ההצלחה המינית של בני האדם קשורה במישרין ביכולת לשדר סימני חיזור לקלוט ולזהות את אלו הנשלחים אליהם. ראשית החיזור כאשר מתעוררת משיכה, אז מתחוללים בקרב נשים וגברים שינויים פיזיולוגיים כגון: דריכות של הגוף, הפנים נמלאים בדם, העיניים בורקות מהרגיל, סומק של העור, הגוף מזדקף, שרירי הרגליים נמתחים וכו'. לאחר מכן, מגיע תורן של תנועות לא מודעות כגון: נשים משחקות בשערן (מניפות או מסיטות אותו לחשוף את פניהן), גברים מחליקים יד על שיערם או משפרים הופעתם, המבטים ממושכים ולפרקים מצטלבים, חיוכים מוחלפים, גווי הצדדים נוטים קדימה לכיוון בן/בת הזוג הפוטנציאליים, כל אלו ועוד מצביעים על משיכה הדדית ועל מוכנות גבוהה להתקרבות על בסיס אינטימי. ככלל, ככל שהקשר מתקדם ומתעצם, המגע הופך יותר ויותר משמעותי בשרשרת השדרים הלא מילוליים בפעולות החיזור.
איתותי חיזור נשיים.
על אף היות נשים מודעות ומיומנות יותר ביצירת קשר ראשוני, עדיין רובן מעדיפות שהגבר יהיה היוזם. על מנת לעודד אותו הן נוקטות בדרכים עקיפות, מרומזות וסמויות בכללן:
איתותי חיזור גבריים.
ישנם חוקרים המציינים כי כיום גברים נתפסים כמגושמים, שכלתניים ודלי דמיון שצריכים מאמץ מיוחד להבחין בסימני חיזור. זו הסיבה מדוע נשים רבות מתלוננות על כך שגברים כיום יותר מתמיד נעדרים יוזמה, יצירתיות והשקעה בחיזור. לצד יכולתם המוגבלת של גברים לזהות ולשדר איתותי חיזור, רוב הגברים מצליחים לזהות איתותי חיזור של גברים אחרים כלפי מושא עניינם ולהגיב בתוקפנות כלפיהם וכלפי ניסיונות חיזורם.
ישנם איתותים לא מילוליים רבים ומגוונים בשפת הגוף במסגרת החיזור אולם, אלו שנסקרו עד כה מהווים המרכזיים והבולטים שבהם.
שמואל שמעלקא טויבש
רבי שמואל שמעלקא טויבש היה רבה של יאס ומחבר ספר חיי עולם.
ביוגרפיה.
נולד בלבוב בשנת תקס"ח לרבי אהרן משה טויבש, רבה של יאס, וללאה, בגיל חמש עשרה התארס עם גיטל, בת רבי יחיאל איכל הלוי רוזנפלד מראווא.
לאחר נישואיו נתקבל לרב בקהילת אברטין, ולאחר מכן כיהן גם כרב ואב בית דין בשינאווה, עם פטירת אביו בי"א בתמוז תרי"ב נקרא למלא את מקומו ביאס שם כיהן כרב העיר מתחילת שנת תרי"ג ועד לפטירתו.
נפטר בח' באב תרכ"ה, ונקבר ביאס לצד אביו.
דייווידסון
נירמדה
נירמדה (בהונגרית: Nyírmada) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג, שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית נירמדה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-1,465 תושבים בשנת 1991 עד 1,406 תושבים בשנת 2020.
יהודי נירמדה.
יהודים החלו להתיישב בנירמדה באמצע המאה ה-19. רוב היהודים היו סוחרים וכמעט כל ענפי המסחר בעיירה היו בידיהם. בבעלות יהודית היו טחנת קמח ובתי חרושת לסודה, למשקאות חריפים, לחומץ, לסבון ולכימיקלים. כמו כן היו בין יהודי המקום בעלי מלאכה וכמה בעלי מקצועות חופשיים.
הקהילה היהודית החלה לפעול בשנת 1860, ובזמן הקרע ביהדות הונגריה בקונגרס יהודי הונגריה (1869,1868) הצטרפה לזרם האורתודוקסי. לקהילה של העיר היו משויכים גם קהילות קטנות מהכפרים הסמוכים: בקטלוראנטהאזה, רוהוד, פוסטדובוש, יקו , א'ר, ואיה.
