בנוסף, בתקופתו כ-200 אלף איש היו לקורבנותיו של הדיכוי הממשלתי; על פי נתונים רשמיים (שהיו מסווגים אז) באמצע שנת 1952 היו 49,500 אסירים פוליטיים בבתי הכלא הפולניים ובנוסף היו כ-2,500 איש בבתי סוהר נפרדים ל"עבריינים פוליטיים צעירים".
בין השנים 1949-1952 נשלחו 46,700 איש למחנות עבודה בכפייה, וב-1954 לבדה נשלחו עוד 84,200 איש למחנות אלו.
על פי הערכות מ-2007, בין השנים 1944-1956 היו בבתי הכלא בפולין בין 350 ל-400 אלף אסירים מסיבות פוליטיות (כ-100 אלף מהם נאסרו בתקופת שלטונו של ביירוט בין 1948-1956).
בתקופת שלטונו, כמיליון עובדים נידונו לקנסות בסכומים שונים בשל כישלונם לפעול על פי "משמעת העבודה הסוציאליסטית".
גם הכמורה הפולנית סבלה מרדיפה ודיכוי בתקופה זו, כאשר בסוף 1951 היו במעצר כ-900 כמרים וב-1953 היה ביירוט אחראי ישיר למעצרו של ראש הכנסייה הקתולית בפולין, החשמן סטפן וישינסקי.
המשרד הפולני לביטחון פנים הכין באותה תקופה רשימה ארוכה של "אויבי משטר פוטנציאליים"; בינואר 1953 היו ברשימה זו כ-5.2 מיליון אזרחים וב-1954 היו בה למעלה מ-6 מיליון איש.
גם לאחר מותו של סטלין ב-1953, שלטונו של ביירוט המשיך לשמור על עקרונותיו. בתקופת שלטונו תמך ביירוט בהחמרת העונשים על נטילת חלק ב"פשעים כלפי השלטון"; בעוון הפצת בדיחות פוליטיות או ביקורת מופגנת כלפי המנגנון הקומוניסטי הפולני ומנהיגיו העונש היה בין 5 ל-10 שנות מאסר בפועל. עונשים אלו היו בתוקף עד לשנת 1969.
על מעשים אלו נידונו למספר שנים בכלא אלפי בני אדם; רק בפברואר 1950 נידונו למאסר על כך 4,500 איש, כאשר 58% מתוכם היו איכרים ופועלים.
מותו.
בפברואר 1956 הוזמן ביירוט למוסקבה כאורח הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית. בוועידה זו נאם ניקיטה חרושצ'וב את נאומו הסודי, בו הוקיע את פולחן האישיות של יוסיף סטלין ואת פשעיו הרבים בכל תקופת שלטונו.
ב-12 במרץ 1956, בעודו במוסקבה, נפטר ביירוט. יומיים לאחר מכן הועברה גופתו לוורשה, שם הושם לראווה לציבור בבניין הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת. בלווייתו שנערכה זמן קצר לאחר מכן, נשא אדווארד אוחאב את נאום האבל המרכזי. ב-20 במרץ 1956 נבחר אוחאב להחליף את ביירוט בתפקיד המזכיר הכללי של הוועד המרכזי במפלגה.
עם מותו של ביירוט באה לסיומה תקופת הסטליניזם ברפובליקה העממית הפולנית, והחלו תהליכי דה-סטליניזציה שכללו את "טיהור" המפלגה ממקורביו של ביירוט ומסטליניסטים אדוקים אחרים.
נסיבות מותו של ביירוט נותרו בלתי ברורות. הרופאים ממרפאת הקרמלין שהגיעו אליו ראשונים טענו כי מת מ"משהו על קו הגבול של שפעת ודלקת ריאות". מאוחר יותר נטען באופן רשמי כי סיבת המוות המיידית הייתה תסחיף ריאתי. סיבה נוספת שנמסרה למחרת מותו לגבי נסיבות המוות, ברדיו הפולני, הייתה התקף לב.
שמועות רבות נפוצו לאחר מכן על נסיבות מותו. חלקן טענו כי מת כתוצאה מהרעלתו על ידי גורמים סובייטים בכירים שראו בו כמכשול לתהליכי הדה-סטליניזציה שהם רצו ליישם בכלל המדינות הקומוניסטיות. חלק מן השמועות טענו כי התאבד בעקבות מה ששמע בנאומו הסודי של חרושצ'וב. אחרים טענו כי נורה למוות על ידי חבר הפוליטביורו הפולני והסוכן הסובייטי פרנצ'ישק מזור שנשלח בפקודתם של הפולנים או בפקודת המנהיגים הסובייטים.
