הבחירות התאפיינו בכמה פרישות משמעותיות. פונסקה ציין בתחילה כי לא יעמוד בבחירות אלה. עם זאת, הוא החליט להישאר בפעם האחרונה. מנהיג ה-PUP לשעבר סעיד מוסא התייצב גם הוא מכיסאו בבחירות אלה. מוסא, שהתמודד על מחוז פורט ג'ורג' בעיר בליז בכל בחירות מאז 1974, היה חבר הבית היחיד שנותר מלפני עצמאותה של בליז בריטניה ב-1981.
בצד של ה-UDP הודיע גם סגן ראש הממשלה לשעבר, גספר וגה, כי לא יעמוד בבחירוחת. פרישות UDP אחרות שהוכרזו כוללות את בארו – שכיהן בבית בליז ברציפות מאז 1984 – ומייקל פינגן, שכיהן בתפקיד מאז 1993. מוזס בארו, בנו של דין בארו ואחיינו של פינגן, היה מועמד לרשת את פינגן ב-UDP במחוז מסופוטמיה. נציג אזור ה-UDP הוותיק וילפרד אלרינגטון גם לא ביקש להצטרף לבחירה מחודשת.
מועמדים לפי מחוז.
מחוז טולדו.
מקור: מחלקת הבחירות והגבולות בליז
תוצאות.
בהזמנת משרד החוץ הבלזי, CARICOM שלחה צוות תצפית בן שישה חברים. ההצהרה הראשונית של הצוות הראתה כי הבחירות התנהלו בצורה חלקה ומתוזמנת; הם שיבחו במיוחד את יכולתה של ועדת הבחירות ליישם אמצעים סניטריים של COVID-19 תוך כדי התמודדות עם השפעות הסערה הטרופית אתא .
הקלפיות נסגרו בשעה 18:15. כשהספירות המוקדמות כבר ניבאו להוביל לטובת ה-PUP, נאם פאבר נאם זיכיון בטלוויזיה שלוש שעות לאחר מכן, תוך שהוא מברך את בריסניו ואת ה-PUP תוך שהוא קורא לאחדות לאומית. אחוז ההצבעה בבחירות היה מעל 81%, הגבוה ביותר מאז 1998.
התוצאות הראו כי ה-PUP השיג את ניצחונו הראשון בבחירות מאז 2003, וזכה ב-26 מושבים. לעומת זאת, המפלגה הדמוקרטית המאוחדת המכהנת קיבלה את התוצאה הנמוכה ביותר מאז 1998, וזכתה בחמשת המנדטים הנותרים. ארבעה מתוך חמשת מושבי ה-UDP היו בעיר בליז: פאבר וטרייסי פנטון שמרו על מושביהם, ואילו דניס בארו ושיין בארו זכו במושבים של חברי UDP שפרשו. המושב החמישי היה בקורוזאל, שהוחזק על ידי סגן ראש הממשלה המכהן הוגו פאט.
בריסניו הושבע כראש הממשלה החדש ב-12 בנובמבר על ידי המושל הכללי. הוא התכוון להישבע בקבינט שלו ב־16 בנובמבר.
רז'ה באלינט (צייר)
רז'ה באלינט (במקור עד 1909 Berger, בהונגרית: Bálint Rezső; בודפשט, 14 באוקטובר 1885 – בודפשט, 7 בנובמבר 1945) היה צייר, גרפיקאי יהודי-הונגרי. הוא היה אחיו של הסופר ינה באלינט (1889–1945).
ביוגרפיה.
רז'ה ברגר נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין ברגר ושל לינה וייס. תחילה למד דפוס (1898–1902) בבית הדפוס של חברת פרנקלין. משנת 1902 למד ציור אצל מנו וסטרוצי ובין השנים 1907–1908 אצל פרנץ סבייה-פרישאוף. בין השנים 1906–1908 למד במושבת האמנים של באיה מארה אצל בלה איוואני-גרינוולד ואצל קארוי פרנצי. לאחר מכן למד בפריז. משנת 1909 היה אמן של תערוכות. בין השנים 1910–1911 הציג בפריז עם אמדאו מודיליאני. בין השנים 1911 לבין 1912 עבד בקצ'קמט כחבר במושבת האמנים. משנת 1920 התגורר באיזבג (ליד סנטאנדרה). בין השנים 1939–1943 הוא השתתף בארבע תערוכות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך כי בשל יהדותו לא היה יכול להציג במקום אחר, כלומר בפני קהל לא יהודי. הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
חייו הפרטיים.
