בספטמבר 2003 נערך בבירת אוקראינה, קייב, מצעד הגאווה הציבורי הראשון. במאי 2008 נמנעו קבוצות להט"ב אוקראיניות מלציין את היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה לאחר התערבות של הרגע האחרון מצד הרשויות שהודיעו למארגנים כי בשל סבירות של התנגדות יהיה על האירועים להיבטל. במאי 2012, בוטל מצעד הגאווה של קייב על ידי משתתפיו משום שחששו לשלומם. ב-23 במאי 2013, בית המשפט באוקראינה סיפק עתירה של רשויות העיר קייב לאסור על קיום אירועים, פרט לאלה שתוכננה לחגיגת יום קייב (בחלק המרכזי של העיר) ובכך למעשה אסר על מצעד הגאווה בעיר שתוכנן ל-25 במאי. אירוע הגאווה שונה אז ל-"אירוע פרטי מחוץ לחלק המרכזי של קייב" אשר ביום זה התכנסו כ-50 איש וצעדו לאורך פארק פושקין ותחנת המטרו שוליאבסקה בהגנת 1,500 שוטרים. 13 מתוך כ-100 מפגינים הומופובים נעצרו ולא התרחשה אלימות פיזית. לאחר שעה פונו המפגינים שהשתתפו במצעד מהאזור. בניסיון להימנע מהתקפות נקמה, החליפו הצועדים את בגדיהם ואמצעי תחבורה מספר פעמים. צעדה שאורגנה על ידי פעילי זכויות להט"ב התקיימה במרכז קייב ב-11 בינואר 2014 בין מחאות יברומאידאן. מצעד הגאווה בעיר בוטל שוב ב-5 ביולי 2014 לאחר שהמשטרה לא הצליחה להבטיח את הגנתו. במקומו, התקיימה צעדה קטנה מספר קילומטרים מחוץ לעיר.
ב-7 ביולי 2014 ביקש ראש עיריית קייב ויטלי קליצ'קו לבטל את מצעד הגאווה בטענתו כי "אני חושב שכרגע, כאשר מתקיימות פעולות קרב ואנשים רבים מתים, קיום אירועי בידור אינם תואמים את המצב הקיים. ואני קורא לכל המשתתפים לא לעשות זאת. אני חושב שזה לא בסדר בין הנסיבות הללו". "פעולות הקרב" אליו התייחס קליצ'קו הייתה המתקפה הממשלתית שלאחר הפסקת האש של המלחמה בדונבאס. ב-6 ביוני 2015 נערך מצעד הגאווה הרשמי השני של העיר מאז 2003. מספר ההגנה המשטרתית עלה כלפי משתתפיו. במהלכו, נפצעו חמישה שוטרים בהתכתשות לאחר שאזרחים לא מזוהים תקפו את העצרת עם פצצות עשן ואבנים. בסיומו שוטר אושפז בטיפול נמרץ ונעצרו כ-25 פעילים הומופובים. חברי הפרלמנט האוקראיני סביטלנה זלישוק וסרחי לשצ'נקו השתתפו במצעד יחד עם שגריר שוודיה באוקראינה, אנדראס פון בקרת, ודיפלומטים מערביים נוספים. ב-4 ביוני 2015, ראש עיריית קייב קליצ'קו ביקש שוב לבטל את המצעד בציון "סכנת פרובוקציות". מנגד, נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו הצהיר ב-5 ביוני 2015 כי "אין סיבה למנוע את קיומו".
