ווהאן משתרעת על פני 8,575 קילומטרים רבועים במזרח מחוז חוביי במפגש הנהרות היאנגצה וההאן, ממזרח למישור ג'ינגאן והיא מרוחקת כ-690 ק"מ מערבית לעיר שאנגחאי. האזור בו היא שוכנת הוא מישורי ברובו, ובעל מספר רב של בריכות ואגמים. האקלים בווהאן הוא סובטרופי מונסוני, עם כמות משקעים גבוהה, והבדל מובהק בין עונות השנה. בקיץ, הלחות בווהאן גבוהה, והיא נחשבת לחמה ביותר מבין שלוש הערים החמות בסין (השתיים האחרות הן צ'ונגצ'ינג ונאנג'ינג). הטמפרטורה הממוצעת ביולי היא 37.2 מעלות צלזיוס, ויכולה אף להגיע ל-40°C. הסתיו והאביב הם בדרך כלל מתונים, ובחורף ישנם מקרים בודדים של שלג. ב-30 השנים האחרונות, ממוצע המשקעים השנתי היה 1,269 מילימטר, שהשתרעו בעיקר בין יוני לאוגוסט. הטמפ' השנתית הממוצעת היא 15.8°C-17.5°.
שלוש העיירות של ווהאן, ווצ'אנג, האנקואו והאניאנג, שאוחדו בשנת 1927, שכנו כל אחת בצד אחר של הנהרות העוברים בעיר. מעל הנהרות ישנם מספר גשרים אשר מחברים בין החלקים השונים של העיר המאוחדת. אחד מהגשרים אף נקרא "הגשר הראשון" בשל היותו הגשר המודרני הראשון בסין.
ערים תאומות.
לווהאן יש ברית ערים תאומות עם הערים:
בנימינו ג'ילי
בנימינו ג'ילי (באיטלקית: Beniamino Gigli, 20 במרץ 1890 – 30 בנובמבר 1957) היה זמר איטלקי, שרבים רואים בו את אחד מגדולי הטנורים האופראיים שבכל הזמנים. ג'ילי ניחן בקול יפה להפליא והטכניקה שלו הצטיינה בקלות ובזריזות, אבל בטעם ובסגנון היו שעלו עליו, בייחוד בשלבים המאוחרים בקריירה שלו, כשקולו היה בירידה.
קריירה.
ג'ילי נולד ברקנאטי, במחוז מרקה, בנו של סנדלר חובב אופרה.
בשנת 1914 זכה בפרס ראשון בתחרות זמרה בינלאומית בפארמה. הופעתו האופראית הראשונה הייתה ב-15 באוקטובר 1914, בתפקיד אנצו ב"לה ג'וקונדה" של אמילקארה פונקיילי ברוביגו, הופעה שבעקבותיה היה לזמר מבוקש מאוד.
ג'ילי הופיע ברצף מהיר בהרבה תיאטראות חשובים, תמיד בתפקיד מפיסטופלה של אריגו בויטו: תיאטרו מאסימו בפלרמו (31 במרץ 1915), תיאטרו סן קרלו בנאפולי (26 בדצמבר 1915), תיאטרו קונסטנצי ברומא (26 בדצמבר 1916), לה סקאלה (19 בנובמבר 1918) ולבסוף, מטרופוליטן אופרה בניו יורק (26 בנובמבר 1920). (בצוות הזמרים של המטרופוליטן בשנות ה-20' היו עוד שני טנורים איטלקים גדולים, שהיו יריביו של ג'ילי: ג'ובאני מארטינלי וג'אקומו לאורי-וולפי.)
בין התפקידים ששמו של ג'ילי נקשר בהם במיוחד בתקופה זו הו אדגרדו בלוצ'יה די למרמור של דוניצטי, רודולפו בלה בוהם של פוצ'יני והתפקיד הראשי ב"אנדראה שנייה" של ג'ורדאנו, שתי אופרות שיקליט בהמשך במלואן.
ג'ילי נסק לצמרת הבינלאומית אחרי מותו של הטנור האיטלקי הגדול אנריקו קארוזו ב-1921. הפופולריות שלו בקהל באי האופרה הגיעה לגבהים כאלה, שהצמידו לו את הכינוי "קארוזו סקונדו" (קארוזו השני), אף כי הוא עצמו היה מעדיף להיקרא "ג'ילי פרימו" (ג'ילי הראשון). לאמיתו של דבר, ההשוואה לא הייתה במקומה, שכן לקארוזו היה קול גדול, כהה והרואי יותר משל ג'ילי.
