אטווד נולד בלונדון, בן לנגן בתזמורת המלכותית. בגיל תשע הצטרף למקהלת הקאפלה המלכותית. בשנת 1783 נשלח ללמוד מחוץ לאנגליה במימון הנסיך מוויילס (בהמשך ג'ורג' הרביעי), שהתרשם לטובה מכישורי הנגינה שלו בצ'מבלו. אחרי שנתיים בנאפולי, המשיך אטווד לווינה, שם היה לאחד מבחירי תלמידיו של מוצרט. בשובו ללונדון בשנת 1787 החזיק לזמן קצר במשרת נגן בהרכב הקאמרי של הנסיך מוולס. ב-1796 נבחר לנגן העוגב של קתדרלת סנט פול ובאותה שנה היה למלחין הקאפלה המלכותית. קשריו עם חצר המלוכה התחזקו עוד יותר הודות למינויו למורה למוזיקה לדוכסית מיורק ובהמשך, לנסיכה מוויילס. להכתרת ג'ורג' הרביעי חיבר את מזמור התפילה "שמחתי". המלך, שהסיר את חסדו ממנו לשנים אחדות מחמת קשריו עם הנסיכה מוויילס, האיר אליו שוב פנים ומינה אותו ב-1821 לנגן עוגב בקאפלה הפרטית שלו בברייטון. זמן קצר לאחר ייסוד האקדמיה המלכותית למוזיקה, בשנת 1823, נבחר אטווד לאחד ממוריה. כמו כן היה אחד החברים המקוריים באגודה הפילהרמונית המלכותית, שנוסדה בשנת 1813. הוא כתב את המזמור O Lord, Grant the King a Long Life, שבוצע בהכתרת ויליאם הרביעי, ועסק בחיבורה של יצירה דומה להכתרת המלכה ויקטוריה כשמת בביתו בצ'לסי, לונדון, ב-24 במרץ 1838. אטווד נקבר מתחת לעוגב בקתדרלת סנט פול.
חיבוריו של אטווד, שניכרת בהם השפעת מורו מוצרט, נשכחו ברובם הגדול, פרט לכמה מזמורים קצרים, בהם "O God who by the leading of a star", "Teach me, O Lord" ."Turn Thy face from my sins" ,"Come, Holy Ghost. תומאס אטווד היה מורם של ג'ון גוס, צ'יפריאני פוטר ובן-סנדקותו תומאס אטווד ולמיזלי, ובשנותיו האחרונות התיידד עם מנדלסון.
וידאו קליפ.
תוכן הערך הזה לקוח מן האנציקלופדיה בריטניקה מהדורת 1911, שהיא נחלת הציבור.
לקריאה נוספת.
Nicholas Temperley: "Attwood, Thomas", "Grove Music Online" ed. L. Macy (Accessed 28 June 2005), http://www.grovemusic.com
מירי חנוך
מירי חנוך (נולדה ב-17 בנובמבר 1966) היא עיתונאית, סופרת ותסריטאית ישראלית.
ביוגרפיה.
שירתה בצבא ככתבת בביטאון חיל האוויר, החלה ללמוד בבית צבי אך עזבה באמצע. כתבה ב"דבר" וב"על המשמר", ערכה את עמודי התרבות במקומון "תל אביב" וחיברה תסריטים לתוכניות טלוויזיה. הייתה נשואה לחבר להקת תיסלם צוף פילוסוף, ולשניים שתי בנות: השחקנית ליה פילוסוף וגייל. בשנת 2005 נישאה לשף אייל שני, ולהם בת אחת, אנה. כיום היא מלמדת כתיבה בפקולטה לתקשורת במכללה למנהל.
משנת 2005 ועד 2009 כתבה את טור האוכל של "הארץ" יחד עם בעלה השף אייל שני.
בשנת 2003 הוציאה את הספר "להורים שלום" (הוצאת כתר) שהיה אוסף של טורים שהתפרסמו בין השנים 1999–2000 בעיתון "עכבר העיר". הספר עוסק בחוויות הלידה וההורות.
בשנת 2008 השתתפה חנוך בסרט הדוקומנטרי "פיצה באושוויץ" בהפקתה של אסנת טרבלסי, בו יצאה עם אביה ניצול השואה דני חנוך, ואחיה, שגי חנוך, למסע שורשים בפולין. הסרט הוקרן בערוץ 8 ביום השואה 2009.
במהלך 2009 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "מחוברות", ששודרה בערוץ הוט 3 במהלך החודשים יולי-אוגוסט 2009. ב-2010 הנחתה את התוכנית "דיבור חדיש" בערוץ 8 לצד אסף הראל.
