ספיר זכתה לצעוד בטקס הפתיחה של המשחקים העולמיים לנשים שנערכו בלונדון באוגוסט 1934 כחברה במשלחת הארץ ישראלית, אך לבסוף לא השתתפה בשום תחרות.
אלופת ארץ ישראל הראשונה.
באליפות האתלטיקה הראשונה של ארץ ישראל שנערכה בסוף דצמבר 1935 זכתה ספיר ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.25 מטר, לפני עדה יהודאית ממכבי עתיד תל אביב (1.25 מטר) וויקטוריה לרנר ממכבי תל אביב (1.20 מטר). מדליות כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 30.8 שניות, אחרי רחל סלונימסקי ממכבי עתיד תל אביב (30.5 שניות) ולפני עדה עבוד ממכבי עתיד תל אביב ובהטלת כידון בתוצאה של 19.85 מטר, אחרי ויקטוריה לרנר (25.27 מטר) ולאה לדרמן ממכבי תל אביב (23.38 מטר).
שיאנית ארץ ישראל הראשונה בקפיצה לגובה.
בתחרות שנערכה ב-4 בינואר 1936 קבעה ספיר שיא ארץ ישראל בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.36 מטר. שיא זה החזיק מעמד כ-3 שנים ונשבר על ידי אסתר חכם (1.41 מטר).
משנות ה-30 פעלה כמורה להתעמלות. לימדה בבתי ספר, בסמינר לוינסקי ובמכללה לחינוך גופני בתל אביב. היא ביקשה להשתמש בשיעוריה במשחקים, ומאחר שלא היו ספרים בעברית בנושא, החליטה לכתוב אותם בעצמה. ספרה הראשון, "משחקים לתלמידים", ובו כ-60 משחקי קריאה וכתיבה, חשבון, ידיעת הארץ, טבע, היסטוריה ועברית, הופיע בהוצאת יזרעאל בשנת תש"א-1941.
המשחקים והלימוד באמצעותם היו לעניין המרכזי בחייה. במרוצת חצי מאה פרסמה 18 ספרים בנושא משחקים, שניים מהם עם בעלה אוריאל עקביא.
בהקדמה לספרה השני, "ילקוט משחקים", כתב יוסף מיוחס, מנהל לשכת הנוער במחלקת החינוך של הוועד הלאומי, כי ראוי שילדים ישחקו במשחקיה של עקביא, היודעת "ליצור מצב רוח מרומם ולהפוך את המוני הילדים המשתתפים במשחק לחברה מלוכדת, שמחה, מתפרצת, ואף על פי כן מרוסנת". עקביא הציעה משחקים בתחומים לימודיים שונים – ובספריה ובמספר עיתונים. בין ספריה: "הבה נשחקה", שתורגם לערבית על ידי מחמוד עבאסי (תרגום ששלחה לנשיא מצרים אנוור סאדאת).
בשנות ה-60 כתבה להזמנת צה"ל ספר ובו משחקי חברה לגיבוש יחידתי. באותה תקופה שידרה ב"קול ישראל" תוכניות של משחקים, חידונים ובילוי חברתי. ב-1972 הציעה משחקי חברה בתוכנית "למשפחה" בטלוויזיה הישראלית בערבית.
בשנת תשי"ד-1954 זכתה בפרס הוז לספורט על חוברותיה למשחקי תנועה לילדים, בהן "אחת! שתים! שלום!" ו"הבה נשחקה".
עקביא הרבתה להנחות קורסים במשחקים ובפעילות גופנית במסגרת שונות, בהן אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בר-אילן, בית הספר למדריכי תיירות, אקי"ם והסתדרות המורים.
בנוסף לפרסום משחקים, היא עסקה גם ברקע העיוני של המשחק, כתבה בנושא זה ("המישחק: ערכיו ובעיותיו", תשכ"ז) והשתתפה בסימפוזיונים בחו"ל. על פי אורי דרומי, "גאוותה הייתה על כך שהצליחה לשכנע את עמיתיה בישראל ומחוצה לה לא להוציא אף פעם ילד ממשחק".
ב-1981, לאחר פרישתה מהוראה, ייסדה את "המרכז החינוכי למשחקים בישראל" ושימשה כמזכ"לית שלו. המרכז מקיים חוגים וסדנאות, בהן סדנאות לקשישים הלומדים לשחק עם נכדיהם.