ג'ילי עזב את המטרופוליטן ב-1932, למראית עין אחרי שסירב להשלים עם קיצוץ בשכרו. ג'וליו גאטי-קאזאצה, המנהל הכללי של המטרופוליטן בשנים ההן, זעם על הזמר הפופולרי ביותר בלהקתו מקרב הגברים; הוא סיפר לעיתונות, שג'ילי היה הזמר היחיד שלא קיבל את הקיצוץ בשכר. למען האמת, היו עוד כמותו, לילי פונס ורוזה פונסל; ויש תיעוד לא מועט לכך, שגאטי-קאזאצה העניק לעצמו תוספת שכר גדולה ב-1931, כך שלאחר הקיצוץ, משכורתו נשארה כשהייתה במקור. יתרה מזו, גאטי הקפיד להסתיר מן העיתונות את הצעת-הנגד של ג'ילי, שבה הציע ג'ילי לשיר חמישה או שישה קונצרטים ללא שכר, הצעה שבמונחי חיסכון בדולארים הייתה שווה יותר מן הקיצוץ בשכר שכפה גאטי.
אחרי עזיבת המטרופוליטן, חזר ג'ילי לאיטליה ושר בבתי אופרה שם ובארצות אירופה אחרות ובדרום אמריקה. בשנת 1939 ביצע הופעת משחק בסרט הקולנוע האיטלקי "מריונטה" לצד מרצ'לו מסטרויאני, שחקן צעיר אז. העובדה, שהיה הזמר החביב על הדיקטטור האיטלקי בניטו מוסוליני משכה אליו ביקורת שלילית ולקראת סוף מלחמת העולם השנייה התאפשרו לו רק הופעות מעטות. עם זאת, הוא שב לבמה מיד עם סיום המלחמה בשנת 1945 והקהל קיבל אותו בהתלהבות גדולה מבעבר.
בשנות חייו האחרונות היו הופעותיו של ג'ילי בקונצרטים רבות מהופעותיו על בימת האופרה. לפני פרישתו ב-1955 יצא ג'ילי לסיור עולמי מתיש של מופעי פרידה קונצרטיים. המסע המפרך פגע בבריאותו בשנתיים שנותרו לו, שבהן עזר להכין את ספר זכרונותיו (המבוסס בעיקר על ספר זכרונות קודם, שתוגבר בסדרת ראיונות). ג'ילי מת ברומא בשנת 1957.
חייו האישיים.
ג'ילי, כמוהו כאמנים רבים, היה איש של סתירות וניגודים. מצד אחד, הופיע בקונצרטים לגיוס תרומות ובסכומי הכסף שהרים בקרוב לאלף קונצרטים למטרות צדקה, הוא עולה על כל זמר אחר בהיסטוריה. הוא היה מסור בכל לבו לאב פיו, הכומר המוודה שלו, שלו תרם סכום כסף גדול. זאת ועוד, ג'ילי הרבה לשיר מוזיקת קודש (בייחוד בשנות ה-50' של המאה ה-20), מעבר למקובל אצל טנור אופראי מן השורה הראשונה. נוסף לכך, ג'ילי דבק במשך כל חייו במוזיקה הדתית של דון לורנצו פרוזי.
מצד שני, יחסיו של ג'ילי עם נשים היו כולם משובשים בשערוריות. הוא שיקר בזכרונותיו, כשציין את תאריך נישואיו שישה חודשים לפני התאריך האמיתי. זאת עשה כדי להסוות את העובדה שאשתו קונסטנצה הייתה בהריון כשנישאו. היא ילדה לג'ילי שני ילדים, אנצו ורינה (זמרת סופרן נודעת בזכות עצמה). בהמשך, ידוע שג'ילי הקים משפחה שנייה עם לוצ'יה ויגאראני, שילדה לו שלושה ילדים.
קולין מקלורין
ג'וזפה דה לוקה
ג'וזפה דה לוקה (באיטלקית: Giuseppe De Luca; 25 בדצמבר 1876 - 26 באוגוסט 1950) היה זמר בריטון איטלקי, שהגיע לשיא הצלחתו האופראית במטרופוליטן אופרה בניו יורק.
חייו.
דה לוקה נולד ברומא. הוא למד בעיר זו אצל שני מורים ידועי-שם, ונצ'סלאו פרזיקיני ואנטוניו קוטוני והופעת הבכורה שלו הייתה בפיאצ'נצה בשנת 1897, בתפקיד ולנטין ב"פאוסט" של גונו.
דה לוקה הופיע בלה סקאלה, מילאנו בשנים 1902 עד 1910. הופעת הבכורה שלו בלונדון הייתה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בשנת 1907. בהמשך עבר לארצות הברית, שם היה הבריטון הראשי במטרופוליטן אופרה במשך 20 שנה, משנת 1915 עד 1935. (הוא חזר לזמן קצר לבית האופרה הזה בעונת 1939-40.) אחרי פרישתו לימד שירה ופיתוח קול בג'וליארד. דה לוקה מת בניו יורק בגיל 73.
