ב-1993 הוציא אלבום רביעי, "אהבה מחודשת", שכלל ביצועים מחודשים בעיבודים של יהודה (יוג'י) גבאי. בין החידושים באלבום בלטו הביצועים ל"עופרה" (מקור: מוטי פליישר), "אהבת איתמר בן אב"י" (מקור: מירי אלוני) ו"צלילי הלילה" (מקור: אריס סאן) האלבום שיצא בחברת התקליטים של האחים "בן-מוש" זכה להצלחה רבה וזיכה את פיינמן בתקליט זהב ופלטינה.
ב-1994 הוציא שני אלבומים נוספים בסדרה "אהבה מחודשת", שזכו גם הם להצלחה וזיכו את פיינמן בתקליטי זהב ופלטינה כל אחד.
בשנת 1996 הוציא אלבום שביעי, "ים של אהבה", אלבום שכולו שירים מקוריים. בין יוצרי השירים באלבום נמנו: מני בגר, דודו ברק, אלי קניאל, יואב גינאי, יוני רועה, אהוד מנור ופיינמן עצמו שהלחין 2 שירים.
בתחילת שנת 1997 הוציא את אלבומו השמיני "אם רק תביני", שהוא אוסף שירים מהאלבומים הקודמים. לאלבום הוקלטו שני שירים חדשים.
בסוף שנת 1997 הוציא פיינמן את אלבומו התשיעי "לך בנשיקה", הכולל שירי שנות השישים בעברית, בהפקת חברת התקליטים אן. אם. סי. האלבום מכר מעל לתקליט זהב.
בשנת 2002 נידון פיינמן לשמונה חודשי מאסר על תנאי עקב הפרת זכויות יוצרים של חברת מיקרוסופט, שנעשתה בחברת מחשבים בשם "פיי דן" שבבעלותו ובניהולו.
באוגוסט 2009, לאחר 12 שנות הפסקה, יצא אלבומו העשירי של פיינמן "אומר הכל". את שירי אלבום יצרו האמנים: פבלו רוזנברג, שלומי שבת, משה דץ, יוסי אזולאי, ירון כהן, איתן גלס, יוסי גיספן, חמוטל בן זאב, רן אביב (המעבד והמפיק המוזיקלי של האלבום). בין שירי האלבום בלטו: שיר הנושא (מילים ולחן: ירון כהן), “לא לקחתי שום דבר” (אותו כתב והלחין פבלו רוזנברג), הדואט "אם רק תגידי" עם מורן אהרוני - יוצאת "כוכב נולד" 4, ודואט נוסף "לילה מכושף" עם ליאור אלמליח.
מערכת זיהוי קול
זיהוי דיבור
ויל דוראנט
ויליאם ג'יימס (ויל) דוראנט (באנגלית: William James (Will) Durant; 5 בנובמבר 1885 – 7 בנובמבר 1981) היה סופר והיסטוריון אמריקאי, הידוע בשל ספריו שעסקו בקירוב נושאים היסטוריים ופילוסופיים לקהל הרחב, ובהם בולטת הסדרה "תולדות התרבות", אותה כתב בשיתוף פעולה עם אשתו אריאל. ספריו תורגמו לשפות רבות, ביניהן עברית. על הישגיו הספרותיים זכה בפרס פוליצר לספרות ב-1967 וכן במדליית החירות הנשיאותית ב-1977.
חייו ועבודתו.
דוראנט נולד בשנת 1885 בנורת' אדמס, מסצ'וסטס, להורים ממוצא צרפתי קנדי שהיגרו לארצות הברית מקוויבק. הוא קיבל חינוך קתולי ולאחר מכן למד בסט. פיטר'ס קולג' בניו ג'רזי. ב-1905 היה לסוציאליסט. בשנת 1907 סיים את חוק לימודיו, ועבד כעיתונאי עבור "ניו יורק איבנינג ג'ורנל". עיקר עבודתו הייתה סיקור פשעי מין. במקביל עבד כספרן באוניברסיטה, ולימד לטינית, צרפתית ואנגלית באוניברסיטת סטון הול בניו ג'רזי.
