בתחילת 1938 החל מארק להתכונן לעזוב את אוסטריה והעביר סמכויות ניהול לעמיתיו. באותו זמן רכש בחשאי חוטי פלטינה ששוויים היה כ-50,000 דולר וכופף אותם לצורת קולבים ואשתו סרגה להם ריפוד על מנת שניתן יהיה להבריח את הקולבים מהמדינה.
כשכוחותיו של היטלר פלשו לאוסטריה והכריזו על האנשלוס (האיחוד הפוליטי בין גרמניה לאוסטריה) פוטר מארק ממשרתו, ואף נאסר, הושלך לכלא של הגסטפו, ודרכונו הוחרם. הוא הואשם בשל קשריו עם אנגלברט דולפוס, חברו לנשק ממלחמת העולם הראשונה וקנצלר אוסטריה בשנים 1934-1932. דולפוס הוציא מחוץ לחוק באוסטריה את המפלגה הנאצית במטרה להבטיח את עצמאות אוסטריה, וסופו שנרצח על ידי הנאצים בניסיון הפיכה שנכשל. מארק הצליח להשתחרר ולקבל בחזרה את דרכונו בעזרת חבר מבית הספר התיכון שהיה איש מפתח בממשל החדש תמורת תשלום שוחד שהיה שווה לשנת משכורתו באוניברסיטה. הוא שוחרר תוך אזהרה שלא ליצור קשר עם אף יהודי אחר.
מארק שלח מברק לחברה הקנדית הבינלאומית לנייר והודיע כי הוא מוכן לבוא. הוא פנה לשגרירות הקנדית והשיג ויזה לקנדה, וויזות מעבר דרך שווייץ, צרפת ואנגליה. בסוף אפריל 1938 חצו בני משפחת מארק את הגבול לשווייץ בתואנה של מסע סקי. הם הגיעו לציריך יום למחרת, ומשם נסעה המשפחה לאנגליה דרך צרפת. בספטמבר, בעודו משאיר זמנית את משפחתו מאחוריו, עלה מארק על ספינה למונטריאול. תוך כדי המסע השלים מארק את כתיבת המהדורה האנגלית של "הכימיה הפיזיקלית של פולימרים מרוכבים" (Physical Chemistry of High Polymers). אשתו ושני בניו הצטרפו אליו כמה שבועות אחר כך.
קנדה (1940-1938).
מארק שהה בעיירה הקנדית הקטנה הוקסברי כשנתיים. הוא לא התכוון להישאר בה זמן רב. מטרתו הייתה לסייע למפעל לעבור מודרניזציה ולהכשיר צוות חוקרים, ואחר כך לחזור ללמד באקדמיה. בתקופה זו התרכז בשיפור תהליכי הייצור של עיסת העץ, אצטאט הצלולזה וויסקוזה. אחד השימושים לוויסקוזה היו חוטים עבור צמיגים. העיסוק בנושא הפגיש את מארק עם אנשים מחברת דופונט. אחד ממנהלי החברה שהיה גם בוועד של המכון הפוליטכני של ברוקלין הציע למארק משרה אקדמית במוסד בתוספת משרת ייעוץ לדופונט. מארק שהרגיש כי כישוריו המקצועיים מוצו בהוקסברי ורצה לחזור לאקדמיה נעתר. בספטמבר 1940 הצטרף מארק לסגל המכון ועתיד היה לעבוד בו עד סוף הקריירה האקדמית שלו.
ארצות הברית (1992-1940).
המחקר הראשון שהוטל על מארק במכון הפוליטכני של ברוקלין (השם שונה אחר כך ל"האוניברסיטה הפוליטכנית של ניו יורק", שכיום היא חלק מאוניברסיטת ניו יורק) היה קשור לסוג הלכה הטבעית המכונה "שלאק" (Shellac). הלכה, היוצרת משטח קשה ועמיד בפני שריטות על רהיטים, מיוצרת מקליפת הגולם של החרק "Laccifera lacca" החי על עצים בעיקר בתאילנד ובהודו, ויבואה הצטמצם בשל המלחמה. במסגרת "לשכת השלאק" (Shellac Bureau מחלקה שמומנה על ידי היבואן של שלאק לארצות הברית) הוטל על מארק לנסות להכין לכה סינתטית בעלת תכונות זהות.
כמו באוניברסיטת וינה הקים מארק תוכנית מבוססת בתחום הפולימרים שכללה בנוסף למחקר את תוכנית לימודי הפולימרים לתואר ראשון שהייתה ראשונית בארצות הברית.
