במהלך השנים צברו הספורטאים היפנים 497 מדליות במשחקי הקיץ, מהן 169 מדליות זהב, ולאחר אולימפיאדת טוקיו (2020) היא מדורגת במקום ה-9 בטבלת המדליות של כל הזמנים. הענפים בהם התבלטו הספורטאים היפנים במיוחד הם ג'ודו (ענף בו היא מדורגת ראשונה בטבלת המדליות המצטברת, עם 96 מדליות, מהן 48 מדליות זהב), התעמלות (ענף בו היא מדורגת שלישית בטבלת המדליות המצטברת, אחרי ברית המועצות וארצות הברית, עם 103 מדליות, מהן 33 מדליות זהב), היאבקות (76 מדליות, מהן 37 מדליות זהב) ושחייה (83 מדליות, מהן 24 מדליות זהב).
באולימפיאדות החורף משתתפת יפן מאז האולימפיאדה השנייה, אולימפיאדת סנט מוריץ (1928). היא נעדרה מהן פעם אחת בלבד, כאשר לא הורשתה להשתתף באולימפיאדת סנט מוריץ (1948), הראשונה שנערכה לאחר מלחמת העולם השנייה. באולימפיאדות החורף צברו היפנים 76 מדליות, מהן 17 מדליות זהב. הענפים הבולטים הם החלקה מהירה עם 26 מדליות, בהן 5 זהב וקפיצות סקי עם 14 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
אירוח המשחקים.
יפן אירחה את משחקי הקיץ פעם אחת ואת משחקי החורף פעמיים.
טוקיו הייתה אמורה לאחר את משחקי הקיץ ב-1940, אך ב-1938, לאחר שפרצה מלחמת סין–יפן השנייה, החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לקיים את המשחקים בהלסינקי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בוטלו משחקים אלה לגמרי. היא הגישה את מועמדותה בשנית לאירוח המשחקים של 1960, אך דורגה במקום האחרון, אחרי רומא, לוזאן, דטרויט, בודפשט, בריסל ומקסיקו סיטי. ארבע שנים מאוחר יותר נזקקה לסיבוב הצבעה אחד בלבד כדי לגבור על דטרויט, וינה ובריסל, ולזכות באירוח המשחקים של 1964. במכרז לאירוח המשחקים ב-2016 דורגה במקום השלישי, אחרי ריו דה ז'ניירו ומדריד.
טוקיו נבחרה לארח את המשחקים האולימפיים גם ב-2020, לאחר שגברה על איסטנבול ומדריד. בכך, תהיה טוקיו לעיר החמישית שמארחת את המשחקים יותר מפעם אחת, אחרי פריז, לונדון, לוס אנג'לס ואתונה.
ערים יפניות נוספות שהגישו את מועמדותן לאירוח משחקי הקיץ היו נגויה, שהתמודדה על אירוח המשחקים ב-1988 והפסידה לסיאול, ואוסקה, שהתמודדה על אירוח המשחקים ב-2008, ודורגה במקום החמישי אחרי בייג'ינג, טורונטו, פריז ואיסטנבול.
בדומה למשחקי הקיץ, גם אולימפיאדת החורף הראשונה שהייתה אמורה להיערך על אדמת יפן בוטלה בסופו של דבר. אולימפיאדת החורף של 1940 הייתה אמורה להיערך בסאפורו, אך הועברה לסנט מוריץ ובסופו של דבר בוטלה לגמרי. היא הגישה את מועמדותה פעם נוספת, לאירוח אולימפיאדת החורף של 1968, אך דורגה במקום הרביעי אחרי גראנובל, קלגרי ולאהטי. ארבע שנים מאוחר יותר, נזקקה לסיבוב הצבעה אחד בלבד כדי לזכות באירוח, לאחר שהועדפה על פניהן של באנף, לאהטי וסולט לייק סיטי, ואירחה את אולימפיאדת החורף של 1972. בהמשך הגישה את מועמדותה פעם נוספת, לאירוח המשחקים של 1984, אך הפסידה לסרייבו על חודם של שלושה קולות.