ב-1911 הצטרף ל"בית הספר המודרני של פרר", ניסיון בחינוך אנרכיסטי, שם היה למורה ולמנהל. בשנים אלו אף סייר באירופה במימון אלדן פרימן, תומך בעל אמצעים במטרות בית הספר. בעת היותו מורה, התאהב בתלמידה הצעירה ממנו ב-13 שנים, מהגרת מאוקראינה בשם חיה קאופמן. הוא נישא לה והיא קיבלה את השם "אריאל דוראנט". אריאל דוראנט הייתה בת 15 כשהשניים נישאו, אך הנישואים החזיקו מעמד עשרות שנים, עד למותו של דוראנט. לזוג נולדה בת בשם אתל, והם אמצו בן בשם לואיס. אריאל דוראנט הייתה לעזר כנגדו של דוראנט, והייתה שותפה בכתיבת עבודתו העיקרית "תולדות התרבות", אם כי רק מצאת הכרך השביעי הופיע שמה לצד שמו של דוראנט כמחבר על כריכת הספר.
ב-1913 התפטר דוראנט מעבודתו כמורה, ועל מנת להתפרנס החל מרצה בנושאים שונים בכנסייה הפרסבטריאנית המקומית. רשימות מהרצאות אלו שמשו לאחר מכן כבסיס לספריו על "תולדות התרבות". פרימן המשיך לתמוך בו, בעת שעבד על דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה. בתקופה זו פרסם את ספרו הראשון "פילוסופיה והבעיה החברתית" (Philosophy and the Social Problem), בו הביע את הרעיון כי הפילוסופיה לא התפתחה, בשל כך שהתעלמה מהבעיות האמיתיות של החברה. הוא קיבל את הדוקטורט ב-1917 ועבד זמן מה כמרצה באוניברסיטת קולומביה.
ספרו "סיפורה של הפילוסופיה" (The Story of Philosophy) (בעברית נקרא הספר "גדולי ההוגים") יצא לאור בתחילה כסדרה של חוברות קטנות שיועדו לפועלים. החוברות זכו לפופולריות כה רבה, עד שנכרכו לספר בשנת 1926 בהוצאת סיימון אנד שוסטר, והפכו לרב מכר. הספר כלל כתריסר ביוגרפיות של הוגים מערביים מסוקרטס ועד ג'ון דיואי (שאף פרסם על הספר ביקורת חיובית). הביוגרפיות, המתובלות בהומור שנון, כללו הן תיאור חי של מעשיהם ותקופתם של ההוגים, והן התייחסות בשפה ברורה ושווה לכל נפש להגותם. בהקדמות שפרסם למהדורות השונות של הספר, הביע דוראנט את דעתו, כי ההסתגרות של הפילוסופים בד' אמותיהם, והשימוש שלהם בשפה מסובכת ומפותלת (אותה כינה "מונחיהם הברבריים") הוא תופעה מזיקה, וכי יש לקרב את הפילוסופיה אל האדם הפשוט. הספר הביא לעניין רב ומחודש בפילוסופיה בארצות הברית בתקופה בה נכתב, ולהוצאתן של מהדורות חדשות לכתבי הפילוסופים המוזכרים בו כאפלטון, שפינוזה, וולטייר, שופנהאואר וניטשה.
הצלחת הספר העניקה לדוראנט רווחה כלכלית ואיפשרה לו לצאת למסעות מסביב לעולם, ולהקדיש עצמו לכתיבה. הוא בילה ארבעה עשורים בכתיבת "תולדות התרבות", שיצא בתקופה זו באחד עשר כרכים שפורסמו בהדרגה אחת לכמה שנים. גם בסדרה זו, שהביאה לו הכרה ותהילה, יצא מנקודת הנחה שיש לקרב נושאים מקצועיים בהיסטוריה אל האדם הפשוט, תוך הימנעות מ"התמחות" בנושאים צרים, ותקיפת מה שכינה "כת המומחים". בני הזוג דוראנט, שעבדו בצוותא על הכתיבה, ניסו לכתוב "ביוגרפיה" של הציוויליזציה המערבית, שתכלול לא רק מלחמות ופוליטיקה, אלא גם התייחסות לתרבות, לאמנות, לפילוסופיה, לדת, ולעליית התקשורת ההמונית. חלק ניכר מהספרים מוקדש לתיאור תנאי החיים היום יומיים בתקופה אותה סוקרים הספרים, המשתרעת על פני אלפיים וחמש מאות שנות תרבות מערבית. הסדרה נחשבת לסדרת הספרים ההיסטורית הפופולרית המצליחה ביותר. בשנת 1967 זכה הכרך העשירי של הסדרה "רוסו והמהפכה" שפורסם תחת שמם של אריאל וויל דוראנט ככותבים במשותף, בפרס פוליצר לספרות. בשנת 1977 העניק נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד לבני הזוג דוראנט את מדליית החירות הנשיאותית על כתיבת סדרת הספרים. הסדרה, שפרסומה החל בשנת 1935 בכרך הראשון "מורשתנו המזרחית", הסתיימה בשנת 1975 בכרך "עידן נפוליאון". עם מותם הותירו אחריהם בני הזוג דוראנט רשימות לכרכים נוספים, הסוקרים את ההיסטוריה עד שנת 1945. שני ספרים נוספים של דוראנט העוסקים בהיסטוריה ובפילוסופיה פורסמו לאחר מותו.
