בטקס במקדש בלבוב, בהשתתפות קהל מעורב של יהודים ונוצרים, שנערך ב-21 בינואר 1882 הושר שיר בפולנית פרי עטו של נוסיג, "האל - אתה יהודה..." Boże coś Judę, בהשראת השיר הלאומי הפולני "האל - אתה פולין", לכבוד יום העצמאות הפולנית והמרד - עשרים שנה קודם. השיר הפך לחלק מרכזי מן התפילה בכל בתי הכנסת 'המתקדמים' בפולין ובגליציה, ודבריו בדבר הצורך בשילוב של חופש ליהודים, שיתוף פעולה נוצרי-יהודי ונאמנות לאומית פולנית, היו למצע של התנועה היהודית הפרוגרסיבית.
נראה שב-1882 כבר נחשב סוציאליסט ידוע התומך בעבודה עברית, כפי שעולה ממכתב שכתב נחום עלייניקוב ראש קבוצת קייב מראשוני המהגרים לארצות הברית מתנועת עם עולם, על מסעם מברודי דרך לבוב לברלין. תנועת "עם עולם" הוקמה במטרה להקים חבורה חקלאית יהודית משותפת בארצות הברית.
שנים לאחר מכן, בספרו "על סוציאליזם" כתב נוסיג כי אף על פי שהוא מתנגד חריפות לתפיסה הבולשביקית הקומוניסטית הקיצונית, ליהודים ברוסיה, למשל החיילים בצבא המזוהים לחלוטין עם המשטר, לא הייתה ברירה אלא לאחוז בעמדות קיצוניות אלו בגלל מעמדם בחברה ברוסיה, ולא מפאת עצם היותם יהודים. הברירה שעמדה בפניהם הייתה בין האפשרות לרעוב למוות, לצאת לגלות או לאמץ את השיטה החדשה, אף שזו הייתה בניגוד מוחלט לדרכם ולדתם היהודית. לעומת זאת סבר שמנהיגים יהודים סוציאליסטים הם השומרים על הרוח היהודית ופועלים על פיה. לפי החוקר אנדרה גריץ, עמדה זו נתפסה כתפיסה אוהדת כלפי היהודים ברוסיה ובאשר הם, בדומה למכתבו של הרמב"ם ליהודי תימן. בשנים אלו הפך למזוהה כדוברם של יהודי פולין הנאמנים לאומה הפולנית ולשלטונם העצמאי.
בשנת 1901 כתב את ספרו "חידוש הסוציאליזם" Revision des Socializmus, ובו הביע את דעתו החיובית על שיטה זו, בניגוד לקפיטליזם מצד אחד ולקומוניזם מן הצד השני.
עם התגברות האנטישמיות בפולין נטש את דעותיו לגבי שיתוף הפועלה הפולני-יהודי ונטה יותר לכיוון של פתרון יהודי בשטח משלהם. בשנת 1885 עזב את אגודת אחים ועבר להיות אחד הדוברים המרכזיים של התנועה היהודית הלאומית 'מקרא קודש'. בתקופה זו הייתה אי יציבות פוליטית בולטת ומעבר צעירים ממחנה אחד לאחר. עד 1888, שנה שבה נחלק ארגון 'מקרא קודש' בין הנוטים למסורת - וארגונם החדש 'ציון', לבין הנותרים בארגון והנוטים יותר לתרבות הכללית (הפולנית, במקרה זה), היה נוסיג נציגה המובהק של הנוטים לתרבות הכלל.
חובבי ציון ציונות ועליונות יהודית.
ב-1887 פרסם מאמר בפולנית, שהיה החיבור הציוני הראשון בשפה זו. הוא הציע לייסד מדינה יהודית בארץ ישראל ובמדינות הסמוכות בניסיון לפתרון הבעיה היהודית כפתרון מדיני בנפרד מהתרבות והמסורת היהודיים.
בשנת 1894 היה ציר לאספה של חובבי ציון בפריז. הוא צידד בציונות המדינית, התקרב להרצל והשתתף בקונגרסים הציונים הראשונים. בחודש מרץ 1903 נשלח כחבר במשלחת הציונית לאל עריש לבדוק התיישבות יהודים במקום לפי תוכנית אל עריש.