מרגלית עקביא הייתה נשואה לפסיכולוג והמחנך אוריאל עקביא, עד למותו ב-1997. בני הזוג היו הורים לשלושה: רני, נעמן ועדן.
היא נפטרה ב-21 באפריל 2001, בגיל 83.
קישורים חיצוניים.
ממשחקיה:
פרץ וינריך
פרץ ויינרייך
פרץ וינרייך
בריסטול בריטניה
בריסטול בריטניה (באנגלית: Bristol Type 175 Britannia) היה מטוס נוסעים בריטי לטווח בינוני עד ארוך אשר תוכנן על ידי יצרן המטוסים בריסטול בשנת 1952, כדי שיוכל להגיע לכל קצוות האימפריה הבריטית. בזמן טיסות-המבחן של המטוס התברר כי בכונסי-האוויר של מנועי הטורבו-פרופ בהם צויד, עלולה להיווצר התקרחות, ושנים מאבות-הטיפוס של דגם זה אבדו כתוצאה מתקלה זו, לפני שאותרה ונמצא לה פתרון. בריסטול בריטניה תוכנן לעמוד בדרישות של נתיבי טרנס-אטלנטיקה בריטית אל מעבר לים (BOAC) הבריטית, והוביל עד 90 נוסעים הלוך ושוב לארצות הברית. אב הטיפוס (G-ALBO) הוטס לראשונה ב-16 באוגוסט 1952.
השלמת פיתוחו של המטוס הגיעה בד בבד עם תחילת "עידן הסילון" במטוסי הנוסעים בעולם. כתוצאה מכך נפגעה הדרישה למטוסי בריסטול בריטניה ורק 85 מטוסים מדגם זה יוצרו, בטרם הופסק הייצור בשנת 1960. למרות זאת, דגם הבריטניה מהווה ציון דרך במטוסי נוסעים המצוידים במנועי טורבו-פרופ, והוא היה אהוד מאוד על נוסעיו. המטוס זכה לכינוי "הענק הלוחש" בזכות היותו שקט יחסית לסביבה (על אף שתא הנוסעים היה פחות שקט).
המטוס תוכנן להמריא במשקל מרבי של 185,000 ליברות (כ-84 טונות).
חברת קנדאייר רכשה את הרישיון לייצור מטוסי הבריטניה מן היצרן הבריטי וייצרה 72 מטוסים נוספים מדגם זה.
אל על רכשה ב-1956 שלושה מטוסי בריטניה שסופקו לה החל מסוף 1957. הראשון שבמטוסים אלו הוצג בסלון האווירי בפארנבורו בספטמבר 1957. המטוס צויד ב-72 מושבים במחלקת התיירים ו-18 מושבים במחלקה הראשונה והוצג בשדה התעופה לוד בספטמבר 1957. בדצמבר 1957 השיגה אל על שיא עולמי בטיסה רצופה ללא חנייה, מניו יורק ללוד, במטוס בריסטול בריטניה. אל על הייתה חברת התעופה השנייה בעולם שהטיסה את מטוסי בריטניה, לאחר BOAC.
מרגלית עקביה
אולאווה
אולאווה (בפולנית: Oława, בגרמנית: Ohlau) היא עיירה בצפון-מזרח פרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
היסטוריה.
אולאווה החלה להתפתח בתחילת המאה ה-12. היא הוזכרה לראשונה במסמך מ-1149 על תרומתה למנזר סנט וינסנט בוורוצלב. בשנת 1206 הפכה אולאווה לאחת מערי המגורים של דוכסות פיאסט בשלזיה, שהעניקה לאולאווה מעמד של עיירה. אולאווה נהרסה 3 פעמים במהלך ההיסטוריה. בשנת 1241 היא נהרסה במהלך הפלישה המונגולית לאירופה ב-1448 על ידי ההוסיטים, ושוב בשנת 1634 במהלך מלחמת שלושים השנים. משנת 1335 עד 1,806 הפכה העיירה לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1527 החלה הרפורמציה הפרוטסטנטית ואיתה החל השימוש בשמה אולאו ("Ohlau"). בשנת 1741, יחד עם רוב שלזיה, העיירה הפכה לחלק מממלכת פרוסיה. המאות ה-18 וה-19 היו תקופה של צמיחה כלכלית באולאו והיא הפכה לידועה כמרכז לגידול טבק. בשנת 1842 נפתחה הרכבת הראשונה בשלזיה, בין אולאו לבין ברסלאו (כיום ורוצלב).
