הווידאו קליפ הנלווה לשיר פורסם ב-23 בינואר 2017 בערוץ ה-Vevo של פוסט מאלון ביוטיוב. את הקליפ ביים ג'יימס דפינה. בקליפ הופעות קמע, של מורדה ביטס, מטרו בומין, פרנק דוקס וחברי מיגוס. נכון ליוני 2021, הקליפ נצפה למעלה מ-1.3 מיליארד פעמים.
הצלחה מסחרית.
השיר הגיע בשיאו למקום השמיני במצעד הבילבורד הוט 100, והפך לשיר השני של מאלון ב-20 הראשונים במצעד, לאחר סינגל הבכורה שלו, "White Iverson", והשיר הראשון בעשירייה הפותחת, ובילה סך הכל 50 שבועות במצעד. הסינגל זכה בתואר היהלום מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, על יחידות משולבות של מכירות והזרמת מדיה של למעלה מ-10 מיליון בארצות הברית.
שאנדור בן עמי
שאנדור בן עמי או בנעמי (במקור שאמו ברגר, בהונגרית: Benamy Sándor; שאפ, 6 במאי 1899 – בודפשט, 13 באוקטובר 1989) היה סופר, עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
שאנדור בן עמי למד באוראדיה וב"אקדמית המזרח" בבודפשט, שם הניח את יסודות כישורי השפה העשירים שלו. הוא החל את הקריירה שלו כעיתונאי ב"יומן אוראדיה" (Nagyváradi Napló), ואחרי קריירת עיתונאות קצרה בבוקרשט, הוא עבד עבור אוי קלט בקלוז' וב"דפי ברשוב" (Brassói Lapok (napilap)). הוא השתתף בעריכת חיי התיאטרון הטרנסילבני בטימישוארה (1930).
בן עמי סייר במזרח התיכון ורשם את חוויותיו בספרי מסע. הראשון שבהם ששמו "מאירופה עד אסיה" (וינה, 1925; מהדורה שנייה בודפשט, 1937), ראה אור בדברי פתיחה של אנרי ברביוס. השקפותיו על האמנות ראו אור בספר שהוציא ביחד עם גאבור גאל ששמו היה "על זה מדברים - אזהרה על אמנות ואנשים" (קלוז', 1927). בשנת 1928 התחולל ויכוח ספרותי סביב הדרמה המינית-סוציולוגית שלו קאיט (Kajüt), שהוצגה בתיאטרון החדש בבודפשט ואחר כך בקלוז'-נאפוקה. שישה סופרים עמיתים שלו: טיבדאר פקטה, אילש אישטוואן דיורי, שאנדור קארוי, ארנה ליגטי, קארולה נאג' וג'רג' סאנטו כתבו "רומן קולקטיבי" בשם "שלושת המחתרתיים" שהופיע בשנת 1933 עם ההקדמה של ארון טאמשי.
בשנת 1934 חזר להונגריה, שם בנוסף לספרי המסע, הרומנים והדרמות שלו, הופיעו גם תרגומיו הספרותיים. הוא תרגם את הרומן של מיכאיל שולוחוב "הדון השקט" (1935). בחודשים שלאחר מלחמת העולם השנייה הוא התיישב זמנית בקלוז'-נאפוקה; שם פרסם תרגום של המחקר של קובנטור שכותרתו "אמו של לנין" ואת הרומן של איליה ארנבורג "הנפילה של פריז" (1945), האחרון פורסם ב"הוצאת הספרים הרוסית". בשובו לבודפשט, הוא היה המנהל הספרותי של הרדיו ההונגרי במשך תקופה ארוכה.
נץ מזמר
תחנת קורסקאיה (קו קולצביה)
תחנת קורסקאיה (ברוסית: Курская) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קולצביה.
התחנה ממוקמת ברובע בסמאני וקרויה על שם תחנת הרכבת קורסקי .
תחנת קורסקאיה נפתחה ב-1 בינואר 1950, והיא ממוקמת מתחת לכיכר קורסקוגו ווקזלה.
התחנה מקושרת במעבר עם תחנה בשם זהה בקו ארבטסקו פוקרובסקאיה, ותחנת צ'קלובסקאיה של קו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה.
קונצ'ה
קוֹנָצָ'ה (ביפנית: 粉茶, "תה אבקה") הוא סוג של תה ירוק, המיוצר ביפן. התה מורכב מאבקה ושברי עלים שנותרו לאחר מיונם של עלי תה מהסוגים סנצ'ה או גיוקורו.
