חברת האשראי החברתי מכירה בכך שמערכת היחסים בין אדם ובין אלוהיו היא ייחודית. על פי השקפה זו, חיוני לאפשר לאדם את מירב החירות האפשרית כדי לפתח מערכת יחסים זו. דאגלס הגדיר חירות בתור היכולת לבחור ולדחות דבר אחד בכל פעם, ולצאת בהסכמה מהתקשרויות בלתי-מספקות. אם יינתן לאנשים הביטחון הכלכלי והפנאי שניתן להשיגו בהקשר של חלוקת אשראי חברתי, האמין דאגלס שהרוב יסיימו את שירותם לאל ממון וישתמשו בזמנם החופשי כדי להגשים מטרות רוחניות, אינטלקטואליות או תרבותיות שיובילו להתפתחות עצמית. דאגלס התנגד למה שכונה בפיו "פירמידת העוצמה". טוטאליטאריות משקפת פירמידה זו והיא האנטיתזה לאשראי חברתי. היא הופכת את הממשלה למטרה במקום לאמצעי, ואת האינדיבידואל לאמצעי במקום למטרה – demon est deus inversus - “השטן הוא אלוהים הפוך על ראשו". אשראי חברתי מעוצב כך שייתן לאינדיבידואל את החירות המרבית שניתן להתיר בהינתן הצורך בהתארגנות בעניינים כלכליים, פוליטיים וחברתיים. אשראי חברתי מרומם את חשיבותו של האינדיבידואל ומחזיק בעמדה שכל המוסדות קיימים כדי לשרת את האינדיבידואל – שהמדינה קיימת כדי לשרת את אזרחיה, לא האינדיבידואלים קיימים כדי לשרת את המדינה.
דאגלס הדגיש שכל המדיניות נגזרת מהפילוסופיה המתאימה וכי "אשראי חברתי הוא בראש ובראשונה מטאפיסי, והוא חייב לראות את היחסים החיים של אב-הטיפוס שלו.” אשראי חברתי דוחה את פילוסופיית המטריאליזם הדיאלקטי. “הנטייה לטעון מן הפרט אל הכלל היא מקרה פרטי של הרצף מן המטריאליזם אל הקולקטיביזם. אם נצמצם את היקום כולו לכדי מולקולות בלבד, נוכל בסופו של דבר לוותר על קטלוג ועל מילונים; כל הדברים הם אותו הדבר, וכל המילים הן רק קולות – מולקולות בתנועה.”
דאגלס חילק את הפילוסופיה לשתי אסכולות אותן כינה "האסכולה הקלאסית" ו"האסכולה המודרנית", אשר מיוצגות בצורה רחבה על ידי הפילוסופיות של אריסטו ופרנסיס בייקון, בהתאמה. לדאגלס הייתה ביקורת כלפי שתי האסכולות המחשבתיות, אבל האמין כי "האמת נחה בהערכת העובדה שאף תפישה אינה שימושית בלעדי השנייה".
היחס לאנטישמיות.
אנשי האשראי החברתי, ודאגלס בעצמו, זכו לביקורת על הפצתה של אנטישמיות. לדאגלס הייתה ביקורת על "היהדות הבינלאומית", במיוחד בכתביו המאוחרים. הוא קבע שמספר יהודים שולטים ברבים מן הבנקים העיקריים והם מעורבים בקשר בינלאומי לרכז את כוח הכסף. בהוצאה משנת 1933 של "אשראי חברתי" הוא התייחס ל"פרוטוקולים של זקני ציון", אשר, בעודו מציין את אמיתותם המפוקפקת, הוא כותב עליהם כי "מה שמעניין בזה הוא, שאומנותן של השיטות באמצעותן ניתן להביא לשיעבוד שכזה יכולה להיראות כמשתקפת בעובדות של החוויה היום יומית."
כמה אנשים טענו שדאגלס היה אנטישמי מכיוון שהייתה לו ביקורת רבה על הפילוסופיה היהודית. בספרו "אשראי חברתי", הוא כתב כי, “אין זה יותר מידי להגיד שאחד מהרעיונות השורשיים שדרכם מגיעה הנצרות למחלוקת עם תפישות הברית הישנה והאידיאלים של העידן הפרה-נוצרי, הוא ביחס לאותה הדחה של המופשטות מכס מלכותה.”
