מערכת המשפט הבינלאומי הכושלת, הוחלפה לאחר מלחמת העולם השנייה באו"ם, שבו מחזיקה בריטניה במושב קבוע במועצת הביטחון. אולם האימפריה הבריטית החלה להתפורר כשהודו ומדינות ברחבי אפריקה נלחמו למען ועצמאות. כדי למנוע חזרה על מלחמות העולם והשואה, הוקמה מועצת אירופה כדי לנסח את האמנה האירופית לזכויות אדם ב-1950. יתרה מכך, נראה שהדרך היחידה למנוע סכסוך היא באמצעות אינטגרציה כלכלית. הקהילה הכלכלית האירופית, שהפכה לאיחוד האירופי ב-1992, נתמכה על ידי וינסטון צ'רצ'יל עם הכוונה להפוך את בריטניה להיות "במרכז" הארגון, אם כי היא לא הפכה חברה בשורותיו עד 1972. בשנות השבעים מדיניות הכלכלה הקיינסיאנית התמוטטה לנוכח סטגפלציה חריפה והתחזקה הקריאה הציבורית למדיניות שוק חופשי יותר. תחת מרגרט תאצ'ר מהמפלגה השמרנית, מדיניות זו אכן יצאה לפועל, בצד קיצוץ משמעותי בשירותים הציבוריים, בזכויות עובדים ובסמכויות השלטון המקומי, כולל ביטול מועצת לונדון רבתי. עם זאת, כמה סמכויות הוחזרו לרשויות המקומיות בחוק סקוטלנד 1998, חוק צפון אירלנד 1998, חוק רשות לונדון רבתי 1999 וחוק ממשלת ויילס 2006. לאחר שנים רבות של סכסוך מזוין בצפון אירלנד, הסכם יום שישי הטוב משנת 1998 הביא להסדר שלום מורכב שהביא סוף לשפיכות הדמים. חוק זכויות האדם משנת 1998 הסמיך בתי משפט להחיל את זכויות האדם הטבועות באמנה האירופית ללא צורך בתובעים להגיש תיקים לבית המשפט לזכויות אדם בשטרסבורג. חוק בית הלורדים משנת 1999 צמצם אך לא ביטל לחלוטין את הסדר מינוי עמיתים תורשתיים. מאז המשבר הפיננסי של 2007–2008, השיקה קואליציה של השמרנים והמפלגה הליברל-דמוקרטית תוכנית של קיצוץ "צנע". לאחר בחירות 2015, נערכו בחירות מוקדמות ב-2017, בעקבות משאל עם על חברות באיחוד האירופי שהביא לכך ש-51.9% מהמצביעים העדיפו לעזוב, ו-48.1% מהמצביעים העדיפו להישאר. בריטניה עזבה רשמית את האיחוד האירופי ב-31 בינואר 2020, לאחר משבר פוליטי סביב שאלת הפרישה (Brexit) שנמשך חמש שנים.
עקרונות.
החוקה הבריטית לא קודדה במסמך אחד, כמו החוקה של דרום אפריקה, חוקת ארצות הברית או חוקת גרמניה. עם זאת, עקרונות חוקתיים כלליים מקובעים בחוק וצוין כי "[חוקת בריטניה] כוללת עקרונות חוק רבים, הניתנים לאכיפה על ידי בתי המשפט באותו אופן כמו עקרונות משפטיים אחרים. במתן תוקף, על בתי המשפט מוטלת האחריות לקיים את ערכי ועקרונות החוקה שלנו ולהפוך אותם ליעילים." חוקים מרכזיים הוכרו כבעלי ערך "חוקתי". מקורות המשפט העיקריים, ה"מהווים" את הגוף הפוליטי של בריטניה, הם חוקי הפרלמנט, מקרים שהוכרעו על ידי בתי משפט ואמנות לגבי אופן התנהלות הקבינט, ראש הממשלה, הפרלמנט והמונרך. באמצעות חקיקה, פסיקה ואמנות, בדרך כלל מוכרים לפחות ארבעה עקרונות עיקריים. ראשית, ריבונות פרלמנטרית היא עיקרון יסוד. באמצעות הרפורמציה האנגלית, מלחמת האזרחים, המהפכה המהוללת של 1689 וחוקי האיחוד 1707, הפרלמנט הפך למקור המשפט הדומיננטי, מעל הרשות השופטת, המבצעת, המונרכיה והכנסייה. ריבונות פרלמנטרית פירושה שהפרלמנט יכול לחוקק או לבטל כל חוק שבסמכותו המעשית לעשות זאת, עובדה שבדרך כלל מוצדקת על ידי הפרלמנט שמקיים עקרונות אחרים, הם שלטון החוק, דמוקרטיה ובינלאומיות. שנית, שלטון החוק מקובע בחוקה מאז המגנה כרטה ועתירת הזכות מ-1628. המשמעות היא שהממשלה רשאית להתנהל רק