בין שיריו כ-MCמנצור: "מרפי מרפי" על חוקי מרפי, "עבריין צמרת", "אמא-סליחה שאני מתלכלך", "מנצור תן לי כאפות על התחת", "וואלק אתה", "שיר הנהגת" ו"כל המדינה שכונה" שהוא שיר הנושא מתוך תוכנית הסטנדאפ "עובר כל גבול" בערוץ הקולנוע הישראלי וב"יומטוב" 2 ו-3. אלבומו הראשון כ-MCמנצור, "סיפורים מהבורסה", יצא בשנת 2004. בתחילת 2007, חסון הקליט את אלבומו השני כ-MCמנצור, ואת שיריו הפיץ בחינם באתר האינטרנט שלו. ביוני 2022 הוציא עם ערן ברנע שיר חדש בשם "WHERE U FROM ?" אשר פורסם ברשת ובערוץ היוטיוב "קומדי בר T.V.".
חיים אישיים.
חסון הוא אב לבן, אותו הביא לעולם עם ידידה. השניים מגדלים את ילדם במסגרת של הורות משותפת. הוא מתגורר ברמת גן.
דונאלד ראמספלד
דפוס אחדות
דפוס אחדות (כיום, רשמית, "אחדות (1977) דפוס אופסט ובלט אגודה קואופרטיבית בתל אביב בע"מ") הוא בית דפוס קואופרטיבי שהוקם על ידי חברי תא פועלי ציון בירושלים ב-1910 והיה לבית הדפוס העיקרי של תנועת העבודה.
ירושלים.
בית הדפוס הוקם מיד לאחר חג הפסח תר"ע (מאי 1910) בשכונת עזרת ישראל בירושלים לשם הוצאתו לאור של ביטאון פועלי ציון בארץ ישראל, "האחדות". הדפוס הוקם ביזמת חברי מערכת העיתון, יצחק בן-צבי, רחל ינאית בן-צבי, דוד בן-גוריון ויעקב זרובבל יחד עם בוריס שץ, מייסד בצלאל, ראש קבוצת אומנים, בהם גם פועלי דפוס ומנהיג "פועלי ציון" בירושלים וזאב אשור שהיה פועל דפוס, ממציא, מזכיר סניף "פועלי ציון" בירושלים ומראשי פעילי התאגדות פועלי הדפוס. דפוס אחדות קם על רקע התארגנותם של פועלי הדפוס בירושלים באיגוד מקצועי בעל תודעה מעמדית עוד ב-1908, בשם "אגודת פועלי הדפוס בירושלים", בהשראת סניף "פועלי ציון" בעיר. ארגון פועלי הדפוס בירושלים, בהנהגת הזוג בן-צבי, הוביל שביתה שלוותה בהפגנות כנגד ניצול עובדי דפוס והשפלתם ב-1909. הייתה זו השביתה הראשונה של פועלים יהודים בארץ ישראל. כישלונה של השביתה, שהגיעה לקצה בתיווכם של מרדכי בן הלל הכהן וזלמן דוד ליבונטין, ללא הישגים של ממש לפועלים, הביאה לרעיון בית הדפוס הקואופרטיבי, שבו אין "בעל בית" נצלן ופועל קשה-יום אלא קיים שוויון בין כל העוסקים במלאכה. רעיון הקמת העיתון "אחדות" ובית הדפוס "אחדות" היה לאחד את מלאכת העשייה הרעיונית וההפקה הפיזית של העיתון. חבורת בית הדפוס הייתה חבורה של אידיאליסטים שחיו בקומונה בשם ירושלים החדשה ליד בית הספר לאמנות "בצלאל".
נחמן סירקין, האידאולוג של תנועת הפועלים, הרחיב את הרקע האידאולוגי להקמת בית דפוס קואופרטיבי מפלגתי:
הדפוס קיבל להוצאה לאור כתבים שונים, רובם ככולם מאת מקורבים לחבורה, אנשי "בצלאל" וסופרים, משוררים וחוקרים שהיו חברים אישיים של העורכים. עיתון "האחדות" עצמו יצא במשך יותר מארבע שנים כשבועון, ונסגר בפקודת השלטונות, בדצמבר 1914 מיד לאחד שפרסם מאמר בגנות פקודת גירוש כל היהודים שאינם אזרחים עות'מאניים מן הארץ, לאחר שטורקיה נכנסה למלחמת העולם הראשונה. לרבים, בהם דוד בן-גוריון, הייתה ההתנסות בירושלים והעיתון עצמו, תחילתה ("ילדותה") של תנועת העבודה כתנועה יוצרת ספרות ותרבות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לא תפקד בית הדפוס וב-דצמבר 1918 עבר ליפו.
