ג'ון לומברדו עזב את הלהקה ביולי 1986. חמשת חברי הלהקה הנותרים החלו להקליט בלוס אנג'לס את אלבומה הבא של הלהקה, עם פיטר אשר הבריטי כמפיק. האלבום "In My Tribe" ("בשבט שלי"), בסגנון פופ רוק, שוחרר ב-7 ביולי 1987 והפך לאלבומה המצליח ביותר של הלהקה. הוא שהה במצעד האלבומים האמריקאי במשך 77 שבועות והגיע בשיאו למקום ה-37. כשנה לאחר צאתו הגיע למעמד של אלבום זהב, ובפברואר 1998 הגיע למעמד של אלבום פלטינה כפולה, לאחר שמכר למעלה מ-2 מיליון עותקים. האלבום ביסס קהל מעריצים גדול של הלהקה בארצות הברית, והתקבל היטב גם בבריטניה. האלבום המקורי כלל גרסת כיסוי לשירו של קט סטיבנס "Peace Train", אולם החל מ-1989, לאחר שסטיבנס הביע תמיכה פומבית ברדיפתו של סלמאן רושדי, השיר הוסר מכל עותקיו החדשים של האלבום, בעקבות דרישתה של סולנית הלהקה נטלי מרצ'נט.
ב-16 במאי 1989 יצא אלבומה הבא של הלהקה, "Blind Man's Zoo" ("גן חיות של עיוור"), שהופק אף הוא על ידי פיטר אשר, והגיע בשיאו למקום ה-13 במצעד האמריקאי. כחודשיים לאחר צאתו הגיע האלבום למעמד של אלבום זהב, ובדצמבר 1997 הגיע למעמד של אלבום פלטינה. הסינגל "Trouble Me" מתוך האלבום, בו התארחה הזמרת ג'בטה סטיל, הגיע למקום ה-44 במצעד הסינגלים האמריקאי.
ב-1991, במהלך הקלטת האלבום הבא, הודיעה הסולנית נטלי מרצ'נט לחבריה על כוונתה לעזוב את הלהקה תוך שנתיים, לטובת קריירת סולו. האלבום "Our Time in Eden" ("הזמן שלנו בגן עדן"), בהפקתו של פול פוקס, יצא ב-29 בספטמבר 1992, והיה לאלבום האולפן האחרון של הלהקה עם מרצ'נט כסולנית. הסינגל "These Are Days" מתוך האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלטרנטיבי האמריקאי.
בהיותה של מרצ'נט תומכת נלהבת במפלגה הדמוקרטית, הלהקה הופיעה בטקס השבעתו של ביל קלינטון לנשיא ארצות הברית בינואר 1993. ב-21 באפריל 1993 הלהקה הקליטה את הופעתה במסגרת פרויקט MTV Unplugged, ובאוגוסט אותה שנה הודיעה מרצ'נט על עזיבתה את הלהקה. האלבום המתעד את ההופעה, בה התארח דייוויד ביירן, סולנה של להקת "Talking Heads", יצא באוקטובר אותה שנה. הסינגל "Because the Night" מתוך האלבום, גרסת כיסוי לשירה של פטי סמית', הגיע למקום ה-11 במצעד האמריקאי, והיה לסינגל המצליח ביותר של הלהקה.
1994-2001.
לאחר עזיבתה של מרצ'נט, ג'ון לומברדו חזר ללהקה, והביא עמו את מארי רמזי. רמזי, שניגנה על ויולה בשלושה משירי האלבום "Our Time in Eden", החליפה את מרצ'נט כסולנית הלהקה. הלהקה הוציאה שני אלבומים עם רמזי כסולנית: ב-1997 יצא האלבום "Love Among the Ruins" ("אהבה בין ההריסות") בחברת התקליטים "גפן רקורדס". הסינגל "More Than This" מתוך האלבום, גרסת כיסוי לשיר של "רוקסי מיוזיק", הגיע למקום ה-25 במצעד האמריקאי. ב-1999 יצא האלבום "The Earth Pressed Flat" בחברת התקליטים העצמאית "Bar/None Records".
בנובמבר 2000 הלהקה הופיעה ביחד עם התזמורת הפילהרמונית של באפלו בניו יורק. בדצמבר אותה שנה נפטר חבר הלהקה ואחד ממייסדיה, רוברט באק, בגיל 42 כתוצאה מבעיות בכבד. לאחר מותו הלהקה הפסיקה את פעילותה למשך כשנה.
2002-2007.
