בשנת 2004 שיחק קאביזל בסרט של מל גיבסון, "הפסיון של ישו". בסרט גילם קאביזל את דמותו של ישו בשעותיו האחרונות לפני רציחתו וצליבתו בידי הרומאים.
כמו כן גילם קאביזל את דמותו של בובי ג'ונס, הנחשב לשחקן הגולף הטוב בכל הזמנים, בדרמת הספורט הביוגרפית "בובי ג'ונס: רצף של גאונות". בנוסף שיחק קאביזל במותחן הבדיוני "בסוף הדרך".
ב-2006 שיחק קאביזל במותחן האקשן הבדיוני של טוני סקוט "דז'ה וו", בו גילם את קארול אורסטדט, אדם פיקח אשר כועס על הממשל האמריקאי על כך שדחו את בקשתו לשרת בכוחות המארינס.
ב-2008 שיחק במותחן ההרפתקאות הבדיוני "נחיתה רכה", בו גילם את קיינן, אדם אשר נוחת מעולם רחוק בכדור הארץ בזמן תקופת הוויקינגים, מגלה להם את הטכנולוגיה המתקדמת שלו ומנהיג קבוצת לוחמים במטרה להרוג חייזר אשר מאיים על חייהם.
ב-2009 שיחק בגרסה המחודשת לסדרת הטלוויזיה משנות ה-60, "האסיר".
בשנת 2014 שיחק קאזיבל בסרט "כשהמשחק עומד מלכת" (When the Game Stands Tall) את דמותו של בוב לדואר(Bob Ladouceur), מאמנה של קבוצת הפוטבול של תיכון דה לה סאל, שמחזיקה ברצף הניצחונות הגדול ביותר בפוטבול תיכונים- רצף שבו במשך 12 שנים קבוצת התיכון של דה לה סאל לא הפסידה אף משחק.
החל מ-2011 עד 2016, שיחק קאביזל בסדרה "מבוקש לחקירה" בתפקיד ראשי את דמותו של ג'ון ריס, סוכן CIA לשעבר שגויס בידי מתכנת על בשם הרולד פינץ' (מייקל אמרסון) לשם התערבות ומניעת מעשי רצח המתרחשים בעיר ניו יורק, הנחשפים כבר משלב התכנון הודות לטכנולוגיית מעקב חדשנית שפיתח פינץ'.
חיים אישיים.
בשנת 1996 נישא לבת זוגו, קארי ברוויט, מורה לאנגלית. לזוג שלושה ילדים מאומצים מסין הלוקים בסרטן המוח.
קאביזל ואשתו הם קתולים אדוקים.
ג'יימס קאבייזל
מסע כומתה
מסע כומתה הוא מסע אשר נערך על ידי חיילי החילות הקרביים בצה"ל, כשבסופו ניתנת להם כומתה בצבע ייחודי לחיל או לחטיבה. מסע הכומתה משמש גם כמסע המסכם של חלק ממסלולי ההכשרה של לוחמים בצה"ל, דהיינו בסוף הטירונות או בסוף האימון המתקדם.
אורך המסע.
רקע.
מסעות בצה"ל מתבצעים ב"קצב 6", כלומר, בכל שעה של מסע החיילים גומאים כ-6 קילומטרים. לאחר כל 6 קילומטרים מתקיימת עצירה בת מספר דקות על מנת להינפש ולאגור כוחות לקראת המשך המסע. לאחר כל 18 קילומטרים מוגשת ארוחה קלה, על מנת למנוע התמוטטות של חיילים עקב חוסר אנרגיה בגוף. הציוד שנלקח למסע על ידי החיילים כולל את נשקם האישי, חגור ובו 6 מחסניות ו-2 מימיות, אלונקות ומארזים עם מים ("פק"ל מים"). חיילים שיושכבו על האלונקה, כחלק מתכנון המסע מראש, לוקחים איתם גם קסדה.
במהלך חלק מהמסעות, ובייחוד במסעות הארוכים יותר, מתקיים במסע קטע שבו החיילים נושאים אלונקות שעל כל אחת נמצא אחד מהחיילים במסע. מבחינת הקושי של מסע עם אלונקות, צה"ל מחשב כי כל קילומטר עם אלונקה מקביל לשלושה קילומטרים של הליכה. כך, מסע באורך 65 ק"מ, שמתוכם 56 ק"מ ללא אלונקות, ו-9 ק"מ עם אלונקות, יחשב כמסע באורך כולל של 83 קילומטרים.
מסע כומתה ביחידות צה"ל.