עד מהרה הסתכסך עם הרצל והיה בין ראשי הפרקציה הדמוקרטית שהייתה אופוזיציה להרצל ותומכיו. נוסיג טען שהציונות המדינית היא אחיזת עיניים כי ייקח זמן רב מאוד למימושו ובינתיים יש להשקיע מאמצים בחינוך העם. בהמשך התגייס למען הציונית המעשית, התנגד לתוכנית אוגנדה ודרש התיישבות אך ורק בארץ ישראל. כן עמד בראש אגודת ספרות יהודית. בקונגרס הציוני השישי הועמד לדין משמעתי של התנועה הציונית יחד עם דוד טריץ בשל פעילותו בעד ההתיישבות בארץ ישראל באופן שהתנגד להחלטות הקונגרס, ונגד תוכנית אוגנדה. הד"ר חיים ויצמן היה בין השופטים.
בשנת 1903 נוסיג הוציא את ספרו 'הסתברות יהודית' (Jüdische Statistik) ובו נתונים על יהודי העולם בתקופתו ותיאורם, על פי מקומם, משלח ידם וכדומה.
בשנת 1905 הוא הוציא לאור ספר בשם 'היהודים והיותם הנבחרים מבחינת מדעי החיים' ובו דן על 'החכמה היהודית', ו'המוסר היהודי' כתוצאה מכללי הדת היהודית הקובעים את השתייכותם של ילדי היהודים לפי מוצאם מאם ולא מאב. לטענתו, שיטה זו הביאה לקליטת יהודים מאומות שונות ו'גזעים' שונים, דבר שהגדיל את הגיוון ואיפשר התפתחות טובה, או 'עליונה' יותר.
תערוכת האמנות בברלין.
בשנת 1907 ארגן נוסיג בברלין תערוכה של אמנים יהודים מן העולם ומארץ ישראל. הייתה זו הפעם הראשונה שאמנים יהודים הוצגו יחדיו בפני הציבור הלא יהודי. תערוכה זו הייתה הראשונה שאיפשרה לבוריס שץ להפעיל את מרכז האמנות שהקים בירושלים שנה קודם, ושנקרא בהמשך 'בצלאל'. הייתה זו גם הזדמנות לאמנים יהודים מהעולם כולו להביע את הזדהותם עם הגורל היהודי. הוצגו ציורים של כשישים ציירים וביניהם קאמי פיסארו מצרפת, יוזף ישראלס מהולנד, איזידור קאופמן מאוסטריה, מאוריצי גוטליב מגליציה, ושמואל הירצנברג פולין. האמן היהודי היחיד מבין אלו שנוסיג פנה אליהם שסירב להציג בתערוכה זו, היה מאקס ליברמן.
טבח העם הארמני.
בשנת 1909 הגיע לאיסטנבול במטרה לקדם התיישבות יהודית בממלכה העות'מאנית. פעילותו של נוסיג הייתה למורת רוחם של פעילי ההסתדרות הציונית, מפני שעל מנת לקדם את ההתיישבות בממלכה העות'מאנית טען שאין להתיישבות כל קשר לרצון להקים מדינה יהודית. נוסיג המשיך בקשרים עם השלטון הטורקי במהלך מלחמת העולם הראשונה, גם לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים.
הנרי מורגנטאו (האב) בספרו 'סודות הבוספורוס' (1918), מספר כי בעת שהיה שגריר ארצות הברית בטורקיה לאחר המצור על ואן ב-1915 - אחד האירועים האפלים במסגרת שואת הארמנים, נוסיג, כנציג גרמניה והאימפריה האוסטרו-הונגרית שהייתה בעלת בריתה של האימפריה העות'מאנית, ניסע לשכנע אותו להשתיק את הפרשה תוך איומים. מורגנטאו טען שנוסיג היה באותה עת במקום לצורך פעילות אנטי ציונית, בבירור שערך גילה שפעולתו של נוסיג הייתה פרי מזימה של השגרירות הגרמנית המקומית. ממדי הטבח בארמנים פורסמו בניו יורק טיימס לראשונה רק כשבעה חודשים מאוחר יותר, בדצמבר 1915.
לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-1922 נוסיג הוציא בווינה ספר בגרמנית בשם 'שילוב היהודים', ובו קרא להקמת מדינה יהודית בעלת אופי חברתי בארץ ישראל. הספר מאדיר את ערכי הסוציאליזם, וקובע שמקורם ביהדות (וכלשונו: בתורת משה), ובה בעת מדבר על הצורך בהתחדשות וחידוש החיים בארץ ישראל (פלשתינה - כלשונו) ומשמעותם של דברי הנביאים בנושא זה, לימיו.
נוסיג התיישב בברלין וביטא את כישרונותיו בספרות (חיבר שירים ומחזות, בהם "מלך ציון", "אברבנאל", מסות וביקורות ספרות), במוזיקה (חיבר מונוגרפיה על איגנצי יאן פדרבסקי) ובפיסול.
