גופם של הבטאים שטוח וצורתו צורת דיסקוס. סנפירי החזה ארוכים ורחבים כמו "כנפיים". הסנפירים הבלתי-זוגיים מנוונים. זנבם דמוי השוט ארוך ודק. פתחי הזימים מצויים בתחתית הגוף. שיניהם חדות. תנועתם איטית וצמודה בדרך-כלל לקרקע. הם ניזונים מרכיכות, מדגי קרקע ומבעלי חיים נוספים המצויים על קרקעית הים. הבטאי הגדול ביותר הוא המנטה הענקית, עם מוטת סנפירים של 9 מטר.
מיון.
חלק מבני המשפחה נכללים לעיתים בסדרה רינופריסטיים ("Rhinopristiformes").
קרינת X
פרסתנים
פרסתנים (שם מדעי: "Ungulata") היא קבוצה לא-טקסונומית (פּוליפילֶטית) של יונקים בעלי פרסות בקצות רגליהם או איבר דומה, והם מהלכים על קצות האצבעות על מנת לשאת את כל משקל גופם. בעבר נחשבו הפרסתנים לסדרה טקסונומית, אולם בעקבות גילויים שהראו שמיני הפרסתנים השונים אינם כה קרובים זה לזה, פוצלה "סדרת הפרסתנים" למספר סדרות.
ה"פרסתנים האמיתיים" כוללים שתי סדרות קיימות: מפריטי פרסה (Perissodactyla) ומכפילי פרסה (Artiodactyla) וכן את סדרת הלווייתנים (Cetacea) שהתפצלה ממכפילי הפרסה ואיבדו את הפרסות ואת הרגליים בתהליך האבולוציה - כולם שייכים לקבוצת הפרונגולטה.
מינים נוספים בעלי קירבה רחוקה יותר מכונים "תת-פרסתנים" - מינים בעלי אצבעות רחבות דמויות-פרסה והם כוללים ברובם יונקים מהקבוצה אפרותריה, ביניהם הפילאים, התחשאים, השנבובאים, והשפנאים - בני הקבוצה פיינונגולטה (Paenungulata) וייתכן שגם חדפי הפיל. כמו כן גם מיני המרידיונגולטיים ומספר סדרות נכחדות שונות. בעבר גם כמה כיסאים פיתחו מאפיינים דומים לפרסתנים כמו הדיפרוטודון.
תיאור.
הפרסתניים האמיתיים כוללים את מרבית מיני היונקים היבשתיים הגדולים הקיימים (המגה-פאונה). הם הופיעו לראשונה בסוף תקופת הפלאוקן ובתחילת תקופת האאוקן (לפני כ-54 מיליוני שנים לערך), והתפשטו במהירות למגוון של מינים במספר יבשות והתפתחו במקביל.
מלבד הפרסה המשותפת למרבית הפרסתנים, רובם גם פיתחו ניבים קטנים, שיניים טוחנות מחודדות ועצם קרסול קצרה.
מרבית הפרסתנים הם אוכלי עשב, ורק מעטים הם אוכלי כל כמו החזיריים והפקאריים או אפילו טורפים (כמו המזוניכידים הנכחדים והלווייתנאים).
מיון.
פרסתנים אמיתיים:
תת-פרסתנים:
גלריה.
פרסתנים אמיתיים:
תת-פרסתנים:
צבא הטרה קוטה
טרקוטה
טרקוטה או טרה קוטה (באיטלקית: Terra Cotta – "אדמה אפויה") הוא שם ייחודי, שניתן לסוג מסוים של חימר גס, גמיש ונקבובי וכן לכלים, פסלים ואלמנטים של בנייה (אריחים, לבנים ורעפים), עשויים מחומר זה, ועברו שרפה. באופן מסורתי, המונח מתייחס למוצרים ללא זיגוג, אך לאורך הזמן הופיעו גם פריטים עם זיגוג. לטרקוטה המקורית, אחרי שרפה, יש צבע חום-כתום, בשל תחמוצות ברזל הנמצאות בחימר המוצא. לכן, המילה טרקוטה מציינת גם את הצבע החום-כתום האופייני. יש גם חימר בעל מרקם דומה, המכיל כמות ברזל נמוכה יותר, ומקבל גוון בהיר יותר לאחר השרפה – מלבן עד צהוב. שוני זה נוצל בתקופות קדומות לקבלת גוונים שונים של מוצרי טרקוטה, על ידי ערבוב סוגי חימר בעלי ריכוזים שונים של ברזל.
היסטוריה.