על פי סמכות חוקית, לרבות כיבוד זכויות אדם. שלישית, לפחות מאז 1928, הדמוקרטיה הפכה לעיקרון חוקתי בסיסי. במקור רק גברים עשירים בעלי קרקעות החזיקו בזכויות הצבעה לבית הנבחרים, בעוד שהמלך או המלכה, ואו בית הלורדים התורשתי, שלטו בפוליטיקה. אבל משנת 1832 זכו דרך רפורמה ארוכה יותר ויותר אזרחים בוגרים בזכות לבחירה כללית. רביעית, החוקה הבריטית מקושרת לפעילות בינלאומית: הפרלמנט הגדיל בעקביות את ריבונותו ואת כוחם המעשי של אזרחי בריטניה באמצעות חברות בגופים בינלאומיים, כולל ארגון העבודה הבינלאומי, האומות המאוחדות, האמנה האירופית לזכויות אדם, האיחוד האירופי (בו הייתה בריטניה חברה בשנים 1972–2020), ארגון הסחר העולמי ובית הדין הפלילי הבינלאומי.
ריבונות פרלמנטרית.
ריבונות פרלמנטרית נתפסת לעתים קרובות כמרכיב מרכזי בחוקה הבריטית, אם כי מידתה שנויה במחלוקת. זה אומר שחוק פרלמנט הוא צורת החוק הרמה ביותר, וגם ש"הפרלמנט לא יכול לחייב את עצמו לחוקים אחרים". מבחינה היסטורית, הפרלמנט הפך לריבון באמצעות סדרה של מאבקי כוח בין המלך, הכנסייה, בתי המשפט ואישים ציבוריים בעלי השפעה, כגון סוחרים עשירים ובעלי רכוש. המגנה קרטה העניקה את זכות הקיום של הפרלמנט ל"ייעוץ משותף" לפני כל הטלת מס, כמשקל נגד ל"זכות האלוהית של המלכים" כביכול לשלוט. אדמה משותפת (שליטה משולבת של עובדי הקרקע ובעלי הקרקע על אותה הקרקע) הובטחה לצמיתים, אם כי האריסטוקרטים המשיכו לשלוט בפוליטיקה. בחוק העליונות של 1534, המלך הנרי השמיני קבע כי זכותו האלוהית העוקפת את הכנסייה הקתולית ברומא, והכריז על עצמו כמנהיג העליון של הכנסייה האנגליקנית. אז בפסק הדין של הרוזן מאוקספורד משנת 1615, הלורד צ'נסלור (הן נציגו של המלך והן ראש מערכת המשפט ) קבע את עליונות דיני היושר בבית המשפט באוקספורד על פני דיני בתי המשפט המקובל, וביטל למעשה את קביעתו של סר אדוארד קוק כי שופטים יכולים להכריז על ביטול חוקים אם הם יצאו "נגד הזכויות וההיגיון המקובלים". לבסוף, לאחר המהפכה המפוארת של 1688, מגילת הזכויות משנת 1689 הציבה את כוחו של הפרלמנט על המונרך (ומכאן גם על הכנסייה ובתי המשפט). הפרלמנט הפך ל"ריבון" העליון. אבל מאבקי הכוח בתוך הפרלמנט נמשכו בין האצולה לפשוטי העם נמשכו. פעילי זכויות האזרח מהצ'ארטיסטים ועד האיגודים המקצועיים נלחמו על זכות ההצבעה בבית הנבחרים, ולבסוף בחוק הפרלמנט 1911 ובחוק הפרלמנט 1949 נקבע שבית הנבחרים ינצח על בית הלורדים בכל יריבות: מאז 1949, בית הלורדים יכול היה לדחות את חקיקה בשנה אחת בלבד, ולא לעכב שום צעד תקציבי יותר מחודש. בפסק דין ג'קסון נגד התובע הכללי מ-2005, קבוצה של מפגינים תומכי ציד ערערה על חוק הציד 2004, בטענה שהוא אינו תקף ואינו יכול לאסור ציד שועלים, מכיוון שהוא התקבל תוך הימנעות מהעברה דרך בית הלורדים לפי חוק הפרלמנט 1949, ומשום כך היה פסול. בית הלורדים דחה טיעון זה, וקבע כי חוק הפרלמנט מ-1949 וחוק הציד מ-2004 תקפים לחלוטין. לצד זאת, בפסק הדין השופט לורד הופ ציין ש"שלטון החוק שנאכף על ידי בתי המשפט הוא הגורם השולט האולטימטיבי עליו מבוססת החוקה שלנו", ומכאן שהריבונות הפרלמנטרית "איננה עוד, אם הייתה אי פעם, מוחלטת". לא נותרה משמעות קבועה של "ריבונות פרלמנטרית", אלא שהיא תלויה בעקרון הדמוקרטיה הייצוגית, וכוחה המשפטי תלוי בלגיטימציה פוליטית.
