ב-20 באוקטובר 1916 התרחש פיצוץ בחדרי התחמושת של האוניה. כתוצאה מפיצוץ 225 מלחים נהרגו ו-85 נפצעו. האוניה טבעה. וועדת חקירה שבדקה את אירוע לא הגיעה לגילוי סיבת הפיצוץ.
כוחות מיוחדים הצליחו לעלות את האוניה והיא נגררה לנמל. חלק מתותחי האונייה פורקו. קיימת שמועה שהם נוצלו במהלך מלחמת העולם השנייה להגנת סבסטופול.
בשנת 1927 האונייה פורקה למיחזור מתכת.
אימפרטור אלכסנדר השלישי.
האוניה נכנסה לשירות פעיל ב-26 ביוני 1917 והוצבה בסבסטופול. במהלך סוף 1917 האוניה השתתפה במספר מבצעים נגד הטורקים. לאחר מהפכת אוקטובר האוניה עברה לצד הבולשביקים ותמכה בהם בקרבות באזור אודסה. במאי 1918 האוניה עברה לנובורוסיסק. בתקופה זו שמה הוחלף ל "ווליה" (חרות). בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק אוניות הצי הרוסי בים השחור היו צריכות לעבור לסבסטופול שהיה בשליטה גרמנית. השלטונות הסובייטיות בעיר דרשו להטביע את האוניות ולא להעביר לגרמנים. לאחר ויכוח גדול צוות האוניה החליט שהיא עוברת לסבסטופול. כאשר שליטה גרמנית בעיר הסתיימה, האוניה עם צוות חדש של מלחים אנגלים עברה לעיר איזמיר שבטורקיה.
באוגוסט 1919 האוניה עברה לשליטה של הצבא הלבן, שמה הוחלף ל-"גנרל אלכסייב" והיא חזרה לסבסטופול. בהיותה בעיר היא השתתפה בקרבות נגד הצבא האדום. בשנת 1920 במסגרת פינוי הצבא הלבן מאזור חצי האי קרים האוניה הגיעה לנמל ביזרטה שבתוניס. בשנת 1924 סוכם עקרונית שאוניה עוברת לשליטה של ברית המועצות ותחזור לנמליה. לנמל הגיעה משלחת סובייטית לבדיקת מצב האוניות. לאור מצבה הקשה בשנת 1936 סוכם לפרק אותה למיחזור מתכת ולא להעביר לנמל סובייטי.
שמונה מתותחי האונייה הגיעו לפינלנד והוצבו להגנת החוף. בסוף מלחמת העולם השנייה הם הועברו לברית המועצות ונוצלו לאותה מטרה.
ארבע תותחים נוספים נוצלו על ידי הנאצים בבניית החומה האטלנטית.
אימפרטריצה יקטרינה וליקאיה.
האוניה נכנסה לשירות פעיל ב-18 באוקטובר 1915 והוצבה בסבסטופול. האוניה השתתפה במבצעי הצי הרוסי נגד החוף הטורקי במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-8 בינואר 1916 התרחש קרב ימי עם סיירת מערכה גרמנית ששטה תחת דגל טורקי. הסיירת נפגעה באופן קל ונסוגה. לאחר מהפכת אוקטובר האונייה עברה לשליטה של בולשביקים ושמה הוחלף ל"סבודונאיה רוסיה" (רוסיה המשוחררת) בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק אוניות הצי הרוסי בים השחור היו צריכות לעבור לסבסטופול שהיה בשליטה גרמנית. לאחר ויכוח גדול צוות האונייה החליט להטביע את האונייה.
אימפרטור ניקולאי הראשון.
בניית האוניה החלה ב-11 ביוני 1914 וב-5 באוקטובר 1916 האונייה הורדה למים. בניית האוניה לא הסתיימה. במהלך שנות ה-20 היו תוכנית לסיים את בנייה ולהכניס את האוניה לשירות. התוכניות לא יצאו לפועל.
צי האימפריה הרוסית
נחל האסי
הרי האדמירליות
הרי האדמירליות (באנגלית: Admiralty Mountains או Admiralty Range) הוא רכס הרים גבוהים בארץ ויקטוריה, באנטארקטיקה.
הרי האדמירליות גובלים עם ים רוס, האוקיינוס הדרומי, קרחון דניסטון (Dennistoun Glacier), קרחון אבי וקרחון טאקר (Tucker Glacier). הם מתחלקים לרכס דנידין, רכס הומראן ורכס ליטלטון.