דאגלס התנגד לפילוסופיות אבסטרקציוניסטיות (מפשטות), מכיוון שהאמין שפילוסופיות אלה הובילו בסופו של דבר לרוממותן של הפשטות, כגון המדינה, על פני אינדיבידואלים. הוא האמין גם שמה שהוא כינה המחשבה האבסטרקציוניסטית היהודית נוטה להוביל את היהודים לאידיאלים קומוניסטיים והדגשת הקבוצה על פני האינדיבידואל. ג'ון ל. פינליי, בספרו "אשראי חברתי: המקורות האנגליים", כתב: “אנטישמיות מהסוג הדאגלסי, אם ניתן בכלל לכנותה אנטישמיות, עשויה להיות מדומיינת, עלולה אפילו להיות מסוכנת, במובן זה שניתן לעוותה לכדי צורה נוראית, אבל אינה כשלעצמה מרושעת או אכזרית.”
בספרה, “הכפשה חברתית: אנטישמיות, אשראי חברתי והתגובה היהודית,” טוענת ג'אנין סטינגל, ”הדוקטרינות הכלכליות והפוליטיות של דאגלס היו תלויות במלואן בתאוריית קשר אנטישמית.” ג'ון ל. פינליי אינו מסכים עם קביעתה של סטינגל וטוען כי,
השפעות אנתרופוסופיות.
דאגלס ציטט מספרו של רודולף שטיינר על הגוף החברתי המשולש בספריו. כמה מן הרעיונות של האשראי החברתי, ובהם הכוונת הייצור על ידי הצרכנים, מבנה חברתי משולש, ביטוי הרוח בחומר, החיים חברתיים ותפקידה של החברה כמאפשרת את התפתחות האדם, מזכירים במידת מה רעיונות מן האנתרופוסופיה ועשויים להתפרש כאפשרות אחת ליישום המבנים החברתיים שדיבר עליהם שטיינר. ב מאמר משנת 1933 סיכם אואן בארפילד את הדמיון והשוני בין האשראי החברתי לבין הרעיונות שהביא שטיינר במשנתו החברתית ובהרצאות שלו בכלכלה.
זאב אברבוך
וולף (זאב) אָבֶרבּוּך ("דניאל") (1886/1890 – 1941) היה ממייסדי מפ"ס ופק"פ וממנהיגיה.
ביוגרפיה.
וולף אברבוך נולד למשפחה יהודית משכילה ואמידה.
היה פעיל בתנועה המהפכנית במהפכת 1905, ובהשפעת אחיו הבכור, צבי אברבוך (אלכסנדר חאשין) הצטרף לפועלי ציון. בראשית 1914 גויס לצבא, נפל בשבי האוסטרי. שב לרוסיה ב-1918, והתמנה למזכיר פועלי ציון באוקראינה.
ב-1919 הגיע לארץ ישראל והיה שותף בהקמת מפ"ס (1919) ובשינוי שמה לפק"פ בשנת 1922.
בשנת 1924 צורפה פק"פ לקומינטרן (הארגון העולמי של המפלגות הקומוניסטיות).
פק"פ הייתה מורכבת באותה תקופה רובה ככולה מיהודים, דבר שהתנגש עם מטרתה לקדם מהפכה סוציאליסטית בארץ שבה רוב תושביה באותה התקופה היו ערבים.
&lt;Br&gt;היהודים שהיו בהנהגת המפלגה היו מהגרים שלא ידעו ערבית ולא הכירו את התרבות של הערבים-הפלסטינים בארץ, בשל כך, דרש הקומינטרן מן המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה לעבור תהליך של "ערביזציה", כינוי לתהליך שמטרתו הייתה לשנות את הרכב חברי הפק"פ כדי שישקפו טוב יותר את הרכב האוכלוסייה בארץ.
דרישת הקומינטרן לשינוי שייצג בצורה נרחבת יותר את חלק הארי באוכלוסייה לא הייתה דרישה שהופנתה רק כלפי המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה אלא הייתה זו דרישה גלובלית שהופנתה גם כלפי התנועה הקומוניסטית במצרים שמקורה היה נעוץ במיעוט היווני במדינה, כלפי הקומוניסטים האלג'יראים שגרעינם היה צרפתי וכלפי תנועות קומוניסטיות נוספות ברחבי העולם.
בשנת 1935, בהתאם למדיניות ה"ערביזציה" שנדרשה מהמפלגה, מינה הקומינטרן את רדואן אל-חילו ("מוסא"),ערבי-פלסטיני תושב הארץ, לתפקיד מזכ"ל המפלגה במקומם של מייסדיו היהודים ובהם אברבוך.