טרקוטה משמשת את האדם משחר ההיסטוריה. הדוגמה העתיקה ביותר היא צלמית נשית מדולני וייסטוניצ'ה, אשר תוארכה ל-26,000 שנה לפנה"ס. ממצא טרקוטה מהתקופה הנאוליתית, יוצא דופן באיכותו האומנותית, התגלה ברומניה וזכה לשם "האיש החושב מצירנבדה".
גם בחפירות העיר הקדומה מואנג'ודארו, שהוקמה כ-4,700 שנה לפני זמננו, נמצאו צלמיות נשיות עשויות טרקוטה. בחפירות במסופוטמיה נמצאה לוחית טרקוטה, המכונה "תבליט בורנאי" ועליה דמות אלה מכונפת המתוארכת לכ-2,000 שנה לפני זמננו. האוסף המרשים ביותר של פסלי טרקוטה הוא צבא הטרקוטה, שיוצר בסין בשנים 210–209 לפנה"ס. בתקופה ההלניסטית, סביב הים התיכון, במצרים, יוון ואטרוסקיה, היה שימוש נרחב בטרקוטה לפסלים דתיים, באדריכלות וגם לשימושים יום-יומיים, כדוגמת כלים. בראשית הנצרות, הטרקוטה מילאה תפקיד חשוב בעיטור מצבות וסרקופג'ים. עם נפילת האימפריה הרומית, בסביבות שנת 450 לספירה, חלה ירידה תלולה בשימוש בטרקוטה, וזו חזרה לשימוש נרחב רק בראשית תקופת הרנסאנס, בסביבות שנת 1400, בהקשרים דתיים כגון בפסלים, תבליטים וקישוטי מזבחות. לטרקוטה יתרון בפיסול עקב זמינותה, נוחות בפיסול לעומת ברונזה או שיש ומשקלה הנמוך יחסית. עם זאת, כאשר הפסל עתיד לעמוד ברשות הרבים, עלולים להופיע סדקים ביצירת הטרקוטה, בשל החשיפה הממושכת לשינויים בתנאי הסביבה. הפסל בן פירנצה, לוקה דלה רוביה, היה הראשון שציפה את יצירות הטרקוטה שלו בגלזורה עשויה בדיל, אנטימון ומינרלים נוספים, כדי להוסיף לעמידותן כנגד פגעי הזמן.ככל הידוע, היצירה הראשונה שצופתה בגלזורה צבעונית הייתה "תחית המתים" בצד הצפוני של הקתדרלה בפירנצה, והיא בוצעאה בין השנים 1442-1445 בני משפחת אשר עבדו בסדנא של לוקה, המשיכו בטכניקה זו, אשר בעצם שידרגה את הטרקוטה לשלב ביניים לקראת יצירות קרמיקה. בגלל קלות השימוש, הפסלים עברו להשתמש בטרקוטה צבועה ליצירת פרוטומות של אנשים מפורסמים, במקום בברונזה ושיש.
לקראת סוף המאה ה-19, אדריכלים חזרו להשתמש בטרקוטה ללא זיגוג לציפוי בניינים. הדוגמה הבולטת ביותר היא הציפוי החיצוני של מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון. בארצות הברית, בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, האדריכלים השתמשו בעיקר בטרקוטה מזוגגת וצבעונית. תודות להתפתחויות הטכנולוגיות של אותם שנים, בניינים בניו יורק זכו לציפויי טרקוטה בצבעים בולטים ומתכתיים, בדוגמאות ארט דקו האופייניים לאותה תקופה. השימוש בחומר זה נבע ממספר שיקולים: חסין אש, קל משקל, זמין וחסכוני, בעל אפקט אסתטי מרשים. בעזרתו ניתן היה לחקות חומרים יקרים יותר – גרניט, שיש ואבן. אחרי מלחמת העולם השנייה, האדריכלים עברו להשתמש בקרמיקה, זכוכית ומתכת, לציפוי מבנים.
הסכסוך הישראלי-פלשתינאי
אינתיפאדה
אינתיפאדה (בערבית: انتفاضة, תעתיק מדויק: אנתפאצ'ה, "התנערות, התקוממות") הוא התקוממות אלימה בעולם הערבי.
בישראל לרב מזהים אינתיפאדה כתקופה אלימה, מאופיינת במעשי טרור, של הפלסטינים כנגד ישראל. האינתיפאדות מהוות את אחד הפנים החשובים ביותר של הסכסוך הישראלי-פלסטיני בעשורים האחרונים.
בלבנון.
