מטוסי הקרב של חיל האוויר הסורי כללו את המיג-21 ומיג-23, רובם מהדגם מיג-23MS, גרסת ייצוא משונמכת של המיג-23 הסובייטי שהייתה פגיעה ללוחמה אלקטרונית. מטוסי המיג הוכחו כנחותים לעומת מטוסי הקרב המערביים, דבר שהתבטא בקרבות האוויר הגדולים בין 6 ביוני ל-11 ביוני, בהם איבד חיל האוויר הסורי למעלה מ-80 מטוסים ולא הצליח להפיל אפילו מטוס אחד של חיל האוויר הישראלי.
לפני המלחמה, כחלק מלקחי מלחמת יום הכיפורים, הצבא הסורי נערך בלבנון עם מערך מעובה של סוללות נ"מ שכללו טילי קרקע-אוויר מדגמי SA-2, SA-3, SA-6 ו-SA-8 לצד תותחי ZSU-23-4 שילקה שנועדו להגן על הסוללות מפני יעפי תקיפה נמוכים. חיל האוויר הישראלי - שהתכונן היטב לאיום זה - יצא במבצע ערצב 19 והשמיד את רובן.
כנגד שריון הפעיל חיל האוויר מסוקי אירוספסיאל גאזל (החמושים בטילי הוט) ומי-24 חמושים ומסוקי מי-8 שהנחיתו חוליות נ"ט וכוחות מיוחדים.
צבא היבשה הסורי כלל טנקים ישנים יחסית מדגמי T-55, אך התבסס בעיקר על כ-300 טנקי T-62 וטנקים חדישים מדגם T-72. בעוד שטנקי T-55 ו-T-62 הוכחו כנחותים מול חיל השריון הישראלי, ה-T-72 התגלה כיריב ראוי למרכבה סימן 1. ה-T-72 השמיד מספר כלי רק"ם ישראליים, אך מנגד נפגע והושמד על ידי טנקי מרכבה וטיל נ"ט TOW-2A שירו חוליות נ"ט ומסוקי קרב.
חיל הרגלים הסורי היה חמוש בנשק סובייטי: רובי AK-47, רקטות נ"ט RPG-7 ו-RPG-18 וטיל נ"ט מדגמי "סאגר" אך גם בטיל הנ"ט "מילאן" הצרפתי שהיה אחד הטובים בזמנו. לחיל הרגלים היו 80 נגמ"שים מדגמי BMP-1 ו-BTR-152.
הארטילריה הסורית כללה 300 תותחים מדגמי תותח D-30, תותחי 130 מ"מ, משגרי רקטות (מטל"רים) ומרגמות 120 מ"מ ו-160 מ"מ.
אמצעי לחימה של צבא דרום לבנון.
אמצעי הלחימה של צבא דרום לבנון כללו תערובת של אמצעי לחימה סובייטיים וערביים לצד אמצעי לחימה מערביים, ובפרט אמצעי לחימה מיושנים של צה"ל שרובם יצאו משירות סדיר. אמצעי הלחימה כללו הן נשק קל והן נשק כבד, לרבות רכב קרבי משוריין, טנקים וארטילריה.
כך למשל ניתן היה למצוא רובי AK-47 רוסי לצד FN FAL בלגי והגליל והעוזי הישראליים.
הטנקים כללו בעיקר טנקי טירן (השבחות ישראליות לטנקים הסובייטים) אך גם מספר טנקי סופר שרמן M50 שהושבחו על ידי התעשייה הצבאית.
אמצעי לחימה של אש"ף.
אש"ף היה מצויד בארטילריה רקטית: רקטות 130 מ"מ, רקטות 152 מ"מ, קטיושות וגראדים - שנורו מ-100 מטל"רים רב-קניים. בנוסף היה אש"ף מצויד ב-250 תותחים. כנגד כלי טיס החזיק אש"ף ב-200 תותחי נ"מ, כולל מספר כלי ZSU-23-4.
למרות היותו מיליציה לא-סדירה הפעיל אש"ף גם כ-60 טנקים: T-34, T-54 ו-T-55, שרובם שימשו כעמדה מבוצרת נייחת. בנוסף לטנקים היו ברשות אש"ף טילי נ"ט, תול"רים נ"ט ותותחי נ"ט.
לצד נק"ל רוסי כגון ה-AK-47 וה-RPG-7, גם רובי סער מערביים כגון ה-FN FAL וה-M16 הגיעו לשורותיו.
הקהילה היהודית בלבנון בתקופת מלחמת לבנון הראשונה.
