הוא נפטר 2 בינואר 1868, ונקבר בבית העלמין ווסט נורווד. בניו כללו את המאייר ג'יימס ויליאם אדמונד דויל (1822–1892); הצייר, המאייר והקריקטוריסט ריצ'רד דויל (1824–1883); הנרי אדוארד דויל, (1827–1892) שהפך למנהל הגלריה הלאומית של אירלנד; והצייר צ'ארלס אלטמונט דויל (1832–1893), דרכו היה סבו של סר ארתור קונאן דויל, הסופר והיוצר של שרלוק הולמס.
ג'יימי הריסון
ג'יימי ר. הריסון (באנגלית: Jaime R. Harrison; נולד ב-5 בפברואר 1976) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
ביוגרפיה.
הריסון נולד וגדל באורנג'בורג (Orangeburg) שבקרוליינה הדרומית. אמו, פטרישיה הריסון, וסביו גידלו אותו בצעירותו. בשנת 1994 הוא נבחר לתוכנית הנוער של הסנאט של ארצות הברית. הוא למד בבית הספר התיכון אורנג'בורג-וילקינסון וקיבל מלגה ללימודים באוניברסיטת ייל, שם למד מדע המדינה. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת ייל בשנת 1998, עבד הריסון כמורה במשך שנה בתיכון בו למד. ב-1999 הוא מונה למנהל התפעול הראשי של קולג' סאמיט (College Summit), מוסד ללא כוונת רווח המסייע לבני נוער בעלי הכנסה נמוכה לרכוש השכלה גבוהה ולהשתלב בשוק העבודה. ב-2004 השלים הריסון לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
לאחר שעזב את קולג' סאמיט החל הריסון להיות מעורב בפוליטיקה של ארצות הברית, ועבד אצל ג'ים קלייבורן כמנהל פעולותיו במליאת בית הנבחרים כאשר קלייבורן היה מצליף סיעת הרוב בבית הנבחרים של ארצות הברית. הריסון התקדם בגבעת הקפיטול כמנכ"ל הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים וכסגן יושב ראש המפלגה הדמוקרטית בקרוליינה הדרומית. בהמשך עבד כשדלן בארגון הלוביסטים "קבוצת פודסטה". בין לקוחותיו בקבוצת פודסטה ניתן למנות את בנק אוף אמריקה, ברקשייר האת'וויי, וולס פארגו, בתי קזינו, ותאגיד הענק וולמארט. במאי 2013 התמנה הריסון ליושב ראש המפלגה הדמוקרטית בקרוליינה הדורמית. הוא האפרו-אמריקאי הראשון ששירת בתפקיד זה.
בשלהי 2016, לקראת פברואר 2017, הכריז הריסון על התמודדותו לראשות הוועדה הדמוקרטית הלאומית. על עבודתו כשדלן בקבוצת פודסטה הגן באומרו: ב-23 בפברואר 2017 פרש הריסון מהמירוץ לראשות הוועדה, והביע את תמיכתו בטום פרז. חרף הפסדו בבחירות לראשות הוועדה, הוא השתלב בה כחבר בכיר וסייע למפלגה הדמוקרטית בעשרות מערכות בחירות מקומיות ברחבי ארצות הברית.
ב-7 בפברואר 2019 הגיש הריסון טופסי התמודדות בבחירות 2020 לסנאט האמריקאי בקרוליינה הדרומית כדי לאתגר את הסנאטור הרפובליקני המכהן לינדזי גרהאם. אף מועמד דמוקרטי לא זכה בבחירות כלל-מדינתיות בקרוליינה הדרומית מאז 2006. ב-29 במאי 2019 השיק הריסון באורח רשמי את מסע הבחירות שלו לסנאט. הריסון זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית ללא התנגדות ב-9 ביוני 2020. ב-3 באוקטובר 2020 נערך עימות בחירות ללא קהל באוניברסיטת אלן שבקולומביה בין גראהם להריסון. עימות נוסף שנקבע ל-9 באוקטובר הוחלף בריאיונות נפרדים לעיתונות בטלוויזיה לאחר שגרהאם מיאן לעבור בדיקת קורונה לעימות המקורי.
