במשפחה היו שבעה ילדים. שלושה מתו בילדותם ונותרו שלושה בנים ובת זקונים. אמו באה ממשפחת סוחרים אמידה ופתחה עם אביו חנות לממכר סידקית. האב היה פעיל ציוני והמשפחה הייתה מסורתית. מיכאלי למד בילדותו ב"חדר" ואחר כך בבית ספר עברי.
אביו יצחק עלה לבדו לארץ ישראל ב-1906, בעקבות הבטחת חברת יק"א שיקבל נחלה להתיישב בה. אמו עלתה עם ילדיה לארץ בקיץ 1908 והמשפחה השתקעה במושבה מנחמיה. האב עבד כפועל שכיר, יק"א לא קיימה את הבטחתה והמשפחה התקיימה בדוחק רב. בעקבות מותה של הבת שפרה בקדחת ורצון האם לשוב לפולין עברה המשפחה ליפו ושם פגש האב ביצחק וילקנסקי, אז מנהל חוות בן-שמן, שהחליט להעסיק את האב בחווה כמדריך לפועלים חדשים. כאשר התברר לאביו שיק"א לא יכולה ליישבו הוא החליט בשנת 1910 לנסוע לארגנטינה ולחסוך שם כספים בעבודה על מנת לרכוש קרקע בארץ ישראל. האם חזרה עם ילדיה לפולין ופתחה שם שוב חנות לדברי סידקית. הבן הבכור הצטרף לאביו בארגנטינה.
באביב 1913 חזרו האב והבן הבכור לארץ ישראל, וחברת יק"א הסכימה ליישבם כאיכרים במושבה סג'רה שבגליל. בדצמבר אותה שנה הגיעה גם האם וילדיה לסג'רה. בצעירותו ארגן מיכאלי את בני הנוער בגליל במטרה לייעל את שיטות העבודה במשקים וכן לנסות ולהשתלב בהנהגת הוועדים במושבות. ב-1920 נטל חלק בוועידת היסוד של ההסתדרות וכן עבד בסלילת הכביש מחיפה לטבעון ולנהלל בראשית שנות ה-20. ב-1923 נבחר לוועד המושבה סג'רה ושימש כחבר הנהלת התאחדות האכרים בגליל התחתון.
בסתיו 1926 עזב מיכאלי את סג'רה ונשלח כחבר "הפועל הצעיר" לרחובות להדריך עולים חדשים.
ב-1927 הצטרף מיכאלי למייסדי מושב כפר יהושע וסייע בקידוח בארות המים שם. במאורעות תרפ"ט סייע בהגנת המושב במסגרת ההגנה. מאוחר יותר נבחר לשמש כמזכיר מועצת הפועלים בבנימינה.
פועלו בהרצליה.
באביב 1931 עבר להתגורר בהרצליה, שימש כמזכיר לשכת העבודה המקומית ויזם את הקמתה של אגודת הצרכנים. ב-1933 נמנה עם מייסדי קופת מלווה וחיסכון של העובדים אותה גם ניהל במשך 15 שנים. כמו כן הקים את לשכת בני ברית בעיר ושימש כנשיאה.
מיכאלי נבחר כחבר המועצה המקומית בהרצליה עם כינונה בשנת 1936. מאוחר יותר נבחר לשמש כסגן ראש המועצה (התפקיד נקרא אז "סגן נשיא") ומשנת 1943 נבחר לשמש כראש המועצה.
זמן קצר לפני הכרזת העצמאות בשנת 1948, כאשר לא היה ברור עדיין אם ירושלים תשמש כבירת המדינה (כיוון שלפי תוכנית החלוקה לא נכללה בשטח המדינה היהודית), פנה מיכאלי במכתב לדוד בן-גוריון והציע לו שהרצליה תשמש כעיר הבירה של מדינת ישראל. נימוקיו לכך היו:
הדיון בהצעתו של מיכאלי נדחה למועד מאוחר יותר, שישה ימים לאחר שנשלח, תגובתו של בן-גוריון במכתב התשובה הייתה: "קראתי תזכירכם בעיון, לפי שעה אין עדיין מוסד מוסמך להחליט בשאלה שעוררתם. כשיוקם מוסד כזה – יובא בפניו תזכירכם לעיון והחלטה".
בשלב ראשון הוקמו משרדי הממשלה בשרונה (כיום-הקריה בתל אביב) ובסוף 1949 עברה הממשלה למערב ירושלים.
