שירה של נומקה "תחושה של סוף" נכנס לאלבום האוסף "תמונת מצב" במימון בירה מכבי. השיר נכתב עבור פסקול סרטה של הבמאית יאסו תסל. השיר הופק השיר הופק בשיתוף המפיק המוזיקלי האמריקאי גוס בונסטנלי ויונתן קורן בליווי תמיר מוסקט.
נומקה השתתפה בעונת 2021 של סדרת הווידאו קליפ "אינדי סיטי". באוקטובר אותה שנה, הופיעה בפסטיבל אינדינגב ומגזין המוזיקה קולומבוס, הכתיר את הופעתה כאחת מעשר ההופעות שאסור להחמיץ בפסטיבל.
בדצמבר 2021 הוציאה נומקה את הסינגל, "אבן בנעל", סינגל ראשון מאלבומה "כמה פעמים יש לי אבן בנעל", שיצא ביוני 2022. הסינגל הושמע בתחנות רדיו רבות והוקרן בטלוויזיה.
ב-9 בינואר 2022 הוציאה נומקה את הסינגל "נראה שלעולם" שאת מילותיו כתבה והלחינה. את הסינגלים הפיקו מוזיקלית תמיר מוסקט ויונתן קורן. הסינגל נכנס באותו שבוע לבחירות העורכים של כאן 88 וכאן גימל. הסינגל זכה לביקורות חיוביות ואף נכנס לפלייליסט ׳המלצות העורכים׳ של גלגלצ בספוטיפיי. "כמה פעמים" הוא השיר השלישי שיצא כסינגל מהאלבום, ב-20 במרץ 2022.
סם פישר
סמואל פישר (; נולד ב-5 ביולי 1991) הוא זמר-יוצר אוסטרלי. עד שנת 2019, בה החל לעבוד עם "RCA רקורדס", הוציא פישר מוזיקה באופן עצמאי. בשנת 2020, הוציא פישר את המיני-אלבום הראשון שלו בהוצאת חברת התקליטים RCA.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
ב-1991, נולד פישר בעיירה גרוס וייל, בסמוך לסידני. בגיל שלוש, החל לנגן בכינור, ובגיל שבע, עבר עם משפחתו לסידני. בגיל 10, פישר החל לנגן בסקסופון בלהקת הג'אז הבית ספרית. מגיל 12, פישר החל לכתוב ולהלחין שירים באופן עצמאי. ב-2010, התקבל פישר למכללת ברקלי למוזיקה, ונאלץ לעבור לבוסטון. ב-2014, הצטרף פישר ללהקת א-קפלה שזכתה במקום הראשון בתחרות מקומית.
2012–הווה.
ביולי 2012, הוציא לאור את סינגל הבכורה שלו, "Heartbeats", בהשתתפות הזמר אלכס פרסטון. בספטמבר 2014, לאחר שסיים את לימודיו במכללת ברקלי, עבר פישר ללוס אנג'לס שם הצטרף ללהקת פופ רוק כסולן.HOLYCHILD במאי 2016, פישר הוציא לאור את הסינגל הראשון שלו כאמן המוביל, "Lean". במרוץ השנים, הוציא לאור את השירים "Same Friends", "Getting Older" ו-"Secrets", בהשתתפות הזמר אופייה.
בינואר 2018, פישר הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, "Not a Hobby", ובמאי 2018, הוציא את המיני-אלבום השני, "Sam Fischer (Our Vinyl Sessions)". בשנת 2019, השתתף בסיבוב ההופעות של הזמר הסקוטי לואיס קפלדי. באותה השנה, הוחתם פישר בחברת התקליטים "RCA רקורדס". בינואר 2020, פישר הוציא לאור את ההקלטה החוזרת של המיני-אלבום הראשון שלו, בשם "Not a Hobby". באוגוסט 2020, הוציא לאור את מיני-אלבומו השלישי, "Homework". בפברואר 2021, פישר השתתף בסינגל "What Other People Say" של הזמר\ת דמי לובאטו. השיר הגיע למאה השירים הפותחים במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-70 במצעד הסינגלים האוסטרלי. השיר נכלל באלבומה של לובאטו, "Dancing with the Devil... the Art of Starting Over".
לילי פלמר
לילי פלמר (Lilli Palmer; 14 במאי 1914 – 27 בינואר 1986) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית יהודייה ממוצא גרמני.
ביוגרפיה.