אשתו הייתה יוליה וינדט "יולישקה", אותה נשא לאישה ב-1 באוקטובר 1912 בקצ'קמט. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 עזבה אותו אשתו ועברה לפריז.
אמיל אורליק
אמיל אורליק (בגרמנית:Emil Orlik ;21 ביולי 1870 - 28 בספטמבר 1932) היה צייר בוהמייני, גרפיקאי, צלם, מדליסט. הוא נולד בפראג שהייתה באותה עת חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
חיים.
אורליק היה בנם של חייט מפורסם יהודי בפראג מוריץ אורליק (1832–1897) ואשתו אנה, לבית שטיין. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בפראג בשנת 1889, למד בין השנים 1889–1893 בבית הספר הפרטי לציור היינריך קנירס במינכן ובאקדמיה לאמנויות יפות במינכן. בשנת 1894 חזר לפראג, שם התבסס לבסוף בסטודיו משלו בשנת 1897.
הטיול למזרח אסיה ויפן בין השנים 1900–1901 היה מכריע להמשך התפתחותו האמנותית. בשנת 1904 עבר לווינה. הוא היה חבר בזסציון הווינאי בין השנים 1899 עד 1905 ופרסם במגזין שלהם "ור סקרום". לאחר 1905 הפך אמיל אורליק לחבר הנהלה באיגוד האמנים הגרמני.
בשנת 1905 אורליק קיבל מינוי בברלין כפרופסור בבית הספר הממלכתי של מוזיאון ברלין לאמנויות יישומיות, שהיה ממוקם בברלין-שרלוטנבורג. שם הוא הפך לראש חוג הגרפיקה כממשיך דרכו של אוטו אקמן. תלמידיו כללו את ג'ורג' גרוס, האנה הוך, אוסקר נרלינגר, יוזף פנקר, ריינהולד אוולד, קרל שרודר, גוסטב ברתולד שרוטר, ואחרים (1903–1988). משנת 1906 אורליק היה חבר בזצסיון הברלינאי והשתתף בתערוכות שלהם. משנת 1922 ועד מותו הוא היה חבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
ברלין נותרה מקום מגוריו עד מותו של אורליק, משם יצא לנסיעות לדרום אירופה, צרפת ושווייץ כמעט בכל שנה. בשנת 1912 יצא למסע השני והממושך לאסיה, שעבר דרך סין, קוריאה ויפן.
הוא נפטר ב-28 בספטמבר 1932 בבית החולים פרנציסקוס הקתולי בברלין.
יצירה.
אורליק היה פעיל בעיקר כשרטט וכגרפיקאי (תחריטים וחיתוכי עץ). המוטיבים שלו כוללים דיוקנאות של בני תקופה חשובים, בין היתר - הנריק איבסן, ברנהרד פאנקוק, גוסטב מאהלר, יעקב וסרמן וריינר מריה רילקה, אותם הכיר מפראג מאז 1896.
"נושאי עבודותיו נלקחו מהסביבה הקרובה-הבורגנית והכפרית של מקומות מגוריו ...: פולקלור, חיי העיר הגדולה ותושביה, האקזוטיקה והמדינות הרחוקות של מזרח אסיה."
עיצובים שונים.
אורליק עיצב איורים לספרי האלבומים של סטולוורק מטעם יצרן השוקולד של קלן לודוויג סטולוורק.
בשנים 1917–1918 אורליק הועסק כשרטט בעיתונות בוועידת ברסט ליטובסק. בתקופתו של אורליק בברלין, בין היתר צייר פורטרטים של לוביס קורינתוס, אוטו דיקס, קאתה קולוויץ, מקס סלפוגט, פרנץ ורפל, רודולף שטיינר, תומאס מאן, אלברט איינשטיין, ואחרים. בשיתוף פעולה עם מקס ריינהרדט הוא יצר עיצובי במה ותלבושות להפקותיו.
בין השנים 1897–1901, כתב העת התרבות במינכן Die Jugend השתמש שוב ושוב בגרפיקה ותמונות של אורליק.
לאחר נסיעתו הראשונה ליפן בשנת 1900/1901, יצר אורליק עבודות בהשראת הדפסי עץ יפניים. לכן הוא אחד מאמני היפניזם. אורליק גם ערך נסיעות לסין, רוסיה ומצרים.
אמיל בוהינן
אמיל בוהינן (בנורווגית: Emil Bohinen; נולד ב-12 במרץ 1999, נורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי, המשחק בעמדת הקשר בסלרניטנה מהסרייה א'.
