ישראל משתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מראשיתם, וספורטאיה זוכים להישגים נאים ומדליות רבות. ישראל אירחה את אולימפיאדת הנכים השלישית בתל אביב בשנת 1968, ובאותה שנה הגיעה למקום השלישי עם 18 מדליות זהב, 21 כסף ו-23 ארד. גם באולימפיאדה החמישית בטורונטו בשנת 1976 הגיעה ישראל למקום השלישי עם 40 מדליות זהב, 13 כסף ו-16 ארד. נבחרות ישראל בכדורסל נכים זכתה במדליית זהב ארבע פעמים, פעמיים ניצחה נבחרת הנשים (1968 ו-1976) ופעמיים ניצחה נבחרת הגברים (1968 ו-1980).
תכנית החלוקה
ועדת קינג-קריין
ועדת קינג-קריין (באנגלית: King-Crane Commission) הייתה ועדת בדיקה שנשלחה על ידי הנשיא וודרו וילסון לפי החלטת חבר הלאומים לבחון אפשרות שהמנדט על ארץ ישראל וסוריה ימסר בידי ארצות הברית ולא בידי בריטניה וצרפת. הוועדה מונתה גם לבדוק האם יש להקים מדינה ארמנית, והאם מדינה זו צריכה להיווצר תחת מנדט של ארצות הברית. בשל העובדה שדו"ח הוועדה הושלם לאחר שווילסון לקה בשבץ מוחי וחדל לתפקד, ובשל החלטת מחלקת המדינה שפרסום הדו"ח אינו עולה בקנה אחד עם האינטרס הציבורי, נגנז הדו"ח עם הגשתו ב-28.8.1919 והתגלה ופורסם רק ב-1922 על ידי כתב העת Editor &amp; Publisher.
רקע.
ההצעה להקמת ועדת בדיקה הועלתה על ידי האמריקאים במסגרת שיחות ועידת השלום בפריז (1919). במהלך הוועידה לא הביע אדוארד האוס, ראש המשלחת האמריקאית לוועידת השלום, את רצונה של ארצות הברית לקבל לידיה את ניהול המנדט בשטחי האימפריה העות'מאנית לשעבר לאור מה שראה ככישלון המעורבות האמריקאית בפיליפינים.
נציגי הציונים שהופיעו בפני הוועידה, נחום סוקולוב, חיים ויצמן ומנחם אוסישקין, העדיפו מנדט בריטי מן הטעמים הבאים: בריטניה הכריזה בהצהרת בלפור, הישג מדיני חסר תקדים של התנועה הציונית, כי תתמוך בהקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל תוך שהיא פורשת חסותה על התנועה הציונית על מנת לסייע לה במימוש מטרתה העיקרית. בבריטניה התקיימה מסורת של תמיכה נוצרית בשיבת ציון וחיים ויצמן טווה בה רשת של הסכמות והבנות. מאידך, חששו הציונים שבהתאם לעקרונות הדמוקרטים הנהוגים בארצות הברית, יבקשו האמריקאים לכונן בארץ דמוקרטיה ייצוגית המבוססת על רוב שיושג בבחירות בקרב כל יושבי הארץ, ובהינתן רוב ערבי בארץ ישראל בעת ההיא המשמעות היא שלטון ערבי שאינו עולה בקנה אחד עם השאיפה לכונן בארץ ריבונות יהודית.
מאותה סיבה עצמה הייתה ההצעה מקובלת ואף מועדפת על הערבים, שהבריטים אסרו על משלחתם (כמו גם נציגים ממצרים) להגיע ולהציג את עמדתה בוועידה. את רצון ערביי סוריה הגדולה להציג את עמדתם הביא בפני ועידת השלום הווארד בליס, בנם של מייסדי האוניברסיטה האמריקאית בביירות (ואחיו של הארכאולוג פרדריק בליס), ידיד קרוב של הנשיא וילסון. בקשתו גובתה במכתב מאת האמיר פייצל.
סוריה וארץ ישראל.