קונצ'ה הוא זול יותר מאשר סנצ'ה ומוגש לעיתים קרובות במסעדות סושי, שם הוא נקרא "אָָגָרי". מכיוון שהוא מורכב מחלקיקים קטנים יותר מסנצ'ה, הוא נחלט מהר יותר וצבע התה כהה יותר. טמפרטורת המים להכנתו צריכה להיות, בהתאם לסוג, 60°C-80°C.
מכיוון שאבקה ופסולת מהווים כ-10% מהתה שנקטף, קונצ'ה נמכר בכמויות קטנות. הוא נמכר תחת שמות שונים, למשל, חברת אִיפּוֹדֹו מקיוטו מכנה את הקונצ'ה שלה "האנָקוֹ" (אבק פרחים), וקונצ'ה העשוי מאבקת גיוקורו קרוי לעיתים גיוקורו-קוֹ.
אתר בית חבד
כשאתה נשבר
כשאתה נשבר הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית מאיה בוסקילה, מתוך אלבום הבכורה שלה, סיפור מכור. השיר יצא לאור באוקטובר 2004, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום וכסינגל השישי של בוסקילה. קודם לכן, הוציאה את השיר "חופים" כסינגל מתוך אלבום אחר, ימים של אהבה.
השיר זכה להצלחה בישראל כאשר הגיע למקום השביעי ברשת ג'.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי אהוד מנור, הולחן על ידי פבלו רוזנברג והופק על ידי יעקב קמחי. "כשאתה נשבר" הוא בלדת פופ, במסגרתה שרה בוסקילה במערכת יחסים שתלויה בשני הצדדים. כלומר, בוסקילה מתארת מצב בו שני הצדדים צריכים להסתדר אחד עם השני על מנת שהם יישארו יחד.
את "כשאתה נשבר" הוציאה בוסקילה כסינגל האחרון מתוך סיפור מכור, על מנת לעזור בקידום שלו.
וידאו קליפ והצלחה.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-23 בפברואר 2014, עשור לאחר צאתו של השיר כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את בוסקילה מטיילת לבדה בעיר בלילה. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות סצנה של גברים היושבים סביב שולחן. הקליפ מתרכז בעיקר בבוסקילה ובאחד מאותם הגברים.
נכון ליוני 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-35,000 אלף צפיות.
מקס ברייטנשטיין
מקסימיליאן ברייטנשטיין (1853–1926) היה משפטן, מתרגם, עורך, ומוציא לאור אוסטרי ממוצא יהודי, אשר פרסם את ספרו של תיאודור הרצל "מדינת היהודים".
חייו.
מקסימיליאן (מקס), בנם של משה ברייטנשטיין וססיליה לבית אולמן, נולד בשנת 1853 בעיירה בשם ברטניצה (פירניץ). עיירה קטנה זו שוכנת במערב מורביה, אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, וכיום חלק מצ'כיה, כ-125 ק"מ דרומית לפראג. לא קיים מידע רב על ילדותו, מלבד העובדה שגדל במשפחה מרובת ילדים, לצידם של עשרה אחים ואחיות נוספים. אחד מאחיו הגדולים, היינריך, היה בזמנו סופר מסעות מוכר, אשר פרסם ספרים אחדים על מסעותיו באזורים האקזוטיים של אינדונזיה וסביבתה. לאחר שסיים את לימודי הגימנסיה בעירו עבר מקס ללמוד באוניברסיטת וינה, ממנה קיבל תואר ד"ר למשפטים בשנת 1876. באותה שנה ייסד והוציא לאור את השבועון האקדמי "אלמה מאטר", אותו ערך עד שנת 1881.
לאחר שעבד כשנתיים בשרות המדינה, החליט ברייטנשטיין כי אינו מעוניין להמשיך בעבודתו זו והחל את דרכו בעולם העסקים. בשנת 1885 פתח בווינה את חנות האנטיקווריאט לספרים נדירים ויד שנייה. לאחר מספר שנים בהם ניהל את החנות לבדו הצטרפה אליו אשתו, פרדריקה לבית אופנהיים. החנות עצמה שכנה ברחוב ווהרינגרשטראסה 5. בחייו פרסם מספר ספרים אקדמיים, רשמים היסטוריים ומאמרים שונים. לצד זאת, תרגם וערך מספר ספרים מאנגלית לגרמנית. מקס ברייטנשטיין הלך לעולמו בשנת 1926. בדומה לרבים מבני מעמדו, חי כיהודי מתבולל, אם כי לא ברור האם הייתה זו התבוללות תרבותית-חברתית בלבד, כמקובל בקרב רבים בשכבת הליברלים והמשכילים בזמנו, או שמא כללה תהליך המרת דת מלאה עד כדי התנצרות.