היא נולדה בשם Lilli Marie Peiser בפוזנן שהייתה אז בקיסרות הגרמנית (כיום בפולין להורים יהודים. אביה אלפרד היה כירורג ואמה רוז הייתה שחקנית תיאטרון. בגיל ארבע היא עברה עם משפחתה לרובע שרלוטנבורג בברלין ושם למדה משחק. עם עליית הנאצים לשלטון הם עברו לפריז שם הופיע בקברטים עד שצייד כישרונות בריטי התרשם ממנה והיא עברה ללונדון והוחתה על חוזה עם חברת הסרטים Gaumont.
סרטה הראשון היה Crime Unlimited" (1935) ולאחריו הופיעה בעוד מספר סרטים בריטיים. בתקופה זו הכירה את בעלה הראשון, השחקן רקס הריסון. הם נישאו ב-1943 וב-1944 נולד בנם קארי הריסון .
ב-1945 הם עברו לארצות הברית והופיעו בברודוויי בהצגה המצליחה "פעמון, ספר ונר". היא הוחתמה בחברת האחים וורנר והופיעה בסרטים "Cloak and Dagger" לצידו של גרי קופר (1946) ו"Body and Soul" לצידו של ג'ון גארפילד.
ב-1952 הם הופיעו יחד בסרט "The Four Poster" עליו זכתה ב"בגיע וולפי" בפסטיבל הסרטים של ונציה.
ב-1961 שיחקה בקומדיה "התענוג בחברתו" לצידם של פרד אסטר ודבי ריינולדס, ב-1962 הופיעה בתפקיד ראשי בסרט "הבוגד שלא בגד" לצידו של ויליאם הולדן. ב-1963 הופיעה בסרט "נס הסוסים הלבנים" לצידו של רוברט טיילור. שני סרטים אלה מבוססים על מקרים אמיתיים במלחמת העולם השנייה.
ב-1954 חזרה לגרמניה והופיע שם בסרטים כמו "סיפורה של אנה אנדרסון" (1956).
בטלוויזיה הופיע בספינת האהבה וב-1986 הופיעה במיני סדרה פיוטר הגדול כאמו של פיטר. על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה.
ב-1957 היא הסכימה לבקשתו של רקס הריסון להתגרש ממנה כדי להתחתן ולהינשא לשחקנית החולה קיי קנדל. היא נישאה לשחקן קרלוס תומפסון. נישואים אלה נמשכו 29 שנים, עד למותה של פאלמר מסרטן בגיל 71.
יהדות דניפרו
יהדות דניפרו (בעבר- דניפרופטרובסק, ולפני כן יקטרינוסלב) היא קהילה יהודית בעיר דניפרו, שהייתה מן הגדולות והחשובות במזרח אירופה.
יהודים החלו להתיישב בעיר כבר בייסוד העיר בשנת 1773. מכיוון שהעיר הייתה בתחום המושב, שרק בו יכלו יהודים לגור, גדלה הקהילה במהירות, והייתה לאחת הקהילות הגדולות במזרח אירופה. בתחילת המאה העשרים נערכו מספר פוגרומים בעיר, והרבנים פנחס גלמן ולוי יצחק שניאורסון נבחרו לרבני העיר. במלחמת העולם הראשונה הצבא הלבן כבש את העיר, וערך פוגרומים ופרעות ביהודי העיר.
בשנת 1941 כבשה הגרמניה הנאצית את העיר, רוב יהודי העיר ברחו לסיביר, והיהודים שנשארו בה הוכנסו לגטו. בשנים 1941–1942 נרצחו עשרות אלפי יהודים על ידי הנאצים.
לאחר נפילת ברית המועצות הקים הרב שמואל קמינצקי קהילה יהודית ובית חב"ד בעיר, ובשנת ה'תשע"ג נחנך מרכז מנורה, שהוא בית חב"ד והמרכז היהודי הגדול בעולם.
תולדות הקהילה.
כבר בייסוד העיר בשנת 1773, החלו יהודים מאוקראינה המערבית להתיישב בעיר. לאחר מכן הגיעו אליה יהודים נוספים מליטא ומבלארוס, אשר רובם היו שומרי תורה ומצוות.
בקהילה דיברו בעיקר יידיש, והיה גוף שנקרא "הקהל" וכלל את ראשי הקהילה, שניהל את ענייניה מול השלטונות.
