דן השני האמיץ, שליט ולאכיה (ברומנית: Dan al Doilea) היה שליט של נסיכות ולאכיה בין הסתיו 1422 - הקיץ 1423, הסתיו 1423 – הסתיו 1424, בסתיו-חורף 1424 – ועד ינואר 1427, ובאביב 1427 – ועד פברואר/מרץ 1431. שלט גם באזורים אמנש (אמלש) ופגראש מדרום טרנסילבניה. נציג של הענף דנשט של בית בסאראב (בית דנשט), דן השני נאבק בעות'מאנים על מנת להשיג בחזרה את עצמאות מולדתו. מאבקים אלו הדהדו בפולקלור של העמים מדרום לדנובה שקראו לו "דן האמיץ" Dan cel Viteaz.
רקע משפחתי.
דן השני היה בנו של השליט הוולאכי דן הראשון ושל מריה מסרביה, ונכדו של מירצ'ה הזקן.
העלייה לראשונה לשלטון.
בסתיו 1422 הגיע מאיסטנבול לוולאכיה בראש צבא של שכירי חרב ובעזרת חלק מהבויארים וסיוע הונגרי, ניצח את בן דודו, ראדו פרזנגלאבה (הקרח) והדיח אותו מכס המלכות. עם עלייתו לשלטון פנה ב-22 באוקטובר 1422 למלך הונגריה זיגמונד לבית לוקסמבורג, עם בקשה לסיוע נגד הטורקים בשם הסולידריות הנוצרית.
בתשובה לבקשותיו, ציווה המלך זיגמונד לרוזן של טמשוואר (כיום טימישוארה), הפלורנטיני פיפו ספאנו, לעמוד לרשות השליט הוולאכי תמורת ההכרה בחסותו של הכתר ההונגרי והחזרת פריבילגיות לסוחרים הסקוסנים מן העיר קרונשטאט (בראשוב). יחד עם פיפו ספאנו תקף דן את סיליסטרה, הביס את הטורקים וככל הנראה השתלט על המבצרים שבגדה השמאלית של הדנובה, ג'ורג'ו וטורנול.
מאבקים בטורקים ובני בריתם.
בחורף שבין 1422 - 1423 העות'מאנים התחילו במתקפת גמול במטרה להדיח את דן ולהחליפו בראדו פרזנגלאבה. אולם ב-26 בפברואר 1422 נחל דן השני ניצחון מזהיר על הטורקים ועל יריבו. היו שטענו שכ- 36,000 טורקים נהרגו בקרב, אבל כנראה מספר זה מוגזם.
בעזרת הטורקים הצליח בכל זאת ראדו פרזנגלאבה בקיץ 1423 לקחת את השלטון בוולאכיה מידי דן, אך למשך כמה חדשים בלבד. בסתיו חזר דן עם סיוע צבאי הונגרי וגרש את ראדו בשנית. אך גם שלטונו לא האריך זמן וב-1424 ראדו פרזנגלאבה כבש שוב את כס המלכות בעזרת הטורקים. דן נאלץ להימלט לטרנסילבניה וקיבל שוב סיוע צבאי מידי המלך והקיסר זיגמונד.
בשלהי שנת 1424 הצליח לחזור לשלטון פעם נוספת.
בנובמבר 1425 אישר מחדש את הפריבילגיות של הסוחרים מבראשוב ויחד עם פיפו ספאנו חצה את הדנובה, נחל כמה הצלחות צבאיות נגד הטורקים בשטח בולגריה, אחת מהם בקרב על יד וידין.
תוכניתו הייתה להקים מחדש את הקיסרות הבולגרית של וידין ולעלות בראשה את אחד מבניו של הצאר שישמן שליווה אותו במסעו. אך בינואר 1427 הטורקים, יחד עם אותו פרזנגלאבה, גרשו אותו שוב מהשלטון ומוולאכיה.
שנותיו האחרונות.
באביב 1427 מלך הונגריה עצמו, זיגמונד, יצא להמליך את דן בפעם החמישית. בעקבות מסע צבאי זה גורש ראדו פרזנגלאבה סופית. המבצר ג'ורג'ו נכבש שוב, אך ניסיון לכבוש גם את סיליסטרה לא צלח. לעומת זאת, טירת בראן עברה לשליטת מלך הונגריה.
ב-1428 נתלווה דן השני למלך זיגמונד במערכה חדשה נגד העות'מאנים אך ב 3 ביוני 1328 הם הובסו בגולבאץ, בסרביה. עקב התבוסה, נאלץ דן לשלם לסולטאן העות'מאני את "המס השלם" (integrum censum).
