רצח פולנסקי היה השני בסדרה של שלוש רציחות שנעשו על ידי האצ"ל. קדם לו רצח יוסף ברוורמן, איש אצ"ל לשעבר שהצטרף למשטרת המנדט ונורה על ידי אנשי האצ"ל ברחוב בן-יהודה בתל אביב ב-3 במאי 1939, ולאחריו נרצח ולנטין בק, מתורגמן שעבד בשירות משטרת המנדט שנרצח על ידי האצ"ל שלושה שבועות לאחר הריגתו של אריה פולונסקי.
לאחר שלושת מעשי הרצח של יהודים שנרצחו על ידי האצ"ל בחודשים מאי ויוני 1939, יוסף ברוורמן, אריה פולונסקי וולנטיו בק, החליטה הנהגת היישוב שלא להגרר למלחמת אחים והסתפקה בגילוי דעת שפורסם בעיתון דבר ב-7 ביולי 1939, תחת הכותרת "לא תרצח". בראש החתומים על גילוי הדעת היו הנריטה סאלד, פרופסור אברהם הלוי פרנקל, ברל כצנלסון וש"י עגנון. ולאחריהם הופיעו שמותיהם של כמאה אנשים מהצמרת המדינית והתרבותית של היישוב, אנשי רוח ואמנים. בגילוי הדעת נאמר בין היתר:
בפגישה שנערכה בלונדון יומיים לאחר מכן, ב-9 ביולי 1939 בין ראש בית"ר זאב ז'בוטינסקי לבין אליהו גולומב מראשי ארגון ההגנה, הועלתה בין שאר נושאים פרשת הרצחו של אריה פולונסקי. גולומב הזהיר את ז'בוטינסקי כי מעשים כאלה יכולים להוביל למלחמת אחים.
תגובת האצ"ל.
ב-17 ביוני 1939 פרסם אפרים פולונסקי, אביו של אריה, מכתב גלוי המופנה אל האצ"ל ובו דרש להסביר לו בשל מה נרצח בנו. האצ"ל השיב לו כי בנו היה מלשין שהלשין לבריטים על חברי האצ"ל ויעץ לו להפנות את טענותיו לסוכנות היהודית ששלחה את בנו לבצע את עבודתה המלוכלכת. האצ"ל הוסיף כי על אבות אחרים למנוע מבניהם לבצע שליחויות למען הסוכנות היהודית בהלשנה על חברי האצ"ל.
בתגובה לגילוי הדעת של הנהגת היישוב בכותרת "לא תרצח", פרסם האצ"ל כרוז האומר:
בכרוז נוסף ציטט האצ"ל את "דין רודף", שבו התיר הרמב"ם להרוג יהודי שמסר אדם לידי עכו"ם.
טיהור שמו והנצחתו.
רק בתקופת מדינת ישראל, עשרות שנים לאחר הרצח, ועדה מיוחדת של וותיקי המחתרות : יצחק אבינועם, מי שהיה מפקד האצ"ל בירושלים, שייצג את האצ"ל; אל"ם במיל' גרשון ריבלין, מבכירי ארגון ה"הגנה" ואנשל שפילמן, יו"ר האגודה להנצחת חללי לח"י, טיהרה את שמו והוא נכלל בין חללי מערכות ישראל והונצח בספר "יזכור: פרשיות חייהם ומותם של הנופלים במערכות צה"ל" שבהוצאת משרד הביטחון. שמו ותמונתו מונצחים גם באתר "יזכור", אתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל.
אחייניתו של פולונסקי, מיכל ברזילי, נישאה באוגוסט 1962 לאבי לניר, אחיינו של אליהו לנקין, מפקד אוניית הנשק "אלטלנה". לניר נפל במלחמת יום הכיפורים, בשבי הסורי, לאחר שעונה למוות בחקירות. לאחר מותו הוענק לו עיטור העוז.
תומאס דקר
תומאס דקר (באנגלית: Thomas Dekker; נולד ב-28 בדצמבר 1987) הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי. דקר כתב והפיק שני אלבומי מוזיקה.
הוא ידוע על תפקידיו כג'ון קונור בסדרת הטלוויזיה "" וכזאק ב"גיבורים". כיכב בתפקיד אדם קוננט בסדרה "המעגל הסודי".
ביוגרפיה.
דקר נולד בלאס וגאס, נבדה. אמו, הילרי, היא שחקנית, זמרת ונגנית פסנתר. אביו, דייוויד ג'ון אליס דקר, הוא שחקן, מעצב תפאורה, זמר אופרה ואמן. המשפחה התגוררה בילדותו במקומות רבים בארצות הברית, קנדה ואירופה.