ב-12 ביוני 2016 נערך בקייב מצעד הגאווה השלישי של אוקראינה, שכונה "מצעד השוויון" ללא תקריות. המצעד כלל כ-1,500 צועדים ונשמר על ידי יותר מ-5,500 שוטרים ו-1,200 אנשי המשמר הלאומי. כ-57 מפגינים עוכבו בשל התנהגות תוקפנית כלפי הצועדים. ב-18 ביוני 2017 נערך בעיר מצעד הגאווה הרביעי, שכונה שוב כ-"מצעד השוויון", ללא תקריות משמעותיות מלבד 6 אזרחים שעוכבו בגין ניסיון להפר את אבטחתו. ב-17 ביוני 2018 נערך מצעד הגאווה החמישי של קייב במרכז העיר. מספר המשתתפים עלה כפול מציונו הקודם וכלל כ-5,000 איש. כ-57 מפגינים הומופובים עוכבו במטרה להפר את קיומו. ביוני 2019 צעדו במהלכו מעל 8,000 איש ביניהם פוליטיקאים ודיפלומטים זרים. המצעד היה לגדול ביותר באוקראינה מאז היווסדותו בעיר בשנת 2003, והוגדר כשליו וללא הפרעות. הנשיא וולודימיר ז'לנסקי, שנכנס לתפקידו במאי 2019, דחק במשטרה למנוע אלימות כלפי קיומו ולהגן על שלומם של המשתתפים. ב-22 במאי 2021 התקיימה בקייב צעדת הטרנסג'נדרים הראשונה במזרח אירופה עם כ-150 משתתפים שהיו מוגנים על ידי 400 שוטרים. במהלכה התקיימה הפגנה נגדית ומספר מפגינים ניסו לתקוף את הצועדים אך המשטרה מנעה זאת במהירות. מצעד הגאווה השישי בעיר התקיים ב-19 בספטמבר 2021 עם כ-7,000 משתתפים בהם שגריר שוודיה, טוביאס טיברג, חברת הפרלמנט ממפלגת "Voice" איננה סובסון וסגנית מועצת העיר קייב ממפלגת השלטון, משרת העם, יעבניה קולבה. כמה מאות מפגינים הומופובים קיימו עצרת התנגדות לצד קיום המצעד אם כי לא התקיימו עימותים בין שני הצדדים.
ב-13 באוגוסט 2016 נערכה באודסה צעדת שוויון עם השתתפות של כ-50 איש ונשמרה על ידי 700 שוטרים. 20 מפגינים, שניסו לפרוץ לאירוע, עוכבו. באוגוסט 2019 מספר המשתתפים בצעדת השוויון בעיר גדל משמעותית וכלל כ-300 איש. במהלכה השתתפו מספר נציגים דיפלומטים בהם אורחים מקנדה, גרמניה, ארצות הברית ומדינות נוספות. בסיומה דווח על מספר עימותים מינורים. הצועדים הוגנו על ידי 500 שוטרים שעצרו שלושה אזרחים בשל חוליגניזם קל. ב-30 באוגוסט 2020, צעדת השוויון בעיר הסתיימה בעימות בין הצועדים לבין מתנגדים הומופובים אשר כ-16 מהם עוכבו ושני שוטרים נפצעו. ב-29 באוגוסט 2021 פרצו עימותים אלימים בין המשטרה לבין ארגון הימין הקיצוני הלאומני "מסורת ומסדר" במהלך ציון צעדת השוויון בעיר. במהלכם, כ-29 שוטרים נפצעו, בעיקר כתוצאה מתגובות לגז מדמיע, ו-51 מפגיני הארגון נעצרו.
במאי 2017 ארגנו פעילי זכויות להט"ב עצרת בעיר חרקוב. כ-30 תושבים תקפו את המשתתפים ואת השוטרים ופצעו שניים מתוכם. בספטמבר 2019, כ-2,000 איש השתתפו במצעד הגאווה הראשון של העיר. המצעד נמשך אף על פי שראש העיר הנדי קרנס איים להגיש תביעה משפטית נגד המארגנים. בסיומו, עימותים בין המשטרה לבין הפגנה נגדית מטעם מפגיני ימין קיצוני הובילו לשני סוכני משטרה אשר טופלו באופן רפואי בגין פציעות הקשורות לריסוס גז מדמיע. עצרת "AutoPride" התקיימה בעיר ב-13 בספטמבר 2020 ללא תקריות. ב-12 בספטמבר 2021 התקיימה בעיר צעדת שוויון שנוסדה על ידי ארגון "KharkivPride" בה השתתפו כ-3,000 איש.
ב-20 בספטמבר 2020 נערך בזפוריז'יה מצעד גאווה ראשון בכיכר הפסטיבל בעיר. אף על פי שמשתתפיו הוטרדו על ידי פעילים הומופובים, לא דווח על נפגעים.
איטליה.