ההרים נתגלו על ידי ג'יימס קלארק רוס בינואר 1841 וזכו בשמם לכבוד מועצת האדמירליות הבריטית, הממונה על רוס.
הרים ופסגות.
הר אכילס.
הר אכילס הוא הר פירמידלי בולט המתנשא מפרשת המים בין קרחון פיטץ' וקרחון הלוחם. משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (NZGSAE) מ-1958-1957 כינתה אותו על שם אוניית משמר ניו זילנדית משנים עברו.
הר אדם.
הר אדם ממוקם 4 ק"מ מערבית-צפונית-מערבית להר מינטו. הוא התגלה בינואר 1841 על ידי קפטן רוס, שכינה אותו על שם סגן האדמירל צ'ארלס אדם, שר צי בכיר באדמירליות.
הר איאקס.
הר איאקס מתנוסס במרחק 1.5 ק"מ מערבית-דרומית-מערבית להר רויאליסט. משלחת הסקר הגאולוגי של ניו זילנד כינתה אותו על שם אוניית הצי אג'קס. ההר הוא אחד מכמה הרים באזור זה הקרויים על שם אוניות ניו זילנדיות.
הר בווין.
הר בווין הוא הר מחודד המזדקר בצדו המערבי של צוק החוף של קרחון מאריי. ההר נמצא במרחק 3.2 ק"מ מערבית-צפונית-מערבית להר סאבין. הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN) כינתה אותו על שם אנתוני בווין, הסוקר הכללי של ניו זילנד ויו"ר המועצה הגאוגרפית של ניו זילנד, 2004-1996, אחראי לסקרים ולמתן שמות לאתרים באנטארקטיקה מטעם ניו זילנד.
הר בלק פרינס.
הר בלק פרינס מורכב מסלע כהה, הנוטה ליצור מראה מרשים. ההר נמצא במרחק 6 ק"מ מערבית להר אג'קס. משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד כינתה אותו על פי מראיתו וכן על שם אוניית הצי הניו זילנדי "בלק פרינס".
הר גילרות'.
הר גילרות' הוא הר מכוסה קרח ברובו (3,160 מ') במרחק 8.1 ק"מ מזרחית-צפונית-מזרחית להר אדם. הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מיפה אותו על סקרים וצילומי אוויר של צי ארצות הברית, 1963-1960. הוועדה המייעצת לקריאת שמות באנטארקטיקה של ארצות הברית כינתה אותו על שם רוברט ר. גילרות' ממינהל התעופה והחלל הלאומי, שביקר בתחנת מקמרדו, 1967-1966.
הר מינטו.
הר מינטו הוא הר נישא, נקי ברובו מקרח, במרחק 4 ק"מ מהר אדם בחלקו המרכזי של הרכס. הר מינטו התגלה בינואר 1841 על ידי קפטן ג'יימס רוס, שקרא לו על שם הרוזן ממינטו, שר האדמירליות הראשון. הראשונים לטפס על ההר בשנת 1988 היו אנשי משלחת יובל המאתיים האוסטרלית לאנטארקטיקה בראשות גרג מורטימר ובהשתתפות לינקולן הול.
הר פרקר.
הר פרקר הוא הר דמוי שונית לאורך הצד המערבי של קרחון נאש. משלחת הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) מיפתה את האזור על פי סקרים ומתצלומי אוויר של צי ארצות הברית, בשנים 1963-1960. את השם הר פרקר נתן קפטן ג'יימס רוס בשנת 1840 להר באותה סביבה באופן כללי, על שמו של סגן אדמירל סר ויליאם פרקר, שר ימיה בכיר באדמירליות בשנים 1841-1834. לשם הרצף ההיסטורי העניקה הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים את השם להר זה.
הר פיקוק.
הר פיקוק היא פיסגה גבוהה היישר מעל כף קרחון קלי, 2.6 ק"מ דרומית-מערבית להר הרשל. הפסגה התגלתה בינואר 1841 על ידי קפטן רוס, שקרא לה על שם ג'ורג' פיקוק, דיקן אלי.
הר רויאליסט.
הר רויאליסט הוא הר בולט הניצב 3 ק"מ מערבית להר אדם. את שמו נתנה לו משלחת הסקר הגאולוגי של ניו זילנד, 1958-1957, על שום חזותו המרשימה וכן על שם אוניית הצי הניו זילנדי "רויאליסט". עוד כמה פסגות סמוכות נקראו על שם אוניות ניו זילנדיות, בהן הר איאקס והר בלק פרינס.