לאחר מותו.
עם מותו עבר ניהול חנות הספרים ועסקי המו"לות לאשתו פרדריקה, אשר ניהלה אותם לבדה עד ראשית 1938. במרץ 1938 החל המשטר האוסטרי לפגוע בנכסי יהודים, ובכלל זאת גם בחנויות הספרים אשר היו בבעלות יהודית. עסקים רבים נסגרו בתהליך של ליקווידציה (חיסול או פירוק עסק), או שעברו לבעלות ארית בתהליך של אריזציה. מוערך כי עד מאי 1939 כמאה חמישים חנויות ספרים ועסקי מו"לות של יהודים עברו תהליך זה באוסטריה לבדה. ביוני 1938 נסגרה חנות הספרים של ברייטנשטיין בצו השלטונות למשך חצי שנה. ידוע כי לפחות שלושה אנשי עסקים ארים מתחום עסקי הספרים התמודדו על הזכות להשתלט על החנות ותכולתה. אחד מהם, יוהנס קצלר, הוא זה שזכה לבסוף, והשתלט על העסק. בשנת 1949 הועמד קצלר לדין והואשם במספר פשעי אריזציה, אם כי לא במקרה של השתלטותו על חנותו ברייטנשטיין. פרדריקה עצמה עזבה את אוסטריה והיגרה לארצות הברית, שם נפטרה בשנת 1947.
פרסום "מדינת היהודים".
מקס ברייטנשטיין עצמו לא היה ציוני ולעיתים אף הוגדר כאנטי ציוני על ידי עיתוני התקופה. את הרצל הכיר היות שהיה מבאי ביתם של משפחת אשתו של הרצל, ז'ולי נשאואר. באחת מאותן פגישות משותפות, הציע לו הרצל להוציא את ספרו לאור. ברייטנשטיין הסכים לכך בו במקום, לא מתוך אמונה בהצלחתו הכלכלית של הספר וודאי לא בגלל תכניו, אלא בעיקר מתוך רגש הידידות והחיבה שחש כלפי הרצל.
המהדורה הראשונה של הספר ראתה אור ב-14 בפברואר 1896 בלייפציג ובווינה והודפסה בשלושת אלפים עותקים. הרצל עצמו פיקח באופן אישי על הדפסתם בבית הדפוס. במסגרת ההסכם בינו לבין המו"ל, קיבל הרצל 500 עותקים מספרו. הספר נמכר בחנותו של ברייטנשטיין בווינה, ועשרים עותקים הוצגו בחלון הראווה שלה. בתחילה, נמכרו כמה מאות עותקים בלבד, באופן שאף לא כיסה את עלות הדפסתם עבור המו"ל. היות שברייטנשטיין לא ייחס חשיבות מיוחדת לספר, הוא לא שמר ברשותו ולו עותק אחד של המהדורה הראשונה, לאחר שזו אזלה מהמלאי. כלל המהדורות הבאות בגרמנית, החל מהמדורה השנייה, שראתה אור בשנת 1904, פורסמו על ידי מו"לים אחרים. כתב היד המקורי של "מדינת היהודים" אשר היה ברשותו של ברייטנשטיין אבד ואינו בנמצא כיום.
דניאל הגרי
דניאל הגרי (נולד בשנת 1976) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש ראש מספן הים. קודם לכן שימש מפקד שייטת 13, עוזר הרמטכ"ל וראש מחלקת מבצעים של חיל הים.
ביוגרפיה.
הגרי התגייס לצה"ל במרץ 1995, והתנדב לשייטת 13. השלים את הכשרת מסלול הלוחם בשייטת, ויצא לקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לשייטת ומונה למפקד צוות. לאחר מכן שירת כמפקד יחידת לוחמים בשייטת, בין היתר במהלך מבצע חומת מגן. בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד בחטיבת הנח"ל בין השנים 2003–2004. לאחר מכן מונה לסגן מפקד פלגת לוחמים בשייטת.