במקום פעלו חברה קדישא, אגודת נשים שטיפלה בחולים, חברת "גמילות חסדים", בית ספר יסודי, "תלמוד תורה" וישיבה. וכן פעלו מקווה, רב, שמש ושוחט.
בדליקה שפרצה בעיר בשנת 1892 נשרפו בניין בית הכנסת ובניין בית הספר. כעבור כמה שנים נבנו הבניינים מחדש.
יהודי נירמדה השתלבו בחיי החברה והתרבות של העיירה ובמלחמת העולם הראשונה התגייסו לצבא רבים מבני הקהילה, 17 מהם נפלו בקרבות.
מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, כשממשלת הונגריה הפרו-גרמנית חוקקה בשנת 1938 את "החוקים היהודיים".
במרץ 1944, עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, נצטוו יהודי המקום לענוד את הטלאי הצהוב וב-19 באפריל 1944, רוכזו היהודים בבנייני בית המדרש ובית הכנסת ובתיהם הוחרמו. בסוף אפריל הוסעו לגטו קישווארדה, וכעבור חודש שולחו למחנה ההשמדה בירקנאו הסמוך לאושוויץ. הצעירים מביניהם הועברו למחנה הריכוז דכאו שבגרמניה.
לאחר המלחמה חזרו לנירמדה 40 ניצולים. הם חידשו את חיי הקהילה, אך במהלך השנים נטשו את המקום, ובשנת 1957 כבר לא חיו בעיר יהודים.
יפעת בצלאל
יפעת בצלאל (נולדה ב-1975) היא אמנית ישראלית, זוכת פרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר לשנת 2016.
ביוגרפיה.
יפעת בצלאל נולדה ב-1975. סיימה את לימודיה לתואר בוגר באקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל בירושלים. כמו כן למדה פילוסופיה יהודית לתואר מוסמך באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2014 זכתה בפרס התרבות והספורט ובשנת 2016 זכתה בצלאל בפרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר.
עבודותיה.
בצלאל יוצרת במדיום הרישום הקלאסי, המסורתי, עיפרון על נייר המסייע בעדה לבצע בצמצום צבעוני ובדיוק רב אך נעלם שכבות מצטברות, שקופות לעיתים. בצלאל מרחיבה בכל סדרה את השימוש במדיומים ומשתמשת בדיו, צבעי מים, שמן, גואש, נייר ועץ ואף גרפיטי אקרילי. בחלק מהעבודות נעזרת האמנית במדיית הווידאו. היא מטילה הקרנות על שכבות הרישום שלעיתים מבוצע ישירות על קירות התצוגה ומוסיפה רובד נוסף משכבת הצללים אותה היא מביאה מהמציאות אל עבר מחוזות ההיזכרות והתודעה, הפנטזיה והדמיון. בצלאל מותחת את גבולות הרישום ובוראת עולמות בדויים סוריאליסטיים המתחילים את דרכם לעיתים מהנרטיב ההיסטורי והספרותי ולעיתים מהדימוי עצמו המשתכפל באורח פלא עד שרק הוא עצמו בונה את היצירה על מצע הדף הלבן.