כיום נראה כי גורם המוות היה ככל הנראה בריאותו הלקויה של ביירוט, שסבל מאז 1955 מטרשת עורקים מתקדמת, דלקת ריאות ומחלות כליות שונות.
ספר ירושלמי
נגעי אדם
נגעי אדם הם מסוגי נגע הצרעת המפורטים במקרא בהרחבה בספר ויקרא. התורה מגדירה שם את צורות הנגעים, צבעיהם ושאר תנאיהם.
הסמכות לקבוע האם האדם נגוע בצרעת או לא, נתונה בלעדית לכהן שבקי בראיית נגעים. אדם שנראה בו נגע וכהן טימא אותו נחשב למצורע, ועל מנת להיטהר ראשית יש להמתין שהנגע יתרפא, ולאחר מכן עליו לעבור תהליך היטהרות.
סוגי הנגעים.
נגעי בשר.
אם הנגע נמצא על עור חשוף של האדם, סימני הנגע הם:
הנגע צריך להיות בגודל של גריס, כלומר שש שיערות על שש שיערות (לא שלושים ושש שיערות, אלא שש שיערות על שש שיערות).
שיער לבן.
השיער הלבן צריך להופיע רק לאחר הנגע או יחד איתו (הפוך). אם השיער הלבן הופיע בעור לפני הנגע (שלא הפוך), הוא אינו מטמא. לשיער לבן אין סימן טהרה והוא מטמא בכל מראה לובן, ולא רק בארבעת מראי הלובן של נגעים.
פשיון.
הפשיון צריך להיות לפחות ברוחב שתי שיערות. אם הנגע פשה בכל עור האדם (למעט המקומות הכתובים במסכת נגעים שאינם מעכבים), הדינים מתחלקים לשני מקרים:
אם לאחר הפשיון בכל הגוף, חזר חלק מהעור למראה הרגיל, בין במקרה הראשון ובין בשני, הנגע טמא. אם היו שני נגעים, אחד טמא ואחד טהור ופשו יחד בכל העור, האדם טהור.
מחיה.
המחיה צריכה להיות לפחות בגודל של שתי שיערות על שתי שיערות (לא 4 שיערות, אלא שתי שיערות על שתי שיערות). המחיה צריכה להיות באמצע הנגע (לא באמצע ממש, אלא שהיא מוקפת מכל עבריה בנגע).
נתקים.
אם הנגע הוא נתק, כלומר חלק מהראש או הזקן נקרחו, סימני הנגע הם:
שיער צהוב דק.
נחלקו התנאים בדינים הבאים: האם השיער צריך להופיע יחד עם הנתק או אחריו בדומה לשיער לבן או לא; והאם השיער צריך להיות דק או קצר. במקרה שהופיע שיער נוסף בנתק מלבד השיער הצהוב, הנתק טהור.
פשיון.
הפשיון צריך להיות לפחות ברוחב שתי שיערות. אם הנתק פשה בכל השיער, הוא טהור. נחלקו התנאים האם הראש והזקן מעכבים זה את זה לעניין פשיון בכל השיער.
קרחת וגבחת.
אם הנגע נוצר במקום שבו אמור להיות שיער אך אין שם (קרחת היא החלק האחורי של הראש וגבחת היא החלק הקדמי של הראש, שנקרחו), סימני הנגע הם:
שחין ומכווה.
אם הנגע הוא על מקום שחין (פצע שנגרם מדבר חם שאינו תוצאת בעירה) או מכווה (פצע הנגרם מדבר חם שהוא תוצאת בעירה) הוא מיטמא בשבוע אחד לכל היותר, שלא כמו שאר נגעי בשר שמיטמאים בשבועיים. סימני הנגע הם:
הדינים הם בדומה לנגעי בשר, אלא שהשחין והמכווה לא מצטרפים זה עם זה או עם עור הבשר, וכן לא פושים מזה לזה ולא לעור הבשר ולא עור הבשר פושה לתוכם.
אם השחין והמכווה התרפאו מעט רק אז הם יכולים להיטמא בנגעים, אך אם עדיין בעינם טהורים. אם התרפאו לגמרי, אף על פי שהשאירו צלקת, מקומם נידון כעור הבשר.
קביעתו של הכהן.
כך לשונו של המקרא: . לעומת זאת מה שמגדיר המקרא כ הוא גוון שיוצא מטווח הגוונים שמוגדרים כצרעת.