מסע נגד מולדובה.
באביב 1429 יצא דן השני, בסיוע עות'מאני וגם בתמיכה הונגרית, למסע נגד שכנו, השליט אלכסנדרו הטוב של מולדובה, על מנת לכבוש את הנמל קיליה שבה חסמו המולדבים את השיט אל הנמל בראילה במטרה להוביל את הסחורות דרך ארצם. דן לא הצליח להשיג את יעדו ובדרך חזרה לוולאכיה, כשבידיו שלל, הותקף על ידי אלכסנדרו, שהסב לו אבדות קשות.
גם בסוף השנה הבאה ניסה דן לכבוש את קיליה אך ללא הצלחה.
ב-1431 הודח וכס המלכות של ולאכיה נתפס על ידי אלכסנדרו אלדיה.
מורשתו.
דן השני טבע מטבעות - דוקאטים עם דמותו וכתובת בשפה הסלאבית הכנסייתית.
צאצאיו.
שלושה בנים שלו היו שליטי ולאכיה:
אחרים היו:
דגל לה ריוחה
דגל לה ריוחה (בספרדית: La Bandera de La Rioja) הוא דגלה של הקהילה האוטונומית הספרדית לה ריוחה. הדגל אושרר על ידי מועצת המעבר של הקהילה בשנת 1979 ופורסם בחוק מה-9 ביוני 1982 כדגל הקהילה האוטונומית, לפיהו עיצובו של הדגל הוא ארבעה פסים אופקיים בצבעי אדום, לבן, ירוק וצהוב כאשר הדגל עשוי להיות מוטען בסמל הקהילה האוטונומית. השימוש בדגל הוא בגדר חובה לרשויות הקהילה.
היסטוריה.
משאל העם.
לאחר הצהרתה של מועצת המחוז כי בנכונותה להשלים את ההליכים הפורמליים לקבלת אוטונומיה על האזור, נקבע כי יוני 1977 יהיה המועד האחרון לאוכלוסייה למשלוח הצעות לבחירת דגל ולפרסם אותו ברשומות המחוז. לאור זאת, אמצה התקשורת המקומית את הרעיון והחלה במסע פרסום במהלך חודשי יוני ויולי של אותה השנה. למרות שמספר פוליטיקאים קראו לרגיעה ולבחינת נושא הדגל, חשבו אחרים כי הנושא הוא בעל דחיפות.
מתוך 260 ההצעות לעיצוב שהתקבלו, 11 הגיעו מאת מומחי וקסילולוגיה, וב-5 באוגוסט, התכנסה העצרת הכללית, והכריזה על משאל בקרב אוכלוסיית המחוז על 5 דגמים. המשאל התקיים בין ה-1 ל-15 בספטמבר, בניהולו של פליפה ליאון, אב מנזר וההיסטוריון הרשמי, שבמהלכו נאספו בין 15,000 ל-20,000 פתקים.
עם זאת, המשאל לא נשא פרי, ותהליך הבחירה הגיע למצב של קיפאון עד אשר נשיא המועצה דאז, חוליו פרננדז לואיס סביליה, הקפיא את כל הליך הבחירה. לאחר שמשאל העם נכשל, שאלת ההכרזה על הדגל זכתה להתעלמות מצדם של הפוליטיקאים.
צדוק בן דוד
צדוק בן דוד (נולד ב-1949) הוא פסל ישראלי המתגורר בלונדון.
ביוגרפיה.
בן דוד נולד בתימן ובגיל חמישה חדשים עלה עם משפחתו לישראל ועבר את כל תלאות הקליטה כולל מגורים במעברה.
הוא למד בבצלאל ב-1971–1973 שם נכשל בפיסול ונאמר לו שלא יצליח כאמן. לאחר השתתפות במלחמת יום הכיפורים נסע ללונדון שם למד במחלקה לאמנות באוניברסיטת רדינג בלונדון וב-1976 סיים לימודי פיסול בבית הספר הגבוה לאמנויות סנט מרטין בלונדון שם המשיך ללמד בשנים 1977–1982.
ב-1988 ייצג את מדינת ישראל בביאנלה של ונציה. הוא זכה בפרסים רבים בעולם-ב-2007 בפורטוגל וב-2008 במוזיאון תל אביב לאמנות.
ב-2007 תרם מיצירותיו במסגרת מכירת אמנות לגיוס כספים הקמת קמפוס חדש לבצלאל.