בטירונות רובאי 03, אשר נערכת בין היתר על ידי לוחמי המעברים, מערך ההגנה האווירית וחיל התותחנים אורך המסע נע בין 10 ל-20 ק״מ. בטירונות רובאי 04 אשר נערכת על ידי לוחמי חיל השריון אורך המסע נע בין 20 ל-30 ק"מ. ובטירונות 05 אשר נערכת על ידי לוחמים רגליים בחיל האיסוף הקרבי וחטיבת החילוץ (פקע"ר) אורך המסע נע לרוב בין 30 ל-40 קילומטרים.
בטירונות רובאי 05, של משמר הגבול, אורך מסע הכומתה הוא בין 20 ל-30 קילומטרים, ובחיל ההנדסה לרוב המסע אורך כבין 40 ל-45 קילומטרים.
בחטיבות חיל הרגלים מסע הכומתה אורך בין 42 ל-70 קילומטרים, כאשר האורך והמסלול מותאמים כל שנה. בחטיבת כפיר מבצעים הלוחמים מסע כומתה באורך של 45+5 עם אלונקות ובסופו מקבלים את הכומתה המנומרת. במסע של מחזור אוגוסט 2013 עשו הלוחמים מסע של 77 ק"מ ללא אלונקות; בחטיבת גבעתי המסע לכומתה הסגולה הוא באורך של 45 קילומטרים+5 קילומטרים עם אלונקות, כאשר בעבר הוא ארך 84 קילומטרים, כמספר היחידה ("חטיבה 84"). מסע הכומתה של גדס"ר גבעתי אורך כ-80 ק"מ; בחטיבת הנח"ל יוצאים החיילים למסע כומתה שנע בין 50 ל-60 ק"מ (50+10 אלונקות או 46+7 אלונקות) ובסופו מקבלים הלוחמים את הכומתה הירוקה; הכומתה החומה של חטיבת גולני מתקבלת לאחר מסע שאורכו 60 ק"מ ובנוסף ישנם 10 ק"מ של מסע אלונקות (סך הכל מקבילה לרמת קושי של מסע רגלי בן 90 ק"מ), בגדס"ר גולני אורך המסע מגיע ל-90 ק"מ. בחטיבת הצנחנים היה נהוג גם כן לבצע במשך שנים רבות מסע כומתה באורך 90 קילומטרים, שנחשב לארוך והמפרך בין חטיבות החי"ר, שהחל באנדרטת הצנחנים בתל נוף ועד לגבעת התחמושת בירושלים, עם השנים שונה אורך המסע ל-55 ק"מ כאשר הלוחמים נושאים על גופם כ-30% משקל גוף ובסופו מחולקת הכומתה האדומה.
טקס כומתה.
לאחר המסע מתקיים טקס הענקת כומתה בו מוענקות הכומתות לחיילים. נהוג ביחידות צה"ל שהמפקדים מעניקים את הכומתות שלהם לחיילים המצטיינים. לכל חטיבה או יחידה יש אתר קבוע בו נערך טקס קבלת הכומתות. לדוגמה, חטיבת כפיר מקיימת את הטקס באנדרטת חטיבת כפיר בעפולה ואילו חטיבת הצנחנים עורכת את הטקס בגבעת התחמושת בירושלים. קיימות שתי מתכונות לקיום הטקס: מתכונת קרבית וטקס רשמי.
טקס קרבי.
טקס קרבי מתקיים מיד לאחר המסע. החיילים, עדיין עם החגור והנשק עליהם, מסתדרים בשלשות והמפקדים מחלקים להם את הכומתות. בעבר היה זה הטקס הרגיל בצה"ל. השם של הטקס נובע מאופיו: החיילים לבושים ומצוידים כאילו הם מוכנים ללחימה באופן מיידי.
טקס רשמי.
טקס רשמי מתקיים מספר ימים לאחר הטקס הקרבי, דבר המאפשר לחיילים לצבור כוחות ולנוח לאחר המסע המפרך. בדרך כלל נישאים נאומים של מפקד החטיבה או היחידה, מפקד בסיס האימון החטיבתי או בסיס ההכשרה וקצינים נוספים. בטקס גם מוכרז מי היא הזוכה בתואר הפלוגה המצטיינת מבין כלל הפלוגות בהכשרה.
מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667)
מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667) (בפולנית: Potop rosyjski, ברוסית: Российский потоп, בליטאית: Rusų tvanas) הייתה מלחמה בין רוסיה הצארית לבין האיחוד הפולני-ליטאי על השליטה בשטחי אוקראינה ובלארוס. המלחמה הייתה למלחמה האחרונה שהתקיימה בין רוסיה לאיחוד הפולני-ליטאי. שלבה הראשון של המלחמה (1655–1660) היה כחלק מהמלחמה הצפונית הקטנה. המלחמה החלה לאחר פניית האוקראינים להסתפח לרוסיה הצארית והסתיימה בשנת 1667 עם חתימת הסכם אנדרוסובו. על אף שהאיחוד ניצח ברוב קרבות המלחמה, והשיב לעצמו שטחים שאבדו בתחילתה, הכלכלה הירודה שלו לא יכלה לתמוך במאבק ארוך וקשה. לאור משבר פנימי ופריצת מלחמת אזרחים נאלץ האיחוד הפולני-ליטאי לחתום על הסכם הפסקת אש בתנאים קשים עם רוסיה. המלחמה נסתיימה עם כיבושים נרחבים של רוסיה בשטחי בלארוס ואוקראינה, ותחילת הפיכתה למעצמה באירופה.