הר סאבין.
הר סאבין הוא הר נישא, נקי יחסית משלג, המתנשא בין צוקי קרחון מאריי וקרחון ברנט. את ההר גילה ב-11 בינואר 1841 קפטן ג'יימס רוס מן הצי המלכותי, שכינה תוואי נוף זה על שם אלוף-משנה אדוארד סבין מחיל התותחנים המלכותי, הממונה על קשרי חוץ בחברה המלכותית, מתומכיה הפעילים ביותר של המשלחת.
קרב סריקמיש
קרב סריקמיש התרחש במלחמת העולם הראשונה מה-22 בדצמבר 1914 ועד 17 בינואר 1915 בין צבאות האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית, באזור מזרח טורקיה בפאתי הרי הקווקז. הקרב הסתיים בניצחון רוסי ופתח אפשרות להתקדמותם לתוך השטח שבשליטת האימפריה העות'מאנית.
תוכניות הצדדים.
במהלך נובמבר 1914 עבר הצבא הרוסי את הרי הקווקז בכוונה להתקדם לכיוון מבצר ארזורום העות'מאני. הרוסים לא ראו בחזית הקווקז חזית לחימה ראשית. רוב תשומת לב היה ללחימה באזור גליציה, פרוסיה ופולין.
באופן פורמלי היה מפקד הכוחות מושל הקווקז אילריון וורונצוב-דשקוב. מעשית הוא לא התערב בפיקוד ונתן חופש פעולה לסגנו אלכסנדר מישלייבסקי וראש המטה ניקולאי יודניץ'. בעקבות התבוסה של הצבא הרוסי באזור פרוסיה עברו חלקים משמעותיים של הצבא הקווקזי לפולין. בעקבות זאת הוחלט על גיוס מתנדבים ממוצא ארמני מקרב תושבי האזור.
בעקבות התקדמות הרוסים התמקם כשני שלישים מהכוח באזור סריקמיש בעומק השטח הטורקי ואספקת התחמושת התבצעה באמצעות מסילת רכבת בודדת.
לקראת אמצע נובמבר הצליח הכוח העות'מאני לעצור את התקדמות הרוסית ואף להביא לנסיגה מסוימת. המפקד העליון של הצבא העות'מאני אנוור פאשה הבין נכון את החולשה הרוסית והחליט לבצע איגוף באמצעות הדיוויזיות ה-9 וה-10, כאשר דיוויזיה 11 הייתה אמורה להילחם נגד המאחז הרוסי בסריקמיש. אנוור פאשה האמין שמהירות הכוח העות'מאני תבטיח את הצלחת המהלך ותביא לכיתור מלא של הכוח הרוסי. יועצים גרמנים שהצטרפו לצבא העות'מאני היו מודעים לחולשות בהכנת הצבא למלחמה. הם ראו בהקטנת הכוח הרוסי בפרוסיה וגליציה את המטרה עיקרית בלחימה באזור הקווקז.
מהלך הקרב.
ב-23 בדצמבר הצליחו העות'מאנים להביא לנסיגה משמעותית של הכוח הרוסי באזור אולטה (צפון מערבית לסריקמיש). באותו יום הצליח הכוח הרוסי בסריקמיש להדוף את המתקפה העות'מאנית בקושי רב ורק תודות לתגבורת שהגיעה ברגע אחרון כאשר הקרבות התנהלו כבר בתוך היישוב. לאזור הגיע המפקד בפועל של הצבא הרוסי בקווקז אלכסנדר מישלייבסקי עם ראש המטה ניקולאי יודניץ'. מישלייבסקי העריך שאין סיכוי לעמוד במתקפה העות'מאנית ועזב את האזור תוך מתן פקודה לנסיגה. הפקודה שהוא השאיר לא נחתמה ובמסילת ברזל לסריקמיש המשיכו להגיע כוחות נוספים ואספקה. הפיקוד באזור הושאר לגאורגי ברכמן וניקולאי יודניץ'.
באותו יום התרחש ירי של שני כוחות עות'מאנים אחד על השני. רק לאחר 4 שעות של קרב ואובדן של כ-2,000 חיילים התבררה הטעות.
ב-24 בדצמבר התקדמו הכוחות העות'מאנים שנעו דרום-מזרחה מכיוון אולטה 75 ק"מ, אך לא הגיעו למסילת הברזל כמתוכנן ולכן היא לא נותקה והמשיכה להיות עורק אספקה חשוב לרוסים.