במלחמת העולם השנייה ומותו.
בתחילת מלחמת העולם השנייה מונה נוסיג על ידי הגרמנים בורשה להכין תוכניות להגירת היהודים מפולין הכבושה.
על ראש היודנראט בגטו, אדם צ'רניאקוב הוטל לקלוט את נוסיג כאחראי לתרבות ואמנות בגטו ולשלם את משכורתו. צ'רניאקוב חשד כבר בתחילה שנוסיג הוא סוכן של הגסטפו. ביומנו הוא כינה את נוסיג "בעל אלף התעלולים" (Tausendkunstler), וכן רשם עליו שהוא מטורף, ושדיווחיו לגרמנים לא רצויים. על דלת דירתו שבמתחם היודנרט בגיטו היה שלט עליו רשום שהוא מוגן בידי הגסטפו. היה חשד שנוסיג גויס על ידי הגסטפו עוד כשחי בברלין ושהוכנס ליודנראט על פי דרישת האס אס. ייתכן שפעולותיו נבעו מעמדותיו על סתגלנות יהודית ועל עליונות גזעית שהרבה לדבר עליהם בספריו.
במהלך שהייתו בגטו אולץ לצייר את דיוקנה של אשת אחד משוטרי הס.ס. וולדמר שון. לאחר שהלה היה מרוצה מכך, אולץ לצייר את נשותיהם של השוטרים האחרים. לדברי הצייר סטפן קריקל, חיי נוסיג נצלו בזכות ציורים אלו.
נוסיג היה נפגש לעיתים קרובות ובאופן קבוע עם קרל-גיאורג ברנדט, קצין גסטפו, השניים נפגשו בדרך כלל במפקדת הגסטפו שמחוץ לגטו.
ב-18 בינואר 1943 (י"ב בשבט תש"ג), לאחר ארבעה ימי אקציה בגיטו, היה נוסיג היהודי היחיד שהותר לו ללכת באופן חפשי ברחוב ולצאת את השערים. הדבר עורר חשד כבד שהוא מוסר לגרמנים פרטים על היהודים בגטו, וארגון אי"ל החל לעקוב אחריו.
לאחר שהוברר כי נוסיג יוצא באופן קבוע את הגיטו אל מפקדת הגסטפו, ושהוא חי עם אשה לא יהודיה בשם פליציה, הוא נידון למות שלא בפניו. הוחלט ללכוד אותו בביתו ולהרגו אם לא יספק הסבר סביר להתנהגותו. ב-22 בפברואר 1943 (י"ז באדר א' תש"ג), שלושה מחברי הארגון היהודי הלוחם לכדו את נוסיג בביתו, בעוד 'אנטק' (יצחק צוקרמן), ממפקדי אי"ל, עומד בסמוך ולא נכנס למקום, על מנת שתתאפשר החלטה להשאירו בחיים מבלי שנוסיג יזהה את מפקד אי"ל. נוסיג בן ה-79 כרע על ברכיו וביקש רחמים, וכשאיימו על חייו, קרא: "ברנדט ינקום את דמי!", דבר שהכריע את החלטתם להורגו במקום.
מסמך שהיה בכיסו ניתן ל'אנטק' שקרא בו ודיווח עליו. המסמך, שנועד לנאצים, היה דו"ח על הסיבות לכישלון הגירוש ב-18 בינואר, שלדעתו נבע מן האלימות המרובה והמוחצנת שנקטו הגרמנים. במסמך הציע לגרמנים להסתיר את התנהגותם האלימה כדי שלא לעורר את התנגדות המחתרת. לוחמי אי"ל הבחינו בארכיון מסמכים בדירתו, אך מאוחר יותר כאשר ניסו להגיע אליו התברר שהגרמנים הקדימו אותם והחרימו את כל המסמכים. לדעת אנטק הדו"ח היה חלק ממכלול דוחות לגבי הלך הרוח ודעת היהודים, בעיקר לגבי השמועות על הרצח ההמוני המתבצע במחנות הריכוז, ולגבי דרכים להעברת היהודים באופן מסודר למחנות הריכוז ללא התנגדות. בנוסף, כפי הנראה הייתה בכיסו גם תעודה המודיעה שהוא משתף פעולה עם הגסטפו.
בהודעה שפרסם הארגון היהודי הלוחם ברחבי הגטו, ונמצא אחר המלחמה בארכיון עונג שבת, נכתב כי "נוסיג, סוכן הגסטפו שנורה ב-22 בפברואר, היה מספק לגרמנים ידיעות על בונקרים של יהודים בעליות גג ובמרתפים".