המחאות בלבנון (2019), המכונות גם אינתיפאדת הווטסאפ, הן סדרה של מחאות ברחבי לבנון בתגובה לכישלונה של הממשלה למצוא פתרונות למשבר הכלכלי במדינה בשנה שקדמה להן. על פי החשד, הטריגר הישיר להפגנות הוא מיסים שהוטלו על בנזין, טבק ושיחות טלפון מקוונות, כמו שיחות באמצעות וואטסאפ, כיוון שההפגנות פרצו ברחבי הארץ מיד לאחר החלטת הקבינט על הטלת המיסים.
בסהרה המערבית.
משנת 1970 פרצו מספר התקוממויות אלימות עממיות כנגד שליטה זרה, המכונות אינתיפאדה. הראשונה "אינתיפאדת זמלה" נגד השלטון הספרדי בשנת 1970. לאחר פלישת הכיבוש רב שטח לסהרה המערבית בידי מרוקו פרצו שלוש אינתיפאדות - הראשונה בשנת 1999, השנייה (ידועה גם כאינתיפאדת העצמאות) בשנת 2005 והשלישית בשנת 2010.
בישראל.
האינתיפאדה הראשונה (שעד פרוץ האינתיפאדה השנייה כונתה "האינתיפאדה") החלה ב-1987, והסתיימה עם ירידה במפלס האלימות בשנת 1991, אף כי יש מי שטוענים שהסתיימה לחלוטין רק עם חתימת הסכמי אוסלו באוגוסט 1993 ויצירת הרשות הפלסטינית בתחילת 1994. האינתיפאדה השנייה, המכונה בפי הערבים "אינתיפאדת אל אקצה", החלה בספטמבר 2000 ודעכה בהדרגה לאחר מבצע חומת מגן.
ההבדלים המהותיים בין שתי האינתיפאדות הם צורת הארגון, הפעילים בהן, התחום שבו התבצעו וצורת השימוש בנשק. בעוד שהאינתיפאדה הראשונה אופיינה בהשתתפות מאסיבית של האוכלוסייה, שימוש בנשק קר שכלל בעיקר יידוי אבנים ובקבוקי תבערה והוגבלה בעיקר לתחומי הקו הירוק, האינתיפאדה השנייה שהייתה הרבה יותר "מקצועית", הורחבה לכל תחומי ארץ ישראל, נעשה בה שימוש בנשק חם, מטעני חבלה והפעלת מחבלים מתאבדים. עם זאת, אחוז מצומצם יותר מקרב האוכלוסייה הפלסטינית השתתף בפועל בפעולות כנגד מדינת ישראל.
גם מבחינת היקף הנפגעים יש שוני גדול. באינתיפאדה הראשונה נהרגו (בין השנים 88 ל-92) בממוצע כ-456 פלסטינים וכ-24 ישראלים בשנה, בעוד שבאינתיפאדה השנייה נהרגו (בין השנים 2000 ל-2005) בממוצע כ-712 פלסטינים וכ-182 ישראלים בשנה. השנה הקשה ביותר באינתיפאדה הראשונה מבחינת הרוגים ישראליים הייתה שנת 1992 שבה נהרגו 34 ישראלים, לעומת זאת באינתיפאדה השנייה השנה הקשה ביותר הייתה שנת 2002 שבה נהרגו 452 ישראלים.
לפי דו"ח של ארגון בצלם, באינתיפאדה הראשונה נהרגו 1,593 פלסטינים ו-84 ישראלים (ביניהם אזרחים ואנשי כוחות הביטחון), ובאינתיפאדה השנייה נהרגו 4,944 פלסטינים ו-1,011 ישראלים.
בצרפת.
המהומות בצרפת שפרצו בסוף 2005 כונו על ידי רבים "האינתיפאדה הצרפתית" ואחרים אף קראו להן "אינתיפאדת אירופה" עקב התפשטות המהומות לערים במדינות אחרות באירופה.
אינתיפדת אל אקצה
האינתיפדה הראשונה
גורדי שחקים
פרדיננד פורשה
פרדיננד פורשה (Ferdinand Porsche; 3 בספטמבר 1875 - 30 בינואר 1951), מהנדס רכב, גרמני יליד אוסטריה. פיתח, בין היתר, את ה"חיפושית" המקורית ואת אב הטיפוס של הטנק טיגר I. בנו של פרדיננד פורשה הוא פרי פורשה ששמו נקשר למכוניות הספורט "פורשה", אשר התבססו על תכנון מכונית הפולקסווגן. לאחר מלחמת העולם השנייה נאסר פורשה בצרפת למשך מספר חודשים בעקבות קשריו עם המשטר הנאצי.
חייו.