ב-2002 החליטו סטיב גוסטפסון, דניס דרו וג'רי אוגוסטיניאק להמשיך את פעילות הלהקה, אך עם סולנית חדשה. כשנודע לג'ון לומברדו על צירופם של ג'ף אריקסון כנגן גיטרה ואוסקר סאביל כזמרת, הוא עזב את הלהקה. בהרכב זה הופיעה הלהקה בשנים 2006 - 2002, בעיקר בפסטיבלים שונים. בינואר 2004 הוציאה "אלקטרה רקורדס" אלבום אוסף כפול של הלהקה, שהכיל 31 משיריה בתקופת נטלי מרצ'נט, כולל להיטיה הגדולים, שירי בי-סייד והקלטות נדירות שלא יצאו עד אז באף אלבום. אוסקר סאביל עזבה את הלהקה ב-2007.
2008 ואילך.
ב-2008, לאחר עזיבתה של סאביל, חזרה מארי רמזי להופיע עם הלהקה. ההרכב הנוכחי של הלהקה כולל את גוסטפסון, דרו, אוגוסטיניאק, אריקסון ורמזי, והם ממשיכים להופיע. בינואר 2010 הם הקליטו הופעה אקוסטית בג'יימסטאון, העיר שבה נוסדה הלהקה, והעלו אותה לערוץ הרשמי של הלהקה ב-YouTube.
ירמיה בר אבא
תפילות לבובי
תפילות לבּוֹבִּי (באנגלית: Prayers for Bobby) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 2009 בכיכובם של סיגורני ויבר וראיין קלי המבוסס על סיפור אמיתי - סיפורה של מרי גריפית', אמא לבן הומו שהתאבד בשל עקשנותה "לרפא" אותו. לאחר מות בנה הפכה מרי גריפית' לפעילה במאבק למען סובלנות כלפי הומואים, לסביות ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) בארצות הברית.
הסרט מבוסס על הספר "Prayers for Bobby: A Mother's Coming to Terms with the Suicide of Her Gay Son" מאת לירוי פ' ארונס , שראה אור ב-1996 (ראה אור בתרגום לעברית ב-2011 בשם "תפילה לבובי"). הסרט היה מועמד לשני פרסי אמי בטקס ה-61 שהתקיים בשנת 2009, וסיגורני ויבר הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בו. הסרט עצמו זכה בפרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה.
עלילה.
מרי גריפית' (סיגורני ויבר) היא נוצרייה אדוקה שמגדלת את ילדיה על פי משנתה השמרנית של הכנסייה הפרסביטרית.
כאשר בנה בובי (ראיין קלי) מגלה לאחיו הגדול שיש לו נטיות הומוסקסואליות, משתנים חיי המשפחה.
מרי מאמינה שאלוהים יכול לעקור מבנה את יצרו הרע. היא פונה לעזרת הכנסייה ולפסיכיאטרית העוסקת בטיפולי המרה.
בובי משתף בתחילה פעולה עם אמו על מנת לרַצותה, אך משהוא מגלה שמשיכתו לגברים אינה משתנה, הוא מתרחק מהמשפחה ומנסה למצוא מחסה אצל דודניתו. חוסר הקבלה של אמו והקונפליקט האמוני נוכח נטייתו המינית מביאים את בובי לשים קץ לחייו.
לאחר מות בנה, מתחילה מרי להטל ספק בדברי הכנסייה. היא מגלה כי יש אנשים דתיים אשר סובלניים להומואים ולסביות, ויוצרת קשר עם ארגון הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים (PFLAG), המספק תמיכה להורים של הומואים ולסביות.
מרי מכירה בכך שהתנהגותה החמירה את מצוקת בנה ותרמה להתאבדותו. היא הופכת לפעילה במאבק לסובלנות ולזכויות להט"ב.
ז'אק ולוראן פורסל
ז'אק ולוראן פורסל (בצרפתית: Jacques et Laurent Pourcel ; נולדו ב-13 בספטמבר 1964) הם השפים והבעלים של מסעדת ז'ארדן דה סאנס (בצרפתית: Le Jardin des Sens (משמעות השם היא גן החושים)) היא מסעדה ורלה א שאטו בעיר מונפליה, בירת חבל לנגדוק, צרפת, שלה היו שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום בשנים 2006-1998.
ביוגרפיה.
