הוא החל לסייר בים התיכון ב-1860 עם הסופר אלכסנדר דיומא. הם פגשו בג'וזפה גריבלדי במהלך הטיול ולה גרה צילם את גריבלדי ופלרמו. תמונותיו המדהימות של ג'וזפה גריבלדי ופלרמו תחת הפצצה סיציליאנית הפכו מיד למפורסמות ברחבי אירופה. דיומא נטש את לה גרה ואת המטיילים האחרים במלטה והצטרף לכוחות המהפכניים כתוצאה מסכסוך אישי . לה גרה נסע ללבנון, אז סוריה, שם סיקר את תנועות הצבא הצרפתי עבור מגזין בשנת 1861. פצוע, הוא נשאר שם לפני שיצא למצרים. באלכסנדריה הוא צילם את אנרי ד'ארטואה ואת אדוארד השביעי בעתיד מלך בריטניה. בשנת 1862 חזרה אשתו ליאונרדי לרומא, ביקשה וקיבלה 150 פרנק לסיוע כספי. ב-1863 ביקשה ליאונרדי מלה גרה לספק לה פנסיה חודשית של 50 או 60 פרנק.
הוא התבסס בקהיר ב-1864; התפרנס כפרופסור לציור, תוך שמירה על חנות צילום קטנה. הוא שלח תמונות לתערוכה העולמית ב-1867 אבל הן לא ממש משכו את תשומת לב. הוא קיבל עמלות מסגן המלך אסמאעיל פאשא. מתקופה מאוחרת זו נותרו 50 תמונות.
בשנת 1868, אוסף של נופי ים מצולמים מאת גוסטב לה גרה נתרם על ידי אספן האמנות המיליונר צ'אונסי האר טאונסנד למוזיאון ויקטוריה ואלברט. (הוא שמר אותם בתיקים יחד עם צבעי המים והתחריטים שלו. לכן הם נשארו במצב מצוין, נשמרו בסטנדרטים של מוזיאון כמעט מאז יצירתם.)
ב-16 בינואר 1883 נולד לו בן מאנאיס קנדוניה בת ה-19. רישום לידת בנם בוטל עקב היעדר הוכחה למותה של ליאונרדי.
לה גרה מת ב-30 ביולי 1884, בקהיר. ילדו היחיד שנותר בחיים מנישואיו לליאונרדי, אלפרד, הוגדר כיורש שלו.
עבודות.
לה גרה תיעד אנדרטאות צרפתיות בשליחות ממשלת צרפת עם צלמים צרפתים אחרים.
הוא היה צלם פורטרטים מצליח, צלם דמויות כמו נפוליאון השלישי ואדוארד השביעי. הוא גם התפרסם בזכות נופי הים שלו. הוא בילה 20 שנה בקהיר, מצרים, אך יש מעט יצירות מתקופה זו.
מכירת צילומיו.
באוקטובר 1999, סותביס מכרה לקונה אנונימי את הדפס האלבומים של לה גרה "עץ אשור, פונטנבלו" תמורת 419,500 ליש"ט, שהיה שיא עולמי לתצלום היחיד היקר ביותר שנמכר אי פעם במכירה פומבית. באותה מכירה פומבית, נמכר הדפס אלבומי של "הגל הגדול, סטה" מאת לה גרה במחיר שיא עולמי חדש של 507,500 ליש"ט או 840,370 דולר ל"אותו קונה אנונימי" שהתגלה מאוחר יותר כשייח סעוד אל-ת'אני מקטר.
השיא נמשך עד מאי 2003 כאשר אל-ת'אני רכש דאגרוטיפ מאת ג'וזף-פיליבר ז'ירו דה פראנגי תמורת 565,250 ליש"ט או 922,488 דולר.
נבחרת ספרד בכדורסל עד גיל 20
נבחרת ספרד בכדורסל עד גיל 20 היא הנציגה של ספרד בתחרויות כדורסל בינלאומיות, והיא מאורגנת ומנוהלת על ידי פדרציית הכדורסל הספרדית. הנבחרת מייצגת את ספרד באליפות אירופה עד גיל 20 ובתחרויות בינלאומיות אחרות עד גיל 20.
הנבחרת זכתה בסך הכל ב-16 מדליות באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 - 3 מזהב, 6 מכסף ו-7 מארד, והיא מדורגת במקום השני מבחינת זכיות באליפות ובמקום הראשון מבחינת זכיות במדליות.