בשנת 2010 יצא לאור ספרה "מה כל כך מצחיק בפאני" בהוצאת כנרת זמורה-ביתן.
תסריטאית
וודי הארלסון
טרונהם
נדל ארך רגליים
סונאטת קרויצר
צ'ובשית
צ'ובשית (Чӑвашла - IPA: [ʨəʋaʂˈla]) היא שפה טורקית המדוברת במזרח החלק האירופי של רוסיה, בעיקר בצ'ובשיה ובאזורים סמוכים. זוהי השפה הרשמית של העם הצ'ובשי, המונים כ-2 מיליון איש. כתיבתה נעשית באלפבית קירילי, ומשתמשת בכל האותיות הכלולות באלפבית הרוסי, בתוספת ב-4 אותיות משלה: Ӑ, Ӗ, Ҫ ,Ӳ.
השימוש בשפה.
צ'ובשית היא שפת האם של הצ'ובשים וגם שפה רשמית ברפובליקת צ'ובשיה. 86% מבני העם הצ'ובשי ו-8% מהעמים האחרים המתגוררים בצ'ובשיה דוברים צ'ובשית לפי מפקד האוכלוסין של רוסיה ב-2002. חרף זאת, ואף שהשפה נלמדת בבתי ספר ולעיתים נעשה בה שימוש באמצעי התקשורת, היא נחשבת לשפה בסכנת הכחדה. זאת מכיוון שהשפה הרוסית שלטת ברוב תחומי החיים ורק מעט מהילדים הלומדים את שפה זו עשויים להשתמש בה בעתיד.
צ'ובשים
הצ'ובשים (בצ'ובשית ביחיד: צ'בש чǎваш, ברבים: צ'בשסם чǎвашсем; ברוסית ברבים - чуваши) הם בני עם טורקי הדובר צ'ובשית, והמהווה את האוכלוסייה הגרעינית של הרפובליקה הצ'ובשית שהיא חלק מהפדרציה הרוסית. פרט לצ'ובשית, שהיא שפה מקבוצת השפות הטורקיות, רבים מהצ'ובשים משתמשים גם ברוסית וטטרית. בנוסף, הכינוי "צ'ובשים" מתייחס גם לתושבי צ'ובשיה, ללא הבדל מוצא.
במובן הראשון והנפוץ של המילה, הצ'ובשים נחשבים לצאצאים של אוכלוסיית בולגריה של הוולגה.
מספר הצ'ובשים בעולם הוא כ-1.8 מיליון. מתוכם 1,637,000 חיים בפדרציה הרוסית: מחצית מהם בצ'ובשיה עצמה והמחצית השנייה באזורים אחרים של הפדרציה הרוסית, במיוחד באזורים הקרובים לצ'ובשיה: טטרסטן, בשקיריה, והאזורים אוליאנובסק וסמרה.
צ'ובשים הם הקבוצה האתנית השלישית בגודלה בעיר קאזאן בירת טטרסטן (6.2%).
יש מיעוט צ'ובשי גם במדינות אחרות שנכללו בעבר בברית המועצות, בעיקר באוקראינה ובקזחסטן. דתם של מרבית הצ'ובשים היא הדת הנוצרית אורתודוקסית.
חלוקה גאוגרפית.
מתוך 1.6 מיליון צ'ובשים שחיו בשנת 2010 בפדרציה הרוסית, יותר ממחצית (67.7%) חיים ברפובליקה הצ'ובשית. שאר הצ'ובשים חיים כמיעוטים ברפובליקות טטרסטן (3.1% מהתושבים) ובשקיריה, וכן באזורים רוסיים שעל הוולגה האמצעית ולמרגלות הרי אורל.
מיעוטים צ'ובשים נוספים חיים במוסקבה (כ-14,300) ובאזורים הרוסיים טיומן, קמרובו ואורנבורג. מחוץ לרוסיה חיים מיעוטים צ'ובשים באוקראינה - בעיקר במזרחה באזורי דונצק ולוהנסק, ובקזחסטן, בעיקר באזור קרגנדה.
מקור השם (האתנונים).
אין תאוריה אטימולוגית מקובלת על הכל בנוגע למקור המילה "צ'ובש". שלוש השערות עיקריות מנסות להסביר אותו:
סווארים.
לפי אחת ההשערות השם "צ'ובש" הוא המילה השאז-טורקית המקבילה למילה הליר-טורקית "סוואר". סווארים נחשבים על ידי חלק מהחוקרים לאבות הצ'ובשים המודרניים (הבדל בין המלים צ'ובאש וסוואר דומה להבדל בין המילה הליר-טורקית "חורן" למילה השאז-טורקית "קאזאן" = דוּד)
ג'וואש.