המשנה דנה בנגע הצרעת במסכת נגעים שבסדר טהרות. נקודת המוצא של המשנה, כפי משמעות לשון התורה, שהנגעים הם לבנים, אך יש כמה דרגות לובן בסוגי הנגעים השונים:
הסבר הדברים:
לעומת גוונים אלה, גון ה'בֹּהַק' טהור ואינו נחשב לצרעת, גוון זה מתאר הרמב"ם כ"לובן חלוש למטה מקרום ביצה", והרא"ש מתאר אותו בפשטות כ"מראה לבן למטה מד' מראות".
לצרעת מאפיינים נוספים, המתבטאים בגודלו, במקום בגוף בו הוא נמצא (מקום גלוי או מוסתר, בראש ובזקן או בשאר הגוף, על רקע של עור בריא או על רקע של מכה או כווייה) ומצב התפתחותו (האם הוא מתרחב, האם צומח בו שיער לבן, האם הוא אחיד ורצוף או שיש במרכזו עור בריא).
אבחון הצרעת.
כאשר מאבחן הכהן צרעת בעורו של האדם, הוא מכריז עליו כמצורע מוחלט. לעיתים לא ברור בשלב הראשון שאכן מדובר בצרעת. במקרה כזה מחייב הכהן את המצורע להסתגר שבעה ימים במקום מבודד. לאחריהם נבדק הנגע שנית. אם עונה הנגע על התנאים המטמאים, נגזר דינו של המצורע לטומאה מוחלטת. אם עדיין לא ניתן להגיע להכרעה ברורה, מסגירים את המצורע שבוע נוסף, שבסופו חייבת ליפול הכרעה לכאן או לכאן.
יש מהאחרונים שפירשו שאין מחייבים הכהן לפסוק על סוג הנגע באופן מיידי, ויכול הכהן לראות את הנגע ביום ולמסור פסקו גם בלילה - על אף שראיית נגעים בלילה פסולה. אולם, לפי פשט התוספתא, אין הכהן רשאי לקבוע נגע הצרעת בלי שיהיה עיניו בו ובעור בשרו בעת הקביעה.
דיני המצורע.
מצוות שילוח ממחנה.
בתורה נאמר "בדד ישב, מחוץ למחנה מושבו". ואמרו חז"ל במשנה שלעניין זה, "מחנה" נחשב כל עיר מוקפת חומה מתקופתו של יהושע בן נון.
מצוות פריעת הראש ופרימת הבגדים.
בשבתו מחוץ למחנה, מחויה המצורע ללבוש בגדים קרועים ולנהוג כאבל ומנודה: הוא אסור בתספורת וכיבוס בגדיו, ובגדיו קרועים כאבל.
איסורים נוספים.
המצורע אסור בשאילת שלום ונאסר בתשמיש המיטה כאבל, אך בניגוד לאבל מותר למצורע ללמוד תורה, והוא אף חייב בהנחת תפילין.
אודות מספר הלכות מסופקת הגמרא אם הם נוהגים גם במצורע, כמו כפיית המיטה ועשיית מלאכה, איסור רחיצה ונעילת הסנדל.
אשה מצורעת דינה כאיש מצורע, עם זאת, בקצת מהדברים דיני המצורעת קלים יותר - היא אינה מחויבת בפריעה ופרימה (גידול שערותיה ופרימת בגדיה) ואינה אסורה בתשמיש המיטה.
טומאת המצורע.
המצורע הוא אב הטומאה, המטמא אדם וכלים במגעו ומשאו, והחמירה בו התורה, שגם אם הוא נכנס לבית - החפצים שבבית נטמאים.
כשם שזב וזבה "מעיינותיהם" מטמאים כשהם לחים וכשהם יבשים כנלמד מהפסוק "וכי ירוק הזב בטהור" - מה רוק מתעגל ויוצא אף כל מעיין שמתעגל ויוצא, כך גם מעיינותיהם של מצורע ומצורעת הם אב הטומאה.
דין זה נלמד מהפסוק החותם את הלכות זיבה - , על כך נאמר בתלמוד: . לפי בית הלל, נאמר פסוק מיוחד שמעיינות נקבה מטמאות, כדי לרבות גם דם טוהר של מצורע שמטמא, אך בית שמאי חלוקים על כך וסבורים שדמה טהור, והפסוק אינו מיותר, כי ישנם חילוקים רבים בהלכות טומאה וטהרה בין נקבה וזכר.
מצורע מוסגר.