האולימפיאדה השלישית שנערכה על אדמת יפן הייתה אולימפיאדת נאגנו (1998). נאגנו הועדפה על פניהן של סולט לייק סיטי, אסטרסונד, חאקה ואאוסטה.
היסטוריה.
ההופעות הראשונות: 1912 עד 1924.
הופעת הבכורה של יפן במשחקים האולימפיים הייתה צנועה למדי. שני אתלטים ייצגו אותה בסטוקהולם. אחד מהם, רץ המרתון שיזו קנקורי, הבחין במהלך הריצה במסיבת גן בה שתו הנוכחים מיץ תפוזים. קנקורי, שסבל מהחום, הצטרף למסובים, נשאר שם זמן מה, ולאחר מכן עלה על רכבת לסטוקהולם. מאחר שחש בושה על שלא סיים את המירוץ, עלה למחרת על ספינה מבלי להודיע לאיש. מבחינת הרשויות בשוודיה היה קנקורי בחזקת נעדר, עד שב-1962 איתר אותו בביתו עיתונאי שוודי. הוא הוזמן לשוודיה להשלים את המירוץ, וב-1966, כשהוא בן 75, נכנס בשעריו של האצטדיון האולימפי בסטוקהולם, 54 שנים, 8 חודשים, 6 ימים, 8 שעות 32 דקות ו-20 שניות לאחר שהחל במירוץ.
היפני הראשון שזכה במדליה אולימפית היה הטניסאי איצ'ייה קומגאה. קומגאה זכה במדליית הכסף באולימפיאדת אנטוורפן (1920), לאחר שהפסיד במשחק הגמר לדרום אפריקאי לואיס ריימונד. בהמשך זכה במדליית כסף נוספת, בטורניר הזוגות, יחד עם שותפו סאיצ'ירו קשיו, לאחר שהשניים הפסידו במשחק הגמר לצמד בריטי. רץ המרתון קנקורי נטל חלק גם במשחקים אלה. הפעם השלים את הריצה וסיים במקום ה-16.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה רק ספורטאי יפני אחד לעמוד על הפודיום, המתאבק קצוטושי נאיטו, שזכה במדליית הארד. ספורטאי בולט נוסף היה מיקיו אודה, שזכה במקום השישי בקפיצה משולשת.
אולימפיאדת אמסטרדם (1928).
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) היה אודה ליפני הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית, בקפיצה משולשת. מדליית הזהב השנייה לא איחרה לבוא, ובה זכה השחיין יושיוקי צורוטה במשחה ל-200 מטר חזה. קינואה היטומי זכתה במדליית הכסף בריצת 800 מטר, והייתה ליפנית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית. נבחרת השחייה היפנית זכתה בהישגים נוספים: נבחרת השליחים ב-200X4 מטרים חופשי זכתה במדליית כסף, ואחד החברים בה, קטסואו טקאישי, זכה גם במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) הייתה הראשונה בה התברגה יפן בצמרת טבלת המדליות. הספורטאים היפנים זכו ב-18 מדליות, מהן 7 מדליות זהב, ויפן דורגה במקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, איטליה, צרפת ושוודיה.
הענף הבולט ביותר היה השחייה - 12 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. במשחי הגברים, זכו היפנים ב-5 מתוך 6 מדליות זהב אפשריות, וב-11 מתוך 16 מדליות אפשריות. במשחה ל-100 מטר גב היו שלושת זוכי המדליות יפנים: מסאג'י קיוקאווה, טושיו איריה וקנטרו קוואטסו. יושיוקי צירוטה שמר על תוארו במשחה ל-200 מטר חזה, ורייזו קויקה זכה במדליית הכסף. קוסו קיטאמורה קבע שיא אולימפי במשחה ל-1500 מטר חופשי (19:12.4 דקות), וגם במשחה זה זוכה מדליית הכסף היה יפני, שוזו מקינו. משחה שלישי שבו שני הראשונים היו יפנים היה המשחה ל-100 מטר חופשי, שבו ניצחו יאסוג'י מיאזאקי וטצוגו קוואישי. מיאזאקי זכה גם במדליית זהב במשחה השליחים ל-200X4 מטר חופשי, קבעה שיא עולם חדש (8:58.4 דקות), והייתה לנבחרת הראשונה בהיסטוריה ששוחה את המשחה בפחות מ-9 דקות. במשחה היחיד שבו לא ניצח שחיין יפני, המשחה ל-400 מטר חופשי, זכה צוטומי אויוקוטה במדליית ארד. במשחי הנשים זכתה הידקו מאהאטה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה, והייתה ליפנית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית.