לפי תאוריה אחרת, המילה צ'ובש באה מהמילה הטורקית "ג'וואש" שמשמעותה "ידידותי", "נוח לבריות", המנוגדת למילה "צ'רמיש" - "רודף מלחמה" או"שוחר מדון" שבה כונו, למשל, בני מארי.
טבגאץ'.
לפי השערה נוספת, שם הצ'ובשים בא מהמילה "טבגאץ'", שם של שבט הידוע גם כ"שיאנביי" וכמייסדי שושולת וויי הצפונית בסין. שבט זה, הנקרא בסינית מנדרינית "טואובה" מכונה "טבגאץ'" בפי עמים מאסיה המרכזית. לפי ג'רארד קלוסון שם השבט טבגאץ' עבר מספר גלגולים צליליים עד שהפך לאתנונים "צ'ובש".
המוצא.
מוצאם של הצ'ובשים שנוי במחלוקת. אסכולה אחת טוענת כי הם צאצאים של שבטים טורקיים הנקראים סווארים או סביר שהגיעו מדרום לבולגריה של הוולגה והתערבבו עם אוכלוסיות מקומיות דוברות שפות פינו-אוגריות או אוגרו-אלטאיות.(גראף, מיטשל ואחרים 2010). מחקרים גנטיים ציינו כי הסממנים האמהיים קרובים יותר לדוברי השפות אוגרו-אלטאי מאשר לאלו של דוברי שפות טורקיות.
אסכולה אחרת טוענת שהם צאצאי הבולגרים של הוולגה. תאוריה זו, נתמכת על ידי ג'ון קרוגר ואחרים. גם תומכי תאוריה זו מאשרים כי במהלך מאות השנים הבולגרים הקדומים התערבבו עם שכניהם דוברי השפות אוגרו-אלטאי ואחר כך, אחרי התנצרותם גם עם מתיישבים רוסים. לפי מראם יש להם תווים האופייניים לאוכלוסיות הטורקיות והאוגרו-אלטאי.
בעבר רבים חשבו שהם שייכים לקבוצה אוגרו-אלטאי, זאת מפני ששפתם התרחקה מהשפות הטורקיות האחרות.
מחלה תורשתית שיותר נפוצה בקרב הצ'ובשים היא האוסטיאופטרוזיס ("מחלת עצמות השיש" או "מחלת אלברס-שנברג") עם הימצאות של 1/3,500-4,000 ילודים.
היסטוריה.
ייתכן כי הבולגרים הקדומים פנו מערבה ממרכז סיביר, שבה חיו לפחות משלהי האלף השלישי לפנה"ס באגן הנהר אירטיש (בין הרי טיאן שאן להרי אלטאי).בתחילת המאה ה-1 אחה"ס הם החלו לנוע דרך ז'ציו וערבות קזחסטן של ימינו, והגיעו במאות 2–3 אחה"ס עד לצפון קווקז. הם הקימו מספר מדינות - בולגריה הישנה על חוף הים השחור והנסיכות הסווארית בשטחי דגסטן שבימינו.
במחצית השנייה של המאה ה-7 בולגריה הישנה התפרקה תחת מכות הפולשים הכוזרים. חלק מתושביה נמלטו צפונה אל אזור וולגה-קמה, בה הקימו את בולגריה של הוולגה. זאת הייתה ממלכה עשירה מאוד ובירתה הייתה אחת הערים הגדולות בעולם. הצ'ובשים נחשבים לפי חוקרים רבים לצאצאים של הבולגרים של הוולגה. זמן קצר אחר כך הנסיכות הסווארית הפכה לבת חסות של כוזריה. כעבור כחמישים שנה בשנים 737-732 השתתפו הסווארים במלחמות שבין הכוזרים לערבים .
מסורות הצ'ובשים רואות בעצמם צאצאי הבולגרים וגם של אותם הסווארים שחיו בבולגריה של הוולגה. (ראו ו.ד. דימיטרייב)
במאה ה-8 עברו האוכלוסיות בשטחי בולגריה הישנה תהליך של התאסלמות.
לפי השערה שנייה, הצ'ובשים הם צאצאי אותם שבטי הסווארים (או סבירים) שנדדו מן הקווקז צפונה ושתוארו על ידי הכרוניקן הערבי אחמד אבן פדלאן בשם " סואזים". הם סירבו להוראתו של אלמיש משנת 922 להתאסלם יחד עם שאר עמם ואולצו להימלט בהנהגתו של ויראג. כך נוסדה לפי השערה זו האתניה הצ'ובשית הידועה לנו כיום (ו.ד. דימיטרייב).