מכיוון שהעיר נכללה בתחום המושב שרק בו יהודים הורשו לגור, יהודים רבים גרו בעיר, והיא הייתה הקהילה היהודית המרכזית באוקראינה. בשנת 1800 נפתח בית הכנסת הראשון בעיר, שנשרף מאוחר יותר. בשנת 1805 התגוררו בעיר 376 יהודים. בשנת 1864 היו בעיר חמישה בתי כנסת, חמישה-עשר "חדרים", תלמוד תורה וכן מכללה להכשרה מקצועית.
בשנת ה'תר"ד (1844) נסגר ה"קהל", שייצג את היהודים מול השלטונות, ומי שייצג את הקהילה היהודית היו בעיקר נציגי "החברה היהודית", שבדרך כלל היו רב העיר ונכבדים נוספים שעסקו בצרכי הקהילה. באותן שנים ניהל את הקהילה הרב אלחנן, מתלמידי הרב מנחם מנדל שניאורסון. לאחר פטירתו של הרב אלחנן, מונו שני רבנים ראשיים לעיר – הרב דוב זאב קוזבניקוב מטעם החסידים, והרב בנימין זאב זקהיים מטעם המתנגדים.
ב-20 וב-21 ביולי 1883 נערך פוגרום ביהודי העיר, אך הוא הופסק עד מהרה.
במפקד האוכלסין של שנת 1897 היו 39,979 יהודים בעיר, שהיוו 35.4% מכלל התושבים. באותה שנה היו בעיר 12 בתי כנסת, ובתלמודי התורה למדו כאלף וארבע מאות תלמידים. בנוסף, היו בעיר ישיבה ושישה עשר בתי ספר יהודיים. בשנת 1917 היו בעיר 38 בתי כנסת יהודים (ולפי מקורות אחרים- 44).
באוקטובר 1905 נערך פוגרום בעיר. נהרגו בו 67, ו-100 נפצעו. בהמשך ידעה העיר מספר אירועים דומים: במאי 1919 בוצע פוגרום על ידי גדודיו של אטמן גריגורייב, ונרצחו 150 יהודים. ב-1920 התחדשו הפוגרומים ביהודי העיר, ומאות נשים יהודיות נאנסו בעיר.
הקהילה היהודית בדניפרו נחשבה לעשירה ואמידה יחסית לשאר יהודי אירופה. מצבם הכלכלי של יהודי העיר היה טוב, וחלקם החלו להתבולל. בתחילת המאה העשרים החל הרב פנחס גלמן לשמש כרב העיר. הרב גלמן הקים בעיר ישיבה, שבין השאר למד בה זלמן ארן, ועסק רבות בקליטת הפליטים בימי מלחמת העולם הראשונה, יחד עם הרב שניאורסון.
בשנת ה'תרס"ט נערכו בחירות לרב עיר נוסף עבור הקהילה החסידית בעיר, ונבחר הרב לוי יצחק שניאורסון – אביו של הרבי מליובאוויטש, שהתגורר בעצמו בעיר בשנים 1907–1923. לאחר פטירת הרב גלמן בשנת 1921, שימש הרב שניאורסון כרבה היחיד של העיר. הרב שניאורוסון בנה מוסדות יהודיים רבים, וריכז את כל פעילות הקהילה.
בשנת ה'תרע"ט ערכו פרעות ופוגרומים רבים ביהודים, ובאותה תקופה נרצחו בעיר אלפי יהודים. כתגובה לפוגרומים, הקימו היהודים את "פלוגת הקהילה היהודית", שנועדה להגן על יהודי העיר ומומנה על ידי העירייה. בפלוגה היו חברים 220 אנשים, והם היו רוכשים כלי נשק להגנה עצמית ומתאמנים בהם. לאחר מספר שנים סיפר מרדכי גובר, אחד מראשי הקהילה, את הדברים הבאים: .
עם הקמת ברית המועצות, תלמודי התורה, בתי הספר והישיבות נסגרו, ונשארו ליהודים רק בתי כנסת מועטים, שבהם התרכזה הקהילה היהודית. ברית המועצות פתחה בתי ספר שבהם חונכו התלמידים לערכי הקומוניזם, והרב שניאורסון והרב גלמן החלו להפעיל מספר תלמודי תורה במחתרת.
בשנת ה'תר"פ נפטר הרב פנחס גלמן, והרב שניאורסון היה לרב העיר היחידי. בשנת ה'תרפ"ט הקים הרב מנחם מנדל פוטרפס את "ישיבת תומכי תמימים", שפעלה באופן מחתרתי ונסגרה כעבור שנתיים, אולם נשאר במקום חיידר אחד.