרימת מוות ברשלנות של פלסטיני במהלך עימותים ביום הנכבה. את פסק דינו סיים סולברג במילים: "לצערנו, הנשק שניתן לדרי על מנת להציל את הנפש, שימש – בשל כוונת זדון לפצוע, ורשלנות חמורה שנלוותה לה – לשפיכות דמים. במבחן הזה כּשל דרי; עליו ליתן את הדין".
משפט מנהלי.
על אף שכתב את פסק הדין בו פסל בג"ץ, בדעת רוב שופטי ההרכב, את מס ריבוי דירות, בנימוק פרוצדורלי של העדר הזדמנות לדיון ראוי בוועדת הכספים, ככלל נחשב סולברג לשופט מרוסן בהקשר של משפט מינהלי.