ג'ואן אי ביירן
ג'ואן אי. בירן או ג'ב (נולדה ב-13 ביולי 1944 בוושינגטון די. סי.) היא צלמת ויוצרת קולנוע פמיניסטית אמריקאית, המתעדת את חייהם של להט"בים בהקשרים הנעים על הטווח שבין שירותי בריאות וסיוע בסופות הוריקן לבין מוזיקת נשים והתנגדות לגזענות. עבור דיוקנאות שצילמה, היא עודדה את הדוגמניותים לפעול כ"מוזה" שלה, ולא כ"נושא". בירן הייתה חברה ב-The Furies Collective, קומונה לסבית בעלת קיום קצר אך רב השפעה.
פילמוגרפיה.
הסרטים של ג'אב כוללים את "No Secret Anymore: The Times of Del Martin ו-Phyllis Lyon" ; "הסרת המחסומים", משמשת להכשרת ספקי שירותי בריאות לשיפור השירות ללקוחות לסביות; "נשים מתארגנות!"; "וסולידריות, לא צדקה" על מאמצי הסיוע בניו אורלינס בעקבות הוריקן קתרינה. סרטים בולטים נוספים כללו "רופאים לסביות על תרגול, מטופלים וכוח" ולמען "האהבה והחיים: מצעד 1987 על וושינגטון לזכויות לסביות והומואים." הסרט הראשון עדיין מוקרן בבתי ספר לרפואה ברחבי הארץ והאחרון שודר בטלוויזיה הציבורית.
בירן הפיקה וכתבה את "A Simple Matter of Justice," שתיעד את המצעד בוושינגטון ב-1993 למען שוויון זכויות ושחרור לסביות, הומואים ובי. הסרט בן השעה זכה לשבחים רבים ונבחר ל"הסרטון הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים Reel Affirmations בוושינגטון הבירה. כדי להפיק את היצירה הזו, ג'אב הקימה שידור חי של שש מצלמות שמשדר בו זמנית קטעים על מסכי ג'מבו הממוקמים בקניון הלאומי וברחבי העולם.
קריירה מוקדמת: הפיוריז וצילום.
ג'אב למדה בקולג' מאונט הוליוק בדרום האדלי, מסצ'וסטס, שם קיבלה תואר ראשון במדעי המדינה ב-1966. מאוחר יותר היא קיבלה תואר שני בתקשורת באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון הבירה לאחר שלוש שנים של לימודי דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד, חזרה בירן הביתה לאמריקה. תוך כדי עבודה בחנות מצלמות ובעיתון בעיר קטנה, החלה בירן ללמד את עצמה כישורי צילום שהניחו את הבסיס לקריירה העתידית שלה.
בשנות ה-20 המוקדמות לחייה, בירן ואחרות, כולל ריטה מיי בראון ושרלוט באנץ', הקימו את קולקטיב פיורי, ניסוי רדיקלי בהתארגנות בדלנית פמיניסטית לסבית. למרות שהקולקטיב החזיק מעמד רק כ-18 חודשים, הייתה לו השפעה עמוקה על המחשבה הלסבית באמצעות העיתון שלו, "The Furies", ופרסומים אחרים.
בקולקטיב החלה ג'אב לפתח את כישוריה בצילום. כפי שהיא הצהירה, "הייתי צריכה לראות תמונות של לסביות." בשנות ה-70 סיירה בירן בארצות הברית, וצילמה לסביות באירועי נשים, החל מפסטיבל המוזיקה של מישיגן וומינ'ס, הפגנות נגד קו קלוקס קלאן, סדנאות כתיבה, אירועי ספורט, קהילות לסביות-בדלניות ומצעדי גאווה הומו-לסביים. "בכל מקום שבו התאספו לסביות, איפה שאוכל לצלם, הייתי שם." החל משנת 1979 סיירה ג'אב בארצות הברית והציגה את מצגת השקופיות שלה "תמונות לסביות בצילום, 1850 עד היום", הידועה גם בשם "מופע הדייק", בפני קהלים שהורכבו מנשים בלבד. הספרים שלה "Eye to Eye: Portraits of Lesbians" (1979) ו - "Maing a Way: Lesbians Out Front" (1987) ייצרו נראות פורצת דרך לחייהם של לסביות.