ברבעון השלישי של שנת 2020 גייס הריסון 57 מיליון דולר, הסכום הרבעוני הגדול ביותר של מועמד לסנאט האמריקאי אי-פעם, ושבר את שיאו של בטו או'רורק שהתמודד בבחירות 2018. כמו כן, בהמשך מסע הבחירות היה הריסון המועמד לסנאט שגייס הכי הרבה כספים בהיסטוריה של ארצות הברית, שיא נוסף שנטל מידיו של או'רורק. הריסון קרא להרחיב את מדיקר ואת היקף הסיוע לנפגעי מגפת הקורונה בארצות הברית, ומתח ביקורת על תמיכתו של גרהאם בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. ביום הבחירות הפסיד הריסון לגרהאם בפער של למעלה מעשרה אחוזים, וגרף 44.2% מקולות הבוחרים לעומת 54.5 האחוזים שגרף גרהאם. העיתונאי ניאל סטיינג' מ-"The Hill" סיכם את המערכת הבחירות באומרו: "הריסון ניהל מסע בחירות נמרץ, אך בסופו של דבר גרהאם גבר עליו בקלות".
בעקבות ניצחונו של סגן הנשיא לשעבר ג'ו ביידן בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, הריסון הועמד בידי ביידן כיו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית, כיורשו של טום פרז. ב-21 בינואר 2021 נבחר באורח רשמי לתפקיד בידי חברי הוועדה.
כלי טיס מאויש מרחוק
זכריה בן ברכאל
רבי זכריה בן ברכאל היה חכם בגדדי בבלי, גאון וראש ישיבה, ככל הנראה יליד ארם צובא (חלב).
ביוגרפיה.
רבי זכריה בן ברכאל היה חתנו של רבי שמואל בן עלי גאון, שהעמידו לבא כוחו בעיר חלב בשנת 1191 ובמסגרת זו הרשות להעמיד מתורגמן ומינוי לאב בית הדין. כתב המינוי שנשלח על ידו לקהילת חלב יכול לשמש כדוגמה לתעודת סמיכה לרבנות. בכתב המינוי נתנה הרשות "לדרוש תורה ברבים ולקבוע פרקים ולהעמיד מתורגמן ולומר קודם מדרשו שמעו מאי דסברה, ואחר מדרשו קידוש ה'".
ככל הנראה כיהן רב זכריה בן ברכאל זמן קצר כראש ישיבת "גאון יעקב" בבגדאד לאחר מות חמיו. הוא נתמנה לראש ישיבה בשנת ד'תתק"ן (1190).
כבן דורו של הרמב"ם נמנה רבי זכריה בן ברכאל יחד עם חמיו רבי שמואל בן עלי ממתנגדי בבל לספר משנה תורה שנכתב על ידי הרמב"ם.
רבי שמואל בן עלי כתב עליו "בקי במקרא ובגמרא... וגורס רב התלמוד על פיו".
יהודה אלחריזי בספרו תחכמוני ביקר בחריפות את שירתו של רבי זכריה בן ברכאל.
לאון השישי, קיסר האימפריה הביזנטית
לאון השישי (ביוונית ביזנטית: Λέων ΣΤ או Λέων o Σοφός; 19 בספטמבר 866 – 11 במאי 912) "החכם" או "הפילוסוף" כפי שנודע בכינוייו, היה קיסר האימפריה הביזנטית בין 886–912. מוצאו אינה ברור אם כי הוא נחשב לקיסר השני מהשושלת המקדונית וידוע כי משל בשותפות עם אבי השושלת, בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, משנת 870. שלטונו נודע מחד בפריחה המחודשת של התרבות הביזנטית - כהמשך למפעל אביו - אך גם בהפסדים צבאיים מול בולגריה מאידך.
רקע שושלתי.
מוצא אביו של לאו השישי נתון בספק. עד שנת 867 הייתה בשלטון על האימפריה הביזנטית השושלת האמורית, שהונהגה בידי מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית. מיכאל שלט בשותפות עם בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, אשר הורה להתנקש בחייו בשנת 867 כאשר הגיעה לאוזניו שמועה שמיכאל מתכנן להחליפו. עם ההתנקשות במיכאל הפך בסיליוס לשליט יחיד ולאבי השושלת המקדונית. בסיליוס נישא לאודוקיה אנגרינה, שהייתה פילגש של מיכאל. אודוקיה הייתה אמו של לאו השישי, שהפך ליורשו של בסיליוס, אך לא ברור עם לאו היה בנו של מיכאל או של בסיליוס. רשמית נודע לאו בתור בנו של בסיליוס אך מכיוון שנולד בשנת 866, קודם להתנקשות בחייו של מיכאל, ישנה סברה כי היה בנו של האחרון.