מיכאלי יזם את איחוד אזוריה השונים של הרצליה לישות מוניציפלית אחת והצליח להגדיל את שטח השיפוט העירוני עד לים. בתקופת כהונתו הוקם אזור התעשייה, נסללו כבישים פנימיים ומדרכות, חוף הים הוכשר לשימוש המתרחצים והחלה הקמתם של בתי מלון. האוכלוסייה גדלה בלמעלה מ-20,000 תושבים ובעקבות כך נוספו בתי ספר יסודיים, תיכוניים וגני ילדים.
מיכאלי נמנה עם מייסדי מרכז השלטון המקומי ושימש כיושב ראש שלו בשנים 1954–1955. כמו כן שימש כיושב ראש הנהלת אוצר השלטון המקומי, שגם אותו סייע להקים.
לאחר שהתפטר מראשות מועצת הרצליה ומהמועצה עצמה ביולי 1959 שימש כמנהל קופת הקואופרטיבים במרכז הקואופרציה ושימש גם כחבר הנהלת מפעל הפיס.
במהלך השנים כתב מיכאלי מאמרים וספרים רבים על נושאי השלטון המקומי וההסתדרות.
בן ציון מיכאלי הלך לעולמו בשנת 1995 ונטמן בבית העלמין בעיר מגוריו הרצליה. מיכאלי נשא לאשה את חנה לבית צפת ב-1942 ונולדו להם שני ילדים - רחל וישראל.
עיריית הרצליה קראה שדרה בעיר על שמו.
גיילית אירית
קבר גווייה
קבר גווייה או קבר ממנטו מורי (לטינית: "זכור את המוות") הוא מצבת זיכרון כנסייתית או קבר ובהם ייצוג אנושי בדמותה של גווייה כחושה, שאף נמצאת לעיתים במצב ריקבון.
לעיתים רבות נושא הקבר דמיון למיטה ובה שתי קומות, המציגה אדם כפי שהיה טרם מותו או זמן מועט לאחר מכן בקומה העליונה (בממדים מציאותיים ולעיתים כורע בתפילה), וכגווייה מרקיבה בקומה התחתונה. פעמים רבות הדמות עטופה תכריכים ושורצת תולעים או חיות בר הניזונות מבשרה.
המונח משמש גם למצבת זיכרון המציגה את הגווייה לבדה, בלי דמות אדם חי. הפסל מסמל את ארעיות התהילה הגשמית. תיאור גווייה מרקיבה באמנות (להבדיל משלד) מכונה "טרנסי" (transi). דוגמה קלאסית לכך היא "Transi de René de Chalons" מאת ליגייר רישייר , בכנסיית סנט אטיין בבר-לה-דוק, צרפת.
קברי גווייה, שהחלו להופיע במחצית השנייה של המאה ה־14, מסמנים זניחה של המנהג המקובל, לפיו יש להציג את דמות האדם כפי שהיה בחייו.
בשל עלות הקמתם הגבוהה ומצוקת המקום בחלל הכנסייה, רק אצילים רמי מעלה נקברו בקברים מסוג זה – על פי רוב בני מלוכה, הגמונים או ראשי מנזר. דוגמה לכך ניתן לראות בקברי המלכים הצרפתיים בבזיליקת סן-דני בפרברי פריז. לעיתים תכופות היו קברי בני־המלוכה זוגיים, עבור מלך ומלכה.
אנגליה.
מצבות גווייה מצויות בקתדרלות אנגליה ובחלק מהכנסיות המחוזיות. הדוגמה המוקדמת ביותר שהשתמרה מצויה בקתדרלת לינקולן בלינקולנשייר. זהו קברו של ההגמון ריצ'רד פלמינג שייסד את מכללת לינקולן באוקספורד ונפטר ב־1431. בקתדרלת קנטרברי שוכנת מצבת הגווייה הנודעת של הנרי צ'יסל, הארכיבישוף מקנטרברי (1414–1443).
מצבת הזיכרון שהוקמה עבור ג'ון וייקמן נותרה במנזר טוקסברי . וייקמן שימש כראש מנזר טוקסברי בין השנים 1531–1539. עם פרוק המנזר פרש מתפקידו ומאוחר יותר הפך הגמון גלוססטר הראשון. וייקמן הקים את קברו שלו, ובו נראים מזיקים הזוחלים על גווייתו השלדית המסותתת, אולם לא נעשה לבסוף שימוש בקבר זה ווייקמן נקבר בפורתהמפטון .
איטליה.
מצבות גווייה ודמויות גווייה נמצאות בכנסיות רבות באיטליה.
היסטוריה.