בהיסטוריה המאוחרת, ארבעה גורמים עיקריים פיתחו את ריבונות הפרלמנט מבחינה מעשית ומשפטית. ראשית, מאז 1945 שיתוף הפעולה הבינלאומי פירושו שהפרלמנט הגדיל את כוחו על ידי עבודה עם מדינות ריבוניות אחרות, במקום לנסות לשלוט בהן. האימפריה הבריטית, שנחלותיה כללו בעבר רבע מאוכלוסיית העולם ושליש משטחה, נחלשה במלחמת העולם הראשונה, והתפוררה לאחר מלחמת העולם השנייה במהלך המלחמה הקרה. בעוד שכוחה הצבאי של בריטניה קודם לכן לא היה שנוי במחלוקת, וכך חשבו סופרים מהתקופה האימפריאלית להיות מסוגלים "לחוקק או לבטל כל חוק שיהיה", בריטניה על כל פנים בחרה להצטרף לחבר הלאומים ב-1919, ואחרי כישלונו, לארגון היורש שלו, האומות המאוחדות, ב-1945, כחלק ממאמץ לבנות מחדש מערכת של משפט בינלאומי. חוזה ורסאי מ-1919, בחלק המתמשך שהקים את ארגון העבודה הבינלאומי, הזכיר כי "אפשר לכונן שלום רק אם הוא מבוסס על צדק חברתי". מגילת האו"ם, שהתבססה על עיקרון השוויון הריבוני של כל חבריו", אמרה כי "כדי להציל את הדורות הבאים ממכת המלחמה, שפעמיים בחיינו הביאה צער רב לאנושות", האו"ם ירצה "לאשר מחדש את האמונה בזכויות אדם בסיסיות", והחברים צריכים "לחיות יחד בשלום זה עם זה כשכנים טובים". חוק הסכמי ברטון וודס 1945, חוק האומות המאוחדות 1946 וחוק הארגונים הבינלאומיים 1968 קבעו את המימון והחברות של בריטניה באו"ם, קרן המטבע הבינלאומית, הבנק העולמי וגופים אחרים, כחוק. לדוגמה, בריטניה חייבה את עצמה ליישם בצו החלטות מועצת הביטחון של האו"ם, עד לשימוש בפועל בכוח, בתמורה לייצוג בעצרת הכללית ובמועצת הביטחון. למרות שממשלות בריטיות מבודדות הפרו את החוק הבינלאומי קודם לכן, הממלכה המאוחדת תמיד קיבלה על עצמה חובה רשמית שריבונותה לא תעשה שימוש שלא כדין. שנית, בשנת 1950 בריטניה עזרה בניסוח והצטרפה לאמנה האירופית לזכויות אדם. בעוד שאמנה זו שיקפה נורמות ומקרים שהוכרעו על פי החוקים הבריטיים והחוק המקובל על חירויות האזרח, בריטניה אפשרה לאנשים לערער לבית הדין האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג, אם הסעדים המקומיים אינם מספיקים. בחוק זכויות האדם משנת 1998, החליט הפרלמנט כי על מערכת המשפט הבריטית להיות גם מוסמכת וגם נדרשת ליישם נורמות זכויות אדם ישירות במהלך קביעות בתיקים בריטיים, כדי להבטיח פתרון מהיר יותר, ולהימנע מעירוב של בית המשפט לזכויות אדם בשטרסבורג.