דקר החל לכתוב מוזיקה מגיל 10, כשחי בקנדה. בגיל 16 החל להופיע ולכתוב מוזיקה קלאסית שהושפעה ממוזיקה אלקטרונית. האלבום הראשון שלו, "Psyanotic", יצא ב-2008. אלבומו השני, "You Are a Liar", צפוי לצאת בקרוב.
קריירה.
משחק.
דקר התחיל את קריירת המשחק שלו בגיל שש. כילד הופיע באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח" וב"מסע בין כוכבים". ב-1997 הצטרף לסדרת הסיטקום "מותק, הילדים התכווצו" בערוץ דיסני, ולאחר סיומה בשנת 2000, הופיע בסדרות "CSI" ו"האוס" ודיבב בסרט האנימציה "פייבל ואוצרות מנהטן" (1998). זכה ארבע פעמים בפרס האמן הצעיר על עבודתו.
בשנת 2005 שיחק בקומדיית הנעורים "מה חדש בתיכון" לצידה של קייטי סגל. בשנת 2006 גילם את זאק בסדרה "גיבורים" למשך 11 פרקים. בהמשך גילם את ג'וש קונור ב"". בנוסף שיחק בסדרות מדע בדיוני.
ב-2008 שיחק בסרט האימה "מבפנים" לצד בריט רוברטסון. ב-2009 שיחק בסרט "שומרת אחותי" לצד קמרון דיאז. ב-2010 שיחק בסרטים "סיוט ברחוב אלם" ו"קאבום". שנה לאחר מכן כיכב בסדרה "המעגל הסודי" של רשת הטלוויזיה CW, בתפקיד אדם קוננט.
בשנת 2013 שיחק בדרמה האירוטית של קתרין הארדוויק, "פלאש" בכיכובם של אמילי בראונינג וקאם ג'יגנדה. בשנת 2015 שיחק בסרט "אבודים בעיר הלבנה" לצד היילי בנט ובוב מורלי, ושיחק בסדרה "בקסטרום" של רשת פוקס.
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה "אתה לוקח את האיש הזה?" לצד אלונה טל. בשנת 2019 שיחק במותחן "גברת בלה" בכיכובה של ג'ינה רודריגז.
בימוי.
בשנת 2008 ביים, הפיק, כתב, ערך ואף כיכב בסרט הדרמה "‏Whore‏" בו גם השתתפו רון ג'רמי, לנה הידי ומייגן פוקס.
בשנת 2016 ביים וכתב את סרט האימה "ג'ק הולך הביתה" (Jack Goes Home), בהשתתפותם של ניקי ריד, בריט רוברטסון ונטשה ליון.
חיים אישיים.
דקר הצהיר שלאורך ילדותו היה קורבן להתעללות מינית, וכי כנער היה חלק מכת מטאליסטית, במסגרתה פעל לעיתים בניגוד לחוק, ונעצר כחמש-שש פעמים.
דקר היה מעורב בתאונת דרכים ב-2009, כשפגע ברוכב אופנים; האישום הופחת לעבירה של נהיגה פרועה והוא נידון לקנס של 300 דולר, שתי שנות מאסר על תנאי, והשתתפות בקבוצת תמיכה לגמילה מאלכוהול.
דקר הוא צמחוני.
ב-2011 טען דקר בריאיון לגבי נטיותיו המיניות, שהיו נושא לספקולציות, כי עד אז היו לו מערכות יחסים רק עם נשים, אך הוא לא סוגר אופציות. ב-13 ביולי 2017 יצא דקר מהארון וסיפר שבאפריל התחתן עם בן זוגו.
לאה אברהם
לאה אברהם (נולדה ב-1945) היא רקדנית וכוריאוגרפית ישראלית, העוסקת גם בשירה ובתיפוף. אברהם רקדה ב"להקת ענבל" וב"להקת בת שבע", וייסדה להקה בת חסותה של "ענבל" בשם "טעם אישי".
ביוגרפיה.
אברהם נולדה בדרום תימן, ועלתה לישראל עם הוריה ומשפחתה כשהייתה בת שש, ב-1949. מאז היא מתגוררת בקדימה. בגיל 14 צפתה לראשונה במופע של להקת ענבל והחליטה לנסות להצטרף אליה.