מידע שנצבר במאה ה-19 על פסלים איטלקיים, מעיד על כך שרעיון מצבת הגווייה החל כאתר בו תנוח הנשמה או, להבדיל מכך, תחיה. במרוצת הזמן, כשהתפתח רעיון תחיית המתים, נתפש הקבר כאתר בו המנוח ישן: "מיטה עבור הנם ... רעיון הנם במיטתו הנשמר על ידי הדמות השכובה על גבי המכסה".
מצבות זיכרון פוסלו על ידי פסלים נודעים בתקופת ימי הביניים והרנסאנס. "נותרו הסרקופג והמיטה, אולם רעיון האפריון השמימי והמלאכים הוסף מעל (נהגה במקור על ידי ארנולפו די קמביו, בקבר החשמן דה בריי באורווייטו), בעוד קורות חיי המנוח תוארו על-גבי הקבר ... הנוצרי לבדו, המאמין בקימה לתחיה, הוא המניח את האפריון ואת כוחות גן-העדן מעל מתו".
מצבות זיכרון.
מצבות הגווייה נפוצות בכנסיות איטליה. אנדראה ברגנו פיסל מספר קברי גווייה וביניהם מצבות עבור החשמן אלאנו בסן פרסדה, החשמן לודוויקו ד'אלברט בסנטה מריה ארקואלי, וההגמון ג'ון דה קוקה בכנסייה ברומא בשם סנטה מריה סופרה מינרווה.
שלוש מצבות זיכרון נוספות הן זו של החשמן מטאו ד'אקווספרטה בסנטה מריה בארקואלי, קבר ההגמון גונסלווי (1298) וזה של החשמן גונסלוו (1299) (שני האחרונים בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה), שפוסלו על ידי ג'ובאני דה קוזמה, הצעיר בשושלת משפחת קוזמטי.
בבזיליקת פטרוס הקדוש נמצאת מצבת זיכרון, בקבר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, שפוסלה על ידי ג'ובאני פיזאנו.
צרפת.
לצרפת היסטוריה ארוכה של מצבות גווייה, אם כי לא שרדו דוגמאות או סוגים רבים של מצבות אלו כפי שקרה באנגליה. אחת הדוגמאות המוקדמות למצבת גווייה נמצאת בקברו של גיום דה הרסיני, רופא שחי בימי הביניים ונפטר בשנת 1393 בלאן. דוגמה מוקדמת נוספת היא דמותו של הקרדינל ז'אן דה לה גראנג' אשר נפטר בשנת 1402 באביניון. בתקופת הרנסאנס חלה תחייה של סגנון זה ומעידות על כך מצבות קבריהם של לואי ה־12, מלך צרפת, ושל אשתו אן מברטאן שנקברו בפרבר סן דני. המלכה קתרין דה מדיצ'י הזמינה מצבת גווייה עבור בעלה, הנרי השני.
גרמניה.
בגרמניה נמצאות מצבות גווייה מועטות. במצבות גווייה גרמניות שונות יש מקום לסבור ששימשו למטרה אחרת. מבנן נבדל מעט מזה של קברי הכנסיות באנגליה ובאיטליה. דמותו של פיטר לואיס רוון בבית קברות בברלין נושאת דמיון למצבות הזיכרון הנזכרות לעיל, אך מיקומה – ובמובנים אחדים סגנונה – שונים. מבחינה היסטורית נטמנו יחידים פחותי חשיבות או ממון מחוץ לכנסייה, להבדיל מפנימהּ שנשמר עבור קדושים, אפיפיורים, אצילים אמידים ובעלי-ממון או חשיבות חברתית מרובה.
מצבת גווייה גרמנית נוספת – ומאוחרת למדי מבחינה היסטורית – מיועדת ליוהאן פון דר לייטר מביירן בגרמניה.
דאיגו
דאיגו (בהנגול: 대구광역시, בהנג'ה: 大邱廣域市) היא עיר מטרופוליטנית בדרום-מזרח קוריאה הדרומית. היא גובלת עם מחוזות צפון קיאנגסאנג ודרום קיאנגסאנג מצפון ומדרום בהתאמה ומרוחקת כ-237 ק"מ דרום-מזרחית לבירה סיאול. ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-2.4 מיליון תושבים והיא העיר הרביעית בגודלה בקוריאה הדרומית, אחרי סיאול פוסאן ואינצ'ון.
בעיר ישנן חמש אוניברסיטאות, בהן "האוניברסיטה הלאומית קיאנגבוק" והאוניברסיטה הלאומית של קוריאה הדרומית. בעיר יש הרבה מפעלי טקסטיל, פלדה ומכונות.
באוגוסט 2003 אירחה העיר את האונירבסיאדה, ובאוגוסט 2011 היא אירחה את אליפות העולם באתלטיקה. היא אירחה גם מספר משחקים במונדיאל 2002.