פעילותו של מארק בזמן המלחמה.
מארק היה מעורב בכמה פרויקטים צבאיים שלא היה קשר בינם ובין פולימרים. רוב המחקר על פרויקטים אלו בוצע במרתף של בנייני המכון הפוליטכני ברחוב ליבינגסטון בברוקלין. אחד הפרויקטים היה לבחון את יעילות דגם חתול השלג הצבאי M29 Weasel (סמור). הוא נסע לאתר הניסיונות בקנדה ובחן את השפעת השלג על ביצועי הרכב. פרויקט אחר היה לבחון את השפעות הרוח והגלים על נחתת מהדגם Ducq, אבל הפרויקט המעניין ביותר התחיל בביקור חברתי שערך על פי בקשת מדען בריטי עמית.
באמצע 1942 כתב הקריסטלוגרף הבריטי ג'ון דזמונד ברנל למארק, אותו הכיר ממפגשים מהתקופה שקדמה למלחמה, וביקש שייפגש עם הממציא היהודי אנגלי ג'פרי פייק. ששהה אז בוושינגטון. ברנל ופייק היו אז יועצים מדעיים למטה מבצעים משולבים שעסק בתכנון וביצוע פעילות מלחמתית ששילבה בין זרועות האוויר, הים והיבשה. פייק היה אז בוושינגטון במסגרת שיתוף הפעולה הצבאי בין בריטניה וארצות הברית. הוא ניסה לשכנע את האמריקנים ליישם רעיון שהעלה לבניית חתול שלג שהנעתו מבוססת על בורג ארכימדס. האמריקנים לא השתכנעו ובסופו של דבר בחרו בשיטת הנעה קונבנציונלית המבוססת על זחלילים, ובנו את הדגם M29 (אותו דגם שמארק בדק בקנדה). במכתביו לברנל סיפר פייק על תסכוליו ועל רצונו להתפטר ועל כן כתב ברנל למארק וביקש שייפגש עם פייק.
בפגישה סיפר פייק למארק כי הוא מחפש דרך ליישם רעיון להכנת משטח קרח שישמש כשדה תעופה צף באמצע האוקיינוס האטלנטי עבור מטוסי בעלות הברית במשימות ציד צוללות גרמניות. בניגוד לפלדה, חומר הגלם לבניית נושאות מטוסים, שהיה מצוי בצמצום, קרח הוא חומר שהיה מצוי בשפע במקומות כמו קנדה. הבעיה שקרח הוא חומר שביר ופגיעת פצצות בו תגרום להתנפצותו. מארק סיפר לפייק כי על פי ניסיונו בחברה הקנדית הבינלאומית לנייר ועיסת עץ, הוספת עיסת עץ לקרח יוצרת תערובת חזקה הרבה יותר. בשובו לניו יורק בדק מארק על פי בקשתו של פייק את הרעיון באמצעות קבוצת המחקר שלו במכון הפוליטכני, ואימת שהוספת אחוז קטן של נסורת או עיסת עץ לקרח מחזקת מאוד את החומר ויותר מכך החומר החדש מתמוסס הרבה יותר לאט מקרח טהור.
פייק סיכם את הניסיונות ושלח תזכיר ללואי מאונטבאטן, מפקד מטה מבצעים משולבים. בתזכיר סיכם פייק את הרעיון והציע לקרוא למיזם "פרויקט חבקוק". לאחר מאונטבאטן קיבל מברנל אישור לתקפות המדעית של הרעיון הוא החליט להמשיך בפרויקט. בדיקת התערובת האידיאלית של קרח ועיסת עץ הוטלה על מקס פרוץ. פרוץ, ביולוג אוסטרי שהיה תלמידו של מארק בווינה, שהה אז במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג'. הצוות של פרוץ אישר את התוצאות של הצוות של מארק ולתערובת החדשה הוענק השם פייקריט על שם פייק (אף על פי שמארק היה בעל הרעיון). בסופו של דבר לא יצא פרויקט חבקוק לפועל מסיבות טכניות ופוליטיות.
הקמת מכון ויצמן למדע.