ג'וזפה דה לוקה נודע בשני תפקידי פוצ'יני שגילם בהופעות בכורה: שארפלס במאדאם באטרפליי (לה סקאלה, 1904) והתפקיד הראשי ב"ג'אני סקיקי" (מטרופוליטן, 1918). כמו כן היה הראשון להופיע בתפקידי המרקיז ב"גריזלידי" של מאסנה, מישונה ב"אדריאנה לקוברה" של צ'ילאה, גלבי ב"סיבריה" של ג'ורדאנו (1903) וסנשו פאנצה ב"דון קישוט" של מאסנה, מול פיודור שאליאפין.
המנצח הדגול ארטורו טוסקניני אמר, על פי השמועה, כי דה לוקה הוא "לחלוטין ובפירוש הבריטון הטוב ביותר ששמעתי מעודי". אין ספק, שדה לוקה זכה לשבחים בקשת רחבה של תפקידי אופרה, קומיים, בל קאנטו וורדי, בתוספת אי-אילו גיחות מוקדמות אל וגנר בתקופת לה סקאלה שלו. דה לוקה שר רק באיטלקית ובצרפתית.
קולו של דה לוקה והקריירה שלו מתועדים בפירוט באין ספור הקלטות, שערך לחברות פונוטפיה וויקטור באיטליה ובאמריקה. בכמה מהן הוא שר עם זמרים אחרים גדולים מתור הזהב של המטרופוליטן, בהם אנריקו קארוזו ורוזה פונסל.
דה לוקה עשה לו שם של רב-אמן בשירת לגאטו חלקה והקלטותיו מאשרות את המצוינות שלו בתחום זה. קולו, כגבר קטן-ממדים, לא היה אדיר, אך נשמע למרחקים ושימש אותו ללא דופי. בשיאו, היה זה קול שניחן ביופי יוצא-דופן במשלב האמצעי. דה לוקה היה גם שחקן מוכשר, בייחוד בתפקידים קומיים תוססים.
משתי עוולות יוצא צדק (כשל לוגי)
תרבות החרשים
חי-בר יוטבתה
לוטנט
שטולטנהוף
שטולטנהוף (אנגלית: Stoltenhoff) הוא אי קטן ובלתי מיושב בשטח של 0.2 קמ"ר, המהווה חלק מקבוצת איי נייטינגייל בדרומו של ארכיפלג טריסטן דה קוניה בדרום האוקיינוס האטלנטי.
האי נקרא על שם האחים גוסטב ופרידריך שטולטנהוף, אשר ניסו, בין השנים 1871–1873, להתיישב באי הסמוך "הבלתי נגיש" (אינאקססיבל), ולהתפרנס מצייד כלבי ים.
לאחר שנתיים של מאבק במזג אוויר קשה ניצלו השניים בידי הקפטן סר ג'ורג' סטרונג ניירס מספינת המחקר צ'לנג'ר. הקפטן שהתרשם עמוקות מן המאבק של השניים החליט לקרוא לאי על שמם.
חותלת
מיכל ציפה
אי סטולטנהוף
מיכאיל יוחאנה
טרק עזיז
מיכאיל יוחנה
אריה לודוויג שטראוס
אריה לודוויג שטראוס (בגרמנית: Ludwig Strauss; 28 באוקטובר 1892, אאכן – 11 באוגוסט 1953, ירושלים) היה סופר, משורר וחוקר ספרות יהודי יליד גרמניה, אשר ישב בארץ ישראל מעלייתו אליה בשנת 1935 ועד למותו. כתב בעברית ובגרמנית.
ביוגרפיה.
שטראוס, בנו של סוחר, פרסם מיצירתו בכתבי עת כבר בהיותו תלמיד והיה פעיל בארגונים ציוניים. באוניברסיטה למד ספרות גרמנית, היסטוריה של הספרות ופילוסופיה, בברלין ובמינכן. שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה, ועם תום המלחמה ב-1919 פרש מן הלימודים בגלל מחלה. בשנים 1925/6 עבד כדרמטורג בתיאטרון בדיסלדורף. בשנת 1928 השלים את הדוקטורט שלו בנושא "חלקו של הלדרלין במערכת המוקדמת של שלינג" באוניברסיטת פרנקפורט, ובשנת 1929 השלים את ההביליטציה באאכן שעסקה ב"בעיית הקולקטיב בהיפריון של הלדרלין" (נדפסה ב-1933). אחר כך עבד כמרצה זוטר (פריווט-דוצנט) באאכן, והמשיך בפרסומיו על הלדרלין.
ב-1924 ביקר בארץ, בשנים 1929–1933 פעל כמרצה לספרות בטכניון של אאכן, שם גם קיים ארכיון לזכרו.