ביולי 1919 הגיעה לדמשק ועדה שהורכבה משני אישים: הנרי צ'רצ'יל קינג מאוהיו, פעיל מיסיון ומראשי ימק"א, וצ'ארלס ריצ'רד קריין , משיקגו, כומר פרסביטריאני, תעשיין, מתומכי הנשיא וילסון ותומך נלהב בלאומיות הערבית. השניים סבבו בכפרי וערי ארץ ישראל, סוריה ולבנון ושמעו מפי נציגי הקונגרס הלאומי הסורי תביעה לעצמאות. בעדיפות שנייה דרגו הערבים את האפשרות להעברת השטחים העות'מאניים לידי מנדט אמריקאי, בעדיפות שלישית לידי מנדט בריטי והאפשרות הגרועה מבחינתם הייתה מנדט צרפתי - ביותר מ-60% מסך 1863 התצהירים שהוגשו לוועדה הובעה התנגדות למנדט צרפתי, ורק ב-15% מהם הובעה בו תמיכה. ח'ליל א-סכאכיני מנה את הסיבות לכך: הבריטים הבטיחו ליהודים בית לאומי, הם מקיימים מדיניות פרו-ציונית בפועל ומנדט בריטי על ארץ ישראל פירושו מנדט צרפתי על סוריה וכפועל יוצא פיצול האומה הערבית. בהצהרה שנוסחה בידי ח'ליל א-סכאכיני בשיתוף המופתי כאמל אל-חוסייני, אמין אל-חוסייני ונציגים משכם בראשות עיזאת דראוזה, נאמר:
דוברי האגודה המוסלמית-נוצרית ביפו, שייצגו את נכבדי העיר, הזהירו בעדותם בפני הוועדה: "נהדוף את הציונים לתוך הים – או שהם יְשַלחו אותנו חזרה למדבר".
ועדת קינג-קריין הגיעה למסקנה שרוב תושבי הארץ מעוניינים בשלטון אמריקאי והמליצה על כך. הוועדה המליצה "לשנות תכלית שינוי" את התוכנית של הגירה יהודית לא מוגבלת וציינה את . הווארד בליס קיבל את הדוח ימים ספורים לפני מותו אך הנשיא וילסון כבר לקה בשבץ מוחי וחדל מלתפקד.
ארמניה הווילסונית.
הוועדה מונתה גם לחקור את הטענות שהועלו על ידי התנועה הלאומית הארמנית, ולקבוע האם טענות אלה תואמות את ארבע עשרה הנקודות שלו, כאשר נקודה מספר 12 היא:
ועדת קינג-קריין הייתה אמורה להכריע בשאלה האם יש להקים מדינה ארמנית, והאם מדינה זו צריכה להיווצר תחת מנדט של ארצות הברית והגיעה למסקנה שצריך מנדט שכזה. ועדת קינג-קריין ציינה כי הארמנים סבלו חוויה טראומטית, שלא יכלו לסמוך על האימפריה העות'מאנית שתכבד את זכויותיהם, וכי הארמנים היוו עם ולפיכך מומלץ כי העצמאות הארמנית שהוקמה במהלך המסע הרוסי לקווקז תכובד על ידי הקהילה הבינלאומית ותובטח על ידי מעצמות ההסכמה.
בית סלאוקוס
שושלת בית סלאוקוס שלטו בממלכה הסלאוקית, שנוסדה בידי אבי השושלת, סלאוקוס הראשון (ניקטור, "המנצח"; חי בשנים 358 עד 281 לפנה"ס לערך). סלאוקוס הראשון היה אחד מהגנרלים של אלכסנדר הגדול, והוא ייסד את הממלכה הסלאוקית לאחר מותו של אלכסנדר בשנת 323 לפנה"ס. בתחילה השתרעה הממלכה על שטחי מסופוטמיה, אסיה הקטנה, סוריה, ארץ ישראל, המישור האיראני, ועד לנהר האינדוס (בפקיסטן של ימינו). הוא ייסד את בירת הממלכה, סלאוקיה על החידקל, בשנת 305 לפנה"ס בערך.
שליטי בית סלאוקוס.
להלן רשימת בני בית סלאוקוס ששלטו בממלכה, על-פי סדר שנות שלטונם (בכמה מהמקרים שנות השלטון חופפות, בשל שליטים שהיו עוצרים של מלכים-ילדים או בשל חלוקה של הממלכה):
קאימקאמיה
קאימקאמיה (בערבית: נפה), כינוי לצורת שלטון אשר רווחה, בתוספת שינויים מסוימים, בלבנון בין השנים 1863–1843.
הקמת הקאימקאמיות.