תל אביב יפו.
הדפוס עבר בכסלו תרע"ט לרחוב בוסטרוס ביפו ולאחר כשנה לרחוב ליליינבלום בתל אביב, לדירה שחלקה נשכר עבור יוסף חיים ברנר ומערכת הירחון הספרותי "האדמה" (שצורף לקונטרס, כתב העת של אחדות העבודה, שהודפס אף הוא בדפוס אחדות).
רק עם המעבר ליפו הפך בית הדפוס לקואופרציה כאשר הפך מעיסוק של בני קומונה להוטים אך חובבניים למוסד בבעלות הסוכנות היהודית וקפא"י, קופת פועלי ארץ ישראל והזרוע הכלכלית של אחדות העבודה. בגיליון הייסוד של הדפוס נכתב:
לעיתים היו אנשי הדפוס מחוסרי עבודה, אך גם אז היו בעלי תודעה מפלגתית וסירבו לקבל עבודות שלא עלו בקנה אחד עם עמדותיה של אחדות העבודה וההסתדרות הכללית.
מטריצת אחדות
מטריצת אחדות במתמטיקה היא מטריצה שבה כל האיברים הם אחדות. לדוגמה:
יש להבחין בין מטריצת אחדות לבין מטריצת היחידה, אף על פי שבמקרים מסוימים השימוש הוא במונחים מתחלף.
תכונות מתמטיות.
למטריצת אחדות ריבועית מגודל "n×n" שנסמנה "U", מתקיימות התכונות הבאות:
ישראל אור-בך
ישראל אור-בך (6 בנובמבר 1943 – 23 בנובמבר 2010) היה פסיכולוג ישראלי, פרופסור במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ופרופסור מן המניין במרכז הבינתחומי הרצליה. התמחה בחקר ההתאבדות.
ביוגרפיה.
ישראל אור-בך (אורבך) נולד בכפר אלמטיפר שבקירגיזסטן, ליד העיר אוש, בן להורים יוצאי פולין שבזמן פלישת הגרמנים לפולין, במלחמת העולם השנייה, חצו את גבול פולין-אוקראינה, הגיעו לקירגיסטן וניצלו. לאחר המלחמה שבו לפולין, משם למחנה מעבר בגרמניה וב-1948 עלו לישראל. בארץ גרו כעשר שנים בבית דגן, שם למד אורבך שש שנים עד כיתה ו', אחר כך עבר ללמוד בבית ספר סיני בראשון לציון ובתיכון צייטלין בתל אביב, בצה"ל שירת בנח"ל. בשנים 1968-1964 למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ובשנים 1972-1969 למד לדוקטורט בפסיכולוגיה קלינית בישיבה יוניברסיטי בניו יורק. בשנים 1973-1972 התמחה בפסיכולוגיה קלינית בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין השייך לישיבה יוניברסיטי. נושא עבודת הדוקטור שלו היה: "ויסות תוקפנות בין אנשים עקב החשש מהתגמול (נקמה) על הפגיעה התוקפנית" והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור אלוין אטקינס. בשנים 1974-1973 עבד אורבך כפסיכולוג בכלא האי רייקר בעיר ניו יורק ובבית החולים סנט. מארי בפסאיק שבניו ג'רזי.
ב-1974 שב אור-בך לישראל והתנדב עד שנת 1978 כפסיכולוג בבית ספר לילדים עם קשיים רגשיים בעיר לוד. אור-בך לימד מ-1974 במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ב-1994 מונה לפרופסור מן המניין, עמד בראש המגמה הקלינית ובראש המחלקה לפסיכולוגיה. לימד במחלקה לפסיכולוגיה ובבית הספר לרפואה והמחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. הוא שהה בשבתונים ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בבית ספר לרפואה אלברט איינשטיין בעיר ניו יורק ובמכון טוקיו לפסיכיאטריה. החל משנת 2009 שימש אורבך כפרופסור מן המניין במרכז הבינתחומי בהרצליה. בשנת 2009 פרש לגמלאות מבר-אילן וב-4 במרץ 2010 העניקה לו האוניברסיטה את התואר "פרופסור אמריטוס".