אודה אמנם כבר לא השתתף המשחקים אלה, אך התואר האולימפי בקפיצה משולשת נותר בידי יפן, כאשר צ'ואהיי נמבו זכה במדליית הזהב, עם שיא עולם חדש (15.72 מטר). נמבו זכה גם במדליית ארד בקפיצה לרוחק. אתלט יפני נוסף, שוהיי נישידה, זכה במדליית כסף בקפיצה במוט, וקנקיצ'י אוקימה זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת. במדליית הזהב השביעית זכה הרוכב טקאיצ'י נישי, בתחרות הקפיצות. נישי, לימים קצין בצבא היפני, נהרג בקרב איוו ג'ימה.
במדליה הראשונה בענף ספורט קבוצתי זכתה נבחרת ההוקי שדה. יפן הייתה אחת משלוש המדינות היחידות ששלחו נבחרות הוקי שדה, ולאחר שגברה על ארצות הברית והפסידה להודו, זכתה במדליית הכסף.
אולימפיאדת ברלין (1936).
באולימפיאדת ברלין (1936) זכו הספורטאים היפנים ב-18 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, ויפן דורגה במקום השמיני בטבלת המדליות. כל המדליות הושגו בשני ענפים - שחייה ואתלטיקה.
השחיינים היפנים זכו בברלין ב-11 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. במשחה ל-1500 מטר חופשי ניצח נובורו טראדה, ושונפיי אוטו זכה במדליית הארד. אוטו זכה גם במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי. במשחה ל-200 מטר חזה ניצח טצואו המורו עם שיא אולימפי חדש (2:41.5 דקות), ורייזו קויקה זכה במדליה אולימפית שנייה, מדליית ארד. במשחה השליחים ל-200X4 מטר שוב שברו היפנים את שיא העולם, והעמידו אותו על 8:51.5 דקות. שניים מהשחיינים שהשתתפו במשחה זה זכו במדליות כסף וארד במשחה ל-100 מטר חופשי, מסאנורי יוסה ושיגאו אראי. מסאג'י קיוקאווה איבד את תוארו ב-100 מטר גב, והסתפק במדליית ארד, ובמדליית ארד נוספת זכה שוזו מקינו, ב-400 מטר חופשי. לאחר שבלוס אנג'לס הייתה הידקו מאהאטה ליפנית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, בברלין הייתה מאהאטה לראשונה לזכות במדליית זהב אולימפית, במשחה ל-200 מטר חזה. בשלב המוקדמות, קבעה מאהאטה שיא אולימפי חדש, 3:01.9 דקות.
האתלטים שייצגו את יפן זכו ב-7 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. השליטה בקפיצה משולשת נמשכה, כאשר נאוטו טאג'ימה זכה במדליית הזהב לאחר שקבע שיא עולם חדש (16.00 מ'). במדליית הכסף זכה מסאו הראדה. בדומה לנמבו בלוס אנג'לס, זכה טאג'ימה גם במדליית ארד בקפיצה לרוחק, לאחר שסיים במקום השלישי, אחרי ג'סי אוונס ולוץ לונג. מאחר שקוריאה הייתה בשליטה יפנית בין 1910 ל-1945, ספורטאים קוריאנים התחרו במסגרת המשלחת היפנית. שניים מהם היו רצי המרתון סון קי-צ'ונג ונאם סונג-יונג, שזכו במדליות הזהב והארד, בהתאמה. בקפיצה במוט, זכה שוהיי נישידה במדליית כסף שנייה ברציפות וסואאו אואה זכה במדליית ארד.
נבחרת יפן בכדורגל השתתפה לראשונה בטורניר האולימפי, והודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת איטליה, שהביסה אותה 0–8.
אולימפיאדת הלסינקי (1952).