בזמן שירותה הצבאי למדה מחול אצל האחיות שושנה ויהודית אורנשטיין, בתקופה בה סגנון הריקוד שלהם התבסס על מחול ההבעה. בתום שירותה הצבאי התקבלה אברהם ללהקת ענבל והייתה רקדנית סולנית בלהקה. היא גם יצאה עם הלהקה למספר סיבובי הופעות מוצלחים בחו"ל. אחרי 13 שנים בלהקה, בשנת 1973, עברה ללהקת בת שבע, וגם שם פעלה כרקדנית ויוצרת. (בין השאר בלהקתו הנודעת של אלוין איילי)
ב-1980 חזרה ללהקת ענבל, בתור סגנית מנהלת וכוריאוגרפית של הלהקה. בין הריקודים בהן רקדה כסולנית: "שבת שלום", "מגילת רות", "ורד בר", "מזמור לדוד" ו"שירת דבורה". ב-1982 קיבלה מלגה מממשלת ארצות הברית ללמד באוניברסיטאות בחו"ל; שם המשיכה, במקביל ללימודים, להופיע כעצמאית.
בשנת 1983 חזרה לישראל, וביחד עם שלום חרמון, שהיה אחראי על המחול במשרד החינוך, פתחה את המגמה הראשונה למחול בבית ספר בארץ, בתיכון אלון ברמת השרון.
באותה תקופה עסקה גם בתיאטרון וחיברה כוריאוגרפיות להצגות שונות בתיאטרון הקאמרי, תיאטרון באר שבע והבימה.
ב-1985, בעודה מנהלת את המגמה למחול בתיכון אלון, הקימה להקה בת חסותה של להקת ענבל, בשם "טעם אישי". כעבור שנה הסירה ענבל את חסותה מהלהקה, והלהקה המשיכה לפעול עצמאית. הלהקה העלתה את המופע "את היא אני", שבו כל אחת מרקדניות הלהקה הביאה למופע את הרקע האישי והעומק שלה.
בשנת 1995 הוציאה אברהם אלבום מוזיקה בשם "נווה מדבר", המשלב שירה תימנית מקורית ושירי יוצרים ישראלים כמו שרה לוי תנאי, עובדיה טוביה, ינון נאמן וידידיה אדמון.
כבר מתחילת דרכה של אברהם בתחום המחול, עסקה בשילוב מוטיבים של הריקוד התימני יחד עם מחול מודרני; היא ביטאה שילוב זה בלהקות ענבל ובת שבע וגם כשהופיעה כרקדנית עצמאית. ביצירתה "שתי וערב" שילבה ריקודים תימניים עם להקת ג'אז; במופע תופפה על דרבוקה ורקדה יחד עם אחותה חפציבה, כשלהקת הג'אז ניגנה ברקע. יצירות הריקוד והשירה של אברהם נוגעות בנושאים להם קיבלה השראה מתרבות העדה התימנית, כגון נושאים תנ"כיים, נושאים ארצישראליים, וחיי היום יום.
ב-2012 פרשה אברהם לגמלאות מניהול מגמת המחול בתיכון "אלון". לאורך השנים לימדה מוזיקה במכללת לוינסקי לחינוך, והיא ממשיכה בכך גם כיום. בנוסף ממשיכה אברהם לעסוק במוזיקה, בשירה ובמחול.
אברהם גרושה (בעלה היה הרקדן יהודה נחום) ולה בן אחד- אנוש. בנה ממשיך את דרכה וגם הוא עוסק כיום בריקוד ובזמר.
Daddy (בעברית: "אבא") הוא שיר שנכתב על ידי המשוררת האמריקאית סילביה פלאת'. השיר נכתב ב-12 באוקטובר 1962, זמן קצר לפני מותה כתוצאה מהתאבדות, וראה אור לראשונה בספר "אריאל" שפורסם בשנת 1965. משמעות הפואמה והרעיונות המרכזיים בה נידונו פעמים רבות והובילו למסקנות שונות. ביקורת רבות טענו בעבר שהשיר עוסק ביחסיה של פלאת' עם אביה, שנפטר כתוצאה מסוכרת לא-מאובחנת כאשר הייתה בת שמונה.
מבנה, תוכן ומשקל.
השיר בנוי מ-16 בתים בעלי חמש שורות וכולל משקל וחריזה בלתי רגילים. כל המילים החוזרות מסתיימות בצליל "או" הכבד.
השיר משתמש בשואה היהודית כמטפורה מורחבת ופלאת' מתארת עצמה כאילו הייתה יהודיה שנפלטת למחנה השמדה. יחסה לגרמני הארי הנאצי הוא דו ערכי: היא פוחדת ממנו ומעריצה אותו בו זמנית. לאורך השיר זרועים מושגים ידועים מתחום השואה לדוגמה צלב קרס, מחנות הריכוז וההשמדה אושוויץ, ברגן-בלזן ודכאו.