אור-בך היה נשוי לאסתר, פסיכולוגית התפתחותית במקצועה, ולהם שלושה ילדים.
מומחיותו בנושא ההתאבדות.
אור-בך היה מומחה בתחום ההתאבדות, הוא הגיע לנושא בעקבות התאבדות בת כתתו בלימודי הדוקטורט ומאוחר יותר מפגש עם ילדה בת שבע שאיימה להתאבד.
בשנים 1995–1999 היה ישראל אור-בך מייסד שותף ויו"ר ראשון של האגודה הישראלית למניעת התאבדות, שהפכה מאוחר יותר לעמותת "בשביל החיים", שנוצרה מאיחוד האגודה המקורית ביחד עם האגודה לתמיכה בבני משפחה שכולים שאיבדו את יקיריהם בעקבות התאבדות. בשנת 2002 היה ממייסדי עמותת "סהר" – סיוע והקשבה ברשת, שמסייעת לגולשים הנמצאים במצוקה נפשית - דרך האינטרנט.
שימש שנים רבות כיועץ לצה"ל בעניין מניעת התאבדות. היה חבר בוועדה הבין-משרדית למניעת התאבדויות בארץ המובילה תוכנית לאומית למניעת התאבדות.
מחקריו.
תפישת המוות אצל ילדים.
מחקריו הראשונים של אורבך שנערכו בשנות השבעים החלו בבית הספר לילדים עם קשיים רגשיים. הוא שאל את הילדים מה הם חושבים על מוות אישי ומה הם חושבים על מוות בכלל ומה יקרה כשהם ימותו. התברר שגם ילדים שגילם פחות מ-12 יודעים מהי משמעות המוות. הם יכולים לחשוב על התאבדות ולתכנן אותה והם גם יודעים להבחין בין מוות אישי למוות כמושג מופשט.
כששאל על מוות אישי הייתה תגובה יותר חרדתית, בתפישת מוות אישי יש תחושה שהמת יכול לעשות פעולות מסוימות או העדר פעולות חיים, או שיש השלכה של פעולות חיים על המוות. בכך שיקפו הילדים תופעה אוניברסלית, מכיוון שלא ניתן לחשוב על המוות שלא באמצעות מושגי חיים. תפיסה זו הוא גילה מאוחר יותר אופיינית גם למתבגרים ומבוגרים בעלי נטיות התאבדות.
הקשר בין תפישת המוות לאובדנות.
אור-בך בדק במחקרים על ילדים ומבוגרים את הקשר בין תפישת המוות לאובדנות; ככל שהאובדנות הייתה עוצמתית יותר, כך הגדרת המוות כמצב חיים בתנאים משופרים הייתה שכיחה יותר, בעיקר במוות האישי. מכאן הסיק: ראשית, שמושג המוות הוא גורם מרכזי באישיות וקשור למצבו הרגשי של האדם ומשתנה בהתאם ושנית, סיבת העיוות בתפישת המוות היא הגנתית. עצם המחשבה על התאבדות מעוררת את חרדת המוות. תפיסת המוות כהמשך החיים בתנאים משופרים מפחיתה את חרדת המוות ובכך מאפשרת את ההתאבדות ביתר קלות.
התאבדות בקרב ילדים צעירים.
אור-בך היה מבין הראשונים בעולם שזיהה את קיומה של התנהגות אובדנית בקרב ילדים צעירים. תוך כדי עבודתו הקלינית ומחקריו ניסה להבין את הדינמיקה הנפשית ומצבי החיים המביאים ילדים קטנים לנואשות של אין מוצא ולמאוויי הרס עצמי. התאוריה שגיבש בנושא זה היא תאוריית "ההתמודדות עם הבעיה הבלתי פתירה". הטענה הבסיסית של תאוריה זו היא כי כאשר ילדים נחשפים לתביעות מתמשכות ועקשניות לפתור בעיות (בעיקר משפחתיות) שאינן ניתנות לפתרון הם חווים נואשות ותחושת אין מוצא, אשמה, ואין אונים. בשלב זה עלולים לעלות מאוויי ההתאבדות. מאוחר יותר הורחבה תאוריה זו והותאמה גם להתאבדות מתבגרים ואף נבנה כלי למדידת תחושת ההיחשפות לבעיה בלתי פתירה בקרב מתבגרים אובדניים.
תהליכים נפשיים בהתאבדות.