בשנת 2009 הציגה בצלאל את תערוכת היחיד "alices" בגלריית עינגע בתל אביב. רישומים של מופעי ילדות, לפי קווי הדמות הבדיונית וגיבורת הספר הרפתקאות אליס בארץ הפלאות. ברישומים שקופים נעלמים ושבים היא בוראת את אליס מחדש, משכפלת וגורעת מדמותה ובונה את המרחבים המדומיינים מהם היא יוצאת ואליהם היא באה, ומתעקבת על רגע המעבר בין הממדים. שפת הרישום הווירטואוזית של בצלאל בונה מחד עולמות אך גם מוחקת ומאפשרת לדמיון להמשיך ולחלום את המרחב הלא נודע והמטאפיזי אליו היא מגיעה. בצלאל פורשת על הנייר כמה וכמה בבואות בעיפרון כחול ברישום קלאסי שבהמשך יתרחב למדיומים שונים כדיו, צבעי מים, שמן גואש, הדבקות, נייר ועץ. בתערוכות מאוחרות. בצלאל מנכסת ומנתקת את אליס מהנרטיב המוכר אל עבר גוף עבודותיה המקבל עצמאות סוריאליסטית משל עצמו ומייצר סצנות מורכבות. היא חוזרת לרגע הנפילה של אליס ופונה בעבודותיה אל עבר מושגים כמו שער, מעבר, לימבו, שום מקום או מקום שלא מתרחש בו דבר. הבדידות בעבודותיה של בצלאל נמשכת לנצח, הדיוקנאות של אליס הם כדימויים קפואים והנפילה היא כרצף תנועות מושעות מגלות את הזמן דרך יצירותיה.
המעבר בין העולמות כפי שאליס חוותה מקבל ביטוי שונה בפרויקט "תולדות הפחד" שהוצג במוזיאון הנגב לאמנות בשנת 2015. בתערוכה קבוצתית בשם "אם אין קמח" הקרינה בצלאל דגם וירטואלי של תוכנית רצפת בית המקדש המשורטטת כרישום בעיפרון,על רצפת המוזיאון. הרצפה נפערת ומייצרת בכך עומק ותחושה המדמה דבר החודר לעומק המבנה. בתערוכה זו מעלה בצלאל את תוצרי המחקר האמנותי שלה הנוגעים לתרבות העברית ולשיח הפילוסופי היהודי. את הנושאים המעסיקים אותה הנוגעים לחוסר היכולת לשוות צורה לאל, היא ממירה במושגי ההיכלות והמרכבה המקבלים פנים דרך המבנה האדריכלי הגשמי המשורטט בדיוק רב על רצפת המוזיאון. ממדי התכנית מדמים את תחושת המתהלך בבית המקדש, החומר נעלם וכך הגשמי הופך לשמיימי ומאפשר למשוטט להתייחד במעין תא וידויים. דרך עבודות וידאו, רישום ופיסול של כמה אמניות ודרך ערכי המסורת היהודית חיברה התערוכה בין החומר לרוח כמשתמע משמה של התערוכה: "אם אין קמח".
בשנת 2017 הציגה בצלאל את תערוכת היחיד שלה "תהילה" במוזיאון תל אביב לאמנות. חלל התערוכה תוכנן בקפידה ובו שרטוט בית המקדש וממנו צומח משקוף בנוי כשער, בנקודת מעבר המגלמת פתח בהיטל התכנית על הריצפה. בחלל ישנו רישום ששורטט ישירות על הקיר של דימוי ספרייה. עבודת וידאו מוקרנת על הריצפה בה נראית האמנית רושמת. סרט עלילתי בשם "תהילה" עוקב אחר דמות אחד ויחידה. הסרט צולם בירושלים בחפירות עיר דוד ברחבת הכותל ובו אישה צעירה דתייה (שאינה מזכירה את בת דמותה של זו המסופרת בנובלה של עגנון) מתהלכת ממקום למקום. לדבריה של בצלאל "העבודה דווקא לא נרטיבית, תהילה היא מקור של אור והיא מטילה אור על סביבתה. דימיתי מצב של השלכה, שבו הצופה נכנס לתוך תחום ההקרנה- בין הבדיון לממשי". בתערוכה זו כמו גם בעבודות אחרות שלה, בצלאל מכוונת לחלל שיניב בצופה התבוננות פנימית, תגובה רגשית ואולי אף מפגש רוחני.
זאסלון
BRLS-8B "זאסלון" (מחסום) הוא מכ"ם רוסי (ברית המועצות לשעבר) מוטורי רב-מצבי לכל מזג האוויר שפותח בין השנים 1975 - 1980 בידי מכון המחקר המדעי Tikhomirov כחלק ממערכת הנשק של ה-מיירט העל-קולי. MiG-31 קוד הדיווח של נאט"ו של המכ"ם הוא פלאש דאנס, כאשר הקטגוריות "SBI-16" "RP-31", "N007" ו-" S-800" משויכות לרדאר.
תיאור.