הספר הראשון של ג'אב נקרא Eye to Eye: Portraits of Lesbians (1979) והוא נחשב ליצירה מהפכנית לתקופתה. הספר הציג את אוסף התמונות של ג'אב, שצילמה לסביות מרקעים וגילאים שונים בארצות הברית, שחיות את חיי היומיום שלהן. הצילומים שנכללו בספר היו של לסביות בבתיהם מחובקת זו את זו, מקימות משפחה יחד ומראות שהן מאוהבות. לצד התמונות, ג'אב כללה את שמותיהם ואת סיפוריהם האישיים.
החזון של ג'ב היה שהספר ישנה את האופן שבו החברה רואה לסביות ויאפשר ללסביות לראות את עצמן מיוצגות בספר. פרסום ספרה סייע במהפכה של התנועה הלסבית שהתרחשה בשנות ה-70 וה-80 ואיפשרה לה לנסוע לחנויות ספרים שמכרו את עבודתה ואף לאוניברסיטאות שביקשו להציג מצגות על ספרה ולתאר את כתיבתה וצילומיה כצלמת פמיניסטית לסבית.
בשנת 1997, אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון הציגה תערוכה רטרוספקטיבית של עבודתו של JEB, "Queerly Visible: 1971–1991", שסיירה מאוחר יותר ברחבי המדינה. בשנת 2011, מוזיאון לסלי-לוהמן לאמנות הומוסקסואלית ולסבית ערך תערוכת רטרוספקטיבה, "לסביות רואות לסביות: בונים קהילה בצילום פמיניסטי מוקדם".
המנטורים שלה כללו את אודר לורד וברברה דמינג. היא אמרה, "צפיתי בהם, וקראתי את מה שהם כתבו, ותרגמתי את זה לדימויים אותם הייתי צריכה לשתף בצורה רחבה ככל האפשר". בצילום שלה, ג'ואן ניסתה להתנתק ממבני הכוח המסורתיים הקשורים לצילום. היא העדיפה להשתמש במונח "מוזה" ולא ב"סובייקט". היא גם תנסה לקיים אינטראקציה עם ה"מוזות" שלה בדרגות שוות. אם היא הייתה מצלמת אישה עירומה, היא הייתה שואלת אם הנשים רוצות שהיא תהיה עירומה גם כן.
במאמץ להבטיח שדימויים מאשרים וביטוי עצמי חיובי יתרחשו מחוץ למה שהיא חשבה למקומות פטריארכליים מסורתיים, בירן כללה את עבודתה "ב"On our "", The "Washington Blade", "Gay Community News", ובעטיפות רבות של אלבומי מוזיקה וספרים.
קריירה.
במשך שנים רבות טיילה ג'ב ברחבי הארץ כשהיא מציגה את מצגות השקופיות שלה מרובות מקרנים והרצתה סדנאות צילום. בתחילת שנות ה-90 היא עברה ממצגות ליצירת סרטים. הסרטים עטורי הפרסים של ג'ב נראו בערוץ סאנדנס ובתחנות השידור הציבוריות. היא נשיאת Moonforce Media, חברה ללא מטרות רווח, המפיקה ומפיצה סרטים וסרטונים המאתגרים אנשים לפעול למען צדק חברתי ומעניקה את פרס טי א. קורין, מענק שנתי ליצרני תקשורת לסביות.
המסמכים והחומרים החזותיים של ג'ב מאוחסנים לצמיתות באוסף סופיה סמית', אוסף תולדות הנשים הבכורה, בסמית' קולג'. רבים מתצלומיה ממוקמים בספריית הקונגרס בוושינגטון, בנוסף, אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון מכילה אוסף של תצלומים ששימשו ב - "Queerly Visible: 1971–1991".
ב-1995 הפכה בירן למקורבת של המכון לנשים לחופש העיתונות (WIFP). WIFP הוא ארגון הוצאה לאור אמריקאי ללא מטרות רווח. הארגון פועל להגברת התקשורת בין נשים ולחבר את הציבור עם צורות של מדיה מבוססת נשים.
יוגב גלוסמן
יוגב גלוסמן (נולד ב-25 בפברואר 1990, ידוע בשם הבמה iogi) הוא מוזיקאי ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה.
גלוסמן הוא אמן ומוזיקאי, מלחין, כותב ויוצר מוזיקלי המנגן על כלי נגינה שונים: תופים, בס, גיטרה, כינור וקלידים. הוא שיתף פעולה עם אמנים רבים בישראל ובעולם, והיה במשך כמה שנים הבסיסט בלהקת ההופעות של עידן רייכל. הוא ניגן גם עם ההרכב הנשי המוזיקלי A-WA, עם יוני רכטר ועוד.
ילדות ונעורים.