אולאו יצאה ממלחמת העולם הראשונה ללא פגע. עם זאת, במלחמת העולם השנייה, 60% מהעיירה נהרס. ב-2 בספטמבר 1939, בתקופת המלחמה, מטוס פולני מ-PZL.23 Karaś הפציץ מפעל גרמני באולאו. לאחר המלחמה, האזור הושם תחת ממשל פולני ובוצע טיהור אתני על פי הסכם פוטסדם. שמה של העיירה שונה לאולאווה, התושבים הגרמנים בעיירה גורשו והוחלפו בפולנים. אולאווה הפכה לחיל מצב של הקבוצה הצפונית הצבא האדום ונותרה כך עד 1992.
גאוגרפיה.
אולאווה ממוקמת בצפון-מזרח פרובינציית שלזיה תחתית, במחוז אולאווה. היא משתרעת לאורך נהר אולאווה ואודר כ-26 קילומטר דרום-מזרחית לוורוצלב. היא גובלת עם הגמיני: אולאווה ו-Jelcz Laskowice.
נכון לשנת 2011, שטח העיירה הוא 27.36, ובו: 57% קרקע חקלאית, 27.9% שטח בנוי, 6.1% מים, 5.2% מיוער, 1.9% שממה ו-1.9% אזורים שונים. אולאווה היא 5.2% משטח המחוז 0.1% משטח הפרובינציה.
אולאווה שוכנת במרחק:
ספרי כתר
קלייטה
קלייטה (בפורטוגזית: Calheta, מילולית: מפרץ קטן) היא רשות מקומית (município) בחוף הדרום-מערבי של האי מדיירה שבפורטוגל. שטח המועצה הוא 111.42 קמ"ר ומתגוררים בה (נכון לשנת 2011) 11,521 תושבים. שטח הרשות מחולק ל-8 מועצות מקומיות. שטח המועצה המקומית קלייטה הוא 23.45 קמ"ר ומתגוררים בה 3,163 תושבים (נכון לשנת 2011).
אזור זה ניתן במתנה על ידי ז'ואאו גונסלווש זארקו מגלה האי לבנו וכלתו, והיה מהאזורים הראשונים באי להתיישבות אירופאית. ב-1 ביולי 1502 ניתן אישור מלכותי ממנואל הראשון, מלך פורטוגל להפיכת היישוב לעיר.
חקלאות ודיג מהווים מקור המחיה המרכזי של תושבי המקום, אם כי מרכזי תעסוקה ותעשייה קטנים קיימים במרכזי העיירות. גידול בננות, גפנים, קנה סוכר וצמחי נוי היו עיקר הייצוא המקומי במשך ההיסטוריה.
דיפלומטיה ציבורית
דיפלומטיה ציבורית (באנגלית: Public diplomacy) היא מאמצי ההסברה שעושות מדינות ושחקנים בינלאומיים אחרים כדי לקדם את האינטרסים שלהם במדינות זרות באמצעות השפעה על הציבור במדינות אלה. בישראל נעשה לרוב שימוש במונח "הסברה" כדי לתאר תהליך זה. דיפלומטיה ציבורית פונה ישירות אל תושבי מדינות היעד, שלא באמצעות תיווכו של הממשל, עוסקת בגיבוש המסר ובבחירת ערוצי מדיה מתאימים להעברתו. הדיפלומטיה הציבורית נתפסת לרוב כחלק מ"ארגז הכלים" הלגיטימי ביחסים בין מדינות, בהיותה מכשיר של עוצמה רכה (בניגוד לכוח צבאי או כלכלי). עם זאת, מדינות רבות מגבילות את פעילות הדיפלומטיה הציבורית של מדינות וארגונים זרים בשטחן, כולל באמצעות חקיקה, כדי למנוע פגיעה בריבונותן.
מרכיב מרכזי בדיפלומטיה ציבורית הוא המאמץ של המדינה להציג עצמה בציבור הרחב באופן שיעורר אהדה והזדהות עמה. זאת, בין היתר, על ידי הרחבת הדיאלוג והקשרים הבלתי אמצעיים בין אזרחיהן לבין עמיתיהם בארצות חוץ, חשיפה תקשורתית של צדדיה היפים של המדינה, קידום חילופי תרבות, חינוך ומדע, תרגום והפצת ספרים, ארגון תערוכות, מתן מלגות, איתור מנהיגים פוטנציאלים בקרב צעירי המקום והזמנתם להשתלמויות במדינת האם ועוד.