ז'אק ולוראן פורסל הם תאומים, בנים למשפחת כורמים. לוראן, שנמשך לבישול, עזב בגיל 16 את בית הספר התיכון והלך ללמוד בבית ספר למלונאות במונפליה, ז'אק הצטרף אליו כעבור שנה. ז'אק עבד שנתיים במסעדה מקומית בעלת כוכב במישלן, התלמד שנתיים במסעדתו של מישל טראמה, שנה אצל מארק מנו ולבסוף שהה שנתיים אצל פייר גאנייר במסעדתו הראשונה בסנט אטיין, השף שהשפיע עליו יותר מכל, שם התמחה בדגים וקינוחים. לוראן עבד ארבע שנים אצל מישל בראס שם התמחה בבשר, אחר כך התלמד אצל אלן שאפל ובכמה מסעדות קטנות בסביבה.
ב-1988 הקימו בחורבה נטושה את המסעדה ועם מימון של בעל הון הקימו את המלון. באוקטובר 1997 הכתיר אותם מדריך הגו מיו כ"טבחי השנה" 1998 ונתן להם 18 נקודות. במרץ 1998, בהיותם בני 33, קיבלו שלושה כוכבים במדריך מישלן לשנת 1998. ב-2006 הוריד להם המישלן כוכב, מאז ועד היום (2011) מחזיקה המסעדה בשני כוכבים במישלן. ז'ארדן דה סאנס נבחרה למקום 30 בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם שערך המגזין רסטורנט בשנת 2002.
המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
ז'אק עוסק ביחסי הציבור ומנהל את המסעדה, לוראן מנהל את המטבח, את המנות הם יוצרים יחדיו. המסעדה מגישה מטבח עונתי, המדגיש את המוצרים, עם זיקה למתכוני ומנות האזור ובעל גישה יצירתית. ברלה א שאטו 12 חדרים ו-2 דירות.
הם הקימו בפריז את מסעדת מזון בלאנש (Maison Blanche). בראשית העשור הראשון של המאה העשרים ואחת הם פתחו את מסעדת Sens &amp; Bund בשאנגחאי. בשלהי העשור הראשון הם פתחו את מסעדת D'Sens בבנגקוק ובבעלותם גם מסעדה בטוקיו.
10,000 Maniacs
שאריפה לונה
בית סטוקלט
בית סטוקלט (בהולנדית: Stocletpaleis, בצרפתית: Palais Stoclet) היא אחוזה פרטית, אשר נבנתה בידי האדריכל האוסטרי יוזף הופמן בין השנים 1905 ל-1911 בבריסל שבבלגיה, עבר הבנקאי וחובב האמנות אדולף סטוקלט, ונחשבת ליצירת המופת של הופמן. בית סטוקלט נחשבת לאחת האחוזות הפרטיות המפוארות והמעודנות ביותר במאה ה-20.
תיאור.
בשנת 1904 מינו אדולף סטוקלט ואשתו סוזאן את האדריכל האוסטרי יוזף הופמן ואת חברת "ויינר", כדי לתכנן, לבנות ולרהט את הבית והגן, הנחשבים כיחידה אחת. בית סטוקלט הוקם בשדרות דה-טרוורן בבריסל. המבנה א-סימטרי ומדגים בתוכניתו את סגנון הבניה המודרנית, דבר הבא לידי ביטוי בקירות החיצוניים הצבועים לבן ופינות הבית הצבועות בגוון ארד. המגדל שמעל גרם המדרגות הראשי נושא פנס ארד מעוטר, שפוסל על ידי פרנץ מצנר. פנים הבית עוצב בלוחות שיש ועבודות אמנות, הכוללות עיטורי פסיפס שנעשו בידי גוסטב קלימט. שילוב האדריכלות והאומנות הוא דוגמה לגזאמטקונסטוורק ולאר נובו. הסקיצה של המבנה שהוכנה על ידי קלימט, שמורה במוזאון האומנות בווינה.
מחלוקת משפטית.
במשך מספר שנים היה הנכס מושא למחלוקת משפטית בין יורשי הבית לבין הרשויות בבריסל, ושוויו של הבית על תכולתו ההיסטורית, הוערך ביותר משלושים מיליון אירו. למרות התנגדות היורשים, קטלגו הרשויות בבריסל את כל הרהיטים בבית כדי לאפשר את הכנת תיק המועמדות במטרה להופכו לאתר מורשת עולמית. הקטלוג, שהיה הראשון מסוגו בבלגיה, הושלם בנובמבר 2006, וכלל מידע אודות 277 פריטים שונים. ב-27 ביוני 2009 הוכרז הבית כאתר מורשת עולמית.
מלון קרלטון (קאן)