רוב יהודי לבנון עלו לישראל עוד בשנות ה-70 אולם נותרו בלבנון מספר משפחות של אנשי עסקים שרובן התגוררו בביירות. בשנות ה-80 רוב בני הקהילה היהודית בלבנון היו יוצאי סוריה ועיראק ומיעוטם ילידי לבנון. ב-15 באוגוסט 1984 נחטף סאלים ג'אמוס, המזכיר הכללי של הקהילה היהודית הלבנונית. שלושה חמושים הוציאו אותו ממכוניתו סמוך לבית הכנסת ומרכז הקהילה, ששכן ברובע ואדי אבו ג'מיל (חארת' אל יאהוד) במערב ביירות ומאז לא ראה אותו איש. הוא הוכר כמת רק כעשר שנים מאוחר יותר. בחודש יולי 1985 נמצאה גופתו של איש העסקים היהודי ראול מזרחי, שנחטף עשרה ימים לפני כן בביירות. בנובמבר 1985 הודיע חזבאללה שישחרר 4 יהודים לבנונים חטופים תמורת 300 מחבלים שבידי צה"ל. שמות היהודים היו יצחק ששון - בן 65, נשיא קהילת יהודי לבנון, אלי סרור - בן 68, חיים חאללה כהן - בן 39 ויצחק טראב. הארבעה נחטפו בביירות בחודש מרץ 1985. לפחות שני יהודים נוספים נחטפו בביירות באותה תקופה, ד"ר אלי חאלק וקלמנט דנה.
משבר הטילים עם סוריה ב-1986.
במאי 1986 עלתה רמת המתיחות בין ישראל וסוריה עד חשש להתפרצות מלחמה.
הסורים החלו לייצב קו ביצורים שחפף פחות או יותר את הקו שבו היו ערוכים הכוחות הסורים לפני מלחמת לבנון.
הקו היה מרוחק כ-10 ק"מ בלבד מגבולה הצפוני של רצועת הביטחון.
למהלכים הסורים היו 2 יעדים מרכזיים:
במאי 1986 עמדה ברית המועצות לספק טילי SS-21 ו-SS-23 לסוריה, ההודעה על ביצוע העסקה הגבירה את המתיחות באזור.
אירועי מלחמת יום הכיפורים
מלחמת יום הכיפורים נמשכה 19 יום, מ-6 באוקטובר 1973 ועד 24 באוקטובר.
את 19 ימי הלחימה ניתן לחלק לשלושה שלבים:
להלן פירוט האירועים במהלך ימי הלחימה בכל אחת מהחזיתות: חזית הדרום (מצרים), חזית הצפון (סוריה) והחזית המדינית והבינלאומית.
חזית הדרום.
22 באוקטובר, כ"ו בתשרי, יום ב'.
ב-18:52 נכנסה לתוקף הפסקת האש הראשונה, שלא נשמרה.
הסטוריה של ארץ ישראל
מקצועות
פאק צ'ונג-הי
פַּאק צ'וֹנְג-הִי (בכתב הנגול: 박정희; בהנג'ה: 朴正熙; נהגה כ"פַּאק צַ'אנְג-חְאִי", IPA: [pak.ʨʌŋ.xɰi]; 14 בנובמבר 1917 – 26 באוקטובר 1979) היה מדינאי, דיקטטור ומצביא דרום קוריאני שכיהן כנשיאהּ השלישי של קוריאה הדרומית והנהיג אותה משנת 1961 ועד ההתנקשות בו ב-1979.
צ'ונג-הי פאק נולד ב-14 בנובמבר או ב-30 בספטמבר 1917 במחוז קיונגסאנג בקוריאה (זאת הייתה כבושה באותה העת על ידי יפן), לא הרחק מהעיר טגו. בשנת 1937 עבר למנצ'וקוו (בזמנו, מדינת-חסות יפנית במנצ'וריה), שם נרשם לאקדמיה הצבאית היפנית. הוא עבר לאקדמיה הצבאית שבטוקיו והיה בוגר מחזור 1944. יריביו הפוליטיים לא שכחו לו את הפרק היפני בתולדותיו.
עם תום הכיבוש היפני בקוריאה בסיום מלחמת העולם השנייה, מצא דרכו לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית בקוריאה הדרומית, שהקימו האמריקנים זמן קצר קודם לכן. במלחמת קוריאה, נלחם בשורות הצבא הדרום קוריאני.
ב-16 במאי 1961 עמד בראש הפיכה צבאית בקוריאה הדרומית. להפיכה, שנחלה הצלחה, היו שותפים כמה מבכירי הצבא. בלחץ ממשל קנדי האמריקני, הושב השלטון האזרחי על כנו. עם עריכת בחירות ב-15 באוקטובר 1963 גבר פאק ברוב קטן על יריבו, נציג המפלגה הדמוקרטית ונשיאה הקודם של קוריאה הדרומית, יון פו-סאן.