דוראנט היה פעיל בתנועה האמריקנית לזכויות האדם. בשנת 1940 פרסם מניפסט לו קרא "הצהרת התלות ההדדית" (Declaration of Interdependence), העוסק ביחסי הגזעים בארצות הברית, והקדים בכעשור את פסק הדין בעניין בראון נ. מועצת החינוך, שהיה התמריץ לתנועת זכויות האדם. ההצהרה זכתה לתשומת לב רבה, ואף אוזכרה בדיוני הקונגרס.
בשנת 1981 הידרדר מצבו הבריאותי של דוראנט, והוא אושפז בבית החולים. אריאל, שנותרה לבדה בבית, איבדה את טעם החיים והפסיקה לאכול. השניים מתו בהפרש של שבועיים זה מזה באוקטובר ובנובמבר 1981. אריאל מתה ראשונה, ועל אף שנעשו מאמצים למנוע את הידיעה מדוראנט, הוא שמע עליה בחדשות, ומת בסמוך לאחר מכן. השניים נטמנו זה לצד זה בבית הקברות ווסטווד וילג' ממוריאל בלוס אנג'לס.
ויל דיוראנט
ויליאם ג'יימס דוראנט
אזלו מזוננו ומימינו
האוכל והמים שלנו נגמרו
קרושיו
שמונה לאלף
שמונה לאלף (באיטלקית: otto per mille) הוא חוק איטלקי, המאפשר למשלם מס הכנסה לקבוע לאיזה גוף המספק שירותי דת, רווחה או תרבות להעביר 8 פרומיל ("שמונה לאלף") ממס ההכנסה האיטלקי (IRPEF - Imposta sul reddito delle persone fisiche) שהוא משלם. החוק אינו מחייב את הממלאים דו"ח למס ההכנסה למלא סעיף זה, ובפועל שיעור המצהירים על יעד התרמה אינו עולה בממוצע על 40%. החוק קובע שבמקרה זה תחולק יתרת הסכום לפי אותו היחס שנקבע בין אלו שכן מילאו את הסעיף. שניים מהגופים הרשאים לקבל תרומה על פי חוק זה, התנועה הוולדנסית, והכנסייה של האסיפות של אלוהים באיטליה (Assemblee di Dio in Italia) מסרבים לקבל חלק זה ומוכנים לקבל תרומות רק מאלו שהצהירו על כך במפורש בטופס.
היסטוריה.
במקור החלה הממשלה האיטלקית בראשות בניטו מוסוליני לשלם משכורת חודשית לאנשי הכמורה הקתוליים על פי ההסכמים הלטרניים שנחתמו ב-1929 עם הכס הקדוש. משכורת זו באה כפיצוי על הלאמת רכוש הכנסייה לאחר איחוד איטליה. משכורת זו הייתה מכונה "קונגרואה" ("congrua"). עם השנים החל להתערער מעמדם של ההסכמים הלטרניים. כך, למשל, קבעה החוקה הרפובליקנית של איטליה ב-1946 כי באיטליה יהיה שוויון בין כל בני האדם בלא קשר לדתם, ובכך השמיטה את הבסיס החוקי להיותה של הדת הקתולית דת המדינה, כפי שנקבע בהסכמים הלטרניים.
ב-1984 הוחלט לבצע רוויזיה בהסכמים הלטרניים. משא ומתן שהתנהל בין נשיא איטליה, בטינו קראקסי, לבין הקרדינל אגוסטינו קסרולי, האחראי על ענייני החוץ בוותיקן, הוביל להסכם חדש שנחתם ב-18 בפברואר 1984. על פי ההסכם נקבע כי תמיכת המדינה בכנסייה תעשה דרך חלוקת חלק מהכנסותיה (8 פרומיל) לכנסייה ולארגוני דת או רווחה אחרים. חוק ה"שמונה לאלף" נחקק ב-20 במאי 1985.