קריירה.
בוהינן החל את קריירת הכדורגל באקדמיה לכדורגל של מועדון סטאבק. בשנת 2017 עלה להרכב הקבוצה הבוגרת והחל מאותה השנה התאמן עם הקבוצה הבוגרת. ב-17 באפריל 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו באליפות נורווגיה במשחק מול סארפסבורג 08, כשעלה למגרש כמחליף בדקה ה-90 במקום הוגו ווטלסן.
ב-15 בפברואר 2021 הוא חתם על חוזה ארוך טווח עם המועדון הרוסי צסק"א. ב-4 בדצמבר 2021 כבש שער בכורה בקבוצה בניצחון 0–1 על קריליה סובייטוב סמרה.
ב-31 בינואר 2022 הושאל לסלרניטנה מהסרייה א'. הוא ערך את הופעת הבכורה ב-7 בפברואר בתיקו 2-2 עם ספציה.
חיים אישיים.
הוא בנו של הכדורגלן הנורווגי לארס בוהינן, ששיחק בליגת העל האנגלית במועדון בלקבורן רוברס, בנוטינגהאם פורסט ובדרבי קאונטי.
סגנון משחק.
בוהינן משחק בעיקר כקשר מרכזי, הוא שיחק מדי פעם גם ככנף קיצוני ותואר כשחקן מיומן עם טכניקה טובה וראיית משחק טובה. אתר יורוספורט תיאר אותו כמי ש'יש לו גם גורם X כשמדובר ברגל שמאל'.
פורמולה 1 עונת 1976
עונת 1976 הייתה העונה העשרים ושבע של אליפות הפורמולה 1, שאורגנה על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). במהלך העונה התקיימו 16 מרוצים. בנוסף התקיימו שני מרוצים שלא נכללו בסבב האליפות.
הקרב על אליפות הנהגים היה צמוד בין ניקי לאודה, אלוף העונה הקודמת, וג'יימס האנט והוכרע רק במרוץ האחרון, לטובתו של האנט. הבריטי הצטרף לקבוצת מקלארן במקומו של אמרסון פיטיפלדי, שעבר להתחרות בקבוצת פיטיפלדי שהקים אחיו, וילסון.
האנט ניצח את גרנד פרי ספרד אך לאחר סיום המרוץ נפסל ניצחונו של עקב רוחב מכונית החורג מן התקנות. לאודה הוכרז כמנצח במרוץ. הקבוצה ערערה בטענה שמדובר בהתרחבות של הצמיגים. הערעור התקבל כעבור חודשיים והניצחון הושב להאנט. האנט ניצח בגרנד פרי צרפת. הזינוק למרוץ הבא, בריטניה, החל במאבק צמוד בין לאודה לבן קבוצתו השווייצרי קליי רגצוני. נגיעה של מכוניותיהם הובילה להתנגשות של האנט ברגצוני. המרוץ הופסק ובהזנקה מחדש הופיעו האנט ורגצוני באופן חריג עם המכוניות החלופיות. האנט זכה במרוץ לעיני הקהל הביתי ולאודה סיים שני. אף שרגצוני, נהג פרארי בעצמו, זינק במכונית חלופית, ערערה פרארי על חוקיות המקרה וזכתה לפסילת הנהגים במכוניות החלופיות. עקב כך נפסל ניצחונו של האנט ולאודה זכה במקום הראשון.
לאודה נפצע קשה בהתרסקות במהלך גרנד פרי גרמניה, תאונה שכמעט וגבתה את חייו. האנט ניצח את המרוץ. הוא סיים במקום הרביעי בגרנד פרי אוסטריה וניצח בהולנד, שני מרוצים מהם נעדר לאודה בשל הפציעה. האנט ניצח בקנדה ובארצות הברית, אך לאודה שסיים על הפודיום (מקום שלישי) שמר על ההובלה עם פער של 3 נקודות לקראת המרוץ האחרון שהתקיים ביפן. מריו אנדרטי ניצח את המרוץ, שהתקיים בתנאי מזג אוויר קשים. לאודה נאלץ לפרוש בגלל התנאים המסוכנים והאנט, שסיים שלישי במרוץ, זכה באליפות בפער של נקודה אחת.
סרט הקולנוע "Rush" מבוסס על העונה אירועי העונה ומתמקד ביחסי החברות-יריבות של לאודה והאנט.
המרוצים בעונה.
שינויים בלוח המרוצים.