בוועידה ה-16 של הארגון "InterPride" באוקטובר 1997 בעיר ניו יורק, הוחלט לקיים את אירועי הגאווה העולמיים "WorldPride" הראשונים בבירת איטליה, רומא, בין התאריכים 1 ביולי עד 9 ביולי 2000. האירוע שולב עם ציוני האירועים האירופאיים, "Europride". הרשויות ברומא תחילה הבטיחו לספק למארגני האירועים תמיכה ב-200,000 דולרים, אך בעקבות לחץ מהוותיקן ופוליטיקאים שמרנים, הסיר ראש עיריית רומא, פרנצ'סקו רוטלי, את התמיכה הכלכלית ב-30 במאי.שעות לאחר ההודעה על הסרת התמיכה, הפך ראש העיר את החלטתו והחזיר את המימון והבטיח לסייע בהיתרים, אך סירב לסגת בדרישה מהמארגנים להסיר את סמליל העיר בחומרי האירועים. לקיומם, התנגד בחריפות האפיפיור יוחנן פאולוס השני בעקבות הגעתם של מאמינים קתוליים לרומא בתקופה זו לציון שנת המילניום בכנסייה הקתולית. במהלך ציונם, מסר האפיפיור את דבריו בנאום בכיכר פטרוס הקדוש באומרו כי הם "העלבה לערכים הנוצריים של העיר שיקרה כל כך ללבות מאמינים קתוליים ברחבי העולם". על פי הערכות המארגנים, בציון האירועים השתתפו כ-250,000 איש מהקולוסיאום עד לקירקוס מקסימוס, שניים מהאתרים העתיקים המפורסמים ביותר ברומא. מספר זה היה מקהלים הגדולים ביותר שצעדו בעיר רומא מזה עשרות שנים. מלבד המצעד התקיימו ברחבי העיר וועידות על מצב זכויות להט"ב בעולם, כנסים, תצוגות אופנה וקונצרט בהשתתפות גלוריה גיינור, וילג' פיפל, ג'רי האליוול ורופול. ב-8 ביוני 2019, נערכה המהדורה ה-25 של מצעד הגאווה השנתי בעיר מאז 1994, בהשתתפות של מעל 700,000 איש.
מצעדי גאווה המציינים את הישגי קהילת הלהט"ב האיטלקית מתקיימים ביותר מ-30 ערים ברחבי המדינה מאמצע חודש מאי ועד סוף ספטמבר. טורינו עתידה לארח את הכנס הבא של איגוד מארגני "Europride" בשנת 2022, בפעם הראשונה של עיר איטלקית.
איסלנד.
מצעדי הגאווה השנתיים בשטחי איסלנד נערכים בדרך כלל בחודשי אוגוסט, והם מוכתרים כאחד מהאירועים הגדולים ביותר של המדינה. בשנת 2015 השתתפו מעל 100,000 צועדים בקיום המצעד של רייקיאוויק, המייצגים כ-30% מאוכלוסיית איסלנד. בשנת 2016 נשיא איסלנד, גודני יוהאנסון השתתף במצעד הגאווה בעיר הבירה, ובכך, הפך לנשיא הראשון בכול הזמנים אשר לוקח חלק במצעד גאווה.
איסלנד מכונה לעיתים קרובות אחת המדינות הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם. למרות האנטיפתיה הציבורית כלפי תושבי להט"ב שהייתה גבוהה עד שנות השמונים, קבלת חברי הקהילה גדלה משמעותית מאז. ארגון הלהט"ב האיסלנדי הוותיק ביותר שהוקם בשנת 1978, "Samtökin '78" החל לארגן את הפגנותיו הפומביות הראשונות בשנת 1982, בתמיכת עמותות אחיות בדנמרק, שוודיה ונורווגיה. במהלך שנות השמונים של המאה העשרים הייתה איסלנד בלחץ ניכר מצד מדינות נורדיות אחרות לשפר את תנאי החיים של תושבי הלהט"ב ולהעביר חקיקה נגד אפלייתם. ב-1984 המועצה הנורדית דחקה במדינות החברות שלה להפסיק את אפלייתן כלפי להט"ב. במהלך השנים הבאות החלו קבוצות ופעילי זכויות אדם להיכנס לעין הציבור ולהעלות את המודעות למטרתם ולתנועתם. עם נראות רבה יותר, עמדות החברה החלו להתפתח ולהפוף למקבלות מבעבר.
איי פארו.
מצעד הגאווה הראשון באיי פארו התקיים בשנת 2005 ועורר מחלוקת. עם זאת, התפתחויות מאוחרות יותר הצביעו על כך שאזרחי איי פארו הפכו לבעלי קבלה רחבה יותר כלפי להט"ב, בין השאר בגלל הוצאת אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית מחוץ לחוק, מעשה שעודד רבים "לצאת מהארון" ועמדות שליליות כלפי חברי הקהילה במדינה התרככו. תערוכות להט"ב שונות בשטחה כגון "?Hvat er natúrligt" ו-"Gay Greenland" סייעו גם כן להגדלת הקבלה הציבורית.
אירלנד.