ע"פ ספרו של אבנר בן-זקן ,"קומוניזם כאימפריאליזם תרבותי", וולף אימץ את השם "אבו סיאם" והעיד על עצמו כי הוא חולם להיות "לנין של חצי האי ערב".
בערך באותה תקופה שינה אברבוך את שמו ל"דניאל ריבקינד", נקרא לברית המועצות ולא הורשה לחזור לארץ ישראל. ממוסקבה הוא נשלח לפעילות מחתרתית ברומניה, ושם נאסר ועבר עינויים קשים. לאחר שחרורו מהכלא שב לברית המועצות, ונשלח לתפקיד זוטר – ראש המחלקה הפוליטית במשק חקלאי.
לדברי איסר הראל,
גם שני בניו של "דניאל" מצאו את מותם מידי השלטונות הסובייטים. בנו הבכור נאסר באשמת השתייכות לקבוצה שזממה כביכול להרוג את סטלין. לאחר שסירב להעיד כי אביו היה מרגל, הוא הוגלה לאחד המחנות הקשים ושם מצא את מותו. גם בנו השני, שעבד במערכת ה"עמעס", נעצר וחוסל. רק אלמנתו של "דניאל", מריה, נותרה בחיים.
אחיו הבכור, צבי (הירש) אברבוך, שנודע בכינויו הספרותי-מפלגתי אלכסנדר חאשין (1886–1939), היה פעיל פוליטי ופובליציסט. בראשית דרכו היה ממייסדי פועלי ציון וראשיה ואיש העלייה השנייה, ולאחר שובו לרוסיה ב-1930 היה לקומוניסט אדוק ואיש היבסקציה. אף הוא נאסר במסגרת הטיהורים הגדולים ומצא את מותו בבית סוהר בברית המועצות.
איציק אייכל
שלמה שמאי
שלמה שמאי (שיץ) (נולד 4 בנובמבר 1953) הוא פרופסור מחקר להנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
ביוגרפיה.
שמאי נולד בברית המועצות. בשנת 1960 עלה לישראל. הוא בוגר תוכנית העתודה האקדמאית ושירת בחיל הקשר בין השנים 1975-1985.
שמאי קיבל תואר ראשון בשנת 1975, תואר שני בשנת 1981 ודוקטורט בשנת 1986, כולם בהנדסת חשמל מהפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. בשנת 1986 הצטרף לפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. מונה במרץ 2012 לפרופסור מחקר. נבחר כחבר באקדמיה הישראלית למדעים ביוני 2012. בשנת 2013 נבחר שמאי לחבר האקדמיה האמריקנית להנדסה.
פרופ' שמאי פרסם מעל 300 מאמרים מדעיים, כתב ארבעה ספרים וערך שניים בתחומי מחקר שונים בתורת האינפורמציה, לרבות חסמים על תקשורת, מערכות פריסת ספקטרום (spread spectrum), קידוד ערוץ, קודי טורבו, ועוד.
במהלך השנים הנחה שמאי יותר מ-40 סטודנטים תארים מתקדמים.
ברוך שפיר
ברוך שפיר (נקרא גם בירך או ברכיה שאפיר, ברוך בנדיקט או בענעדיקט) (1858–1915) היה משורר עממי ביידיש, קריין ומטיף לציונות.
שפיר נולד בפשמישל שבפולין למרדכי. היה טרובדור, משורר וקריין נודד, של שירת יידיש, ונדד בין ערי פולין כל חייו. נשפט ונאסר לחמש שנים, על "קלקול מידות", הטרדה מינית והדחה לפריצות, של בנות העשירים היהודים שהיו תלמידותיו לצרפתית. מת בחוסר כל בקרקוב בשנת 1915.
שירו הידוע של אביגדור המאירי, מעל פסגת הר הצופים, הוא עיבוד לעברית של שיר מאת בירך שאפיר חצות.
פרס שאנון
פרס שאנון הוא פרס בין-לאומי המוענק על ידי IEEE Information Theory Society "על תרומה עקבית ומשמעותית בתחום תורת האינפורמציה".
הפרס נקרא על שם קלוד שאנון, ונחשב הפרס החשוב ביותר בתחום. שאנון עצמו היה חתן הפרס הראשון, בשנת 1972.
זוכי הפרס.
בין הזוכים: רוברט פאנו, אירווינג ריד, אנדרו ויטרבי, אלווין ברלקמפ ורוברט גריי. בין הזוכים גם מספר מדענים ישראלים, בהם: יעקב זיו ושלמה שמאי.
ג'ף מארש
אליזבת השנייה, מלכת אנגליה
שתילי זיתים