רקע.
תושביה האורתודוקסים של אוקראינה, שהייתה נתונה לשליטתו של האיחוד הפולני-ליטאי, הרגישו לחץ מהכמורה הקתולית הפולנית. ולכן, מפעם לפעם פרצו מרידות כנגד השלטון הזר. מרד משמעותי, בהנהגתו של בוגדן חמלניצקי, פרץ בשנת 1648. חמלניצקי שאב את מירב התמיכה הבינלאומית למרד מהצאר הרוסי אלכסיי הראשון, והבטיח לו את נאמנותו בתמורה. על אף שהזמסקי סובור (אספת נציגי העם משכבות שונות ברוסיה) של 1651 התנגדה לסיפוח אוקראינה לשטחי הממלכה והצטרפות למלחמה כוללת כנגד האיחוד הפולני-ליטאי, הצאר המתין עד לאספה הבאה ב-1653, אשר אישרה את הסיפוח. לאחר האשרור האוקראיני של הסיפוח בינואר 1654, הפכה ההצטרפות הרוסית למלחמה כנגד הפולנים בלתי נמנעת.
המערכה של 1654 - 1655.
תחילת המלחמה הייתה מוצלחת מאוד לרוסיה הצארית. ב-18 במאי הצבא בראשות הצאר החל בהתקדמות ממוסקבה לכיוון סמולנסק. במהלך הקיץ נכבשו מספר ערים אך מתקפה על סמולנסק שנערכה ב-16 באוגוסט לא הייתה מוצלחת. ב-20 באוגוסט נכבשה הומל. ב-23 בספטמבר נכנעו הפולנים שהתבצרו בסמולנסק לאחר מצור ממושך. ב-22 בנובמבר 1654 נכבשה גם ויטבסק על ידי הרוסים.
הצלחות הרוסים נמשכו גם בשנת 1655. ב-31 ביולי 1655 נכבשה וילנה ובאוגוסט קובנו והורדנה.
בחזית הדרומית התקדמו הרוסים עד ללבוב, אך לא כבשו אותה.
לקראת סוף שנת 1655 היו כל שטחי אוקראינה ובלארוס בשליטה רוסית והלחימה עברה לשטחי ליבה של הדוכסות הגדולה של ליטא ופולין.
המערכה מול שוודיה.
בקיץ 1655 הכריזה שוודיה על מלחמה נגד האיחוד הפולני-ליטאי. תוך זמן קצר כבשו השוודים את ורשה וקרקוב. לאור המצב נחתם הסכם אי-לוחמה בין הרוסים לפולנים, וב-17 במאי 1656 הכריזה רוסיה הצארית על מלחמה נגד שוודיה. תוך זמן קצר נכבשו ערי ליבוניה כמו דרפט, דבינסק ועוד. המצור על ריגה לא היה מוצלח והעיר לא נכבשה. בהמשך לא הייתה התקדמות מצד הרוסים, וביוני 1658 נחתם הסכם אי-לוחמה למשך שלוש שנים. בהתאם להסכם, הועברו חלקים משטחי ליבוניה, כולל דרפט, לשליטה רוסית.
המערכה בשנים 1658 - 1659.
בשנת 1657 נפטר בוגדן חמלניצקי ובמקומו נבחר להטמאן (מנהיג צבאי של הקוזאקים) של אוקראינה איוואן ויגובסקי. בווילנה נערך משא ומתן בהקשר לסימון גבולות וחתימת הסכם קבע. למרות בקשות הרוסים, ההטמן החדש של אוקראינה לא שלח את נציגיו לווילנה והרוסים ניהלו את משא ומתן על דעת עצמם. בשנת 1658 התברר שהסיבה לכך הייתה משא ומתן שאוקראינים ניהלו עם הפולנים בנפרד. בהתאם להסכם שהתגבש, אוקראינה הסכימה להיות חלק של האיחוד הפולני-ליטאי.
כתוצאה מהסכם שהתגבש, החלו כוחות פולניים ואוקראיניים להילחם ברוסים. בקרב שהתקיים ביוני 1659 ניצחו הכוחות המשותפים של האוקראינים ושל חאנות קרים את הכוח הרוסי.