ב-2008 השתתף בביאנלה של סינגפור ויצר את המיצב "Blackfield", מיצב של אלפי פרחים וצמחים זעירים מסוג פיליגרן שגולפו מתוך פלדת אל חלד ושובצו בחול לבן. צדו האחד צבוע בצבעים עליזים, וצדו האחר שחור.
ב-2010 חולל בן דוד סנסציה כשהציג את תערוכת "טבע האדם" במוזיאון תל אביב. במרכז התערוכה הוצב המיצב הענק "שדה שחור". על משטח חול ענקי הוא "שתל" 20.000 מגזרות מתכת של פרחים המשנים את צבעיהם כשמתבוננים בהם מזוויות שונות. תורים של אלפי אנשים השתרכו בפתח המוזיאון מדי יום. יותר מ-145,000 איש באו למוזיאון רק לראות את המיצב הזה, תופעה שלא הייתה בכל שנות קיומו של המוזיאון.
ב-2018 יצר בן דוד את המיצב "אנשים שראיתי ולא פגשתי", לאחר שבמשך שלוש שנים הסתובב ב-20 מדינות, וצילם מעל 5,000 אנשים שהוא לא מכיר, בלי שהם יהיו מודעים לכך. אחר כך מהצילומים הכין רישומים, ויצר פסלים קטנים. 6,000 מיניאטורות העשויות אלומיניום שהוצבו על משטח חול אחד, והפכו למיצב, שהוצג בלוס אנג’לס, בסידני ובסיאול. המיצב הוצג במוזיאון תל אביב בקיץ 2021.
אף על פי שהסטודיו שלו בלונדון, הוא מרבה לבקר בישראל ופסליו מפוזרים בארץ, בין השאר הפסל "מעבר לתחום" בטיילת תל אביב-יפו (1989), "כי האדם עץ השדה" במצפור הפרטיזנים ביד ושם (2003), והפסל "ברוש בודד" בכניסה למוזיאון תל אביב. מומחיותו של בן דוד היא בחיתוך מתכת.
תערוכות.
רשמית חלקית
שירלי קאופמן
שירלי קאופמן (5 ביוני 1923 - 25 בספטמבר 2016) הייתה משוררת ומתרגמת אמריקאית-ישראלית.
קורות חיים.
קאופמן נולדה בסיאטל להורים שהיגרו מפולין לארצות הברית. אמה, נלי (נחמה) פרימן, הייתה עקרת בית, שנולדה בסמוך לברסט ליטובסק, והיגרה לארצות הברית בשנת 1913. אביה, יוסף פינקוס, נולד בגליציה והיגר לארצות הברית בשנת 1918, תחילה התפרנס כאיש מכירות של רהיטים ומאוחר יותר כסיטונאי ויצרן רהיטים. הוריה נישאו בסיאטל בשנת 1921.
קאופמן גדלה בסיאטל. בשנת 1940 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון על שם ג'יימס א. גארפילד. ובשנת 1944 סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנת 1946 התחתנה עם ד"ר ברנרד קאופמן הבן, קרדיולוג מסן פרנסיסקו, יחד נולדו להם שלוש בנות.
לאחר ששלוש בנותיה היו בשנות העשרה שלהם, היא החלה לעסוק בכתיבה במשרה מלאה, זאת לאחר שנכנסה לתוכנית לכתיבה יוצרת באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט. עם חונכיה נמנו הסופרים: גארי סניידר, רוברט דאנקן וג'ורג' אופן (Oppen). בנוסף, היא הושפעה רבות מהסוריאליזם הספרדי שהותיר חותם על סגנונה.
את שירתה החלה לפרסם מאוחר יחסית, בשנות הארבעים לחייה, אבל מרגע שפרסמה את "The Floor Keeps Turning" בשנת 1970, אשר זכה בפרס הספר הראשון של פורום השירה הבינלאומי בפיטסבורג, וספרה השני "Gold Country" בשנת 1973 זכה לשבחי הביקורת. קאופמן המשיכה לפרסם מספר רב של שירים בעלי מקור רגשי ואסתטי, מתוך מודעותה לנשיותה, לקשר החזק שלה אל משפחתה ואל זהותה היהודית חזקה.
לאחר גירושיה נישאה להלל דלסקי, פרופסור אמריטוס בחוג לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל, עלתה לישראל באוקטובר 1973 והתיישבה בירושלים. בישראל הציגה ממד חדש לשירתה שנבע, לדבריה, מתחושה של התנדנדות בין מקומות וחיים בין שתי תרבויות, שתי שפות ושתי זהויות. נפטרה ממחלת אלצהיימר בגיל 93.