בשנים 1840 - 1843, מעט לאחר נסיגתו של איברהים פאשא מאזור הר הלבנון, חלה תמורה גדולה ביחסים בין הדרוזים והמארונים בהר הלבנון ונוצר מתח רב בשטח. על מנת להפיג מתח זה ולהסדיר שלטון בהר ניסח הנסיך האוסטרי מטרניך, בשנת 1843, במסגרת מאמציה של אוסטריה להשיג שליטה בלבנון, הסדר ייחודי. מטרניך ביקש למנות שני קַאִימַקַאמים (שליטי נפה) שיהיו כפופים לואלי של צידון: אחד מארוני, האמיר חיידר אבו למעמבית אבו אל-למע (משפחת נכבדים שהתגוררה בלבנון מאז תחילת האלף השני והתנצרה), שישלוט בקאימקאמיה נוצרית, והשני דרוזי, האמיר אחמד ארסלאן מבית ארסלאן (בית ארסאלאן, בית נכבדים, הוא צאצא לבית תנוך, השליטים הראשונים בלבנון. למעשה הם הגלגול הנוכחי לפלג היזבקי), שישלוט בקאימקאמיה דרוזית.&lt;br&gt;
"המשפחות הנכבדות", משפחות מארוניות שהיוו את המרכז השלטוני בלבנון, הביעו אי-שביעות רצון מההסדר, שיצר מעמד שליטים חדש שלא יכלו לתמרן אותו ולשלוט בו. גם עבור הדרוזים המצב היה מורכב, שכן בגלל הפילוג בעם הם העדיפו שליט מחוץ ללבנון אשר יהיה נטול פניות לגבי הפלגים השונים. בנוסף, ההסדר לא נתן מענה לאחת הבעיות הקשות בהר הלבנון: היישובים המעורבים בקאימקאמיה הדרוזית. לכל הבעיות הפנימיות בהר הלבנון ולסכסוך שכבר היה קיים בלבנון הוסיפו המעצמות האירופאיות את הסכסוכים והתחרות שהיו ביניהן ובכך שיתקו למעשה לחלוטין את יכולת התפקוד של הקאימקאמיות.
ייסוד מוסד "הוַכִּיל".
מחלוקות רבות צצו סביב אי-ההסכמה על דרך השליטה במקומות המעורבים-עדתית בקאימקאמיה הדרוזית. לבסוף, החליטו הטורקים לשלוח בשנת 1844 את אחד מנציגיהם, הקפודאן ח'ליל פאשא, לאזור. משימתו הייתה לגבש פתרון אפשרי למצב, יחד עם הואלי ועם הקונסולים הזרים. הפתרון שגיבש ח'ליל פאשא היה: מינוי שני וכילים בכל מקום יישוב מעורב, אחד דרוזי והשני מארוני. הווכילים ייצגו את האיכרים בני עדתם, בפני השייח'ים מן העדה השנייה. הוכילים הם אשר יגבו בשם המשפחות החזקות (המקאטעג'ים)מיסים. לאחר שנתברר כי בהצעות אלו לא היה כדי לפתור את הבעיה, החריפה המתיחות שהייתה קיימת ממילא בהר הלבנון ובין שתי העדות פרצו מאורעות דמים חמורים בהרבה מקודמיהם בעבר.
השייח'ים הדרוזים שלטו רק במרכז ובדרום הר הלבנון ולכן רק שם מונו וכילים. בצפון הר הלבנון לקחה הכמורה את תפקיד התיווך.
הקמת המג'לס (המועצה).
כיוון שרגיעה לא הושגה גם לאחר ייסוד מוסד הוכיל, נאלצה האימפריה העות'מאנית לשלוח בדחיפות את מיניסטר החוץ שלה, שֶכִּיבּ אפנדי, להר הלבנון. גם הוא הצליח להביא את הצדדים לידי הבנה והסכמה זמנית על מבנה שלטוני רק לאחר מעורבות צבאית.
לאחר שחקר את הנושא פרסם שכיב אפנדי את מסקנותיו במסמך שנקרא "הסכם שכיב אפנדי" שעיקריו היו:
לאחר "הסדר שכיב אפנדי" נעשו העניינים בשטח מורכבים אף יותר: השייח'ים הדרוזים בדרום נאלצו להתמודד גם עם נציגי הכמורה במג'לס משום שהכנסייה תמכה באיכרים בני עדתה. ראשי "המשפחות החזקות" עמדו מול הווכילים, הקאימקאם, הכנסייה וגם מול האיכרים עצמם. מצבם של השייח'ים במרכז הר הלבנון היה גרוע אף יותר והוביל לכך שהם נאלצו למכור חלק מאדמותיהם לאיכרים.
מוסד הוכיל, שהיווה חידוש, הצליח לעמוד בקאימקאמיה הדרוזית מול "המשפחות", שדיכאו את איכריהן, משום שזכה בתמיכה נרחבת מצד הכמורה המארונית (אשר נמצאה בתהליך מתמיד של התחזקות). גם בקאימקאמיה הנוצרית הגיבו השייח'ים על הסדר שכיב אפנדי בהגברת לחצם על העם. גם כאן תפסה הכנסייה, בפועל, את מקום הווכילים.