הגם שנוהגים לייחס לפאק תפקיד מכריע בהתפתחות הכלכלה הדרום-קוריאנית, הרי שנטייתו הידועה לשמצה לריכוז סמכויות השלטון בידיו זיכתה אותו בביקורת רבה בארצו שלו ובמדינות המערב גם יחד. ב-1964, הביא לנרמול היחסים הדיפלומטיים עם יפן. היה זה צעד מאוד לא פופולרי, שגרם לסערה בציבור. בתגובה, הכריז על מצב חירום במדינה והשיב על כנו את המשטר הצבאי בה. אף כי מוסדות הדמוקרטיה לא בוטלו, הועצמה עד מאוד סמכות הנשיא בחוקתה החדשה של הדמוקרטיה הדרום-קוריאנית, פרי יצירתו, "חוקת יושין" (1972).
ב-15 באוגוסט 1974 נכשלה התנקשות של סוכני קוריאה הצפונית בפאק, שבמהלכה נהרגה אשתו. ב-26 באוקטובר 1979 נרצח פאק צ'ונג-הי, בשעת ארוחת הערב, בידי קים צ'ה-גיו, ראש סוכנות הביון המרכזית של קוריאה הדרומית.
ב-2012 נבחרה בתו של פאק, פאק גון-הייה, לנשיאת קוריאה הדרומית.
ביוגרפיה.
שנים ראשונות.
פאק נולד בשנת 1917 למשפחת חקלאים ענייה. בצעירותו היה פאק ילד שאפתן ונלהב וחיפש את הדרך להשגת השפעה על אף היותו קוריאני במהלך הכיבוש היפני בחצי האי הקוריאני, ומכאן "נחות" ליפנים הכובשים. פאק למד במכללת מורים ועבד זמן קצר כמורה לדקדוק בבית הספר היסודי של מונגינג, עיירה קטנה במחוז קינגסאנג-פוקדו לפני שהחליט להמשיך בקריירה צבאית. בשנת 1931 התרחשה הפלישה היפנית למנצ'וריה, במסגרתה נכבשה מנצ'וריה (צפון-מזרח סין) מידי קצינים שאפתנים בשורות הצבא הקיסרי היפני ובהמשך השטחים הכבושים הפכו למדינת חסות יפנית בשם מנצ'וקוו.
עם הקמתה של מנצ'וקוו, פאק עבר אל מדינת החסות ונרשם שם למבחני קבלה לאקדמיה צבאית. פאק עבר את מבחן הכניסה עבור האקדמיה הצבאית המנצ'ורית בניסיונו הראשון. כישרונותיו כקצין הוכרו במהירות והוא היה אחד הקוריאנים המעטים שהורשו ללמוד ולהתאמן באקדמיה הצבאית הקיסרית היפנית ליד טוקיו. עם הכשרתו בשנת 1944 והפיכתו לצוער הוצב בתור מפקד רגימנט חיל רגלים בצבא קוואנטונג (הזרוע הצבאית של יפן במנצ'וריה) ושירת בתפקיד זה עד לכניעת האימפריה היפנית בשנת 1945, בסופה של מלחמת העולם השנייה. לאורך תקופת שירותו בצבא הקיסרי היפני פאק לא השתתף באירועים צבאיים משמעותיים אך פעל מספר פעמים להפלת מרידות של קוריאנים אנטי-יפנים בדרום מנצ'וקוו. על פועלו במנצ'וקוו ניתן לו אישית שעון זהב מידי קאנגדה, קיסר מנצ'וקוו.
עם כניעת האימפריה היפנית, חצי האי הקוריאני חולק בין אזורי כיבוש על גבי קו רוחב 38 צפון בין ארצות הברית בדרום וברית המועצות בצפון. כשפאק שוחרר מהצבא היפני המובס, הוא חזר לכפר הולדתו ובילה שנה של שקטה בה עבד בחקלאות למחייתו. הודות לרקע שלו בצבא היפני ניתן היה לצפות בידי קרוביו את הצטרפותו של פאק לצבא הדרום קוריאני המאורגן (שהיה אז עדיין תחת השפעה אמריקאית), וכך גם רבים מבני דורו שהיו בעלי רקע צבאי דומה. כשנכנס לאקדמיה הצבאית הקוריאנית בספטמבר 1946, הוא חזר לקריירה הצבאית שהחל קודם לכן.
בצבא הקוריאני.