בשנת 1944, כאשר הגיע חיים ויצמן לגיל 70, הוקמה בארצות הברית ועדה ששמה לה מטרה להקים ברחובות את מכון ויצמן למדע, על בסיס מכון זיו שכבר היה קיים ובו היה ביתו של ויצמן. מתרומות יהודי ארצות הברית וקנדה נאסף סכום עתק באותם הימים, מיליון דולר. התורמים פנו למארק בבקשה שישמש כיושב ראש הוועדה המדעית שתתכנן את המכון. מארק שהכיר את ויצמן עוד בילדותו נרתם לעניין בהתלהבות. הוא עסק בתכנון ארגון המכון בתקופת המלחמה ואחריה, ואף רכש, דרך המכון הפוליטכני, ציוד עבור המכון אותו אחסן במכון הפוליטכני בתקופת מלחמת העצמאות. בתקופה זה למד אפרים קציר, הביופיזיקאי והנשיא הרביעי לעתיד, אצל מארק. מארק ביקר במכון ויצמן באפריל 1956 במסגרת הכנס המדעי הראשון שנערך במכון (סימפוזיון לכימיה מקרומולקולרית).
מחקר הפולימרים.
ב-1946 יסד מארק את מכון מחקר הפולימרים (PRI ראשי תיבות של Polymer Research Institute) במכון הפוליטכני של ברוקלין, שהיה מתקן המחקר הראשון בארצות הברית המוקדש לחקר הפולימרים. המכון ששכן בבית חרושת לתערים לשעבר, העניק תואר שני ודוקטור בתחום הכימיה של הפולימרים. על מנת להגביר את העניין והידע בתחום ארגן מארק במכון, בכל שבת בבוקר, סימפוזיונים שבהם הרצו מדענים מובילים בתחום. הרצאות אלו משכו קהל גדול ועזרו למצב את המכון כמרכז מוביל בתחום. הוא יצר קשרים עם מדענים בתחום ברחבי העולם, כולל מדענים בברית המועצות. מארק מוכר כיום כחלוץ בקביעת תוכניות הלימודים בתחום מדע הפולימרים. ב-1950 נוסדה חטיבת הפולי (POLY) באגודה האמריקנית לכימיה ומאז צמחה להיות החטיבה השנייה בגודלה באגודה עם קרוב ל-8,000 חברים.
בין פעילויותיו, יסוד כתב העת "הבולטין של הפולימרים" (The Polymer Bulletin) ב-1945, ושנה אחר כך יסוד ועריכת כתב העת "ז'ורנל של מדע הפולימרים" (Journal of Polymer Science). מארק שימש כיועץ מדעי לחברות כלכליות ולממשלה האמריקנית, ונקרא כמה פעמים לשמש כעד מומחה במשפטי פטנטים. הוא שכנע גם את האיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (IUPAC ראשי תיבות שלInternational Union of Pure and Applied Chemistry) להקים חטיבת פולימרים ושימש כיושב ראש הראשון שלה.
על אף שפרש לגמלאות בגיל 70 הוא המשיך שנים רבות לשאת במכון הפוליטכני הרצאה שנתית שכותרתה "מה חדש בפולימרים", שעסקה בנושאים עליהם שמע במסעותיו בארצות הברית ומחוצה לה (על פי עדותו הוא יצא למעל ל-500 סיורי לימודים מחוץ לארצות הברית).
את שנותיו האחרונות בילה מארק בבית בנו, הנס, ששימש כרקטור אוניברסיטת טקסס באוסטין שבטקסס ולפני כן כיהן כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית. הרמן מארק מת ב-6 באפריל 1992, חודש לפני יום הולדתו ה-97. כשנשאל מהו סוד חייו הארוכים למרות חיבתו לסיגרים ומשקאות חריפים ענה "זה פשוט מאוד. כל שאתה צריך לעשות הוא לבחור את הוריך כיאות".
מחוות והוקרות.
ב-2003 הכריזה האגודה האמריקנית לכימיה על מכון מחקר הפולימרים כאבן דרך כימית לאומית היסטורית (National Historic Chemical Landmark).
בראסאי
בראסאי (בצרפתית: Brassaï) בשמו האמיתי גיולה הלאס הבן (בהונגרית: Halász Gyula jr); 9 בספטמבר 1899 בראשוב - 8 ביולי 1984 אז Èze,Alpes Maritimes) היה צלם, צייר, פסל ואיש קולנוע צרפתי ממוצא הונגרי-ארמני, יליד טרנסילבניה, שהנציח את חיי הלילה של פריז של שנות ה-1930. ידידו, הסופר הנרי מילר, כינה אותו "עיניה של פריז" .
ביוגרפיה.