ביוגרפיה.
חיים אישיים.
לאו נבחר להיות בנו ויורשו של בסיליוס מכיוון שהבכור בבניו נפטר בעוד היה בסיליוס על הכס, יחסיו אל בנו האמצעי היו מעורבים, ובנו השלישי היה צעיר מכדי לרשת את הכתר. בשנת 870 מינה בסיליוס את לאו להיות לו לקיסר השותף של האימפריה הביזנטית במטרה שישתפשף ויקבל ניסיון בניהול האימפריה. בסיליוס חיתן את לאו עם עלמה בשם תיאופנו מרטינאקיה. לאו מצידו התנגד לנישואים אך מכיוון שחותן נגד רצונו בחר לעצמו פילגש ממוצא ארמני בשם זואי זאוטזאינה, אותה אהב. בסיליוס ניסה להפריד בין לאו לבין זואי אך ללא הצלחה. ניסיונותיו של בסיליוס לגרש את זואי ולכלוא את בנו לאו הובילו לטינה מצידו של לאו.
בשנת 886 נפטר בסיליוס ב"תאונת ציד" ולאו ירש את הכס. הוראתו הראשונה בתפקיד הייתה להעביר את גופתו של מיכאל השלישי אל כנסיית השליחים הקדושים במטרה שיקבל מעמד השווה לקיסרים ביזנטים קודמים שנקברו במקום. תיאופנו מרטינאקיה נפטרה בשנת 895, מה שאיפשר ללאו להינשא לזואי בשנת 898 ולמנות אותה למעמד של קיסרית. על טוב ליבה של תיאופנו היא הפכה מאוחר יותר לקדושה נוצרית. תחת הדרכתו של לאו, בנו השלישי והצעיר ביותר של בסיליוס, סטפאנוס, פנה לחיי הכמורה ומונה להיות הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול. זואי נפטרה רק שנה לאחר הנישואים ולאו נותר ללא בת יורש. למרות עיצומים מצד הכנסייה, לאו נישא בשלישית לאודוקיה באייאנה, אשר גם כן נפטרה שנה לאחר נישואיה.
בשנת 903, בפעולה שנגדה את הכנסייה האורתודוקסית, לאו נישא ברביעית, הפעם לזואי קרבונופסינה, איתה נולד לו בן מחוץ לנישואים בשנה קודם לכן, הקיסר קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס לעתיד. קרע החל בכנסייה האורתודוקסית אודות הלגיטימיות של הנישואים הללו אך לאו המשיך בתוכניותיו ונישא לזואי קרבונופסינה. לאו לבסוף החליט לעקוף את סמכותה של הכנסייה האורתודוקסית והשיג את אישורו של האפיפיור סרגיוס השלישי להינשא לזואי, מה שבטווח הרחוק רק העמיק את פילוג הכנסייה הנוצרית שהיה בהתממשותו עוד באותן השנים. לאחר מספר הבטחות שקריות הצליח לאו להשיג את הסכמת הכנסייה להכיר בקונסטנטינוס כבן לגיטימי ויורשו של לאו.
מלחמות.
כאשר העביר אילץ לאו השישי את סוחרי האימפריה הבולגרית הראשונה לעזוב את קונסטנטינופול ולהתיישב בסלוניקי, הדבר הוביל להצתת מלחמה בידי סימאון הראשון, קיסר בולגריה. סימאון היה מצביא מוכשר בשונה מלאו, שהיה בעיקר מיומן במנהל ומדיניות פנים. במטרה לעקב את הכוחות הבולגרים, לאו ארגן ברית עם המדיארים מצפון-מערב לבולגריה. בתגובה ארגן סימאון ברית עם הנוודים הפצ'נגים נגד הביזנטים ופלש לחבל תראקיה, שהיווה את השער המערבי אל תוך הבירה הביזנטית, קונסטנטינופול. לבסוף העליונות הצבאית הבולגרית הביאה לכניעתם של הביזנטים ולחתימת הסכם שלום שפתח מחדש את השחר עם בולגריה והעביר שטחים בחבל הבלקן לידי האימפריה הבולגרית.